כיום, מרבית המדינות במערב מספקות אשרות שהיה חוקיות וזמניות למספר מוגבל של מהגרי עבודה בהתאם לצורכיהן, על מנת למלא מחסור בכוח עבודה במגזרי תעסוקה אשר אינם אטרקטיביים עבור אזרחיה המקומיים, בעיקר בשל השכר הנמוך אך גם בשל רתיעה תרבותית מעבודות מסוימות. בנוסף לכך, אחוז ניכר מכלל מהגרי העבודה במרבית ערי המערב שוהים ועובדים בהן ללא אשרות חוקיות. מדינות שונות נוקטות בגישות שונות כלפי מהגרי העבודה המתועדים והבלתי-מתועדים אשר חיים במרחב הריבוני שלהן: החל ממדיניות – מוצהרת בלבד או מעשית - של גירוש (למשל בספרד ובישראל), וכלה בשיתוף פעולה עם מהגרי העבודה, ארגוניהם ומנהיגיהם על מנת לשפר את תנאי חייהם כפי שנעשה בהולנד ובשוודיה (שם).
עובדים בהצבה.
עובדים בהצבה (Expatriates) או מוצבים מקצועיים בינלאומיים (Career Expatriates) הם בעלי מקצוע מומחים בתחומם או מנהלים הנשלחים על ידי חברות רב-לאומיות או ארגונים בינלאומיים לארץ זרה על מנת לעבוד שם לתקופה שיכולה להיות קצובה מראש ויכולה להיות בלתי מוגבלת מראש. ההבדל העיקרי בינם לבין מהגרי עבודה אחרים הוא הסטטוס החברתי-כלכלי.
בארצות בהן נדרשת אשרת עבודה, הצבת העובד בחו"ל, הטיפול בבקשה נעשה על ידי החברה המציבה אן על ידי החברה הקשורה בארץ היעד.
טיפול בהוצאות הניוד של עובד המועסק בארץ זרה נעשה לרוב על ידי המעסיק ונהוג גם שהמעסיק משתתף בהוצאות שכר הדירה אם ארץ היעד יקרה מארץ המוצא.
מקרה פרטי של עובדים בהצבה הם דיפלומטים.
מהגרי עבודה בישראל.
בישראל הפכו העובדים הזרים לגורם משמעותי באוכלוסייה החל משנת 1989 בשל האינתיפאדה הראשונה שבגללה הפסיקו לבוא הפועלים הפלסטינים.
בעקבות כך, החל משנת 1989 מדינת ישראל החלה להעניק אשרות שהייה ועבודה לעובדים זרים, על מנת שישמשו כוח עבודה משני שיחליף את העובדים הפלסטינים. לאור מדיניות חדשה של הממשלה, בעקבות הסכמי אוסלו, הוחרפו ההגבלות על כניסתם של פלסטינים לתחומי הקו הירוק, ובמקומם החלו להגיע מהגרי עבודה מארצות שונות, בעיקר:רומניה, תאילנד, סין, מערב אפריקה, דרום אמריקה והפיליפינים. מהגרי עבודה אלו החלו להוות כוח עבודה עיקרי בבינוי, חקלאות, משק בית וסיעוד.
קשה לאמוד במדויק את מספר מהגרי העבודה בישראל, בעיקר מכיוון שלא כולם מתועדים ומאושרים כחוק. על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2000 שהו בישראל 240,000 מהגרי עבודה, כאשר שנת 2002, שנת השיא במספר מהגרי העבודה בישראל, עמדם מספרם על כ-250,000, כאשר רובם לא חוקיים. מאז שנת 2003 ניכרה מגמת ירידה במספרם הכולל של מהגרי העבודה בישראל.
רשויות המיסים ועבודה לא חוקית.
במידה ורשויות המיסים של מדינה כלשהי מגלים כי אדם עזב מדינה מסוימת עם כספים ללא היתר ואישור, האחרונים ירדפו אותו אדם עד שכלל הכסף יצא בחזרה למדינת המקור. במידה וייתפס אדם עובד ללא אשרת עבודה במדינה מסוימת, כלל הכסף שהרווח באותה המדינה יוחרם על ידי אותה רשות המיסים והמשטרה. במיוחד אם אדם מסר פרטים שקריים על-מנת להנפיק אישורי עבודה או אזרחות מדוברת.
מגדל המוזיאון
מגדל המוזיאון (ידוע גם בכינוי "מגדל ברקוביץ'") הוא מגדל משרדים ברחוב ברקוביץ' 4 (סמוך לרחוב ויצמן) בתל אביב. בנייתו של המגדל הושלמה בשנת 2005. שמו של המגדל נגזר מקרבתו למוזיאון תל אביב לאמנות. כמו כן מצוי למרגלות המגדל בית שלום עליכם, ובקרבתו שוכן המשכן לאמנויות הבמה, הכולל את האופרה הישראלית החדשה ואת התיאטרון הקאמרי. בין היתר שוכנות בו שגרירויות יפן ודנמרק.
היסטוריה.
המגדל נבנה על השטח שיועד בתחילה ל"בניין המשפט", שהיה אמור לשכן את בתי המשפט בתל אביב. לאחר ביטול התוכנית נמכר השטח לחברת הביטוח מגדל תמורת 50 מיליון דולר – הסכום הגבוה ביותר ששולם אי פעם בישראל על חלקת אדמה (יחסית לגודלה). מחירו הגבוה של השטח נובע ממיקומו המצוין – סמוך להיכל המשפט בפינת רחוב ויצמן ושדרות שאול המלך, מצפון לאזור הקריה, וקרוב למשרדי עורכי דין רבים הנמצאים בסביבתו. על פי גלובס פתיחתו של המגדל סימלה את ראשית התאוששותו של שוק המשרדים, אחרי המשבר שפקד אותו בתחילת העשור הראשון של המאה ה־21, בעקבות האינתיפאדה השנייה והתפוצצותה של בועת הדוט־קום.
המגדל, שתכנן צבי גבאי, בנוי מ־24 קומות ובהן יותר מ־21,000 מ"ר של שטחי משרדים. גובהו של המגדל, 89 מטרים מעל הקרקע, ממקם אותו בעשירייה השלישית של המגדלים בישראל (מבחינת גובהם). המגדל מחובר ישירות לרחבת המוזיאון, שלצידה גם בתי המשפט, בגשר שאחד מקצותיו בקומתו השנייה. המגדל נחשב לאחד מהבניינים היוקרתיים ביותר בישראל, ודמי השכירות בו הם מהגבוהים בארץ.
את המגדל מאכלסים משרדי עורכי דין, בתי השקעות, חברות עסקיות ושגרירויות. משרדיה של "מגדל", בעלת הבניין, שוכנים גם הם במגדל המוזיאון. זהו גם מקום משכנם של הבונים החופשיים בארץ ישראל, שמשרדם עבר ממרגלותיו לקומה הרביעית במגדל.
נכות בישראל
על פי הגדרת חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות (1998) "אדם עם מוגבלות" הוא אדם עם לקות פיזית, נפשית או שכלית לרבות קוגניטיבית, קבועה או זמנית, אשר בשלה מוגבל תפקודו באופן מהותי בתחום אחד או יותר מתחומי החיים העיקריים. על פי האמנה הבינלאומית לזכויות אנשים עם מוגבלות (2006) מוגבלות היא מושג מתפתח הנובעת מיחסי גומלין בין אנשים עם לקויות לבין מחסומים של גישה ושל סביבה, המעכבים את השתתפותם המלאה ובת-התועלת בחברה בשוויון עם אחרים. שתי הגדרות אלו נשענות על תפיסה של מודל חברתי למוגבלות המסביר מוגבלות כתופעה המובנית חברתית שאינה נובעת אך ורק מהלקות בתפקוד הפרט.
מוגבלות יכולה להיות גופנית, קוגניטיבית או נפשית ויכולה לנבוע ממום מולד או מפגיעה פיזית או נפשית, עקב מחלה, תאונה, זדון וכדומה. רמת המוגבלות משתנה בצורה משמעותית מאדם לאדם ויכולה לבוא לידי ביטוי במוגבלות קלה ועד לחמורה המצריכה עזרה סיעודית או תמיכה אנושית מתמדת.
בישראל, המוסד לביטוח לאומי משלם קצבת נכות לכל מי שכושר השתכרותו נפגע בצורה משמעותית עקב המוגבלות, בהתאם לדרגת אי כושר עבודה שנקבע על ידי ועדה. כמו כן, המוסד מספק קצבאות לשירותים מיוחדים, ועוד שירותים נוספים כגון שיקום מקצועי. אנשים עם מוגבלויות המוכרים על ידי המוסד לביטוח לאומי זכאים לשירותים והטבות שונות ממשרדי ממשלה שונים בהתאם לאופי נכותם וחומרתה.
בישראל הייצוג הפוליטי של בעלי נכות הוא יחסית מצומצם, כאשר בשנת 2021, עם כינונה של ממשלת ישראל השלושים ושש, מכהנת בה קארין אלהרר כשרת האנרגיה וכאשה הראשונה המתניידת על כיסא גלגלים. כמו כן, שירלי פינטו נשבעה אמונים לכנסת והיא האישה החירשת הראשונה בכנסת. חבר הכנסת סאמי אבו שחאדה הוא כבד ראייה, והקים עם אלהרר את השדולה למען אנשים עם מוגבלות.
הגדרה.
לארגונים שונים עשויות להיות הגדרות שונות למושג "נכות" ולמושגים הקשורים בו (ראו לקות). בחוקי מדינת ישראל שנחקקו החל משנת 1988, למשל, משמש המושג "אדם עם מוגבלות" לתיאור נכה. עם זאת, לא כל הגדרה השונה מההגדרות של הביטוח הלאומי היא הגדרה בעלת משמעות. גישת התקינות הפוליטית, למשל, הביאה לעברית, בעקבות האנגלית, את המינוח "מאותגר פיזית", "מאותגר נפשית" או אדם עם מוגבלות, כתחליף לנכה. המושג "מאותגר" לא משמש כהגדרה בעלת ערך מעשי בארגונים.
נכות יכולה להתבטא כאי-יכולת, תפקוד חלקי או חוסר תפקוד מוחלט של חלק בגוף האדם. נכות יכולה להיות גם פגיעה בנפשו של האדם. רמת הנכות משתנה ומתפרסת על פני טווח רחב של נכויות, קלות וחמורות; למשל, סיווג מנכות קלה כמו צליעה ועד לשיתוק כמעט מוחלט של הגוף המגיע עד למצב של חוסר הכרה עמוק והפסקת פעילות מוחית.
רוב האנשים עם המוגבלות אינם מגדירים את עצמם כנכים. רובם מגדירים את עצמם כאנשים עם מוגבלות על פי מערכת הגדרות שונה מזו של ביטוח לאומי. חלקם לא מודעים כלל למוגבלותם ומיטיבים לתפקד למרות קיומה, חלקם מתעלמים ממנה, ויש הטוענים כי אינם אנשים עם מוגבלות כלל, אלא החברה היא זו שרואה אותם ככאלה.
חקיקה בישראל.
המטרות העיקריות של בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות - לשלב את בעלי הלקויות בכל אספקט בחיי הקהילה. "בזכות" מתעסקת בחקיקה ומדיניות, אכיפה והתדיינות משפטית, תקשורת ועבודה קהילתית. הארגון אינו ארגון נותן שירותים אלא גוף המפקח על הרשויות הממשלתיות.
התפתחות חקיקה.
בין השנים 1970–1960 התקיימו מאבקי זכויות האדם בארצות הברית: אנשים בעלי מוגבלויות בארצות הברית לקחו חלק פעיל במאבק על זכויותיהם. ו-20 שנה מאוחר יותר מאבקים אלו הובילו ל-Americans with Disabilities Act ב-1990.
ישנן תפיסות שונות העומדות בבסיס התפיסה של ארגוני זכויות האדם של המדינה: ישראל ידועה בדאגה למוחלשים- התפיסה הייתה שזהו תפקיד המדינה. בניגוד לארצות הברית שטיפלה בבקשות האנשים בעלי המוגבלויות רק לאחר שהאחרונים נלחמו ודרשו זאת.
בישראל המדינה העניקה את הדרישות לפני בקשת האזרחים, שכן המודל הרפואי מתייחס בעיקר ללקויות האנשים. דבר שלפי המודל החברתי גם גורם באופן עקיף להסתכלות על אדם מוגבל דווקא ובעיקר דרך הליקויים שלו. המודל החברתי פותח בשנות ה-80 וטוען כי אנשים בעלי מוגבלויות אינם באמת חשים במוגבלות או בכלל כאלו, אלא שזו הסביבה שמנסה לקטלג אותם ככאלו ומנסה לשנות אותם לפי המקובל אצלה. לכן על מנת לתקן את המצב על הסביבה לקבל אנשים אלו עם מוגבלויותיהם ולהתעלם מהליקויים.
הליך החקיקה.
בן מנחם (1998) מסביר כי עד שנות התשעים היו מקובלות בעולם המערבי שתי גישות עיקריות: