בשובה לארץ ב-1957 עבדה שביט-בנטואיץ כמורה במעברת רחובות (זרנוגה). והושפעה ממנהגיהם המסורתיים של תושבי המעברה, רובם ממוצא תימני. במקביל, היא ובעלה בנו את ביתם והיא החלה ללמד אמנות בבית ספר שפרינצק. ב-1959, במהלך לימודיה בסדנתו של מרסל ינקו בעין הוד, היא בחרה להתמקד בציור כמקצוע. בשנים אלה הרבתה לצייר במנזר ברמלה. קשתות המבנה הזכירו לה לדבריה את הבנייה האוריינטלית של ירושלים, סביבת ילדותה. בנסיעתה הבאה לארצות הברית, הפעם לניו יורק (1968–1969), כבר ראתה את עצמה כאמנית, ציירה שם בסטודיו משלה, וביקרה במוזיאונים ובגלריות. לאחר שחזרה ארצה, בשנת 1971, התמנתה ליועצת אמנותית בעיריית רחובות, וריכזה את האולפנה לאמנות במרכז לתרבות ברחובות, עד 1980.
קבוצת אקלים.
אף על פי שעקבה אחר הנעשה באמנות בתל אביב ובירושלים, קשריה לסצנה האמנותית המרכזית התמצו בביקורים בתערוכות. פנייתה של שביט-בנטואיץ להתקבל כחברה באגודת הציירים והפסלים ב-1970 נדחתה. אך זמן לא רב לאחר מכן, כשהיא כבר גרושה, פגשה באליהו גת, שהיה לימים בן זוגה. פגישה זו פתחה למעשה פרק חדש בחייה וביצירתה. באמצעות גת התוודעה לציירי צפת ולציירים אחרים שהתמקדו בציור נוף, וחוג החברים זה נתן לה תחושה של השתייכות. זה היה גרעין שממנו הוקמה בשנת 1973 קבוצת אקלים, שאותה ייסדה יחד עם ואליהו גת. הקבוצה קמה ופעלה בעקבות מלחמת יום הכיפורים, אך במקום לבקר את הנעשה במדינה, כדוגמת אמני הציור המושגי בשנות ה-70, אמני אקלים דגלו בציור הנוף הישראלי ולכן נתפסו כבעלי תפיסה פוליטית ימנית וגישה אנכרוניסטית לציור. זאת אף על פי שרוב חברי הקבוצה היו דווקא שמאלנים, חלקם יוצאי קיבוץ, ורובם היו אמנים איכותיים וחדשניים, והפכו עם השנים לאמנים ידועים ובולטים בהיסטוריה של האמנות הישראלית.
סגנון האמנות של שביט-בנטואיץ.
יצירותיה של שביט בנטואיץ מתחלקות לשני סגנונות עיקריים, כל סגנון בטכניקה שונה. סגנון אחד, שניתן לתאר אותו כקרוב לריאליזם משולב עם אימפרסיוניזם, מבוצע בטכניקה של רישום. סגנון שני, בצבעי אקריליק, נוטה להפשטה, שבו ניתן לזהות את המקור הפיגורטיבי שממנו התפתחו הצורות.
רישום וציור צבע בסגנון ריאליסטי.
רחל רושמת ביד וירטואוזית נופים שונים: נופים המצוירים בחיק הטבע, שחלקם, כאמור, קשורים לנופי ילדותה, כגון בית לנגה, או נופים אחרים בזיכרון יעקב, וחלקם מרחבי הארץ; נופים אורבניים שנשקפים דרך חלונות דירותיה השונות. וגם נופים של תוך הסטודיו שלה, שהם למעשה מעיון דיוקן עצמי שלה כאמנית, והם כוללים לעיתים את האמנית בתוכם. רחל מרבה לרשום על ניירות גדולים, ובזמנו – כאשר עבדה בסטודיו הגדול שלה בזיכרון יעקב – ציירה על ניירות ענקיים, לעיתים גלילים שלמים שנפרשו כפנורמה שהקיפה את כל קירות החדר או הגלריה. בנוסף על הרישומים הריאליסטיים שביט גם הרבתה לצייר בצבע כלים ורהיטים עתיקים שירשה ממשפחתה.
ציור צבע בסגנון הארד אדג'.
ציורי הצבע (אקריליק) של שביט-בנטואיץ שונים בתכלית. הם קרובים להפשטה ובנויים מצורות גאומטריות בצבעים לוקאליים, גרפיים, כשכל צבע מגדיר צורה. המעבר בין הצבעים, כלומר בין הצורות, חד וברור ויוצר קו מתאר בין צורה לצורה ובין צבע לצבע, כך שניתן כביכול "לגזור" מתוך הציור קטעי צבע מוגדרים. זהו סגנון ה"הארד אדג'". שביט-בנטואיץ בחרה בסגנון זה כאשר הגיעה למסקנה שזו הדרך הנכונה לצייר בארץ בסגנון מקומי, שמבטא את הניגודים החזקים בין אור לצל שנוצרים באור החזק הים תיכוני. לדבריה היא ציירה את האור העז, הבוהק והמסנוור בארץ ישראל, אור שמטשטש ומעלים צורות. אך למעשה היא מציירת את הצל. האזורים הצבועים מייצגים דווקא את הצל, בעוד שחוסר הצבע, ה"אין", מייצג את האור. אנחנו רגילים שצבע בציור מייצג בדרך כלל את היש המוחשי, אך אצל שביט-בנטואיץ הצבע הרווי מייצג את הצל, הלא-מוחשי, בעוד שחוסר צבע הוא האור. ציורי הצבע שלה גם הם ציורי נוף, אלא שהנוף הוא בדרך כלל נוף אורבני, של קטעי מבנים שהופכים לצורות כמעט מופשטות. המראות נתפסים מזוויות ראייה לא מקובלות שיוצרות הזרה, ללא מודולציה וללא פרספקטיבה. תחושת העומק נוצרת בגלל קווים אלכסוניים, אבל מטרתם לא ליצור אשליה של עומק אלא צורה בפני עצמה.
מאז שנאלצה לעזוב את הסטודיו בזיכרון יעקב שביט מציירת ורושמת את הנוף שנישקף מביתה ברחוב דב הוז, וכן ממשיכה לצייר רהיטים וחפצים עתיקים שירשה מבני משפחה ושעברו מאנגליה לארץ. היא הציגה בבית האמנים בתל אביב תערוכה אינטימית של רישומים מעורבים בצבע, שציירה מחלון ביתה, וחלקים הם דיוקנאות עצמיים דיוקנאות עצמיים שנעלמים בתוך הצל. אלה מוכיחים כי המעבר מהסטודיו הגדול לדירה הקטנה גרם לשביט להתמקד בעצמה ולהסתגר, אך לא דיכא את הצורך שלה לצייר וגם מהזווית הצרה של החלון או המרפסת מצאה נושאים לציור. התערוכה מלוות בסרט שצילמה מיכל היימן ובו עקבה במשך כמה שנים אחר תהליך פירוקו של הסטודיו של שביט, עד לתערוכה בבית האמנים.
גוסטינין
גוסטינין (בפולנית: Gostynin; ביידיש: גאסטינין) היא עיר בפרובינציית מזוביה שבפולין.
תולדות היישוב.
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-13, ובמקום בו הוא שוכן התקיים יישוב מבוצר סלאבי מהמאה ה-6. בשנת 1382 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיר בידי גייסות השוודים. משנת 1795 ועד 1807 נכללה העיר בשטחי פרוסיה, ואז עברה לשטחי פולין הקונגרסאית.
יהודי גוסטינין.
תיעוד ליישוב יהודי בגוסטינין קיים מהמאה ה-15, ובשנת 1710 הוקם בעיר בית כנסת מעץ. בין השנים 1823-1862 הוגבלו מגורי היהודים בעיר לרובע אחד. בתקופה זו פעל בעיר רבי יחיאל מאיר מגוסטינין.
במהלך מרד ינואר בשנת 1863 סייעו מספר מיהודי העיר למורדים הפולנים. במהלך הכיבוש הרוסי בזמן מלחמת העולם הראשונה האשימו הרוסים את יהודי העיר בריגול, ואסרו את בכירי הקהילה במקום, ובהם הרב. בתקופה זו הגיעו לגוסטינין פליטים יהודים מעיירות הסביבה. במהלך הכיבוש הגרמני של העיר במלחמה, הוטלו על היהודים בה מיסים כבדים, רכושם הוחרם, וחלקם נשלחו למחנות עבודה בפנים גרמניה.
עם תום המלחמה, בשנת 1918, התעללו ביהודי העיר חיילי הצבא הכחול. לאחר המלחמה פחת מספר היהודים בעיר בשל הגירה, והקהילה השתקמה בעזרת ארגוני סעד מקומיים ובסיוע הג'וינט.
בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בעיר, והתקיים בה קיבוץ הכשרה. כמו כן, פעלו בעיר אגודת ישראל והבונד, והתקיימו בה מוסדות תרבות יהודיים. הרב האחרון של הקהילה היה יצחק מאיר בורנשטיין, מפעילי המזרחי (נספה בשואה).
בשואה.
בתחילת ספטמבר 1939 נכבשה גוסטינין בידי הגרמנים. ביום כיפור ת"ש נכלאו יהודי העיר בכנסייה המקומית, והוחזקה בה כשלושה ימים. לאחר מכן, הועלה באש בית הכנסת בעיר, והיהודים צוו לפרק את בית המדרש בה. בהמשך הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה, חובת נשיאת טלאי צהוב, איסור הליכה על מדרכות, וחובת מסירת דברי ערך ותשלום סכומי כופר. בנובמבר 1939 הוצאו להורג בעיר ארבעה מנכבדי הקהילה.
בסוף שנת 1940 רוכזו יהודי העיר בגטו פתוח, אליו הועברו יהודים רבים מהסביבה, ואשר מספר יושביו הגיע לכ-2,250 איש. בתקופה זו כל יהודי מגיל 10 חויב בביצוע עבודות כפייה. בקיץ 1941 הוקף הגטו בגדר תיל, ונסגר. ממועד זה החלו חטיפות של יהודים מהגטו למחנות עבודה, עד שנותרו בגטו בעיקר זקנים, ילדים ונשים.
באפריל 1942 חוסל הגטו בגוסטינין, ורוב יושביו הועברו למחנה ההשמדה חלמנו. לאחר מכן, הרסו הגרמנים את בית העלמין היהודי בעיר.
מיצ'ל
חוסה מיגל גונסאלס מרטין דל קאמפו (בספרדית: José Miguel González Martín del Campo; נולד ב-23 במרץ 1963), הידוע בכינוי מיצ'ל (בספרדית: Michel), הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר הימני ומאמן כדורגל בהווה.
מיצ'ל שיחק לאורך כל הקריירה במדי ריאל מדריד, הקבוצה בה גדל, למעט שנה אחת בסיום הקריירה במקסיקו. בנוסף, רשם מיצ'ל 66 הופעות במדי נבחרת ספרד, בהן כבש 21 שערים. הוא ייצג את נבחרתו בשני טורנירי מונדיאל (כבש ארבעה שערים במונדיאל 1990) ופעם אחת באליפות אירופה.
כמאמן, הוביל מיצ'ל את אולימפיאקוס היוונית לשתי זכיות באליפויות וגביע אחד.
קריירת משחק.
מיצ'ל נולד במדריד והצטרף למחלקת הנוער של ריאל מדריד ב-1976, כשהיה בן 13. הוא החל לשחק בקבוצת המלואים ריאל מדריד קסטיליה בעונת . בעונה זו רשם מיצ'ל הופעה אחת במדי הקבוצה הבכירה, ב-11 באפריל 1982, בניצחון 1–2 על קאסטיון. מיצ'ל כבש את השער הראשון במשחק בפנדל.
לאחר שתי עונות בקבוצת המילואים, עבר מיצ'ל לקבוצה הראשונה לקראת עונת , תחת המאמן אמנסיו אמארו. החל מעונה זו היה מיצ'ל לשחקן הרכב קבוע כמעט לאורך כל תקופתו בריאל מדריד. הוא היה חלק מקבוצה שכונתה "חמישיית העיט", וכללה חמישה שחקנים שעלו ממחלקות הנוער של הקבוצה והיו לחלק הארי בהרכב הקבוצה הראשונה, ומלבדו נכללו בה גם אמיליו בוטרגניו, רפאל מרטין ואסקס, מיגל פרדסה ומנואל סאנצ'יס. כבר בעונת הבכורה שלו סייע מיצ'ל לקבוצתו לזכות בגביע אופ"א, לאחר שכבש את השער הראשון במפגש הגמר הכפול בו ניצחה ריאל את וידאוטון ההונגרית (3-1 בסיכום שני המשחקים). הוא היה שותף מלא לשחזור הזכייה לאחר ניצחון בגמר הכפול מול פ.צ. קלן עונה לאחר מכן. החל מעונה זו ועד לעונת , לא ירד מיצ'ל מ-31 הופעות ליגה בכל עונה, וסייע לקבוצתו לזכות בחמש אליפויות ושני גביעים.
בעונת סבל מפציעה קשה בברכו שהשביתה אותו לאורך רוב שלבי העונה. למרות זאת, הוא חזר לעונה נוספת, עד שעזב את הקבוצה בסיום עונת . הוא שיחק בקבוצה 12 עונות מלאות, ורשם במדיה 404 הופעות ליגה בהן כבש 97 שערים.