במחצית השנייה של המאה ה-19 משל בכיפה ז'אק אופנבך בסוגה החדשה, האופרטה, ביצירות שנונות וציניות כמו "אורפיאוס בשאול"; שארל גונו קצר הצלחה ראויה לשמה ב"פאוסט"; וביזה חיבר את "כרמן", מן הסתם האופרה המפורסמת בכולן. בו בזמן, השפעתו של ריכרד וגנר הייתה כקריאת תגר כלפי המסורת הצרפתית. התגובה המעניינת ביותר, אולי, להשפעה הווגנרית הייתה יצירת המופת האופראית היחידה במינה של דביסי, "פליאס ומליסנד" (1902). עוד שמות נודעים מן המאה ה-20 הם מוריס ראוול, פרנסיס פולנק ואוליבייה מסייאן.
הולדת האופרה הצרפתית.
האופרות הראשונות שעלו על בימות צרפת יובאו מאיטליה, החל ב-La finta pazza ("המשוגעת המדומה") של פרנצ'סקו סאקראטי ב-1645. קבלת הפנים שזכו לה מצד קהל הצופים הצרפתי הייתה פושרת, בחלקה מסיבות פוליטיות, כיוון שהאופרות הללו נהנו מתמיכת הקרדינל מזראן, האיטלקי במוצאו, ששימש באותה עת כעוצר למלך לואי ה-14 הצעיר, והיה דמות לא-פופולרית עד מאוד בקרב חוגים רחבים בחברה הצרפתית. גם לשיקולים מוזיקליים היה מקום בהתייחסות הקהל, כיוון שלחצר המלוכה הצרפתית הייתה כבר סוגה מבוססת היטב של מוזיקה בימתית, בלט החצר (ballet de cour), שכללה זמרה לצד מחול ומחזה ראווה מפואר. כששתי אופרות של המלחין האיטלקי הראשון במעלה בתקופה, פרנצ'סקו קאוואלי, נחלו כישלון בפריז בשנים 1660 ו-1662, נראה שאין סיכוי רב לפריחת האופרה בצרפת, אף כי לדברי גרימאני, השגריר הוונציאני בפריז, האשמה בכישלון נתלתה במידה רבה באקוסטיקה הגרועה של האולם. אף על פי כן, דווקא מלחין איטלקי הוא שייסד מסורת אופראית בת-קיימא בצרפת.
ז'אן-בטיסט לולי.
ז'אן-בטיסט לולי, בן פירנצה, היה המוזיקאי החביב על לואי ה-14, עוד לפני שהלה קיבל את מלוא סמכויות המלוכה בשנת 1661 וגמר אומר לעצב מחדש את התרבות הצרפתית כראות עיניו. לולי הצטיין בחוש בריא לקלוע לטעם אדונו בפרט ולטעמו של הקהל הצרפתי בכלל. בתקופה זו כבר חיבר מוזיקה לאירועי חצר מרהיבים בפזרנותם כמו גם לתיאטרון - בעיקר בלטים ששובצו בקומדיות של מולייר. אך מולייר ולולי נקלעו למריבה קשה והמלחין מצא לו שותף חדש, נוח יותר, בשם פיליפ קינו, שכתב את הלבריות לכל האופרות של לולי (פרט לשתיים). ב-27 באפריל 1673 הועלתה בפריז "קדמוס והרמיונה" מאת לולי, שמקובל לראותה כאופרה הצרפתית הראשונה. יצירה זו מסמנת מעבר לסוגה חדשה, שיוצריה (לולי וקינו) הכתירו בשם "טרגדיה במוזיקה" (או "טרגדיה לירית"), והותאמה במיוחד לטעם הצרפתי. קינו מצא פתרון טוב לבעיית הרצ'יטטיב, בכך פישט והידק את העלילה וסילק מתוכה אפיזודות מיותרות כדי לא לאבד את עניין הקהל. לשונו התמציתית התקבלה בברכה, והוא הוכיח כישרון רב בהתאמת הלברית למוזיקה. לולי המשיך להוציא תחת ידיו טרגדיות מוזיקליות בקצב של אחת לשנה לפחות עד מותו בשנת 1687, ויצירות אלה היו תשתית איתנה למסורת האופראית הלאומית של צרפת במשך קרוב למאה שנים.
כפי שנרמז בשמה, ה"טרגדיה במוזיקה" עוצבה במתכונת הטרגדיה הצרפתית הקלאסית של קורניי וראסין. לולי וקינו החליפו את עלילות הבארוק המסובכות והמבלבלות החביבות על האיטלקים במבנה בן חמש מערכות, בהיר ומובן הרבה יותר. כל אחת מהמערכות הייתה בנויה בדרך כלל במתכונת קבועה, המתחילה באריה (בה מביעה אחת הדמויות הראשיות את רגשותיה הפנימיים),ממשיכה ברצ'יטטיב משולב באריות קצרות (petits airs) לקידום העלילה, ומסתיימת בדיברטימנטו (divertissement), המאפיין המרשים ביותר של אופרת הבארוק הצרפתית, שאיפשר למלחין לספק את דרישת הקהל למחולות, למקהלות ענק ולחזיונות ראווה מרהיבי עין. גם הרצ'יטטיב הותאם למקצבים הייחודיים של השפה הצרפתית ולא פעם יוחדו לו שבחי הביקורת בנפרד משאר היצירה. דוגמה לרצ'יטטיב מעין זה מופיעה במערכה השנייה של "ארמידה".
לחמש המערכות של האופרה הראשית קדם מבוא אלגורי, מאפיין נוסף שלולי שאל מהאיטלקים וניצל על פי רוב לשיר הלל ללואי ה-14. לאמיתו של דבר, האופרה כולה הייתה לא פעם בחזקת חנופה מוסווית-בקושי לשליט צרפת, אותו ייצגו גיבורים אצילים, שדמויותיהם נלקחו מהמיתוס הקלאסי או מהרומנסות של ימי הביניים. ב"טרגדיה במוזיקה" מילאו כל האמנויות, לא רק המוזיקה, תפקיד מכריע: פסוקי השירה של קינו, התפאורה שעיצבו קארלו ויגאראני או ז'אן ביריין, הכוריאוגרפיה של בושאן ואוליבה, ופעלולי הבימה המשוכללים, שכונו 'המכונות'. כפי שנאלץ להודות אחד ממקטרגיה, מלכיור גרים, "כדי לדון אותה, לא די לראות אותה בכתב ולקרוא את הפרטיטורה; מוכרחים לראות את התמונה על הבמה."
מלולי לראמו - סוגות חדשות.
בשלב זה הייתה כבר האופרה הצרפתית מבוססת בבירור כסוגה נבדלת. אף כי הושפעה ממודלים איטלקיים, התפתחה ה"טרגדיה במוזיקה" בהדרגה בכיוונים שונים מן הצורה השלטת באיטליה, "אופרה סריה". הקהל הצרפתי לא אהב את זמרי הקסטרטו (הסריסים), שהיו פופולריים כל כך בשאר אירופה, והעדיף שאת תפקידי הגיבורים ישירו זמרי קונטרה-טנור, קול גברי גבוה במיוחד. באופרה נוסח לולי עמדו רצ'יטטיבים דרמטיים ביסוד היצירה, ואילו באיטליה הצטמק הרצ'יטטיב לגורם שטחי, שכונה "סֶקוֹ" (יבש), שבוצע כמו כדי לצאת ידי חובה, והכלי היחיד שליווה בו את קולות הזמרים היה הקונטינואו. יתר על כן, המקהלות והמחולות (שהיו סימן היכר מובהק של היצירות הצרפתיות) מילאו ב"אופרה סריה" תפקיד זעום או אפסי. במשך כל המאה הבאה נשמעו בשיח המוזיקלי טיעונים רבים ליתרונות האופרה הצרפתית מכאן והאיטלקית מכאן, עד שהגיע כריסטוף ויליבלד גלוק לפריז ומיזג ביעילות את שתי המסורת לסינתזה חדשה.
לא רק כישרונותיו המוזיקליים של לולי עמדו לזכותו כשבא להבטיח את עליונותו כמלחין האופרה הצרפתי הראשון במעלה. למעשה, הוא השתמש בידידותו עם לואי ה-14 כדי ליצור מה שניתן להגדיר רק כמונופול על ביצועים פומביים של מוזיקה בימתית. רק אחרי מותו של לולי יכלו מלחיני אופרה נוספים להגיח מתוך הצל שהטיל. הראוי ביותר לציון ביניהם היה מארק-אנטואן שרפנטייה, שהטרגדיה היחידה שלו, "מדיאה" הועלתה בפריז ב-1693 וזכתה לקבלת פנים מעורבת. חסידי לולי ראו במגינת לב את היסודות האיטלקיים באופרה של שרפנטייה, בייחוד ההרמוניה העשירה והדיסוננטית שלמד ברומא ממורו ג'אקומו קריסימי. אף על פי כן זוכה "מדיאה" עד היום לתהילה כ"יצירה שיש הרואים בה את האופרה הצרפתית המעולה ביותר במאה ה-17".
מלחינים נוספים ניסו את כוחם ב"טרגדיה במוזיקה" בשנים שלאחר מות לולי, בהם מרן מארה ("אלסיון", 1703), דטושה ("טלמכוס", 1714) ואנדרה קאמפרה ("טנקרד", 1702; "אידומניאו", 1712). קאמפרה גם המציא סוגה חדשה, קלה יותר: ה"אופרה-בלט". כפי שמשתמע מן השם, אופרה-בלט הכילה עוד יותר מוזיקת מחולות מאשר הטרגדיה במוזיקה. גם הנושאים היו בדרך כלל רחוקים משגב ורוממות; העלילות לא נלקחו בהכרח מן המיתולוגיה היוונית וניתן היה למצוא בהן אפילו יסודות קומיים, שלולי השמיט מן הטרגדיות שלו אחרי "תזיאוס" (1675). האופרה-בלט הכילה פרולוג ואחריו כמה מערכות העומדות בפני עצמן (שנודעו גם בשם entrées), מקובצות במקרים רבים סביב נושא מוזיקלי יחיד. המערכות הנפרדות ניתנו גם לביצוע עצמאי, ואז נקראו בשם actes de ballet. היצירה הראשונה של קאמפרה בצורה זו,"אירופה מאוהבת" (L'Europe galante) משנת 1697 היא דוגמה טובה לסוגה זו. כל אחת מארבע המערכות באופרה מתרחשת בארץ אירופאית שונה (צרפת, ספרד, איטליה וטורקיה), ומופיעות בה דמויות רגילות מן המעמד הבינוני. הסוגה הצטיינה גם בגמישות רבה, שאפשרה התנסות בגרסאות שונות לאורך זמן. אופרה-בלט המשיכה להיות צורה פופולרית מאוד עד תום תקופת הבארוק.
סוגה פופולרית אחרת מאותה תקופה הייתה "הפסטורליה ההירואית" (pastorale héroique), שהדוגמה הראשונה עבורה היא האופרה האחרונה שהשלים לולי, "אקיס וגלתיאה" (1686). נושאי ה"פסטורליה ההירואית" היו שאובים על פי רוב משירה פסטורלית קלאסית, והיו בה שלוש מערכות בניגוד לחמש של ה"טרגדיה במוזיקה". במקביל, ערכו מלחינים אחרים ניסויים באופרות קומיות ראשונות בצרפתית; דוגמה טובה לאלה היא האופרה "אהבותיה של רגונדה" מאת מורה (1714). גם ראמו כתב אופרה בסגנון זה, לצד אופרה בסגנון "קומדיה לירית" (comédie lyrique). שתי סוגות אלה נבדלו מן האופרה-בלט בעלילה אחת רצופה. כמו כן שמו דגש רב יותר על הדיברטיסמן הדקורטיבי. ה"הרואי" שבהן התבטא רק בשימוש שעשו בעלילות גיבורים ואלים.
ראמו.
ז'אן-פיליפ ראמו היה מלחין האופרה החשוב ביותר מאלה שהופיעו בצרפת אחרי לולי. גם הוא היה דמות שנויה במחלוקת חריפה, והאופרות שלו הותקפו הן בידי מגיני המסורת הצרפתית של לולי והן בידי התומכים במוזיקה האיטלקית. ראמו היה בן קרוב לחמישים כשחיבר את האופרה הראשונה שלו, "איפוליט ואריסי" ב-1733. עד אז צבר מוניטין בעיקר בכתיבה בתחום התאוריה של המוזיקה. "איפוליט" חוללה סערה מיידית: היו מאזינים כמו קאמפרה שהתרשמו מעושר ההמצאה המופלא, ואילו אחרים, ובראשם תומכי לולי, נרעשו מן השימוש החורג שעשה ראמו בהרמוניות ובדיסוננסים והגיבו בחלחלה. מלחמת המילים בין ה"לוליסטים" וה"ראמיסטים" המשיכה לגעוש עד סוף אותו עשור.