הסרט הוא בעיקרו ריאליסטי אך בכל אחד מן הפרקים משולב כמעט תמיד קטע סוריאליסטי קצר, עדין ומפתיע. כמו כן, במרבית הקטעים יש רמזים דקים לפרקים אחרים, רמזים, שאליהם אפשר לשים לב בעיקר לאחר צפייה שנייה או שלישית בסרט. חלק מן המימד הסוריאליסטי הדק שבסרט מתבטא בקטעים שבהם מכניסים הבמאים שקט מוזר ומאופק אל תוך העלילה הדינמית, לעיתים דווקא במקומות שבדרך כלל בני אדם נוטים להיות קולניים. סצנות כאלה מופיעות בכל הסיפורים שבסרט. כך, למשל, במשחק האכזרי של כנופיית רוקו טרופייה (בסיפור הראשון), בסצנת הריקוד סביב הכד (בסיפור השלישי) ובסצנת פיזור ההפגנה (בסיפור הרביעי).
עלילות הסיפורים המרכיבים את הסרט.
הבן האחר.
הסיפור מתחיל בדמותה של אישה זקנה המכתיבה לנערה מקומית מכתב לבניה, בו היא מגוללת את רצונה העז לקבל מהם מכתב, ארבע עשרה שנה לאחר שהיגרו וניתקו כל קשר. האשה היא אלמנה כפרית בודדה, שבניה היגרו זה כבר לאמריקה והותירוה לבדה בכפר הנידח בסיציליה. שוב ושוב היא שולחת להם מכתבים, אך הם אינם עונים לה. בני הכפר חושבים אותה למשוגעת. כאשר עוד קבוצת צעירים מבני הכפר מכינה עצמה לנסיעה, באה הזקנה אל מקום ההתכנסות כדי למסור להם מכתב אל בניה הרחוקים. היא מגלה שבשנים האחרונות הנערה הכותבת כביכול את מכתביה משטה בה ומשרבטת קווים חסרי פשר, לאחר שכל המכתבים האמיתיים שכתבה ממילא לא נענו. בהזדמנות זו מתוודע אליה הרופא, המשכיל היחיד במקום. האיש, ששמע כי היא בודדה לאחר שכל בניה עזבוה, תמה לגלות שהגבר הצעיר השומר את צעדיה מרחוק ומגלה כלפיה מסירות ודאגה - גם הוא בנה, אך היא מסרבת להכיר בו ומגרשת אותו מעל פניה. הרופא חוקר אותה בעדינות ושומע את סיפורה הטרגי. בנה זה נולד לה כתוצאה מיחסים שכפה עליה ראש כנופיה בשם רוקו טרופייה (Rocco Trupia), שרצח את בעלה בברוטליות בתקופת מאבקי העצמאות של ג'וזפה גריבלדי ושיחק בגולגולתו. עקב דמיונו הבולט לאביו, האם איננה יכולה לשאת את קרבתו ומרחיקה אותו מעליה בתקיפות עיקשת, אך זו אינה מפחיתה את מסירותו המתמשכת אליה. הבן, השומע את הסיפור, מבין כי ניסיונו לבנות את הקשר עם אמו אבוד. הוא פונה ללכת לדרכו, ומשאיר לאמו כמה פירות כמחוות פרידה. האם הדומעת מגלגלת לעברו דלעת, במה שנראה גם כדחיית המחווה של הבן אך אולי גם כניסיון אחרון להתגבר על המחסומים הנפשיים וליצור עמו תקשורת כלשהי, אך קולה של הדלעת המתגלגלת מזכיר לה (ולצופים) את קולות הגולגולת שבה שיחקו הפורעים. היא מצטמררת ונסוגה, והבן, המבין זאת, ממשיך בדרכו. האם והבן מתייסרים בבדידותם, כבולים בזכרונות העבר המחרידים שאין להם מרפא ואין להם פתרון. בסוף הסיפור, האם מתחילה שוב להכתיב את המכתב בעל פה, אותו מכתב שהיא מנסה להכתיב כבר ארבע עשרה שנה. הפעם היא מכתיבה אותו לרופא, בתקווה שיגיע ליעדו, ממשיכה להעדיף את הקשר חסר התוחלת שבדמיונה על פני הקשר הבלתי-אפשרי שבמציאות.
מחלת ירח.
בפרק זה מופיע בטא (Batà), איכר צעיר שזה עתה נשא לו לאישה נערה מכפר סמוך בשם סידורה (Sidora) והביאה אל ביתו המבודד. הנערה, שנישאה לו משום שאמהּ העדיפה אותו על פני בן דודה, סארו (Saro), הולכת אחריו, אך אינה יודעת, שבעלה מוכה ירח. מדי חודש, בליל ירח מלא, הוא נתקף טירוף שאין לו שליטה עליו. כאשר מתקרב הלילה הגורלי בפעם הראשונה מאז נישואיהם, בטא מורה לסידורה להסתגר בבית ולא להניח לו להיכנס ויהי מה, אך עדיין אינו מגלה לה את הסיבה לדרישתו. רק כאשר היא שומעת את יללותיו ודפיקותיו הפראיות בדלת הבית, ולאחר שבטא בטירופו מנפץ את החלון ומושך בשערה, היא מבינה למה נכנסה בבלי דעת. בבוקר היא נמלטת אל בית אמהּ. בטא בא לשם, מתייצב ברחוב ועומד שם זמן רב עד שסידורה, שרחמיה נכמרים עליו, מוציאה לו כיסא. הוא מגולל לראשונה את סיפורו באוזני בני הכפר. הוא מספר, כי כאשר היה תינוק נאלצה אמו לעבוד בשדות בליל ירח מלא, והניחה אותו בעריסה אל מול הירח, שכישף אותו. מאז נעשה מוכה ירח, ומחלתו משתלטת עליו כל אימת שהירח מגיע למילואו. הוא מתנצל על כך שלא סיפר על מחלתו לפני כן אך מסביר, כי אילו עשה כך אף בחורה לא הייתה רוצה אותו. הוא מציע, שאשתו תשוב עמו הביתה וכשיתחדש ליל ירח מלא בחודש הבא, תבוא אמה לשהות אתה בבית. סידורה משתכנעת לחזור רק לאחר שהאם מבטיחה לבוא עם בן-דודה האהוב, כשבסתר לבה היא מקווה לממש עמו את אהבת נעוריה, שאותה לא זכתה להגשים. ואולם סארו, שבתחילה היה גם הוא נלהב לבלות עם סידורה לילה לוהט, רואה את בטא בשעת ההתקף, ולבו נכמר אליו. בן הדוד הצעיר והמתולתל, שעד לשלב זה נראה כבעל רוח קלילה ו'זורמת', מגלה רגישות ואמפתיה כלפי הבעל המתעוות אל מול הירח, ומאבד את החשק לבילוי הלילי. לסידורה ההמומה הוא מסביר: 'אני לא יכול... הוא סובל'. (ברגע זה מתרחש מהפך גם בגישת הצופה כלפי בטא, מאדם חביב אך בעיקר מפחיד לסובייקט מיוסר ומעורר הזדהות). סידורה עושה ניסיון אחרון לפתות את אהוב נעוריה, אך סארו עומד על צו מצפונו. הוא מצליח להתגבר על אימת מוכה הירח, ניגש אל בטא, עוצר את עויתותיו ומסייע לסידורה להתגבר על פחדיה ולהתקרב מחדש אל בעלה.
הכד.
דון לולו (Don Lolo), בעל אדמות עשיר, אכזר ורודני, מזמין כד חרס ענק לאצור בו את השמן מיבול הזיתים המבורך שזכה לו. הג'ארה (כד ענק) מגיעה בשלום ליעדה ומוצבת על במה במרכז החצר לגאוותו הגלויה של דון לולו. ואולם, בלילה קורה אסון - הכד החדש וכביר המידות נשבר לשניים בדרך בלתי נודעת. דון לולו המום וחסר אונים, אך אשתו ועובדיו מזמינים את מתקן הכדים הטוב ביותר בסיציליה - רב אמן גיבן, יחיד במינו, שבידו דבק פלאים סודי שהמציא ואת סודו אינו מגלה. האמן אמנם מתקן את הכד השבור, אך לדרישת דון לולו הוא נאלץ לחזק אותו גם בתפרים, נוסף לדבק הפלאים שלו, ולצורך התיקון עליו להיכנס אל תוך הכד לפני חיבורו ואין הוא לוקח בחשבון, שהגבנון ימנע ממנו לעבור בפי הכד לאחר שיתוקן. בעלי הכד מסרב לשבור אותו כדי לשחרר את המתקן אם זה לא יסכים לפצותו על שבירת הכד, והאומן הגיבן נשאר כלוא וחסר אונים. ואולם, במשך הלילה הוא מקהיל סביבו את אנשי דון לולו, הששים להזדמנות למרוד באדוניהם הנוגש. הם מביאים מזון ומשקה לאמן הכלוא ומקיפים אותו בשירה ובריקודים פראיים, ההופכים לחיזיון סוריאליסטי פגאני-למחצה, בעוד הדון מסתגר עם אשתו בביתם המפואר וחושש לצאת. הסיפור מסתיים כאשר דון לולו הרתחן והמושפל בועט בג'ארה, מגלגל אותה עד שהיא נשברת ללא תקנה והאומן הגיבן משתחרר ללא תנאי והולך לדרכו, גא, מנצח ומסתורי כלעומת שבא.
רקוויאם.
אנשי מרגרי (Margari), כפר זעיר ונידח בהרים, באים לדרוש בית קברות משלהם. הזקן שייסד את הכפר נוטה למות ומסרב להיקבר, כמו קודמיו, בבית הקברות של עיירת המחוז לרגלי ההרים, שם יושב הברון, בעל האדמות שעליהן הוקם הכפר מרגרי. לטענת הברון, הזקן ואנשיו השתלטו על אדמותיו ללא רשותו, ואם כי הוא איננו מונע מהם את הישיבה עליהן בחייהם, הוא מסרב בתוקף להתיר למתים להשתלט על אדמותיו מתחת לפני הקרקע. שוטרים מלווים את משלחת הכפריים בדרכם בהרים, אך בהגיעם אל הכפר הם מוצאים, שכל אנשיו מכונסים סביב הקבר, שנכרה לזקן הגוסס, היושב לפניו בכורסתו וממתין למותו. לפי צו הברון מתחילים השוטרים להרוס את ראשית בית הקברות הנבנה והולך, אך הזקן מערים עליהם כשהוא מתחזה למת. אל מול המוות נכנעים השוטרים ועוזבים את המקום, והזקן מוצא מארונו ומושב אל כורסתו, להמתין עם כל בני הכפר למותו האמיתי אל מול קברו הפתוח. בתמונה המוזרה של ההמתנה השקטה והמאופקת למוות מסתיים הקטע.
אפילוג - שיחה עם אמא.