היא התחילה ללמוד ציור ב-Buffalo State College. תוך זמן קצר הרגישה מתוסכלת ממה שכינתה "המגבלות של המדיום" (ציור) ואמרה מאוחר יותר כי הרגישה שאין שם שום דבר לחדש. במקום ציור, היא החלה ללמוד צילום.
"בציור העתקתי בקפדנות אומנות של אחרים, והבנתי שדרך המצלמה אני יכולה ליישם רעיונות מקוריים שלי". אמרה.
עד סיום הקולג' היא התרכזה בלימודי הצילום, ואף על פי כן, היא נכשלה במבחנים. היא חזרה על הקורס שנית, הפעם בליוויה של ברברה ג'ו רוולה והצליחה לעבור. במהלך שנותיה בקולג' פגשה ברוברט לונגו ואמנים נוספים, והקימה איתם את מרכז התרבות Hallwalls.
חלק מצילומיה הופיעו בתערוכות קבוצתיות משותפות עם פלוריה סיגיסמונדי.
קריירת הצילום.
בעבודותיה, מציגה שרמן צילומים שבהם מופיעה דמותה, אך הם אינם פורטרטים עצמיים במובן המקובל. שרמן יוצרת סדרות של צילומים בהן היא מופיעה כשהיא מחופשת, או מוצבת בתוך סיטואציה מבוימת. בצורה זו היא חוקרת סטריאוטיפים נשיים, ומעלה שאלות בדבר האופן שבו המבט לוכד וממלכד את דמות האישה. בצילומיה היותר מאוחרים, היא אף משתמשת בבובות כדי לייצג את הדמות שלה.
מרבית מצילומיה של סינדי נתפסים כמסתוריים מאוד, ומאד מטרידים. בריאיון להניו יורק טיימס ב-1990 אמרה:
"אני מרגישה אנונימית בתמונותיי. כשאני מתבוננת בתמונות, אני לעולם לא רואה את עצמי. התמונות אינן דיוקנאות עצמיים. לעיתים אני נעלמת כליל מהתמונות"
פצצת סימן 81 (Mark 81 או בקיצור MK-81) היא פצצת שימוש כללי אמריקאית. פצצת הסימן 81, המכונה "פיירקראקר" ("Firecracker"), היא הקטנה ביותר מבין סדרת הפצצות סימן 80. הפצצה פותחה עבור הכוחות המזוינים של ארצות הברית בשנות החמישים, והיא נכנסה לשירות במהלך מלחמת וייטנאם.
אורכה של הפצצה הוא 74 אינץ' (1880 מ"מ) וקוטרה 9 אינץ' (229 מ"מ). משקלה הנומינלי 262 ליברות (119 ק"ג). זיווד הפלדה האווירודינמי של פצצת הסימן 81 מכיל 96 ליברות (44 ק"ג) של חומר נפץ H6, מינול או טריטונל.
על גרסה של הפצצה המכונה "סנייקאיי" ("Snakeye") הותקנו אמצעי עיכוב (TRD - Tail Retarding Device) מסוג סימן 14, להגדלת הגרר של הפצצה לאחר הטלתה ובכך לאפשר יעפי הפצצה נמוכים מאוד.
עוצמתה של פצצת הסימן 81 התגלתה כבלתי מתאימה לצרכים הטקטיים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית והשימוש בה הופסק זמן קצר לאחר שנכנסה לשירות. גרסאות של פצצת הסימן 81 שנבנו ברישיון נמצאות בשירות במדינות אחרות.
פצצת הסימן 81 הוחזרה בשנים האחרונות לשימוש הכוחות המזוינים של ארצות הברית כראש קרב של ה-GBU-29 JDAM.
פצצת סימן 83 (Mark 83 או בקיצור MK-83) היא פצצת שימוש כללי אמריקנית מסדרת פצצות הסימן 80.
אורכה של פצצת הסימן 83 הוא 9 רגל ו-10 אינץ' (3 מטר) וקוטרה 14 אינץ' (356 מ"מ). משקלה הנומינלי הוא 1,000 ליברות (454 ק"ג), אך משקלה האמיתי משתנה בהתאם לסנפירים, למרעום, ולתצורת ההאטה. המשקל יכול לנוע מ-985 ליברות (447 ק"ג) עד ל-1,030 ליברות (468 ק"ג). זיווד הפלדה האווירודינמי של פצצת הסימן 83 מכיל 445 ליברות (202 ק"ג) של חומר נפץ מסוג טריטונל.
פצצת סימן 83 משמשת גם כראש קרב למגוון פצצות מונחות, כמו: הספייס 1000, GBU-13, GBU-16 פייבוואי, GBU-3 ,JDAM ופצצה נגד בונקרים.
סטארט-אפ
שוכרי אל-קוותלי
שוכרי אל-קוותלי (בערבית: شكري القوتلي; 1891 – 30 ביוני 1967) היה מדינאי ולאומן סורי, אשר כיהן פעמיים כנשיא סוריה, תחילה בין השנים 1943–1949 ולאחר מכן בין השנים 1955–1958. בתקופתו הוכרזה עצמאותה של סוריה מידי השלטון המנדטורי הצרפתי.
חייו.
ראשית דרכו.
קוותלי נולד וגדל בדמשק. הוא למד מדעי המדינה ומנהל ציבורי באקדמיית מולוקי היוקרתית שבאיסטנבול והחל בקריירה הציבורית שלו כפקיד מטעם הממשל העות'מאני במחוז דמשק.
קוותלי חבר לתנועת המרד הערבי בשנת 1916 והיה ממייסדי מפלגת אל-פתאת, הגוף האופוזיציוני המשמעותי ביותר בסוריה העות'מאנית. ג'מאל פאשה, המושל הצבאי של דמשק, הורה על מעצרו של קוותלי באותה שנה באשמת בגידה והוא עונה במהלך חקירתו בכלא. קוותלי ניסה להתאבד כדי למנוע מעצמו מלגלות את שמות שותפיו בתנועת המחתרת האנטי-עות'מאנית, אך הוא ניצל בידי שותפו לתא המאסר. עם התמוטטותה הסופית של האימפריה העות'מאנית באוקטובר 1918, קוותלי שוחרר מהכלא ועבר לשרת במנגנון ה"שירות האזרחי הערבי" שזה עתה הוקם. בין השנים 1918–1920 סייע למושל דמשק, עלא א-דין אל-דרובי.
המנדט הצרפתי.
השנים בגלות.
ביולי 1920 כבשו הצרפתים את דמשק והחלו את המנדט הצרפתי בסוריה. כמו סורים רבים, קוותלי התנגד נחרצות לכיבוש זה ופעל לסכלו. הוא נידון למיתה, שלא בנוכחותו, בגין פעילותו האנטי-קולוניאלית, אולם עלה בידו לברוח לגרמניה. שם הפך לנציגה הבלתי רשמי של סוריה בהציגו את התביעה הסורית לעצמאות מלאה ולהפסקת המנדט הצרפתי בארצו. בשנת 1922 יסד את הקונגרס הסורי-פלסטיני בצוותא עם לאומנים סורים גולים, גוף שחרת על דגלו שחרור האזור משליטה אירופית זרה והקמתה של ממלכה ערבית גדולה בראשות השושלת ההאשמית מחצי האי ערב. בין האישים הבולטים בקונגרס היו המלך פייצל הראשון, אשר שלט בסוריה למן קריסת האימפריה העות'מאנית ועד להחלת המנדט הצרפתי, וכן אביו, שריף חוסיין, מנהיג המרד הערבי נגד הטורקים העות'מאנים בשנים 1916–1918. קוותלי נשלח על ידי יתר חברי הקונגרס לגייס כספים עבור פעילויותיהם באירופה, במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
ביולי 1925 התחוללה בסוריה התקוממות צבאית מזוינת כנגד השלטון הצרפתי, תחת הנהגתו של סולטאן אל-אטרש. הקונגרס הסורי-פלסטיני מיהר לגייס כספים עבור ההתקוממות ולגייס חברים נוספים לכוח המורד. קוותלי פנה לעבד אל עזיז אבן סעוד, מלכה של ערב הסעודית וידידה הטוב של משפחתו בבקשת עזרה. אולם קשריו עם בית סעוד שהיו מסוכסכים עם ההאשמים, הביאו לנתק בין קוותלי והקונגרס, וקוותלי הקים תנועה עצמאית, נאמנה לעצמאות סורית אך נשענת על תמיכתה הכלכלית והפוליטית של ערב הסעודית. בין תומכיו נמנו אמין אל-חוסייני, המופתי הגדול של ירושלים ואויבם המושבע של ההאשמים. מנהיגי הקונגרס האשימו את קוותלי בבגידה ובגזילת משאביהם. בתגובה האשימם קוותלי בהיותם סוכני ההאשמים וממלכת בריטניה. טענותיו רק התחדדו משביטלו מנהיגי הקונגרס את המרד הסורי של 1925.
השיבה לסוריה והכניסה לפוליטיקה.
בשנת 1932 הכריזו הצרפתים על חנינה כללית, וקוותלי שב לסוריה והצטרף לגוש הלאומי, התנועה הלאומית הגדולה בסוריה. קוותלי חבר לנשיא הגוש, האשם אל אטסי, אשר שימש לו כחונך ומדריך. מנהיגי הגוש, רובם סונים עשירים ומשכילים, ביקשו לשחרר את סוריה מהכיבוש הצרפתי בדרכים שאינם אלימות. כך, למשל, הכריזו ב-1935 על שביתה בת 60 יום במחאה על סירובה של צרפת להתייחס לסוגיית העצמאות הסורית "באופן רציני." קוותלי היה הגורם המרכזי בהשבתת המשק הסורי, והצרפתים עצרוהו באשמת הסתה נגד הרשות המנדטורית. השביתה, בתורה, הביאה למותם של מאות אזרחים ולהרס הכלכלה הסורית, מה שפגע בצרפת ובתדמיתה באירופה.
שנה לאחר מכן הסכימה צרפת להכיר במנהיגי הגוש כנציגיו הבלעדיים של העם הסורי, והזמינה אותם ל"שיחות עצמאות" בפריז. האשם אל-אתאסי עמד בראש המשלחת, ובהיעדרו מונה קוותלי לנשיא הגוש בפועל, תפקיד אותו מילא כחצי שנה. במהלך תקופה זו גייס רבים מבני דמשק לגוש, וכך כונן בסיס תמיכה נרחב. הוא נשען בעיקר על מנהיגי השכונות, סוחרים ואנשי מעמד הביניים כדי לשווק את מנהיגותו לציבור הרחב. האהדה הציבורית כלפי קוותלי גברה כאשר באותה תקופה פתח בן בריתו הפלסטיני, אמין אל-חוסייני, במהומות אלימות בארץ ישראל נגד הבריטים והיישוב היהודי. קוותלי העביר נשק, תחמושת וכספים לחוסייני ולאנשי כנופיותיו, ואף הזמינו לכונן בסיס שליטה מרכזי בדמשק.
משלחת הגוש הלאומי שבה לסוריה בנובמבר 1936 לאחר שסיכמה על הסכם עצמאות ארוך טווח עם צרפת (הסכם שרוקן מתוכן בסופו של דבר, שכן הצרפתים סירבו לאשררו בשנים הבאות והוסיפו להחזיק בריבונות בשטח הסורי). האשם אל-אתאסי היה לנשיא, ואילו ג'מיל מרדם ביי - ראש הממשלה. קוותלי מונה לשר האוצר והכלכלה הלאומית בממשלתו של מרדם ביי. בנוסף עמד מאחורי הקמתו של משרד ההגנה הסורי, שלא היה קיים קודם לכן.
עם זאת, זמן מה לאחר שנכנס לתפקיד התפטר בעקבות חילוקי דעות עם מרדם ביי לגבי סמכויותיו כשר האוצר. ב-1939 נפגש עם מספר נציגים של גרמניה הנאצית ששהו בסוריה והביע את נכונותו להיעשות בן בריתם של הנאצים אם יסכים אדולף היטלר לתמוך בעצמאות הערבים מהקולוניאליזם האירופי. הצרפתים ראו את נטיותיו הפרו גרמניות של קוותלי בחומרה וגירשוהו לערב הסעודית, ואולם הודות למאמצי השתדלנות של ידידו אבן סעוד שב לסוריה בשנת 1941. בתמורה הבטיח קוותלי כי יימנע מפעילות אנטי-צרפתית או פרו-נאצית. בעקבות התפייסותו זו עם הצרפתים יכול היה לשוב לפעילות ציבורית. הוא נעשה חבר בבית המחוקקים ואף הגיש את מועמדותו לנשיאות, בגיבויו המלא של האשם אל-אתאסי. קוותלי, שנהנה כאמור מתמיכה נרחבת בקרב הציבוריות הסורית, נבחר לנשיא הרפובליקה הערבית הסורית ב-17 באוגוסט 1943. סעדאללה אל-ג'בירי, נכבד סוני הנמנה עם האצולה החלבית, התמנה לראש הממשלה.
כהונתו הראשונה כנשיא (1943-1949).