"בונקר" (באנגלית מכונה: "Park The Bus" בתרגום מילולי: "חנה את האוטובוס") הוא כינוי למערך וסגנון משחק הגנתי מתוגבר בו כמעט כל שחקני הקבוצה עוסקים אך ורק בהגנה בחצי המגרש שלהם, ולעיתים קרובות בסמוך לרחבת ה-16, וכמעט שלא יוצאים להתקפות אלא על מנת להבקיע שער בודד בהתקפה מתפרצת בצורה מהירה שתפתיע את הגנת היריבה התוקפת. הטענה העיקרית של מבקרי שיטה זו היא שכאשר הקבוצה במערך זה מחזיקה בכדור או יוצאת הקבוצה להתקפות, היא עושה זאת במטרה לבזבז את זמן המשחק ולמשוך אותו עד לשריקת הסיום, הרבה יותר מאשר היא מעוניינת להבקיע שער, והופכת את המשחק למשחק משעמם לרוב הצופים, שרובו הוא סיכול התקפות היריבה, ביצוע עבירות, ומסירת כדורים סתמיים על מנת להחזיק בכדור ולמנוע מהיריבה ליצור התקפות שיסכנו אותה. לרוב קבוצות נוטות לשחק "בונקר" בעיקר כאשר הן מתמודדות מול קבוצה עדיפה בהרבה, אך לעיתים גם קבוצה שלא נחותה בהרבה מיריבתה תשחק "בונקר" בחלק מהמשחק, הרבה פעמים לקראת סיומו, על מנת לשמור על תוצאה שטובה לה (למשל, כאשר היא מובילה בהפרש דחוק של שער אחד בלבד או שהיא מחזיקה בתיקו שיקרב אותה לזכייה בתואר בעקבות שמירה על התוצאה הנוכחית).
המאמן המוכר ביותר המזוהה עם השימוש בשיטה זו כיום הוא ז'וזה מוריניו הפורטוגלי, אם כי הרבה מאמנים לפעמים ישתמשו בשיטה זו בסיטואציות מסוימות.
טסקיאגיין אלבגדורג'
גטו קולוז'וואר
גטו קולוז'וואר (Kolozsvár Ghetto) הוא אחד הגטאות הפחות ידועים מתקופת השואה. הגטו הוקם בשנת 1944 בעיר קולוז'וואר שבטרנסילבניה (אז בממלכת הונגריה, כיום ברומניה). בגטו רוכזו יהודי מחוז קלוז', ותוך חודש הוא חוסל עם שליחתם להשמדה במחנה ההשמדה אושוויץ.
היסטוריה.
תהליך כינוס היהודים בגטו החל ב־3 במאי 1944, פחות מחודשיים לאחר שהוורמאכט הגרמני ממשלת בובות ב־19 במרץ, והסתיים תוך שבוע. היהודים כונסו במפעל הלבנים "איריס" בחלקה הצפוני של העיר. הגטו הורכב בעיקר מצריפים אשר שימשו לייבוש לבנים ואריחים, ולמעשה לא היו בו כל שירותים עבור כ־18,000 היהודים שרוכזו בו מכל מחוז קלוז'. ריכוז היהודים התבצע על ידי השלטונות המקומיים ורשויות המשטרה בשיתוף פעולה עם יועצי ה־SS. הגטו היה נתון לפיקודו של לאסלו אורבן, מפקד המשטרה של העיר. ניהולו הפנימי הופקד בידי יודנראט. כבגטאות אחרים בהונגריה, יהודים עונו על ידי המשטרה כדי שיגלו היכן החביאו את חפצי הערך שלהם.
הגטו חוסל בשישה משלוחים למחנה ההשמדה אושוויץ. המשלוח הראשון היה ב־25 במאי 1944 והאחרון ב־9 ביוני 1944.
גטו קלוז'
ריקוד המוות
ריקוד המוות (בצרפתית: La Danse Macabre; באיטלקית: La Danza Macabra) הוא מוטיב אמנותי המציג אלגוריה לאוניברסליות של המוות, שאינו מבדיל בין בני מעמדות שונים. מוטיב זה בא לידי ביטוי בעשרות יצירות אמנות ובהן ציורים, תחריטים ושירים, והוא ממשיל את המוות לריקוד עם שלדים. מוטיב ריקוד המוות זכה לפופולריות באירופה של שלהי ימי הביניים.
היסטוריה.
מוטיב ריקוד המוות נפוץ באירופה במאה ה-15. היצירה המתועדת המוקדמת ביותר בז'אנר מתוארכת לשנת 1424–1425. תקופה זו באירופה מאופיינת כתקופת התאוששות לאחר מאורעות המאה ה-14, שהמרכזי בהם הוא מגפת המוות השחור שחיסלה כשליש מאוכלוסיית אירופה. יצירות ריקוד המוות המשיכו להיות פופולריות במאה ה-16, והמוטיב זכה לאזכורים על ידי אמנים מפורסמים כמו פיטר ברויגל האב והנס הולביין.
מדימויי השלדים ביצירות אלו התפתחה לימים ההאנשה של מלאך המוות כשלד נושא חרמש, המוכר גם בכינויו "Grim Reaper" ("הקוצר הקודר").
מאפיינים.
היצירות מציגות שלדים (או גופות במצב מתקדם של ריקבון) מרקדים או מנגנים (בדרך כלל בכינור), לרוב כשהם אוחזים בידיהם של בני אדם חיים. השלדים מוצגים כמי שמזמינים אנשים מכל שכבות החברה לרקוד אל מותם, לעיתים מושכים דמות בידה ממיטת חוליה, או מרקידים את החיים מסביב לקבר פעור. מספר דמויות חוזרות ביצירות ריקוד המוות: המלך, האפיפיור, הילד החולה, האיכר או בעל המלאכה, הקבצן והטרובדור. לעיתים, היצירה מכילה דיאלוגים קצרים בין המוות לבין כל אחד מקרבנותיו.
משמעות סימבולית.
המוטיב הוא אלגוריה לאוניברסליות של המוות. בין אם בחייהם היו בעלי שררה, בעלי ממון, עניים מרודים או אנשי דת חסודים, סופם של כל האנשים למות, והמוות מאחד את כולם. האלגוריה מבקשת להזכיר למאמין הנוצרי את שבריריות החיים מול הוודאות של המוות, ואת ההבל שבהנאות ארציות כמו גאווה, מעמד ועושר. שלא כמו יצירות אחרות מסוגת ממנטו מורי, בריקוד המתים קיים מימד גרוטסקי-קומי בולט, שכמו מעודד את הצופה להשלים בחיוך עם מותו שלו, ולהצטרף לבדיחה על חשבונו.
המוטיב בעת המודרנית.
מוטיב ריקוד המוות מוזכר ומהדהד ביצירות מודרניות רבות, לעיתים בפרשנות חדשה. כך למשל, פליקס נוסבאום, צייר יהודי גרמני, צייר את מחול המוות מתוך מחנה השמדה. דוגמה חשובה נוספת היא הפואמה הסימפונית לתזמורת הנקראת "ריקוד המוות", אותה כתב המלחין הצרפתי קאמי סן-סנס בסוף המאה ה-19. בסיפור "מחולת המוות או הנאהבים והנעימים" של עגנון מתפרץ בן הפריץ לחתונת זוג יהודי, רוצח את החתן וחוטף את הכלה. לאחר זמן קצר נערך טקס נישואיהם, אך החתן המת מופיע בטקס, והכלה יוצאת עמו במחול, עד שהיא נופלת מתה גם היא. הסרט "החותם השביעי" של אינגמר ברגמן מסתיים בריקוד של הדמויות עם המוות.
פלונטר (משחק)
פלונטר (במקור Twister) הוא משחק קופסה של חברת המשחקים האמריקאית מילטון ברדלי.
המשחק, שהומצא בארצות הברית בשנת 1966, כולל מספר אביזרים: סדין שבו מספר עיגולים בצבעים אדום, צהוב, כחול וירוק, ולוח עם מחוג שעליו מצוירות ארבע הגפיים ותחת כל אחת מהן ארבעת הצבעים. משתתף שאינו נמצא על הסדין מסובב את המחוג, וכך נבחר אחד מן הצבעים ואחת מן הגפיים, שאותה צריכים המשתתפים (כל אחד בתורו) להניח על עיגול בצבע הנבחר. כאשר משתתף שעל הסדין נופל, הוא יוצא מן המשחק, והמנצח הוא המשתתף שנשאר אחרון. המשחק קרוי על שם הפלונטר שנוצר במהלכו כתוצאה מהסתבכות ידיהם ורגליהם של המשתתפים שעל הסדין זו בזו.
המשחק פופולרי במסיבות תיכון וקולג', כדרך לשבור את הקרח ולקרב בין אנשים, היות שהוא מספק תירוץ למגע וקרבה פיזית בין זרים אשר משחקים את המשחק יחד.
חטיבה 11
חטיבת הראל
חטיבת הראל (חטיבה 10, חטיבה 164, חטיבה 786, חטיבה 395 ושוב חטיבה 10) היא חטיבת שריון השייכת לעוצבת סיני. בעבר חטיבת פלמ"ח, אשר הוקמה בהרי ירושלים ב-16 באפריל 1948, מיד לאחר מבצע נחשון, והורכבה מגדודי הפלמ"ח שלחמו אז באזור במסגרת המבצע. היא מילאה תפקיד מרכזי בכל המבצעים ההתקפיים בחזית, עד הבקעת פרוזדור ירושלים, ביסוסו והרחבתו. מפקדיה במהלך מלחמת העצמאות היו יצחק רבין ויוסף טבנקין.
עם התבססות צה"ל לאחר המלחמה נהפכה החטיבה לחטיבת חי"ר מילואים - חטיבה 10. החטיבה לחמה במבצע קדש. לאחר מלחמת סיני, בשנות השישים, הוסבה חטיבה 10 הראל לחטיבה ממוכנת עם גדוד שריון ושני גדודי חרמ"ש. במלחמת ששת הימים (יוני 1967) לחמה החטיבה בקרב על ירושלים בפיקודו של אורי בן-ארי. בתחילת שנות השבעים הוסבה לחטיבת טנקים מלאה. במלחמת יום כיפור לחמה החטיבה בסיני (כחטיבת שריון 164) כחלק מאוגדה 252 תחת פיקודו של אברהם ברעם ובהמשך תחת פיקודו של ברוך הראל (פינקו), וסיימה את המלחמה בגזרה המצרית בק"מ ה-101, למרגלות ג'בל עתקה ובנמל עדביה. בהמשך הועלתה לרמת הגולן ופעלה שם עד לסיום הלחימה בגזרה הסורית. במלחמת שלום הגליל (כחטיבת שריון 786) תחת פיקודו של יצחק בריק, גויסה לגזרת רמת הגולן. לאחר סגירתה של חטיבה 786 הועבר השם "הראל" לחטיבת השריון 395, עד שנסגרה אף היא. בשנת 2003 הועבר השם "הראל" לחטיבת השריון 213, שאף מספרה שונה למספר המקורי של חטיבת "הראל", 10. החטיבה הפכה להיות חלק מעוצבת עמוד האש בפיקוד הצפון של צה"ל. בשנת 2014 עברה החטיבה להיות חלק מעוצבת סיני. גדוד ההנדסה של החטיבה גויס למבצע "עמוד ענן". בשנת 2014 גויסה החטיבה למבצע "צוק איתן" ופעלה בקרבות ההגנה במרחב עוטף עזה.
בשנים 2020–2021 נפרדה החטיבה, כאחרונה בצה"ל, מטנקי המרכבה דגם 2ב' והשלימה הסבה לטנקי מרכבה 3 ב"ז.
את הנחלת מורשת החטיבה לדורותיה, מתש"ח, עוד טרם הקמתה הרשמית, ואילך, מובילה עמותת הראל (ע"ר), שהוקמה בשנת 1987 על ידי מפקדים מחטיבה 10 "הראל" ממלחמת ששת הימים, בראשם אורי בן-ארי, שהיה מ"פ א' בחטיבת פלמ"ח "הראל", ושב לפקד על חטיבת "הראל", הפעם כחטיבה 10 הצה"לית, ערב מלחמת ששת הימים. העמותה מקיימת פעילויות שונות וכן מפעילה את קבוצת הפייסבוק הציבורית "חטיבת הראל לדורותיה וחבריה", המונה כ־3,000 חברים. בראש העמותה עמד משך כ-20 שנה, עד לפטירתו, סגן אלוף (במילואים) ד"ר נחום ברוכי, שהיה מפקד פלוגה בגדוד חרמ"ש 106 בחטיבה 10 "הראל" במלחמת ששת הימים.
את פעילות העמותה, ברשת ובשטח, מוביל חבר הנהלתה, רס"ן (במילואים) יוני אמיר, ששני הוריו שירתו בגדוד הרביעי, 'הפורצים' בחטיבת פלמ"ח-'הראל' במלחמת העצמאות, ושירת בעצמו כקצין מבצעים חטיבת השריון במילואים 10 'הראל' עד סוף 2016.
היסטוריה.
הקמת החטיבה ומלחמת העצמאות - חטיבת הראל/חטיבה 10.