יפו הייתה באותם ימים מוקפת חומה ומגדלים שמאחוריהם נראתה העיר הבנויה על התל הגבוה. מאחורי החומה עמדו מספר בתים גבוהים שגגותיהם יכלו גם כן לשמש עמדות הגנה. העיר הייתה מוקפת פרדסים של, בעיקר, תפוזים ולימונים, אך גם שקדיות, רימונים, תאנים ואפרסקים. ב-3 במרץ הגיע נפוליאון ליפו ומיד החל בסיור אישי במקביל לסיורים של אנשי ההנדסה והתותחנים. הדיוויזיה של ז'אן-בטיסט קלבר עברה בערב לקו הירקון כדי לחסום תגבורות מצפון, זו של ז'אן לאן התמקמה עם עמדות ירי ארטילרי תחת הגנת הפרדסים מדרום לעיר (צפון שכונת עג'מי של היום) שם תוכננה ההבקעה הראשית, וזו של לואי אנדרה בון הוצבה מצפון לעיר בתפקיד הסחה. נפוליאון ומטהו חנו ביניהם באזור אצטדיון בלומפילד. חלק מארטילריית המצור נשלחה צפונה לעכו מתוך קבלה מוגזמת של כתבי הנוסע הצרפתי וולני מ-1787 שהתייחס בזלזול לחומת יפו כאל "חומת גינה". הטורקים בינתיים ביצעו מספר גיחות התקפה בהם הצליחו להרוג כתריסר צרפתים שעסקו בחיפוש מזון, וב-6 במרץ הצליחו גם לפגוע קצת במערכת הביצורים ולהרוג כמה מהצרים.
באותו יום, לאחר ירי סמלי שלח לואי אלכסנדר ברתייה (שלישו של נפוליאון) קצין ומחצצר אל מפקד העיר כדי להציע את כניעתה בשלום. הם הציגו את מצבה הנואש של העיר מול הצבא הצרפתי המנצח והציעו לדחות את כיבוש העיר עד 7:00 בבוקר למחרת ועד אז לתת הזדמנות לחיל המצב להיכנע בתמורה לחייו ולשלום העיר. אחרי כרבע שעה מכניסת זוג השליחים אל העיר הונפו ראשיהם הכרותים בראש שניים מהמגדלים שעל החומות, וגופותיהם הוטלו אל בסיס החומות.
כיבוש העיר.
ב-8:00 בבוקר ה-7 במרץ החלה הפגזת החומה הדרומית בשני מוקדים - באזור המרכזי במקום בו שני בתים גבוהים מאחורי החומה יוכלו לשמש ראש גשר לפורצים, ובאזור המגדל הדרום מזרחי. בין 15:00-14:00 נפרצה חלקית הנקודה המרכזית והוחלט להתמקד בפריצה שם לפני שעות החשיכה, ולזנוח את הנקודה המזרחית. הגנרל ז'אן לאן לקח את הפיקוד הישיר (לאחר מותו של קולונל לז'ן) והגנרל רמבו הצליח לפרוץ ולהתמקם בבניין גבוה מימין לנקודת הפריצה, אך ההתנגדות הייתה עדיין עיקשת מבניינים אחרים באזור ובמיוחד מהבניין הגבוה שמשמאל לפרצה (באזור מפגש סמטות תאומים ושור). לאחר ניסיון פריצה כושל נשלח סרן המהנדסים איימיי והצליח בניסיון שני לפרוץ למרתף נטוש של הבניין השמאלי ללא ידיעת מגיניו שעל הגג. משם, לאחר קבלת תגבורת, הצליחו הפורצים לצאת לרחוב (סמטת אריה של היום), לתקוף את המגינים מאחור ולמוטט את ההגנה באזור הפירצה. אנשי בון מצאו בינתיים נקודת תורפה בחומה הצפונית מול הים והצליחו לעבור שם את החומה בעזרת סולמות ומשם להתקדם דרומה. עד שעות החשכה הסתיימה ההתנגדות בעיר ואנשי לאן נפגשו עם כוחות בון באזור המצודה במרכז העיר.
לאחר הכיבוש.
השתוללות דמים ביפו.
לאחר כיבוש העיר החל הצבא הצרפתי בהשתוללות דמים ברחבי העיר. לילה של רצח, אונס, הרס וביזה הסתיים עם כ 1000–1500 הרוגים אזרחים. נפוליאון עצמו לא פעל להפסקת הזוועות ורק בבוקר הוחזר הסדר.
ההתפרצות האלימה הוסברה בזעם שהצטבר אצל החיילים, במיוחד על היחס לשבויים הצרפתים ולשליחים שנרצחו. לדעת מרדכי גיחון לכך יש להוסיף את הניכור התרבותי בין הצרפתים למקומיים שהוביל לרגשות זלזול ושנאה הדדיים. נפוליאון ניסה לרסן רגשות אלה ולעורר אהדה עממית מקומית לצרפת כפי שהצליח להשיג בכיבושיו האירופים שם נתפשו הצרפתים כמשחררים מעול המלוכה. למרות זאת ניסה להשתמש בשמע הזוועות של כיבוש יפו כדי להגביר את היראה מהצבא הצרפתי. התוצאה בכל אופן הייתה הפוכה, והשנאה לצבא הפולש וידיעת מחיר הכיבוש הצרפתי הכניסה מאוחר יותר בכוחות הנצורים בעכו כושר עמידה ואי רצון להיכנע.
טבח השבויים.
כ-3200 חיילים מחיל המצב המשיכו להתגונן מתוך מבנה גדול בעיר עד ששני קצינים צרפתים (אחד מהם היה אז'ן דה בוארנה, בנה של ז'וזפין אשת נפוליאון מנישואיה הקודמים) קיבלו את כניעתם. נפוליאון סירב להכיר בכניעה וחשש מהצורך להחזיק מספר כה גדול של שבויים או אפילו לארגן את הובלתם למצרים. הוא החליט להוציא להורג את שבויי המלחמה, בתירוץ שרבים מהם שוחררו אחרי קרב אל עריש תחת שבועה שלא להילחם עוד בצרפת (למרות שאלה היו מיעוט בין שבויי יפו). את 800 השבויים בני מצרים שחרר נפוליאון לארצם כדי להימנע ממהומות במצרים, אותה כבר ראה כמושבה צרפתית. שאר השבויים חולקו לקבוצות לפי מוצאם. ב-8 במרץ נלקחו 800 השבויים המרוקנים לחוף הים כק"מ וחצי דרומית לעיר ושם נורו, חלקם תוך כדי מנוסה לים או לשוניות הסלעים הקרובות. ב-9 במרץ נרצחו עוד כ-600 שבויים וב-10 נרצחו כ-1000 הנותרים, לאחר שלא קיבלו מזון במשך יומיים, חלקם בדקירות כידון כדי לחסוך בתחמושת. העדויות כוללות סיפורים של קבלת הגורל ופרידה בלחיצת יד בין המוצאים להורג. מפקד יפו הטורקי, עבדאללה אגא, הושאר בתחילה בחיים, אבל הוצא להורג גם הוא עם נסיגת נפוליאון למצרים לאחר כישלונו מול עכו.
מגפת הדבר.
מגפת דבר שהחלה להתפשט עוד לפני הקרבות החמירה ביותר לאחר הכיבוש. רופא המשלחת, דה-ז'נט, ניסה להסתיר את העובדה שמדובר בדבר כדי לא לפגוע במורל הצבא. החולים רוכזו במנזר ניקולאס הקדוש הארמני (בחלק הצפוני התחתון של העיר, ברציף העלייה השנייה של היום). כשנפוליאון שמע על הזנחת החולים שם, בא לשם בעצמו לפקח על הטיפול ולעודד את חייליו. לא ברור אם מדובר בתעמולה או באמת, אך סופר גם כי סייע להוביל גופת חייל שמת מהמחלה ונגע בפומבי באחד החולים כדי להוכיח שאינו חושש להדבק. אירוע זה הונצח בתמונה של אנטואן-ז'אן גרו - ראו בראש הערך. הבריטים הפיצו אחר כך את הסיפור (אולי תעמולה גם כן) שבעת עזיבת צבא נפוליאון את ארץ ישראל הוא ציווה על המתת שאר החולים במנזר.
פלטניק
פָּלַטניק (בכתב לטיני: Palatnik; ברוסית: Палатник; באוקראינית: Палатнік) הוא שם משפחה סלאבי.
פאלאטניק
פלאטניק
יחסי הממלכה המאוחדת–נורווגיה
יחסי הממלכה המאוחדת–נורווגיה הם יחסי החוץ בין נורווגיה לבין הממלכה המאוחדת.
היסטוריה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1905, אחרי שקיבלה נורווגיה את עצמאותה. אולם, היחסים בין העמים החלו במהלך התקופה הוויקינגית כאשר הוויקינגים פשטו על האיים הבריטיים, והקימו יישובי קבע במערב אנגליה, האי מאן, האיים ההיברידיים בסקוטלנד ואיי אורקני ושטלנד. כתוצאה מכך, השפה האנגלית הושפעה מאוד מהשפה הנורווגית, וכתוצאה מכך יחסי התרבות בין שתי המדינות נותרו מאוד קרובים.
לאחר שקיבלה נורווגיה עצמאות מלאה משוודיה, נבחר קרל, נסיך דנמרק למלך נורווגיה, ובחירתו הושפעה במידה רבה, בשל שני גורמים יוצאי דופן: ראשית, דנמרק הייתה מדינה קטנה ולא היה חשש לערעור מאזן הכוחות באירופה, ושנית, אשתו של קרל, מוד, הייתה נסיכה בריטית, מה שהיה צפוי להוביל מערכת יחסים קרובה עם הממלכה המאוחדת, אשר יכלה לספק לנורווגיה הגנה מההגמוניה הגרמנית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נורווגיה הייתה נייטרלית. עם זאת, בשל העדפתה את הבריטים על פני הגרמנים, קיימה נורווגיה מערכת יחסים עם בריטניה של בעלת ברית נייטרלית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשו הגרמנים לנורווגיה וכבשו את המדינה, ובעקבות כך הוקמה ממשלה גולה בלונדון. הצבא הבריטי עזר לארגן כוחות קומנדו נורווגים לתקוף את המתקנים הגרמניים בנורווגיה. כאות הערכה עץ חג המולד נורווגי נשלח כל שנה מאוסלו לכיכר טרפלגר בלונדון.
היחסים כיום.
נורווגיה ובריטניה חולקים גבול משותף באנטארקטיקה, ומכירים הדדית בטענות על השטחים שם, כמו גם על אלה של אוסטרליה, צרפת וניו זילנד.
שתי המדינות הן חברות מלאות של נאט"ו ושל מועצת אירופה. ישנם כ-18,000 נורווגים החיים בבריטניה, ו-13,395 בריטים שחיים בנורווגיה. הבריטים הם אחת מקבוצות המהגרים נגדולולת בערים רבות. הערים עם הכי הרבה בריטים הן אוסלו (2,535), סטוונגר (1,542), ברגן (1,014), ברום (716), טרונדהיים (360), אסקר (307), קריסטיאנסנד (238), דראמן (144), ופרדריקסטד (111).
המלכה אליזבת השנייה ביקרה שלוש פעמים בנורווגיה במהלך שלטונה, בשנים 1955, 1981, ולאחרונה בשנת 2001, כאשר היא התקבלה על ידי המלך האראלד החמישי.
יחסים דיפלומטיים.
נורווגיה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ו-16 קונסוליות באברדין, בלפסט, דנדי, אדינבורו, גלאזגו, גרימסבי, אינברנס, האי מאן, ג'רזי, קירקוול, לרוויק, ליברפול, מנצ'סטר, ניוקאסל, פלימות' וסאות'המפטון. מאידך, בריטניה מחזיקה בנורווגיה שגרירות באוסלו ו-5 קונסוליות באלסונד, בודו, סטוונגר, טרומסו וטרונדהיים.
אספרגירלז
אספרגירלז (הידוע גם בשמו המלא אספרגירלז: העצמת נשים עם תסמונת אספרגר) הוא ספר פרי עטה של הסופרת האמריקנית רודי סימון. הספר מציג חוויות של נשים בעלות תסמונת אספרגר, ונכתב במטרה לסייע לנשים ונערות על הספקטרום האוטיסטי. הספר יצא לאור בשנת 2010 בבריטניה.
רקע.
הסופרת רודי סימון מעידה כי כבר כילדה היא התמודדה עם סימפטומים המאפיינים תסמונת אספרגר, אך מעולם לא עברה אבחון רשמי. התסמינים כללו התפרצויות זעם ותנודות במצבי רוח, קושי בהבנה חברתית, תקשורת לא מילולית או מרומזת וכן קושי ברכישת חברים ושימור יחסים לאורך זמן. עם השנים פיתחה סימון דרכי התמודדות עם הקשיים שלה בקשרים בין אישיים, אולם עד היום אין לה חברות קרובות.