לאחר מלחמת לבנון השנייה התבטא חסן נסראללה ביחס למהלכים שהובילו לפרוץ המלחמה. בין היתר, התייחס נסראללה להרתעה הישראלית ערב המלחמה. במהלך ימי הלחימה שיגר ארגון חזבאללה קרוב לכ-4,000 רקטות ארטילריות ואילו צה"ל תקף יעדים רבים בלבנון מן האוויר, הים והיבשה. בראיון שנערך עם נסראללה לאחר המלחמה, הודה חסן נסראללה כי היה נמנע מפעולת החטיפה של החיילים אילו ידע כי התגובה מצד ישראל תהיה כה חריפה. פרשנים ופוליטיקאים ישראליים טענו כי ההרתעה הישראלית נשחקה בשנים שקדמו למלחמה ולכן התגובה הישראלית לא תאמה את ההערכות של חזבאללה. בד בבד, נטען כי ההפצצות הכבדות של חיל האוויר הישראלי והתמרונים הקרקעיים של חטיבות הרגלים והשריון הישראליות, שיקמו את ההרתעה הישראלית.
במפגש של ראש אמ"ן, עמוס ידלין, עם חברי ועדת החוץ והביטחון של הכנסת שנערך ב-16 בספטמבר 2007 אמר ידלין "ההרתעה הישראלית שוקמה מאז מלחמת לבנון השנייה וזה משפיע על כל המערכת האזורית, כולל איראן וסוריה". לציבור לא נמסרו נימוקיו של ידלין לקביעה זו, אך סמיכות המאורעות הביאה לקישורה עם תקיפת הכור הגרעיני בסוריה. מאמר המערכת של "הארץ" מתח ביקורת חריפה על קביעתו של ידלין, אך ציין "אם אכן הייתה פעולת תקיפה בסוריה ששיבשה את שיתוף הפעולה האיראני-הסורי-הצפון קוריאני בתחום הפצת נשק גרעיני, אם הפעולה אכן תוכננה ברצינות רבה יותר ממלחמת לבנון השנייה והובאו בחשבון הסיכונים הגלומים בה - יש בכך כדי לעודד" והוסיף "פעולה מוצלחת - אם הייתה - יכולה לשדר מסר, שאי אפשר לקרב נשק גרעיני אל גבולותיה של ישראל או לטווח פגיעה אפשרית בה בלי לשלם מחיר".
מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה ישראל הורסת בתים של מחבלים על מנת להרתיע את סביבתם (כולל את בני משפחתם) מתמיכה בטרור וביצוע פיגועים בעצמם, בידיעה שהם ומשפחתם ישלמו מחיר על כך. במסגרת עתירות שהוגשו לבג"ץ נגד הריסת בתים, דחה בית המשפט את רוב העתירות וקבע שהריסת בתי מחבלים לצורכי הרתעה ומניעת פיגועים היא לגיטימית. הריסת בתי מחבלים, אליבא דבג"ץ, הוכחה כמרתיעה והובילה לכך שפלסטינים הסגירו את בני משפחתם שעמדו לצאת לבצע פיגוע.
במהלך דצמבר 2008 ירה חמאס מאות רקטות אל עבר יישובי עוטף עזה ודרום ישראל, בהיותו בטוח שישראל לא תגיב בגלל הפחד להיכנס לפעולה רחבה בעזה. כדי להחזיר את ההרתעה פתחה ישראל ב-27 בדצמבר 2008 במבצע עופרת יצוקה. חלקו הראשון של המבצע נפתח ב"הלם ומורא": הפצצה אווירית מסיבית של חיל האוויר הישראלי על מטרות חמאס בה נהרגו כ-300 מחבלים. בשלב השני נכנסו כוחות יבשה לפעולה קרקעית ברצועה ותוך טיהור בתים, מלכודות נפץ ומנהרות התקדמו עד לפאתי העיר עזה, בשלב זה נהרגו מאות מחבלים למרות שפעילי חמאס ירדו למחתרת וניסו להימנע ככל האפשר מעימות ישיר עם כוחות צה"ל. במבצע, שנמשך כ-3 שבועות, נהרגו למעלה מ-700 מחבלים ולטענת הפלסטינים סך הכל נהרגו כ-1300 בני אדם. לטענת גורמים בישראל, חמאס לא ציפה לפעולה בסדר גודל שכזה והיא השיבה את ההרתעה של צה"ל בעיני ארגון החמאס.
בקיץ 2014 יצאה ישראל למבצע צוק איתן בעקבות חטיפת שלושת הנערים וירי כבד של רקטות פלסטיניות מרצועת עזה על ישראל. במבצע נגרם נזק כבד מאוד לתשתיות חמאס, כולל השמדת למעלה מ-30 מנהרות טרור ומנהרות חודרות גבול, אלפי מבנים נהרסו. בלחימה נהרגו למעלה מ-2,000 פלסטינים, מהם לפחות כאלף מחבלים. בעקבות המבצע ירדה כמות ירי הרקטות ופצמ"רים באופן דרסטי ביותר, ושלוש השנים שעברו מסוף המבצע באוגוסט 2014 נחשבות לשקטות ביותר בעוטף עזה מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000. חלק נכבד מהישראלים, בהם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושר הביטחון דאז משה יעלון, ראו בכך הישג של ישראל ששיקמה את ההרתעה מול חמאס ברצועת עזה.
ימימה מילוא
ימימה (ג'ימי) מילוא (ספטמבר 1922–3 בינואר 1981) הייתה שחקנית במאית ומורה למשחק. נמנית עם מייסדי התיאטרון הקאמרי ותיאטרון חיפה.
ביוגרפיה.
ימימה מילוא נולדה לשושנה פרסיץ, מנהיגה ציונית ואשת ציבור, וליוסף יצחק במשפחה בת ארבעה ילדים בפרנקפורט שבגרמניה. אביה היה איש עסקים מצליח, ונפטר בפתאומיות בהיותה בת 3.
זמן קצר לאחר פטירתו, עלתה לארץ ישראל בנובמבר 1925 עם אימה ושלושת אחיה.
בשנת 1942 נישאה ליוסף מילוא. ובשנת 1944 הייתה בין חמשת המייסדים של התיאטרון הקאמרי. בשנת 1949 יצאה לפריס להשתלמות במשחק ושהתה שם כשנה. עם שובה ייסדה את בית הספר למשחק של התיאטרון וגם ניהלה אותו עד לסגירתו מחוסר תקציב ב-1954.
היא השתתפה במחזות רבים ובהם "מאז ועד היום", "אלוף בצלות", "משרתם של שני אדונים", "העולם בו אנו חיים", "אנטיגונה", "הנפש הטובה מסצ'ואן", ועוד. בשנת 1964 שיחקה ימימה מילוא בתפקיד אמא קוראז', במחזהו של ברטולט ברכט, בתיאטרון החדש דאז, תיאטרון חיפה.
בסוף שנות ה-70 עברה לירושלים.
לימימה ויוסף בת משותפת, אורנה (נולדה ב-1951 בתל אביב).
ימימה מילוא נפטרה בירושלים ממחלה קשה ונטמנה בהר הזיתים.
כביש בגין
כביש בגין הוא כביש עירוני החוצה את ירושלים. הכביש ידוע גם כשדרות מנחם בגין. לפי משרד התחבורה היה מספר הכביש "404", אך בשנת 2012 המספר שונה ל-"50". בתיעוד הפנימי של עיריית ירושלים מספר הכביש היה "4", אך החל משנת 2012 גם העירייה משתמשת במספר "50". הכביש נקרא על שמו של ראש הממשלה לשעבר של מדינת ישראל, מנחם בגין.
היסטוריה.
לצורך חיבור שכונת גילה, שתוכננה ל-35,000 נפש, למרכז ירושלים, הוחל בתכנון כביש רחב של ארבעה נתיבים מרמות לגילה. תוואי הכביש בקרבת גילה תוכנן להמשיך ישירות דרומה לחצות את העמק דרומית לאזור בו נמצא היום קניון מלחה, לעלות לגילה ולהתחבר לבית לחם. אולם אברהם יסקי, שתכנן את גילה מטעם משרד השיכון, לא רצה שהכביש יעבור דרך העמק ושכונת גילה ועל כן לחץ יחד עם משרד השיכון שהתוואי יעבור דרך בית צפאפא.
תכנון ראשוני של הכביש הושלם בשנת 1977, אך שלב א' של הכביש, באורך של כ-6.5 קילומטר בין שדרות גולדה מאיר ורחוב גולומב בדרום ירושלים, נפתח רק ב-1998.
הכביש הוארך בשנים 2002, 2014 ו-2015. בשנת 2010 החלו עבודות להרחבת הכביש בין מחלף גבעת מרדכי וצומת גולומב ולהארכת הכביש לכיוון דרום עד לחיבורו עם כביש 60. במסגרת הפרויקט הוארך הכביש בשלב הראשון ממחלף גולומב עד למחלף מלחה, וקטע זה נפתח לתנועה ב-3 בדצמבר 2014. מקטע זה כולל שתי מנהרות באורך 130 מטרים ו-240 מטרים, ושני גשרים. בנוסף, הכביש כולל שני כבישי שירות לגישה לשכונת מלחה, קניון מלחה ואצטדיון טדי. מקטע נוסף באורך 2.3 ק"מ, בין מחלף מלחה ומחלף דב יוסף, נפתח ב-1 במרץ 2015. קטע זה כולל מנהרה מתחת לשכונת שרפאת. ב-20 באפריל 2016 נחנך השלב השלישי של הפרויקט. במקטע זה נסלל המשכו של הכביש ממחלף דב יוסף אשר חוצה את שכונת בית צפאפא ומסתיים במחלף רוזמרין (צומת המנהרות) של רחוב רוזמרין וכביש 60.
סלילת הכביש גרמה לירידת ערך הדירות הסמוכות לכביש, ועיריית ירושלים שילמה עקב כך פיצויים בסך של כ-35 מיליון ש"ח.
במשך מספר שנים היה ממוצע של 3–4 הרוגים בשנה בתאונות דרכים בכביש בגין. המשטרה הציבה בכביש מצלמות מהירות וחילקה מספר רב מאוד של דו"חות על נהיגה במהירות מופרזת ובעקבות זאת נרשמה ירידה במספר ההרוגים בכביש.
העבודות לבניית מחלף רוזמרין וחיבור עם כביש 60 (כביש המנהרות), המהווים את השלמתו הסופית של פרויקט כביש בגין כולו, הושלמו בספטמבר 2017. פתיחת מחלף רוזמרין לתנועה אפשר תנועה רציפה ללא רמזורים לכביש המנהרות וממנו.
בתחילת ינואר 2018, הוגשה לוועדה המקומית לתכנון ובנייה, הצעה לקירוי כביש בגין. על החלק המקורה עתידים להיבנות בנייני מגורים, כפר הייטק ופארק. ב-14 באוקטובר 2020 אישרה הוועדה את הצעה זו.
מחלפים וצמתים לאורך הכביש.
אורכו של כביש בגין הוא 17.2 קילומטר. הכביש נמתח ממחלף רוזמרין, המפגיש את הכביש עם כביש 60 ושדרות רוזמרין בדרום, עד לצומת עטרות, המפגיש את הכביש עם כביש 45 בצפון (לאחר כשלושה קילומטרים ממשיך כביש 45 לכביש 443).
זאב שטרנהל
זאב שְׁטֶרְנְהֶל (Sternhell; 10 באפריל 1935 – 21 ביוני 2020) היה פרופסור במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ומומחה בחקר הפשיזם. חתן פרס ישראל לחקר מדע המדינה לשנת ה'תשס"ח 2008. נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנת 2010 וכחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-2016.
חייו.
זאב שטרנהל נולד בעיר פשמישל שבפולין כבן זקונים למשפחה יהודית אמידה. במלחמת העולם השנייה נרצחו אמו ואחותו בידי הנאצים (אביו מת קודם לכן), ושטרנהל ניצל לאחר שהתחבא עם דודו ודודתו בלבוב. לאחר המלחמה עבר לצרפת ברכבת ילדים של הצלב האדום ולמד בבית ספר תיכון באביניון. לפני תום לימודיו, ב-1951, עלה לישראל בגפו והתחנך במוסד של עליית הנוער במגדיאל (שמאוחר יותר הפך לכפר הנוער ע"ש ב.צ. מוסינזון). לימים סיפר על ההחלטה לעלות: "מלחמת העצמאות הציתה את דמיוני: ההחלטה לעלות הייתה החלטה אישית, שנבעה הן מהיסטוריה משפחתית ציונית והן מרצוני ליטול חלק בבניית מדינת היהודים." בתום הכשרתו במגדיאל יצא עם גרעין התיישבותי לקבוצת אושה. תוך כדי עבודה בקיבוץ למד בבית ספר ערב בחיפה. לאחר עזיבת הקיבוץ סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה ביאליק.
שירות צבאי.