בנוסף לספינות המשמר מפעיל חיל הים ספינות טילים גדולות, המהוות את עיקר כוחו של הצי: ספינות אלה מצוידות בטכנולוגיות מתקדמות וחימושן העיקרי הוא טילים ובעיקר טילים נגד ספינות כגון הגבריאל וההרפון. ביניהן ניתן למצוא את סער-4.5 ואת הסער-5 ובקרוב סער 6 שכוללות מנחת מסוקים (שעליו משרת מסוק העטלף). חלק מספינות הטילים כוללות תותח אוטו מלרה 76 מ"מ וחלק מערכת פלנקס המבוססת על M61 וולקן. ספינות הטילים של חיל הים מצוידים במערכות הגנה מפני טילים נגד ספינות וטילי חוף-ים. מערכות אלה כוללת אמצעי לוחמה אלקטרונית וכן מערכות הגנה אקטיבית המיירטות את האיום בהן "נוקמני" - פלנקס (המבוסס על תותח ה-M61A1 וולקן) וטילי ברק 1 וברק 8. ספינות חיל הים חמושות גם במשגרי טורפדו ופצצות עומק נגד צוללות וצוללים.
בנוסף לסירות וספינות, חיל הים מפעיל צי צוללות קטן. מטרת הצוללות היא לבצע משימות מודיעין צבאי ועל פי הערכות, גם להוות אפשרות תגובה גרעינית ("מכה שנייה"). כיום מפעיל חיל הים צוללות מסדרת דולפין ומסדרת דולפין AIP שיוצרו בגרמניה ונמכרו לישראל במחיר מסובסד.
שייטת 13, יחידת הקומנדו הימי של צה"ל, מפעילה כלי שיט מהירים מדגמי מורנה וזהרון, נשק קל הכולל רובי קלאצ'ניקוב ורובי M4A1 קרבין, תת-מקלעים מיקרו-עוזי ומיקרו-תבור X95-SMG, רובי צלפים ואקדחים. שייטת 13 מפעילה אמצעים מיוחדים נוספים, רובם מסווגים.
כלים הנדסיים של צה&quot;ל
טנקים בשירות צה&quot;ל
טנק הוא רכב קרבי משוריין החמוש בדרך כלל בתותח ובמקלעים. הטנק מוגן בשריון עבה, העוזר לו לשרוד את האש של האויב בשדה הקרב. &lt;BR&gt;
הטבלה הבאה מסדרת את דגמי הטנקים ששרתו בחיל השריון הישראלי לפי שנות כניסה לשירות. לחלק מהטנקים לא נתון עובי במ"מ של השריון, אלא מצוין רק סוג השריון. הסיבה לכך היא שברוב הטנקים החדשים הנתון המדויק של עובי השריון מסווג.
עץ זית
מפל מרצ'יסון
מפל מרצ'יסון, הקרוי גם מפל קבלגה, הוא מפל גדול על נהר הנילוס. המפל נמצא בקטע של נילוס ויקטוריה, שמוצאו באגם ויקטוריה, במערב אוגנדה, בפארק הלאומי מרצ'יסון פולס, הקרוי על שמו. הנילוס פורץ דרך פתח ברוחב 7 מטרים בלבד בראש המפל, נשפך אל בסיס המפל בהפרש גובה של 43 מטרים, וממשיך בזרימתו מערבה אל אגם אלברט. במפל זורמים כ-300 מטרים מעוקבים של מים מדי שנייה.
מגלה הארצות הבריטי סמואל בייקר, האירופי הראשון שהגיע למפל (ב-1864), קרא לו על שמו של רודריק מרצ'יסון, נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית באותה עת. שליט אוגנדה אידי אמין שינה את השם לקָבַּלֵגָה, על שמו של אחד ממלכי בוניורו, אך השם הוחזר עם נפילת משטרו של אמין.
תנינים רבים מתקהלים בבסיס המפל.
מפלי מורצ'יסון
שפות הודו אירופאיות
לואי השני, נסיך דה קונדה
לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה (בצרפתית: Louis II de Bourbon-Condé, המוכר יותר בשם "נסיך דה קונדה"; 8 בספטמבר 1621 - 11 בדצמבר 1686), היה מצביא צרפתי.
ביוגרפיה.
לואי נולד ב-8 בספטמבר 1621, והיה בנם הבכור של אנרי השני לבית בורבון (דודו של אנרי הרביעי, מלך צרפת) ושל שרלוט דה מונמורנסי. למד שש שנים בקולז' הישועי בעיר בורז' שבמרכז צרפת, ואחר כך למד מתמטיקה ורכיבה על סוסים באקדמיה המלכותית בפריז. משסיים את חוק לימודיו הוצג בפני המלך לואי השלושה עשר (19 בינואר 1639) ואביו השיאו לאחייניתו של הקרדינל רישלייה. ב-1640 הצטרף לצבא הצרפתי בחבל פיקרדי והשתתף בכיבוש העיר אראס מידי הספרדים. ניצחונו הראשון כמצביא היה בקרב רוקרואה (בצפון צרפת) שבו הביס את הספרדים (19 במאי 1643). קרב רוקרואה היווה ציון דרך לקץ עליונותה הצבאית של ספרד באירופה, ולעליית זו של צרפת. פיקד על הצבא הצרפתי בגרמניה, ויחד עם המרשל טורן נחל ניצחונות בקרב פרייבורג (3 באוגוסט 1644) ונורדלינגן (3 באוגוסט 1645). ב-1646 כבש מספר ערים מידי הספרדים בפלנדריה. נשלח על ידי הקרדינל מזראן לקטלוניה שבספרד, שם הפסיד בקרב לרידה (18 ביוני 1647), אך בשנה שלאחריה זכה בניצחון על ספרד בקרב לאנס בצפון צרפת (19 - 20 באוגוסט 1648).
ב-26 באוגוסט 1648 פרץ מרד הפרונד בפריז נגד בית המלוכה הצרפתי. בספטמבר 1648 העוצרת אן מאוסטריה ביקשה את עזרתו של דה קונדה. הוא גייס אנשי צבא, הטיל מצור על פריז (ינואר- מרץ 1649) וכבש אחד ממבצריה. אנשי האצולה מבין המורדים ביקשו עזרה מספרד ומבית הבסבורג. אך רוב חברי הפרלמנט של פריז לא אבו לתת לבית הבסבורג דריסת רגל מחודשת בענייניה של צרפת. הפרלמנט הכריז על תמיכתו בבית המלוכה, והשלב הראשון של מרידות הפרונד הגיע לקיצו (28 באוגוסט 1649).
אך הסדר לא הושב על כנו. דה קונדה, שרצה לתפוס את מקומו של מזראן בחצר המלוכה, ניסה לגייס לצידו את האצולה. ב-18 בינואר 1650 ציווה מזראן על מעצרו של קונדה. הוא שוחרר ב-13 בפברואר 1651, לאחר שמזראן נמלט לגרמניה בעקבות צו גירוש שהוטל עליו על ידי הפרלמנט של פריז. דה קונדה כרת ברית עם ספרד והבטיח להפוך את צרפת לרפובליקה. ב-8 בספטמבר 1651 המלך לואי הארבעה עשר, שהיה בן 13 שנה בלבד, החליט לקחת לידיו את מוסרות השלטון. בנובמבר של אותה שנה המלך הצעיר קרא למזראן לשוב לפריז. אך דה קונדה התקדם אל עבר פריז וכבש את העיר (2 ביולי 1652). דה קונדה לא היה מסוגל לשלם לחייליו, ופריז נמצאה במצוקה כלכלית. ההמון השתלט על העיר והצבא המלכותי הטיל שוב מצור על פריז. בספטמבר 1652 דה קונדה נמלט לספרד והפך לגנרל בצבא הספרדי.
ב-1657 הקרדינל מזראן כרת ברית עם אנגליה ששלחה ששת אלפים אנשי חיל רגלים למערכה נגד ספרד בארצות השפלה. הצרפתים והאנגלים הביסו את דה קונדה, שהיה אחד משני מפקדי הצבא הספרדי, בקרב דנקרק ב-14 ביוני 1658 שהתחולל לחופי התעלה.
אחרי שלום הפירנאים (1659) שב דה קונדה לפריז ונפגש עם המלך לואי הארבעה עשר ב-1660. ב-1668 נתמנה על ידי המלך לפקד על המערכה נגד הספרדים בפראנש-קונטה שבמזרח צרפת וכבש את הערים דול ובזאנסון. הוא פיקד יחד עם המרשל טורן על הצבא הצרפתי שחצה את הריין ונכנס להולנד (12 ביוני 1672). ב-1674 עצר את התקדמותו של הנסיך ויליאם מאורנז' (מאוחר יותר ויליאם השלישי, מלך אנגליה) שפיקד על הצבא ההולנדי במערכה נגד צרפת. ב-1675 נלחם בחבל אלזס נגד האוסטרים ואילץ אותם לסגת אל מעבר לנהר ריין. זו הייתה המערכה האחרונה של דה קונדה כמצביא. הוא נאלץ לפרוש בגלל מחלת פרקים, ובילה את שארית שנותיו בארמון שנטיי שמצפון לפריז, בחברת משפחתו, ידידיו, סופרים ואמנים שאותם אהב.
משפחתו.
לואי התחתן עם קלייר קלמנס דה מייה-בריז, בתם של אוברין דה מייה-בריז, מרקיז בריז וניקול דו פלסי דה רישלייה, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
האנטילים ההולנדיים
האנטילים ההולנדיים (בהולנדית: ) הם שישה איים שהיוו חלק מהאנטילים הקטנים של האיים האנטילים אשר שוכנים בים הקריבי. היו מחוז אוטונומי של ממלכת ארצות השפלה. בעבר האיים נקראו האיים ההולנדיים של הודו המערבית או איי הודו המערביים ההולנדיים.
היסטוריה.
האוטונומיה של האנטילים ההולנדיים הוקמה בשנת 1954.
ב-1 בינואר 1986 פרשה ארובה מיתר איי האנטילים ההולנדיים והפכה למרכיב אוטונומי נפרד בממלכת ארצות השפלה ובכך סללה את הדרך לסדרה של משאלי העם באיים שנותרו באיחוד בנוגע לעתידם במסגרת ממלכת ארצות השפלה אשר בסופם הוחלט כי ב-8 באוקטובר 2010 חדלו האנטילים ההולנדיים להתקיים כישות מדינית אחת.
האיים קוראסאו וסנט מארטן קיבלו כל אחד מעמד עצמאי במסגרת ממלכת ארצות השפלה בדומה לארובה.
האיים בונייר, סאבא וסנט אוסטתיוס הפכו לרשויות מוניציפליות מיוחדות השייכות להולנד והמכונות הולנד הקריבית.
בשנים הקרובות מעמדם של האיים ישאר "מדינות וטריטוריות מעבר לים" לעניין חברותם באיחוד האירופי וזאת מכח חברותה של הולנד באיחוד. לאחר מכן עשוי האיחוד האירופי לשנות את מעמדם המשפטי במסגרת האיחוד.
גאוגרפיה.
האנטילים ההולנדיים הם שתי קבוצות איים: איי ליורד (רוקסו ובוניר) השוכנים 100 ק"מ מצפון לחוף ונצואלה, ואיי וינדוורד (סבה, סנט יוסטשיוס ודרום סן מרטן) השוכנים 800 ק"מ צפונה-מזרחה משם, בקצה הצפוני של האנטילים הקטנים. כלל שטחם 800 קמ"ר.
האקלים טרופי ימי, טמפרטורות אחידות למדי כל השנה. וילמסטט: פברואר 27.7 מעלות צלזיוס, אוגוסט 29 מעלות צלזיוס, 500 מ"מ גשם בשנה.
האיים.
האנטילים ההולנדיים אינם מופרדים כלל למחוזות או מחוזות אוטונומיים כאלה או אחרים, למרות שלכל אי ישנו ממשל עצמאי משלו.
האיים מחולקים לשתי קבוצות:
האנטילים ההולנדים
נישואים לסביים
דער נסתר
דער נסתּר או דער ניסטער (יידיש: "הנסתר", מבוטא: "דֶר נִסְתֶּר"; ברוסית: Дер Нистер; 1884, ברדיצ'ב – נרצח ב-1950 במחנה מעצר סובייטי) הוא שם העט של פנחס כהנוביץ' (ביידיש: פּנחס (פּיניע) קאַהאַנאָוויטש; ברוסית: Пинхус Менделевич Каганович), שהיה סופר יידיש, הוגה דעות, מתרגם ומבקר.
תולדות חייו ופועלו.
דער נסתר נולד בברדיצ'ב, במשפחת חסידים וסוחרים. הוא קיבל חינוך דתי חסידי מסורתי ופנה להשכלה ולקריאה חילונית. דרך קריאתו גם התקרב לחוגים ציוניים. הוא נאלץ לחמוק מגיוס לצבא הצאר, הסתתר בז'יטומיר, וחי בצמצום כמורה פרטי. מראשית כתיבתו נמשך למסתורין, לקבלה ולכתיבה סמלית, וכך אימץ לעצמו את שם העט "דער נסתר" ('הנסתר').