נשיא ברזיל, ובשמו הרשמי: נשיא הרפובליקה הפדרטיבית של ברזיל, הוא ראש המדינה, וגם ראש הרשות המבצעת בברזיל. הוא גם המפקד העליון של כוחותיה המזוינים של ברזיל.
כרפובליקה נשיאותית מעניקה ברזיל סמכויות נרחבות לנשיאה. הוא שולט בממשלה, מייצג את המדינה כלפי חוץ, ממנה את ממשלתו ואת שופטי בית המשפט העליון. לנשיא גם השפעה רבה על הרשות המחוקקת. בידו להציע חוקים לקונגרס, וכן להורות בעצמו על קבלת חוקים, כהוראת שעה (Medidas Provisórias), עד שהקונגרס יצביע על קבלתו של החוק לצמיתות.
על פי החוקה הברזילאית מ-1988, הנשיא חייב להיות אזרח ברזיל שנולד בברזיל, בן 35 שנים לפחות, תושב ברזיל, להיות אחד מרשימת האלקטורים הרשומים באחת המפלגות הפוליטיות בברזיל.
כיום אורכה של כהונת הנשיא ארבע שנים, וביכולתו להיבחר לתקופת כהונה נוספת בת ארבע שנים, וזאת לאחר שהחוקה תוקנה בשנת 1997 על מנת לאפשר לנשיא פרננדו אנריקה קרדוזו להיבחר מחדש.
משכנו הרשמי של הנשיא הוא פאלאסיו דה אלבורדה (ארמון השחר), בברזיליה ומשרדו הרשמי של הנשיא הוא פלאסיו דו פלנלטו (ארמון המישור), במרכז העיר ברזיליה. שני הבניינים עוצבו על ידי הארכיטקט, אוסקר נימייר. ארמון המישור פונה לכיכר "שלושת הכוחות" בה מצויים גם בניין בית המשפט העליון ("היכל הצדק") ובניין הקונגרס הלאומי של ברזיל.
היסטוריה.
נשיאה הראשון של ברזיל היה המרשל דאודורו דה פונסקה, שקיבל את תפקידו בהפיכה צבאית כנגד פדרו השני. מאז הפיכה זו היו בברזיל שינויים חוקתיים רבים, והמדינה קיבלה שש חוקות, ועברה דרך שני עידנים של משטרים דיקטטוריים, ומספר תקופות של משטר דמוקרטי. רוב הזמן נותר תפקיד הנשיא התפקיד המרכזי בפוליטיקה הברזילאית. לפרק זמן קצר, בין 1962 ל-1963 כיהן לצד הנשיא ראש ממשלה בעל סמכויות רחבות. הסדר זה כשל לאחר שתוך שנה החליף הנשיא ז'ואאו גולאר שלושה ראשי ממשלה, ולבסוף בוטל ההסדר במשאל עם.
נשיאי ברזיל.
נשיא ברזיל הנוכחי הוא ז'איר בולסנוארו, הנשיא ה-39 במספר.
הרפובליקה הראשונה (1889–1930).
הרפובליקה הראשונה נוסדה ב-1890 והונהגה על ידי דאודורו דה פונסקה, שהדיח את פדרו השני קיסר ברזיל. בנוסף, פונסקה הקים ממשלה זמנית. שנתיים מאוחר יותר, ב-1891, חוקת ברזיל נכתבה על בסיס החוקה של הרפובליקה של ארצות הברית, ואף שם הרפובליקה ניתן לה על שם ארצות הברית (הרפובליקה של ארצות הברית של ברזיל). דאודורו נבחר להיות הנשיא על ידי הפרלמנט באותו השנה, אולם התפטר כעבור 10 חודשים בלבד. במקומו נכנס לתפקיד פלוריאנו פיישוטו. אחריו נבחר בבחירות ציבוריות בפעם הראשונה בברזיל, פרודנטה דה מוראיס בארוס.
אף על פי שברזיל הייתה תאורטית דמוקרטיה חוקתית, הרפובליקה הישנה נשלטה בידי אוליגרכיות מקומיות, ובלט בה הכוח של המדינות סאו פאולו ומינאס ז'ראיס, שהתחלף לסירוגין. ההצבעות באזורים הכפריים נשלטה לרוב על ידי בעלי אדמות מקומיים, ולפחות מ-6 אחוזים באוכלוסייה הייתה זכות הצבעה.
ב-1930, עת ברזיל הייתה נתונה במשבר כלכלי בעקבות המשבר הכלכלי העולמי של 1929. בנוסף, מהפכה פרצה במדינה ותקופת הרפובליקה הראשונה נסתיימה. הנשיא, וושינגטון לואיס, שנתמך על ידי האוליגרכים של הקפה מסאו פאולו, שבר את שלטונם של סאו פאולו (מדינה) ומינאס ז'ראיס ותמך במועמד מסאו פאולו, ז'וליו פרסטס. פרסאס ניצח בבחירות, אך וושינגטון לואיס (הנשיא) הודח כשלושה שבועות לפני סוף הקדנציה שלו, וכך פרסטס מעולם לא הושבע לנשיאות.
הרפובליקה השנייה (1945–1964).
וארגס התפטר בעקבות מספר גורמים ב-1945. אף על פי כן, יש לציין כי וארגס כיהן בקדנציה נוספת, והשפעתו על הפוליטיקה הברזילאית ניכרה עד סוף תקופת הרפובליקה השנייה. בתקופה זו, שלטו 3 מפלגות עיקריות בפוליטיקה הלאומית. שתיים מהן היו תומכות של ורגאס, ואחת מתנגדת לו.
תקופה זו התאפיינה בחוסר יציבות בולט. ורגאס התאבד ב-1954 במהלך משבר שאיים על ממשלתו. אחריו שלטו מספר נשיאים, כאשר לכל אחד מהם תקופת כהונה קצרה מאוד. ב-1961 נבחר ז'אניו קאדרוס לנשיא, ופרש כשבעה חודשים לאחר מכן. באותה תקופה, הבחירות לנשיאות ולסגנות הנשיאות היו נפרדות. סגן הנשיא של קאדרוס היה יריב פוליטי שלו, פוליטיקאי מהשמאל, ז'ואאו גולאר. משבר בין השניים, הוביל לצמצום הסמכויות של סגן הנשיא. משאל עם ב-1963 השיבה את הנשיאות על כנה, וב-1964 הפיכה צבאית הדיחה את גולאר, ועידן הדיקטטורה הצבאית בברזיל החל.
הרפובליקה החדשה (1985 ואילך).
מאז 1980, במקביל לסיומה של המלחמה הקרה, הממשלה הצבאית החלה בפתיחה פוליטית הדרגתית, שנקראה ארברטורה, כאשר המטרה הסופית הייתה דמוקרטיה. למרות זאת, עם תום כהונתו של הדיקטטור הצבאי האחרון לא נערכו בחירות ישירות לנשיאות.
טנקרדו נווס, מי שהיה ראש הממשלה בתקופתו של גולאר, נבחר כמועמד המפלגה הגדולה באופוזיציה, ונתמך על ידי חלק רחב מהקשת פוליטית, ואפילו מחלקים במפלגות שתמכו בדיקטטורה הצבאית. טנקרדו נבחר לנשיא, אך נפטר בטרם התמנה ונכנס לתפקיד. האזרח הראשון שהיה לנשיא מאז 1964 היה סגנו של טנקרדו, ז'וזה סרניי, חבר לשעבר במפלגה של הדיקטטורים. ב-1988 אושרה חוקה דמוקרטית חדשה, והדמוקרטיה החלה מחלחלת בשלטון ומוסדותיו.
ב-1989 נערכו בחירות לנשיאות ברזיל, ופרננדו קולור הצעיר נבחר לקדנציה בת 5 שנים. ב-1990 הוא נכנס לתפקיד, וב-1992 הואשם בשחיתות והתפטר. הוא היה הנשיא הראשון בברזיל שהואשם בשחיתות שלטונית. ב-1995 נבחר פרננדו אנריקה קרדוזו לתקופה של 4 שנים, אך תיקון שהוכנס לחוקה ב-1997 איפשר לו להיות הנשיא הראשון שנבחר לקדנציה שנייה. מאז 2003 נשיא ברזיל הוא לואיז אינסיו דה סילבה (המוכר כ"לוּלה"). באוקטובר 2010 נבחרה דילמה רוסף להחליפו. דילמה, מאותה המפלגה כמו לולה, היא הנשיאה הראשונה של ברזיל.
זיבקו אדג' 540
אודלסלי
ארבעים הימים של מוסה דאג
ארבעים הימים של מוסה דאג (בגרמנית: Die vierzig Tage des Musa Dagh) הוא רומן מאת הסופר היהודי-אוסטרי פרנץ ורפל, המבוסס על אירועים שקרו במוסא דאג בזמן רצח העם הארמני בידי העות'מאנים בשנת 1915. הספר הופיע לראשונה בגרמניה בנובמבר 1933, זכה להצלחה בינלאומית, ועורר את דעת הקהל העולמית להכרה בטבח הארמנים. ורפל ניבא בספרו את היחס אל היהודים בגרמניה כתוצאה מהאנטישמיות והנאציזם. אף שהספר לא הוחרם רשמית בגרמניה הנאצית, הוא סווג על ידי השלטונות כ"בלתי רצוי" ונמכר בחשאי. בשנת 1933 גורש ורפל מהאקדמיה הפרוסית לאמנויות.
יש הרואים ב"ארבעים הימים של מוסה דאג" ספר עובדתי, אך למעשה הוא סיפור בדיוני המתבסס על עובדות מסוימות ומושפע מהן.
פרנץ ורפל אמר על הספר:
אירועי מוסה דאג (הר משה).
ב-22 בספטמבר 1915, חמישה חודשים לאחר קבלת צווי הגירוש, התקבצו רוב הכפריים הארמנים מהאזור על המוסה דאג, הר משה. הצווים נועדו להגלייה ול"יישוב מחדש" של הארמנים במדבר הסורי, אך משמעותם היוותה למעשה גזר דין מוות ליוצאים לדרך, על פי האופן בו נהגו החיילים הטורקים בשיירות גולים מאזורים אחרים. הצבא העות'מאני במקום לא היה חזק דיו כדי להתגבר על 5,000 האנשים שהתבצרו על ההר, ולא ברורה מהות העימות שהתרחש בפועל בהר.
אחרי חמישים ושלושה ימים על ההר חולצו הארמנים על ידי ארבע ספינות מלחמה מצרפת ומבריטניה שקלטו את אותות המצוקה של המתבצרים בהר. החילוץ היה קשה מכיוון שצד ההר הפונה לים תלול מאוד, ובנוסף התקשו הספינות לעגון בקרבת שפת הים, לפיכך נשלחו סירות לאסוף את הנצורים מן החוף. תהליך העלייה לאוניות היה מורכב אף הוא, אך בסופו חולצו כל הארמנים, ולאחר מסע ארוך הם הגיעו תשושים ומורעבים למקלט בפורט סעיד שבמצרים. בשנת 1919, בתום מלחמת העולם הראשונה, חזרו הארמנים לכפרים באזור מוסה דאג, שהועבר בינתיים למנדט צרפתי (עד שנת 1939).
הערות היסטוריות על הרומן.
בניגוד לשם הספר, משך העמידה במצור מוסה דאג לא היה "מספר עגול" של 40 ימים. על פי חלק מהמסמכים בהם השתמש ורפל נמשכה הלחימה 24 ימים, ועל פי מסמכים אחרים - 36 ימים. לפי מקורות שונים, לעומת זאת, ההתבצרות ארכה כנראה 53 ימים. סטפן יונגק (Stephan Jungk), הביוגרף של פרנץ ורפל, מציין כי ורפל ביקש לאזכר אירועים תנ"כיים בסיפור: המבול ארך ארבעים יום ולילה, משה שהה ארבעים יום ולילה בהר סיני, ונדודי בני ישראל במדבר לאחר יציאת מצרים ארכו ארבעים שנה.
דמותו של גבריאל בגראדיאן, גיבורו הספרותי של ורפל, מושפעת ממנהיג הארמנים במוסה דאג, מוזס (מוסה) ה"קלוסדיאן" (Moses The Kalousdian), קצין לשעבר בצבא העות'מאני. בניגוד לגורלו של בגראדיאן, גיבור הרומן, עקר מוזס קלוסדיאן לביירות בתום מלחמת העולם הראשונה, וחי בה במשך 70 השנים הבאות, עד מותו שם בשנת 1986, בן 99. קלוסדיאן כיהן כנציג המיעוט הארמני בפרלמנט הסורי (ב-1932 וב-1936), וב-1943 (אחרי ניתוק לבנון מסוריה) כיהן בפרלמנט הלבנוני.
תוכן הספר.
הספר מגולל את סיפורן של קהילות 7 כפרים ארמנים בנפת סוּאֶדיָה, השוכנים למרגלות מוסה דאג. שבעת הכפרים הם: "יוגהוֹנוֹלוּק" ו"ביתיאס", "חאג'י חביבלי", "ואקֶף", "אזיר", "קֶדֶר בֶּג", ו"קבּוּסיֶה". הגיבור, גבריאל באגראדיאן בן ה-35, נכדו של הנדבן העשיר אַוֶטיס הזקן, שב לכפרו יוגהוֹנוֹלוּק לאחר שהות של 23 שנים בפריז, בעקבות מותו של אחיו המבוגר ממנו ב-15 שנים, שנקרא אף הוא אוטיס על שם סבו, עם אשתו הצרפתייה זִ'יליֶט (34) ובנם סטפאן (13).
גבריאל.