במהלך היום הוא עשוי להעדיף אזורים עם כיסי צמחייה צפופה ובמבוק, בעוד שבלילה הוא עשוי לטפס לרכסים גבוהים במעט ויבשים. בעוד שרוב האיילונים קשורים באופן הדוק לליבת יערות האופיינית בצפיפות מרובה של עצים, ישנן ראיות לכך שהאיילון הזוטר אינו מוגבל דווקא ליערות כאלו ומצוי גם ביערות משניים ובשוליהם שבהם יש פלישה אנושית תדירה. בסבח למשל הוא נמצא במיוחד באזורים כאלה שמתאפיינים ביערות במבוק - כנראה בשל הנוכחות המרובה של עלים רכים הנוחים לעיכול. עם זאת, בעמק דומו בסבח צפיפות האוכלוסייה הייתה גבוהה יותר בליבת היערות לעומת שולי היערות (כ-39 פרטים לקמ"ר לעומת 15 פרטים לקמ"ר). חוקרי טבע הציעו שהסיבה שהאיילון נפוץ למדי בשולי היערות נובעת מכך שהוא זקוק לפריטי מזון צעירים שנפוצים במיוחד באזורים שחווים חדירה אנושית כדוגמת בירוא יערות. האיילון הזוטר מסוגל לשרוד גם במספרים גדולים במטעים חקלאיים.
מרבית הטווח הגאוגרפי של האיילון נשלט על ידי יערות ירוקי עד או ירוקים למחצה, אם כי שטחים גדולים בקמבודיה, תאילנד ולאוס כוללים גם יערות נשירים. מחקרים שנעשו ביערות אלה, הראו שבית הגידול בהם פחות מועדף מיערות ירוק עד, ולמעשה פעמים רבות הוא מצוי בתוך כיסים ירוקים כאלו המובלעים בתוך יערות נשירים.
האיילון הזוטר מראה העדפה ברורה לאזורי שפלה והימנעות מאזורים הרריים יתר על המידה. בבורנאו שבאינדונזיה הוא נצפה רק בגבהים מתחת ל-100 מטר, ובמדינות אחרות מתחת ל-600 או 560 מטר. בתאילנד לעומת זאת, האיילונים נצפו במצלמות נסתרות בפארקים לאומיים בגבהים של 700–900 מטר מעל פני הים.
אקולוגיה.
בניגוד לאמונה הרווחת שהאיילון הזוטר הוא מין פעיל לילה, רוב פעילותו למעשה מתרחשת ביום בעוד שאת רוב הלילה הוא מבלה במנוחה. האיילון כקרוביו הוא בעל חיים בודד באופן קיצוני, והוא מפגין התנהגות טריטוריאלית כלפי בני מינו. הזכרים מסמנים את שטחם על ידי בלוטות ריח שבתחתית הסנטר, והם יתקיפו כל זכר פולש שיפלוש לשטחם באמצעות ניביהם. העור בפלג גופו האחורי של האיילון עבה מן הרגיל ומונע פציעות רציניות מחמת הנשיכות.
השטחים הביתיים של הזכרים והנקבות חופפים באופן ניכר, אבל תחומי הליבה של הטריטוריה בלעדיים עבור כל פרט. הזכרים נקשרים מאוד לשטחם לעומת הנקבות שעוברות לעיתים קרובות לשטחים אחרים בעת הלידה. טווח הפעילות המשוער של הנקבות הוא בסביבות 4.3 דונם ולזכרים 5.9 דונם. זכרים גומאים מדי יום בשיטוטם בטריטוריה כ-89 מטר לעומת הנקבות שגומאות מרחק של 220 מטר.
האיילון הזוטר הוא אוכל פירות בחלקו, אך הוא אוכל גם כמויות ניכרות של דשא ועלים צעירים - בעיקר באזורים הסמוכים לפעילות אנושית. הפירות הנאכלים על ידו משתנים במשקלם מ-1 ל-5 גרם והוא אוכל גם כמות ניכרת של זרעים. טורפיו של האיילון הזוטר רבים ומגוונים בשל גודלו הזעיר ההופך אותו למטרה קלה עבור כל טורף בגודלו ומעלה. בין הטורפים הפוטנציאליים שלו ניתן למנות טיגריס, נמר, דול מצוי, שועל אדום, תן, זבד מלאי, חתול זהוב, חתול שיש, חתול נמרי, דלק צהוב-גרון, נמייה, תנין, נחשים שונים וטורפים רבים אחרים. כאשר האיילון חש בסכנה הוא רוקע עם פרסותיו באדמה בחוזקה ובמהירות בקצב של 4–7 רקיעות לשנייה על מנת להזהיר את שאר האיילונים שבסביבה.
האיילון הזוטר מפגין לרוב התנהגות מונוגמית שבה זכר אחד מתרבה עם נקבה אחת, אולם באזורים שבהם שטחם של מספר נקבות חופף לשטחו של זכר אחד הוא יפגין התנהגות פוליגמית. הנקבה מיד לאחר הלידה כבר מיוחמת ומוכנה להתרבה שוב, כך שכמעט בכל עת נתון היא נמצאת בהריון ומסוגלת להביא לעולם מדי שנה 2–3 עופרים. ההריון נמשך 140–177 ימים, לאחריהם נולד עופר יחיד השוהה בימיו הראשונים בצמחייה הצפופה. האם נוהגת להניק את העופר מפעם לפעם תוך כדי שהיא עומד על שלוש רגליה והרגל האחורית מונפת באוויר; הסיבה לכך היא שבמהלך היניקה עופרי האיילון יונקים כשראשם כלפי אימם בניגוד לפרסתנים אחרים שאחוריהם מופנים כלפי אימם במהלך היניקה.
האיילון נגמל לאחר עשרה שבועות ויכול להתרבות החל מגיל שישה חודשים. תוחלת חייו עשויה להגיע ל-12 שנים.
מצב.
האיילון הזוטר מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל תפוצתו הרחבה ברחבי אסיה ואוכלוסיות גדולות למדי שמתמידות אפילו באזורים הסובלים בתדירות מבירוא יערות וציד. ישנן מספר אי ודאויות גדולות לגבי המצב הנוכחי של המין כדוגמת חוסר מידע מהנוכחות שלו באיי סונדה והשפעת הציד ואובדן בית הגידול, אם כי לא ברמה הנדרשת כדי לעבור להיות מסווג כמין חסר נתונים.
הנתונים הנוכחיים מראים כי האיילונים נעלמו מכמה אזורים שבהם היו נפוצים בעבר. האיילון הזוטר ניצוד בכבדות יחד עם האיילון הענק למטרת בשר והשניים נחשבים לעיתים כמזון מהחי המועדף ביותר בדרום-מזרח אסיה. לעומת האיילון הענק, האיילון הזוטר מיומן יותר בשרידות באזורים עם ציד כבד ואישוש לכך בא לידי ביטוי שהוא היונק היחיד הגדול מחולדה שנותר בהאואי נאנג - אזור מבודד של כמה קמ"רים של יער הסמוך לויינטיאן בירתה של לאוס - אשר סבל ב-1990 מציד מרוכז באמצעות רובים ומלכודות. למרות העמידות לציד, בווייטנאם למשל תועדה ירידה מהירה במספריו בין 1970 ל-1990, כאשר באזור בואון לואוי למשל היו נצפים בלילות בצידי הכבישים ב-1978 לפחות שלושה איילונים לכל 5 קמ"ר, וב-1993 לא נצפו כלל איילונים אפילו לאחר 10 קמ"ר של נסיעה. אחת הסיבות לכך היא כנראה היעילות של הציד בשעות הלילה אשר נעשה באמצעות פנסים ורובים כאשר העיניים הזוהרות של האיילונים מסגירות את נוכחותן. איום נוסף חמור לא פחות הוא ציד באמצעות מלכודות שנפרסות ברחבי היערות או באמצעות כלבי ציד. ירידות במספרים מתרחשות גם בסינגפור ובאיים סומטרה ובורינאו.
אף על פי שכאמור ציד ואובדן בית גידול מתרחש ברמות גבוהות כמעט בכל המגוון של מין זה, אין עדות ברורה לכך שהאוכלוסיות יורדות בדרסטיות - למעט מקרים שבהם בתי גידול עם יערות מתאימים הושמדו לחלוטין. במרבית המדינות ישנם תקנות ציד וסחר מסודרות למין אם כי מן הסתם האכיפה אינה רצינית כל כך.
בתרבות.
לאיילון הזוטר יש תדמית של בעל חיים חכם בפולקלור האינדונזי והמלאי - עובדה שבאה לידי ביטוי בשמו המקומי - "קאנצ'יל". סיפור עממי שנפוץ בקרב המקומיים מספר על איילון זוטר בשם "סאנג קאנצ'יל" (סאנג החכם) שניסה לחצות נהר שורץ תנינים כשאחד מהם מרושע במיוחד ומתאר כיצד האיילון הערים עליהם כדי לחצות מגדה אחת של הנהר לגדה השנייה בכך שאמר להם שהמלך מזמינם לסעודה והוא שלח אותו למנות אותם כדי שידע מה מספרם; בסופו של דבר לאחר הבטחה מצד התנינים הוא דילג על ראשיהם בנהר בעודו מונה אותם ובהגיעו לשפת הגדה הודה להם שעזרו לו לחצות וחגג זאת באכילת פירות טעימים.
איילון נקוד
איילון נקוד (שם מדעי: "Moschiola"; קרוי גם איילון המושק), הוא סוג של פרסתן אסייני קטן ממשפחת האיילוניים אשר כולל 3 מינים הייחודיים לתת-היבשת ההודית. הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1852 על ידי הזואולוג האנגלי ג'ון אדוארד גריי, ולמעשה, במשך עשרות שנים ההתייחסות המדעית המקובלת אליו הייתה כסוג ומין יחיד תחת השם איילון ממיני ועם השמות המדעיים: ""Moschus meminna","Tragulus meminna" ו-"Moschiola meminna""; רק בתחילת המאה ה-21 נעשתה הבחנה סופית בין המינים. למרות היותו מצוי בדרום אסיה, סוג זה דומה יותר לסוג איילון המים המצוי באפריקה מאשר למיני הסוג איילון המצויים בדרום-מזרח אסיה.
מאפיינים.
כפי שמרמז שמו, האיילון הנקוד שונה מהסוג איילון בעיקר בצבעי פרוותו: בעוד שלאיילון יש פרווה חומה או כתומה עם פסים בגרון בלבד, לאיילון הנקוד הפרווה בצבע זית-חום דהוי עם דוגמאות של פסים, נקודות וכתמים בהירים לאורך הצלעות המקנים לו דמיון רב לאיילון המים. דוגמאות אלו מסייעות לאיילון להיות מוסווה היטב ולהיטמע בנוף שבסביבתו. הוא מתאפיין גם בראש בהיר עם כתם כהה מעט על המצח, ובבטן לבנה. בנוסף, כפי שעולה משמו המדעי, לאיילון הנקוד יש ריח מושק הנודף מפרוותו, ובניגוד לאיילון אין לו בלוטת ריח בסנטר. האיילונים הנקודים גדולים מרוב קרוביהם האסייתים וזהים בגודלם לאיילון המים, אך קטנים מאיילון המים האפריקני. יש להם מבנה גוף מוצק ועגלגל והם רחבים מעט ממיני האיילון. יש להם אוזניים קטנות, עיניים גדולות וראש משולש. רגליהם דקיקות ונראות כמקלות. זנבם קצר. אין להם קרניים כלל, ובמקום זאת יש לה זוג ניבים ארוכים בלסת העליונה.
האיילון הנקוד הוא בעל חיים זהיר ביותר, ופעיל בעיקר בשעות הלילה בעומק יערות טרופיים, לחים או יבשים. מכיוון שכך, בעל חיים זה נראה לעיתים רחוקות ומעט מאוד ידוע על הביולוגיה שלו, כך שניתן להניח שהיא דומה למדי לביולוגיה של מיני האיילון. הוא ככל הנראה בעל חיים מונוגמי אשר חי בבדידות ברוב השנה או בזוגות. הוא ניזון מעלים, פירות ועשבים. יש להניח שהוא טריטוריאלי. הזכרים מן הסתם ילחמו ביניהם באמצעות הניבים.
איילון פיליפיני
איילון פיליפיני (שם מדעי: Tragulus nigricans; ידוע גם כאיילון בלבק, איילון שחור או פאלנדוק), הוא מין של פרסתן נדיר דמוי אייל זעיר במשפחת איילוניים, האנדמי לאיי הפיליפינים. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1892 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס. שמו המדעי נגזר מיוונית ומלטינית כדלהלן: "Tragulus" = תיש קטן - מתייחס לגודל הזעיר שלו; "nigricans" = "שחרחר" ומתייחס לצבע פרוותו הכהה יחסית למינים אחרים בסוגו.
טקסונומיה.