מארי נולדה בבולטימור, מרילנד, ב-1910. שני הוריה באו מרקע מעורב גזעית, עם אבות שחורים שהיו עבדים, לבנים שהיו בעלי עבדים, ילידים אמריקאים, אירים, ושחורים חופשיים. מגוון המאפיינים השונים שהופיעו בין בני משפחתה כונו בידיהם "האו"ם המיניאטורי". שני הוריה הזדהו כשחורים. אמה, אגנס, נפטרה ב-1914, ולאחר שאביה פיתח בעיות נפשיות כתוצאה ממחלת הטיפואיד, ולימים אושפז בבית חולים פסיכיאטרי, מארי עברה לגור עם קרובים.
כך שבגיל שלוש עברה מארי לגור בקרוליינה הצפונית, בעיר דרהאם, עם דודותיה וסביה מצד אמה. אביה, שלא קיבל טיפול משמעותי במשך אשפוזו בבית חולים לשחורים בלבד, הוכה למוות על ידי שומר לבן ב-1923.
בגיל 16 עברה מארי לניו יורק כדי לסיים שם את לימודי התיכון ולהתכונן לאוניברסיטה. היא חייתה עם קרובי משפחה שעברו כלבנים, וחיו בשכונה לבנה. נוכחותה שם גרמה למתח עם השכנים. היא סיימה את התיכון בהצטיינות ודורגה שנייה במחזורה ב-1927, ונרשמה לשנתיים של לימודים במכללת האנטר.
ב-1930 הייתה נשואה לזמן קצר לאיש שכינתה רק "בילי" באוטוביוגרפיה שלה. מארי ביטלה את הנישואים רשמית כעבור מספר חודשים.
מארי ביקשה להרשם ללימודים באוניברסיטת קולומביה, אך אלו הודיעו לה שאין הם מקבלים נשים. לא היה לה מספיק כסף ללמוד במכללת הנשים של קולומביה, ברנרד, אז היא המשיכה במכללת האנטר, שהציעה לימודים חינמיים לתושבי העיר. היא הייתה אחת מתוך קומץ שחורים שלמדו שם. כשכתבה מאסה על חיי סבה, המרצה שלה לאנגלית עודד אותה לפתח את כתיבתה. המאסה הייתה לבסיס ספרה שיצא מאוחר יותר, Proud Shoes (1956), שסיפר את קורות משפחת אמה. היא פרסמה מאמר ומספר שירים בזמן הלימודים, וסיימה תואר באנגלית ב-1933.
מארי החלה לעבוד במכירות בכתב העת Opportunity, המגזין של הליגה העירונית הארצית, ארגון זכויות אדם המבוסס בניו יורק. היא נאלצה להתפטר כשבריאותה התדרדרה, והרופא הציע שתמצא מקום יותר בריא יותר להתגורר בו. מארי לקחה משרה במחנה טרה, מחנה שימור סביבתי לנשים ונערות, שנוסד בעידודה של אלינור רוזוולט כדי לספק עבודה למועטי יכולת, כחלק מהניו דיל של פרנקלין רוזוולט. במשך שלושה חודשים במחנה היא הבריאה, וגם זכתה לפגוש את אלינור רוזוולט, מה שמאוחר יותר הוביל להתכתבות עמה - תכתובת שעתידה הייתה לשנות את חייה.
אך מארי לא הסתדרה עם מנהל המחנה, לאחר שזה מצא אצלה ספר מרקסיסטי והחל להתנכל לה, גם בגלל מערכת יחסים בין-גזעית שניהלה עם מדריכה במחנה, פג הולמס. מארי עזבה עם הולמס את המחנה, והשתיים החלו לטייל ברחבי ארצות הברית בטרמפים, ברגל, ובקפיצה על רכבות משא. לאחר מכן, מארי עבדה ב-YWCA (ארגון הנשים המקביל לימק"א)
לימודי משפטים.
מארי בקשה להתקבל לאוניברסיטת צפון קרולינה ב-1938, אך נדחתה בגלל הגזע שלה - כל הקמפוסים והשירותים הציבוריים במדינה היו מופרדים גזעית. המקרה נהיה למפורסם והתנוסס בכותרות בעיתונים לבנים ושחורים כאחד. מארי כתבה לפקידים ציבוריים, החל מנשיא האוניברסיטה ועד נשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט, ופרסמה את תגובותיהם בתקשורת במאמץ לדרבן אותם לפעולה מחמת הבושה. ה-NAACP גילו עניין במקרה, אך מאוחר יותר מיאנו לייצג אותה בבית המשפט, כנראה מכיוון שחששו שהשנים הרבות בהן התגוררה בניו יורק מחלישים את עמדתה. מנהיג ה-NAACP רוי וילקינס התנגד לייצוגה של מארי מכיוון שכבר פרסמה את התגובות של נציגי הציבור, דבר שהוא ראה כ"לא דיפלומטי". בנוסף, הנטייה המינית שלה שחקה תפקיד בדחייה. מארי נהגה ללבוש מכנסיים בתקופה שנשים לבשו בעיקר חצאיות, ולא הסתירה את יחסיה עם נשים.
בתחילת 1940, מארי הסתובבה ברחובות בעיר ברוד איילנד, מוטרדת מ"היעלמותה של חברה". היא נעצרה על ידי המשטרה, ונלקחה לאגף הפסיכיאטרי של בית החולים בלוויו בניו יורק. היא עזבה את בית החולים במרץ, בליווי שותפתה לדירה אדלין מקבין, והשתיים עלו על אוטובוס לדורהם לבקר את דודותיה של מארי.
כשהגיעו לווירג'יניה, קמו השתיים מהמושבים הרעועים באחורי האוטובוס, האזור השמור לשחורים על פי חוק, ועברו לשבת באזור של הלבנים. השתיים סירבו לחזור למושבים האחוריים, גם לאחר שהוזעקה המשטרה, והן נעצרו. ה-NAACP ייצג את הנשים, אך כשהן הורשעו רק בהפרעה לסדר הציבורי ולא לסעיפי ההפרדה הגזעית, נטש הארגון את התיק. ארגון העובדים הסוציאליסטי, The Workers' Defense League (WDL), שילם את הקנס. כמה חודשים לאחר מכן, שכר ה-WDL את שירותיה של מארי לכהן בוועד המנהל.
ב-WDL, מארי נהייתה פעילה בתיק של אודל ואלר, אריס שחור שהורשע ברצח בעל האדמה הלבן שהוא עבד, אוסקר דייוויס. לטענת ה-WDL, דייוויס רימה את ואלר, ואיים עליו, וואלר ירה בו מתוך חשש אמיתי לחייו. מארי נסעה ברחבי וירג'יניה כדי לגייס כספים לערעורו של ואלר. היא כתבה לגברת הראשונה, אלינור רוזוולט, שבתורה כתבה למושל וירג'יניה, ג'יימס הוברט פרייס, וביקשה ממנו לוודא שהמשפט הוגן. מאוחר יותר, היא שכנעה את הנשיא לבקש באופן פרטי מהמושל להעניק להמתיק את גזר דין המוות של ואלר. דרך התכתבות זו, מארי וגברת רוזוולט פיתחו חברות שנמשכה עד מותה של רוזוולט, כעבור כעשרים שנה. למרות כל המאמצים, המושל לא נענה לעתירות, וואלר הוצא להורג ב-2 ביולי 1942.
אוניברסיטת הווארד.
האירועים המשפטיים שהייתה מעורבת בהם הובילו את מארי לבחור בקריירה בתחום משפט זכויות האדם. ב-1941 התחילה ללמוד משפטים באוניברסיטת הווארד. היא הייתה האישה היחידה במחזור שלה, וגילתה עד מהרה את רמת הסקסיזם הרווח שם, אותו כינתה "ג'יין קרואו", על משקל חוקי "ג'ים קרואו" שהיו הבסיס המשפטי להפרדה הגזעית והאפליה נגד שחורים. ביום הראשון של הלימודים, פרופסור אחד, ויליאם רוברט מינג, ציין שהוא לא מבין למה נשים לומדות משפטים, ומארי התרגזה מאוד.
ב-1942, בעודנה סטודנטית למשפטים, מארי הצטרפה לקונגרס לשוויון גזעי ( Congress of Racial Equality (CORE)). באותה שנה, פרסמה את המאמר "הדילמה של הצעיר השחור", אשר כפר בהפרדה הגזעית בצבא האמריקאי, אשר נמשך במהלך מלחמת העולם השנייה. היא גם השתתפה במספר פעולות התבצרות במסעדות בוושינגטון די. סי. שפעלו לפי מדיניות של הפרדה גזעית. פעולות אלו קדמו לתנועה הרחבה יותר שהתקיימה בשנות החמישים והשישים.
מארי נבחרה לכהן כשופטת ראשית בבית המשפט הסטודנטיאלי באוניברסיטת הווארד, וב-1944 סיימה את התואר כשהיא המצטיינת במחזורה. גברים שסיימו במעמד זה קיבלו מהאוניברסיטה מלגות ללימודים מתקדמים באוניברסיטת הרווארד, אך מארי, כאישה, לא יכלה להתקבל שם. היא קיבלה מהרווארד מכתב דחייה למרות תמיכתו של הנשיא רוזוולט. היא כתבה בתשובה: "הייתי משנה את מיני בשמחה כדי לעמוד בדרישותיכם, אך מכיוון שאין בפני אפשרות כזו, אין בידי אלא לנסות לשכנע אתכם לשנות את דעתכם. האם תנסו לומר לי שהאפשרות השנייה קשה באותה מידה כמו הראשונה?"
את התואר המתקדם שלה במשפטים סיימה בסופו של דבר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. התזה שלה הייתה בנושא הזכות להזדמנויות שוות בתעסוקה, בה טענה ש"הזכות לעבוד היא זכות בסיס". התזה פורסמה כמאמר בכתב העת המשפטי של ברקלי.
המשך קריירה.
לאחר שעברה את בחינות הלשכה בקליפורניה ב-1945, מארי התחילה לעבוד כסגנית היועץ המשפטי, השחורה הראשונה בתפקיד כזה. ב-1946 נבחרה על ידי הקונגרס הלאומי לנשים שחורות כאשת השנה, וב-1947 לאשת השנה של מגזין מדמוזל.
ב-1950, מארי פרסמה את הספר States' Laws on Race and Color, שסקר וביקר את החוקים להפרדה גזעית ברחבי ארצות הברית. היא השתמשה בכלי ניתוח מתחומי הפסיכולוגיה והסוציולוגיה בנוסף לניתוח משפטי, שיטה חדשנית שגררה ביקורת בעת לימודיה מהפרופסורים בהווארד. מארי טענה שעל עורכי דין בתחום זכויות האזרח לאתגר את החוקים בבית המשפט כלא חוקתיים, במקום לנסות להוכיח שאין הם עומדים בסטנדרט השוויון על פי תורת "נפרד אך שווה" שהיה נהוג.
ת'ורגוד מרשל, שהיה אז היועץ המשפטי של ה-NAACP והיה מאוחר יותר לשופט בית המשפט העליון, קרא לספר "התנ"ך של התנועה לזכויות האזרח". הגישה שלה השפיעה משמעותית על הגישה של ה-NAACP במשפט המכונן בראון נגד מועצת החינוך ב-1954, בו הביאו גם מחקרים פסיכולוגיים על השפעת ההפרדה הגזעית. בית המשפט העליון פסק באותו מקרה שהפרדה כזו אינה חוקתית.
מארי חייתה בגאנה בשנים 61–1960, כשהייתה בסגל של בית הספר למשפטים של גאנה. היא חזרה לארצות הברית, והמשיכה ללמוד באוניברסיטת ייל, והייתה לשחורה הראשונה שקיבלה דוקטורט במשפטים. היא לימדה באוניברסיטת ברנדייס בין השנים 1968 ל-1973, שם הייתה פרופסור מן המניין.
ג'יין קרואו.
מארי עמדה בחזית התנועה לזכויות האזרח, לצד דמויות שהיו לידועות ממנה - מרתין לותר קינג, ג'וניור, רוזה פארקס, ואחרים. מארי הייתה אישה שלא חששה להתבטא, ונלחמה על זכויות נשים יחד עם זכויות של שחורים. היא טבעה את המונח "ג'יין קרואו", שהתפתח מהכרה באפליה נגד נשים גם במרחבים אקטיביסטים שחורים, לרעיון שבא להדגיש כיצד חוקי אפליה גזעית פוגעים באופן ספציפי בנשים שחורות. ב-1964 נשאה נאום בוושינגטון די. סי. שכותרתו "ג'ים קרואו וג'יין קרואו", שסקר את מאמציהן של נשים שחורות במאבק לשוויון גזעי, ומאוחר יותר גם לשוויון מגדרי. היא עזרה להחיל שיח שגרס ששוויון מגדרי חשוב לא פחות משוויון גזעי.