בהסכם סייקס–פיקו 1916, והסכמים מאוחרים יותר מ-1919 ו-1920 בין בריטניה לצרפת, שורטטו על מפות גבולות אזורי ההשפעה הבריטי בארץ ישראל והצרפתי בלבנון ובסוריה. על פי הקו ששורטט נכללו שבעת הכפרים השיעיים, כמו גם כפרים נוצריים וסוניים נוספים, בשטח המנדט הצרפתי בלבנון ותושביו נחשבו לבנונים. במפקד האוכלוסין שהתקיים בלבנון ב-1921, נמנו תושבי שבעת הכפרים הלבנונים ואף קיבלו אזרחות לבנונית. בשנת 1924 יושבה המחלוקת בין הבריטים לצרפתים באמצעות הסכם ניוקומב-פולה, הסכם שקיבל את אישורו של חבר הלאומים, וכלל את הכפרים בשטח המנדט הבריטי, שהפך לימים לשטחה של מדינת ישראל והוא הקו המוכר כיום כגבול הבינלאומי בין ישראל ללבנון - קו כחול.
חזבאללה, כארגון טרור שיעי, אימץ את תושבי שבעת הכפרים השיעיים וזיכה אותם במעמד מיוחד. כחלק ממהלך זה הועבר בפרלמנט הלבנוני בשנת 1994 חוק המעניק אזרחות לבנונית מלאה לתושבי שבעת הכפרים, בניגוד לאחרים - המוגדרים פליטים פלסטינים שברובם לא זכו לאזרחות לבנונית ועל כן מוטלות עליהם הגבלות במסחר בנדל"ן ובתחומי עיסוק. סוגיית שבעת הכפרים מוזכרת בנאומי מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 ובתדירות גבוהה יותר מאז נסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000 כעילה להמשך המאבק המזוין כנגד ישראל. סוגיה זו מוזכרת פעמים רבות בסמיכות לסוגיית חוות שבעא, על מנת להדגיש שהמחלוקת של חזבאללה עם מדינת ישראל לא מסתכמת רק בתא שטח זה.
חוקת לבנון
חוקת לבנון אומצה ב־23 במאי 1923. התיקון האחרון לחוקה היה במסגרת הסכם טאיף ב־22 באוקטובר 1989 (תיקון סעיף 95 של החוקה שעוסק בחלוקת המשרות הפוליטיות בלבנון), שכלל רפורמה פוליטית נרחבת והביא לסיומה של מלחמת האזרחים הלבנונית.
חוקת לבנון מציינת במפורש שאף על פי שמרבית האוכלוסייה היא מוסלמית, הנשיא חייב להיות נוצרי.
החוקה מציינת את מראה הדגל של לבנון, מבנהו, צבעיו ופרטים רלוונטיים נוספים.
עצם הבריח
עצם הבריח (TA: Clavicula. קלוויקולה, מכונה גם עצם הצוואר) היא עצם ארוכה המהווה חלק מחגורת הכתף. שמה הלטיני (Clavicula - "מפתח קטן") ניתן לה על פי תכונתה להסתובב סביב ציר האורך שלה, בזמן הרמת הזרוע (תנועה הניתנת למישוש בעזרת היד השנייה).
עצמות בריח קיימות ברבים מבעלי ארבע רגליים. העצמות קיימות באלו המשתמשים בגפיים הקדמיות שלהם לאחיזה והיעדרן או שרידים שלהן אופייניים לאלו המשתמשים בגפיים הקדמיות בעיקר כתמיכה ולריצה.
מבנה ותפקוד.
עצם הבריח היא עצם ארוכה בעלת שני פיתולים. היא ממוקמת מעל הצלע הראשונה, ומחברת בעזרת שני מפרקים, מפרק שיא הכתף והבריח ומפרק החזה והבריח, בין שיא הכתף של עצם השכם לעצם החזה. עצם הבריח צרה יותר, קצרה יותר, מפותלת פחות וחלקה יותר בנשים מאשר בגברים. הקצה התיכון שלה מעוגל והקצה הצידי שלה משוטח.
עצם הבריח מספקת חיבור קשיח יחיד בין הגפה העליונה לגו. אופיו של החיבור, המרחיק את הגפה העליונה מהגו, מאפשר חופש תנועה רב לגפה. מאידך, פגיעה עתירת אנרגיה בגפה העליונה, נוטה לא פעם להתבטא בשבר של עצם הבריח, החלשה יחסית לעצמות הגפה האחרות.
בנוסף, עצם הבריח מגנה על מבנים חיוניים כגון עצבים וכלי דם העוברים מאחוריה. לכן, תזוזה של העצם ממקומה נחשבת פציעת חירום.
למרות סיווגה של עצם הבריח כעצם ארוכה, היא אינה מכילה מח עצם (קיומו של מח עצם, אופייני לעצמות ארוכות). מבנה הפנימי כולל רקמת עצם ספוגית עטופה ברקמת עצם צפופה.
חיבור לשרירים.
רבים מהשרירים הגדולים של הגפה העליונה, נאחזים בעצם הבריח. ביניהם אפשר למנות את שרירי הדלתא והחזה הגדול, המניעים את הזרוע, את שריר עצם החזה, הבריח והזיז הפיטמתי המניע את הצוואר ואת שריר הטרפז המשתתף בהנעת הזרוע והצוואר שניהם.
השריר התת-בריחי מחבר בין עצם החזה לעצם הבריח כך שפעולתו מעגנת את עצם הבריח למפרק החזה והבריח ומניעה למטה את העצם.
שבר בעצם הבריח.
שבר בעצם הבריח, הוא השבר הנפוץ ביותר ומהווה כ 5% מהשברים שמגיעים לטיפול בחדרי מיון. השבר נפוץ יותר בגברים ובדרך כלל קשור לפעילות ספורטיבית כגון רכיבה על אופניים או לתאונות, עם דגש על אופנועים. השברים בעצם הבריח נחלקים באופן הבא:
לעיתים, במקום השבר נוצרים חלקים קטנים של העצם, המכונים "פרפרים". הטיפול בשבר בעצם הבריח, נחלק לשני סוגים, טיפול 'שמרני', שמתבסס על קיבוע, וטיפול ניתוחי. ישנם מחקרים הטוענים כי בטווח של שנה, ההבדלים בין אופני הטיפול מתבטל (נכון ל-2012). ואכן, נכון לשנת 2017 עדיין רוב מוחלט של הטיפולים בשבר זה הם טיפולים שמרניים. עם זאת, ככל שמתפתחות טכנולוגיות חדשות, יש יותר ויותר רופאים הממליצים על האופציה הניתוחית.
טיפול שמרני.
טיפול שמרני בשבר בעצם הבריח, מתבסס על קיבוע של היד, אם באמצעות מתלה צוואר או באמצעות רצועה בצורה של 'שמיניה', המחזיקה את כל האזור. בטיפול זה נותנים לגוף לרפא את אזור השבר בתהליך טבעי. יתרונות הטיפול הוא העדר הסיכונים הכרוכים בניתוח, שיכולים להתבטא בזיהום, פגיעה בעצבים באזור, פגיעה בכלי דם, הסתבכות הקשורה להרדמה וכיוצא בזה. החיסרון הוא שלעיתים, כאשר מדובר בשברים עם תזוזה, יכול להיווצר קיצור של העצם. זאת משום שהשרירים המחוברים לעצם מפעילים כח ואינם מאפשרים לשני הקצוות להגיע בדיוק זה מול זה. קיצור העצם יכול להוות לעיתים בעיה אסתטית בלבד, ולעיתים יכול להשפיע על התפקוד. כמו כן יכולים להיות מקרים של אי-חיבור, גם לאחר תקופה ארוכה.
טיפול ניתוחי.
הטיפול הניתוחי הקלאסי, מתבסס על פתיחה של מקום השבר, וחיבור כל חלקי העצם באמצעות פלטת מתכת, העשויה לרוב מטיטניום. שימוש בפלטה אורתופדית לחיבור שברים, הוא הליך מקובל עבור טיפולי שברים שאינם ניתנים לריפוי באמצעות קיבוע בלבד. אך הבעיה עם פתרון זה במקרה זה הוא שעצם הבריח קרובה מאוד לעור, ולכן פלטה כזו יכולה לבלוט ולהפריע (כמו למשל בסחיבה של תיק עם רצועות), ונוצר צורך להוציא אותה לאחר תום תהליך האיחוי, דבר הדורש שוב ניתוח עם כל המשמעויות הנלוות לכך. פתרון חדשני יותר, הוא באמצעות טכניקה של ניתוח 'זעיר פולשני'. בטכניקה זו עושים שני חתכים קטנים בעור. החתך הראשון מתבצע מעל מקום השבר עצמו, דרכו קודחים תעלה עבור פין שיוכנס בהמשך. ולאחר מכן מחזירים את חלקי העצם למקומה. חתך נוסף מתבצע בצד הרחוק של העצם, דרכו מחדירים פין מתכתי תוך לשדי, אשר נמצא במרכז העצם, ומחזיק את החלקים שלה עד לריפוי. לאחר הריפוי הפין נשאר בתוך העצם ואינו מפריע. תהליך הריפוי מהיר יחסית לטיפול השמרני, והסיכוי לחזרה לתפקוד מלא גבוה. בישראל, מתבצע טיפול זה במסגרת רפואה פרטית בלבד.
נשיא לבנון
נשיא לבנון הוא ראש המדינה הלבנונית על פי חוקת לבנון. על פי השיטה הפוליטית של לבנון, אחת לארבע שנים נערכות בחירות לבית המחוקקים, ובית המחוקקים בוחר את הנשיא לתקופה יחידה של 6 שנים. החוקה קובעת כי אף על פי שבלבנון רוב מוסלמי, הנשיא ימונה מקרב הנוצרים המארונים, זאת מפני שעם קבלת עצמאותה, בלבנון היה רוב נוצרי קטן, והאמנה הלאומית מ-1943 (עם שינויים אשר סוכמו בהסכם טאיף) היא זו שמגדירה את חלוקת המשרות הבכירות בלבנון עד היום.
איה כורם (אלבום)
איה כורם הוא אלבום הבכורה של הזמרת איה כורם שיצא לאור בשנת 2006 על ידי חברת התקליטים הד ארצי בהפקת אורי זך.
שוחררו מתוכו הסינגלים "קיץ", "שיר אהבה פשוט", "קליפה", "סוף הלילה", "יונתן שפירא" ו"השיר של איתי" שזכו להצלחה רבה ולחלקם אף צולמו וידאו קליפים. האלבום הגיע למעמד אלבום זהב בינואר 2007. עד היום נמכרו יותר מ-30,000 עותקים.
איסק אלבניס
איסק אלבניס (ספרדית: Isaac Albéniz; (29 במאי 1860 – 18 במאי 1909) היה מלחין ופסנתרן ספרדי, ממייסדי האסכולה המוזיקלית העממית בספרד.
חייו.
אלבניס היה ילד פלא - הופעתו הפומבית הראשונה כפסנתרן הייתה בגיל ארבע. בגיל שבע ניסו הוריו להכניסו לקונסרבטואר של פריז, אבל הילד השובב יידה שם אבן בשמשת החלון וריסקה. כעונש נפסל מלהתקבל למוסד זה.
אלבניס המשיך ללמוד בקונסרבטוריונים של בריסל ולייפציג והיה תלמידו של פרנץ ליסט. הוא הצליח בקריירה כפסנתרן והופיע ברחבי העולם כולל ארצות הברית וקובה. כתב חמש אופרות, שלוש אופרטות ומספר קטן של שירים ויצירות לתזמורת. עיקר הצלחתו כמלחין הייתה ביצירותיו לפסנתר.
אלבניס אהב מאוד את המוזיקה העממית של אנדלוסיה. הוא כתב מאות יצירות לפסנתר בסגנון ספרדי. רבות מיצירות אלה עובדו לגיטרה ומושמעות עד היום.
הקטעים המפורסמים ביותר שלו הם הטנגו ואסטוריאס שעובדו לגיטרה על ידי המלחין פרנסיסקו טארגה וזכו להערכה רבה.
בשנת 1909 חיבר את יצירתו המפורסמת ביותר לפסנתר - הסוויטה "איבריה". בסוויטה 12 קטעים הספוגים באווירה ספרדית מסוימת (למשל: "הנמל", "יום חג בסביליה", "מאלגה"). יצירה זו סיכמה את כל עבודתו והייתה למעשה שירת הברבור שלו.
אלברטו רואיס-גיארדון, ראש עיריית מדריד ושר המשפטים של ספרד וססיליה סרקוזי, אשתו לשעבר של נשיא צרפת ניקולא סרקוזי, הם ניניו של אלבניס.
פדרל אקספרס
סודותיי (אלבום)
דלורית
דלורית או דלעת הגינה (שם מדעי: "Cucurbita moschata") היא צמח ממשפחת הדלועיים המזכיר בצורתו אגרטל או אגס.
טעמה של הדלורית מתוק ואגוזי, בדומה לבטטה או לדלעת. קליפתה צהובה ובשרה כתום. כשהדלורית בשלה, צבע הקליפה משתנה מירוק לכתום כהה וטעמה נעשה עשיר ומתוק יותר. הדלורית גדלה כצמח מטפס, הדלורית נוצרת בבסיסו של הפרח, מקורה בצפון אמריקה. לרוב מקלפים את הקליפה ומוציאים את הזרעים ואוכלים את 'בשר' הדלורית, אולם הזרעים ניתנים לאכילה לאחר אפייה או קלייה.