בתחילה תמך היינריך ממושכות ובנאמנות בדודנו, הקיסר פרידריך הראשון בניסיונותיו של האחרון לבסס את אחיזתו בכתר הקיסרי ובמלחמותיו החוזרות ונשנות בערי לומברדיה ובאפיפיורים, שבהן ניצח מספר פעמים בעזרתו של היינריך ושל אביריו הלוחמים ללא חת. אולם ב-1174 סירב היינריך לסייע לפרידריך בפלישה מחדש ללומברדיה, מפני שהיה עסוק בעצמו באבטחת גבולותיו המזרחיים. הוא סבר כי ההרפתקאות האיטלקיות הללו אינן שוות את המאמץ, וזאת גם לאחר שפרידריך הציע להעניק לו את העיר העשירה גוסלר – פרס שאותו חמד היינריך מזה זמן רב.
מסעו של ברברוסה אל תוך לומברדיה הסתיים בכישלון מוחץ, והוא נטר טינה להיינריך, אשר לא סייע לו. פרידריך ניצל את עוינותם של הנסיכים הגרמנים האחרים כלפי היינריך, אשר ביסס בהצלחה מדינה חזקה ובעלת רצף טריטוריאלי שכללה את סקסוניה, בוואריה ושטחים ניכרים בצפון ובמזרח גרמניה – ודאג בשנת 1180 כי יישפט שלא-בפניו על אי-ציות, בפני חבר שופטים שהורכב מבישופים ומנסיכים. בהצהירו כי החוק הקיסרי גובר על החוק הגרמני המסורתי, הפשיט בית המשפט את היינריך משטחיו והכריז עליו כעל פורע חוק. אז פלש פרידריך עם הצבא הקיסרי לסקסוניה, כדי להוריד את דודנו על ברכיו. בעלי-בריתו של היינריך נטשו אותו, והוא נאלץ לבסוף להיכנע, בנובמבר 1181, ברייכסטאג שבארפורט.
בית אסקניה.
לאחר תבוסת היינריך הארי, הקטין פרידריך ברבוסה את שטחי הדוכסות; את וסטפאליה מסר לארכיבישופות של קלן, ואת שטחי בראונשווייג השאיר בידי בית ולף. לאחר מכן מינה פרידריך את ברנהרד הראשון, רוזן אנהלט, בנו של אלברכט "הדב", לדוכס סקסוניה. לאחר מותו של ברנהרד בשנת 1212 עלה לשלטון בנו אלברכט הראשון, דוכס סקסוניה, ולאחר מותו בשנת 1260 ירשו אותו במשותף בניו יוהאן הראשון ואלברכט השני.
לאחר מותו של יוהאן הראשון, ירשו אותו במשותף שלושת בניו; אלברכט השלישי, אריך הראשון, ויוהאן השני, שהמשיכו לשלוט בשיתוף עם דודם עד לשנת 1296. בשנת 1296 חולקה הנחלה בין אלברכט השני לבניו של יוהאן הראשון; אלברכט קיבל את דוכסות סקסוניה-ויטנברג, שהפכה לימים לנסיכות הבוחר מסקסוניה, ואילו בניו של יוהאן קיבלו את דוכסות סקסוניה-לאוונבורג.
קישורים חיצוניים.
ספרות על דוכסות סקסוניה באתר הספרייה הלאומית הגרמנית
שמות פרטיים יהודיים בישראל
בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל, התאפיינו שמות פרטיים יהודיים בישראל בעיקר בשמות תנ"כיים. בקרב בנות, היו נפוצים גם שמות של בנים עם תוספת של הסיומת עם האות ה'. מסוף המאה ה-19 ואילך, מעמדו של המקרא התבסס מאוד בתרבות העברית, ולצד שמות האבות, האמהות וגיבורי המקרא נכנסו גם שמות של דמויות נוספות מהמקרא, רבים מהשמות התנ"כיים היו בשימוש בגולה, אך הרצון היה להתרחק מהגולה, וכך פנו למאגר שמות תנ"כיים שלא היו מקובלים בגולה, כמו שמות השבטים - גד, דן; שמות של שופטים, כגון אהוד; שמות של מלכים אחרי הפילוג, כמו שאול, אסא, עומרי ושמות כמו איתמר. שמות שנלקחו ממאגר השמות בגולה זכו בישראל לכינוי או קיצור כדי להתרחק מן השמות הנפוצים בגולה - מושיק, יקי ואבי. בשל מחסור בשפה העברית בשמות לבנות, החלו לגייס שמות ממקורות שונים.
בשנות ה-50 למשל, יחסי ישראל–צרפת היו הדוקים ולכן השם "אורלי" נהיה נפוץ. ובתקופה מסוימת פורסם הספר 'האלה ענת', ובנות רבות בארץ נקראו 'ענת', אף שמדובר באלה כנענית.
שנות ה-60 התאפיינו בשמות ישראלים קצרים, ובשנים הללו התעצם מימד הילידות הארצישראלית והגבורה, והשמות מבטאים את החי, הצומח והדומם בארץ ישראל. באותה תקופה התחזקה גם השפה העברית, וכשם שהמציאו מילים לחיי היומיום, כך גם נולדו שמות ששיקפו את התפתחות השפה ובין השמות הפופולריים היו "אמיר" ו"אלון", "שי" ו"דרור", "ורד", "סיגל", "לימור" ו"טליה".
שנות ה-60 וה-70 התאפיינו בשתי קבוצות המבטאות שתי מגמות מנוגדות בחברה הישראלית: מחד, שמות 'חזקים' עם קונוטציה של עוצמה, אופייניים למדינה חדשה הגאה בכוחה, כמו "עוז", "אייל", "ברק", "כפיר" וכדומה. המגמה השנייה הושפעה מהתנועה העולמית של שנות ה-60 שדגלה בהתקרבות לטבע, הסתייגות ממלחמה ותקווה לעתיד טוב יותר, עם שמות כמו "גיל", "רון", "נועם", "גבע", "אורה", "גילה" ו"תקוה".
שנות ה-80 התאפיינו בשמות בינלאומיים דוגמת מ"שון" ו"תום", ועד "שרון", "בן" ו"אדם", סוציולוגים טענו שמגמה זו נבעה מהתקרבות ישראל אל העולם, בעקבות ספיר קופמן, מלכת היופי 1984, השם ספיר נהיה אחד השמות הנפוצים לבנות בישראל (כך גם בשנות ה-2000 בעקבות פריצתה של השחקנית אגם רודברג אגם נהייה שם נפוץ לבנות).
בשנות ה-90 התאפיינו שמות בשאיפתם להישמע מקוריים, כגון "משי", "יהלי", "ליאם" ו"תאי".
פורוס (שליט)
פורוס (ביוונית: Πῶρος; המאה ה-4 לפנה"ס) היה מלך פאוראבה - ממלכה עתיקה באזור פקיסטן של ימינו. מפורסם במיוחד בשל התמודדותו מול אלכסנדר הגדול בקרב הידספס. הובס בידי אלכסנדר בקרב, אולם אלכסנדר חנן אותו ואף הגדיל את שטחי ממלכתו.
ביוגרפיה.
השם "פורוס" הוא ככל הנראה שיבוש יווני-לטיני של השם הסנסקריטי "פורו". או "פאוראנה". ממלכתו נקראת בכתבי הסופרים העתיקים "פאוראבה", מדובר היה בממלכה עתיקה, שאזכורים לה נמצאים גם בריג ודה. הממלכה נמצאה באזור פרובינציית פנג'אב בפקיסטן המודרנית. המקורות הכתובים היחידים ששרדו מאותה תקופה הם מקורות יווניים ורומיים, מקורות הודיים לא שרדו. מסיבה זו המידע אודות פורוס הוא מעורפל למדי ולא ברור. לא ידוע תאריך לידתו או מי מלך לפניו, וכן לא ידוע דבר על תקופת שלטונו המוקדמת. הוא מתואר לרוב כאדם גבה קומה.
בחורף 327 לפנה"ס–326 לפנה"ס חצה מלך מוקדון אלכסנדר הגדול עם צבאו את מעבר ח'ייבר המחבר בין אפגניסטן לפקיסטן, והחל במערכה להשתלטות על פקיסטן ועל צפון הודו של היום.
בתחילה נתקל בהתנגדות מועטה, ורוב השליטים ההודים המקומיים העדיפו להכיר במרותו. השליט ההודי הבולט באזור שממערב לנהר ההידספס היה טאכסילס, אשר שלט על ממלכה בהודו בין נהרות האינדוס וההידספס. טאכסילס הכיר במרותו של אלכסנדר ואירח את צבאו בבירתו, טאכסילה. הוא העניק לאלכסנדר 200 כיכרות כסף, צייד את צבאו באלפי שוורים וכבשים למאכל, ואף שלח 700 פרשים לסייע לו. אלכסנדר אישר מחדש את שליטתו של טאכסילס על ממלכתו, כפי שנהג בדרך כלל כלפי שליטים שנכנעו למרותו, אך השאיר בטאכסילה חיל מצב בראשות מושל מוקדוני. ממלכתו של פורוס שכנה ממזרח לנהר, הוא סירב לקבל את מרותו של אלכסנדר, גייס צבא וערך אותו בגדה המזרחית של ההידספס על מנת למנוע את חציית הנהר על ידי אלכסנדר. לא היה מנוס מקרב בין שני המלכים, אך על מנת להכריע את פורוס היה על אלכסנדר לחצות תחילה את ההידספס.
פורוס, התכונן היטב מול אלכסנדר, אם כי המקורות העתיקים אינם מסכימים לגבי המספרים המדויקים בזרועות צבאו של פורוס. על פי אריאנוס הוא כלל: 4,000 פרשים, 30,000 חיילי רגלים, 300 מרכבות ו-200 פילים. לפי דיודורוס הוא כלל: 3,000 פרשים, יותר מ-50,000 חיילי רגלים, יותר מ-1,000 מרכבות ו-130 פילים. על פי קורטיוס הוא כלל: 30,000 חיילי רגלים, 300 מרכבות ו-85 פילים. סביר להניח שהפילים בצבא ההודי בזמן הקרב כללו מהוט שנהג בהם וכן מספר חיילים, אך ללא צריח על גבו. הפילים היוו ככל הנראה אתגר חדש מבחינת אלכסנדר, ופורוס ידע זאת ככל הנראה. אלכסנדר עצמו נהנה מיתרון קל בפרשים, אך לא בחיל הרגלים.
פורוס ערך את כוחותיו בצורה כזו שאלכסנדר לא יוכל לחצות את הנהר. אלכסנדר נקט בתכסיס הטעיה מתוחכם, ופיצל את כוחו, בעוד הכוח העיקרי בפיקודו שלו חוצה בנקודה אחת, וכוח נוסף בפיקודו של קרטרוס חוצה בנקודה שנייה. שומריו של פורוס הודיעו לו על חצייתו של אלכסנדר, אולם פורוס לא ידע אם מדובר בכוח המוקדוני העיקרי, או שמא בכוח הסחה בלבד. על כן הוא שלח את בנו בראש כוח חלוץ של 2,000 פרשים ו-120 מרכבות על מנת להתמודד עם הצבא המוקדוני שצלח את הנהר. לפי כמות גודל הכוח ניתן לראות שלא מדובר רק ביחידת סיור אלא בכוח משמעותי שנועד לבלום את הצליחה. כוח לא מבוטל זה אכן יכול היה לפגוע בצליחה לו היה מגיע לפני הצליחה או בראשיתה, אבל מכיוון שרוב הצבא המוקדוני סיים את חציית הנהר, אזי משימתו של כוח החלוץ נגמרה באסון עבור ההודים. בנו של פורוס ו-400 פרשים הודים נהרגו. משנודע לפורוס על כך, לא התעכב, אלא הותיר כוח קטן כהגנה מפני הצבא של קרטרוס, ויחד עם שאר הכוח תקף את צבאו של אלכסנדר. אלכסנדר ניצל היטב את יתרונו בפרשים, והצליח לגרום למנוסתם של הפרשים ההודים. כשראה זאת פורוס, שיגר לקרב את פילי המלחמה שלו. אלכסנדר הסיג לאחור את הפרשים, והטיל למערכה את הפלנקס שלו. המוקדונים שהשתמשו בחניתות ארוכות מאוד שנקראו סריסות, כיתרו מכל עבר את הפילים כבדי התנועה ודקרו אותם. הפילים השתוללו, רומסים אויבים וידידים כאחד, המוקדונים כיתרו את חיל הרגלים ההודי עד שזה פתח במנוסה. למרות שאלכסנדר סבל אבדות כבדות, הרי שהקרב נחשב לאחד ההישגים המרשימים שלו.
למרות התפרקות המערך ההודי ומנוסת חייליו נשאר פורוס להילחם על גבי הפיל שלו. פלוטרכוס כותב שהפיל שעליו רכב פורוס היה הפיל הגדול ביותר מבין הפילים בצבא ההודי. פורוס ניסה למנוע מחייליו לברוח והמשיך ליידות כידונים בחיילים המוקדונים שסביבו. הוא נפצע תשע פעמים ורק כאשר איבד דם רב ונחלש מכדי להרים את ידיו ולהחזיק בנשק, הפסיק להילחם. על פי דיודורוס אלכסנדר הורה לקשתים שלו לרכז את כוח האש שלהם בפורוס וכך הביאו לפציעותיו המרובות ולניטרולו.