מאן תיאר ביומנים את משיכתו לכנר והצייר הצעיר פאול אהרנברג, איתו היה בקשרי ידידות הדוקים בין השנים 1899–1904, בתור "החוויה העיקרית של לבו" חוויה שהייתה מהמשפיעות על כתיבתה ותוכנה של הנובלה "מוות בוונציה". גם ברבים מכתביו האחרים עסק מאן בהומוסקסואליות ובארוטיקה גברית באופן סמוי, אך התשוקה נשארה רק על הנייר. מאן, שנמשך בעיקר לנערים מתבגרים, לא מתאר את עצמו כהומוסקסואל פעיל. הוא ראה בהומוסקסואליות תופעה מעוררת השראה, אך מערערת הן את יסודות החברה והן את קיומו של היחיד. בקובץ המכתבים "על הנישואים" (Die Ehe im Übergang. Brief an den Grafen Hermann Keyserling), שהתפרסם ב-1925, הבחין בין חיי זוגיות במסגרת נישואים, שמעמידים צאצאים ומכוננים את המוסדות החברתיים והמדיניים, לבין היצר ההומו-ארוטי, שפירותיו הם יצירות אמנות, אך כשם שהוא הכרחי כך הוא הרסני. לדעתו, ההומוסקסואל - כמו האמן - מאיים על סדרי החברה ודוחף אותה ואת עצמו לשאול תחתיות. בתשוקה חד-מינית, טען מאן, "אין כל ברכה לבד מברכת היופי, שאינה אלא ברכת המוות". ביומנים התוודה מאן על כיסופיו לאורח חיים אחר החורג מיחסי הנישואים ההטרוסקסואליים, אבל הסביר כי החליט לשמור על החזות הבורגנית המהוגנת והמאופקת, הנחוצה לאדם במעמדו.
נושאים עיקריים.
הבעיה הפסיכופיזית.
ניתן לראות בסיפור פרשנות לבעיה הפסיכופיזית. בעוד שאשנבאך הוא זקן גלמוד, הוא מציב את נפשו במקום צעיר ואנרגטי יותר. אשנבאך, שנחשב לאדם יציב וממוצב היטב בחברה, מחליט לפרוש מאורח חייו השגרתי ולנסות לאמץ את אורח חייו של טאדז'ו. בעוד שאורח החיים של אשנבאך דוחפו לתקשר עם החברה בה הוא נמצא, הוא מתחיל להיכנס לממד אחר של "אהבה", בו הוא מעדיף לא לתקשר ולבוז לאורח חייו הקודם.
כדי להיכנס לחייו של טאדז'ו, אשנבאך עושה שינויים קוסמטיים ורוחניים בעצמו, במטרה להידמות יותר לטאדז'ו. ניסיונו הנשנה והכושל של אשנבאך להתקרב לטאדז'ו גורם למותו של אשנבאך. בעוד נשמתו של אשנבאך חותרת לחזור לנעוריה, גופו ממשיך להזדקן ולהתבלות. הגוף הזקן והחולה איננו עומד בקצב ההשתנות שאשנבאך מנסה לכפות עליו, ולכן קורס.
מלבד זאת, העיסוק בשפה שהיא מעבר למילים מתקשר לבעיה זו. אשנבאך וטאדז'ו מתקשרים מעבר לחושים, וכביכול יש ביניהם קשר רוחני שעוקף את המכשולים הפיזיים. כניעתו של פון אשנבאך לתשוקתו מסמלת באופן אלגורי את האסון שבכניעה לייצרי ולחושני. יש הרואים בנובלה את סיפור שקיעת אירופה של ימי ה-Fin de Siècle וסיומה של "התקופה היפה" ("La Belle Epoque", כינוי לתקופה משלהי המאה ה-19 ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה).
הומוארוטיקה.
רוב הקוראים באותה תקופה לא ייחסו חשיבות למוטיב ההומואירוטי שבספר, וראו בו אלגוריה בלבד. המעטים שתלו במאן חשד של פריצות לא נמנעו מהתבטאות בנושא. קטיה מאן מספרת בזיכרונותיה, כי "אני זוכרת שדודי, יועץ המלך פריידברג, פרופסור מפורסם למשפט בלייפציג, רתח מזעם: 'איזה סיפור! ועוד אדם נשוי עם משפחה!'". מאן הסביר כי סיפור האהבה שהוצג בנובלה אמור היה לשקף את סיפור אהבתו האסורה של המשורר הגרמני גתה, בשהותו במרינבד - עת היה בן שבעים - לאולריקה פון לברצוב בת השבע-עשרה. וכך כתב במכתבו לאליזבט צימר ב-1915:
אלא שמאן לא הרגיש מוכן "להשפיל באופן הומוריסטי את הכישרון הגדול ולהשחיתו [...] פשוט לא העז להציג את גתה בשר ודם. סבור היה שאין הוא מסוגל עדיין להתמודד עם המשימה הזאת, ולכן עיתק את הנובלה על גתה אל הסיפור "מוות בוונציה". לנושא ספציפי זה התייחס מאן, תוך מתן דגש לנושא ההומוארוטי, במכתבו למבקר הספרות קארל מריה ובר מ-1920:
אידיאל האהבה האפלטונית.
כאשר אשנבאך רואה את טאדז'ו בפעם הראשונה, הוא מאמין כי הילד מייצג יופי שמימי ומושלם, ועל כן הוא מיד מייחס אותו לאידיאל היופי היווני. אשנבאך משתמש בדימויים חזותיים של יוון העתיקה כדי להדגים את היופי המתגלם בטאדז'ו, כדי למנוע תחושת אי-נוחות בגין הערצתו אליו.
לפי תפישתו של אשנבאך, משמעו של האידיאל האפלטוני הוא כי אהבה מינית יכולה להתקיים בצורת אהבה רוחנית - שהיא נעדרת פיזיות, ועל כן מאפשרת פרקטיקת אהבה משותפת גם בין גברים מבוגרים לנערים צעירים. ביטוי לאהבה זו נמצא בדמיונו של אשנבאך, הרואה את עצמו כאחד האמנים היווניים הגדולים המלמד את התלמיד הצעיר טאדז'ו.
עם זאת, אשנבאך נכשל במטרתו להשיג את האהבה האפלטונית שניסה ליצור לעצמו, בעיקר משום שמעולם לא ניסה ליצור קשר מילולי עם טאדז'ו, בעוד דיבור משותף מהווה אבן-דרך לאהבה אפלטונית. חסך זה הוא שגרם לאנשבאך לשקוע בתשוקתו לטאדז'ו, עד סופו הטראגי.
מוטיבים מיתולוגיים.
הנובלה בנויה על מסגרת התייחסויות למיתולוגיה היוונית, וונציה של אשנבאך מצטיירת כמאוכלסת אלים. בהקדישו עצמו לאפולו, אל התבונה והאינטלקט, מתכחש אשנבאך לכוחו של דיוניסוס, האל המייצג את האַל-תבוני ואת להט היצרים. נראה הדבר, שדיוניסוס עקב אחרי אשנבאך לוונציה בכוונה להמיט עליו חורבן: האיש אדום-השיער שאשנבאך נתקל בו שוב ושוב במסווה של דמויות שונות, אינו יכול להיות אלא סילנוס - תלמידו המיתולוגי הראשון במעלה של דיוניסוס. אך תפקידו של סילנוס מוטל בספק, משום שאינו מגלה שום דמיון פיזי לדמויות המשניות בספר.
באופרה "מוות בוונציה" של בנג'מין בריטן הדמויות הללו (הנוסע, שייט הגונדולה, השחקן הראשי וקולו של דיוניסוס) מבוצעות כולן על ידי אותו זמר בריטון, שמשחק גם בתפקיד מנהל המלון, הבנקאי והזקן בוואפורטו. השימוש על דרך המשל באלים קלאסיים במצבים עכשוויים היה מקובל בתקופה שמאן כתב את "מוות בוונציה". באנגליה, באותו זמן כמעט, עבד א. מ. פורסטר על קובץ סיפורים קצרים שכולם מבוססים על אותו עיקרון. את רעיון הניגוד בין האפולוני לבין הדיוניסי העלה לראשונה פרידריך ניטשה בספרו "הולדת הטרגדיה", וגם הוא היה מוטיב פופולרי בשעתו.
קיימות כמה דוגמאות למוטיבים אלו, בהן:
הזיקה לעתיד הקרוב.
היצירה "מוות בוונציה" נכתבה בצעירותו של תומאס מאן, לפני מלחמת העולם הראשונה והשנייה, והיא חושפת את הקשר הסמוי והמסוכן בין האסתטיות והברבריות, זיקה שעשויה להביא את התרבות למצבים קיצוניים. אותה סגידה ליופי שאשנבאך מקדיש לה את חייו מדי יום ביומו, אשר התגלגלה לאחר שמלאו לו חמישים בפרץ תשוקה הומוארוטית, הביאה אותו לסימאון מפני אסון הטבע המתרחש, ולמותו שלו.
יש הרואים ביצירה זו, בניתוח ממרחק השנים, סוג של חזון או נבואה לזיקה שהתגלתה לימים כמאפיין מובהק של הפאשיזם והנאציזם בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, ושל תרבות המערב בעשרות השנים האחרונות, בה הונהגה סגידה ליופי הגופני תוך אובדן מוחלט של ערכים אחרים.
קשר ליצירות נוספות.
ביצירותיו השונות של מאן אשר סובבות ברובן המכריע סביב נפשו המורכבת של האמן, ישנם קווי דמיון רבים בין הדמויות. גם בדמותו של אשנבאך ישנם קווי דמיון בינו לבין גיבורי יצירות נוספות של מאן. כך למשל, בנובלה המוקדמת של מאן "טוניו קרגר" (1903), בה הקונפליקט המובנה בגיבור טוניו קרגר, מתבטא במתח בין שני סוגים של הוויה אנושית - הוויית ה"אמן", המייצגת את האסתטיציזם המיוסר והמנותק מן החיים, והיפוכה, הוויית ה"בורגני", איש המעשה החווה את סביבתו באופן בלתי אמצעי והחי את החיים כפשוטם. את הקונפליקט הזה ואת שלל נגזרותיו ניתן למצוא גם בדמותו של אשנבאך. טוניו קרגר עובר מ"דרום" (גרמניה) ל"צפון" (סקנדינביה), ואילו אשנבאך נע מ"צפון" (גרמניה) ל"דרום" (איטליה), כשהצפון מייצג את הרציונלי והדרום את היפוכו. טוניו קרגר בוחר בחיים הבריאים בסקנדינביה, לעומת אשנבאך הבוחר במוות בעת שהותו בוונציה. מכאן גם ההסבר לבחירתו של מאן לקרוא לנובלה דווקא בשם "מוות בוונציה".
דמותו של אשנבאך מקושרת למספר גיבורים נוספים. ב"בית בודנברוק" נפרשת דמותו של האנו בודנברוק, בנו של סוחר בורגני אשר מיוסר בשאלות הקיום והיופי המוזיקלי עד מותו בדמי ימיו, בדומה לאשנבאך, שגם הוא היה בן ל"קצינים, שופטים, פקידי רשות, אנשים שכל חייהם המהוגנים, הצנועים, הדלים, עברו עליהם בשירות המלך והמדינה", ומוצא את מותו כשהוא מתייסר באותן השאלות שהטרידו את האנו. נקודת דמיון נוספת בין שתי הדמויות הללו היא בהבדלים החריפים הקיימים בחיי שתיהן, בין הבורגנים ישרי הדרך והמעשיים מצד האב, לבין האם שהייתה אמנית ובת לאב אמן בוהמייני.
ב"דוקטור פאוסטוס" נפרשת דמות של אדריאן לוורקין, מלחין מחונן, גם הוא בן למשפחה בורגנית, אשר מוכר את נשמתו לשטן ונסחף אחר המוזיקה האירציונלית עד מותו הטראגי.
תרגומים לעברית.
על תרגומה המיוחד של הנובלה, שדרש ביטויים התואמים את הלכי הנפש שהציג תומאס מאן בדמותו של אשנבאך, כתבה המתרגמת:
מספר ירוק
בסלנג עברי, מספר ירוק הוא רישיון להפעלת מונית בישראל.
בימי המנדט הבריטי הונהג בארץ שימוש במספרי רישוי של מכוניות בעלי רקע בצבעים שונים: אדום, לבן, כחול. הרקע הירוק של מספר הרישוי העיד על המכונית שהיא זכאית לשמש כמונית ולכן הפך לשם נרדף לרישיון להפעלת מוניות, ביטוי זה נשאר כמטבע לשון גם לאחר שנוהג הרקע הירוק בוטל.
מיד לאחר הקמת מדינת ישראל הוקצו מספרים ירוקים ברובם לחיילים משוחררים ולנכי צה"ל. במקביל להקצאת מספרים ירוקים על ידי הממשלה התפתח שוק שחור של מסחר במספרים ירוקים והועלו הצעות להאבק במסחר זה. לטענת ארגון בעלי המוניות רוב מוכרי המספרים הירוקים היו אלו שקבלו אותם ממשרד הביטחון ומכרו אותם כמעט מיד בשוק השחור. פנחס בן שאול, המפקח על התעבורה בשנת 1987 תיאר את שיטת חלוקת המספרים הירוקים בשנות ה-50 וה-60: