בשנת 1980 קבוצת חוקרים אמריקאים, בריטים ואבנר זיו ארגנו בוושינגטון את הכנס הראשון בעולם על הומור ויסדו כתב עת מדעי שנקרא International Journal of Humour Research. זהו כתב העת האינטרדיסצפלינרי היחידי העוסק בנושא.
רוב מחקריו שעשה על הומור ולמידה ועל הומור וחרדה מכונסים בספרו הפסיכולוגיה של ההומור.
בספר אחר הומור ואישיות הוא בחן איזה סוג של אישיות אוהב איזה סוג של הומור.
טרי דייס גרייס
סוהילית
חוקת טורקיה
חוקת טורקיה (טורקית Türk Anayasası או Anayasa - "החוקה") קובעת את ארגון מוסדות השלטון של הרפובליקה הטורקית, את העקרונות הכלליים העיקריים של המדינה ואת חובותיה כלפי אזרחיה. החוקה העומדת כיום בתוקף בטורקיה היא החוקה הרביעית של הרפובליקה אשר אושררה ב-1982. החוקה הראשונה מ-1921 התקבלה על ידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בטרם המדינה נוסדה.
היסטוריה.
חוקת 1921.
ב-23 באפריל 1920 הוקמה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה. כחצי שנה לאחר מכן, ב-19 בנובמבר 1920 החלה האספה לדון בניסוחה של חוקה וזו אושרה ב-20 בינואר 1921 ועמדה בתוקף עד החלפתה ב-20 באפריל 1924. החוקה שכללה 23 סעיפים בלבד התייחסה לעקרונותיה של המדינה העתידית, קבעה את ריבונותה תוך דחיית האמור בהסכם סוור, וביססה באופן כללי את עקרונות הרשות המחוקקת והרשות המבצעת בלבד. בכורח הנסיבות נשאה האספה הלאומית בשני התפקידים גם יחד, ובהיעדר התייחסות לרשות המחוקקת, לא התקיימה הפרדת רשויות לפי חוקה זו. בנוסף, החוקה לא התייחסה כלל לתפקידו של הסולטאן במדינה העתידית, דבר שנעשה במכוון כדי להשאיר את הדלת פתוחה להקמתה של מונרכיה חוקתית שבראשה יעמוד הסולטאן, וכן לא אוזכרו בה זכויות אזרחיות.
חוקת 1924.
ב-20 באפריל 1924 נכנסה לתוקפה החוקה השנייה של טורקיה ועמדה בתוקף עד ביטולה בעקבות ההפיכה הצבאית של 1960. בסעיף הראשון לחוקה זו נקבע כי המדינה היא רפובליקה, וסעיף 2 קבע כי חוק המדינה הוא דין האסלאם ("Türkiye Devletinin dini, Dini İslâmdır"), שפתה היא טורקית ובירתה באנקרה. סעיף זה תוקן ב-10 באפריל 1928 על ידי השמטת הרישא בדבר מעמדו של חוק האסלאם במדינה. האספה הלאומית נקבעה כרשות המחוקקת וזכות הבחירה הוענקה לכל הגברים בני 18 ומעלה. ב-1934 תוקן הסעיף וזכות הבחירה הוענקה לכל אזרח בן 21 או יותר. עוד נקבע כי האספה תהיה חופשית מהשפעת הצבא, דבר שהביא להתפטרותם של חלק מחבריה משירות צבאי. החוקה קבעה את נשיא טורקיה כראש המדינה וכראש הרשות המבצעת. הנשיא הנבחר בידי האספה הלאומית מקרב חבריה אך הוא אינו נוטל חלק בדיוניה ובהצבעות המתקיימות בה. לנשיא ניתנה זכות וטו אך נקבע כי האספה יכולה לעקוף אותה ברוב רגיל. ההצעה לקבוע את כהונת הנשיא לשמונה שנים לא התקבלה והחוקה קבעה לבסוף כי הנשיא יכהן במקביל לכהונת האספה. הרשות המבצעת, הממשלה, תורכב מקרב חברי האספה וראש המטות המשולבים לא יהיה חבר בה. סעיף 8 קבע את עצמאותה של הרשות השופטת, ובחלקה החמישי קבעה החוקה זכויות אזרחיות בסיסיות כמו שוויון, חירות וכיוצ"ב.
חוקת 1961.
ההפיכה הצבאית שהתחוללה ב-1960 בעקבות החששות לפגיעה באופייה החילוני של המדינה, הביאה לביטולה של חוקת 1924. במקומה נוסחה חוקה חדשה אשר ערכה שינויים קיצוניים במעמדן של שלוש הרשויות במדינה ובאלה של בעלי התפקידים החשובים ברפובליקה. החוקה החדשה נוסחה בידי אנשי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת איסטנבול והפקולטה למדעי המדינה באוניברסיטת אנקרה והתקבלה במשאל עם ב-9 ביולי 1961. החוקה נכנסה לתוקף ביום 20 ביולי 1961 והייתה לחוקת טורקיה עד שבוטלה בשנת 1980. חוקת 1961 הייתה מתקדמת ביותר וקידשה את זכויות היסוד של הפרט והגבירה את מערכת האיזונים בין רשויות השלטון במדינה. דבר זה נעשה בעקבות משטרו של אדנאן מנדרס אשר נגס באופייה הדמוקרטי של המדינה ובזכויות אזרחיה במהלך המחצית השנייה של שנות החמישים.
עקרונות החוקה החדשה:
ניתן לקבוע כי חוקת 1961 הייתה דמוקרטית מקודמתה בכך שהעניקה משקל רב לזכויות יסוד חוקתיות ובכך שהרחיבה את מנגנון הביקורת בין הרשויות השונות, אם כי בדרך כלל חוקות דמוקרטיות אינן מעניקות לצבא מעמד שלטוני.
החוקה הנוכחית מ-1982.
חוקת טורקיה הרביעית התקבלה במשאל עם ב-9 בנובמבר 1982 לאחר שחוקת 1961 בוטלה עם ההפיכה הצבאית ב-1980. בעוד שחוקת 1961 הושפעה מהחשש לאובדן אופייה הדמוקרטי של המדינה ולכן הרחיבה את מערכת האיזונים והבלמים והפיקוח בין רשויות השלטון; הלך הרוח ששרר בטורקיה בתחילת שנות השמונים הושפע מהאנרכיה שהתפשטה ברחובות הערים במהלך עשור הקודם, מפעולות הטרור ומאבקי השליטה בין הימין והשמאל. 92% מבעלי זכות הבחירה אשר ניצלו את זכותם והשתתפו במשאל העם תמכו בחוקה החדשה, שצמצמה את היקפן של חירויות הפרט, הרחיבה את סמכויותיו של נשיא טורקיה באופן מרחיק לכת, ביטלה את הסנאט ומסרה כוח רב יותר בידיה של המועצה לביטחון לאומי וכפועל יוצא מכך, גם בידי הצבא. חוקת 1982 ספגה בשל כך ביקורת ותוארה כדוגמה למידה הרבה בה יכול שלטון צבאי להכתיב את תנאי סיומו.
השינויים העיקריים ועקרונותיה של חוקת 1982 היו כדלקמן:
כף אגולס
כף אגולַס (באנגלית: Cape Agulhas, באפריקאנס: Kaap Agulhas, במקור בפורטוגזית: Cabo das Agulhas) הוא הנקודה הדרומית ביותר ביבשת אפריקה, והנקודה המפרידה בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס ההודי. הכף נמצא כ-170 קילומטר דרומית-מזרחית לעיר קייפטאון. שם הכף ניתן לו על ידי הנווט הפורטוגזי הנודע ברתולומיאו דיאש שקרא לו Cabo das Agulhas (בעברית - "כף המחטים") מכיוון שבנקודה זו הצפון המגנטי והצפון האמיתי - התאחדו.
הכף ממוקם 150 קילומטר דרום מזרחית לכף התקווה הטובה ולפעמים נחשב במקומו לאחד משלושת הכפים הגדולים (כף התקווה הטובה, כף הורן וכף לווין). ההרים על הכף שייכים לרכס הר השולחן אשר מגיע עד פאתי העיר קייפטאון עצמה. האזור נחשב למקום הטוב ביותר לצלילה בדרום אפריקה בזכות מיני הדגים הרבים הנמצאים בים באזור זה.
בכף כמו בכל אזור החוף הדרומי של דרום אפריקה שורר מזג אוויר נוח המושך תיירים רבים. עם זאת, ההפלגה באזור נחשבת מסוכנת בגלל הרוחות החזקות בים וסערות המלוות בגלי פרא המגיעים לגובה של 30 מטר והיכולים להטביע גם ספינות גדולות. הסיבה לסערות הרבות היא ההתנגשות בין הזרם סביב-קוטבי האנטארקטי הקריר הנושב ממערב למזרח לזרם אגולס החמים הנושב באזור הכף.
בעבר הכף היה מוכר כאחד המקומות המסוכנים ביותר לימאים, ורבים מהם איבדו את חייהם כשנקלעו לסערות ולסחף והתרסקו עם ספינותיהם על הסלעים.
יחיאל מפריז
רבי יחיאל בר יוסף הלוי מפאריש (נפטר בשנת 1260 או 1264), מבעלי התוספות ומחשובי רבני דורו. כונה גם בפי בני דורו "רבי יחיאל החסיד".
תולדות חייו.
נולד כבכור למשפחת לויים במוֹ () שבצרפת. הוא נודע בשמו הלועזי שִׂיר וִיוֵוישׂ (Sire Vives, התרגום של יחי). למד אצל רבי יהודה בן יצחק שירליאון מפריז. בין תלמידיו היו המהר"ם מרוטנבורג, רבנו פרץ ברבי אליהו מקורביל, חתנו רבי יצחק מקורביל ועוד. שימש כראש ישיבה. בשנת 1258 חתם עדיין על גט בפריז וכנראה שלקראת שנת 1260 יצא בדרכו לעלות לארץ ישראל, ולדעת חוקרים רבים אף הגיע אליה ונפטר בה. בהערות של לונץ לספר כפתור ופרח (הוצאת לונץ עמוד תשצ"ו) כתוב שהוא התיישב בעכו ונפטר בחיפה.
עם זאת הרבה חולקים בזאת וסוברים שעלייתו ארצה כשלה. על פי מחקר של פרופ' שמחה עמנואל הוא נפטר בצרפת, כמוכח מהאמור בכתבי יד של ספר הפסקים של רבי יצחק מקורביל, זמן לא רב לאחר ניסיונו לעלות ארצה - בשבת, י"ד בניסן ה'כ' או ה'כ"ד. בפריז אף נתגלה שבר מצבה שבו נותרו המילים:
אפשר כי זוהי מצבתו של ר' יחיאל עצמו ולא של מי מבני משפחתו, כפי שהיה מקובל אצל החוקרים שהיו סבורים כי ר' יחיאל נפטר בארץ ישראל. על פי אחרים, הוא נפטר ביוון (בארץ מורייאה, כינוי ליוון) בעת המסע לא"י.
דבריו של רבי יחיאל מובאים בתוספות במקומות רבים. פירושיו למקרא מובאים בפירוש בעלי התוספות על התורה. מעט מתשובותיו מצויות כיום בידנו. רבי יחיאל אף כתב פירוש משלו למסכתות מסוימות בתלמוד הבבלי. בשנת 1937 (תרצ"ז) נדפס בירושלים פירושו של תלמידו למסכת מועד קטן. ידוע שחיבר ספר הלכה אך הוא לא הגיע לידנו.
רבי יחיאל מפריז, בהסתמכו על יהודה בן ברוך, מסר לראשונה על ברכת "ברוך שפטרני מעונשו של זה" שמברך אבי הנער בהגיע הנער לגיל בר מצווה. רבי אשתורי הפרחי בספרו "כפתור ופרח" מציין שרבי יחיאל דגל בחידוש עבודת הקורבנות בהר הבית בירושלים, בהסתמך על הכלל ההלכתי שלפיו טומאה דחויה בציבור.
בנו בכורו, יוסף, המכונה מישירא דילשיש Messire Delicieux (ע"ש בן פורת יוסף שרש"י פירש "בן חן") עלה לארץ ישראל, ותלמיד הרמב"ן שסייר בארץ ישראל ב-1277 העיד שקברו של מצוי למרגלות הר הכרמל.
בספר כפתור ופרח מופיע כי הוא היה חותנו של הר"י מקורביל בעל הסמ"ק, והמרדכי.
הוויכוח על התלמוד.
בשנת 1240 נאלץ רבי יחיאל לעמוד בראש חכמי דורו בוויכוח פומבי מול חכמי הנוצרים. ויכוח המכונה משפט פריז. נושאו של הוויכוח היה התלמוד הבבלי. את הוויכוח יזם תלמידו לשעבר של רבי יחיאל, המומר ניקולס דונין. בספר כפתור ופרח לרבנו אשתורי הפרחי מופיע השם ניקוליש די לירא דונין, שהצטרף למסדר הפרנציסקני, כתב ספרים אשר מגנים את התלמוד. בשנת 1236 כתב איגרת לאפיפיור ובה טען שהתלמוד מכיל ביטויי הגשמה של האל וכן שמצויים בתלמוד ביטויים קשים כנגד מי שאינם יהודים. כמו כן לחץ דונין על האפיפיור גרגוריוס התשיעי והמלך לואי התשיעי לשרוף את התלמוד.