הבעיה בתוכנות מסוג זה היא שיש כל כך הרבה סוגים של מסופים (ואמולציות של מסופים) וכל תוכנת שרת משתמשת במערך תווי בקרה שונה. כדי להתגבר על כך, ספריות מיוחדות נוצרו, יחד עם מסדי נתונים הכוללים מידע על המסופים ותווי הבקרה בשימוש מסופים אלו. הספריות ומסדי הנתונים הנ"ל לעיתים קרובות יחד עם תוכנות האמולציה מכילים באגים, כך שהתנהגות התוכנה לא תמיד מדמה באופן מלא את המסוף המקורי. מכיוון שספריות אלו כתובות בקוד פתוח של יוניקס ניתן לשנותן כדי למנוע תקלות מסוג זה. בשנים האחרונות, עליית המעבר לממשק משתמש גרפי המעיטה את ההתעסקות בספריות ואמולציות של מסופים ועיכבה את המאמצים לניפוי באגים בהן. כל זאת הוביל לשמישות מועטה של רבות מהתוכנות המבוססות טקסט.
רג'יו די קלבריה
Caudata
Urodela
מתאוס פסיון
מתאוס-פסיון (בגרמנית: Matthäuspassion) או "הפסיון על פי מתי", 244 ברשימת יצירות באך, היא אורטוריה מאת יוהאן סבסטיאן באך, לקולות סולו, מקהלה כפולה ותזמורת כפולה, לליברית מאת פיקאנדר (כריסטיאן פרידריך הנריצי). היצירה כתובה לפרקים 26 ו-27 של הבשורה על-פי מתי, בשילוב כוראלים ואריות.
תולדות היצירה.
המתאוס פסיון של באך נכתב, ככל הנראה, בשנת 1727. רק שניים מבין ארבעת (או חמשת) הפסיונים שכתב באך שרדו; השני הוא יוהנס פסיון. מתאוס פסיון בוצע לראשונה ביום שישי הטוב (יום שישי שלפני הפסחא) של שנת 1727 או 1729 בכנסיית תומאס בלייפציג, שם היה באך מדריך המקהלה. הוא הכניס בו שינויים בשנת 1736 וביצע אותו שוב ב-30 במרץ 1736, הפעם בתוספת שני עוגבים לכלי הנגינה.
המתאוס פסיון לא נשמע מחוץ ללייפציג עד 1829, כשפליקס מנדלסון ביצע גרסה מקוצרת שלו בברלין וקצר שבחים רבים. מבצע השבת המתאוס פסיון לחיים בידי מנדלסון הביא את המוזיקה של באך, בייחוד יצירותיו רחבות היריעה, לידיעת הציבור הרחב וקהל אנשי המוזיקה והחוקרים. ההתפעלות שעוררו אז עומדת בעינה עד עצם היום הזה.
מבנה היצירה.
יצירות בארוק מוזיקליות על פי הפסיון נעשו שכיחות בסוף המאה ה-17. כמו פסיונים אורטוריים אחרים, המוזיקה של באך מציגה את הפרקים 26 ו-27 מתוך הבשורה לפי מתי בפשטות יחסית, תוך שימוש בעיקר ברצ'יטטיבים, בעוד שאריות ואריוזי נכתבו לטקסטים חדשים, המתייחסים לאירועים השונים בסיפור הברית החדשה.
שני היבטים נבדלים במוזיקה של באך נובעים מיצירותיו הכנסייתיות האחרות. האחת היא מתכונת המקהלה הכפולה, שאותה לקח מהמוטטים למקהלה כפולה שלו עצמו, ומשפע המוטטים הדומים של מלחינים אחרים, שבהם נהג לפתוח את טקסי התפילות של ימי ראשון בכנסייה. ההיבט השני הוא השימוש הנרחב בכוראלים, המופיעים בהרמון המסורתי לארבעה קולות, מובלעים באריות ובצורת קנטוס פירמוס בפרקים פוליפוניים גדולים – ראויים לציון הם הכוראל
O Mensch, bewein dein’ Sünde groß, שמסיים את המחצית הראשונה של הפסיון (באך השתמש, למעשה, בפרק זה לראשונה בגרסת היוהנס פסיון משנת 1724), והמקהלה הפותחת, Kommt, ihr Töchter, helft mir klagen ("בואנה בנות, השתתפנה בקינתי"), המהווה את אחת מפסגות הפוליפוניה בספרות המוזיקה, שם קו ה-ripieno, (קו סופרן אשר ביצירה זו מושר בדרך כלל על ידי מקהלת ילדים), מצטרף בשירת בית מן הכוראל O Lamm Gottes, unschuldig ("הו שה האלוהים, נקי מאשמה").
הטקסטים המשולבים.
האריות, לטקסטים מאת פיקאנדר, משולבות בפרקי טקסט מן הבשורה, ושרים אותן סולנים בליווי כלי מגוון, טיפוסי לסגנון האורטוריה. בניגוד לאריות, הטקסטים של הכוראלים הם טקסטים ישנים שכבר היו בשימוש בכנסייה - לרוב הכוראלים היה מספר רב של בתים - ופיקאנדר רק בחר באופן מחוכם בתים המשתלבים בסיפור העלילה, מפרשים אותו ומתייחסים אליו.
הטקסטים המשולבים נותנים פרשנות תאולוגית ואישית לטקסטים מתוך הבשורה על-פי מתי. רבים מהם שופכים אור על סבלו של ישו, כמו הכוראל Ich bin’s, ich sollte büßen ("אני הוא זה שנועד לסבול ולהישלח לגיהנום"), האריה לאלט Buß und Reu (המתארת תשוקה למשוח את ישו בדמעותיה), והאריה לבס Mache dich, mein Herze, rein (הצעה לקבור את ישו במו ידיו). ההתייחסות לישו היא במקרים רבים כ"ישו שלי", במיטב מסורת הפייטיזם הגרמני. המקהלה עוברת לסירוגין מהשתתפות בסיפור המעשה לבין פרשנות העלילה כצופים מן הצד.
כטיפוסי ליצירות שנכתבו על פי הפסיון, אין אזכור של התחייה בטקסטים הללו. בעקבות אנסלם מקנטרברי, הצליבה עצמה היא התכלית והמקור לגאולה; הדגש הוא על סבלו של ישו. הכוראל O Lamm Gottes משווה את צליבת ישו למעשה הקרבת האיל הפולחנית בתנ"ך ככפרת חטאים, נושא המוצא חיזוק בכוראל המסיים את המחצית הראשונה,
O Mensch, bewein dein’ Sünde groß ("בן תמותה, שא קינה על גודל חטאך").
סגנון הלחנה.
הרצ'יטאטיבים של באך קובעים את הלך הרוח לקטעים מסוימים על ידי הבלטת מילים טעונות רגשית כמו "לצלוב" "להמית" או "להתאבל" במלודיות כרומטיות. ספט-אקורדים מוקטנים ומודולציות פתאומיות מלווים את נבואותיו האפוקליפטיות של ישו. דוגמה בולטת נוספת לציור מילים היא העובדה שמבין כל הדמויות המשתתפות בסיפור, דמותו של ישו היא היחידה שהרצ'יטטיבים שלה מלוּוים בכלי מיתר (כל הדמויות האחרות מלוות רק בקונטינואו). אבל באחד מרגעי השיא של העלילה, כשישו הצלוב קורא (ובעברית) "אלי, אלי, למה עזבתני", קולו מהדהד בחלל ללא ליווי המיתרים, כהדגשה לתחושתו של ישו כי אלוהים נטש אותו. דוגמה מוכּרת אחרת מופיעה בקטע המקהלה המסיים, שבו ארפז'ים יורדים בקונטינואו מסמלים את ההורדה מן הצלב ואת קבורתו של ישו; אלמנט זהה מופיע גם בקטע המקהלה החותם את היוהנס פסיון, ומעביר סימבוליקה דומה.
קישורים חיצוניים.
[[קטגוריה:אורטוריות]]
[[קטגוריה:יצירות מאת יוהאן סבסטיאן באך]]
[[קטגוריה:מוזיקה כנסייתית]]
[[קטגוריה:יצירות ליטורגיות]]
דגל יוטה
דגל מדינת יוטה מציג את חותם יוטה מוקף במעגל מוזהב במרכז רקע כחול. סמל יוטה מציג עיטם לבן-ראש עומד על שישה חצים מעל כוורת אשר משני צידיה דגלי ארצות הברית. מעל לכוורת נמצא הכיתוב "תעשייה" ומתחתיו שם המדינה יוטה, כשמתחתיה המספר 1847, היא השנה שבה בריגהם יאנג הוביל את המורמונים ליוטה. מתחת ל-1847 מופיע 1896, היא שנת הצטרפות יוטה לארצות הברית.
היסטוריה.
הדגל קיבל מעמד רשמי בחוק מ-1913, שהתבסס על סמל המדינה שהתקבל ב-3 באפריל 1896. החוק הגדיר את הדגל כ"כחול, וסמל המדינה במרכז". המעגל המוזהב נוסף לאחר מכן.
ב-1922, הוגש למושל יוטה דגל שנתפר באופן שגוי: התאריך 1847 היה מתחת למגן שמופיע בסמל המדינה במקום להיות עליו, וחמור מכך, המגן היה כחול כצבע הדגל במקום לבן כפי שמופיע בסמל. ככל הנראה, כל הדגלים שיוצרו מאז התבססו על העיצוב השגוי. רק ב-2011, לאחר שהניפו את הדגל הלא נכון במשך כמעט 89 שנים, אזרח בשם ג'ון הרטוויגסן שם לב לבעיה, והפנה את תשומת לבה של חברת בית המחוקקים של יוטה. אותה נציגה הגישה הצעת חוק שתחייב את כל יצרני הדגלים לייצר את הדגל לפי החוק המקורי מ-1913, אם כי לא תאסור על הנפת הדגל השגוי. החוק אושר פה אחד ב-16 בפברואר 2011 והדגל המחודש הונף על הקפיטול של מדינת יוטה ב-9 במרץ.
ספרנבולו
ספרנבולו (בטורקית: Safranbolu; ביוונית: Σαφράμπολη - ספרמפולי) היא עיירה בנפת קרביק במחוז הים השחור שבצפון-מערב טורקיה. בשנת 2021 אוכלוסייתה נאמדה ב-69,449 איש. שמה של העיירה בא מהמילה ספרן (Safran) שפירושה זעפרן בטורקית, עדות להיותה מרכז לגידול ולמסחר בתבלין בעבר. בשנת 1998 הוכרה ספרנבולו כאתר מורשת עולמית, הודות לריכוז מרשים של 1,008 מבנים היסטוריים הבנויים בסגנון עות'מאני מסורתי, והעשויים עץ ואבן.
היסטוריה.
קברים חצובים בסלע שנמצאו באזור ספרנבולו מעידים על התיישבות אנושית במקום בו שוכנת העיר כבר בתקופה הפרהיסטורית. מאוחר יותר שכן באזור מקדש רומאי. היישוב הנוכחי התפתח כצומת מסחרי לאחר הכיבוש הטורקי במאה ה-11, ובמאה ה-13 הוא היה לנקודה חשובה בדרך השיירות שחצתה את אסיה הקטנה ממזרח למערב. מתקופה זו שרדו המסגד הישן, המרחצאות העתיקים ומדרסת גאזי סוליימאן פאשה (Gazi Süleyman Paşa Medresesi) שהוקמו כולם ב-1322.
במאה ה-17 עלתה חשיבותה של העיר והשוק המרכזי הורחב על מנת לענות על צורכיהם של הסוחרים שחלפו דרכה. מתקופה זו ניצבים בעיר חאן ג'ינג'י האנה (Cinci Hanı) שבו 60 חדרי אירוח (1648-1640), מסגד קפרילי מהמט פאשה (Köprülü Mehmet Paşa Camii) שנבנה ב-1661 ומספר מבנים נוספים שבהם חנויות, אורוות ומרחצאות.
במאות ה-18 וה-19, התבססה בעיירה אוכלוסייה אמידה שבנתה בה אחוזות ומספר תושביה עלה בצורה חדה. באותה תקופה כרבע מהתושבים היו יוונים, אך רובם עזבו במסגרת הסכם לוזאן שקבע את חילופי האוכלוסין בין טורקיה ליוון לאחר מלחמת העולם הראשונה. שינויים בדרכי המסחר והופעת הרכבת הביאו את שגשוגה המסחרי של העיר לסופו בתחילת המאה ה-20. העיר שקעה לשפל כלכלי עד שהוקמה בקרביק השכנה תשלובת מפעלי פלדה, שסיפקה מקומות עבודה לתושבי העיר.
אתר מורשת עולמית.
העיר מחולקת לארבעה רבעים - אזור השוק במרכז העיר המכונה צ'וקור (Çukur - "החור", בשל מיקומו בחלקה התחתון של העיר), רובע קרנקיי (Kıranköy), רובע באלאר (Bağlar) והאזור המודרני שאינו חלק מהכרזת ארגון אונסק"ו.