סְטוּרה (Sture) היה שמה של משפחה בעלת השפעה רבה בשוודיה מסוף המאה ה-15 ועד לתחילת המאה ה-16. שלושה מחברי המשפחה שירתו כעוצרים שוודים של איחוד קאלמאר בין 1470 לבין 1520. משפחת סטורה נתמכה על ידי האיכרים והבורגנים, מה שלרוב גרם לסכסוך עם הכנסייה והאצולה.
מיטכונדרה
סטן סטורה הזקן
סְטֵן סְטוּרֶה הזקן (שוודית: Sten Gustavsson Sture den äldre; 1440 - 14 בדצמבר 1503) היה מדינאי שוודי ועוצר שוודיה במהלך איחוד קאלמאר (כהונה ראשונה: 1470-1497; כהונה שנייה: 1501-1503).
הוא נולד בערך בשנת 1440, בנם של גוסטאב אנונדסון מבית סטורה ושל בירגיטה סטנסדוטר ביילק, אחות חורגת של קרל השמיני, מלך שוודיה. הוא התחתן עם אינגבורג טוט ב-1476, אולם לזוג לא היו ילדים. לפי מחקרים גנאלוגיים, אביו של סטן סטורה היה צאצא של סוורקר השני.
בקרב ברונקברג ב-1471 הוא ניצח את הצבאות השוודיים והדניים בעזרתו של כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק. בעקבות הניצחון הפך סטן סטורה למושיע לאומי.
סטורה הגיע לשלטון לאחר מותו של קרל השמיני, וחיזק את מעמדו אחרי הניצחון בקרב ברונקברג. למשך רבע מאה הוא שלט בשוודיה, והפך את מוסד כהונת העוצר למוסד כמעט עצמאי. הוא נתמך על ידי האיכרים והאצולה הנמוכה, והשתמש בהם בחוכמה נגד האצולה הגבוהה, ובעזרת תמיכתם יצר פעולה של איזון נגד הדרישות הדניות לאיחוד. הוא הוכרח לפרוש אחרי כיבושה המהיר של שוודיה על ידי הנס, מלך דנמרק ב-1497. עם זאת, לאחר התקוממות נגד הדנים בשנת 1501, חזר סטן סטורה לשלטון, והוביל את המאבק השוודי לעצמאות עד למותו ב-1503.
פתרון המדינה האחת
"פתרון המדינה האחת" (באנגלית: One-state solution), כשלעיתים נעשה השימוש במונח "מדינה דו-לאומית", (Bi-national state), הוא שם כולל למגוון עמדות ביחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני, שלפיהן יש להקים מדינה אחת בין הירדן לים. תומכי "פתרון מדינה אחת" תומכים ביצירת מדינה אחת אשר תכלול את שטחי ישראל, יהודה ושומרון (וחלק מהתומכים גם כוללים בפתרון זה גם את רצועת עזה). מדינה זו תכיל את תושביהם היהודים ובנוסף גם את תושביהם הערבים, אך קיימת אי הסכמה בין תומכי הפתרון בנוגע לאופי האזרחות ומידת שוויון הזכויות שיוענקו להם.
בעוד שחלק מאמינים ב"פתרון מדינה אחת" מטעמים אידאולוגיים, אחרים מרגישים שבשל המציאות בשטח, זהו הפתרון המעשי היחידי.
בישראל, קבוצת תומכים אחת ברעיון זה באה מקרב חסידי רעיון ארץ ישראל השלמה וקבוצת תומכים שנייה מגיעה ממחנה השמאל הרדיקלי. אף על פי שבמשך שנים האפשרות ליישום פתרון מסוג זה נידונה רבות, נכון לעשור השני של המאה ה-21 הרעיון של "שתי מדינות לשני עמים" מקובל הרבה יותר בציבור. בנובמבר 2007 בוועידת אנאפוליס הסכימו ממשלת ישראל והרשות הפלסטינית כי זהו הפתרון הרלוונטי לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ולא פתרון המדינה המשותפת.
מצדדי פתרון "מדינה אחת" טוענים שבהיעדר פתרון פוליטי מוסכם, תגיע ארץ ישראל למצב בו שתי הישויות הפוליטיות בה (מדינת ישראל והרשות הפלסטינית) יהיו כה שלובות זו בזו עד שלא ייתכן פתרון אחר זולת מדינה אחת גדולה (שיכולה להיות באופייה פדרציה). תומכי גישה זו מציינים שבשטחים שבהם שולטת ישראל כבר קיים רוב שאינו מיוצג פוליטית, ובשטח מדינת ישראל קיים מיעוט ההולך וגדל של אנשים שעשויים לתמוך במדינה אחת – ערביי ישראל, וגישה זו מכונה לעיתים "המציאות החד-מדינית" (One-state reality).
תולדות הארץ.
האזור שבין הים התיכון לנהר הירדן, המכונה בפי היהודים "ארץ ישראל", נקרא בשם "פלשתינה" על ידי הרומאים, ונקרא כיום על ידי הערבים "פלסטין", נשלט על ידי אימפריות שונות לאורך ההיסטוריה מאז חורבן ממלכת יהודה. משנת 1516 עד לסוף מלחמת העולם הראשונה, האזור נשלט על ידי האימפריה העות'מאנית.
במכתבי חוסיין-מקמהון, סר הנרי מקמהון הבטיח לחוסיין איבן עלי ותומכיו הערביים שטח של האימפריה העות'מאנית תמורת עזרה בגירוש הטורקים העות'מאניים מהאזור. חוסיין הבין זאת כהתחייבות להעביר את השליטה באזור ארץ ישראל לערבים, אף על פי שסר הנרי מקמהון והממשלה הבריטית טענו שהשטח שלימים נודע כפלשתינה-א"י הוחרג מהשטח אשר הובטח לו. בהסכם סייקס–פיקו נקבע כי הטריטוריה בה שוכנת ארץ ישראל תישלט על ידי בריטניה. בהצהרת בלפור הממשלה הבריטית הבטיחה "הקמת בית לאומי לעם היהודי בפלשתינה", אך באותו הזמן גם דרשה "שלא ייעשה דבר שעשוי יהיה לפגוע בזכויותיהם האזרחיות והדתיות של הקהילות הלא-יהודיות הקיימות בפלשתינה".
בשנת 1922 חבר הלאומים נתנו לבריטניה מנדט על האזור. כמו כל מנדט חבר הלאומים, ניתן בכך מנדט (ייפוי כוח) לבריטים לשלוט באופן זמני על הטריטוריה. המנדט הבריטי הכיר בהצהרת בלפור וקבע כי הממשלה "תקל על ההגירה היהודית" אף שבאותו הזמן "היא תבטיח שהזכויות של שאר האוכלוסיות באזור לא יופלו לרעה".
מחלוקות על ההגירה היהודית לארץ ישראל וכמו גם הסתה מצד אמין אל-חוסייני הובילה לפרוץ האלימות הערבית כלפי האוכלוסייה היהודית במאורעות תר"פ בשנת 1920. מעשי אלימות נוספים פרצו שוב בשנת 1921 במהלך פרעות תרפ"א. בתגובה למעשי האלימות הללו, בריטניה הקימה את ועדת הייקרפט. האלימות פרצה שוב בשנת 1929 במאורעות תרפ"ט, בטבח חברון, ובטבח צפת. בעקובות מאורעות תרפ"ט, הבריטים מינו ועדה נוספת – "ועדת שאו" אשר פעלה תחת סר וולטר שאו. הדו"ח של ועדת שאו ייחס את האלימות ל"איבה אשר קיימת מצד הערבים כלפי היהודים כתוצאה מהאכזבות הפוליטיות והלאומיות שלהם ומתוך פחד לעתידם הכלכלי".
גל אלימות ערבי נוסף המכונה המרד הערבי הגדול פרץ בין השנים 1936–1939. הבריטים מינו את ועדת פיל בין השנים 1936 עד 1937 כדי לשים קץ לאלימות. ועדת פיל קבעה כי רק חלוקה של הטריטוריה תשים קץ לאלימות ולפיכך הציעה הוועדה על חלוקה אפשרית של ארץ ישראל. בקרב ההנהגה היהודית בישראל לא הייתה הסכמה כללית לגבי תוכנית חלוקה זו. בעוד שההנהגה היהודית קיבלה את הצעת החלוקה, לא כל החברים בה אישרו את החלוקה כפי שהוצעה על ידי ועדת פיל. ההנהגה הערבית דחתה את החלוקה של ועדת פיל בשלמותה. החלוקה המתכוננת ננטשה, ובשנת 1939 בריטניה הוציאה קובץ תקנות אשר נקרא הספר הלבן.
הספר הלבן של שנת 1939 ניסה לענות על הדרישות הערביות לגבי ההגירה היהודית לארץ ישראל דרך הגבלת כמות המהגרים ל-10,000 מהגרים יהודיים לשנה בתקופה שבין השנים 1939 ו-1944. לפי הספר הלבן לאחר 1944 תדרש הסכמה מצד הערבים להמשך ההגירה היהודית לארץ ישראל. הספר הלבן של 1939 נתפס על ידי ההנהגה היהודית כהפרה של עקרונות הצהרת בלפור, ובשל הרדיפה היהודית בשואה, יהודים המשיכו להגר באופן בלתי חוקי, תקופה אשר מכונה ההעפלה.
האלימות המתמשכת והמחיר הכבד אותו גבתה מלחמת העולם השנייה גרמו לבריטניה להפנות את עניין ארץ ישראל לאו"ם בשנת 1947. בעצרת הכללית של האו"ם, הוחלט לחלק את ארץ ישראל המערבית למדינה יהודית ומדינה ערבית. הקהילה היהודית קיבלה את תוכנית החלוקה של האו"ם והכריזה על עצמאותה כמדינת ישראל במאי 1948. ההנהגה הערבית דחתה את תוכנית החלוקה ופעלה לסכלה בכוח, שישה צבאות ערב, לבנון, סוריה, עיראק, ירדן, מצרים וסעודיה חברו לערביי ארץ ישראל, שפתחו במלחמת האזרחים נגד היישוב היהודי כבר למחרת הכ"ט בנובמבר, ופלשו לשטחה של מדינת ישראל בליל הכרזתה. המלחמה, אשר ידועה לישראלים כמלחמת העצמאות ולפלסטינים כנכבה ("האסון"), יצרה הן את בעיית הפליטים היהודים ממדינות ערב והן את בעיית הפליטים הפלסטינים מקרב ערביי ארץ ישראל.
אופי המדינה.
הימין הישראלי.
בקרב תומכיה הישראלים-ימניים של "פתרון מדינה אחת" נמצאת קבוצת תומכי ארץ ישראל השלמה אשר שואפים למדינה אחת יהודית בכל רחבי ארץ ישראל המנדטורית. קבוצה זאת סוברת שפתרון זה צריך לכלול הסדר של המאזן הדמוגרפי בין יהודים ללא-יהודים (המכונה בפיהם "האיום הדמוגרפי") באמצעים שונים, כגון:
לאחר ההתנתקות מרצועת עזה והשתלטות החמאס על השטח, מרבית התומכים ברעיון המדינה האחת אינם כוללים את הרצועה כחלק מהשטח המיועד למדינה האחת, ובשל כך חלקם אינו חושש ממתן אזרחות לכלל ערביי יהודה ושומרון לאור השינויים הדמוגרפים שחלו בעשור האחרון. דמויות בולטות בימין כגון משה ארנס, ראובן ריבלין, ציפי חוטובלי ואורי אליצור הביעו תמיכה בפתרון מדינה אחת שיכלול מתן אזרחות ישראלית מלאה לערביי יהודה ושומרון.
השמאל הישראלי.
תומכיה היהודים של "פתרון מדינה אחת" במחנה השמאל מתחלקים לשתי קבוצות. האחת שואפת להקמה של מדינה דמוקרטית המחויבת באופן שווה לכל אזרחיה ("מדינת כל אזרחיה"), נטולת מחויבות מיוחדת ללאום זה או אחר. השנייה מצדדת ברעיון הבית הלאומי – קרי, מדינה בעלת מחויבות מיוחדת לעם היהודי, אך באופן שאינו מפלה לרעה את אזרחיה הלא יהודים של המדינה.
הפרשנות הפלסטינית.
בצד הפלסטיני אין תמיכה ממשית לרעיון של מדינה יהודית בכל שטחי ארץ ישראל המנדטורית. גורמי שמאל רדיקליים פלסטינים, בעיקר קומוניסטיים, הביעו תמיכה בעקרון המדינה הדו לאומית (לפיו המדינה תהיה חסרת אופי לאומי ברור ותהיה מעין שילוב בין ישראלים לפלסטיניים). גורמים ימנים קיצוניים ואיסלאמיסטיים בצד הפלסטיני (כגון חמאס או הג'יהאד האיסלאמי) תומכים בהקמת מדינה פלסטינית אחת בכל שטחי ישראל, הגדה המערבית ועזה.
קבוצות קומוניסטיות.
קומוניסטים משני צדדי המתרס הביעו תקווה להקמת מדינה אחת, בעלת שלטון קומוניסטי.
ביקורת.