אורניינבורג (בגרמנית: Oranienburg) היא עיר במדינת ברנדנבורג שבגרמניה, על גדת הנהר האוול (Havel), כ-35 ק"מ מצפון למרכז ברלין. העיר מונה כ-44 אלף תושבים, והיא מהווה מעין פרבר צפוני של העיר ברלין. באורניינבורג פעל מחנה הריכוז הראשון בגרמניה הנאצית - מחנה הריכוז אורניינבורג, ובהמשך הוקם בה מחנה הריכוז הידוע לשמצה זקסנהאוזן.
העיר נוסדה במאה ה-12 תחת השם בצוב (Bötzow), ונזכרת לראשונה בכתובים בשנת 1216.
במרץ 1933, שבועות אחדים לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, נפתח מחנה ריכוז מאולתר בעיר, לאחר שכוחות אס אה השתלטו על מפעל נטוש והשתמשו בו לכליאת מתנגדים פוליטיים. מחנה זה מילא תפקיד חשוב בתקופה הראשונה של התבססות המשטר הנאצי בברלין באמצעים של טרור, רדיפת האופוזיציה והעלמתה. מתנגדים פוליטיים שהצליחו להימלט מגרמניה לגלות הפיצו ידיעות על הזוועות המתחוללות במחנה אורניינבורג, ומכונת התעמולה הנאצית גויסה להזמתם. לאחר חיסולו המעשי של האס אה בליל הסכינים הארוכות עבר מחנה אורניינבורג לידי האס אס, שהחליט על סגירתו ב-13 ביולי 1934. כעבור שנתיים, ב-1936, הקים האס אס תחתיו מחנה חדש, מודרני, מתוכנן בקפידה, שמוקם ברובע זקסנהאוזן שבפאתי העיר ולא במרכזה, ונודע בשם מחנה ריכוז זקסנהאוזן (KZ Sachsenhausen). העיר אורניינבורג עצמה נודעה כ"עיר האס אס", בה התגוררו רבים מבכירי הארגון עם משפחותיהם, ובה מוקמו חלק ממתקניהם ומטותיהם, בצד מחנה זקסנהאוזן.
באפריל 1945 נפלה אורניינבורג לידי הצבא האדום, עם התקרבותו לשערי ברלין. העיר נשארה באזור ההשפעה הסובייטי של מזרח גרמניה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ועל פני שנות המלחמה הקרה, על לנפילת חומת ברלין (1989) ואיחוד גרמניה (1990).
לפני מלחמת העולם השנייה הייתה באורניינבורג קהילה יהודית. בית הכנסת העירוני נהרס בהפצצה אמריקאית לקראת סוף המלחמה.
גרונוולד
גרונוולד (בגרמנית: Grunewald) היא שכונה אמידה ברובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף, במערב ברלין. בשכונה יערות ואגמים רבים, הידוע בהם הוא יער גרונוולד.
היסטוריה.
בין דייריה המפורסמים של השכונה ולטר בנימין, אינגבורג בכמן, דיטריך בונהופר, אלזה לסקר-שילר (תקופה מסוימת), גרהרט האופטמן, מקס ריינהרט, מקס פלאנק וולטר רתנאו.
פרסומו העיקרי של המקום נובע בעיקר מהיותו תחנתם האחרונה של רוב יהודי ברלין. מתחנת הרכבת גרונוולד הובלו 55,000 מיהודי ברלין (מתוך 75,000 יהודי העיר) אל מותם בזמן מלחמת העולם השנייה. בשנת 1941 נמסר ליהודי ברלין כי במסגרת מדיניות הממשלה, על פי חוק, הם מועברים למחנות עבודה במזרח. הם קיבלו כרטיס נסיעה ברכבת בכיוון אחד, ונצטוו להתייצב בתחנת הרכבת גרונוולד, ברלין, במועד שנקבע עבורם, מצוידים במזוודה אחת. הובהר כי מי שלא יציית להוראות העזיבה צפוי לעונש מוות. כאזרחים שומרי חוק צייתו רובם ככולם להוראות אלה, מבלי שיכלו לדעת כי רובם לא ישובו עוד.
בשנת 1998 הוקמה בתחנת הרכבת גרונוולד שבשכונה אנדרטה לזכרם, האנדרטה של רציף 17. האנדרטה מורכבת מלוחות פלדה המונחים על הרציף. על כל לוח חקוק תאריך, מספר היהודים שנשלחו מגרונוולד באותו משלוח והיעד.
פצצת הטון
ילדי סלבינו
ילדי סֶלבינוֹ (Selvino) היו קבוצה של כ-800 ילדים יהודים, ניצולי השואה, שרוכזו בבית עליית הנוער, בית שיזופולי, בעיירה האיטלקית סלבינו. בית שיזופולי פעל בין השנים 1945–1948.
הבית נוהל על ידי משה זעירי, אשר לפני המלחמה היה מחנך לעברית ושחקן בתיאטרון הבימה. מכתביו של זעירי מתקופה זו רוכזו בספר שיצא בשנת 2016 בהוצאת יד ושם.
תולדות הקבוצה.
באיטליה.
בתום מלחמת העולם השנייה החלה נהירה של ניצולים יהודיים משארית הפליטה לכיוון איטליה, שם התרכזו ארגוני העזרה היהודיים וחיילי הבריגדה היהודית, במטרה לעלות לארץ ישראל. רובם התרכזו בבתי ארגוני העזרה במילאנו. אזרח איטלקי בשם רפאל קנטוני ועוזרתו מתילדה קסין שמו להם למטרה לעזור לילדים היהודיים ולהחזירם לחיק היהדות, והחלו מארגנים קבוצות של ילדים ונוער במונה ובלוצרן. כדי להקים קבוצה נוספת הם פנו לעזרת משה זעירי, חבר קבוצת שילר, חייל הבריגדה שהוצב במילאנו והוא החל לארגנה. לאחר שהקבוצה עברה לבית בפיאצה טורה היא גדלה מאוד ונוספו לה מדי יום ילדים ניצולי מחנות. הבית כבר לא התאים לקליטת ילדים נוספים ולכן הוחלט להעבירם לסלבינו, שם קיבלו בניין גדול ורחב ששימש קודם לכן כבית נופש ופנימיה לנוער העילית הפאשיסטי, בית שיזופולי. הקבוצה הראשונה כללה 20 ילדים מפולין ומהונגריה. את בית הילדים ניהל משה זעירי.
הילדים שנאספו בבית שיזופולי בסלבינו עברו תהליך של שיקום פיזי ונפשי מהתלאות אותן חוו בתקופת השואה. במקביל התחנכו בתוכנית לימודים שנועדה להשלים את לימודיהם בתחומים כלליים אותם החסירו, וכן לימוד מלאכות שונות כמו מסגרות, נגרות ותפירה. בנוסף, הקפידו על חינוך ליהדות וציונות שנועד להכינם לעלייה לארץ ישראל, כולל לימוד עברית. ארבע שעות ביום הילדים עבדו בכל ענפי הבית, כשהם מנהלים את חייהם בכוחות עצמם, ללא שכירת עובדים מבחוץ, בעידודם של חיילי הבריגדה היהודית שהוצבו בצפון איטליה והתושבים המקומיים. כמו כן נערכו פעילויות של שירה, מקהלה, ריקודים, התעמלות, שמיעת סיפורים וחגיגות בשבתות ובחגים. הם הוציאו עלון בשם "ניבנו" ובו סיפורים, זיכרונות מבית ההורים ומאמרים פרי עטם של הילדים.
בביקור האיחוד במקום, אשר נערך על ידי הילדים בהיותם בוגרים בשנת 1983, קיבעו הם במקום את השלט "שם הוחזרה להם חדוות הנעורים הגזולה והאמונה באדם". הביקור לווה על ידי הסופר אהרן מגד, אשר בעקבותיו כתב את הספר "מסע הילדים אל הארץ המובטחת - פרשת ילדי סלבינו" - המספר על תולדות המקום ועל קורות חלק מהילדים שחיו בו.
עלייה וקליטה בארץ ישראל.
חלק מילדי סלבינו העפילו ארצה ב-1946 באוניה "כתריאל יפה" חלקם עלו ב"אנצו סירני" וחלקם עלו ארצה בעלייה ההמונית עם קום המדינה ב-1948, נקלטו בקיבוצים בחניתה, כפר רופין, ראש הנקרה, קבוצת משמר השרון, רמת דוד, כפר המכבי, אבוקה, קבוצת שילר ומזרע, נטלו חלק במלחמת העצמאות ולאחר מכן בהקמת יישובים במסגרת ההתיישבות העובדת.
השחקן שמואל שילה תיאר את ילדי סלבינו עמם הוא נמנה, בנאומו בעצרת הממלכתית של יום השואה ביד ושם בשנת 2008:
עמותת "ילדי סלבינו" הוקמה על ידי בני דור ההמשך. מטרת העמותה היא להנציח את סיפורם של הילדים בבית שיזופולי, לשמר את הבניין ולסייע לשיפוצו ולשמירתו כגל עד.
רחל פרנהגן
יוסף אל-דרור
יוסף אל-דרור (נולד ב-28 בנובמבר 1961) הוא מחזאי, תסריטאי, במאי, שחקן קולנוע ומתרגם ישראלי, הפעיל בעיקר בתיאטרון שוליים.
ביוגרפיה.
למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב, למד תיאטרון בסטודיו למשחק ניסן נתיב (1986).
הוא נמנה עם כותבי תוכנית המערכונים הסאטירית "החמישייה הקאמרית" (תחת שם העט מקסים בן-זכאי) ודף הסאטירה "השער האחורי" במקומון "העיר".
אל-דרור כתב את המחזות: "ירושלימה" (1993), "לופ" (1993, גם ביים), "המובן מאליו" (1996, גם ביים), שזכה לשבחי הביקורת והוצג בהצלחה, ו"שתי טיפות מים" (1998, גם ביים). עוסק גם בתרגום מחזות, ובין השאר תרגם את "מחכים לגודו" של סמואל בקט, תרגום שבגינו זכה בשנת 2002 בפרס עדה בן-נחום לתרגום מחזות.
יחד עם הכוריאוגרפית נעה דר הוא יצר מופע תיאטרון-מחול בשם "מוזר", שהופעת הבכורה שלו נערכה בדצמבר 2000. ביים (עם סיון ארבל) וכתב את הסרט הקצר "גרגר על הריס", במסגרת פרויקט "סיפורים קצרים על אהבה".
הופיע כשחקן בשניים מסרטיו של ארי פולמן: "קלרה הקדושה" ו"מייד אין איזראל".
בשנת 2018 כתב וביים את סרט הקולנוע "בלי דם".
יוסף אל דרור
שלגיה ושבעת הגמדים (סרט 1937)
Three card monte
Webmaster
הגמל המעופף
הגמל המעופף הוא מושג תלמודי קדום אשר ייתכן ושימש כמקור השראה ואומץ כסמל בתרבות העברית המתחדשת בארץ ישראל החל משנות ה-30 של המאה ה-19.
ההקשר הקדום ביותר למושג הגמל המעופף הוא התלמוד הבבלי במסכת מכות. בדף ה עמוד א', התלמוד עוסק בשאלה האם עדים יכולים היו להימצא בבוקרו של יום בעיר סורא ובסיומו של אותו היום בעיר נהרדעא (המרחק בין הערים עומד על כמאה ק"מ).
בתקופה בה נכתבו הדברים בין המאה ה-3 למאה ה-5, האפשרות היחידה כי אכן כך היה היא "ליחוש לגמלא פרחא" - משמעו: האם עלינו להבין שמא היה ברשותם "גמל מעופף" שריצתו כה מהירה שאיפשרה להם לגמוע מרחק זה ביום אחד?! .
כמו כן הביטוי חוזר במסכת יבמות דף קטז, עמוד א', הדן באפשרות שאדם עבר ביום אחד מסורא לנהרדעא. ובהקשר אחר במסכת שבועות שבתלמוד הבבלי, בדף כ"ט, עמוד א' – מה מעמד אדם שנשבע כי ראה גמל פורח באוויר
מן הפרשנים השונים יש המבחינים בין 'גמלא פרחא', שהוא מציאות קיימת אך נדירה, של גמל מרוצים כה זריז אשר יש ביכולתו לגמוא מרחק רב בקצב מהיר וריצתו נראית כמעין רחיפה, לבין 'גמל פורח באוויר' שהוזכר בהקשר של שבועת שווא, שאיננו יכול להיות במציאות.
ייתכן ומקור תלמודי זה שימש את האדריכל הישראלי אריה אלחנני ביצירת פסלו הנודע של הגמל המעופף בשנת 1932 שהפך לסמלו של יריד המזרח.
לימים הפך ביטוי זה לשמו של מועדון חובבי הדאייה בישראל שהוקם בשנת 1933 וכן לסמלה של טייסת 100, טייסת התובלה הראשונה בחיל האוויר הישראלי אשר הוקמה בשנת 1947.
מועדון השחף
טום הנקס
תומאס ג'פרי "טום" הנקס (באנגלית: Thomas Jeffrey "Tom" Hanks; נולד ב-9 ביולי 1956) הוא שחקן קולנוע, מפיק ובמאי אמריקאי. זוכה 2 פרסי אוסקר, 4 פרסי גלובוס הזהב, 6 פרסי אמי, פרס גילדת שחקני המסך ופרס סאטורן.
ביוגרפיה.