לימודים והדרכה: בשנים 1966–1968, השלים דוידי תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. במלחמת ששת הימים הוצב בנציגות חיל הים במטכ"ל (באותה תקופה עדיין שכנה מפקדת חיל הים בסטלה מאריס בחיפה). עם סיום לימודיו מונה דוידי לסגן מפקד בית הספר לחובלים.
שייטת הסט"ילים: לאחר כשנה עבר דוידי לשייטת הסטי"לים (שייטת 3), ולאחר התמחות קצרה הוסמך לפיקוד על סטי"ל. בשלהי 1969, בעקבות הטלת האמברגו הצרפתי, התבצע מבצע נועה להברחת חמישה סטי"לים מנמל שרבורג שבצרפת ארצה. במבצע זה היה דוידי מפקד צוות התדלוק על אניית הסוחר "לאה", שתפקידה היה לתדלק את הסטי"לים באזור גיברלטר. לאחר השלמת המשימה עבר דוידי לאח"י חץ והפליג עליה ארצה. בהמשך פיקד דוידי על אח"י משגב, ושנה לאחר מכן על אח"י אילת. שתי תקופות הפיקוד היו בעיצומה של מלחמת ההתשה, והיו אינטנסיביות במיוחד.
תפקידים במפקדת חיל הים: בשנת 1971, מונה דוידי לראש ענף גנ"ק (ים/7) וקודם לדרגת סא"ל, שנה לאחר מכן עבר להיות ראש ענף מבצעים (ים/3), תפקיד שבו היה שותף לתכנון מבצעי חיל הים (המפורסם שבהם אביב נעורים ולצדו מבצעים אחרים כגון מבצע ברדס 54–55) וגיבוש התוכניות וההכנות האינטנסיביות למקרה של מלחמה בזירה המצרית והסורית. בתפקיד זה שימש גם במהלך מלחמת יום הכיפורים, שבה – הודות להכנות המקצועיות והערכת מודיעין נכונה – מצא עצמו חיל הים ערוך למלחמה כפי שאף זרוע אחרת לא הייתה מוכנה. לאחר המלחמה נהפך ענף מבצעים למחלקה, ודוידי הועלה לדרגת אל"ם. במרס 1975 סיים את תפקידו כרמ"ח מבצעים, והצטרף להפלגת זוג סטי"לים מדגם סער 2 מחיפה לשארם א-שייח' (בדרום אפריקה הוחלף על ידי קצין אחר).
לימודים בארצות הברית: באוגוסט 1975 יצא דוידי ללימודים של שנה במכללה לביטחון לאומי של צי ארצות הברית בניופורט (רוד איילנד).
מפקד זירת ים סוף: עם חזרתו, בספטמבר 1976, מונה להיות מפקד זירת ים סוף, וכחצי שנה לאחר מכן קודם לדרגת תא"ל. דוידי שירת כמז"ר במשך שלוש שנים וחצי. באותן שנים פעלו בזירת ים סוף 6 סטי"לים, 4 נט"קים, 3 פלגות דבורים ומערך גילוי ושליטה שהיה פרוס על חופי הזירה במשולש אילת – ראס מוחמד – א-טור (במפרץ סואץ). פעילות חיל הים בזירה התרכזה בתקופה זו בהפגנת נוכחות, שמירת הריבונות ומניעת הפרעה מצרית לשאיבת הנפט במפרץ סואץ. במסגרת פעילות לאיסוף מודיעין, בוצעו גם הפלגות לאורך הים האדום עד באב אל מנדב. בראש השנה תשל"ט 1978, מנעו מפקדי הזירה וחייליה מגה-פיגוע באילת, עת זיהו, השתלטו והשמידו את האונייה אגיוס דמטריוס, שעליה היו ארבעה טון חומר נפץ שיועד להתפוצץ בחופי אילת הומי הנופשים.
עם חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים חל שינוי מהותי בזירה וביחסים עם המצרים, דבר שאִפשר לצמצם את הכוחות הערוכים בזירה. כחלק מתהליך זה הוחזרו בחודש מאי 1979 שלושת הנט"קים 60 מטר שהגיעו לזירה בהפלגה סביב אפריקה משארם א-שייח' לאשדוד דרך תעלת סואץ. הפלגה זו, בפיקודו של דוידי, הייתה הפעם הראשונה שבה כלי שיט של חיל הים הישראלי עברו בתעלת סואץ. לאווירה החגיגית שליוותה את האירוע תרמה גם מחווה של נשיא מצרים אנואר סאדאת: כאשר הספינות חלפו על פני הווילה הנשיאותית באיסמעיליה הוא הצדיע להן מהמרפסת.
באוגוסט 1979, סיים דוידי את תקופת פיקודו על זירת ים סוף ופנה להשלמת תואר שני במנהל עסקים אותו סיים בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב.
עבודתו במגזר האזרחי.
ניהול נמל אשדוד.
עוד בטרם השלים את לימודי התואר שני, הוצע לדוידי להתמנות למנהל נמל אשדוד, דוידי נענה בחיוב, וניצל את המינוי להשלמת עבודה סמינריונית בנושא יחסי העבודה בנמלים בכלל ובנמל אשדוד בפרט. במהלך הכנת העבודה נחשף דוידי למערכת יחסי העבודה הבעייתית מאוד בנמל, והלימוד האקדמי של הנושא, סייע לו רבות בתפקיד. במהלך שלוש השנים שבהן ניהל את הנמל, מערכת יחסי העבודה אופיינה בשקט יחסי, נחתם הסכם עבודה משמעותי, שעיקריו היו תיקון עיוותי שכר וצמצום השכר השוטף מחד גיסא, ושיפור משמעותי של מרכיב השכר לפנסיה מאידך גיסא.
בתקופת כהונתו, היקף המטענים שעברו בנמל אשדוד עבר לראשונה את זה של נמל חיפה. בתקופה זו גם הוקם פרויקט "תהילה" – לימודי השכלה בסיסית למבוגרים. נמל אשדוד היה מקום העבודה הראשון שיישם את הפרויקט, דבר שהביא בין השאר ליתר מחויבות של העובדים, ולשיפור ביחסי העבודה. בתקופה זו גם הופעל רציף נוסעים, והנמל החל בקליטת נוסעים.
עבודה בנשר מפעלי מלט ישראליים בע"מ.
באוגוסט 1983 החל דוידי לעבוד בנשר. תפקידו הראשון היה מנכ"ל נשר סחר – זרוע השיווק והמכירות של החברה. לאחר שחברת נשר רכשה את השליטה בגרנית הכרמל השקעות בע"מ (שהייתה אז חברת האם של חברת הדלק סונול), מונה דוידי כסמנכ"ל השיווק והמבצעים של סונול למימוש תוכנית התייעלות. לאחר שלוש שנים חזר דוידי לנשר כמשנה למנכ"ל ומנהל הכספים הראשי.
בפברואר 1991 מונה דוידי להיות מנכ"ל נשר, תפקיד אותו מילא עד פרישתו לגמלאות במרס 2002.
המחצית הראשונה של שנות התשעים התאפיינה בעלייה מסיבית ממדינות חבר העמים, והביקוש למלט כמעט ושילש את עצמו. הגידול הדרמטי בביקוש הציב בפני נשר אתגרים יוצאי דופן. חברת נשר ביצעה קפיצה טכנולוגית מרשימה ובעלויות של מאות מיליוני דולרים הקימה בהפרש שנים זעום שני קווי ייצור מודרניים לייצור קלינקר וטחינת מלט. השקעות אלה הביאו את מפעל נשר ברמלה להיות אחד המפעלים הגדולים והמודרניים בעולם. עשרות מהנדסים נקלטו במפעל לצורך הקמה ותפעול המתקנים. רוב המהנדסים היו עצמם עולים מחבר העמים, ובד בבד, לצד עבודתם, למדו המהנדסים עברית, אנגלית, ועברו הכשרות ספציפיות לעבודתם.
בשנת 2003 פרש לגמלאות, ועד 2017, עת הגיעו לגבורות, היה פעיל בחבר בדירקטוריונים של חברות שונות ובהן "תעבורה" "ליפמן" (שלימים נרכשה על ידי וריפון) ו"מספנות ישראל".
חיים אישיים.
דוידי נשוי לניצה לבית שרף, שהכיר בעת שירותו בשייטת הצוללות, אב לשלושה בנים, וסב לתשעה נכדים ונכדות.
לדוידי 3 נינים.
דנש בקה
דנש בקה (במקור ברגר, בהונגרית: Beke Dénes; בודפשט, 23 באוגוסט 1911 – בודפשט, 21 במרץ 1962) היה כימאי אורגני הונגרי-יהודי, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור למדעי הכימיה (1961), חתן פרס קושוט (1949). דנש בקה היה בנו של הבלשן, חבר מן המנין של האקדמיה ההונגרית למדעים אדן בקה (1883–1964).
ביוגרפיה.
דהש בקה נולד בבודפשט במשפחה יהודית כילדם הראשון של אדן בקה (ברגר) ושרולטה לוסטיג. את תואר הדוקטורט שלו בהנדסה כימית והנדסה טכנית קיבל בשנת 1934 באוניברסיטת יוזף נאדור לטכנולוגיה וכלכלה (היום: אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה (BME), אחת האוניברסיטאות הטכנולוגיות היוקרתיות ביותר במרכז אירופה ובהונגריה, שנוסדה בשנת 1782 והייתה אולי האוניברסיטה הראשונה בעולם להכשרת מהנדסים). בשנת 1935 התחתן עם ג'רג'יקה מרתה קטונה, ממנה התגרש בשנת 1955. בשנת 1949 הקים את "מכון המחקר לכימיה אורגנית" ולאחר מכן את "מכון המחקר לתרופת", הוא היה המנהל של שני המוסדות. משנת 1950 לימד בחוג לכימיה אורגנית באוניברסיטה הטכנולוגית, ומשנת 1957 היה ראש הפקולטה.
בקה היה מהנדס מחקר ומנהל מעבדה של מפעל ד"ר ונדר לתוספי תרופות ותוספי תזונה (= מפעל מאוחד לתרופות ותוספי תזונה לימים EGIS) (1934–1948), מהנדס ראשי ומנהל מחלקת ייצור של המפעל המאוחד לתרופות ותוספי תזונה (1948–1949), לאחר ההלאמה בשנת 1949 הקים את "מכון המחקר לכימיה אורגנית" ולאחר מכן את "מכון המחקר לתרופת", הוא היה המנהל של שני המוסדות. משנת 1950 לימד בחוג לכימיה אורגנית באוניברסיטה הטכנולוגית, ומשנת 1957 היה ראש הפקולטה. המנהל שלה (1950–1958), אחד.
בקה היה ממציא של המצאות בתעשיית התרופות, השיג תוצאות משמעותיות בתחום הכימיה האלקלואידית בפיתוח תהליכי ייצור של תרופות סינתטיות. הוא פיתח שיטה חדשה ליצירת טבעת-האיזוקינולין וגם יצר כמה נגזרות שלה. בקה הוא מחברם של יותר משבעים מאמרים מדעיים.
לומונוסוב (נפה, מוסקבה)
ריאזאן (נפה, מוסקבה)
נפת יארוסלב (מוסקבה)
אות ה&quot;וואו!&quot;
אות ה&quot;ואו!&quot;
אות הוואו!
אליסה
איי סי אל
אמתי קאתי מר
אליעזר זאב רוזנבוים
נפת גגארין (מוסקבה)
בית החולים סנט וינסנט
דראפט 2020 ב-NBA
סמי ענאן
סמי עדואן
נפת בוטירקה
פרנס דהיה פוטרוס
רמי חמאדה
אל ערבי הילאל סודאני
ראשיד גזאל
אחמד אלמוחמדי
נפת טימיריאזב
האוניברסיטה לאמנויות התאטרון והקולנוע
האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע (בהונגרית: Színház- és Filmművészeti Egyetem) היא אוניברסיטה לתיאטרון וקולנוע הפועלת בבודפשט, הונגריה. בית הספר נוסד בשנת 1865 ובשנת 2000 קיבל מעמד של אוניברסיטה.
ב-31 באוגוסט 2020 התפטרה הנהלת האוניברסיטה, במחאה על מינוי חבר נאמנים שמונה על ידי ויקטור אורבן, הפוגע, לדעתם, בחופש האקדמי של המוסד. בעקבות כך נערכו בבית הספר מחאות שונות.
האוניברסיטה לאמנויות התאטרון וקולנוע בבודפשט
מחמוד דהוד
נביל בנטאלב
סלים בנאשור
פאהד באיו
יוהאן בנלואן
איימן עבדנור
אנגלוס שאנטי
אחמד אקאישי
מוחמד עבדל-שאפי
יחסי איראן–צ'כיה
יחסי איראן–צ'כיה הם יחסים דו-צדדיים בין צ'כיה לאיראן.
היסטוריה.
יחסים בין איראן הפלהווית לצ'כוסלובקיה כוננו ב-30 באפריל 1929.
סחר וכלכלה.
החל משנת 2014 חברות צ'כיות ייצאו בעיקר מוצרי מכונות, מוצרי חשמל ומוצרים אחרים לאיראן, בעוד שעיקר הייבוא מאיראן היה מורכב מפירות וירקות. צ'כיה ואיראן משתפות פעולה בטכנולוגיה גרעינית ובתחומי אנרגיה, כרייה ומסחר.
עבדולרחמן פאוזי
נוראדין מורסלי
נוראדין נייבט
עזיז בוהאדוז
חאליד בולארוז
עדיל ראמי
מוסא אל-טעמרי
עדיל שיחי