ההלכה כוללת מערכת ענפה של כללים הקובעים מהו מזון כשר, כלומר כזה המותר באכילה. על המרכיב הבסיסי של הסעודה, הלחם, חל איסור פת עכו"ם - לחם שנאפה על ידי שאינו יהודי, או שהאש שעליה נאפה נדלקה על ידי שאינו יהודי, אינו כשר. בחג הפסח ישנה הקפדה נוספת, על אכילת מזון כשר לפסח.
כשרות המזון מן החי מבוססת על רשימת בעלי החיים המותרים והאסורים באכילה, המופיעה בתורה (, ו). מזון המופק מן החי דינו כבעל החיים ממנו הופק. כך ביצים וחלב מותרים רק אם מקורם מבעל חיים טהור. יוצא מכלל זה דבש המותר באכילה אף על פי שדבורים אסורות באכילה. הנימוק להיתר אכילת דבש הוא שהדבש לא מכיל חלק אינטגרלי מהדבורה אלא רק עובר בגופה תהליך עיבוד. כל הבהמות, החיות והעופות, המותרים באכילה, אסורים באכילה ללא שחיטה והכשרה על פי כללי ההלכה. דגים מותרים באכילה בכל צורה מיד לאחר מותם, אולם גם הם אסורים באכילה בעודם חיים.
הפרדה בין מאכלי בשר ומאכלי חלב כוללת אכילה, בישול והנאה. שלושה איסורים אלו נלמדים משלוש הפעמים שבהן מופיע בתורה האיסור "לא תבשל גדי בחלב אמו" (פעמיים בספר שמות ופעם בספר דברים). חז"ל הרחיבו איסור זה על אכילת כל בשר חיה ובהמה בחלב, ומאוחר יותר גם על עוף.
במזון מן הצומח ישנם כמה כללים הלכתיים, חלקם אינם נוהגים אלא בגידולים שצמחו בארץ ישראל ומכונים "מצוות התלויות בארץ", וחלקם נוהג בצומח בכל מקום בעולם. כללים אלה כוללים: טבל, תרומות ומעשרות, הפרשת חלה, ערלה, נטע רבעי ושמיטה. יש המקפידים על איסור לינת לילה של בצל קלוף ושום קלוף, שמקורו בתלמוד הבבלי.
הלכות הרחקה מגויים הן הלכות שאוסרות דברים שונים הנוגעים לקשרים בין יהודים לגויים, ובהן איסורי האכילה הבאים:
הגבלות נוספות על המזון.
איסור על אכילת בשר ושתיית יין מופיע במשנה רק לגבי הסעודה המפסקת בערב תשעה באב, אולם ברוב עדות ישראל הרחיבו איסור זה גם על ימים הקודמים לתשעה באב. ביהדות אשכנז ועדות נוספות נהגו שלא לאכול בשר ולא לשתות יין בכל תשעת הימים פרט לסעודות שבת וסעודות מצווה אחרות (כגון ברית מילה). רוב הספרדים נוהגים באיסור זה החל מב' באב (לאחר ראש חודש אב עצמו), וחלקם רק בשבוע בו חל תשעה באב.
אין משׂיחין בסעודה.
במסכת תענית ניתן כלל לשמירת הבריאות: . שולחן ערוך מוסיף על הנחיה זו: (=לבריאות).
דברי תורה.
מצווה לומר על השולחן דברי תורה, אך שלא בשעה שאוכלים ממש, משום שאין להשיח בשעת הסעודה. במסכת אבות נאמר בעניין זה:
בסיום הסעודה.
מים אחרונים.
מים אחרונים, זהו כינוי להלכה של נטילת ידיים בסוף הסעודה לפני שמברכים ברכת המזון. חיוב זה תוקן על ידי חכמי המשנה משתי סיבות, ניקיון הידיים לכבוד ברכת המזון. וכן מטעמי בריאות, לנקות את הידיים ממלח סדומית שיכול לסמא את העיניים אם יגע בהן.
הראשונים נחלקו האם גם בזמננו יש מקום לנהוג בנטילה זו. זאת מכיוון שאנו אוכלים באמצעות סכו"ם ובסוף הסעודה ידינו נותרות נקיות, וגם מלח סדומית אינה מצויה בינינו. אך יש שסברו שגם כעת יש לחשוש כיון שיש והידיים מתלכלכות בשעת האכילה, וכן יש מלחים אחרים בעלי תכונות דומות למלח סדומית. בשולחן ערוך פסק ש:, אך בהמשך הוסיף: . לפי הקבלה יש טעמים נוספים ליטול ידיים השייכים גם בזמננו.
לפני שנוטלים מים אחרונים, נוהגים לומר פרק בספר תהילים (בימות החול מזמור קל"ז "על נהרות בבל" ובשבתות וימים טובים מזמור "שיר למעלות בשוב ה'") ויש שנוהגים לומר את ההלכה הנזכרת בשולחן ערוך: , וזאת כדי לומר דברי תורה בסעודה.
זימון.
חובת הזימון לפני ברכת המזון חלה בסעודה שבה סעדו ביחד לפחות שלושה גברים שהם בני מצווה. הזימון הוא קריאה של מברך אחד לחבריו לברך עמו בצוותא "נברך (את) שאכלנו משלו", ותשובתם "ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו". כאשר הסועדים הם עשרה או יותר, חובה להזכיר את שם ה' בברכת הזימון. אזי הפניה היא "נברך אלוהינו שאכלנו משלו", והתשובה בהתאם "ברוך אלוהינו" וכו'.
ברכת המזון.
ברכת המזון היא ברכה אחרונה הנאמרת על פי ההלכה בסיום כל סעודה בה נאכל לחם. חיוב הברכה הוא מהתורה וחכמים תקנו שלא לברכה במקום שאכל בסעודה פחות מכזית לחם. המצווה לברך נלמדת מהפסוק . מהתורה חייב אדם לברך ברכת המזון כאשר אכל ושבע, שנאמר: "וְאָכַלְתָּ וְשָׂבָעְתָּ וּבֵרַכְתָּ". וחכמים הוסיפו ותקנו, שגם אדם שאכל כ'זית', כיוון שנהנה, יברך את כל ברכת המזון.
ביסוד ברכת המזון עומדת חובת האדם להודות לבוראו על המזון שממנו הוא מתקיים, ולהכיר בכך שהמזון, הגוף והאדמה ניתנים מידי הבורא ומצויים תחת השגחתו.
ברכת המזון מורכבת מארבעה חלקים שנקבעו במהלך הדורות. בתורה לא נקבע נוסח מדויק לברכה, אלא הוזכר באופן כללי שתוכן הברכה יהיה הודיה לה' על האוכל ועל נתינת ארץ ישראל לעם ישראל. המקור החשוב ביותר למקורן של הברכות מצוי בתלמוד הבבלי במסכת ברכות:
סעודות מיוחדות.
בשבת וברבים מהחגים יש סעודות שלהן מצוות ומנהגים ייחודיים:
קיימות סעודות מיוחדות נוספות:
רשות הפארקים של קנדה
רשות הפארקים של קנדה (באנגלית: Parks Canada Agency; בצרפתית: Agence Parcs Canada) הידועה גם כ"פארקי קנדה" או "פארקס קנדה" (באנגלית: Parks Canada; בצרפתית: Parcs Canada) היא רשות של ממשלת קנדה, תחת המשרד לאיכות הסביבה של ממשלת קנדה. מטרת הרשות היא להגן ולשמר על אתרי טבע בעלי חשיבות לאומית של קנדה, וכן לעודד מודעות ציבורית (באמצעות הנאה ופנאי של הציבור) לשמירה על אתרי טבע אליה, על מנת להגן עליהם כיום ולמען הדורות הבאים. הרשות מנהלת 42 פארקים לאומיים, 4 שמורות טבע ימיות לאומיות, 171 אתרים היסטוריים לאומיים (מתוך יותר מ-970 אתרים היסטוריים לאומיים), 9 תעלות ונתיבי מים היסטוריים, פארק לאומי אורבני אחד, ואתר מורשת לאומי אחד. הרשות מנהלת את מרשם האתרים ההיסטוריים של קנדה; בנוסף הרשות מנהלת 5,000 אזורים מוגנים אשר יכולים להפוך בעתיד לשמורות טבע או פארקים לאומיים - בשטח כולל של 1,000,000 קמ"ר (10% משטחה היבשתי של קנדה, ו-1% משטחה הימי). הרשות עובדת עם המועצה הלאומית לאתרים היסטוריים ומונומנטים של קנדה, הממליצה על אתרים, אירועים ואנשים בעלי חשיבות היסטורית לאומית (סה"כ מעל 1,500), לשר לאיכות הסביבה ולשינויי אקלים. תפקידי והתחיבויות הרשות מוסדרים באמנת רשות הפארקים של קנדה.
ברשות עובדים כ-5,566 עובדים, ומשרדי הנהלתה מצויים בעיר גאטינו שבפרובינציית קוויבק.
היסטוריה.
רשות פארקי קנדה הוקמה ב-19 במאי 1911, כמחלקה של משרד הפנים של הדומיניון של קנדה - והייתה מחלקת הפארקים הלאומיים הראשונה בעולם.
הרשות הוקמה בשנת 1998, תחת המשרד להגנת הסביבה של קנדה. קודם לכן, בין השנים 1966–1978 היו "פארקי קנדה" תחת המשרד לענייני אינדיאנים של קנדה (משרד בממשלת קנדה), ובין 1979–1994 היו פארקי קנדה תחת המשרד למורשת קנדה (משרד בממשלת קנדה), בשנת 1994 עברו פארקי קנדה למשרד להגנת הסביבה, אשר הקימה את הרשות הממשלתית.
אכיפת החוק.
פארקי קנדה מעסיקים שומרי פארקים (Park Wardens), המבצעים פעולות אכיפה, כדי להבטיח את שלומם של המבקרים בפארקים הלאומיים, ולוודא ציות לחוקי הגנת הסביבה. לשומרים סמכויות נרחבות (הם נושאים נשק, ובסמכותם להפעיל כוח על מנת לעצור מפירי חוק).
לקריאה נוספת.
• W.F. Lothian, A Brief History of Canada's National Parks
Ottawa, 1976-1987.
ימין קיצוני
פארקי קנדה
רימאל עלי
רימאל עלי (באורדו: رِمل علی) היא דוגמנית, רקדנית ושחקנית פקיסטנית טרנסג'נדרית.
קריירה.
רימאל עלי היא הטרנסג'נדרית הראשונה לעבוד כדוגמנית, והראשונה להופיע בקולנוע הפקיסטני כשחקנית. סרט הבכורה שלה, הקומדיה הרומנטית "סאט דין מוחבאט אין" (באורדו: سات دن محبت اِن; בתרגום לעברית: אהבה בשבעה ימים) יצא במהלך חג עיד אל-פיטר 2018, באמצע יוני. בסרט מככבים שחקנים ידועים בקולנוע הפקיסטני, ביניהם מהירה חאן, שהרבאר מונוואר וג'אבד שייח'. מאז סיימה לצלם את הסרט, היא כבר עבדה על שני סרטים נוספים.
עלי היא רקדנית מוכשרת, ואחרי שסיימה את התואר ראשון שלה באוניברסיטת פנג'אב, היא בחרה להפוך אהבה זו לקריירה, והתחילה את דרכה בעסקי הבידור. היא עבדה בעיקר בתיאטרון ובקליפים מוזיקליים, לצד עבודתה כדוגמנית. היא זכתה להכרה ציבורית גדולה ואף בינלאומית כאשר הופיעה בקליפ המוזיקלי של הלהקה הפקיסטנית "סוץ'" ב-2017. נושא הקליפ הוא חוויית החיים של נשים טרנסג'נדריות בחברה – הדחיקה לעסוק בזנות, חוסר הקבלה החברתית והמשפחתית וכן האיום באלימות, ואפליה בתעסוקה – ולצד כל זאת, התקווה לשינוי ולעתיד טוב ומקבל יותר.
עלי היא פעילת להט"ב בולטת, ונחשבת רבות בתור "הפנים" של הקהילה הטרנסג'נדרית. לכן, היא דאגה שהייצוג הטרנסג'דרי בסרטים בהם היא משתתפת יהיה מכבד: "רציתי לוודא שהתפקיד לא עושה צחוק מהקהילה שלי, באופן בו קורה תכופות בסרטי בוליווד ולוליווד (כינוי לתעשיית הקולנוע בפקיסטן המבוססת בלאהור, על משקל בוליווד). אז התרגשתי מאוד מהאופן הרגיש והאמיתי שהסיפור מתייחס לדמות הטרנסג'נדרית. מינו ופרג'אד (הבמאים) גם הצליחו להימנע מהמלכודת שהרבה סרטים נופלים בה, של להפוך את הדמות הטרנסית לקורבן".
רבייה מליק הייתה למגישת החדשות הטרנסג'נדרית הראשונה.
מאיה ערד יסעור
מאיה ערד יסעור (נולדה ב-25 ביוני 1976) היא מחזאית ישראלית. מחזותיה הופקו ויצאו לאור בישראל וברחבי העולם.
ביוגרפיה.
מאיה ערד יסעור נולדה וגדלה ברמת-גן, למדה בתיכון חדש תל אביב במגמות צילום וקולנוע והיא בעלת תואר ראשון בתקשורת ותיאטרון מהאוניברסיטה העברית בירושלים.