בשנת 2016 דיבב בדישי את פליפ מהסדרה הרעשנים מאת כריס סבינו, דמויות שונות בסדרה "קיקוריקי", ואת איינסלי ובוסון בסרט "רובינזון קרוזו". בנוסף החל משנה זו החל לדבב דמויות שונות בסדרה ״.
בשנת 2017 החל לדבב בסדרה "נאדי הבלש בארץ הצעצועים".
בשנת 2019 דיבב את דמותו של בומר בסרט "פלא של פארק", והשתתף בפרסומת לנירלט יחד עם טל פרידמן.
בשנת 2021 דיבב את רושפור בסרט "דארטניאן ושלושת המוסקטרים", כמו כן דיבב את בינז בסדרה "בוא, כלב, בוא!".
חייו הפרטיים.
סער בדישי הוא אחיינה של הזמרת שרה בדישי שפעלה בתחילת שנות ה-70 ואחיו הוא הסטנדאפיסט שאולי בדישי. בדישי הוא בן דודו של דני רובס.
בדישי נשוי ואב לבת.
נקו&quot;ד
נאפאלם
דפנה ודודידו
דפנה ודודידו היא סדרת טלוויזיה ישראלית, הסדרה הראשונה ששודרה בערוץ הופ!.
הסדרה עוסקת בדפנה דקל, שגרה עם דודידו בבית בשכונה של ערוץ הופ!. דודידו, שאותו הפעילו במהלך השנים גיא פרידמן ואחרים, הוא בובה בגודל אדם בוגר, וביחד עם דפנה הוא יוצא להרפתקאות רבות. הסדרה מעלה נושאים יומיומיים שנוגעים לכל הילדים ומעניקה לבני הגיל הרך כלים ראשוניים להתמודדויות במצבים שונים. בחלק מהפרקים בסדרה השתתף גם דליק ווליניץ בתפקיד הקריין.
לאור ההצלחה הרבה של התוכנית, הוחלט להרחיב את הפורמט הקיים שלה לסדרה חדשה ששמה "דפנה, דודידו וחברים", בה מופיעות גם הדמויות גומי (עדי טופול), גולה (אור אזולאי) וקוץ וצנונית (הפעלה: אבי יקיר וז'יל בן דוד, קולות: מיקי קם). בנוסף, שולב בסדרה "נחשון המנחש" (שמחזיק גם בתוכנית משלו – "נחשון כל יכול") בגילומו של אסף אשתר. דמות נוספת היא תוכי מבולבל, בשם "תיקתוכי" אשר מופיעה בסדרה "דפנה, דודידו ותיקתוכי". בעקבות הסדרה יצאו גם מופעים והצגות בחנוכה, בהם "יום הולדת לדודידו" (עם חן חגי ועומר רבין בתפקידים הראשיים) ו"הופ! בעיר - חגיגה עם דודידו" כמופע נודד בין ערים בפריפריה.
בעקבות הצלחת הסדרה יצאו מספר מוצרים נלווים (שזכו אף הם להצלחה) שמכילים בין היתר בובות, משחקים, חוברות עבודה וסרטים הנושאים את דמותו של דודידו.
טיקאל
טיקאל (בספרדית: Tikal) היא עיר עתיקה של תרבות המאיה. העיר נמצאת באמצע הג'ונגלים של מחוז אל פטן שבצפון גואטמלה. כיום העיר היא חלק מפארק לאומי הנושא את שמה ובו חיים ציפורים, טוקניים, חרקים, קופים ומיני בעלי חיים נוספים שחיים בג'ונגלים של מרכז אמריקה. בשנת 1979 הצטרפה טיקאל לרשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
היסטוריה.
ההתיישבות הראשונה של בני אדם בטיקאל החלה בשנת 600 לפנה"ס. השבטים שישבו שם בתקופה זו היו פרימיטיביים ולכן המבנים העתיקים ביותר מתוארכים לשנת 300 לפנה"ס. העיר נבנתה ככפר קטן בהתחלה, ואט אט גדלה והתפתחה. רק בשנת 300 לספירה הפכה העיר למרכז חשוב של בני המאיה. כיום ידועים למעלה מ-30 מושלים ששלטו בעיר, הראשון שבהם - יאך א'ב ח'וק (Yax Ehb' Xook בשפת המאיה) במאה הראשונה לספירה, עד לאחרון שבהם שהחל את תקופת שלטונו בשנת 869 לספירה - המושל הסאו צ'אן קאוואיל השני (Hasaw Chan K'awiil II בשפת המאיה). הסברה המוכרת כיום היא שהעיר ננטשה במאה ה-10.
המבנים החשובים של העיר נבנו בין השנים 550-850 לספירה וכוללים את המקדשים הרבים והמרשימים שמהווים חלק ממנה וכן האטרקציה התיירותית המרכזית שבה. הם מכסים שטח של כ-2.5 קמ"ר. המבנים הושפעו רבות מסגנונות בנייה של תרבויות מקסיקניות שכנות. ארכאולוגים רואים בתרבות שחיה בטאוטיווקאן, היום בפאתי מקסיקו סיטי, כאחת המשפיעות המרכזיות על האדריכלות של רוב המבנים החשובים בעיר.
בין השנים 560-690 לספירה ישנו פער הנקרא "פער טיקאל", שמתבטא בחוסר השפעה על עולם המאיה, וחיסול חלקים ממצבות וכתובות. ממצאים חדשים מגלים שבתקופה זו הייתה טיקאל כבושה על ידי שושלת מלכי הנחש, שליטי העיר קלקמול.
קיומה של העיר דווח לראשונה על ידי נזיר ספרדי בשם אנדרס דה אוונדאניו, אך גילויה הרשמי של העיר מיוחס למושל פטן ב-1848, מודסטו מנדס. בתחילה הייתה העיר חבויה היטב בתוך הג'ונגל, אך עם גילוי המבנה הראשון שבה התבצעה חפירה ארכאולוגית רחבת היקף שחשפה את המקום כולו. חלק מהמבנים מכוסים עדיין בתלים חוליים ובצמחיה עבותה המאפיינת את הג'ונגל. לא כל המקדשים נחשפו לחלוטין על ידי הארכאולוגים שחפרו במקום ועדיין ניתן לראות ראיות לכך שהעיר הייתה נטושה והסתתרה במעמקי הג'ונגל כמעט 1000 שנה.
תיירות.
העיר הקרובה ביותר לטיקאל היא העיר פלורס (בספרדית: flores, "פרחים"), אי קטן ומיושב בלב אגם פטן-איצה (Peten-Itza). בעיר שדה תעופה קטן המשרת טיסות פנים בגואטמלה וכן כמה מדינות שכנות.
ולס (עיר)
ולס היא עיר במדינה האוסטרית אוסטריה עילית על גדות נהר הטראון. העיר היא עיר סטטוטורית מאז ה-18 בינואר 1964, ונמצא בה מושב מועצת מחוז ולס שמקיף אותה. מספר תושביה הוא 61,233 נכון ל־2018. העיר ידועה כמקום קניות מרכזי.
גאוגרפיה.
ולס ממוקמת במרכז אוסטריה עילית ומוקפת במחוז ולס בגובה של 317 מ'. אורך העיר מצפון לדרום הוא 9.5 ק"מ, וממזרח למערב 9.6 ק"מ. 3.4% משטחה מכוסה יער, ו-23.5% משטחה משמש לחקלאות.
היסטוריה.
אזור ולס היה מיושב כבר בתקופה הנאוליתית, וחשיבותו עלתה בזמן השלטון הרומי בעקבות מיקומו המרכזי בפרובינציית נוריכום. בסביבות שנת 120 קיבלה העיר זכויות של עיר רומית בשם "מוניקיפיום אובילאבה". בסביבות שנת 225 שם העיר שונה ל"קולוניה אורליה אנטוניאנה אובילאביס" בידי הקיסר קרקלה. באותו הזמן, מספר התושבים בעיר היה כ-18,000 תושבים. מכל מקום, ולס איבדה את חשיבותה עם קץ השלטון הרומי.
בשנת 1222 תחת שלטון בית באבנברג ולס זכתה שוב במעמד של עיר. מסמך משנת 1328 מוכיח את חשיבותה של העיר כמקום שוק. התרומות הכלכליות של העיר, ומיקומה החשוב על כמה נהרות, אפשרו לעיר לזכות במעמד באזור. הקיסר מקסימיליאן הראשון מת בעיר ב-12 בינואר 1519.
חינוך.
בעיר נמצאים כמה גימנסיות, בתי ספר מקצועיים ומכללה מקצועית.
דמוגרפיה.
יהודי ולס.
בוולס חיו יהודים מעטים. בתחילת שנת 1938 נספרו 32 יהודים, מתוכם 7 ילידי העיר.
בעשור האחרון של המאה ה-19 תנופת התיעוש, כולל הקמת מפעלי טריומף בשנת 1898 תרמה להתיישבות יהודית בעיר. אחרי מלחמת העולם הראשונה התיישבו כאן מספר פליטים יהודים. לא קמו קהילה ובית כנסת. היהודים היו תחת חסותה של קהילת יהודי לינץ. היהודים האורתודוקסים קברו את מתיהם בבית העלמין היהודי בלינץ. יהודים וצ'כים כבני מיעוטים נתקלו במכשולים בגלל דעות קדומות שאותן קידמו במיוחד הזרמים הפוליטיים הלאומנים-גרמנים. בשנת 1924 "המפלגה הנציונל-סוציאליסטית של פועלי אוסטריה הגרמנית" (נאצית) זכתה ב-4 מושבים במועצת העיר. בבחירות ללנדטג זכו המפלגות הלאומניות-הגרמניות ב-30.3% והמפלגה הנאצית - 8.1%.
העיתונים "ולזר אנצייגר" ו"ולזר צייטונג" פרסמו מסרים אנטישמיים.
בשנת 1938 מחצית היהודים ה"טהורים" עבדו בתעשייה, בכמה חנויות (אופנה, אופנים, מכוניות, טבר) ובמסחר, 6 היו בעלי בתים, 3 היו סטודנטים או תלמידים, 6 במעמד חברתי לא ברור. בית החרושת לנייר היה בבעלות יהודים שלא גרו בוולס, לעומת זאת המנכ"ל היהודי של המפעל טריומף התגורר בעיר.
אחרי ההצקות והרדיפות שלאחרי האנשלוס בנובמבר 1938 הופעלה "אריצזיה" של עסקי היהודים. רוב יהודי ולס עזבו לווינה.
בפארק פולהיימר בעיר הוצב יד זיכרון ל-15 קרבנות יהודים ידועים של השואה
ב-22 ביוני 2012 בחסות שגריר ישראל באוסטריה, אביב שיר-און, נחנך בעיר מסלול זיכרון בעל 11 תחנות המנציחות את נוכחותם של יהודי ולס בעבר, את תקופת השואה, גורל היהודים ומקרי ההתנגדות למשטר הנאצי.
לקריאה נוספת.
מדריך למורים - דרך העיר ולס אל זיכרון - פרטים על יהודי ולס
בית הסוהר נווה תרצה
בית הסוהר נְווה תִּרְצָה הוא בית סוהר לנשים, היחיד מסוגו בישראל, אשר מופעל על ידי שירות בתי הסוהר. בית הסוהר ברמת ביטחון מרבית, מיועד לשכן 230 אסירות ועצירות.
בית הסוהר נמצא במתחם בתי הסוהר ברמלה, מפקד/ת בית הסוהר בדרגת סגן גונדר.
לפי עמנואל הראובני, שם בית הסוהר הוא סמלי ובהוראה שאולה, בעקבות הכתוב בספר ויקרא: (ויקרא כו מג). כלומר השם תרצה (בת צלפחד) נגזר מן השורש רצה, שפירושו נשא (את עונשו).
היסטוריה.
ב־1948 שימש בית הסוהר בשכם כמקום מאסר לנשים, יהודיות וערביות כאחד. בית סוהר זה נסגר לאחר הקמת מדינת ישראל.
ב-1949, כאשר גדל מספר האסירים, הוכנס לשימוש בית הסוהר ביפו שבו נפתח אגף לנשים.
ב-1953 נסגר בית הסוהר ביפו, והנשים הועברו לכלא רמלה שנפתח אז, לאגף נפרד שזכה לכינוי "נווה תרצה". האגף נוהל על ידי צוות של סוהרות וקצינה אחראית, שהיו כפופות למנהל כלא רמלה. מפאת הצפיפות והתנאים לא התקיימה פעילות לאסירות, והן נהגו לשבת ליד הגדר ולבקש מהעוברים והשבים אלכוהול וסיגריות.
בביקור שערכו בכלא חברי החוג לשיקום האסיר בחיפה, ובראשם נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה, השופט יעקב אזולאי, הם ציינו לרעה את נווה תרצה לעומת כלא רמלה, בית הסוהר דמון ובית סוהר מעשיהו. הם מצאו במקום 30 אסירות בשני חדרים זעירים בתנאים לא אנושיים.
המצב השתפר בהמשך: בשנת 1956 כבר היו רק שלוש אסירות בתא והתנהלו במקום קורס בתפירה להכשרה מקצועית ולימודי השכלה בסיסית.
בשנת 1959 התקבלה החלטה להקים בית סוהר חדש ומודרני לנשים ליד אבן יהודה, אולם בגלל העלות הגבוהה הוחלט במקום זאת להשתמש במבנה המשטרה בבית ליד, וכך שוכנו האסירות בבית הסוהר אשמורת כבית סוהר לנשים.