בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה ובדומה לפילוג שהתרחש בארגונים סוציאליסטים, גם ארגוני נשים התפצלו סביב השאלה האם לתמוך במאמץ המלחמתי או להתנגד לו על רקע מאבקן. פנקהרסט חשבה שאין להפריע לניסיונות ארצה לנצח. היא וחלק מחברותיה (בעיקר בנות המעמד הבינוני הגבוה) השהו את המאבק למען זכויות הצבעה לנשים, בטענה שסדר הקדימויות השתנה: כעת יש להגן על המולדת ולהוכיח שנשים מסוגלות לתרום למאמץ המלחמתי, ודרישתן לזכויות הצבעה תקבל כתוצאה מכך משנה תוקף לאחר המלחמה. היה זה שינוי דרמטי מהקו הקודם של אי שיתוף פעולה עם הממסד הגברי.
עמדה זו, וצרכי המלחמה שינו באופן דרמטי גם את היחס של הממשלה כלפי פנקהרסט והסופרג'יסטיות. האסירות הסופרג'יסטיות זכו לחנינה ושוחררו מהכלא. מאמציה של פנקהרסט כוונו כעת לשכנע נשים לעבוד בעבודות שבוצעו בידי גברים כך שאלה יוכלו להילחם במלחמה. בתמיכתו של דייוויד לויד ג'ורג', שהיה אז שר האוצר של בריטניה ותוך שימוש במימון של 2,000 פאונד מצד הממשלה, היא ארגנה מצעד של 30,000 נשים, כדי לעודד מעסיקים לשכור נשים למשרות של גברים בתעשייה. אלפי נשים נכנסו לתפקידים שונים, ורבות מהן החלו לעבוד במפעלי תחמושת.
ב-8 בספטמבר 1914 קריסטבל הופיעה מחדש בבית האופרה של לונדון, לאחר גלות ממושכת, כדי להשתתף בהצהרה על "הסכנה הגרמנית". אמלין עצמה קיימה מסע ברחבי המדינה ונשאה נאומי גיוס. תומכותיה חילקו נוצות לבנות לכל גבר צעיר שלבש בגדים אזרחיים בו נתקלו, ומילאו את הפגישות בהייד פארק בשלטים עם הכיתוב "גייסו את כולם". שם העיתון של האיגוד שונה ל"בריטניה".
סילביה פנקהרסט, שהייתה סוציאליסטית ופאציפיסטית, התנגדה במרץ למלחמה ופרשה מ-WSPU. אמלין וקריסטבל תקפו את הפציפיסטים בתוקפנות וגינו בפומבי גם את סילביה.
ב-1917 נסעה אמלין לרוסיה כדי לעודד את "בריגדות הנשים" שם. נשים אלה אומנו במשך שבועיים ולאחר מכן נשלחו לחזית כדי שנוכחותן תבייש את הלוחמים הגברים ותמריץ אותם להילחם. באותה שנה קריסטבל ואמלין יצרו את "מפלגת הנשים", שתמכה בשכר שווה לנשים; שירותים לאם, לתינוק ולילד ושינויים בחוקי הנישואים. שתיהן התרחקו מאוד מהאמונות הסוציליסטיות בהן החזיקו בעבר, וקראו לדוגמה לביטולם של איגודי העובדים.
זכויות הצבעה לנשים.
הממשלה הבריטית החליטה להעניק זכויות הצבעה לנשים ברחבי הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד ב-6 בפברואר 1918. "חוק ייצוג האנשים 1918" העניק זכויות הצבעה רק לנשים מעל גיל 30, וזאת רק לאלו שהיה ברשותן בית, או שהיו נשואות למי שבבעלותו בית, או בעלות זכות בחירה באוניברסיטה. בחוק נקבעה גם זכות בחירה לגברים מעל גיל 21, במקום 30. הסופרג'יסטיות ראו בהחלטת החוק ניצחון ענק. בנובמבר 1918, ניתנה זכות לנשים מעל גיל 21 להתמנות לחברות פרלמנט - ועם זאת הן עדיין לא היו יכולות להצביע בבחירות.
לאחר המלחמה פנקהרסט שהתה מספר שנים בארצות הברית ובקנדה. באותן שנים היא נתנה הרצאות עבור "המועצה הלאומית למלחמה במחלות מין". ב-1925 חזרה לבריטניה, הצטרפה למפלגה השמרנית והתקבלה כאחת המועמדות של המפלגה לפרלמנט הבריטי. בתה, סילביה, שאחזה עדיין בדעות סוציאליסטיות חזקות, הזדעזעה ממהלך זה. היחסים בין השתיים היו מעורערים. אמלין כעסה על כך שסילביה ילדה בן מחוץ לנישואים, והיא סרבה לראות את בתה ואת נכדה.
בשנת 1928 הושוו זכויות ההצבעה של נשות בריטניה לאלה של הגברים. זמן קצר לאחר מכן, ועשור לאחר התחלת הגשמת מטרת מאבקה, מתה אמלין פנקהרסט בגיל 69. היא קבורה בבית הקברות ברומפטון במערב לונדון.
סילביה פנקהרסט
אסטל סילביה פנקהרסט (באנגלית: Estelle Sylvia Pankhurst; 5 במאי 1882 - 27 בספטמבר 1960) הייתה סופרג'יסטית, פעילה פוליטית, ופציפיסטית בריטית. היא הייתה קומוניסטית בולטת ופעלה נגד הקולוניאליזם.
תחילת דרכה.
פנקהרסט נולדה במנצ'סטר, לד"ר ריצ'רד פנקהרסט, עורך דין שהיה סוציאליסט רדיקלי, ולאמלין פנקהרסט, מנהיגת התנועה הסופרג'יסטית בבריטניה. הוריה היו חברים במפלגת הלייבור העצמאית ועסקו רבות בזכויות נשים. בשנת 1888 מת אביה מכיב פפטי שגרם לנקב בקיבה.
מותו השפיע על פנקהרסט הצעירה, שהלכה בדרכו האידאולוגית.
פעילות באיגוד הנשים הפוליטי חברתי.
פנקהרסט הייתה אומנית מוכשרת ובשנת 1900 היא זכתה במלגה ל"קולג' המלכותי לאומנות" בלונדון. בתקופה זו היא החלה להקדיש מזמנה לאיגוד הנשים החברתי והפוליטי (WSPU), ארגון זכויות נשים מיליטנטי, שנוסד בידי אימה בשנת 1903. בארגון זה הייתה גם אחותה, קריסטבל פנקהרסט, פעילה מרכזית. פעילות הארגון היו הראשונות שנודעו בתור סופרג'יסטיות. פנקהרסט עיצבה את פרסומי הארגון ותרמה לעיתון של ה-WSPU, והשתתפה לפעילות למען זכות ההצבעה, אך בניגוד לאחותה כריסטבל ולאמה, פנקהרסט שמרה על קשריה עם תנועת הפועלים, והתמקדה בקמפיינים למען זכויותיהן של פועלות. ב-1907 סיירה במפעלים בצפון אנגליה וסקוטלנד, וציירה פורטרטים של נשים ממעמד הפועלים בסביבות העבודה שלהן.
בשנת 1906 היא נאסרה לראשונה בעקבות פעילותה הפוליטית. במהלך חייה היא נאסרה מספר פעמים בשל פעילותה הפוליטית. מאסריה כללו שביתות רעב וכן האכלה בכפייה. בתקופה זו היא גם עבדה עבור מפלגת העבודה הבריטית והתיידדה עם קייר הארדי, ראש המפלגה בבית הנבחרים הבריטי. בשנת 1908 פרש הארדי מרשות המפלגה, התקרב לפנקהרסט והקדיש חלק גדול מזמנו למלחמה למען זכויות נשים.
בשנת 1911 פרסמה פנקהרסט ספר בשם "The Suffragette: The History of the Women's Militant Suffrage Movement" ("הסופרג'יסטית: היסטוריית התנועה המיליטנטית למען זכות ההצבעה לנשים").
הקמת פדרציית מזרח לונדון של סופרג'יסטיות.
במהלך השנים הבאות, היו אי הסכמות רבות בין פנקהרסט לבין WSPU לגבי הכיוון של הארגון, אשר התנער מכל התקשרות עם מפלגות פוליטיות. ואילו פנקהרסט רצתה שהאיגוד יהיה סוציאליסטי באופן מוצהר, ויתקוף מגוון רחב יותר של נושאים מאשר זכות הצבעה בלבד. היא גם התנגדה לאמצעים האלימים שהפעילות החלו לנקוט בהם, לרבות הצתה. ב-1 בנובמבר 1913, היא תמכה בשביתת הפועלים בדבלין, והצהירה על כך בפגישה של האיגוד. אחותה קריסטבל וחברות אחרות התנגדו לדבריה, והדיחו אותה משורותיהן. בעקבות זאת, הקימה פנקהרסט את "פדרציית הסופרג'יסטיות מזרח לונדון" (ELFS), יחד עם איימי בול, שבמשך השנים התפתחה מבחינה פוליטית ושינתה את שמה בהתאם, ראשית ל"פדרציית סופרג'יזם לנשים" ואחר כך ל"פדרציית הפועלות הסוציאליסטית" (שניהם בעלי ראשית תיבות זהים - WSF). היא ייסדה את השבועון של WSF, "דרדנוט הנשים" (דרדנוט - ספינת קרב כבדה) שהפך מאוחר יותר ל"דרדנוט הפועלות". הארגון וכתב העת התארגנו נגד מלחמת העולם הראשונה, וחלק מבין חברותיו אף הסתירו סרבני מצפון מפני הרשויות.
פעילות אנטי מלחמתית.
הקרע הסופי בינה ובין WSPU התרחש בעקבות תחילתה של מלחמת העולם הראשונה. הארגון תמך בחוזקה במלחמה ופנקהרסט הפציפיסטית התנגדה לה. אמה ואחותה השעו את הפעילות הסופרג'יסטית של הארגון כדי להתמקד בתמיכה במלחמה, וקמפיינים בעד גיוס חובה. פנקהרסט המשיכה להביע את התנגדותה, הן למלחמה והן לתמיכת WSPU ובנות משפחתה, ובתורן, אלו גינו אותה בפומבי, ותקפו אותה בעיתון הלאומני החדש של WSPU, "Britannia". הארגון שהיא עמדה בראשו, WSF, פעל להגנת נשים עניות בתקופת המלחמה, ויסד "מסעדות עלות" בהם עניי העיר יכלו לאכול במחיר סמלי, אך ללא תחושת הבושה של קבלת צדקה. WSF גם פעל למען תעסוקת נשים שאיבדו מקומות עבודה בעקבות המלחמה. פנקהרסט וחברותיה גם נאבקו בעד זכויותיהן המשפטיות של נשים אשר בני זוגן נשלחו לחזית, כדי לקבל קצבאות וכן בקמפיינים למודעות לגבי העוני בו נשים רבות מצאו עצמן פתאום.
ב-1915, פנקהרסט תמכה באירוע "ליגת הנשים הבינלאומית למען חירות ושלום", שהתרחש בהאג. תמיכה זו גרמה לה לאבד תומכות נוספות, ועמדה בניגוד בולט לפעילותה של קריסטבל, שאחרי המהפכה הרוסית ב-1917, נסעה לרוסיה כדי לשכנע נגד פרישה מהמלחמה. היא חברה לשארלוט דספרד והקימה יחד איתה את "צבא השלום הנשי", ארגון שדרש שלום באמצעות משא ומתן. "דרדנוט הנשים" היה בעל קו תקיף נגד המלחמה ותמך בארגונים שהתנגדו לה. ביולי 1917 העיתון פרסם הצהרה אנטי-מלחמתית מפורסמת מאת המשורר זיגפריד ששון.
גברים רבים נעדרו ואף נהרגו בזמן המלחמה, אך תינוקות המשיכו להיוולד, ונשים רבות נקלעו למצוקה כאשר התינוקות חלו. יחד עם ד"ר ברברה צ'ייקובסקי הקימה פנקהרסט ארבע מרפאות לאם-ולילד בלונדון.
פעילות קומוניסטית.
WSF המשיכה לנטות שמאלה במפה הפוליטית, ואימצה לזמן קצר את השם "המפלגה הקומוניסטית (החלק הבריטי של האינטרנציונל השלישי)", שלא היה חלק מהמפלגה הקומוניסטית של בריטניה (CPGB) שהוקמה באותו זמן והייתה שונה ממנה בהתנגדותה לפרלמנטריזם. "דרדנוט הפועלים" פרסם את "החוקה לסובייטים בריטים" שחיברה פנקהרסט בתיאום עם אספת הבכורה של המפלגה. במאמר היא כתבה על התפקיד הפוטנציאלי של "סובייטים ביתיים", שמטרתם להבטיח ייצוג לנשים ובמיוחד אמהות בניהול החברה באמצעות התמקדות על המרחב הביתי ובנייתו.
על אף ההבדלים ביניהן, שתי המפלגות הקומוניסטיות שיתפו פעולה, ולימים המפלגה הקטנה של פנקהרסט נטמעה בתוך המפלגה הקומוניסטית הרשמית והגדולה יותר. אך אחדות זו הייתה קצרת ימים, וכשמנהיגי CPGB הציעו לפנקהרסט לתת את העיתון למפלגה במקום לשמור עליו כישות עצמאית, היא מרדה. כתוצאה מכך היא נודתה מהמפלגה הקומוניסטית הבריטית וייסדה את "מפלגת העובדים הקומוניסטית" ששרדה אך לזמן קצר.