לאחר שאחמד שאה מסעוד וכוחותיו הפסידו את עיר הבירה קאבול והטליבאן צבר דומיננטיות רבה, מסעוד ומנהיג המיליציה היריבה עבדול ראשיד דוסטום החליטו לאחד כוחות כנגד הטליבאן והכריזו על הקמת "החזית המאוחדת" (הידועה גם בשמה "הברית הצפונית"). הטליבאן באותה עת תכנן מבצע התקפי נוסף כדי לכבוש את שארית השטחים שנותרו בשליטת מסעוד ודוסטום. החזית המאוחדת הורכבה בעיקר מהכוחות הטג'יקים של מסעוד והכוחות האוזבקים של דוסטום אך גם מפלגים הזארים וכוחות פשטונים שונים שהונהגו על ידי שלל מנהיגים ומפקדים אפגנים אחרים. בין סוף 1996 ל-2001 "החזית המאוחדת" שלטה על כ-30 אחוז מאוכלוסיית אפגניסטן, בעוד שהטליבאן שלט על רובה.
לפי דו"ח של האו"ם, במהלך ניסיונותיו של הטליבאן להשתלט על המחוזות הצפוניים של אפגניסטן שהיו בשליטת "החזית המאוחדת" הארגון טבח בשיטתיות אוכלוסייה האזרחית. נציגי האו"ם ציינו שבין 1996 ל-2001 הם גילו ראיות ל-15 טבחים באוכלוסייה האזרחית. הטליבאן פגע במיוחד בני הזרם השיעי ובאנשים ממוצא אתני הזארי. כחלק מכיבוש העיר מזאר-י שריף על ידי כוחות הטליבאן בשנת 1998, כ-4000 אזרחים הוצאו להורג ורבים אחרים עברו עינויים.
הלחימה הצבאית בין הטליבאן לעבדול ראשיד דוסטום באה לסיומה עם כיבוש מזאר-י שריף ב-1998 על ידי הטליבאן. כוחותיו של דוסטום הובסו ואחמד שאה מסעוד נותר האופוזיציה הצבאית היחידה לטליבאן. קודם לנפילתו של דוסטום כוחותיו נלחמו בטליבאן תוך כדי עבירה על הדין הבינלאומי גם על ידיהם. כך למשל, לפי הארגון משמר זכויות האדם בשנת 1997, בקרב קודם על העיר מזאר-י שריף, היו אלה כוחותיו של דוסטום שהוציאו להורג חיילי טליבאן באופן סיטונאי.
אחמד שאה מסעוד ייסד בשטחים שהיו בשליטתו מאז 1996 מוסדות דמוקרטיים, וחתם על האמנה לזכויות האישה. הארגון "משמר זכויות האדם" לא ציין בדו"ח שלו אף עבירת זכויות אדם על ידי כוחותיו של מסעוד בשטחים שבשליטתו. כתוצאה מכך, ברחו אזרחים רבים מאזורים אחרים באפגניסטן לאזורים שבשליטתו של מסעוד. נשיונל גאוגרפיק ציינו בסרטם הדוקומנטרי "בתוך הטליבאן":
הטליבאן באופן חוזר ונשנה הציע למסעוד תפקידים בכירים בתמורה לכך שיפסיק את התנגדותו להם, אך מסעוד דחה את ההצעות.
מסעוד רצה לשכנע את הטליבאן להצטרף לתהליך פוליטי שיוביל לבחירות דמוקרטיות בעתיד הנצפה לעין. בתחילת שנת 2001 אימץ מסעוד אסטרטגיה חדשה של לחץ צבאי מקומי על הטליבאן לצד בקשות חוזרות לסיוע מארצות העולם. בציבור האפגני החלה להתגבר הטינה כלפי הטליבאן, כולל באזורים פשטונים שהיו באופן מסורתי מוקד הכוח של הארגון. מסעוד ניסה לפרסם בעולם את מצעו למען דמוקרטיה באפגניסטן. עם זאת הוא רצה להימנע מלהחזיר לחיים את סוג הממשל הכושל ששלט בקאבול בשנות ה-90. לכן כבר בשנים הללו הוא ניסה ליצור תשתיות למשטר דמוקרטי, ובין השאר הוא אימן כוח משטרתי לא-אלים שידע לאפשר הפגנות ולשמור על הסדר בהם.
בתחילת שנת 2001 נאם אחמד שאה מסעוד בפני הפרלמנט האירופי בבריסל, וביקש מהקהילה הבינלאומית לספק סיוע הומניטרי לעם האפגני. הוא הצהיר שהטליבאן ואל-קאעידה מציגים "השקפה מאוד שגויה על האסלאם" ושללא תמיכת פקיסטן, הטליבאן לא יצליח להמשיך במערכת הצבאית שלו יותר משנה אחת. לפי דיווחים שונים, במהלך ביקורו זה באירופה, שקדם לפיגועי 11 בספטמבר, הוא גם הזהיר שהמודיעין שלו אסף מידע שמתוכננת התקפה רחבת היקף על אדמת ארצות הברית.
מותו ומורשתו.
ב-9 בספטמבר 2001 נהרג מסעוד בהתנקשות מתוכננת על ידי שני מחבלים מתאבדים, אשר התחזו לעיתונאים בלגיים ממוצא מרוקאי. בדיעבד התברר כי הדרכונים ששימשו אותם היו דרכונים גנובים והם היו למעשה אזרחים תוניסאים. המתנקשים חיכו במשך כמעט שלושה שבועות להזדמנות לראיין את אחמד שאה מסעוד, ובזמן זה הספיקו לראיין את בורהאנודין רבאני ועבד א-רסול סיאף. במהלך הריאיון עם מסעוד הפעילו המתנקשים חומרי נפץ שהוכמנו בציוד הצילום, ומהפיצוץ נהרג מסעוד ואחד מקציניו, וכן אחד המתנקשים. מתנקש שני ניסה להימלט, נתפס ונורה למוות.
על אף הכחשות של החזית המאוחדת, דווח מותו של מסעוד בכלי התקשורת בעולם, וכשבוע לאחר מכן הודיעה החזית המאוחדת באופן רשמי על מותו של מסעוד. מסעוד נקבר במקום הולדתו, בזאראק, ובהלוויתו נכחו מאות אלפים מתומכיו.
מועדון החשישאים
מועדון החשישאים (בצרפתית: Club des Hashischins) היה מועדון פריזאי שעסק בחקירת חוויות כתוצאה משימוש בסמים, בעיקר בחשיש. הוא היה פעיל בין השנים 1844–1849 וכלל בין החברים שלו את האליטה הספרותית ואינטלקטואלית של פריז.
רקע לשימוש קנאביס באירופה.
העדות הראשונה לשימוש בקנאביס באירופה מגיעה מלאו אפריקנוס, נוצרי מרוקאי משנת 1510, שתיאר את השימוש בסם על ידי פקירים לאפיפיור. כמה שנים לאחר מכן פרנסואה רבלה הקדיש שלושה פרקים בספרו "גרגנטואה ופנטגרואל" לעשב הטוב פנטגרואל, על המאפיינים הפסיכואקטיביים הטובים של העשב, שימושו ליצירת חבלים, מפרשים והמאפיינים הרפואיים שלו, כאשר מדובר במשהו אגדי, אך קשור לקנאביס לפי מאפייניו.
ידוע מעט מאוד על שימוש ממשי בקנאביס בתקופת הרנסאנס באירופה, בתקופה הרומנטית ניתן למצוא עדויות לשימוש בסם זה במערב. נמצא כתב יד שמיוחס ליוהאן וולפגנג פון גתה, סופר, שמתאר עישון מקטרת עם קנאביס יחד עם חברו וכמה מתלמידיו ב 1797, כדי לגלות את השפעות הסם. בכתב היד יש תיאור של הרצון העז לאכול לאחר העישון, כנראה האזכור המוקדם ביותר של "מאנצ'יז". אך סביר מאוד שמדובר בזויף מאוחר יותר, עקב כמה עובדות - מדובר בעישון ולא אכילה, כפי שהיה מקובל בתקופה המדוברת, והעישון נעשה יחד עם סטודנטים, מה שגם לא נראה מציאותי. עוד אזכור של קנאביס בא מ- 1803, כאשר תומאס וג'ווד ביקש מסמואל טיילור קולרידג' (משורר ופילוסוף אנגלי) להשיג לו באנג, וב 1807 קולרידג' כותב על חוויותו עם הסם.
ההתעניינות הממשית הראשונה בהשפעות הפסיכואקטיביות של קנאביס הייתה בקרב פסיכיאטרים צרפתים בתחילת המאה ה-19. רוב המקורות הצרפתים מקשרים את גילוי הקנאביס למסע של נפוליאון למצריים ב 1800. למרות האיסור, חיילים צרפתיים הביאו איתם חזרה לארץ מולדתם חשיש, ואירופאים שקודם לכן גידלו קנאביס לתעשיית טקסטיל וחבלים, נחשפו לתופעות הפסיכו אקטיביות של החומר.
מצבים נפשיים, כמו שיגעון, והזיות שלפני כן קיבלו פירוש דתי או מאגי קיבלו פרוש מדעי והחשיש עם יכולתו לייצר מצבים נפשיים שונים מהרגיל התחיל להיות חומר שנחקר על ידי רופאים. ג'אק-ג'וזף מורו דה טור, אחד הראשונים לחקרו, כתב ב 1845 ספר על שימוש פסיכיאטרי בחשיש. מורו דגל בשימוש עצמי, הוא טען, שבשביל לחקור את החשיש, צריך להתנסות בו. לדעתו שיגעון וחלום היו מצבים זהים וחשיש אפשר לו לחלום מבלי לישון. הוא התמקד ביכולות של חשיש ליצור הזיות והגיע למסקנה שקנאביס יכול לרפא שיגעון, מסקנה זו לא התקבלה על ידי רוב הפסיכיאטרים הצרפתיים. יחד עם זה, סמים כמו חשיש ואופיום מהר מאוד התבססו אצל פסיכיאטרים ככלים לחקר האי רציונלי.
היסטוריית המועדון.
מורו היה זה שהציג את החשיש למועדון החשישאים המפורסם שהתקיים בין 1845 ל 1849. מפגשים נערכו כל חודש בחדרו של הצייר פרננד בוייסרד במלון פימודן (שמו העכשווי בצרפתית Hôtel de Lauzun), שם התגוררו לעיתים שארל בודלר ותאופיל גוטייה. מורו דה טור ולואי רמי אובר-רוש עמדו בראש המועדון, ובין האמנים שהשתייכו למועדון היו אונורה דה בלזק, ז'ראר דה נרוואל, אז'ן דלקרואה, שארל בודלר, תאופיל גוטייה ואחרים.
ביולי 1843 גוטייה הוסיף לטור הביקורת שלו בעיתון La Presse את ההערה הבאה: "מחמת העדר ההצגות החלטנו לעשות לעצמנו הצגה בלי לצאת מן החדר". בכתבה עצמה הוא דיבר על השפעותיו המופלאות של החשיש, "חומר יקר ערך שידידים אוהבי המזרח הביאו". ערבוב יין עם חשיש שבושל עם חמאה, אגוזים, חלב, שקדים ודבש, כתב גוטייה, הביא לכך ש"אנשים רציניים עושים אלף מעשים יוצאי דופן, מילים מזנקות בלי רצון מפיהם של שתקנים, הרקליטוס צוחק צחוק פרוע ודמוקריטוס בוכה".
התיאור של גוטייה דחף את ז'אק-ז'וזף מורו לפרסם את מחקריו ולהקים את מועדון החשישאים שבפעולותיו לקחו חלק כמה מהסופרים הידועים של התקופה. הפגישות נועדו הן למטרות חברותיות והן לניסוי, אותו ערכו מורו ואובר על מנת לחקור את השפעות החשיש.
אולי הדוגמה הכי קרובה למסמך היסטורי על המועדון הוא המכתב של מארח המועדון – פרננד בוייסרד לתאופיל גוטייה: