המערה מורכבת מגלריה בודדת הנמתחת לאורך 360 מטרים הפתוחה למזרח. הציורים במערה אופייניים לאזור ונמצאו בחמישה מקומות. הראשון, כ-118 מטרים מהכניסה בצד שמאל, ראש סוס מצויר בקו שחור. משטח הציור הגדול ביותר נמצא במרחק 240 מטרים מהכניסה בצד ימין, וכולל לאורך כ-20 מטרים כ-50 דמויות חרוטות או מצוירות בעיקר באדום, ובצהוב בהיר ואחת הדמויות בשניהם. כמו כן יש גם שפע של סימנים אדומים כמו נקודות, קווים, קווים מקבילים וצורות דמויות אלה, האופייניות גם למערות בקנטבריה ובחלק הצרפתי של הרי הפירנאים. בסך הכל מצוירים במערה 18 ביזונים, 8 סוסים, שלושה איילים, 2 ממותות, וחריתה יוצאת דופן של דג. הממותות צבועות באדום, שלפי איכות הציור נוצרו קודם לציורי הביזונים ומשערים כי הן משלהי התרבות הסולוטרנית (שיטה לסיתות כלי אבן שהייתה נפוצה לפני כ-18,500 שנים).
תיארוך הציורים נתון במחלוקת. הכומר והארכאולוג הצרפתי אנרי בריי (Henri Breuil; 1961-1877) טוען שהם צוירו בכמה שלבים. ההיסטוריון והארכאולוג הספרדי פרנסיסקו חאוויר פרס פורטאה (Francisco Javier Pérez Fortea) טוען שהיו שני שלבים, ואחרים טוענים כי צוירו ברצף מאמצע ועד שלהי התרבות המגדלנית (לפני כ-16,500 ל-14,000 שנים) בתקופה הפלאוליתית העליונה. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 בוצע פעמיים תיארוך על ציור בשחור של אייל באמצעות שיטת AMS (Accelerator mass spectrometry) והתקבלו תיארוכים סביב 10,100 לפנה"ס, מאוחר בהרבה מהתיארוכים המקובלים, ולכן תוצאות אלו אינן מקובלות על החוקרים.
רמזים (סיבוב הופעות)
רמזים הוא סיבוב הופעות של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה אשר נתמך על אלבומה "רמזים" והתקיים ברחבי ישראל ובארצות הברית. המופע עלה בשנת 2008 והסתיים בשנת 2010. הוא נמשך כשלוש שנים וכלל כ-250 הופעות.
רקע.
בינואר 2008 יצא לאור האלבום "רמזים", בהפקתו המוזיקלית של עברי לידר. האלבום יצא אחרי שנה קשה שעברה על ריטה, שכללה פרידה מחברת התקליטים "הליקון" וכן פרידה מתוקשרת מבעלה רמי. עם צאתו של האלבום התראיינה ריטה בספיישל מיוחד בערוץ 2, בו היא דיברה בגילוי לב נדיר על אחת השנים הטעונות בחייה, הראיון זכה לנתוני רייטינג גבוהים.
האלבום מתאפיין בקו שקט, מאופק ועדין שלא אפיין את אלבומיה הקודמים. כסינגלים ראשונים יצאו השירים: "אני גרה מול המים" שכתב יוסי בנאי והלחינה ענבל סמדר, "אחרי שאהב" שהלחין קלינשטיין למילים של יהונתן גפן, "הפעם" שכתב והלחין עברי לידר, ו-"מחכה" שהלחין עידן רייכל למילים שלה. "מחכה" זכה להצלחה גדולה והיה תקופה ארוכה השיר המושמע בישראל ועמד בראש כל מצעדי תחנות הרדיו, בהמשך יצאו גם "האם היית" שהלחין קלינשטיין למילים של נועה גולנדסקי, "סוף העונה" שכתבו אלי מורנו ועילי בוטנר ו"היינו גדולים" שכתבה רחל שביט והלחין קלינשטיין. בתוך שבועיים בלבד הגיע האלבום למעמד אלבום זהב וכחודשיים מרגע צאתו הגיע למעמד אלבום פלטינה עם מכירות של למעלה מ-50,000 עותקים, נתון נדיר לתעשיית המוזיקה הישראלית של אותם שנים.
ביולי 2008 במסגרת תוכנית סיום העונה של חדשות הבידור "Y בעשר", הוכתרה ריטה כאשת השנה בעקבות ההצלחה הגדולה והשינוי בחייה האישיים והמוזיקליים. בסוף אותה שנה נבחרה ריטה לזמרת השנה בארבעה מצעדי תחנות רדיו שונים. כמו כן, פורסם כי "רמזים" הוא האלבום הנמכר ביותר בישראל בשנת 2008 ושהיא האמן המושמע ביותר ברדיו בישראל בשנת תשס"ח.
רשימת השירים.
רשימת השירים מתוך ההופעה ה-100, שהתקיימה בשנת 2008 בקיסריה ושודרה בגלי צה"ל:
ביקורות.
יוסי חרסונסקי ביקר באופן חיובי את המופע: "היא לא צריכה להשתנות. אין כמו ריטה לעשות הכי טוב את ריטה. אני נסוג מכל דרישותיי הקודמות. תנו לריטה להיות ריטה. כמו שיש לתת לרביץ להיות רביץ...זוהי ריטה גם של שירים שהיא שרה מתוך עצמה. אבל בעיקר עדיין שרה ברחובות. בלי רמזים. הכל גלוי. ככה הקהל רוצה להתרגש איתה. שרה איתו ברחובות, על הבמה, ונותנת את כ ו ל ה".
גם יובל אברמוביץ' ביקר באופן חיובי את המופע: "ריטה מחודשת ומשובחת. בלי רקדנים בלי פירוטכניקה בלי עיבודים פומפוזיים. הקהל מאוהב בנטו הבשל הזה ומגיע בהמוניו, מחבק בחום, משליך זרי פרחים וממתין מחוץ לאולם בתקווה לזכות בחיבוק. האולמות שבהם היא מופיעה מלאים עד אפס מקום חודשים קדימה. רמזים הוא מופע המשאיר את הקהל דרוך לכל אורכו עד לסיום שכולו חגיגה אחת גדולה. אלבומה הנוכחי "רמזים" מכר תוך עשרה שבועות מעל חמישים אלף עותקים...".
האישה ששרה (סרט)
האישה ששרה (ברוסית: Женщина, которая поёт) הוא סרט סובייטי משנת 1978. מלודרמה מוזיקלית וביוגרפיה למחצה של אלה פוגצ'ובה, שם מיוצגת הגיבורה תחת שמה של אנה סטרלצובה; שמספר על גורלה של זמרת פופ. כמה פעמים יש לה רצון לעזוב את הבמה, שכן נראה לה שאין לה חומר שעליו תוכל לחשוף באופן מלא את הכישרון שלה. אבל היא מחפשת ומוצאת את הסגנון שלה, הז'אנר שלה, השירים שלה. היא עוברת מסלול חיים קשה: נפרדת מבעלה, הופכת לאמא ולבסוף חווה תחושה חזקה.
הסרט יצא בבתי קולנוע של ברית המועצות בסוף פברואר 1979. על פי תוצאות הפצת הסרטים הסובייטים משנת 1979, הסרט זכה במקום הראשון, ומשך אליו 55 מיליון צופים, ווהשחקנית הראשית אלה פוגצ'ובה זכה בתואר "השחקנית הטובה של השנה" על פי משאל שנערך במגזין "המסך הסובייטי". "האישה ששרה" תופס את המקום ה -27 בהיסטוריה ההפצה של הקולנועית הסובייטית.
לאחר יציאת הסרט, הסרט זכה לביקורות וסקירות רבות בעיתונות הסובייטית - חיוביות ושליליות כאחד - ועורר ויכוח סוער בחברה, אך לא כל כך סביב הסרט, אלא סביב אלה פוגצ'ובה.
סורת אל-ע'אשיה
סורת אל-ע'אשיה (בערבית: الغاشية) היא הסורה ה-88 בקוראן, והיא מונה 26 פסוקים.
שם הסורה נגזר מהפסוק הראשון שמופיע בה. יש האומרים שמשמעות שם הסורה היא "המאורע הנורא", בעוד אחרים פירשו זאת כ"חזון המכסה".
תוכן הסורה.
פסוקים 1–7 מדברים על עונשם של הלא מאמינים בגיהנום.
פסוקים 8–16 מתארים את שכרם של המאמינים בגן העדן.
פסוקים 17–21 מתארים דברים שונים שלכאורה נבראו על ידי אללה.
פסוקים 21–24 שוב דנים בעונש הגיהנום.
פסוק 25 מכריז על חזרתו העתידית לכאורה של האדם אל בוראו.
הסורה בחדית'.
ישנו חדית' שבו נאמר כי זה אשר קורא את הסורה הזאת באופן עקבי בתפילותיו, יזכה לכאורה בחסדו של האל גם בעולם הזה וגם בעולם הבא, ויזכה להגנה מפני הגיהנום.
בחדית' אחר נאמר שמוחמד נהג לקרוא את הסורה הזאת בתפילות החג.
אנה הנטינגטון סטנלי
אנה הנטינגטון סטנלי (באנגלית: Anna Huntington Stanley; 20 באפריל 1864 - 25 בפברואר 1907) הייתה אמנית אמריקאית אימפרסיוניסטית, ציירה באירופה אמריקה ואסיה.
ראשית חייה.
אנה סטנלי נולדה בכפר קטן במחוז גרין באוהיו. היא נולדה במהלך השנה הרביעית של מלחמת האזרחים האמריקאית. באותה שנה סיים אברהם לינקולן את כהונתו הראשונה כנשיא, הגנרל ויליאם טקומה שרמן פתח בקמפיין שלו, ואביה של אנה, גנרל בצבא האמריקני דייוויד סלואן סטנלי נפצע בקרב.
אנה טופלה על ידי אמה, אנה מריה,עם שישה אחים נוספים. הקריירה הצבאית של אביה העבירה את משפחת סטנלי מספר פעמים בשנים שלאחר מלחמת האזרחים - הם עברו לדרום דקוטה, מישיגן, ניו יורק, טקסס וושינגטון הבירה. למרות חייהם הדינמיים המחויבות של הוריה לטפח ולחנך את ילדיהם, הוא הישג גדול והמשפחה נותרה אינטימית ועמידה. הסביבה הזו היא שייצרה את יכולתה של אנה לפרש את העולם שסביבה באמצעות האמנות שלה.
אנה סטנלי בילתה את שנות לימודיה בתיכון בניו יורק, שם למדה באקדמית הנשים של באפלו וצוינה על כישוריה בציור. אנה קיבלה הדרכה אצל הצייר אמי מרשנט פרנהאם ( 1845-1922) שלמד באקדמיה המלכותית של בוואריה ובאקדמיה במינכן אצל פרנק דובנק. היצירה של פרנהם כוללת נופים, שצוירו לרוב בשעות אחר הצהריים המאוחרות, המתארות סצינות דמדומים, והיוו השפעה רבה לרבים מהנופים של אנה.
הישגיה הוכרו כאשר אחד מציורי העט והדיו שלה נבחר לעיצוב הכריכה על ספר שפורסם על ידי נשות האקדמיה.
בסתיו 1882 עברה אנה לפילדלפיה כדי להמשיך את לימודיה באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה ולשפר את שליטתה בדמות האנושית. היא השתתפה בהרצאות אנטומיה ולמדה רישום ופיסול אצל תומאס אייקינס (1844-1916) ותומאס אנשוץ ( 1851-1912) עד אביב 1885. במהלך תקופה זו פגשה גם את האמנית משיקגו, פאולין דון רודולף, תלמידה לשעבר של בית הספר לאמנות בשיקגו, שלוותה את אנה לאירופה.
שנות אירופה.
בשנת 1887 אנה מלווה באמה וחברתה, לנה, נסעה לוונציה ואחר כך לפריז, שם נרשמה לאקדמיה ז'וליאן. הן התגוררו ברובע הראשון של פריז בסמיכות לגני טווילרי ומוזיאון הלובר. ההתכתבויות המשפחתיות שרדו, כולל איורים, שמתארים את החוויות שהיו להן בזמן שהיו בפריז. מכתבים אלה כוללים תיאורים של עבודותיה, נושאים הכלולים ביצירות אמנות והערות על ביקורות שהתקבלו ממדריכיהן.
בהדרכתם של גוסטב קלרנס רודולפה בולנגר וז'ול-ג'וזף לפבר, אנה הפיקה רישומי פחם פיגורטיביים ולא ציורים. שניהם היו אמנים נערצים. לפבר נודע בזכות דיוקנאותיו והעירומים המוקפדים שצייר. גוסטב בולנגר, אף הוא צייר דיוקנאות, היה ידוע בעיקר בזכות נושאיו הקלאסיים. כמה מתלמידיו האחרים כללו את צ'יילד האשאם, ג'ורג' היצ'קוק, פרדריק ויליאם מקונוני, גארי מלצ'רס, וילארד מטקלף, אליזבת נורס, רוברט לואיס ריד ואדמונד צ'ארלס טרבל. סביר להניח שהמודעות למוניטין של המנטורים שלה משך אותה אליהם. במכתב אחד היא כתבה כי היא קיבלה "ביקורת חריפה" ובכל זאת אמרה שהיא "הוגנת ומלמדת".