בשנת 2005 הפעילה הרשת 150 חנויות, בבעלות הרשת ובבעלות זכיינים, ומכירותיה הוערכו ב-400 מיליון ש"ח (מתוך היקף שוק של 1.7 מיליארד ש"ח). בנוסף לספרים וכתבי עת, נמכרים בחנויות הרשת תקליטורי מוזיקה, קלטות וידאו ותקליטורי DVD, והחל מאמצע העשור השני של המאה ה-21 מוקדש חלק נכבד משטח חנויותיה למכירת צעצועים ומשחקים. בנוסף לחנויות מפעילה הרשת אתר אינטרנט למכירת ספרים. סטימצקי גם מפיצה עיתונים וכתבי עת זרים לחנויות שאינן חלק ממנה. משרדי החברה נמצאים באזור תעשייה לב הארץ בכפר קאסם בו גם הוקם המרכז הלוגיסטי של החברה.
היסטוריה.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל צבי סטימצקי והקים בה חנות לספרים בתל אביב.
תקופת יחזקאל סטימצקי.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל אחיו למחצה, יחזקאל סטימצקי שהקים בית מסחר לספרים בשנת 1925 ברחוב יפו בירושלים. באותה שנה נפתחה חנות נוספת בחיפה. בשנת 1927 נפתחה חנות בביירות. ביולי 1929 נפתח סניף בתל אביב ברחוב הרצל, בסמוך לחנות של אחיו הגדול. בנוסף למכירת ספרים ועיתונים, התקיימו בחנויות סטימצקי ספריות השאלה. הספרייה בתל אביב התגאתה בהיותה הספרייה הגדולה ביותר בתל אביב עם ספרים במגוון שפות. בשנת 1933 הוקם בידי סטימצקי, בסמוך לחנות בירושלים, גלריה, בה הציגו אמנים רבים, בהם חנה אורלוף ושמשון הולצמן. בשנת 1935 עזב תנחום סטימצקי, שעבד אצל יחזקאל סטימצקי, את עבודתו והקים חנות ספרים בחיפה, בסמוך לחנות של אחיו.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפתחו חנויות בבגדאד, בקהיר, באלכסנדריה ובדמשק. בעקבות הכרזת המדינה הולאמו החנויות שבארצות ערב, והרשת נותרה עם שלוש החנויות שבישראל. בחנות הגדולה בתל אביב, שעברה לרחוב אלנבי בתל אביב בשנת 1948, עבדו למעלה מ-40 עובדים.
ב-1963, עם שחרורו מצה"ל, הצטרף ערי סטימצקי, בנו של יחזקאל סטימצקי, לעסקי הרשת.
תקופת ערי סטימצקי.
כעבור כעשר שנים מונה למנכ"ל והחל בפיתוחה המואץ של הרשת. עד תחילת 2007 שימשה אחותו אליאורה שוורץ כקניינית של כל מה שאינו ספרים או כתבי עת.
התפתחותה של רשת "סטימצקי" שינתה את פני ענף מכירת הספרים בישראל, משוק הטרוגני של חנויות עצמאיות רבות, לשוק ריכוזי שעיקרו רשתות שיווק חזקות. מול רשת "סטימצקי" קמו רשתות מתחרות כמו "ליריק", "כתר", ברונפמן" "מודן" ועוד, אך מרביתן התפרקו תוך שנים מעטות, או מוזגו לתוך סטימצקי. בשנת 1995 רכשה סטימצקי מההסתדרות את רשת "ספרי", שכללה 7 חנויות.
במשך שנים רבות, עד לפתיחתן של חנויות הספרים באינטרנט, הייתה רשת סטימצקי, ובפרט חנויותיה הגדולות, מקור עיקרי לרכישת ספרים באנגלית בישראל.
בשנת 2002 קמה רשת "צומת ספרים", שהפכה למתחרה עיקרית ל"סטימצקי". התחרות בין הרשתות חזקה, ומביאה להנחות בשתי הרשתות ולמבצעים עם לקוחות אסטרטגיים, כמו בנקים וחברות סלולר. הנפגעות העיקריות ממבצעי ההנחות הן חנויות הספרים העצמאיות, שמספרן הלך וקטן עם השנים.
במהלך שנותיה עסקה סטימצקי במידה מצומצמת גם בהוצאה לאור של ספרים. בתחילת 2005 עשתה צעד מהותי בתחום זה, עם הקמתה של הוצאת כתר ספרים, שבה החזיקה סטימצקי ב-48% ו"כתר הוצאה לאור" ב-52%. במאי 2008 צומצם חלקה של סטימצקי ל-19% בלבד, (יתרת חלקה של סטימצקי נמכרה ל"כתר הוצאה לאור").
תקופת מרקסטון.
באוקטובר 2006 מכר ערי סטימצקי את הרשת לקרן מרקסטון. ערי סטימצקי המשיך בתפקידו כיו"ר פעיל של הרשת, אך בספטמבר 2007 פורסם כי ערי סטימצקי עומד לפרוש מתפקיד יו"ר של הרשת, ושאת מקומו ימלא אמיר קס, מנכ"ל משותף של קרן מרקסטון. באוגוסט 2006 מונתה איריס בראל למנכ"ל הרשת, במקומו של יהושע מצליח, שהיה מנכ"ל הרשת במשך 30 שנה. בראל בקשה להגדיל את העיסוק של הרשת במכירת משחקים וציוד משרדי.
בשנת 2011 הוקמה "חממה ספרותית", הוצאת ספרים בתשלום.
בשנים 2011–2012 צברה סטימצקי הפסדים כבדים, ובשנת 2014 הזרימה קרן מרקסטון כספים לרשת. סטימצקי פעלה בתקופה זו למען חקיקת החוק להגנת הספרות והסופרים בישראל. במאי 2014 הטילה רשות ההגבלים העסקיים קנס של 1.5 מיליון ש"ח על סטימצקי, וקנס של 50 אלף ש"ח על מנכ"לית החברה, איריס בראל.
תקופת ג. יפית.
ביוני 2014 נחתם הסכם למכירת סטימצקי לקבוצת משקיעים בראשות הפרסומאית ג. יפית.
לפני השלמת מכירת הרשת לקבוצת המשקיעים בראשות ג. יפית, עשו עובדי סטימצקי ניסיון להתאגדות והקמת ועד, שלא צלח. בסוף יוני הודיעה מנכ"לית החברה, איריס בראל, על עזיבתה, ובמקומה מונה אייל גרינברג למנכ"ל החברה.
בספטמבר 2015 הודיעה הרשת על פתיחת רשת 'סטימצקידס' - שתעסוק במכירת צעצועים ומשחקים לגילאים שנה ומעלה. החנות הראשונה נפתחה בנס ציונה. בהמשך הוכנסה מכירת צעצועים ומשחקים לכל סניפי סטימצקי.
בינואר 2018 הודיעה רשת הספרים סטימצקי על רכישת מחצית מהשליטה ב"גטבוקס", פלטפורמה דיגיטלית לספרות עברית ומתורגמת.
בתחילת 2018 עבר מטה החברה והמרכז הלוגיסטי שלה מפתח תקווה, לאזור התעשייה לב הארץ בכפר קאסם.
בתחילת 2020 הורחבה קשת המוצרים הנמכרים באתר האינטרנט של החברה, ונמכרים בו שלל מוצרי צריכה, ובהם נעליים, בשמים ומוצרי חשמל ואלקטרוניקה.
הוצאת ספרים.
החל משנת 2011 מפעילה הרשת הוצאת ספרים בשם סטימצקי הוצאה לאור שמתמחה בהוצאה לאור במימון המחבר. חלק מהמחברים בהוצאה זו הביעו אכזבה וביקורת על התנהלות ההוצאה, אך לדברי סטימצקי תנאי החוזה עם המחברים ממולאים בדקדקנות.
סטימצקי הוצאת ספרים, חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.
קירור
קירור הוא תהליך הרחקת חום מחלל סגור או מחומר על ידי סילוקו למקום אחר; המטרה העיקרית של הקירור היא להוריד את טמפרטורת החלל הסגור או החומר ואחר כך להוסיף ולקיים טמפרטורה נמוכה זו. מאחר שחום זורם מעצמו רק מחומר או גוף בעל טמפרטורה גבוהה לחומר או גוף בעל טמפרטורה נמוכה (החוק השני של התרמודינמיקה), יוצא שכדי לגרום לחום לזרום בכיוון ההפוך נחוץ להשקיע עבודה מכנית.
תולדות הקירור.
אסיף קרח.
השימוש בקרח לקירור ועל ידי כך לשימור מזון ראשיתו עוד בזמנים פרהיסטוריים. אסיף עונתי של קרח ושלג היה במהלך ההיסטוריה מעשה של קבע ברוב התרבויות הקדומות: אצל הסינים, העברים, היוונים, הרומים והפרסים. קרח ושלג אוחסנו במערות או בשוחות, אשר כוסו בקש או בחומרי בידוד אחרים. הפרסים אחסנו קרח בבורות מקורים שנקראו יאחצ'אלים. הדבר איפשר את שימורם של מצרכי מזון למשך העונות החמות. פרקטיקה זו הוסיפה לפעול ביעילות מאות בשנים, ובתי קרח עדיין היו בשימוש במאה העשרים.
גילוי הקירור הכימי במאה ה-16 היה אחד הצעדים הראשונים לקראת פיתוח אמצעי קירור מלאכותיים. כאשר הוסיפו למים נתרן חנקתי (sodium nitrate) או אשלגן חנקתי (potassium nitrate), ירדה טמפרטורת המים ונוצר מעין אמבט קירור. בצרפת קיררו משקאות וליקרים על ידי סחרור בקבוקים ארוכי-צוואר במים ובהם מלחת (saltpeter) מומסת.
ארגז קרח.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 היה אסיף הקרח עסק רחב-היקף באמריקה. פרדריק טיודור (Frederic Tudor) מניו-אינגלנד, שנודע לימים בכינוי "מלך הקרח" (Ice King), פעל לפיתוח מבודדי חום טובים יותר, כדי שניתן יהיה לשנע מטעני קרח למרחקים גדולים, במיוחד לאזורים טרופיים.
פיתוח אמצעי הבידוד התרמי אפשרו גם בניית ארגזי קרח שדמו למקררים וארגזי קרח נישאים. לימים התחלף הקרח שבהם לקרח יבש שלא הרטיב את המזון כשהתחמם.
מערכות הקירור הראשונות.
שיטת הקירור המלאכותי הראשונה הידועה לנו פותחה והודגמה הלכה למעשה על ידי ויליאם קאלן באוניברסיטת גלאזגו שבסקוטלנד ב-1748. קאלן יצר באמצעות משאבה, ואקום חלקי בתוך מיכל ובו דיאתיל אתר. כתוצאה מכך האתר רתח בטמפרטורת הסביבה, תוך שהוא קולט את החום הכמוס הדרוש לשינוי מצב הצבירה שלו מאוויר הסביבה ועל ידי כך מקרר אותו. במהלך הניסוי אף נוצרה שכבה דקה של קרח, אך תוצאות הניסוי לא תורגמו באותו זמן לשפת מעשה.
ב-1805 תכנן הממציא האמריקני אוליבר אוואנס (Oliver Evans) מערכת קירור המבוססת על מחזור דחיסת אדים (vapour compression) ולאו דווקא על תמיסות כימיות או נוזלים נדיפים כמו אתר אתילי. הרעיון נותר על שולחן השרטוט בלבד.
ב-1820 הצליח המדען הבריטי מייקל פאראדיי (Michael Faraday) להפוך אמוניה וגזים אחרים לנוזלים על ידי שימוש בלחצים גבוהים ובטמפרטורות נמוכות.
ג'ייקוב פרקינס (Jacob Perkins), אמריקני תושב בריטניה, רשם ב-1834 את הפטנט הראשון של מערכת קירור בדחיסת אדים. הוא בנה מערכת אב-טיפוס שפעלה למעשה, אך לא הצליחה מבחינה מסחרית.
הפיזיקאי האמריקני ג'ון גורי (John Gorrie) תכנן ב-1842 את המערכת הראשונה לקירור מים כדי לייצר קרח. הוא אף הגה את הרעיון להשתמש במערכת הקירור שפיתח לשם קירור האוויר בבתים ובבתי חולים (כלומר למיזוג אוויר). במערכת שלו נדחס אוויר שאחר כך קורר חלקית באמצעות מים קודם שנתאפשר לו להתפשט בעודו מבצע חלק מן העבודה הדרושה להנעת מדחס האוויר. ההתפשטות האיזנטרופית גרמה להתקררות האוויר לטמפרטורה מספיק נמוכה להקפאת מים ולייצור קרח, או לשם הזרמתו "דרך צינור על מנת ליצור אפקט קירור במקום אחר" כפי שמציין הפטנט שהוענק לו על ידי משרד הפטנטים האמריקני ב-1851. גורי בנה מערכת אב-טיפוס שפעלה היטב, אך הייתה כישלון מסחרי.
אלכסנדר טווינינג (Alexander Twining) האמריקני החל לערוך ניסויים בקירור המבוסס על דחיסת אדים ב-1848, ורשם פטנטים ב-1850 וב-1853. לזכותו נזקפת תחילת הקירור המסחרי בארצות הברית ב-1856.
ג'יימס הריסון (James Harrison), שנולד בסקוטלנד והיגר לאוסטרליה, הכניס לשימוש מסחרי זמן קצר לאחר מכן מערכות קירור בדחיסת אדים למבשלות שיכר ולבתי אריזה לבשר. ב-1861 כבר פעלו תריסר מערכות קירור שלו.