בספר זה ביטא ארטו את הערצתו לתיאטרון המזרחי ובפרט הבאלינזי. ארטו התרשם מהביצוע העוצמתי, הפיזי, התשוקתי והססגוני ובה-בעת נעדר-הרגש בתיאטרון המזרחי. רושם זה השפיע על עיצובה של תאוריה לה קרא "תיאטרון האכזריות". פירושה של האכזריות, על פי ארטו, אינו סאדיזם או תיאטרון הגורם לכאב, אלא ביצוע פיזי ואף האלים של פעולה, שנועדה לרסק את המציאות המדומה הצומחת, לתפיסתו, כעשב שוטה על תודעתנו ה"מתורבתת" המערבית. תיאטרון האכזריות נוצר במטרה להחזיר לתיאטרון את חיותו ולשחרר את האדם, הן בנפש והן במחשבה, מאחיזתה הנוקשה של התרבות.
לדעתו, על הממד הפיזי, החושי לשחרר את המילה מכבליה הסמנטיים; על המילים לשמש "כלי רכב" למובנן האחר, הווקאלי והמוזיקלי; הגאולה שבטקסט התיאטרוני היא לדבריו בבקיעתן של המשמעויות החבויות, המפלצתיות ביותר, מכלא הטקסט המעוגן-תרבותית. ארטו דחה את ההפרדה שעשתה הפילוסופיה המערבית בין גוף לנפש. האישה, על פי ארטו, היא כלי. הוא הפך את השפלת החלש לחלק ממשנה סדורה ובאופן מעשי היה משפיל ומענה את שחקניותיו, שאחדות מהן היו נשותיו. הקתארזיס אינו נוכח ואינו אמור להיות נוכח בתיאטרון האַרְטוֹדְיַאנִי: זהו תיאטרון המבקש "להיתקע בגרון", בלא לאפשר הרפיה. על החוויה הקשה להיות נוכחת בכל עצמתה ולנער את הצופים.
לטענת ארטו, התיאטרון המערבי התמקד בתכנים של התת-מודע, הוא הציע להחליף זאת בגישות מהתיאטרון המזרחי אל עבר תיאטרון של חוויה מטפיזית, בלתי-רציונלית. ארטו ביקש להחזיר את הצופה לחירות אבודה, שממנה יבנה מחדש את עולמו בזמן שהוא צופה בהצגה. לדבריו,
לאור זאת "תיאטרון האכזריות" התבסס על היכולת 'להכריח את הקהל לעמוד מול עצמו'. כדי להגיע לכך, חיפש אחר דרך לשמר את אמצעי-ההגנה של צופיו, באמצעות עבודה ישירה על מערכת החושים. הוא הציע להפעיל את "המישור התת-מודע" של הצופים ושל השחקנים. בהשראת הפוטוריזם הציע להחליף את מבני התיאטרון המסורתיים בבתי חרושת או סככות מטוסים שיעוצבו מחדש, ולמקם את אזורי המשחק בפינות, על פיגומים עיליים, לאורכם של קירות. בתחום התאורה דרש "רסיסים נעים"; ובתחום הצליל העדיף קולות צווחניים: שינויים קיצוניים בעוצמות-הקול ושימוש בקול אנושי ליצירת דיסהרמוניה.
ארטו מוערך כיום בזכות המסוֹת אודות התאוריה של התיאטרון ופחות בשל השפעה מעשית על היצירה התיאטרונית שנולדה אחריו. הוא מזוהה עם התיאטרון האוונגרדי.
לקריאה נוספת.
שלמה גיורא שוהם, טירוף, סטייה ויצירה, אוניברסיטה משודרת, במשרד הביטחון – ההוצאה לאור 2002, עמ' 269-257
חרפושית
בתחום הארכאולוגיה של מצרים העתיקה, חרפושית היא דמות של אחד מסוגי חיפושיות הזבל המגולפת באבן, בחֵמָר ובחומרים אחרים.
מינים שונים של חיפושיות זבל, ובעיקר זבלית פרעה ("Scarabaeus sacer"), נחשבו קדושים בעיני המצרים הקדמונים; הם האמינו שהחיפושית היוצאת מתוך הזבל נוצרה יש-מאין במעשה אלוהי שסימל עבורם את יצירת העולם מתוך השמש בידי אל השמש. החרפושיות שמשו
כקמעות, אלילים זעירים, עדיים וחותמות, והם מהממצאים הארכאולוגיים השכיחים ביותר ממצרים העתיקה, וניתן לראותם במוזיאונים השונים ברחבי העולם בדוגמאות עשויות אבן, מצוירות על פפירוס או קירות, מרוקעות מזהב או כסף ועוד.
חרפושיות שנמצאו בארץ ישראל מעידות על השלטון וההשפעה התרבותית המצרית בארץ בעת העתיקה. בין הסמלים על חותמות למלך נמצאו דמויות של חרפושיות ושל כדוריהן.
בחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל נמצאו עשרות חרפושיות, ביניהן:
החרפושית המגלגלת את כדור הזבל קושרה לאל חפרי, אשר תפקידו היה לדחוף מדי יום את השמש במסעה לאורך כיפת השמים, והאמינו שקיימות רק חרפושיות ממין זכר, אשר מתרבות באמצעות הפרשת זרע לתוך כדור הזבל, בדומה לחפרי היוצר את עצמו מלא-כלום.
בין סמלי כתב החרטומים המצרי קיים גם סמל חרפושית (), שהחוקרים מייחסים לו את המשמעויות של "התהוות", "היווצרות" או "שינוי צורה".
אופיר פז פינס
יוסוף איסלאם
רבקה גורפיין-אוכמני
ינקות
יַנְקוּת היא תקופת החיים של האדם בשלבי התפתחותו הראשוניים. היא נמשכת מרגע היציאת העובר בלידה ועד לגיל שלוש שנים.
בעברית המושג נגזר מהשורש י-נ-ק המבטא את המהות הביולוגית והפסיכולוגית של התינוק - היניקה, אשר חיונית לשרידתו ונמצאת במרכז הווייתו, בעיקר בחודשים הראשונים לחייו.
בנוסף, נהוג לתאר פרק זמן זה בחיי האדם, גם בשם "הגיל הרך".
מגיל שלוש מסתיימת תקופת הינקות ומתחילה תקופת הילדות.
מתלות להתפתחות.
תהליך ההתפתחות של התינוק הוא תוצאת של יחסי הגומלין הקבועים בינו ובין סביבתו.
לאחר הלידה מתקיימת אצל התינוק תלות פיזית מרבית, שכן התינוק חסר ישע ולא מסוגל להתקיים בכוחות עצמו.
כתוצאה מכך, בתחילה התינוקות תלויים בדמות מטפלת כלשהי ברוב ההיבטים של קיומם. על פי רוב האם ממלאת תפקיד זה, אך הוא יכול להתבצע על ידי כל מבוגר אחר שיש לו את הכישורים הדרושים.
כדי להתמודד עם חוסר ישע זה, ובדרכו להפוך לפעוט, ובהמשך לאדם בוגר, רוכש התינוק מיומנויות חיים רבות במהלך שנת החיים הראשונה שלו.
למעשה, כבר בגיל שבועות אחדים מתחיל התינוק להגיב לכל שינוי רגשי בסביבתו המיידית, בהתאם לעוצמת השינוי.
התאוריה של תודעה היא יכולת שמתפתחת אצל התינוק מרגע הלידה ועוזרת לו להגיב להתנהגות האדם שמולו ולנבא התנהגות הורית.
יכולתו של הילד לחזות על סמך ניסיון קודם את השלב הבא בהתנהגות סביבתו, בונה בהדרגה את יכולת שימור האובייקט, מפנימה אותו ומשחררת אותו מתלות באירועים מיידיים.
ההתפתחות של התינוק חלה במקביל בתחום החושי, המוטורי, הקוגניטיבי, הגופני והרגשי. עד גיל שנתיים הפעוט מגיע להישגים מרשימים בשפה, קוגניציה, תפיסת העצמי ובהתפתחות החברתית, הרגשית והגופנית.
לסביבה שבה נמצא הפעוט יש השפעה רבה על ההתפתחות העתידית שלו במישורים רבים.
עם זאת, גם למאפיינים האישיים של כל פעוט ישנה השפעה על האופן שבו הוא מגיב לסביבה. אחד הגורמים אשר משפיעים על האופן שבו כל פעוט מגיב להוריו הוא המזג שלו.
התפתחות חושית.
חוש השמיעה של התינוק פועל עוד בהיותו עובר ברחם אמו. למעשה הוא יכול לקלוט ולזהות גירויים קוליים כבר בשלושת החודשים האחרונים להריון.
המגע הראשון והחשוב ביותר לרך הנולד הוא המגע העורי.
לכן מומלץ להשכיב את התינוק מיד עם צאתו מהרחם, עוד לפני ניתוק חבל הטבור, על בטן אמו או על חזה, על מנת להפחית את הלם המעבר משיווי המשקל הפנימי של הרחם לסביבה החיצונית.
מהיום השלישי לאחר הלידה התינוק יכול לזהות את שד אמו וצווארה לפי חוש הריח, באופן המאפשר לו להבדיל בינה לבין נשים אחרות.
חוש הראייה מתפתח באופן יותר הדרגתי. בתחילה התינוק מבחין במסגרת חיצונית, ורק מאוחר יותר – במה שבתוך המסגרת. מכאן שתחילה הוא מזהה מסגרות של פנים, ורק חודשיים מאוחר יותר הוא יכול להבחין בחלקי הפנים כמו אף, עיניים ואוזניים. בגיל חמישה עד שבעה חודשים הוא כבר יכול לזהות פנים שראה שבוע קודם לכן פעם אחת במשך יותר מדקה. בגיל חודשיים התינוק מתחיל ליצור קשר עין עם אנשים אחרים בסביבתו.
התפתחות גופנית.
מבחינה גופנית עוברים על התינוק שינויים גדולים, שהבולט בהם הוא הכפלת משקל הלידה. רפלקסים מולדים נעלמים ומוחלפים בתנועות רצוניות, קצב הלב מתייצב ויורד, מערכת העיכול מתפתחת ובהדרגה השיניים צומחות וכך מתאפשר לתינוק לצרוך מזון מוצק, ועוד.
בתחום המוטורי לומד התינוק לזקוף את ראשו בשכיבה על הבטן, להתהפך מהבטן לגב ולהפך, לזחול, להתיישב, להיעמד ולבסוף ללכת.
ההתפתחות הקוגניטיבית.
בגיל צעיר מאוד התינוק קולט את סביבתו ומפתח יכולת קוגניטיבית.
האינטליגנציה של התינוק באה לידי ביטוי בדרך שבה הוא פועל על סביבתו כדי להכיר אותה.
בגיל הינקות פעוטות בדרך כלל מגיבים באופן רפלקסיבי לגירויים חיצוניים ופנימיים. עם זאת ניתן לראות סימנים ראשוניים של שליטה עצמית כבר במהלך חודשי החיים הראשונים.
למשל, פעוטות בגילאי 3–6 חודשים כבר מסוגלים ליצור הסחת דעת עצמית מגירויים לא נעימים.
הניסיון תורם להתפתחות המוח.
במהלך השנתיים הראשונות לחיים המוח של הפעוט מגיע לתשעים אחוזים מגודלו הבוגר.
בתקופה זו המערכת הלימבית מתחילה להבין קשרי סיבתיות בין גירוי לתוצאה. התפתחות זו מאפשרת לפעוט לצפות קבלה או אובדן של חיזוק על פי רמזים מהסביבה.
תאוריית ההתפתחות הקוגניטיבית של פיאז'ה רואה את ההתפתחות הקוגנטיבת כתהליך המורכב משלבים הנבדלים זה מזה איכותית, ואשר הם אוניברסליים - משותפים לילדי כל התרבויות.
עד גיל שלוש קיבולת זיכרון העבודה מאפשרת לפעוט לעבד כשתי יחידות מידע בו זמנית. קיבולת החשיבה מתפתחת בהדרגה עם הגיל ומגיעה בבגרות לכשבע פריטים.
אף על פי שיש לתינוק יכולת זיכרון אפיזודי, אדם מבוגר לא זוכר אירועים שהתרחשו לפני גיל שנתיים וחצי, תופעה זו מכונה בשם שיכחון הינקות.
לכמות הסכמות העומדות לרשותו של האדם יש השפעה על יכולת החשיבה שלו. ככל שמספר הסכמות גדל, כך גדלה היכולת להבחין בפרטים ולקלוט מידע רב ומגוון יותר. ריבוי סכמות ממעט את ההכללות המוטעות ומגדיל הסיכוי לשייך מסרים בהתאמה רבה יותר לסכמה.
בגילאי הינקות הסכמות מתפתחות כתוצאה מיישום חוזר ונשנה שלהן במגוון העצמים שהסביבה מספקת. כתוצאה מכך הן מתרחבות ומתבדלות בתהליכים של הכללה והבחנה.
התפתחות תקשורתית.
מהשבוע החמישי התינוק מביע את צרכיו בחמישה סוגי צעקות: כאב, אי נוחות, רעב, עייפות ורצון למגע.
היכולת לתקשר בצורה מתקדמת יותר מתפתחת בסביבות גיל 10 חודשים.
כדי שהתינוק יוכל לתקשר עם הזולת עליו להיות מודע לכך שהוא יכול לפענח את הכוונות שלו, שיכולות להיות לו כוונות משלו ושניתן להיעזר בו להשגת מטרות שונות.