עם שהגיעה לגיל ארבעים, איבדה לואיזה את יופייה, ונטשה את כל פרשיות האהבה שהיו לה. בעלה חווה גם הוא טרנספורמציה אישית, מה שהביא את בני הזוג להיות קרובים יותר משהיו אי פעם. בשנת 1818, אלכסנדר שהיה שקוע במיסטיקה דתית, ניתק את קשריו הארוכים עם מריה נרישקינה. ומאז ואילך, החלו אלכסנדר ולואיזה לבלות יותר זמן ביחד. בשנת 1825 נחלשה לואיזה, וסבלה מבעיות בריאות ומקיבה עצבנית. הרופאים המליצו לה לנוח באקלים חם יותר, והציעו לה את העיר הדרומית טאגאנרוג, ליד ים אזוב. ב-17 בנובמבר 1825 חזר אלכסנדר לטאגאנרוג מביקור בחצי האי קרים עם הצטננות, שהתפתחה לטיפוס, שממנו הוא מת בדצמבר אותה שנה בזרועות אשתו. לואיזה לא הצליחה להתאושש מפטירת אלכסנדר, וב-26 במאי 1826 היא מתה בבליוב, בעת שהייתה בדרכה לסנקט פטרבורג להיפגש עם חמותה.
משפחתה.
ב-19 ביוני 1804 התחתנה לואיזה עם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, ממנו נולדו לה 2 בנות:
הארי יאנוש
הארי יאנוש (בהונגרית: Háry János) היא האופרה המפורסמת והמנוגנת ביותר של המלחין ההונגרי זולטאן קודאי. הוא חיבר אותה בשנת 1926, והיא הועלתה לראשונה בבית האופרה שבבודפשט.
הליברית לאופרה נכתבה בידי ז'ולט הרשני.
עלילה.
גיבור האופרה הוא הארי יאנוש, חייל משוחרר, היושב בבית המרזח בכפרו ומהנה את כל שומעיו ב"הרפתקאות" שעברו עליו.
הוא מספר איך התאהבה בו הקיסרית מארי-לואיז, אשתו של נפוליאון, אהבה שהייתה העילה להכרזת המלחמה על אוסטריה מצד נפוליאון, אך הארי יאנוש עושה מעשי גבורה בקרב ולבסוף מסתער על נפוליאון בכבודו ובעצמו, והלה נאלץ לבקש ממנו רחמים.
בחגיגת ניצחון חוזר הארי יאנוש לווינה, אך הגעגועים לכפרו גוברים והוא חוזר לביתו ולאהובתו הכפרית.
סוויטה.
האופרה זכתה להצלחה מועטה, עד שבשנת 1927 יצר קודאי סוויטה תזמורתית מהמוזיקה של האופרה, וזו זכתה להצלחה רבה.
בסוויטה תזמורתית זו משתתף הצימבלום.
פרקי הסוויטה הם:
קישורים חיצוניים.
[[קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה]]
[[קטגוריה:מוזיקה של המאה ה-20]]
[[קטגוריה:יצירות במוזיקה קלאסית]]
[[קטגוריה:אופרות]]
[[קטגוריה:יצירות משנת 1926]]
[[קטגוריה:מוזיקה הונגרית]]
עבדות בקובה
מוסד העבדות בקובה מילא תפקיד בולט בחיי החברה, התרבות והכלכלה הקובנית. ניתן להעריך שהעבדות התחילה בשנת 1513, עם קבלת האישור המלכותי הראשון למשלוח עבדים לשטחים הקולוניאליים של הכתר הספרדי בקובה. בתקופת שליטתן של בריטניה וספרד בקובה, בשנים המוקדמות של המאה ה-19, הפך הסוכר למשמעותי ביותר עבור הכלכלה הקובנית. תעשיית הסוכר דרשה כוח עבודה זול. מקורו של כוח עבודה זה היה באפריקה. ככל שצמחה תעשיית הסוכר הקובנית, כך צמח גם מוסד העבדות.
בניגוד לשאר מדינות אמריקה הלטינית, אשר ביטלו את מוסד העבדות במהלך המאה ה-19, התעצם ייבוא העבדים לקובה במהלך תקופה זו, והרוב המוחלט של העבדים הובא אליה בשנים הללו. תנאי העבדות בקובה היו קשים, זאת למרות צו שהוציאה מלכות ספרד במטרה להגביל את שעות העבודה ואת העונשים שניתן היה להטיל על העבדים. לאחר תהליך ארוך בדרך לביטול העבדות, אשר כלל הסכמים שונים עליהם חתמה ספרד וחוקים שחוקקה בהשפעת לחץ המעצמות, בוטלה העבדות באופן רשמי בשנת 1886.
היסטוריה.
קובה הייתה אחד המקומות הראשונים אליהם הגיע כריסטופר קולומבוס באוקטובר 1492. הוא קרא לה "Isla Juana" ע"ש חואן, שהיה נסיך אסטוריאס, וכן ייעד אותה לטובת הממלכה החדשה של ספרד. ההתיישבות הספרדית בקובה החלה בשנת 1511 בברקואה, על ידי דיאגו וואלזקווס דה קולר, שכונה לימים 'כובש קובה'. בנוסף, כחלק מהתיישבות זו הוקמה גם הוואנה, שהפכה מאוחר יותר לבירת קובה. הכיבוש הספרדי הושלם בשנת 1514 תוך דיכוי בכוח של התנגדות התושבים המקומיים. בשנת 1513 יוסד מוסד האנקומיינדה, לפיו ילידי הקולוניות בהן שלטה ספרד עבדו תחתה בתמורה למזון ולהדרכה דתית. מדיניות זו לא צלחה בקובה משתי סיבות: הראשונה היא שחלק מהילידים סירבו לעבוד ונמלטו להרים, והשנייה היא תמותה בקנה מידה גדול בקרב הילידים, שקרתה בעקבות מחלות מידבקות שנשאו עימם הספרדים, ביניהן חצבת ואבעבועות שחורות. המחסור בכוח העבודה בקובה הוביל להענקת האישור המלכותי הראשון למשלוח עבדים לשטחים הקולוניאליים באמריקה בשנת 1513, עם זאת, בתחילת דרכה, הטילה ספרד מגבלות על סחר בעבדים, ומספרם היה מצומצם יחסית.
מלחמת שבע השנים, התרחשה בין שני מחנות בראשם צרפת ובריטניה. במהלך מלחמה זו, היה צבא ספרד כוח משני כחלק מבריתו עם צרפת, ולכן תקפה בריטניה את קובה. באוגוסט 1762 הטילו הבריטים מצור על הוואנה, עד שלבסוף כבשו אותה. בהמשך הם השיגו שליטה בכל מערב האי, ושהו בו למשך כשנה, עד 1763. תקופת שלטונם של הבריטים הייתה תקופה מכרעת לכלכלתה של קובה, מאחר שהם היו אחראים לפתיחת נתיבי המסחר בין קובה לבין המושבות הבריטיות בצפון אמריקה וב. בנוסף, בתקופת שלטונם הם ייבאו כ-4000 עבדים שחורים מאפריקה, והקימו אחוזות למטעי סוכר, אליהן שלחו את העבדים. תקופת שלטונה של בריטניה בקובה תמה עם סיומה של מלחמת שבע השנים, והחתימה על חוזה פריז בשנת 1763 בין צרפת לבריטניה, אשר כלל חילופי שטחים בין המעצמות. אחת ההשלכות שלו הייתה העברת השליטה בקובה מידי הבריטים חזרה לספרדים. עם שובם של הספרדים לקובה, שחררה הממלכה הספרדית את העבדים אשר הגנו על הוואנה נגד הבריטים. הספרדים המשיכו את קו הפעולה של קודמיהם בייבוא העבדים ככוח עבודה במטעי הסוכר.
ביסוס מוסד העבדות.
במהלך התקופה הקולוניאלית, הפכה קובה לקולוניית סוכר ספרדית (תעשיית סוכר קובנית שנשלטה על ידי ממלכת ספרד). בשנים המוקדמות של המאה ה-19, הפכה תעשיית הסוכר משמעותית מאוד לכלכלתה של קובה, אך נדרש עבורה כוח עבודה זול, וזה בא בצורת עבדים אפריקאים. מקומה של קובה בשוק הסוכר הבינלאומי במהלך המאה ה-19 התאפשר בזכות זמינותם של העבדים. מאחר שתעשיית הסוכר בקובה התבססה בעיקרה על מוסד העבדות, סחר העבדים באי פרח במהלך המאה ה-19.
במידה רבה היה זה מרד העבדים בהאיטי שהביא לשגשוגה של קובה במערכת הכלכלית הבין לאומית. לפני המאה ה-19, הייתה סנטו דומינגו בעלת מערכת שדות הסוכר היעילה בעולם. אלא שבשנים 1789–1791, התרחש מרד, אשר הרס את כלכלתה כליל. מנהיגי המרד היו עבדים שחורים אשר חיפשו עצמאות ושאפו לביטול מוחלט של מוסד העבדות. המרד גרם לכך שייצור הסוכר ירד באופן משמעותי, ומפלתה הייתה כה קיצונית, שתוך חמש שנים נוכחותה של האיטי בזירה הבינלאומית הייתה כמעט ולא קיימת.
אחד היתרונות בהם זכתה קובה כתוצאה ממרד זה, היה קליטת סוחרי עבדים צרפתים שנמלטו מהמרד לשטחיה של קובה, בעודם מביאים עימם את עבדיהם וכן טכנולוגיה מתקדמת יותר לגידול קני הסוכר. הספרדים אשר שלטו בקובה, ניצלו את מפלתה של האיטי, הסירו את מגבלות הסחר, ועד 1810 הכפילה קובה את ייצור הסוכר שסופק לשוקי אירופה. עד 1840, הפכה קובה לקולוניה הכי עשירה בשטחי הממלכה הספרדית וליצרנית הסוכר הגדולה בעולם. השדרוג במעמדה של תעשיית הסוכר בקובה הביא עימו את הצורך בהרחבת כוח העבודה, וייבוא העבדים גדל באופן משמעותי במהלך המאה ה-19.
מספר העבדים.
החוקר פיליפ קורטין, אשר ערך מחקר רחב בתחום, העריך כי 13 מיליון עבדים הובאו ליבשות אמריקה הדרומית והצפונית, בעוד שספרד ייבאה 1.5 מיליון מתוכם לשטחי הקולוניה שלה. הערכה אחרת מדברת על כ-700 אלף עבדים שהגיעו לקובה לאורך תקופה של כמעט 400 שנה.
המקרה של קובה היה ייחודי גם בהקשר של תקופת ייבוא העבדים. בעוד שבריטניה הכריזה על ביטול העבדות ב-1807, ומאז אסרה את מוסד העבדות וכן הפעילה לחצים בין לאומיים לביטולו, 78% מהעבדים אשר הועברו לקובה הובאו דווקא במהלך המאה ה-19. סחר העבדים אף גדל בין השנים 1821–1840, למרות שבשנת 1817 חתמה ספרד על הסכם עם בריטניה לסיום העבדות בשטחה, ופעם נוספת חתמה ב-1835.
תנאי העבדות.
בעקבות הביקוש הרב למספר גדול של עבדים בקובה, ובתוך כך הרחבת הסחר האנושי, הוציאה מלכות ספרד צו שקבע את הוראות אספקת המזון והביגוד. צו זה קבע מגבלות על מספר שעות העבודה, הגביל את העונשים הפיזיים שניתן היה לתת לעבדים וכלל הוראות הגנה על נישואים ואיסור מכירת ילדים.
לעיתים קרובות זלזלו בעלי המטעים בצו זה ומחו נגד החוקים, בטענה שהם מהווים איום על סמכותם ופריצה לחייהם האישיים. הם הסכימו לחלק מהחוקים כמו קדושת הנישואים אבל מחו כנגד חוקים אחרים בצו, כגון המאמץ להציב גבולות על העונשים הפיזיים, שיצר חשש בקרב בעלי המטעים שהעבדים יפרשו זאת כחולשה, ויובילו להתנגדות. כמו כן, הם התנגדו להגבלת שעות העבודה - מזריחת השמש ועד שקיעתה, בטענה שבמהלך עונת הקציר, חיתוך ועיבוד קני סוכר דורש 20 שעות עבודה ביממה.
ייצור הסוכר מחייב עבודה פיזית מפרכת, ולעיתים קרובות תנאי העבדים היו קשים. רוב העבדים הקובניים היו גברים, שעבדו במשך שעות רבות. בעלי המטעים נטו להעביד את העבדים עד למותם, ואז להחליפם בעבדים חדשים. לפי החוק במהלך החודשים יוני עד אוקטובר לא יכלו האדונים להורות לעבדים שלהם לעבוד יותר מתשע שעות ביום. אך מנובמבר ועד מאי, עבדו העבדים משמרות של 16 עד 19 שעות ביום. נשים יכלו גם הן להיות שפחות בשטח, במקרה זה, הן עבדו באותן שעות ובאותן משרות של הגברים.
העבדים קיבלו בין שלוש לארבע שעות שינה בלילה, והתגוררו במקלטים צפופים ביחד עם הנשים המבוגרות, בלי אוורור אלא רק חור בקיר. המקלטים הללו ננעלו בלילות באמצעות מנעולים. עקב העבודה הפיזית הקשה במטעים, בדרך כלל תזונת העבדים הייתה מספקת. ימי ראשון וחגים היו שמורים לקיום טקסי הדת.