הפרי הובא לארץ ישראל מסינגפור בשנת 1907 על ידי שמואל צבי הולצמן. בתחילה נקרא בעברית בשמו הצרפתי - פומלו. הצורה העברית הנפוצה "פּוֹמֵלָה" נטמעה בלשון הדיבור מתוך תהליך של גזירה לאחור מן הריבוי "פומלות".
גידול ושימושים.
מקורה של הפומלה הוא בדרום-מזרח אסיה, ובייחוד מלזיה, וגדלה באופן טבעי על גדות נהרות פיג'י וטונגה. משוער כי הפומלה הובאה לסין במאה הראשונה לפני הספירה. היא גדלה בדרום סין, ובמיוחד במרכז תאילנד על גדות נהר צ'ן; היא גם גדלה בטאיוואן, דרום יפן, דרום הודו, בנגלדש, וייטנאם, מלזיה, אינדונזיה, גינאה החדשה וטהיטי.
באנגלית, הפומלה נקראת גם"שֶדוֹק", (Shaddock) וזאת לאחר שקפטן אנגלי בשם זה העביר זרעים שלה לאיים הקריביים במאה השבע עשרה מן הארכיפלג המלזי. באוקיינוס השקט ובאסיה הוא ידוע כ"הזָ'בּוֹנְג", ובסינית הוא נקרא "יוֹאוּדְזִי" (柚子). בהולנדית נקרא פוֹמְפֵלְמוּס (מילולית "לימון דלעת"), משם זה נגזר השם בצרפתית "פומלו".
צבע חלקו הפנימי של הפרי נע בין צהוב חיוור לאדום, וטעמו מתוק חלש. הפומלה היא פרי ההדר הגדול ביותר, והיא מגיעה לקוטר של 30 סנטימטר ולמשקל של עד 10 קילוגרמים. קליפתה עבה, ולעיתים משתמשים בה להכנת מרמלדה.
קליפת הפומלה משמשת גם בבישול ובממתקים הסיניים. קליפות הדרים משמשות לעיתים קרובות במטבח הסיני לתיבול, במיוחד בקינוחי מרקים מתוקים.
מצפה הכוכבים ליק
מצפה הכוכבים ליק (אנגלית: Lick Observatory) הוא מצפה כוכבים בבעלותה ובתפעולה של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז. מצפה הכוכבים ממוקם בפסגת הר המילטון ברכס דיאבלו מזרחית לסן חוזה, קליפורניה, בגובה 1,283 מטרים. במצפה שישה טלסקופים שהגדול בהם בקוטר שלושה מטרים.
מצפה כוכבים זה הוא המצפה הראשון שהוקם בפסגה של הר ואויש באופן קבוע. המצפה הוקם בין השנים 1876-1886 מכספי הירושה של ג'יימס ליק שגם נקבר מתחת לטלסקופ הראשון.
סיעת יחיד
סיעת יחיד היא סיעה בכנסת בה חבר חבר כנסת אחד בלבד מתוך 120 חברי הכנסת.
בעבר, סיעת יחיד יכלה להיווצר עם קבלת תוצאות הבחירות לכנסת, בהן זכתה הרשימה במנדט בודד. אפשרות זו איננה מעשית מאז עליית אחוז החסימה בהתחלה מ-1% ל-1.5% ובהמשך ל-2% ול-3.25% כעת.
כיום האפשרות היחידה היא פרישת חבר אחד מסיעה קיימת או לחלופין פרישת כל חברי הסיעה למעט אחד. אם חבר הכנסת הפורש לא מודיע על הקמת סיעה חדשה, או שסיעתו לא מאושרת על ידי ועדת הכנסת, מוגדר חבר הכנסת חבר כנסת יחיד ואין הוא זכאי לזכויות השמורות לסיעה.
היווצרות סיעת יחיד.
היווצרות סיעת יחיד כתוצאה מהבחירות לכנסת.
לקראת הבחירות לאספה המכוננת (הכנסת הראשונה) ב-1949 נקבע אחוז החסימה על 1%, אחוז שווה ערך למעט יותר ממנדט (0.833% מהקולות). בבחירות הראשונות זכו 3 סיעות למנדט יחיד – ויצו, מפלגת הלוחמים והתאחדות התימנים בישראל (רשימה שזכתה למנדט בודד גם בבחירות לכנסת השנייה). בכל מערכות הבחירות שלאחריהן, ועד להעלאת אחוז החסימה, נבחרו שוב סיעות יחיד, למעט הבחירות לכנסת החמישית (1961), בה זכו כל הרשימות שנבחרו ב-2 מנדטים או יותר.
לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה (1992) הועלה אחוז החסימה ל-1.5%. אחוז זה הפך את האפשרות לקבלת מנדט יחיד לתאורטי במידה רבה, אך עדיין אפשרית מתמטית, כיוון שחוק בדר-עופר, שהונהג ב-1973, הקובע את חלוקת הקולות העודפים לצורך השלמת המנדטים מעניק יתרון לרשימות שזכו במספר מנדטים גבוה. בפועל, מאז עליית אחוז החסימה זכו כל הרשימות שעברו את אחוז החסימה בשני מנדטים לפחות.
בשנת 2004 הועלה אחוז החסימה ל-2%, תיקון שיושם לראשונה בבחירות לכנסת השבע עשרה (2006) והאפשרות ליצירת סיעת יחיד עם הקמת הכנסת הפכה לתאורטית לחלוטין.
מקרה ייחודי אירע בבחירות לכנסת התשיעית (1977): רשימת פיתוח ושלום הציגה ברשימתה מועמד יחיד – שמואל פלאטו-שרון. בבחירות זכתה הרשימה לכ-2% מהקולות, מספר שווה ערך לשני מנדטים. כיוון שברשימה הופיע מועמד בודד הוא נבחר כחבר הכנסת והקולות העודפים חולקו בין הסיעות האחרות. באופן תאורטי, אפשרות זו ליצירת סיעת יחיד עם הקמת הכנסת קיימת גם כיום מפני שאין בחוק הגבלה על מספר מינימלי של מועמדים ברשימה לכנסת.
התפלגות מסיעה קיימת.
כבר בכנסת הראשונה נוצרה סיעת יחיד כתוצאה מפילוג, כאשר חבר הכנסת אליעזר פרמינגר, שהתמודד מטעם הקומוניסטים העבריים ברשימה משותפת עם המפלגה הקומוניסטית הישראלית, פרש מהסיעה המשותפת והקים את סיעת היחיד הקומוניסטים העבריים. מקרה שני היה כאשר בנובמבר 1964 הודיע יונה כסה על פרישה ממפא"י וביקש מוועדת הכנסת להכיר בסיעת יחיד שלו בשם "מן היסוד". כנגד ההכרה בסיעתו טען יוסף פישר שהדבר נוגד את אחוז החסימה שכן כל חבר כנסת של מפא"י קיבל פחות מאחוז מהקולות בבחירות. בסוף נובמבר 1964 הביעה ועדת הכנסת את עמדתה שסיעה בכנסת צריכה לכלול לפחות שני חברים. ב-22 בדצמבר 1964 החליטה ועדת הכנסת בהחלטת פשרה שלא להכיר בסיעה של כסה אולם לתת לו את כל הזכויות המוקנות על ידי תקנון הכנסת לסיעות.
בכנסת השביעית כיהן דוד בן-גוריון כחבר בסיעת יחיד לאחר שחבריו לרפ"י התמזגו חזרה עם מפלגת העבודה. בכנסת התשיעית נענה משה דיין להזמנת מנחם בגין להיות שר חוץ בממשלתו ובעקבות זאת פרש מהמערך והקים סיעת יחיד.
חוקים ותקנות הייחודיים לסיעת יחיד.
הגשת אי-אמון בממשלה.
בשנת 1985 סיעת "כך" הגישה הצעה לסדר יום בעניין הבעת אי-אמון בממשלה עקב "מחדלים ביטחוניים חמורים". יושב ראש הכנסת ח"כ שלמה הלל דחה את ההצעה בטענה שסיעת יחיד, כמו חבר כנסת יחיד, מנועה מלהגיש הצעות לאי-אמון. בית המשפט נדרש לדון בנושא העקרוני תוך ניסיון להגדיר מהי סיעה. בית המשפט קיבל את העתירה וקבע כי לא ניתן למנוע מסיעת יחיד להגיש הצעת אי-אמון בממשלה לעומת חבר כנסת יחיד שלא רשאי להגיש הצעה לאי-אמון בממשלה.
חבר כנסת יחיד שהוצא מישיבה.
בדיוני הוועדות בכנסת ואף במליאה קיימת אפשרות להוציא מהישיבה חבר כנסת. אם הלז הוא חבר בסיעת יחיד, הוא יהיה רשאי לשוב לישיבה לצורך הצבעה בלבד.
התיקון לחוק בשנות ה-90.
בעקבות התרגיל המסריח, בשנת 1990, יצאו רבבות אזרחים להפגנת מחאה בכיכר מלכי ישראל כנגד סדרי השלטון הקיימים. ריבוי מקרי השחיתות (בצורת סיעות יחיד למיניהן) בעבר ועלייתם בתקופת המשבר הפוליטי הביאו לתיקון חוק יסוד הכנסת. התיקון התנה את ההתפלגות מסיעה קיימת בשליש מחברי הסיעה או בהתפלגות בהסכמה.
בנוסף לכך, כדי לשמור על כוחן האלקטורלי של המפלגות, הוחלט על הטלת סנקציות על חבר כנסת שלא יתפטר מייד עם הודעתו על התפלגות. בין השאר ייאסר עליו להתמודד במערכת הבחירות הבאה מטעם סיעתו החדשה.
ח&quot;כ יחיד
דיארבקיר
דיארבקיר (בטורקית: Diyarbakır; בערבית: دیاربکر, תעתיק מדויק: דיארבכר; בכורדית: Amed/ئامەد - אמד; בסורית: ܐܡܝܕ; ביוונית: Ἄμιδα - אמידה; בארמנית: Ամիդ - אמיד) היא עיר בדרום-מזרח טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז דרום-מזרח אנטוליה. לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir - "עיר גדולה") ובשנת 2021 אוכלוסייתה נאמדה בכ-1.79 מיליון בני אדם, זוהי העיר השלישית בגודלה במזרח טורקיה (אחרי שנלאורפה וגזיאנטפ) ואחת מהגדולות בטורקיה כולה. העיר ממוקמת על רמה של בזלת, בגדה המערבית של נהר החידקל. מן התקופה העתיקה ועד לימינו בפי חלק מעמי האזור נקראת אמד או אמיד. בתקופה העות'מאנית השתרש השם דיארבקיר. עד למלחמת העולם הראשונה חלק חשוב מתושבי העיר היו נוצרים, בעיקר ארמנים.
במחצית השנייה של המאה ה-20 אוכלוסיית העיר הלכה וגדלה על ידי התיישבות מסיבית של מוסלמים סונים, לרוב כורדים. בדיארבקיר חיה כאמור אוכלוסייה כורדית גדולה ויש שרואים בה את בירת "כורדיסטן הטורקית".
במשך כמה מאות שנים, עד שנות החמישים של המאה ה-20, חיה ופעלה בעיר קהילה יהודית. היהודים עסקו בעיקר במסחר וחלקם הגדול היו אנשים דלי אמצעים. הקהילה הקפידה על שמירת המסורת היהודית ומנהגים המיוחדים לקהילה. בני הקהילה עלו לישראל בעיקר בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20 והתיישבו ברובם בעיר ירושלים.
שם העיר.
השם הקדום של דיארבקיר, אמיד או אמידה, מוזכר עוד בימי שלטון ממלכת אשור. שם זה נשמר לאורך מאות השנים בפי תושביו הארמנים, הנוצרים האשורים, הערבים והכורדים ("אמד"). הארמנים קראו לה גם דיקרנאקרט או טיגרנאקרט לפי שם מלכם, טיגראנס הגדול מן המאה הראשונה לספירת העמים, או לפי טיגראנס אחר מן המאה ה-6, המלך טיגראנס מירבאנדוני משושלת האורונטים שלפי עדות הכרוניקן מובסס חורנאצי בנה את חומות העיר העתיקה של דיארבקיר. בתקופה הרומית וזו הביזנטית נקראה העיר "אמידה". זמן מה קיבלה את השם "קונסטנטיה" לכבוד הקיסר קונסטנטינוס הגדול ששיקם אותה. הטורקמנים הארטוקים ואק קויונלו קראו לה "אמיד השחורה" (קארא-אמיד), ייתכן, בגלל צבעם השחור של הבתים והחומות העשויים בזלת. בספר "זפרנאמה" היא נקראה "המבצר השחור" - "קארה קאלה".
ב"ספר של דדה קורקוט" וכתבים טורקים אחרים הופיעה תחת השם "קארה חמיד".
בימי הכיבושים הערבים האסלאמיים במאה ה-7,האזור התחיל להיוודע ב"דיאר בכיר", "נחלת השבט בכיר", ככל הנראה שבט ערבי. עם הזמן שם האזור הועתק בשפה הטורקית גם לעיר - דיארבקיר. חוקרים כורדים אחדים טוענים שהשם בכיר בא משבט כורדי דווקא. הנוצרים האשורים מאמינים שהשם הוא ממקור ארמי ושמשמעות השם "דייר בכיר" היא "מנזר ראשון" או מנזר הבתולה. בשנת 1937 כשלרגל סכסוכים עם הכורדים המקומיים ביקר בעיר מוסטפא כמאל אטאטורק לא אהב את ההשערות הסותרות בנוגע למקור שם העיר והחליט שהיא תיקרא בטורקית Diyarbakır -"דיארבקר", כלומר "נחלת הנחושת", משום שפע הנחושת הטמון באדמתו.