הוציא לאור וערך (יחד עם ירון ניסקי ואייל B) את "סטיות של פינגווינים", עיתון הקומיקס שהציג שילוב של הומור פרוע ברובד הגלוי וביקורת חברתית נוקבת ברובד הסמוי. פרסם טורי קומיקס בעיתונים. יוצר קומיקס בנושאים פוליטיים ואוטוביוגרפיים.
עובד במגוון גדול של סגנונות ומדיות, דיגיטליות וידניות. מאייר ומעצב ספרים, עיתונים, כרזות הופעות ומסיבות, אנימציית פלאש.
הרצה לקומיקס במכללה האקדמית ספיר שבשדרות.
מוציא לאור את ספרי הוצאת הקומיקס דימונה, ספרי קומיקס המופצים בכל העולם באנגלית ובארץ בעברית. אמני ההוצאה הופיעו בפסטיבלים ברחבי אירופה וגם הופיעה בתערוכות משותפות בישראל ומחוצה לה.
כמה מעבודותיו הופיעו בספרי אמנות העוסקים באמנות הכרזה, ביניהם הספר "Art of Rock", בהוצאת כרוניקל בוקס האמריקאית, ו"Illustration Now 2" בהוצאת טאשן הגרמנית.
בשנת 2006 ייסד עם חברו התסריטאי אייל זוסמן את התחרות הישראלית לקריקטורות אנטישמיות הפתוחה ליהודים בלבד כתשובה לתחרות קריקטורות אנטישמיות על השואה שנפתחה באיראן עקב פרשת קריקטורות מוחמד בדנמרק שיצאה מכלל שליטה. התחרות זכתה להד עולמי ולרשימת שופטים מכובדת, בהם ארט ספיגלמן, אמן קומיקס וקריקטוריסט יהודי אמריקאי, אשר זכה בפרס פוליצר על ספרו "עכבר - סיפורו של ניצול" בנושא השואה.
נכון ל-2019 מתגורר בברצלונה.
השקפה פוליטית.
סנדי מרבה לפרוש את משנתו הפוליטית בבלוגו ובהזדמנויות אחרות. הוא מזוהה עם השמאל הפוליטי ומשתתף פעיל בהפגנות המתקיימות בבילעין ובשכונת שמעון הצדיק שבירושלים, במסגרת ארגון סולידריות שיח' ג'ראח. בינואר 2015 נמנה עם החותמים על קריאה להחרמת ישראל שנשלחה להנהלת פסטיבל הקומיקס באנגולם שבצרפת.
דיגלוסיה
דִּיגְלוֹסְיָה (מיוונית Διγλωσσία, "שפה כפולה") היא מצב לשוני־חברתי לא-שכיח, שבו הפער בין השפה הכתובה לשפה המדוברת גדול מאוד, עד כדי כך שדוברי השפה נאלצים ללמוד את השפה הכתובה כאילו הייתה שפה זרה. אפשר לראות בדיגלוסיה מקרה פרטי של דו־לשוניות (Bilingualism), אולם המונח דו־לשוניות מתאר קשת רחבה הרבה יותר של מצבים לשוניים.
המונחים "שפה כתובה" ו"שפה מדוברת" אינם מדויקים לגמרי בהקשר זה. "השפה הכתובה" אמנם משמשת בעיקר בטקסטים כתובים, אולם היא משמשת במצבים מסוימים גם בדיבור. באותו אופן, "השפה המדוברת" משמשת בעיקר בדיבור, אולם לעיתים היא מועלית על הכתב. מסיבה זו יש המעדיפים את המונחים "שפה גבוהה" ו"שפה נמוכה" במקום "שפה כתובה" ו"שפה מדוברת" בהתאמה, אולם אין להבין מכך כאילו השפה המדוברת נחותה לעומת השפה הכתובה. בקהילות מסוימות שבהן מתקיימת דיגלוסיה, "השפה המדוברת" אכן נתפסת כנחותה, אולם זה לא תמיד המצב, ובכל מקרה התפיסה הזו עשויה להשתנות במהלך ההיסטוריה. אפשר לומר כי "השפה הכתובה" או "הגבוהה" משמשת בעיקר במצבים רשמיים, בעוד "השפה המדוברת" או "הנמוכה" משמשת בנסיבות פאמיליאריות ופופולריות.
קהילות שמקיימות דיגלוסיה או קיימו דיגלוסיה בעבר.
ארצות ערב.
מצב של דיגלוסיה קיים כיום בארצות ערב. בארצות אלה משמשת השפה הערבית הספרותית (اللغة الفـُصْحى, השפה המשמרת במידה רבה את לשון הקוראן והמסורות העתיקות) כלשון הכתיבה בספרים ובעיתונים, וגם כלשון הדיבור בנאומים, בקריינות של מהדורות חדשות ושל הודעות רשמיות ברדיו ובטלוויזיה וכיוצא באלה, בעוד ששפת הדיבור היומיומית היא אחד הניבים הערביים המקומיים, המשתנים ממקום למקום.
לוקסמבורג והקנטונים דוברי הגרמנית של שווייץ.
דיגלוסיה קיימת כיום גם בקנטונים דוברי הגרמנית של שווייץ, שבהן משמשת הגרמנית ה"גבוהה" (Hochdeutsch, הניב הנפוץ בגרמניה) כשפת הכתיבה, בעוד שפת הדיבור היומיומית היא גרמנית שווייצרית (Schweizerdeutsch). מצב דומה קיים גם בלוקסמבורג, אם כי בשנות ה־80 קיבלה הלוקסמבורגית מעמד של שפה רשמית נפרדת בלוקסמבורג בצד הגרמנית והצרפתית. על כל פנים, השפה הלוקסמבורגית, שאין לה מסורת כתובה, משמשת עדיין כמעט אך ורק כשפת דיבור, אם כי הועלתה גם על הכתב.
שפת יידיש.
שפת יידיש (אידיש) הנפוצה כיום בעיקר בקרב היהודים חרדים בישראל ומחוצה לה היא גם דוגמה לדיגלוסיה, בעוד השפה המדוברת מכילה יותר מילים שמקורן בעברית ובארמית, השפה הכתובה ביידיש דומה יותר לגרמנית והיא שונה מאוד מהשפה המדוברת.
את השפה הכתובה לומדים בבתי הספר שבהם לומדים ביידיש, ומשתמשים בה לספרות, עיתונות, שירה וכו.
יוון.
עד שנת 1976 הייתה נהוגה דיגלוסיה גם ביוון. שפת הלימוד בבתי הספר ושפת הכתיבה, הייתה על-פי רוב "קתרבוסה" (Καθαρεύουσα), שפה שנוצרה מתוך ניסיון לשמר את השפה היוונית הקלאסית, בעוד שפת הדיבור היומיומית כונתה "דימוטיקי" (Δημοτική), שהיא בעצם סדרה של ניבים יווניים שהתפתחו במהלך הדורות, תוך השפעה של שפות בלקניות אחרות, בעיקר טורקית. מאז שנות ה־80 של המאה ה-20, שפת הלימוד בבתי הספר היווניים, ושפת ההודעות הרשמיות היא "דימוטיקי", והשימוש ב"קתרבוסה" דועך.
ארץ ישראל במאות 2–4 לספירה.
בארץ ישראל, בסוף המאה ה־2 לספירה, דעך השימוש בלשון חז"ל כשפת דיבור, והשימוש בארמית נעשה נפוץ. עם זאת, עדיין נכתבו חיבורים בלשון חז"ל במשך כ־200 שנה אחרי שהדיבור בה כמעט פסק. חוקרי עברית משערים, שהחל מסוף המאה ה־2 ובמשך 200 שנה בערך, נוצר בקרב היהודים בארץ ישראל מצב של דיגלוסיה – שפת הכתיבה, או השפה ה"גבוהה" הייתה עברית (לשון חז"ל), בעוד שפת הדיבור היומיומית הייתה ארמית (למעט כמה קהילות יהודיות קטנות). ארמית ועברית בלשון חז"ל הן שפות קרובות, הן מבחינת המוצא והן מבחינת ההשפעה ההדדית, ולפיכך המצב הלשוני הזה מתאים להגדרה של דיגלוסיה. החל מהמאה ה־5 לספירה דעך השימוש בלשון חז"ל גם כשפה כתובה והארמית החלה לשמש את היהודים בארץ ישראל בכל תחומי החיים.
אירופה הנוצרית בימי הביניים.
באירופה הנוצרית של ימי הביניים נעשה שימוש נרחב בלטינית כשפת כתיבה, אף על פי שהלטינית עצמה חדלה להתקיים כשפת דיבור, והיא התפצלה למספר שפות (איטלקית, ספרדית, פורטוגזית, צרפתית, רומנית ועוד), שכבר היו שונות ממנה במידה ניכרת. השימוש בלטינית כשפת כתיבה החל לדעוך רק בראשית העת החדשה, ובתקופת הרנסאנס כבר נכתבו ספרים באיטלקית ובשפות אירופיות מדוברות אחרות.
לטינית הייתה גם שפת התפילה של הנוצרים הקתוליים. הדיגלוסיה שירתה במידה רבה את האינטרס של הכנסייה בימים ההם - פשוטי העם לא יכלו לקרוא את כתבי הקודש ואת ספרי הפרשנות באופן ישיר, אלא רק בתיווך איש דת. אחד הצעדים הראשונים שבהם נקט מרטין לותר כשיצא נגד הכנסייה הקתולית היה תרגום כתבי הקודש הנוצריים לגרמנית.
דיגלוסיה בצרפת הימי ביניימית.
באזורים הרומאניים ובכללם צרפת, השפה הלטינית הייתה הדומיננטית בהיווצרות השפה המקומית, משמע שבצרפתית יש יותר יסודות רומיים מאשר גרמאניים. בצרפת לא הייתה אחידות בניב בימי הביניים. בכל צרפת השפה המדוברת הייתה הצרפתית, אם כי בניב שונה בכל אזור, למשל בנורמנדיה ניב נורמני, בדוכסות בורגונדיה ניב בורגונדי (רק במהפכה הצרפתית הניב הפריזאי ניצח והשתלט על כל הצרפתית). השפה השנייה - השפה העליונה - הייתה הלטינית, בה השתמשו לצורכי פולחן, כנסייה, סקרמנטים, שפת התרבות ובאותיותיה כתבו, והיא נחשבה לשפת המשכילים ואנשי הכנסייה.
היהודים בימי הביניים.
בקרב יהודי ימי הביניים התקיימה תופעה שניתן לכנותה דיגלוסיה (אם כי ניתן לראותה גם כדו לשוניות, כי לא מדובר בשני משלבים של אותה שפה): השפה המדוברת אצל היהודים הייתה השפה המקומית (גרמנית, צרפתית וכדומה), ומימי הביניים המאוחרים ניבים יהודיים של השפות המקומיות, ואילו שפות הכתיבה היו עברית וארמית (אצל יהודים אשכנזים מכונות שתי השפות "לשון הקודש"). כיוון שיהודים למדו לקרוא ולכתוב עברית, הם השתמשו באותיות העבריות גם לכתיבת הניב המקומי שבו דיברו. לפיכך שפות יהודיות כגון יידיש, לאדינו או ערבית יהודית נכתבות באותיות עבריות. לעברית הייתה יוקרה תרבותית ומבחינה דתית נחשבה לקדושה, שכן זו שפת התורה וספרי הקודש. היא נחשבה גם לשפה מקורית ועליונה.
דיגלוסיה בחברה היהודית-צרפתית בימי הביניים.
פרשן המקרא היהודי-צרפתי רש"י כתב את פירושיו לתורה ולתלמוד בעברית. כיוון שגם היהודים שידעו עברית, לא הבינו מילים נדירות, קשות או עתיקות בשפה העברית רש"י תרגם אותן ללועזית, כלומר לשפה הצרפתית. למשל לפסוק ב' בפרק א' בבראשית נמצאת המילה "תוהו" שהיא קשה להבנה, לכן ראה רש"י צורך לתרגם אותה לצרפתית כדי שהיהודים הצרפתים יבינו את משמעותה. רש"י השתמש בלעזים (שימוש במילים משפת הארץ באותיות עבריות) 1,300 פעמים בפירושו לתורה ו-2,500 פעמים בפירושו לגמרא. התרומה הגדולה של הלעזים לבני התקופה היא בכך שהם סייעו ללימוד העברית ואם אוספים את כל הלעזים הרי לפנינו מילון של מילים עבריות קשות ולא שכיחות.
ההשלכות החברתיות של הדיגלוסיה.
הבחנה חדה בין "מצבים לשוניים" שונים.