נולד בשם רפאל רוזנצוויג. מאוחר יותר עברת את שמו לאֵילון. השתתף במלחמת העצמאות, ואיבד עין בקרב לטרון. הוא התייחס לכך בהומור, באומרו כי "כאשר איבדתי עין אחת, אז התחלתי לחיות. עם שתי עיניים לא ידעתי איך חיים". הוא נקרא נלסון על שם האדמירל הבריטי הוריישו נלסון, שאיבד את עינו בקרב בשנת 1794. אחרי מלחמת השחרור יצא נלסון לאמריקה, וכשחזר הגיע להתיישב באילת הצעירה. הוא עבד במכרות תמנע כנהגו של מנהל המכרה מאיר בית אש והיה גם כתב נודד שפרסם טורים בעיתונים ארציים מסיפורי אילת והדרום. ב-22 ביולי 1957 נעצר נלסון, כשיצא בשליחות עיתונאית של מגזין "העולם הזה" לחצות את תעלת סואץ במסווה של מלח על אוניית מטען. הוא עלה על סיפון האונייה הדנית "בריגיטה טופט" שעברה בתעלת סואץ, ובעת שעברה בתעלה עצרו אותו שלטונות מצרים. נלסון נכלא באשמת ריגול לטובת ישראל, ושוחרר לאחר התערבות האו"ם. כשחזר לישראל סיפר כי עבר עינויים בעת מעצרו. הוא נחשד כי מסר סודות למצרים והועמד לדין, וב-11 בפברואר 1960 נדון למאסר על־תנאי של שנתיים ולתשלום קנס של 1,000 לירות. אורי אבנרי, עורך השבועון שבשליחותו יצא נלסון לחצות את תעלת סואץ, טען כי השלטונות בישראל נטפלו לנלסון כחלק מדה־לגיטימציה לעיתון "העולם הזה", שנתפס חתרני.
לאחר שובו מן השבי ניסה מזלו את מזלו כמדריך תיירים באילת. ב־1959 הוא פתח שם את הבר "סוף העולם" בבניין דירות תת־קרקעי. המועדון היה ידוע במגוון האומנים שהחלו שם את הקריירה שלהם כזמרים, כמו חוה אלברשטיין, שמוליק קראוס, ג'וזי כץ, לוליק ודוד כהן, שהופיעו בו. בהמשך נסגר המקום ונפתח שוב כמועדון לילה באותו שם, במבנה ייעודי תלת־מפלסי. ב-1959 נשא נלסון לאישה את לאה לוין, רקדנית צעירה מלהקת בת־שבע. לשניים יש ילד ושמו גיא, המתגורר כיום ארצות הברית. בני הזוג נפרדו בתחילת 1961.
בשנת 1964 ניהל לזמן מה את מועדון "מינוס 206" בטבריה ומכר אותו לצלם מקסים סולומון. אחר כך ניסה מזלו כאמרגן אך ללא הצלחה מרובה. רק לאחר כיבוש סיני נכנס לתודעה הישראלית כאשר הקים את כפר הנופש שלו בטאבה בשנת 1970.
תדמיתו הציבורית כנהנתן וכמאצ'ו, עם שרשרת שיני כריש, כובע בוקרים, בקבוק בירה והזקן התמידי, הפכה אותו לדמות ידועה בישראל. הוא פרסם את הבירה האמריקנית "באדוויזר", וגילח את זקנו המפורסם בפרסומת לסכיני גילוח של חברת "בונד".
באפריל 1985 הקליט נלסון את שירם של דוד קריבושי ואלון אבידר "טאבה סבבה" והופיע איתו בתוכנית הטלוויזיה "סיבה למסיבה", שהנחה מני פאר.
בפב' 1987 הוא נישא למריאן ויצמן ביתו של הסופר הצרפתי הידוע ז'אק דרוז'י-ויצמן.
ב-1988 נפטר נלסון מהתקף לב ונקבר באילת בלוויה המונית. במותו קיבל הספדים מאישים רבים: ראש העיר רפי הוכמן, שולמית אלוני, מיכאל בר זוהר, דידי מנוסי ועוד. על המצבה שלו נכתבה בלדה שכתב חברו עמוס אטינגר.
סה"כ נלסון נישא 4 פעמים ונולדו לו לפחות 4 ילדים מנישואיו.
הכפר של נלסון.
הכפר של רפי נלסון בטאבה היה למרכז לפעילויות מוזיקליות ותרבותיות רבות. אורחיו היו אנשי שלטון, גנרלים ואנשי בוהמה רבים.
הכפר הפך ללוקיישן אהוב על במאי קולנוע ובין השאר צולמו בו הסרט "כץ וקרסו" (1971), שבו שיחק נלסון בתפקיד אורח, וסרטו של אסי דיין "עם ישראל חי" (1981) נלסון שיחק בתפקיד משנה גם בסרט "שלושה ואחת" (1975) והופיע בתוכניות טלוויזיה רבות.
ב-1982 כאשר ישראל נסוגה מחצי האי סיני הכפר של נלסון שהיה סמוך לגבול נשאר במחלוקת וגרם לקרע בין המדינות. נלסון עשה כל שביכולתו להשאיר את הכפר שלו בשליטה ישראלית מה שגרם לקרע בין המדינות. בשנת 1986 החליטה ממשלת ישראל לצאת לבוררות על טאבה כדי לשקם את היחסים עם מצרים. פסק הבוררות שניתן ב 29 בספטמבר 1988 קבע שטאבה היא שטח מצרי.
ב-1989 הוחזרה טאבה למצרים – החלק האחרון מחצי האי סיני שהעבירה אליה ישראל – במסגרת הסכם השלום עם מצרים.
בשנת 2021 יצא סרטו הדוקומנטרי של הבמאי אבי מאור מרזוק "המלחמה האחרונה של נלסון", על סיפורו של נלסון וכפר הנופש שלו בטאבה, שנקלע לסכסוך הגבול בין ישראל למצרים. הסרט שהוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל דוקאביב מביא תיאורים וסיפורים על עלילות חייו של נלסון והוויית הכפר. הסיפור מסופר דרך עיניהם של אורחי הכפר וחבריו של נלסון, ומשולבים בו קטעי ארכיון נדירים ותמונות מהאוסף הפרטי העצום של נלסון.
אברהם פריד
אַבְרָהָם פְרִיד (שם מלא: אַבְרָהָם שַבְּתַּאִי הַכֹּהֵן פְרִידְמַן; נולד בי"ב באדר ב' ה'תשי"ט, 22 במרץ 1959) הוא זמר ויוצר חסידי-אמריקאי בולט.
פריד החל את דרכו המוזיקלית בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 והוציא עשרות אלבומים ובהם שירים שהפכו ללהיטים. כמה מאלבומי האולפן שלו זכו למעמד אלבום פלטינה וזהב. מראשית המאה ה-21 הוא משתף פעולה גם עם יוצרים ישראלים בולטים.
פריד הוא אחד משלושת הזמרים החרדיים שזכו בתואר "גדול הזמר החסידי", אשר נאמר עליהם בהקשרים רבים (לצד הזמרים יעקב שוואקי ומרדכי בן דוד).
קורות חייו.
נולד בשכונת קראון הייטס בארצות הברית לרב יעקב משה ומרים צימל פרידמן. את דרכו המוזיקלית החל פריד כילד בגיל 9, בתלמוד תורה אהלי תורה כששימש סולן במקהלת הילדים החב"דית "אלי והילדים" בניצוחו של אלי ליפסקר שהופיעה בקרב קהילות יהודיות ברחבי ארצות הברית. חלק מקטעי הסולו שלו כסולן הלהקה שנשתמרו על סלילי הקלטה ישנים שולבו על ידי פריד בכמה משיריו במשך השנים כשהוא מלווה את עצמו בקולו העכשווי. גדל והתחנך בישיבה חבדי"ת, חתם על תקליטו אברהם פריד כשם במה, ולאורך כל שנות הקריירה הוא מכונה כך.
באחת מהופעותיו החובבניות במחנה קיץ לפני ילדי המחנה, הבחין בו המפיק שייע מנדלוביץ' והחליט כי בנער גלום פוטנציאל גדול שכדאי לממשו. לאחר שיצר עמו קשר ושכנע אותו להוציא תקליט ראשון הקליט פריד את תקליטו הראשון "No Jew Will Be Left Behind" ("אף יהודי לא יישאר מאחור"), שהפך מיד ללהיט בקרב הציבור החרדי-דתי בישראל ומחוצה לה, ושבר את ההגמוניה של כוכב המוזיקה החסידית המרכזי עד אז – מרדכי בן-דוד (שסייע, לבקשתו של מנדלוביץ', בהפקת האלבום כ"עוזר מפיק").
שני תקליטיו הראשונים, נחשבים לחובבניים יחסית, ופריד עצמו התבטא פעם כי היום הוא מתבייש להאזין להם. התקליט השלישי "תנו שבח" נחשב לאלבומו המקצועי הראשון, ואחד המוצלחים מביניהם.
בשנת ה'תשמ"ה (1985). כשנערך סיום לימוד מסלול הרמב"ם היומי הראשון, ביקשו מארגני הכינוס את אישורו של רבי מנחם מנדל שניאורסון להופעה בישראל, וקיבלו תשובה חיובית. מאז החל פריד להופיע בארץ בצורה סדירה.
באחת הפעמים הורה הרב שניאורסון לפריד לשים בתחילת ההופעה ובסופה דולר בקופת צדקה, ומאז ממשיך פריד לעשות זאת בכל הופעה. לעיתים הוא משלב במהלך ההופעות את הסיפור על קופת הצדקה ושני הדולרים שקיבל מהרבי.
באלול תשנ"ז (1997) ערך באמפיתיאטרון תיאטרון המעלות בהר הצופים בירושלים הופעה שהחלה בשעה 4 לפנות בוקר והסתיימה אחרי הזריחה, על פי רעיון של הרב יוחנן פריד ובהפקת יצחק זוננשיין. בהופעה השתתפו תזמורת משטרת ישראל בניצוחו של נצ"מ מנשה לב-רן, מקהלת החזנים "שפתי נועם" מנתניה, מקהלת "פרחי גנים", "פרחי רעננה" ו"פרחי ישיבת יבנה", וצפו בה אלפי אנשים.
פריד הוא אחד הבולטים בתחום הזמר החסידי. שיריו מבוצעים על פי רוב בעברית בהגייה אשכנזית. המוזיקה המלווה את השירים היא על פי רוב מוזיקה חסידית מודרנית הנשענת על בסיס המוזיקה החסידית המסורתית בליווי כלים חדשים ובמקצב מהיר יותר, בהשפעה בולטת של סגנונות הרוק ומוזיקה מערבית אחרת.
הוא מופיע גם לציבור הדתי לאומי, ולמעשה מרבית הופעותיו של פריד בישראל פונות לזרם הדתי לאומי גם מכיוון שבמגזר החרדי קיימים גורמים המתנגדים להופעות זמרים, חלק מההתנגדויות נובעות מכך שפריד נוהג לקיים את הופעותיו מדי פעם בקהל מעורב נשים וגברים ללא הפרדה מגדרית.
עקב ההופעות ללא ההפרדה, רבני הקהילה החרדית ליטאית מחו כנגד פריד ואסרו להאזין לדיסקים של פריד או ללכת ולפרסם הופעות. למרות זאת, הציבור הדתי לאומי והחילוני ממשיך ללכת להופעות אלו.
רבים משיריו הפכו ללהיטים ביניהם: "No jew will be left behind","קל ההודאות","Goodbye golus","תניא", "אדרבה", "אברהם יגל", "שבת היא מלזעוק", "אורו של עולם", "חזק", "לבנימין" (שיר שהלחין משה לאופר), "עלה קטן" (מילים מקוריות שכתב והלחין בעבורו ישי לפידות), "מוריה" (שיר שהלחין מונה רוזנבלום עבור אלבומו 'מונה 4', והושר לראשונה בידי יהודה וסרמן למילים "אנא סלח נא"), "כי הרבית", "כמה טוב שנפגשנו","הפכת", "קח את שלי" (שירים שהלחין ועיבד עבורו, מנהלו המוזיקלי יובל סטופל), "ירושלים שבלב", "הינני בידך" ו"איתך אני" (המוכר גם בשם "עם ישראל חי"), "אחים בנפש", "אבא", "עננו".
פריד התפרסם מחוץ לציבור הדתי והחרדי בקאברים לשירים "רק תפילה אשא" המוכר בשם "שהשמש תעבור עלי" של ירדנה ארזי, ו"מישהו הולך תמיד איתי" של עפרה חזה. בין היתר, שיתף פעולה עם עידן עמדי, שלומי שבת, אריאל זילבר, חנן יובל, דוד ד'אור, יהורם גאון, בועז שרעבי, קובי אפללו, עמיר בניון, חיים משה, חנן בן ארי, שולי רנד, רמי קליינשטיין, ישי ריבו, אמיר דדון, ואביב גפן.
כחסיד חב"ד הקליט פריד ארבעה תקליטים המכילים רק ניגוני חב"ד, ומקפיד לבצע מחרוזת שירים חב"ד בהופעות שלו.
בשנת תשע"ד כתב פריד כמה פעמים טור אישי שבועי בשבועון החרדי "משפחה", תחת כותרת ביידיש שפירושה "לשיר ולומר".