אמנת ז'נבה, כמסמך שמטרתו לאזן בין הצרכים הצבאיים לבין זכויות האדם, קובעת שבכל מקרה ומקרה על הכוח הכובש להתייחס לזכויות האדם, מתוך כבוד ויחס אנושי לאוכלוסייה האזרחית. עם זאת, כוח כובש רשאי להגביל את חופש התנועה של אזרחים או להטיל סגר על שטח כבוש, רק אם פעולה זו נחוצה לחלוטין להשגת יעדים צבאיים, ובתנאי שהוכיח זאת. ההוכחה צריכה לעמוד בשלושה קריטריונים:
לפי חלק מהמדינות ובכללם ישראל וארצות הברית, אזרחים המשתתפים בלחימה, מסתכנים באיבוד זכותם להגנה כאזרחים. הם אינם נהנים מאותן זכויות של חיילים במדים, המוגדרים תחת סטטוס של שבויי מלחמה, אם הם נופלים בשבי. אנשים אלה צפויים לעמוד לדין לפי החוק הפלילי של המדינה שאסרה אותם. עם זאת, לפי שני הפרוטוקולים של אמנות ז'נבה, שהתווספו כתיקונים לאמנות ב-1977, גם ללוחמי גרילה וללוחמי חופש מגיעה הזכות להיחשב כשבויי מלחמה. פרוטוקולים אלה מחייבים רק את המדינות שחתמו עליהם.
עצירים בשטח כבוש.
אמנת ז'נבה הרביעית דנה בזכויותיהם של עצירים בזמן של כיבוש (תפיסה לוחמתית) ומעגנת אותן: לפי סעיפי האמנה, על הכוח הכובש מוטלת החובה לאסור על הכאה או עינויים של עצירים, מוטלת החובה להסביר להם את עילת המעצר, לכבד את זכויותיהם (לאסרם בתחומי השטח הכבוש בלבד, לספק תנאי מחיה נאותים, מזון וטיפול רפואי, לאפשר קיום פולחן, פעילויות חינוך ותרבות), ולאפשר להם קשר עם העולם שמחוץ לבית הכלא (ביקורים, דואר, שיחות טלפון) עם המשפחות ועם נציגים של ארגונים בינלאומיים.
פשעי מלחמה.
אמנת ז'נבה הרביעית הגדירה מספר הפרות חמורות של זכויות אדם, אשר להן משקל חמור במיוחד בעת העמדה לדין של המבצעים הפרות אלה, והן מוגדרות פשעי מלחמה. כל מדינה שהיא צד לאמנת ז'נבה הרביעית, חייבת לרדוף אחרי כל אדם שביצע הפרה חמורה כזו, או הורה על ביצועה, ולהעמידו לדין, במסגרת מערכת המשפט הלאומית שלה או במסגרת מערכת משפט אחרת, כגון בתי דין בינלאומיים.
האמנה בישראל.
ישראל לקחה חלק בוועידת ז'נבה בשנת 1949 ובמסגרת זו תרמה לדיונים סביב האמנות, וכן חתמה על האמנה הרביעית. עם תום הוועידה ולאור המלצת המשלחת הישראלית לז'נבה, אישרה הממשלה את האמנה ובכך הפכה ישראל לצד באמנה, לפי הוראות האמנה וכללי המשפט הבינלאומי. עם זאת, האמנה לא עוגנה בחוק על ידי הכנסת. ישנם סעיפים באמנה, כמו סעיף 49, שבהם יש מחלוקת בין ישראל לבין הקהילה הבינלאומית, שטוענת כי ההתנחלויות הן עברה על סעיף 49 באמנה שקובע כי אסור למדינה ליישב את תושביה בשטח שנכבש על ידה, כפי שקבעו למשל מועצת הביטחון והצלב האדום. ישראל טוענת כי האמנה לא חלה על יהודה ושומרון כיוון שירדן כבשה אותם בניגוד להחלטה של האו"ם ולכן יהודה ושומרון לא שייכים לירדן ולכן הם לא שטח כבוש.
עם זאת, ישראל בחרה ליישם באופן וולנטרי ביהודה ושמרון את אמנת ז'נבה הרביעית, למרות שקיימת עמדה משפטית שאין לאמנה תחולה ביהודה ושמרון. לפי גורמים בימין, התנהלות זו של ישראל מהווה "צעד של זהירות מופלגת המבטאת חוסר ביטחון וגמגום" ובפועל "הופכת את התושבים הפלסטינים ל'מוגנים', את הטרור הערבי לדבר שהעולם מסרב לגנות, ואת ההתיישבות הישראלית לבלתי-חוקית".
בג"ץ חזר וקבע לאורך השנים כי סעיף 49(1) של האמנה אינו משקף 'דין מנהגי' במשפט הבינלאומי, שהוא בעל כוח נורמטיבי רב יותר, אלא 'דין הסכמי' בלבד. ובכל מקרה נקבע בבג"ץ מסאפר יטא כי בית המשפט רשאי להסתמך על חקיקה ישראלית, כולל צווים של המפקד הצבאי, על מנת לגבור על הוראות המשפט הבינלאומי:
"גם אם נניח כי יש לבחון את פעולות המפקד הצבאי באזור בהתאם להוראות האמנה 'המנהגיות', אין חולק כי כאשר הוראת חוק מפורשת בחוק הישראלי עומדת מול כללי המשפט הבינלאומי, הדין הישראלי מכריע".
מועצת הביטחון של האו"ם, בהחלטה 446 (1979) התייחסה לאמנת ז'נבה הרביעית ועל בסיסה הכריזה שהקמת התנחלויות ויישוב של אזרחים ישראלים בשטחי יהודה ושומרון, כולל בירושלים המזרחית, אינם חוקיים על-פי החוק הבינלאומי. לעומת זאת, נציג ארצות הברית במועצת זכויות האדם של האו"ם מוריס אברם הכריז ב-1990 כי "בהיותו איש הצוות האמריקני בנירברג הוא מכיר היטב את הכוונה התחיקתית מאחורי אמנת ז'נבה הרביעית, היא לא עוצבה לכיסוי מצבים כגון יישובים ישראלים בשטחים הכבושים".
ארגון זכויות האדם ביש&quot;ע
ארגון זכויות האדם ביש"ע היה ארגון זכויות האדם שפעל לספק הגנה על זכויות האדם והאזרח של הישראלים המתגוררים ביהודה ושומרון, מרביתם יהודים, שלדברי הארגון אינם זוכים להגנה מצד ארגוני זכויות האדם המזוהים עם השמאל. הארגון נעזר בייעוץ משפטי של עורכי דין ושיתף פעולה עם הפורום המשפטי למען ארץ ישראל. אורית סטרוק עמדה בראש הארגון בשנות פעילותו מ-2004–2012.
הקמה ופעילות.
הארגון נוסד על ידי אורית סטרוק בעקבות פינוי לבנת עוזרי וחמשת ילדיה מגבעה 26, סמוך לקריית ארבע, ב-2002.
רף הפעילות של הארגון עלה בתקופת המחאה כנגד תוכנית ההתנתקות, ומטרתו הייתה להגן על זכויות האדם של המפגינים והמתנחלים מפני השלטונות והמשטרה. בעקבות תלונת הארגון נגד שני שוטרי יס"מ מתל אביב שתקפו את עקיבא ויתקין כשנעצר במהלך הפגנה נגד ההתנתקות, הורשעו השוטרים בעבירות של תקיפה ופוטרו מהמשטרה. בנוסף, בהסכם פשרה שולמו לתובע 45,000 ש"ח. בנוסף לתביעות שהגישו משתתפים בהפגנות, הגישו סטרוק וארגון זכויות האדם ביש"ע שתי קובלנות פליליות נגד עורכי דין שייצגו נאשמים בתקיפה של משתתפים בהפגנות נגד תוכנית ההתנתקות. בתי המשפט פסקו שיש לבטל קובלנות אלה, וחייבו את הקובלים בהוצאות משפט.
הארגון פעל גם נגד צווי הרחקה שהוציא אלוף פיקוד המרכז יאיר נוה לתשעה תושבי יצהר בשנת 2006. הפעילות כללה עתירות לבג"ץ ומשמרות מחאה שבועיות מול ביתו של נווה בגבעת שמואל.
לאחר אירועי עמונה נטל הארגון על עצמו לסייע בהגשת תלונות נגד שוטרים באשמת הפעלת אלימות בניגוד לחוק. הארגון אסף עדויות ותלונות של מפגינים וכן תמונות וקטעי וידאו. במספר מקרים הצליח הארגון לזהות שוטרים וחיילים שהפעילו אלימות, לעיתים לאחר שמח"ש הפסיק לנסות לזהותם וסגר את התיק. באחד המקרים הביא הארגון להגשת כתב אישום נגד שוטר אלים עוד לפני שאותר הנער שהותקף ולענישת השוטר; הרשעתו של השוטר בוטלה בערעור והומרה בשעות שירות למען הציבור ובפיצוי כספי לנער שבו נגח. במקרה אחר הוגש כתב אישום נגד קצין משטרה שצולם מכה באלה מפגינים שישבו באופן פסיבי, לאחר שאחד הנפגעים הגיש כנגד הקצין תביעה נזיקית, בעזרת הארגון. בתביעה האזרחית חויבה המשטרה לשלם 230 אלף ש"ח כפיצוי לנזק הגופני שגרם הקצין. בהליך הפלילי הורשע השוטר בתקיפה ונגזרו עליו 6 חודשי עבודות שירות.
במקרה שלישי זיהה הארגון פרש משטרה שהכה מפגינים באלה ורמס מפגינים אחרים בסוסו, לאחר שמח"ש לא זיהתה אותו. הפרש הורשע בדריסה ובחבלה. עוד קודם לכן קיבל בג"ץ את עתירת הארגון והורה להרחיק את הפרש ממגע עם מפגינים עד להכרעת הדין במשפטו.
בינואר 2007 הגיש הארגון למבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס דין וחשבון מפורט, הנוגע לתפקוד המשטרה בעת פינוי עמונה.
כלקח מאירועי עמונה נכחו פעילי הארגון בזירת הפינוי של מפגיני הימין מהריסות ההתנחלות חומש, מצוידים במצלמות לתיעוד אלימות אפשרית כלפי מפגינים. אורית סטרוק ציינה לאחר הפינוי כי פעילותו של הארגון שם מנעה הישנות מקרי אלימות.
באוקטובר 2007 קיבל היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז את עמדת הארגון והורה להעניק חסינות לעדים בעניין חטיפת מצלמות של מפגינים בידי שוטרים בחומש ובסביבתה, כדי להעלים ראיות מצולמות לגבי אלימות של שוטרים. ההחלטה כוללת גם עדויות ביחס למעשה כזה של מפקד משמר הגבול ביהודה ושומרון, תנ"צ שלומי אבן פז.
בעידוד הארגון החל בשנת 2007 הליך חקיקה בכנסת המבטל את הרישום הפלילי לבני נוער שהואשמו בפלילים במסגרת המחאה נגד תוכנית ההתנתקות. ב-25 בינואר 2010 אושר בכנסת חוק הפסקת הליכים ומחיקת רישומים בעניין תוכנית ההתנתקות, התש"ע-2010, המבטל ביצוע גזר דין או החלטה שניתנו בעבירה על רקע התנגדות לתוכנית ההתנתקות (למעט עבירות חמורות מסוימות), ונמחק הרישום הפלילי. בנוסף, נזקפת לזכות הארגון החלטת פרקליטות המדינה, לסגור את תיקם הפלילי של כ-60 קטינים, שהשתתפו במחאה כנגד תוכנית ההתנתקות, הן בחסימות כבישים והן במאבק בכפר דרום. בהחלטת הפרקליטות תמך גם שר המשפטים, דניאל פרידמן.
בדצמבר 2008 פרסם הארגון דו"ח שלפיו קיימת אכיפת חוק סלקטיבית לרעת היהודים המתגוררים ביהודה ושומרון. לדברי מחברי הדו"ח "מצבת כח האדם המשטרתית במחוז ש"י חריגה ביותר, גם ביחס לאזורים הידועים ברמת פשיעה גבוהה", כאשר השוטרים עוסקים באכיפת חוק על ישראלים בלבד במחוז זה, כיוון שהצבא הוא זה המופקד בעיקר על אכיפת החוק כלפי פלסטינים. בנוסף, הנהלים המחייבים של פרקליטות המדינה כלפי היהודים בשטחים, לטענת הארגון, הם כאלה המיועדים להכביד מראש על חייה של אוכלוסייה מסוימת המתוייגת כבעלת גוון פוליטי ואידאולוגי, ללא קשר ופרופורציה להפרת החוק על ידי אוכלוסייה זו. לראייה מציג הדו"ח כי בניגוד לנתון הכלל ארצי המעיד כי 97% מכתבי האישום מסתיימים בהרשעה, ביו"ש הנתון עומד על 54% בלבד.
על פי נתוני הארגון, הוגשו למח"ש כמאה תלונות של מפגינים על אלימות שוטרים.
דרכי פעולה.
הארגון פעל בעיקר באיסוף עדויות על אלימות שוטרים נגד מתנחלים ומפגינים השייכים לימין ביש"ע. לצורך זה, הפעיל הארגון בשלב ראשון צוות תחקירנים, המצליבים תמונות, סרטים ועדויות אישיות של מפגינים, הטוענים שהופעלה נגדם אלימות משטרתית.
בשלב השני פעל הארגון בארבעה מישורים: