בשנת 1962, סצנת הספורט בניו יורק השתנתה כאשר הליגה הלאומית הוסיפה קבוצת הרחבה לעיר, הניו יורק מטס, ששיחקה בביתם לשעבר של הג'יאנטס, הפולו גראונד, במשך שתי העונות הבאות בזמן שאצטדיון שי היה בבנייה בפלישינג, קווינס. זה החזיר לניו יורק את מעמדה כעיר עם יותר מקבוצה אחת, כפי שהיה מסוף המאה ה-19 עד שנת 1957. היאנקיז זכו ב-1962 בסדרת הגמר העשירית שלהם בשש עשרה השנים האחרונות והביסו את סן פרנסיסקו ג'איינטס 4–3. זו הייתה האליפות האחרונה של היאנקיז עד 1977.
היאנקיז הגיעו בקלות לסדרת הגמר של 1963 כשזכו באליפות הליגה בהפרש של - 10.5 משחקים, אך הם השיגו רק ארבע ריצות כל הסדרה והובסו על ידי הדודג'רס. לאחר העונה, יוגי ברה, שזה עתה פרש ממשחק, לקח על עצמו את תפקידי הניהול. היאנקיז חזרו בשנה הבאה לסדרת הגמר, אך הובסה 4–3 על ידי הסנט לואיס קרדינלס. זו תהיה הופעתה האחרונה של היאנקיז בסדרת גמר עד 1976.
דעיכה ושיקום.
לאחר עונת 1964, רשת CBS רכשה 80% מבעלות היאנקיז מטופינג ו-וב תמורת 11.2 מיליון דולר. ביחד עם שינוי הבעלות, החלה ירידה ביכולות הקבוצה. בעונת 1965 הקבוצה רשמה מאזן של 77–85 - המאזן השלילי הראשון של היאנקיז מזה 40 שנה.
בשנת 1966 סיימו היאנקיז במקום האחרון בליגה לראשונה מאז 1912. זה גם היה רצף העונות הראשונות שלהם עם מאזן שלילי מאז 1917 ו-1918. הם סיימו אחרונים בשנת 1967. במהלך תקופת הבעלות של רשת CBS בשנות ה-60 וה70, רק בשנת 1970 סיימו במקום גבוה יותר מהמקום הרביעי בליגה.
היאנקיז לא הצליחו להחליף את כוכבי העל המזדקנים שלהם בכישרון צעיר מבטיח, כפי שעשו באופן עקבי בחמשת העשורים הקודמים. כבר אחרי עונת 1961–1962 הבחינו אוהדים ותיקים שהסגל החל להזדקן. זה הוחמר עם החלת מנגנון הדראפט באותן שנים, מה שאומר שהיאנקיז כבר לא יכלו להחתים כל שחקן שהם רוצים.
קבוצת משקיעים, בראשות בונה הספינות מקליבלנד, ג'ורג' שטיינברנר (1930–2010), רכשה את המועדון מידי CBS בשנת 1973 תמורת 8.7 מיליון דולר. מייק ברק נשאר כנשיא עד שהתפטר באפריל. תוך שנה קנה שטיינברנר את חלקם של מרבית שותפיו האחרים והפך לבעלים הראשי של הקבוצה, אף שברק המשיך להחזיק בנתח מיעוט עד שנות השמונים.
אחת המטרות העיקריות של שטיינברנר הייתה שיפוץ אצטדיון היאנקיז שמצבו התדרדר מאוד בסוף שנות השישים. לבסוף, באמצע שנת 1972, נכנס ראש העיר ג'ון לינדזי לתפקידו והחל בשיפוץ מסיבי של האצטדיון במשך השנתיים הבאות. במהלך אותו תקופה היאנקיז שיחקו באצטדיון שיי האצטדיון של המטס.
בשנת 1973 שטיינברנר קבע מדיניות הופעה אישית הכוללת גילוח נקי, שיער ארוך מסורק לאחור או גזוז. כלל זה תקף עד היום ונאכף על ידי בניו לאחר פטירתו. הינאקיז היא קבוצת MLB היחידה עם מדיניות כזאת.
לאחר עונת 1974, ביצע שטיינברנר מהלך שפתח את העידן של שוק השחקנים החופשי והחתים את המגיש קאטפיש האנטר. באמצע עונת 1975, הקבוצה שכרה את בילי מרטין כמנג'ר. עם מרטין בראש, הגיעו היאנקיז לסדרת הוורלד סיריס בשנת 1976, אך הובסו בסוויפ על ידי הסינסינטי רדס ו"המכונה הגדולה האדומה" המפורסמת שלהם.
לאחר הריצה בשנת 1976 רכש שטיינברנר את כוכב אוקלנד ההאאוטפילדר רג'י ג'קסון. ג'קסון, מרטין ושטיינברנר רבו שוב ושוב זה עם זה לאורך כל תקופת חוזהו של ג'קסון. מרטין נשכר ופוטר על ידי שטיינברנר חמש פעמים במהלך 13 השנים הבאות. סכסוך זה, בשילוב עם אוהדי יאנקיז הרעשנים במיוחד של סוף שנות השבעים והתנאים הגרועים של הברונקס, הובילו לכך שכינויו של היאנקיז והאצטדיון היו "גן החיות של הברונקס".
במהלך סוף שנות השבעים, המירוץ לאליפות האמריקן ליג היה לעיתים קרובות תחרות צמודה בין היאנקיז לרד סוקס. ב-14 ביולי 1978 היו היאנקיז 14 וחצי משחקים אחרי הרד סוקס. בסוף יולי השעה מרטין את רג'י ג'קסון בגין "התרסה" והתנהגות לא נאותה. עם שובו של ג'קסון השמיע מרטין הצהרה מפורסמת נגד ג'קסון והבעלים שטיינברנר: "הם ראויים זה לזה. האחד שקרן מלידה; השני מורשע." מרטין נאלץ להתפטר למחרת והוחלף על ידי בוב לימון. מאורע שקרה בדיוק בזמן שהקבוצה ניצחה בחמישה משחקים ברציפות ובוסטון הפסידה חמישה ברציפות.
היאנקיז המשיכו לנצח משחקים וכשהם פגשו את הבוסטון רד סוקס לסדרה המרכזית של ארבעה משחקים בפנוויי פארק בתחילת ספטמבר, היאנקיז היו ארבעה משחקים אחרי הרד סוקס והצליחו להביס הרד סוקס במה שנודע כ"טבח בוסטון" וניצחו במשחקים 15–3, 13–2, 7–0 ו-7–4. ביום האחרון של העונה סיימו שני המועדונים בתיקו על המקום הראשון בבית מזרח של אמריקן ליג ומשחק שובר שוויון נערך בפנוויי פארק. שגיידרי ושחקן היאנקיז לשעבר מייק טורז היו המגישים הפותחים לקבוצות, הרד סוקס עלו ליתרון מוקדם של 2–0. באינינג השביעי, באקי דנט מהיאנקיז, העיף הום ראן של שלוש ריצות מעל המפלצת הירוקה בפארק פנוויי והעלה את היאנקיז ל-3:2. ההום ראן של רג'י ג'קסון באינינג הבא חתם את התוצאה בסופו של דבר על 5–4 שהקנה ליאנקיז את הניצחון המאה שלהם בעונה ואת הזכייה השלישית ברציפות באמריקן ליג. גווידרי השיג את הניצחון ה-25 שלו בעונה.
לאחר שניצחו את קנזס סיטי רויאלס בשנה השלישית ברציפות, התמודדו היאנקיז מול לוס אנג'לס דודג'רס בוורלד סיריס. הם הפסידו בשני המשחקים הראשונים בלוס אנג'לס, אך ניצחו את שלושת המשחקים ביאנקי סטדיום ואת המשחק השישי בלוס אנג'לס וזכו באליפות ה-22 שלהם.
שינויים בסגל התרחשו במהלך עונת 1979. כמה שחקנים נמכרו לטקסס ריינג'רס, כולל זוכה הסיי יאנג לשעבר הרליבר ספארקי לי תמורת המגיש דייב ריגטי. המגיש טומי ג'ון נרכש מהדודג'רס והמגיש לואיס טיינט הובא מהרד סוקס כדי לחזק את סגל. במהלך העונה הוחלף בוב לימון על ידי בילי מרטין כמנג'ר.
שנות השבעים הסתיימו בנימה טרגית עבור היאנקיז. ב-2 באוגוסט 1979 התופס תורמן מונסון מת כאשר מטוסו הפרטי התרסק. הארונית שלו, שכותרתה מספר 15 שלו, נותרה ריקה כאנדרטה. כשהיאנקיז עברו לאצטדיון מעבר לרחוב, הארון של מונסון הוזז והותקן במוזיאון האצטדיון החדש. המספר 15 הופרש מהקבוצה.
עונת 1980 הביאה לשינויים נוספים. בילי מרטין פוטר פעם נוספת ודיק האוזר תפס את מקומו. האינפילדר כריס צ'מבליס עבר לטורונטו בלו ג'ייז ובמקומו הגיע התופס ריק סרונה. רג'י ג'קסון הצליח להגיע ל-300 חבטות בפעם היחידה בקריירה שלו עם 41 הום ראן וסיים במקום השני בהצבעה על ה-MVP של הליגה, לג'ורג' ברט מקנזס סיטי. היאנקיז ניצחו 103 משחקים ובבית מזרח של האמריקן ליג גברו בשלושה משחקים על בולטימור אוריולס, אך הפסידו בשלושה משחקים לרויאלס בסדרת האליפות של האמריקן ליג.
לאחר שהעונה הסתיימה, החתימו היאנקיז את דייב ווינפילד על חוזה ל-10 שנים. האוזר פוטר והוחלף בג'ין מייקל. בהנהלת מייקל הובילו היאנקיז את בבית מזרח לפני פרוץ השביתה ביוני 1981. במחצית השנייה של העונה נאבקו היאנקיז תחת שרביטו של בוב לימון שהחליף את מייקל. אך הודות למתכונת הפלייאוף המפוצלת בעונה, היאנקיז התמודדו היטב עם המנצחת במחצית השנייה, מילווקי ברייוורס, בסדרת האליפות של האמריקן ליג ב-1981. לאחר שניצחו את מילווקי 3–2, הם הביסו את אוקלנד אתלטיקס בשלושה משחקי סדרת הגמר של הליגה. בוורלד סריוס, היאנקיז ניצחו בשני המשחקים הראשונים מול לוס אנג'לס דודג'רס. אבל הדודג'רס ניצחו בארבעת המשחקים הבאים וזכו בתואר.
תקופת מטינגלי.
לאחר הפסד הקבוצה לדודג'רס בוורלד סיריס ב-1981, החלו היאנקיז בתקופת היעדרות הארוכה ביותר מהפלייאוף מאז שנת 1921.
היאנקיז של שנות השמונים הונהגה על ידי האינפילדר, דון מטינגלי. למרות כמות הניצחונות הגדולה ביותר של קבוצת ליגה גדולה כלשהי באותה תקופה, הם לא הצליחו לזכות בוורלד סריס (שנות השמונים היו העשור הראשון מאז שנות העשרים של המאה העשרים בה יאנקיז לא נצחו לפחות בשתי סדרות) והיו לה רק שתי הופעות בפלייאוף. אף על פי שבאופן עקבי הייתה להם התקפה חזקה - והיאנקיז הובילו את ה-MLB בריצות שקבעו במשך העשור - לקבוצות היאנקיז של שנות השמונים לא היה משחק הגשה טוב מספיק כדי לזכות באליפות.
הקבוצה הייתה קרובה לזכייה בבית המזרח של האמריקן ליג ב-1985 וב-1986 וסיימה שנייה מאחורי טורונטו בלו ג'יי ובוסטון רד סוקס בהתאמה, אך מוקמה במקום הרביעי בשנת 1987 ובמקום החמישי בשנת 1988, אף על פי שהובילה באמצע אותה העונה את הבית המזרחי של AL.
בסוף העשור היאנקיז המשיכו להתדרדר. בשנים 1989–1992 היה לקבוצה מאזן שלילי, כאשר באותה תקופה מעבר לפציעות של כוכביה, הקבוצה השקיעה כסף משמעותי על שחקנים חופשיים ובחירות דראפט שלא עמדו בציפיות. בשנת 1990 החזיקו היאנקיז במאזן הגרוע ביותר בליגה.
במהלך עונת 1990, אוהדי יאנקיז החלו לקרוא "1918!" כדי להתגרות ברד סוקס ולהזכיר להם את הפעם האחרונה בה זכו בוורלד סיריס. בכל פעם שהרד סוקס היו באצטדיון היאנקיז, קריאות "1918!" הדהדו באצטדיון. אוהדי יאנקיז התגרו גם ברד סוקס באמצעות שלטים שאומרים "קללת הבמבינו" ותמונות של בייב רות.
ההופעות העלובות בשנות השמונים ובראשית שנות התשעים השתנו במהרה. המנכ"ל ג'ין מייקל, יחד עם המנג'ר באק שואולטר, העבירו את הדגש של המועדון מרכישות יקרות, לפיתוח כישרונות באמצעות מערכת קבוצות מילואים. הפילוסופיה החדשה הזו פיתחה שחקני מפתח כמו האאוטפילדר ברני ויליאמס, האינפילדר דרק ג'טר, התופס חורחה פוסדה המגיש אנדי פטיט והקלוזר מריאנו ריברה. ההצלחה המשמעותית הראשונה הגיעה בשנת 1994, כאשר היאנקיז השיגה את המאזן הטוב ביותר באמריקן ליג, אך העונה נקטעה עם שביתת השחקנים.