כבר מתחילת המיזם הצרפתי לבניית התעלה היה ברור כי התעלה החדשה תפריד בין הערים קולון ופנמה סיטי לבין שאר מדינת פנמה. סוגיה זו עלתה גם במהלך הקמת התעלה כשהיה צורך להשתמש בדוברות על מנת לשנע את העובדים מעבר לתעלה.
הצורך בצורת חצייה כלשהי התגבר לאחר פתיחת התעלה בשל הגידול במספר המכוניות ובניית כביש חדש למחוז צ'יריקואי במערב פנמה. המחלקה ההנדסית של תעלת פנמה פתרה את הבעיה חלקית באוגוסט 1931 עם פתיחת שירות מעבורות שבו פעלו בתחילה שתי מעבורות "פרזידנטה אמאדור" ו"פרזידנט וושינגטון" ואחר־כך נוספו אליהן דוברות ששירתו בעיקר את הצבא האמריקאי.
ב-3 ביוני 1942 נחנך גשר כביש/רכבת בסכר מירפלרוס, אם כי ניתן היה להשתמש בו רק כאשר ספינות לא חצו קטע זה של התעלה. עם זאת היה ברור כי נדרש פתרון משמעותי יותר. על מנת להתמודד עם הגידול הגובר בתנועת כלי הרכב החוצים נוספה מעבורת נוספת, "פרזידנטה פוראס", בנובמבר 1942.
פרויקט הגשר.
רעיון הגשר הקבוע מעל לתעלת פנמה היה בעדיפות גבוהה כבר מ-1923. ראשי מנהלת התעלה העלו את הנושא בפגישותיהם עם הממשל האמריקאי, שאזור התעלה היה בריבונותו. ב-1955 התחייבה ארצות הברית בהסכם רמון-אייזנהאואר לבנות גשר קבוע מעל לתעלה.
החוזה בגובה 20 מיליון דולר הוענק לחברת ג'ון פ. ביזלי. אבן הפינה הונחה ב-24 בדצמבר 1958 בטקס בו נכחו שגריר ארצות הברית ג'וליאן הרינגטון ונשיא פנמה ארנסטו דה לה גוארדיה נווארו. הבנייה החלה ב-12 באוקטובר 1959 ונמשכה עד השלמת הגשר, שנתיים וחצי מאוחר יותר.
חנוכת הגשר התרחשה ב-12 באוקטובר 1962 בטקס רב־רושם. היום החל בקונצרט של תזמורות הצבא האמריקאי, חיל האוויר האמריקאי והמשמר הלאומי של פנמה. בהמשך הטקס נישאו נאומים ותפילות, הושמעה מוזיקה ונוגנו ההמנונים הלאומיים של שתי המדינות. (איש קונגרס אמריקאי וחבר במנהלת התעלה) חתך את הסרט והנוכחים חצו את הגשר ברגל. הטקס שודר בהרחבה ברשתות הרדיו והטלוויזיה. אמצעי אבטחה מיוחדים ננקטו על מנת לטפל בקהל האנשים הרב שהשתתף בטקס.
לאחר הבנייה.
לאחר שנפתח היה גשר האמריקות חלק חשוב מכביש חוצה אמריקה ועברו בו 9,500 כלי רכב מדי יום. עם הזמן גדל מספר כלי הרכב החוצים ונכון ל-2004 עברו בו 35,000 כלי רכב ביום. הגשר החל להוות צוואר בקבוק רציני בכביש חוצה אמריקה, דבר שהוביל לבניית גשר יובל המאה שכיום עובר דרכו כביש חוצה אמריקה. לקראת הפעלת הגשר הונפק בול מיוחד.
שם הגשר.
הגשר היה קרוי בתחילה (בייחוד על ידי האמריקנים) "גשר מעבורת תאצ'ר", על שם המעבורת שחצתה את התעלה לפני הקמת הגשר על התעלה באותו נקודה. המעבורת הייתה קרויה על שמו של מוריס תאצ'ר, חבר לשעבר בוועדת התעלה, שיזם את החקיקה שהביאה להשקת המעבורת. תאצ'ר חתך את הסרט בטקס חנוכת הגשר.
שם זה לא היה מקובל על ממשלת פנמה. זו העדיפה את השם "גשר האמריקות", ושם זה הפך לשם הרשמי בהחלטה של האספה הלאומית של פנמה ב-2 באוקטובר 1962, עשרה ימים לפני חנוכת הגשר. נוסח ההחלטה שקיבלה האספה היה כדלהלן:
במהלך טקס חנוכת הגשר אמר ג'ורג' בול, תת-שר החוץ האמריקאי, בנאומו: "כיום אנו יכולים לראות גשר זה כצעד חדש מזהיר בכיוון הגשמת חלום כביש חוצה אמריקה, שכיום הוא כמעט מציאות. הגשר המפואר אותו אנו חונכים היום – שהוא באמת גשר של האמריקות – משלים את הקטע האחרון של הכביש מארצות הברית לפנמה."
קית' ריצ'רדס
קית' ריצ'רדס (באנגלית: Keith Richards; נולד ב-18 בדצמבר 1943) הוא גיטריסט אנגלי, מלחין, פזמונאי, וזמר. ידוע ביותר כחבר בלהקת הרוק הרולינג סטונז, במשך כל שנות קיומה, כשישים שנה - ואף היה בין מייסדיה.
קית' ריצ'רדס הוא דמות איקונית בינלאומית בתרבות העכשווית ובמוזיקה הפופולרית כגיטריסט, זמר, מלחין ואיש ציבור. הוא מדורג במקום הרביעי ברשימת "100 הגיטריסטים הגדולים" של מגזין הרולינג סטון. ארבעה עשר מהשירים שכתב יחד עם הסולן מיק ג'אגר מופיעים בין "500 השירים הגדולים בכל הזמנים" של מגזין רולינג סטון.
ילדות ונעורים.
קית' ריצ'רדס נולד כבן יחיד להוריו ברט ודוריס ממוצא ולשי בבית-החולים ליבינגסטון שבדרתפורד, קנט, ב 18 בדצמבר 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה. כשהיה תינוק, משפחתו נאלצה להתפנות באופן זמני מביתם במהלך ההפצצה הנאצית בשנת 1944. אמו ואביו של ריצ'רדס, היו עובדי מפעל ואביו נפצע במהלך המלחמה. אמו חשפה אותו למוזיקת ג'אז, וגם עודדה את הופעותיו במקהלת הכנסייה. סבו וסבתו של ריצ'רדס היו סוציאליסטים ומנהיגים אזרחיים, וסבו אוגוסטוס תיאודור דופרי הופיע ברחבי בריטניה כנגן ביג בנד/ג'אז. ריצ'רדס חזר וסיפר שסבו היה למקור השפעה עליו, בתור מתבגר.
אמו של ריצ'רדס קנתה לו את הגיטרה הראשונה שלו, גיטרה אקוסטית רוזט ב-7 ליש"ט, בה היה מנגן שעות רבות. כילד היה מאזין אובססיבי לאמני בלוז של אותה תקופה כמו צ'אק ברי, מאדי ווטרס, בו דידלי ועוד. אחד מגיבורי הגיטרה הראשונים של ריצ'רדס היה סקוטי מור (הגיטריסט של אלביס). ריצ'רדס למד בבית-הספר היסודי 'וונטוורת' עם מיק ג'אגר והיה השכן שלו עד 1954, אז עברו הג'אגרים דירה. כילד נקרא ריצ'רדס על ידי מנצח המקהלה של דרתפורד לשיר בשלישיית boy sopranos ובין היתר גם ב- Westminster Abbey למלכה אליזבת השנייה.
בעיות התנהגות של ריצ'רדס, בבית-הספר התיכון, הובילו לגירושו משם בשנת 1959. מנהל בית-הספר חשב שהוא עשוי למצוא את הנישה שלו כאמן, ולפי כך נשלח לבית הספר לאמנות Sidcup. הוא בילה זמן רב בנגינה עם חבריו ולמד כמעט את כל סולואי הגיטרה של צ'אק ברי. בבית-ספר זה ריצ'רדס פגש את הגיטריסט דיק טיילור, אשר באותה עת ניגן בלהקת בלוז עם ג'אגר. תוך גילוי תחום העניין המשותף החדש שלהם, ריצ'רדס וג'אגר חידשו את ידידותם, וריצ'רדס הצטרף אל הלהקה מיד אחר-כך. במהלך השנים הבאות התפתחה הלהקה לרולינג סטונז, אשר הופיעו לראשונה באופן רשמי על במה בקיץ 1962 (בזמן זה ריצ'רדס עזב את בית הספר). בתקופה זו הוריו התגרשו. הגירושים הובילו לתקופה ארוכה של ניכור בינו לבין אביו, שהסתיימה רק בשנת 1982 ובה גם התקרב מאוד לאמו.
קריירה מוזיקלית.
עם האבנים המתגלגלות.
בשנת 1963 הקימו ג'אגר וריצ'רדס, יחד עם חבריהם בריאן ג'ונס, ביל ויימן, איאן סטיוארט וצ'ארלי ווטס את להקת הרולינג סטונז  (האבנים המתגלגלות). השם נבחר בהשראת שיר של אמן הבלוז מאדי ווטרס, "בלוז האבן המתגלגלת". סטיוארט נופה בסופו של דבר מההרכב מאחר שלא תאם לתדמית שרצה מנהל הלהקה, אנדרו לוג אולדמן. אולדמן היה זה שהסיר את ה "ס" משם משפחתו של ריצ'רדס כדי לדמות את השם לשמו של כוכב הפופ קליף ריצ'רד; ריצ'רדס השיב מאוחר יותר את ה "ס" לשם משפחתו.
בהתחלה נגנה הלהקה גרסאות כיסוי ללהיטי רית'ם אנד בלוז ישנים, ולאט לאט האבנים הוסיפו חומר מקורי פרי עטם של ג'אגר וריצ'רדס. לצמד לקח קצת זמן ותרגול על מנת להתפתח לכותבי שירים באיכות מקצועית, ומשנת 1965 הם נכנסו לשותפות בכתיבה. (I Can't Get No) Satisfaction הפך אותם לכוכבים בארצות הברית, כמו גם בבריטניה, והשיר התפאר באחד מ"ריפי" הגיטרה הגדולים של הרוק בכל הזמנים. עם התדמית המינית האגרסיבית המאיימת שלהם, האבנים הפכו ליעד תכוף עבור המשטרה הבריטית במלחמתה על ההגינות הציבורית.
בשנים הבאות, זכו חברי הלהקה להכרה בזכות התדמית השערורייתית שלה, לרוב בהקשר להוללות מינית ושימוש ניכר בסמים. השנים 1968–1972 היו שנות השיא של הלהקה, בהן הוציאה את ארבעת האלבומים המצליחים ביותר שלה: Beggars Banquet, Let It Bleed, Sticky Fingers ו- Exile On Main Street המצליח שנחשב עד היום לאלבום הטוב ביותר של הלהקה. מהאלבומים יצאו להיטים רבים כמו: Street Fighting Man, Gimme Shelter, Brown Sugar, Sympaty For The Devil, Wild Horses ו-You Can't Always Get What You Want. אולם, ב-1969 הרגלי השימוש בסמים של ג'ונס החלו לפגוע בלהקה, כאשר כמעט ולא היה יכול היה לתפקד או לנגן. בסופו של דבר, סולק ג'ונס מהלהקה ביוני 1969 וכעבור פחות משבוע, נמצא מת בברכת ביתו ככל הנראה מטביעה.
קולות הליווי של ריצ'רדס נשמעים בכל אלבום של האבנים, והחל מהאלבום משנת 1969 Let It Bleed, כל אלבום של האבנים כלל בדרך-כלל שיר אחד בו ריצ'רדס הוא הזמר המוביל. מלבד נגינה בגיטרה, תרם מדי פעם גם תפקידי בס, קלידים וגיטרת סלייד. ריצ'רדס היה מעורב תמיד בתהליך ההקלטה, בדיסקים של הלהקה, בדרך כלל בשיתוף פעולה עם מיק ג'אגר ומפיקים חיצוניים.
כך המשיכו האבנים להוציא אלבומים ששלטו במקומות ראשונים במצעדים ובמכירות בכל רחבי העולם במשך שנות ה-70 עד תחילת שנות ה-80. אלבום השיא היה Some Girls ב-1978 שזכה לביקורות הטובות ביותר מאז 1972. בשנות ה-80, ריצ'רדס וג'אגר הסתכסכו על הכיוון המוזיקלי של הלהקה. ג'אגר רצה לעבור לכיוון של פופ ודאנס ואילו ריצ'רדס רצה להישאר נאמן לשורשיה של הלהקה בבלוז ורוקנרול.
בשנת 1986, הלהקה הוציאה את האלבום Dirty Work. בשנים הקרובות, ג'אגר וריצ'רדס בקושי דיברו אחד עם השני וצלפו האחד על השני בעיתונות. בשנת 1989 הוציאו האבנים המתגלגלות את האלבום המצליח Steel Wheels  ויצאו למסע הופעות מצליח אחרי שלא יצאו כשבע שנים ברציפות.
בשנות ה-90 התאחדו האבנים המתגלגלות והוציאו את האלבום Voodoo Lounge, ויצאו למסע הופעות בינלאומי נרחב נוסף. בשנת 1997, האבנים התארגנו מחדש לאלבום חדש, Bridges to Babylon, ומסע הופעות של אצטדיונים מלאים ברחבי העולם.