ניתן למצוא מספר דוגמאות לדואליות הזו בפולחן אל הסער במארי ובדגש שהושג במישור התוכני על הקשר להדד מחלב. הדוגמה הבולטת ביותר היא מכתב של שגריר מארי בחלב למלכו, זמרי-לים, ובו אזכור דברי נביא על העברתה של אַלַּת הקרב של האל, ששימשה אותו במלחמתו נגד אל הים, למקדש אדד במארי. דוגמה נוספת היא פסל של מלך גוֹזָן וסִכָּן, הדדשעי, שנמצא במארי, ובו כתובת המכנה את הדד "אדון חבור".
התהוותה של ממלכת יַמְחַד במאה ה-18 לפנה"ס ככוח המדיני המרכזי במרחב צפון הלבנט הביאה להרחבה נוספת של הפולחן של הדד באזור כבכיר האלים, אל שמים ואל סער, בממלכה זו ומסביב לה. בתעודות שמקורם בממלכה תואר המלך כ"אהובו של אדו" – והממלכה עצמה כ"ארצו של אדו" (הגרסה "אדו" מופיעה בשימוש בכתב היתדות). בתעודות מממלכת ימחד שנמצאו במארי, החלו להופיע גם מוטיבים של פולחן הדד כאל מלחמה; מלכים קיימו טקסים של אימוץ כלי המלחמה המוכרים שלו מהמיתולוגיה האזורית כאמצעי להבטחת הניצחון בקרב ובשטחי השפעתה של ימחד.
הגירה והתפשטות חורית מהרמה הארמנית לצפון הלבנט מהמאה ה-17 לפנה"ס הביאו לשינוי נוסף בפולחן האל. מתקופה זו ניכר תהליך של מיזוג הפולחן של הדד עם אל הסער החורי, תֶשוּבּ. בעיר חלב הפך פולחן הדד לפולחן תשוב, וזוגתו מוזגה עם האלה החורית חֶבַת. מגמה זו קיבלה משנה תוקף עם התבססות האימפריה החורית של מיתַני (שמלכיה היו הודו-איראנים). ממלכה זו שלטה על אזור רחב בצפון הלבנט, מצפון-מערב איראן במזרח עד לחופי הים התיכון במערב. בתקופה זו בלט פולחן תשוב כגרסה של הדד בכל אזור הממלכה, וכנראה היווה בסיס להשפעת מוטיב מפולחן הדד לכל התרבויות מסביב לצפון הלבנט, גם אחרי התמוטטות ממלכת מיתני במאה ה-14 לפנה"ס.
מיזוג הזהויות בין הדד לתשוב היווה את התשתית לשינויים גם בפנתאון של האימפריה החתית מאמצע האלף השני לפנה"ס עד להתמוטטותה במאה ה-12 לפנה"ס. בתהליך סינקרטיזם רחב אימצו החתים מרכיבים ממספר דתות באזור מושבם – הן אנטוליים מקומיים, הן הודו-אירופיים אחרים (כגון לוּוִייִם ופלהפַלַאִים ), הן שמיים ובמידה רבה חוריים. מתקופה זו ואילך הפך תשוב, במתכונתו הממוזגת עם הדד, גם לבכיר האלים בפנתאון החתי. אמנם ברוב התעודות מהתקופה לא מכונה הדד בשמו המקורי, אולם בהתייחסויות אליו ברור מתוכן הפולחן ומכינוייו שמדובר בו. לדוגמה, כינויו בפי החתים היה "תשוב מחלב בחתושה", ובכתב יתדות – "אל הסער (באידאוגרמה) של חלב בחתי". כלומר, אף שהדד עבר תמורות רבות כתוצאה משינויים גאופוליטיים באזור, פולחנו נשאר דומה למקור מהאלף השלישי לפנה"ס.
במקביל, התקיים פולחן הדד גם באזור חוף הים התיכון, מאוּגָרִית שבצפון ודרומה בשטח הערים הפיניקיות. עדויות לפולחן זה נמצאות בתעודות אוגרית ובטקסטים המכונים "מחזור האל בעל" (או "עלילות בעל וענת"). טקסטים אלה מתארים את המיתולוגיה הפיניקית ובראשה מסכת מאבקו של אל הסער הפיניקי, בעל, למלוכה על האלים. בסיפור זה מוכנה בעל במספר מקרים בשם הדד (או "הׇדַ"). על רקע זה, חלק מהחוקרים מעריכים שהופעת שמו בטקסים הקדומים יותר באוסף תעודות אוגרית מצביע על כך שמקור פולחנו של אל הסער באוגרית היה בהדד (ייתכן שבהשפעת העוצמה המדינית של ימחד וממלכת מיתני), ורק בשלב מאוחר יותר התקיים תהליך של ספציפיקציה של אל הסער שם בכינוי בעל. משלב זה, שמו העיקרי של אל הסער על חופי הים התיכון יהיה בעל עם כינוי לפרקים כ"הדד" או בעל-הדד".
בתקופת הברזל, עם התפרקות הממלכות הגדולות במאה ה-12 לפנה"ס ובעיקר התמוטטות האימפריה החתית, ניכרת חזרה לפולחן הדד בשמו בקרב הממלכות הארמיות והנאו-חתיות בצפון הלבנט ודרום אנטוליה; זאת, לצד שימור הפולחן שלו גם בכינויים הנוספים – תשוב, אדד ובעל. בכל תרבות נראה שהתקיים פולחן אותו אל, אך בשפה שונה ובכינוי המתאים לשפה. גם האידאוגרמה של האל בכתב היתדות נשמרה כ-dIM, אך ביטויו הפונטי השתנה משפה לשפה.
אף שחלב איבדה את חשיבותה האסטרטגית, ניכר ששמרה על חשיבותה הפולחנית, בעיקר משום היותה מוקד פולחנו של הדד. לדוגמה, תאיתה, מלך פלישתין הצפון סורית במאה ה-12, הציב כתובות המשבחות אותו במקדש הדד בחלב, ונראה שמוקד זה נחשב מרכזי לכל הממלכות הנאו-חתיות באזור. גם מאוחר יותר, במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס, לדוגמה, נחשב פולחן הדד בחלב למרכזי בפוליטיקה האזורית. בכתובת מזינג'ירלי הויוק (Zincirli Höyük) שמממלכת שַמאַל מוזכר הדד ברשימת אלים פולחנית כראשון האלים, לפני אב האלים אל בעצמו. גם בכתובת הארמית של מתעאֵל בעיר אַרְפָּד מוזכר הדד כבכיר האלים ושמו של מלכה של ממלכת שרוג (סוּרוּץ'; ) בדרום אנטוליה במאה ה-9 לפנה"ס כלל את שמו של האל - גר-הדד. דוגמה לחשיבות פולחן הדד ברמה הבינלאומית ניתן למצוא בטקס שקיים שלמנאסר השלישי, מלך אשור במאה התשיעית לפנה"ס, בעיר אשור טקס לכבוד הדד של חלב, אף על פי שבתקופה זו כבר התבסס פולחן הגרסה המסופוטמית שלו (אדד) היטב בדת האשורית. ייתכן שהמשך הדומיננטיות של הדד בקרב כל הממלכות הנאו-חתיות בצפון הלבנט חייב התחשבות מיוחדת באל זה.
מוקד מרכזי נוסף של פולחן הדד התקיים בממלכת ארם דמשק, שם כונה האל גם בשם רַמׇן ("המרעים") או הדדרמן, ומקדשו בדמשק נקרא "בית רמן". מקדש זה אמנם לא אותר בחפירות, אולם באתר מקדשו של יופיטר דמסקינוס בעיר נמצא גם כתובת ארמית שייתכן שעשויה לשקף שכבה קדומה יותר שלא נחפרה.
גם באתרים אחרים באזור גבולות ארם דמשק נמצאו מקדשי הדד/רמן, שייתכן כי משקפים את מרחבי התפר בין התרבויות הארמיות, הפיניקיות והישראלית. באתר בית צידא (שכנראה השתייך לממלכת גשור הארמית) נמצאו מצבות אלים שנופצו בכיבוש האשורי, במחצית השנייה של המאה השמינית לפנה"ס. אחת מהן, שהוצבה כנראה בפינת פולחן בשער העיר, כללה תבליט אל בעל קרניים וחמוש בחרב. הדעות ביחס לזהות האל חלוקות – חלק מהחוקרים מעריכים שמדובר בהדד וחלקם גורסים שמדובר באל הירח, סין (ייתכן בשל צורת הירח של הקרניים על ראשו).
הכיבוש הבבלי של אזור צפון הלבנט, וכן הכיבוש הפרסי, לא גרמו לשינויים מהותיים בפולחן האל הדד, ככל הנראה בשל האוטונומיה הדתית שנקטו תרבויות אלה במסגרת ניהול האימפריה.
מהתקופה ההלניסטית ובהמשך, בתקופה הרומית, ניכר מיזוג מחדש של האלוהות המקומית בסוריה עם פנתאון האלים היווני והרומי. בתקופה זו עדיין התקיים פולחן אל הסער, עם אותם מוטיבים חזותיים, אולם בשמות חדשים כזאוס ויופיטר (אלים שנשאו חלק מתכונותיו של אל הסער). העדות האחרונה לפולחן הדד בשמו זה מקורה בעיר מנבג במאה הרביעית לפנה"ס. על מטבעות באתר נמצאו הכתובות "עבד הדד כמר מנבג" ו"אשר ישתבש להדד אדונו". הכינוי הדד התחלף בהדרגה לכינוי אַדַדוֺס, תמיד עם זוגתו עַטַרְגַתִיס (תעתיק יווני ל"עתרעתה"), ובתקופה הרומית לדֵמַסְקֵנוּס (אֶפִּיתט מקומי) – ובתהליך נוסף לאל זאוס. גם בדורה אירופוס נמצא מקדש לאל ולזוגתו – ללא ציון שמו, אך בזיהוי הייצוג האמנותי שלו, עם שוורים. עם שילובו של הדד בפנתאון האלים ההלניסטי והרומי, למעשה פסק הפולחן הייחודי לו ולא חזר עוד.
מיתולוגיה.
בחפירות ארכאולוגיות בסוריה לא נמצאו טקסטים מיתולוגיים, והטקסטים המעידים על הדד כוללים בעיקר תעודות ממלכתיות, מנהליות וטקסיות וכן רמזים אונומסטיים.
עם זאת, בתעודות ממארי מהמחצית הראשונה של האלף השלישי לפנה"ס נמצאים אזכורים המרמזים על הרקע המיתולוגי של הדד. רמזים אלה מכוונים בעיקר לסיפור מלחמתו של אל הסער בצפון הלבנט עם אל הים על הבכורה בפנתאון האלילי.
מיתוס זה מוכר בעיקר מתעודות העיר אוגרית מהמאה ה-14 לפנה"ס בכינוי "מחזור עלילות בעל", על מלחמותיו של בעל באחיו האלים על מעמד הבכורה בפנתאון. שמו של הדד מוזכר בתעודות כשם נרדף לבעל. בסיפור מחליט אבי האלים, אל, להעניק את הבכורה באלים לאל הים, ים, ולהדיח את בעל ממעמדו, מכיוון שניאץ את שמו של אביו. בעל אינו מקבל את הדין ויוצא למלחמה אכזרית בים ובמפלצות הימיות שיצר. בעל/הדד מצליח להביס את אויבו באמצעות אַלות מיוחדות שיצר עבורו אל האמנויות כושר וחסיס.
האַלה שבעזרתה הכה בעל/הדד את ים מופיעה במספר מכתבים מהמחצית הראשונה לפנה"ס בהקשר של האל הדד:
מאזכורים אלה ניתן להבין שמיתוס המלחמה באל הים סופר לא רק לגבי אל הסער הפיניקי-אוגריתי אלא גם לגבי הדד בסוריה ושלמעשה מדובר באותו אל. אזכורה של האַלה תֶמְתוּם במכתב ממארי עשויים גם ליצור הקשר בין סיפורי בעל והדד עם סיפור הבריאה במיתולוגיה הבבלית, ה"אֶנוּמָה אֶלִישׁ", שבו נאבק האל מרדוך באלה תיאמת.
זהות לאלים אחרים.
במהלך כאלפיים שנות תיעוד פולחן הדד בצפון הלבנט התקיימו לחלופין זיקות חזקות לאלים אחרים ובעיקר לאלי סער במזרח הקרוב הקדום. הזיקות הללו הושפעו בעיקר מתהליכי נדידת עמים ושינויים גאופוליטיים של התפתחות ממלכות, נפילתן, השתלטות תרבויות על שטחי שכנותיהם וקשרי הגומלין בין התרבויות באזור. משך מאות שנים, ניתן אף לראות זהות מלאה בין הדד בשמו המקורי לאלי הסער האחרים באזור, אם כי בתקופות עצמאותן הממלכות הארמיות בתקופת הברזל ניכר בידול בין הדד לאלי הסער השכנים.
להלן האלים שאליהם נקשר הדד:
אדד המסופוטמי.
למעשה, ניתן לומר שאדד המסופוטמי הוא הדד בניב אכדי, בה נבלעת האות ה' ומבוטאת כא'. התפתחותו של האל אדד כנראה, משקפת נדידה של עמים ארמיים ואמוריים מאזור סוריה מזרחה לצפון החבור ומשם דרומה לאזור אכד – שומר, בבל ואשור.