כשהעבודה של הגשר הסתיימה, ב-1883, אמילי הייתה הראשונה לחצותו בכרכרה, כשהיא נושאת על ידיה תרנגול כסמל ניצחון. בטקס הפתיחה, חבר הקונגרס אברם סטיבנס היואיט אמר שהגשר הוא "מונומנט נצחי למסירותה והקרבתה של אישה, ולמסוגלותה להישגים בתחום ההשכלה הגבוהה אשר נמנעה ממנה מזה זמן רב מידי".
בגשר ברוקלין הותקנה לוחית לזכרה של אמילי רובלינג, יחד עם וושינגטון רובלינג, וג'ון רובלינג.
חייה לאחר גשר ברוקלין.
לאחר סיום בניית הגשר, עברה משפחת רובלינג לטרנטון, ניו ג'רזי, שם הייתה אמילי פעילה בארגונים חברתיים ולמען צדקה. היא טיילה ברחבי העולם, הוצגה בפני המלכה ויקטוריה, והייתה נוכחת בהכתרתו של הצאר ניקולס השני. היא גם המשיכה בלימודיה, וקיבלה תואר במשפטים מאוניברסיטת ניו יורק ב-1899.
אמילי רובלינג נפטרה ב-1903, לאחר תקופת התדרדרות בבריאותה.
סמירה חורי
סמירה חורי (או: סמירה כּוּרי, בערבית: سميرة خوري; נולדה ב-30 ביוני 1929 בנצרת) היא פעילה פמיניסטית, חברתית ופוליטית, החברה הערבייה הראשונה בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י), ממייסדות ארגוני הנשים תנד"י (תנועת נשים דמוקרטיות בישראל), גשר לשלום, בת שלום ונשים נגד אלימות. מנהיגה מוכרת בפדרציה העולמית של נשים דמוקרטיות. ממקימות ארגון הנשים אלנהדה אלנסאאיה (בערבית: النهضة النسائية) בנצרת. האישה הערבייה הראשונה בישראל שכיהנה כחברת מועצת עיר, בעיר נצרת.
ילדות ונעורים.
נולדה ב-30 ביוני 1929 בנצרת, בת בכורה למשפחה בת שנים עשר ילדים (עשר בנות ושני בנים), לאביה נעים חבייס, סנדלר ומעצב נעליים בעלים של מפעל קטן, ולאמה, רוז לבית קעואר, מנהלת משק הבית. משפחתה הייתה ממעמד בינוני והוריה ראו חשיבות רבה בלימודים עבור בנות ובני המשפחה. לימים אחיה למדו והיו בעלי תואר דוקטור באלקטרוניקה ובחקלאות. אחיותיה למדו ועבדו כאחיות בשירות הרפואי, כמהנדסת, כרופאה, כתופרת וכמעצבת. למדה בבית הספר תיכון בנצרת.
בשנים 1942–1947 למדה במכללה למורות Women's Training College בירושלים. במהלך לימודיה בירושלים נחשפה לפעילות התנועה הקומוניסטית באמצעות חברות מנצרת שלמדו אף הן בעיר, והושפעה מההתרחשויות הפוליטיות סביבה, בעיקר מסוגיות הקשורות באפליית נשים, דיכוי החלשים, בשחיקתו ובניצולו של מעמד הפועלים ובאפליה בין יהודים לערבים.
בשנת 1947, עם סיום לימודיה הוסמכה למורה בעיר עכו. בתקופת עבודתה פרצה מלחמת העצמאות, על פי הנרטיב הפלסטיני הנכבה. הייתה עדה לטרגדיה של הפליטים שהגיעו מחיפה לעכו ולעזיבתם של פליטים דרך הים. כתוצאה מהמלחמה נסגר בית הספר שבו לימדה ושוכנו בו פליטים. לימדה בעכו שנה אחת, עד יוני 1948. שבה לנצרת ולימדה בבית ספר. עם שובה לנצרת גילתה שגם לעירה הגיעו מאות פליטים מהכפרים בסביבה. הצטרפה לפעילים קומוניסטים וסייעה לשכן את הפליטים בכנסיות בעיר, לדאוג להם למזון, לתרופות ולבגדים. ביום כיבושה של נצרת, 16 ביולי 1948, נהרג דודהּ מאש צה"ל. בעקבות אירוע זה התגבשה תודעתה הפוליטית והיא הגיעה למסקנה שעליה להילחם ולפעול נגד הדיכוי והאפליה והחלה את דרכה הציבורית כפעילה במפלגה הקומוניסטית.
פועלה במפלגה הקומוניסטית.
באוקטובר 1948 הצטרפה למפלגה הקומוניסטית. בשלהי שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 עיקר פועלה התמקד בהקמת הארגון "אלנהדה אלנסאאיה", בהקמת ארגון הנוער הקומוניסטי בנצרת (בנק"י), בסיוע ובעזרה לפליטים פלסטינים שהגיעו לנצרת בעקבות המלחמה, ובהפגנות למען מעמד הפועלים ונגד הממשל הצבאי.
פעולות מחאה והפגנות בשירות המפלגה.
אחת מפעולותיה הראשונות במפלגה הייתה גילוי מחאה נגד הממשל הצבאי. היא ארגנה הפגנת נשים למען מתן רישיונות יציאה לעבודה לפועלים. הפגנה יצאה ממתחם ביתו של פואד נסאר, שהיה מזכיר סניף מק"י בנצרת, וצעדה עד לבניין המשטרה, שבו היה משרדו של המושל הצבאי. במהלך ההפגנה קראו הנשים "לחם, עבודה" וסיסמאות נגד הממשל הצבאי. כוחות משטרה חסמו את דרכן. בשנת 1949 פוטרה מעבודתה בבית הספר הממלכתי עקב דעותיה הפוליטיות. עבדה כמורה פרטית במשך כמה חודשים. לאחר מכן עבדה במשך שלוש שנים, עד שנת 1952, כמורה בבית ספר של הנזירות הפרנציסקניות סנט ג'וזף בנצרת.
בדצמבר 1953 התקיימה שביתה של עובדים ופועלים בעיריית נצרת בדרישה להשוואת תנאי עבודתם ושכרם לאלו של העובדים והפקידים היהודים. העירייה ניסתה למנוע את השביתה באמצעות העסקת מפרי שביתה בחסות המשטרה. נגד מעשה זה הוכרזה שביתת מחאה כללית בנצרת והתקיימו הפגנות. בעקבות כך המשטרה פתחה בפיזור ההפגנות בצורה אלימה ועצרה עשרות תושבים. בתגובה למעצרים הללו ארגנה יחד עם אודט נימר ואמינה ביטר הפגנת נשים נגד האלימות המשטרתית ונגד מפרי השביתה. הפגנה זו צעדה מרחבת המעיין בנצרת לחצר העירייה. השוטרים נעלו את שער הכניסה לחצר העירייה ומנעו מ-17 נשים, ביניהן אימהות עם תינוקות, לצאת במשך כמה שעות. נוסף על כך נעצרה עם חברותיה והן הועמדו לדין. תחילה נשלחה לבית המעצר בטבריה ולאחר משפט שנערך ביום למחרת נכלאה בבית הסוהר ביפו שלושה חודשים. כיוון שהייתה אם לתינוק שוחררה לאחר חודש מעצר ושילמה קנס במקום ריצוי שני החודשים הנוספים.
בשנת 1954 החליטה הממשלה על הפקעת קרקעות משטחי כפר מנדא בבקעת בית נטופה לצורך התוואי של המוביל הארצי ובתגובה נערכו הפגנות ומחאות של תושבי הכפר נגד החלטה זו. נשלחה מטעם מק"י לכפר מנדא כדי לסייע לנשות הכפר בארגון המחאה ובגיבוש דרכי פעולה נגד פינוים מהקרקע בידי המשטרה והצבא. כמו כן ארגנו חברי מק"י, והיא ובעלה בהם, הפגנה בנצרת לאות הזדהות עם תושבי הכפר ובמחאה על ההחלטה. ההפגנה התקיימה בכיכר המרכזית בנצרת ונאמו בה מנהיגי מק"י תאופיק זיאד, אמיל חביבי ופואד חורי. היא גייסה נשים רבות שיצטרפו למחאה, ופעלה בכל כוחה כדי להגן על הנואמים ופעילים נוספים מפני מעצר על ידי כוחות המשטרה. עקב כך נעצרה יחד עם תאופיק זיאד.
בשנת 1956 לאחר הטבח בכפר קאסם, תכננה המפלגה הקומוניסטית לקיים עצרת מחאה באזור. יחד עם יפה גביש, ממנהיגות תנד"י, נתבקשה לארגן את נשות כפר קאסם להשתתף בהפגנה. עקב עוצר שהוטל על האזור במטרה למנוע את פרסום המידע בדבר הטבח, לא יכלו השתיים להגיע והאירוע בוטל. אחרי כמה ימים באה לכפר קאסם לניחום אבלים.
באחד במאי ב-1958, חג הפועלים, תקפו כוחות גדולים של משטרה וצבא את ההפגנה שערכה מק"י כמדי שנה בנצרת. סיקורי ההפגנה בתקשורת העידו על ממדי האלימות, שהפעילו המשטרה והצבא נגד המפגינים. במהלך פיזורה האלים של ההפגנה, מפגינים רבים נפצעו וכוחות הביטחון עצרו עשרות גברים ונשים. היא נמנתה עם הנשים העצורות, יחד עם אוֹדֶט נִמְר, אמיליה סבאע`, וותיקה אלקאסם. על נסיבות מעצרה זה סיפרה:
בשנת 1968 הוטלו עליה ועל פעילי מפלגה נוספים, ביניהם בעלה, צווי איסור כניסה לשטחים וצווי ריתוק שאסרו עליהם לצאת מיישובי מגוריהם ללא אישור מיוחד.
עמדותיה ופועלה כחברת הוועד המרכזי של המפלגה.
בשנת 1969 נבחרה לוועד המרכזי של מק"י והייתה החברה הערבייה הראשונה בו. כיהנה בתפקיד עד 1997. בתקופה זו פעלה רבות למען זכויות נשים, נגד הכיבוש הישראלי בשטחים ולמען שלום ושוויון בין שני העמים.
בנאום שנשאה בשנת 1972 בוועידה ה-17 של המפלגה אמרה:
בנאום אחר שנשאה בוועידה ה-20 של המפלגה בשנת 1985 אמרה:
פועלה לקידום מעמד האישה ומעמד הילד.
בארגון הנשים בנצרת "אלנהדה אלנסאאיה".
עם שובה לנצרת בשנת 1948 הקימה עם כ-12 נשים, ביניהן אודט נימר, אמינה ביטר ולולו סבאג, את ארגון הנשים "אלנהדה אלנסאאיה" ("النهضة النسائية "- בעברית: התעוררות נשית), שפעל בין השנים 1948–1951. מטרות הארגון היו לעודד נשים לצאת מתפקידן המסורתי בבית, לפתח תודעה חברתית ופוליטית, להקנות מיומנויות קריאה וכתיבה ולקדם את מעמדן של הנשים בחברה. חברות הארגון יזמו הרצאות מגוונות למען נשים בנושא זכויות אדם, הרצאות פוליטיות, הרצאות של רופאים על בריאות האישה ועוד. הן פתחו כיתות לימוד לנשים אנאלפביתיות, הקימו מקהלה שבה למדו שירים מהפכנים ולאומיים וערכו פעולות הסברה להעלאת תודעה מגדרית ופוליטית.
נוסף על פעילות זו הקימה יחד עם חברות "אלנהדה אלנסאאיה" מפעל תפירה, ששימש מקור תעסוקה ופרנסה לנשים בנצרת, במבנה שנתרם על ידי חליל סאלטי. בנוסף, הסתייעו באיגוד המקצועי קונגרס הפועלים הערבים (ההסתדרות לא קיבלה אז חברים ערבים לשורותיה). חברות ופעילות הארגון היו מעורבות בין היתר באירועים ובהפגנות של המפלגה הקומוניסטית והיו פעילות משמעותיות במחאה בנצרת נגד הממשל הצבאי.
כחברת מק"י טיפחה קשרים עם חברות יהודיות ושיתופי פעולה באירועים שונים, ויצרה קשר עם רות לוביץ', שבשנת 1949 השתתפה בוועידת השלום הבינלאומית שערכה הפדרציה העולמית של נשים דמוקרטיות, עמדה בראש הארגון תנועת נשים דמוקרטיות מתקדמות וביקשה מחברות "אלנהדה" להצטרף למשלחת לוועידה. כיוון שלא ניתן היה לשלוח לוועידה נציגות משני ארגונים מאותה מדינה, החליטו חברות שני הארגונים להתאחד על בסיס ערכי משותף, מטרות תואמות, היכרות בעשייה של שני הארגונים ובחברותן המשותפת במק"י. בסוף שנת 1950 נתקבל הארגון המשותף למועצה של פדרציה העולמית של נשים דמוקרטיות. הייתה חברת מזכירות הארגון ופעלה לצד רות לוביץ' וד"ר אתל קלינגר, שכיהנה כנשיאת הארגון.
בארגון תנד"י.