רוב הטיפולים הפסיכיאטריים מתבצעים במתכונת של מפגשים תקופתיים, בדומה לטיפול בכל מחלה אצל רופא מומחה. המטופל מגיע לפגישות קבועות מראש עם הפסיכיאטר בהן מתבצעת הערכה של מצבו ולעיתים טיפול פסיכותרפי. תדירות הפגישות יכולה להיות אחת למספר ימים עד לאחת למספר חודשים, בהתאם לסוג ההפרעה והשלב בו היא נמצאת. אצל מטופלים רבים שמצבם יציב ומאוזן הפגישות מתבצעות לעיתים רחוקות מאוד. ממוצע המפגשים למטופל בישראל הוא כעשרה, כשברוב המקרים הטיפול נמשך 2-5 מפגשים.
אשפוז יום פסיכיאטרי.
אשפוז יום הוא טיפול במקרים בהם נדרש טיפול אינטנסיבי או אצל מטופלים שנמצאים בראשית הטיפול עד שיתיצב מצבם. בשיטה זו המטופל מגיע מדי יום למחלקה ייעודית בבית החולים לכחצי יום וחוזר לביתו בכל ערב. במחלקה הוא משתתף בפעילויות קבוצתיות של ריפוי בעיסוק או דיונים קבוצתיים, ושיחות עם מטפל אישי, רופא או פסיכותרפיסט.
אשפוז פסיכיאטרי.
במקרים של הפרעות נפשיות חריפות ומתמשכות בהן מאובחנים כושר תפקוד עצמאי לקוי או סכנה לחולה או לסביבתו נשקלת אפשרות אשפוז פסיכיאטרי מלא. באשפוז מלא החולה נמצא כל שעות היממה בבית החולים במחלקה פתוחה (רמת השגחה נמוכה והיתר לצאת ולהיכנס כרצונו) או סגורה (השגחה צמודה מתמדת). ישנן מחלקות ייעודיות לנוער ולמטופלים כרוניים.
עם זאת, קיימת גם ביקורת על האשפוז, ויש הטוענים כי במקרים מסוימים האשפוז הפסיכיאטרי עצמו עשוי להחוות כטראומטי ולהחריף את מצב החולה. ביקורת נוספת גורסת כי באופי האשפוז כפי שמתקיים כיום, חווה פגוע הנפש איבוד של אוטונומיות רבות ובסיסיות הנדרשות לניהול חיים מיטביים ושמקשות עליו את תהליך ההחלמה לאחר שחרורו.
כיום נטיית הממסד הפסיכיאטרי היא למעט באשפוז מלא של חולים ולקצר את תקופת האשפוז במידת האפשר. רוב המטופלים משוחררים אחרי מספר שבועות למסגרת של אשפוז יום או שיקום בביתם. משכו הממוצע של האשפוז המלא בישראל הולך ופוחת משנה לשנה..
אם החולה אינו מעוניין באשפוז מלא ואבחנת הפסיכיאטר היא שהוא אינו כשיר לנקוט בשיקול דעת נאות עקב מחלתו, הפסיכיאטר מחויב להיוועץ בבני משפחתו וכן לעיתים ביועץ משפטי.
במחלקות עוברים המטופלים טיפול דומה למקובל אצל מקרים קלים יותר במחלקת יום, אם כי ההשגחה עליהם קרובה יותר. במחלקות הסגורות ננקטים לעיתים נגד מטופלים אלימים או כאלו המהווים סכנה לעצמם או לסביבתם צעדים של ריסון (קשירה) או כפיית טיפול תרופתי מרגיע.
בדרך כלל נהוגה הסתכלות פסיכיאטרית בשעות או בימים הראשונים לאשפוז. במהלך ההסתכלות שוהה החולה בחדר בו מותקנות מצלמות לצורך הערכת מצבו וביצוע אבחנה או הערכה פסיכיאטרית למחלה ממנה הוא סובל, ולצורך קביעת סוג ומהות הטיפול אותו יקבל. בכל מקרה בו מאושפז אדם שביצע פשע וטוען לאי שפיות, תבוצע הסתכלות לצורך הערכת מצבו הנפשי.
אשפוז פסיכיאטרי בעבר.
בעבר אופן הטיפול הפסיכיאטרי היה טיפול באמצעי שוקר חשמלי, הזרקת תרופות, חלוקת כדורים ותרופות. במקרה של אנשים אלימים: בידודם בחדר מוגן עם כריות דבוקות לקירות (על-מנת למנוע פגיעה עצמית ומקרי התאבדות) לעיתים גם לתקופות של שנים. וקשירת הידיים, לעיתים גם הרגליים, של האדם עד לרגיעתו. באמצעים אלו נעשים גם לעיתים שימוש בבתי הכלא והסוהר.
אהרלה קמינסקי
אהרון (אהר'לה) קמינסקי (נולד ב-10 בנובמבר 1941 בתל אביב) הוא מתופף ונגן כלי הקשה. שייך לדור הראשון של נגני הג'אז ילידי ישראל, וזהו תחום הנגינה העיקרי שלו. בנוסף, השתתף בהקלטות רבות החל משנות השישים ועד תחילת שנות השמונים והיה מחלוצי הפופ והרוק הישראלי. בעיקר ידוע קמינסקי בתרומתו הניכרת לעולם הג'אז בישראל. בנוסף לג'אז התמחה במוזיקה של אמריקה הלטינית (בעיקר סמבה). במשך כל השנים עסק בהוראה והעמיד דורות של מתופפים צעירים.
ביוגרפיה.
אהרון (אהר'לה) קמינסקי נולד בתל אביב. למד בבית הספר היסודי בלפור בתל אביב, ובכיתה ה’ עבר ללמוד בכפר הילדים והנוער הדסים. מגיל 13 עד 17 התחנך כילד חוץ בקיבוץ חניתה. עד שהתגייס לצבא, עבד במפעל של אביו לייצור בגדי תינוקות בתל אביב.
קמינסקי מעולם לא למד תיפוף בצורה מסודרת; משיכתו לתופים החלה בנעוריו, כשנהג להקיש על פחים כדי ללוות שירה בציבור של חבריו בקיבוץ. התחיל לתופף על מערכת תופים בזמן השירות הצבאי, ותוך זמן קצר התקבל ללהקת הנח"ל. בעקבות מותו של אביו השתחרר מהצבא, וניהל את המפעל המשפחתי לבגדי תינוקות. במקביל ניגן ברביעיית הג'אז של מל קלר.
רק בגיל 26 עזב את המפעל והחליט להקדיש את כל זמנו למוזיקה. באותה תקופה יזם את הקמת הלהקה "הברנשים של פיאמנטה", שהפכה עד מהרה ללהקת הליווי של אריק איינשטיין בתוכניתו "מזל גדי". עוד לפני כן, בתחילת שנות ה-60, יזם והשתתף בסדרה של ג'אם-סשנים, שנדדה ממועדון למועדון, עד שמצאה בית קבוע במועדון "ברברים" - המועדון שהפך לביתם של כל נגני הג'אז בארץ.
ב-1969 ניגן יחד עם השלושרים והשתתף בהקלטות אלבומם היחיד.
ב-1970 יצא למסע של 8 חודשים בחו"ל, במטרה להכיר מקרוב את סוגי המוזיקה האפרו-אמריקניים (סמבה, סלסה וג'אז), וביקר במרכזי המוזיקה החשובים באמריקה הלטינית ובארצות הברית. כשחזר, החל לנסות להשתמש בקצבים ובכלים האתניים שהביא איתו בנגינת ג'אז ובמוזיקת הפופ הישראלית (כמו "אשת האיכר" ב"פלסטלינה" של שלום חנוך ואריק איינשטיין, ועוד).
באותה תקופה פנה אליו אריק איינשטיין בבקשה שיקים לו הרכב ליווי. אז הקים קמינסקי את להקת הפלטינה, יחד עם החלילן-סקסופוניסט רומן קונסמן, שהיה אז עולה חדש מברית המועצות. לימים הפכה "הפלטינה" ללהקת הייצוג של הג'אז הישראלי, ואף הוזמנה להופיע בפסטיבל הג'אז של ניופורט היוקרתי ב-1974. הלהקה התפרקה בשנת 1976.
במקביל, מ-1966 ועד 1980 ליווה בהופעות, ובעיקר בתקליטים, את טובי האמנים בארץ בפסטיבלי הזמר השונים (פסטיבל הזמר, הפסטיבל החסידי, "למנצח שיר מזמור", פסטיבל הילדים ועוד), ובעוד עשרות הקלטות של אמנים, כמו אסתר עופרים, בועז שרעבי, גידי גוב, חוה אלברשטיין, יהורם גאון, יוני רכטר, יוסי בנאי, יפה ירקוני, מתי כספי, צביקה פיק, רבקה זהר, רבקה מיכאלי, רותי נבון, ריקי גל, שושנה דמארי, שימי תבורי, שלום חנוך, שלמה ארצי, הגששים, הדודאים, החלונות הגבוהים, הכל עובר חביבי, השלושרים, התרנגולים, כוורת, שוקולד מנטה מסטיק, אושיק לוי ואהרן עמרם.
ב-1979 הוזמן לנגן עם להקת "מנהטן טרנספר" האמריקנית והצטרף אליהם לשני סיבובי הופעות, אחד באירופה והשני בארצות הברית.
ב-1980 לימד שנה באקדמיה למוזיקה בירושלים, ומיד אחר כך הקים סדנה ללימוד תופים, שהעמידה דורות של מתופפים צעירים, ואת בוגריה אפשר למצוא בלהקות ובהפקות מוזיקליות שונות. מאמצע שנות ה-80 ועד סופן היה חבר בוועדה שהקימה את פסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת, "ג'אז בים האדום". במקביל ניהל שוב מועדון ג'אז בשם "בייבלוס" בתל אביב, ששימש מקום מפגש לנגני ג'אז, ובעיקר היווה במה לנגנים צעירים, שקיבלו הזדמנות להשתלב בנגינה עם נגנים ותיקים.
ב-1990 הקים הרכב ג'אז בשם "אהר'לה קמינסקי וחברים", עם הפסנתרן העולה מרוסיה ליאוניד פטשקה, הנשפן גורי אגמון והבסיסט אבישי כהן. הלהקה זכתה ב-1991 בפרס הראשון מבין הלהקות הישראליות בפסטיבל "ג'אז בים האדום". ב-1995 הפכה הלהקה לשלישייה (פסנתר: פטשקה, בס: אלי מגן / אמיל רם), והופיעה במועדוני ג'אז. הלהקה הקליטה אלבום אחד, "(Kaminsky Trio plays Ptashka (featuring Eli Magen", ב-1996.
במשך כל אותה תקופה ניגן במועדונים או קונצרטים בישראל עם אמני ג'אז כמו סטן גץ, רד רודני, קלרק טרי, דיק היימן, סטיב גרוסמן, דייב ליבמן, נילס-הנינג ארסטד פדרסן, ג'רום ריצ'רדסון, רנדי ברייקר ורבים אחרים.
ביום העצמאות תשנ"ז (1997) קיבל את פרס האמן המבצע למפעל חיים מטעם "אשכולות-עילם".
החל משנות ה-90', בנוסף לפעילותו כמורה (בין השאר בבית הספר למוזיקה "רימון") וכנגן ג'אז, הופיע קמינסקי בבתי ספר ברחבי הארץ במופע מוזיקלי חינוכי, שמטרתו לספר לילדים ונוער את הסיפור שמאחורי מערכת התופים, ולקרב אותם אל עולם הג'אז.
בשנות ה-2000 החל לערוך מופע הפעלה המיועד לארגונים, שבו הופך כל קהל הנוכחים במהלך המופע לתזמורת כלי הקשה.
תאודור דובואה
פרנסואה קלמן תאודור דובואה (בצרפתית: François Clément Théodore Dubois, 24 באוגוסט 1837 - 11 ביוני 1924) היה מלחין, נגן עוגב ומורה למוזיקה צרפתי.
חייו.
דובואה נולד ברוסניי במארן. תחילה למד אצל לואי פאנאר (מנצח המקהלה בקתדרלה של ריימס) ובהמשך בקונסרבטואר של פריז אצל אמברואז תומא ואנטואן מרמונטל. הוא זכה בפרס רומא בשנת 1861. ב-1868 התמנה למנצח מקהלה בכנסיית מדליין ובשנת 1871 החליף את סזר פרנק כמנצח המקהלה בכנסיית סן-קלוטילד. בשנת 1877 חזר דובואה לכנסיית מדליין לתפוס את מקומו של קמיל סן-סאנס כנגן העוגב. משנת 1871 לימד בקונסרבטואר של פריז. בין תלמידיו היו המלחינים ידועי השם פול דיקא ופלורן שמיט.
דובואה היה מנהל הקונסרבטואר משנת 1896 (כמחליף לתומא, שהלך לעולמו) עד 1905. הוא אולץ להתפטר אחרי שסירובו להעניק את פרס רומא למוריס ראוול עורר מחאה ציבורית ניכרת, שעוד גברה בעקבות מכתב גלוי מאת הסופר והמוזיקולוג רומן רולאן. גבריאל פורה החליף את דובואה בתפקיד המנהל.