בשנת 1970 בכנס הראשון לפסיכיאטריה חברתית בהמבורג טבע דרנר את הסיסמה: "פסיכיאטריה היא פסיכיאטריה חברתית או שאיננה פסיכיאטריה". בריאות המטופלים קשורה לא רק לטיפולים הביולוגיים והפסיכותרפיים אלא גם להקשרים חברתיים - עבודה, מגורים, משפחה, רישות חברתי.
דרנר תיאר גישה "פוזיטיביסטית פסיכיאטרית-סוציולוגית" (1974) לפיה הגדרת ההפרעה הנפשית כהפרעה של המוח אינה עוקפת את נסיבותיה הפסיכו-סוציאליות.
ההעלאה בגרמניה של סוגיית הפשעים בשם הרפואה והפסיכיאטריה.
ב-26 בינואר 1984 כתב דרנר עצומה אל הבונדסטג, הפרלמנט של גרמניה המערבית, שבו דרש את הכרת האופי הבלתי צודק של החוק הנאצי בנוגע ל"מניעת צאצאים לקויים מבחינה גנטית" ואת הכרת העיקורם הכפוי ורציחתם של פגועיי נפש ושכל בגרמניה הנאצית כצורת רדיפה.
בתחילת שנות ה-1990 התגייס דרנר למפעל פרסום התיעוד המלא, הפרטיכלים וחומרי התביעה וההגנה של משפטי הרופאים בנירנברג. אחרי שאיגוד הרופאים הפדרלי הגרמני סירב לממן את מיזמו החליט דרנר לעזוב אותו.
בהמשך, בשנים 1994–1998 בתמיכת איגודי הרופאים הפדרלי ושל המדינות נקראו בכתב כל רופאי גרמניה באופן אישי לתרום כספית לפרויקט. מעל 7900 רופאים נענו ותרמו 1,4 מיליון מרקים גרמנים. מאמציו של דרנר הביאו בסופו של דבר בשנת 1999 לפרסום מהדורת מיקרופילם של "משפטי הרופאים בנירנברג" 1947-1946 מטעם "הקרן להיסטוריה החברתית של המאה ה-20"
בשנת 2001 יחד עם אנגליקה אבינגהאוס הוציא לאור דרנר את הקובץ "להשמיד ולרפא" - Vernichten und Heilen שבו העורכים ועוד שלושה עזר מחברים ניתחו את פשעי הרפואה בימי הדיקטטורה הנאצית.
החל משנת 2003 נבחר דרנר לחבר בנשיאות הקונגרס של הכנסייה האוונגלית הגרמנית.
דרנר התבלט גם בדיאלוג שפתח עם צוותי הסיעוד בארצות הדוברות גרמנית, בנוגע לטיפול בנפגעי נפש: הוא שיתף פעלה במיוחד עם האחות הפסיכיאטרית הילדה שדלה-דיינינגר מפרנקפורט ועם חוקר מדעי הסיעוד האוסטרי ארווין בהם.
חייו הפרטיים.
דרנר התחתן פעמיים: לראשונה עם היסטוריונית ומרצה, והחל משנת 1974 עם אחות רחמנייה.
כתבים.
Irren ist menschlich. Lehrbuch für Psychiatrie und Psychotherapie" (mit Ursula Plog). Psychiatrie Verlag, Wunstorf 1978; מהדורה חדשה 2017
עם אולריך שפילמן - מוגבלות שכלית, גנטיקת האדם ואתיקה:פרשת וירצבורג-אייזינגר"
(להשמיד ולרפא. משפטי הרופאים בנירנברג והשלכותיהם) עם אנגליקה אבינגהאוס
חידת הבריאות. חולאיי הרפואה שלנו. שתים עשרה תזות על ריפויים.
דרנר הדגיש בספר זה את חשיבות גיוסו של "המרחב החברתי השלישי" - שכנים וידידים - בטיפול הנפשי
כעורך.
שיח חופשי של משפחות. איך קרוביהם של מטופלים פסיכיאטריים משוחחים חופשית על משבר, בדידות, אשמה והעמסה.
מצעד הגאווה בטאיוואן
מצעד הגאווה בטאיוואן (בסינית: 臺灣 同志 遊行) הוא מצעד הגאווה השנתי הנערך בבירת טאיוואן, טאיפיי מאז שנת 2003. אף על פי שלאורך השנים ערים נוספות ברחבי המדינה בהן טאיג'ונג וגאושיונג החלו לקיים מצעדי גאווה גם כן, המצעד הרחב בגודלו מתקיים בטאיפיי בסוף חודש אוקטובר.
מהדורתו באוקטובר 2019 הוגדרה עם למעלה מ-200,000 משתתפים, ובכך, הפך למצעד הגאווה הגדול ביותר במזרח אסיה. נכון לשנת 2021, מצעד הגאווה בטאיוואן הוא הגדול ביותר ביבשת אסיה יחד עם מצעד תל אביב, ישראל, אשר מוגדר כגדול ביותר במזרח התיכון עם מעל ל-250,000 צועדים בין השנים 2018-2019.
היסטוריה.
לפני 2003.
עוד לפני המצעד הגאווה הרשמי הראשון בטאיוואן שהתקיים ב-2003, התקיימו מספר תהלוכות גאווה קטנות ולא רשמיות בקרב קהילת הלהט"ב הטאיוואנית בהן בשנת 1996 צעדו כ-300 פעילי זכויות להט"ב במצעד הקואליציה הלאומית לנשים.
בשנת 2002, מספר חברי הקהילה מחו מול משרד ההגנה הלאומי נגד חוק אשר אסר על המוסקסואלים לשרת במשטרה הצבאית.
טאיפיי, צפון טאיוואן.
מצעד הגאווה הראשון בטאיוואן נערך ב-1 בנובמבר 2003. הוא היה הראשון מסוגו בקהילה הסינית , ועודד את אנשי הלהט"ב בהונג קונג, סין, סינגפור ומקאו לערוך מצעדים בשטחן. אנשים רבים בטאיוואן כלל לא הבחינו בקיום המצעד באותה שנה, אם כי כלי תקשורת רבים דיווחו על קיומו.
המצעד נערך בבירת המדינה, טאיפיי, והחל מפארק הזיכרון 228, מקום התכנסות ארוך שנים לגברים הומואים בטאיפיי. אל המצעד הצטרפו יותר מ-20,000 אזרחים מעשרות קבוצות שונות. במסגרת התנועה לזכויות האזרח עבור לסביות והומואים בחסות הממשלה, המצעד נתמך ב-70,000 דולר טאיוואני מעיריית טאיפיי. ראש העיר (לימים נשיא טאיוואן) מא יינג-ג'יו נאם בסיום המצעד באומרו כי "טאיפי כעיר בינלאומית צריכה לכבד אנשים מקבוצות ותרבויות שונות" והוסיף כי "לערים הגדולות בעולם ישנן קהילות הומוסקסואליות גדולות. קיומן וכבודן של קהילות מסוג זה חשובה למגוון העיר". לאחר נאומו התקיימה תחרות קריוקי ברחבי האזור.
לאחר קיום המצעד, מתח חבר המועצה, וואנג שי-צ'נג, ביקורת על ראשות העיר על "עידוד הומוסקסואליות" ו-"גסויות". קבוצות הומוסקסואליות רבות גינו את ההערות וסירבו בתגובה למימון מטעם מועצת העיר בשנה הבאה.
2004: להעיר את האזרחים בהכרה.
מצעד הגאווה השני של טאיוואן נערך ב-6 בנובמבר 2004, שוב בטאיפיי בה החל בשעה 13:00 באנדרטת צ'יאנג קאי שק מתוכה צעדו המשתתפים לאורך שדרות קגטלאן, דרך פארק הזיכרון 228, אולם צ'ונגשאן, והסתיים בבית המשחקים האדום בשימנדינג. המצעד השתמש בסיסמה "להעיר את האזרחים בהכרה, יחד עם "אזרח עם יוצא מן הכלל, עיר עם צבעים, חברה עם מגוון, פוליטיקה בהשתתפות" וכלל צועדים מלבד הומוסקסואלים כפי שהוגדר ב-2003 בהם ביסקסואלים וטרנסג'נדרים.
מועד המצעד היה קרוב לבחירות הפרלמנט אשר כתוצאה מכך מועמדים רבים התייצבו במהלכו על מנת לקבל פרסום.
2005: היו ביחד!
במצעד הגאווה השלישי בשנת 2005, התקיימו איחוד הצועדים נגד "גלי דיכוי" כגון חוק "הסיווג לחומרים שפורסמו ותוכניות וידאו". המצעד השתמש בסיסמה "היו ביחד!" כסיסמתו העיקרית.
היו תחזיות לנפילת טייפון אפשרית ביום המצעד (1 באוקטובר), אם כי היה יום שטוף שמש לבסוף. המצעד החל בשעה 13:00 בחנות הספרים "Eslite" אשר משתתפיו צעדו לאחר מכן בכביש "Dunhua South" אל כיוון העירייה עד 17:00. בתום המצעד הודתה הקואליציה הלאומית לנשים של "HKSAR" למארגני המצעד על עידוד קיום מצעד גאווה בהונג קונג השכנה בשנת 2004.
2006: התאחדו ותיצרו משפחה.
מהדורת המצעד הרביעית התקיימה ב-30 בספטמבר 2006 בה דווח על השתתפות של מעל 10,000 איש תחת הסיסמה "התאחדו ותיצרו משפחה!".
2007: כוח הקשת.
מצעד הגאווה החמישי בבירה טאיפיי התקיים ב-13 באוקטובר 2007 עם הסיסמה "כוח הקשת". במהלכו מספר המשתתפים גדל ב-5,000 משנתו הקודמת, כמו גם קהילות הומוסקסואליות ולסביות רבות מחוץ למדינה אשר לקחו חלק בקיומו. באמצע הדרך ארגן ההמון "נוף קשת" המכיל את 6 צבעי דגל הגאווה. "Aussiebum", יצרנית בגדי ים לגברים באוסטרליה, נתנה חסות לקיום המצעד. בכך, זו הייתה לפעם הראשונה שלקיום המצעד ישנה נותנת חסות מסחרית רבת עוצמה בהיסטוריה שלו. הזמרת הטאיוואנית, א-מיי, המכונה "מלכת הפופ הסיני" הפכה לדוברת הראשונה שלו באותה שנה.
2008: הפעל את דרך הקשת.
הגרסה לשנת 2008 של המצעד התקיימה ב-27 בספטמבר ומשכה אליה כ-18,000 משתתפים, שיעור הצועדים הגדול ביותר עד לאותה שנה.
2009: תאהב בקול רם.
מצעד 2009 בטאיפיי התקיים ב-31 באוקטובר ומשך כ-25,000 משתתפים. מוקד המפתח של מצעד זה היו זכויות להט"ב בטאיוואן, בדגש על חקיקת חוקים נגד אפליה והכרה באיגודים חד מיניים (איחוד אזרחי) בניגוד למהדורות המצעד בשנים קודמות אשר התמקדו באספת מפגינים ויצירת נראות עבור קהילת הלהט"ב הטאיוואנית. המצעד הביע אכזבה מהממשלה, שלא פעלה על התחייבויותיה הקודמות ללגליזציה של נישואים חד מיניים בטאיוואן.
2010: לצאת ולהצביע.
גרסת המצעד השמינית, שהתקיימה ב-30 באוקטובר, נשאה את הסיסמה "לצאת ולהצביע". במהלכו, התקיימה צעדה מפארק הזיכרון 228 ואילך אל התחנה המרכזית של טאיפיי ובחזרה, אשר דרשה אמצעים קונקרטיים מצד הממשלה להגנה על זכויות להט"ב בנוגע להתחייבויות מסוגים אלו של הממשלה אשר עדיין לא הניבו תוצאות לאותה שנה. במהלך הצעדה השתתפו מעל 30,000 איש, מה שהפך את מצעד הגאווה בטאיפיי, טאיוואן, למצעד הגאווה הגדול ביותר ביבשת אסיה.
מארגני המצעד החליטו מאז שנת 2010 לארגן את קיומו בשבת האחרונה של חודש אוקטובר.
2011: אנשי קהילת הלהט"ב נלחמים בחזרה, מחסלים את האפליה.
המצעד ה-9 התקיים ב-29 באוקטובר 2011 תחת הנושא "אנשי קהילת הלהט"ב נלחמים בחזרה, מחסלים את האפליה". בעת קיומו השתתפו כ-50,000 משתתפים אשר מספרם הרחב הוביל להפרדה בין המסלולים לקו מזרחי וקו מערבי. הקו המערבי, שהיה לחדש, עבר דרך אולם הזיכרון לצ'אנג קאי-שק, המוגדר אזור תרבות וחינוך גדול במדינה.
במהלך המצעד לקחה חלקה הזמרת הטאיוואנית דזרט צ'אנג שהופיעה בקיום מסיבת לאחר סיומו ונישקה מעריצה על הבמה.
2012: שוויון זכויות לנישואין, גיוון בשותפות.
המצעד העשירי נערך ב-27 באוקטובר 2012 עם דיווח של כ-65,000 משתתפים. במהלכו, המשתתפים קראו לחקיקת נישואים חד מיניים.
2013-2018.
במשך השנים משנת 2013 עד 2018 התקיים המצעד בכול שנה בין ה-25 ל-31 באוקטובר. סיסמת מהדורתו שונתה בהן נכללו: "הפכו את אנשי הלהט"ב לגלוים, קולם של המיעוטים" (2013), "צעד בנעלי קוויר" (2014), "התנהג כפי שאתה, לא כפי גילך" (2015), "כבד גיוון, כמו שאתה מתכוון לזה" (2016), "עשו אהבה, לא מלחמה" (2017), "ספר את הסיפור שלך, הצביע למען שוויון" (2018).
2019: ביחד, נהפוך את טאיוואן לטובה יותר.