ראיסי החל בתפקידו כיו"ר אסתאן-י קודס-י ראזאווי ( מסגד האימאם רזא) ב-7 במרץ 2016, לאחר מותו של קודמו בתפקיד, עבאס ואעז טַבַּסי. ראיסי הוא האדם השני בלבד המכהן בתפקיד מאז 1979. המנהיג העליון עלי ח'אמנאי קבע את תפקידו של ראיסי כמתן שירותים לעולי הרגל המגיעים למקדש הקדוש, בפרט לאנשים העניים ולאלו המשרתים בקרבת מקום. שתי המחויבויות החשובות שצוינו הן דאגה לעניים ולמנושלים.
הבחירות לנשיאות איראן 2017.
בפברואר 2017 נקבע שמו של ראיסי כאחד המועמדים של כוחות החזית העממית של המהפכה האסלאמית לנשיאות, בבחירות לנשיאות איראן שהתקיימו ב-19 במאי 2017. מועמדותו נתמכה גם על ידי חזית יציבות המהפכה האסלאמית. ראיסי הודיע על מועמדותו באופן רשמי בהצהרה שפִרסם ב-6 באפריל 2017 וציין כי זוהי אחריותו "הדתית והמהפכנית לרוץ לתפקיד", בצטטו את הצורך ב"שינוי מהותי בהנהלה הבכירה של המדינה" ובממשלה ש"נלחמת בעוני ובשחיתות". ב-14 באפריל 2017 נרשם ראיסי במשרד הפנים בהצהירו שזה הזמן להוציא לפועל את זכויות האזרח, ולא להשאירן בגדר חוק כתוב גרידא.
ב-15 במאי 2017 משך המועמד השמרני מוחמד באקר קאליבּאף את מועמדותו לנשיאות לטובת ראיסי. עלו השערות כי קאליבּאף יכהן כסגנו של ראיסי אם זה ייבחר לתפקיד הנשיא. השניים גם הופיעו יחדיו באספת בחירות בטהראן.
"הניו יורק טיימס" תיאר את ראיסי כ"יורשו האפשרי המועדף" של המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי.
לאחר שפורסמו תוצאות הבחירות התברר כי ראיסי זכה בקולותיהם של 15,786,449 מתוך 42,382,390 האזרחים שהשתתפו בבחירות (38.3% מהקולות). הוא הפסיד לנשיא המכהן רוחאני וסיים במקום השני מבין המועמדים. ראיסי בירך את רוחאני על ניצחונו, אך מחה בפני מועצת שומרי החוקה על הפרת חוקי הבחירות.
עמדות פוליטיות.
ראיסי תומך בהפרדה מגדרית. ב-2014 התייחס בריאיון להפרדה מגדרית בעיריית טהראן ואמר כי "אני חושב שזהו צעד נכון משום שרוב הנשים תעשינה עבודה טובה יותר באווירה נינוחה לחלוטין ונדרשות התאמות". ראיסי אף תומך באסלאמיזציה של האוניברסיטאות והטלת צנזורה על תרבות המערב. ראיסי רואה הזדמנויות בעיצומים שהוטלו על איראן.
כלכלה.
ראיסי אמר בעבר כי "אני רואה בהפעלת כלכלת התנגדות (דרך לעקוף את העיצומים המוטלים על איראן, באמצעות הגברת החוסן על ידי החלפת תשומות מקומיות עבור תשומות מיובאות, הברחת סחורות וגידול בסחר החליפין) כדרך היחידה לשים קץ לעוני ולחסכים במדינה". הוא תומך בפיתוח המגזר החקלאי והעדפתו על פני הקמעונאות המסחרית, אשר "תועיל בסופו של דבר למותגים זרים".
ראיסי התחייב לשלש את הטבות המדינה המוענקות לאזרחים מדי חודש, העומדות כיום על 450,000 ריאל לאזרח, על מנת להתמודד עם השחיתות וליצור שישה מיליון מקומות עבודה חדשים.
מדיניות חוץ.
בתשובה לכתבים אודות מדיניות החוץ שלו, אמר ראיסי כי "יכונן קשרים עם כל מדינה מלבד ישראל".
חיים אישיים.
ראיסי נשוי לג'מילה עלם אל-הודא, בתו של אחמד עלם אל-הודא, מנהיג תפילות יום שישי של העיר משהד והאימאם הגדול של מקדש האימאם א-רידא. ג'מילה מכהנת כפרופסור באוניברסיטת השהיד בהשתי, וכמו כן היא נשיאת המכון ללימודי יסוד במדע וטכנולוגיה של האוניברסיטה. לזוג שתי בנות.
שבתי שפטיל הלוי הורוביץ (ווי העמודים)
משפחת טמביני
משפחת טמביני (Tambini) הייתה משפחה מהעיירה בניאקבלו (Bagnacavallo), ממחוז רוונה באיטליה, שהסתירה והצילה יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה. המשפחה כללה את האם אורליה, האב אורליו (ה-12 בדצמבר 1872 - ה-18 בנובמבר 1949), הבת רוזיטה והבן וינצ'נזו, שהיו בזמן השואה בשנות ה-20 לחייהם.
כל בני משפחת טמביני הוכרו כחסידי אומות עולם בשנת 1974 על הצלת תשעה מבני משפחת וייס, גלנדאור ויעקובוביץ.
המשפחה הייתה משפחה מאוד מכובדת, עשירה, בעלת כרמים ויקבים. היו להם קשרים גם עם אנשי הכמורה, ואף קרוב משפחה בעל מעמד גבוה מאוד בכנסייה, שניצל זאת על מנת לעזור להחביא יהודים במנזרים.
פעולות להצלת היהודים בזמן מלחמת העולם השנייה.
בריחתם של משפחות ווייס, גלנדאור ויעקובוביץ  (Weiss- Galandauer- Jakobowits) לבניאקבלו.
בני משפחות וויס, גלנדאור ויעקובוביץ היו קרובי משפחה מהעיר פיומה באיטליה. הקהילה היהודית בפיומה מנתה כ-250 משפחות. שכיום נקראת רייקה, ונמצאת בשטחה של קרואטיה. כשפלשו הנאצים לאיטליה בספטמבר 1943, בעקבות כניעת איטליה לבעלות הברית, החליטו יהודים רבים לברוח לדרום איטליה, לכיוון האזורים בשליטת בעלות הברית. גם יוחנן גלנדאור החליט שהמצב בפיומה מסוכן ורצה לברוח עם משפחתו. הוא קיים מכירת חיסול של תכולת החנות המשפחתית כדי להרוויח כסף לקראת מסעם הצפוי. הבריחה מפיומה דרומה הייתה קשה ומסוכנת. הפרטיזנים פוצצו את כל הדרכים הראשיות, כך שלא הייתה תחבורה סדירה. המשפחה לא וויתרה, ושילמה לעגלון שייקח אותם למקום בטוח. הם הגיעו לעיר טריאסטה. שם פגשו מכר בשם יצחק אינהורן שסיפר להם כי בעיירה בניאקבלו יוכלו למצוא מקלט. אינהורן היה סוחר יינות יהודי, שהיה נוסע רבות לבניאקבלו על מנת לייצר שם יין כשר. הוא התיידד עם וינצ'נזו טמביני, שמשפחתו הייתה בעלת כרמים, וכשהנאצים כבשו את איטליה ברח אינהורן לביתם של משפחת טמביני. הוא השאיר את הכתובת של המשפחה אצל הרב של טריאסטה, כדי שיהודים אחרים יידעו על קיומו של מקום מקלט זה.
משפחת ווייס-גלנדאור נסעה ברכבת מהעיר טריאסטה והגיעה לכפר בניאקבלו שבמחוז רוונה (Ravenna) ימים ספורים לפני ראש השנה.
מקום מקלט אצל משפחת טמביני.
בבניאקבלו, הם פגשו את משפחת טמביני. משפחת טמביני העניקה למשפחת ווייס-גלנדאור מקלט בקומה השנייה שבביתם, שם היו שני חדרים ומטבחון.
גם בתקופת המלחמה בני משפחת טמביני המשיכו לעבוד בכרמים וביקבים, וכך לא נפגעו פגיעה כלכלית משמעותית מן המלחמה ויכלו לכלכל את היהודים אשר שהו אצלם. וינצ'נזו ורוזיטה, ילדי המשפחה, ביצעו את רוב המטלות שהיו קשורות בהצלת המשפחה. בעוד הוריהם החביאו יהודים בביתם ונתנו להם חסות, ילדי המשפחה, חיפשו מקומות מסתור נוספים בעת הצורך, הביאו את הילדים למנזר, סידרו תעודות מזויפות, ומצאו רופאים ובתי חולים ליהודים שהיו צריכים טיפול.
כמה ימים לאחר הגעתה של משפחת ווייס- גלנדאור לכפר, הגיעו עוד משפחות שברחו כדי לחפש מסתור מהנאצים. בין המשפחות היו קרובי משפחה של משפחת ווייס-גלנדאור: רלה ברגר וילדיה- יצחק בן ה-7 וטאובה בת ה-5, אלברטו ברגר, אשתו רג'נה ברגר וילדיהם - ארנה בת ה-19, יוסף בן ה-17 וקרלו בן ה-15.
וינצ'נזו ורוזיטה מצאו מקום מסתור בכפר לכל המשפחות שהגיעו, כל משפחה בחדר אחר. אוכלוסיית הכפר תמכה מאוד ביהודים, העניקה להם מקום בביתם וכלכלה אותם.
המשך נדודיה של משפחת וויס-גלנדאור ועזרתם של משפחת טמביני.
במשך כמה שבועות החיים בעיירה התנהלו כבשגרה, אך אז הגיעה הודעה מרשויות הכפר, שאם ימצאו שם יהודים הם ייעצרו. הודעה זו גרמה בהלה גדולה בקרב היהודים ואנשי העיירה, אך משפחת טמביני הצליחה להרגיע את הרוחות בעזרת חברו של וינצנז'ו, אזקיאלה מקאקארו, שהיה מפקד המשטרה בכפר והבטיח להזהיר אותם במקרה של סכנה כך שיהיה ליהודים מספיק זמן לברוח. במקביל, וינצ'נזו חיפש פתרונות חלופיים אצל חקלאים בכפרים הסמוכים, במקרה והיהודים יצטרכו לעזוב.
ביום שבת אחד, הגיע לעיירה מפקד המשטרה עם רשימה מפורטת של כל הכתובות והשמות של המשפחות שמסתירות יהודים וגם של היהודים עצמם. הוא היה צריך למסור את הרשימה הזו למטה של הגסטפו, אך בחר להזהיר את וינצ'נזו שהנאצים אמורים להגיע לעיירה למחרת וללכוד את כל היהודים. תוך לילה אחד בלבד המשפחות שהסתירו יהודים היו צריכות למצוא ליהודים מקום מסתור חדש.
אורליה טמביני הודיעה למשפחת ווייס-גנדאור על הסכנה, ושעליהם לעזוב את בניאקבלו באופן מיידי. היא הורתה להם לקחת איתם רק מזוודה אחת קטנה עם מוצרי מזון. היא הבטיחה ששאר הרכוש שלהם ישמר אצל משפחת טמביני וכשהמצב יירגע הם יוכלו לשלוח להם את הרכוש בחזרה, או שהם יבואו לקחת אותו מהכפר. באותו הערב ברחה משפחת ווייס-גלנדאור, לאחר ששהו אצל משפחת טמביני במשך חודשיים. הם ברחו בשקט דרך השדות, והגיעה לבית של חקלאי בשם אנטוניו דלה וולה, שגר בפאתי העיירה, על גדות נהר הסניו (Senio). הוא החביא את המשפחה באסם שהיה מחובר עם מנהרה אל מקלט חפור מתחת לאדמה, בגדה הימנית של הנהר במשך כחודש.
וינצ'נזו ורוזיטה באו לבקר את המשפחה לעיתים קרובות, הביאו להם אוכל וגם חלק מהרכוש שהשאירו מאחור. וינצ'נזו הצליח לסדר מסמכים מזויפים למשפחה, שאפשרו להם למצוא מגורים במקום יותר נוח. גם במקום החדש, המשיכה משפחת טמביני לבקר את משפחת ווייס- גלנדאור ולהביא להם מצרכים. באחד הביקורים, סיפר וינצ'נזו למשפחה כי הצליח לסדר תעודות מזויפות גם לקרובי משפחה שלהם, חנה אשכנזי וילדיה שלמה וחיים וכן רוזינה ברגר, קלרה ברגר ויונה ברגר. באחד הימים, נסעו רוזינה ויונה ברגר למקום מחוץ לעיר, וזיהו אותן כיהודיות. זהותן נמסרה לגרמנים והן נעצרו. בחיפושים, מצאו הגרמנים בחפציהם את הכתובת של משפחת טמביני, וכן את הכתובת של אלברטו ברגר ורלה ברגר. כך הבינה המשטרה שמשפחת טמביני עזרה ליהודים. הם עצרו את וינצ'נזו והוא הצליח להזהיר את שאר המשפחה והם ברחו לפני שהגיעו לעצור אותם. לאחר יומיים וינצ'נזו שוחרר ממעצרו.