ברלין הייתה חלק מפרובינציית ברנדנבורג מאז 1815. ב-1 באפריל 1881, הפכה העיר למחוז העירוני ברלין (Stadtkreis Berlin), מחוז עירוני נפרד מברנדנבורג. חוק ברלין הגדולה הועבר על ידי הפרלמנט הפרוסי ב-27 באפריל 1920, ונכנס לתוקף ב-1 באוקטובר באותה שנה. האזור שנקרא בשעתו "ברלין הגדולה" רכש שטחים מפרובינציית ברנדנבורג, והוא מורכב מהשטחים הבאים:
החוק הגדיל את שטחה של ברלין פי 13, מ-66 קמ"ר ל-883 קמ"ר והאוכלוסייה הוכפלה מכ-1.9 מיליון לכמעט 4 מיליון איש; כמעט 1.2 מיליון מתושבים חדשים אלה הגיעו משבע העיירות המקיפות בלבד.
"ברלין הגדולה" חולקה ל-20 רבעים ("Verwaltungsbezirke"):
באמעות החוק החדש, ניתן היה ליישם תכנון ערים משולב בכל ברלין הגדולה. יישום החוק היה בסיס חשוב לעלייתה של ברלין כמרכז התרבותי של אירופה בשנות ה-20.
מלבד שינויים קלים, גבול העיר המוגדר בחוק הוא אותו גבול כמו בעשור השני של המאה ה-21, אף על פי שהאופי שלו השתנה מספר פעמים במשך השנים. בתחילה היה זה גבול מוניציפלי בלבד, אך הוא הפך לקו תיחום בין אזורי הכיבוש אחרי 1945, ולחלק ממסך הברזל לאחר 1949, כשחומת ברלין לאורכו בין 1961 ו-1990. מאז איחודה מחדש של גרמניה זהו הגבול בין עיר-המדינה ברלין למדינת ברנדנבורג.
גדעון תדמור
גדעון תדמור (נולד ב-9 בינואר 1963) הוא איש עסקים ישראלי העוסק בתחום חיפושי נפט וגז והפקתם. בעשור השני של המאה ה-21 החל לעסוק גם בהפקת סרטי קולנוע.
ביוגרפיה.
גדעון תדמור נולד בתל אביב וגדל בהרצליה פיתוח. למד בתיכון גימנסיה הרצליה. אביו עקיבא כהן שינה את שם משפחתו לתדמור. סבו של תדמור רכש קרקעות בארץ ישראל. אביו ודודו ד"ר דוד כהן בנו על הקרקעות שכונות מגורים במסגרת חברת "כהן פיתוח". את שירותו הצבאי כקצין בחיל התותחנים סיים בדרגת רב-סרן.
לאחר מות אביו, תדמור השתלב בחברת כהן פיתוח ומבני תעשייה בע"מ והחל להחזיק בחלק ממניות החברה.
לתדמור תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1991 הקים יחד עם דודו, אמו חנה והגאולוג אלי רוזנברג את חברת אבנר קידוחים, שותפות לחיפוש גז ונפט. ב-1999 התגלה מאגר ים תטיס בו החזיקה אבנר 23%. במקביל לתפקידו בחברת אבנר השתלב תדמור בקבוצת דלק. בשנת 2001 מונה למנכ"ל דלק אנרגיה, וב-2007 מונה ליו"ר דלק קידוחים. בזמן כהונתו כיו"ר דלק קידוחים התגלה מאגר תמר בשנת 2009 ומאגר לוויתן בשנת 2010. הוא הוביל לחיבור בין חברת נובל אנרג'י לדלק קידוחים. במקביל שימש כמנכ"ל חברת אבנר חיפושי נפט. בשנת 2016 סיים את תפקידו בחברה והקים את חברת נאוויטס פטרוליום העוסקת בחיפושי נפט וגז בצפון אמריקה.
תדמור עמד בחזית המאבקים מצד קבוצת דלק לאורך פעילותם של ועדת ששינסקי, ועדת צמח ובמאבקים סביב מתווה הגז.
חבר בוועד המנהל של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
מפיק סרטים.
תדמור הקים את חברת Tadmor Entertainment העוסקת בהפקת סרטים. במסגרת החברה הופקו בין היתר הסרט בבימויו של יוסף סידר, והסרט ג'נקשן 48.
יצחק דלויה (המאה ה-17)
הרב יצחק דלויה (סביב ה'שצ"ה 1635 - אב ה'תע"א 1711) היה תלמיד חכם, דרשן, אב בית הדין מרקש, ראש הישיבה ורב העיר, בשלהי המאה ה-17 ובראשית המאה ה-18.
ביוגרפיה.
נולד סביב שנת ה'שצ"ה במרקש לרבי מאיר דלויה שהיה דרשן וחכם מחכמי העיר מרקש שבמרוקו. הרב יצחק נתמנה לאב בית דין מרקש ובמקביל היה ראש ישיבה. לדברי תלמידו, הרב מרדכי עטייא, הרב יצחק עמד בראשה של הישיבה החשובה במרקש של אותה התקופה, לצד שניים מתלמידיו: הרב שלמה עמאר, והרב אברהם אזולאי.
בנו הוא הרב מרדכי דלויה שהיה מדייני מרקש.
נפטר בחודש אב שנת ה'תע"א (1711).
פעילותו הרבנית.
תקנותיו.
בשו"ת "משפט וצדקה ביעקב" מובאת תשובה בעניין ריבית, בחתימת שניים מחכמי העיר מקנס: הרב משה טולידאנו והרב חביב טולידאנו, שבה הם כותבים על פעילותו הרב דלויה:
רבי יצחק תיקן תקנות נוספות, ביניהן, שאין לקדש אישה שלא במעמד עשרה אנשים בנוכחות רב מוכר. וכן, תקנה בנושא נשיאת אישה שנייה לאחר שהאישה הראשונה לא ילדה ילד במשך עשר שנים.
ראש הישיבה.
רבי יצחק לימד בישיבתו גמרא ופוסקים בשיטת 'אליבא דהלכתא'. כמו כן היה מעביר שיעורים בספר שולחן ערוך. מקצת ביאוריו השתמרו בכתבי יד.
ראש חברת הקבלה.
רבי יצחק עמד בראשות חברת לימוד הקבלה. אחד מחברי חבורתו היה רבי יחיא ויזמאן. בשנת ה'תס"ב עת נפטר רבי יחיא, שלח היעב"ץ מכתב תנחומין לרבי יצחק.
קשריו עם היעב"ץ.
בשו"ת "משפט וצדקה ביעקב" של הרב יעקב אבן צור מובא משא ומתן הלכתי עם הרב דלויה. גם בספר "לשון לימודים" לרב אבן צור ישנן שלוש אגרות שהוא שיגר לרב דלויה. אחת מהן שוגרה לאחר שהרב דלויה "נתפס למלכות בעלילת מלשינות", ובראשה הקדיש הרב אבן צור פיוט לכבודו.
כחלק מפעילותו הרבנית, היה דרשן ושליח ציבור קבוע.
זיכרון והנצחה.
קברו של הרב דלויה משמש עד היום למקום תפילה, ובמלאח מרקש בית כנסת על שמו. סופרו אגדות מופלאות על הרב יצחק דלויה. אולם ביחס לרבות מהן לא ברור אם הן עוסקות בנושא ערך זה או שיש להניח כי מדובר ברב קדום יותר, מהמאה ה-16, בעל שם זהה, למרות שאין אודותיו תיעוד ממשי.
ביישוב הר ברכה הוקם בית כנסת על שמו.
הומור אנגלי
Major Lazer
יהדות רקונסטרוקציונית
אליפות ברזיל בכדורגל 2014
אליפות ברזיל בכדורגל 2014 הייתה הפעם ה-58 בו נערכה תחרות ארצית בכדורגל בברזיל. היא אורגנה על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית. המשחקים החלו ב-19 באפריל 2014 והסתיימו ב-7 בדצמבר 2014.
בתחרות השתתפו 20 קבוצות. במקום הקבוצות שירדו לליגה הבכירה עלו פלמיירס, שאפקואנסה, רסיפה ופיגיירנסה.
המשחקים התקיימו בשיטת ליגה תוך מפגש כפול בין הקבוצות. עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תיקו.
בסוף העונה ארבע קבוצות ירדו לליגת משנה.
קרוזיירו זכתה באליפות. זו הייתה הזכייה הרביעית בתולדות המועדון והשנייה ברציפות
בסיום העונה לליגת משנה ירדו ויטוריה, באהיה, בוטפוגו וקריסיומה. במקום הקבוצות שירדו לליגה הבכירה עלו ז'וינוויל, פונטה פרטה, ואסקו דה גאמה ואוואי.
שחקנים מצטיינים.
פרד, שחקנה של פלומיננסה כבש 18 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
ריקרדו גולארט, שחקנה של קרוזיירו זכה בפרס "כדור הזהב" לכדורגלן העונה.
אברטון ריביירו, שחקנה של קרוזיירו זכה בפרס כדורגלן העונה של קונפדרציית הכדורגל הברזילאית.
דוד פרסקו
דוד פרסקו (12 באוקטובר 1853 – 25 בנובמבר 1933) היה מתרגם, עיתונאי ואיש ציבור יהודי-טורקי, מהחשובים והבולטים במדינתו במאה ה-20, והבולט בעורכי העיתון איל טיימפו.
קורות חיים.
נולד בקושטא, בן למשפחה שגורשה מספרד. בצעירותו למד בישיבה מקומית.
בגיל 17 כתב את מאמרו הראשון לעיתונות, ומיד השתלב בסצנת העיתונות המקומית. בתקופה זו החל לפרסם מאמרים ב"ג'ורנל ישראלית" ו"איל טלגראפו", ומגיל 21 החל לערוך את כתב העת "איל נסיונאל". בהמשך ייסד וערך את כתבי העת הספרותיים "איל אינסטרוקטור", "איל סול", "איל אמיגו דילה פ'אמילייה" ו"לה בוז דה אוריינטי" שקידמו התמערבות ברוח חברת כל ישראל חברים ויצאו לאור באיסנטבול.
בשנת 1882 החל לערוך את העיתון "איל טיימפו" שיצא לאור בלאדינו. בתקופת כהונתו כעורך העיתון, הפך אותו פרסקו לעיתון היהודי הנפוץ ביותר בטורקיה, תוך ששמו הפך לשם הנרדף של העיתון, והוא עצמו לדמות הבולטת ביותר בעיתונות הלאדינו.
על השפעתו בתחום עיתונות הלאדינו ניתן ללמוד מדברי פרופסור ברוך מבורך שאמר כי פרסקו "יכול ורשאי להיחשב כמייסדה האמיתי של העיתונות היהודית ההיספניולית ארוכת החיים בטורקיה".
בשנת 1925 הפסיק לשמש כעורך העיתון "איל טיימפו" לאחר שנים רבות, ועבר להתגורר בניס שבצרפת. בתקופה זו המשיך לכתוב מאמרים, הפעם לעיתון "לה בוז דה אוריינטי" שיצא לאור באיסטנבול, ושימש בו כ"עורך הכבוד".
כעיתונאי אידאולוג, לחם מעל דפי עיתונו בעד קידמה, השכלה ורפורמה בהנהגת הקהילה היהודית בטורקיה. הודות לשליטתו במספר שפות, תרגם רומנים וספרים מפורסמים מעברית ומצרפתית ללאדינו.
הלך לעולמו בביתו שבניס מתוך בדידות ועוני ב-25 בנובמבר 1933 (ו' בכסלו ה'תרצ"ד).
התנגדותו לציונות.
בניגוד למרבית אישי הציבור והעיתונאים היהודים בטורקיה, פרסקו היה קנאי בלאומיותו הטורקית, והוביל קו התנגדות לתנועה הציונית בעיתונו "איל טיימפו". את התנגדותו נימק לרוב כדאגה לשלום יהודי האימפריה העות'מאנית, בשל ההתנגדות של זו האחרונה לתנועה הציוניות.
על פי ההיסטוריון משה דוד גאון, כשביקר בנימין זאב הרצל בקושטא, לא חשש פרסקו להתנגד לביקורו, והביע זאת בפומבי. עם זאת, מקור אחר מציין כי פרסקו דווקא היה זה שסידר להרצל את הפגישה עם עבדול חמיד השני, סולטאן טורקיה.
בסוף שנת 1909 הוציא לאור בקושטא חוברת שם "Le Sionisme" בצרפתית, וריכז בה את מאמריו האנטי ציוניים, שפרסם קודם לכן ב"איל טיימפו". החוברת זכתה לתפוצה רבה באלפי עותקים, והופצה אף בין פקידי ממשלה וצירי הפרלמנט הטורקי.