סטון קיוותה לממן את לימודיה האקדמיים באמצעות לימוד וסיוע לתלמידים בתחילת לימודיהם. מדיניות המוסד הייתה שלא להעסיק סטודנטים לתואר ראשון בהוראת סטודנטים אחרים ולכן נאלצה להשתכר מעבודות תחזוקה, כחלק מפרויקט עבודות יזומות לסטודנטים שנוהל על ידי הקולג'. אף בעבודתה זו השתכרה סטון פחות ממחצית משכר הגברים שעבדו בעבודה דומה. בשנת 1844 החלה ללמד אריתמטיקה במחלקה לנשים וגם כאן נאלצה להסתפק בשכר פחות בשל היותה אישה. לעיתים נאלצה סטון להתעורר בשתיים לפנות בוקר על מנת להספיק לשלב את מטלותיה, הכפולות בהיקפן מאילו שקיבלו הגברים, עם הלימודים. בריאותה הידרדרה והיא החליטה שלא עוד. סטון פנתה בדרישה לראש הפקולטה להשוות את שכרה לשכר שני קולגות גברים, מנוסים פחות ממנה, ונענתה בסירוב. בתגובה התפטרה סטון מעבודתה. הסטודנטים שלימדה, קראו לה לשוב ללמד, והצהירו שהם ישלמו לה את השכר שדרשה, השכר ההוגן, אם הנהלת הקולג' לא תעשה כן. היא תכננה לבקש סיוע מאביה, שכאשר שמע על מאבקה בנושא השכר הבטיח לסייע לה במימון ככל שידרש לכך. לאחר שלושה חודשי לחץ ציבורי, חזרה בה הנהלת הקולג', ושכרה מחדש את סטון לעבודה, בשכר שווה לשכר הגברים, כפי שדרשה.
הנאומים.
בשנת 1836 התעורר ויכוח נוקב לגבי זכותה של אבי קלי פוסטר לנאום באוברלין קולג'.הנהלת המוסד התנגדה לכך עקב הדיון הנלהב שהציתה בנושא זכויותיהן של סטודנטיות לעומת סטודנטים, ובייחוד בזכויותיהן לנאום בפומבי, נושא שעליו נאבקה סטון כבר מכניסתה ללימודים בפקולטה. ב-1 באוגוסט נשאה סטון את נאומה הראשון בקולג' בו צידדה במתן עצמאות לאיי הודו המערבית.
בשנת 1846 הודיעה סטון למשפחתה שבכוונתה להפוך לנואמת. אביה ואחיה תמכו בה ועודדו אותה לעשות כן. לעומת זאת אימה ואחיותיה ביקשו ממנה לשקול זאת שנית. היא הסבירה להן שהיא יודעת היטב שדרכה עלולה לעודד התנגדות ואף שנאה כלפיה והוקעתה, אך בעיניה זו הדרך שבה תוכל לתרום לכינונו של עולם טוב יותר. סטון חידדה את מיומנותה כנואמת. היא ניהלה דיבייטים (שִׂיג וָשִׂיחַ), רק עם נשים אחרות, כיוון שלא מקובל היה שאישה תנהל דיבייט ותתרגל מיומנות כזו עם גבר. הצפייה מנשים הייתה לצפות בדיבייטים ונאומים שנישאים מפי גברים אך לא להשתתף בהם. מאוחר יותר סטון וחברתה לספסל הלימודים אנטואנט בראון בלקוול , הקימו מועדון דיבייט לנשים. המועדון זכה לחשיפה נרחבת בשל פעילותו הענפה והמשתתפות בו קיבלו היתר מהקולג' לערוך דיבייטים פומביים בינן לבין עצמן. עם זאת, כאשר התברר שהדיבייטים מושכים קהל רב של סטודנטים וסטודנטיות כאחד, נאסר עליהן לקיים את הדיבייטים מול קהל מעורב. סטון החלה לרכוש שם כנואמת מוכשרת והוזמנה על ידי עורך עיתון מוערך, להתמודד מולו בדיון לגבי זכויות נשים - ממנו יצאה כשידה על העליונה. היא הגישה בקשה להנהלת הקולג', מגובה בחתימות של סטודנטיות רבות, לפיה סטודנטיות שנבחרו לכתוב את נאום סיום הלימודים, תוכלנה לקרוא את נאומן בעצמן מעל דוכן הנואמים ולא, כפי שהיה נהוג, נאומן יקרא על ידי סטודנטים אחרים, גברים. הבקשה נדחתה ואילו סטון, שנבחרה לכתוב את נאום הסיום, סירבה בנימוק שאינה יכולה להיות חלק ממנגנון המדיר נשים.
לוסי סטון סיימה את לימודיה, וקיבלה תואר אקדמי מאוברלין קולג' ב-25 באוגוסט שנת 1847.
המאבק לביטול העבדות.
בסתיו 1847 נשאה סטון את נאומה הפומבי הראשון בנושא זכויות נשים. היא הפכה לנואמת מטעם האגודה לביטול העבדות במסצ'וסטס בעידודה של אבי קלי פוסטר שאף סייעה בליטוש מיומנויות הנאום שלה לקראת המאבק למען זכויות הנשים. היא התגלתה כנואמת משכנעת, סוחפת ובעלת כריזמה. תיארו אותה כבעלת קול פעמונים, חזק וצלול, וכנואמת הגורמת לשומעים אותה לעבור מצחוק לבכי במחי מילה. היא ניצלה את יכולתה זו לשכנע קהל מגוון, בדבר החשיבות של הענקת זכויות לנשים כמו גם ביטול העבדות. סטון שיתפה פעולה עם העתירה שהגיש וונדל פיליפס, פעיל נגד העבדות, למתן זכות בחירה לנשים ולצידוד לגבי זכותן של נשים לכהן במשרה ציבורית. מחצית מחותמי החתימות על העתירה היו מערים בהן נאמה סטון בעד העתירה. במאי 1851, בעת שביקרה בבוסטון במסגרת מפגש נגד העבדות, הלכה לתערוכה וצפתה בפסל העבד היווני - חירם. . היא התרגשה מאוד מהפסל שבו ראתה סמל לנשיות הכבולה, ואף ציינה זאת בערב המפגש. בעקבות זאת ננזפה על ידי סמואל מאי ג'וניור על כך שהיא עוסקת בדיכוי הנשים בכנס שכותרתו היא ביטול העבדות. סטון הגיבה באומרה שהייתה אישה לפני שהפכה ללוחמת נגד העבדות ולכן חייבת היא לדבר ראשית כאישה. כעבור מספר חודשים הודיעה סטון שברצונה להתמקד במאבקן של נשים לשוויון ולכן לא תוכל להשתתף עוד במאבק נגד עבדות. ב-1 באוקטובר 1851 השיקה סטון את מסע הרצאותיה למען זכויות נשים. מאי ניסה לשכנע אותה להמשיך בהרצאותיה למען ביטול העבדות, ולבסוף נענתה לקריאתו ואכן הרצתה למען ביטול העבדות מדי יום ראשון.
האמנה לזכויות האישה.
בשנת 1850 יזמה לוסי סטון את הכנס הראשון לזכויות נשים. חודשים לפני קיום הכנס חלתה סטון בטיפוס ומצבה הבריאותי הידרדר ואת ניהול הכנס לקחה על עצמה פאולינה רייט דייוויס בשל מחלתה לא נשאה סטון דברים בכנס עצמו, אך הצליחה להשתתף בנאום הנעילה שלו. בכנס הוחלט שלא להקים איגוד רשמי אלא, בשלב זה, לקיים את הכנס על בסיס שנתי, תוך פרסום תכניו, מינוי ועדות שתתמקדנה בנושאים השונים וגיבוש תוכנית פעולה. תשע נשים ותשעה גברים מונו לוועד הפעולה, ביניהם סטון, ששנה לאחר מכן התמנתה למזכירת הוועד. ככזו, היא קבעה סדרי עדיפויות לפעולה, מוקדים לפעולות ואילו תכנים יעלו לדיון בכנסים במהלך העשור הבא.
מהפכת הביגוד הנשי.
כשהחלה סטון להרצות במשרה מלאה, היא אימצה את סגנון הלבוש אותו לבשה במהלך הבראתה ממחלת הטיפוס: מעיל רחב וקצר וזוג מכנסיים רחבים שמעליהם חצאית ששוליה מגיעות עד מתחת לברכיים. השמלה הייתה חלק ממודעות הולכת וגוברת ותוצר של מהפכת הבריאות, והחליפה את השמלות צמודות המחוך בעלות שכבות של בדים המשתפלים עד לקרקע. מסתיו 1849, בו קרא מגזין בריאות לנשים, לאמץ סגנון לבוש שלא יכביד על רגליהן ותנועתן, נשים החלו ללבוש מכנסיים רחבים ומעליו וחצאית קצרה שכונתה "התחפושת הטורקית" או "השמלה האמריקאית". רבות לבשו אותה כביגוד לבית אך פעילות למען נשים עודדו אותן לאמץ צורת לבוש זו אף מחוצה לו. עידוד הנשים לשינוי התלבושת היווה סמל להיחלצות מכבלי החברה, וארגוני נשים יזמו פעילויות ענפות לתמיכה בכך שנשים תלבשנה אותה אף באירועים רשמיים. סטון קיבלה את ההצעה ולבשה אותה בהרצאותיה במשך שלוש שנים. עד אז הלבוש הנ"ל הפך לשנוי המחלוקת בעקבות הסברה כי הוא נועד להוות איום על עליונות הגברים ועל סמכותם. בתחילה שיבחו העיתונים את לבושה של סטון ונכונותה להופיע בלבוש זה, אך מאוחר יותר, עם השינוי בהלך הרוח כלפי הלבוש החדש, תקפו אותה על כך. סטון מבחינתה, מצאה את השמלה החדשה כנוחה מאוד. עם זאת, סלדה מתשומת הלב שמשכה כל אימת שהרצתה ולכן, לאחר תקופה מסוימת, האריכה במספר סנטימטרים את השמלה. לבסוף נטשה אותה כליל ושבה ללבוש המסורתי, מהלך שזכה לגינוי על ידי פעילות זכויות נשים שאף האשימו אותה ב"התקפלות" למען נוחות הגברים.
מסעות למען שוויון.
בשנת 1853 קיבלה סטון את הצעתו של הנרי בלקוול ,איש עסקים ממשפחת נשים חזקות ודעתניות, לערוך מסע הרצאות במערב המדינה. במשך שלושה עשר השבועות הבאים ערכה סטון ארבעים הרצאות במדינות וירג'יניה ומערב פנסילבניה במעל 13 ערים שונות. הרצאותיה היו סוחפות והעלו את נושא זכויות הנשים באופן באותו תיאר ה"ניו יורק טריביון" כמעורר את דעת הקהל לנושא כפי שלעיתים רחוקות בלבד עורר אותה נושא כלשהו. עיתון באינדיאפוליס תיאר כי סטון סחפה אחריה שני שלישים מהנשים ומחצית מהגברים שאף הפכו לתומכים נלהבים של זכויות הנשים. אליזבת קיידי סטנטון תיארה את סטון כנואמת היחידה שבאמת ובתמים הצליחה לעורר את לב האומה בנושא העוולות נגד נשים. בשנת 1854 חזרה למסצ'וסטס ופעלה למען חקיקה מקדמת נשים. בכנס לקידום זכויות האישה שהתקיים בסינסינטי בשנת 1855 נשאה סטון את "נאום האכזבה" שלה. הנאום נישא כתשובה לאמירה לפיה הנשים הנאבקות על זכויותיהן הן קומץ נשים מאוכזבות. סטון בנאום התגובה הסוחף הדגישה שאכן, היא אישה מאוכזבת: מאוכזבת מחוסר השוויון בחינוך, מחוסר השוויון בנישואין, מחוסר השוויון בדת, מהדרת הנשים ומההזדמנויות המועטות שניתנות להן, ואכן, האכזבה היא מנת חלקן של נשים. היא הודיעה שזו היא משימתה. להעמיק את אכזבתן של נשים עד שיחדלו להתכופף מול גברים ויתהו אם אין הן ראויות לשוויון.
נישואים שוויוניים.