הרב שמואל יוזיפוב העריץ את אבי זקנו, הרב שמואל מקאמינקא ובספר בית שמואל (חיפה תשל"ז) הוא מביא בהרחבה את חידושיו, אמרותיו ותורותיו של אבי זקנו זה. הדברים המובאים בספר זה, ראו אור בפעם הראשונה מאז שנאמרו, וכן מציין הרב שמואל בהקדמתו לספר: "ידעתי הרבה עד שהעליתי על הכתב את זכרונותי על א"ז מקאמינקא זצ"ל. לא נתתי שינה לעיני ותנומה לעפעפי עד שהשלמתי את המלאכה".
בשנות המלחמה והמצוקה היה ביתו של הרב שמואל בבוטושאן פתוח תמיד לפליטי השואה ולמוכי הגורל וגם שימש מוקד לפעילות ציונות וציבורית ענפה, כי ליבו של הרב שמואל המה לציון ובער באהבת ארץ הקודש, וציפה בכל נפשו ליישובה ותיקונה. בניו ובנותיו היו בין פעילי תנועת "תורה ועבודה" והצטיינו במאור פניהם וביחסם הלבבי לזולת.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בב' אלול ה'תש"ו עלה לארץ ישראל והשתקע בחיפה. בהמלצתו של רבי יצחק אייזיק הלוי הרצוג זצ"ל, נתמנה הרב שמואל לרב מטעם הסוכנות היהודית לענייני כשרות ודת במעברות ובמחנות הקליטה לעולים באזור חיפה. בעבודה זו ראה יעד חשוב ופעל רבות בקרב העולים. עזר והדריך, הרביץ תורה וקירב לבבות למורשת אבות.
תודות למאמציו המרובים, הוקם בית כנסת בשכונת קריית אליעזר בחיפה. בנוסף לבית כנסת זה, הקים הרב שמואל בית מדרש בשכונה זו, בית שמואל, ששימש לא כמקום תפילה בלבד, אלא גם כמקום ללימוד תורה ולטיפוח הדבקות בחסידות.
הרב שמואל הלוי יוזפוב זצ"ל, נפטר בחיפה בשנת תשל"ט ולכבודו החליטה הנהלת בית הכנסת בקריית אליעזר לבנות בית כנסת בשם "בית שמואל" כאות הוקרה על היוזמה הברוכה שגילה הרב שמואל בהקמתו.
משפחה.
ילדיו:
מנשה מאיליע
מעהרין
נחמיאש
מרדכי עמרם הירש
הרב מרדכי עמרם (מרקוס) הירש (בהונגרית: Hirsch Márkus; בגרמנית: Markus Hirsch; כ"ח בשבט תקצ"ג, 17 בפברואר 1833 – כ"ז באייר תרס"ט, 18 במאי 1909) היה אב בית דין אובודה, פראג והמבורג.
ביוגרפיה.
נולד בטיסהבה (Tiszabő) הסמוכה לסולנוק; אביו צבי היה אב בית דין העיירה. הירש התייתם משני הוריו בגיל צעיר. ב-1848 יצא לישיבת פרשבורג ולמד תחת הכתב סופר, ומשם המשיך לישיבת הרב משה אפרים ברוין מטשאבא (Hejőcsaba) שליד מישקולץ. ב-1853 נסע לפראג לקבל חינוך כללי, והשתלם באוניברסיטה במשך שלוש שנים במקביל ללימודים עם שי"ר. בשובו להונגריה ב-1856 קיבל את רבנותו הראשונה בקרצג ותוך זמן קצר קודם לרב הנפה בטיסבה. ב-1861 נקרא לאובודה, שהייתה אחת מהקהילות החשובות בארץ בדור הקודם אך הלכה ושקעה.
הירש היה בעל גישה מתונה במיוחד בימים בהם גבר המתח בין הנאולוגים לאורתודוקסים בהונגריה. הוא התחתן עם מארי, בתו של הרב יחזקאל משה פישמן ממישקולץ, שנודע כפשרן והסכין עם בית-כנסת לפי מנהג וינה בעירו. הירש עצמו היה אחד מאנשי מחנהו של הרב עזריאל הילדסהיימר, שניסה להנחיל את הנאו-אורתודוקסיה ('תורה עם דרך ארץ') בסביבה ההונגרית השמרנית. הילדסהיימר והנאולוגים גם יחד חפצו בהקמת סמינר מרכזי להכשרת רבנים עם לימודי חול, אף כי חלקו על אופי המוסד, בעוד שהאורתודוקסים האחרים התנגדו לכך בחריפות ותמכו בהותרת הישיבות במתכונתן. ב-1864 הקימה הממשלה ועדת הכנה לסמינר. היא הפקידה על הנושא את הירש והרבנים שמואל לייב בריל מפשט, שנחשב אף הוא לשמרן ויעקב שטיינהרדט מארד, נאולוג מובהק. התוכנית עוררה זעם בחוגים המסורתיים ומעמדו של הילדסהיימר נפגע קשות בקרבם.
ב-1868 עמד שוב במוקד המחלוקת. יותר משנתיים קודם הוציאו הקנאים בראשות רבי הלל ליכטנשטיין פסק דין שאסר כל שינוי בארחות בית הכנסת המוכרים, כולל הזזת הבימה לאמצע או ליווי מקהלה, והכריז על כל מבנה שעבר על הוראותיהם כמשכן אפיקורסות. בקהילת קאשוי נבנה בית-כנסת שחרג מהתקנות ועורר את מחאת הקיצונים. הירש נקרא על ידי הרשויות לשמש כבורר, והכריע כפי דעת פטרונו הילדסהיימר שהפסק לא מחייב וחסר ברובו בסיס הלכתי. "שומרי הדת", הארגון האורתודוקסי שהוקם זמן קצר קודם לכן, פרסם הצהרה תקיפה נגד הכרעתו של הרב מאובודה עם הקנאים. הירש הוסיף לשמור על עמדה פשרנית. במהלך דצמבר ערכו האורתודוקסים אספת הכנה לקונגרס היהודי הארצי המתקרב, בו תכננו לפרוש ולהתפלג. הוא לא נכח בה אלא השתתף במועצת מחאה קטנה, יחד עם מעט אורתודוקסים מתונים ונאולוגים. במהלך הכינוס הארצי היה ציר בסיעתו של הילדסהיימר; בימי הקרע ביהדות הונגריה התבלט כנציג של גישת הסטטוס קוו, ששללה את הפילוג, והצהיר שאינו מוצא פגם בתקנון הקהילות של הקונגרס, שנדחה בידי האורתודוקסים ככפירה. הוא עצמו ניסה להשאיר את אובודה מחוץ לשני הארגונים הארציים החדשים, אך העדה הצטרפה כמעט מיד לוועד הקונגרסאי. הוא נותר כרב בקהילה הנאולוגית עוד עשור.
ב-1880 הוזמן לכהן בפראג, שמנתה אז קרוב לעשרים אלף יהודים ושרר בה סכסוך ממושך על הרבנות מאז מות שי"ר. הירש הובא למקום כמועמד המחנה השמרני וקיבל את התפקיד ב-6 במרץ. ב-1889 נתמנה לרב הכולל של המבורג. כפי שציין מיכאל סילבר, עמדות שנחשבו פתוחות וליברליות בארץ הולדתו הפכו אותו עתה לאדוק נוקשה בסביבה החדשה. מאיש הסטטוס קוו הפך לחבר ב"התאגדות החופשית למען היהדות האורתודוקסית" שייסד רש"ר הירש ב-1885, ממנה צמחה גם אגודת ישראל. בשנותיו בעיר היה פופולרי בקרב הציבור. הוא הקים שני בתי-ספר יהודיים, אחד לבנים ואחד לבנות, ועוד פנימייה לבנות. כמו כן חנך את בית הכנסת הגדול החדש בבורנפלאץ, שנבנה בסגנון נאו-רומנסקי וכלל 1,200 מקומות.
ב-1901 פרצה מחלוקת ארוכת שנים בינו לאב בית דין אלטונה מאיר לרנר בנושא קבורת יהודים שמסרו את גופתם לשריפה. הירש וחתנו חנוך ארנטרוי, אף שגינו נחרצות את הנוהג והגדירו את העושים זאת כפושעים, היו מוכנים להתיר הטמנה של האפר בבית-העלמין היהודי בדיעבד, בתנאי שלא יעשה הדבר על ידי החברה קדישא. לרנר דרש איסור גמור גם על כך. הפולמוס בין הצדדים עירב לבסוף כ-150 רבנים מכל העולם, שהכריעו ברובם לטובת יריבו. בתחום אחר, שאלת ההכרה בגיורים שהייתה טעונה מאוד אז, נקט קו נוקשה. כמו כן כיהן בחבר הנאמנים של בית המדרש לרבנים בברלין.
דיר טריף
דיר טריף (בערבית: دير طريف) היה כפר ערבי בגבול השפלה ולרגלי הרי יהודה, כעשרה קילומטרים מצפון-מזרח לרמלה וכשלושה קילומטרים ממזרח לשדה התעופה לוד. הכפר שכן צפונית-מערבית, סמוך לבית נבאלא.
דיר טריף נכבש במבצע דני, במהלך מלחמת העצמאות, בתחילת יולי 1948 ותושביו פונו.
היסטוריה.
הכפר נבנה על תל שכיסה אתר רומי, בשם בֵּיתַ'ריף.
שרידי בניינים קדומים ושברי חפצים עתיקים נמצאו במקום.
במפקד האוכלוסין העות'מאני מ-1596 מנו תושביו 270 נפשות; תושבי הכפר היו מוסלמים, ועסקו בעיקר בחקלאות. רוב בתי הכפר היו בנויים מלבני בוץ וקש.
בין הקרקעות שרכש בנק אפ"ק בראשית פעילותו בעשור הראשון של המאה ה-20 היו 4,000 דונם מאדמות הכפר.
ב-1920 הוקם בכפר בית ספר וב-1947 למדו בו 171 תלמידים.
במפקד האוכלוסין של המנדט הבריטי בשנת 1922 נמנו בכפר 836 תושבים ובמפקד של 1931 1246 תושבים ב-291 בתים. בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת רמלה והבנייה בו התרחבה במידה רבה, בעיקר בחלקו המזרחי.
לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל שערכו רשויות המנדט ב-1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-1,750 תושבים. אזור הכפר נכלל בשטח שיועד למדינה הערבית, לפי החלטת החלוקה. בכפר התמקם הלגיון הערבי. לפי העיתון הערבי "פלסטין" הפציצו לוחמים יהודים ב-14 באפריל 1948 את הכפר מהאוויר ובתקיפה נפצעו חמישה תושבים.
לאחר סיום ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות, החל צה"ל ב"מבצע דני" - מתקפה על הערים הערביות רמלה ולוד במטרה להרחיב את השטח בשליטת ישראל שבין תל אביב לירושלים על ידי כיתור רמלה ולוד וכיבוש הכפרים שמצפון וממזרח ללוד.
הכפר נכבש לראשונה בידי חטיבת השריון וגדוד רגלים של חטיבת קרייתי ב-9 ביולי 1948,
אולם הכוחות נאלצו לסגת מפאת התקפת נגד חזקה של הלגיון הערבי.
לפי בני מוריס פונו התושבים ב-10 ביולי.
ב-11 ביולי עלה בידי הגדוד התשיעי של חטיבת השריון לכבוש עמדות סביב הכפר.
באותו יום נכשל מאמץ לכבוש את הכפר מידי הרגימנט הראשון של הלגיון.
לבסוף נכבש הכפר בידי גדוד הקומנדו (גדוד 89) של משה דיין יחד עם בית נבאלא הסמוכה, לאחר קרב קשה, ב-13 ביולי.
ב-13 בספטמבר 1948 ביקש ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון מוועדת השרים שהייתה אחראית לכפרים הערבים, רשות "להרוס חלקית" 14 כפרים באזור המרכז, ובהם דיר טריף. הוא אמר לשרים כי זוהי בקשה שקיבל בכתב ממפקד חזית המרכז, האלוף צבי איילון, שנימק זאת "מסיבת חוסר בכח אדם לתפיסת המרחב ולהתבצר בעומק".
ב-27 במאי 1949 יושבו בכפר הנטוש יהודים עולים חדשים.
מבני הכפר נהרסו מאוחר יותר, למעט מבנה בית הספר.
בשנת 1949 הוקם במקום מושב בית עריף, שהוקם מחדש בשנת 1951.
כריסטינה קול
כריסטינה קול (באנגלית: Christina Cole; נולדה ב-8 במאי 1982) היא שחקנית אנגלייה, המוכרת מתפקידה כקאסי יוז בסדרת הטלוויזיה "הקס", סדרת הפנטזיה של רשת סקיי 1.
ביוגרפיה.
קול נולדה בלונדון, היא הבת הבכורה במשפחה בת שלושה ילדים. יש לה אחות, קסנדרה, ואח בשם דומיניק. היא למדה בבית הספר למשחק "Oxford School of Drama" וסיימה את הלימודים בשנת 2002.
ב-2003, עוד בהיותה סטודנטית בבית ספר למשחק, לוהקה קול לסרט הקולנוע "מה שבחורה רוצה" בכיכובם של קולין פירת' ואמנדה ביינס. היא סיימה את הלימודים מוקדם כדי להתחיל את צילומי הסרט. אחר כך לוהקה בתפקיד יוליה בהפקה של " Clwyd Theatr Cymru" של "רומיאו ויוליה".