ניגן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה. ב-1993 עזב לברלין על מנת ללמוד קונטרבס באקדמיה לאמנויות (Hochschule der Kunste Berlin) אצל פרופ' ריינר צפריץ (Rainer Zepperitz), נגן הקונטרבס הראשי של הפילהרמונית של ברלין באותן שנים. לבחינת הסיום שלו בברלין ביצע סמטנה בין השאר יצירה שהלחין לוויולה ולקונטרבס.
לאחר השלמת תואר בברלין חזר סמטנה לישראל והתקבל כחבר בתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון כנגן קונטרבס, במשך חמש עונות. הוא ניגן כמחליף גם בתזמורת הפילהרמונית הישראלית. היה חבר בהרכב הקלאסי אלטרנטיבי "קפריזמה"- אתם ביצע בין השאר יצירה מקורית שלו לקונטרבס, קלרינט וויולה. כמו כן ניגן עם "אנסמבל המאה ה-21".
ב-1998 הפיק והקליט סמטנה את אלבומה של ורד קלפטר "קו אדום קו שחור" ואחר כך את "חמש" של יעל לוי.
בשנת 2004 זכה אלבומו של אהוד בנאי "ענה לי" בהפקתו של סמטנה בתואר אלבום השנה בטקס פרסי אמ"י של ערוץ 24.
בהמשך הוא הפיק את האלבום המשולש של בנאי "ממשיך לנסוע". עבודה משותפת עם אהוד ונועם הלוי על פסקול הסרט "מסעות ג'יימס בארץ הקודש" מאת הבמאי רענן אלכסנדרוביץ'. זוכה פרס אופיר 2003 למלחין הטוב ביותר.
הפקה מוזיקלית לאלבום "עומד על נייר" של אביתר בנאי. ניהול מוזיקלי יחד עם מיכה שטרית של המופע "פיוטים במעטפת צליל עכשווי" במסגרת פסטיבל ישראל בירושלים 2006. הפקה האלבום "שמע קולי" של מאיר בנאי. אלבומי בכורה של להקת בציר 76, אמיר דדון ועוד.
חזר לנגן עם פורטיס. איתו ועם יובל שפריר ועידו אגמון היה שותף להלחנה והפקה של האלבומים "משולש" ו"החבר אני". פסקול הסרט "סקייט אוף מיינד" 2011. "התדר"- מוזיקה למחול מודרני מאת הכוריאוגרף אבי קייזר 2008.
מפיק מוזיקלית ושותף לחלק מהלחנים של האלבום "רסיסי לילה" של אהוד בנאי. חבר בהרכב ג'יש עם ג'ורג' סמעאן, סאלם דרוויש ואהוד בנאי.
מאז 2010, הוא שותף באולפן הקלטות עם יובל שפריר.
2016-2014 לימד קורס הפקה מוזיקלית בבית הספר "Muzik".
סמטנה מתגורר בתל אביב עם בת זוגו רחלי לוין ואב לבתו סתיו.
זמרי לים
צוות קרב פייפר בקרב על הבליטה
צוות קרב פייפר (בגרמנית: Kampfgruppe Peiper) מדיוויזיית הפאנצר אס אס ה-1, שנקרא על שם מפקדו יואכים פייפר, היה כוח נייד רב חילי רב עוצמה, שנועד להוביל את המתקפה של ארמיית הפאנצר השישית, במסגרת תוכנית המתקפה הגרמנית בארדנים בדצמבר 1944, ולשמש ככוח החוד של הדיוויזיה שלו. הוא נודע לשימצה בעקבות מעשי טבח שביצעו חייליו בשבויי מלחמה אמריקניים במהלך התקדמותו, שהידוע בהם הוא טבח מלמדי.
צוות הקרב הצליח להבקיע את החזית האמריקנית ולחדור עמוק לשטחי העורף של הארמייה האמריקנית הראשונה, ולא היה רחוק מהשגת יעדיו הראשוניים על נהר מז. אולם לאחר שהתקדמותו נבלמה, כותר כוחו של פייפר על ידי כוחות אמריקנים חזקים, והדף שורת התקפות אמריקאיות אליו במשך ארבעה ימים. בליל 23/24 בדצמבר, לאחר שאזלו הדלק והתחמושת שלו, נחלצו שרידי צוות הקרב מהכיתור לאחר שנאלצו לנטוש את כל כלי רכבם וציודם הכבד.
רקע למתקפת הארדנים.
על ארמיית הפאנצר השישית של האס.אס בפיקוד יוזף דיטריך, הוטל המאמץ העיקרי של המתקפה הגרמנית בארדנים, באגף השמאלי (הצפוני). הארמייה שבפיקודו נועדה לתקוף גזרה בת כ-35 ק"מ שהשתרעה ממונשאו בצפון עד לפרצת לוסהיים בדרום, לחצות את המז באזור העיר ליאז', ולהמשיך להתקדם מערבה לכיוון יעדה הסופי, נמל אנטוורפן. לשם ביצוע המשימה קיבלה ארמיית הפאנצר השישית, ארבע דיוויזיות פאנצר אס.אס מובחרות, ושש דיוויזיות חי"ר, וכן עדיפות בהקצאת טנקים כבדים, תותחי-סער ומשחיתי טנקים.
דיוויזיית הפאנצר ס"ס ה-1 לייבשטנדרטה, שתקפה באגף הדרומי של הארמייה, נועדה לנוע דרך פרצת לוסהיים, עמק צר וארוך ברוחב כ-8 ק"מ מצפון לרכס שניי אייפל (הרי השלג), ולהתקדם מערבה מדרום לרכס אלסנבורן במגמה לחצות את נהר מז באזור העיר אואי (Huy), מדרום לליאז׳.
דיוויזיית העילית לייבשטנדרטה (ששימשה במקור כיחידת משמר הראש של היטלר, והייתה הדיוויזיה הראשונה של הוואפן אס אס) אורגנה מחדש כחודשיים לפני המתקפה, וקלטה 3,500 חיילים חדשים, כך שכוחה עמד על 17,988 חיילים. היא כללה 117 טנקים, ו-22 משחיתי טנקים. לקראת המתקפה בארדנים חולקה הדיוויזיה לארבעה צוותי קרב ניידים ("קמפגרופה"). צוות קרב פייפר, שנקרא על שם מפקדו אוֹבר-שטורמבאנפיהרר יואכים פייפר, נועד להוביל את מתקפת הדיוויזיה, ולהוות את כוח החוד של ארמיית הפאנצר השישית כולה, ולכן היה החזק מכולם. הוא כלל את כל הכוח המשוריין של הדיוויזיה, למעט משחיתי הטנקים מדגם יאגדפנצר 4.
הכוח בפיקודו של פייפר כלל את רגימנט הטנקים של הדיוויזיה, את גדוד הפאנצר הכבד ה-501 של האס אס (45 טנקים כבדים חדישים מדגם טיגר II, שרק חלקם היו כשירים ללחימה), גדוד פאנצרגרנדיר, גדוד ארטילריה, גדוד נ"מ ושתי פלוגות הנדסה קרבית. צוות הקרב כלל כ-4800 לוחמים, וכ-800 כלי רכב ממונעים. היה זה כוח נייד רב-חיילי רב עוצמה, שצויד במיטב הציוד הצבאי הגרמני.
מהלכי הקרב.
לפי תוכנית המתקפה, כוחו של פייפר היה אמור לנצל את הבקעת החזית האמריקאית על ידי כוחות החי"ר הגרמניים, כדי לפתוח בתנועה מהירה מערבה לעבר נהר המאז בשעות הבוקר של היום הראשון למתקפה. אולם במקום זאת, צוות הקרב נתקע במשך מרבית שעות היום בפקקי תנועה קשים בצירי התנועה שהובילו לחזית, כשהוא ממתין שדיוויזיית הצנחנים השלישית תבקיע את החזית האמריקאית באזור פרצת לוזהיים. רק לקראת חצות הלילה הצליח צוות קרב פייפר לפלס את דרכו עד לכפר לאנזראת, אולם פייפר החליט להמתין שם עד עלות השחר, לאחר שקיבל דיווח (שגוי), שהיערות לפניו מלאים בכוחות אמריקאים.
ב-17 בדצמבר עם שחר חידש צוות קרב פייפר את התקדמותו. הוא לא נתקל בהתנגדות רצינית ופתח בהתקדמות מהירה מערבה, כשהוא זורע בהלה באזורי העורף האמריקאים ופוגע ביחידות אמריקאיות קטנות ובדרגי תובלה שנקלעו לדרכו. בשלב ראשון כבש הכוח את הכפר הונספלד, ששימש כאזור המנוחה של דיוויזיה 99, ובמהומה שנוצרה לקח שבויים אמריקאים רבים והשמיד כחמישים כלי רכב, לרבות זחל"מים אמריקאים. לאחר מכן סטה פייפר צפונה מנתיב התקדמותו המתוכנן לעבר בולינגן, שם נמצא מצבור אספקה אמריקאי גדול. הגרמנים תפסו שם כמות גדולה של דלק, ותדלקו מחדש את הטנקים וכלי הרכב שלהם. אילו היה פייפר ממשיך בהתקדמותו צפונה לכיוון רכס אלסנבורן, הוא לא היה מתקשה לאגף ממערב את עמדותיהן של הדיוויזיות האמריקאיות ה-2 וה-99, ולכתר אותן (אפשרות שהפיקוד האמריקאי חשש ממנה מאוד). אולם הוא לא היה מודע לקשיים בהם נתקלה התקפת דיוויזיית הפאנצר ס"ס ה-12 (שכוחו נכנס לנתיב ההתקדמות המתוכנן שלה) באגפו הימני, ופעל בהתאם לתוכנית הגרמנית המקורית, שדרשה ממנו לנוע במלוא המהירות לעבר העיר אואי על נהר מז דרך טרואה-פון (Trois ponts) וורבומון, מבלי להתחשב באיומים על אגפיו. צוות הקרב פנה לכיוון דרום-מערב והמשיך בהתקדמותו בציר המוביל ללינייוויל. סמוך לצומת בונייה נתקל כוח החלוץ הגרמני בסוללת ארטילריה אמריקנית, שהייתה בדרכה דרומה ממאלמדי, וחייליו ערכו טבח בשבויים האמריקאים שנפלו בידיהם. היה זה הראשון בסדרה של פשעי מלחמה שביצעו חיילי הוואפן אס אס בפיקודו של פייפר בנתיב התקדמותם. בסך הכל הם רצחו כ-350 שבויים אמריקאים וכ-100 אזרחים בלגיים בכתריסר אירועים שונים.
בשעות הצהריים הגיע כוחו של פייפר ללינייוויל, ולאחר הפסקה קצרה המשיך בהתקדמותו מערבה לעבר סטאוולו, בניסיון לתפוס את הגשר החיוני על נהר אמבלב (Amblève). הוא התקדם במקביל לגדה הדרומית של הנהר, ולקראת רדת החשיכה הגיע כוח החלוץ שלו לפאתי סטוואלו, אך לא ניסה לחצות את הגשר, שחיבר בין שני חלקי העיירה, וחנה למשך הלילה בגדה הדרומית של הנהר. במהלך 17 בדצמבר התקדם צוות קרב פייפר לעומק כ-50 ק"מ מקו ההתחלה שלו, ההתקדמות העמוקה ביותר שהושגה על ידי הכוחות הגרמניים בארדנים במהלך אותו יום, והגיע למרחק של כ-70 ק"מ מיעדו הראשוני על נהר מז.
העצירה של צוות קרב פייפר בסטוואלו, איפשרה לפיקוד האמריקאי להזרים כוחות לבלימת המשך התקדמותו. בשעות הצהריים של 17 בדצמבר זיהה מטוס תצפית אמריקאי את כוחו של פייפר, ודיווח על כך למפקדת הארמייה הראשונה, ששכנה בעיירה ספא. מפקד הארמייה, קורטני הודג'ס, חשש שהכוח הגרמני מתכוון לנוע צפונה בציר הראשי המוביל ללייז' דרך מאלמדי וספא, ולתפוס את מצבורי האספקה הגדולים של בעלות הברית, שנמצאו באזור זה. הוא פינה את מפקדתו מספא, והורה לדיוויזיית הרגלים ה-30, שהייתה בעתודה, לנוע במהירות דרומה כדי לחסום את צירי ההתקדמות האפשריים של הכוח הגרמני.