בוירלה שיפץ את המקום ב-1934, בציפייה לקהל יהודי שיגדוש את המקום. העיתוי לא היה יכול להיות גרוע יותר, שכן מיד בגמר השיפוץ הכריזה גרמניה הנאצית חרם על כל העסקים היהודים שבארצה, והעולם היהודי, כולל היישוב בארץ ישראל, הכריז על חרם נגדי נגד כל דבר גרמני. בוירלה סבל קשות מהחרם, והתמודד עם האשמות קשות ששיאם היה בכינויו על ידי מתחריו (קולנוע ציון, קולנוע אדיסון וקולנוע עדן) כ-"סוכן של היטלר". בוירלה זעם על הוצאת הדיבה, שכן הוא התנגד לאידאולוגיה הנאצית. הוא איים בתביעת דיבה נגדם, ואלו חזרו בהם מהאשמות. בוירלה אכן התנגד לנאציזם, סירב להקרין סרטי תעמולה שלהם, ואף סירב להניף את דגל צלב הקרס על חזית המקום. לכן הוא סבל מחרם אף משכניו הטמפלרים, שסרו למרות השלוחה של המפלגה הנאצית בארץ ישראל.
כעבור שנה, בגלל הפסדיו הרבים, נאלץ למכור את הקולנוע ליהודי בשם איתן בלקינד, וזה מיתג מחדש את הקולנוע תחת השם אפרת. הקהילה הטמפלרית רתחה מזעם על המעשה. לודוויג בוכהלטר, ראש הסניף הירושלמי של המפלגה הנאצית, שלח לבוירלה מכתב מלא באיומים, שנחתם ב-"הייל היטלר!". בוכהלטר ידע שהמכתב עלול להצית סערה ביישוב אם יתפרסם, ולכן הוסיף בנ"ב: "אנו מבקשים להתייחס למכתב זה כסודי, ולדאוג לכך שלא יגיע לידיים יהודיות". בוירלה לא התכוון להתקפל, אך בסופו של דבר לא עמד בלחץ הכבד. כעבור שלושה חודשים נסגר קולנוע "אפרת" וחזר לידיו של בוירלה, וזה המשיך להפעילו בצורה מקרטעת בתקווה שיגיעו רווחים בהמשך. תקוותו נתבדתה כשפרצה מלחמת העולם השנייה. הוא גורש יחד עם כל נתיני האויב לשרונה, והמקום הוחרם, בוירלה גורש אחרי המלחמה לאוסטרליה, וכל נסיונותיו להחזיר אליו את רכושו עלו בתוהו. אחרי הקמת מדינת ישראל הוא ניסה שוב באמצעות עורך דינו, ד"ר מרדכי בוקסבוים, אך גם הוא נכשל.
בדצמבר 1936 חזר הקולנוע לשמו קולנוע אוריינט. פרדיננד שטקלף מיתג מחדש את הקולנוע בשם ריג'נט וניהל אותו עד 1948. עד 1946 הקולנוע היה בבעלות משותפת של ווילאם (ביל) ת'ורוגוד ושל פרדיננד שטקלף.
עם הקמת המדינה התארגנו ארבעה חיילים משוחררים והקימו קואופרטיב להפעלת בית הקולנוע. הם הכריזו על תחרות למציאת שם חדש לקולנוע שהפרס הראשון עליה הוא כניסה חינם למשך שנה. בתחרות זכתה נערה אלמונית בת 14, שהציעה את השם סמדר. ברבות הימים ויתרו שלושה מהשותפים על חלקם בשותפות, והשותפים שנותרו היו דוד ולאה ביטרן ואריה צ'צ'יק. בשלב מאוחר יותר קנה צ'צ'יק את חלקם של דוד ולאה, והפך לבעלים הבלעדי. אריה צ'צ'יק שימש בתפקיד מוכר הכרטיסים, ואז היה ממשיך בריצה לפתח האולם כדי לקרוע אותם, ואז רץ לחדר ההקרנה כדי להקרין, וזה היה תפקידו במשך כעשרים וחמש שנה עד לפרישתו ב-1973. גם אשתו השתתפה בעסק כמוכרת מזון, ובנות המשפחה היו מנקות את האולם. החל מאמצע שנות ה-90 פועל בית הקולנוע במסגרת רשת בתי הקולנוע "לב".
באפריל 2008 נערכו אירועים מיוחדים לציון 80 שנה לפעילותו של בית הקולנוע. בין השאר, הוקרן סרט לזכרו של מנהל בית הקולנוע אריה צ'צ'יק, וכן נערכו דיונים בשיתוף אנשי רוח, בהם עמנואל הלפרין, מיכאל דק, חיים גורי, חנוך ברטוב, חיים בנאי ושמחה סיאני.
באוגוסט 2009 פורסם כי לאחר 81 שנות פעילות, מוצע מבנה הקולנוע למכירה וייתכן שייסגר, בעקבות סכסוך בענייני ירושה שפרץ בין שתי האחיות המחזיקות במבנה, נאוה צ'צ'יק ושרה חריש (בנותיו של אריה צ'צ'יק). במקביל פורסמה יוזמת צופים לרכישת בית הקולנוע. לאחר מאבק של תושבי השכונה ושל תנועת התעוררות בירושלים, הוועדה המקומית לתכנון ובנייה קבעה כי קולנוע סמדר יוכנס לרשימת השימור וכי לא תאושר בו בניה עד להכנת תוכנית האב של המושבות.
בדצמבר 2016 פורסם כי קולנוע סמדר ייסגר סופית ב-31 בדצמבר 2016, לאחר 88 שנות פעילות כתוצאה מאי הסכמה בין הנהלת הקולנוע לבעלי הנכס על סכום ההשקעה בשיפוצים שחייב בהם המבנה, אולם שבוע לפני התאריך הנקוב הוארכה פעילותו באופן זמני עד לחודש מאי בתקווה שיימצא פתרון קבע עד אז. במרץ 2017 פורסם כי בית הקולנוע ימשיך לפעול, לאחר שבתיווך לשכת סגן ראש העיר עופר ברקוביץ' הגיעו רשת בתי הקולנוע לב ונציג בעל הנכס להסכם הפעלה לעשור הקרוב.
בשנת 2019, חזר הסכסוך בין שתי בנותיו של צ'צ'יק לכותרות העיתונות המקומית.
בתחילת שנת 2020 הופסקו ההקרנות בבית הקולנוע בגלל משבר הקורונה. במחצית שנת 2021, עם שוך המשבר, הסתבר כי הקולנוע הוותיק הצליח לשרוד, וההקרנות באולם, חודשו.
עוגת סמדר.
בבית הקפה של בית הקולנוע הוגשה עוגת ריבה בשם: עוגת סמדר שנעשתה מפורסמת ברחבי ירושלים.
מצב מוצק
חש&quot;צ
חש&quot;ץ
אברמק קופלוביץ'
אברהם (אַבּרָמֶק) קוֹפּלוֹביץ' (בפולנית: Abraham (Abramek) Koplowicz ; 18 בפברואר 1930 – 1944) היה נער יהודי פולני שנרצח בשואה; לאחר מותו נמצאה ופורסמה מחברת שיריו.
את מחברת שיריו תרגמה מפולנית לעברית הסופרת והמשוררת עירית עמיאל (ז״ל) ניצולת שואה
את שמונת שיריו כתב אברמק בהיותו בגטו לודז'. שירו המוכר ביותר הוא "חלום״
חייו.
אברמק נולד בלודז' בפברואר 1930, בן יחיד להוריו מנדל ויוכת גיטל. כשהיה בן תשע נדרשה המשפחה לעבור לגטו, והוא החל לעבוד כשוליה במחלקת סנדלרים - נושא שאף עליו כתב בשיריו. את שיריו, שתארו את חוויותיו ואת חייו בגטו, כתב במחברותיו. בשנת 1944 נשלח עם משפחתו למחנה ההשמדה אושוויץ. אמו נשלחה היישר לתאי הגזים, ואברמק ואביו נשלחו למחנות העבודה. באחד הימים החליט האב, מנדל קופלוביץ', להחביא את אברמק כדי לחסוך ממנו את הסבל. בערב חזר וגילה כי בנו איננו עוד – אברמק נרצח בגיל 14. לאחר המלחמה חזר האב ללודז', שם מצא בבית המשפחה ציור ואת מחברת השירים של בנו אברמק.
מנדל התחתן בשנית עם חיה גרינפלד, אמו של אליעזר המכונה לולק. על מחברת השירים, שמר בסוד, ולא גילה על דבר קיומה לבני משפחתו. בשנת 1985, לאחר מותה של אמו (מנדל נפטר ב-1983), מצא לולק, אחיו החורג של אברמק, את מחברת השירים. בשנת 1993 סיימה המתרגמת עירית עמיאל לתרגם את המחברת לעברית. ספר השירים יצא לאור בהוצאת "יד ושם". בהמשך תורגמו השירים ביוזמתו של אליעזר ל-23 שפות נוספות ומשמשים מחנכים ברחבי העולם להנציח את הילדים אשר נספו בשואה. עד סוף ימיו באפריל 2020, המשיך אליעזר להפגש עם קבוצות נוער וצעירים סביב סיפורו של אחיו למחצה, ושיריו.
בפברואר 2004 מצא אורי מייזלמן את הספר בחנות ספרים ישנים בתל אביב. אורי, יחד עם חבריו אוהד קוסקי ורועי הדס מלהקת קרח תשע, הקליטו את שיריו של אברמק קופלוביץ'. ערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה תשס"ה (2005) יצא הדיסק "אברמק", כפרויקט ללא כוונת רווח, בהוצאת הנוער העובד והלומד ומרכז ההדרכה 'המעורר' לחנויות. באותה שנה הושמעו שירים מן האלבום בפתיחת העצרת הראשונה לציון יום השואה הבינלאומי באו"ם.
אמנים נוספים הלחינו משיריו של אברמק, ביניהם המשורר הפולני זביגנייב פרייזנר, כחלק מפרויקט 'יומנים של תקווה'.
קישורים חיצוניים.
קליפ לשיר "חלום" מאת אברמק קופלוביץ' https://www.youtube.com/watch?v=HAPMOOUuLw0
יפתח רון טל
מישהו לרוץ איתו (סרט)
מישהו לרוץ איתו הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של עודד דוידוף משנת 2006. הסרט מבוסס על ספר באותו שם מאת דויד גרוסמן.
הפקה והקרנה.
הסרט פתח את פסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 2006 והיה מועמד לשנים-עשר פרסי אופיר, כמעט בכל הקטגוריות המיועדות לשחקנים וליוצרים. שחקן המשנה, צחי גראד, זכה בפרס אופיר על תפקידו בסרט. בשנת 2007 יצא הסרט לטלוויזיה כמיני סדרה בת שני חלקים. בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה זכתה בר בלפר בפרס השחקנית הטובה ביותר בדרמה בודדת, מיני סדרה, סרט טלוויזיה וסדרת דרמה על משחקה בסרט. בנוסף, הסרט היה מועמד בעוד שלוש קטגוריות, בהן בימוי ותסריט. הסרט צולם ברובו בירושלים ושני אתרי הצילום העיקרים של הסרט הם מלון פאלאס, הנמצא בקצהו של רחוב אגרון, ששימש בתור "מעון האמנים של פסח", והכפר הערבי הנטוש ליפתא בכניסה לירושלים ששימש בתור המחבוא של תמר.
תקציר העלילה.
תמר בת ה-16 (בר בלפר) עזבה את ביתה, ואיש איננו מבין מדוע. היא מסתובבת ברחובות ירושלים, מנגנת בגיטרה ושרה. אך המתח ברחובות אלה עולה, בגלל פני האנשים המאיימים במבטם עליה. חייו של אסף (יונתן בר-אור), נער ביישן וגמלוני, משתנים כאשר לקח על עצמו משימה פשוטה לכאורה, שהתגלתה כמסובכת מאוד. יהיה עליו לאתר את הבעלים של כלב (כולם מתייחסים לכלבה כאל כלב, בגלל האגרסיביות שלה, אך תמר יודעת שזוהי כלבה נקבה) עזובה שנמצאה ברחובות ירושלים. במהלך החיפוש, מובל אסף על ידי הכלבה (דינקה) למפגשים עם דמויות מגוונות, ולמקומות שונים, שבאמצעותם הוא נחשף לסיפורה של תמר. כחודש לפני שהתחילה משימתו זו של אסף, יצאה תמר, מוזיקאית צעירה, עם כלבתה דינקה, למסע חיפוש ברחובות ירושלים אחר אחיה שי. שי נקלע לבעיות שונות אצל פסח (צחי גראד) בעל מעון לילדים מוזיקליים, צעירים עם בעיות בבית או יתומים. תמר נכנסת למעון וכך נלכדת בעלילה מסוכנת. אסף, נדהם מסיפורה של תמר, הוא יוצא בעקבות הנערה שמעולם לא הכיר. הסרט מתקדם בשני צירי זמן – של אסף ושל תמר – במהלך מסעות ההתבגרות של שתי הדמויות, שבסופם יגיעו לגילוי עצמי ולאהבת אמת.
שחקנים.
דויד גרוסמן עצמו הופיע בסרט כניצב (בהופעת קמע) בסצנה בה תמר ושי שרים את ה"תקווה" ומיד לאחר מכן בורחים.
קישורים חיצוניים.
ביקורת
ליגת העל של סן מרינו
הקאמפיונאטו סאמירינזה די קאלצ'ו (באיטלקית: Campionato Sammarinese di Calcio) היא ליגת הכדורגל הבכירה בסן מרינו. לפי דירוג אופ"א, זוהי הליגה הגרועה באירופה.