בחמש השנים הראשונות לאחר עלייתם הם התגוררו ברחובות ובפתח תקווה, וב-1938 השתקעו סופית בירושלים. נולדו להם שלושה בנים אשר בבגרותם פנו למדעים: רפאל שטייניץ, אסטרופיזקאי, פרופסור אמריטוס במחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע; גדעון שטייניץ, גאולוג, מדען בכיר ובעברו מנהל של המכון הגיאולוגי לישראל בירושלים; בנימין שטייניץ, פיזיולוג של צמחים, בעבר מדען בכיר במכון למדעי הצמח, מינהל המחקר החקלאי, מרכז וולקני, ראשון לציון.
רות שטייניץ נפטרה בירושלים בדצמבר 1995 ונקברה שם.
קריירה מקצועית.
למרות שאיפתה ונסיונותיה, סירבו השלטונות הבריטים לאשר לשטייניץ לעסוק ברפואה עד סיום השלטון המנדטורי בארץ ישראל (פלשתינה) ב-1948. היא לא וויתרה, ונאבקה בנחישות על זכותה להיות רופאה. לאחר מלחמת העצמאות, ושמונה עשרה שנה לאחר שהקריירה הרפואית שלה נגדעה בגרמניה, נענתה בקשתה ב-1951, והיא השלימה בבית חולים ביקור חולים בירושלים את החסר כדי לקבל תואר רופאה אצל פרופסור הרמן צונדק ואצל רופאת הילדים ד"ר הלנה כגן. בשנים 1952–1953 עברה התמחות בבריאות הציבור בבית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת ייל שבמדינת קונטיקט, ארצות הברית. אישור בישראל לעסוק כרופאה הוענק לרות שטייניץ ב-1952 (והיא אז בשנת ה-45 לחייה). תעודת רופא מומחה לבריאות הציבור הוענק לה עשור אחר כך (1962).
לאחר שובה מארצות הברית, בשנים 1952–1954, עבדה במחקר סרטן אצל פרופסור ת. גרושקה, במחלקה לרפואה חברתית שבבית חולים הדסה בירושלים. בעקבות לימודי בריאות הציבור בארצות הברית ומחקר הסרטן בהדסה התגבשה אצל שטייניץ המחשבה להקים בישראל גוף רישום לסרטן. אולם, לקח זמן עד שהרעיונות של שטייניץ יתקבלו ויבשילו בקרב גורמי המדינה בישראל שהיו צריכים לאשר ולאפשר לה לממשם. בינתיים, עבדה כרופאה באגף לבריאות הציבור של הדסה, ונסעה יום יום, בשנים 1954–1956, בין מושבי העולים שבפרוזדור ירושלים ותפקדה כרופאה יחידה של כל היישובים בתחום בריאות המשפחה ("טיפת חלב") ובכלל זה גם כרופאת בתי הספר באזור. בזמן מבצע קדש (1956) הועברה על ידי אגף לבריאות הציבור של הדסה לתחנת טיפת חלב בשכונת נחלאות בירושלים, והוטל עליה לאחד בתפקודה את הפונקציות של רופאת טיפת חלב עם תפקיד השרות האזורי שמטפל בחולים כרוניים. בפעילות זו עסקה עד שעברה למשרד הבריאות כדי להקים את היחידה לרישום סרטן.
רות שטייניץ התעניינה במחקר סרטן במבט ברמת אוכלוסייה, מבט אפידמיולוגי אשר בשנות החמישים של המאה ה-20 עדיין לא קנה לעצמו אחיזה בחקר הסרטן בישראל. עם שובה מארצות הברית, יחד עם ד"ר ת. גרושקה מבית חולים הדסה בירושלים, נבחנו, ברמת אוכלוסיית נשים חולות, ההשפעות והתוצאות הנובעות משיהוי באבחנה וטיפול בסרטן השד של האשה. לאחר שהצטרפה ב-1959 לאגף לאפידמיולוגיה במשרד הבריאות בירושלים, הקימה וניהלה יחידה שנקראה הרישום הלאומי לסרטן בישראל. יחידה זו הוקמה בתמיכת האגודה למלחמה בסרטן, אגודה בה שטייניץ הייתה מתנדבת פעילה במשך עשרות שנים. תכליתו של הרישום לאסוף נתונים על הארעות מחלות סרטן בקרב כלל אזרחי ישראל, ובו מתבצע איסוף וניטור שוטף ומתמשך של נתונים על כל חולה חדש ומחלתו, שלבי התפתחות המחלה, וקבלת מידע על הישרדות ותמותה של החולה. נתוני החולים שברישום הם של כל החולים המגיעים לאיבחון וטיפול בבתי חולים, והם נשלחים למאגר הרישום במשרד הבריאות מכל בתי החולים בארץ.
בראשיתו, הרישום התנהל בכרטסת, אך עד מהרה, עוד בשנות ה-60 הראשונות של המאה העשרים, שטייניץ ניווטה את פיתוח מאגר הנתונים למאגר ממוחשב. מסד הנתונים המצטברים לאורך עשרות שנים, מאז ייסוד הרישום ועד היום, משמש מחקרים באפידמיולוגיה של מחלות סרטן. באמצעות עיבוד הנתונים שבמאגר ניתן ללמוד על סוגי סרטן שונים תוך התייחסות למאפיינים כגון גיל החולה, מינו, הארץ ממנה עלה, מקום מגוריו או המקום הגאוגרפי של עבודתו בישראל, סוג עיסוק או עבודה, חשיפה לגורמי סביבה מסכני בריאות (קרינת שמש, כימקלים מזהמים), או על מגמות תחלואה, השרדות ותמותה המשתנים במימד הזמן.
בעת הקמתו, היו לרישום הלאומי לסרטן בישראל מאפיינים המייחדים אותו מהרישומים המקבילים של ארצות אחרות: א) במדינות המערב הגדולות והמתקדמות, וביפן, בגלל ממדיהן הגאוגרפים וגודל האוכלוסייה שבהן, הרישומים לסרטן לרוב מקיפים פלחי אוכלוסייה, והניתוחים האפידמיולוגים מבוססים על מדגמים מתוך כלל האוכלוסייה. הרישום בישראל היה מראשיתו אחד מהרישומים לסרטן הראשונים בעולם שהקיפו את כל אוכלוסיית המדינה. (ב) אוכלוסיית ישראל מאופיינת בהרכב דמוגרפי מגוון וייחודי לה – אוכלוסיית ילידים בני המקום יהודים ושאינם יהודים, ומהגרים שהגיעו ממדינות רבות ושונות מאוד זו מזו. מתוך הכרה במכלול המאפיינים הייחודיים הללו, שטייניץ הבינה שתוצאות המחקרים האפידמיולוגים בישראל יהיו לעניין לרופאים וחוקרי סרטן בישראל כמו גם לקהילה הבינלאומית של אפידמיולוגים חוקרי סרטן. לכן דאגה, מרגע הקמת הרישום, למדיניות של פרסומים תקופתיים של משרד הבריאות , ולהנגשת הנתונים לרופאים וחוקרים מהאקדמיה בישראל ומחוצה לה. בנוסף, יזמה מחקרים משלה. על בסיס מכלול עשייה זה רות שטייניץ הייתה חוקרת מוערכת ובעלת מוניטין בינלאומי, כפי שהדבר השתקף בזכייה במענקי מחקר מקרנות בחו"ל, הזמנות לכנסים בינלאומיים, הזמנות לכתיבת פרקים בספרים שנערכו על ידי חוקרים במדינות שונות, והזמנות למתן ייעוץ בנושאים הקשורים להקמה והפעלת רישומי סרטן לאומיים במדינות אחרות.
שטייניץ ניהלה את הרישום הלאומי לסרטן עד לפרישה לגמלאות ב-1969. אחרי הפרישה הרשמית המשיכה לעבוד ברישום, במחקר ובפרסום תוצאות המחקרים במשך למעלה משני עשורים נוספים. היא חדלה לעבוד עקב מחלה כשלוש שנים לפני פטירתה. הספיקה לכתוב ולהיות שותפה בכתיבת עשרות רבות של פרסומים מסוגים שונים בבמות מיקצועיות ומדעיות בישראל ומחוצה לה. בהתחשב בגיל המתקדם יחסית בו החלה את הקריירה המחקרית, ובהינתן שפעלה במסגרת שאינה אקדמיה, הישגיה בעשייה, מחקר ופרסום הם יוצאי דופן בהיקפם. הקמת והפעלת הרישום הלאומי לסרטן, הפועל עד היום, היא תרומה בת-קיימא לבריאות הציבור במדינת ישראל.
הדסון ביי קומפני
האדסון ביי קומפני
המצור על יודפת
המצור על יודפת היה מצור שנערך במהלך המרד הגדול על העיר יודפת שבגליל התחתון, על ידי הצבא הרומאי.
המצור נפתח בכ"א באייר, ג'תתכ"ז, 24 במאי 67 לספירה, כאשר כוחות גדולים של הצבא הרומאי בפיקודו של אספסיאנוס הקיפו את העיר והשתמשו באסטרטגיית מצור רומאית קלאסית שלא צלחה, עקב שימוש היהודים הנצורים בפיקודו של יוסף בן מתתיהו בלוחמת גרילה ובתחבולות מזדמנות.
העיר הוכנעה לאחר כשישה שבועות מצור, בא' בתמוז, ג'תתכ"ז, כאשר השתמשו הרומאים בתחבולה לא שגרתית של החדרת חיילים מעבר לחומות בשעת לילה, על מנת שיפתחו להם את שערי העיר מבפנים. מפקד המרד בגליל, יוסף בן מתתיהו, שהיה בתוך העיר בזמן המצור ופיקד עליה, נכנע לידי הרומאים לאחר סיום הכיבוש, ומכאן ואילך פעל למענם בדרכים שונות.
נפילתה של יודפת, החשובה בערי הגליל, סימנה את תחילת סופו של המרד הגדול בגליל, לאחר מכן, התמקדו הרומאים בירושלים, ופתחו את המצור על ירושלים.
רקע.
פרוץ המרד ותבוסת גאלוס.
לאחר שפרץ המרד הגדול בט"ו באב, ג'תתכ"ו (66 לספירה), אסף קסטיוס גאלוס צבא של כ-30,000 חיילים שהורכב מלגיונות רומאיים ומצבאות קטנים ששלחו אליו מלכים מקומיים הכפופים לרומא. צבאו של גאלוס כבש מספר ערים, ולאחר שהתחלק לשניים, נע במקביל במישור החוף ובגליל, תוך שהוא זורע הרס רב בכל מקום אליו הגיע.
לאחר שהכניע את הגליל ומישור החוף, עלה צבאו של גאלוס לירושלים, ולמרות שספג אבדות קשות בדרכו דרך בית חורון, הצליח לקרב את צבאו לירושלים, להקיף אותה, ולפתוח עליה במצור. אולם תוך זמן קצר, נסוג לחלוטין מירושלים, תוך שהוא סופג אבדות כבידות במהלך נסיגתו, עד הגיעו לאנטיפטריס. הסיבה לנסיגתו של גאלוס נותרה לא ברורה, ויוסף בן מתתיהו שיער שעקב מחסור חמור במודיעין, איבד גאלוס כל תקווה ללכוד את ירושלים.
ההכנות לקראת בוא צבא רומאי נוסף.
לאחר תבוסתו המוחצת של גאלוס, הצטרפו למרד גם המתונים אשר קודם הבסת גאלוס התנגדו למרד, והוכרזו בחירות, שבסיומן השתלטו המתונים על מוקדי הכוח והממשל בירושלים ובגליל וסילקו את הקנאים לעמדות שוליות. אז מינו שרי צבא שהופקדו על הגנת חבלי הארץ השונים. כמפקד הגליל מונה יוסף בן מתתיהו. מאחר שהיה ברור שבמהרה יישלח צבא רומאי חדש, חזק וגדול מקודמו, שקד יוסף במרץ על הגנת הגליל.
בספרו "תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים", מתאר יוסף את מעשיו, ומונה בין השאר את ביצורן של ערים רבות בגליל, השלטת היררכיה בצבא המורדים המאולתר, ואימון מאומץ בטקטיקות ובדרכי הלוחמה הרומאיות. באותה עת, עמד מספר החיילים בצבאו של יוסף בגליל, על פי דיווחו, על למעלה מ-60,000 רגליים, 350 רוכבים, 4,500 "שכירי מלחמה", שהיוו כנראה את בסיס הצבא, ו-600 שומרי ראש.
בתקופה שלאחר גירוש צבאו של גאלוס, נאבק יוסף בן מתתיהו פעמים מספר באויבים מקומיים בגליל, ביניהם יוחנן מגוש חלב, אולם כאשר הגיע לבסוף צבא המשלוח הרומאי החדש לקיסריה, מוכן להתקדם לפנים הארץ, הוקהו מלחמות-האחים מעוצמתן, והיהודים החלו להתמקד יותר בכוח הרומאי שאיים ישירות על הגליל.
בואו של אספסיאנוס לגליל.