סודאן ומצרים נהנו מקשרים היסטוריים מורכבים ארוכי שנים, שבמרכזם חפיפות היסטוריות בעת העתיקה כאשר ממלכות נוביות (נובטיה, מקוריה ואלודיה) בסודאן שלטו במצרים, ושושלות מצריות פלשו לסודאן, כמו גם קשרים תרבותיים והחתירה של מצרים לשליטה על מימי הנילוס. לפני העצמאות הסודאנית בשנת 1956, סודאן שולבה במצרים בשנת 1821 דרך פלישת שושלת מוחמד עלי וכיבוש סודאן, ואחריה המהפכה הלאומית המהדיסטית הסודנית בשנת 1885 והכיבוש מחדש של סודאן תחת השלטון הבריטי בשנת 1899.
קשריהם ההיסטוריים חוזרים למצרים העתיקה, שם התבססו שתי האומות לאורך נהר הנילוס. לאורך כל השנים מצרים הייתה בעיקר יותר משגשגת, עם זאת, היבטים דתיים ותרבותיים רבים של מצרים אומצו מהנוביאנים (המבוססים על סודאן המודרנית) כמו בניית הפירמידות וחיים שלאחר המוות.
סודאן הייתה אחת משלושת חברות הליגה הערבית שהפגינה הזדהות עם מצרים ביוזמות השלום שלה בקמפ דייוויד עם ישראל בסוף שנות ה-70.
סכסוך גדול בין סודאן ומצרים הוא סביב משולש חלייב: סודאן טוענת כי מדובר באזור השייך לה, אם כי מצרים כבשה אותו צבאית מאז 1995, ומצרים מסרבת להפנות את המחלוקת לבוררות בינלאומית. מחלוקת נוספת היא סביב סכרים באתיופיה, ובמיוחד סכר הרנסאנס האתיופי הגדול, שסודאן רואה בו לגיטימי ותועלת אזורית ואילו מצרים רואה בו איום על ביטחון המים שלה.
המדיניות של מצרים בסודאן היא לטובת סודאן מאוחדת. כיוון שכך, מצרים לא הייתה מעורבת ישירות בתהליך השלום בסודאן שהתארח בקניה בחסות הרשות הבין - ממשלתית לפיתוח (IGAD) וזה העניק לעמי דרום סודאן את הזכות לפרוש ולהקים מדינה עצמאית בשנת 2011 לאחר מלחמת האזרחים הסודאנית הארוכה שנמשכה במצטבר למעלה מ-40 שנה והרגה למעלה משני מיליון איש.
שפילמן
שפילמן הוא שם משפחה אשכנזי ממקור גרמני, שפירושו נגן.
צבי הזפק
צבי הזפק (שם מדעי: Gazella subgutturosa) הוא מין בסוג צבי שחי במרכז אסיה. הוא תואר מדעית בשנת 1780 על ידי חוקר הטבע הגרמני ג'ון אנטון גולדנסטט ולו כ-4 תת-מינים. המין קרוי על שמה של נפיחות גדולה בגרונו שמזכירה את מחלת הזפקת. צבי הזפק חי בערבות עשב או מדבריות ופעיל בשעות הדמדומים. הארגון החברתי שלו משתנה בין העונות מקבוצות קטנות לעדרים עצומים. בעבר, האוכלוסייה של צבי הזפק הכילה מיליוני פרטים, אולם במהלך המאה ה-20 היא צנחה במהירות כתוצאה מציד איטנסיבי שהחמיר עם כניסת הנשק החם ורכבי שטח. נכון לשנת 2020, האוכלוסייה שלו קטנה מ-50,000 פרטים והיא נמצאת במגמת ירידה מתמשכת.
טקסונומיה ותת-מינים.
צבי הזפק שייך לסוג צבי בשבט אנטילופות ערבה שבתת-משפחת הצבאים, לצד 10 מינים נוספים. בתוך הסוג צבי, הוא מסווג בתת-הסוג "Trachelocele" לצד צבי רים וצבי קיווייה הקרובים אליו מבחינה גנטית. מבחינה חיצונית, צבי הזפק חולק קווי דמיון רבים עם הצבי ההודי ומיני הצבי היעלי, ותפוצתו חופפת עם כל שלושת המינים בסוג.
לצבי הזפק יש בין 3 ל-5 תת-מינים. להלן ארבעה המוסכמים חלקית:
בעבר, לצבי הזפק היה תת-מין נוסף שנודע בתור צבי החול ("G.s.marica"); תת-מין זה, חי בחצי האי ערב, במערב עיראק ובלבנט. החל משנת 2010, צבי החול פוצל מצבי הזפק על ידי ארגוני שימור בינלאומיים על בסיס מחקר גנטי שמצביע על כך ששני המינים הם פרפילטים, ומאז הוא מוכר כמין עצמאי.
אנטומיה ומראה.
צבי הזפק הוא פרסתן בגודל בינוני עם מבנה מוצק יותר מצביים אסיינים אחרים; גופו דק ואלגנטי, צווארו רחב וראשו קצר, חרוטי ומעוגל בקצהו. אוזניו ארוכות וצרות, עיניו גדולות ואפו מחורץ. הרגליים שלו דקיקות וארוכות ומסתיימות בפרסות קצרות וחדות. הזנב ארוך, דקיק ושעיר.
סימן ההיכר של המין שהעניק לו את שמו, הוא הנפיחות הבולטת בגרון דמוית הזפקת שנראית אצל שני הזוויגים; הנפיחות גדולה ובולטת במיוחד אצל הזכר, והיא משמשת אותו להפקת קריאות עמוקות במהלך החיזור.
לצבי הזפק קרניים ארוכות ועבות בצורת נבל ובהן כ-12 עד 20 טבעות. הקרניים צומחות מהקודקוד, פונות לצדדים ואז מתעקלות אחורה ומעלה; קצה הקרניים מתעקל לעיתים קרובות כלפי פנים בצורת צבת. הקרניים שאורכן 25–43 ס"מ נישאות על ידי הזכר, בעוד שהנקבה נטולת קרניים בדרך כלל; בכך, צבי הזפק יוצא דופן מצביים אחרים בסוגו שאצלם הנקבות נושאות אף הן קרניים. הזכר גם נוטה להיות גדול וכבד מן הנקבה. צבי הזפק מתנשא בכתפיים לגובה 60–80 ס"מ, אורך ראשו וגופו 90–115 ס"מ ואורך זנבו 15–20 ס"מ. משקל הזכר 20–43 ק"ג ומשקל הנקבה 18–33 ק"ג.
לצבי הזפק פרווה קצרה ודקה שהופכת לעבה, ארוכה ושעירה לקראת החורף. צבעה הכללי משתנה על פני טווח התפוצה הרחב שלו, ונע מחאקי לחום קקאו, חום אפרורי, כתום בוהק, צהבהב חיוור או חולי. הבטן, המפשעה, המותניים, החזה ופנים הרגליים בצבע לבן בוהק, והזנב שחור מבריק. הפס השחרחר במותניים שאופייני לצבאים, נראה לעיתים קרובות אצל צבי הזפק, בפרט אצל צביים שחיים באזורים קרים. לצבי הזפק פנים לבנות בוהקות ופסים כהים דהויים בצידי הפנים. סימוני הפנים נוטים להיעדר אצל צביים החיים באזורים מדבריים. העיניים והאף בולטים בצבעם השחור.
תפוצה וסביבת מחיה.
צבי הזפק מצוי במרכז אסיה; טווח התפוצה שלו משתרע לאורך הערבות האסיאתיות הגדולות, כולל מרבית שטחן של איראן, טורקמניסטן, אוזבקיסטן, קזחסטן ואזרבייג'ן, מערב עיראק, מזרח פקיסטן, אפגניסטן, חלקים נרחבים מצפון ומרכז סין העממית (בפרט שינג'יאנג, צ'ינגהאי, מונגוליה הפנימית וגאנסו), וכלה בדרום ומרכז מונגוליה. הצבי נכחד מארמניה ומג'ורג'יה אך הושב לטבע אצל האחרונה. הוא הובא על ידי האדם למספר איים בים הכספי ובימת אראל.
טווח התפוצה העצום של צבי הזפק, חצוי ברובו על ידי שרשרות ההרים המושלגות של הינדו-כוש, קארקוראם וטיין שאן, ומסיבה זאת, הוא מצוי במספרים זניחים בקירגיסטן וטג'יקיסטן ההרריות ונעדר מכל האזורים ההרריים הגבוהים במדינות חבל טורקסטן. הערבה האירואסייתית משמשת כגבול הצפוני של תפוצתו.
בשל הדמיון הרב בין שני המינים, גבול הטווח במערב בין צבי הזפק לצבי החול אינו ברור; ככל הנראה נהר החידקל ושט אל-ערב מהווים מחסום טבעי בין המינים, כשהשניים תופסים את הגדה המזרחית והמערבית בהתאמה. עם זאת, ישנה אפשרות שאוכלוסיות הצבאים במישורים ממזרח להרי הזגרוס באיראן אינן שייכות לצבי הזפק.
בית הגידול של צבי הזפק כולל ערבות-עשב עצומות וערבות-שיחים על מישורים או רמות גבוהות, מדבריות חול ומלח ומורדות הרים; הוא נמנע לחלוטין מיערות וצוקים. הצבי מצוי הן בשפלות והן ברמות גבוהות עד רום 3,500 מטר מעל פני הים. הגורם העיקרי שמגביל את הצבי הוא עומק השלג ורוחות סוערות.
אקולוגיה.
התנהגות ופעילות.
שעות הפעילות של צביי הזפק משתנות בין העונות; במהלך הקיץ, הם פעילי דמדומים ויוצאים לתור אחר מזון בשעות הבוקר המוקדמות ושעות בין הערביים, בעוד שאת שעות היום הם מבלים במנוחה באזור מוצל או בשוחה רדודה שחפרו באדמה הקרירה בצורת אליפסה; בחורף לעומת זאת, הם פעילים לאורך היום ברציפות להוציא מנוחה קצרה בצהריים. במקומות שבהם יש לחץ ציד גבוה, הצביים אף מסוגלים לעבור לפעילות לילית. שעות הפעילות קשורות למזג האוויר: בקיץ, הטמפרטורות הגבוהות מאלצות את הצביים למצוא מסתור מוצל מפני השמש ברוב היום, בעוד שבחורף מנוחת הצהריים קצרה מאוד אם בכלל; בנוסף, יש קשר הדוק לזמינות המזון: בקיץ יש מזון בשפע, כך שהצבי יכול לוותר על פעילות ברוב היום, בעוד שבחורף הוא מוכרח לבלות זמן רב בחיפוש אחר מזון.
במהלך היממה, צבי הזפק נע למרחקים בינוניים דרך שטחי מרעה, בורות מים ואזורי מנוחה. התנועה של הצבי מושפעת גם היא מזמינות המזון ומזג האוויר; במהלך החורף, עדרי הצביים גומעים מדי יום לפחות 10–30 ק"מ עקב המחסור במזון, בעוד שבקיץ הם נעים בממוצע ביום כ-3 ק"מ בלבד. בקיץ, הצביים נודדים לעבר ההרים השופעים במזון, אך בחורף נאלצים לחזור לעמקים וקניונים עקב הקור העז ועומק השלג.
כשצבי הזפק נרגש או נבהל, הוא פותח בסדרת קפיצות גבוהות עם רגליים נוקשות המוכרות כדלגנות; הצבי מסוגל לרוץ במהירות של 60 קמ"ש, ובמהלך הריצה צווארו מושט וזנבו זקוף. כאשר הצבי נמלט מסכנה, הוא עוצר אחרי 200–300 מטר כדי להעריך מחדש את האיום ולמנוע בזבוז אנרגיה. לאחר שנוכח שחלפה הסכנה, הצבי מבצע תנועה מעגלית רחבה עד שחוזר לנקודת המוצא. צביי הזפק מתקשרים ביניהם באמצעות פעיות, קריאות רמות, ציוצים וגניחות. הצביות משמיעות קול צרוד נמוך כדי לקרוא לעופרים, והללו מגיבים בגעייה שדומה לבקר. בעונת הרבייה, הזכרים מפיקים צליל עמוק שנשמע למרחק 100–150 מטר כדי להכריז על נוכחותם.
תזונה ויחסי גומלין.
צבי הזפק הוא יונק צמחוני אוכל-עשב שצורך מדי יום 6 ק"ג של מזון צמחי; תזונתו העיקרית מורכבת מעשבים, אך הוא ניזון גם מהלופיטים (צמחים שגדלים בקרקעות מלוחות), מורכבים, קטניות, זוגניים, שרביטנים, דלועיים, עפריתיים ואשליים. באזורים חקלאיים, הצבי עשוי להזיק לגידולים שונים ככותנה, חיטה, שעורה, קנה סוכר, תירס, חומוס, בצל, פירות, תמרים ומלונים. צבי הזפק אינו זקוק לשתיים מים, ומקבל את מרבית הלחות הנדרשת ממזונו הצמחי. אף על פי כן, הוא מבקר לעיתים קרובות בבורות מים כאשר יש לו הזדמנות ושותה 2–4 ליטר ביום. בשבי, הצבי ניזון מאספסת, שיבולת שועל, תערובת וקוביות מלח נטולות גופרית.