יקטרינה נולדה ב-10 במאי 1788 בסנט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית, לפאבל הראשון, קיסר רוסיה ולסופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, בתם של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה מברנדנבורג-שוודט. יקטרינה בילתה את ילדותה בארמונותיהם המפוארים של הוריה באזור סנט פטרבורג יחד עם תשעת אחיה ואחיותיה, ביניהם הקיסרים לעתיד אלכסנדר הראשון וניקולאי הראשון. יקטרינה קיבלה חינוך מעולה, שכלל בעיקר מוזיקה, ספרות ואמנות, והייתה בקשר טוב במיוחד עם אחיה אלכסנדר, שאהב אותה בכל לבו.
בשנת 1808 החליט נפוליאון להתגרש מאשתו ז'וזפין דה בוארנה מכיוון שלא העמידה לו ילדים, וביקש להתחתן עם יקטרינה. משפחתה המזועזעת סירבו להצעה, ומיהרו לחתנה עם בן דודה גאורג, דוכס אולדנבורג. הזוג הצעיר התגורר בטבר, שם מונה גאורג למושל, ונולדו להם במהירות שני בנים. בשנת 1812 מת לפתע גאורג כתוצאה ממחלת הטיפוס, ויקטרינה בילתה את השנים הבאות עם אחיה. בשנת 1813 התלוותה יקטרינה לאלכסנדר בנסיעתו לבריטניה, שם נפגשו עם ג'ורג', נסיך ויילס, שהיה השליט בפועל בבריטניה, ובשנת 1815 התלוותה אליו במהלך קונגרס וינה. ליקטרינה לא הייתה השפעה פוליטית על אחיה, אולם היא קידמה את נישואי אחותה הצעירה אנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה עם וילם, נסיך אורנז'.
באנגליה פגשה יקטרינה את וילהלם, נסיך הכתר של וירטמברג, ומיד התאהבו השניים ממבט ראשון. עם זאת, וילהלם היה נשוי עם קרולינה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, ובשל כך ביקש בקשה להתגרש ממנה, בטענה כי הנישואים לא קוימו, ואכן בשנת 1816 התגרש וילהלם לאחר שקיבל היתר מהאפיפיור, וזמן קצר לאחר מכן התחתנה גרושתו עם פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה. ב-24 בינואר 1816 התחתנו וילהלם ויקטרינה בסנקט פטרבורג.
ב-30 באוקטובר 1816 נולדה בתם הבכורה מריה פרדריקה שרלוטה, נסיכת וירטמברג, ובדיוק באותו יום מת חמיה פרידריך הראשון, מלך וירטמברג, ובעלה הוכתר כוילהלם הראשון, מלך וירטמברג. יקטרינה פעלה בעבודות צדקה בממלכה, והקימה מוסדות רבים לטובת הציבור. היא תמכה בחינוך היסודי, ואף ארגנה קרן צדקה במהלך הרעב של 1816. בשנת 1818 היא ילדה עוד בת, סופיה, נסיכת וירטמברג, שלימים התחתנה עם וילם השלישי, מלך הולנד, והפכה למלכת הולנד.
ב-9 בינואר 1819, שישה חודשים לאחר לידת בת הזקונים שלה, מתה יקטרינה בשטוטגרט, כתוצאה מסיבוך של דלקת ריאות, והיא רק בת 30 שנים.
משפחתה.
ב-3 באוגוסט 1809 התחתנה יקטרינה עם גאורג, דוכס אולדנבורג, ממנו נולדו לה שני בנים:
ב-24 בינואר 1816 התחתנה יקטרינה עם וילהלם הראשון, מלך וירטמברג. ממנו היו לה שתי בנות:
Slow Down (שיר של דווה בוב)
Slow Down (בעברית: האט) הוא שיר שבוצע על ידי הזמר ההולנדי דווה בוב.
השיר ייצג את הולנד בתחרות האירוויזיון לשנת 2016, ונכתב על ידי בוב יחד עם יאן פיטר הוקסטרה, ג'רואן אוברמן ומתיח'ס ואן דואג'יבנבוד.
השיר יצא להורדה דיגיטלית ב-5 במרץ 2016 דרך חברת יוניברסל מיוזיק הולנד כסינגל המוביל מאלבומו, Fool Bar.
בתחרות הזמר של האירוויזיון.
דווה בוב הוכרז כזמר ההולנדי שישתתף תחרות האירוויזיון 2016 על ידי התקשורת ההולנדית ב-20 בספטמבר 2015.
יומיים לאחר מכן, הוא אישר את החדשות במהלך התוכנית ההולנדית "De Wereld Draait Door". "Slow Down" התגלה כשיר ההולנדי מתחרה באירוויזיון ב-4 במרץ 2016 במסיבת עיתונאים באמסטרדם. השיר יצא להורדה דיגיטלית ביום למחרת, ובוצע במחצית הראשונה של חצי הגמר. הוא עבר את חצי הגמר והופיע בגמר ביום שבת 14 במאי 2016, והתמקם במקום ה-11 מתוך 26 עם 153 נקודות.
תארוך ספרי התנ&quot;ך
סוזן ווייס
סוזן ווייס (נולדה ב-9 בפברואר 1954) היא עורכת דין ופעילה חברתית-פמיניסטית. ווייס היא המייסדת והמנהלת של מרכז צדק לנשים, עמותה ישראלית שמטרתה למנוע פגיעה של זכויות נשים בישראל בידי מוסדות הדת במדינה. בנוסף ווייס ייסדה ועומדת בראשו של כתב העת "הדין והדיין", המפרסם בקביעות פסקי דין רבניים בנושאי משפחה.
ביוגרפיה.
סוזן (מצגר) ווייס נולדה בפורט דיקס, ניו ג'רזי. בשנת 1980 עלתה לישראל עם בעלה, יעקב ווייס, שלימים מונה לסמנכ"ל ולראש הלשכה המשפטית בתעשייה האווירית לישראל. בילדותה למדה ווייס בבתי ספר אורתודוקסיים ואת השנה האחרונה של בית הספר התיכון העבירה במכללת גולד לנשים בירושלים, עוד לפני עלייתה לארץ. ווייס בעלת תואר ראשון בספרות אנגלית ממכון שטרן לנשים בישיבה יוניברסיטי. היא בעלת תואר שני (MA) ושלישי (PhD) בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה מאוניברסיטת תל אביב, והוסמכה לעריכת דין בתום לימודי משפטים בבית הספר למשפטים של ברוקלין.
עבודת התזה של ווייס עסקה בטוענות רבניות בבתי הדין הרבניים במדינת ישראל. עבודת הדוקטורט שלה, שנקראת "לא מס שפתיים: עוולת סרבנות הגט", מציעה תיאור מקיף של האופן בו שופטים בבתי משפט לענייני משפחה, דיינים בבתי דין רבניים, פעילות פמיניסטיות, אקדמאים ונשים בעלות דין מתמודדים עם התופעה של סרבנות גט בחסות המדינה.
בשנת 1984 עבדה ווייס כעורכת דין בהתנדבות בארגוני נשים בישראל, ובין השנים 1985–1997 ניהלה משרד פרטי שעסק בתיקי גירושין. בשנת 1997 הקימה ווייס את ארגון הסיוע המשפטי "יד לאישה" – מוסד ללא כוונת רווח שפועל בחסות מוסדות "אור תורה סטון". הארגון, שמופעל על ידי טוענות רבניות, מספק סיוע משפטי מסובסד לעגונות – נשים הכבולות לנישואיהן הכושלים על ידי החוק היהודי.
בשנת 2004 עזבה ווייס את תפקידה כמנהלת "יד לאישה" והקימה את עמותת "מרכז צדק לנשים" (CWJ), עמותה לזכויות אדם שבראשה היא עומדת עד היום. העמותה מורכבת מעורכות דין חברתיות שפועלות בכל החזיתות בהן נפגעים נשים וילדים בישראל על ידי חוקי הדת – בחסות המדינה. מטרתו הכפולה של המרכז היא לחשוף את העוולות הנגרמות לנשים בהתנגשות שבין ערכי הדת והערכים הדמוקרטיים של המדינה, כמו גם להציע פתרונות מערכתיים לאותן עוולות. אחת מההצלחות הגדולות ביותר של מרכז צדק לנשים הייתה השגת תקדימים מבתי משפט לענייני משפחה בכל רחבי ישראל – שמכירים בכך שסירוב לתת גט בבתי הדין מהווה עילה לתביעת נזיקין תחת חוקי הנזיקין במדינת ישראל.
במקביל, בין השנים 1998–2006, שימשה ווייס עמיתת מחקר בכירה במכון שלום הרטמן, ובשנת 2015 שימשה עמיתת מחקר במכון הדסה ברנדייס.
תיקים מרכזיים.
א. ייצוג עשרות נשים שדרשו להכיר בסירוב בעליהן לתת להן גט כעילה לפיצויי נזיקין בבתי משפט לענייני משפחה. בתי משפט בכל רחבי המדינה הסכימו לקבל את הטענה, וקבעו כי סרבנות גט היא עילה נזיקית שמזכה נשים בפיצוי כספי משמעותי – כולל מאנשים שמסייעים ונותנים יד לסרבנות הגט.
ב. עתירה לבג"ץ נגד שימוש בכספי ציבור לצורך שכנוע בעלים סרבנים לחתום על גט (בג"ץ 104/06, בג"ץ 3625/06). העתירה, שהוגשה ביחד עם פרופ' אביעד הכהן, נועדה להסדיר את פעילותה של "קרן העגונות" - המשלמת כספים לסרבני גט ובכך מעודדת אותם בעקיפין. בעקבות העתירה הוסדרה פעילות הקרן ונקבעו קריטריונים לפעולתה. בנוסף הוסדרו גם הנהלים שלפיהם מוותר המוסד לביטוח לאומי על חובות של גברים שאינם משלמים מזונות.
ג. עתירה לבג"ץ בשם אישה רווקה שנמנעה ממנה הגישה למקוואות (בג"ץ 9740/11). בעקבות הפנייה לבג"ץ השתכנעו בתי הדין הרבניים לאמץ מדיניות שתאפשר לנשים רווקות, גרושות, כאלה שעומדות להינשא שלא לפי היהדות וכאלה שמעוניינות לטבול שלא לצורך קיום יחסים – להשתמש במקוואות. אותה עתירה פתחה פתח לעתירות מצד ארגונים נוספים בנוגע לאופן השימוש במקוואות.
ד. ייצוג "תפילת נשים בכותל – הקבוצה המקורית של נשות הכותל", בשל תקנות שהעביר הממונה על הכותל המערבי, אשר מנעו מהן גישה לספרי תורה שסופקו על ידי המדינה בכותל (בג"ץ 8124/15). פיצוי נוסף נדרש בטענה של חיפוש גופני משפיל ומפלה שנערך על אותן נשים – בניסיון לאתר טליתות, תפילין וספרי תורה (ת"א 62763-11-15, ת"א 40925-04-17).
ה. תביעה בבית הדין לעבודה בעקבות החלטת בתי הדין הרבניים להוציא מכרז לתפקיד יועץ משפטי לבתי הדין – שלא איפשר לנשים להתמודד על התפקיד. בעקבות התביעה ביטל בית המשפט לענייני עבודה את המכרז הפסול (ע"ב 08–3252).
ו. ייצוגה של רות קוליאן, פעילה חברתית חרדית שביקשה לפרסם בעיתונות החרדית מפלגה שהקימה לפני הבחירות לכנסת ה-20 – אך סורבה. התביעה עודנה מתנהלת (ת"א 1933-03-15).
ז. עתירה שנועדה לגרום לכך שבוועדה למינוי דיינים יובטח מקומן של ארבע נשים – לצד הבטחת מקומותיהם של ארבעה גברים (בג"ץ 933/12). אותה עצומה הכינה את הקרקע לחקיקה זהה שקודמה על ידי ח"כ עליזה לביא.
ח. ייצוג נשים שבית הדין הרבני קבע שהן "נואפות" (בג"ץ 5676/12).
ט. ייצוג ילדים שנולדו כתוצאה מיחסים אסורים על פי ההלכה (ממזרים), בטענה שלבתי דין רבניים אין סמכות להורות על מסירת רישומיהם הרפואיים של אותם ילדים. עוד נטען כי אין לתייג את אותם ילדים וליצור רישומים של מעמדם האישי (בג"ץ 14–3691). בית המשפט העליון אסר על גישה של בתי הדין הרבניים לרישומים רפואיים, ובמקרה אחר נמחק שמו של אחד הילדים מ"הרשימה השחורה" של הממזרים.
י. ייצוג שתי נשים שגיורן בוטל, יחד עם פרופ' אביעד הכהן, כך שהן וילדיהן לא נחשבו עוד ליהודים. בג"ץ החזיר את הדיון לבית הדין הרבני שהפך את פסיקתו והכריע כי הנשים וילדיהם עדיין יהודים (בג"ץ 07–3213).
י"א. ייצוג אזרחים ישראלים שהוכרזו כלא יהודים בבית הדין הרבני, במסגרת הליך גירושין (בג"ץ 6483/17). בעתירה, שהוגשה יחד עם עמותת עתים, נטען שלבתי הדין הרבניים אין סמכות לחקור את היהדות של צדדים שלישיים שלא ביקשו להינשא או להתגרש.
השקפות ודעות.