ניתן לומר כי בווריזמו קיבלה עליה האופרה האיטלקית באיחור ניכר את התמורות שחלו במוזיקה, במעבר מן התקופה הקלאסית לתקופה הרומנטית. בעוד שהמוזיקה בתקופה הקלאסית שמה דגש על עליונות האסתטיקה הצורנית, הרומנטיקה שאפה לתת חופש אמנותי לביטוי הרגש על חשבון שלמות צורנית זו. המוזיקה האינסטרומנטלית במהלך התקופה הרומנטית ואף המוזיקה הקולית הגרמנית-אוסטרית בתקופה זו התגמשו לנוכח תמורות אלה, ואילו באופרה האיטלקית ניתן לראות עד אמצע המאה ה-19 ואף אחריו מוזיקה הממשיכה את קו זרם הבל קאנטו ששורשיו בתקופת הבארוק. הבל קאנטו ראה בקול האנושי מטרה ולא אמצעי ובכך לא נתן לדרמה חשיבות עליונה. מסיבות אלה, העדיפו מלחיני הבל קאנטו להשתמש בצורות מוזיקליות היכולות להציג את הקול בצורה המחמיאה ביותר ולפיכך בחרו בצורות קלאסיות, סימטריות, מובנות, ואת חופש הפגנת הווירטואוזיות לראווה נתנו לאמן בקדנצות אשר לרוב היו מאולתרות. ורדי, אשר ברוב יצירותיו ניסה לשלב את האלמנט הדרמטי באלמנט הקולי אך עדיין נותר כפוף למסגרת הצורנית של הבל קאנטו, החל "לגשש" בערוב ימיו (אף לאחר מספר יצירות שכתב בסגנון ה"גראנד אופרה") בסגנון כתיבתו בחיפוש אחר כתיבה יותר "אמיתית" ופחות כפופה למבנים קבועים מראש. ניסיונות אלה באים לידי ביטוי בשתי האופרות האחרונות שחיבר: אותלו ופלסטף, שתיהן על פי מחזות מאת ויליאם שייקספיר. באופרות אלה ניתן לראות צעדים מוזיקליים ראשונים לעבר תפיסת הווריזמו.
מקובל לראות באופרה "אבירות כפרית" ("Cavalleria rusticana") מאת פייטרו מסקאני את "אבן הפינה" של הווריזמו. בעקבות אופרה זו נכתבו בסגנון הווריזמו אופרות רבות אשר מקובלות עד היום כנכסי צאן ברזל של הרפרטואר האופראי; אופרות כמו "מאדאם באטרפליי", "טוסקה", "ליצנים", "לה בוהם", "אנדראה שנייה" מועלות על בימות האופרה בעולם דרך קבע. בעוד מסקאניי נתפס כחלוץ הזרם, רבים רואים בג'אקומו פוצ'יני את גדול הכותבים בסגנון זה. פוצ'יני שילב באופרות שלו חוש תיאטרלי מובהק עם כתיבה מוזיקלית שידעה לספוג ולמזג את כל החידושים המוזיקליים של התקופה - החל בהרמוניה הכרומטית הווגנריאנית, דרך השימוש במעין לייטמוטיבים (אף זו השפעה וגנריאנית) וכלה בתזמור החושני של האימפרסיוניזם. כל זאת, תוך נתינת ה"נגיעה" המוזיקלית הייחודית לו ולסגנונו.
תמורות באופרה.
זרם הווריזמו שינה בעצם את אופן התנהלותה של עלילת האופרה; את התנתקותו מ"כבלי" המאפיינים הקלאסיים, אשר נותרו באופרה עד למחצית השנייה של המאה ה-19 (זרם ה"בל קאנטו"), עשה במישורים שונים:
מפלי הניאגרה
מקלע בינוני
מקלע כבד
אהרן סלע
אהרן סלע (1918 - 23 בספטמבר 1972) היה המפכ"ל הרביעי של משטרת ישראל, מה-1 באוגוסט 1972 ועד שנפטר מהתקף לב פחות מחודשיים לאחר מכן, ב-23 בספטמבר.
חייו.
סלע נולד ביפו ומגיל צעיר היה פעיל במסגרת ההגנה בתפקידים שונים, בהם מפקד גדוד הנוער בגוש דן, ב-1936 הצטרף למנגנון הקבע של הארגון. היה ממייסדי הש"י (שירות המודיעין של ההגנה), פיקד על הש"י בגליל העליון ועל הש"י בחיפה ב-1946 מונה לשלישו של ד"ר משה סנה, ראש המפקדה הארצית של "ההגנה". במלחמת העצמאות נשלח לחוץ לארץ, שם היה פעיל בגיוס מתנדבים למח"ל.
לאחר קום מדינת ישראל עזר ליחזקאל סהר בהקמת משטרת ישראל, היה פעיל בקליטת עלייה וגם שירת בחיל הים זמן קצר. ב-1949 התגייס למשטרה ושירת במשטרת טבריה, בהמשך שימש מפקד מחוז חיפה במשטרה. ב-1953 פרש משורות המשטרה ומונה למנהל חברה לחיפושי נפט של סולל בונה. ב-1954 חזר לשירות ונקרא לארגן את הקמת מחוז המרכז של המשטרה. באותה שנה מונה למפקד מחוז הצפון. ב-1958 מונה למפקד אגף שיטור וכוח אדם, ראש אגף ארגון וסגן המפכ"ל. ב-1963 מונה פעם נוספת למפקד מחוז הצפון בתאריך 1 באוגוסט 1972 מונה לתפקיד מפכ"ל משטרת ישראל. פחות מחודשיים לאחר מכן נפטר מהתקף לב בט"ו בתשרי תשל"ג ונטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
בית הספר הארצי להדרכה של משטרת ישראל הממוקם בקריית אתא, נקרא על שמו.
בנו אל"ם חיים סלע נהרג במלחמת לבנון הראשונה.
צבי ישראל שביד
צבי ישראל שְבַיְד (גם: שבייד, שוייד, שווייד) (3 בנובמבר 1901, קובילה-גורצקה, גליציה – מאי 1954, ירושלים) היה סופר עברי, מתרגם, משורר, ועיתונאי; אביו של הוגה הדעות אליעזר שביד.
ביוגרפיה.
שביד נולד בקובילה-גורצקה שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית. סיים את לימודיו בעיר נובי סונץ', ובשנת 1920 יצא ללמוד באוניברסיטת ברלין. בשנת 1924 הופסקו לימודיו בשל היעדר אזרחות גרמנית, הוא הוכרח לצאת מגרמניה, החליט לעלות לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בשנותיו הראשונות בארץ עסק שביד, שהיה פוליגלוט, במלאכות מזדמנות, ובעיקר בתרגום, בעריכה ובהבאה לדפוס. לאחר כמה שנות ישיבה בארץ התקבל לעבודה כפקיד בבית המשפט, והתמיד בעבודה זו שנים רבות. בד בבד עם היקלטותו החל גם לפרסם מיצירתו הספרותית בכמה תחומים: שירים, סיפורים, תרגומי שירה, תרגומי סיפורת, ורשימות עיתונאיות.
שביד התפרסם בעיקר בשל סדרת סיפוריו על גרמניה באמצע שנות ה-20, עם עליית התנועה הנאצית. לימים כונסה סדרה זו, בשם "הקאברט הגדול", בספרו "נתיב אל האור". תרגומו הידוע הוא ל"פרומתאוס הכבול" מאת אייסכילוס.
שטפי גרף
ועדת חוקה חוק ומשפט
האופרה הממלכתית של באוואריה
דיני הקניין
הצבי
"הצבי" היה עיתון שנוסד על ידי אליעזר בן-יהודה בשנת 1884 בירושלים והופיע מאז בגלגולים שונים עד ימי מלחמת העולם הראשונה (1915). בשער העיתון הוא הוצג כ"עיתון לחדשות, ספרות, מדעי הלשון וענייני המדינות".
תולדות העיתון.
בתחילה רצה בן יהודה לקרוא לעיתון "האור" אבל הוא לא הצליח לקבל רישיון לשם זה. השם "הצבי" נלקח משמו של בעל הרישיון להוצאת העיתון, הרב יצחק הירשנזון (הירש=צבי). במסגרת ניסיונו של בן יהודה לשנות את שם העיתון יצא כתב העת מאוקטובר 1890 ועד מאי 1893 בשם "האור" ומעליו נכתב "הוספה להצבי". לאחר שהשלטונות זיהו את המעשה חזר שם כתב העת לשם "הצבי" ובו הופיע ממאי 1893 ועד אפריל 1901, מועד בו נסגר זמנית.
בסוף נובמבר 1893 נעצר בן-יהודה לחקירה שבסופה הוחלט להעמידו לדין על הסתה למרד, לאחר שכמה מאנשי היישוב הישן, שאותם בן-יהודה הרבה לתקוף בעיתוניו, דיווחו לשלטונות על מאמר שכתב יונאס בעיתון. בן-יהודה הורשע אך במרץ 1894 זכה בערעור ובוטלה סגירת העיתון. למרות זאת, מושל ירושלים לא התיר את חידוש הופעתו, אלא רק כעבור 14 חודשים. לאחר שהמושל נענה לשתדלנויות הרבות, חידש "הצבי" את הופעתו ב-11 בינואר 1895 (ט"ו בטבת תרנ"ה). הגיליון השני, בכ"ב בטבת, הופיע תחת הכותרת: "עתון שבועי לחדשות לספרות ומדע להלשון וענייני המדינות". הייתה זו הפעם הראשונה שנעשה שימוש במילה "עיתון".
בין השנים 1902–1908 היה העיתון סגור ובמקומו הוציא בן-יהודה את כתב העת "השקפה". ב-28 בספטמבר 1908 הפך "הצבי" לעיתון היומי הראשון בארץ ישראל, לאחר שהופיע בתחילה כשבועון.
באמצע אדר א' תרע"ה (1915), הוסב סופית שמו של העיתון ל"האור".
תכנים.
בעיתון לחם בן יהודה נגד כספי החלוקה, פעל למען עבודת האדמה והיישוב החדש, ופרסם את מילותיו החדשות. השלטונות הטורקיים האשימו את העיתון בהטפה למרד, בעקבות זאת נסגר העיתון, ובמשך כמה שנים ראה אור בשם עיתון "האור". בסופו של דבר, בעזרתו של הברון רוטשילד הצליח בן יהודה לאשר את הוצאתו מחדש.
העיתון עורר מהומה גדולה וחרם על בן יהודה כשכתב בו שאין על איכרי המושבות לקיים את שנת השמיטה, משום הפגיעה הקשה שתיגרם לפרנסתם.
כותבים.
בשנתו הראשונה של העיתון לקחו בו חלק יעקב יהודי, דוד ילין, הרב סולימאן מני, יחיאל מיכל פינס, משכילי היישוב הישן דוד בוימגרטן (ירושלים) ומאיר טויבנהויז (צפת), וכן ישראל בלקינד וחיים חיסין (ראשון לציון), מרדכי לובמן (ראש פינה ויסוד המעלה) ועוזר דב ליפשיץ (יפו). מאמר פרי עטו של האחרון הצית מלחמה כנגד העדה הספרדית, שבסופה הוחרם העיתון בחודש טבת תרמ"ו.
בגלגוליו השונים של העיתון כתבו בו גם זאב יעבץ, דוד יודילוביץ, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, ישראל זנגוויל, אברהם לודוויפול, אהרן ליבושיצקי, מקס נורדאו, נחום סלושץ, יוסף קלוזנר, מנדל קרמר ואלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'. גם אשתו של בן יהודה חמדה ובנו איתמר לקחו בו חלק פעיל.
כאשר יצא הגיליון היומי הראשון של העיתון, בשנת 1908, הופיעו בו בין היתר מאמרים משל יהושע ברזילי, ארתור רופין וא"ד גורדון.
"האור" החל להופיע בארבעה עמודים קטנים. אליעזר בן-יהודה היה כותב את מאמרו הראשי של העיתון וחמדה בן-יהודה הייתה כותבת בעיקר על ענייני אופנה; איתמר בן-אב"י כתב מאמרים על מדיניות חוץ, את החדשות המקומיות וידיעות כלליות שהועתקו מתוך עיתונים מצריים. יהושע ברזילי היה כותב מאמר אחד לשבוע ודוד יודילוביץ פרסם מדי פעם מסות בלשניות ורשמי-מסע; מנשה מאירוביץ כתב מדי פעם, תחת השם "מזקני היישוב", על חיי האיכרים ועל בעיותיו של הפועל העברי; יהודה גרזובסקי פרסם בהמשכים את תרגום הסיפור "עולם הפוך" מאת ז'ול ורן; יוסף ממן כתב מדור מיוחד על ענייני הערבים. מדי פעם השתתפו גם כותבים אורחים, כגון: מרדכי אזרחי, אברהם אלמליח, ישעיהו קרניאל ויהודה סילמן. כמו כן, נעשה שימוש בידיעות שסיפקה בחינם סוכנות ידיעות גרמנית.
Eastern Championship Wrestling
World Wrestling Entertainment
World Wrestling Federation
Capitol Wrestling Corporation
לאגוס