בסרט שימוש רב בסמלים. באופן כללי נושאי השיחה והחדשות בטלוויזיה, עוסקים במאפייני שנות השבעים: שערוריית ווטרגייט, מסיבת מפתחות (מסיבה בה מפתחות המשתתפים מושלכים לקערה משותפת וביציאה, מבלי להסתכל, כל אישה מוציאה צרור והולכת הביתה עם בעליו) וגרון עמוק (סרט פורנוגרפי מ־1972).
הפרבר מתפקד כסמל לריחוק מסביבה נורמלית.
בן ואלינה מפסיקים את טיפול הזוגיות שלהם (הם סוטים מן הדרך הנורמלית לטפל בזוגיות הרעועה שלהם ויוצאים מעתה לטפל בה בדרכם האישית).
הסופה מתפקדת כמטאפורה על האופי הקפוא של הדמויות, אך גם על ההסתגרות שלהם מפני הסופה ובריחתם אל עצמם מפני הסופות בחוץ. לא ההודים ולא הקארברים מדברים בינם לבין עצמם אלא עוזבים ונעזבים למחשבותיהם ונראה בבירור כי חסר להם מגע גופני ולכן הבגידות, הניסיונות המינים והרצון למגע. לדוגמה ונדי כאשר היא נכנסת למיטה עם סנדי הם כשני ילדים, אחים, לאו דווקא נאהבים; כאשר היא מתעלסת עם מייקי לא נראית אהבה ביניהם; פול שמשתוקק למערכת יחסים עם ליביטס; הבגידות של ג'ייני ובן; גנבותיה של אלינה; כל אלה רצון משווע לרצון כל אדם: לשיחה, הבנה ומגע.
מסיבת-המפתחות בסרט משקפת את כוחו הדל של המין ביצירת קשר אמיתי בין בני זוג. באמצעות ונדי ומשחקיה המיניים; בגידותיו של בן עם ג'ייני, רצונו של פול ליחסי-מין עם ליביטס, אזכורו של הסרט הפורנוגראפי גרון עמוק.
לאחר ההיכרות עם הדמויות מגיעה הסופה לשיאה בלילה (צילומי הסופה מרהיבים ביופיים). סנדי וונדי נרדמים יחד במיטה. פול ישן ברכבת התקועה בסופה לאחר פגישתו עם ליביטס שם גילה כי הוא לא נאהב אלא אהוב כאח. במסיבת המפתחות המתקיימת באותה-עת מתגלה הרומן של בן עם ג'ייני (ג'ייני יוצאת עם בחור צעיר ובן מתנגד לכך בצורה מביכה), אלינה וג'ים מקיימים יחסי-מין חפוזים במכונית... ובזמן הזה, בשעה שכולם עסוקים בצרכיהם האישיים ובצורה לא מספקת, ואף-אחד לא שואל את עצמו (הרגע הזה מועבר בסרט בצורה חזקה ובלתי-ניתנת לפספוס) היכן מייקי, החולמני, אשר משוטט בסופת הקרח (כשמין וסנדי כלל לא מעניינים אותו אלא מראות הסופה ומחשבותיו) - השיא מגיע אל סופו העצוב בו מייקי מתחשמל למוות מכבל-חשמל-נופל-בסופה.
לפנות-בוקר מגיעים ג'ים ואלינה לביתו של ג'ים; ג'ייני אחרי שנפרדה מהבחור הצעיר עמו יצאה מן המסיבה שוכבת שוב לבדה במיטה; אלינה מגלה את בתה במיטה עם סנדי, בן מתפכח ונוסע חזרה הביתה (בדרך הוא מגלה את גופתו של מייקי לצד הדרך ומביא אותו לבית הקארברים). ג'ים מתאבל על בנו, ונדי מנסה לנחם את סנדי וג'ייני שומעת את הבכי מתחת לסדינים.
אור הבוקר מתחזק, נראים עקבותיה של הסופה (הן בחוץ והן בבית הקארברים), נראה שהכול התפרק ומול מראה המשפחות המפורקות נראה כי החיפוש אחרי האושר העצמי נעשה באופן המביש ביותר.
בן, אלינה וונדי נוסעים אל תחנת הרכבת לאסוף את פול שחוזר מביתה של ליביטס.
ברגע שכולם יושבים במכונית בן נשבר ומתחיל לבכות.
סיכום.
ישנה דעה שהסרט מבקר את החיים בפרבר העיר המשעמם; ישנה דעה כי הסרט עוסק בהתפוררות מוסד המשפחה המסורתי בשנות ה-70 על רקע תקופת ניקסון (לדעה האחרונה אין ביסוס בסרט); וישנה דעה (מבוססת וברורה לעין) כי הסרט מעביר מסר בעל משמעות התקפה בכל תקופה ובכל מקום: כי הבסיס לכל מערכות היחסים, בין בני-זוג ובמשפחה בפרט, היא השיחה. ועל המשפחה בהיותה מורכבת מכמה פרטים, השגתו קשה יותר, וכי תפקיד זה מוטל בעיקרו על כתפי ההורים אשר זוגיותם היא הבסיס לכך – ובכך טמון חוזקו של הסרט.
פשעי אקורדיון
פשעי אקורדיון הוא רומן מאת הסופרת האיטלקית אני פרו שנכתב בשנת 1996 ועוסק בחייהם של מהגרים מארצות שונות בארצות הברית.
סיפורו של בונה האקורדיונים מבוסס על סדרה של 11 כתבות שהתפרסמו במרץ 1891 בעיתון Daily Picayune שהופץ בניו אורלינס, המתארות את מעשי הלינץ' שנעשו ב-11 איטלקים בניו אורלינס באותה שנה.
הדמויות בספר הן דמויות בדויות ששולבו באירועים אמיתיים, שחלקם עובדו לסיפורים. כמו כן הספר מכיל מודעות מעיתונים, פטפטת רדיו, כרזות, שירים, חלקי פזמונים, תווים על חפצים יומיומיים ורשימות ארגונים- חלקם אמיתיים וחלקם בדויים.
"פשעי אקורדיון" תורגם לעברית בשנת 1999 על ידי שרה פ' פרידמן.
מבנה הספר.
הספר בנוי משמונה חלקים, כאשר כל חלק מספר את סיפורה של משפחת מהגרים אחרת, ללא כל רצף תוכני בין הסיפורים השונים, מלבד האקורדיון, המתגלגל בדרכים שונות ומשונות ממקום למקום ומיד ליד, ובכך מעביר את המוקד של עלילת הספר למקום חדש ולדמויות חדשות, אשר לא קשורות בשום אופן לדמויות שהוזכרו בסיפורים הקודמים. כל דמות חדשה שמקבלת לידיה את האקורדיון, מקבלת אותו במצב יותר ויותר גרוע, עד שלקראת סוף הספר מושלך האקורדיון החבול לאש – כמאה שנה אחרי שנבנה באיטליה.
סגנון הספר.
כל הסיפורים מסופרים בגוף שלישי, על ידי מספר יודע-כל.
טלסקופ האבל
דבורה גילולה
דבורה גילוּלָה (נולדה ב-9 במאי 1934) היא פרופסור אמריטה בחוג ללימודים קלאסיים ובחוג ללימודי תיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים, עורכת ומתרגמת מיוונית ומלטינית לעברית. תחומי מחקרה הם ספרות רומית ויוונית עתיקה ויצירתו של נתן אלתרמן.
ביוגרפיה.
דבורה גילולה נולדה ב-1934 בלובלין שבפולין. בפברואר 1946, לאחר מלחמת העולם השנייה, עלתה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער כיתומה ניצולת השואה, והתחנכה בקיבוץ כפר מסריק. למדה באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לספרות עברית, מקרא ולימודים קלאסיים. החל ב-1963 לימדה באוניברסיטה. בשנת 1977 קיבלה תואר דוקטור והצטרפה לסגל האוניברסיטה כמרצה. בהמשך עלתה בסולם הדרגות למרצה בכירה (1982), פרופסור חבר (1991) ופרופסור מן המניין (1996). בשנת 2002 פרשה לגמלאות כפרופסור אמריטה.
גילולה ערכה במשך שנים רבות כתבי עת לתיאטרון, בהם "במה" ו"במות ומסך", שגיליונו האחרון, מס' 11, תשע"ב, יצא לאור בפברואר 2014.
גילולה היא מחוג חוקרי יצירתו של נתן אלתרמן והוציאה הוצאה כרונולוגית ומבוארת את "הטור השביעי". כרך 6 האחרון יצא לאור ב-2017.
הייתה נשואה לפרופ' מרדכי גילולה (1936–2002), בלשן ואגיפטולוג, והיא אם לשלושה. בתה ד"ר לאה גילולה היא מנהלת הארכיון והמוזיאון לתיאטרון ע"ש ישראל גור.
הקהילה הקריבית
ריבלין
ריבלין הוא שם משפחה יהודי שפירושו צאצא של "רבקה". (בשם חיבה – ריבל'ה)
ספר מוער
תאוריה קווירית
תאוריה קווירית (מאנגלית: Queer theory) היא תאוריה ביקורתית, אשר עלתה בתחילת שנות ה-90 מתוך תחום הלימודים הקוויריים ולימודי נשים. המונח תאוריה קווירית הוא שם כולל למגוון רחב של תאוריות המשמשות בשיח האקדמי ומבקשות להתמקד בשאלות מיניות, מגדר ונטייה מינית ולהתייחס אליה כקטגוריה מרכזית שבאמצעותה אפשר להבין תופעות חברתיות, פוליטיות ותרבותיות אחרות. אפשר לומר שהתאוריה הקווירית חוקרת את התהליכים שבאמצעותם הזהות המינית מתהווה בחברות בעבר ובהווה.
התאוריה הקווירית הושפעה רבות מכתביו של מישל פוקו. היא נבנתה בין היתר מתוך קריאת תיגר של הפמיניזם על הרעיון לפיו מגדר הוא חלק מהאני המהותני, ומבחינת הקונסטרוקטיביזם חברתי של יחסי מין וזהות מינית של הומואים ולסביות. בעוד לימודים קווירים בוחנים את הטבעיות או חוסר הטבעיות שבמיניות הומוסקסואלית, התאוריה הקווירית מרחיבה את ההתמקדות לכל התחום פעילות או זהות מינית הנופלת לתוך קטגוריות של נורמה או של סטייה חברתית.
התאוריה הקווירית נקשרת בהכרח בהפצת הפוליטיקה של קבוצות להט"ב והגנה עליה אל מול דיכוי והומופוביה אולם המחקר הקווירי גולש מעבר לכך אל שאלות בסיסיות על אודות טיבן הפוליטי, ואף עצם לכידותן, של הקטגוריות הרווחות והנורמליות לכאורה של ההטרוסקסואליות.
החל משנת 2000 מתקיים באוניברסיטת תל אביב מדי שנה כנס סקס אחר ללימודי להט"ב ותאוריה קווירית.
שרון מולדאבי
שרון מולדאבי (נולד ב-11 בדצמבר 1965 בתל אביב) הוא מוזיקאי, מרצה, ומומחה תוכן וחדשנות בטכנולוגיות מתקדמות, מציאות מדומה ומציאות רבודה.
ביוגרפיה.
מולדאבי החל את הקריירה המוזיקלית בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, בתיכון אליאנס שברמת אביב, במסגרת להקות רוק שביצעו גרסאות-כיסוי לשירי הפינק פלויד, לד זפלין, ג'ימי הנדריקס ואחרים. במקביל, למד אצל רון קולטון בקורס למוזיקה אלקטרו-אקוסטית באקדמיה למוזיקה באוניברסיטת תל אביב.
גלי צה"ל.
באמצע שנות ה-80 שימש מולדאבי כעורך מוזיקלי בתוכניות שונות בגלי צה"ל, החל מ"נכון לעכשיו" דרך "על הדבש ועל הכיפאק" וכלה ב"לא רוצים לישון". ערך והגיש מרתונים וספיישלים רבים, וזכור בעיקר כעורך המוזיקלי של התוכנית "הפסקת עשר" בבוקר, בהגשת מיכל ניב. תוכנית ה"אינדי" הרדיופונית הראשונה בישראל שאפשרה למאזינים להתוודע דווקא בשעת "פריים טיים" למוזיקה אלטרנטיבית "קיצונית" במונחי הסקאלה הישראלית דאז: ג'וי דיוויז'ן, הסמית'ס, ניק קייב, איגי פופ, ג'ון קייל, סוניק יות', ראן די אם סי, ביסטי בויז, הקיור, אקו והבאנימן, סוזי והבנשיז, אלן וגה ועוד.
גן חיות.