שלמה לביא (לבקוביץ) (חנוכה תרמ"ג, 1882 – ב' באב תשכ"ג, 23 ביולי 1963) היה חלוץ איש העלייה השנייה, מאבות התנועה הקיבוצית וחבר הכנסות הראשונה והשנייה.
ביוגרפיה.
שלמה לביא נולד למשפחת לבקוביץ מחסידי גור בפלונסק שבפולין הרוסית (עיר הולדתו של דוד בן-גוריון). היה פעיל בתנועת הנוער הציונית "אגודת עזרא" שהקימו בפלונסק בן-גוריון ושלמה צמח.
לביא עלה לארץ ישראל בשנת 1905, בימי העלייה השנייה. עבד כפועל בפרדסים בפתח תקווה וסג'רה. בשנת 1905 השתתף בכנס היסוד של "הפועל הצעיר". בשנת 1909 השתתף בהקמת ארגון "השומר", ובמרוצת הזמן עבר מהפועל הצעיר לאחדות העבודה ולאחר מכן, בשנת 1931, עם איחוד שתי המפלגות היה לאיש מפא"י וממנהיגיה. בשנות מלחמת העולם הראשונה עבד בחוות כנרת.
שלמה לביא היה אבי הרעיון של מעבר מן הקבוצה, שהייתה חבורה קטנה ואינטימית, לקבוצה הגדולה (שבמרוצת הזמן הפכה לקיבוץ). לביא היה ממקימי הקיבוץ עין חרוד בשנת 1921, וגר בו עד מותו.
בשנת 1922 נשא את רחל זיסלה (תשרי תרנ"ט – ט"ז בחשוון תרצ"א).
בימי מלחמת העולם השנייה, בהיותו בן 60, התנדב שלמה לביא לצבא הבריטי ושירת כנהג ביחידת תובלה. שני בניו, ו, נפלו במלחמת העצמאות.
לאחר הקמת המדינה היה חבר הכנסת הראשונה והשנייה. קיבוץ עין חרוד העמיד מדי פעם לרשותו של לביא טנדר של הקיבוץ לשם נסיעותיו לישיבות הכנסת. באחת מנסיעותיו בוואדי עארה, בעת שנעשו עבודות בכביש, פגע בפועל שעבד בכביש והרגו. למרות חסינותו כחבר כנסת דרש לביא להסיר חסינותו ולעמוד לדין בשל התאונה. דרישתו נענתה לבסוף והוא הועמד לדין, הורשע בגרימת מוות מתוך חוסר זהירות שאין בה רשלנות פושעת ונקנס בסכום של 100 ל"י. בכך היה לחבר הכנסת הראשון שהורשע בפלילים.
בשנות החמישים, בעת הפילוג בקיבוץ המאוחד, עבר לביא לעין חרוד איחוד והיה לאחד מראשי איחוד הקבוצות והקיבוצים.
שלמה לביא כתב מספר ספרים ובהם מאמרים בענייני היישוב והתנועה הקיבוצית. כן פרסם קובצי סיפורים וחיבר רומן אוטוביוגרפי בשם "עלייתו של שלום ליש" (עינות; עם עובד, תשט"ז–תשכ"ד), שזיכה אותו בפרס אוסישקין לשנת תשט"ז.
שלמה לביא נקבר לצד אשתו רחל שנפטרה בדמי ימיה בבית העלמין ליד היישוב גדעונה שלמרגלות הגלבוע. הותיר את בתו אילנה לוז, גננת בעברה ותושבת מושב בני עטרות.
בן-גוריון כינה אותו "האיש המופלא ביותר בעליה השנייה".
שלוש שנים לאחר מותו נחנך בקיבוצו "בית לביא", בית תרבות ואולם עיון. על שמו רחוב שלמה לביא בקריית חיים.
קישורים חיצוניים.
על "עלייתו של שלום ליש":
מפרי עטו:
אלי כהן (פירושונים)
יצחק אייכל
יצחק (איצק) אַייכל (בגרמנית: Isaac Euchel; כ"ג בתשרי תקי"ז, 17 באוקטובר 1756 – ט' בתמוז תקס"ד, 18 ביוני 1804) היה מן הפעילים המרכזיים של תנועת ההשכלה היהודית בברלין. ייסד וערך את כתב העת "המאסף" בשנותיו הראשונות, חיבר את הביוגרפיה הראשונה של משה מנדלסון, ותרגם את הסידור לגרמנית.
ביוגרפיה.
אייכל נולד למשפחת סוחרים בקופנהגן, ביום טוב שני דסוכות. ב-1767 מת אביו, ואמו שלחה אותו אל דודו לברלין, שם למד מספר שנים בישיבה. הוא החל להתעניין בשפות ובמדעים בהיחבא, נגד רצון דודו, ובסופו של דבר עזב את ביתו של הלה ב-1773 ועבר לבילפלד, שם עבד כמורה והרחיב את השכלתו. ב-1776 בא להנובר ולמד אצל רפאל לוי, מתמטיקאי, פיזיקאי ואסטרונום יהודי. ב-1778 החל ללמוד באוניברסיטת קניגסברג, בה לימד באותה העת עמנואל קאנט. כשעלתה על הפרק ב-1786 מועמדותו של אייכל למשרת הוראה באוניברסיטה – לראשונה ביחס למועמד יהודי – תמך בו קאנט בתחילה, אך לאחר מכן חזר בו והתנגד למינוי יהודי למשרה זו.
בקניגסברג דחף אייכל הצעה להקמת בית ספר יהודי מודרני ברוח ההשכלה, אולם הרעיון לא יצא לפועל. ב-1782 הקים אייכל בעיר את "חברת דורשי לשון עבר", שהחלה להוציא את כתב העת "המאסף". אייכל, שערך את "המאסף" עד 1790, פרסם בו מאמרים רבים, וביסס את מעמדו של כתב העת כמוקד של פעילות להפצת השכלה ונאורות. "המאסף" בעריכתו קרא ללימוד מדעי הטבע והרוח, להשתלבות היהודים בעולם התרבות הגרמני ולהקמת אליטה יהודית מתחרה לעולם הרבני. ב-1786 פרסם תרגום של סידור התפילה לגרמנית.
בסוף 1787 עבר אייכל לברלין, שם התפתח אז מרכז הכובד של תנועת ההשכלה וקמה "חברת שוחרי הטוב והתושיה". בברלין היה המנהל של בית הדפוס של המשכילים, "חינוך נערים", עד שהחליף אותו יצחק סטנוב. ב-1787 החל לפרסם בהמשכים ב"המאסף" ביוגרפיה של משה מנדלסון, וב-1788 פרסם אותה כספר, "תולדות רבנו החכם משה בן מנחם" ("תולדות הרמבמ"ן"). הביוגרפיה תרמה תרומה ניכרת להעמדת דמותו של מנדלסון כ"אבי תנועת ההשכלה". ב-1790 פרסם בעילום שם ב"המאסף" את "איגרות משולם האשתמועי" – חיבור הכתוב כאיגרות של נוסע יהודי באירופה ותוכנו ביקורת על החברה היהודית המסורתית והסגורה, ויש בו כנראה השפעה מ"מכתבים פרסיים" של מונטסקיה. בשנות התשעים השתתף גם במפעל תרגום ההפטרות לגרמנית שהמשיך את מפעל התרגום והביאור של מנדלסון, וכן חיבר פירוש ותרגום גרמני לספר משלי.
בסוף 1790 הפסיק לערוך את "המאסף". במהלך שנות התשעים צפה במשבר שעבר על השכלת ברלין, לנוכח החילון ההולך וגובר אצל יהודי העיר העשירים, שאצל חלקם הגיע עד כדי המרת דת לנצרות. ב-1793 כתב ביידיש את המחזה "ר' הענאך, אדער וואס טוט מא דאמיט" ("רבי הנוך, או מה עושים עם זה?"), קומדיה סאטירית שבה ביקר את דמות המשפחה הבורגנית שנוצרה בברלין, משפחה שבתוכה נתק קשה בין דור ההורים שומרי המסורת והנוקשים ובין דור הילדים המורדים, הבועטים במסורת והצבועים – שני הצדדים הקיצוניים, שמהם יושיע רק שביל האמצע של ההשכלה היהודית. הוא הצטרף ל"אגודת הידידים" ("Gesellschaft der Freunde") – קבוצה של אינטלקטואלים יהודים ברלינאים שהקים יוסף מנדלסון, בנו של משה מנדלסון. כשהציע לו שלום הכהן ב-1800 לחדש את הופעת "המאסף", שפסק ב-1797, כתב לו אייכל שזמנה ההיסטורי של תנועת ההשכלה עבר, והיא נכשלה במאמציה להשפיע על העולם היהודי. בשנותיו האחרונות פרש מעיסוקיו הציבוריים ומן ההוראה ועבד כמנהל חשבונות אצל מאיר ורבורג, אחד מעשירי העיר.
ההיסטוריון שמואל פיינר כתב עליו:
הארכיונים הסודיים של הוותיקן
הארכיונים האפוסטוליים של הוותיקן (באיטלקית: "Archivio Apostolico Vaticano"), הממוקמים בקריית הוותיקן, מכילים מאגר של כל הפעולות המרכזיות של הכנסייה הקתולית, כמו כן גם מסמכים דיפלומטיים והסכמים וחוזים של הכס הקדוש, ושאר מסמכים שנאספו לאורך השנים. הם גם כוללים מסמכים היסטוריים העוזרים להבין את ההיסטוריה של העולם המערבי.
הארכיונים האפוסטוליים של הוותיקן הופרדו מספריית הוותיקן במאה ה-17 בהוראת האפיפיור פאולוס החמישי, ונשארו סגורים לקהל הרחב, עד סוף המאה ה-19.
הגישה לארכיונים לאורך השנים.
הגישה לארכיוני הוותיקן הייתה במשך שנים נחלת ידם של אנשי הכנסייה בוותיקן בלבד. לעיתים, ניתנה הגישה לחוקרים מבחוץ אך זאת רק באישור מיוחד ופרטני וכן אל כתבי יד ספציפיים בלבד. בשנות ה-70 של המאה ה-19 הונחה אבן הפינה הראשונה בפתיחתם של הארכיונים בתקדים שנוצר עבור ג'וזף סטיבנסון. סטיבנסון נשלח לוותיקן על ידי משרד החוץ הבריטי על מנת לחקור את תקופתו של מלך אנגליה הנרי ה-8 ובהמשך תקופות נוספות. בקשתו לבצע חיפוש כללי בארכיונים ביולי 1872 הייתה חסרת תקדים ולמרות שנתקלה במכשולים רבים, אושרה לבסוף באוקטובר של אותה השנה. בעקבות צירופי נסיבות פוליטיים נוספים, זכה סטיבנסון לגישה בלתי מוגבלת לארכיונים - דבר שלא זכה לו איש לפניו או אחריו. המקרה של סטיבנסון היה לצעד ראשון בפתיחתם של הארכיונים של הוותיקן.
ב-29 באוקטובר 2019 האפיפיור פרנציסקוס הורה במכתב מיוחד לשנות את שמם של הארכיונים ל"הארכיונים האפוסטוליים של הוותיקן"'.
אופורטו
איקר קסיאס
איקר קסיאס פרננדס (בספרדית: Iker Casillas Fernández; נולד ב-20 במאי 1981 במדריד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת השוער. קסיאס הוא שיאן ההופעות לשעבר במדי נבחרת ספרד, בה שימש כקפטן, עם 167 הופעות. הוא זכה פעמיים ביורו (ב-2008 וב-2012) ופעם אחת במונדיאל (ב-2010). קסיאס, בעיני רבים, נחשב לאחד מהשוערים הגדולים בכל הזמנים.
במהלך הקריירה זכה קסיאס בהישגים אישיים רבים, ביניהם זכייה בפרס ריקרדו זאמורה, הניתן לשוער שספג את כמות השערים הנמוכה ביותר במהלך העונה, חמש זכיות בתואר שוער השנה בעולם מטעם פדרציית הכדורגל הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה, זכייה בתואר שוער השנה בעולם מטעם פיפ"א, ושלוש הופעות בנבחרת אופ"א של השנה. בנוסף על כך זכה גם בתארים קבוצתיים רבים, הכוללים חמש זכיות באליפות הליגה הספרדית, שלוש זכיות בסופר קאפ הספרדי, שלוש זכיות בגביע אירופה לאלופות, זכייה בסופר קאפ האירופי, זכייה בגביע הבין יבשתי, וזכייה בגביע המלך הספרדי (כולן עם ריאל מדריד). כמו כן קסיאס הוא השחקן השני עם הכי הרבה ניצחונות בליגה הספרדית (לאחר ליונל מסי), עם 334 ניצחונות.
ב-1999 שיחק בנבחרת הנוער של ספרד וזכה עמה בגביע העולם לנבחרות נוער. החל משנת 2000 ועד 2016 היה שוערה הראשון של הנבחרת הבוגרת. לקראת יורו 2008, נבחר לשמש קפטן הנבחרת ובטורניר עצמו הוביל את ספרד לזכייה בתואר ונבחר לשוער המצטיין ולנבחרת הטורניר. כשנתיים לאחר מכן הוביל את הנבחרת לזכייה במונדיאל 2010 לאחר שספג שני שערים בלבד במהלך הטורניר כולו ונבחר שוב לשוער המצטיין ולנבחרת הטורניר. ביורו 2012 השלים זכייה שנייה ברציפות בתואר אלופת אירופה עם הנבחרת, כשהוא סופג שער אחד בלבד במשך כל הטורניר.
קריירת מועדונים.