סמל האי מאן הנוכחי נקבע בשנת 1996.
הסמל כולל שלט אצולה שעליו טריסקליון (שלוש רגלים מכופפות מחוברות) על רקע אדום. הטריסקליון מסמל את האי מאן.
תומכי המגן הם בז ועורב. הבז הוא בעל חשיבות היסטורית לאי מאז נתן הנרי הרביעי את האי מאן לסר ג'ון סטנלי הראשון בתנאי שיתן שני בזים לו ולכל מלך אנגליה עתידי ביום הכתרתו. נוהג זה נשאר בתוקף עד הכתרת ג'ורג' הרביעי בשנת 1822.
העורב מופיע באגדות מקומיות רבות של האי.
בראש המגן מופיע כתר, המייצג את בית המלוכה הבריטי הריבון של האי.
מתחת למגן רשום מוטו האי, בשפה הלטינית: Quocunque Jeceris Stabit - "להיכן שלא תזרוק אותו, הוא יעמוד".
הסמל מהווה חלק מדגל האי מאן.
סמרה
סמרה (ברוסית: Самара, מ-1935 עד 1991 נקראה העיר קויבישב, ברוסית: Куйбышев) היא העיר השמינית בגודלה ברוסיה, השוכנת על גדות נהר וולגה, בירת מחוז סמרה. נכון לשנת 2021 מונה אוכלוסיית העיר כ-1,144,759 תושבים.
היסטוריה.
העיר מוזכרת בשם סמר בכרוניקות שונות החל מהמאה ה-14. השנה הרשמית לייסודה היא 1586, תחילה כמבצר הגנה על הוולגה; כמאה שנה אחר כך, ב-1670, היא נכבשה על ידי חיילותיו של סטפן ראזין במרד האיכרים, והחל מ-1688 הפך המבצר לעיר באופן רשמי: קודם (1708) שויכה למחוז קזאן, לאחר מכן (1719) למחוז אסטרחן. ב-1851 הפכה לבירת מחוז סמרה, עם 15,000 תושבים. ב-1773 הייתה סמרה לעיר הראשונה שצידדה בימליאן פוגצ'וב, מנהיג מרד הקוזקים של אורל כנגד הצארינה יקטרינה השנייה.
באותו זמן, נהנה מחוז סמרה מיבול החיטה הגדול ביותר ברוסיה, והעיר הפכה למרכז קציר החיטה ברוסיה, עם טחנות רוח שזיכו אותה בכינוי "שיקגו הרוסית". בסוף המאה ה-19 התפתחה העיר למרכז תעשייה חשוב, עם 46 מפעלים ו-2,500 פועלים.
במהלך מהפכת 1905 הכריזה העיר סמרה על הקמת רפובליקה עצמאית ופרשה מרוסיה, אך זמן קצר אחר כך השתלטו על העיר חיילי הממשלה מחדש. ב-1917 היו בעיר כ-90 מפעלים, ובאוקטובר של אותה השנה הונהג בעיר שלטון קומוניסטי. ביוני 1918 נכבשה על ידי הצבא הלבן ובנובמבר חזרה לידי הקומוניסטים. ב-1919 הייתה סמרה לבירתה הזמנית של רוסיה.
ב-1935 שונה שם העיר לקויבישב על שם ולריאן קויבישב, המנהיג הקומוניסטי שכבש את העיר מהצבא הלבן בשנת 1918. ב-1941 רוכזו בעיר מפעלי תעשייה רבים שכללו בין השאר מפעל לייצור מטוסים מסוג איליושין, מפעלי נפט ועוד, שבזכותם כונתה העיר "באקו השנייה"; כן הועברו אליה נציגויות דיפלומטיות וחלק ממשרדי הממשלה. מעמדה של העיר עלה בהתמדה, ובין השאר מצאו בה מקלט אמנים ואנשי מדע רבים, ביניהם איליה ארנבורג ודמיטרי שוסטקוביץ', שב-1941 הלחין שם את הסימפוניה השביעית שלו. בזמן מלחמת העולם השנייה ולאחריה מצאו גולים פולנים רבים מקלט בעיר, והוקמו בה אפילו כמה מפלגות פולניות, בהן יהודים נטלו חלק פעיל. לאחר המלחמה רוב הפולנים חזרו לפולין, אך חלקם הוגלו לסיביר בשל פעילות "אנטי-מפלגתית".
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בזמן הקרב על מוסקבה כאשר היה חשש ניכר שמוסקבה תיפול בידי הגרמנים - החליטו סטלין וההנהגה הסובייטית להפוך את קויבישב לבירה הזמנית של ברית המועצות במקרה שמוסקבה תיפול, ולשם כך אף העבירו לשם את הממשלה, את מוסדות השלטון ומרכזי המפלגה הקומוניסטית, ואת נציגי השגרירויות הזרות. גם סטלין עצמו התכוון לברוח לקויבישב, אך חזר בו לבסוף ונשאר במוסקבה. הממשלה וראשי המשטר נשארו בקויבישב במשך תקופה קצרה עד שהחל להתייצב קו החזית במוסקבה, במהלך חודש אוקטובר 1941, ואז חזרו למוסקבה.
תחבורה.
את העיר משרת נמל התעופה סמרה קורומוץ', המצוי במרחק של כ-35 קילומטרים צפונית לעיר.
בסמרה פועלות שתי מערכות תחבורה ציבורית, הכוללת חשמליות וכן את קו הרכבת התחתית של סמרה.
ספורט.
בעיר פועלות כמה קבוצות ספורט גדולות, ביניהן קריליה סובייטוב סמרה בכדורגל, וסמרה בכדורסל. סמרה היא אחת הערים שאירחו משחקים במונדיאל 2018 ולשם כך נבנה בעיר אצטדיון סולידרנוסט ארנה.
יהודים.
עד תחילת המאה ה-19 העיר הייתה מחוץ לתחום המושב והורשו להתיישב בה קנטוניסטים בלבד. בין השנים 1914 ו-1917 הוגלו יהודי אזורי הלחימה מהארצות בלארוס, ליטא ולטביה לעיר, וכך גדלה קהילת יהודיה בצורה משמעותית. ב-1991 חודשה הפעילות הקהילתית ומכהן בה הרב שלמה דייטש כרב העיר. שני בתי ספר יהודים קיימים בה, האחד של רשת אורט העולמית והשני של רשת "אור אבנר" של חב"ד.
ערים תאומות.
לסמרה יש ברית ערים תאומות עם הערים:
מחלף בן שמן
מחלף בן שמן הוא אחד המחלפים הגדולים בישראל, והוא נמצא צפון מערבית למודיעין-מכבים-רעות ומזרחית ללוד. ייחודו של המחלף הוא בכך שהוא אינו בנוי כיחידה אחת, אלא כקומפלקס גדול של כבישים, גשרים ומנהרות המשתרע על שטח גדול. המחלף מפגיש ארבעה כבישים: כביש 1, כביש 6, כביש 443 וכביש 444. בחלקו הדרומי מנתב המחלף את התנועה בשלושה מפלסים: הנמוך ביותר הוא כביש 1, מעליו עובר כביש 6 ומעליהם כביש 443.
המחלף המקורי שנפתח לתנועה ב-1981 נבנה על ידי החברה הלאומית לדרכים וכלל גשר בודד בתוואי כביש 443. עם התחלת ההכנות לבניית כביש 6 בשנת 1996 עברה האחריות לבניית המחלף והרחבתו לחברת חוצה ישראל ובהמשך לזכייניתה, חברת דרך ארץ.
טריסקליון
מודול יאנג
לואי דורה
לואי דוּרֶה (בצרפתית: Louis Durey; 27 במאי 1888 - 3 ביולי 1979) היה מלחין צרפתי.
חייו.
לואי דורה נולד בפריז, לאב איש עסקים מקומי. רק כשהגיע לגיל 19 בחר בקריירה מוזיקלית, לאחר ששמע יצירה של קלוד דביסי בקונצרט. כמלחין היה בעיקר אוטודידקט. מלכתחילה, תפסה המוזיקה הכוראלית מקום חשוב ביצירתו של דורה. יצירתו הראשונה שזכתה להכרה בעולם המוזיקה הייתה "פעמונים" (Carillons), דואט לפסנתר. בקונצרט בשנת 1918 עורר הישג זה שלו את תשומת לבו של מוריס ראוול, שהמליץ עליו לפני המו"ל שלו.
דורה יצר קשר עם עמיתו, דריוס מיו, ובפעולה משותפת הביאו לאיחוד ששת המלחינים שכונו, בשנת 1920, קבוצת השישה. דורה היה החבר המבוגר בקבוצה ובתקופה הראשונה היה הרוח החיה בהרכב נודע זה של מלחינים. עם זאת, בשנת 1921, כאשר שיתפו חברי הקבוצה פעולה בכתיבת המוזיקה ליצירתו של ז'אן קוקטו, Les Mariés de la Tour Eiffel דורה לא לקח חלק במשימה, למורת רוחו של קוקטו. דורה לא חיבב את קוקטו ופרישתו מן הפרויקט המשותף שינתה את מערך הקבוצה.
אחרי תקופתו עם קבוצת השישה המשיך דורה בקריירה שלו. כיון שלא חש מעולם צורך להשתייך לממסד המוזיקלי, נתן ביטוי גובר והולך לרעיונותיו השמאלניים, שהציבו אותו בבידוד אמנותי, אשר נמשך לכל אורך חייו.
לאחר ניתוק הקשר עם קוקטו, פרש דורה לדרום צרפת, לעבוד בבית שהיה לו בסן טרופה. נוסף למוזיקה קאמרית, כתב בסן טרופה את האופרה היחידה שלו, L’Occasion. בשנת 1929 נשא אישה ובשנה שלאחריה חזר לפריז. באמצע שנות ה-30 הצטרף למפלגה הקומוניסטית והיה פעיל ב"פדרציה למוזיקה עממית", שהוקמה אותו זמן. בשנות הכיבוש הנאצי של מלחמת העולם השנייה עבד עם המחתרת הצרפתית וחיבר שירים אנטי-פאשיסטיים. אחרי המלחמה הקצין את עמדותיו הקומוניסטיות ודעותיו הפוליטיות הבלתי-פשרניות הכשילו את הקריירה שלו. הצורך להשתכר למחייתו הביא אותו, בשנת 1950, לקבלת משרה של מבקר מוזיקה בעיתון קומוניסטי בפריז.
במהלך שנות ה-50' וראשית ה-60' המשיך להלחין, אך לא הוציא מוזיקה בעלת חשיבות של ממש. עבודתו על נושאים וייאטנמיים בשנות ה-60', שנבעה מסלידתו מחוסר הסדר שצרפת הותירה אחריה בווייאטנם (לשעבר הודו-סין הצרפתית) והמלחמה עם אמריקה, שפרצה כתוצאה מכך, הייתה אותו זמן, בפריז, כקול קורא במדבר.
לואי דורה, היה ככל הנראה, החבר הפחות-מוכר והנשכח ביותר בקבוצת השישה.
מת בסן-טרופה ב-1979.
מעגל מור
מעגל מוהר הוא דרך גרפית - חישובית בתורת החוזק להצגה חזותית של מאמצי המתיחה והלחיצה ומאמץ הגזירה בחתך גוף לצד המאמצים הראשיים. השיטה פותחה על ידי קריסטיאן אוטו מוהר בשנת 1882 ונקראת על שמו. מוהר (אוקטובר 1835 עד אוקטובר 1918 ) חי בגרמניה, עבד כמהנדס אזרחי והיה פרופסור למכניקה בפוליטכניון של שטוטגרט ושל דרזדן. מעגל מור מתאים למצב מאמצים מישורי עם מעגל אחד ולמצב מאמצים מרחבי עם שלושה מעגלים. לפעמים מועיל להתבונן במעגל מוהר בהקשר של תאוריות הכשל של חומרים שונים (לפעמים נקראות גם היפותזות החוזק).
מצב מאמצים מישורי.
המאמצים הראשיים כתלות במאמצים בכוונים X, Y וכתלות במאמץ הגזירה:
מתקיים לפי ההגדרה: formula_3 &lt; formula_4
מאמץ הגזירה המרבי מבוטא על ידי המאמצים הראשיים:
הזווית של המאמצים הראשיים ביחס לציר X,
מצב מאמצים מרחבי.
מצב המאמצים המרחבי מוצג על ידי שלושה מעגלים לפי שלושת המאמצים הראשיים ומתקיים:
שינזו
שינזו (ביפנית: マシュランボー, באנגלית: Mushrambo) היא סדרת אנימה יפנית בת 32 פרקים שהופקה לטלוויזיה בשנת 2000, אשר עובדה מהרומן הסיני הקלאסי "המסע למערב". הסדרה שודרה בפוקס קידס.
לסדרה הופקה עונה נוספת ששודרה רק ביפן וגרמניה, אך מפני שלא צלחה לא שודרה במדינות נוספות ופרקיה נגנזו.
עלילה.
גיבורת הסדרה היא יאקומו טאצורו, בת האנוש האחרונה שנותרה בעולם אחרי מלחמה נוראה שבה השמידו האנטרים (חצי חיה חצי אדם) והמכונות את הגזע האנושי כולו. אביה הרדים אותה מפני שקיווה שבעזרת כוחות מיוחדים שקיבלה כשהייתה בת 5, היא תוכל למצוא את בני האדם האחרונים שנותרו, שנמצאים בעיר אגדית בשם שינזו. אביה חשב שתצליח להביא שלום והרמוניה לעולם ולשנות את הגורל האכזר שנגזר על בני האדם.