פטרישיה דיגן נולדה בארצות הברית. כשהייתה בת 17, בשנתה האחרונה בבית-הספר התיכון, היא חוותה משבר נפשי שהוביל לאשפוז ראשון בבית חולים פסיכיאטרי בו קיבלה מהרופאים אבחנה של סכיזופרניה. במאמרים, הרצאות וראיונות רבים, דיגן תיארה את קו השבר שחוותה בעקבות קבלת האבחנה - ובעיקר התייחסה לאובדן התקווה, להתייחסות אליה כאל "סכיזופרנית" ולא כאל אדם בעל רצונות ומחשבות משלו, לדרישת הפסיכיאטר שתימנע בכל מחיר מלחץ ולמעשה תוותר לשם כך על שאיפותיה וחלומותיה, ולמינוני-היתר של תרופות פסיכיאטריות שקיבלה לדבריה.
דיגן תיארה פעמים רבות שני רגעים משמעותיים באותם ימים ראשונים בהם רק החלה את תהליך ההחלמה שלה: רגע משמעותי ראשון היה היום שבו התמלאה בזעם כבוש במשרד הפסיכיאטר, כשחשה שהוא מבקש שתוותר על כל שאיפותיה ותקבל את היותה חולה קשה וכרונית: .
רגע משמעותי שני היה היום שבו הסכימה להצעה החוזרת ונשנית של סבתה לבוא עמה אל הסופרמרקט ולקנות מזון: .
לאט לאט, דיגן מצאה אסטרטגיות חדשות להתמודדות עם הסימפטומים הפסיכיאטריים שהמשיכה לחוות. היא המשיכה לשמוע קולות מטרידים, ויום אחד כאשר קיבלה במתנה מכשיר ווקמן של חברת סוני גילתה שלשמוע מוזיקה באוזניות עוזר לה להתמודד עם הקולות ולתת להם פחות מקום - וזו הייתה הפעם הראשונה שבה גילתה שעל מנת להתמודד עם סימפטומים פסיכיאטריים יש דברים שהיא יכולה לעשות באופן אקטיבי, ולא רק לקחת את התרופות שהפסיכיאטר רשם לה. בהדרגה היא ביקשה להפחית במינוני התרופות. היא העזה ונרשמה לקורס אקדמי במכללה סמוכה, והשלימה באיטיות תואר ראשון. כשהתחזקה מספיק נעזרה בטיפול נפשי על מנת להתמודד עם זיכרונות מודחקים של התעללות שעברה בילדות.
דיגן המשיכה ללימודי תואר שני וב-1984 השלימה דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית. בשנותיה הראשונות כפסיכולוגית קלינית היא לא שיתפה את הקולגות או המטופלים שלה בניסיון החיים שלה - עד שבסוף שנות השמונים החליטה להוציא לאור את הסיפור האישי שלה ולדבר עליו בגלוי.
עבודתה המקצועית.
לאחר שסיימה את הדוקטורט שלה, דיגן החלה לעבוד כפסיכולוגית קלינית בבי"ח פסיכיאטרי ממשלתי. בשנים הראשונות היא שמרה לעצמה את ההיסטוריה האישית שלה בבריאות-הנפש, את המשברים הנפשיים שעברה, האבחנה שקיבלה וההתמודדות המתמשכת שלה. במאמרים מאוחרים יותר היא תיארה את המחירים ששילמה על בחירתה להישאר "בארון", כפי שכינתה זאת: .
רק ב-1986, השנה בה עזבה את העבודה בבית-החולים, היא סיפרה לראשונה על ניסיון החיים שלה בהרצאה פומבית בפני אנשי כמורה במדינת מסצ'וסטס. דיגן הוזמנה להעביר את אותה הרצאה בעוד ועוד מקומות, עד שבשנת 1988 תוכן ההרצאה פורסם כמאמר בשם "החלמה: ניסיון החיים של השיקום" ("Recovery: The lived experience of rehabilitation") בכתב-העת לשיקום פסיכוסוציאלי, כתב-עת אקדמי נחשב ובעל תפוצה.
המאמר של דיגן נחשב בידי רבים לפעם הראשונה שבה מושג ה"החלמה" נכנס לזרם המרכזי של בריאות-הנפש. במאמר, היא מספרת את סיפורה האישי לצד סיפורו האישי של גבר אנונימי שסבל משיתוק פיזי בעקבות תאונה, ומתארת כיצד שניהם עברו תהליך דומה - החל מהכחשה, דרך ייאוש וייסורים ועד למציאת תקווה ולצמיחה אישית דווקא מתוך קבלת המגבלות: . החלמה, היא מסבירה במאמר, .
לאורך השנים דיגן פרסמה עשרות מאמרים אקדמיים ככותבת יחידה, ולקחה חלק בכתיבתם של עשרות נוספים. במאמרים שלה היא מדברת על הצורך בתקווה, על יחסי-הכוחות בין נותני שירות ומקבלי שירות במערכת בריאות-הנפש, על ראיית האדם המתמודד כמומחה לחייו ועל הצורך בקבלת-החלטות משותפת - לרבות בהחלטות לגבי שימוש בתרופות פסיכיאטריות ובמינונן. בעקבות מחקר איכותני שבו ערכה ראיונות פתוחים עם אנשים המתמודדים אף הם עם מגבלה נפשית, היא טבעה את המונח "תרופות אישיות" (Personal Medicine) - אותו היא מגדירה בתור כל מה שהאדם עושה, באופן אקטיבי, על מנת להרגיש טוב ולהמשיך להרגיש טוב. מבחינתה, לצאת להליכה באוויר הפתוח כדי להתמודד עם דיכאון, לעבוד בגינה כדי להתמודד עם זכרונות טראומטיים או להשתמש באטמי אוזניים או במכשיר ווקמן כדי להתמודד עם שמיעת קולות מטרידים, הם תרופות רבות עוצמה - לא פחות מאשר התרופות הכימיות שאותן האדם נוטל בעקבות מרשם של הפסיכיאטר שלו.
דיגן תיעדה את ההיסטוריה של הפרות זכויות-אדם בחסות הפסיכיאטריה, ואת ההיסטוריה של התנועה הצרכנית/תנועת השורדים/המטופלים לשעבר - ההיסטוריה של אנשים המתמודדים עם מגבלה נפשית שהפכו לאקטיביסטים ופעלו לייצג את עצמם למול המערכת הפסיכיאטרית. לאורך כל הכתיבה שלה, דיגן עושה שימוש נדיב בחשיפה ובידע מתוך ניסיון אישי.
במהלך שנות התשעים דיגן הייתה שותפה להקמתו של "המרכז הלאומי להעצמה", ארגון שמייצג ומנוהל בידי ולמען אנשים המתמודדים עם מגבלה נפשית ("a consumer/survivor/ex-patient-run organization", כהגדרתם), אשר עוסק בסינגור, מחקר, בניית כלים וסיוע למסגרות של תמיכת עמיתים. דיגן הייתה בין שלושת המייסדים של הארגון לצד פעילים אחרים בעלי ידע מניסיון אישי של התמודדות עם משברים נפשיים ואבחנה פסיכיאטריות - ד"ר דניאל פישר, שהשלים את לימודי הרפואה וההתמחות בפסיכיאטריה לאחר שורה של אשפוזים כפויים וקבלת אבחנה של סכיזופרניה; והפעילה לזכויות אנשים עם מוגבלויות לורי אהרן. גם ג'ודי צ'מברלין, הפעילה הוותיקה לזכויות אנשים עם מגבלה נפשית, עבדה איתם במרכז. באותן שנים דיגן פיתחה סימולציה שנועדה להעביר את החוויה של שמיעת קולות מטרידים, במטרה לעזור לאנשי מקצוע בבריאות-הנפש להבין את הכוחות הנדרשים להתמודד עם שמיעת קולות מטרידים.
בשנת 2001, פטרישיה דיגן ובת הזוג שלה, דבורה אנדרסון, הקימו חברת ייעוץ בשם PDA. משנת 2005 ואילך - לצד המשך עבודות הייעוץ, ההרצאות, המחקר והכתיבה - החלה החברה לפתח מוצרי תוכנה, שנועדו לשנות את תהליכי העבודה במרפאות בריאות-הנפש, ולא רק להעניק השראה חד-פעמית בדמות הרצאה שלאחריה אנשי המקצוע יחזרו לשיטות העבודה הרגילות שלהם. מוצרי התוכנה שהחברה פיתחה קיבלו את השם CommonGround - קרקע משותפת. פלטפורמת ה-CommonGround מאפשרת למרפאות בריאות-הנפש לשנות את כל דרכי האינטראקציה שלהן עם המטופלים, על מנת להעצים את המטופל ולעודד אותו לייצר קבלת החלטות משותפת עם הפסיכיאטר שלו ועם גורמי הטיפול האחרים. השימוש בפלטפורמה מבוסס על החלטה של המרפאות להעסיק עמיתים מומחים בחדר ההמתנה של המרפאה - אנשים בעלי ידע מניסיון אישי, שהתמודדו בעצמם עם משברים נפשיים ומגבלה נפשית, שעושים שימוש בידע מניסיון ובתחושת הגורל המשותף (היותם "עמיתים", כלומר בני קבוצת השווים), שמועסקים במסגרת המרפאה כחלק מבעלי התפקידים במקום. בנוסף החברה מעבירה הכשרות לעמיתים-מומחים ולאנשי-מקצוע, מייצרת כלים לטיפול ולקבלת החלטות משותפת ומספקת הדרכה וייעוץ. דיגן עצמה מפרסמת בלוג באתר החברה.
דיגן ממשיכה לפרסם מחקרים ולהרצות בכל רחבי העולם - בשנת 2019 חזרה לסדרת הרצאות בישראל, לאחר שהגיעה להרצאות בישראל עוד בשנת 1995.
משפחה.
דיגן חיה בזוגיות ארוכת שנים עם בת הזוג שלה, דבורה אנדרסון, שאף היא מתמודדת עם מגבלה נפשית ונמצאת בהחלמה. השתיים הכירו בשנת 1986, כאשר אנדרסון גייסה אותה כשותפה להקמת ארגון של אנשים המתמודדים עם מגבלה נפשית בכל רחבי מדינת מסצ'וסטס שבארצות-הברית. ב-1997 נולדה לשתיים בת בשם קיאן.
אברהם בלוך
אברהם בלוך (נולד ב-29 באוגוסט 1995, ג' באלול ה'תשנ"ה) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש כתב המשפט של "ערוץ 14".
ביוגרפיה.
נולד בקריית ארבע למשפחה ציונית דתית, השני מבין ארבעה אחים. אביו מיכה הוא פוסק הלכה ומקובל ואמו חנה משמשת כמורה מחנכת. למד בילדותו בחינוך החרדי ובישיבות קטנות.
למד בישיבת ההסדר בשדרות, ולאחר מכן בישיבה הגבוהה בבית אל. בצבא שירת כלוחם בחטיבת גולני. לאחר שירותו הצבאי למד תקופה בישיבת בינות.
היה מפעילי מטה המאבק הירושלמי בחברת סיטיפס, ועבד במחלקת התחקירים של ערוץ כנסת. מדצמבר 2019 ועד אפריל 2021 שימש ככתב המשפט של אתר סרוגים, אז עבר לשמש ככתב המשפט של ערוץ 20, שבהמשך שינה את שמו לעכשיו 14.
קריירה עיתונאית וחשיפות.
באוקטובר 2021 חשף כי מנהל בתי המשפט, יגאל מרזל, ממשיך לנהל את הוועדה לבחירת שופטים למרות היותו מועמד לבית המשפט העליון. בהמשך, חשף כי ניהול הוועדה על ידי מרזל נעשה ללא חתימה על הסדר ניגוד עניינים.
באותה שנה חשף כי הוועדה לבחירת שופטים סיכלה את מינוי ראש המחלקה המשפטית בפורום קהלת, ד"ר אביעד בקשי, לתפקיד שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב, בשל מעורבותו בחקיקת .
בנובמבר 2021 פרסם כי השופטת יסכה רוטנברג פעלה לכאורה בניגוד עניינים, וסרבה לפסול את עצמה מלשבת בתיק של לקוחות הקשורים למשרד עורכי דין בו בעלה שותף.
בהמשך, חשף חשש לניגוד עניינים של המועמדת לבית המשפט העליון, השופטת רות רונן, שנתנה פסק דין במסגרת תיק בו אחד מעורכי הדין הוא שותף של "חבר אישי" שלה, אותו הכניסה לרשימת המניעויות שלה בשל ניגוד עניינים.
במבצע שומר החומות נפצע על ידי מפגינים ערבים בעת שסיקר את האירוע כעיתונאי. בעקבות הפציעה הושבת לתקופה ארוכה. כנגד הפוגעים לא הוגש כתב אישום.
נבחר לרשימת ה"40 מתחת ל-40" לשנת 2021 על ידי אתר אייס.
חיים אישיים.
נשוי לספיר, ומתגורר בבית חורון.
סקוט פורטר
מתיו סקוט פורטר (באנגלית: Matthew Scott Porter; נולד ב-14 ביולי 1979) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה, זמר ומדבב אמריקאי. הידוע בתפקידו כג'ייסון סטריט בדרמת הטלוויזיה "אורות ליל שישי".