שלב עיבוד האבל מגיע כאשר הילד מבין שהמת לא ישוב, דרך חוויה מתמשכת של חוסר נוכחותו של המת בחייו, וחוסר שובו לאורך זמן. בשלב זה באים לידי ביטוי אצל הילד התבטאויות והתנהגויות של רגשות עזים הנובעים מהאבדון הקשה הכוללות צער עמוק, כאב, כעס ואשמה שיכולה להיות מופנית כלפי הסביבה, כלפי המת וכלפי הילד עצמו. ישנה חשיבות רבה לתת מקום לילד לבטא את רגשותיו ולעבדם יחד עם מבוגר, מאחר שרגשות עזים אלה עשויים להיות קשים מנשוא בשביל הילד. לכן, התערבותו של אדם מבוגר העוזר לו לארגנם חשובה כל כך. הבנתם של תתי המושגים: סופיות וקביעות משמעותיים בשלב זה לשחרור הילד מעיסוק ודאגה המופנים כלפי המת. באותה מידה, שאלות קונקרטיות לגבי המוות (למשל: האם המת סובל מכאב פיזי או רגשי), יאפשרו לילד להתפנות קצת יותר לכאב ולצער של עצמו כחלק מתהליך התאבלותו. תהליך ההתנתקות הרגשית של הילד מהמת מאפשר לו לבנות את עולמו מחדש ללא נוכחות המת, וליצור קשרים חדשים עם אנשים חדשים. שני תתי מושגים נוספים חשובים בשלב שני זה של עיבוד האבל הם סיבתיות והכרחיות המוות: הבנת מושג הסיבתיות תעזור לילד להבין את הגורמים הביולוגיים האובייקטיביים למוות, בתקווה למזער עד כמה שניתן את רגשות האשמה שעשויים להופיע, ומושג הכרחיות המוות חשוב במיוחד לקראת סיום השלב הנוכחי, שעוזר לילד להגיע להשלמה עם המצב הבלתי נמנע.
שלב שלישי: הסתגלות למציאות החדשה.
זהו השלב בו הילד מקבל את המציאות החדשה, ומנסה למצוא את מקומו בה ללא נוכחותו של המת בחייו. באופן הדרגתי נוצר לילד דימוי עצמי חדש, בו הוא מתמודד עם מצבים חדשים בחייו בכוחות עצמו ובעזרת מבוגר, ללא נוכחותו של הנפטר, דבר המהווה שינוי משמעותי שעלול לעורר חששות רבים. כמו כן, בשלב זה מתרחשת בנייה מחודשת ומציאותית של חיי הילד, יחד עם התחושה שיש אנשים בעולם שאפשר להיעזר בהם.
דרכי התמודדות.
ישנה הסכמה כללית שאפילו ילדים צעירים מאוד מנסים להבין מוות, ושלמבוגרים תפקיד חשוב במתן עזרה ותמיכה לילדים בהבנת הנושא. עזרה זאת יכולה להתאפשר באמצעות תקשורת כנה עם הילד בדרכים מותאמות גיל, המאופיינת בהקשבה זהירה, המעודדת ביטוי מחשבותיהם ורגשותיהם של הילדים העולים מתוך השיחה. קלינאים שמים דגש על חשיבות השיח של הורה עם ילדו על נושא המוות, מתוך ניסיונם כי הימנעות מהנושא עלולה להוות מכשול עבור הילד בתהליך האבל.
תפיסות אלטרנטיביות למוות בגיל הרך בהקשר דתי ותרבותי.
מספר מחקרים הראו כי הבנת ילדים את המוות כוללת לעיתים קרובות נרטיבים המכילים תתי מושגים ורעיונות דתיים ורוחניים של המשכיות רוחנית לא גשמית במוות. קיימת השערה כי ייתכן שילדים אשר גדלו במסורת דתית או רוחנית כל שהיא, גיבשו לעצמם תפיסת מוות, אשר מושפעת ממכלול השקפות, מסרים וטקסים דתיים, הנוכחים בחייהם.
רעיון מעניין שקשור להתמקדות זאת במודלים אלטרנטיביים של תפיסת מוות, היא שילדים ומבוגרים יכולים לשלב סוגים שונים של הסברים כדי להבין אירוע שהתרחש סביבם. מודלים מרובים אלה מאגדים יחד את תפיסת העולם הביולוגית עם תפיסת העולם הדתית או תפיסת עולם מאגית אחרת. נראה כי הספרות על התפתחות הילד כמעט ואינה כוללת הסברים על אילו תפיסות עולם ילדים צעירים פוגשים או נתקלים בסביבתם, בחיי היום יום. ייתכן כי השמטה זאת נובעת מהרעיון שההשפעות של תרבות ודת הם תוצר-לוואי של הארכיטקטורה הקוגניטיבית הבסיסית יותר המעצבת אותם. אולם, ישנם חוקרים המציעים כי תפיסות עולם מרובות אלו הן אלה המעצבות תפיסות של מוות בקרב ילדים צעירים, דרך המחשתם בהקשרים של סוציאליזציה, כמו התערות חברתית, ושהרבה מההבנה המוקדמת של מוות יכולה להיות מוערכת טוב יותר על ידי ההבנה שילדים חשופים למגוון של תפיסות עולם על מוות.
ישנה הסכמה כללית בקרב קלינאים שעובדים עם ילדים ומשפחות באבל, כי הרקע התרבותי צריך להילקח בחשבון בהערכת תגובת הילדים למותו של אדם קרוב בצורה רגישה לגילם ולתרבותם. ילדים לומדים על המוות דרך אינטראקציה עם הוריהם או אנשים בוגרים משמעותיים אחרים בחייהם, אשר מחזיקים באמונות ספציפיות או תאוריות עממיות בקשר למוות, ולגבי איך ילדים צריכים לתפוס ולתקשר עם סביבתם לגבי מוות. תפיסות עממיות של הורים מעוצבות ובאות לידי ביטוי דרך ספרי הורים, מגזינים, אתרים באינטרנט, תוכניות טלוויזיה, עצות מרופאי ילדים או מורים, שיחות אינפורמטיביות עם הורים אחרים ועוד.
אובדן הורה בגיל הרך.
הקשר בין הורה לילד הוא קשר משמעותי, המהווה מקור בסיסי לביטחון הילד בשנים הראשונות לחייו. לקשר זה ישנה השפעה על הילד לאורך כל חייו. פרידה מהורה בילדות מוקדמת היא אירוע טראומתי המייצר צער מיידי, ויכול לגרום להתפתחות הפרעות פסיכיאטריות בהמשך החיים. בהתמודדותו של ילד עם מות הורה, הילד מאבד לא רק דמות התקשרות, דמות ראשית ומשמעותית בחייו של הילד המטפחת אותו הן מבחינה פיזית והן מבחינה רגשית, אלא גם מאבד מערכת יחסים משמעותית לאורך החיים. בנוסף, מוות של הורה בגיל הרך ממזער את מקור ההגנה והטיפוח בחייו של הילד, וישנם גם מצבים בהם מות הורה עשוי להאיץ קיפוח חברתי כלכלי במקרה בו אותו ההורה היה המפרנס העיקרי של המשפחה. כמו כן, מותו של הורה יכול להוביל לאובדניים שניוניים משמעותיים נוספים הנוכחים בחיי הילד במצבים בהם הילד נאלץ לעזוב את סביבתו המוכרת מכורח המציאות, כמו למשל פרידה מהבית המוכר, מהמסגרת החינוכית, או כל דבר אחר המשנה את שגרתו של הילד באופן משמעותי. שינויים אלה עשויים להתרחש מייד לאחר מות ההורה, בזמן שהילד עדיין מנסה לעכל ולהתמודד עם הפרידה ממנו.
השפעת אובדן הורה בגיל הרך בטווח הקצר ולטווח הארוך.
ישנם גורמים רבים המשפיעים על דרכו של הילד להגיב למות הורה כגון: גיל הילד, אופי/סוג המחלה, מין ההורה, מערכת היחסים עם ההורה, חוויית המוות (למשל מוות מפתיע), סוג המוות, תגובת ההורה השני, סביבת המשפחה (למשל גודל המשפחה), רמת הלכידות המשפחתית או הקהילתית, סגנון השכול, סטטוס סוציו-אקונומי והיכולת לספק תמיכה.
השפעה לטווח הקצר.
לפי האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים, מותו של אדם חשוב בחיי הילד הוא מהאירועים המלחיצים ביותר שילד יכול לחוות, והוא עלול לפגוע בצורה משמעותית בהתפתחות אישיותו של הילד, כאשר ילדים מתחת לגיל 5 הם הפגיעים ביותר. אחד מהגורמים שתורמים לפגיעות בקרב ילדים צעירים, הוא החוסר בכישורים שפתיים המקשים עליהם לבטא את רגשותיהם באמצעות שפה. מבחינה רגשית, אובדן הורה יכול להחוות אצל הילד כתחושה עזה של חוסר, כיוון שהילד ראה את ההורה שלו חלק מעצמו, וכתוצאה מכך לתחושה של עצמי לא שלם. תחושה עצמית לא שלמה זאת עשויה להתחזק בהשוואתו לילדים אחרים ולעורר בקרבו רגשי נחיתות, קנאה ומלנכוליה. כמו כן עשויות להתפתח אצל הילד התנהגויות בעלות קווים דיכאוניים, המעוררים דימוי עצמי נמוך ונטייה להימנע מאחריות.
השפעה לטווח הארוך.
מוות הורה בילדות נחשב לאירוע טראומתי המייצר לא רק צער מיידי, אלא גם נטייה לפגיעות מוקדמת להגיב בדיכאון כאשר מתמודדים עם אובדן או דחייה בחיים הבוגרים. מחקרי אורך המתמקדים בתהליך השכול בשנתיים הראשונות אחרי מות ההורה, רואים בשנתיים שלאחר מות ההורה תקופה משמעותית, כאשר שכול לא פתור בתקופה זאת יכול להיקשר בעתיד לבעיות פסיכיאטריות, דיכאון, מחלות כרוניות ותגובות קליניות מתמשכות כגון אשמה. בנוסף עשויה להיות הפרעה משמעותית בביטחון העצמי, בביצועי בית הספר וביחסים בין אישיים המדווחים כקשורים למות הורה. שכול הורה בגיל הרך עשוי להשפיע על הבריאות הפיזית בהמשך החיים המתבטא במחלות הקשורות ללחץ נפשי. מחקרים שהתמקדו באנשים שחוו אובדן הורה בילדות, מצאו עלייה בהפרשת קורטיזול (הורמון המופרש בזמן חרדה) לעומת קבוצת ביקורת של נבדקים אשר לא חוו אובדן בגיל הרך. נהוג לייחס את ההבדל בין שתי הקבוצות להבדלים בהתפתחות של ציר ההיפותלמוס-היפופיזה-אדרנל (HPA). ציר ה-HPA אחראי, בין השאר, על וויסות התגובה של הגוף ללחץ, כאשר בסופו מתרחשת הפרשה של קורטיזול. ציר זה מתפתח אצל ילדים בצורה תקינה כאשר חשיפתם ללחץ נחשבת למתונה. לעומת זאת, חשיפה ללחץ מוגבר בילדות, כדוגמת חוויית אובדן הורה, יוצרת שינויים בציר ה-HPA ועשויה להעלות את הסיכון להתפתחות הפרעות פסיכיאטריות בהמשך החיים.
מוסנזון
אבל דאירה
אבל "אביי" דאירה (באנגלית: Abel "Abbey" Dhaira; 9 בספטמבר 1987 - 27 במרץ 2016) היה כדורגלן אוגנדי ששיחק בעמדת השוער בקבוצות באוגנדה, ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, באיסלנד ובטנזניה ובנבחרת אוגנדה.
דאירה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת אקספרס האוגנדית, ממנה עבר ל-URA. בהמשך עבר לויטה קלאב מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. בחודש ינואר 2011 חתם באיי. בי. וי. מליגת העל האיסלנדית. ב-11 במאי 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 1-0 על ואלור במסגרת המחזור השלישי בליגה. בתחילת שנת 2013 עבר בהעברה חופשית לקבוצת סימבה הטנזנית, ובחודש ינואר 2014 חזר לאיי. בי. וי..
דאירה ערך 13 הופעות בנבחרת אוגנדה. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך בשנת 2009.
ב-27 במרץ 2016 נפטר דאירה מסרטן הקיבה ברייקיאוויק שבאיסלנד.
פנתר פלורידה
הגלקסיה הננסית שדרית