ב-1954 החל לפרסם באופן קבוע במגזינים: Rico Tipo , Tía Vicenta , ו- Dr. Merengue. זמן קצר לאחר מכן הוא החל לאייר לפרסומות. האוסף הראשון שלו: "Mundo Quino", יצא לאור בשנת 1963, לאחר שחברת מכשירי החשמל הביתיים מנספילד הזמינה ממנו מספר פרסומות מאוירות ועבורם הוא יצר את הדמות של מפאלדה. קמפיין הפרסום לא יצא לפועל בסופו של דבר, אך הטור הראשון של Mafalda יצא לאור במגזין Leoplán , ואז טור הקומיקס של מפאלדה החל להתפרסם באופן קבוע בשבועון Primera Plana שעורכו היה חבר קרוב של קינו. בין 1965 ו-1967, פורסם הטור בעיתון El Mundo בארגנטינה. אחרי שהתפרסם הקובץ הראשון שלו, התחילו לפרסם את יצירותיו בארצות אחרות, ביניהן: איטליה, ספרד (שם הצנזורה הכריחה לתייג את היצירות כ"למבוגרים בלבד"), ופורטוגל.
לאחר שהפסיק ליצור טורים נוספים של מפאלדה ביוני 1973, עקב חוסר ברעיונות נוספים, כהגדרתו, קינו עבר למילאנו ושם הוא המשיך לאייר ולהפיץ דפי הומור.
בשנת 1979 נבחרה דמותה של מפאלדה כדמות הייצוגית של הוועידה לשלום הילד של יוניצ"ף.
בשנת 2008, במסגרת התוכנית החדשה של קירות אמנות בתחנות הרכבת התחתית של בואנוס איירס, בוצע קיר של אריחים עם הדמויות מתוך מפאלדה במסדרון המחבר את תחנות פרו והקתדרלה.
בשנת 2009 השתתף עם טור חדש של Mafalda ב- El mundo מיוחד שיצא לרגל "200 שנים של הומור גרפי", שאורגן על ידי המוזיאון לציור ואיור והוצג במוזיאון אדוארדו סיוורי בבואנוס איירס.
בפברואר 2013 הושקה אפליקציה למכשירי אייפד עם ספרים אינטראקטיביים של מפלאדה. מאוחר יותר נוצרו גרסאות לאנדרואיד ולקינדל.
ב-21 במאי 2014 זכה בפרס נסיך אסטוריאס לתקשורת ומדעי הרוח.
אפיון עבודתו.
הגיבורים של קינו נטו להיות אנשים רגילים, אף על פי שהוא לא ויתר על סצינות סוריאליסטיות או אלגוריות (לדוגמה: שוטרים שזורקים ואליום לתוך פיות פתוחות של המפגינים).
התוכן של מפאלדה נטה להיות יותר מוכר וקרוב ובו זמנית יותר בוגר מאשר רצועות קומיקס דומות. הוא הדגיש, לדוגמה, את דאגתה של מפאלדה לפוליטיקה העולמית או את האובססיה של מנוליטו (אחד החברים של מפאלדה) לגבי כסף. למרות זאת, הקוראים בכל זאת יכלו לראות דמויות אלו כמו ילדים אמיתיים עם הורים אמיתיים, ולא כ"מבוגרים בגוף של ילד". ההומור של קינו לא התיימר להצחיק את קוראיו לשם הצחוק גרידא, אלא להעביר ביקורת על מצב העולם ולהביא לתודעה מצבים אבסורדיים.
ההומור של קינו היה בדרך כלל מריר, ואפילו ציני, שקע לעיתים קרובות בסבל ובאבסורד של המצב האנושי, ללא גבולות של מעמדות. לכן, זה גרם לקורא להתמודד עם בירוקרטיה, שגיאות של רשויות ומוסדות חסרי תועלת או צרי אופקים. ללא ספק - קינו השתמש בטורי הקומיקס שלו כדי לשלוח מסרים בעלי תוכן חברתי לקוראים שלו. עוד משאב טיפוסי שלו היה צמצום מצבים מוכרים עד כדי אבסורד. לעיתים קרובות, הבדיחות חיפשו את החיוך כאמצעי להתעמת עם המציאות הקשה.
מיקוד פסימיסטי זה על המציאות לא מנע מהסיפורים שלו להיות מלאי רוך, שהביעו סימפתיה עמוקה לקורבנות החפים מפשע של החיים (עובדים, ילדים, עקרות בית, פנסיונרים, אומנים) בלי להסתיר את חסרונותיהם ומגבלותיהם. אבל אפילו בקריקטורות של אנשי ממסד מדכאים וביורוקרטים חסרי רגשות הוא הביע אהדה מסוימת כלפיהם, בהיותם קורבנות של הטיפשות שלהם עצמם.
המבט של קינו היה ככל הנראה תוצר של התהפוכות שאירעו בארגנטינה החל משנות ה-60 של המאה ה-20. התערובת של פסימיות והומניזם הייתה כנראה אחת הסיבות העיקריות להצלחתו הגדולה ברחבי אמריקה הלטינית וברחבי העולם.
קינו נפטר ב-30 בספטמבר 2020 משבץ מוחי, בן 88 במותו.
יצירותיו.
הרשימה הבאה כוללת רק את היצירות שפורסמו במקור בארגנטינה; מהדורות של מדינות אחרות הן ואריאציות של מהדורות המקור.
מפאלדה.
יצירתו הידועה ביותר, מפאלדה, נוצרה במקור כפרסומת למכונות כביסה. קינו ניסה להשאיר זאת כך אבל הקריקטורה כבר תפסה חזק בקהל, ופרצה את גבולות הפרסומת.
החוקה הפדרלית של אוסטריה
החוקה הפדרלית של אוסטריה (בגרמנית: Österreichische Bundesverfassung) הוא הגוף של כל המשפט החוקתי של הרפובליקה של אוסטריה. החלק המרכזי הוא החוק הפדרלי ("Bundes-Verfassungsgesetz" או בקיצור B-VG) שכולל את ההוראות החוקתיות החשובות ביותר.
מלבד B-VG, יש גם מספר גדול של חוקים מעשיים (בגרמנית Bundesverfassungsgesetze או בקיצור BVG), הוראות ותקנות (Verfassungsbestimmung). לדוגמה: VG אינה כוללת מגילת זכויות, אבל כולל סעיפים הנוגעים לחירויות אזרחיות והן מפוזרות בין חוקים שונים. עם הזמן, ה-B-VG וגם המשפט החוקתי עבר תיקונים ועדכונים רבים.
היסטוריה.
לקראת סוף המאה ה-18 קרו שני אירועים שהשפיעו גם ברמה מקומית וגם ברמה עולמית: הכרזת העצמאות של ארצות-הברית ב-1776 וקבלתה של החוקה האמריקנית ב-1787 והמפכה הצרפתית בשנת 1789. מהפכות שהתרחשו ברחבי אירופה במשך 50 שנה מאז המהפכה הצרפתית השפיעו על המונרכיה האוסטרית יחד עם כישלונות במלחמת קרים ובמלחמת איטליה.
מחצית השנייה של המאה ה-19 באוסטריה מתאפיינת בלחצים פנימיים ובשינוים שנעשו בחוקות:
ישנו דמיון בין החוקה של 1867 שנכתבה בתקופה של שלטון מלוכני-חוקתי לבין החוקה של 1920, שחוברה בתקופת הרפובליקה הראשונה אחרי החתימה על הסכם סן-ז'רמן ב-1919, שהסדירה את פירוקה של האימפריה האוסטרו-הונגרית בתחום השיפוט ומערכת המנהלית אבל ישנו גם הבדל: החוקה של 1867 חוברה בזמן משטר מלוכני והחוקה של 1920 חוברה בתקופה של משטר דמוקרטי.
במקור, ה-B-VG הייתה באופייה מאוד פרלמנטרית. הפרלמנט הפדרלי מורכב משני בתים, המועצה הלאומית ואת המועצה הפדרלית. האחריות ליישום החוק הייתה על ראש הממשלה, שנבחר על ידי המועצה הלאומית. נשיא הרפובליקה נבחר על ידי שני הבתים ונקבע שיעמוד בראש המדינה.
בשנת 1929 הועבר התיקון המשמעותי בחוקה הנוגע להרחבת סמכויותיו של הנשיא: הנשיא ייבחר ישירות על ידי העם ולא על ידי חברי בית המחוקקים. לנשיא תוקנה הסמכות לפזר את הפרלמנט, כוח שלרוב לא ניתן לראש מדינה ברפובליקות פרלמנטריות. כמו כן, לנשיא תהיה סמכות למנות קנצלר ואת והקבינט. אף על פי שסמכויות אלה דומות לסמכויותיו של נשיא ארה " ב, בפועל הוא פעל בעצתו של הקנצלר. זה נועד להגביל את גודל כוחו של המנהיג ונועד גם לפייס תנועות סוציאל-דמוקרטיות (כגון Heimwehr, או מאוחר יותר את Ostmärkische Sturmscharen את הסוציאל-דמוקרטית Republikanischer Schutzbund) ששגשגו באוסטריה באותו זמן.
בשנת 1934, בעקבות שנים של מאבק פוליטי אלים החלה שחיקה הדרגתית של שלטון החוק (בשנים אלה המפלגה השלטת הייתה מפלגת הנוצרים סוציאליסטיים ונוצר מצב של אוסטרופשיזם - שלטון בעל סממנים פשיסטיים שהיה בתוקף עד סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938, שאז חדלה להתקיים כמדינה ריבונית. החוקה של אוסטריה חזרה לתוקפה רק ב-1 במאי 1945 לאחר סיום הסיפוח. השינויים שנחקקו ב-1929 לא בוטלו ותקפים עד היום.
המבנה המדיני.
אוכלוסיית אוסטריה מונה כ-8.6 מיליון אנשים מגוונת אתנית ותרבותית. חמישית מכלל האוכלוסייה מרוכזים בעיר וינה ובפרבריה, עם זאת, האומה, באופן טבעי, מאופיינת בשוני כלכלי ותרבותי בכל רחבי הרפובליקה. אוסטריה נחשבת כפדרציה המורכבת מתשע מדינות פדרליות "עצמאיות" (Landtage):
לכל אחת מהמדינות האלה יש חוקה מדינתית בעלת אופי רפובליקני הפועלים לפי עקרונות של דמוקרטיה ייצוגית. חוקות מדינתיות מגדירות אותן כדמוקרטיות עם בית מחוקקים חד-ביתי; לכל מדינה יש בית המחוקקים הנבחר על סמך רוב קולות וקבינט הנבחר על ידי המחוקק. החוקה הפדרלית מגדירה את אוסטריה כדמוקרטיה פרלמנטרית עם הפרדת רשויות ברורה. ההבדל הגדול הוא שבפועל למדינות באוסטריה יש מעט אוטונומיה להחליט עצמאית בכל הנוגע ל:מדיניות החוץ, משפט פלילי, דיני תאגידים, חקיקה כלכלית, חינוך, אקדמיה, רווחה, תקשורת ובריאות. כל אלה הם באחריותו של הממשל המרכזי הפדרלי. זה נכון גם בנוגע לתחום השיפוט שכולו פדרלי ולא מדינתי, בניגוד לארצות הברית שבה בכל מדינה יש מערכת משפטית נפרדת בנוסף לפדרלית.
הרשות המחוקקת.
הפרלמנט הפדרלי החליף ב-1920 את הסמכות החוקתית שעד אז הייתה בידי הקיסר. הפרלמנט מורכב משני בתים: במועצה הלאומית (Nationalrat) נבחרים 183 חברים ברוב קולות ישירות על ידי העם (כפי שמפורט בסעיף 26 בחוקה) תוך עקרון של ייצוג יחסי ובמועצה הפדרלית (Bundesrat) יושבים נציגים (המספר משתנה לפי מפקד אוכלוסין שנערך לפי פקודת הנשיא) שנבחרו על ידי תשעה מחוקקים של מדינות לפי חוק הקצאת מושבים ביחס לגודל האוכלוסייה בכל מדינה, גודל האוכלוסייה (המדינה הגדולה ביותר זכאית לשנים עשר חברים, כאשר כל מדינה מיוצגת לפחות משלושה נציגים). נשיא הרפובליקה נבחר ישירות על ידי העם והוא זה שמרכיב את הממשלה.