יורגן קולר (בגרמנית: Jürgen Kohler, נולד ב-6 באוקטובר 1965 בלמבסהיים שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר ביובנטוס ובבורוסיה דורטמונד בעמדת הבלם.
קולר מאמן כיום במועדון ספורט האוונשטיין המשחק בליגה האזורית של ריינלנד-פפאלץ, החמישית בהיררכיית הליגות בגרמניה.
קריירת מועדונים.
וולדהוף מנהיים, פ.צ קלן ובאיירן מינכן.
קולר שיחק בנוער של וולדהוף מנהיים, בה גם עלה לבוגרים בשנת 1983, בגיל 18. וולדהוף מנהיים שיחקה אז בבונדסליגה, וקולר העביר שם ארבע עונות, צבר 95 הופעות והבקיע שני שערים. בשנת 1987 חתם קולר בפ.צ. קלן, בה שיחק שתי עונות, צבר 57 הופעות וכבש שני שערים. הצלחתו בקלן הביאה אותו לחתום בבאיירן מינכן בשנת 1989. עם באיירן מינכן זכה קולר באליפות בשנת 1990, שסללה לו את הדרך לסגל של נבחרת גרמניה המערבית שזכתה במונדיאל 1990. קולר שיחק בבאיירן מינכן במשך שתי עונות, צבר 55 הופעות והבקיע 6 שערים.
יובנטוס.
בקיץ 1991 חתם קולר במועדון הפאר יובנטוס מליגת הסרייה א' האיטלקית. קולר תפס מקום קבוע בהגנת הקבוצה, וזכה עמם בדאבל בעונת 1995, ובגביע אופ"א בשנת 1993, לאחר ניצחון כפול בשלב הגמר על קבוצתו העתידית, בורוסיה דורטמונד. קולר שיחק ארבע עונות, הופיע ב-102 משחקים והבקיע שמונה שערים במדי יובנטוס.
בורוסיה דורטמונד.
בשנת 1995 חתם קולר בבורוסיה דורטמונד. קולר היה אחד משלושה כוכבים עם עבר ביובנטוס שעברו לבורוסיה דורטמונד, יחד עם שטפן רויטר ואנדראס מולר. הקריירה של קולר בדורטמונד נסקה לגבהים חדשים, והוא פתח בהרכב שניצח בגמר ליגת האלופות 1997 את יובנטוס, קבוצתו הקודמת, יחד עם רויטר ומולר. באותה שנה, זכה עם בורוסיה דורטמונד בטורניר הגביע הביניבשתי, לאחר ניצחון בגמר על קרוזיירו, וגם בתואר אישי יוקרתי, כדורגלן השנה בגרמניה. בנוסף, זכה קולר עם בורוסיה דורטמונד בשתי אליפויות הבונדסליגה. קולר צבר 191 הופעות בבורוסיה דורטמונד במשך שבע עונות, וכבש 14 שערים, וסך הכל הופיע בדיוק ב-500 משחקי בונדסליגה וכבש 36 שערים, לפני פרישתו בתום עונת 2002. משחקו האחרון של קולר בבורוסיה דורטמונד הסתיים בטונים צורמים. קולר הגיע עם בורוסיה דורטמונד לגמר גביע אופ"א 2002 מול פיינורד. עבירה של קולר ברחבה זיכתה אותו בכרטיס אדום כבר בדקה ה-31 של המשחק, ואת הפנדל תרגם פייר ואן הוידונק לשער, במשחק שהסתיים בתוצאה 3:2 לטובת פיינורד.
קריירה בינלאומית.
קולר זומן לשישה טורנירים בינלאומיים רצופים, הטורניר הראשון בו קולר שותף היה יורו 1988, בו הגיעה גרמניה לחצי הגמר והפסידה לנבחרת הולנד. במונדיאל 1990 היה קולר שותף לזכייה של הנבחרת לאחר ניצחון בגמר על ארגנטינה. לאחר מכן קולר לקח חלק ביורו 1992, בו הפסידה גרמניה בגמר לדנמרק, ונבחר לנבחרת הטורניר. קולר שיחק גם במונדיאל 1994 בו הודחה גרמניה ברבע הגמר מול נבחרת בולגריה. בטורניר יורו 1996 קולר היה שותף מלא בזכייה הגרמנית לאחר ניצחון בגמר על נבחרת צ'כיה, והטורניר הגדול האחרון בו קולר שיחק היה מונדיאל 1998 בו הודחה גרמניה ברבע הגמר מול קרואטיה. סך הכל, קולר צבר 105 הופעות במדים הלאומיים במשך 12 שנים, והבקיע שני שערים.
קריירת אימון.
קולר החל עם פרישתו ממשחק פעיל לאמן את נבחרת גרמניה עד גיל 21, ובמקביל מונה למנהל הספורטיבי של באייר לברקוזן, תפקיד אותו עזב בשנת 2004. בשנת 2005 מונה למאמן דיסבורג, אותה עזב כעבור שנה. בשנת 2008 חתם על חוזה לשלוש שנים ב-ו.פ.ר. אאלן, אך נאלץ לעזוב תוך זמן קצר בשל בעיות בריאותיות שנגרמו מלחץ התפקיד. עם זאת, המשיך לעבוד באאלן כמנהל ספורטיבי, עד לפיטוריו בשנת 2009. באפריל 2013 חזר למועדון נעוריו, וולדהוף מנהיים, הפעם כמנהל ספורטיבי. בשנת 2015 החל לאמן במועדון ספורט האוונשטיין.
קולר דחה הצעה לאימון נבחרת חוף השנהב בשנת 2006.
תארים.
עם באיירן מינכן:
עם יובנטוס:
עם בורוסיה דורטמונד:
עם נבחרת גרמניה המערבית/גרמניה:
תארים אישיים:
מגפת הכולרה הראשונה
מגפת הכולרה הראשונה (מוכרת גם בתור: מגפת הכולרה האסייתית הראשונה, או הכולרה האסייתית) הייתה הראשונה מבין שבע מגפות כולרה בקנה מידה רחב שהתחוללו במהלך המאות ה-19 וה-20. המחלה המדוברת הגיעה לממדי מגפה בעיר קולקטה שבהודו ומשם התפשטה במהרה, תוך מספר שנים, ברחבי יבשת אסיה ואף הגיעה לאזור מזרח אפריקה ולעבר הקווקז. המגפה, שנמשכה בין השנים 1817-1824, הושפעה רבות ממזג האוויר המקומי וגרמה למספר גבוה מאוד של קורבנות ברחבי האזורים המודבקים.
מחלת הכולרה.
מחלת הכולרה היא מחלת מעיים זיהומית מדבקת מאוד שנגרמת על ידי חיידקים גראם-שליליים מהמין "Vibrio cholerae". החיידקים מועברים באמצעות תווך מימי (שתיית מים וצריכת מזון מזוהמים) וגורמים לשלשולים חריפים שמובילים להתייבשות ואיבוד אלקטרוליטים. המחלה אנדמית בהודו ועל פי רוב מתפרצת בחודשי האביב והקיץ ודועכת לקראת החורף עם הירידה בטמפרטורת המים בהם שוכנים החיידקים, היות שטמפרטורה נמוכה גורמת למותם.
חיידקי "Vibrio cholerae" פוגעים במערכת העיכול וגורמים לאיבוד מהיר מאוד של נוזלים (בין 20-30 ליטר של נוזלים ביממה), דבר שעלול להוביל למצב מסכן חיים. כ-50% מהחולים שלא יקבלו טיפול אנטיביוטי הולם עלולים למות מהמחלה.
מגפת הכולרה האסייתית הראשונה.
מחלת הכולרה היא, כאמור, אנדמית בהודו בכלל ולאורך נהר הגנגס בפרט. לאורך ההיסטוריה במהלך פסטיבלים ואירועי דת שונים תועדו מקרים של הדבקויות בקרב בני האדם. עם שובם הפיצו עולי הרגל המודבקים את המחלה למקום מגוריהם. דבר זה היה מוביל לעלייה מקומית בתחלואת הכולרה, שעם הזמן הייתה דועכת מעצמה.
התפרצות הכולרה בהודו וסביבתה (קיץ 1817-1819).
למרות שמקרי התחלואה הראשונים תועדו כבר בראשית שנת 1816 בפּוּרְנֶאָה (Purnia) שבמדינת ביהר, חוקרים מאמינים כי התפרצות הכולרה שהובילה לממדי מגפה התחילה באוגוסט 1817 במהלך יריד הקומבה מלה שנערך סמוך לעיר גֶ'סוֹר (Jessore, כיום בבנגלדש). התנאים האקלימיים ששררו באותה השנה, שככלו ריבוי של גשמים והצפות נרחבות, הגדילו את הסיכוי להתפרצות המחלה ברמה המקומית. עדויות של רופא מנתח מתארות עלייה מהירה ופתאומית של תחלואת מעיים בקרב החולים, שככל הנראה נבעה מצריכת אורז מזוהם בחיידקי "Vibrio cholerae". בין התסמינים שתוארו נמנו הקאות ושלשולים חריפים שגרמו למותם של אלפי בני אדם.
קצב התפשטות המחלה היה גבוה; תוך פרק זמן של שבועיים התפשטה הכולרה ברחבי בנגל ודלתת נהר הגנגס וכעבור חודש התפשטה לעיר קולקטה, שם החלה לצבור ממדים מגפתיים. בנובמבר אותה השנה מאות חיילים בריטים שהוצבו בבנגל נדבקו במחלה במהלך יום אחד. עד לחורף אותה השנה הספיקה הכולרה להתפשט בכל מדינת ביהר ומזרח אוטר פרדש. חודשי החורף של 1817-1818 גרמו לעצירת התפשטותה, אולם בחודש מרץ 1818 התפרצה המחלה מחדש באללהאבאד ומשם התפשטה לאורך נתיבי המסחר והעלייה לרגל, ברחבי כל תת-היבשת ההודית; בקיץ הגיעה למומבאי ולקראת דצמבר חצתה את מצר פלק לסרי לנקה.
קרש הקפיצה של המגפה אל מחוץ לתת-היבשת ההודית היוו, ככל הנראה, החיילים הבריטים שניהלו סדרה של מערכות כנגד חיילים נפאליים ואפגניים לאורך גבולותיה הצפוניים של הודו; לנפאל חדרה המגפה בשנת 1818 ובשנת 1819 לבורמה.
התפשטות המגפה לדרום-מזרח ומזרח אסיה (1820-1822).
בחודש מרץ 1820 התפשטה המגפה לאזור האי סומטרה שבאינדונזיה, ולחצי האי המלאי באזור מלזיה וסיאם. למלזיה חדרה הכולרה דרך העיר ג'ורג' טאון שבמדינת פננג מהודו ומשם החלה להתפשט צפון-מערבה דרך מחוז סוֹנְגְקְהְלָה שבסיאם, לאורך נהר צ'או פראיה, כשהעיר הראשונה שהושפעה מן המגפה הייתה סָייבּוּרִי (Saiburi). פליטים רבים נושאי כולרה שהחלו להימלט ממחוז סמוט פרקן הפיצו את המחלה, בחודש מאי אותה השנה, לבירה בנגקוק. בבנגקוק גרמה המגפה למותם של כ-30,000 בני אדם, כחמישית מתושבי העיר. בהלה גדולה אחזה בתושבי העיר, דבר שהוביל את המלך ראמה השני לצאת בקריאה לתפילות המוניות ולשחרור אסירים ובעלי חיים כלואים. מבחינה רפואית סיאם לא הייתה ערוכה כלל לאסון בקנה מידה שהתרחש (רפורמה נרחבת בוצעה בעקבות המגפה שהובילה להכנסת הרפואה המערבית למדינה). באפריל 1821 נחלשה עוצמת המגפה בסיאם עם התקדמותה לעבר וייטנאם.
בחודש ספטמבר 1820 הגיעה המגפה למנילה שבפיליפינים. מקרי הכולרה הראשונים נצפו ב-4 באוקטובר לאורך נהר פָּסִיג (Pasig). בפיליפינים נפוצה השמועה כי הנתינים הזרים הם אלה שהפיצו את המגפה בקרב תושבי האיים על ידי זיהום מקורות המים כדי להרוג כמה שיותר מקומיים ולהשתלט על המדינה. כתוצאה מכך במנילה ובקוויט יצא המון משולהב לרחובות והחל לתקוף נתינים זרים. במהומות נרצחו 28 אירופאים ומספר סינים. כעבור יומיים, בעקבות התערבות הרשויות, פסקו המהומות.
באפריל 1821 התפשטה המגפה לג'אווה ובורנאו שבאינדונזיה, מלזיה וברוניי. לג'אווה חדרה הכולרה מהודו דרך נמל סֶמַרַנְג. ב-27 באפריל התפשטה לג'קרטה ומשם ליתר מחוזות האי. אף על פי שלקראת החורף של אותה השנה נעלמה הכולרה כמעט לחלוטין מג'אווה, היא התפרצה מחדש לסירוגין מספר פעמים במהלך השנים 1822-1824.
במהלך אותה השנה הגיעה המגפה גם לגואנגג'ואו שבסין, ככל הנראה מבנגקוק, ולשתי ערי נמל נוספות: וֶנְגְגַ'אוּ (Wenzhou) ונִינִגִּבּוֹ (Ningbo). בשנת 1821 הצליחה המגפה להתפשט לתוך עמק ינגצה, ושנה מאוחר יותר כל צפון סין ומונגוליה הושפעו מהכולרה והמגפה הגיעה לשערי בייג'ינג. בצפון התפשטה המגפה עד לעיר הגבול קְיָאחְטָה (Kyakhta) שברפובליקת בוריאטיה.