בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 הביא גמזו בכתב העת "אופק" מיצירתם של כותבים ומשוררים שונים (בהם יצירתו המפורסמת של אבא קובנר, "שירת הקקדו"). בחוברת שיצאה ב-1974 פרסם גמזו קובץ סונטות, שאותן ייחס לנזיר הפרנציסקני אנדריאס אנג'לו דונאטי. היו אלה שירים מלאי ערגה, שתיארו באופן מרגש את רגשותיו ומחשבותיו של הנזיר. כך, למשל, היא הסונטה מספר 11, ששמה "פעמוני עין כרם":
השירים עוררו עניין כה גדול, עד כי גמזו פרסמם בנפרד כאסופת שירים בהוצאה מיוחדת, שם אף הוסיף מבוא והסבר כיצד התגלגלו השירים לידיו:
מבוא זה הופיע תחת הכותרת "לתעלומת הנזיר אנדריאס", כשגמזו עצמו חתום עליו כ"מתרגם הסונטות". בהמשך כתב כי החליט לפרסם את השירים לאחר שהגיעו לידיו מגברת עלומה בשם ג.ה. מירושלים, ש"נתוודעה לכתב יד זה בדרכים שיפה להן השתיקה, ואף סייעתנו בהרקתו (כלומר תרגומו) מלטינית". אותה גברת אף קראה אותו לראשונה, על פי עדות המתרגם, בחוג ידידים שוחרי שירה "אליו זכה המתרגם להיקלע ולהתבשם". במבוא המלומד מנתח גמזו את סגנון הסונטות:
גמזו גם ניסה לכאורה לפענח את פשר גלותו של הנזיר המתבודד, ומתוך העולה מהסונטות תהה אם היה זה "על הורתה בחטא של בתו הלא חוקית, אליה נאלץ להתוודע אינקוגניטו, כשהובאה לבית היתומים שליד המנזר".
דא עקא, בשלהי המאה ה-18 לא היה כל בית יתומים ליד המנזר בעין כרם, מה גם שלא זכור לאיש מהנזירים במקום כל נזיר מתבודד בשם אנדריאס אנג'לו דונאטי. עיון בסונטות המחורזות העלה בקרב מספר קוראים חשש מחויך כי מדובר ביצירה עברית טהורה ולא בתרגום, כביכול, משפת לעז.
רק שנים לאחר פרסום "פעמוני עין כרם" התוודה גמזו כי אכן חמד לצון בקרב חבריו המשוררים ב"כסית" התל אביבי, והציג בפניהם את "היצירה המקורית". הוא סיפר כי מקור השראתו היה שוֹתָא רוּסְטָאוולי (אותו הוא מזכיר בהקדמת הספר), משורר גאורגי שגלה למנזר המצלבה בירושלים, שם חיבר את ספרו הנודע "עוטה עור הנמר".
שמו של הנזיר הוא למעשה שמו של גמזו עצמו שנולד בפריז בשם אנדרה יוסף אנגלו לאמו גרטה לבית היים ולאביו חיים גמזו. לימים סיפר גמזו כי כתב את היצירה בזמן גירושיו הכואבים ומתוך געגועיו לבתו לילך, וכי כתיבת הסונטות נעשתה תחת השפעה ברורה של מצבו.
הספר ממשיך להימכר באתרי ספרים מקוונים, כאשר תחת שם הסופר מופיע: אנדריאס אנג'לו דונאטי. כן ישנם לא מעט מדריכי טיולים שבהם מופיע הסיפור כאמיתי (למשל באתר מסע אחר).
פרוט (נחל)
פפואה-גינאה החדשה
אביר (לוויין)
"אביר" היה כינויו לפרויקט לפיתוח לוויין ישראלי של חברת רפא"ל, שתוכנן בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים. בראשות מרסל קליין ויונתן מס וזאת במקביל לפיתוח לוויין האופק (משפחת לוויינים) בהתעשייה האווירית לישראל. הפרויקט נסגר עם החלטת שר הביטחון משה ארנס להעניק את המיזם של בניית הלוויין הישראלי הראשון למפעל מבת של התעשייה האווירית.
דבר קיומו של הפרויקט נחשף רק בשנת 2003, בספרו של דני שלום "מעבר לאופק". ד"ר זאב בונן, שהיה מנכ"ל רפא"ל, הזכיר בספרו "רפא"ל - ממעבדה למערכה" בהרחבה את התנהלות המיזם ברפא"ל ואת דרכי העברת המיזם לידי התעשייה האווירית.
ב-1980 כתב ד"ר יונתן מס מרפא"ל מחקר היתכנות שהוכיח כי אפשר לפתח לוויין שמשקלו יהיו 240 ק"ג בלבד ושיוכל לספק צילומים ברזולוציה גבוהה.
מחלת קרויצפלד יקוב
מרכז השלטון המקומי בישראל
מרכז השלטון המקומי בישראל (מש"מ) הוא עמותה רשומה ובה מאוגדות כל העיריות והמועצות המקומיות בישראל (למעט המועצות האזוריות, המאוגדות במרכז השלטון האזורי), מתוכן 76 ערים ו-127 מועצות מקומיות מכל המגזרים ומכל רחבי המדינה: יהודיות, ערביות, דרוזיות וצ'רקסיות, חילוניות וחרדיות, במרכז הארץ ובפריפריה.
מטרתו העיקרית של המרכז היא לייצג את הרשויות המקומיות ולקדם את ענייניהן בפני הכנסת ומול גורמי הממשלה השונים, וכן בפני מוסדות וארגונים ממלכתיים וארציים. בנוסף, מהווה המרכז גוף מנחה ומייעץ מקצועי לרשויות המקומיות בתחומי פעילותן השונים ומרכז את איגודי בעלי התפקידים ברשויות המקומיות.
כיום עומד בראשות מרכז השלטון המקומי ראש עיריית מודיעין-מכבים-רעות, חיים ביבס.
היסטוריה.
המרכז כונן בשנת 1938 בשם "חבר המועצות המקומיות". הוא נרשם רשמית כאגודה עות'מאנית והממשלה המנדטורית הכירה בו כגוף המייצג את השלטון המקומי העברי בארץ. אל ה"חבר" הצטרפו עם הקמתו כל המועצות המקומיות העבריות שהיו קיימות בעת ההיא, סה"כ 24 במספר, למעט הערים הגדולות. בשנת 1953 נוספו אל ה"חבר" שלוש הערים הגדולות: ירושלים, תל אביב וחיפה ולארגון ניתן שם חדש "מרכז השלטון המקומי".
חברות בת וממשקים משותפים.
מרכז השלטון המקומי מחזיק במספר גופים כלכליים המספקים שירותים לרשויות המקומיות: הוא מחזיק באמצעי השליטה ובזכות מינוי דירקטורים במפעל הפיס. מחזיק באמצעי השליטה במוניציפל בנק (לשעבר דקסיה), המוערכים בכ-6.5% ממניות ההון של הבנק, וכן, מנהל בשיתוף עם הסתדרות המעו"ף את "קרן רום" - קרן השתלמות לעובדי הרשויות המקומיות ואת "מועדון שלך" - מועדון הצרכנות של עובדי השלטון המקומי.
כמו כן, מרכז השלטון המקומי מחזיק גם ב-90% מהבעלות על החברה למשק ולכלכלה (משכ"ל), כאשר היתרה בבעלות מרכז השלטון האזורי. משכ"ל נוסדה בשנת 1974 במטרה לתכנן ולבצע פעולות כלכליות עבור הגופים המוניציפליים של השלטון המקומי. היא עוסקת בארגון משותף של ענייניהן הכלכליים והמשקיים של הרשויות המקומיות לרבות תאגידים בבעלותן, כדי להביא לתועלת, לחיסכון ולייעול בפעילותן, וזאת תוך ניצול היתרון לגודל של ריכוז פעילויות וארגון עניינים משותף, צבירת ניסיון ומומחיות בתחומים אלה.
משכ"ל עוסקת בשני תחומי פעילות עיקריים: עריכה ופרסום של מכרזי מסגרת לשימוש הרשויות המקומיות, ואספקת שירותי ניהול ופיקוח לפרויקטים המבוצעים בעקבות התקשרויותיהן של הרשויות באמצעות המכרזים.
תחומי פעילות.
המרכז פועל לקידום איכות חייהם של תושבי מדינת ישראל וזאת באמצעות טיפול בסוגיות הליבה של הרשויות המקומיות בישראל החל מייעוץ משפטי, כלכלי, ייעוץ בתחום החינוך, סיוע בתחום הרווחה, פיתוח תשתיות, ביטחון וחירום קשרי חוץ יחסי עבודה ושכר ועוד.
כדי לקדם את מטרותיו פועל המרכז בשני אפיקים מרכזיים:
א. ייצוג ופעילות מול השלטון המרכזי: מרכז השלטון המקומי פועל בוועדות הכנסת השונות ומול משרדי הממשלה הרלוונטיים, במטרה לייצג את הרשויות המקומיות ולקדם את ענייניהן בפני הכנסת ומול גורמי הממשלה השונים.
ב. הנחיה וייעוץ לרשויות המקומיות: מרכז השלטון המקומי מהווה מנחה ומייעץ מקצועי לרשויות המקומיות בתחומי פעילותן השונים. במסגרת תפקיד זה, מפעיל מרכז השלטון המקומי את תוכנית UniverCity המפעילה הכשרות והשתלמויות לעובדי הרשויות המקומיות.
מרכז השלטון המקומי
ראצ'ט
המועצה האזורית חוף הכרמל
קודורי (נהר)
נהר קוֹדוֹרי (בגאורגית: კოდორი, באבחזית: Кәыдры, קווידרי) הוא הנהר השני בגודלו באבחזיה, רפובליקה בדלנית בצפון-מערב גאורגיה. הנהר נוצר מהתמזגות הנהרות סאקן וגוואנדרה (გვანდრა), וזורם במרכז אבחזיה עד לים השחור ליד העיר דרנדה כשהוא עובר בדרכו גם ליד העיר לאטה.
בגאורגיה אין מרבצי ניקל, כרום ידועים, אולם כמות לא משמעותית, במיחוד של סיליקט ניקל, ניתן למצוא, בין היתר באזורים ההרריים של אבחזיה, באזור קודורי עילית. כמו כן, קובלט, שנמצא בגאורגיה יותר, נמצא ליד הכפר צ'ורצ'אני שבנפת חאשורי ובאזור נהר קודורי עילית.
מדינה (פירושונים)
מנדי ברוד
מדינה (מלטה)
מדינה (במלטזית: Mdina) או ל-אימדינה (L-Imdina) היא עיר היסטורית קטנה במלטה ששימשה בעברה כבירת האי. העיר מכונה גם "העיר הדוממת" (Città Silenziosa) או "העיר האצילה" (Città Notabile) וגם "העיר העתיקה" (Città Vecchia). מדינה שוכנת במרכזו של האי מלטה על גבעה בגובה של 185 מטר המתרוממת בצפון מזרחה של הרמה התופסת את דרום מערבו של האי זו הנקודה הגבוהה ביותר במלטה. בעבר, כשהבחינו השומרים במקום באויב מתקרב, נהגו לצלצל בפעמונים, וכל התושבים היו מתכנסים בין חומות המצודה. בצמוד מדרום למדינה שוכנת העיר רבאט. הגברים תושבי מדינה מכונים "מידיאן" (Midjan) והנשים "מידיאנה" (Midjana).
היסטוריה.
קיימות עדויות לקיומו של יישוב במדינה כבר בסביבות שנת 4000 לפנה"ס. בשנת 1000 לפנה"ס בנו הפיניקים מצודה במדינה בשל מיקומה השולט, וכינוהה "מלט" (Malet) או "מקום מקלט". הרומאים בנו במקום יישוב בו התגוררו כאלף איש לו קראו "מליטה" (Melita) והקיפוהו, כמו גם את רבט השכנה, בחומה. לפי המסורת התגורר פאולוס הקדוש בעיר לאחר שספינתו נטרפה אל חופי מלטה בדרכה לרומא. בשנת 870 הגיעו הערבים אל מלטה והעניקו לעיר את שמה הנוכחי - "אל-מדינה", היינו, "העיר הבצורה". הערבים ביצרו רק את מדינה עצמה כדי לייעל את הגנתה. הנורמנים שיפרו את ביצורי העיר במאה ה-12 וכך יכלה למצור שהטילו עליה 18,000 חיילי האימפריה העות'מאנית ב-1422. עמידתה במצור העניקה לעיר את הכינוי "צ'יטה נוטבילה" (העיר האצילית).
עם בוא ההוספיטלרים אל מלטה ב-1530, איבדה העיר את מעמדה כבירת האי לטובת בירגו (ויטוריוסה), שכן האבירים הבינו כי ראוי למקם את בירתם סמוך לחוף. כאשר ולטה הייתה לבירת מלטה ב-1571, קיבלה מדינה את הכינוי "העיר העתיקה" (Città Vecchia), החלה ירידה הדרגתית באוכלוסייתה של מדינה וזו הפכה לעיר משנית בחשיבותה באי. ב-1693 פגעה רעידת אדמה והרסה את קתדרלת פאולוס הקדוש, אך זו נבנתה מחדש ב-1702 והייתה למבנה הידוע במדינה.