זמן מה אחר כך, שמעו לפתע אסירי הכלא שירה חזקה של "התקווה" בוקעת מאזור הצינוק. אז הצטרפו אליה כל האסירים היהודיים בשירה שמילאה את כותלי הבניין. לאחר עשרים דקות, בשעה 04:00 של יום ג', שמעו האסירים את קול שירתו של אבשלום. באמצע השיר נקטע קולו, כאשר יצאה ממנו נשמתו. הקול הבא אחריו זיהה אותו כמאיר. כאבשלום, גם הוא שר עד רגעיו האחרונים. לאחר עשרים דקות הוצאה גופתו, ובשעה 04:25 הועלה לגרדום יעקב וייס, ששר את "התקווה" גם הוא כשאסירי הכלא מצטרפים אליו.
לאחר מותם.
למחרת, ב-30 ביולי, ב-10 בבוקר, יצאה הלווית השלושה ממשטרת הר כנען לכיוון בית הקברות בצפת בשיירה שבראשה רכב צבאי ואחריה מכונית בני המשפחה ו"חברה קדישא". ראשון נקבר נקר, אחריו וייס והשלישי חביב. הזעזוע בארץ היה עמוק, וזאת בנוסף לפרשייה שכבר התחוללה אותם ימים ויצרה סערה ביישוב - של אוניית אקסודוס.
באותו היום התפטר מתפקידו צ'רלטון, מנהל כלא עכו. נודע כי הוא סירב לבצע את התליות בעצמו ועל כן הובא לו מחליף.
בנוסף לאלו, בעקבות תלייתם של השלושה, ביצע ב-30 ביולי האצ"ל את שאיים ותלה את שני הסרג'נטים שחטף. פעולה זו שזעזעה את בריטניה (למרות האיום המפורש שהוצב בפניה), חתמה את הגולל על תליית יהודים בארץ ישראל. מאיר נקר, יעקב וייס ואבשלום חביב היו האחרונים לעלות על הגרדום הבריטי בארץ ישראל.
על שמו נקראו רחובות באחדות מערי ישראל (תל אביב - יפו, באר שבע, ירושלים ואשקלון). בבית הקברות היהודי העתיק בצפת הוקמה אנדרטה לשבעה עולי הגרדום.
הרומנטיקה
לואי דה-ברולי
אל-מלכ אל-כאמל
אל-מלכ אל-כאמל נאסר א-דין מוחמד (בערבית: الملك الكامل ناصر الدين محمد; מת בשנת 1238) היה סולטאן מצרים מהשושלת האיובית. נודע בהבסתם של שני מסעי צלב אך גם במסירתה של ירושלים לידי הצלבנים הנוצרים.
ביוגרפיה.
אל-כאמל היה בנו של הסולטאן המצרי אל-מלכ אל-עאדל, ואחיינו של השליט האיובי צלאח א-דין. בשנת 1218 הוביל אל-כאמל את הכוחות המוסלמיים נגד מתקפת הצלבנים על העיר המצרית דמייטה כחלק ממסע הצלב החמישי. מאוחר יותר באותה השנה ירש את תפקיד הסולטאן לאחר מות אביו. בשנת 1219 נערך נגדו ניסיון הפיכה, בהובלתם של הנוצרים הקופטים במהלכו שקל להימלט לתימן. את ניסיון ההפיכה סיכל לבסוף אחיו של אל-כאמל אלמלכ אלמעט'ם עיסא שליט דמשק.
משסיים אל-כאמל את הפרק הראשון במלחמותיו כנגד הצלבנים, ערך הסולטאן מספר ניסיונות להגיע להבנות ושלום עם הכוחות הנוצרים. רובם ככולם נדחו בשלילה, לרוב בגלל השפעתו של נציג האפיפיור בקרב הכוחות. תמורת הסכם שלום הציע אל-כאמל לצלבנים להשיב לידיהם את ירושלים ולשקם את חומותיה (שהרס אחיו), וכן להשיב לידיהם את שאריות הצלב עליו נצלב ישו (שככל הנראה מעולם לא היו בידיו). בין האנשים איתם ניהל משא ומתן בנוגע להסכם השלום נכלל גם הנזיר פרנציסקוס מאסיזי, שהתלווה אל צבא הצלבנים וככל הנראה נפגש עם הסולטאן כדי לנסות להמירו לנצרות.
בשנת 1219, בעקבות בצורת שהתבטאה בזרימה חלשה של נהר הנילוס, נפוצו מגפות ורעב במצרים, והסולטאן התרכז בשיקום ממלכתו, הזניח את שמירת גבולותיה והניח לצלבנים לכבוש את העיר דמייטה בעוד הוא וצבאו בורחים למבצר אל מנסווארה שמעל הנילוס. בשנת 1221 הציע הסולטאן בשנית חוזה שלום לצלבנים, אולם האחרונים עמדו בסרובם. הצבא הצלבני המשיך בדרכו אל עבר קהיר אולם נחסם וספג אבדות רבות לאחר שהסולטאן הורה על פתיחת הסכרים שעל הנילוס והצפת הכוחות הכובשים. לאחר שנפגעו הסכימו הצלבנים לחתום עם הסולטאן על חוזה שלום שתוקפו שמונה שנים, במסגרתו הושבה העיר דמייטה לידי המצרים.
בשנים שלאחר החתימה על הסכם השלום החל אל-כאמל לנהל מאבקי כוח מול אחיו אל-מועט'ם. מאבקים אלו הביאו אותו לכלל החלטה לכרות שלום מול פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהחל באותו הזמן לארגן את מסע הצלב השישי באירופה. כוונתו המקורית של אל-כאמל הייתה להעניק לפרידריך את ירושלים תמורת עזרה נוצרית בכיבוש דמשק מידי אחיו, אולם מותו של אל מועט'ם בשנת 1227 ביטל את הצורך בהסכם שכזה.
על אף הנכונות המוסלמית להעניק את ירושלים לצלבנים ללא קרב הגיע לבסוף פרידריך השני לארץ ישראל. במגעים שניהל מולו, ביקש אל-כאמל מהקיסר להעניק לו את השליטה בארץ ישראל ועבר הירדן ולאחיו אל אשרף את השליטה בסוריה, וזאת תמורת ויתור מוסלמי על הזכויות בירושלים.
בשנת 1229 נחתם חוזה השלום לתקופה של 10 שנים וירושלים הושבה לידי הצלבנים בממלכת ירושלים, והכניסה לעיר נאסרה על יהודים ומוסלמים. אל-כאמל לא חשש ממסירת העיר לידיים נוצריות, וזאת מאחר שהיא מעולם לא שוקמה מאז מפלתה בפני צלאח א-דין בשנת 1187 מה גם שבהסכם השלום נקבע כי חומות העיר לא ישוקמו.
ההסכם עם הנוצרים לא הביא את השקט המיוחל לו ציפה אל-כאמל. מיד לאחר החתימה על ההסכם החלו צבאותיו של הסולטאן להתנגש עם צבאות הסלג'וקים והח'ואריזמים, התנגשויות שנמשכו עד מותו של הסולטאן בשנת 1238.
לאחר מותו של אל-כאמל ירשו אותו בניו א-צאלח כשליט סוריה ואל-עאדל השני כשליט מצרים, אולם עד מהרה נקלעה האימפריה לכדי מלחמת אחים. בשנת 1239 פקע תוקף ההסכם שנחתם עם פרידריך השני וירושלים שבה לידי האיובים, אולם חמש שנים לאחר מכן היא נכבשה בידי צבא הח'ואריזמים.
שריר הזרוע
שריר הזרוע (TA: Musculus brachialis) המכונה גם שריר הטייכמן ממוקם במדור הקדמי של הזרוע, עמוק יותר לשריר הזרוע הדו ראשי. שניהם מתפקדים ככופפים של המרפק, כאשר שריר הזרוע הוא הכופף החזק יותר והמשמעותי יותר מביניהם (או המניע העיקרי לכיוון כפיפה).
תיאור.
תחילתו של שריר הזרוע במחצית המרוחקת של הפן הקדמי של עצם הזרוע. חלקו המרוחק של השריר נאחז בזיז הַוָּוִי ובגבששת הגומד של עצם הגומד באזור המרפק.
עצבוב.
שריר הזרוע מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים החמישי והשישי (C5,C6) דרך עצב השריר והעור (Nervus musculocutaneus).
Super Smash Bros. (משחק וידאו)
Super Smash Bros (בתרגום חופשי: "האחים סופר-כוח") הוא משחק לחימה המהווה ספין אוף לדמויות הדגל של משחקי נינטנדו. המשחק מיועד לקונסולת הנינטנדו 64. הוא יצא לאור בשנת 1999 על ידי חברת נינטנדו, והוא הראשון בסדרת Super Smash Bros.
הדמויות.
במשחק זה מופיעות דמויות ממשחקי נינטנדו המובילים במשך השנים:
שמונה דמויות במשחק ניתנות בהתחלה לבחירה:
חלק מהדמויות ניתנות לבחירה רק לאחר שהשחקן עובר מספר "אתגרי עלילה". למשל כדי לשחק עם הילד נס מ-Earthbound, יש להביסו בקרב.
בעקבות הצלחת המשחק נוצר משחק המשך בשם סופר סמאש ברוס מילי - (Super Smash Bros. Melee) לקונסולת הגיימקיוב.
עלילה ותוכן המשחק.
המשחק מציב מעין סיפור מטאפורי בו כפפה ענקית - The Master Hand, אשר ככל הנראה מיצגת את יוצר המשחק, לוקחת בובה של אחד השחקנים משולחן העבודה של יוצרי המשחק ובעצם "מפיחה בה בחיים". במשחק זה אין עלילה של ממש ובעצם כל מטרתו היא הפגשת דמויות מוצלחות של חברת נינטנדו לקרב זו-מול-זו ללא סיפור או מסגרת אמיתית.
במשחק ישנן שתי מערכות קרב מרכזיות:
מצב הרפתקה.
במצב זה ישנם מספר שלבים בדרגת קושי שעולה משלב לשלב. בכל שלב יש לנצח תחת מגבלת זמן יריב או מספר יריבים כדי לעבור לשלב הבא:
בשלבים אלה ניתן לפגוש את הדמויות ולהילחם איתן על ידי מתקפות וחפצי עזר (חלקם קסומים) כגון: פטיש מלחמה, מניפה, פרח האש מ"האחים סופר מריו" ופוכדור (ממנו יוצא פוקימון שיתקוף את היריב) מ"פוקימון".
בסוף כל קרב אשר בו מנצח השחקן נערך לו חישוב נקודות בו נחשבים מספר אלמנטים כמו זמן, כמות פגיעות, שימוש בחפצים קסומים ועוד מספר קריטריונים דומים.
בשלבים האחרונים ניתן להילחם מול דמויות שאיתן לא ניתן לשחק, כגון קבוצת פוליגונים, מריו מתכתי, דונקי קונג ענק והאחרונה שבהן היא כפפה ענקית הנקראת "Master Hand" ומייצגת את יוצר המשחק ככל הנראה. כאשר היא מובסת, השחקן (דמות המשחק) הופכת בחזרה לבובה אשר מונחת בחזרה על שולחן העבודה של יוצר המשחק, וכך נסגר לו מעגל. לאחר מכן, מוצגות כתוביות המפרטות את יוצרי המשחק וברכת "כל הכבוד" מוצגת על המשחק.
לחימה בקבוצות.
האפשרות השנייה היא לחימה בקבוצות. זוהי לוחמה חופשית בה ניתן לשלב עד ארבעה שחקנים, לקבוע מערכת קרב (זמן או פסילות), לקבוע מיקום, לקבוע רמת קושי לשחקנים ממוחשבים (הנעה בדירוג עולה מ-1 ועד 10) ולקבוע אלמנטים נוספים כמו כמות חפצי הקסם וכדומה.
הפייטה הפלורנטינית
"הפייטה הפלורנטינית" או "פייטת בנדיני" (באיטלקית: Bandini Pietà), המכונה גם "ההורדה מהצלב" (באנגלית: The Lamentation over the Dead Christ) או "פייטה עם ניקודמוס", הוא פסל שיצר הפסל מיכלאנג'לו. העבודה על הפייטה, שנותרה במצב לא גמור, נמשכה בין השנים 1547 ל־1555, בשנות חייו המאוחרות של מיכלאנג'לו. הפסל מוצג כיום במוזיאון הדואומו (Museo dell'Opera del Duomo) בפירנצה. במהלך שנת 2019, החל תהליך רסטורציה ֿ(Artnet) לפסל.
תיאור.
הפסל שנושאו הוא הורדת ישו מהצלב לאחר מותו. הפסל שייך לקבוצת ארבעת פסלי הפייטה של מיכלאנג'לו, ונחשב לשלישי שבהם. את יצירת ה"פייטה" המוקדמת שלו, המוצבת בעיר רומא, הוא יצר בגיל 24, כ־60 שנה קודם. פייטה נוספת – "פייטת רודניני" (Rondanini Pietà) – נוצרה במקביל החל משנת 1552.