בשנת 1944 מינה פיקוד ההגנה את מאיר מיבר למפקד הרובע היהודי בצפת, והחל בעבודות ההכנה של הרובע ללחימה ולעמידה בתנאי מצור וכן ברכישה והסתרה של נשק בסליקים, בהסתר מפני השלטון הבריטי. בעיר ובסביבתה שהו באותה העת כוחות הבריטים מועטים, שמטרתם הייתה לא להתערב בהתנגשויות שבין שני הצדדים ולפנות את כוחותיהם מן העיר בבוא העת ללא פגע.
ביום שישי ה-2 בינואר 1948 התקיפו הכוחות הערביים לראשונה את הרובע היהודי במשך כתשע שעות. ההתקפה נכשלה באבדות כבדות לכוחות התוקפים.
ב-16 באפריל 1948 פינו הבריטים את כחותיהם מהעיר צפת. הכחות הערביים השתלטו מיד על נקודות מפתח בעיר, ובהמשך ניסו לפרוץ לרובע היהודי ולחסלו. כוחות ההגנה הדפו את המתקפה במאמצים רבים. האזור היהודי בצפת היה מכותר למעשה בידי הכחות הערביים, ודרכי הגישה אליו נחסמו. כוחות ההגנה הזעיקו לתגבורת את הגדוד השלישי בחטיבת יפתח של הפלמ"ח, שהצליח להגיע לעיר לפנות בוקר ה-17 באפריל.
בשבועות שלאחר מכן ניהלו כוחות ההגנה קרבות קשים לבלימת התקפות הכוחות הערביים על הרובע. כדי להכריע את המערכה, שלח יגאל אלון את כל הגדוד השלישי של הפלמ"ח. הגדוד הגיע לעיר ב-1 במאי 1948, והחל בקרבות תנופה נגד הכוחות הערביים. ההתקפה הראשונה ב-6 במאי נכשלה והכחות נסוגו. כישלון ההתקפה גרם לדמורליזציה חריפה בקרב יהודי העיר. ההתקפה השנייה החלה ב-9 במאי והסתיימה בניצחון ההגנה. ב-11 במאי, עם שוך הקרבות, סרקו הכוחות את העיר הערבית, שנמצאה ריקה, והודיעו על כיבוש העיר.
קול צפת.
בתחילת המאבק, המורל בקרב תושבי צפת היה ירוד, ורבים מתושבי העיר התכוננו לנסיגה כללית, בהתאם להצעתם החוזרת ונשנית של השלטונות הבריטיים. כך לדוגמה, ב-24 בדצמבר 1947 כתב דוד בן-גוריון ביומנו: "פחד גדול בצפת וקשה להשתלט על הציבור. גם המנהיגים פוחדים. אם יהיה חופש תנועה יעזבו רבים את צפת". לצורך כך, במקביל להתמקדות במשמעת הצבאית, החליטה הנהגת העיר שיש להשקיע גם בשיפור מורל הציבור והלוחמים. בדצמבר 1947 כינס מפקד העיר מאיר מיבר בעליית הגג של מפקדת ההגנה את מיטב הכותבים שבעיר והקים את "קול צפת". העיתון, בטורים לוחמניים ובעלי מסר מעודד ומסרים ישירים ועדכונים ממפקדת ההגנה, השפיע רבות על המורל בקרב יהודי העיר, תבע את הירתמותם למאבק ונסך בהם תקווה עד לכיבושה.
לעורך העיתון מונה העיתונאי תושב העיר ישעיהו עשני, שגם קבע את שם העיתון ואת הסיסמה. בהמשך שימש עשני לרכז ההסברה ברובע היהודי בצפת. חברי מערכת נוספים היו יצחק גייגר שערך את מדור הידיעות, וי. חזנובסקי. מאמרי המערכת ורוב הידיעות בעיתון הובאו בעילום שם.
שני הגיליונות הראשונים יצאו לאור אחת לחודש בחודשים שבט ואדר א' ה'תש"ח, ינואר-פברואר 1948, והם כללו 18 ו-22 עמודים בהתאמה, באורך 16 ס"מ. בדף השער היה ציור של הרי מירון שמעליהם ניצבת יד האוחזת בחרב שהוא גם מושא של לפיד, מאת הצייר מ' אריה (מוסקוביץ), ועליו התנוססה סיסמת העיתון: הפסוק (במדבר י, לה) . בבחירת הסיסמה, וכן בתכני העיתון, נעשה מאמץ מיוחד למצוא מסילות ללב האוכלוסייה המדולדלת, שהייתה ברובה דתית. לצד דבר המערכת והודעות ממטה ההגנה, הכילו הגיליונות ברכות אישיות, שירים וקטעים הומוריסטיים. מחיר העיתון היה 35 מיל.
עקב המחסור בנייר בעיר הנצורה החל העיתון לצאת במתכונת של דפים בודדים, בגודל 23X33 ס"מ. הגיליונות הבאים יצאו במהדורה יומית בין ה-23 באפריל, ערב פסח ה'תש"ח ועד ל-12 במאי 1948, יום למחרת כיבוש צפת. בראש גיליונות אלו צוין כי הם "יוצאים לאור בפקודת מפקד העיר צפת, מטעם ארגון ההגנה העברי בא"י", ומחירם היה 10 מיל א"י.
בתקופה זו, בשיאם של הקרבות החריף העלון את מסריו. זכור במיוחד דבר המערכת (מאת יצחק גייגר) מיום ה-7 במאי 1948, תחת הכותרת "לא נזוז מצפת":
בין האתגרים בהוצאת העיתון בשעת המלחמה היה מציאת מקורות תקציב. בין השאר, נסמך העיתון על הקנסות שהושתו על הלוחמים בסך 25 גרוש על כל כדור מיותר, במטרה לקמץ בנשק.
העיתון הודפס בחצות הלילה בדפוס הגליל – בית דפוס קטן, שנתפס על ידי ההגנה ונמסר לאיש הפלמ"ח אהרון בן-זקן (בזק) לצורך הדפסת העיתון, ובהמשך להנפקת בולי צפת.
בי"א באייר ה'תש"ט (10 במאי 1949), לרגל ביום השנה לשחרור צפת, יצא לאור גיליון נוסף בהוצאה מיוחדת, באורך ארבעה עמודים.
תומאס למואל ג'יימס
תומאס למואל ג'יימס (באנגלית: Thomas Lemuel James; 29 במרץ 1831 – 11 בספטמבר 1916) היה עיתונאי, פקיד ממשל ובנקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנת 1881.
ראשית חייו.
תומאס ג'יימס נולד ביוטיקה, ניו יורק לוויליאם ג'יימס וג'יין מריה פרייס. סביו משני הצדדים היגרו לארצות הברית מוויילס ב-1800. הוא זכה לחינוך פורמלי בצורה מצומצמת, אם כי הוא למד במשך זמן קצר באקדמיית יוטיקה. בגיל 15 למד ג'יימס את מקצוע הדפוס במערכת העיתון "ליברטי פרס" בניהולו של וסטלי ביילי, מתנגד עבדות בולט בן התקופה. העיתון מתנגד העבדות שהודפס שם בהמשך בשותפות עם פרנסיס ב. פישר בעיר המילטון, היה לעיתון הוויגי "מדיסון קאונטי ז'ורנל", שאותו רכש ג'יימס ב-1851. כאשר פנתה המפלגה הרפובליקנית לראשונה לציבור הבוחרים כדי לקבל תמיכה ב-1856, התמזג העיתון עם "דמוקרטים רפלקטור" בשם "דמוקרטיק רפבליקן", שהוביל את ההתנגדות למפלגת שאינם יודעים דבר.
קריירה בממשלה.
בעשר השנים הבאות המשיך ג'יימס לעסוק בתחום העיתונאות ובמקביל שימש גם כגובה התשלומים בתעלה שליד המילטון בשנים 1854–1855. ב-1861 הוא היה למפקח על המכס בניו יורק ולאחר שלוש שנים קודם לתפקיד האחראי על השקילה.
ב-1870 מונה ג'יימס כסגן הגובה הראשי והוטלה עליו האחריות על חטיבת המחסנים ומחסני הערובה של הנמל. הוא ראה הצלחה בתפקידו החדש, וארגן את הרישומים של החטיבה, שהיו במצב של אי-סדר מוחלט, תוך חודש אחד בלבד והפך אותם למעודכנים, לאחר שפער העדכון ברשומות היה של שלוש שנים, תוך שישה חודשים בלבד. לאחר מכן הוא מונה על ידי צ'סטר ארתור, אז גובה המס הראשי של נמל ניו יורק, כחבר במועצת השירות האזרחי של משרדי הגובים והמודדים והיה ליושב הראש שלה. ג'יימס היה לאחד מפקידי הציבור הראשונים שדחפו לביצוע רפורמות בשירות הציבורי באמצעות מינוי למשרות על בסיס מבחנים ומסירות לתפקיד.
ג'יימס דחק בנשיא גרנט שימנה אותו במקומו של אלונזו קורנל לתפקיד המודד של הנמל. תחת זאת הגדיל הנשיא גרנט לעשות וב-17 במרץ 1873 מינה את ג'יימס כמנהל הדואר של ניו יורק. ארבע שנים לאחר מכן חודש מינויו על ידי הנשיא רתרפורד הייז. ג'יימס הוביל מספר רפורמות במהלך כהונתו בתפקיד, כולל הגברת היעילות של כוח האדם של הדואר ושיפור מתקני הדואר היכן שהתאפשר. כאשר פרש ארתור מתפקידו, הוצע לגיימס להחליפו אך הוא דחה את ההצעה, שכן הוא לא היה סבור שכניסתו לתפקיד במקום הממונה עליו הוא מעשה ראוי. בכל אופן, ב-1880 התפטר דייוויד קיי מתפקידו כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית והנשיא הייז הציע לו להתמנות במקומו. לאחר היוועצות עם ידידיו, הוא דחה גם את ההצעה הזאת. באותה שנה הוא התבקש להציג את מועמדותו מטעם המפלגה הרפובליקנית למשרת ראש עיריית ניו יורק, אך הוא דחה גם את ההצעה הזאת.
המנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
ב-5 במרץ 1881 הכריז הנשיא החדש ג'יימס גרפילד על הרכב הקבינט שלו. לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית מונה ג'יימס. לצורך כך הוא פרש מתפקידו כמנהל הדואר של ניו יורק, תפקיד שלו התמנה חתנו, ויומיים לאחר מכן הוא נכנס לתפקידו החדש. בעשרת החודשים בהן כיהן ג'יימס בתפקיד הוא הנהיג שורה של רפורמות שהחזיקו זמן רב לאחר מכן. עם כניסתו לתפקיד התברר לו שהגרעון השנתי של הדואר עמד על 2 מיליון דולר, ששורשיו הגיעו עד ל-1851. הוא החל מיד ליישם מדיניות לרפורמה, קיצץ בהוצאות משלוחי הדואר בהיקף של יותר מ-1.7 מיליון דולר, ובשירות הובלת הדואר בספינות קיטור בהיקף של יותר מ-300,000 דולר, וכך כיסה את הגרעון. יותר מכך, הוא שיתף פעולה עם מחלקת המשפטים בחקירה יסודית של מעשי שימוש לרעה והונאה במחלקת הדואר. מהלך זה הוביל בסופו של דבר למשפטי "נתיבי הכוכב" המפורסמים. כאשר הגיש ג'יימס את הדוח השנתי שלו לקונגרס, הוא הכריז שהרפורמות שהוא ביצע יאפשרו הפחתה של שניים עד שלושה סנטים בדמי משלוח הדואר, צעד שיושם זמן קצר לאחר מכן. הוא גם כינס וועידה בנושא העברות כספים בשיתוף עם ג'מייקה והמושבות האוסטרליות. זמן קצר לאחר רצח הנשיא גרפילד והתמנותו של צ'סטר ארתור במקומו, הוחלפו כל חברי הקבינט ובדצמבר 1881 החליט ג'יימס להתפטר ולפרוש מן החיים הפוליטיים.
שנותיו האחרונות.
ב-1882, לאחר פרישתו מהממשל הפדרלי היה ג'יימס לנשיא בנק לינקולן וכנשיא חברת לינקולן לפיקדונות בניו יורק. הוא שימש כחבר במועצות המנהלים שלהם עד למותו. ב-1885 הוא עבר להתגורר בטנפליי שבניו ג'רזי. ב-1896 הוא שב לפוליטיקה וכיהן כראש עיריית טנפליי.
תומאס למואל ג'יימס נפטר בניו יורק ב-11 בספטמבר 1916 ונטמן בכנסיית המנוחה השמיימית שבמנהטן.
אנוסיס נאון פראלימני
פסיכרוספירה
פסיכרוספירה( ψυχρός - קר ו σφαῖρα - כדור) היא שכבת מים בעומק בין 100 ל-700 מטר מתחת לפני האוקיינוסים עם טמפרטורה של 4 מעלות צלזיוס שממלאת את כלל האוקיינוסים מקטבים עד קו המשווה ונוצר בגלל כך שמים בטמפרטורה הזאת הם בעלי צפיפות הגדולה ביותר ולכן נוטים לשקוע כמה שמתאפשר להם.