באופן כללי יותר, היצירה נחשבת כמושפעת גם מ Llibre dels פטס, הכרוניקה של Muntaner ומ- "Llibre de l'ordre de cavalleria" של רמון לול.["תור נדרש"]
טיראנט לו בלאנש ודון קיחוטה.
"חלק ניכר מהפופולריות לה זוכה טיראנט לה בלאנש מגיע בעקבות אזכורו ביצירה דון קישוט, בפרק 6 בחלקו הראשון. הספר טיראנט לה בלאנש נמצא בספרייה של דון קישוט, אחרת היה שוכח את הסיפור. בזמנו היצירה הייתה כישלון ספרותי, לפחות בקסטיליה. בנוגע לפרשנות של כל המחמאות האלה ולקביעת מה הוא היחס של סרוונטס כלפי הספר ישנו דיון ארוך. יותר מ-150 שנה עברו מאז שדייגו Clemencín, כתב בספרו "מעבר אפל של "דון קישוט"", יש שפע של מחקרים שבדקו ולא פירש. אייזנברג  מונה את 14 המחקרים הראשונים שנעשו בנושא,  אבל מאז התקיימו מחקרים נוספים.
כל הסרוונטיסטס, אותם המומחים לכתיבתו של סרוונטס אשר חקרו את הנושא, מסכימים שהבחירה בכומר Pero Perez מייצגת את הדימוי של סרוונטס. סרוונטס (אשר לא ידע שהיצירה לא הייתה בכלל ספר אבירים בעקבות התרגום שהסתיר זאת) העריץ את טירנט לה בלאנש. בשחזור ההיפותטי של הספרייה של סרוונטס, אייזנברג מזהה את טירנט לה בלאנש בתור היצירה העתיקה ביותר "פנינה אמיתית של הספרייה שלו."
הכומר מזהה מספר אלמנטים ביצירה שריגשו את סרוונטס: הכומר מתייחס לדברים רחוקים מעולמם של ספרי האבירות הקסטיליאנים, אשר הם הכרחיים כדי לצחוק: אביר שנלחם עם כלב, אביר בשם "פונסקה",ואחר אביר הקרוי בשם פסאודו-יווני מגוחך Quirieleisón של מונטלבן, אלמנה מאושרת, קיסרית שמאוהבת במשרת שלה, אביר שנמצא מת במיטתו ועוד.
בנוגע לפרטים המשובצים בספרו של סרוונטס אשר משתייכים לעבודתו של מרטורל, או לאיך סרוונט האמין שספר אבירות היה צריך להירשם: אם היצירה מחטיאה ומפספסת אלמנטים רבים של הקוד הספרותי של ספרי האבירים, לדעת סרוונטס זוהי לא יצירת מופת שמחדשת בצורה שרבים (בעיקר בספרות הוולנסיאנית) ירצו לקרוא.
מילות המפתח הן "לא עשה כל כך הרבה שטויות בתעשייה". במספר מהדורות, (ביניהם של Hartzenbush ו רודריגס Marín)  לא ישנות, ולפעמים בלי וידוי, ישנה מחיקה של ה "לא" כך שרשום: "עשיתי כל כך הרבה שטויות תעשייה". כתוצאה מכך ישנו שינוי משמעותי של המשמעות. בפועל זה תרם לבלבול.
המחבר שולח לגלרה, זוהי מספנה ממודל יווני של ימי הביניים. שום סרוונטיסטה הסכים לקבל את פרשנותו של Martin de Riquer לפיה הגלרה נמצאת בבית דפוס, וכך מי שנגזר עליו לעזוב לגלרה נידון לחיות את חייו בבית דפוס. הפרשנות הרווחת היא שיש אזכורים רבים של סרוונטס למהדורה ה-23 של Diccionario de la Real Academia Española, לפיו הגלרה הוא מקום של עונש בו מתבצעת עבודה בכפייה, אליו נשלחים אנשים בשל התנהגותם הרעה. ואכן, ספר פושעים שדון קישוט פוגש בפרקים 1 ו-22, נידונים לגלרה בתור עונש.
אבל מנקודת מבט אחרת, ניתן להבין את הגישה החיובית ואת ההתלהבות של סרוונטס. סרוונטס אהב ספרים משעשעים ומצחיקים וחשב שהעולם צריך יותר מהם. במובן זה, ולא בגלל הריאליזם כביכול, זהו מודל עבור "דון קישוט".
ארגוני נשים יהודיות באטלנטה
ארגוני נשים יהודיות באטלנטה היו ארגוני נשים שהחלו להתארגן באטלנטה לקראת סוף המאה ה–19. באותה עת החלו נשים יהודיות אמריקאיות להיות מעורבות בפעילות למען הקהילה. פעילותם המשמעותית של ארגונים אלה החלה בין השנים 1870–1930. הנשים היהודיות היו גורם משמעותי בדאגה לצורכי הקהילה היהודית. נשים החלו לגייס כספים לתרומות וצדקה, לארגן אירועים ולדאוג ולשרת את צורכי הקהילה היהודית. בדומה לחברת הנשים האמריקאיות הלא יהודיות, נשים יהודיות החלו לפעול למען הקהילה במסגרת ארגוני נשים יהודיות. לפעילות הארגונית של הנשים היה כוח רב בעיצוב מעמדה ותפקידה של האישה בחברה. הפעילות הארגונית למען הקהילה הייתה הזדמנות ראשונה עבור הנשים היהודיות להשפיע ולחולל שינוי במרחב הציבורי. ארגוני הנשים היהודיות באטלנטה נבדל מארגוני נשים יהודיות אחרות בכמה הבטים. ראשית, האוכלוסייה היהודית באטלנטה נשארה קטנה יותר באופן משמעותי מקהילות יהודיות בצפון ארצות הברית, בנוסף ארגוני הנשים היהודיות באטלנטה נוסדו מאוחר יותר מהארגונים בצפון ארצות הברית. יתר על כן, הנשים היהודיות של אטלנטה הצליחו לרקום קשרים ארגוניים עם נשים לא יהודיות בשלבים מוקדמים של התפתחות הארגוני הנשים. ארגון הנשים היהודיות המוקדם ביותר באטלנטה היה ארגון צדקה, חברות הצדקה של הנשים העבריות במדינת אטלנטה (באנגלית Hebrew Ladies Benevolent Society of: Atlanta). בהמשך נוסדה המועצה הלאומית של נשים יהודיות באטלנטה שפועל עד היום.
ההיסטוריה של הקהילה היהודית באטלנטה.
היו גלי הגירה רבים של יהודים לארצות הברית. בעידן הקולוניאלי מספר קטן של יהודים ממוצא ספרדי וממוצא גרמני השתקעו בחוף המזרחי של ארצות הברית בחמש ערים מרכזיות ששתיים מהן היו סוואנה וצ'ארלסטון שבדרום ארצות הברית. זרם מהגרים יהודים גדול יותר החל להגיע בין 1830 ל-1880. בשנת 1830 הגיעו היהודים הראשונים ממוצא גרמני לעיר אטלנטה שבמדינת ג'ורג'יה בארצות הברית. באותה העת, אטלנטה עוד הייתה כפר קטן הנקרא, "טרמינוס", Terminus. חלק מהמהגרים התגוררו בעיר באופן זמני, אחרים עזבו את העיר ואחר כך חזרו. כשמערכת מסילות הברזל החלה להתפתח באזור, העיירה החלה לגדול ולמשוך אליה עוד אנשים, ביניהם אוכלוסייה יהודית.  התפתחות העיירה הקטנה הביאה אתה אפשרויות כלכליות למהגרים והזדמנויות לתעסוקה. יהודים שהשתקעו באזור זה עסקו בעיקר ברוכלות, והיו בעלי חנויות קטנות. אחת מהסיבות שהעיירה משכה אליה יהודים הייתה משום שלא הורגשה בה אפליה דתית.היהודים התקבלו בסבר פנים יפות ובלטו בפעילותם במישור האזרחי והקהילתי. מספר דוגמאות לאישים בולטים בקהילה, הנרי לוי הקים חנות כלבו גדולה, החנות שלו הפכה לאחד העסקים הכי משגשגים בעיירה. דוד מאיר, היה בנקאי, בשנת 1872 הוא ייסד משרד חינוך בעיר, אהרון הס היה חבר במועצת העירייה ובשנת 1875 היה מחליף ראש העיר הראשון. דר' הנרי בק היה רופא מוערך בקהילה. היהודים היו מאוד מוערכים בקרב הקהילה הנוצרית בה הם חיו ותרמו רבות להתפתחות ושגשוג העיר. ארגוני הנשים בעיר היו שותפים לתרומה לקהילה. הנוצרים ראו ביהודים אנשים העובדים קשה, אנשים חסכנים ועם זאת נדיבים, ומנהלים חיי משפחה הראויים להערכה.
ככל שהעיירה הפכה למרכז אורבאני הקהילה היהודית החלה לגדול ולשגשג. היהודים שחיו בעיירה החלו לייסד מוסדות יהודיים וקהילות יהודיות. קבוצות של יהודים התאחדו לקהילות בעיקר על פי מוצאם. ב-1851 היו באטלנטה רק כארבעים יהודים, אך אותה קבוצה קטנה של יהודים החלה להקים שירותים קהילתיים. בשנת 1870 ו-1880 הקהילה היהודית באטלנטה מנתה כחמש מאות איש. כמעט כל היהודים היו חברים בארגון בני ברית ובקהילה העברית לצדקה, Hebrew Benevolent Congregation, שהיה בית הכנסת היחיד בעיר. רוב היהודים באותה העת היו בני המקום. ב-1885 החל להגיע זרם מהגרים ממזרח אירופה לעיר. אף על פי שיהודי העיר עשו מאמצים רבים כדי לעזור למהגרים להתאקלם לחיים החדשים, המהגרים החדשים התקשו לקבל את דרכי היהודים שחיו בעיר וכבר נטמעו בחברה, ולכן הקימו בית כנסת  וארגונים משלהם. בשנת 1887 הקימו המהגרים החדשים את בית הכנסת "אהבת אחים". אותם מהגרים יהודים התגוררו באותו רחוב הנקרא רחוב האנטר. המהגרים היהודים החדשים לא גילו רצון להיטמע בחברה החדשה. לעומת זאת היהודים המקומיים התביישו באחיהם היהודים שהתבלטו בחברה הדרומית. אף על פי שהקהילה היהודית המקומית התגייסה כדי לעזור לאחיהם היהודים המהגרים, הם לא עודדו אותם להצטרף לארגונים שלהם. למעשה, כמעט ולא היו מגעים חברתיים בין שתי הקהילות. ככל שהזמן חלף גם חברי קהילת "אהבת אחים" החלו להתרגל לחיים האמריקאים. רב הקהילה, ב. מאירוביץ החל לשאת את הדרשות שלו באנגלית. המעבר לשימוש בשפה האנגלית זיכה את קהילת אהבת אחים בהערכה רבה, הן בקרב היהודים והן בקרב החברה הנוצרית. המעבר הזה ייצג עבורם קבלה של התרבות החדשה . ב-1904 קבוצה של יהודים אורתודוקסים הקימו בית כנסת חדש ברחוב האנטר, הנקרא " שירת ישראל" וזמן קצר לאחר מכן נוסדו עוד שתי קהילות, "אנשי ספרד", קהילה אולטרה אורתודוקסית  ו"בית ישראל", קהילה קונסרבטיבית. ב-1906 הגיעו לעיר זרם מהגרים יהודים  נוסף מטורקיה ומרודוס, ובעקבותיו נוצרו עוד שתי קהילות יהודיות, "אור חיים" ו"אהבת שלום". בסופו של דבר ב-1914, בגלל קשיים כלכלים שתי הקהילות החליטו להתאחד  וקראו לעצמם "אור ושלום". בקהילה היו חברים כ-1920 איש וקהילה זו פנתה בעיקר ליהודים המזרחים. קהילת "אור ושלום" נמנעה ממגעים חברתיים עם הקהילות היהודית הקיימות בעיר. "אור ושלום" הקימה לעצמה מוסדות משלה, בית ספר לתלמוד תורה בית קברות משלה. אנשי הקהילה הקפידו להתחתן אך ורק עם בני הקהילה. רק  ב-1940 יהודים בקהילה האשכנזית החלו להתחתן עם יהודים מהקהילה המזרחית. מה שייחד את כל קהילות היהודים בעיר היה שהטילו ספק והתנגדו לקבוצות יהודים שקראו לעצמם "Worksmen's Circle", "מעגל העובדים". קבוצה זו הייתה קבוצה שהגדירה עצמה כסוציאליסטים ונמנעה מחברות באחת הקהילות היהודיות בעיר.
חברות הצדקה של הנשים העבריות באטלנטה.
ארגון הצדקה הראשון של נשים יהודיות נוסד בפילדלפיה, בשנת 1819 על ידי רבקה גרטץ. מיד לאחר היווסדו של הארגון בעיר זאת, החלו להיווסד ארגונים נוספים ברחבי ארצות הברית.בשנת 1870 נוסד הארגון באטלנטה על ידי ג'ניס רוטשילד.