דולומייה המשיך להיות חבר פעיל בשורות אבירי מלטה, ואף עלה בדרגות, וקודם לדרגה פיקודית ב-1780. עם זאת, דעותיו הפוליטיות הליברליות הקשו עליו את הפעילות בשורות המסדר השמרני, ב-1780 פרש משירות המסדר והקדיש את מלוא זמנו למדע.
על אף שדולומייה גילה עניין רב בהרי געש, בבסיס חשיבתו המדעית עמדה התאוריה שלמים תפקיד חשוב בעיצוב פני כדור הארץ, בשורה של אירועים פרהיסטוריים קטסטרופיים. דרך החשיבה המודרנית והמקובלת כיום, הקרויה "אוניפורמיטאריאניזם", לפיה אירועי העבר אינם שונים בצורה מהותית מאירועי ההווה, וכי הבנת ההווה הגאולוגי היא המפתח להבנת העבר, פורסמה על ידי בן זמנו של דולומייה, ג'יימס האטון רק בשנת 1795. התאוריה של דולומייה, לפיה יש לייחס אירועים גאולוגיים שונים לתהליכי הפיכת מרכזו הנוזלי של פנים כדור הארץ למוצק, בעקבות חדירת מים דרך הקרום החיצוני המוצק, הקדימה את האטון בכמה שנים, והיא קרובה לקטסטרופיזם, שהיה אז דרך החשיבה המקובלת. דולומייה לא היה תאורטיקן כי אם צופה מסור ומתעד דייקן, ובילה זמן רב באיסוף מידע גאולוגי וסיווגו. שלא כהאטון, לא הותיר אחריו דולומייה תאוריה מקיפה או עיקרון מדעי תקף הקרויים על שמו, אך את חותמו על מדע הגאולוגיה הותיר בדרכים אחרות.
במהלך אחד ממסעותיו בהרי האלפים בדרום טירול, גילה דולומייה סלע משקע אשר, שלא כאבן הגיר, לא תסס עת נחשף לחומצת מלח. ב-1791 פרסם את תגליתו ב"ז'ורנל דה פיזיק" (Journal de Physique). בשנה שלאחר מכן, באותו כתב העת, קרא המדען ניקולא-תאודור דה סוסיר למינרל דולומיט ולסלע המשקע דולומיט על שמו של דולומייה. כינוי זה למינרל, ולסלע שהמינרל מהווה את המרכיב העיקרי בו נותר עד היום, כמו גם שמם של הרי הדולומיטים בצפון מערב איטליה בהם זיהה דולומייה את המינרל לראשונה, כינוי שניתן להרים בשנת 1876, זמן רב לאחר מותו של דולומייה.
מהפכה, ומסעותיו האחרונים.
עם תחילתה של המהפכה הצרפתית היה דולומייה, שהיה ידוע בדעותיו המתקדמות, מתומכי המהלכים המהפכניים. הוא שב ממסעותיו לצרפת ב-1791, וככל שהפכה המהפכה לשלטון טרור, ולאחר רציחת פטרונו דה רושפוקו, ועריפת ראשם של קרובים וידידים, התפכח דולומייה, וכתב על המהפכה כי היא "סופת אימים האופפת הכול ומשאירה מאחוריה אך שברי ספינות מנופצות". המוניטין המדעיים של דולומייה סייעו לו לחמוק מן הגיליוטינה. לאחר רצח רושפוקו, במרץ 1792 נטל את אלמנתו של רושפוקו וילדיה, ופרש עמם אל אחוזתם הכפרית רוש-גויון, שם כתב מספר מאמרים מדעיים חשובים. אירועי השעה הפכו אותו לתומך נלהב בנפוליאון.
ב-1794, לאחר "הפיכת תרמידור", שבה נערפו ראשי הטרור, ובהם מקסימיליאן רובספייר, חש עצמו דולומייה בטוח דיו על מנת להמשיך בפעילות גלויה. הוא קיבל משרה כמפקח על המכרות, ומשרת הוראה בבית הספר לכרייה (École Supérieure de Mines) בפריז, והמשיך בסיוריו ברחבי צרפת ובהעשרת אוסף המינרלים שלו, המצוי כיום במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע (Muséum National d'Histoire Naturelle de Paris) בפריז.
ב-1798 הצטרף דולומייה לנפוליאון במסעו למצרים, כמדענים נודעים רבים אחרים, במשלחת שהייתה בעלת יומרות מדעיות ותרבותיות, כשם שהייתה בעלת יומרות צבאיות. במרץ 1799 חלה דולומייה ונאלץ לעזוב את אלכסנדריה ולשוב לצרפת. ספינתו נלכדה בסערה, והגיעה לנמל טאראנטו באיטליה. טאראנטו הייתה שייכת אז לממלכת נאפולי (שלימים נקראה "ממלכת שתי הסיציליות"), שהייתה במלחמה עם צרפת, ונוסעי הספינה נכלאו, ונלקחו למסינה, שם שוחררו כולם פרט לדולומייה, שעברו במסדר אבירי מלטה הפך אותו לאויבו של בית המלוכה של נאפולי. דולומייה נכלא במסינה בתנאים נוראים, במאסר מבודד, שנמשך 21 חודשים. גם בכלאו המשיך לכתוב, במקל אותו חידד שאת קצהו שרף, בקצותיו של ספר תנ"ך שהורשה להחזיק, ולאחר שחרורו פרסם את הספר, העוסק בפילוסופיה של המינרלוגיה.
הקהילה המדעית יצאה להגנת המדען המפורסם שנכלא בשל סיבות פוליטיות עמומות. הדיפלומט הצרפתי המהולל בן זמנו טליראן ניסה להביא לשחרורו באמצעות האפיפיור, אך נפוליאון חש שיהיה בכך כדי פגיעה בכבודה של צרפת, שתיזקק לאפיפיור שישחרר את אסיריה, וטרפד את המהלך. באביב 1800 פלש נפוליאון לאיטליה, וב-14 ביוני זכה בניצחונו המהולל על האוסטרים ובעלי בריתם האיטלקים בקרב מרנגו. אחד התנאים העיקריים שהכתיב למנוצחים היה שחרורו המידי של דולומייה. במרץ 1801 יצא דולומייה לחופשי.
עם שחרורו המשיך דולומייה בעבודתו המדעית ובסיוריו, אך בריאותו לא שבה אליו, לאחר התנאים האיומים בהם שהה בכלא. ב-28 בנובמבר 1801 מת בביתה של אחותו בשאטנו, לא רחוק מכפר הולדתו.
אי המוזיאונים
אי המוזיאונים (בגרמנית: Museumsinsel, מוזאומז-אינזל) הוא אי שנוצר בין שתי זרועות של הנהר שפרה בברלין שבגרמניה. בשל מספרם הגדול של המוזיאונים שעל האי, ובשל חשיבותם הארכיטקטונית של המבנים עליו, הוכרז האי כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
החל משנת 1841 יועד חלקו הצפוני של האי (שהיה בעבר אזור מגורים) על ידי מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הרביעי למוזיאונים המוקדשים לאמנויות ולמדע. פרידריך היה ניאו קלאסיקן וקיווה ליצור מעין אקרופוליס. החל משנת 1918 מנוהלים המוזיאונים על ידי קרן המורשת התרבותית הפרוסית (Stiftung Preußischer Kulturbesitz).
חלק מהמוצגים נעלמו בסוף מלחמת העולם השנייה. שאר המוצגים חולקו במהלך המלחמה הקרה בין שני חלקי ברלין. לאחר נפילת חומת ברלין אוחדו האוספים.
תיאור האי.
"אי המוזיאונים" הוא כינויו של חלקו הצפוני של האי "שפרֶאִינזל" () – אי [הנהר] שְפְּרֶה. חלקו הדרומי נקרא בשם "פישראינזל" () – "אי הדייגים".
בחלקו הצפוני של האי מצויים מספר רב של מוזיאונים. במלחמת העולם השנייה כל המונומנטים קוטלגו וסודרו, והוציאו את כל מה שניתן על-מנת להגן על המוצגים. מה שלא ניתן להוציא כיסו בשקים. בהפצצה האחרונה על ברלין האמריקאים החריבו לחלוטין את אי המוזיאונים, והוא נפגע מאוד. חלקים קרסו, ואחרים נשרפו. מוזיאון הנאוס נהרס באופן מוחלט.
לאחר המלחמה היה האי בשטח גרמניה המזרחית. המזרח גרמנים לא התחשבו בתיירות. המוזיאונים עמדו במשך שישים שנים חשופים לגשם ולרוח, ונותרו עם פגיעות המלחמה. אלא שמצב זה יצר אתר עתיקות מצרי-יווני-רומי ולו רק מחורבות הדקורציה של המוזיאון במאה ה-19. נוצר מקום ארכילואוגי בפני עצמו בשל הבלייה.
"המוזיאון הישן" הוא הוותיק במוזיאוני האי. המוזיאון נבנה בשנת 1830 בהתאם לתוכניות האדריכל הפרוסי קרל פרידריך שינקל. המוזיאון הוקם למול הברלינר שטאטשלוס ("ארמון עירוני ברלינאי"). המוזיאון הוקם ביוזמת מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השלישי אשר הקים במקום את ה"אנטיקנזאמלונג" (Antikensammlung - אוסף העתיקות) המוצג כיום במוזיאון הישן.
"המוזיאון החדש" הוקם מאחורי המוזיאון הישן בשנת 1859 על פי תוכניות האדריכל אוגוסט שטילר, תלמידו של שינקל. המוזיאון נהרס כמעט לחלוטין במלחמת העולם השנייה. המוזיאון שוקם על פי תוכניות של האדריכל האנגלי דייוויד צ'יפרפילד ונפתח מחדש בשנת 2009, כשמוצגות בו אמנות מצרית עתיקה הכוללת את המוצג המפורסם ביותר במוזיאון, פסלה של המלכה המצרית נפרטיטי, וכן מוצגים פרה היסטוריים.
"האלטה נציונלגאלרי" (הגלריה הלאומית הישנה) נבנתה בשנת 1876 על פי תוכניות האדריכל שטילר, על מנת להכיל את אוסף האמנות שנתרם על ידי הבנקאי יואכים ואנגר. האוסף הורחב במהלך השנים וכיום הוא אוסף הפסלים והציורים מהמאה ה-19 הגדול ביותר בגרמניה. המבנה נהרס כמעט לחלוטין במלחמת העולם השנייה, אולם נבנה מחדש ונפתח לציבור בשנת 2001. כיום המוזיאון מציג את הציורים שבאוסף (הפסלים מוצגים בכנסיית פרידריכסורדר הסמוכה). בין יצירותיו הנבחרות אוסף גדול של גדול הציירים הגרמנים הרומנטיים, קספר דוד פרידריך.
בשנת 1904 נפתח לקהל "מוזיאון קייזר פרידריך" (Kaiser-Friedrich-Museum) המכונה כיום "מוזיאון בודה". המוזיאון נבנה בקצהו הצפוני של האי וידוע בייחודו הארכיטקטוני התואם את קצה האי. המוזיאון נסגר לשיפוצים בשנת 2000 ונפתח מחדש בשנת 2006. כיום המוזיאון מציג פסלים מתקופת הרנסאנס ואמנות ביזנטית.
הידוע במוזיאוני האי הוא "מוזיאון פרגמון" שהושלם בשנת 1930, המציג את המזבח שהובא מפרגמון, את שער אישתר מבבל ואת שער השוק ממילטוס.
אוסף המוזיאונים, המבנים הארכיטקטוניים שלהם והמוצגים הרבים שבהם הביאו את אונסק"ו להכריז על האי כאתר מורשת עולמית בשנת 1999. באי מצויים גם הברלינר שטאטשלוס והברלינר דום - הקתדרלה של ברלין והלוסטגארטן.
דיאב עובייד
דיאב עובייד (בערבית: دياب عبيد; 1911 - 18 בפברואר 1984) היה חבר הכנסת ויועץ שר החקלאות למגזר הערבי.
ביוגרפיה.
עובייד הוא נצר למשפחה מוסלמית סונית מעיראק. בתחילת המאה ה-20 השתקעו ענפי המשפחה בלבנון, בארץ ישראל ובמצרים. הענף הלבנוני השתקע בעיירה ג'בשית שבדרום לבנון, ואימץ את האסלאם השיעי. הענף הארץ ישראלי של המשפחה התמקם בטייבה, התפרנס מגידול הדרים באזור יפו והפך לאחת החמולות הגדולות ביישוב.