http://www.leopoldina.org/uploads/tx_leopublication/Inhalt_AHL64_neu.pdfDie Leopoldina und ihre jüdischen Mitglieder] Gerstengarbe Sybille S.419
חוק הבחירה הישירה
בחירה ישירה
אסהיקווה
קית' מיטשל (שחקן קולנוע)
קית' ג'וזף מיטשל (באנגלית: Keith Joseph Michell; 1 בדצמבר 1926 - 20 בנובמבר 2015) היה שחקן אוסטרלי המוכר בעיקר מגילום דמותו של הנרי השמיני, מלך אנגליה בקולנוע ובטלוויזיה.
ביוגרפיה.
מיטשל נולד באדלייד שבאוסטרליה הדרומית, וגדל בוורנרטאון, קרוב לפורט פירי. הוא למד בבית הספר התיכון בפורט פירי, בקולג' למורים באדלייד ובאוניברסיטת אדלייד. הופעתו הראשונה על הבמה הייתה בשנת 1947, בתקופה שלימד אמנות, והוא שיחק בקומדיה "Lover’s Leap" בתיאטרון פלייבוקס באדלייד.
ב-1949, אחרי שעבד ברדיו של רשת ABC בעיר, היגר מיטשל לבריטניה ונרשם לבית הספר למשחק של תיאטרון אולד ויק.
הופעת הבכורה של מיטשל בלונדון הייתה בשנת 1951. הוא כיכב במחזות זמר אחדים, בהם ההפקה הראשונה בלונדון של המחזמר "איש למנשה" בו גילם שתי דמויות, את מיגל דה סרוואנטס ואת יציר רוחו דון קישוט. הקלטה של המחזמר בהשתתפותו יצאה גם על גבי אלבום מוזיקה. ב-1964 כיכב בתפקיד המשורר רוברט בראונינג במחזמר "רוברט ואליזבת" לצדה של זמרת הסופרן האוסטרלית ג'ון ברונהיל.
מיטשל שיחק עם להקת התיאטרון שייקספיר ממוריאל, וכמו כן הרבה להופיע בקולנוע ובטלוויזיה. בין הדמויות שגילם היו הנרי השמיני בסדרת הדרמה "שש נשותיו של הנרי השמיני" ב-1970, והיתקליף בעיבוד הטלוויזיוני משנת 1962 לרומן "אנקת גבהים" מאת אמילי ברונטה. מ-1974 ועד 1977 היה מיטשל מנהל אמנותי בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר.
בטלוויזיה האמריקאית הופיע מיטשל בתפקיד קבוע בסדרת המתח "רצח במשיכת קולמוס". הוא גילם דמות של גנב תכשיטים לשעבר, שכעת הוא חוקר מטעם חברות ביטוח, ופותר את התעלומות בשיטות יוצאות דופן. את סיפור המעשה הוא שולח לידידתו ג'סיקה פלטשר.
בנוסף למשחק היו למיטשל תחומי עניין נוספים. הוא כתב מחזמר "Pete McGynty and the Dreamtime" המבוסס על המחזה "פר גינט" מאת הנריק איבסן. בהצגה שימשו כתפאורה ציורים של מיטשל עצמו. הוא גם אייר מהדורה מצומצמת של הסונטות של ויליאם שייקספיר שבה גם עיצב את הקליגרפיה. מיטשל היה חסיד של התזונה המקרוביוטית, והוא כתב ואייר כמה ספרי בישול בתחום המקרוביוטיקה.
מיטשל אייר את קובץ השירים "Captain Beaky" מאת המשורר ג'רמי לויד. דמותו של קפטן ביקי זכתה להצלחה בראשית שנות השמונים של המאה העשרים בבריטניה בקרב ילדים ומבוגרים גם יחד. השיר "Captain Beaky" בביצועו של מיטשל הגיע למקום החמישי במצעד הסינגלים הבריטי בשנת 1980.
חיים אישיים.
מיטשל היה נשוי לשחקנית ג'ינט סטרק משנת 1957 ועד מותו. לבני הזוג היה בן, פול, ובת, הלנה, שחקנית שהשתתפה בסרטים "זקוף ת'אוזן" וב"מוריס".
קית' מיטשל נפטר ב-20 בנובמבר 2015 בצ'יצ'סטר שבמערב סאסקס בגיל 88.
קית מיטשל (שחקן קולנוע)
קית' מיטשל (שחקן)
קית' מיצ'ל
באהט
רפורטז'ה של בחור &quot;ישיבה&quot;
רַפּוֹרְטָזָ'ה של בחור "ישיבה" (יומן בית הסוהר) הוא כותר ספרו של ד"ר אב"א אחימאיר, המבוסס על יומן אשר כתב בתקופת שבתו במאסר בבית הסוהר המרכזי בירושלים בשנים 1933–1935.
כתיבת החיבור, עריכתו והוצאתו לאור.
אב"א אחימאיר נידון למאסר בכלא הבריטי. בתחילה נעצר בקשר לרצח חיים ארלוזורוב בבית הסהר בירושלים; אחר כך הועבר לכלא עכו; ואחר כך נאשם בשייכות ל"ברית הבריונים" (לאחר שהוכרז כארגון לא־חוקי). ונידון ב-19 ביולי 1934 ל-21 חודשי מאסר בפועל "עם עבודת פרך"; אולם ב-30 בנובמבר קוצר גזר דינו ל-18 חודשי מאסר בכלא בירושלים. הוא השתחרר מן הכלא באוגוסט 1935. והתקבל באהדה גדולה על ידי משלחת של מרכז הצה"ר בארץ ישראל וחברי תנועת הנוער בית"ר. בחודשי מאסר אלו עיין בספרים שהובאו אליו וכתב יומן כמעט מדי יום ביומו.
אחימאיר מציין בהקדמה לספר (הנושאת את הכותרת: "התנצלות במקום הקדמה") כי "אלו הינן רשימות עפרון ממש, אשר נרשמו "במקום", "על רגל אחת", עקב התנאים... חלק מן הרשימות אבד בשעת ההברחות" של הפתקים עם רשימותיו אל מחוץ לבית הסוהר. פרקים מן היומן התפרסמו בעיתון "הירדן" בחתימת א. אסיר-ציון ובספר שראה אור בשנת 1943.
לקראת הוצאתו לאור כספר נערך החיבור גם לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה, שכן מוזכרים בו מחנות השמדה, כגון טרבלינקה. אחימאיר מציין שנעזר בחבריו במלאכת עריכת הספר, ובמיוחד בד"ר בנימין לובוצקי.
הכותר ראה אור תחילה בהוצאת "חזון" [ה], בסתיו תש"ז (1946);
ואחר כך, ב"ספרית תרמיל" של הוצאת משרד הביטחון בחורף תשמ"ד (1984). ראה אור ברוסית בשנת 1996 בכותר: Репортаж с отсидки.
שם הכותר מבטא עמדה הומוריסטית של אחימאיר, ד"ר לפילוסופיה, הוגה דעות ומרצה נערץ, כלפי הסיטואציה שנקלע אליה עקב פעילות המחאה שניהל כמנהיג ברית הבריונים ויוזם של "המרד" בבריטים, שמצא את עצמו בחברת אסירים שרובם הורשעו בפלילים, מיעוטם יהודים ורובם ערבים; המילה "רפורטז'ה" נלקחה מעולם הכתיבה העיתונאית ומשמעותה סקירה או דין וחשבון שכותב עיתונאי; המילים בחור "ישיבה" מציגים כפל משמעות: מחד גיסא, בחור ישיבה הוא תלמיד ב"ישיבה" המסורתית, ומאידך גיסא, משמעות המילים היא אדם צעיר ("בחור") שנמצא ב"ישיבה" בבית סוהר. אחימאיר מתאר ביומן את חוויותיו ורגשותיו מול מצבי החיים, בני האדם ומצבו של העם היהודי בעת ההיא; כך למשל, בתחילת הספר כתב אחימאיר כי הוא "מוקדש לאסירי־ציון בכל אתר ואתר". הוא מתגעגע אל החיים שמחוץ לכלא, וסופר את הימים לשחרורו; כך למשל כתב: "מהיום - עוד חודשיים, וגם אני חפשי, כאותו שחיין שעבר את רובו של הנהר לרוחבו ומתקרב אל החוף ההוא. והחוף ההוא כבר קרוב, אבל העייפות מרובה".
היומן עוסק בשלל ההיבטים של חיי היומיום בכלא הבריטי בירושלים, ובכלל זאת בהוצאה להורג בתלייה ובהכנות אליה; ולצדם תיאורי דמויות העבריינים, רובם ערבים ארץ-ישראליים, פשעיהם ומשפחותיהם, מנהגיהם ותפיסת עולמם ומבעיהם הרגשיים והנפשיים. אל המאסר התייחס אחימאיר, במידה רבה, כאל מחקר מעמיק את אוכלוסיית ארץ ישראל לקבוצותיה האתניות; וכך הוא כותב: "דוסטויבסקי אומר, שבסוהר אפשר להכיר את העם". ובהקדמה לספר הוא מציין את תקוותו: "תפתחנה הרשימות האלו צוהר קטן להבנת נפש העם השכן ולנפש השליטים העכשוויים (האנגלים)".
הספר בנוי פרקים קצרים, שכותרת רובם בצורת כוכבית (★) ומיעוטן עם כותרת מילים. כל פרק הוא מעין "גלויה" ספרותית: "צילום שבכתב" כדברי אחימאיר, אפוריזם, או סיפור קצר, המייצג למעשה מיקרוקוסמוס של מערכת חיים מורכבת וססגונית.
החיבור נכתב בשפה העברית בסגנון ספרותי, המשלב את העברית החדשה עם ביטויים מקראיים ותלמודיים, ביטויים מיידיש המתורגמים לעברית, ושלל מילים לועזיות ביידיש, אנגלית, צרפתית, ערבית וטורקית.
נושאי הספר.
אסירים.
דמויות ססגוניות של אסירים פליליים מתוארות ביומן. והמחבר מספר על משפחותיהם, פשעיהם והרגעים האחרונים של חייהם, וכיצד ניהל עמהם שיחות ארוכות על חייהם ועל עבירותיהם, ועל אמונה ותפיסות עולם; בהם:
ההוצאה להורג בכלא: הכנות, ביצוע וקבורה.
פסק דינם של הנידונים למוות נקבע בבית המשפט הבריטי ואושר על ידי הנציב העליון. מנהל המשטרה הבריטית הודיע לאסיר על תאריך ההוצאה להורג, ואף ביקר לשם כך בבית הסוהר. ההוצאות להורג נערכו בדרך כלל בימי שלישי.
חיבורו של אחימאיר הוא אחד העדויות המפורטות ביותר על תהליך ההוצאה להורג בכלא הבריטי והשלכותיו על חיי האסירים בארץ ישראל המנדטורית בשנות ה-30 של המאה ה-20. והעדות מייצגת, כנראה, את הנעשה בבתי סוהר בריטיים ואחרים רבים, במחצית הראשונה של המאה ה-20. תיאורו הוא בעיקר מנקודת מבטם ותפיסתם העצמית של האסירים: יהודים וערבים; הגם שמפורטים בו גם הליכי הפרוצדורה המנהלתית הבריטית הנהוגה בכלא הירושלמי. מכיוון שד"ר אב"א אחימאיר לא נוכח בעצמו בפרוצדורת ההוצאה להורג והתלייה, יש להניח, שהוא ידע לתאר אותה מתוך שיחות רבות שניהל עם תושבי הכלא: אנשי המנהל הבריטי ואסירים ותיקים, שמסרו מידע אלו לאלו.
התיאור של אחימאיר, אינו חוסך דבר מהקוראים. הוא מתחיל במילים: "וזאת הפרשה של הנידון למוות", ומשתרע על פני רוב החיבור.
"ביום שנקבע להוצאה להורג של אסיר", סגן מנהל הכלא: "ה"מוסאעד", או הסרז'נט הבריטי "הרברט" "ניגשים אל הנידון".
התהליך נעשה בזריזות: "הכל נעשה ב"טמפו": לגמור, לגמור". ויחד עם זאת, השלטונות הבריטים רצו בשמירה מדוקדקת על הנהלים והתקנות, ועל חזרה מהירה של הכלא אל חיי השגרה, לאחר שהופרעו מחמת אירוע ההוצאה להורג: "הם מעוניינים, שהכל ייעשה לפי "רגיוליישן" [Regulation]. "בל נשכח שכל הבוקר יצא ממסלולו לרגל תלייה זו. כל האסירים נמצאים בתאים ואינם עובדים. הסוהר נתון במצב של עוצר.
האסירים צפופים בתאיהם... השירותים נפסקו. בסוהר הושלך הס. האסירים מצמידים את גופותיהם אל הדלתות ואזניהם דרוכות לשמע כל רשרוש. איש לרעהו לוחש: "מובילים". ולפתע: [צועק האסיר] "כאתירכום, יא שבאב!" [שלום, בחורים!; בערבית: شباب] ומן התאים עולה המולה של המון האסירים.