הפרק הראשון של חוקת ארצות הברית מגדיר את מבנה הקונגרס ואת סמכויותיו. זהו הפרק הארוך ביותר בחוקה. הוא מגדיר את מבנה הקונגרס, המורכב מבית הנבחרים והסנאט, את סמכויותיו, את מגבלות סמכותו, וכן מספר מגבלות על כוחו של הממשל ושל המדינות המרכיבות את האיחוד.
הפרק מחולק לעשרה חלקים. החלק הראשון מעניק את סמכויות החקיקה לקונגרס, ועל כן הוא מהותי ליישום עיקרון הפרדת הרשויות בשיטת הממשל האמריקאית. החלק השני והחלק השלישי מגדירים את מבנה בית הנבחרים והסנאט, בהתאמה, ומפרטים לגבי הרכבם, תפקידים בתוך כל אחד מהבתים, תפקידם בהליכי ההדחה והיבטים שונים של פעולתם. יחד, שני חלקים אלה מגדירים את אופי הרשות המחוקקת של ארצות הברית כפרלמנט דו-ביתי (ביקמרליזם). החלק הרביעי מפרט לגבי הליך הבחירות לבתי הקונגרס. הוא מעניק את האחריות לניהול הבחירות למדינות השונות באיחוד, אך מאפשר לקונגרס לחוקק כללים אחידים בנושא. החלק החמישי קובע כללים לגבי עבודת הבתים. הוא מחזק את עצמאות כל אחד מהבתים, בכך שהוא מעניק לחברי כל בית את האחריות לקביעת כללי הבית, בחינת תוצאות הבחירות, סילוק וענישה של חברי הבית. גם החלק השישי מחזק את עצמאות המחוקקים על ידי קביעת כללים לגבי שכר, פריווילגיות ואיסור על כהונה של חברי הבתים תחת רשויות ממשל אחרות. החלק השביעי מתאר את תהליך החקיקה, משלב הצעת החוק ועד לחתימה על החוק על ידי נשיא ארצות הברית, כולל קביעת כללים לגבי כוח הווטו של הנשיא והדרכים לעקיפתו. חלקים 8–10 חשובים להגדרת התחומים שנמצאים תחת סמכות הקונגרס, ובכך הם מהווים חלק חשוב בהגדרת הפדרליזם בארצות הברית. החלק השמיני מונה את הסמכויות שמוענקות במפורש למחוקקים. על דרך השלילה, הוא מותיר תחומים אחרים בסמכות המדינות, אף שעל פי חלק מהפרשנויות קיימות גם סמכויות משתמעות, שאינן מוזכרות בחלק זה במפורש. החלקים התשיעי והעשירי קובעים מגבלות ואיסורים על הממשל הפדרלי והמדינות בהתאמה.
המשמעות של חלק מהסעיפים בפרק נמצאת תדיר במחלוקת. לתקדימים של בית המשפט העליון של ארצות הברית יש תפקיד חשוב בפירוש סעיפים אלה. ישנם פרשנים שמדגישים את המשמעות המילולית של הטקסט (טקסטואליזם), אחרים מדגישים את הכוונה המקורית של מנסחי החוקה (אוריג'ינליזם), שיקולים פרגמטיים או מבניים, התפתחות היסטורית של פרקטיקה ופרשנות, או עקרונות מוסריים שעולים מהחוקה.
חלק ראשון: סמכות החקיקה בידי הקונגרס.
החלק הראשון מעניק לקונגרס את כל סמכויות החקיקה הפדרלית. חלק זה מכונה "vesting clause". יחד עם פסקאות דומות בפרקים השני והשלישי של החוקה, אשר מעניקים את סמכויות הרשות המבצעת לנשיא ואת סמכויות הרשות השופטת לבית המשפט העליון ולערכאות שיפוטיות הכפופות לו, חלק זה מגדיר את הפרדת הרשויות בשיטת הממשל של ארצות הברית. ג'יימס מדיסון, מהחשובים שבמנסחי החוקה, הסביר שהעיקרון שהנחה את הנציגים בוועידת החוקה הוא עיקרון הפרדת הרשויות שניסח מונטסקייה; אך עיקרון זה לא דורש הפרדה מוחלטת או היעדר בקרה של רשות אחת על רשות אחרת. בהתאם, החוקה מעניקה את סמכויות החקיקה בידי הקונגרס, אך לנשיא, שחותם על החקיקה ויכול להטיל עליה וטו, יש יכולת להשפיע על חקיקת הקונגרס, והרשות השופטת יכולה לייעץ למחוקק.
בנוסף, חלק זה מגדיר את מבנה הקונגרס כמורכב משני בתים, בית הנבחרים והסנאט. גם בעניין זה הייתה למונטסקייה השפעה על מנסחי החוקה. בספרו רוח החוקים כתב מונטסקייה שבית מחוקקים יחיד יטה לשחיתות ולפגיעה בחירות. הוא הציע למתן את הסכנה על ידי חלוקה של הרשות המחוקקת לשני בתים, אחד אריסטוקרטי ואחד שמייצג את העם. אלכסנדר המילטון, ממנסחי החוקה, הסביר שהניסיון מראה שיש צורך לרכז כוח רב בידי המחוקק הפדרלי, אך כדי למנוע שימוש לרעה בכוח זה יש לחלק את הרשות המחוקקת לשני בתים שיאזנו זה את זה. מדיסון הסביר שהחלוקה של הרשות המחוקקת לשני בתים באה למתן את השפעתם של נציגים שמתוך אמביציה אישית עשויים לשכוח את מחויבותם למיוצגים. קיומו של הסנאט בנוסף לבית הנבחרים "מכפיל את הביטחון של העם, על ידי דרישת ההסכמה של שני גופים נבדלים למזימות של תפיסת כוח או מעילה באמון". עקרונות אלה השפיעו על מנסחי החוקה, אך סיבה מרכזית נוספת לחלוקה של הרשות המחוקקת לשני בתים היא הצורך שהתעורר בוועידת החוקה בפשרה פרגמטית בין מדינות גדולות, שהעדיפו ייצוג פרופורציונלי לאוכלוסייה, למדינות קטנות, שהעדיפו יצוג שווה לכל מדינה.
החוקה לא מעניקה לקונגרס סמכות חקיקה בלתי מוגבלת, אלא סמכויות חקיקה ספציפיות שמוגדרות בחלקים הבאים ("כל סמכויות החקיקה המוענקות להלן"). בהקשר זה, החלק השמיני בפרק זה לחוקה הוא חשוב ביותר, משום שהוא מגדיר באלו נושאים רשאי הקונגרס לחוקק. עם זאת, ההיקף המדויק של סמכויות הקונגרס הוא נושא שנמצא תדיר במחלוקת, שכן מקובל לפרש שמעבר לסמכויות שמוענקות לקונגרס במפורש, ישנן גם סמכויות משתמעות, שנובעות מהצורך להוציא לפועל את הסמכויות המפורשות. באופן כללי, עד תקופת הניו דיל שלטה פרשנות מצמצמת יחסית. מאז הניו דיל, ולפחות עד שנות ה-80 של המאה ה-20, נטה בית המשפט העליון לפרשנות רחבה יותר של סמכויות הקונגרס.
קיימת הסכמה על כך שחלק זה מאציל את "כל סמכויות החקיקה" לקונגרס, ובכך מבהיר שהרשויות האחרות לא יכולות לקחת לעצמן את סמכויות החקיקה. שאלה מורכבת ומעוררת מחלוקת יותר היא האם אותו הביטוי גם שולל מהקונגרס את הכוח להאציל ביוזמתו סמכויות חקיקה על רשויות וגופים אחרים. שתי הגישות בנושא זה מכונות "דוקטרינת אי-ההאצלה" (nondelegation principle), לפיה לקונגרס אסור להעביר סמכויות חקיקה לגופים אחרים, ו"עיקרון ההאצלה" (delegation principle) או "דוקטרינת ההאצלה הבלעדית" (exclusive delegation principle), לפיה רק לקונגרס מותר להעביר סמכויות חקיקה. נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל קבע בפסק דין ווימן נגד סת'רלנד משנת 1825, שהקונגרס יכול להאציל סמכויות לרשויות פדרליות אחרות. אולם, מרשל טען גם שישנו קו מבחין בין "נושאים חשובים, שחייבים להיות מוסדרים על ידי המחוקקים בלבד" לבין נושאים "בעלי עניין פחות", שבהתייחס אליהם יכול הקונגרס להאציל סמכויות. בשנת 1935 פסל בית המשפט שני חוקים בטענה שהקונגרס לא רשאי להאציל את סמכויות החקיקה שלו לרשות המבצעת. אלה היו שתי הפעמים היחידות שבהן פסל בית המשפט חוק שעבר בקונגרס בהסתמך על הפרשנות לפיה חלק זה אוסר על האצלת סמכויות חקיקה. באופן כללי נטה בית המשפט לגישה מחמירה פחות, שמאפשרת האצלה.
חלק שני: בית הנבחרים.
החלק השני מגדיר את מבנה בית הנבחרים וקובע שחבריו יבּחרו מדי שנתיים על ידי בעלי זכות הבחירה במדינה אותה הם מייצגים.
סעיף 1: הרכב בית הנבחרים ובחירות.
חברי בית הנבחרים נבחרים לתקופה של שנתיים. החלטה זו הייתה פשרה בין נציגים בוועידת החוקה שהעדיפו תקופת כהונה קצרה של שנה לבין אלו שהעדיפו תקופת כהונה של שלוש שנים.
הסעיף קובע שהבחירה תיעשה "על ידי העם במדינות השונות". חלק מהנציגים בוועידה העדיפו שהבחירה תיעשה על ידי בתי המחוקקים של המדינות, אך לבסוף התקבלה העמדה של מדיסון, שבחירה ישירה על ידי "העם" הכרחית על מנת ליצור קשר בין העם לנציגיו. אולם, ההגדרה של גוף הבוחרים נותרה בידי המדינות. החוקה המקורית קבעה כי מי שיש לו זכות בחירה לבית המחוקקים הגדול ביותר של המדינה שלו, תהיה לו גם זכות בחירה בבחירות לבית הנבחרים של האיחוד. קביעת הקריטריונים לקבלת זכות בחירה לבתי המחוקקים של המדינות הייתה בידי המדינות עצמן, כך שלמדינות הותר שיקול דעת רחב גם בהקצאת זכות הבחירה לבית הנבחרים. התיקונים ה-15, ה-19, ה-24 וה-26 צמצמו את כוחן של המדינות להגביל את זכות הבחירה של אזרחיהן. בפרט, תיקונים אלה אוסרים על המדינות למנוע את זכות הבחירה מאזרחים על בסיס גזע, צבע עור, עברו של אדם כעבד, מין, תשלום מס, או גיל מעבר ל-18 שנים.
סעיף 2: תנאים מקדימים לחברות בבית הנבחרים.
על חברי בית הנבחרים להיות מעל גיל 25, אזרחי ארצות הברית שבע שנים לפחות ותושבים במדינה שאותה הם מייצגים. אין חובה שהנציגים יהיו תושבים של המחוז אותו הם מייצגים, אף על פי שברוב המקרים זהו המצב.
בפסק דין Powell v. McCormick מ-1969 קבע בית המשפט העליון שהמגבלות המצוינות בסעיף זה הן בלעדיות; כלומר, המדינות ובית הנבחרים לא יכולים להטיל מגבלות כלשהן על הזכות להיבחר לבית הנבחרים מעבר לאלה שמצוינות בפסקה זו. המקרה הנידון בפסיקה היה זה של אדם קלייטון פאוול , נציג בבית הנבחרים מניו יורק, אשר היה מעורב בשערוריות שונות. בעקבות בחירתו מחדש, עברה בבית הנבחרים החלטה לפיה פאוול מנוע מלהיבחר לקונגרס ומושבו התפנה. פאוול פנה לבית המשפט. בפסק הדין, שנכתב על ידי ארל וורן, נשקלה כוונת מחברי החוקה, תוך התייחסות לעובדה שהחוקה מאפשרת לכל בית נבחרים לשפוט את חבריו ולסלק נציג בעקבות הצבעה של שני שלישים מחברי הבית (ראו החלק החמישי). מסקנת בית המשפט היא שמחברי החוקה ראו את מגבלות הגיל, האזרחות והתושבות במדינה כמגבלות בלעדיות, שאינן ניתנות להרחבה מבלי לתקן את החוקה. סילוק של נבחר מכל סיבה אחרת מחייב החלטה של שני שלישים מחברי הבית ולא יכול להיעשות לפני שהנציג תופס את מקומו.
במקרים אחרים אסר בית המשפט על המדינות לקבוע מגבלות על מספר הכהונות האפשרי של נציג. עם זאת, מותר למדינות לקבוע קריטריונים סבירים שעל מועמד למלא על מנת ששמו יופיע על פתקי הצבעה, כגון הגשת עצומה שעליה חתמו מספר מינימלי של בעלי זכות בחירה.
סעיף 3: הקצאה של מושבים בבית הנבחרים ומיסים.