הדמות הגברית המרכזית, ויחד עם נכדתו אלבה, מספר את הסיפור. בצעירותו, היה מאורס לרוזה דל ואייה, בתם הבכורה של סברו וניוואה, אך שהיא מתה בשוגג תוך ניסיון התנקשות בחיי אביה, מתקשה לבו והוא הופך לעריץ אכזר למשפחתו ועובדיו. הוא מתחתן כעבור שנים עם קלרה, ומגדל איתה משפחה, אך דרכיו האלימות גורמות לשורה של טרגדיות בקורות המשפחה, כולל נקמה כלפי נכדתו על ידי הבן המנושל של אחד ממזריו מהתקיפות המיניות הרבות שתקף את נערות ההסיינדה. אסטבן בונה את הממלכה הכלכלית והפוליטית שלו, אך משפחתו משלמת את המחיר - בתו בלנקה מופרדת מאהובה, פדרו, ונכפית עליה חתונה עם גבר שהיא אינה מסוגלת לחיות עמו; בנו חיימה נהרג במסגרת הפיכה צבאית שהוא סייע בביצועה, ונכדתו אלבה עוברת עינויים ואונס, בין יתר המקרים הקשים. קלרה, אשתו, מתה כאשר היא מסרבת לדבר איתו מזה שנים רבות.
רק אחרי ההפיכה הצבאית, אסטבן מבין שאהבת משפחתו חשובה לו יותר מהכל, והוא עוזר לבלנקה ואלבה, בנות משפחתו היחידות שנשארו, למצוא את אושרן.
בלנקה טרואבה.
בתם הבכורה של קלרה ואסטבן. היא מתאהבת במהפכן צעיר בשם פדרו, ויולדת ממנו בת, אלבה, אבל רק לאחר שאביה גירש את פדרו מחייה וסיפר לה כי הוא מת. היא אולצה לנישואים עם רוזן צרפתי רודף בצע, אך נפרדה ממנו לאחר שהבינה כי הוא סוטה ומתעלל גם במשרתות ביתו. שנים מאוחר יותר, פדרו מוצא את בלנקה, והם נשארים ביחד דרך תלאות המהפכה, ולבסוף נמלטים יחד לקנדה.
פדרו טרסרו גרסיה.
בנו של מנהל העבודה של ההסיינדה של אסטבן טרואבה, הוא מתאהבת בבלנקה על אף שהקשר בינם אסור. הוא כותב שירי מהפכה ומטיף לסוציאליזם, ומאוחר יותר, הופך בפועל למתנגד המשטר הצבאי שביצע הפיכה נגד הממשלה הסוציאליסטית שקמה לאחר עשורים של תקווה. גם לאחר שהוא ובלנקה נמלטים לקנדה, הוא ממשיך את האקטיביזם שלו, ונהיה מוזיקאי מוערך.
אלבה טרואבה דה סטיני.
בתם של בלנקה ופדרו, למרות שבמשך שנים רבות האמינה שהרוזן דה סנטיני הוא אביה. אלבה נקלעת למרכז אירועי ההפיכה הצבאית, כאשר היא תומכת במהפכנים הסוציאליסטים, יחד עם בן זוגה מיגל. היא נעצרת על ידי המשטרה הצבאית, ונתונה ל"חסדיו" של אסטבן גרסיה - הנכד הממזר של אסטבן טרואבה, אשר נוטר למשפחה טינה על מעמדו הבלתי לגיטימי. הוא אונס ומענה את אלבה, עד שהיא נמלטת מהכלא בעזרת ידידה של סבה. בסוף הסיפור, ניתן לקוראים להבין שהיא בהריון ומחכה ללידת בתה, למרות שאין רמז האם ההריון הוא תוצר של האונס שעברה, או מבן זוגה האהוב.
אלבה כותבת ספר על תולדות משפחתה, וזוהי המסגרת בה היא המספרת של הספר, יחד עם סבה אסטבן.
ג'יפנה
ג'יפנה (ערבית: جفنا) הוא כפר פלסטיני בנפת רמאללה ואל-בירה ברשות הפלסטינית, הממוקם על אם הדרך בין ביר זית ועין סיניא. בכפר חיים כ-1,700 אנשים (נכון ל-2007), רובם נוצרים ומיעוטם מוסלמים. שטח אדמות הכפר הוא 6,015 דונם, כשמתוכם 420 דונם מיועדים לבנייה, והשאר מכוסה ברובו במטעי זיתים, תאנים ומשמשים.
היסטוריה.
ימי בית שני.
גופנא נזכרת רבות בכתביו של יוסף בן מתתיהו. תחילה, נזכרת העיר בתיאור קרבותיו של יהודה המכבי. לאחר מכן נזכרת העיר בהקשר למכירתה בידי הרומאים לעבדים, ופדיונה לאחר שלא עמדה בעול המיסים שהוטל עליה על ידי קסיוס, טרם תקופתו של הורדוס.
בתיאור פרובינקיה יהודה מציין יוספוס את גופנה כמחוז השני בסדר המחוזות (טופארכיות) לאחר ירושלים, וכן מתאר כיצד נפלו העיר והמחוז שלה בידי גייסותיו של אספסיאנוס בשנת 68 לסה"נ. לאחר מכן, מתאר יוספוס כי טיטוס עבר בגופנה הכבושה בדרכו לכיבוש ירושלים.
גופנא הייתה בירה אזורית בפרובינקיה יהודה תחת האימפריה הרומית. בסביבות שנת 50 לפנה"ס מכר הגנרל הרומי גאיוס קסיוס לונגינוס את האוכלוסייה לעבדות, בשל אי תשלום מיסים. הם שוחררו, עם זאת, על ידי מרקוס אנטוניוס זמן קצר לאחר עלייתו בזמן הטריומווירט השני.
בזמן המרד הגדול נזכר יוחנן בן חנניה כמי שהתמנה למפקד המורדים במחוז גופנה ובמחוז עקרבת.
נראה שגם לאחר כישלון המרד המשיכה העיר להתקיים כיישוב יהודי. בתלמוד הירושלמי נזכר בית כנסת שבנו בני גופנה בציפורי, המכונה "כנישתא דגופנא דציפורין", ויש המשערים שהיו אלו בני גופנה שהוגלו לגליל לאחר דיכוי מרד בר כוכבא.
לאחר ימי הבית.
העיר עדיין שגשגה תחת השלטון הביזנטי והערבי בשל מיקומה על נתיב סחר.
כנסיית ג'ורג' סנט בכפר נבנתה במהלך המאה ה-6 לספירה, אך חרבה ונדרשה לתיקון שלא נעשה עד להגעת הצלבנים בסוף המאה ה-10. למרות זאת, הכנסייה נהרסה שוב לאחר שהצלבנים גורשו על ידי האיובים.
ג'יפנה מופיעה במפת מידבא.
בתקופת השליטה העות'מאנית בארץ ישראל, הפך מגדל של שריד מבנה רומי עתיק בכפר לבית כלא.
במאה ה-20 הוצע לזהות את ג'יפנה עם העיר המקראית עפני. אולם זיהוי זה הוא אינו ודאי.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בג'יפנה 155 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 676 תושבים, 169 מוסלמים והשאר נוצרים.
גופנא
ג'ון סרל
ג'ון רוג'רס סרל (באנגלית: John Rogers Searle; נולד ב-31 ביולי 1932) הוא פילוסוף אמריקאי שכיהן כפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ידוע בתרומתו לתחומי הפילוסופיה של הלשון, פילוסופיה של הנפש ופילוסופיה חברתית. זכה בפרס ז'אן ניקו ב-2000, במדליה הלאומית למדעי הרוח ב-2004 ובפרס Mind &amp; Brain ב-2006. ב-19 ביוני 2019 נישלה אותו אוניברסיטת קליפורניה ברקלי ממעמדו כפרופסור אמריטוס לאחר שבשימוע משמעתי באוניברסיטה נמצא אשם בהטרדות מיניות של עוזרות המחקר שלו.
סרל התחיל ללמד בברקלי בשנת 1959.
סרל ידוע בעיקר בזכות הניסוי המחשבתי שהציע, "החדר הסיני", אשר מתנגד לתפיסת בינה מלאכותית חזקה. עבודתו המוקדמת של סרל אשר תרמה לביסוס המוניטין שלו כפילוסוף, עסקה בפעולת דיבור. עבודה זו הייתה ניסיון למזג רעיונות ממספר הוגים, ג'ון אוסטין ולודוויג ויטגנשטיין. סרל עוסק בפילוסופיה של הנפש בעיקר בתחומים של הכרה, התכוונות, רציונליות ובינה מלאכותית.
פרנסיסקו בטנקורט
סיסקו בטנקורט
עבדות בסין
עבדות בסין היא תופעה רבת שנים שהשפיעה על מיליוני אנשים במדינה זו, וממשיכה להשפיע גם במאה ה-21. ב-2007 נודעה "שערוריית העבדים הסינים", בה תוארה עבדותם של אלפי סינים, ובהם ילדים, שנחטפו והוכרחו לעבוד במפעלי לבנים. עבדות בסין כוללת גם שעבוד מקומי וקיבוץ נדבות בכפייה, וכן ניצול מיני של נשים וילדים.
היסטוריה.
בזמן שושלת שאנג, כ-5% מהאוכלוסייה שועבדו. בזמן שושלת צ'ין, עבדים גברים הוכרחו לעבוד על פרויקטים כמו צבא הטרקוטה. חלק מהעבדים היו אנשים שהורשעו בפשעים כמו אונס ועונשם היו עיקור כפוי ושיעבוד. הקיסר ואנג מאנג אסר על עבדות, אבל איסור זה בוטל לאחר מותו. בזמן שושלת טאנג, היה מחסור בנשים באוכולוסייה, שגרם לסחר בנשים עם הקוריאנים. בזמן שושלת מינג נאסרה העבדות, אך למרות זאת היא המשיכה בפועל. בזמן שושלת צ'ינג גברה תחילה העבדות בסין, אך ננקטו צעדים למלחמה בעבדות.
גרשה
גרשׂה (או גֶרָסָה) הייתה עיר קדומה בפרובינקיה יהודה, הנזכרת בכתביו של יוסף בן מתתיהו.
אזכור העיר בספר מלחמת היהודים.
יוסף בן מתתיהו מזכיר במלחמת היהודים את גרשה (בכתיב יווני: Γἐρασα) כעיר שנכבשה על ידי אספסיאנוס, באמצעות הטריבון לוקיוס אניוס, בעת המרד הגדול:
יוספוס מתאר כיצד לאחר חסימת הגישה לירושלים ממזרח וממערב, באמצעות הקמת מחנות צבאיים רומיים ביריחו ובחדיד, בהתאמה, חפץ אספסיאנוס בחסימת הגישה לירושלים גם מאזור ההר, ועל כן, שלח חיל פרשים ורגלים רבים לגרשׂה, הרג בה כאלף גברים יהודים, לקח את משפחותיהם בשבי, ולאחר מכן הצית את בתיה.
באזכור נוסף, מציין יוספוס כי מוצאו של שמעון בר גיורא, ממפקדי המרד הגדול, היה מגרשׂה.
זיהוי העיר.
במהלך השנים הציעו חוקרים השערות שונות לגבי זיהויה של העיר. הנרי תאקרי , חוקר מקרא מקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג', זיהה ב-1928 את גרשה עם העיר ג'רש (גרסה) בעבר הירדן המזרחי. השערה זו אינה מקובלת על חוקרים כיום, שכן יוספוס כותב שיהודי גרסה עזבו את העיר בתחילת המרד ומהתאור של גרשה משתמע שהיא נמצאת באזור ירושלים. חוקרים אחרים זיהו את העיר עם תל גזר. בתרגומו למלחמת היהודים הוסיף יעקב נפתלי שמחוני הערת שוליים בה כתב "גֶרַסָּה. ואין זו העיר היונית בעבר־הירדן הנזכרת למעלה, רק עיר יהודית, שלא נודע טיבה. ויש מתקנים: גַּזַרָה = גזר". משה פישר, בנימין איזק וישראל רול הסכימו עם השערה זו. לטענת בועז זיסו השערה זו אינה עולה בקנה אחד עם מהלך הדברים על פי תיאורו של יוספוס, שכן גזר נפלה מוקדם יותר במרד.
יוספוס מציין ששמעון בר גיורא נולד בגרשה ופעל תחילה במחוז עקרבת. כיוון שכך, זיהה מיכאל אבי-יונה את גרשׂה עם הכפר הערבי ג'וריש, הנמצא כ-3 ק"מ דרומית מערבית לכפר הערבי עקרבה בשומרון, המשמר את שמה של עקרבת הקדומה. לפי זאב ספראי ובועז זיסו, השערה זו אינה תואמת לתיאור של יוספוס, שכן עקרבה נכבשה לפיו שנה לאחר המסע הרומי ביהודה.