בתקופת שלטונו של אסמאעיל החל שינוי מרחיק לכת בראייה האינטלקטואלית ובמערכת החברתית. אסמאעיל היה השליט המצרי הראשון מאז מוחמד עלי לטפח את מוסדות החינוך במדינה. שני קודמיו, עבאס חלמי הראשון וסעיד פאשא הקפיאו תוכניות חינוכיות. מזה מאות שנים היו לימודיה של אקדמיית אל-אזהר הסונית לבסיסו של כמעט כל מוסד חינוכי ברחבי האומה. אסמאעיל ערך רפורמה נרחבת בתחום החינוך והורה על הכנסת מקצועות חילונים לתוכנית הלימודים של מערכת החינוך המצרית, אותה הוא הרחיב בצורה משמעותית על ידי בנייה של בתי ספר רבים. כמו כן, אסמאעיל הורה על הקמת מוסדות השכלה גבוהה שיכשירו צעירים בתחומים כגון רפואה, משפטים והוראה. במקביל לשינויים החילוניים, החלו אתגרים ומאבקים תאולוגים פנימיים לנוכח ההטפות הדתיות של ג'מאל א-דין אל-אפגאני.
אסמאעיל דגל בפתיחות כלפי אירופה וכלפי הגירה באופן כללי, ובעקבות זאת אירופאים רבים היגרו למצרים. מאלפים בודדים בשנות ה-60 של המאה ה-19, כמות המתיישבים האירופאים במצרים גדלה למעל מאה אלף בשנת 1876. קהילות אירופאיות אלו הקימו מוסדות תרבות והשכלה שונים במצרים ותרמו לפיתוח עיתונות ודפוס. 'המכון' הצרפתי באלכסנדריה, אשר נפתח כבר בשנת 1859, היה הראשון מסוגו שתרם לגידולו של דור אינטלקטואלים חילוניים במצרים. גם ערבים מארצות אחרות, בעיקר מסוריה ולבנון, היגרו למצרים תחת תקופת שלטונו של אסמאעיל. בזכות היכרותם עם האירופאים הם תפקדו כמעין חוליה מקשרת בין המצרים המקומיים למהגרים האירופאים. בנוסף, מהגרים אלו מסוריה ולבנון תרמו להוצאה לאור של עיתונים בערבית (כולל עיתונים חשובים שקיימים עד היום, כגון אל-אהראם). הממשל המצרי תחת הנהגתו של אסמאעיל היה סובלני יחסית ואפשר פלורליזם של דעות פוליטיות בתקשורת המצרית המתפתחת. מחיר הפיתוחים החינוכיים, התשתיות העירוניות והציבוריות והפיתוח המערבי הכולל במצרים היה העלאת התקציב הממשלתי לנושאים אלו פי כמה וכמה.
בנוסף, אסמאעיל הסכים לבניית תעלת סואץ והשגיח על תהליך הבנייה. כשנכנס לתפקיד, הוא סירב לאשר את הזיכיון לבניית התעלה שנתן סעיד. בעיה זו התעוררה שוב, כאשר נפוליאון השלישי נתן 3,800,000 £ (לירה שטרלינג) לחברה כפיצוי על ההפסדים שיקרו להם בעתיד כתוצאה מהשינויים של אסמאעיל בתוכנית. אסמאעיל השתמש בכל האמצעים כדי לשפר את תדמיתו בפני שליטים זרים ובפני הציבור, והייתה לו הצלחה רבה. הוא קיבל תואר אביר במסדר האמבט בשנת 1867, ובאותה שנה ביקר בפריז ובלונדון, שם התקבל בברכה על ידי המלכה ויקטוריה והלורד ראש העיר של לונדון. ב-1869 הוא ביקר שוב באנגליה. כשהתעלה נפתחה, אסמאעיל ערך פסטיבל בהיקף חסר-תקדים, והזמין נכבדים מרחבי כל העולם.
מסעות מלחמה.
חזונו של אסמאעיל היה שמצרים תשלוט על נהר הנילוס לכל אורכו, כולל על כל הסתעפויותיו השונות, במטרה להפוך להגמוניה אזורית ביבשת אפריקה. הסולטאן העות'מאני הסכים ב-1865 למסור לו את מחוז "חבש" העות'מאני שכלל בעיקר את הטריטוריה של אריתראה בימינו. האזור היה בפועל תחת שלטון מצרי מאז ההתפשטות לחופי הים האדום בתקופת מוחמד עלי אך הממשל העות'מאני עדיין הכיר באזור בתור ישות מדינית נפרדת ממצרים. לאחר מכן החלה התפשטות צבאית אל עבר האגמים הגדולים של אפריקה דרך משלחות צבאיות שנעו על גדות נהר הנילוס אל עבר הנילוס הלבן. דרך משלחות צבאיות הללו רוב שטחה של דרום סודאן המודרנית נפלה לידי סמכות שלטונית מצרית אשר נותרה על כינה עד להתפרקות האיחוד בין מצרים וסודאן. בשביל לסעות צבאיים אלו העסיק אסמאעיל יועצים צבאיים אמערביים בדרגות קצונה, לרבות אנשי צבא אמריקאים שהיו בשירות במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. סמואל בייקר וצ'ארלס גורדון הבריטים פיקדו על מערכות צבאיות בסודאן והגנרל האמריקאי צ'ארלס פומרוי סטון () כיהן בתפקיד ראש המטה הכללי של הצבא המצרי מספר שנים.
בהמשך אסמאעיל החל להתפשט עם צבאו לתוך שטחיה של האימפריה האתיופית אשר באותה העת הייתה בתהליך של התאחדות תחת הקיסר יוהנס הרביעי לאחר מאבקים פנימיים. תחילה אסמאעיל השתלט על שטחים שהיו במחלוקת בין העות'מאנים לקיסרות האתיופית, אך בהמשך פלש עם צבאו גם לאתיופיה עצמה. שני הצבאות ניפגשו לקרב בגונדית (מכונה גם גודה גודה) בבוקר 16 בנובמבר 1875. המצרים נלכדו בעמק והיו מוקפים ברובאים אתיופים מסביב להרים כך שבסופו של הקרב כמעט כל הצבא המצרי הושמד ביחד עם מפקדים ממוצא אמריקאי ואירופי. לאחר התבוסה הח'דיב שלח כוח צבאי שני לנקום את ההפסד בגונדת. המצרים הובסו שוב בקרב גורה (בין ה-7–9 במרץ 1876). מתיחות רבה נותרה בין שני הצבאות עד הסכם בתיווך אנגלי שנחתם בשנת 1884 ובו מצרים הסכימה להחזיר את השטחים שכבשה לאתיופיה. הקמפיין הצבאי היה נטל נוסף על האוצר המצרי, במיוחד לאחר שהאתיופים הצליחו לשבות את בנו של אסמאעיל ומצרים נאלצה לשלם כופר גדול כדי לשחררו.ההפסדים המשפילים נתנו השראה ליצירת תנועת המהדיה הסודאנית שהביסה וגירשה את השלטון המצרי מסודאן.
הדחה מהשלטון.
כתוצאה ממדיניות ההשקעה של אסמאעיל מצרים פיתחה מקורות הכנסה חדשים, אך הפרויקטים השאפתניים גם הכניסו אותה לחובות כבדים לשלטונות אירופה, והם השתמשו במצב זה כדי לסחוט מאסמאעיל זיכיונות שונים. עם הזמן הגיעה מצוקה כספית בלתי-נמנעת. חוב לאומי של כמאה מיליון לירות שטרלינג נגרם בגלל בזבנותו של החדיו, שהציע לפרוע את החובות בהלוואות בריבית גבוהה. מחזיקי איגרות החוב נהיו עצבניים. פסקי דין מרחבי העולם יצאו נגד אסמאעיל בבתי דין בינלאומיים. כאשר לא יכול עוד ללוות כסף, הוא מכר את חלקו בתעלת סואץ (ב-1875) לממשלת בריטניה במחיר של פחות מארבעה מיליון £; מעשה זה גרם לתחילת ההתערבות הבינלאומית במתרחש במצרים.
בדצמבר 1875 נשלח סטפן קייב על ידי בריטניה כדי לחקור את ענייניה הכספיים של מצרים, ובאפריל 1876 פרסם את הדוח שבו יעץ כי לאור הבזבוז והפזרנות של אסמאעיל, יש צורך שכוחות זרים יתערבו על מנת להחזיר אמון וכסף למצרים. התוצאה הייתה שחוקרים נוספים חקרו את ענייני הכספים במצרים, והוקם ארגון אנגלי-צרפתי שהשתלט על ענייני הכספים והשלטון במצרים. ועדת חקירה נוספת הביאה את אסמאעיל להסכים להקמת משטר חוקתי עם שרים מחוץ למצרים.
שליטה בינלאומית זו של ריבוי השרים מחוץ למצרים לא הייתה מקובלת בעיני מצרים רבים, שהתאחדו מאחורי קולונל אחמד עוראבי. מרד עוראבי "אכל" את מצרים. בתקווה שהמרד ישחרר אותו משליטה אירופאית, אסמאעיל התנגד מעט מאוד לעוראבי, והסכים לדרישותיו לפרק את הממשלה. הלחץ הבריטי קודם לכן הביא את אסמאעיל להכיר במשרד ראש ממשלת מצרים שמולא בידי נובאר פאשא. לנוכח המרד הדיח אסמאעיל את נובאר פאשא ומינה עצמו לראש ממשלת מצרים החדש. בריטניה וצרפת התייחסו לעניין ברצינות רבה, ודרשו במאי 1879 להחזיר את השרים הצרפתים והבריטים לתפקידם. כאשר הייתה המדינה ברובה בידיו של עוראבי, אסמאעיל לא יכול היה להסכים, וגם לא רצה בכך. האירופאים לחצו על הסולטאן העות'מאני עבד-אל חמיד השני לסלק את אסמאעיל מתפקידו דרך סמכויותיו ההלכתיות כשליטה (דה יורה) של מצרים, וכך נעשה.
שנים בגלות.
תאופיק, בנו של אסמאעיל, היה ליורשו ושלט אחריו. אסמאעיל עזב במהרה את מצרים ועבר לנאפולי, אך לבסוף הורשה על ידי הסולטאן לגור בארמונו ליד מיצרי הבוספורוס בקונסטנטינופול. שם הוא חי פחות או יותר כאסיר עד שנפטר ב-2 במרץ 1895. גם בימיו בגלות הייתה לאסמאעיל תמיכה מתוך מצרים. העיתון הפרו-אסלאמי "אל-ג'ואיב", לדוגמה, הביע את תמיכתו באסמאעיל במהלך תהליך הדחתו וגם לאחריו. ההתפתחות העיתונאית במצרים הייתה במקורה יוזמה אישית של אסמאעיל בעת שלטונו אשר נתמכה ומומנה מכספו האישי בתור הח'דיו המצרי.
בשיח ההיסטורי עורר איסמאעיל, בדמותו ובפועלו, מחלוקת נרחבת אודות טיו פועלו והיחס אליו. המחלוקת העיקרית סובבת אודות השאלה האם היה בתקופת שלטונו שליט מערבי, מפתח ופעלתן או שמה בזבזן פזיז ותאוותן. שתי תפיסות מרכזיות נבנו בשיח המערבי עם הזמן; הראשונה - שנוצרה לאחר הדחתו - טוענת כי היה חסר כל ערכים שהיו יכולים להביא להצלחה והיה שליט כושל אשר סחט מיסים גבוהים מתושבי מצרים בידי איומים דרך שר האוצר שלו, אסמאעיל צאדק. השנייה, שהוקמה בעיקר בידי עיתונאים, טוענת כי ירש מדינה אפופת משברים ביחד עם הכתר ורומה מספר פעמים בידי משקיעים אירופאים שנעזרו בו לצרכים כלכליים ואינטרסים אישיים. על שמו העיר אסמאעיליה שהוקמה בתקופת שלטונו, וגם המחוז אסמאעיליה הסובב אותה.
איסמעיל פאשה
גביע מוריס &quot;רוקט&quot; רישאר
גביע מוריס "רוקט" רישאר הוא גביע המוענק מאז 1999 למבקיע השערים המצטיין בעונה הרגילה בליגת ה-NHL.
הגביע קרוי על שמו של שחקן ההוקי קרח הקנדי מוריס רישאר (ובכינויו "רוקט" = רקטה) שהיה מבקיע השערים המצטיין של ה-NHL חמש פעמים, והשחקן הראשון שכבש 50 שערים בעונה אחת של 50 משחקים. קבוצת מונטריאול קנדיאנס, שרישאר נחשב בעיני רבים לגדול כוכביה בכל הזמנים, תרמה את הגביע. פסלון של רישאר מופיע במרכזו.
אנדרוגינוס
יהדות לוקסמבורג
תמ&quot;א (פירושונים)
גביע קנדה
גביע קנדה (באנגלית: Canada Cup; בצרפתית: Coupe Canada) הוא טורניר הוקי קרח אשר נערך בין השנים 1976 ו־1991, בארגון משותף של ליגת ה-NHL וההתאחדות הבינלאומית להוקי קרח IIHF. שיחקו בו נבחרות ההוקי קרח הטובות בעולם בהרכבים שכללו את כוכבי ה-NHL.
הטורניר נערך ב-1976, 1981, 1984, 1987 ו־1991. הטורניר נערך בין קנדה, צ'כוסלובקיה, פינלנד, ברית המועצות, שוודיה, ארצות הברית ומערב גרמניה (רק ב־1984). בכל הטורנירים זכתה קנדה, מלבד הטורניר של 1981, בו זכתה ברית המועצות.