יער ברונה גורה נבחר בידי הגרמנים לשמש כאתר הריגה מרכזי בשל מיקומו בסמוך למסילת הברזל, ושיטת הרצח בו הייתה באמצעות בורות ירי. היהודים הובאו לתחנת הרכבת שביער מגטאות ומיישובים רבים באזור פוליסיה, ובהם גטאות בריסק, פינסק, קוברין, אנטופול, ברזה קרטוסקה ודרוהיצ'ין. לפי עדויות של ניצולים בודדים מהאתר, היהודים שהורדו מהקרונות העמוסים בתחנת ברונה גורה, צוו להתפשט, ולקחת עמם סבון ומגבות, לכאורה לשם מקלחת. מאתר הכינוס הובלו היהודים למתחם מוקף גדר תיל, בו הוצעדו עד לבורות הירי עצמם, מבלי שהיה באפשרותם להימלט.
במהלך מבצע 1005 ניסו הגרמנים לטשטש את עקבות הרצח במקום, באמצעות כמאה עובדי כפייה, אשר שרפו את רבבות הגופות באתר, ונטעו עצים על בורות הירי המכוסים. לאחר מכן, נרצחו עובדי הכפייה.
כיום מוצבת באתר הרצח אנדרטה, שלשון כתובת ההנצחה בה היא: "לזכרם של 50 אלף יהודים אזרחי ברית המועצות ומערב אירופה שנרצחו באכזריות על ידי הנאצים בתקופת השואה".
יאגדפנצר
יאגדפנצר (Jagdpanzer; בגרמנית: 'טנק צייד') הוא אחד משני טיפוסים של משחיתי טנקים אשר יוצרו בגרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. משחיתי טנקים מטיפוס יאגדפנצר היו הדור השני של משחיתי הטנקים הגרמנים, והם התאפיינו בדרך כלל בשריון רב כשהם מורכבים מהטנקים החדישים ביותר.
פיתוח.
פיתוח דגמי היאגדפנצר היוו המשך ישיר למשחיתי הטנקים מסוג פנצרייגר (צייד טנקים). הפנצרייגרים היו משחיתי טנקים בעלי מיגון קל יחסית, אשר לרוב התבססו על טנקים מיושנים שבמקום צריח הותקן על התובה תותח נ"ט וסביבו מיגון קל נגד רסיסים. החל מסוף שנת 1943 החלו להיבנות משחיתי טנקים מסוג חדש אשר התותח שלהם הורכב בתוך גוף הטנק (או במקרה של האלפנט והיאגדטייגר - גוף הטנק הורחב כלפי מעלה כדי לכלול את התותח במעטפת משוריינת היטב).
הרק"מ שהיווה בסיס תפיסתי לפיתוח היאגדפנצרים היה השטוג סימן 3, רק"מ שהוגדר כתותח סער לפריצת מכשולים, אך למעשה תפקד במקרים רבים כמשחית טנקים. השטוג היה אחד מהכלים המבצעיים הראשונים שכללו תותח בקדמת התובה, מה שהביא לכך שהוא היה בעל צללית נמוכה מאוד והצוות היה יחסית מוגן בתובה המשוריינת. כך פותחו היאגדפנצרים כמשחיתי טנקים שכללו את כוח האש של הפנצרייגרים עם השרידות הגבוהה של השטוג.
ראשונים בסדרה היו היאגדפנצר 4 (שהתבסס על הפנצר סימן 4) והיאגדפנצר 38(t) הצר (שהתבסס על טנק השלל הצ'כי הפנצר 38(t)), שניהם כללו תותח נ"ט 75 מ"מ. לצד פיתוח היאגדפנצר 4 פותח גם השטוג סימן 4, מה שהוביל לרבים (בהם היינץ גודריאן) להטיל ספק בנחיצות משחית טנקים נוסף בעל אותו תותח ומבוסס על אותו טנק. בהמשך פותח היאגדפנתר (מתוך הפנצר סימן 5 או פנתר) ואלפנט (מתוך הטיגר) שחומשו בתותח 88 מ"מ והאחרון בסדרה היה היאגדטיגר (מתוך הטיגר II) שחומש בתותח 128 מ"מ. שני האחרונים כללו הרחבה של תובת הטנק כלפי מעלה במעטפת משוריינת מרובעת סביב התותח ממוגנת היטב בעובי 200 מ"מ פלדה באלפנט ו-250 מ"מ ביאגדטיגר.
דגמים.
מלחמת העולם השנייה:
לאחר המלחמה:
מהו העושה את הבתים בימינו כה שונים, כה מושכים?
"מהו העושה את הבתים בימינו כה שונים, כה מושכים?" (Just what is it that makes today's homes so different, so appealing?) הוא קולאז' שנעשה על ידי האמן הבריטי ריצ'רד המילטון.
היסטוריה.
היצירה נעשתה בשנת 1956 עבור התערוכה "זהו המחר" שהתקיימה בלונדון, אנגליה.
הקולאז' מורכב בעיקר מתמונות שנלקחו ממגזינים אמריקאים. התמונה העיקרית של החדר נלקחה מפרסומת במגזין Ladies' Home Journal, שתיארה את "אופנת הרצפה המודרנית". גם שם היצירה נלקחה מאותה פרסומת, שבה נכתב: "מהו העושה את הבתים בימינו כה שונים, כה מושכים? תכנון פתוח כמובן - ושימוש נועז בצבע". השרירן בתמונה הוא ארוין קוז'ובסקי, זוכה תחרויות פיתוח גוף, ותמונתו נלקחה ממגזין Tomorrow's Man. האמנית ג'ו בר, שדיגמנה לצילומים אירוטים בעברה, טענה שהיא האישה המופיעה ביצירה, אם כי המגזין ממנו נלקחה התמונה לא זוהה. שאר הפריטים בתמונה נלקחו גם הם ממגזינים ופרסומות שונות.
בהמשך יצר המילטון גרסאות שונות לקולאז' המקורי, כולל גרסה ב-1992 שבה החליף את השרירן הגבר באישה.
בעלות.
בשנת 2006, טען בנו של האמן ג'ון מקהייל , ג'ון מקהייל ג'וניור, כי אביו הוא היוצר של התמונה, וסיפק את הסקיצה ומדידות המקוריות ואת החומרים לקולאז', כולל המגזינים ממנו רוב הקולאז' הורכב. מקהייל אמר כי חומרי המקור היו שלו ונשלחו מאוניברסיטת ייל, בה מקהייל למד, להמילטון, ושהתפקיד של המילטון היה "מכני" - גזירה והדבקה על פי העיצוב של מקהייל.
המילטון הגיב באומרו ש"זה מגוחך, הקולאז' שוחזר ויוצר מחדש באופן נרחב ב-50 השנים האחרונות, והבעלות שלי עליו, למיטב ידיעתי, מעולם לא הייתה במחלוקת עם ג'ון מקהייל האב כשהיה בחיים". המילטון אמר כי מקהייל סיפק לו שישה עמודים עבור הקטלוג לתערוכת זהו המחר, אך המילטון השתמש רק בשניים עבור הקטלוג ואת הקולאז' ושאר הקטלוג יצר בעצמו; המגזינים האמריקאים שסיפקו את התמונות היו מהאוסף של מגדה ופרנק קורדל, והתמונות נגזרו על ידי אשתו של המילטון, טרי ריילי, ומגדה קורדל.
מהו העושה את הבתים בימינו כה שונים, כה מושכים
רמת קולומביה
רמת קולומביה (באנגלית: Columbia Plateau) או גם רמת הנהר קולומביה (Columbia River Plateau) היא אזור גאולוגי וגאוגרפי השוכן לאורך חלקים במדינות ארצות הברית וושינגטון, אורגון ואיידהו. זו רמה נרחבת של משטח בזלת נרחב השוכנת בין רכס קסקייד והרי הרוקי, הנחצית על ידי הנהר קולומביה. באחת מההגדרות השונות שלו מתייחס המונח "אגן קולומביה" פחות או יותר לאותו אזור כמו רמת קולומביה.
גאולוגיה.
במהלך שלהי המיוקן ותחילת הפליוקן התחוללה אחת מהתפרצויות הגעשיות הגדולות ביותר על פני כדור הארץ שבה כיסתה בזלת שטח של 210,000 קילומטרים רבועים של אזור הפסיפיק נורת' ווסט תוך יצירת משטח בזלת נרחב. על פני תקופה בת בין חמישה לעשרה מיליון שנים נפלטו קילוח לבה אחר קילוח לבה מתוך סדקים שאורכם נע בין עשרות למאות קילומטרים. מקור הגעשיות בנקודה חמה. מאז נע הלוח הצפון-אמריקאי לכיוון צפון מערב, והנקודה החמה הקבועה נמצאת כיום מתחת לפארק הלאומי ילוסטון. בסופו של דבר הצטברו קילוחי הלבה לעומק של כ-1.8 קילומטרים. ככל שהסלע המותך נפלט אל פני השטח, כך שקע בהדרגה קרום כדור הארץ לחלל שהשאירה הלבה שנפלטה.
שקיעת הקרום גרמה להיווצרות רמה נרחבת – מישור לבה נרחב, שקוע במקצת המכונה לעיתים אגן קולומביה. נהר הקולומביה הקדום הוסט למסלולו הנוכחי על ידי הלבה שהתקדמה בכיוון צפון מערב. לבה זו, כאשר זרמה מעל לאזור, תחילה מילאה את עמקי הנהרות, וגרמה ליצירת סכרי לבה שגרמו להיווצרות אגמים. בתוך המשקעים שעל קרקעית אגמים אלו נתגלו מאובנים של תבניות עלים, עץ מאובן, חרקים ועצמות של בעלי חיים בעלי חוליות.
צמחייה.
חלק מרמת קולומביה קשור לאזור האקולוגי של רמת קולומביה (Columbia Plateau ecoregion), חלק מהאזור האקולוגי הקרוי "האזור הנארקטי של ערבות שיחים, סוואנות וערבות עשב של אקלים ממוזג וסובטרופי" (Nearctic temperate and subtropical grasslands, savannas, and shrublands) של הביומה ערבות שיחים, סוואנות וערבות עשב של אקלים ממוזג (Temperate grasslands, savannas, and shrublands).
תורת התרגום
קית' דייטון
לוטננט גנרל קית' וו. דייטון (באנגלית: Keith W. Dayton; נולד ב-7 במרץ 1949) קצין תותחנים ומודיעין אמריקאי בצבא ארצות הברית בדרגת לוטננט גנרל. הוא מנהל מרכז ג'ורג' סי מרשל האירופי למחקרי ביטחון בגרמיש-פרטנקירשן, גרמניה.
דייטון שימש כמתאם הביטחוני האמריקאי בין ישראל לרשות הפלסטינית מדצמבר 2005 ועד שנת 2010. במהלך כהונתו סייע לרשות בפיתוח מנגנוני הביטחון שלה (מסיבה זו הכינוי העממי שלהם הוא כוחות דייטון). הוא כיהן גם כמנהל קבוצת הסיקור שנשלחה לעיראק (ISG) מטעם הקואליציה הרב לאומית בהנהגת ארצות הברית שפלשה למדינה במלחמת המפרץ השנייה על מנת לאתר נשק להשמדה המונית, וכנספח צבאי בשגרירות ארצות הברית ברוסיה.
ב-1 במאי 2020 הודיע נשיא ארצות הברית, על הכוונה למנות את דייטון לשגריר ארצות הברית באוקראינה.
פאבלו הרננדס
רזבן ראט
אנטיוכוס הראשון תאוס, מלך קומגנה
אנטיוכוס הראשון תאוס (או בשמו המלא: "אנטיוכוס, רב-הצדק, אל דגול, ידיד העם הרומאי והעם היווני", ביוונית עתיקה: "Ἀντίοχος ὀ Θεός Δίκαιος Ἐπιφανής Φιλορωμαίος Φιλέλλην"; 86 לפנה"ס בערך - 38 לפנה"ס) היה המלך הידוע ביותר של ממלכת קומגנה. מלך משך 32 שנה, בין 70 לפנה"ס ל-38 לפנה"ס.
הריסות מקדש הקבר של אנטיוכוס תאוס על פסגת הר נמרוט בטורקיה הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1987. בין היתר כולל האתר תבליטים באבן חול שנחשבים לתיאור המוקדם ביותר של לחיצת יד.
שושלתו וראשית חייו.
אנטיוכוס היה ככל הנראה בנם היחיד של המלך מיתרידטס הראשון והמלכה לאודיסה הרביעית מקומגנה. אנטיוכוס היה חצי ארמני, צאצא רחוק של שושלת המלוכה האורונטידית (ששלטה בארמניה בשטחים של הממלכה העתיקה אוררטו מתקופת הברזל), וחצי יווני. אביו היה צאצא של מלכי פרתיה ולפי ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בהר נמרוט, היה אף צאצא ממשפחתו של דריווש הראשון, מלך פרס.