ב-1 בינואר 2011 הודיעה האמאסאקי על אירוסיה לשחקן והדוגמן האוסטרי מנואל שוורץ, אותו פגשה האמאסאקי באוגוסט 2010 על סט הווידאו המוזיקלי שלה ל"וירג'ין רוד". ב-2 בינואר, מפיקיה הודיעו ​​שהיא ושוורץ התחתנו בארצות הברית יום קודם. עם זאת, ב-16 בינואר 2012, הודיעה האמאסאקי באתר האינטרנט שלה כי תתגרש משוורץ. הסיבה לגירושין הייתה כי בתחילה רצתה האמאסאקי לעבור לגור עם שוורץ בארצות הברית, אך בגלל רעידת האדמה והצונאמי שפקדו את ארץ מולדתה ב-2011, היא רצתה מאוד לא לעזוב את יפן.
ב-13 בדצמבר 2013, הוכרז באתר הרשמי שלה ב-TeamAyu כי האמאסאקי התארסה לסטודנט לרפואה אמריקאי הצעיר ממנה בעשר שנים, איתו היא הייתה מאז האביב של אותה שנה, והוסיפה: "בן זוגי הוא סטודנט רגיל, הייתי שמחה מאוד אם יוכלו לשמור עלינו בשקט". ב-3 במרץ 2014, הזמרת הודיעה באתר מועדון המעריצים שלה "Team Ayu" שהיא נשואה רשמית. על פי סוכנותה, הזוג כבר סיים את הליך הנישואין שלהם בארצות הברית בסמוך לסוף פברואר. ב-11 בספטמבר 2016, הודיעה האמאסאקי שהיא ובעלה נפרדו.
בשנת 2020 הזמרת הודיע שהולידה בן. בשנת 2021 היא הולידה ילד נוסף.
אובדן שמיעה.
בינואר 2008, הודיעה האמאסאקי בבלוג שלה כי גורם שאינו ברור, ייתכן טינטון או מחלת Ménière, גרם לחירשות מוחלטת באוזנה השמאלית. היא אובחנה בשנת 2006 והסברה היא שהבעיה מתוארכת לשנת 2000, כבר אז היא פיתחה דלקת אוזניים אך המשיכה להופיע בניגוד לעצות הרופאים. למרות עצת הרופאים, האמאסאקי הצהירה שהיא רוצה להמשיך לשיר, וכי "כמקצוענית" היא רוצה "לספק את הביצועים הטובים ביותר לכולם". ב-20 במאי 2017, כתבה שהיא מאבדת את השמיעה באוזנה הימנית וחוותה סחרחורת ובחילה. היא נשבעה להמשיך להופיע וכתבה: "המקום בו אני מרגישה שייכת, זה המקום היחיד שאני באמת קיימת בו, אני לא יודעת שום דבר אחר."
תיאטרון בישראל
התיאטרון בישראל התפתח והתמסד עם השנים, מהצגות חובבניות שהעלו תלמידי בתי הספר שבמושבות ארץ ישראל עוד מסוף המאה התשע-עשרה, ועד לתיאטראות הגדולים והממוסדים של מדינת ישראל כיום.
היסטוריה של התיאטרון הרפרטוארי.
התחלות ראשונות.
מסגרת התיאטרון המאורגנת הראשונה שידועה הייתה בשנת 1905, אז חלוצים מהעלייה השנייה ארגנו תיאטרון חובבים ביפו בשם "חברת חובבי האומנות הדרמטית". עוד לפני כן, בסוכות 1890, הציג דוד ילין בבית הספר למל בירושלים את ההצגה "זרובבל" מאת משה לייב ליליינבלום. בחול המועד פסח 1894 העלתה חבורת חלוצים חובבנית את המחזה "שולמית" מאת אברהם גולדפדן בבית החרושת של ליאון שטיין ביפו. בין חברי "חברת חובבי האומנות הדרמטית" נמנו כמה ממייסדי תל אביב, בהם אבא נאמן ויהודית הררי. המחזות שהוצגו היו בעלי הקשר יהודי-היסטורי כגון אוריאל ד'אקוסטה מאת קארל גוצקוב, "החשמונאים", "בת יפתח" מאת אליעזר בן-יהודה ו"אסתר" מאת ז'אן רסין. כן הוצגו מחזות מתורגמים מיידיש. תיאטרון זה זכה לפופולריות ופעל עד לגירוש תל אביב במלחמת העולם הראשונה.
התיאטרון היה אחת החזיתות במלחמת השפות ביישוב, קבוצות התיאטרון ביקשו לבסס תרבות עברית ולאומית. אפילו תיאטרון הבימה, שנוסד במוסקבה ב-1917 חרת על דגלו הצגה בעברית בניגוד לתיאטרון הבונד שהציג ביידיש וטיפח תרבות יידיש.
הפעילות התחדשה לאחר המלחמה. בשנת 1920 ייסד דוד דוידוב את התיאטרון העברי הראשון בתל אביב בשם "התיאטרון העברי בא"י". בין השחקנים נמנו מרים ברנשטיין-כהן, ארי קוטאי ומאיר תאומי. בהמשך התחלף שמו ל"התיאטרון הדרמטי" בניהולה של מרים ברנשטיין-כהן. התיאטרון נכשל בהעלאת מחזות קלאסיים ונאלץ לעבור לבידור קל.
בשנת 1923 פרשו חמישה מהשחקנים של התיאטרון הדרמטי, נסעו לגרמניה ולמדו את אמנות משחק התיאטרון אצל מקס ריינהרדט. כאשר שבו ארצה בשנת 1926, ייסדו את "התיאטרון הארץ ישראלי" בעזרתו של הבמאי מנחם גנסין.
בשנת 1927 עזבו כמה שחקנים את "התיאטרון הארץ ישראלי" וייסדו את התיאטרון הסאטירי "הקומקום" בניהולו של אביגדור המאירי. התיאטרון הציג מערכונים בנושאים אקטואליים וחברתיים. את תיאטרון הקומקום החליף תיאטרון המטאטא שפעל עד לשנת 1954.
האהל.
בשנת 1925 נוסד בידי משה הלוי תיאטרון הפועלים ההסתדרותי "האהל", שייעודו היה להביא הצגות איכותיות בפני ציבור הפועלים ולהציג מחזות בעלי זיקה סוציאליסטית-חלוצית-ציונית כולל מחזות בעלי רקע מקראי, המציגים מחזות מקראיים כמחזות מוסר סוציאליסטיים, למשל "ירמיהו" מאת שטפן צווייג ו"יעקב ורחל" מאת קרשנניקוב (שהועלה ב-1928 בתרגום אברהם שלונסקי). התיאטרון פעל עד לשנות ה-60, כשבין הצגותיו הידועות היה "החייל האמיץ שוויק" בכיכובו של מאיר מרגלית (1935). עוד נמנו עם שחקני האהל אברהם חלפי ויעקב איינשטיין. אחד מן המחזאים הבולטים שמחזותיהם המקויים הועלו ב"האהל" היה נחום בנארי. נתן אלתרמן התקין עבור האהל תרגומי מחזות מהשפה הצרפתית, בהם "החולה המדומה" ו"גם הוא באצילים" מאת מולייר.
על חשיבות התיאטרון בחיי הרוח של הפועלים מעיד נאומו של שלונסקי בפתיחת תערוכת האמנות בצריף "האהל" ב-14 בינואר 1926: "אני מציע תחליף לאלוהים: ... צריך שימצא בית כנסת חדש, היינו שבמקום אלוהים נעמוד אנחנו... 'האוהל' יכול לשמש לנו תחליף של אלוהים לבית-הכנסת של אמנות [ההדגשה אינה במקור]". הד לדברים נשמע עד ימינו, למשל פרופ' דן אוריין: "לדעתי, התיאטרון בארץ היום הוא מעין בית-כנסת חילוני" או יוסי יזרעאלי: "תיאטרון הוא בית כנסת חילוני".
הבימה.
בשנת 1928 הגיע לישראל תיאטרון הבימה, שפעל במוסקבה וערך מסע הופעות בעולם. התיאטרון השתקע בארץ והתאחד עם התיאטרון הארץ ישראלי. בהמשך בלט התיאטרון בהעלאת הצגות קלאסיות, ובסוף שנות החמישים הפך ל"תיאטרון הלאומי" של ישראל. הכוכבת הגדולה שלו, שזכתה לכינוי "מלכת התיאטרון הישראלי", הייתה חנה רובינא. התיאטרון ניכר בהשפעת שיטת סטניסלבסקי ובמבטא הרוסי המודגש של שחקניו.
הקרקע שהכינו קבוצות התיאטרון המקומיות השתלבה עם הצלחתה הבינלאומית של הבימה ותרמה להצלחת התיאטרון. הבימה העלתה מחזות קלאסיים ומתורגמים ואף עודדה יצירה מקומית ובמסגרתה פעלו המחזאים אהרן אשמן וש. שלום שהעלו מחזות מחיי החלוצים בארץ ישראל. מסורת זו הגיעה לשיאה בהצגת "בערבות הנגב" מאת יגאל מוסינזון (1949).
ממלחמת העולם השנייה ועד קום המדינה.
פריחת התיאטראות הקברטיים.
בשנות השלושים, ימי העלייה החמישית, פרחו בארץ ישראל עשרות מסגרות במה, רובן קטנות וקצרות-חיים, בשל עלייתם לארץ של שחקנים ובמאים רבים מן העולם הדובר-גרמנית וקהל להצגות ברוח התיאטרון הגרמני, מן הבמה הדרמטית הקלאסית ועד הקברטים. חלק מתיאטראות אלה ניסה לייצר בארץ ישראל מסורת המבוססת על הבימוי ואופי המשחק הגרמני/אוסטרי במקום על התיאטרון הרוסי.
שנות מלחמת העולם השנייה יצרו צורך באסקפיזם ופתחו כר לפעילותם של קברטים בידוריים. בשנת 1944 ייסד משה ואלין את התיאטרון הקומי "לי-לה-לו" שהעלה הצגות רוויו - שורת שירים ופזמונים וביניהם קטעי קישור קלים. את מרבית הפזמונים לתיאטרון כתבו אברהם שלונסקי ונתן אלתרמן, וביצעו אותם מספר זמרות יוצאות תימן, בהן שושנה דמארי, כן המשיך להתקיים תיאטרון המטאטא. אולם, בניגוד ל"מטאטא", שהיה תיאטרון סאטירי ברוח סוציאליסטית והציג תמיד עמדה אקטואלית, ביקש ואלין לייצר תיאטרון אסקפיסטי שיכלול פזמונים ומערכונים בסגנון קברט אירופאי שמטרתו להנעים את הזמן. התוכניות כללו מינון משולב של הומור בצד נוסטלגיה וסנטימנטליות ומוזיקה קלה בביצוע מקצועי ומלוטש עם השקעה בתפאורה ותלבושות ודגש על הופעתם של כוכבים. התכנים התרחקו מפוליטיקה והתבססו על מצבים קומיים בין טיפוסים שונים, יחסים שבינו לבינה, ומשחקי לשון. לכך תרמו גם פזמוניו של אלתרמן ששילבו קלילות והומור, שליטה וירטואוזית בעברית ומבט בוחן על נושאים חברתיים.
התיאטרון הקאמרי.
בשנת 1945 אסף הבמאי יוסף מילוא חבורת שחקנים צעירים (בהם יוסי ידין וחנה מרון שהופיעו יחדיו במסגרת להקת "מעֵין זה", להקת הזמר והבידור של הבריגדה היהודית) והקים את התיאטרון הקאמרי. מטרת התיאטרון הייתה להציג מחזות ברוח צעירה ובעברית "צברית" טבעית ומדוברת, בניגוד למכובדות הקלאסית של "הבימה" ולמבטא הרוסי הכבד שאפיין את שחקניה. ההצגות "הוא הלך בשדות" מאת משה שמיר, שהעלה התיאטרון במלחמת העצמאות ו"הם יגיעו מחר" מאת נתן שחם, שהועלה ב-1950 ביטאו רוח זו. בין היתר ביימו בקאמרי לצד מילוא הבמאים פיטר פריי, שמואל בונים והיי קיילוס, שתרמו לרוח המודרניזם שאפיינה את התיאטרון בשנות החמישים. הקאמרי התבונן אל עולם התיאטרון האנגלוסקסי, לא לעולם הרוסי של הבימה מזה ולא לעולם מחזות המוסר האירופאים שאפיין את "האהל" מזה. כן פנה התיאטרון במוצהר לטעם הקהל ולא ביקש לחנך אותו.
המדינה בראשיתה המשיכה את תפיסת התיאטרון כשופר ליצירת קונצנזוס אידאולוגי ואתוס משותף, לקליטת עליה ולבניין החברה. שלושת המחזות החשובים שהוצגו בשנים 1948–1950, "הוא הלך בשדות", "בערבות הנגב" ו"הם יגיעו מחר", נכתבו בידי אנשי "דור בארץ" (דור תש"ח או דור הפלמ"ח) ועסקו בעיצוב הזהות הלאומית ואתוס הצבר, יפה הבלורית והתואר, הלוחם האמיץ אך הרגיש, סמל שלילת הגולה וההתחלה החדשה. אתוס שמחזאי שנות השישים, השבעים והשמונים יעסקו בניפוצו בכל דרך אפשרית.
שנות החמישים.