תחום התמחותו באסטרונומיה קלאסית, בקבוצות הכוכבים והמיתולוגיה שלהן, וכן כחוקר במעבדה לחקר שביטים בחוג לגיאופיזיקה ומדעים פלנטריים באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת עיסוקיו, פת-אל שותף בניהול חנות לציוד אסטרונומי בשם קוסמוס.
י&quot;ז באלול
נפטרו.
ה'תשע"א – פרופ' שאול פלדמן – חתן פרס ישראל למדעי הרפואה לשנת 2005
י&quot;ח באלול
קוד (פירושונים)
הוועדה לתכנון ולתקצוב
הוועדה לתכנון ולתקצוב, הידועה יותר בראשי תיבות שמה - ות"ת היא ועדה הפועלת במסגרת המועצה להשכלה גבוהה (המל"ג) בישראל, ואחראית על חלוקת תקציב המדינה המוקדש להשכלה גבוהה לאוניברסיטאות ולמכללות הפועלות בישראל.
כיוון שחלק ניכר מתקציב האוניברסיטאות מוקצב באמצעות ות"ת, יש לוועדה השפעה גדולה על מבנה ההשכלה הגבוהה בישראל.
חברי ות"ת מתמנים על ידי שר החינוך ובאישור המל"ג לתקופה של שלוש שנים. ות"ת מונה שבעה חברים: ארבעה פרופסורים, מהם חמישה בעלי מעמד אקדמי בכיר בהשכלה הגבוהה בשטחים שונים, מתוכם אחד ממוסד מתוקצב להשכלה גבוהה שאינו אוניברסיטה ושניים מחוגי הכלכלה במובן הרחב של המילה. יו"ר הוועדה מינואר 2022 הוא פרופ' יוסי מקורי.
תקצוב מוסדות להשכלה גבוהה.
בשנת 1972 הוקמה הוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת) כוועדת משנה של המל"ג, כדי לחלק את תקציבי המדינה למוסדות להשכלה גבוהה בין המוסדות. בהתאם לכך הוחלט במל"ג בשנת 1975 לתת סמכות לות"ת לעניין קבלת עובדים ומינויים ולעניין העברת נכסים של המל"ג. ב-6 ביוני 1977, ניתנה למל"ג גושפנקה בהחלטת הממשלה 666, שבה הממשלה סמכה את ידה על הות"ת כוועדה לתכנון ותקצוב של המל"ג והחינוך הגבוה בישראל.
התפקיד העיקרי של הות"ת שנקבע בהחלטת ממשלה משנת 1977, הוא להציע את תקציבי ההשכלה הגבוהה ולחלקם בין המוסדות להשכלה גבוהה.
סעיף 17א לחוק המועצה להשכלה גבוהה, תשי"ח-1958, קובע אמות מידה לפעולתה של ות"ת:
אחד השיקולים הבולטים לתקצוב המוסדות מתבסס על הפרסומים האקדמיים שלהם. לכן מוסדות השכלה גבוהה מובילים מתווה להטמעת מערכת CRIS ארצית לניטור פרסומים, במטרה לשפר את מודל התקצוב של ות"ת.
תקציב ות"ת.
תקציב ות"ת מוערך בכ-11 מיליארד ש"ח בשנה. במסגרת יישום התוכנית הרב שנתית (2017-2022) יגדל בסיס התקציב של מערכת ההשכלה הגבוהה באופן מדורג ומדי שנה במאות מיליוני שקלים. סה"כ התוספת התקציבית המצטברת נאמדת בכשבעה מיליארד ש"ח, כך שבסיום התוכנית הרב שנתית תקציב מערכת ההשכלה הגבוהה יעמוד על כ-12 מיליארד ש"ח בשנה - הגדול ביותר שהיה מאז הקמת המועצה להשכלה גבוהה.
חברי הוועדה.
חברי הוועדה נכון לאפריל 2022 הם:
ות&quot;ת
הקיסרות הביזנטית
מיכל נאמן
מיכל נאמן (נולדה ב-19 בנובמבר 1951 בקבוצת כנרת) היא ציירת ישראלית. יצירותיה, החל משנות ה-70 של המאה ה-20, מתאפיינות בבחינת ערכי האמנות מתוך האמנות המושגית. ביצירתה הייתה נאמן בין החלוצות בביטוי של נושאים פוסט-מודרניים כגון מגבלות השפה והראייה, אפשרויות ייצוג ושאלות מגדר באמנות הישראלית. בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 הייתה מזוהה עם סגנון "דלות החומר", בשל שימושה בטכניקת הקולאז', ובבחינת התפיסה החזותית אל מול התפיסה המילולית. החל משנות ה-90 החלה להתרכז במדיום הציור, בו היא עושה שימוש בנייר דבק לשם פעולה מושגית של כיסוי ועיטוף פני השטח של הציור. ביצירותיה היא משלבת התייחסויות שונות לפילוסופיה, לספרות ולתרבות המערבית. על יצירתה זכתה בשנת 2014 בפרס ישראל לאמנות פלסטית.
ביוגרפיה.
מיכל נאמן נולדה בשנת 1951 כבת הצעירה מבין ארבעת ילדיהם של ההיסטוריון שלמה נאמן ושל לאה קופרניק. היא גדלה בקבוצת כנרת, שם שימש אביה כמורה בתיכון בית ירח ואמה כמורה בבית החינוך המשותף. בראיון מאוחר העידה נאמן כי עיסוקם ה"לא-חלוצי" של הוריה גרר יחס מסויג מצד חברי הקיבוץ: "המשפחה שלי הייתה מצורעת שם טיפה", העידה נאמן, "ועובדה שנפלטה משם". בשנת 1964 עזבה עם הוריה לעיר לוד. בעת לימודיה בתיכון למדה אמנות בבית הספר לציור של מרגושילסקי. לאחר מכן למדה ציור באופן פרטי אצל ג'ורג' שמש.
בשנת 1969 החלה ללמוד אמנות ב"מדרשה לאמנות", ששכנה אז בבית הסתדרות המורים בתל אביב. במדרשה למדה נאמן אצל רן שחורי, דב פייגין, רפי לביא ואחרים. סגנונו האמנותי של לביא, שכלל שרבוט ושימוש בקולאז' וכונה בדיעבד סגנון "דלות החומר", אומץ על ידי נאמן ועל ידי תלמידים אחרים של לביא. אולם, בשונה מלביא, ביצירותיה של נאמן הופיעו דימויים טקסטואליים שניתקו את עבודתה מן ההפרדה בין "צורה" ו"תוכן", שעליה עמד לביא ביצירתו.
בשנת 1972 סיימה נאמן לימודי תולדות האמנות וספרות באוניברסיטת תל אביב. בשנה זו הציגה לראשונה מעבודותיה בתערוכה קבוצתית שהתקיימה ב"גלריה 201" בתל אביב.
ב-1974 הציגה נאמן בתערוכה "חמישה צעירים", שהתקיימה בגלריה "הקיבוץ" בתל אביב. לצד נאמן הציגו בתערוכה גם תמר גטר, דוד גינתון, נחום טבת ואפרת נתן, שהיכרותם נבעה מן הקשר שלהם אל רפי לביא. בעבודה "גדי בחלב אמו" (1974) שהוצגה בתערוכה, כתבה נאמן טקסט שהעביר את "החוק המקראי הדתי אל המציאות הלאומית חילונית" בהקשרים פרטיים ולאומיים. הטקסט התנ"כי "גדי בחלב אמו" הוצג על גבי נייר מחברת, לצד הטקסט "ארץ אוכלת יושביה", וגם כאותיות ורודות על גבי קיר הגלריה. העבודה זכתה לביקורות קשות בעת הצגתה. יהושע קנז, לדוגמה, עורך מוסף התרבות של עיתון "הארץ" באותה עת, הגדיר את העבודה כ"אחיזת עיניים".
עבודה נוספת שהוצגה באותה תערוכה הייתה התצלום "בת ישראל" (1974) - תיעוד מצולם של "פעולה", ובה כתבה נאמן טקסט הלקוח ממודעת התראה חרדית על צניעות, על גבי נייר שהוצמד אל ידיה כמעין סד. השימוש הביקורתי שעשתה נאמן במסורת היהודית בעבודות אלו היה אופייני לעבודות נוספות שנוצרו במהלך שנות השבעים.
נזירות מאווררים ומינים אחרים, 1978-1975.
במחצית שנות השבעים של המאה ה-20 החלה נאמן ליצור עבודות העושות שימוש בקולאז' ובצילום כחלק מרכזי בעבודה. השימוש בצילום, כחומר גלם מרכזי בקולאז'ים אלו, איפשר לנאמן להעלות לראשונה דימויים ויזואליים מובהקים של מיניות ותקינות מינית, לצד עיסוק בזהות אמיתית ומדומה. בסדרת העבודות "ריטוש כחול" (1975-1974) השתמשה נאמן בדימויים מצולמים של זלמן שושי, אורי צבי גרינברג ושל נפגעת פשע שעיניה נוקרו. תצלומים אלו עברו ריטוש באמצעות עט כחול, על מנת להדגיש בהם פרטים.
ב-23 בדצמבר 1975 נפתחה ב"גלריה יודפת" תערוכת היחיד הראשונה של נאמן. הייתה זו התערוכה האחרונה שהוצגה בגלריה טרם סגירתה. בביקורת שפורסמה בעיתון "על המשמר" כתבה חנה בר-אור על עבודותיה של נאמן בתערוכה כי הן מדגימות "שיטה אחת קשה של 'מושגיות' המנסה לחרוג מעבר למושג".
בקולאז' "וניה ויזתא" (1975) שהוצג בתערוכה, השתמשה נאמן בתצלום של רגלי אישה שתחתוניה מופשלים, המעומתים עם תצלום של מאוורר תקרה. שרה ברייטברג-סמל תיארה בדיעבד את העבודה כ"מופע חשפנות" של אישה שגופה חסר. וכתבה "כל מה שהצופה זוכה לראות הוא עוד קטע חצאית, כלומר, יותר שחור. אין הראיה. הונטילטור לעומת זאת מצולם בתנועה סיבובית עד שהוא מראה את החור שלו. נוצר ביניהם מין היפוך זיכרי (ונטילטור), ונקבי, ראש ורגלים מתחלפים ביניהם."
עבודה נוספת שעשתה שימוש בצילום המאוורר והוצגה בתערוכה הייתה "הרג פינגווין - נהרגה נזירה" (1975). עבודה זו חיברה בין עיסוק במיניות ובתרבות עממית דרך התייחסות לבדיחה שוביניסטית, לצד עיסוק בסמיוטיקה ובחילופי דקדוק מאקטיבי לפסיבי. המאוורר, כפי שהגדירה אותו נאמן, "מסתובב ומערבב בין שחור ולבן, בין חיים ומוות, בין פינגווין ונזירה."
העירוב בין מינים שונים מופיע גם בעבודות כגון "יהווה צבעים" (1976), שם יצרה נאמן היסט ושיבוש של שם האל, או בסדרת העבודות "דג-ציפור" שראשיתה בשנת 1977. עבודות אלו העמידו במרכזן יצור היברידי שהורכב מתצלומים של דג וציפור, שנלקחו מתוך אנציקלופדיה לטבע. הדימויים לוו בטקסטים כגון "הבשורה על פי הציפור" או "הדג הוא הבדיחה של הציפור", השואבים את השראתם ממסורות נוצריות לצד דיון בשאלות ארס פואטיות.
ניו יורק, 1980-1978.
בשנים 1978–1980 שהתה נאמן בניו יורק, שם למדה בבית הספר לאמנות חזותית (School of Visual Arts) בעזרת מלגה שקיבלה מקרן התרבות אמריקה-ישראל. באותה תקופה הופיע בעבודותיה דימוי של ה"שפן-ברווז", שהיווה מאז סימן איקונוגרפי מרכזי ביצירתה.
מקורו של דימוי זה הוא ב״אשליית ג'סטרו״, המעלה את שאלת הזיהוי של דימוי וקרויה על שם הפסיכולוג היהודי־אמריקאי ג'וזף ג'סטרו (Joseph Jastrow). נאמן שאלה את הדימוי מתוך ספרו של לודוויג ויטגנשטיין "חקירות פילוסופיות" (1953). בעבודות שיצרה באותה עת חזרה נאמן אל טכניקות ציוריות, שכללו שימוש בשבלונות ובהתזת צבע. הציורים, שנשלטו על ידי גוני אדום ושחור, היו מורכבים מרצפים של גיליונות נייר, המאורגנים על פי ציר אופקי ואנכי, כבמעין צלב. על הגיליונות הופיעו דימויים של השפן-ברווז, לצד טקסטים וקטעי משפטים באנגלית הקשורים לתפיסות של זהות. העבודות, טענה נאמן, עסקו "בריבוי משוכפל גנטי, בדמיונות משפחתיים ובהדדיות של המבטים שמוחלפים בינך לבין העולם". בשנת 1980 הציגה נאמן תערוכה מעבודות אלו בגלריה של ברטה אורדנג בניו יורק.
"העיניים בשדה", 1989-1981.