וינסנט נשלח לפי בקשתו לארל בדרום צרפת שם מושכים אותו השדות המבהיקים באור השמש עם עובדי האדמה. הוא שוכר בית (הבית הצהוב) ומקווה להקים במקום מושבת אמנים אך אף אחד לא מגיע.
תיאו משכנע את גוגן להגיע לארל ולעבוד עם וינסנט, דבר שיועיל לשניהם.
וינסנט מקבל את גוגן בשמחה ובתקווה שנוכחותו תעזור לו בשיפור ציוריו. כעבור זמן מתפתחים ויכוחים אמנותיים ביניהם שהולכים ומחריפים עד שגוגן מחליט לעזוב אותו. וינסנט נכנס לדיכאון ופוגע בעצמו על ידי חיתוך אזנו.
הוא מבקש מתיאו שיעזור לו להתקבל למוסד לחולי נפש בסאן-רמי כדי להתאושש. שם מתחדשת אצלו חדוות היצירה והוא מצייר ציורי נוף רבים. תיאו מודיע לו שהצליח למכור תמונה אחת שלו בארבע מאות פרנק.
לאחר האשפוז עובר וינסנט לגור באזור כפרי בעיירה אובר-סור-אוּאז, שם הוא נמצא בהשגחה על ידי דוקטור גאשה (אברט סלואן) המעריך את עבודתו ומעודד אותו. וינסנט ממשיך לצייר אבל ההתקפים של מחלת הנפש שלו מתגברים. הוא מרגיש שאינו יכול להעביר את מה שהוא רואה בטבע, אל בד הקנבס ובאחת הפעמים בעת ציור בשדה, הוא יורה בעצמו ומת כעבור זמן קצר כשתיאו לידי מיטתו.
לוטונג יאווה
גילמור
גילמור (באנגלית: Gilmour או Gilmore) הוא שם משפחה אנגלי.
מדג'ידיה
מדג'ידיה (ברומנית: Medgidia) היא עיר נמל על תעלת דנובה-הים השחור בחבל דוברוג'ה, רומניה.
היישוב נוסד ב-1848, כאשר השולטן אבדילמג'יט הראשון הושיב במקום, שהיה יריד דגנים, טטרים יוצאי חצי האי קרים - שם היישוב נגזר משמו של השולטן, לפי דרך הביטוי שלו ברומנית. ב-1878 החבל עבר לשלטון רומני לאחר קונגרס ברלין.
ב-17 בפברואר 1968 הוענק ליישוב מעמד של עיר. מדג'ידיה נמצאת במרחק של 41 קילומטרים מקונסטנצה, אליה היא מחוברת בכביש, במסילת ברזל וגם בדרך שיט, באמצעות תעלת דנובה-הים השחור. לפי נתוני 2010 חיים בעיר 44,034 תושבים. מרבית תושבי המקום, יותר מ-72% הם נוצרים אורתודוקסים ורק כ-17% מוסלמים (טטרים וטורקים).
בעיר יש מסגד וכנסייה מהמאה ה-19.
רולנד בירז'י
רולנד בירז'י (בצרפתית: Rolande Birgy; 1913, פריז - 2002, ליוקור (Lieucourt) שבמזרח צרפת) הייתה חסידת אומות העולם מצרפת.
קורות חיים.
בשנת 1928 הצטרפה בירז'י לארגון "עובדים נוצרים צעירים" . בשנות השלושים הייתה בירז'י חברה במספר תנועות פוליטיות ואידאולוגיות קתוליות וסוציאליסטיות, בהן Le Sillon ו"הקונפדרציה הצרפתית של עובדים נוצריים" . מתוך נאמנות לעקרונותיה, התפטרה ממקום עבודתה כשמעסיקה החל לעבוד עבור הגרמנים, בשנת 1940.
פעילותה בתקופת השואה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, החלה בירז'י לעבוד עבור ארגון אוז"ה בניסיון לסייע לילדים יהודים נרדפים.
בירז'י הייתה חברה בסניף של ארגון "עובדים נוצרים צעירים" באנסי , ליד גבול שווייץ, וחלק ממחתרתו של ז'ורז' גארל. בירז'י סיכנה את חייה כדי להעביר יהודים מתחומי משטר וישי, שנשלט על ידי צרפתים משתפי פעולה עם גרמניה הנאצית, לשווייץ. בירז'י השתייכה לרשת מחתרת שנוסדה על ידי תנועת הצופים היהודיים בצרפת, רשת "השישית" בראשות רובר גמזון. בירז'י ליוותה לגבול שווייץ מאות משפחות יהודיות. במקרה אחד לפחות החביאה את היהודים לפני המעבר, למשך מספר שעות, בביתו של כומר כפרי, לפני חציית הגבול. שם המחתרת שלה היה "הברט הכחול" (Béret bleu).
בשנת 1942 נעצרה בירז'י על ידי הגרמנים בחשד שהיא מסייעת ליהודים לעבור את הגבול לשווייץ, אך שוחררה לאחר חודש ומיד שבה לפעילותה המחתרתית.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה תמכה בירז'י בתנועה הרפובליקנית העממית. כמו כן הפכה למתנגדת של הפלות מסיבות דתיות.
כאות הוקרה על פעולותיה הוענק לבירז'י אות ההוקרה של ההתנגדות (Croix du combattant volontaire de la Résistance) ובשנת 1983 הוכרה בירז'י על ידי יד ושם בתור חסידת אומות העולם.
עם מותה, ביום הבחירות לנשיאות בצרפת , הזכיר אותה ז'אן מארי לה פן בנאומו בתור לוחמת תנועת ההתנגדות הצרפתית.
זאב ערבי
זאב ערבי (שם מדעי: "Canis lupus arabs") הוא תת-מין של זאב מצוי מהסוג כלב. זאב זה הוא אחד משניי התת-מינים החיים בישראל ומצוי ברחבי חצי האי ערב ומערבה עד לסיני וצפון מצרים.
הזאב הערבי הוא תת-המין הקטן ביותר הידוע של הזאב האפור, והוא בעל התאמה גדולה למדבר בכך שהוא חי בקבוצות קטנות והוא אוכל כל, כמו גם פגרים ופסולת וכן טרף קטן עד בינוני.
טקסונומיה.
בעבר חשבו שהזאב הערבי שייך לתת-המין של הזאב ההודי, אך בשנת 1934 הזואולוג הבריטי רג'ינלד אינס פוקוק, ציין את הגולגולת הקטנה יותר וכך גם את גופו הקטן יותר של הזאב הערבי ביחס לזאב ההודי. במהדורה השלישית של "מיני יונקים בעולם" שפורסם בשנת 2005, הממלוג כריסטופר ווזנקראפט (Christopher Wozencraft) פירט וציין את הזאב הערבי כתת-מין ייחודי של הזאב האפור בשם המדעי Canis lupus arabs"."
מחקר שנערך בשנת 2014 מראה כי מבחינה גנטית הזאב הערבי קרוב יותר לזאב אירואסייתי מאשר לזאב הודי. בנוסף, ישנם בני כלאיים של זאבים ערביים עם כלבי בית, אך לא ברור אם זו הסיבה שהזאב הערבי קרוב גנטית לזאב האירואסייתי. ההכלאות בין הזאבים לכלבים מעלות חשש ל"הכחדה שקטה" של תכונות המייחדות את הזאב.
בישראל מעצם היות הזאב מין שחוצה את המדבריות הגדולים ומעצם העובדה שזאב בודד נע כ40-50 קילומטר בלילה וזאת בנוסף להיותה גבול תפוצה של שני תת-המינים, (ההודי והערבי), קיים גרדיאנט גנטי ולא ניתן להצביע על אף קבוצה כמשתייכת לתת מין ספציפי. לראיה ניתן להבחין כי תכונות גנוטיפיות אשר מתקיימות בבירור במרכזי אזורי התפוצה של כל תת-מין אינן מתקימות באופן קבוע בזאבי ארץ ישראל, לדוגמה איחוי אצבעות 2ו3 אשר אינו קיים בזאב ההודי אך מתקיים (בצורה לא עקבית) לכל אורכה ורוחבה של ישראל.
ככלל, החלוקה לתת-מינים בישראל נעשתה בטרם עידן המחקר הגנטי והתבססה ברובה על רשמיו של היינריך מנדלסון שהתאפיינו בחלוקה לפי מאפיינים פיזיולוגים וללא הבחנה בין גנוטיפ ל פנוטיפ. עקב כך לא ניתן להתייחס אליהם מעבר לחלוקה שרירותית.
תיאור.
הזאב הערבי קטן בגודלו ביחס לשאר תת-המינים של הזאב האפור, ועומד על גובה ממוצע עד הכתף של 64–66 ס"מ, ובוגרים שוקלים בממוצע כ-20 ק"ג. אורך גולגולת ממוצע של זאב ערבי בוגר הוא כ-200 מ"מ, שהוא קטן יותר משל רוב הזאבים. יחד עם הזאב ההודי, תת-מינים אלה קטנים יותר מזאבים אחרים, כדי להסתגל טוב יותר לאקלים חם ויבש.
גודלו של הזאב הערבי הוא דוגמה לכלל ברגמן, שבו גודל היונקים משתנה על ידי אקלים הסביבה שלהם. האוזניים של הזאב הערבי גדולות יחסית ביחס לגודל הגוף שלהם בהשוואה לתת-מינים אחרים של הזאב האפור, הסתגלות שפותחה ככל הנראה כדי לסייע בפיזור חום הגוף (כלל אלן). זאבים אלה אינם חיים בדרך כלל בלהקות גדולות, ובמקום זאת צדים בזוגות או בקבוצות של שלושה או ארבעה פרטים.
הזאבים הערביים בעלי פרווה דקה וקצרה שהיא בדרך כלל בצבע אפור בז', ולדברי הזואולוג רג'ינלד אינס פוקוק: "תערובת של שחור עם מעט אפור". בדומה לכלבים אחרים, אין לזאב הערבי בלוטות זיעה, ולכן הוא חייב לשלוט בטמפרטורת הגוף על ידי התנשמות מהירה, מה שגורם לאידוי מהריאות. מדי פעם מחליפים הזאבים את כפות רגליהם כדי להפחית את המגע, ותכונה זו מבדילה את עקבותיו של הזאב הערבי משאר הכלבים.
תזונה.
הזאבים הערביים הם בעיקר טורפים אך גם אוכלי כל, ותזונתם תלויה במידה רבה בפסולת אדם. תזונתם מורכבת בין השאר מארנבות, מכרסמים, פרסתנים, חתולים, פירות מתוקים ונבלות. בנוסף במצבים קשים הם יכולים לאכול גם בבונים, חיות קטנות, דגים וחלזונות. הזאבים הערביים תוקפים גם חיות משק כמו עגלים, כבשים ועזים, ובגלל זה בדואים וחקלאים שונים נוקטים בפעולות שונות נגדם כמו: יריות, הרעלות ומלכודות.
תפוצה ושימור.
בעבר תפוצתו של הזאב הערבי כללה את חצי האי ערב, אך כיום הוא חי באזורים קטנים בדרום ישראל, דרום ומערב עיראק, עומאן, תימן, ירדן, סעודיה וחלקים מסיני במצרים. לכל אורך תפוצתו נדיר לראותו עקב הרדיפה האנושית, אך אוכלוסיות הזאבים בעומאן עשויות להגדיל את עצמן במקומות מסוימים בתוך טווח תפוצה קרוב יחסית לתפוצה המקורית עקב האיסור על ציד הזאבים שם.
בישראל.
בישראל, הזאב הערבי הוא אחד משני תת-המינים של הזאב האפור שחיים בארץ (השני הוא הזאב ההודי שחי בצפון הארץ). בישראל, נמצאים כ-150 זאבים בנגב ובערבה. ונוסף לכך, לאיחוד האמירויות הערביות ומצרים יש גם תוכנית ריבוי בשבי, וזאבים אלה מוגנים בעומאן ובישראל אבל במקומות אחרים עתיד האוכלוסיות אינו ברור. לעומת זאת, בסעודיה הזאבים מוגנים באזורים מסוימים שבהן האוכלוסיות דלילות.
ויסנס מרטינס אי אלמה
ויסנס מרטינס אי אלמה (בספרדית-קטלאנית: Vicenç Martínez i Alama; נודע גם בשם הספרדי ויסנטה (Vicente); 12 בינואר 1925 - 2 באוקטובר 2018) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני ששיחק כמגן שמאלי בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. מרטינס החל את הקריירה שלו בברצלונה, והוא אף ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית בגיל 16, אך פציעה חמורה שעבר פגעה באופן משמעותי בקריירה שלו.
קריירה.