האגודה השיתופית חברת העובדים היא מעין אגודת ראי של ההסתדרות, והיא הזרוע הכלכלית של ההסתדרות ובעלת נכסיה. לחברת העובדים הוענק במסמכי היסוד של האגודה מעמד מיוחד, של מעין נאמן המפקח על פעילות האגודה, ועל "הטוהר של הפעילות הסוציאליסטית" באגודה. בתור מפקח ונאמן הוענקו לה זכויות רבות כולל הזכות למנות רוב חברי הנהלת האגודה. למעשה כל פעולה הכי קטנה של הדייר בדירתו נזקקת, פורמלית, לאישור "מראש ובכתב" מחברת העובדים. כאשר האגודה מתפרקת חברת העובדים אמורה לבוא בנעליה על מנת לשרת את חבריה, שכן לאחר בניית השיכון, האגודה מתפקדת למעשה כוועד-בית ("חברת ניהול" המופעלת על ידי הדיירים עצמם) עם סמכויות מורחבות. מעמדה המיוחד של חברת העובדים מוצדק במסמכי היסוד, באמתלה כאילו חברת העובדים פעלה למען ארגון, רכישה ובנייה של השיכון - דבר שהיה נכון בשנים הראשונות של מפעל השיכון ההסתדרותי, אך משולל כל יסוד עובדתי בקשר למפעל מעונות עובדים, שכן חברת שיכון ביצעה את הכל במימון המשתכנים.
מכירת דירה, נחשבה לפעולה ספסרית אסורה בתכלית וכך גם השכרת דירות. כדי לענות על הצורך לעבור דירה, נוצר מנגנון בירוקרטי מסורבל של "העברת זכויות" (הס מלהזכיר מכירה ורווח) והמחיר נקבע על ידי "ועדת הערכה". מתוך הרווח אמור היה להיות מועבר 10% לקרן "אבן העזר" לעזרה הדדית, שהוקמה על מנת לסייע לאגודות שיכון. זאת, מתוך אחוזים גבוהים יותר שהיו אמורים להיות מועברים לקק"ל. בתחילת שנות ה-1950 ועד לביטול ועדות ההערכה במסגרת התנתקות ההסתדרות מהאגודות, התפתח "שוק שחור" במסגרתו נמכרו דירות, כאשר המחיר האמיתי נסגר מתחת לשולחן ושולם טבין ותקילין למוכר, ואילו המחיר שנקבע על ידי ועדת ההערכה היה רק המחיר הרשמי.
בתחילת שנות ה-1950, אוחדו חברות שיכון ונוה עובד לחברה אחת בשם שיכון עובדים.
בשנת 1957, השמועות על התמרמרות המשתכנים בשל המכשולים הבירוקרטיים, גרמו לירידה בהתעניינות בדירות של חברת שיכון עובדים, דבר שהביא לפגיעה ברווחי ההסתדרות (חברת האם של שיכון עובדים) ואיימה על כל מפעל השיכון ההסתדרותי.
הוקמה ועדה לבחינת מצב השיכון הסתדרותי בראשות ראובן ברקת. מסקנות הוועדה היו כי יש לבטל את כל המגבלות. היה זה צעד הכרחי להמשך פעילותה של חברת שיכון עובדים. המסקנות אומצו על ידי הוועד הפועל של ההסתדרות והופסקה גביית אחוזים כלשהם עבור קרן אבן העזר ושאר חותכי הקופונים. כן בוטלו ועדות ההערכה והאיסור למכור דירה בשוק החופשי, להשכיר דירות וקביעת שכר דירה מקסימלי ("שכל משתכן הסתדרותי רשאי לדרוש משכנו... (על מנת ) להצליח להתרומם מעל לאינטרסים הפעוטים של המשתכן ולשוות לנגד עיניו את טובת הכלל ובזה לסייע סיוע של ממש לטהר את האווירה שבה אנו חיים... ").
בהמשך פורקו האגודות השיתופיות קרן "אבן העזר" וכן "ברית פיקוח לאגודות שיכון" וההסתדרות התנתקה מכל מעורבות באגודות השיכון. בשנת 2003 ניסתה ההסתדרות לטעון לזכויות תוך התעלמות מהעובדות ההיסטוריות.
שכונות מעונות עובדים.
בתל אביב.
בתל אביב נבנו שמונה מתחמי מעונות עובדים:
בין רחוב דב הוז ופרוג נמצאת "גינת הוד" ובה לוחית זיכרון למעונות הוד.
בירושלים.
בירושלים נבנו כמה מעונות עובדים. המפורסמים בהם הם מעונות עובדים בקרית משה, מעונות עובדים א' ומעונות עובדים ב' שבשכונת רחביה. מייסדי מעונות עובדים א' ברחביה שאפו למקסימום פרטיות בתוך הבית המשותף. זוג האדריכלים צ'רניאק שזכו בתחרות לבניית המעונות ברחביה תכננו שישה בנינים דו-קומתיים, בני ארבע דירות כל אחד סביב חצר פנימית משותפת. לכל משפחה תוכננה כניסה נפרדת, לדיירי הקומות העליונות תוכנן גרם מדרגות דירתי. המשחק בין הקוביות וגרמי המדרגות לבין החצר הפנימית הירוקה יצר אופי ויופי השונים מחצרות האבן הירושלמיות הטיפוסיות. בין הדיירים במעונות עובדים א' ברחביה נמנו מהנדסים, אדריכלי הפרויקט, רופאים, פקידים, מורים וגם שני פועלים. האגודה השיתופית לפי תקנונה הייתה אמורה להקים מפעלים כלכליים משותפים, משקי עזר, צרכניה ועוד אך חברי האגודה הסתפקו בוועדת נוי שטיפחה את החצר המשותפת.
מתחם מעונות עובדים בקרית משה בנוי על שטח של כ-40 דונם, ומצוי בין הרחובות: שד' הרצל, קריית משה, שד' המאירי, והרב צבי יהודה. בשיכון 237 דירות ב-17 בלוקים (מבנים). השטח הפתוח ("השטח שמחוץ לבלוקים") צמוד למשרד הוועד הרשום בטאבו כיחידת רישום נפרדת שהזכויות בה שייכות לאגודה.
השפעה אדריכלית.
מעונות עובדים נחשבים לניסיון ראשוני ומוצלח של סוג בינוי ייחודי זה. וסגנון הבנייה שלהם השפיע על האדריכלות בארץ ישראל, ושכונות נוספות נבנו ברוח דומה של שיכונים סביב חצרות משותפות, אף כי לא כללו את המבנה השיתופי של מעונות העובדים, ולא היו בבעלות חברת העובדים. כמה מהבולטות בהן הן קריית מאיר בתל אביב, שהוקמה בשנות ה-30, על פי תכנונה של האדריכלית דר' יהודית סגל שטולצר, בתקופה המקבילה להקמת מעונות העובדים; רחוב לביא בגבעתיים.
החל משנות ה-50 התגלגל סגנון הבינוי של מעונות עובדים לשיכונים המוכרים שנבנו ברוב הערים בישראל. השיכונים של שנות ה-50 וה-60 לא זכו ברובם לתכנון אדריכלי פרטני עבור כל אחד מהבניינים, ו"הושתלו" בסביבתם ללא התייחסות אליה. הסיבה לכך הייתה בעיקר מיעוט משאבים והצורך לספק מקומות דיור רבים תוך זמן קצר לעולים הרבים שהגיעו לארץ מארצות ערב בשנים אלה.
סופרניסט
רמצ'אן
השווים
השווים (באנגלית: The Equals) - להקת רוק בריטית מלונדון בסוף שנות ה-60.
הלהקה הוקמה ב-1965 בדרום לונדון על ידי שלושה ילידי האיים הקריביים ושני ילידי בריטניה. הסולן והגיטריסט של הלהקה היה אדי גראנט שנולד בגיאנה. הלהקה קיבלה חוזה הקלטה בחברת President וב-1966 הוציאה את הסינגל הראשון I won’t be there שלא נכנס למצעד. גם הסינגל השני שהקליטו בסוף אותה שנה Hold me closer לא צעד. ב-1967 יצאו השווים למסע הופעות בהולנד וגרמניה וחברת התקליטים המקומית הוציאה לשוק את הצד השני של הסינגל השני שנקרא Baby come back והפך ללהיט באירופה. בסוף אותה שנה יצא בבריטניה האלבום Unequalled Equals במחיר מוזל והגיע למקום העשירי במצעד. השווים חזרו להקליט ובתחילת 1968 הוציאו את הסינגל I get so excited שנכנס בקושי למצעד. אבל אז התהפך מזלם. חברת התקליטים הבריטית הוציאה לשוק את Baby come back כצד ראשון של סינגל, והלהיט כבש את פסגת המצעד הבריטי. ההמשך היה מוצלח פחות והסינגלים שהלהקה הוציאה זכו ברובם להצלחה בינונית. ב-1972, בעקבות מחלה שמנעה ממנו להופיע, עזב אדי גראנט את הלהקה. הלהקה המשיכה להקליט בשנות ה-70 אך לא זכתה להצלחה. דווקא אדי גראנט הפך לזמר סולו מצליח בתחילת שנות ה-80 בייחוד עם הלהיטים I don’t wanna dance שהגיע לראש המצעד הבריטי ו-Electric avenue שהגיע למקום השני.
וורן בייטי
הנרי וורן בייטי (באנגלית: Warren Beatty; נולד ב-30 במרץ 1937) הוא שחקן, מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי, זוכה פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב. האקדמיה האמריקאית לקולנוע העניקה לו את הפרס לזכר אירווינג תלברג למפיקים מצטיינים (הפרס נמסר מידי חברו הטוב ג'ק ניקולסון), וכן קיבל את פרס מרכז קנדי על תרומתו לתרבות האמריקנית.
ביוגרפיה.
בייטי נולד בריצ'מונד, בירת וירג'יניה, לאב אמריקני ממוצא בריטי ולאם קנדית ממוצא אירי-סקוטי. משפחתו משתייכת לזרם הבפטיזם בנצרות. אחותו הגדולה היא השחקנית שירלי מקליין.
הופעת הבכורה של בייטי בקולנוע הייתה בתפקיד הראשי בסרטו של איליה קאזאן "זוהר בדשא" (1961) לצד נטלי ווד. על תפקיד זה קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב. בגיל 30 (1967) כיכב בסרטו הנודע של ארתור פן "בוני וקלייד" שגרף עשר מועמדויות לפרס אוסקר, מתוכן שתי מועמדויות ראשונות לבייטי: כשחקן וכמפיק (לפרס הסרט הטוב ביותר).
בשנת 1971, הופיע בסרטים כדוגמת "הקלפן והיצאנית" של רוברט אלטמן, "The Parallax View". ב-1975, שיחק בסרט "שמפו" ו"השמיים יכולים לחכות" (1978) שהיה לסרטו המצליח ביותר מאז "בוני וקלייד", עליו קיבל ארבע מועמדויות לפרס האוסקר: לשחקן ראשי, לבימוי, לסרט הטוב ביותר, ולתסריט המעובד. את אותן המועמדויות לפרס קיבל גם שלוש שנים אחר כך, על "אדומים" (1981), אפוס היסטורי על העיתונאי הקומוניסטי המפורסם, ג'ון ריד במהפכת אוקטובר. מבין 12 המועמדויות לאוסקר, זכה הסרט בשלושה פרסים, ביניהם על הבימוי של בייטי. היה זה פרס האוסקר היחיד שזכה בו, מתוך 14 מועמדויות במשך שלושה עשורים. בנוסף, היה בייטי היחיד, פרט לאורסון ולס, שבשנה אחת היה מועמד לאוסקר על ארבע קטגוריות - משחק, בימוי, תסריט והפקה, הישג אשר חזר על עצמו פעמיים: ב-1978 וב-1981. בנוסף, היה ממנחי טקס האוסקר שהתקיים בשנת 1977, לצד ג'יין פונדה ואלן בורסטין.
ב-1990 הוא שיחק, ביים וגם הפיק את הסרט "דיק טרייסי", המבוסס על הקומיקס, בתור בלש פרטי של שנות השלושים לצד מדונה ואל פצ'ינו. הסרט זכה להצלחה בביקורות ובקופות, כולל שלושה פרסי אוסקר, והביא לבייטי פופולריות רבה בתור "דיק טרייסי". לסרט תוכנן סרט המשך, אולם הפרויקט התעכב ובסופו של דבר בוטל בעקבות בעיית זכויות אשר הובילה לתביעה בבית משפט למשך תקופה ארוכה, בה זכה לבסוף בייטי רק בשנת 2011.
בשנת 1991, שיחק בסרט "באגסי". ב-2016, שיחק בסרט "ללא חוקים", הראשון בבימויו של בייטי מזה 18 שנה, בו הוא גם מככב לצד אשתו אנט בנינג. גם סרט זה נכשל באופן מוחלט בקופות.
חיים אישיים.