הצבא הקונטיננטלי סבל במהלך שנת 1776 תבוסות רבות בניו יורק ונאלץ לסגת דרך ניו ג'רזי לפנסילבניה. המורל בצבא היה נמוך, ועל מנת לסיים את השנה בנימה חיובית, תכנן גנרל ג'ורג' וושינגטון, המפקד העליון של הצבא הקונטיננטלי, תוכנית לחצות את נהר דלאוור בלילה שבין ה-25 ל-26 בדצמבר ולהקיף את חיל המצב ההסיאני בטרנטון.
מכיוון שהנהר היה קפוא ומזג אוויר נעשה חמור, הייתה חציית נהר הדלאוור פעולה מסוכנת במיוחד. שני גדודים לא הצליחו לחצות את הנהר, ונשארו בגדה המערבית שלו, משאירים את וושינגטון עם כ-2,400 אנשים בלבד תחת פיקודו. הצבא צעד 14 קילומטרים דרומה, לטרנטון. מכיוון שהצבא הקונטיננטלי היה במגמת נסיגה מתמשכת במשך החודשים שקדמו לקרב, לא חשש חיל המצב ההסיאני מפעולת פתע מאחוריהם, והוריד את רמת השמירה על המקום. בנוסף, לא היו להם מוצבים או סיורים על פני שטחים נרחבים באזור. כוחותיו של וושינגטון הפתיעו אותם, ולאחר התנגדות קצרה אך עזה, נכנעו רוב ההסיאנים. כמעט שני שלישים מתוך 1,500 חיילי המצב ששהו שם נפלו בשבי, ורק מעטים הצליחו לברוח.
למרות קוטנו של הקרב מבחינה מספרית הייתה לו השפעה רבה בקרב אנשי המושבות המורדות, שהניצחון האמריקני עודד אותם להמשיך במרד. הניצחון היה דרמטי במיוחד על רקע המצב הקשה בו היה נתון הצבא הקונטיננטלי, שעמד לפני קריסה מוחלטת. בנוסף, הניצחון נתן כוח לוושינגטון, אשר אף על פי שיכולתו לעמוד במצב הנתון הייתה מדהימה - הוא לא היה חתום אף לא על ניצחון אחד משמעותי. על רקע הפקפוקים ההולכים וגוברים במנהיגותו של וושינגטון כמפקד הצבא, ואף ביכולתו של הצבא הקונטיננטלי עצמו לנצח את הכוחות הבריטיים, היה הניצחון הזה קריטי ביותר. הניצחון גם עודד את המתנדבים לצבא להאריך את משך גיוסם, ומשך מתנדבים נוספים.
מערכות ניו יורק וניו ג'רזי
הנרי קלינטון
גנרל סר הנרי קלינטון, חבר מסדר האמבט (באנגלית: Henry Clinton; 16 באפריל 1730 - 23 בדצמבר 1795) היה קצין בצבא הבריטי ופוליטיקאי, הידוע בעיקר בגלל שירותו כגנרל במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית.
הגיע לבוסטון במאי 1775, ומשנת 1778 עד שנת 1782 היה המפקד העליון של הכוחות הבריטיים בצפון אמריקה.
בנוסף לשירותו הצבאי, היה חבר פרלמנט במשך שנים רבות, בזכות השפעתו של בן דודו, הנרי קלינטון, הדוכס השני של ניוקאסל.
בסוף ימיו, מונה קלינטון למושל גיברלטר, אך מת לפני שנכנס לתפקידו.
מועדון ספורט חיפה רובי שפירא
בתי נחושת (ישראל)
במהלך העלייה החמישית הוקמו בארץ ישראל מספר בתים טרומיים שחלקם היו בתי נחושת.
בתים אלו נבנו על ידי "החברה הגרמנית לבתי נחושת בע"מ" (Deutsche Kupferhaus - Gesellschaft m.b.H), שהוקמה על שרידי חברת "הירש מפעלי נחושת ופליז" של זיגמונד הירש, בגרמניה. רעיון בניית הבתים מנחושת לא היה חדש. פיתוחם החל מסוף שנות ה-20 של המאה העשרים, והתאים לגישות האדריכלות המודרנית שהחלו תופסות תאוצה בגרמניה. ב-1922 נערכה בגרמניה תחרות תכנון בניינים מודולריים. ולטר גרופיוס זכה בתחרות ובבנייה זכתה חברת הירש. כדרכם של אדריכלים מודרניסטיים הם היו אחראים על מכלול שלם לבית כולל ריהוט, אבזור, קישוט וכיוצא בזה. הקירות היו מוטבעים מראש וצבועים, גודלי החדרים היו אחידים בגודלם והבידוד נעשה בעזרת אלומיניום ואזבסט.
בשנות ה-30 אסרו השלטונות הגרמניים להוציא כספים מגרמניה, אך ציוד זה או אחר הותר להוצאה. עולים בעלי כספים בגרמניה חיפשו אפיקים על מנת לממש את רכושם ולהכלל בהסכם העברה שנחתם ב-1933 ואיפשר ליהודים להעביר רכוש שנקנה בגרמניה לתחומי המנדט הבריטי. כך תוכננו שלדי פלדה על ידי ברונו קליצקי ודב איתן, נבנו בגרמניה במפעל בהלר ויובאו לארץ. סוג בתים אחר היו צריפי עץ שכמו בתי הנחושת יוצרו בגרמניה ויובאו ארצה.
רנה שוורץ, חותנו של הירש, קנה את הזכויות על בתי הנחושת, שינה את שמם לשמות "ארצישראליים" כ-"שרון" ו"חיפה". והחל לשווק מחדש את בתי-הנחושת. הבתים נקנו בגרמניה בחלקים, הובאו באונייה והורכבו מחדש. הערכות כללו את כל שצריך לבית מודרני - חלונות, דלתות, חיבורי חשמל (תוצרת AEG), קירות צבועים, תחריטים על הקירות דמויי טפטים, תריסים נגללים, חלונות פנימיים לסירקולציה של אוויר, חימום מרכזי ורעפים שטוחים. המחיר נע בין 6550 מארק לדגם הזול ל-19450 מארק לדגם היקר. כמו כן ניתן היה להוסיף, תמורת תשלום, דלתות פנימיות נוספות או חלונות כפולים וארונות קיר.
על פי פרסומי היצרן ניתן היה לבנות את הבתים מחדש ביום עבודה אחד, אך ככל הנראה, וגם משיקולים טופוגרפיים, הבנייה נמשכה זמן רב יותר. הבתים הצדיקו את פרסומם כמבודדים, למעט בעיות ייצור בגגותיהם (כתוצאה מהשמש המזרח תיכונית). הבריטים ראו בבתים אלו בתים זמניים (בדומה לצריפי עץ) וככאלו ניתנו להם רישיונות זמניים לשנה.
הבית הראשון שהובא לארץ בשנת 1933 הוקם על ידי משפחת רוקנשטיין בצפת.
על פי גילברט הרברט נרכשו לחיפה כ-11 בתים כאלה. בית בצפת, בית בפתח תקווה שנמכר מיד כחומר נחושת, ובית או שניים ברמת גן. רוב הבתים נהרסו (וחלקם עלה באש). הבתים ששרדו הוגדרו כבתים לשימור.
נכון ל-2017 בחיפה נמצאים הבתים ברחוב החורשה 9 (בית אלכסנדר גרונדמן), ברחוב לאונרדו דה וינצ'י 5 (בית זלמה שונפלד), וברחוב תל מאנה 20 (בית ד"ר (למשפטים) טוכלר).
בתים נוספים שהיו בחיפה היו בית נוימן הוקם בדרך הים 147 שנשרף, ברחוב התמר 3 הוקם בית קליסקי (מאוחר יותר נאומן) שנשרף באפריל 2003 (ערב ליל הסדר), וברחוב סמולנסקין 23, בית ד"ר אלפרד שמוקלר, רופא בית הספר הריאלי. הבית שימש לתקופה קצרה כמעון לילדים חשוכי מרפא. הבית נהרס ב-1972.
לסלי פיליפס
לסלי סמואל פיליפס, CBE (באנגלית: Leslie Samuel Phillips; נולד ב-20 באפריל 1924) הוא שחקן אנגלי שהתפרסם בסרטי קולנוע בשנות החמישים של המאה העשרים. הוא נהג לגלם דמות של אנגלי נעים הליכות ושובה לב עם מבטא מוגזם של המעמד הגבוה בסגנון של הקומיקאי טרי תומאס. אחר שזכה להצלחה בסדרת סרטי "Carry On" בקולנוע ובסדרת סרטי "הרופא" המשיך להופיע בתפקידי רבים בקולנוע בהם בסרטי הארי פוטר ובקומדיות מצבים בטלוויזיה כמו גם על במת התיאטרון.
ביוגרפיה.
בניגוד לדימוי הפומבי של פיליפס הוא הגיע מרקע של עוני. פיליפס נולד בטוטנהאם שבצפון לונדון, בנם של ססיליה מרגרט ושל פרדריק סמואל פיליפס שעבד בחברה לייצור תנורים באדמונטון. האוויר המזוהם בגופרית שבבית החרושת גרם לפרדריק למחלת לב ולבצקת, שהביאו למותו בגיל 44. בשנת 1931 עברה המשפחה לצ'ינגפורד אז באסקס והיום חלק מלונדון רבתי. פיליפס למד שם בבית ספר יסודי לארקסווד.
אמו היא זו שהחליטה לשלוח אותו לאקדמיית איטליה קונטי לשיעורי הגייה כדי שייפטר מהמבטא הקוקני הטבעי שלו. באותה תקופה מבטא בולט היה מכשול רציני למי ששאף להיות שחקן. בעקבות לימודיו היה פיליפס המפרנס העיקרי של המשפחה כבר בגיל 14, וחסך מאימו חיי עוני.
קריירה.
הופעת הבכורה של פיליפס בסרט קולנוע הייתה בהיותו ילד בשנות השלושים של המאה העשרים. הוא השחקן היחיד שעודו בחיים ששיחק באולפני הקולנוע "פיינווד סטודיוס" בשבוע הראשון של הפתיחה בשנת 1936. בווסט אנד היה פיליפס שחקן מחליף של בינקי בומונט ושל ה. מ טננט . ב-1938, בהיות בן 14, הופיע פיליפס יחד עם גריים מיור במחזה "Dear Octopus" בווסט אנד. במהלך מלחמת העולם השנייה הופסקו המופעים לעיתים קרובות בגלל צופרי האזעקות, ופיליפס נזכר באוטוביוגרפיה שלו "הצופים היו מתנדפים לעבר מרתפים ותחנות של רכבת תחתית". בגיל 16 שיחק פיליפס בדמות נער רחוב בסרט "הגנב מבגדאד" משנת 1940.
ב-1942 גויס פיליפס וקודם לדרגת רב-טוראי משנה בחיל התותחנים המלכותי. בזכות המבטא של המעמד העליון שרכש לעצמו הוא נשלח לקורס קצינים בקאטריק, וקיבל דרגת לֵיטננט שני ברגימנט הארטילריה המלכותי. באוטוביוגרפיה שלו הוא מתאר שסוללת הנ"מ שלו השמידה טילי V-1 גרמניים רבים ששוגרו לעבר בריטניה. ב-1944 הועבר לחיל רגלים של דרהאם, אבל מאוחר יותר הוכרז בלתי כשיר לשירות בגלל מחלה נוירולוגית שגרמה לו לשיתוק חלקי. בתחילה נשלח בטעות לבית חולים פסיכיאטרי, אבל אחר כך נשלח לטיפול בבית חולים מתאים למצבו.
אחרי שהשתחרר בדרגת לוטננט בדצמבר 1944, שיחק פיליפס בהתחלה בתיאטראות ובאולמות מיוזיק הול קודרים ושורצי עכברושים בצפון אנגליה. השינוי בקריירה שלו קרה בשנות החמישים של המאה העשרים, אז החל לשחק בדמות האנגלי הסטריאוטיפי. ב-1944 הופיע בסדרת הטלוויזיה "רובין הוד" בכיכובו של ריצ'רד גרין. התפקיד הראשי הראשון שלו בטלוויזיה היה ב-1952 בסיטקום "אשתי ז'קלין". קולו המפתה היה הסמל המסחרי שלו, כמו גם אמרות הכנף שהתבססו על אלה של השחקן טרי-תומאס. השניים הופיעו יחד בפיילוט , סדרה שכל ההקלטות שלה אבדו מאז. הוא הופיע בשלושה מסרטי "Carry On" והם: "Carry On Nurse", "Carry On Teacher" ו-"Carry On Constable". אחרי הסרט האחרון אמר למפיק פיטר רוג'רס שאינו רוצה להשתתף יותר בסדרה, אם כי חזר ושיחק ב-1992 בסרט "Carry On Columbus". בשנות השישים החליף את דירק בוגרד בסרטי הקומדיה "הרופא". בין 1959 ל-1977 הופיע ברדיו בתפקיד ראשי בסדרת התסכיתים "The Navy Lark".