בתביעה יכולים להיות מספר תובעים, מספר נתבעים, ומספר צדדי ג'. אין הגבלה למספר הצדדים בתביעה, וישנם הליכים בהם ישנם צדדים רבים. במהלך הדיון בתביעה ניתן, באישור בית המשפט, לצרף צדדים, למחוק אותם מכתב התביעה, לשלבם כתובעים או כנתבעים, להגיש כנגדם הודעות צד ג' וצד ד' וכן הלאה. הכלל הוא שבית המשפט "לא יקפוץ ידו בבקשות שעניינן תיקון כתבי טענות", אולם במקרה בו הבקשה מוגשת באיחור רב ועלולה לסרבל את הדיון ולהאריכו, עשוי בית המשפט לסרב לצירוף צדדים לתביעה.
סוגי תביעות.
התביעה היא אך חלק ממגוון ההליכים המשפטיים במשפט האזרחי הקרויים "תובענות". "תביעה" מובחנת מסוגי בקשות והמרצות שונים. בשנים האחרונות פחתו מאוד סוגי ההליכים שנפתחים בבתי המשפט האזרחיים שלא על דרך של תביעה. נותרו כמה הליכים נדירים כ"המרצת פתיחה", "טען ביניים" או "אבעיה", אך השימוש בהם נדיר.
סוגי התביעות הם:
סוגי סעדים.
הסעדים הנפוצים הם סעד כספי, סעד הצהרתי, צו עשה או צו מניעה. סעד כספי מחייב את הנתבע לשלם לתובע סכום כסף. סעד הצהרתי פירושו כי בית המשפט מצהיר על מצב עניינים מסוים. לדוגמה, אדם יכול לבקש מבית המשפט שיצהיר כי רכוש המצוי בביתו שייך לו ולא לבנו, וכך יגן על עצמו מפני נושיו של בנו הבאים לעקל את הרכוש. צו עשה מחייב את האדם לעשות דבר מה, וצו מניעה מחייבו להימנע מעשיית דבר מה. בבתי המשפט לענייני משפחה ישנם מספר רב של סעדים הנוגעים לענייני משפחה. באופן עקרוני, על פי חוק בתי המשפט, יכול בית המשפט להורות על כל סעד שימצא לנכון.
בנוסף לסעדים מתבקש לרוב גם סעד כללי, והכוונה לריבית והפרשי הצמדה מיום הגשת התביעה ועד לתשלום המלא בפועל, וכן להוצאות המשפט לרבות שכ"ט עו"ד ומע"מ כדין.
סעדי ביניים.
במסגרת הדיון בתביעה ניתן לבקש מגוון של סעדים זמניים, שעיקר תפקידם להקפיא את המצב הקיים עד סיום הדיון בתביעה, דבר העלול לארוך זמן רב. סעד ביניים מקובל הוא "העיקול הזמני". תובע יכול לשים ידו על כספי הנתבע ורכושו המוחזק בידי צד שלישי, ולמנוע תשלומם לנתבע עד להכרעה בתיק.
לעיתים ימונה כונס נכסים לשמור על מצבו של נכס כל עוד נמשך המשפט. לעיתים תעוכב יציאת הנתבע מן הארץ. כן ניתן לבקש צו עשה זמני, או צו מניעה זמני.
ישנם סעדים נוספים, נדירים יותר כ"צו אנטון פילר" או "צו מרווה" לתפיסת נכסים, או הגבלת שימוש בנכס.
כאמור, מטרת הסעדים הזמניים היא להקפיא את המצב הקיים בעת מתן הסעד, כדי למנוע מצד אחד לבצע מעשים חד-צדדיים, שיביאו לכך שכשיינתן פסק הדין לא יהיה בו כל טעם. כך, למשל, בתביעה הנוגעת לבעלות בנכס, יכול התובע לבקש מבית המשפט כי יימנע שימוש בנכס שיגרום לו להתכלות עד לסיום המשפט, או כי ימונה לנכס כונס נכסים שינהלו, וישמור את פירותיו וכן הלאה.
הדיון בתביעה.
הדיון בתביעה מתחיל עם הגשת כתב תביעה. לאחר המצאתו לנתבע רשאי הנתבע להגיש כתב הגנה תוך תקופה קצובה, שאם לא כן ניתן יהיה לקבל נגדו פסק דין. לאחר קבלת כתב ההגנה יכול התובע להגיש כתב תשובה, אך אינו חייב לעשות כן. אם לא יגיש כתב תשובה יראו את כל האמור בכתב ההגנה כמוכחש על ידו. כן יכולים הצדדים בשלב הגשת כתבי הטענות להגיש הודעות צד ג', תביעות שכנגד, בקשות לסעדים זמניים וכיוצא בזה.
לאחר התגבשות כתבי הטענות מגיע זמן קדם המשפט, בו דנים בעניינים מקדמיים - תיקון כתבי הטענות, צירוף נתבעים ותובעים, גילוי מסמכים, שאלונים, פרטים נוספים וכיוצא בזה. לאחר סיום ההליכים המקדמיים ייקבע התיק לישיבת הוכחות, בה יביאו הצדדים את ראיותיהם, ויישמעו עדיהם.
לאחר שמיעת התיק ייתן בית המשפט את פסק דינו, שבו יכריע האם ראוי התובע לקבל את הסעדים שביקש, ומיהו שיישא בהוצאות המשפט.
לאחר מתן פסק הדין יכול צד להגיש ערעור על פסק הדין, אם סבר כי ההכרעה אליה הגיע בית המשפט בטעות יסודה.
ורדינה שלונסקי
ורדינה שלונסקי (22 בינואר 1905 – 20 בפברואר 1990) הייתה מלחינה, פסנתרנית ועיתונאית. נחשבת למלחינה הישראלית הראשונה.
ביוגרפיה.
שלונסקי נולדה במזרח אוקראינה, בעיירה קריוּקוֹבוֹ (Крюково) שליד העיר קרמנצ'וג, אז בפלך פולטבה שבתחום המושב של האימפריה הרוסית לטוביה, חסיד חב"ד, ולצפורה בת טוביה וחנה ברוורמן, משפחה יהודית מסורתית ציונית. התרבות והאמנות תפסו מקום חשוב במשפחתה: אביה היה כנר חובב ואמה הייתה חובבת שירה. לוורדינה היו שני אחים ושלוש אחיות - אברהם (לימים המשורר הנודע), דב, יהודית, אידה ופניה וגמן שלונסקי.
משפחתה עלתה לארץ ישראל בשנת 1921, ואילו היא נשארה בווינה על מנת להתפתח כמוזיקאית. לראשונה הגיעה לביקור בארץ ישראל ב-1925.
שלונסקי החלה לנגן בפסנתר בגיל חמש, וכאשר הגיעה לבגרות המשיכה בלימודי הנגינה בשנים 1923–1930 אצל אגון פטרי וארתור שנאבל בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין. שנאבל התפעל מכשרונה כפסנתרנית, אך עודד אותה גם לעסוק בקומפוזיציה. שלונסקי השתלמה בקומפוזיציה בשנים 1930–1934 בפריז אצל נדיה בולאנז'ה, מקס דויטש ולבסוף, גם אצל אדגר וארז.
בין השנים 1934 ל-1937 שהתה גם בארץ ישראל וערכה את מדור השירה והמוזיקה בשבועון החיים הללו. ולאחר מכן שבה לפריז. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטה ללונדון שם התפרנסה כתופרת ב"מרקס אנד ספנסר" ומנגינה בפסנתר בבית קפה בכיכר פיקדילי.
ב-1944 החליטה לעלות לארץ, אולם לא הצליחה להשתלב בחיי המוזיקה בה, ככל הנראה עקב נטייתה להתבדל מן השאיפה שהייתה אז מקובלת בישראל לגבש סגנון מוזיקלי ישראלי אוריינטלי.
יצירותיה בוצעו לעיתים נדירות החל מאמצע שנות ה-60 ולא הוצעה לה משרה. היא התפרנסה בעיקר כמורה לפסנתר; על תלמידיה נמנים עדו אברבאיה, בנימין פרל ויהודית כהן.
שלונסקי שלחה כתבות רבות לעיתונים "על המשמר" ו"דבר". הכתבות נכתבו ברוסית, תורגמו בידי אחיה אברהם ועסקו בביקורת מוזיקלית ובתיעוד מפגשים שלה עם בכירי המוזיקה של המאה ה-20.
ורדינה שלונסקי נפטרה בשנת 1990 בתל אביב, בגיל 85, עניה וערירית. שלונסקי תרמה את ארכיונה בשנת 1987 לספרייה הלאומית. הארכיון כולל את תכתובתה עם מוזיקאים מפורסמים רבים - למעלה מ-300 מכתבים.
משפחתה:
יצירתה.
שלונסקי כתבה יותר ממאה שירים, למילים של משוררים שונים, בהם גיום אפולינר, שלום שבזי, ש. שלום, אברהם שלונסקי ונלי זק"ש. היא חיברה גם שירי ילדים למילים של אנדה עמיר-פינקרפלד.
השיר "פואמה עברית", שהיה אופוס 1 שלה ונכתב בשנת 1932 לזכר אביה, זיכה אותה בפרס בפריז, פרס שנועד לנשים בעלות מקצועות חופשיים. אברהם שלונסקי כתב מילים לשיר, שהולחן תחילה ללא טקסט. מחזור השירים, שכלל שיר זה ועוד חמישה משירי אברהם שלונסקי הופיע בדפוס בשנת 1933 בשם "תמונות ארץ-ישראליות".
הקנטטה "הודיה", למקהלה מעורבת ותזמורת (1946) בוצעה לראשונה בפסטיבל ישראל 1966. היא נכתבה למילים של אברהם שלונסקי. הקנטטה טונאלית אך יש בה מודולציות מפתיעות.
רביעיית מיתרים משנת 1948 זיכתה אותה בפרס בארטוק בהונגריה. בשנת 1935 כתבה שלונסקי סימפוניה, היצירה הראשונה שלה לתזמורת, ובשנים 4–1942 את הקונצ'רטו לפסנתר. שתי היצירות בוצעו לראשונה רק כעשרים שנה לאחר חיבורן. את השיר "קרועים אנו" עיבד גיל אלדמע ב-4 קולות.
ביצירה סריאלית לתזמורת קאמרית, "אאופוניה" ("נועם מצלול") משנת 1967 ורדינה שלונסקי מנצלת כל טכניקה אפשרית בנגינה בכלי קשת. בשנת 1979 עיבדה והרחיבה יצירה זו, שהייתה הראשונה שלה בשיטת השורה, בהרכב המקורי.
ביצירותיה הבאות גילתה המלחינה העדפה ברורה להרכבים קאמריים שונים, הכוללים לעיתים גם נבל וכלי הקשה. היא חיברה גם יצירות רבות לפסנתר.
בישראל זכתה בשני פרסי אקו"ם על פועלה המוזיקלי - בשנת 1973 וב-1984 למפעל חיים.
מיצירותיה שיצאו לאור בהוצאת המכון למוסיקה ישראלית:
כמאה שירים, ובהם שירי עם ושירים אמנותיים:
יד קנדי
יד קנדי הוא אתר הנצחה לנשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי, שהוקם באזור עמינדב בהרי ירושלים.
היסטוריה.
האתר נחנך ב־4 ביולי 1966, במעמד עם רב ובנוכחות השופט ארל וורן, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית. האתר תוכנן על ידי האדריכל דוד רזניק וביצוע התוכנית נוהל בידי ידידיה איזנשטט, אדריכל קרן קיימת לישראל. מהנדס האתר הוא אינג' אוסקר סירקוביץ'-סער. הרעיון להקמת יער ההנצחה הקרוי על שם הנשיא, ובמרכזו אתר ההנצחה היה רעיון של מקס ברסלר, ראש הקרן הקיימת לישראל בארצות הברית בעת הרצחו של הנשיא.
צורתו של האתר ייחודית: הוא בנוי כגזע עץ כרות, הבא לסמל את הירצחו של הנשיא או כהר געש, המסמל את כוחו ומרצו של הנשיא. המבנה בנוי מ-53 עמודי בטון, שגובה כל אחד מהם 7.2 מטרים - כל עמוד מייצג אחת ממדינות ארצות הברית גם על ידי סמל המדינה המוטבע על כל אחד מהעמודים, כולל מחוז קולומביה, ושני עמודים עם סמל הקק"ל. שטח הרחבה שסביב המבנה כ-1,500 מ"ר והיא משמשת לאירועי הנצחה ואירועי ידידות בין ישראל וארצות הברית.
בתוך אתר ההנצחה דולק נר זיכרון לזכר הנשיא הבוער באש התמיד.
איסלה דה לה חובנטוד
איסלה דה לה חובנטוד (בספרדית: Isla de la Juventud; מילולית: אי הנעורים) הוא האי השני בגודלו במדינת קובה, לאחר האי קובה עצמו, ושטחו 2,419.27 קמ"ר. האי הוא חלק מהאיים הקריביים.
האי מוכר גם בשמות סיגואנאה (Siguanea), האוונגלית (Evangelista), אי התוכים (Parrot Island), אי האורנים (Isla de Pinos) ואי המטמון (Treasure Island).
האי נמצא במרחק של 118 קילומטרים מקובה ושטחו 3056 קילומטרים רבועים. בירת האי היא נואבה חרונה. האי מהווה מחוז קובני מיוחד ונמל התעופה רפאל קאבררה מוסטלייר משמש כשער הכנסייה העיקרי עליו ומשמש בעיקר טיסות המקשרות עם הבירה הקובנית, הוואנה.