בזמן ההתייעצות הסובייטית-טורקית המתמשכת במוסקבה, שביתת הנשק עם המנשביקים איפשרה לבולשביקים לפעול בצורה בלתי ישירה מאחרי הקווים, באמצעות אלפים בודדים של חיילים גאורגים מהצבא הלאומי הגאורגי, שהעוברו דרך פרברי בתומי, התכוונו להילחם על העיר. ב-18 במרץ, גאורגים, תחת פיקודו של גנרל מזניאשווילי, היו מעורבים בקרבות רחוב כבדים כנגד חיל המצב הטורקי. כאשר הקרב התלהט, הממשלה המשביקית עלתה על כלי שיט של הצי האיטלקי (Regia Marina) והפליגה לגלות בליווי ספינת מלחמה צרפתית. הקרב נסתיים ב-19 במרץ עם כיבוש הנמל ורוב העיר על ידי הגאורגים. באותו הזמן מזניאשווילי הקיף את העיר עד לכוחות הסובנארקום והפרשים של ז'לובה, נכנס לבתומי ותיגבר את השלטון הבולשביקי.
האירועים עקובי הדם בבתומי עצרו את המשא ומתן הרוסי-טורקי, ורק ב-26 בספטמבר, כאשר השיחות בין הסובייטים לטורקים כללו נציגים ארמנים, אזרים ושל גאורגיה הסובייטית, נפתחו לבסוף בקארס. הסכם קארס נחתם ב-13 באוקטובר, כשהוא מכיל את כל התנאים שהוסכם עליהם במרץ וכן ומספר התיישבויות טריטוריאליות נוספות. בתמורה לארטווין, ארדהאן, וקארס, טורקיה נטשה את תביעתה לבתומי, שהייתה ברובה של אוכלוסייה גאורגית מוסלמית, והובטחה לה אוטונומיה בתוך הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה.
תוצאה.
למרות הגירת הממשלה הגאורגית, ופירוק הצבא הלאומי, כיסי התנגדות של כוחות גרילה עדיין נותרו בהרים, ובאזורים כפריים. הפלישה לגאורגיה חוללה מחלוקות רציניות בין הבולשביקים לבין עצמם. הממשלה הקומוניסטית שזה עתה מונתה הציעה בתחילה תנאים מתונים בלתי צפויים ליריביהם לשעבר, שעדיין נותרו במדינה. לנין אף אימץ מדיניות של פיוס בגאורגיה, וכיוון שהפרו-בולשביקים מרדו, הם לא נהנו מגיבוי פוליטי, האוכלוסייה הייתה באופן מוצק אנטי-בולשביקית. בשנת 1922 התגלעה התנגדות ציבורית חזקה כנגד הסובייטיזציה הכפויה, ושיקף בצורה עקיפה את האופוזיציה של השלטונות הסובייטים גאורגים למירכוז המדיניות שהותוותה על ידי פליקס דזרז'ינסקי, סרגו אורדז'וניקידזה וסטלין. הבעיה, ידועה בהיסטוריה המודרנית כפרשה הגאורגית, הפכה לאחת מהנקודות העיקריות בעניין שבין סטלין וטרוצקי בימי מנהיגותו האחרונים של לנין, ומצאה את ביטויה בצוואה הפוליטית של לנין.
ההתנגדות של האינטלקטואלים בגאורגיה למשטר הבולשביקי הובילה להתפרצויות של לוחמת גרילה ולמרד אוגוסט בגאורגיה בשנת 1924. כישלונה והדיכוי הנרחב שבוצע בידי לברנטי בריה, שהוזעק בדחיפות לשם כך, הביאה לדמורליזציה של החברה הגאורגית, שחיסל את החלק העיקרי של החלק ששקא לפרו-עצמאות. תוך שבוע החל מ-29 באוגוסט ועד ל-5 בספטמבר 1924. הוצאו להורג 12,578 איש מה והאינטליגנציה, ומעל ל-20,000 איש הוגלו לסיביר. מאותו רגע לא נעשה אף ניסיון משמעותי לערער על המשטר הסובייטי עד לדור החדש של התנועה האנטי-סובייטית שהופיעה בשנות השבעים.
אחרית דבר.
היסטוריונים סובייטים מחשיבים את הקונפליקט הסובייטי-גאורגי כחלק ממלחמת האזרחים ברוסיה והתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה. פלישת הצבא האדום, על פי הגרסה הסובייטית הרשמית, הייתה תגובה להפצרות לעזרה שבאו בעקבות המרד המזוין של האיכרים והפועלים הגאורגים. כשהם משתמשים בשליטה שלהם בהשכלה ובמדיה, רוסיה הסובייטית, יצרה בהצלחה תדמית של מהפכה סוציאליסטית פופולרית. רוב ההיסטוריונים הגאורגים לא הורשו להתייעץ בספריית ספצחרן (Спецхран), שהיו בה הגבלות על כניסה ועיון בספרים וארכיבים ומאגרי מידע. וחלק מהחומר היה מכוסה כחומר שהוא "בלתי מתקבל על הדעת" או לא סביר שקרה בהיסטוריה הסובייטית, במיוחד אלה שיכלו להצביע על כוונותיה האימפריאליסטיות או שסתרו את התפיסה של מרד עממי ופופולרי כנגד הממשלה המנשביקית.
בשנות השמונים נשמע קולו של הגלאסנוסט של גורבצ'וב. המדיניות החדשה הפריכה את ורסיה הסובייטית הישנה של אירועי 1921-24. ההיסטוריון הסובייטי הראשון שעשה ניסיון, בשנת 1988, לתקן את הפרשנות הסובייטית למלחמה הסובייטית-גאורגית, היה המלומד הגאורגי, אקקי סורגולידזה, באופן אירוני היה זה אותו היסטוריון אשר בשנת 1982 שעשה תיאור מונוגרפי של האיכרים המורדים (שהיוו העילה למלחמה) כעובדה היסטורית ידועה.
לאחר לחץ ציבורי חזק, כוננה, ב-20 ביוני 1989, הנשיאות העליונה של הסובייט (Президиум Верховного Совета СССР-גוף שלטוני ששימש כממשלה) של גאורגיה הסובייטית, ועדה מיוחדת, שתבחן את ההיבטים החוקיים של אירועי 1921. הוועדה הגיעה למסקנה כי "פריסת יחידות [סובייטיות רוסיות] בגאורגיה, והאחיזה בשטחיה, היו מבחינה חוקית, התערבות צבאית וכיבוש במטרה לשנות את המשטר הפוליטי שהיה קיים באותו זמן". באספה יוצאת דופן של הסובייט העליון של גאורגיה הסובייטית, ב-26 במאי 1990, הוקעה הסובייטיזציה של גאורגיה באופן רשמי כ"כיבוש וסיפוח יעיל של גאורגיה על ידי רוסיה הסובייטית".
דורותי דה-רוטשילד
דוד בן גוריון
צוות הווי פיקוד המרכז
פיג'ו 406
פיג'ו 406 (בצרפתית: Peugeot 406) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרן הרכב הצרפתי פיג'ו, שיוצרה משנת 1995 ועד 2003.
הרכב יוצר בדגמים: סדאן (4 דלתות), סטיישן (5 דלתות) ודגם שתי דלתות קופה שעוצב בסדנה האיטלקית פינינפארינה. דגם ה-405 קדם ל-406, ובסוף הייצור ב-2004, הדגם הוחלף על ידי ה-407. ה-406 מבוסס על המרכב של סיטרואן קסנטיה שהוצג שנתיים קודם, אך ללא המערכת ההידרופנאומטית המתוחכמת, ובעל עיצוב שונה וארבע דלתות לעומת חמש בקסנטיה. מעל 1.5 מיליון כלי רכב מדגם זה נמכרו ברחבי העולם.
בשוק הרכב האירופי הדגמים בעלי מנועי הדיזל היו מאוד פופולריים, וה-406 היה לאחד הדגמים הנמכרים ביותר בקטגוריה זאת. בשוק הישראלי גרסת הדיזל הייתה פחות פופולרית. בשנים הראשונות נאסר לייבא רכב פרטי עם מנוע דיזל, וכן שילוב של מנוע דיזל עם תיבה אוטומטית (AL4) הוצע רק ב-2001.
בסך הכול יוצרו 1,667,364 יחידות מדגם זה.
מנועים.
ה-406 סופקה עם מגוון רחב של מנועים, מנועים שנמצאים בכמה מאחיותיה לבית
פיג'ו-סיטרואן.
הופעות בסרטים.
ה-406 כיכבה בסדרת סרטי הקולנוע הצרפתית "טקסי" (TAXI) בשלושת הסרטים הראשונים ובסרט הרביעי בסדרה הופיעה מחליפתה, ה-407.
ה-406 הופיעה גם במרדף בסוף הסרט רונין מ-1998.
כוכב ים
קיפוד ים
רשלנות רפואית
רשלנות רפואית פירושה מתן שירותים רפואיים תוך סטייה מרמת הזהירות הסבירה, כאשר סטייה זו גרמה נזק למטופל, שלא היה נגרם אלמלא סטייה זו. למשל: רישום תרופה שאינה מתאימה, בעוד כל רופא סביר לא היה רושם אותה בנסיבות המקרה, וגרימת נזק לחולה עקב נטילתה.
רשלנות רפואית היא סוג מסוים של רשלנות. תביעות אזרחיות בגין עוולת הרשלנות משויכות אל דיני הנזיקין. באופן כללי, כאשר ניתן להוכיח כי התנהגות הנתבע מהווה רשלנות, נוצרת זכות לקבל פיצויים מהנתבע בגין הנזק שנגרם לתובע עקב הרשלנות. הרשלנות במובן זה היא מושג משפטי המתאר רמה של אשמה.
דיני הנזיקין, ובתוכם עוולת הרשלנות, מאפשרים פיצוי גם כאשר למזיק לא הייתה כוונה לפגוע. הבחנה זו משמעותית בנוגע לתחום הרפואה כיוון שבאופן עקרוני מטרת הרופא היא לסייע ולא להזיק למטופל. עם זאת, אם תימצא רשלנות, יינתן פיצוי גם בהיעדר כוונה לפגוע. כלומר, ישנה ביקורת שיפוטית גם על רופאים. הסיבה לכך היא שהחברה רואה בפעילות רשלנית פעילות תוך סטנדרטים לקויים, ולכן תיחשב כפעילות שיש בה אשמה חברתית גם אם המטרה הייתה חיובית.
ביטוח אחריות מקצועית לרופאים נועד לכסות את ההוצאות המשפטיות והפיצוי על הנזק במקרה של תביעה בגין רשלנות רפואית.
עקרונות ומגמות.
רשלנות רפואית בחוק הישראלי.
הרשלנות הרפואית אינה מקבלת הגדרה עצמאית בחוק הישראלי, אלא מבוססת על ההגדרה הכללית של עוולת הרשלנות המופיעה בסעיפים 35 ו-36 לפקודת הנזיקין (נוסח חדש):
35.רשלנות
עשה אדם מעשה שאדם סביר ונבון לא היה עושה באותן נסיבות, או לא עשה מעשה שאדם סביר ונבון היה עושה באותן נסיבות, או שבמשלח יד פלוני לא השתמש במיומנות, או לא נקט מידת זהירות, שאדם סביר ונבון וכשיר לפעול באותו משלח יד היה משתמש או נוקט באותן נסיבות - הרי זו התרשלות; ואם התרשל כאמור ביחס לאדם אחר, שלגביו יש לו באותן נסיבות חובה שלא לנהוג כפי שנהג, הרי זו רשלנות, והגורם ברשלנותו נזק לזולתו עושה עוולה.
36. חובה כלפי כל אדם
החובה האמורה בסעיף 35 מוטלת כלפי כל אדם וכלפי בעל כל נכס, כל אימת שאדם סביר צריך היה באותן נסיבות לראות מראש שהם עלולים במהלכם הרגיל של דברים להיפגע ממעשה או ממחדל המפורשים באותו סעיף.
בית המשפט בישראל הבחין בין שלושה סוגי רשלנות רפואית:
דרכים נוספות לקבלת פיצוי.
רשלנות רפואית היא הדרך הנפוצה ביותר לצורך הטלת אחריות לטובת מי שנפגע כתוצאה מטיפול רפואי, אך ישנן דרכים נוספות.
ישנם מקרים מועטים של זכות תביעה אוטומטית המקנה זכות פיצוי ללא הוכחה של אשמה. מקרים אלו ניתנים בהקשר הרפואי למי שנפגע כתוצאה מחיסון (חוק ביטוח נפגעי חיסון, תש"ן-1989), מעירוי דם (חוק לפיצוי נפגעי עירוי דם (נגיף האיידס), התשנ"ג-1992) או מטיפול במחלת הגזזת (חוק לפיצוי נפגעי הגזזת, התשנ"ז-1994).
דרכים נוספות: הפרת חובה חקוקה, לפי סעיף 63 לפקודת הנזיקין, וכן תקיפה לפי סעיף 23 לפקודה. בדומה לעוולת הרשלנות, עוולות אלו מקנות זכות תביעה בגין קשת רחבה של מקרים ונסיבות, לאו דווקא בהקשר הרפואי.
בנוסף, במקרים מיוחדים הנוגעים בדרך כלל לגבי חולי נפש המאושפזים אשפוז כפוי, עשויה לעלות עילת תביעה של כליאת שווא לפי סעיף 26 לפקודת הנזיקין.
רקע היסטורי.