Remember Me (בעברית: זכרי אותי), הוא שיר מתוך הסרט "קוקו" שנכתב על ידי קריסטן אנדרסון-לופז ורוברט לופז. בסרט, השיר בוצע בידי הדמויות ארנסטו דה לה קרוז, הקטור, מיגל ומאמא קוקו אשר אותם מדבבים במקור בנג'מין בראט, גאל גרסיה ברנאל, אנתוני גונזלס ואנה אופליה מורגינה, ובגרסה העברית אסף פריינטא, גילן שחף, עומר חובי ודינה דורון. השיר זכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-90, וכן היה גם זכייתם השנייה באוסקר עבור היוצרים רוברט וקריסטין לופז, לאחר השיר "Let It Go" בשנת 2013.
כמו כן בסוף כותרות הסרט השיר מושר בגרסת פופ בידי מיגל. כמו כן קרלוס ריברה הקליט גרסה לשיר בשם "Recuérdame" לגרסה הספרדית של האלבום.
תוכן.
השיר בוצע מספר פעמים בסרט. בתחילה השיר בוצע על ידי ארנסטו דה לה קרוז (בנג'מין בראט) שביצע הופעה ענקית מול קהל לפני שנפל עליו הפעמון, בהמשך השיר בוצע על ידי הקטור (גאל גרסיה ברנאל) ששר שיר ערש לבתו הקטנה קוקו המתואר כפלאשבק ולבסוף השיר בוצע על ידי מיגל (אנתוני גונזלס) למאמא קוקו שהוא מזכיר לה את אביה ומאמא קוקו (אנה אופליה מורגינה) נזכרת באביה ומצטרפת אליו לשירה.
דיוויד גטה
לוול ויקר
לוול פאלמר ויקר הבן (באנגלית: .Lowell Palmer Weicker Jr; נולד ב-16 במאי 1931) הוא פוליטיקאי אמריקאי ממדינת קונטיקט, שייצג אותה בקונגרס — ראשית בבית הנבחרים (1971-1969) ולאחר מכן בסנאט האמריקאי (1989-1971) — ולבסוף היה מושל המדינה. ב-1980 ניסה, ללא הצלחה, להתמודד לנשיאות ארצות הברית. אף שהיה חבר המפלגה הרפובליקנית בתקופתו בקונגרס, לימים עזב את שורות המפלגה והפך לאחד המועמדים הבודדים שנבחרו לתפקיד מושל בארצות הברית מטעם מפלגה שלישית בשנים האחרונות, ועשה זאת כנציג "מפלגת קונטיקט".
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
ויקר נולד בפריז בירת צרפת, בנם של זוג ההורים האמריקאים מרי הייסטינגס (לבית ביקפורד) ולוול פאלמר ויקר. סבו תיאודור ויקר היה מהגר גרמני שנמנה בין מייסדי התאגיד "אדוארד רובינסון סקוויב" המתמחה בייצור מוצרי רוקחות. ב-1949 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון לורנסוויל שבמדינת ניו ג'רזי. ב-1953 סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל וחמש שנים אחר כך, ב-1958, היה לבוגר בית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה. הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו לאחר ששירת בצבא ארצות הברית בין השנים 1953–1955 והשתחרר בדרגת לוטננט ראשון.
קריירה בקונגרס.
בין השנים 1963–1969 היה ויקר חבר בבית הנבחרים של קונטיקט, הבית התחתון בבית המחוקקים של המדינה מטעם מחוז גריניץ'. ב-1968 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כחבר המפלגה הרפובליקנית. ויקר כיהן בבית הנבחרים כהונה אחת בלבד בת שנתיים בטרם נבחר לסנאט ב-1970. בבחירות שנערכו בשנה זו היטיב עמו פיצול ששרר בשורות המפלגה הדמוקרטית. הסנאטור המכהן תומאס דוד התמודד כעצמאי לאחר שאיבד את המועמדות הדמוקרטית לג'וזף דאפי. בסופו של דבר, ויקר זכה בבחירות עם 41.7 אחוזים מקולות הבוחרים.
ויקר שירת בסנאט של ארצות הברית במשך שלוש תקופות כהונה בנות שש שנים כל אחת, מ-1971 עד 1989. הוא זכה לתשומת לב לאומית בשל שירותו בוועדת ווטרגייט של הסנאט שחקרה את פרשת ווטרגייט, שם הפך לסנאטור הרפובליקני הראשון שקרא להתפטרותו של הנשיא ריצ'רד ניקסון. הוא נבחר מחדש ב-1976. ב-1980, לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו באותה השנה, ניסה ויקר להתמודד למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית אך ניסיון זה לא הניב פרי.
ויקר היה קול ליברלי במפלגה הרפובליקנית שנעשתה שמרנית יותר ויותר. לראיה, ב-1986, ארגון הפרוגרסיבי "אמריקאים לפעולה דמוקרטית" (Americans for Democratic Action) דירג את ויקר כרפובליקני הליברלי ביותר בסנאט, והעניקו לו דירוג גבוה יותר מאשר הסנאטור האחר של קונטיקט, כריס דוד הדמוקרטי. ויקר מתח לא פעם ביקורת על ההשפעה ההולכת וגוברת של הימין הנוצרי על המפלגה, תיאר את הפרדת הדת מהמדינה כ"תרומה הגדולה ביותר של המדינה לתרבויות העולם", וב-2012 הוסיף לטעון כי המפלגה "נדדה כל כך ימינה ששום מתון לא יכול היה לצלוח בחירות מקדימות".
ויקר היה תומך חזק בזכויות הנכים בתקופתו בקונגרס, אף על פי שבסופו של דבר איבד את מושבו לפני ש"חוק האמריקאים עם מוגבלויות" נחקק ב-1990. בריאיון עיתונאי שהעניק בערוב ימיו וייקר הגדיר את עבודתו למען "חוק האמריקאים עם מוגבלויות", את פעילותו להרחבת המימון למנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי, את מאבקו להגדלת התקציב של המכונים הלאומיים לבריאות ולמען מימון מחקר תרופת הזידוֹבוּדין (Zidovudine) כהישגים בהם היה הכי גאה בסנאט של ארצות הברית.
קשריו המתוחים של ויקר עם הממסד הרפובליקני ראשיתם עוד כאשר קיבל תמיכה נלהבת מהנשיא ניקסון בעת בחירות 1970 לסנאט, תמיכה שהתפוגגה עם התקפותיו על הבית הלבן בשל פרשת ווטרגייט. מאוחר יותר, יחסיו עם משפחת בוש נעשו עכורים, ופרסקוט בוש הבן (אחיו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש) אף שקל להתמודד נגד ויקר בבחירות המקדימות הרפובליקניות למועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט מטעם קונטיקט. הליברליזם שהפגין הרחיק ממנו יותר ויותר את הרפובליקנים בקונטיקט, במיוחד לאחר מאמצו למנוע את העמדתם של שמרנים רבים לתפקידים ציבוריים במדינה, מה שהביא להפגנות נגדו במהלך בחירות אמצע הכהונה ב-1986, ולבסוף ב-1988 הוא הפסיד את מושבו בסנאט לג'ו ליברמן. ליברמן נהנה מתמיכתם של ויליאם באקלי, המוציא לאור של כתב העת הדו-חודשי "National Review", ואחיו, הסנאטור לשעבר ג'יימס באקלי ממדינת ניו יורק, חבר המפלגה השמרנית של ניו יורק.
מושל קונטיקט.
דומה היה כי בעקבות הפסדו בבחירות לסנאט ב-1988 קריירתו הפוליטית של ויקר הובאה לידי גמר, והוא הצטרף לסגל הלימודי בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. עם זאת, ב-1990 הכריז על התמודדותו לתפקיד מושל קונטיקט כמועמד "מפלגת קונטיקט" (A Connecticut Party). הוא ביסס לעצמו קהל בוחרים של רפובליקנים ליברליים, דמוקרטים מתונים ובוחרים עצמאיים. המיתון בראשית שנות ה-90 הכה את קונטיקט שוק על ירך, והחמיר את הצניחה בהכנסות המדינה מדרכי מיסוי מסורתיים כמו מס חברות ומס קנייה, מה שהחריף את אי השוויון במדינה והוביל לנסיקת שיעור הפשע. לפוליטיקה של קונטיקט מסורת ארוכה של התנגדות להחלת מס הכנסה ארצי — מס שכזה יושם ב-1971 אך בוטל כעבור שישה שבועות בלחץ ציבורי.
ויקר התמודד בתחילה עם מצע ובו פתרון למשבר הפיסקלי שפקד את קונטיקט ללא הטלת מס הכנסה. הוא ניצח במירוץ בעל שלושה מועמדים, כשיריביו הם ג'ון ג'יי רולנד הרפובליקני וברוס מוריסון הדמוקרטי, והותצאות היו 40% מהקולות נרשמו לטובת ויקר, 37% לרולנד ו-20% למוריסון. ויקר הפסיד במחוזות פיירפילד וניו הייבן לרולנד, אך זכה במזרח קונטיקט, וזכה לתמיכה חזקה במיוחד מאזור הרטפורד, שם זכה לתמיכתם של העיתון הנפוץ ביותר בקונטקיט "Hartford Courant" ושל איגודי עובדים רבים במדינה. בעיתון "לוס אנג'לס טיימס" נכתב שהתמיכה לה זכה מצד מצביעים דמוקרטים הובילה לניצחון של ויקר ולמיקומו של מועמד המפלגה הדמוקרטית ברוס מוריסון במקום השלישי.
לאחר השבעתו לתפקיד, עם גירעון צפוי של כ-2.4 מיליארד דולר אמריקני, ויקר נמלך בדעתו ודחף לאימוץ של מס הכנסה, מהלך שלא התחבב בעיני ההמון. הוא הצהיר כי הוא השתמש בזכותו כמושל והטיל וטו על שלושה תקציבי מדינה שלא הכילו מס הכנסה, וכפה השבתה חלקית של הרשות המבצעת, לפני שבית המחוקקים העביר בקושי תקציב ב-1991. תקציב המדינה לשנת 1991 קבע את שיעור מס ההכנסה על 6%, הוריד את מס המכירות מ-8% ל-6% תוך הרחבת בסיס מס הקנייה, הפחית את מס החברות ל-10.5% במהלך שנתיים, וביטל מיסים על רווחי הון, ריביות, ודיבידנדים. התקציב כלל ביטול סיוע ממשלתי לבתי ספר פרטיים ומקומיים. צעדים דרסטיים אלה עוררו מחלוקת. מחאה עצומת-ממדים נגדו בהרטפורד משכה כ-40,000 מפגינים זועמים, חלקם גידפו אותו וירקו לעברו. בית המחוקקים ניסה להעביר תיקון חקיקתי המבטל את מס ההכנסה הרחב, אך ויקר הטיל על מהלך זה וטו.
החלטתו של ויקר ליישם מערכת של מס הכנסה הובילה לביקורת מתמשכת נגדו. הארגון השמרני "מכון יאנקי" טען באוגוסט 2006 כי לאחר 15 שנים מס ההכנסה שהנהיג ויקר לא הצליח להשיג את יעדיו המוצהרים. עם זאת, הוא זכה לתשומת לב לאומית בשל מנהיגותו בנושא, וקיבל את פרס "פרופיל האומץ" מהספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ון קנדי "על שנקט עמדה לא פופולרית ואחר כך דבק בה בתוקף". תוך שנתיים תקציב המדינה של קונטיקט היה בעודף והוא זכה להערכה רבה בקרב הבוחרים. ב-1994 הכריז ויקר כי אין בכוונתו להתמודד לתקופת כהונה שנייה. שנתו האחרונה בתפקיד עמדה בסימן מחלוקת סביב ירי על מכוניתו של לואי גולדברג, נציב בממשלת קונטיקט. ב-2000 הביע את תמיכתה במועמדותו של ביל בראדלי לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, וב-2004 צידד במועמדותו של הווארד דין, לשעבר מושל ורמונט.
הבחירות לסנאט ב-2006.
לקראת בחירות 2006 בארצות הברית הודיע ויקר כי הוא שוקל להתמודד פעם נוספת מול הסנאטור ג'ו ליברמן. הוא התנגד לתמיכתו של ליברמן במלחמת עיראק, ובמאמר שבפרסם ויקר בעיתון "הניו יורק טיימס" ב-5 בדצמבר 2005 כתב על ליברמן: