שירת הדרום (באנגלית: Song of the South) הוא סרט קולנוע של אולפני וולט דיסני שיצא לאקרנים בשנת 1946. סרט זה היה הראשון ששילב אנימציה ושחקנים חיים. עלילת הסרט והסיפורים המופיעים בו מבוססים על אוסף סיפורי הדוד רמוס, אוסף סיפורים מהפולקלור של אפרו-אמריקאים מדרום ארצות הברית שנאספו ועובדו על ידי ג'ואל צ'נדלר האריס. בעקבות טענות שהסרט גזעני ופוגעני כלפי הקהילה האפרו-אמריקנית, דיסני חדלו להקרין או להפיץ אותו החל משנת 1986, והוא לא שוחרר מעולם באופן רשמי בווידאו ו-DVD.
תקציר העלילה.
במאה ה-19, בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, עוזבים ילד בשם ג'וני והוריו, סאלי וג'ון, את מקום מגוריהם ועוברים אל בית סבתו במדינות הדרום. כשהם מגיעים אל בית הסבתא נודע לילד שאימו ואביו מתגרשים והוא ואמו יגורו בבית סבתו. הילד המבולבל בורח מבית סבתו בתקווה להגיע לאביו שנמצא במדינות הצפון.
לפני שעוזב הילד את חוותה של סבתו הוא פוגש משרת זקן, הדוד רמוס, שהוא מספר סיפורים, את הילדה גיני ואחיה ג'ייק וג'ו, ואת בנו של הדוד רמוס-טובי. הדוד רמוס מרגיע את הילד ומשכנע אותו לחזור לבית סבתו בזכות סיפוריו על אחא ארנב שמחליט לעזוב את ביתו ויוצא למסע הרפתקאות בו הוא פוגש את אחא שועל ואחא דוב הרוצים ללמד אותו לקח על תעלוליו אך ללא הצלחה.
המחלוקת סביב הסרט.
הטענות לגזענות בסרט נסובו סביב מספר נושאים:
מנגד, נטען שהסרט שם שחקנים שחורים במרכז, באופן חריג לתקופתו, וכן מציג את דמויותיהם בצורה חיובית, בעוד שהנבלים הם לבנים. כמו כן הוא מציג ידידות בין-גזעית, והסיפורים שבו מבוססים על פולקלור אפרו-אמריקני.
ניקו
קריסטה פּאפגן (גרמנית: Christa Päffgen; 16 באוקטובר 1938 – 18 ביולי 1988) הייתה דוגמנית, זמרת ושחקנית גרמנייה, ידועה בשם הבמה ניקו.
ביוגרפיה.
ניקו נולדה בגרמניה. לאחר שעזבה את בית הספר בגיל 13, פנתה לדוגמנות. בראשית דרכה כדוגמנית פגשה בצלם אופנה אשר העניק לה את הכינוי שליווה אותה בכל דרכה המקצועית ניקו. השם ניתן לה בעקבות שמו של הקולנוען ניקו פפטקיס. קריירת הדוגמנות של ניקו שגשגה, והיא עזבה את ברלין ועברה לפריז שם דגמנה למגזיני האופנה המובילים של סוף שנות ה-50.
במהלך תקופה זו, פעלה כדוגמנית במספר מדינות שונות באירופה, ובכך רכשה שליטה במספר רב של שפות: גרמנית, אנגלית, איטלקית, ספרדית וצרפתית.
לאחר שהופיעה במספר פרסומות בטלוויזיה, החלה לקבל תפקידים בסרטי קולנוע, כשהבולט בהם הוא תפקידה בסרטו של פדריקו פליני לה דולצ'ה ויטה. בשלב זה, עזבה ניקו את אירופה ועברה לניו יורק במטרה ללמוד משחק. בשנת 1963 קיבלה ניקו את התפקיד הראשי בסרטו של ז'ק פוטרנד Strip-Tease, לו גם הקליטה את שיר הנושא אותו כתב המוזיקאי סרז' גינזבורג. במקביל הביאה לעולם את בנה ארי שנולד לה מהשחקן אלן דילון.
בשנת 1965 בעקבות היכרותה עם חבר להקת הרולינג סטונז בריאן ג'ונס, הקליטה את הסינגל "I'm Not Sayin'". זמן קצר לאחר מכן כתב עליה המוזיקאי בוב דילן את שירו "I'll Keep It With Mine".
באותה התקופה הצטרפה ניקו לחבורתו הססגונית של האמן אנדי וורהול ואיתו שיתפה פעולה במספר מסרטיו הניסיוניים. במקביל החלה להתערות בחברתם של חברי להקת מחתרת הקטיפה שפעלה מתוך חלל העבודה של וורהול, ויחד שיתפו פעולה בהופעותיהם, כשהם ניגנו על הבמה וורהול הקרין מסרטיו על חברי הלהקה והבמה. באלבום הבכורה של להקת מחתרת הקטיפה, The Velvet Underground and Nico, שיצא בשנת 1967, שרה ניקו שלושה סולואים, ובחלק מהשירים ביצעה קולות רקע.
באותה תקופה הייתה ניקו במערכות יחסים זוגיות עם מספר מוזיקאים, ביניהם חבר להקת הרולינג סטונז בריאן ג'ונס, סולן מחתרת הקטיפה לו ריד, שותפו ג'ון קייל, סולן להקת הדלתות ג'ים מוריסון וכן סולן להקת הסטוג'ס איגי פופ.
לאחר סיום הפרויקט המשותף לניקו ולמחתרת הקטיפה, פרשה ניקו מהחבורה והחלה לפעול כזמרת עצמאית. כבר באותה שנה, הוציאה את אלבומה הראשון Chelsea Girl. אלבום זה בעל גוון אקוסטי כלל שירים מאת בוב דילן, ג'קסון בראון, טים הרדין וחברי להקת "מחתרת הקטיפה". ניקו סיפרה כי לא אהבה את התוצאה הסופית, ורצתה להוסיף עוד גיטרות ופחות מיתרים, אך חברת ההקלטה לא הסכימה.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1969, כתבה ניקו את כל שירי האלבום The Marble Index. את העיבודים לאלבום יצר חבר מחתרת הקטיפה ג'ון קייל.
בשנות ה-70, הקליטה ניקו שלושה אלבומים: Desertshore (1970), The End (1973), June 1, (1974). את כל שלושת האלבומים הפיק ג'ון קייל שגם השתתף בנגינה. באלבום Desertshore התארח המוזיקאי בריאן אינו.
בשנות ה-80, הקליטה ניקו שני אלבומים; את הראשון הוציאה בשנת 1981 Drama of Exile - אלבום ששילב מוזיקת רוק עם מקצב מזרח-תיכוני. אלבומה האחרון של ניקו יצא בשנת 1985 ונקרא Camera Obscura, אלבום זה כלל מוזיקה ניסיונית ברובה בעלת גוון ג'אזי ברובה.
ב-18 ביולי 1988, במהלך חופשה עם בנה ארי באיביזה, ניקו נפלה בזמן רכיבה על אופניים. נהג מונית שעבר באזור ומצא אותה חסרת הכרה ניסה לטפל בה ולקח אותה לבית חולים. בעקבות טעות באיבחון חשבו שמדובר בהתייבשות אך לאחר המוות נמצאו סימנים לדימום מוחי שנגרם בעקבות הנפילה. ניקו נטמנה בבית הקברות בו גם נטמנה אמה בברלין שבגרמניה.
לאחר מותה הוצאו לאור מספר אלבומים המתעדים הופעות חיות וכן הקלטות שטרם ראו אור. כמו כן, הוצאו ביוגרפיות וסרטים תיעודיים על חייה וכן אתר אינטרנט פעיל.
סוב יודיצה
סוב יודיצה (מלטינית: Sub judice, בדיון) הוא מונח המתאר תיק שנמצא בדיון בבית המשפט, בטרם קבעו השופטים את פסק הדין. על פי עיקרון הסוב יודיצה, אסור לכלי תקשורת לחוות דעה או לדווח על הליך משפטי תלוי ועומד לפני שנפסק הדין. הרציונל שבבסיס העיקרון נועד להבטיח את הזכות להליך הוגן, ויסודו בחשש שבבואו לדון בתיק, עשויה דעת השופט ליטות בעקבות הפרסום בתקשורת, ובכך ייפגע שיקול דעתו המקצועי. בבסיס העיקרון ישנה התנגשות ערכית בין חופש הביטוי וזכות הציבור לדעת לבין הזכות להליך משפטי הוגן ולכן החוק מתיר לפרסם אך ורק מידע עובדתי ויבש אודות המשפט. במדינות רבות בעולם לא נכלל עקרון הסוב יודיצה בספר החוקים: כך, למשל, בארצות הברית אין חוק סוב יודיצה בשל עליונותו וחשיבותו של התיקון הראשון לחוקה שאוסר על חקיקה המגבילה את חופש הביטוי וחופש העיתונות. עיקרון הסוב יודיצה בא להגן על הערך לפיו אדם חף מפשע עד שיוכח אחרת.
הסוב יודיצה בחוק הישראלי.
סעיף 41 לחוק בתי המשפט תשי"ז-1957 (שלימים היה לסעיף 71 בחוק בתי המשפט [נוסח משולב] תשמ"ד-1984) קבע:
במקור, עסק הסעיף בדין הפלילי והאזרחי, אולם בשנת 2001 הוא שונה והוא כולל רק את הדין הפלילי.
לדברי השופט צבי ברנזון שנאמרו בשנת 1963, העיתונות בישראל בדרך כלל "נוהגת בהתאפקות ובמתינות במה שנוגע למשפטים תלויים ועומדים". בית המשפט העליון התייחס לראשונה להפרת עיקרון הסוביודיצה בשנת 1963 כאשר בהקשר של משפטו של רפאל בליץ, שהואשם ברצח המהנדס פיאטלי, נכתב בעיתון מעריב שהנאשם כפר באשמה בבית המשפט אך לפני תחילת המשפט הוא השיב תשובה אחרת לשאלת עיתונאי. עורך מעריב והכתב הורשעו על ידי בית המשפט המחוזי בהפרת איסור הסוב יודיצה ובית המשפט העליון דחה את ערעורם וקבע שלא יאפשר לעיתונות להתערב במשפטים.
החוק מאפשר דרכי מילוט לעיתונאים הנאשמים בהפרתו: התביעה מחויבת להוכיח שפרסום החשוד לפי סעיף זה אכן נכתב במטרה להשפיע על ההליך. כמו כן, עליה להוכיח היעדר תום לב.
לא נרשמו מקרים רבים שבהם הייתה התייחסות משפטית לסוב יודיצה. מתחילת שנות ה-60 ועד 1981 לא הוגשו תביעות בנושא. בשנת 1981 הועמדה לדין והורשעה העיתונאית אורלי אזולאי מידיעות אחרונות, בגין ראיון אוהד עם נאשם, שפורסם יומיים לפני מתן גזר דינו. הרשעתה של אזולאי אושרה על ידי הרכב של בית המשפט העליון שכלל את אהרן ברק.
ביוני 1985 הורה היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, למשטרה שלא לאשר ולמנוע קיום של הפגנות בעד שחרור עצורי המחתרת היהודית בטענה שהם פוגעים בטוהר ההליך המשפטי בניגוד לחוק הסוב יודיצה. המשטרה פעלה על פי ההוראה וסרבה לתת אישור להפגנות תמיכה בנאשמי המחתרת היהודית. הדברים עוררו ביקורת רבה בתקשורת ובימין, בה מחו שזמיר לא התערב בנוגע להפגנות נגד המחתרת.
מקרה מפורסם אחר נוגע לפרשת ג'ון דמיאניוק. עורך דינו של דמיאניוק, יורם שפטל, הגיש תלונה במשטרת ירקון נגד מערכת ידיעות אחרונות, העורך, דב יודקובסקי, והעיתונאי נח קליגר, בגין עבירה על החוק הנ"ל במסגרת משפטו של דמיאניוק. המשטרה הודיעה לשפטל על כוונתה שלא לחקור את המקרה. בתגובה, עתר שפטל לבג"ץ, שפסק כי על היועץ המשפטי לממשלה להגיש כתב אישום נגד השניים. לאחר הגשת כתב האישום, השניים הורשעו בבית משפט השלום.
בפועל, הפרת הסוב יודיצה איננה בין התלונות והביקורות המופנות תדיר לעבר כלי התקשורת בישראל, אף על פי שעבירה זו נעשית על ידי התקשורת באופן תדיר: אופן סיקור התקשורת את פרשת המינויים הפוליטיים של צחי הנגבי, לדוגמה, נגועים, לכאורה, בהפרה של עקרון הסוב יודיצה. בפסק הדין בעניינו של חיים רמון, יש התייחסות מפורשת של השופטים לסוגיה זו:
ביולי 2013 הביעה שופטת בית המשפט העליון, אסתר חיות, את דעתה כי איסור הסוב יודיצה הפך לאות מתה, עקב העדיפות הניתנת לחופש הביטוי וכן עקב ריבוי דרכי התקשורת, ההופך את האכיפה לבלתי אפשרית.