מ-3 ביולי 2015 הכנסייה היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, חלק מהאתרים הערביים-נורמניים בפלרמו והקתדרלות של צ'פלו ומונריאלה.
היסטוריה.
נבנתה בשנים 1154–1160 ככנסייתו הפרטית של , "אמיר האמירים" (לטינית: Ammiratus Ammiratorum, תואר שהתגלגל למילה אדמירל), תוארו של השר הראשי תחת המלך גוליילמו הראשון, כאחת הכנסיות האחרונות בסיציליה בסגנון הערבי-נורמני. לאחר מכן הופקד הבניין בידי הבנדיקטינים ממונריאלה, ששמרו עליו עד 1787.
בשנת 1882, לאחר תהפוכות שונות שראו את הכנסייה משולבת במבנה נאו-קלאסי על ידי האדריכל אלסנדרו אמנואלה מרווליה (Alessandro Emmanuele Marvuglia), ואף הפכה לסניף דואר, היא שוחזרה כולה על ידי האדריכל וחזרה למבנה האדריכלי המקורי מימי הביניים.
תיאור.
לכנסייה יש תוכנית מלבנית עם קשתות עיוורות (קשתות שנועדו לקישוט בלבד), שבחלקן יש חלונות. בגג יש שלוש כיפות תפוחות אדומות אופייניות ושינות בסגנון ערבי. הכנסייה מהווה דוגמה אופיינית לארכיטקטורה הערבית-נורמנית, הייחודית לסיציליה. תוכנית הכנסייה מראה את נטייתם של הנורמנים לצורות פשוטות וחמורות, הנגזרות מצורתם הצבאית. יתרה מזאת, הבניין מראה עד כמה השפה הבינלאומית של האדריכלות הנורמנית הייתה בינלאומית, שכן ניתן למצוא את אוצר המלים המסמן חלקים מהכנסייה, כמו מגדל הפעמונים, למבנים בני אותו תקופה כמו הקתדרלה של לאן וב, שניהם בצפון צרפת, או בקתדרלת דרהאם באנגליה. במקביל יש לכנסייה תכונות המשותפות לאדריכלות האסלאמית והביזנטית, כמו העדפה לצורות קובייתיות, הקשתות העיוורות המקשטות את הקירות החיצוניים של הכנסייה ואת הכיפות האדומות הכדוריות על הגג.
בחלק הפנימי יש ספינה מרכזית עם שתי ספינות צדדיות, המופרדים על ידי ארקדות בסגנון ביזנטי המונחים על עמודים של שימוש משני עם כותרות קורינתיות. הקירות בנויים מאבנים חשופות. הריצוף הוא מקורי וכולל קישוט פסיפס מפואר. גם המזבח הראשי הוא מקורי. אלמנטים האופייניים לסגנון הערבי-נורמני כוללים העמודים המוטבעים בפינות הקיר והמעברים אל מגדלי הכיפה בצורת מוקרנס פשוטים עם קשתות מחודדות מדורגות.
על הדלת ובחלון האפסיס המרכזי ניצב סמל מסדר האחים של הקבר הקדוש, אליו שייכת הכנסייה כיום.
ניתן לראות את חומת העיר העתיקה מתמשכת מתחת לכנסייה.
כנסיית סן קטאלדו היא כנסייה פופולרית לעריכת טקסי נישואים.
סיירת האבדון
סיירת האבדון (או פטרול האבדון) היא צוות גיבורי העל מבית DC קומיקס. סיירת האבדון הופיעה לראשונה בקומיקס
"הרפתקה הגדולה ביותר שלי" - My Greatest Adventure מס '80 ביוני 1963
ונוצרה על ידי הסופרים ארנולד דרייק ובוב הייני, והאמן ברונו פרמיאני.
סיירת האבדון הופיעה בגלגולים שונים במספר חוברות קומיקס. אף על פי שסיירת האבדון אינה אחת מצוותי גיבורי העל הפופולריים ביותר, ספרי וחוברות של הסיירת מעולם לא הופסקו לצאת לאור מאז שהושקו בשנות ה-60.
בשונה מגיבור העל המסורתי, סיירת האבדון היא קבוצה של גיבורי על אשר כוחותיהם גרמו להם לניכור חברתי וטראומה אישית יותר מאשר תרומה לסביבתם. מוריי בוליטינוף כינה אותם "הגיבורים המוזרים ביותר של העולם".
הצוות המקורי כלל את הצ'יף (נילס קולדר), רובוטמן (צוק סטיל), אלסטי-גירל (ריטה פאר), הגבר השלילי (לארי טיירינור), ביסט בוי (גארפילד לוגן), מנטו (סטיב דייטון) וקרייזי ג'יין (קיי צ'אליס).
ג'ון מילר
ג'ון מילר (7 או 28 בינואר 1902 – 1 בפברואר 1979) הייתה אשתו השנייה של הנרי מילר, שכתב אודותיה באופן פורה ביותר.
ראשית חייו.
נולדה בבוקובינה, אוסטריה-הונגריה (ממוצא רומני כמוזכר ב"סקסוס") כג'ולייט אדית' שמרדט (או שמרת') (לימים ג'וליטה), בתם של וילהלם ופרנסס בודה שמרת, משפחה יהודית ענייה. היא היגרה עם הוריה וארבעה אחים לארצות הברית בשנת 1907. בגיל 15 נשרה מהתיכון כדי להיות רקדנית באקדמיה לריקודים של וילסון (ששמה שונה לארמון המחול של אורפיאום בשנת 1931) בכיכר טיימס והחלה להיקרא בשם ג'ון מנספילד, ולעיתים ג'ון סמית'. "בסקסוס", הנרי מילר כותב שג'ון טענה שהיא סיימה את לימודיה במכללת וולסלי, אך ב"נקסוס" הוא כותב שהיא מעולם לא סיימה את בית הספר התיכון. קנת' דיק, לאחר שראיין את ג'ון, מצטט אותה באומרה, "השכלתי הרשמית הסתכמה בכשלוש וחצי שנות תיכון. עבדתי על מלגה למכללת האנטר."
היא תתגורר בעיר ניו יורק במשך חלק גדול משארית חייה, למעט טיול ארוך שתערוך באירופה וגיחות נוספות קצרות לפריז ולאריזונה.
החיים עם הנרי מילר.
בשנת 1923, כשהייתה בת 21 ולמדה בווילסון, פגשה בהנרי מילר כשהוא בן 31. מילר היה עתיד לעזוב בעבורה את אשתו וילדתו הראשונה ברברה כדי להינשא לג'ון בהובוקן, ניו ג'רזי ב -1 ביוני 1924. היחסים ביניהם יהוו את הנושא המרכזי בטרילוגיה החצי-אוטוביוגרפית של מילר "הצליבה הוורודה" . ג'ון מככבת גם ביצירותיו הידועות ביותר, חוג הסרטן וחוג הגדי.
באוקטובר 1926, ז'אן קרונסקי, אמנית ומשוררת עברה להתגורר עם הזוג על פי דרישתה של ג'ון. ג'ון שהייתה ככל הנראה דו-מינית, טיפחה איתה מערכת יחסים קרובה מאוד והעדיפה את חיבתה של ז'אן על פני זאת של הנרי. הסדר המחיה הזה התפרק במהרה וזוג הנשים עזב יחד לפריז באפריל 1927. חודשיים אחר כך שתי הנשים החלו לריב, וג'ון שבה להנרי ביולי של אותה שנה. בשנה שלאחר מכן יצאו ג'ון והנרי לטיול ממושך באירופה והתיישבו בפריז למשך כמה חודשים לפני שהם חזרו לניו יורק. מערכת היחסים של ג'ון עם ז'אן היא היצירה המרכזית ברומנים האוטוביוגרפיים של הנרי "זין מטורף" (1930, שלא פורסמה עד 12 שנים לאחר מותו של מילר) ו"נקסוס" (1959), הכרך השלישי של "הצליבה הוורודה". בסביבות 1930 התאבדה קרונסקי בבית חולים לחולי רוח בניו יורק.
בשנת 1930 עבר הנרי לפריז בגפו וב-1931, בזמן שהיא מבקרת את הנרי, ג'ון פגשה את הסופרת אנאיס נין, שפיתחה במהירות לאובססיבית כלפיה, ובדיוק כפי שעשה הנרי, השתמשה בה כארכיטיפ ביוגרפי ברבים מכתביה. ג'ון ונין החלו במערכת יחסים פלרטטנית אף על פי שנין הכחישה שהיחסים היו מיניים. עם זאת, ג'ון תהיה כאמור דמות בולטת ביומניה שפורסמו ואלה שלא פורסמו, עליהם יתבסס מאוחר יותר באופן רופף הסרט "הנרי וג'ון". בסרט, ג'ון גולמה על ידי אומה תורמן. ג'ון לא הייתה מרוצה מפרסום היומנים של נין, שהשמיטו את הרומן של נין עם מילר ובכך השמיט את התפקיד שגילמה נין בפירוק נישואיהם של המילרים.
ג'ון והנרי התגרשו על ידי מיופה כוח במקסיקו סיטי בשנת 1934.
חיים מאוחרים.
לאחר שהתגרשה ממילר, התחתנה עם סוכן הביטוח סטרטפורד קורבט בסביבות 1935. קורבט חיזר אחריה כשמילר עזב לפריז בשנת 1930, מה שהעציב מאוד את מילר כשגילה שג'ון וקורבט ביחד. סטרטפורד עזב אותה בשנת 1947 עבור השחקנית ריטה לה רוי קורבט. חייה של ג'ון התדרדרו בשלב זה והיא התגוררה בסדרה של מלונות זולים סביב העיר ניו יורק, למשל במלון קונטיננטל ברחוב 95. היא הייתה בקשר עם מילר בתקופה זו דרך הדואר והוא היה שולח לה כסף דרך חברים וחנויות ספרים כגון "מכולת הספרים של גות'אם". המחברות שמילר כתב על נסיעתו ב-1940 ברחבי ארצות הברית שיהפכו ל"סיוט הממוזג" כללו רק קומץ אזכורים אגביים לג'ון. אחד קורא "שב כאן וחלום על ג'ון. היכן כעת, ג'ון הקטנה? האם את מאושר?"
במהלך שנות החמישים אושפזה ג'ון במחלקות פסיכיאטריות בהן קיבלה טיפולי חשמל, במהלכן היא שברה כמה עצמות לאחר שנפלה משולחן הטיפול. מעולם לא התאוששה מהחוויות הללו לחלוטין. בשנת 1954 החלה להתנדב כעובדת סוציאלית. בשנת 1957 עברה להיות פקידת קבלה מתמחה במחלקת הרווחה בעיר, ועבדה במחלקה במשרה מלאה עד 1960. בשנת 1961 היא פגשה שוב את מילר; הוא היה המום מההידרדרות שלה, והשניים מעולם לא חידשו את מערכת היחסים שלהם. בסוף שנות השישים עברה ג'ון לאריזונה עם אחד מאחיה. קברה של "ג'ון א. קורבט, אחות אהובה" בבית העלמין בעמק ויו בקוטונווד, אריזונה, הוא ככל הנראה שלה.
אף על פי שהביעה רצון לכתוב אוטוביוגרפיה, היא מעולם לא כתבה דבר שנותר אחריה מלבד מכתבים. עם זאת, הייתה לה השפעה ספרותית עצומה על יצירותיהם של בעלה לשעבר ועל זאת של אנאיס נין. היא נפטרה באריזונה בשנת 1979.
I Need Your Love
I Need Your Love (בעברית: אני צריכה את האהבה שלך) הוא שיר של המפיק המוזיקלי והדי ג'יי הסקוטי קלווין האריס, בהשתתפות הזמרת הבריטית אלי גולדינג, מתוך אלבום האולפן השלישי שלו, "". השיר פורסם ב-2 באפריל 2013 כסינגל השביעי של האלבום. "I Need Your Love" נכלל גם כרצועת בונוס באלבום האולפן השני של גולדינג, Halcyon"." הווידאו קליפ הנלווה, בבימויו של אמיל נאוה, מציג את האריס וגולדינג כזוג בטיול במיאמי.
השיר זכה בעיקר לביקורות חיוביות מהמבקרים. I Need Your Love הגיע למקום הרביעי במצעד הסינגלים הבריטי, מה שהפך את האריס לאמן הראשון בהיסטוריית המצעד הבריטי שהצליח להיכנס לעשירייה הפותחת בשמונה שירים מאלבום אולפן אחד. השיר נכנס גם לחמישייה המובילה באוסטרליה, אוסטריה, פינלנד ושוודיה, לעשירייה המובילה בבלגיה, אירלנד ושווייץ, ול-20 המובילות בארצות הברית. בטקס פרסי הבריט לשנת 2014, היה השיר מועמד לסינגל השנה הבריטי, ואילו הקליפ היה מועמד לווידאו קליפ הבריטי של השנה.
וידאו קליפ.
את הקליפ לשיר ביים אמיל נאוה. הקליפ הוקרן בבכורה ב-14 באפריל 2013. הקליפ לשיר היה מועמד לפרס "שיתוף הפעולה הטוב ביותר" ו"שיר הקיץ" בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2013.