השיר הגיע למקום ה-12 במצעד הבריטי ולמקום הראשון במשך שבועיים רצופים במצעד האירי. השיר הגיע למקום ה-20 במצעד בילבורד הוט 100, והפך לשיר הראשון של הלהקה שדורג בגובה זה. השיר מחזיק בשיא השיא בעלייה הארוכה ביותר כדי להגיע לטופ 40 בטבלה, כשעשה זאת במשך 30 שבועות. השיר הוא השיר שהגיע למקומות הגבוהים ביותר עד כה במצעדים מבין שירי האומנים האיסלנדים. ב-21 ביולי 2012 הוא הגיע לראש מצעד השירים האלטרנטיביים ונשאר שבוע במקום השני, ובסופו של דבר דורג כשיר השלישי המצליח ביותר במצעד סוף השנה. "Little Talks" הוסמך כפלטינה בארצות הברית, והפך לשיר הראשון של הלהקה שעשה זאת. באוסטרליה הגיע הסינגל בשיאו למקום השני במצעדים. הסינגל הגיע לעשרת המקומות הראשונים במצעדים בניו זילנד, אוסטריה, בלגיה הפלמית, גרמניה ואיטליה.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ של השיר הועלה ליוטיוב ב-2 בפברואר 2012.
הקליפ מתחיל בחמישה מלחי שמיים (המגולמים על ידי חברי הלהקה הזכרים) שמאתרים משהו שנופל מהשמיים. כאשר הם חוקרים, האובייקט מתפצל וחושף יצור נשי יפהפה (אותו מגלמת ננה). היא מצטרפת למלחים בספינת השמיים שלהם, אך הם מותקפים על ידי ציפור אדירה עם שני ראשים. הגברת מנצחת את הציפור, אך הספינה הרוסה, ומכריחה את המלחים והגברת להמשיך ברגל למערה. כאשר מופיעה מולם מפלצת נוספת הגברת מביסה אותה שוב. הם ממשכים ללכת, אך כשהם חוצים נהר קפוא, הקרח נשבר, והם צוללים למעמקים הקפואים ונתפסים על ידי מפלצת ים. הגברת מביסה את המפלצת, והם משתמשים בקרחון צף כדי לעלות לשמיים, שם הם פוגשים חיה אדירה לבושה בצבעים זהים לזה של היצור הנשי, שמחייכת ומצטרפת לאנשיה עם סיום השיר.
הקליפ נוצר על ידי חברת ההפקה "WeWereMonkeys" שהפיקה גם את הקליפ לסינגל של הלהקה "King and Lionheart" משנת 2013.
הוידאו קליפ היה מועמד לפרסי MTV הווידאו לשנת 2012 עבור בימוי האמנות הטוב ביותר בסרטון, אך הפסיד.
רשימת הריבאונדרים המובילים בתולדות ה-NBA
רשימה זו מציגה את 30 שחקני ליגת ה-NBA אשר אספו את מספר הריבאונדים הרב ביותר בליגה. הנתונים מתייחסים לעונה הסדירה בלבד. הנתונים של פלייאוף ה-NBA התפרסמו ברשימת הריבאונדרים המובילים בתולדות פלייאוף ה-NBA. יש לציין כי הליגה החלה לעקוב אחר ריבאונדים כנתון סטטיסטי רק החל מעונתה הרביעית – עונת .
הריבאונדר המוביל בתולדות ה-NBA הוא וילט צ'מברלין, אשר לאורך 14 עונותיו בליגה הוריד 23,924 ריבאונדים בסך הכול. מאז הקמת ה-NBA החזיקו בתואר "הריבאונדר המוביל" ארבעה שחקנים שונים: דולף שייס (1950–1952 ו-1954–1962), ג'ורג' מייקן (1952–1954), ביל ראסל (1962–1971) וצ'מברלין (מאז שנת 1971).
שירה מרגלית
שירה מרגלית (נולדה ב-1969) היא אשת עסקים ישראלית בתחום התקשורת והפרסום. לשעבר מנכ"לית קבוצת מקאן תל אביב ומשנה למנכ"ל זכיינית השידור "רשת".
ביוגרפיה.
מרגלית נולדה וגדלה בירושלים. אחת משלוש בנותיהם של אליאורה ודן מרגלית. אביה, עיתונאי ומגיש, נחשב במשך שנים לאחד מבכירי העיתונאים בישראל. אחת מאחיותיה היא התסריטאית והבמאית קרן מרגלית.
בילדותה שהתה עם הוריה מספר שנים בוושינגטון די.סי. עקב עבודתו של אביה כשליח העיתון "הארץ". בוגרת בית הספר התיכון על שם מיי בויאר בירושלים. בצבא שירתה כפקידה בלשכת מפקד חטיבת הצנחנים שאול מופז. בוגרת תואר ראשון במדעי הרוח והחברה בהדגשת קולנוע מהאוניברסיטה הפתוחה.
קריירה.
מרגלית החלה את הקריירה בתחום התקשורת והפרסום במשרד קשר-בראל, שלאחר מכן הפך למשרד למקאן אריקסון. היא החלה בתפקיד סופרווייזרית ובהמשך קודמה לתפקידי ניהול בכירים, בין היתר: סמנכ"לית לקוחות ומשנה למנכ"ל.
בשנת 2003 מונתה לתפקיד מנכ"לית משותפת של משרד הפרסום מקאן-אריקסון, יחד עם מנכ"ל נוסף, אורן פרנק.
בשנת 2011 החלה להגיש עם אביה תוכנית שבועית בשם "מרגלית בריבוע", ברדיו תל אביב. התוכנית שודרה שבע שנים.
בשנת 2008, פוטרו במפתיע מרגלית ופרנק על ידי יושב ראש מקאן-אריקסון אילן שילוח. סיבת הפיטורין שנמסרה מהחברה הייתה התבטאויותיה הפומביות של מרגלית נגד נוחי דנקנר. בריאיון לעיתון "גלובס" התבטאה נגד תיאום מחירים שביצעו חברות הסלולר ובפרט נגד חברת סלקום, שהייתה אחד הלקוחות הגדולים של מקאן-אריקסון. בעת הפיטורין הייתה מרגלית בת הזוג של שילוח ובהיריון ממנו ולכן המהלך היה מפתיע.
ב 2008 מונתה לתפקיד משנה למנכ"ל תוכן בחברת רשת, זכיינית ערוץ 2.
ב-20 במאי 2009 הייתה קורבן להתקפה אלימה בסמוך לביתה בתל אביב בנוכחות בנה הקטן. בכניסה לביתה של מרגלית בצפון תל אביב שני גברים תקפו את מרגלית. בנה שהיה אז בן 7 היה עד לתקיפה. בן זוגה יצא מהבית והתעמת עם התוקפים, שהספיקו לרסס אותו בגז מדמיע ונמלטו. כתוצאה מהתקיפה, מרגלית נפצעה באורח קל עד בינוני תוך שהיא סובלת משברים בעצמות הפנים, ארובת העין ואפה.
בהמשך התברר כי מזמין התקיפה היה איש הטלוויזיה דודו טופז, אשר ביקש לנקום בה על סירובה להצעותיו לתוכניות טלוויזיה ברשת.
בעת כהונתה בתפקיד ברשת נתוני הרייטינג של הזכיינית ירדו בהתמדה. מרגלית אחראית גם על רכישת פורמט הריאליטי "פרויקט מסלול" ששובץ כתוכנית פריים טיים ברשת, אולם לא הצליח לייצר באזז ולא עמד במבחן המדרוג. פרויקט הריאליטי השני של רשת, "המירוץ למיליון" השיג תוצאות רייטינג חיוביות, אולם לא המשיך לעונה שנייה לאחר שהנהלת רשת החליטה לקצץ בהוצאות הזכיינית. עוד כמה מההפקות בהובלתה, למשל: "שבוע סוף!" זכו לאחוזי צפייה נמוכים. לצד הכישלונות בתקופה זו, מרגלית הובילה והייתה מעורבת בפיתוח פורמטים מקוריים בארץ, למשל: הסדרה התיעודית אבודים, המירוץ למיליון ומצב האומה.
ב 2010 פרשה מתפקידה. בהודעת הפרישה שלה אמרה: (...) "אני עוזבת את תפקידי אחרי שנתיים מאד אינטנסיביות בכל המובנים. אני מרגישה שהשנה האחרונה הייתה עמוסה מידי עבורי בשלל האירועים שפקדו אותי ושאני זקוקה למנוחה ולפסק זמן. לצד האירועים, מתמודדת תעשיית הטלוויזיה, ורשת בתוכה, עם אחד המשברים הכלכליים הגדולים בתולדותיה. תחום הטלוויזיה מרתק ומאתגר בעיקר בשנה האחרונה בה חלים שינויים משמעותיים וחיוביים ברשת, בין היתר בזכות אבי צבי העומד בראש החברה ומצעיד אותה לעתיד טוב יותר".
בשנת 2011 רכשה 60% מהבעלות על אתר סלונה, פלטפורמת בלוגים הפונה לקהל נשי. לאחר השלמת העסקה מונתה ליושבת-ראש החברה המחזיקה באתר. סלונה היה בשנות פעילותו אתר הנשים הגדול בישראל עם ממוצע של כמיליון גולשות בחודש. בשנת 2020 האתר נסגר, וסלונה הפכה לחברת תוכן עסקי בלבד.
בשנת 2014 החלה ביחד עם אבי ניר בהפקת INTV - כנס הטלוויזיה הבינלאומי השנתי של חברת קשת. מרגלית היא מנהלת הכנס והעורכת הראשית שלו.
בראשית שנת 2018 חברה למפיק אלעד קופרמן והשניים הקימו יחד את kuma Studios: חברה להפקות טלוויזיה בישראל ומחוצה לה.
חיים אישיים.
נשואה למנכ"ל מקאן תל אביב אילן שילוח ומתגוררת בתל אביב. אם לשניים מנישואיה הראשונים לאיש הצבא אהרון חליוה, ולבת מנישואיה לשילוח.
הדיוויזיה ה-46 (בריטניה)
הדיוויזיה ה-46 של הצבא הבריטי (צפון מידלנד) היא דיוויזיה בריטית אשר לחמה במלחמות העולם.
היסטוריה.
הקמת הדיוויזיה.
הדיוויזיה הוקמה בשנת 1908 כחלק מהצבא הטריטוריאלי, שנועד להחליף את יחידות הצבא הסדיר כאשר אלה היו במשימות מעבר לים.
מלחמת העולם הראשונה.
בקיץ 1914 גויסה הדיוויזיה והחלה באימונים, ובפברואר 1915 נשלחה הדיוויזיה לצרפת, שם לחמה בסתיו 1915 בקרב לוס. ביולי 1916 לחמה הדיוויזיה בקרבות היום הראשון של הקרב על הסום, כחלק מהקורפוס ה-7, וספגה אבדות כבדות. לאחר מכן נחשבה הדיוויזיה לכוח חלש, אולם היא רכשה את המוניטין שלה מחדש בקרב תעלת סן קנטן, כאשר בעזרת חגורות הצלה וסירות מתקפלות, חצו לוחמיה את מכשול התעלה ובעזרת סולמות חבלים התגברו על השיפוע התלול של הגדה הנגדית ותפסו מספר עמדות מקלעים מבוצרות. לאחר המלחמה שוחררו חיילי הדיוויזיה, וביוני 1919 פורקה הדיוויזיה.
בין המלחמות.
בשנת 1921 הוקמה הדיוויזיה מחדש, כחלק מהצבא הטריטוריאלי, אולם בשנת 1936 היא פורקה והפכה לדיוויזיית הנ"מ ה-2.
מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1939 הוחלט על הכפלת כוח הצבא הבריטי, ועל בסיס הדיוויזיה ה-49 הוקמה הדיוויזיה ה-46. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסה הדיוויזיה ונשלחה לצרפת כחלק מחיל המשלוח הבריטי, אולם מאחר שעוד לא סיימה את אימוניה היא הייתה אמורה לשמש כדיוויזיית עבודה ולא כדיוויזיה לוחמת. במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה בפיקוד הנרי קרטיס, אולם לבסוף פונתה יחד עם שאר חיל המשלוח במהלך מבצע דינמו. לאחר חזרתה לבריטניה היא הוצבה כהגנה מפני פלישה גרמנית לבריטניה, ובאוגוסט 1942 היא הוקצתה למבצע לפיד. בינואר 1943 הגיעה הדיוויזיה לתוניסיה והיא לחמה שם בקרבות השונים, עד לכניעת כוחות מדינות הציר במאי 1943. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה במהלך פלישת בעלות הברית לאיטליה ובמהלך קרב מונטה קאסינו, ובתחילת 1945 נשלחה הדיוויזיה ליוון כחלק מהקורפוס ה-3 בפיקודו של רונלד סקובי, על מנת לסייע בכיבושה. באפריל 1945 חזרה הדיוויזיה לאיטליה, שם לחמה במהלך מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה עד לתום המלחמה.
לאחר המלחמה נשלחה הדיוויזיה לאוסטריה, שם שימשה כחיל כיבוש בשטיריה בעקבות נסיגת הצבא האדום. בשנת 1946 הייתה הדיוויזיה מעורבת במבצע קילהאול, שכלל את השבתם הכפויה של אלפי קוזאקים לברית המועצות. יחד עמם נמסרו גם 900 גרמנים, ובתוכם הלמוט פון פנוויץ שהוצא להורג מאוחר יותר. בשנת 1947 פורקה הדיוויזיה.
המוזיקאים (קאראווג'ו)