הסרט הפולני משנת 1979 "סקרט אניגמי" ("סודה של האניגמה") מתאר באופן הוגן אם כי שטחי את סיפור מטה ההצפנה. הסרט ההוליוודי משנת 2001 "אניגמה"
ספג ביקורות רבות בשל חוסר דיוק היסטורי בכל הנוגע לתפקיד המכריע שהיה למטה ההצפנה הפולני בפענוח האניגמה.
המרכז הלאומי לבקרת מחלות
המרכז הלאומי לבקרת מחלות (מלב"מ, Israel Center for Disease Control - ICDC), בראשותה של פרופסור ליטל קינן-בוקר, הוקם בשנת 1994 כחלק ממשרד הבריאות. המרכז אחראי על הצגת עובדות עדכניות הנוגעות לבריאות לממונה על משרד הבריאות. נתונים הנאספים על ידי המרכז מאפשרים לזהות בעיות בריאותיות הדורשות התערבות ברמה לאומית.
המרכז אוסף נתונים בתשעה תחומים ממחקרים הנערכים על ידו וממקורות חיצוניים כגון הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. תחומי העניין של המרכז הם בריאות האם והילד, בריאות האוכלוסייה הערבית, בריאות הזקן, טראומה, טרור ביולוגי, לב וכלי דם, מחלות זיהומיות, מחלות ממאירות ובריאות תעסוקתית. לאחר עיבודם, מפורסמים הנתונים במאגרי מידע, בצורת דו"חות, פרסום מאמרים בעיתונים ועוד.
זכי ארסוזי
נאות אפקה
נאות אפקה היא שכונה בצפון-מזרחה של העיר תל אביב, בעברו הצפוני של נחל הירקון.
תולדות השכונה.
נאות אפקה א'.
נאות אפקה א' הוקמה בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20, על ידי חברת שיכון עובדים וקבלנים פרטיים. השכונה נחשבת לשכונת מגורים בעיקרה. בחלקה המזרחי של השכונה פעל אזור תעשייה שנבנה בשעתו בקצה של העיר, אך עם השנים הלך ונבלע באזור מגורים שהקיף אותו. בין המפעלים שפעלו באזור היה מפעל כיתן ששכן מזרחית לרחוב קהילת ונציה ומשנות ה-90 של המאה ה-20 פועלת במקום חנות גדולה למוצרים שונים. כמו כן פעל במקום מפעל שמן, שבשנות ה-90 נהרס ועליו נבנה מתחם מגורים חדש. חלק מאזור התעשייה הוסב לאזור תעסוקה ולכן לצד כיתן הוקמו עד לשנות ה-90 מספר מבני משרדים. מקור השם, הוא מהשכונה הסמוכה אפקה הוותיקה. בשנת 2007 גרו בשכונה כ-2,900 תושבים.
נאות אפקה ב'.
נאות אפקה ב' הוקמה בשנות ה-60 על ידי חברת שיכון עובדים. רוב הבנייה בשכונה רוויה וחלקה הקטן בתים צמודי קרקע. השכונה כוללת את פרויקט "גבעת הפרחים" שנבנה מאוחר יותר ובו בניינים גבוהים יותר בני שבע עד שמונה קומות. בשכונה גרו בשנת 2007 כ-4,900 תושבים.
ב-1948 עדיין היה ניתן להבחין על הגבעה אשר היום נטוע עליה הפארק של שכונת 'גבעת הפרחים' בשרידים של תעלות קשר ועמדות צבאיות של הצבא הטורקי. הגבעה הייתה חלק ממערבו של נדבך ההגנה שפרסו הטורקים בסוף 1917 מצפון לירקון, מתל א-רקיה - בסיס המודיעין על רכס הכורכר מעל חוף תל ברוך, במערב, עבור בתל קסילה, שייח מוניס, גבעת הפרחים, בואך ח'ירבת הדרה היא רמת החייל, במזרח, טרם צלח חיל המשלוח המצרי של הבריטים בדצמבר 1917 את הירקון וקו שתי העוג'ות התייצב.
מאפייני השכונה וגבולותיה.
גבולות השכונות (א' וב') הם הצטלבות של דרך משה סנה ורחוב "בני אפרים" מצפון, הרחובות "קהילת קייב" ו"בני אפרים" ממערב, הרחובות "פנחס רוזן" ו"משה סנה" ממזרח. והרחוב המפריד בין נאות אפקה א' בצפון לנאות אפקה ב' בדרום הוא רחוב "אברהם שלונסקי". השכונה שוכנת בסמוך לשכונות רביבים, הדר יוסף, מעוז אביב, תל ברוך, ושכונת רמות צהלה. שטח השכונה הוא 1307 דונם, מתוכם 963 דונם לנאות אפקה א' ו-339 דונם לנאות אפקה ב'.
Junior Eurovision Song Contest
בלדות
סלאח א-דין אל-ביטאר
סלאח א-דין אל-ביטאר (בערבית: صلاح الدين البيطار; תעתיק מדויק: צלאח אלדין אלביטאר; 1912 - 21 ביולי 1980), פוליטיקאי סורי, ממייסדי מפלגת הבעת' בסוריה וראש ממשלת סוריה לשעבר.
נעוריו ותחילת דרכו.
אל-ביטאר נולד ב-1912 בדמשק, בן למשפחה סונית מקובלת ושמרנית, שאחדים ממנה היו חכמי דת.
בזמן המנדט הצרפתי במזרח התיכון (בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה) נחשף אל-ביטאר לתהפוכות פוליטיות. באותה העת שלטו הצרפתים ביד קשה בלבנון ובסוריה, התנגדו לכל כוח מוסלמי עולה ודיכאו מרידות וניצוצות עצמאות סוריים. העם הסורי התנגד בכל תוקף למנדט הצרפתי עליו וניסה למרוד שנים כדי לקבל עצמאות. למרות טענות צרפת כי כל מטרותיה הן להכין את סוריה ואת מדינת לבנון לעצמאות, הרי שדה-פקטו המצב הקיים לא השתפר, ואף להפך - הצרפתים יצרו מתחים בין עדות, פירקו את המדינה והרגו אזרחים מתנגדי שלטון.
ב-1929 עבר אל-ביטאר לצרפת, שם למד באוניברסיטת הסורבון מתמטיקה ופיזיקה. בצרפת פגש את מישל עפלק, נוצרי יווני-אורתודוקסי. השניים התרועעו עם קבוצה של קומוניסטים אינטלקטואלים.
פעילותו הפוליטית.
ב-1934, לאחר לימודיו בפריז, חזר אל-ביטאר עם עפלק לסוריה ועבד איתו כמורה בבית ספר תיכון יוקרתי בדמשק - "התג'היז'". הסטודנטים ותלמידי בתי הספר התיכוניים היו בעלי תודעה פוליטית ערה ביותר בציבור, לכן היוו למעשה קרקע פורייה להפצת רעיונותיהם של אל-ביטאר ושל עפלק, עמיתו. בשנת 1935 סייעו השניים בייסודו ובעריכתו של שבועון שמאלני בשם "א-טליעה" (חיל החלוץ). במהלך השנתיים הבאות הזדהו השניים עם המפלגה הקומוניסטית הסורית יותר, אך ב-1936 ניתקו את קשריהם כמעט לחלוטין עם הקומוניסטים. על פי עפלק, הם החליטו שקומוניזם עם דגש על עקרון הבינלאומיות אינו אפשרי בעולם הערבי. עד 1936 השניים טענו: "היינו אז מרקסיסטים, עם הסתייגויות מועטות".
השניים צברו קהל תומכים, וב-1941 הפיצו עלון בשם "אל-אחייאא' אל-ערבי" (התחייה הערבית) המסית נגד המנדט הצרפתי.
אל-ביטאר ועפלק הקימו תחילה תנועה בשם "חָרַכָּתּ אל-אחייאא' אל-ערבי" (תנועת התחייה הערבית), אך באמצע 1941 אימצו את השם "בעת'". השם היה בשימוש על ידי זכי אל-ארסוזי, אינטלקטואל ופילוסוף עלווי מאנטיוכיה, בן למשפחת משכילים, אשר הקים ב-1940 ארגון ובו שישה חברים בשם "אל-בעת' אל-ערבי".
ב-24 באוקטובר 1942 התפטרו אל-ביטאר ועפלק מתפקיד ההוראה כדי להקדיש עצמם כליל לעשייה מדינית. הם המשיכו בגיבוש ארגונם. תלמידים מבתי הספר התיכוניים וסטודנטים גויסו לפעילות פוליטית, כרוזים חשאיים הופצו ו"הרחוב" וה"שוק" אורגנו לפעולות שביתה. כך, עם עזיבת הצרפתים בשנת 1946, הופיעה מפלגת הבעת' הערבית באופן רשמי כתנועה פוליטית מאורגנת.
בשנת 1943 איחד אל-ארסוזי את ארגונו עם הבעת' שבראשה עמדו עפלק ואל-ביטאר, כיוון שלא הצליח להתרומם לדרגת מנהיג לאומי.
בראשות מפלגת הבעת'.
בשנת 1947 כונסה הוועידה הראשונה של המפלגה ובה נוסח מצע המפלגה. עפלק נבחר להנהגת המפלגה ואל-ביטאר למזכירה הכללי.
ב-1952 אסר הקולונל אדיב א-שישכלי כל פעילות מפלגתית והחרים את אנשי צמרות המפלגות.
אל-ביטאר ועפלק תפסו מחסה בלבנון, שם פגשו את אכראם אל-חוראני, פוליטיקאי שייסד זמן לא רב קודם את "המפלגה הערבית הסוציאליסטית". השלושה הסכימו לאחד את מפלגותיהם למפלגה אחת שנקראה "מפלגת התחייה הערבית-סוציאליסטית", וכמו כן הסכימו על שיתוף פעולה הדדי במאבק נגד א-שישכלי. השלושה נבחרו לעמוד בראש המפלגה. חתירתם נגד המשטר לא עברה בשקט: צברי אל-עסלי במיניסטריון הפנים דיכא את חירות העיתונות, ואף שלח את אל-ביטאר למחנה מעצר בתדמור שבמדבר הסורי.
ב-1954 איבד הקולונל א-שישכלי את כיסאו לטובת משטר שהיו בו אלמנטים לאומניים ערביים וסוציאליסטיים. כעבור שנתיים מונה אל-ביטאר לתפקיד השר לענייני זרים בממשלה החלופית וכיהן בתפקיד זה עד 1958.
חוסר היציבות הפנימית בסוריה, והאמונה בלאומיות הערבית שעורר גמאל עבד אל נאצר שנחשב בעיני העולם הערבי לאחר מבצע סיני כמי שעמד מול הישראלים והמעצמות הקולוניאליות וניצח, הביאו לאיחוד בין מצרים וסוריה. ב 1 בפברואר 1958 הכריז הנשיא הסורי שוכרי אל-קוותלי על איחוד בין שתי המדינות, ויצירת הרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"מ). המדינה המשותפת הייתה בעלת דגל אחד, פרלמנט אחד, ונשיא אחד - הוא גמאל עבד אל נאצר. אל ביטאר היה שר בממשלה המאוחדת, אך עד מהרה, כמו פוליטיקאים רבים שתמכו בתחילה באיחוד עם מצרים - התפכח, וחתם על הכרזה התומכת בפרישה מן האיחוד. האיחוד לא נחל הצלחה: לאחר הפיכה צבאית נוספת, ב-28 בספטמבר 1961, חזרה המדינה הסורית הנפרדת להתקיים, ונקראה הרפובליקה הערבית הסורית. אי שקט ליווה את הקמת המדינה במשך השנה וחצי שלאחר מכן, עד 8 במרץ 1963 עת הכריזו קצינים סורים על הקמת מועצת מפקדת המהפכה, אשר לקחה את השליטה בממשל האזרחי והצבאי הסורי. בהפיכה זו בלט לראשונה קצין חיל האוויר בשם חאפז אל-אסד. ההפיכה העלתה לשלטון את מפלגת הבעת' הסורית.
בראשות ממשלת סוריה.
ב-9 במרץ 1963 קיבל אל-ביטאר את הצעת מועצת מפקדת המהפכה לכהן בתפקיד ראש הממשלה. למרות זאת, הקצינים חברי הבעת' התרחקו מאל-ביטאר ועפלק אידאולוגית יותר ויותר, בני הדור הצעיר שתפסו את השליטה במפלגה בכינוס ועידת המפלגה השישי, היו רדיקלים יותר בעמדותיהם ותפיסתם הושפעה מהסוציאליזם הסובייטי. הם תקפו את השניים באופן מרומז בתדירות גבוהה, עד שאל-ביטאר החליט להתפטר מראשות הממשלה ב-12 בנובמבר אותה שנה ולהעביר את השלטון לאמין אל-חאפז. ב-13 במאי 1964 חזר לתפקיד לאחר שהקבוצה השלטת במפלגה הסכימה לאמץ גישה מתונה יותר בעקבות התפרעויות קשות בחמאת אשר גבו אבדות רבות בנפש. למרות שהיה ראש הממשלה, אל ביטאר כלל לא שלט בסוריה, הוא ייצג את הדור הישן של המפלגה שלא זכה לכבוד מצד הדור הצעיר, ושיתף פעולה עם משטר איתו כמעט שלא היה מזוהה אידאולוגית.
סוף דרכו.