מטורף, מטורף, מטורף העולם (באנגלית: It's a Mad, Mad, Mad, Mad World) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה מטורפת משנת 1963 בהפקתו ובבימויו של סטנלי קריימר.
קריימר שעסק עד אז בסרטי דרמה כמו משפט הקופים, משפטי נירנברג, על החוף ועוד, בחר לנסות הפעם קומדיה מטורפת העוסקת ביצר המשותף של כל בני האדם - רדיפה אחרי "כסף קל".
קבוצה של אנשים שלא הכירו מקודם, מקבלים ידיעה על מטמון של כסף שדוד ומכאן מתחיל מרוץ של כל אחד לחוד להגיע ראשון למטמון. מפקד המשטרה עוקב אחריהם אבל גם הוא לא משתלט על יצרו לתפוס את המטמון לעצמו.
קריימר שילב בסרט בהופעת קמע קומיקאים רבים שהיו ידועים באתה תקופה כמו באסטר קיטון וג'רי לואיס.
הסרט זכה בפרס אוסקר על האפקטים, הצילום והקול והיה שובר קופות. היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי.
תקציר העלילה.
בדרך הרים מפותלת בדרום קליפורניה נוהג האסיר לשעבר "סמיילר גרוגן" (ג'ימי דורנטה) במהירות, עוקף מכוניות בצורה מסוכנת ובסוף מתרסק עם מכוניתו. לנוסעים העוצרים במקום ובאים לעזרתו הוא אומר ברגעי גסיסתו כי הוא מוריש להם את הכסף ששדד ממפעל טונה לפני 15 שנה המוטמן בפארק סנטה רוזיטה מתחת ל-W הגדול. לשוטרים המגיעים למקום זמן קצר ומתחקרים אותם הם אינם מוסרים דבר על האוצר.
בקבוצת הנוסעים יש ארבעה כלי רכב: לני פייק (ג'ונתן וינטרס) במשאית המובילה רהיטים, דינגי בל (מיקי רוני) וחברו בנג'י (באדי האקט), רופא השיניים מל קראמפ (סיד סיזר) הנמצא עם אשתו בירח דבש ויצרן האצות ראסל פינץ' (מילטון ברל) הנוסע עם אשתו (דורותי פרוביין) וחמותו הצעקנית גברת מרכוס (אתל מרמן).
לאחר ויכוח איך לחלק את השלל המסתיים באי-הסכמה הם מחליטים להגיע למקום כל אחד בכוחות עצמו וכאן מתחיל המרוץ המטורף. הם משתמשים באמצעי הסעה שונים: אופניים, אווירון משנת 1916, מטיסים לבד אווירון עם טייס שתוי ונוחתים נחיתת אונס ומתכתשים כל הזמן. למרוץ מצטרפים גם תייר בריטי (טרי תומאס), אזרח אמריקאי (פיל סילברס) בנה של גברת מרכוס, סילבסטר (דיק שון) ושני נהגי מונית (אחד מהם מגולם על ידי פיטר פאלק).
המשטרה ובראשה קפיטן קולפפר (ספנסר טרייסי) עוקבת אחריהם. קולפפר מקווה לקבל פרס הוקרה על פיענוח הפרשה אולם אשתו ובתו צועקות עליו כל הזמן בטלפון ומתברר לו שבקשתו להגדלת הפנסיה שלו נענתה בשלילה. הוא מחליט אז לקחת את השלל לעצמו ולברוח למקסיקו.
לבסוף מגיעים כולם לפארק סנטה רוזיטה ומתחילים לחפש את המטמון. רק לאחר חיפושים ממושכים מתברר להם שה-W הגדול הם קבוצת עצי דקל הנטועים באלכסון ויוצרים את האות W. הם מתחילים לחפור ומוצאים את ארגז המתכת ובו 350.000 דולר. אז מזדהה קפטן קולפפר ומודיע להם שהם נאשמים בהחזקת רכוש גנוב. הוא מחרים את הארגז ואומר לכולם שיגיעו לתחנת המשטרה ויתוודו והוא ידאג להקלה בעונשם.
הם בתחילה מאמינים לו אבל כשהם רואים שהוא פונה דרומה לכיוון מקסיקו הם מבינים שהוא רימה אותם. מיד מתפתח מרדף מטורף בינם לבין קולפפר.
הוא מגיע למבוי סתום, יוצא מרכבו ועולה במדרגות בית עד לגג כשכולם חוץ מהנשים רודפים אחריו. תושבים רבים מתבוננים בהם. לבסוף הוא נאלץ לרדת במדרגות חרום למרפסת ושם הם מתנפלים עליו, הארגז נפתח וכל השטרות נופלים כגשם על הקהל.
לבסוף המרפסת מתחילה להתמוטט. הכבאים מעלים סולם גבוה להצילם אך כולם נתלים עליו והסולם מתחיל להתנועע כמטוטלת והאנשים נזרקים ממנו למקומות שונים ונוחתים בריסוק עצמות.
לבסוף כולם שוכבים עטופים בתחבושות גבס בבית החולים של בית הסוהר ומבכים את מר גורלם. גברת מרכוס נכנסת לחדר ומתחילה לצעוק על כולם. בהליכתה היא מחליקה על קליפת בננה ומוצאת מהחדר לקול צחוקם של המגובסים.
ויליאם קונגריב (מחזאי)
ויליאם קונגריב (אנגלית: William Congreve; 24 בינואר 1670 – 19 בינואר 1729) היה מחזאי, כותב ומשורר אנגלי, מגדולי היוצרים בימי התפר בין תקופת הרסטורציה לתקופה הג'ורג'יאנית.
חייו.
קונגריב נולד בבארדסי שביורקשייר, לקצין הצבא ובעל האדמות ויליאם קונגריב האב ולמארי בראונינג. כשהיה בן ארבע עקרה המשפחה ליוֹל הסמוכה לקורק, אירלנד, שם פיקד אביו על חיל המצב. הילד התחנך בבית-הספר קילקני, שם התיידד עם תלמיד אחר, ג'ונתן סוויפט. הוא למד לימודים קלאסיים בטריניטי קולג' אך לא השלים את תקופת שהותו שם עקב פרוץ מרד היעקוביטים. משפחתו שבה לאנגליה, וב-1691 נרשם ללימודי משפטים במידל טמפל. קונגריב השתעמם במהרה ממקצועו והחל את עיסוקו בכתיבה בתקופה זו. קשריו עם אנשי החברה הגבוהה בלונדון, במיוחד פטרונו וידיד משפחתו הברון צ'ארלס מונטגיו, הבטיחו לו חיים נוחים והוא לא נזקק לכתוב כדי להתפרנס. במהלך השנים ניתנו לו משרות רבות בשירות הכתר (ב-1714 אף מונה למזכיר לענייני ג'מייקה) אותן הזניח והפקיד בידי עוזריו, בעודו מתמקד ביצירתו.
ב-1692 פרסם בעילום שם סיפור קצר בעל כותר תואם, "אינקוגניטה", על אהבה בין זוג אצילים צעירים לשתי בנות אצולה. באותה שנה החל לחבר תרגומים מכתבי הוראציוס ושירים קצרים. הוא נכנס לחוג הספרותי סביב ג'ון דריידן, שנעשה לפטרונו בעולם הכתיבה, ואף סייע לו בתרגומיו מיובנאליס ופרסיוס. אז פנה לדרמה, ובהכוונת דריידן כתב את מחזהו הראשון, "הרווק הזקן" (The Old Batchelour, בכתיב ארכאי) שעלה על הבמה במרץ 1693. ההצגה, שעסקה בסבך רומנטי-קומי המתפתח בין העלמים רודפי השמלות ויינלאב ובלמור לעלמות הערמומיות והציניות ארמינטה ובלינדה ומערב את הרווק הזקן ושונא הנשים הארטוול, הפך להצלחה אדירה והזניק את הקריירה של קונגריב. בשלהי 93' יצא מחזהו השני, הקומדיה "הדו-פרצופי" (The Double Dealer), שתיאר זוג מאורס שאהבתו עומדת במזימותיהם של בת אצולה מבוגרת ונשואה ונוכל נוסף, המבקשים בהתאמה לפתות את הבעל והאישה המיועדים. "הדו-פרצופי" היה כישלון; קונגריב הותקף על ידי המבקרים, בין היתר על כך שהעניק לנבל מאסקוול מונולוג ארוך משל היה מדובר בטרגדיה, ופטרונו דריידן תירץ את אי-ההצלחה באופן השערורייתי בו הציג גברים ונשים כאחד.
באפריל 1695 עלה המחזה השלישי של קונגריב, "אהבה תחת אהבה" (Love for Love), הציג גיבור צעיר בשם ולנטין שאביו השתלטן מאיים לנשלו מירושתו, בעת ששניהם נאבקים על לבה של אנג'ליקה השנונה והנבונה הבוחרת כמובן בגיבור ומשיגה את הכסף. ההצגה התקבלה בהתלהבות בקרב הקהל ורוב המבקרים. בפברואר 1697 נפתח "הכלה האבלה" (The Mourning Bride), הטרגדיה הראשונה שלו, שתיארה את אהבתם האסורה של נסיך ולנסיה אלפונסו ונסיכת גרנדה אלמריה, שהוריהם אויבים בנפש. מלך גרנדה מנואל מת כשהוא מוצא להורג עקב הוראה מוטעית שלו עצמו, ומלכת המורים השבויה זארה העומדת אף היא בדרכם מתאבדת. הטקסט הכיל את מה שנעשה לציטוט הידוע ביותר מכתבי קונגריב, המשפט (Heav'n has no Rage, like Love to Hatred turn'd, Nor Hell a Fury, like a Woman scorn'd).
אף ש"הכלה" הצליח ביותר. נטייתו של קונגריב להצגת ניאוף, פרשיות אהבים ושחיתות מוסרית הפכו אותו, יחד עם כותבים אחרים, למושא מתקפה במנשר מ-1698 מאת כהן הדת הבכיר ג'רמי קולייר, "על אי-המוסר וחילול הקודש בתיאטרון האנגלי" . קונגריב השיב לקולייר בבוז.
במרץ 1700 יצא מחזהו האחרון והמפורסם ביותר, "דרכו של עולם", עליו עבד שנה וחצי ברציפות, שדן באהבתם של מילמנט ומיראבל, זוג הנאבק להינשא ולקבל את הנדוניה של מילמנט בעוד ששורה של נשים פתייניות מבקשות את מיראבל לעצמן. קונגריב אף הלעיג לקולייר, ודמותה של הגבירה המושחתת והממורמרת וישפורט מוצגת כשברשותה המנשר שלו. כביצירותיו האחרות, המחזאי הקפיד על דיאלוג שנון וריבוי אירוניות. המחזה לא התקבל היטב בציבור והוקע כבלתי-מוסרי, אך בחלוף השנים הוכר כיצירתו החשובה ביותר.
קונגריב עצמו כמעט חדל מלכתוב מאז ועד מותו, אם כי חיבר כמה שירים ומכתמים. הוא עמד בידידות קרובה עם אלכסנדר פופ, שהקדיש לו את תרגום האיליאדה שלו. בספרות האנגלית הוא נזכר, כפי שהגדיר זאת פול ביינס, כ"מעין גשר בין עולמותיהם של דריידן מחד ופופ מאידך", וכיוצר מובהק של תקופת הרסטורציה. הוא מעולם לא נשא אישה, ואת פרשת האהבים הרציניות ביותר בחייו ניהל עם השחקנית אן ברייסגרדל שכיכבה בכמה ממחזותיו. הייתה לו בת אחת, מרי, שהולידה מאהבתו הנרייטה גודולפין, הדוכסית השנייה ממרלבורו. הוא הוריש לה כמעט את כל הונו, למעט 200 ליש"ט שהועברו לברייסגרדל. בשנותיו האחרונות סבל מבריאות לקויה, ומת לבסוף לאחר שנפצע בתאונת מרכבה.
באסה (ספרד)
הדיוויזיה ה-17 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-17 (בגרמנית: 17. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בפלישה לפולין, במערכה על צרפת, ובקרבות שונים בחזית המזרחית, ובכלל זה במבצע יאשי-קישינב הראשון ובמבצע ויסלה-אודר.
היסטוריה.