במאי 1821, מרטין הציג לפרלמנט עצומה נגד אכזריות כלפי סוסים והתלונן על היחס שהסוסים מקבלים בשירות הדואר המלכותי הבריטי. ב-18 במאי 1821, הוא ניסח הצעת חוק לפיה יחס אכזרי לבעלי חיים מסוימים כגון פרות, חמורים, כבשים, עגלים וסוגים נוספים של בהמות וחיות עבודה ייחשב לעבירה. תחילה, הצעת חוק זו עוררה לעג בקרב חברי הפרלמנט אך ב-1 ביוני 1821 עברה את אישור בית הנבחרים ברוב קולות של 40 תומכים ו-16 מתנגדים. לאחר מכן, ההצעה עלתה לאישור סופי של בית הלורדים, אולם עוררה לעג רב: כשעלתה ההצעה להגן על חמורים, נשמעו בבית הפרלמנט הבריטי קולות צחוק רמים כל כך עד שכתב הטיימס, שסיקר את הדיון, התקשה מאוד לשמוע את חילופי הדברים. כשיושב ראש הדיון חזר על ההצעה - הצחוק באולם התגבר. אחד מחברי הפרלמנט אמר כי מרטין יחוקק חוק להגנת הכלבים, והתפרצות צחוק מחודשת נשמעה באולם, וכשאחד מחברי הפרלמנט הוסיף בצעקה 'וחתולים!' - נתקפו חברי הפרלמנט בעוויתות צחוק, והחוק נפסל. מרטין המשיך במאמציו להעביר את הצעת החוק, והציג לבית הלורדים עצומות נגד אכזריות לבעלי חיים שאסף במנצ'סטר, בליברפול וברותרהם כדי להראות להם שהצעת החוק שלו זוכה לתמיכה ציבורית. הוא ניסה לאסור אכזריות כלפי בעלי חיים תחת החוק לסיוע לעניים , אולם ניסיונו לא צלח. בעזרתו של לורד תומאס ארסקין, מרטין ניסח מחדש את החוק כך שיתקבל הרושם שהחוק נועד להגן על רכושם הפרטי של הבעלים ולטובתם של הבעלים, ולא למען בעלי החיים עצמם. ב-22 ביולי 1822, הצעת החוק קיבלה אישור מלכותי כשהמלך ג'ורג' הרביעי חתם עליה והכניס אותה לספר החוקים של בריטניה בשם חוק למניעת אכזריות כלפי בהמות 1822 (באנגלית: Cruel Treatment of Cattle Act 1822). חוק זה נודע כ'חוק מרטין' והיה לחקיקה הלאומית הראשונה בעולם להגנת בעלי חיים, שהכירה באכזריות כלפי בעלי חיים כפעולה בת ענישה.
אכיפה וניסיונות לתיקון החוק.
כדי לעלות את מודעות הציבור לעובדה שיחס אכזרי כלפי חיות מסוימת אינו חוקי, מרטין רדף אישית את פורעי החוק: הוא סייר ברחובותיה של לונדון, הביא את העבריינים לדין, יזם הליכים פליליים חסרי תקדים ולעיתים אף ניהל אותם. ב-9 באוגוסט 1822, הוא הביא אל בית המשפט שני סוחרים משוק סמית'פילד שעברו על החוק. הם הורשעו ונקנסו בעשרים שילינג. מרטין נהג לגלות רגישות כלפי המואשמים שהורשעו בבית המשפט, לא ערער על עונשים מקלים ולעיתים אף שילם את הקנס של מורשעים עניים. במסגרת ניסיונותיו להביא את פורעי החוק לדין, הוא הסתבך לעיתים בתקריות אלימות, וכן התעמת עם השופטים. באחד המקרים, מרטין הפיל ארצה ילד שסירב להפסיק להכות את החמור שלו עם מקל. הדבר עורר בתקשורת קמפיין נגד מרטין. מחשש להסתה לרצח, מרטין נאלץ לנקוט צעדים נגד העיתון The Morning Chronicle בו נכתב: "החמור האירי הזה מרטין, עם האידיוטיות הבלתי נסבלת שלו, הופך את כל העניין הזה למגוחך. אני מקווה יום אחד לראות את הגולגולת שלו - עבה ככל שתהיה - מרוסקת". מאבקו של מרטין הפך אותו לדמות נלעגת בעיני הציבור והתקשורת. הוא כונה בכינויים מלגלגים בכלי התקשורת (למשל דון קישוט) ולדמותו בקריקטורות בעיתונות, נוספו לעיתים אוזני חמור במטרה לזלזל בו. בשנת 1823, כשדווח כי מרטין אבד בים, אמר עליו הדוכס מבטפורד : "אני שמח שדיק מרטין הזקן מגולוויי מת. כבר הרבה זמן שהוא אינו אלא מטרד אישי וציבורי. חוק מרטין הגן על בעלי חיים מסוימים (בעיקר בעלי חיים ששימשו את האדם לצורכי עבודה) ומרטין ניסה לחוקק חוקים נוספים להגנת כלבים וחתולים, לכונן רגולציה לבית המטבחיים, ולבטל קרבות כלבים, קרבות דובים ושיסוי שוורים, אולם עמיתיו בבית הנבחרים נהגו לצחוק עליו וללעוג לו כשקם להציג את הצעות החוק שלו, והצעות חוק נוספות שלו בתחום זה - לא עברו. אף על פי שמאמציו לתקן את החוק לא הועילו, עצם יישום החוק החדשני היה בבחינת רפורמה גדולה. בשנת 1835, שנה לאחר מותו, החוק שלו תוקן.
משפטו של ביל ברנס.
המקרה המפורסם ביותר של אישום בגין הפרת חוק מרטין היה המשפט הראשון שנערך לאחר חקיקת החוק נגד הירקן תומאס וורסטר (Thomas Worster) ומוכר בשם 'משפטו של ביל ברנס'. מרטין הביא את הירקן בפני שופט לאחר שזה הכה את חמורו עם אבזם ברזל המחובר לרצועה. חמורו של וורסטר נכח במהלך המשפט, ומרטין ביצע בו בדיקה לעיני השופט כדי להציג את הפצעים שלו מהמכות שקיבל. וורסטר נקנס בטוקן אחד. איור משנת 1838, שנקרא 'משפטו של ביל ברנס', תיאר את מה שהתרחש בבית המשפט: הירקן תומאס וורסטר מכונה באיור 'Bill Burns' כמשחק מילים המבקש לרמוז כי היה ראוי לשרוף (Burn) את הצעת החוק (Bill) ולא לאשר אותה. החמור מופיע בבית המשפט כעד נגד בעליו שמואשם באכזריות כלפיו. הסלים הכבדים שנשא על גבו - מוטלים על הארץ מימינו. הבעלים של החמור נוגע עם אגודלו באפו כמחוות זלזול. העתק של חוק מרטין זרוק ברצפה למרגלות אחוריו של החמור כרמיזה למקום אליו שייך החוק.
האגודה למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים.
אף על פי שהחוק למניעת אכזריות לבהמות עבר בשנת 1822, הוא זכה להתעלמות כמעט מוחלטת של המשטרה ומערכת המשפט. ב-16 ביוני 1824, נפגשו מנהיג התנועה לביטול העבדות בבריטניה, ויליאם וילברפורס, הפעיל הטבעוני היהודי, לואיס גומפרץ, חבר הפרלמנט הבריטי, פוול בקסטון ושבעה פעילים נוספים בתנועה להגנת בעלי חיים בבית הקפה סלוטר הישן , ובראשותו של מרטין, ייסדו את האגודה הראשונה בעולם להגנת בעלי חיים 'האגודה למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים' (באנגלית: Society for the Prevention of Cruelty to Animals, בראשי תיבות: SPCA), שלימים קיבלה את חסות הממלכה המאוחדת ונקראה 'האגודה המלכותית למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים' (באנגלית: Royal Society for the Prevention of Cruelty to Animals, בראשי תיבות: RSPCA). מרטין הציע כי האגודה תגייס פקחים במטרה לסייר ברחובות ולהביא לדין את פורעי החוק, וסייר באופן אישי ברחובותיה של לונדון, עצר פורעי חוק והביא אותם לדין. בשנת 1825, 69 מתוך 71 המקרים שהובאו לבית המשפט באישום אכזריות כלפי בעלי חיים, הסתיימו בהרשעה. בראשית דרכה, האגודה אמנם הצליחה להביא לדין עבריינים, אולם נכנסה לקשיים כלכליים, ומזכיר האגודה ארתור ברום אף נכלא בכלא לבעלי חוב .
כשמרטין נשאל מדוע הוא מתאמץ כל כך כדי להגן על בעלי החיים, הוא השיב: "אדוני, בהמה לא יכולה לשאת אקדח!". הפורטרט שלו, מתנה מגברת רטקליף צ'יימברס (Ratcliffe Chambers), נתלה כאות כבוד בחדר הישיבות של האגודה ברחוב ג'רמי שבלונדון.
בשנת 2010, החלה האגודה למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים להעניק את פרס ריצ'רד מרטין (Richard Martin Award) כפרס היוקרתי ביותר מבין הפרסים אותם מעניקה.
בית הקברות של האומות המאוחדות לזכר הנופלים
בית הקברות של האומות המאוחדות לזכר הנופלים (באנגלית: United Nations Memorial Cemetery) הוא בית קברות צבאי השוכן בעיר פוסאן שבקוריאה הדרומית. נקברו בו חיילי אחת עשרה אומות, שנהרגו במלחמת קוריאה. הם שירתו במסגרת כוחות פיקוד האו"ם, אשר לחם במלחמה זו לצד קוריאה הדרומית. כיום קבורים באתר 2,300 חללים.
תולדות בית הקברות.
בית הקברות נפתח ב-11 ביולי 1950, כאחד מבתי הקברות שהוקמו על ידי כוחות האו"ם במלחמת קוריאה, ונחנך רשמית על ידי גנרל מת'יו רידג'וויי ב-6 באפריל 1951. הוא הורחב לשטח של 282 דונם והובאו אליו לקבורה חללים של צבאות כוחות האו"ם השונים. עד 1954 נקברו באתר כ-11,000 חללים מצבאות 21 מדינות, מהם כ-4,200 שהועברו מקוריאה הצפונית לאחר הפסקת האש במלחמה ב-1953. בתקופה זו הופעל בית הקברות על ידי צבא ארצות הברית. כיום שטחו הוא 145 דונם.
האתר הוכר כבית קברות של כוחות האו"ם ב-15 בדצמבר 1955, בעקבות החלטת העצרת הכללית של האו"ם מס' 977. מאז ועד 1973 תיקצב האו"ם את החזקת האתר, וזאת כנגד התנגדות מצד מדינות בגוש הסינו-סובייטי. ב-1973 הועבר ניהול האתר לידי נציבות בית הקברות של האומות המאוחדות לזכר הנופלים, גוף אשר בו מכהנים נציגים של 11 האומות שחייליהן קבורים בבית הקברות.
בית הקברות מוכר כאתר מורשת תרבותי של קוריאה. בשנת 2011 תיאר המזכיר הכללי של האו"ם באן קי-מון את האתר כבית הקברות היחיד בעולם של האו"ם.
החללים בבית הקברות.
גופות מרבית החללים שנקברו באתר הוחזרו לקבורה בארצותיהם וכיום קבורים בו 2,300 חללים מהמדינות הבאות:
בין החללים הקבורים באתר מצויים ארבעה מחיילי חבר העמים הבריטי שעוטרו בעיטורים גבוהים, מהם שלושה שעוטרו בצלב ויקטוריה, העיטור הרם ביותר של האימפריה הבריטית. קבור במקום גם קצין הולנדי, שעוטר בעיטור הגבוה ביותר של ארצו - עיטור המסדר של ויליאם.
חללי כל מדינה קבורים בחלקה נפרדת, המסומנת בדגל של ארצה.
אנדרטאות בבית הקברות.
במתחם בית הקברות ניצב מספר רב של אנדרטאות זיכרון, אשר נחנכו בו משנת 1960 ואילך:
באתר נמצא גם שביל זיכרון לחללים האלמונים.
שער הכניסה לבית הקברות בעיצוב מקומי נבנה על ידי עיריית פוסן ב-1966. בבית הקברות מצוי גם בית תפילה לבעלי כל האמונות שנפתח ב-1964 וחדר תצוגה למזכרות.
משמר כבוד של הדיוויזיה ה-53 של דרום קוריאה עורך באתר מדי יום טקס הנפת דגלים.
ינשוף פנינה ננסי
ינשוף פנינה ננסי ( שם מדעי: "Glaucidium perlatum") הוא מין ינשוף הנפוץ באפריקה שמדרום לסהרה.
תיאור.
מדובר במין ינשוף קטן - גודלו כ-19 ס"מ. פלג גופו העליון בצבע חום ומנוקד בנקודות לבנות (ומכאן שמו), פלג גופו התחתון מפוספס - חום ולבן.
פרצוף-השמע של הינשוף בצבע לבן ועיניו צהובות.
ללא הבדל בין המינים, פריטים צעירים נוטים להיות בהירים יותר ובעלי זנב קצר יותר.
תת-מינים.