דאגתם של הכוחות המוסלמיים באזור גברה נוכח הגידול המהיר של הממלכה הנוצרית בדרום הקווקז. בשנת 1121, הכריז הסולטאן הסלג'וקי, סולטאן מחמוד איבן מוחמד (1118-1131), על מלחמת קודש כנגד גאורגיה, וכינס קואליציה ממלכות מוסלמיות, שהונהגו על ידי ארטוקיד נאג'ם אל-דין אל-ג'זאר, ח'ליף בגדאד וטוגרול איבן מוחמד. גודל הצבא המוסלמי עדיין נתון בוויכוח כאשר המספר נע בין 600,000 איש ל-400,000 איש לבין הערכותיהם של היסטוריונים גאורגים מודרניים, 100,000-250,000 איש. אף על פי שנראה כי מספרים אלה מוגזמים, כל המקורות מסכימים על כך כי הכוחות המוסלמים אספו צבא שהיה הרבה יותר גדול מהכוח הגאורגי שמנה 56,000 לוחמים. למרות זאת, ב-12 באוגוסט 1121, הנחיל מפלה לצבא המוסלמי בקרב דידגורי, כשהוא משיג את מה שנחשב להצלחה הצבאית הגדולה בהיסטוריה של גאורגיה. הניצחון בדידגורי סימן את העלייה של גאורגיה ככוח צבאי חזק ושינה את מאזן הכוחות האזורי לטובת ה וה הגאורגיים.
מעודד מהצלחתו, התפנה דוד הבנאי לכיבוש טביליסי, המובלעת המוסלמית האחרונה שנותרה מהכיבוש הערבי. בשנת 1122, הוא כובש את טביליסי והעתיק את מושבו מכותאיסי, ששימשה כבירה הזמנית, לטביליסי. דוד עצמו היה אדם משכיל, שהטיף לסובלנות כלפי הדתות האחרות. בתקופת שלטונו הוא ביטל את המיסים וחובות השרות שהיו מוטלים על המוסלמים והיהודים, והגן על הסופים והמשכילים המוסלמים. בשנת 1123, שחרר צבאו של דוד את דמניסי, המעוז הסלג'וקי האחרון בדרום גאורגיה. ובשנת 1124, כבש דוד לבסוף את שירוואן (אזרבייג'ן), והעיר הארמנית, אני (Անի), מידי האמירים המוסלמים. דוד המשיך להרחיב את גבולות ממלכתו עד לנהר אראס. הארמנים ראו בו משחרר וסיפקו מעט כוחות עזר לצבאו.
תור הזהב.
הממלכה הגאורגית הגיעה לשיאה בתקופת שלטונה של תמר המלכה. הדבר התבטא בפריחה תרבותית פוליטית וכלכלית. גידול הערים שיפור החקלאות.
הפלישה המונגולית.
ההתנגשות הראשונה של הממלכה הגאורגית, עם כוחות האימפריה המונגולית הייתה בשנת 1220. מפגש זה היה ברמת הסיור בלבד, והמונגולים שבו בשנת 1236, וביצעו פלישה נרחבת, כאשר הם הכריחו את הגאורגים להיכנע בשנת 1243. הממלכה הגאורגית נאלצה לשלם מיסים כבדים מדי שנה, וסיפקה חיילים לפלישות הרבות שביצעו המונגולים. ההתנגדות הגאורגית הייתה פסיבית בתחילה, והתפתחה לאחר מכן לסדרת מרידות, כשלעיתים קרובות שולבו בהן עימותים בין אזרחים ומאבקי כח בין הפרו-מונגולים לאנטי-מונגולים, שהובילו להידרדרות והחלשות של הממלכה הגאורגית הפאודלית החזקה. השלטון המונגולי החזיק מעמד עד לשנות העשרים המאוחרות של המאה ה-14, כאשר שיקם המלך גאורגי החמישי המזהיר , באמצעות יכולותיו הדיפלומטיות והצלחותיו הצבאיות, את הממלכה, ושיחזר חלק ניכר מכוחה הקודם ושיגשוגה.
התפוררות.
מראשית המחצית השנייה של המאה ה-15, הייתה בממלכת גאורגיה מידה רבה של אי-יציבות אזרחית, פלגנות פאודלית ומלחמות אזרחים.
בשנת 1491 הדוכסויות והממלכות הקיקיוניות הסכימו רשמית לחלק ביניהן את הממלכה הגאורגית המאוחדת.
רכס
בן כספית
בן כספית (נולד ב-18 באוקטובר 1960 בתל אביב) הוא עיתונאי ופובליציסט ישראלי. שימש ככתב המדיני של "מעריב", כותב טורי דעה, הגיש מספר תוכניות טלוויזיה וכתב ספרים. כיום הוא פרשן מדיני ופוליטי וכתב בכיר בעיתון "מעריב השבוע" ובאתר החדשות הערבי-אמריקאי אל-מוניטור, וכן מגיש תוכניות יומיות בתחנת הרדיו 103fm.
ביוגרפיה.
כספית נולד בתל אביב, לרחל וליצחק כספית. רחל אמו הייתה נצר למשפחה ספרדית יוצאת בולגריה, ואביו יצחק (במקור: זילברמן) נולד בטבריה למשפחה אשכנזית מחסידות קרלין. יצחק היה חבר מרכז הליכוד וסגן יו"ר התאחדות הגמלאים. כספית גדל בחולון. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1979 שובץ בחיל השריון, שם עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים ושימש כמפקד טנק מרכבה בגדוד 82 של חטיבה 7 עד שחרורו ב-1982. סיים לימודי תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב. עבד כחוקר פרטי ועסק בחקירות כלכליות וחקירות ביטוח.
בשנת 1985 התקבל ל"מעריב" בהמלצת חברו לכיתה בתיכון אילון בחולון, עמנואל רוזן. תחילה עבד ככתב ספורט. בהמשך, שימש כתב מוניציפלי, כתב לענייני משטרה, ובמשך ארבע שנים היה שליח "מעריב" בניו יורק. כשחזר לישראל הפך לכתב המדיני של העיתון. בנובמבר 2012, כחלק מתהליך רכישת "מעריב" על ידי שלמה בן צבי, פוטר כספית מהעיתון, יחד עם עובדים נוספים.
זמן קצר לאחר פיטוריו נמנה, יחד עם אחדים ממפוטרי "מעריב", עם ראשוני השבועון החדש, "סופהשבוע". במאי 2014 לאחר רכישת עיתון "מעריב" ואיחודו עם "סופהשבוע" בידי קבוצת ג'רוזלם פוסט חזר לעבוד בעיתון החדש-ישן שעתה נקרא מעריב השבוע והוא אחד הפרשנים הבכירים בעיתון הכותב טורי דעה מספר פעמים בשבוע בקונטרס הראשי ובמוסף מעריב סופהשבוע.
בעבר שימש כנציג הציבור בהתאחדות לכדורגל ואף היה יו"ר ועדת חינוך והסברה מטעמה.
החל מ-2012 מגיש כספית תוכנית רדיו יומית בתחנת הרדיו "103fm". בתחילה הוא עשה זאת יחד עם עמנואל רוזן ובשנת 2013 עבר להגיש את התוכנית עם חברי הכנסת לשעבר אריה אלדד ורוני בר-און.
החל מ-2012 משמש פרשן באתר החדשות הערבי-אמריקאי אל-מוניטור.
כספית הוא מבקר חריף של ראש ממשלת ישראל לשעבר, בנימין נתניהו, ואף כתב עליו שני ספרים (הראשון היה " והשני היה "). לדבריו: .
בינואר 2020 פורסם בעיתון "גלובס" שלאורך השנים כספית העביר למשטרה מידע בפרשיות משפטיות שונות הקשורות לנתניהו, בכלל זאת הקלטה של השופטת הילה גרסטל משוחחת איתו על דרך מינויו של אביחי מנדלבליט לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה.
טלוויזיה.
בעברו, כספית הגיש מספר תוכניות טלוויזיה:
חיים אישיים.
כספית אב לשלושה. באוגוסט 2019 נפרד מאשתו הילה, לאחר 20 שנות נישואים. לשניים שתי בנות משותפות.
מתגורר בהוד השרון.
גרנובל
גְרֶנוֹבְּל (בצרפתית: Grenoble) היא עיר בדרום-מזרח צרפת, לרגלי הרי האלפים. היא בירת מחוז איזר (Isère) שבחבל אוברן-רון-אלפ.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-1999 נספרו בגרנובל 153,317 תושבים (156,107 לפי אומדן 2006). באזור המטרופולין של העיר נספרו 514,559 תושבים באותו מפקד אוכלוסין.
גאוגרפיה.
גרנובל נמצאת לרגלי האלפים, בנקודה בה נשפך נהר הדראק (150 ק"מ) לנהר האיזר (290 ק"מ), הנותן את שמו למחוז כולו. היא מוקפת הרים - מצפון הרי השרטרז, ממערב הרי הוורקורס, וממזרח רכס הרי הבלדונה. משום כך, היא זוכה לעיתים קרובות לביקור הטור דה פראנס, כמו גם לכינוי "עיר הבירה של האלפים".
היסטוריה.
האזכור הראשון לעיר היה בשנת 43 לפנה"ס. בזמנו העיר הייתה לכפר והיא נשאה את השם קוּלרוֹ. היא נוסדה על ידי האלוברוזים הגאליים. בשנת 286 נבנתה חומה מסביב לעיר הקטנה, שרידים ממנה עדיין עומדים כיום. כשהוא נפעם מקבלת הפנים בכפר, שדרג אותו הקיסר הרומי גרטיאנוס למעמד של עיר, וב-377 שונה שם העיר לגרטיאנופוליס כדי לכבד אותו.
לאחר נפילת הקיסרות הרומית, הייתה העיר לחלק מהממלכה הבורגונדית הראשונה, לפחות עד שנפלה לידיו של קלוטייר הראשון, מלך הפרנקים ובנו של כלוביס. בהמשך מצאה עצמה העיר בידם של המלכים הקרולינגים, ולאחר מכן עברה לידי ממלכת ארל הבורגונדית. בסופו של דבר עברה לבעלות רוזני ויין, אשר התואר שלהם, "דופן" (Dauphin), היה לשם האזור כולו - דופינה. גרנובל הייתה לעיר הבירה של פרובינציית דופינה עד 1790 כאשר הוחלפה מערכת הפרובינציות במערכת המחוזות.
עם הזמן עבר שם העיר שינויים באופן היגויו - תחילה ל"גרניובול" (Graignovol), ולאחר מכן שונה לגרנובְּל משום שביקשו לקשר אותו עם המילה הצרפתית Noble (אציל) כהתייחסות למלך צרפת.
בשנת 1968, אירחה העיר את משחקי החורף האולימפיים.
ערים תאומות.
הערים התאומות של גרנובל הן:
סיגביורן אובסטפלדר
סיגביורן אובסטפלדר (נורווגית: Sigbjørn Obstfelder; ) היה משורר, נובליסט ומיסטיקן נורווגי.
חייו.
סיגביורן אובסטפלדר, יליד סטבנגר, היה בנו של כומר כפרי, ולימים כתב גם ספר פרוזה ייחודי, בשם "יומנו של כומר". הוא למד בבית ספר טכני, וכמהנדס צעיר ניסה להגר לאמריקה. לאחר כשנתיים חזר לנורווגיה, שם יצא לאור ספר שיריו הראשון בשנת 1893.
הוא הצטרף ל"בוהמה" של צעירי האמנים הנורווגים, שהתרכזה בעיר כריסטיאניה, הבירה (לימים אוסלו). בין האמנים הצעירים שעליהם השפיע ברוחו הקודרת וביצירותיו המיסטיות והסימבוליות, היה גם הצייר אדוורד מונק.
סיגביורן אובסטפלדר חלה בשחפת, ונפטר בבית חולים בעיר קופנהגן שבדנמרק, ביום בו נולד לו בנו היחיד. לשון הספרות הנורווגית באותה תקופה הייתה מאוד מושפעת מהלשון הדנית, וספריו של אובסטפלדר נדפסו בקופנהגן. אובסטפלדר היה משורר שכוח לגמרי, אלמלא נתגלו שיריו וסיפוריו על ידי ריינר מריה רילקה, המשורר הגרמני המפורסם. רילקה עשה רבות לפרסום יצירתו של אובסטפלדר בעולם התרבות הגרמני, ומשם תורגם ללשונות אחרות.
שתי יצירותיו הגדולות של אובסטפלדר שתורגמו לעברית, כרוכות בשני סיפורים: פסח גינזבורג, שתרגם בשנות העשרים את מחזהו "האגלים האדומים", The Red Drops - הטיפות האדומות, נקלע לסקנדינביה בעת מלחמת העולם הראשונה, כשהיה בדרכו להגר לאמריקה. בשל המצור הימי הגרמני, הרוויחה הספרות העברית כמה תרגומים חשובים מהספרות הסקנדינבית. אורי ניסן גנסין, שתרגם באחרית חייו, בשנת 1913, את הנובלה שלו "הצלב", היה כבר חולה מאוד, והוא ידע כנראה, שנובלה מיסטית זו, היא עבודתו הספרותית האחרונה.
יצירתו בתרגום לעברית.
פסח גינזבורג תרגם גם כמה שירים משל אובסטפלדר, שנדפסו בכתבי העת של התקופה.
פר אנייר