ב-1627 שב קלוד לרומא, ולא עזב יותר את איטליה עד יומו האחרון. ברומא הושפע מציוריו של אניבלה קאראצ'י (1560-1609). השפעת האור והצל בציור הפכה לנושא ההתעניינות העיקרי של קלוד. שני ציורי נוף שצייר עבור הקרדינל בנטיווליו זיכו אותו בתמיכתו של האפיפיור אורבנוס השמיני ובהמשך של פטרוני האמנות הגדולים של התקופה ופיליפ הרביעי, מלך ספרד, בכללם. החל מראשית שנות השלושים התפרסם מאוד כצייר נוף, בעיקר של ציורי ערי נמל דמיוניות ובהם: "עיר נמל עם שקיעת החמה" (1639), "קלאופטרה יורדת בחוף העיר טרסוס" (1642–1643). קלוד התיידד עם הצייר ניקולא פוסן שהתגורר בשכנותו ברומא. הם אף יצאו יחדיו לסיורי ציור בנוף הכפרי של אזור קמפאניה שבדרום איטליה. מסופר כי על פי עצתו של פוסן, שהיה מבוגר מקלוד בשש שנים, הכניס האחרון לציוריו מבנים קלאסיים, מקדשים, הריסות, ואף הסכים לצרף להם דמויות אדם, אך לבו היה נתון בעיקר לתיאור הנוף. הוא עסק גם בציורים על נושאים מיתולוגיים ומסורתיים ובהם: "חוף ים עם אפולו" (1647), "נישואי יצחק ורבקה" (1648). שמות הציורים נועדו לקונים, אך עבור קלוד הנושא היה הנוף המשתנה בהשפעת אור וצל, זריחת השמש ושקיעתה.
קלוד נחשב כאחד מגדולי אמני הרישום של כל הזמנים והיה רשם פורה ביותר. כל אימת שהיה יוצא לחיק הטבע היה נוטל עמו מחברת בה הנציח ברישום את שראו עיניו. על אף שללא ספק אבדו רבים מרישומיו, הגיעו לידינו קרוב לאלף ומאתיים מהם. ברישומים אלה נעזר ל"בניית" הנוף בציוריו. למעט ציור בודד שבו תיאר נוף אמיתי (פורום רומאנום, 1636, מוזיאון הלובר, פריז), היו נופיו "מומצאים" ומורכבים מקטעי נוף אותם רשם במחברותיו ואשר צרפם זה לזה. כך, לעיתים, ניתן לזהות בציוריו מקומות קונקרטיים (לדוגמה: גשר מילביוס ברומא) אלא שאלה מתוארים בסביבה השונה מן הסביבה האמיתית שלהם.
כבר במחצית הראשונה של שנות השלושים זכה קלוד להערכה רבה ומחירי עבודותיו נסקו מעלה מעלה. הדבר הביא לגל זיופים וחיקויים של יצירותיו, דבר שגרם לו עגמת נפש מרובה. על מנת להיאבק בתופעת הזיופים, החל בשנת 1635 לנהל ספר רישומים אותו כינה "Liber Veritatis" ("ספר האמת"). בספר זה צייר בגרפיט, פחם וצבעי מים, בדקדקנות רבה, כל תמונה בצבעי שמן שיצאה מסדנתו, כולל מידותיה של התמונה, שנת עשייתה ולמי נמכרה. כך, כאשר ציור שלו הוצע למכירה ברחבי אירופה ניתן היה לבדוק עמו אם מדובר בציור מקורי או בזיוף. בספר, שגודל דפיו עשרים על עשרים וחמישה ס"מ בערך, רשם קלוד את כל ציוריו (195 במספר) שעשה מאותה שנה ועד יום מותו; זאת למעט הציור האחרון שלו ("אסקניוס משלח חץ באיל של סילביה", 1682, מוזיאון אשמוליאן, אוקספורד), שאותו לא הספיק לכלול בספר. ה-Liber Veritatis נמצא כיום באוסף המוזיאון הבריטי בלונדון ומהווה מקור בעל חשיבות ראשונה במעלה לחקר יצירתו של קלוד. יצוין כי בשל ערכם הגבוה של ציוריו הם נשמרו בדרך כלל היטב ושרדו כ-250 מהם, המהווים כשלושת רבעי מכלל יצירתו.
יצירותיו של קלוד זכו לפופולריות מיוחדת בקרב אספנים אנגלים וחלקם אף נהגו לעצב את אחוזותיהם וגניהם בהשראת הנופים שבהן. זהו גם מקורו של המושג האנגלי picturesque, דהיינו - נוף יפה, בדומה לתמונה של קלוד.
החל ב-1663 סבל קלוד מדלקת מפרקים ברגליו. במשך עשרים שנותיו האחרונות לא הרבה לצאת מביתו, אך המשיך לצייר והקדיש מכספו למטרות צדקה לעניים. הוא הלך לעולמו ב-1682 ונטמן בכנסיית "סנטיסימה טריניטה דיי מונטי" המתנשאת מעל המדרגות הספרדיות ברומא.
האבן השחורה
האבן השחורה (ערבית: الحجر الأسود; תעתיק מדויק: אַלְחַגַ'ר אלְאַסְוַד) היא אבן הנמצאת בפינה המזרחית של מבנה הכעבה הממוקם במרכז המסגד הגדול שבמכה, ערב הסעודית. המוסלמים מתייחסים אליו כאל שריד מקודש אסלאמי, כאשר לפי המסורת המוסלמית, היה קיים עוד בזמנם של אדם וחוה.
לאבן יוחסה קדושה כבר בתקופה הפגאנית הפרה-אסלאמית. לפי המסורת המוסלמית, היא הוצבה בשלמותה בקיר הכעבה בידי הנביא מוחמד בשנת 605 לספירה, חמש שנים טרם ההתגלות הראשונה שלו. מאז היא נשברה למספר רסיסים שחוברו יחדיו לתוך מסגרת כסף בצד הכעבה. המראה הפיזי של האבן מתואר ככהה ומבריק. לפי המסורת המוסלמית, האבן נפלה מהשמיים כדי לכוון את אדם וחוה לבנות מזבח. ישנה השערה שהאבן היא למעשה מטאוריט, אך אין לכך כיום ביסוס מדעי.
עולי רגל מוסלמים מקיפים את הכעבה כחלק מפולחן הטוואף במהלך החג' ורבים מהם מנסים לעצור ולנשק את האבן. לפי המסורת המוסלמית, המקור למנהג זה הוא הנשיקה שהנביא מוחמד העניק לאבן.
תיאור פיזי.
האבן השחורה מורכבת ממספר שברים המוחזקים יחדיו במסגרת כסף, המהודקת באמצעות מסמרי כסף לכעבה. הרסיסים הקטנים יותר חוברו יחדיו כדי ליצור את שבעת או שמונת השברים הגדולים של האבן הנראים לעין כיום. ממדי הפאה החשופה של האבן הם 20 סנטימטרים על 16 סנטימטרים. גודלה המקורי של האבן אינו ידוע והמידות המתועדות של האבן השתנו באופן ניכר לאורך הזמן, שכן האבן עוצבה מחדש במהלך מספר אירועים.
במאה העשירית, צופה תיאר את האבן באורך אמה אחת. בתחילת המאה ה-17, תועדו ממדיה כ-1.5 יארדים (1.4 מטרים) על 1.33 יארדים (1.22 מטרים). לפי עלי ביי בן המאה ה-18, אורך האבן היה 42 אינצ'ים (1.1 מטרים) ואילו מוחמד עלי פאשה דיווח כי ממדי האבן 2.5 רגל (0.76 מטרים) לאורך ו-1.5 רגל (0.46 מטרים) לרוחב.
האבן תוארה לראשונה בספרות המערבית במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 על ידי תיירים אירופאים לחצי האי ערב, שביקרו בכעבה בהסוואה לעולי רגל. המטייל השווייצרי יוהאן לודוויג בורקהרדט ביקר במכה בשנת 1814 וכתב תיאור מפורט בספרו "טיולים בחצי הערב" שיצא לאור בשנת 1829:
תיאור נוסף של האבן פורסם על ידי ריצ'רד פרנסיס ברטון, לאחר ביקורו בכעבה בשנת 1853.
ריטר פון לאורין, הקונסול הכללי האוסטרי במצרים, צפה ברסיס של האבן שהוסרה מהכעבה בשנת 1817 על ידי שליט מצרים דאז, מוחמד עלי, ודיווח כי הייתה לה שכבה חיצונית שחורה כזפת ושכבה פנימית כסופה-אפורה בעלת סיבים עדינים (Fine-grained) ששזורות בהם קוביות זעירות של חומר בצבע ירוק-בקבוק.
האבן נשברה לרסיסים בזמן שנשדדה, יחד עם אוצרות נוספים שהיו שמורים בכעבה, בזמן העלייה לרגל של שנת 317 להיג'רה (930 לספירה). אחד ממנהיגי עדת הקרמטים (القرامطة) תקף את עולי הרגל המוסלמים, הרג רבים מהם ושדד את אוצרות הכעבה, בגלל התנגדותם של הקרמטים לפולחן העלייה לרגל. האבן השחורה הוחזרה למקומה 22 שנים לאחר מכן.
מוצאה של האבן השחורה.
המוסלמים מאמינים שהאבן נמצאה בידי אברהם ובנו ישמעאל, בזמן שחיפשו אבנים לבניית הכעבה.
היסטוריונים שיערו שהאבן היא מטאוריט שנפל בתקופה שקדמה להופעת האסלאם. אין דרך לאשש את ההשערה הזו, אלא אם כן תוצא האבן ממקומה ותיבדק, דבר בלתי אפשרי עקב החשיבות הדתית המיוחסת לה. על פי עדות של גאולוג מוסלמי אנונימי שביצע חאג', האבן השחורה היא אבן ברקת.
דעות באסלאם לגבי מהות האבן השחורה.
בקרב המוסלמים קיים מגוון של דעות לגבי חשיבותה של האבן השחורה.
מוסלמים רבים מתייחסים לאבן כחפץ בעל ייחוד ותו לא. הם מכבדים את האבן, כפי שנהג עומר בן אל-ח'טאב, מתוך נאמנות למוחמד, אך הם לא מייחסים חשיבות מיסטית לאבן עצמה.
אחרים מאמינים כי לאבן עצמה יש כוחות על-טבעיים. הם מאמינים שהיא נפלה מהשמיים בתקופתם של אדם וחוה, ושיש לה הכוח לטהר את המתפללים מחטאיהם, על ידי ספיגת החטאים לתוכה. אלה טוענים שהאבן השחורה הייתה פעם לבנה, אך הפכה לשחורה עקב כל החטאים שהצטברו בה במשך השנים.
ישנם גם כאלה המאמינים שהאבן יכולה לטהר מתפללים רק מחטאים קטנים. ביום הדין האבן תעיד בפני אללה לטובת אלו שנישקו אותה. אמונה זו נחשבת "אמונה עממית", ואינה מקובלת על כל המוסלמים.
חג'ר אל-חטים
חג'ר אל-חטים (ערבית: الحجر الحطيم, שפירושו: "האבן המנותצת"), המכונה גם חג'ר אסמאעיל (حجر إسماعيل "אבן ישמעאל") היא אבן שבורה המהווה את היסוד של הכעבה. על פי מסורת האסלאם, היא הוצבה במקום על ידי ישמעאל כאשר בנה את הכעבה עם אביו אברהם. בשלב מאוחר יותר נבנה סביב האבן מבנה דתי חצי-מעוגל שגובהו נע בין 1.3 ל-2.3 מטר וקוטרו המרבי בין צד לצד הוא שמונה מטרים.
למרות המסורת המוסלמית, מקום זה נחשב לשריד של מבנים דתיים ערביים פגאניים מתקופת קדם-האסלאם, שנבנו סמוך לאתר העלייה לרגל המרכזי של השבטים הערביים - הכעבה. על כן, קיימות מסורות על פיהן אל-חטים הוא הבור המצוי ליד הכעבה, בו הונחו מתנות ומנחות לאל הקדום הובל. כמו כן, מסורות רבות מזכירות כי השבטים הערביים נהגו לקיים את שבועת האמונים באל-חטים בשל קדושתו לאחר עריכת הסכמים שבטיים.
חכמי הדת בימיו הראשונים של האסלאם סברו כי שמירת אל-חטים כמקום קדוש גם באסלאם תעודד שבטים ערביים פגאניים להצטרף לדת החדשה, ותצמצם את מידת התנגדותם לאסלאם. עם זאת, לאורך הדורות היה ניסיון מצד חכמי ההלכה להעניק ייחוד אסלאמי למקום, ולאסור על עריכתם של מנהגים פגאניים שנראו כסותרים לחלוטין את האסלאם. אחת הסיבות לניסיון לאסור על הטקסים הייתה כדי לעמוד בפולמוס הדתי והפילוסופי שנערך בין זרם המועתזילה הרציונלי לבין הזרמים השיעיים והסוניים האדוקים. המועתזילה, שנקבע כזרם העיקרי של האסלאם בתקופת הח'ליף העבאסי אל-מאמון, והיה זרם דומיננטי בתקופת התגבשות האסלאם, טען כי אין צורך בקידוש המקום בשל עברו הפגאני ובגלל אי אזכורו בקוראן. טענות אלה הובילו הן את הסונים והן את השיעים לפרש פסוקים מתוך הקוראן שנגעו לישמעאל בצורה שקשרה את הפסוקים האלה עם אל-חטים, ובכך לטעון כי המקום נזכר בקוראן.