לעיתים נוסף עוד שם, לשם המקורי, במקרים בהם נמצא האדם או הילד בסכנה. תוספת השם חיים או חיה וכן השמות אלטר, אלטה (זקן או זקנה, לעיתים ביידיש: זיידה, בובה) אמורה הייתה לבלבל את מלאך המוות שביקש את חייו של ילד קטן ולא את אלו של זקן. היו גם מקרים בהם ניתנו שמות נוספים כסגולה להצלחה. סוגי כינויים נוספים נגזרו מעיסוקו של בעל השם, כגון: דער שמש (השמש), דער שניידר (החייט) וכו'. סוג כינוי נוסף שהיה בשימוש, נבע משם האב או האם ושימש זיהוי של ילדים בעלי שם זהה. דוגמה מצוינת לשימוש בשם נוסף הוא גיבורו של הסופר שלום עליכם, מוטל בן פייסי החזן - מרדכי בן פסח.
השם הלועזי.
זה היה בדרך כלל השם הרשמי בו נרשם הילוד בפנקס הלידות ושימש את הרשויות. שם זה היה בדרך כלל בשפת המקום, ולעיתים היה תרגומו של השם העברי (צבי=הירש=הרמן). במקרים מסוימים, השם הלועזי היה בעל צלצול דומה לשם העברי (יצחק=איזידור), אולם אין התאמה מדויקת בין שמות בעלי פונטיקה מסוימת לשמות עבריים ולהפך (מרדכי או משה יכולים להפוך למוריס או מקס ולהפך). במקרים רבים, פשוט אין קשר מילוני או פונטי בין השם העברי והשם הלועזי (למשל: מנחם יכול להקרא גם אמיל). במקרים של שמות הנשים, ניתן לומר בהכללה כי רבים מהשמות מתורגמים, דוגמת: מלכה (רגינה), שושנה (רוזה) או יפה (ביאטריס), אולם גם כאן אין כללים ודאיים.
שינוי שם פרטי.
השמות הפרטיים התחלפו לפעמים במעבר מארץ לארץ ועם התבגרותו של האדם. במקרים רבים, מסמכי הלידה והפטירה יכילו שמות שונים לחלוטין, על אף שהם מתייחסים לאותו אדם. בעידן של תמורות מדיניות, גלי הגירה תכופים, מלחמות, כיבושים והתייחסות מפלה ליהודים, אחד הדברים הראשונים שהשתנו היה השם. השמות הלועזיים והסתייגות בארץ משימוש בשמות "גלותיים", יצרו לנו מאגר חדש של שמות משפחה ושמות פרטיים.
להלן מספר דוגמאות ל"תהפוכות" השמות הפרטיים: לילד שנקרא בנימין, נוסף פעמים רבות השם זאב (כמו בנימין זאב הרצל), זאת משום שסמלו של שבט בנימין היה זאב: "בנימין זאב יטרף...", (בראשית, מ"ט, פסוק כ"ז). השם הלועזי יכול להיות במקרה זה: וולף (תרגום של זאב), או אולי בנג'מין ואפילו כינויים שונים יכולים להתקבל: בני, בנג'י, ווילי. במקרים מסוימים, השם הנבחר יתרחק עוד יותר מהשם העברי המקורי: בן, ווילהלם. צירופי שמות בסגנון דומה הנם: יששכר-בער ("בער" פירושו דב; הסמל של שבט זה הוא חמור ולכן, כנראה, נבחרה חיה אחרת), נפתלי-צבי (בעקבות הפסוק "נפתלי איילה שלוחה", כאשר האיילה שונתה לצבי על מנת שתתאים לילוד זכר).
גם לגבי שמות נשים המצב דומה: ציפורה-בלומה היא ציפי ביילה, יכולה להיות גם פייגי (ציפור באידיש), פלורה (פרח בלועזית, כמו בלומה באידיש), ולהפוך במשך הזמן לפאני, בילי, ציפרה ועוד צירופים שונים. אם מביאים בחשבון גם את השמות שניתנו ברוסית, צ'כית, צרפתית, ספרדית ושאר שפות העולם, קל להבין את הקושי במעקב אחר השמות בעולם.
שמות מפתח במשפחה.
במשפחות רבות, קיימת דמות דומיננטית הנתפשת בעיני צאצאיה כדמות הראויה להנצחה. במקרים אלו, יינתן שם (פרטי) זה לצאצאי המשפחה לאורך מספר דורות. לעיתים יהיה זה שמו של רב מפורסם שצאצאיו (וגם חסידיו) יקראו בשמו את ילדיהם, ולעיתים אדם בעל ממון או בעל זכויות אחרות. במקרים מסוימים, כאשר שם האדם אינו נפוץ במיוחד, או שהוא שילוב של שני שמות נדירים יחסית (הצירוף של שמות שני בעלי חיים לשמו הפרטי של אדם, כגון וולף בער, זאב-דב), תוכל התופעה, אם תשנה בדורות הבאים, לעזור בזיהוי קרובי משפחה רחוקים. מובן, שכאשר 'שם המפתח' הוא שם נפוץ, תפחת יעילותו ככלי לזיהוי קשרים משפחתיים. כך לגבי שמות פרטיים של זכרים, ובהרבה מקרים גם לגבי שמות פרטיים נקביים.
מועד לידתם של צאצאים הקרויים על שמה של דמות 'מפתח', יכול לתת מושג כללי על מועד פטירתו של דמות זו. במרבית המקרים, במהלך שנים אחדות אחרי פטירת האדם ייקראו נכדיו וניניו בשמו. לאחר מכן עשויה להוצר דמות דומיננטית אחרת במשפחה ושוב לאחר דילוג של דור או שניים ישוב שם דמות ה'מפתח' הראשונה ויינתן לצאצאי הסבים או הסבתות שנקראו על שמה של דמות המפתח הראשונה. לא רק שמו הפורמלי של האדם עובר מדור לדור, אלא לעיתים גם שם החיבה או השם הלועזי.
בדורות האחרונים, עם הכנסת השמות המודרניים, יש נטייה - לפחות במשפחות חילוניות - שלא להשתמש בשמות המסורתיים, או להשתמש בהם כשמות משניים, כלומר כשם המופיע בתעודת הזהות בלבד. במקרים אחרים, מתבצעת וריאציה על השם המקורי. אהרן הופך לרון, שרה לשרית, יפה לנוי; או שנעשה שימוש בשמות המעוררים אסוציאציה מסוימת, למשל: אפרים הופך ליקיר ("הבן יקיר לי אפרים"), אריה הופך לגור ("גור אריה יהודה") וכיוצא בזה.
ישראל יפה
רבי ישראל יפה (המדפיס מקופוסט) (1749, תק"ט? – 1829, תקפ"ט) היה בעל בית דפוס שבו הודפסו מחשובי ספרי תנועת החסידות.
תולדותיו.
נולד ברוסיה לרבי יצחק יפה, נצר למשפחת למדנים ורבנים מצאצאי רבי מרדכי יפה "בעל הלבושים". סבו, רבי ישראל יפה, היה אב בית דין שקלוב ומחבר הספר "אור ישראל". היה מתלמידיו של רבי מנחם מנדל מוויטבסק, ומקורבו של רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד.
את דרכו בדפוס החל לכל המאוחר בשנת תקמ"ד (1784). בשנת תקס"ד (1804) פתח בית דפוס עברי משלו בעיירה קוֹפּוּסְט (קאפוסט) שליד שקלוב שבפלך ויטבסק (רוסיה הלבנה), ועל כן נודע בתולדות החסידות בכינוי "המדפיס מקופוסט". בשנים תקס"ט–תקע"א (1809–1811) צירף כשותף את ר' מרדכי בן שמואל הורוויץ.
בשנת תקע"ד-1814, במלאת 26 שנים למותו של רבי מנחם מנדל מוויטבסק, הדפיס לראשונה את ספרו של האחרון "פרי הארץ", ובו דרשות שנשא בארץ ישראל וכן הנהגות חסידות. בשנה שלאחר מכן, תקע"ה-1815, הדפיס לראשונה את ספר "שבחי הבעש"ט". כמו כן, הדפיס את הסידור של בעל התניא. ספריו ידועים בהקפדה על פרטים, הגהות מתוקנות ועיצוב נאה.
רבי ישראל יפה נזכר בתולדות החסידות כאיש אשר נשא את האדמו"ר בעל התניא על כתפיו לאחר שהאדמו"ר שוחרר מבית הכלא בשנת 1799. לאחר פטירת האדמו"ר הזקן, הצטווה רבי ישראל יפה על ידי האדמו"ר האמצעי, רבי דוב בר שניאורסון, לעלות לארץ ישראל.
בשנת תקע"ט (1819) או תקפ"א (1821) עלה לארץ ישראל עם אשתו שפרינצה ובני המשפחה וכן עם פועלי הדפוס של קופוסט על משפחותיהם, ונמנה עם חברי הקבוצה הראשונה של העולים המתיישבים בחברון. החבורה הביאה עמה מכונות דפוס בכוונה לייסד בית דפוס בארץ, אולם בדרכם מנמל עכו לחברון נופצו המכונות על ידי שודדים ערבים, פרט לבסיס הכבד. כאשר הושמד דפוס ישראל בק במרד הפלחים בצפת, שימש בסיס זה שהיה בחברון להרכבת הדפוס החדש שם.
משפחת יפה התיישבה בחברון. רבי ישראל יפה היה ראש ה"כולל" הראשון של חסידי חב"ד בחברון, ונשא בתואר "ממונה דעיר הקודש חברון".
לרבי ישראל יפה ולאשתו שפרינצה היו שישה בנים: אפרים, אהרן משה, דוד, מרדכי, שמואל ושלמה זלמן. בניו רבי דוד ורבי שלמה זלמן עלו לארץ בעליית תלמידי הבעל שם טוב בשנת 1777-התקל"ז יחד עם רבם רבי מנחם מנדל מוויטבסק וכשלוש מאות חסידים נוספים.
במסורת המשפחה מסופר שהיה היהודי הראשון שחזר ונטע כרם גפנים בחברון.
קוסברה
גשר סווינסונד
גשר סְווִינֶסוּנְד (נורווגית Svinesundsbroen; שוודית Svinesundsbron) הוא שמם של שני גשרים - ישן וחדש - המחברים בין העיר השוודית סטרמסטד שבמחוז יטאלנד המערבית לבין העיר הנורווגית האלדן שבמחוז אסטפולד, והנחשבים כחיבור העיקרי שבין דרום נורווגיה לבין דרום שוודיה.
בגשר, הנמתח מעל המצר סווינסונד - שהוא שלוחה של פיורד בשם אִידֶה , עובר הגבול בין שוודיה והאיחוד האירופי מדרום לבין נורווגיה מצפון, והוא מעבר הגבול המערבי ביותר בין שתי המדינות ואחד הדרומיים שבהם. הגשר הישן הוקם בשנת 1946, ואילו הגשר החדש הוקם בין השנים 2003 ו-2005 כקילומטר בודד ממערב לו. הגשר החדש בנוי כקורה התלויה מקשת לחוצה ולא כגשר תלוי רגיל, והוא נושא את הכביש האירופי E6.
פרס זאב
עפו אגבאריה
עפו אגבאריה (בערבית: عفو إغبارية, תעתיק מדויק: עפו אע'באריה; נולד ב-13 במאי 1949) הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי. כיהן כיושב ראש מפלגת חד"ש וכחבר הכנסת מטעמה, תושב אום אל-פחם וד"ר לרפואה.
קורות חייו.
עפו אגבאריה נולד באום אל-פחם ב-13 במאי 1949 והוא משתייך לחמולת אגבאריה. הוא סיים את בית ספר תיכון באורט עפולה ונשלח מטעם רק"ח ללמוד רפואה באוניברסיטת לנינגרד שבברית המועצות, שם גם למד רוסית. בשנת 1977 חזר אגבאריה לאום אל-פחם והיה לרופא הראשון שם מילידי המקום. התמחה בכירורגיה וכירורגיית שד. בין השאר עבד בבית חולים מאיר ובית החולים הלל יפה וניהל את המרפאה המקצועית באום אל פחם.
אגבאריה היה חבר הלשכה הפוליטית של מק"י וחבר הנהגת חד"ש. ב-14 בינואר 2006 נבחר לעמוד במקום הרביעי ברשימת חד"ש לבחירות לכנסת השבע עשרה. בבחירות זכתה המפלגה בשלושה מנדטים ואגבאריה לא נכנס לכנסת. ב-20 בדצמבר 2008 נבחר בשנית למקום הרביעי ברשימה, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, ונבחר לכהן כחבר הכנסת.
במהלך מבצע עופרת יצוקה היה פעיל במחאות נגד המבצע, ולאחר סיום המבצע נכנס כשליח ארגון רופאים לזכויות אדם לרצועת עזה על מנת לסייע בטיפול הרפואי בפצועים הרבים בעזה. במהלך מבצע שובו אחים ובעקבות מעצר רוצחו של ניצב-משנה ברוך מזרחי אמר אגבאריה בריאיון לערוץ הכנסת שחמאס איננו ארגון טרור אלא "ארגון שחרור".
במהלך כהונתו בכנסת יזם תיקון לפקודת הרוקחים שדחה את תחילת תוקפו של תיקון אחר, שקבע שינויים בנוסח הכיתוב על אריזות תכשירים.