במחקר על עיבוד קוגניטיבי של תוכן רגשי, דיוד אווס ביקש מהמשתתפים בניסוי לקרוא משפטים אמוציונליים המתקשרים לכעס, עצב, שמחה וכו' לפני שהוזרק להם בוטוקס לשריר המעורב בהבעת כעס ושבועיים אחרי שהוזרק להם בוטוקס. זמן הקריאה למשפטים המתקשרים לכעס ועצב היה ארוך יותר אחרי הזרקת הבוטקס בזמן שזמן קריאת משפטים המתקשרים לשמחה לא השתנה בכלל. הממצאים הללו מראים כי לשיתוק של שרירי הפנים יש אפקט סלקטיבי על עיבוד התוכן הרגשי. בנוסף ממצאים אלו מציגים כי אפקטים קוסמטיים של בוטוקס משפעים על ההבנה הקוגניטיבית בין אנשים.(בעיקר בהבנת שפה)
ולדימיר זבוריקין
ולדימיר קוזמיץ' זבוריקין (; 29 ביולי או 17 ביולי 1888 - 29 ביולי 1982) היה מדען רוסי וממציא בתחום הטלוויזיה, מחלוצי טכנולוגיית הטלוויזיה בארצות הברית ובאירופה.
ביוגרפיה.
ולדימיר קוזמיץ' זבוריקין נולד בעיר מורום שבמחוז ולדימיר ברוסיה וסיים את לימודיו בהנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של פטרוגרד בשנת 1912 (כיום המכון הטכנולוגי הממלכתי של סנקט פטרבורג, Санкт-Петербургский государственный технологический институт). בפטרוגרד הוא היה תלמידו של בוריס רוזינג, שכבר התנסה אז בפיתוח טלוויזיה שהייתה מבוססת על שיטת הסריקה המכנית. זבוריקין המשיך בלימודיו במכללת צרפת (College de France) בפריז בשנים 1912–1914, שם עסק במחקר קרני רנטגן בפיקוחו של הפיזיקאי פול לנז'בן. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת זבוריקין כקצין בחיל הקשר של הצבא הרוסי.
בפרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה, זבוריקין נמלט מרוסיה וב-1919 הגיע לארצות הברית והצטרף למעבדות המחקר של חברת ווסטינגהאוז בפיטסבורג ונרשם לימודי תואר מתקדמים באוניברסיטת פיטסבורג, שם קיבל תואר דוקטור ב-1926.
במעבדות וסטינגהאוז המשיך זבוריקין בניסויים בתחום הפוטואלקטרי ושפופרות ריק ובתחומי הטלוויזיה והפקס. הוא פרסם את מאמרו הראשון בעיתון איגוד מהנדסי החשמל של אמריקה במרץ 1929 בו תיאר מערכת פקסימיליה המסוגלת להעביר תמונות וחומר כתוב באיכות טובה בקצב של 630 מילים בדקה, נתון שהיה לחדשני באותה עת. זבוריקין השתתף בכתיבת הספר Photocells and Their Application שיצא לאור ב-1931.
בדצמבר 1923 הגיש זבוריקין בקשה לרישום פטנט על האיקונוסקופ, שיצר סרט נע באמצעות סריקת תמונות, המצאה שהוא כינה בשם זה מכיוון שהאיקונוסקופ היה מצגת צלמיות. אולם, לאחר שזבוריקין הדגים את המצאתו בפני צמרת חברת וסטינגהאוז, הם לא התלהבו מהמצאתו וביקשו ממנו להפסיק את הפיתוח בתחום זה. וסטינגהאוז לא הייתה מוכנה להשקיע בפיתוח טלוויזיה על בסיס המערכת שהוצגה בפניה והחברה הציעה שזבוריקין יקדיש את זמנו לפיתוח מוצרים מעשיים יותר, אבל זבוריקין המשיך בפיתוח המצאתו בשעות הפנאי שלו. הוא שקע כל כך עמוק בפיתוח האיקונוסקופ עד ששומר בניין המעבדה נצטווה להורות לזבוריקין ללכת הביתה אם האורות במעבדה דלקו לאחר השעה 2 לפנות בוקר. באותה תקופה הצליח זבוריקין לשכלל את המצאתו ולפתח שפופרת מסך מתוחכמת אותה הוא כינה בשם קינסקופ (kinescope) שהייתה מאוחר יותר לבסיס לשפופרת המסך של מקלטי הטלוויזיה. ב-1927 הוא הגיש בקשה לרישום פטנט על הקינסקופ, שהצליח להפיק תמונות סרוקות על פני שפופרת תמונה (למעשה מסך הטלוויזיה הראשון).
ב-1929 זבוריקין עזב את מעבדות וסטינגהאוז ועבר למעבדות חברת RCA, שם הוא הפך למנהל המחקר של מעבדת האלקטרוניקה בקמדן שבניו ג'רזי. חברת RCA עודדה אותו להמשיך בעבודת המחקר שלו בתחום הטלוויזיה.
בשנים 1931–1932 הוא ערך ניסויים אותם חשף בגיליון חודש דצמבר 1933 של איגוד מהנדסי החשמל. על פי המאמר, זבוריקין עדיין השתמש במערכת טלוויזיה שהייתה מבוססת על משדר לסריקה מכנית, אך כבר עשה זאת בשילוב עם שפופרת קרן קתודית ששימשה כשפופרת התמונה. הניסויים בוצעו מחוץ למעבדה שבקמדן בשנים 1933–1934 ובמהלכם שודרה תמונה של 343 קווים בקצב של 30 תמונות בשנייה. לאחר מכן, עבד זבוריקין על שפופרת של מצלמת האורתיקון ששילבה את תכונות האיקונוסקופ עם אלה של שפופרת מבַתֵר התמונה שהמציא פארנסוורת'.
זבוריקין גם פיתח מיקרוסקופ אלקטרוני וחיישני אינפרא אדום ששימשו גם עבור מערכות מתקדמות בתקופת מלחמת העולם השנייה. הוא היה שותף בכתיבת הספר "Television: The Electronics of Image Transmission" שפורסם בשנת 1940. זבוריקין היה שותף מחקר במעבדות RCA בין השנים 1942–1945 והחל משנת 1947 ועד לפרישתו בשנת 1954 היה גם סגן נשיא RCA.
ולדימיר זבוריקין נפטר בפרינסטון שבניו ג'רזי ב-29 ביולי 1982 והוא בן 94.
חייו האישיים.
זבוריקין היה נשוי פעמיים: בשנים 1916–1930 לטטיאנה ואסילייבנה, ובשנים 1951–1982 ליקטרינה אנדרייבנה פולביצקאיה.
היו לו 2 בנות נינה (ילידת 1920) וילנה (ילידת 1927).
לזכרו.
על שם זבוריקין רשומים למעלה מ-120 פטנטים בארצות הברית ובשנת 1977 הוא נכנס לרשימת המכובדים של היכל התהילה האמריקאי לממציאים.
בשנת 2010 הופק הסרט התיעודי "זבוריקין - איש מורום" (Зворыкин-Муромец) בהפקת ערוץ 1 הרוסי.
ב-29 ביולי 2013 נחנכה אנדרטת זבוריקין במוסקבה. ב-31 ביולי אותה שנה נחנכה אנדרטה לזכרו גם בעיר הולדתו מורום בכניסה למוזיאון קראבאצ'בסקי, ששימש בעבר כבית המשפחה.
ביולי 2013 ההתאחדות הלאומית לרדיו וטלוויזיה ברוסיה יצרה את פרס זבוריקין על הישגים בתחום פיתוח הטלוויזיה.
בעיר גוסב במחוז קלינינגרד נקרא אחד הרחובות בשם רחוב ולדימיר קוזמיץ' זבוריקין, באותו רחוב שבו שוכן מפעל לייצור מקלטי טלוויזיה.
הנריק בול
הנריק בול (בנורווגית: Henryk Bull; 13 באוקטובר 1844 - 1 ביוני 1930) היה איש עסקים ואיל ספנות נורווגי, מחלוצי חקר אנטארקטיקה.
חייו.
הנריק יוהאן בול נולד בסטוק שבמחוז וסטפולד, נורווגיה. הוא למד בטנסברג ועבד שם שנים אחדות כאיש עסקים. בשלהי שנות ה-80' של המאה ה-19 נסע למלבורן, אוסטרליה, שם עמד בקשרים עם חברת ספנות ומסחר.
בשנת 1893 הסכים רב חובל נורווגי בשם סְוֶונְד פוֹיְן (Svend Foyn), שעסק בציד לווייתנים, לתמוך כספית במשלחת לאנטארקטיקה בראשות הנריק בול, שמטרתה למצוא את לווייתן האובלנה. סוונד פוין היה איש עסקים, שהוציא פטנט על תותח צלצל-רימון לשימוש בציד לווייתנים. הספינה שסיפק סוונד פוין נקראה "אנטארקטיקה" ושימשה את המשלחת. היא צוידה באחד-עשר תותחי צלצלים, מחסן חומרי נפץ, שמונה סירות לציד לווייתנים וצוות של שלושים ואחד איש. בראש הצוות עמד רב חובל לאונרד קריסטנסן ובין השאר היה בו קאשטן בורשקרווינק, שבהמשך עמד בראש משלחת צלב הדרום לאנטארקטיקה.
במהלך שנתיים, ביקרה המשלחת בטריסטן דה קונה, איי הנסיך אדוארד, איי קרוזה, איי קרגלן, איי באלני, האי קמפבל ואיי פוזשן. ב-19 בינואר 1895, תוך כדי חיפוש הלוויתן החמקמק, נחתה קבוצה קטנה על האי פוזשן, אי טרשי באורך כ-3.5 ק"מ. ב-24 בינואר 1895 הונחתה סירה על החוף עם שישה אנשים, בהם בול, לאונרד קריסטנסן, קאשטן בורשקרווינק והימאי אלכסנדר פון טונצלמן בכף אדייר, אנטארקטיקה. בעת הנחיתה סברו, שהם הראשונים שהציגו כף רגל ביבשת אנטארקטיקה - ויש להם ללא ספק האישור המוצק ביותר לכך - אבל הם לא היו מודעים לכך, שצייד כלבי הים ג'ון דייוויס הציג טענה, שהוכחשה, להצגת רגל על חצי האי האנטארקטי הרבה לפניהם, בשנת 1821.
בשנת 1898 כתב הנריק יוהאן בול את זכרונותיו מן המשלחת בספרו Sydover. Ekspeditionen til Sydishavet i 1893–1895. הספר יצא לאור גם באנגלית תחת הכותרת "מסע ה'אנטארקטיקה' אל מחוזות הקוטב הדרומי" (לונדון וניו יורק: אדוארד ארנולד, 1896).
לאחר זמן ייסד חברה לציד לווייתנים והיה חלוץ בתעשייה בתחום זה. בול מת באוסלו בגיל 85.
אייזיאה סוואן
יחיאל אלישר
יחיאל רפאל אלישר (20 באוקטובר 1898 – 29 במרץ 1989) היה מהנדס בניין, יזם נדל"ן ונדבן שתרם למטרות באמריקה ובישראל. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא הגיע לדרגת קולונל כשפיקד בהצטיינות על המודיעין בצבא ארצות הברית, ובשל כך זכה בעיטורים הצבאיים כוכב הארד ולגיון ההצטיינות. הוא גם זכה בלגיון הכבוד, עיטור מסדר הכבוד החשוב ביותר בצרפת. על שמו קרויות קתדרה בבית הספר ללימודי יהדות ספרד בישיבה יוניברסיטי והספרייה המרכזית בטכניון, לאחר שתרם להקמתן.
קורות חיים.
אלישר נולד בשנת 1898 בירושלים בתקופת האימפריה העות'מאנית לרפאל יאושע (או יהושע) אלישר ולרחל שרה לבית אופלטקה. סבו מצד אביו היה הרב נסים בנימין מרדכי אלישר – בנו של הרב יעקב שאול אלישר. אמו הייתה בתו של הרב רחמים יוסף חיים אופלטקה – בנו של הרב יצחק פראג אופלטקה. אלישר הוא נצר למשפחת אלישר.
אלישר למד הנדסה בפריז לפני שהיגר לארצות הברית בשנת 1929. הוא ייסד את ה"סטרייט קונסטרקשן קורפוריישן" (Straight Construction Corporation) והקים את עסקיו על ידי ניהול נכסים מעוקלים שהוא קנה מבנקים בזמן השפל הגדול.
אלישר התגייס לצבא ארצות הברית בתחילת מלחמת העולם השנייה כטוראי והתקדם עד לדרגת קולונל בשנת 1944. הוא היה האחראי על המודיעין תחת פיקודו של גנרל דווייט אייזנהאואר. כשרונותיו של אלישר באו לידי ביטוי בבניית גשרים שעזרו לטנקים של הארמייה השלישית של ארצות הברית בהנהגת הגנרל ג'ורג' פטון להגיע לגרמניה הנאצית. בשל כך אלישר זכה בעיטורים הצבאיים כוכב הארד ולגיון ההצטיינות כהוקרה על הקמת "היסוד המודרני של מודיעין צבאי" בזמן המלחמה. בנוסף הוענק לו עיטור לגיון הכבוד מהממשל הצרפתי. לאחר מכן הוא שימש כיועץ לנשיא דווייט אייזנהאואר.
קריירה.
לאחר שירותו הצבאי אלישר חידש את עסקיו בתחום הנדל"ן בקנייה ובנייה של בניינים למטרות מסחר ומגורים, עד שהשקעותיו הגיעו לכדי שווי של 100 מיליון דולר.