במוצאי שמחת תורה תשל"ה, "מבצע הקפות" של גוש אמונים. מאות פעילים יצאו להקים "היאחזויות" בכמה מקומות ביהודה ושומרון. רובם יצאו לכיוון יריחו. הם עקפו רגלית את מחסומי צה"ל, או ניסו להגיע רגלית דרך ואדי קלט ובדרכים נוספות. כמה מהם הצליחו להגיע אל מערב יריחו, וקבוצה גדולה הגיעה קרוב לקצהו של ואדי קלט שם נחסמה על ידי צה"ל. הפינוי נמשך כמה ימים. קבוצות נוספות המשיכו לצאת לאזור במשך כמעט שבוע. עשרות נעצרו על ידי המשטרה.
חלק מחברי הגרעין הגיעו ביום שישי, סמוך לשבת, למתחם הוילות נטושות שיועדו למגורי קצינים ירדנים ממזרח ליריחו, שהו בו כל השבת, ופונו במוצ"ש.
ביולי 1976, למעלה ממאה חברי גרעין יריחו ניסו להגיע ליריחו. התוכנית הייתה לשהות במקום יומיים, להקים התיישבות סמלית, ולבצע פעולות שונות: הפעלת ישיבה במקום וסיור לקומראן. כל זאת כמחאה על מניעת ההתיישבות במקום. הם נתקלו במחסומים והצליחו להגיע עד סמוך לקרנטל. הם הביאו איתם ציוד רב, כולל אוהלים, מזון, כלי מטבח ומשחקים לילדים. הם פונו אחרי מספר שעות.
הניסיון האחרון להתיישב ביריחו.
במוצאי יו"ט ראשון של סוכות תשל"ח, גרעין יריחו יצא לדרכו לאחר צאת החג כחלק ממבצע 11 הגרעינים של גוש אמונים. בשיירה היה אוטובוס מלא בחברי גרעין ותומכים, ועוד מספר מכוניות פרטיות. חלקי צריפים הוסעו על 2 משאיות. היעד היה אזור אדמות מדינה ממערב ליריחו, לא רחוק מבניין הממשל הצבאי. נראה היה שהפעם תתאפשר ההתיישבות ביריחו באישור הממשלה. לקראת עלייה זו, הצטרפו לגרעין משפחות ורווקים חדשים, שנוספו לחברי הגרעין הוותיקים.
השיירה עצרה להתארגנות במישור אדומים, נקודת ההתיישבות האזרחית היחידה בין ירושלים ליריחו. צה"ל ידע על הפעולה, והמושל הצבאי של יריחו הגיע למישור אדומים כדי לדבר עם חברי הגרעין. המושל אמר שאין בידו הוראות כיצד להתייחס למבצע ההתנחלות ואחד מעוזריו אף אמר שלדעתו ההתיישבות ביריחו תתאפשר הפעם.
בשעה 1 אחרי חצות, השיירה יצאה שוב לדרכה, למרות החלטת גוש אמונים לעכב את היציאה, בגלל שעדיין לא הושגה הסכמה עם הממשלה. הם הגיעו לשטח המתוכנן להתיישבות, ב-750 הדונם של אדמות המדינה ליד מוצא ואדי קלט. עד היום לא ברור אם הפרו ביודעין את החלטת גוש אמונים, או שלא ידעו עליה. לפי אחת העדויות, לאחר שיצאה השיירה לדרכה ממישור אדומים, הגיעה הודעה מגוש אמונים על עיכוב המבצע, רכב יצא לרדוף אחרי חברי הגרעין כדי להודיעם על ההחלטה, אך הם כבר הגיעו ליעדם בלא שידעו על ההחלטה. אנשי גוש אמונים שארגנו את עליית 11 הגרעינים, ראו באנשי גרעין יריחו פורקי עול. כל הגרעינים פועלים בצורה אחראית וממושמעת, ורק גרעין יריחו עושה כרצונו, אך חברי הגרעין טענו בתוקף שלא ידעו על ההחלטה, אלא רק למחרת שמעו עליה ברדיו.
המתנחלים הגיעו ליעדם ביריחו ללא כל הפרעה, אך כעבור רבע שעה הגיעו למקום כוחות צה"ל בראשות המושל, שבינתיים כבר קיבל הוראות, ובקשו מהם להתפנות. בשלב זה, חסם הצבא את הצומת ולא איפשר לחברי גרעין נוספים להגיע. התנהל משא ומתן שבסופו עברו חברי הגרעין למבנה הממשל הצבאי שבמחנה חנן הסמוך. השהות במחנה הצבאי, הוגדרה על ידי חלק מהנוכחים כמעצר, ואחרים ראו בה פשרה של התפנות מרצון מהשטח אך השארות ביריחו.
למחרת בבוקר, הגיעו ליריחו ראשי גוש אמונים, ולפני הצהרים, לאחר שיחות ודיונים, הסכים הצבא, מצדו, לשחרר את אנשי הגרעין מהמעצר, והם מצדם הסכימו להתפנות מיריחו. השיירה המאוכזבת חזרה למישור אדומים להתייעצות על המשך הדרך. חברי מזכירות הגרעין, שמואל פרומר, ישעיהו בשן, דוד זוהר, אבי זד ודרורה גרוס, נצטוו להתייצב בהמשך היום בתחנת המשטרה במגרש הרוסים, ושם נעצרו לזמן קצר. אחרי הצהריים השתחררו העצורים, לאחר התערבות ראשי גוש אמונים, והצטרפו לגרעין במישור אדומים.
מחנה המעבר במישור אדומים.
ההחלטה להישאר במקום.
לאחר ההתפנות מיריחו, חברי הגרעין הוותיקים היו מתוסכלים, וחלק מהם האשימו את ראשי גוש אמונים בקבלת "פשרה בזויה". ההחלטה שלא לעלות להתיישבות נגד החלטת הממשלה, התפרשה כהסכמה להצעת הממשלה, להעלות רק חלק מהגרעינים בתקופה הקרובה, וחלק זה לא כלל את גרעין יריחו, שהיה גרעין הדגל של גוש אמונים.
בפני הגרעין עמדו עתה שתי אפשרויות פעולה: לדבוק במטרה להתיישב ביריחו, ולהמשיך להתעמת עם צה"ל כל פעם מחדש, עד לניצחון, כמו שהיה בעליות לסבסטיה, או לוותר בינתיים על יריחו ולהישאר במישור אדומים, עד אשר ימצא מקום התיישבות זמני באזור, שיוסכם על ידי הממשלה.
התקיימה אספת חירום כדי להחליט על המשך הדרך. באספה הוחלט: לא חוזרים הביתה. הגרעין יישאר במישור אדומים, ו-"תוקם בהקדם נקודת הכשרה זמנית, באזור המשתרע ממישור אדומים עד שפת ים המלח, אשר מיקומה המדויק יקבע בתיאום עם השלטונות". השיקול להחלטה זו היה, שאם יחזרו עכשיו איש לביתו, יתפרק הגרעין. כמו כן קיוו שהשארותם במישור אדומים תגרום ללחץ על הממשלה ליישבם במקום כלשהו באזור יריחו, כפי שאכן קרה. לאחר האספה, עלו חלק מחברי הגרעין לירושלים, וקיימו שביתת רעב מול משרד ראש הממשלה, בדרישה לאפשר התיישבות ביריחו.
בשלב זה עזבו את הגרעין חלק גדול מהחברים, שלא ראו טעם בהתיישבות במקום אחר מלבד יריחו.
במחנה המעבר.
לאחר הפינוי מיריחו וההחלטה שלא לשוב הביתה, עלו חברי הגרעין להמתנה להמשך הדרך, בחצר ישיבת ההסדר מעלה אדומים, שקמה זמן קצר לפני כן. המקום היה במרחק כמה עשרות מטרים מצפון מזרח ליישוב הזמני מעלה אדומים, שהיה במקום שנקרא כיום בשם גבעת המייסדים.
על פי מה שפורסם בעיתון, תושבי מעלה אדומים נאותו "לארחם כל עוד יהיה צורך בכך, אך בתנאי מפורש - המשכן הזמני לא ישמש בסיס להתארגנות לפעולות התנחלות שלא על דעת הממשלה".
מסביב למבנה הישיבה הוצבו פחונים, קרוואנים נגררים ואוהלים למגורים. במקום הורכב צריף עץ גדול, שקודם לכן תוכנן להקימו ביריחו, וכן הותקן מגדל מים. רק משפחות הורשו להשתמש במבני המגורים של הישיבה. עלות השהות במקום מומנה על ידי הלוואה מגוש אמונים.
במוצאי שמחת תורה התקיימו במקום הקפות שניות אליהן הוזמן הציבור הרחב. הגרעין שהה במקום שבועיים, עד א' בחשון.
ההתיישבות במצפה יריחו.
במשך חול המועד הוחל בחיפוש מקום להתיישבות, המוסכם על הממשלה. השר שרון שלח את עוזרו, אורי בראון, שהציע לגרעין להתיישב במקום המכונה טיבק ריאש, או בשמו המשובש טבק ריש. למקום זה היו כמה יתרונות: מעמד משפטי של אדמות מינהל, קרבה לכביש וגישה נוחה, וכמובן נוף מרהיב הצופה ישר על יריחו. אנשי הגרעין הקהילתי של מעלה אדומים (שהקימו אחר כך את כפר אדומים) חשבו כבר מזה זמן על מקום זה, כמקום אפשרי לבנות בו את יישוב הקבע שלהם, אך עתה נראה הדבר כפתרון אפשרי לבעיית גרעין יריחו. אנשי מעלה אדומים ויתרו על המקום למען גרעין יריחו הנמצא במצב בעייתי, ואף מסרו באופן סמלי את תוכניותיהם להתיישבות בטבק ריש לאנשי הגרעין. מלבד טבק ריש, הועלו שמות מקומות נוספים כאפשרויות להתיישבות: טבק קוטיף שעל הגבעות שממערב לטבק ריש, ומחנה ירדני נטוש ליד קליה. אנשי הגרעין התקשו להחליט, גם בגלל שעדיין לא התייאשו מהאפשרות להתיישב ביריחו.
סגן שר הביטחון מרדכי ציפורי, הודיע כי אנשי גרעין יריחו הסכימו לוותר על התיישבות ביריחו, ובמקום זאת להתיישב במישור אדומים, בשכונה שתבנה עבורם. תוכנית זו לא התממשה.
ביום ה' א' בחשון תשל"ח, יצאה משלחת של אנשי הגרעין יחד עם חנן פורת להיפגש עם שר החקלאות שרון, יו"ר ועדת השרים לענייני התיישבות. מטרת הפגישה הייתה לברר כיצד אפשר להמשיך במאמץ להתיישב ביריחו, וגם לבקש פתרון למצבם הבעייתי. שרון קידם את פניהם בשאלה: "מה, אתם עוד לא בטבק ריש?" החלטיותו של שרון הבהירה להם שאין עוד טעם להתלבט.
שרון הסביר לתקשורת כי אין כאן סתירה להחלטת הממשלה, כי מדובר בסך הכל בפרבר של מעלה אדומים. אנשי גרעין יריחו סיפרו אחר כך ששרון הציע להם "לזחול לכיוון יריחו".
באותו יום, א' חשון תשל"ח, החלו ההכנות למעבר לטיבק ריאש, הוא מיקומו הנוכחי של היישוב מצפה יריחו. עד לערב הובא למקום ציוד, וחברי הגרעין נשארו לישון במקום. גרעין יריחו הפך ליישוב מצפה יריחו.
לקריאה נוספת.
חוברת "מצפה יריחו - ההתחלה".
ויאצ'סלב איינגורן
ויאצ'סלב איינגורן (ברוסית: Вячеслав Эйнгорн) (נולד ב-23 בנובמבר 1956 באודסה) הוא שחמטאי סובייטי-אוקראיני ממוצא יהודי בדרגת רב-אמן.
נכון לינואר 2019, מדורג במקום ה-44 באוקראינה לפי מד כושר.
ביוגרפיה.
ויאצ'סלב איינגורן נולד באודסה והוא בוגר תואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת אודסה.
הוא השתתף מספר פעמים באליפות ברית המועצות בשחמט, בשנת 1984 סיים במקום השלישי, בשנת 1982 חלק מקום 2–7 (בין היתר עם קונסטנטין לרנר ויבגני ברייב), בשנת 1987 חלק את המקום ה-3–4, ובשנת 1989 חלק את המקום ה-2–5. בשנת 1987 חלק את המקום ה-8–11 בתחרות בינאזורית (שלב מוקדם לקראת התמודדות על תואר אלוף העולם).
לאחר התפרקות ברית המועצות היה חבר נבחרת אוקראינה באולימפיאדות השחמט ובאליפות העולם בשחמט לנבחרות.
ויאצ'סלב איינגורן היה מאמן נבחרת אוקראינה לנשים שזכתה במדליית זהב באולימפיאדת השחמט.
קבלת דרגות בינלאומיות.
1984 - אמן בינלאומי
1986 - רב-אמן.
ויאצ'סלב איינגורן באולימפיאדת השחמט.
בשנים 1992–2002 השתתף איינגורן ב-3 אולימפיאדות שחמט:
ורסלב איינגורן
העז, או מי זאת סילביה?
העז, או מי זאת סילביה? (באנגלית: ) הוא מחזה באורך מלא שנכתב בשנת 2000 על ידי אדוארד אלבי אשר הוצג לראשונה בברודוויי בשנת 2002. הוא זכה בפרס טוני בשנת 2002 עבור המחזה הטוב ביותר. כמו כן זכה כפרס Drama Desk Award והיה מועמד לפרס פוליצר לדרמה בשנת 2003.