במהלך שהותו על הירח ביצע 3 פעילויות חוץ רכביות על פני הירח. במהלך הליכת הירח הראשונה הציב סרנן את ערכת הניסויים שכללה ניסוי זרימת חום, גלאי קרניים קוסמיות, מתקן למדידת ההרכב של האטמוספירה הדלילה של הירח ומד כבידה. פעילות זו נמשכה 7 שעות 11 דקות ו-53 שניות.
כעבור כ־16 שעות, החלה הפעילות החוץ רכבית השנייה. בפעילות זו השתמשו סרנן ושמיט ברכב הירח כדי לנסוע אל מספר מכתשים בסביבה, מהם אספו דגימות קרקע. פעילות זו נמשכה 7 שעות, 36 דקות ו-56 שניות.
בפעילות השלישית, בוצעו מדידות כבידה במספר מקומות. הונחו מספר מטעני נפץ, כדי לבחון את מבנה הירח על ידי מדידת הד הפיצוץ בסייסמוגרפים. המטענים הופעלו רק לאחר שהצוות עזב את פני הירח. לבסוף, נאסף מד שטף נייטרונים שהוצב מוקדם יותר. בסך הכול נסעו האסטרונאוטים 30.5 קילומטר, ואספו 110.4 קילוגרם של אדמת ירח. הפעילות השלישית נמשכה 5 שעות, 40 דקות ו-3 שניות. סך זמן השהיה על פני הירח היה 20 שעות, 14 דקות ו-14 שניות.
סרנן הוא האדם האחרון שהטביע את טביעת רגלו על אדמת הירח. בעודו מתכונן לטפס על הסולם של מודול הירח, בפעם האחרונה בה נמצא אדם על הירח, אמר:
בהזדמנות אחרת אמר: "כן, אני האדם האחרון שצעד על הירח, וזה כבוד מפוקפק ומאכזב מאוד. עבר זמן רב מדי".
הוא צייר על אדמת הירח את ראשי התיבות של שמה של בתו, TDC.
בספטמבר 1973 מונה לעוזר מיוחד למנהל תוכנית חללית אפולו במרכז החלל על שם ג'ונסון. במסגרת תפקיד זה עזר בתכנון ופיתוח תוכנית אפולו-סויוז המשותפת עם הסובייטים והיה ראש צוות המשא ומתן מול הסובייטים.
ב-1 ביולי 1976 סיים סרנן את שירותו בצי ובנאס"א.
לאחר נאס"א.
לאחר שירותו בנאס"א הצטרף לחברת קורל פטרוליום כסגן נשיא בינלאומי. תפקידו היה לשפר את תוכניות האנרגיה של קורל בשוק הבינלאומי.
בספטמבר 1981 הקים חברה משלו, "תאגיד סרנן", שסיפקה ייעוץ בתחום האנרגיה והתעופה. במקביל, היה שדרן ברשת ABC בשידורי שיגור המעבורת ושידורים העוסקים בחקר החלל.
בתחילת שנות ה-90 שימש כיו"ר מועצת המנהלים של תאגיד ג'ונסון אנג'ינירינג, שסיפק לנאס"א פיתוח מערכות צוות טיסה, ופעל בתוך מרכז ג'ונסון ומחוצה לו. בנוסף לתכנון של סביבות חיים על המעבורת, סקיילאב, הירח ומאדים, הפעילה החברה גם שני מתקני אימונים לאסטרונאוטים בתוך מרכז ג'ונסון.
בשנת 1999 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "האדם האחרון על הירח".
ב-16 בינואר 2017 הלך לעולמו ביוסטון, טקסס. נטמן בבית הקברות של מדינת טקסס.
תארים ועיטורים.
ועוד אותות ועיטורים אחרים.
אנדד אלדן
אֲנָדָד אֶלְדָן (נולד ב-7 ביולי 1924) הוא משורר עברי.
ביוגרפיה.
נולד בפולין כאברהם בלייברג. הוא עלה לישראל עם משפחתו ב-1930. הוא למד וגדל בקיבוץ חפציבה, הדריך בנוער העובד, שירת בפלמ"ח ונלחם במלחמת העצמאות. הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בספרות עברית, מקרא וספרות אנגלית. ולאחר שירותו חזר לחפציבה. בשנת 1960, לאחר נישואיו עבר לקיבוץ בארי שבנגב הצפוני. בקיבוץ עבד שנים רבות בהוראה, בפרדס, תרם רבות לעיצוב דמות החגים בבארי, מעיד על עצמו כי היה תלמידו ומעריצו של שלונסקי. עסק שנים רבות בהוראת ספרות ותנ"ך בתיכון "מעלה הבשור", בתיכון קיבוץ בארי ובמכללה למבוגרים.
אנדד אלדן פרסם כחמישה עשר ספרי שירה. ספר שיריו הראשון, "חושך זורם ופרי", שבו כינס משיריו שנדפסו בעיתונים מראשית שנות החמישים, יצא לאור בשנת 1959. שירו הראשון פורסם בעיתון על המשמר בשנת 1952 על ידי אברהם שלונסקי. שירתו הלכה והתבססה יותר ויותר על המצלול הלשוני העשיר, על האסוציאציה והאליטרציה הפרטיות ועל עולמו הארצישראלי המובהק. שיריו תורגמו לשפות רבות, בהן אנגלית, ערבית, ספרדית, צרפתית, גרמנית, הונגרית, פולנית, יידיש ויפנית. אנדד אלדן קיבל את פרס ראש הממשלה.
בשנת 2010 יצא לאור ספר שיריו "באורו זורם הפרי בעורי", כ-50 שנה לאחר צאת ספרו הראשון, "חושך זורם ופרי", ומקיים עמו דיאלוג.
אנדד אלדן נשוי ואב לשלושה, בהם האמנית אשכר אלדן כהן. אחיינו הוא ההיסטוריון יובל נח הררי.
מספריו.
אלדן פרסם גם ספר חגים בשם טקס חג האסיף, את המוזיקה הלחין דוד זהבי, המוזיקה לשירים: "אישי", "אשר נטע אילן", "עתיק מאיתנו העץ", הלחין אברהם דאוס, ערך, עימד והביא לדפוס דב מיזל, תל אביב, הוועדה הבינקיבוצית לחג הווי ומועד, 1964.
הערות שוליים.
שאנון בוקס
שנון בוקס (נולדה ב-29 ביוני 1977 בקליפורניה) היא כדורגלנית עבר אמריקאית.
בוקס שיחקה בקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת נוטרדאם. היא הייתה חלק מנבחרת ארצות הברית שזכתה במדליות הזהב באולימפיאדת אתונה (2004) ובאולימפיאדת בייג'ינג (2008). בשנת 2005, בוקס הייתה מועמדת לתואר כדורגלנית השנה בעולם, אבל סיימה במקום השלישי.
בוקס היא הכדורגלנית האמריקאית היחידה שכבשה שער בכל אחת משלוש ההופעות הראשונות שלה בנבחרת.
שופט (מקרא)
מוסין נגאנט
מכללת יהודה ושומרון
מחזור המים
מחזור המים (קרוי גם מחזור הידרולוגי) הוא תנועת המים בתוך האטמוספירה של כדור הארץ, הכוללת מעבר של המים בין מוצק, נוזל וגז. הבנת עקרונות מחזור המים הייתה כבר על ידי אריסטו ותלמידיו (מאה רביעית לפנה"ס). תובנה זו הייתה אחת מאבני היסוד לעקרונות הזיקוק שבאו לאחר מכן.
מחזור המים מתייחס לתחלופה המתמדת של מים בין האטמוספירה, אדמה, ים, מי תהום ואורגניזמים. בנוסף לאחסון המים ב"מכלים" שונים (האוקיינוס הוא דוגמה למכל), המעגלים השונים היוצרים את מחזור המים כוללים חמש פעולות: התאיידות, משקעים, חלחול, זרימה וזרימה תת-קרקעית.
ראשיתו של המחזור בקרני השמש הפוגעות במים ומחממות אותם. אנרגיית השמש הנאגרת במי הים או במקווי המים ביבשה מאפשרת את שבירת הקשרים שבין מולקולות המים הנחוצה להתאדותם. אדי המים העולים למעלה, מתקררים ומתעבים ויוצרים עננים. אלו נישאים עם הרוחות אל היבשה ומורידים שם גשמים. כ־78% ממי הגשמים היורדים על פני היבשות מקורם במים המתאדים מן האוקיינוסים. המים המתאדים מהאוקיינוסים וממקווי המים המתוקים חוזרים אליהם בצורה של משקעים, נהרות ומי תהום.
המעבר של מים ממצב צבירה אחד לאחר כרוך בקליטה של אנרגיה או בשחרורה. למשל, בעת ההתאדות של מי הים או בעת שקרחונים נמסים נקלטת אנרגיה. אנרגיה זהה נפלטת, כאשר אדי המים שבאוויר מתעבים, או כאשר מי הים קופאים מרכיבי ההידרוספרה השונים נמצאים בכל שלושת מצבי הצבירה - מוצק, נוזל וגז. מרכיבים אלה קשורים זה בזה, והם מחליפים ביניהם חומר ואנרגיה באופן מתמיד. כך, מתקיים מעבר ממצב צבירה אחד לאחר: קרחונים נמסים, מים מתאדים או קופאים ואדי מים מתעבים. זהו מחזור המים בטבע הנקרא גם המחזור ההידרולוגי.
אף שהמים הם מוצר צריכה של בעלי-החיים והצמחים, רק חלק קטן מהם נשאר בקרקע במאגרים של מי תהום, בנהרות ובנחלים, בצורה של קרח בקטבים או בצורת אדים באוויר. כלי הקיבול העיקרי של המים הם האוקיינוסים. מכאן נובע המחסור במים, המהווה גורם מגביל לצמיחה ולתפוצה של אורגניזם ולכושר נשיאה של בית גידול. זו גם הסיבה לצורך לעשות במים שימוש יעיל וחסכוני.
שתיקת הברווז
"שתיקת הברווז" הוא ספרו האחרון של הקומיקסאי דודו גבע. הספר מקבץ את מבחר מדורי "שתיקת הברווז" שנכתבו ואוירו על ידי גבע במסגרת המקומונים "העיר" ו"כל העיר" של רשת שוקן בשנים 2002–2004. שם הספר, כמו שם המדור, הוא פרפרזה של שם הספר והסרט "שתיקת הכבשים".
הספר יצא לאור מספר חודשים לאחר מותו של גבע בפברואר 2005, ולטענת משפחתו, עבד גבע על הספר אף ביומו האחרון. הספר, שיצא לאור בהוצאת כתר בשנת 2005, הובא לדפוס על ידי משפחתו של גבע.
הספר מאגד את רוב מדורי "שתיקת הברווז" (למעט אלה המסכנים את גבע בתביעות זכויות יוצרים, לדבריו). במהלך העבודה על הספר החליט גבע לצבוע מחדש את המדורים המקוריים, שהיו צבעוניים, רק באדום ובשחור לשם הבלטת והקצנת ההומור החתרני שבו (כמו בפרויקט העצמאי של גבע - פרויקט ספרות זולה). המדורים השונים מאספים את קטעי הקומיקס שהופיעו בקביעות במדור המצליח, ביניהם: "נביא בעירו", "מעשיה לשבת", "יום בעיר", פינות "השאהידים", "חדשות לילדים" ו"קרקס הפרעושים". בשילוב הדמויות הפיקטיביות המוכרות מהמדור: הנביא, שרגא הטזל"מ (טייס זעיר ללא מטוס), רבי טרפון ורבי חלפון, הבלונדיניות וכמובן הברווז והדמויות הפחות פיקטיביות: "רון קדמון" (רון מיברג), "מן הפח" (ג'ודי ניר מוזס שלום) ובדיחות חוזרות ונשנות על אדם ברוך, לימור לבנת ומשפחתו של אריאל שרון. גבע אמר בראיון ב"ידיעות אחרונות": "כשאני עושה את המדור אני לובש כובע של מנהל קרקס שאומר רגע לפני ההופעה: יש לי קצת ברווז, אחר כך רון מיברג, שלושה אנשים שמנים, שתי בחורות ערומות וכו'".
במדור, נימותיו של גבע מקצינות ונהיות חתרניות, כפי שהוא היה באותה תקופה (להרחבה ראו בערך דודו גבע). תפיסתו האמנותית והאידאולוגית של גבע השתנתה ונהייתה יותר עצמאית, חופשית מכל מגבלה.