על ידי שימוש באתרים מאופשרי-OpenID, המשתמשים באינטרנט אינם צריכים לזכור הרבה אמצעי זיהוי מסורתיים כמו שם וסיסמה. במקום זאת, הם רק צריכים להיות רשומים לאתר המספק זהות OpenID. בזכות העובדה ש-OpenID היא תוכנה חופשית, כל אתר יכול להשתמש ב-OpenID על מנת לספק למשתמשים באתר שירותי הרשמה והתחברות לאתר. OpenID פותר את הצורך להירשם לאתרים רבים ולזכור את החשבונות מבלי להסתמך על איזושהי ישות יחידה המנהלת ושולטת בזיהוי הזהות דיגיטלית.
OpenID הופכת למקובלת בהרבה אתרים גדולים, עם ארגונים כמו מיקרוסופט, IBM, Verisign, Facebook ,Yahoo, AOL ו־Orange שפועלים כמספקי זהות. בשעה ששחקנים עיקריים נוספים הצטרפו לקרן, כגון: Google. בנוסף, תמיכת OpenID מוכללת קיבלה עדיפות גבוהה ב-Firefox 3 ובנוסף OpenID ניתנת לשימוש יחד עם Windows CardSpace.
הגנת תום הלב בלשון הרע
הגנת תום הלב בלשון הרע היא הגנה הקמה כנגד תביעות דיבה לאישים או לגופים, בהם גם אמצעי תקשורת, המפרסמים דבר מה המהווה לשון הרע. הגנה זו נרכשת בסיטואציות בהן המחוקק מצא שראוי להגן על ההתבטאות עצמה, על אף לשון הרע, גם אם הפרסום לא היווה דבר אמת, בשל אינטרסים חיוניים וציבוריים הראוי להגן עליהם.
מיקום הגנת תום לב בלשון הרע והתפתחותה.
עוד מימי השלטון המנדטורי בארץ ישראל, התקיים מתח תמידי בין חופש הביטוי לבין זכותו של הפרט לשם טוב ולהגנה מפני מוציאי דיבה ולעז. לאחר כ-8 שנים של טיוטות-חוק והצבעות, התקבל בשנת 1965 אשר בדומה לגרסאותיו המוקדמות שלא התקבלו, זכה לקיתונות של ביקורת בשל החשש לפגיעה בחופש הביטוי.
תפקידו של חוק איסור לשון הרע הוא לאזן בין הזכויות, חופש הביטוי מחד, וזכותו של הפרט לשם טוב מאידך. חוק זה הוא בעל אופי נזיקי, אך הוא מתקיים מחוץ לפקודת הנזיקין. לחוק איסור לשון הרע ישנו סעד סטאטוטורי שאינו מחייב הוכחת נזק כדי לקבל פיצוי כספי, פיצוי זה מוגבל כיום ל-50,000 ₪.
במשך השנים הוכנסו תיקונים רבים לחוק אשר נועדו להתמודד עם המתח הרב בין חופש הביטוי והתקשורת לבין זכויותיו של הפרט. החוק עצמו היה אימוץ העיקרון של המחוקק המנדטורי, אשר איחד את "הגנת הבעת דעה הוגנת" ("Fair Comment") ואת ההגנה המותנית או המסויגת ("Qualified Privilege") מן המשפט המקובל להגנה אחת – "הגנת תום לב".
במשפט המקובל הוענקה הגנה לפרסומי לשון הרע אם נעשו בתום לב ותוך התאמה למצב עניינים מסוים ("Privileged Occasion"). מצב עניינים זה מתקיים כאשר המפרסם עשה את הפרסום כדי למלא חובה ציבורית או פרטית או כדי לשרת את האינטרסים שלו עצמו.
הרציונל העומד מאחורי הגנה זו הוא הרעיון כי לעיתים ישנם מצבים בהם מתעוררים אינטרסים המצדיקים פרסום המהווה לשון הרע, גם אם בדיעבד מתברר שהפרסום היה שגוי. המחוקק הישראלי אימץ את הרעיון לפיו ישנם מצבים בהם פרסום המהווה לשון הרע יהיה מוגן גם אם יתברר בדיעבד שהוא שגוי, כל עוד הוא נעשה עקב חובה מסוימת או עקב אינטרסים מסוימים של עושה הפרסום. עניין זה מופיע בחוק איסור לשון הרע תחת - "חובה מוסרית, חוקית או חברתית" ו- - לשם הגנה על אינטרס. לעיתים קיימים מצבים בהם מוטלת על אדם חובה לעשות פרסום מסוים. חובה זו עלולה להתנגש עם האיסור על פרסום דברי לשון הרע כפי שהסדיר זאת המחוקק בחוק איסור לשון הרע.
דברי ביקורת רבים יכולים להתפרש כלשון הרע, אך מדינה דמוקרטית ומתוקנת לא יכולה להתקיים ללא ביקורת כזו או אחרת על הגופים הציבוריים והפרטיים הפועלים מתוכה. חופש הביטוי מהווה מרכיב חשוב במשטר הדמוקרטי, חלק בלתי נפרד משוק חופשי של רעיונות, הגשמה עצמית, ובעצם כזכות יסוד של הפרט המשמשת כהוצאת קיטור כביקורת מול השלטון כפי שראוי במשטרים דמוקרטים.
כך, לא ניתן לקיים דמוקרטיה ללא עיתונות חוקרת. השלטון במדינה ללא עיתונות חוקרת יכול להרשות לעצמו לנהוג באזרחי המדינה בשרירות שאינה יודעת גבולות. אך עיתונות חוקרת אינה יכולה להתקיים במתכונת תקינה ללא הגנתו של חוק איסור לשון הרע אשר יופיע בצורה כלשהי ויגן על פרסומיה גם אם לעיתים הם מתבררים בדיעבד כשגויים. עצם היכולת לחקור בצורה חופשית היא אשר מביאה לעיתונות אשר בכוחה לרסן את זרועות הממשל, וללא הגנתו של חוק איסור לשון הרע, לא תוכל עיתונות זו להתקיים.
בשל החשש לפגיעה בחופש ביטוי ולחופש העיתונות, קבע המחוקק הגנות נוספות מלבד אלו הקשורות לתום הלב של המפרסם. הגנות אלו הקבועות בחוק במטרה להגן על אינטרסים ציבוריים חשובים ושמירה על התבטאות חופשית ללא חשש לתביעת דיבה.
מתיר אחד-עשר מצבים אשר לא ישמשו עילה פלילית או אזרחית לתביעה בגין לשון הרע, מצבים כדוגמת פרסומים של דו"ח מבקר המדינה או פרוטוקולים של ישיבות ממשלה.
הגנת "אמת דיברתי" היא הגנה נוספת המנויה בחוק, , ותפקידה הוא להגן, אם קיים עניין ציבורי, על פרסום דברי אמת ללא חשש מתביעה. ההגנות החוסות תחת סעיפים 13 ו-14 לחוק איסור לשון הרע אינן קשורות לעשייתו של הפרסום בתום לב. הגנת תום הלב מעוגנת בחוק תחת סעיף 15 המפרט 12 מצבים שונים בהם תהיה זו לנתבע או לנאשם הגנה טובה אם עשה את הפרסום בתום לב תחת אחת מ-12 המצבים המפורטים בחוק.
כאמור, מעבר להגנות המפורטות בסעיפים 13 ו-14, קבע המחוקק הגנה על מפרסמים או דוברים, אשר פרסומם יכול להוות עילה לתביעה בלשון הרע, ועל אף שמדובר בפרסום שאינו אמת, אם היו תמי לב לגבי פרסום זה ועמדו בתנאי הסף אשר מנויים .
נתבע או נאשם ייהנה מהגנת סעיף 15 בהתקיים שני תנאים מצטברים:
בסעיף 15 לחוק לשון הרע מנויות 12 נסיבות היכולות לעמוד יחד עם תום הלב של המפרסם כהגנה מפני תביעה.
את נסיבות אלו נהוג לחלק לשלוש קבועות עיקריות:
תום לב בתוך לשון הרע.
מהות או הגדרת המושג "תום לב" אינה מופיעה במפורש בחוק איסור לשון הרע. בפס"ד בעניין ריימר, נקבע כי תום הלב בחוק זה איננו אותו תום לב המוגדר בחוקים אחרים, כדוגמת חוק החוזים. בנוסף, תום הלב אשר נדרש בסעיף 15 משתנה בהתאם לנסיבות של הסעיפים הקטנים ועל פי הסיטואציה ולמעשה לכל אחד משנים-עשר הסעיפים הקטנים יש משמעות שונה למושג תום הלב.
כך, קיימים סעיפים בהם המפרסם יכול להיחשב כתם לב לצורכי החוק כפי שנדרש לפי סעיף 15, גם אם הייתה לו כוונת זדון בפרסום, אם האינטרס הציבורי מצדיק זאת (כמו בהגשת תלונה למשטרה) ובניגוד לדרישת תום הלב ברוב הדין הישראלי, ומנגד קיימים סעיפים בהם כוונת זדון מעידה במפורש כי המפרסם לא היה תם לב.
באופן כללי, פרסום של דבר, אשר המפרסם לא האמין באמיתותו יכול להעיד על חוסר תום לב (פס"ד בעניין פישמן). עם זאת, קיימים חריגים, כדוגמת 15(2) אשר ייתכן כי הפרסום בהם יוגדר ככזה שנעשה בתום לב, גם אם המפרסם לא האמין בנכונות שלו, אם למשל הייתה לו חובה חברתית או מוסרית לפרסם זאת. מנגד, גם כאשר המפרסם האמין בנכונות הפרסום, אין זה מעיד באופן מיידי על תום לב, אך זה יכול לשמש כאינדיקציה לו.
ניתן ללמוד על תום הלב של המפרסם גם על פי התנהגותו. האם נקט באמצעים סבירים כדי לבדוק האם הפרסום הוא אמת או לאו (בדומה לחזקה אשר נקבעה ב-16(ב)(2)), במקרים מסוימים האם פנה לאדם שהפרסום נסוב עליו, כדי לקבל תגובה והאם הפרסום עצמו עומד בגדר הסביר ומהי מטרתו הסובייקטיבית של נוסח הפרסום. כלל הנסיבות יכולות להעיד על תום לב או היעדרו, אך בפסיקות השונות לאורך השנים ניתן לראות כי כל אלמנט מסוים יכול לשמש כהעדה לתום לב ולעיתים להיעדרה. כך, לעיתים נקבע כי נוסח בוטה ומעליב יכול להעיד על חוסר תום לב (פרשת חביבי), בעוד במקרה אחר נקבע בשונה מכך כי ניסוח המלווה בלעג יכול שיהיה בתום לב (פרשת הוצאת ספרים "החיים").
בניגוד ל, הדורש תום לב מהותי, קובע חזקות חיוביות ושליליות בנוגע לשאלת תום הלב נותן כלים ראייתיים בלבד, אשר בעקבותיהם ישתנה נטל ההוכחה על הנאשם או על התובע בהתאם לחזקה שנקבעה, כפי שיפורט בהמשך.
עם זאת, ניתן להשתמש בסעיף 16 בהיקש על מנת ללמוד על תום הלב המהותי של סעיף 15. כך, באמצעות החזקות הראייתיות אשר קובע סעיף 16, בהתאם לסבירות ומידתיות הפרסום, מידת אמונה באמיתות הפרסום, מידת הזהירות ובדיקת תוכן הפרסום ובאלמנטים נוספים, ניתן ללמוד על תום הלב של המפרסם.
בכל הנוגע לשינויים העתידיים להתרחש בעקבות הקודיפיקציה במשפט הפרטי (הצעת חוק דיני ממונות), לא ניכר כי ישנה השפעה ישירה על חוק לשון הרע. ישנה התייחסות בדברי ההסבר לסעיף 2 (תום לב) בהצעת החוק כי בכל שימוש בזכות יש לנהוג בתום לב, כאשר אין הגדרה של מהו בדיוק תום לב. זאת ועוד, נקבע כי מעמדו המיוחד של סעיף 12 לחוק החוזים יישמר, והוא יופיע בסעיף 99 (בדיני הממונות) תחת הוראות מיוחדות לחוזים. מכאן ניתן אולי להסיק שגם מעמדו של תום לב בחוק איסור לשון הרע הוא בעל מעמד מיוחד, חשוב דיו כדי שיהיה נפרד.
פירוט סעיף 15.
פרסום חובה או עניין אישי כשר.
כאמור, המחוקק קבע כי קיימים מצבים בהם קיים אינטרס ציבורי או פרטי בעשיית הפרסום, ועל כן הפרסום ראוי להגנה אם נעשה בתום לב ובהתאם לסעיפי החוק. המחוקק קבע מספר סעיפים אשר מתייחסים למצבים בהם קיימת חובה לפרסום, על אף חוק איסור לשון הרע, אם נעשו בתום לב. הגנות אלו פוטרות מאחריות לפרסום לשון הרע גם אם התגלה מאוחר יותר שאינם אמת וגם אם פורסמו כעובדות ולא כדעות, כל עוד המפרסמים היו תמי לב כלפי הפרסום.
ארבעת הסעיפים בחוק אשר מתייחסים להגנה המצוינת הם:
סעיף 15(2) - פרסום עקב חובה חוקית, מוסרית או חברתית.