המתקפה הרוסית על גרוזני תוכננה להיות צעד הפגנתי בלבד - הרוסים תכננו להכניס טנקים ונגמ"שים משלושה כיוונים אל תוך העיר לחנות לידי בנייני הממשלה, ולהפעיל לחץ על ראש ממשלת צ'צ'ניה לפזר את הממשלה הבדלנית ולהקים ממשלת בובות שלא תשאף להתבדל מרוסיה. ההכנות למבצע היו חובבניות ביותר, חלק מהכוחות ציודו במפות לתיירים שהציגו מספר רחובות ראשיים בלבד והיו חסרות ערך מבחינה צבאית. מסיבה שאינה ברורה דיה, נכנסו הכוחות רק מכיוון הצפון. הצ'צ'נים, שרמת המשמעת והפיקוד שלהם היו גבוהות יותר משל הרוסים לאורך כל המלחמה, נתנו לכוחות הרוסיים להיכנס עמוק לתוך העיר שם יוכלו ללכדם ולהשמידם ולא נורתה אפילו ירייה אחת עד למתן הפקודה לתקוף. הכוחות הרוסים, שמנו טנקים ונגמ"שים בלבד ללא חיפוי חי"ר, נכנסו עמוק לתוך גרוזני וכמעט הגיעו לאזור בנייני הממשלה, אך אז החלו הצ'צ'נים במתקפות.
הכוחות המשוריינים הרוסיים לא היו בנויים ללוחמה עירונית עקב מוגבלות התנועה של כלים כבדים בשטח עירוני צפוף ומוגבלות צידוד התותחים. הכוחות הרוסים נעו בטורים בתוך העיר. הכוחות הצ'צ'נים השתמשו בצוותי תצפית שדיווחו על התקדמות הרוסים וטמנו להם מארבים. עמדות הצ'צ'נים היו ממרתפים ומקומות גבוהים.
הצ'צ'נים נהגו להשמיד את הטנק הראשון בטור הרוסי ואז כל הטור היה נתקע. אז היו משמידים גם את הטנק האחרון ולטור לא היה לאן לברוח. הצ'צ'נים השתמשו בצלפים רבים מאוד ומיומנים מאוד בעזרתם צלפו על מפקדי טנקים, על קצינים, על קשרים ועל כל מי שיצא מהמשוריינים כדי לברוח. פגיעות הצלפים הצ'צ'נים היו מרשימות מאוד ורוב החיילים הרוסים שנורו נפגעו בפלג הגוף העליון.
ידועים גם מקרים רבים בהם צלפים פצעו בכוונה חייל רוסי וכשבאו חבריו לפנותו - ירו גם בהם. הצ'צ'נים השתמשו במטולי RPG-7 על-מנת להשמיד את המשוריינים, וירו מספר רקטות על כל משוריין על מנת לוודא את השמדתו והשמדת צוותו.
הצ'צ'נים ביצרו את האזור בו מוקמו בנייני הממשלה בעיר, תחת ירי של הארטילריה הרוסית. הלוחמים חסמו צירים מסוימים וניסו לתעל את הרוסים לאזורים בהם הוצבו מארבים כשהצ'צ'נים נצמדו לרוסים על מנת שאלה לא יוכלו להשתמש נגדם בארטילריה. בחוליית לחימה צ'צ'נית היו בדרך כלל צלף, מטוליסט אר-פי-ג'י ולוחם עם קלצ'ניקוב. לעיתים היה גם נושא תחמושת.
הלוחמים הצ'צ'נים השתמשו בטלפונים סלולרים ולוויינים ככלי קשר. רשת הקשר של הרוסים לא הייתה מוצפנת והצ'צ'נים עלו עליה והטעו את הרוסים ואף הצליחו לטווח ארטילריה רוסית אל עבר כוחות רוסים. הרוסים ניסו לשלוח תגבורות לכוחות הנצורים שלהם, אך גם תגבורות אלו הותקפו ונבלמו או הושמדו. תוך 60 שעות הושמד כמעט לחלוטין כל הכוח הרוסי שנכנס לגרוזני.
הרוסים פתחו בהרעשה ארטילרית כבדה על העיר שבחיפויה נכנסו חיילי חי"ר רבים לעיר והחלה לחימה ארוכה ועקובה מדם על השליטה בעיר. במהלך הלחימה ספגו הרוסים אבדות כבדות מהצלפים הצ'צ'נים אך לבסוף, עקב מספרם הרב, הם כבשו את העיר ורוב הכוחות הצ'צ'נים נמלטו ממנה. הרוסים המשיכו לתקוף באזורים שונים בצ'צ'ניה, תוך הרס והרג רב של אזרחים. הצ'צ'נים המשיכו להחזיק שטחים רבים בצ'צ'ניה תוך התנגדות עיקשת. כך למשל קרבות על שליטה בכפר במות נמשכו מעל לשנה ובסופו של דבר מרבית הכוחות הצ'צ'נים עזבו את הכפר המקוטר. במהלך קרבות אלו נפל בשבי והוצא להורג יבגני רודיאונוב.
לפני תחילת המלחמה חיכו הרבה אזרחים צ'צ'נים שהתנגדו לבדלנות מרוסיה לבואם של הרוסים. אך בעקבות הריסת גרוזני ועיירות אחרות, תוך הרג רב של אזרחים, עברו מרבית הצ'צ'נים לתמוך בבדלנים. הרוסים הכריזו שניצחו במלחמה ושלבדלנים הצ'צ'נים אין עוד יכולת התנגדות משמעותית. באוגוסט 1996 פתחו כוחות צ'צ'נים שמנו 1500 לוחמים בהתקפה על גרוזני וכיתרו כוח של 7500 חיילים רוסיים בעיר תוך שהם מרתקים אותם למוצביהם ולבסיסיהם וצולפים בכל מי שיוצא מהם. תגבורות משוריינות שנשלחו לעזרת הנצורים הושמדו באבדות כבדות לרוסים. חיילים רוסים נצורים רבים נהרגו או נלקחו בשבי.
ב-31 באוגוסט נחתם הסכם הפסקת אש שכלל נסיגה של הצבא הרוסי מצ'צ'ניה. המלחמה הסתיימה בתבוסה רוסית גדולה. הצבא האדיר שפעם הטיל אימה על העולם כולו הובס לחלוטין על ידי כוחות קטנים ממנו ובעלי כוח אש קטן בהרבה. המלחמה גם גרמה להרס רב בצ'צ'ניה, להרג רב בקרב האזרחים וליצירת פליטים רבים שברחו מבתיהם המופגזים. עקב כך, רוסיה גונתה רבות על ידי מדינות העולם על השימוש המופרז בכוח.
עוד לפני ההכרזה הרשמית על תחילת המבצע בצ'צ'ניה, ב-1 בדצמבר 1994 חיל האוויר הרוסי פתח בהפצצה מאסיבית על בסיסי קלינובסקאיה וחנקאלה, ששימשו את חיל האוויר הצ'צ'ני ובכך למעשה הוציאו מכלל שימוש את כל מטוסי הקרב שחנו בבסיסים אלה.
ב-11 בדצמבר נשיא רוסיה בוריס ילצין חתם על הצו "אודות פעולות הסדרת החוק, הסדר והביטחון הציבורי בשטחי הרפובליקה הצ'צ'נית", בהחלטה שאושררה גם על ידי בית המשפט לחוקה של רוסיה. החלטת הנשיא הביאה לחיכוכים רבים עם חברי הממשלה האחרים ובעיקר עם חברי מפלגת "הבחירה הדמוקרטית של רוסיה" והעומד בראשה ייגור גאידר. מרבית חברי התנועה תמכו בהחלטתו של גאידר לעבור לאופוזיציה במחאה על פתיחת הפעולות הצבאיות בצ'צ'ניה.
ביום חתימת הצו יחידות הקבוצות המאוחדות, שהורכבו מיחידות משרד ההגנה של רוסיה וכוחות הפנים של משרד הפנים הרוסי נכנסו לשטחי צ'צ'ניה והתפצלו לשלושה צדדים: מערבה מצפון אוסטיה דרך אינגושטיה, מצפון-מערב למחוז מוזדוק בצפון אוסטיה, בגבול עם צ'צ'ניה וממזרח לדאגסטן. תחילה למפקד המבצע מונה סגן מפקד צבא היבשה, אדוארד וורוביוב שסירב למינוי והתפטר מהצבא.
בינתיים קבוצת החיילים שנכנסה מדאגסטן נפלה למארב באזור חסביורט. כך קרה גם לחיילים שנכנסו ממערב והותקפו על ידי צ'צ'נים סמוך לכפר ברסוקי, ברם הן בכל זאת הצליחו להיכנס לשטחי הרפובליקה הבדלנית של צ'צ'ניה. קבוצת החיילים שנכנסה ממוזדוק ביצעה את הפלישה המוצלחת ביותר משהצליחה ב-12 בדצמבר 1994 להגיע אל הכפר דולינסקי הנמצא במרחק 10 ק"מ בלבד מהעיר גרוזני.
הפעילות התקשורתית במלחמה.
בכדי לשרת את מטרתם בהקמת מדינה צ'צ'נית עצמאית והתנתקות מברית המועצות עליהם היה לפנות לקהלים מגוונים בכדי לקבל תמיכה לפעולה זו לצד הפעולות הצבאיות. ניתן לחלק את הפעילות התקשורתית לפעילות שפנתה לשלושה קהלי יעד עיקריים.
קהל היעד הראשון היה האוכלוסייה הצ'צ'נית אליה שאפו להעביר מסרים מאחדים, שמצדיקים את פעולות הממשל אל מול הכוחות הרוסיים במטרה להביא להקמת המדינה וכך שלא ישתפו פעולה עם הרוסים. הנשיא דודייב היה עולה לשידור בכל יום מרחבי הלחימה והופצו עיתונים ברחבי צ'צ'ניה בכדי להעביר ולחדד את מסרי הממשל.
קהל היעד השני היה  הקהל הרוסי. קהל יעד זה היה קהל משמעותי וגדול שהיה רגיש לשפיכות הדמים במלחמה עם צ'צ'ניה. הממשל הצ'צ'ני הבין כי אם יצליח למתג את המלחמה כמיותרת בפני הקהל הרוסי, תפרוץ התנגדות ומחאה רוסית כנגד הממשל.
הקהל השלישי היה  דעת הקהל העולמית. הממשל הצ'צ'ני ניהל העברת מסרים יומית בכדי לגייס את דעת הקהל העולמית למאמצים להתנקות מברית המועצות. המסרים התבטאו בהצגת הצבא הרוסי ופעולותיו כמפר אמנות זכויות אדם בינלאומיות ופוגע באוכלוסייה באמצעות הפעלת אש לא סבירה. הם הרחיבו את השפעת המסרים על ידי שימוש בעיתונאים זרים שהכניסו למדינה ולזירות הקרב כדי להראות לעולם 'צד אובייקטיבי" המראה את הנפגעים וההריסות מהפעולות הצבאיות של רוסיה.
המלכה אליזבט
עמרם
על פי המתואר בתנ"ך, עַמְרָם הוא אביו של משה רבנו, אהרן הכהן ומרים הנביאה, ובנו של קהת בן לוי אשר ליעקב.
משפחתו.
עמרם נולד בזמן גלות בני ישראל במצרים. ב מסופר כי, עמרם לקח את יוכבד דודתו בת לוי לאשה. "וַיִּקַּח עַמְרָם אֶת-יוֹכֶבֶד דּוֹדָתוֹ, לוֹ לְאִשָּׁה, וַתֵּלֶד לוֹ, אֶת-אַהֲרוֹן וְאֶת-משֶׁה; וּשְׁנֵי חַיֵּי עַמְרָם, שֶׁבַע וּשְׁלוֹשִׁים וּמְאַת שָׁנָה." לפי צוואת לוי בארמית, עמרם ויוכבד נולדו באותו יום, 16 שנה לאחר ירידת יעקב למצרים (כמובא בחז"ל: "עמרם ראה את יעקב"), ונישאו בני 30, כשלוי היה בן 94. תאריך לידתם הוא באחד לחודש השביעי, שהוא יום הזיכרון, שחל בלוח העברי בא' בתשרי, ובלוח השנה במגילות קומראן אמור לחול ביום השוויון של הסתיו.
בספר במדבר מסופר על אחי עמרם: יצהר, חברון ועזיאל, וכמו כן, מוזכר שם משפחתו: עַמְרָמִי ().
בימי דוד היו מצאצאי עמרם: שבואל בן גרשום בן משה, נגיד על האוצרות ().
דמותו של עמרם.
עמרם נמנה עם ארבעת האישים בתנ"ך אשר לא חטאו מעולם, ומתו רק בעטיו של נחש (השלושה האחרים הם: בנימין, כלאב וישי).
על עמרם נאמר כי היה גדול הדור. חז"ל מנמקים השקפה זו בעמידתו כנגד גזירת פרעה, אשר ציווה להשליך ליאור כל בן הילוד ().
מסופר כי, בהתקבל גזירת פרעה, עמדו כל ישראל וגירשו את נשותיהן. עמרם, כשכניו, גירש את יוכבד ממנו. אולם, מרים, בתו, לא עמדה כנגד והתריסה כנגד אביה כי, אומנם קשה ואכזרית היא גזירת פרעה הרשע, אך גזירת עמרם קשה ממנה. פרעה הרי גזר אלא על הזכרים בלבד ואילו עמרם גוזר דין גם על הזכרים וגם על הנקבות. בשמעו את דברי בתו, אמר: "ולריק ישראל מולידים!" "עמד הוא והחזיר את אשתו, עמדו כל ישראל והחזירו נשותיהן. עמרם הושיבה ליוכבד באפריון כשהחזירה, ומרים ואהרן מרקדין לפניהם, ומלאכי השרת אומרים: אם הבנים שמחה." ().
עוד נאמר כי, אלוהים זיווג את יוכבד לעמרם, כדי שיעמוד מהם גואל ויגאל ישראל. "טובים השנים" - אלה הם עמרם ויוכבד. בנוסף, "דברי חכמים בנחת נשמעים" - נאמר על עמרם ובית דינו (במדבר רבה פ"ג, פסוק ו').