גובאט שמש כבישוף הפרוטסטנטי של ירושלים במשך למעלה משלושים שנה. במשך תקופה זאת הוא פעל לביסוסה של הכנסייה הפרוטסטנטית בארץ ישראל ואף בעבר הירדן, לשם ערך מסעות להפצת האמונה הנוצרית הפרוטסטנטית.
בשונה מקודמו בתפקיד, הבישוף מיכאל שלמה אלכסנדר, פעילותו המיסיונרית של גובאט התמקדה במאמיני הכנסיות המזרחיות והקתוליות בארץ ישראל. קודמו, הבישוף אלכסנדר, שהיה יהודי מומר התמקד בהפצת הנצרות הפרוטסטנטית בקרב היהודים. גובאט לא התנגד לקבלת יהודים מומרים לכנסייה אך השתדל לקבל רק מומרים 'לשם שמיים' ולא כאלו שפנו לנצרות מסיבות חומריות וכדומה. כחלק מפועלו המיסיונרי, גובאט גם הקים בארץ ישראל בתי ספר רבים שלימדו קרוא וכתוב בקרב תושבי הארץ, נוצרים ואף מוסלמים. בין המוסדות הללו היה בית ספר תיכון לנערים על הר ציון. מוסד זה כונה על שמו - בית הספר גובאט ופעל במשך שנים ארוכות לאחר מותו. בין כתליו למדו יחדיו נוצרים, מוסלמים ואף מעט תלמידים יהודים.
גובאט נקבר בבית הקברות הצמוד למוסד החינוכי שהקים בהר ציון. בשנת 1884 יצא לאור בבזל ספר הסוקר את תולדות חייו. בספר זה נעשה שימוש ניכר בחומרים אוטוביוגרפים. הספר תורגם גם לשפה האנגלית.
סובה (אטריות)
סוֹבָּה (בקאנג'י: 蕎麦) הוא סוג אטריות יפניות דקות ואפרפרות המיוצרות מקמח כוסמת. המנות המופקות מסוג אטריות זה מוגשות חמות או קרות עם רוטב, או במרק אטריות.
מכיוון שבכוסמת אין כלל גלוטן, בצקים המיוצרים ממנו חסרים גמישות ועלולים להתפרק בזמן ההכנה. לכן אטריות סובה המיוצרות במפעל לרוב מכילות גם קמח חיטה, אך במסעדות המתמחות במאכל זה נהוג להכין את האטריות אך ורק מקמח כוסמת. ביפן, התקנים החקלאיים מחייבים שהאטריות יכילו לפחות 30% קמח כוסמת על מנת שיזכו בשם סובה וככל שכמות קמח הכוסמת גדולה יותר, כך האטריות נחשקות יותר ואיכותיות יותר. בצק האטריות נפרס על משטח, לשים ומרדדים אותו ולבסוף חותכים בעזרת סכין גדולה להכנת אטריות המכונה "סוֹבה קירי" (היראגאנה: そば切) או "אוּדוֹן קירי" (היראגאנה: うどん切). איכות האטריות נקבעת על פי כישוריו של היוצר, בייחוד בכל הנוגע לאטריות עם אחוז גבוה של קמח כוסמת.
ביפן, אטריות הסובה מוגשות במגוון אירועים. הן אטריות זולות שניתן לקנות בדוכן בתחנת הרכבת אך בו בזמן הן מוגשות במסעדות יוקרה. בשווקים ניתן לקנות אטריות מיובשות שניתן לבשל בבית, יחד עם רוטב קל להכנה. בליל השנה החדשה חוגגים ביפן פסטיבל הנקרא אוֹמיסוֹקַה (קאנג'י: 大晦日) ובו מוגשת לרוב מנת אטריות סובה המכונה "טוֹשיקוֹשי סובה" (קאנג'י: 年越し蕎麦, מילולית: אטריות מעבר שנה). נהוג שאטריות הסובה מסמלות את השלכת הקושי של השנה השעברה, מכיוון שאטריות הסובה קלות לחתיכה (ביחס לאטריות חיטה).
הגשת סובה.
סובה נאכלת בעזרת מקלות אכילה וביפן, אכילה רועשת של האטריות נחשבת למנומסת. זאת בעיקר בנוגע לאטריות חמות, כאשר פעולת השאיבה המהירה אל תוך הפה מתבצעת על מנת לקררן.
מנות סובה נפוצות.
כמו רוב האטריות היפניות, הסובה מוגשת קרה ויבשה בקיץ ובחורף חמה, עם רוטב על בסיס סויה או דאשי. תוספות נוספות ניתן להוסיף על שתי המנות והן משקפות את העונתיות שבאה לידי ביטוי באוכל היפני, כמו גם כדי ליצור איזון בין שאר מרכיבי המנה. רוב התוספות כמעט אינן מבושלות למרות הימצאותן של מספר שכן מטוגנות בשמן עמוק. את רוב המנות האלה ניתן להכין גם עם אטריות אודון העבות יותר מאטריות סובה שקוטרן הוא בסך הכול 5 מילימטרים.
מנות קרות.
אטריות סובה קרות מוגשות לרוב על מחצלת במבוק הנקראת זארו. לפעמים, מוסיפים למנה אצות נורי מיובשות ברוטב הנקרא סובה טסויו כתוספת צדדית. הטסויו מיוצר מתערובת חזקה של דאשי, רוטב סויה ממותק ומירין. בעזרת מקלות אכילה, הסועד מרים קבוצה קטנה של אטריות ומגלגל אותן לפני הכנסתן לפיו. תוספות וואסאבי, ג'ינג'ר כבוש ובצל ירוק הן תוספות נפוצות לרוטב הטסויו.
מנות חמות.
מנות סובה בגרסתן החמה מוגשות בדרך כלל כאטריות מרק בצלוחית של טסויו חם. הטסויו החם פחות סמיך מהקר ותוספותיו הנפוצות הן בצל ירוק ואבקת צ'ילי.
סובה המוגשת באירועים מיוחדים.
סובה נאכלת באופן מסורתי בערב השנה החדשה ברוב האזורים ביפן, מסורת אשר שורדת עד ליום זה. באזור טוקיו, נהוג לתת סובה לשכנים חדשים שעברו דירה אך מנהג זה אינו נפוץ כשהיה בעבר.
סוגי אטריות הסובה.
אטריות הסובה המפורסמות ביותר מגיעות מנגנו. סובה מנגנו נקראת שינאנו סובה או שינשו סובה. ני-האצ'י (שתיים-שמונה) סובה, מכילה שני חלקים קמח חיטה ושמונה קמח כוסמת.
על פי חומרים.
ני האצ'י סובה: אטריות המכילות 20% קמח חיטה ו 80% קמח כוסמת.
טווארי סובה או ג'ווארי סובה: 100% קמח כוסמת.
שימושים נוספים למילה סובה.
פירוש המילה סובה ביפנית הוא כוסמת. גרעיני כוסמת קלויים יכולים לשמש גם כתוספת לתה גרגרים הנקרא סובאצ'ה, שגם הוא ניתן להגשה קר או חם. קליפות הכוסמת או בשמם היפני סובהקאווה משמשות למילוי כריות.
המילה סובה משמשת כשם כולל לאטריות באופן כללי. ביפן, ראמן לפעמים נקרא גם צ'וקה סובה או שינה סובה (מילולית: אטריות סיניות). צ'וקה סובה מבושלות למחצה מוקפצות על ווק על מנת להכין יאקיסובה. יש לשים לב כי אטריות אלה אינן מכילות כוסמת כלל.
באוקינאווה, המילה סובה מתייחסת לסובה אוקינאית, מנה שונה לחלוטין המורכבת מקמח רגיל ולא קמח כוסמת. המנה פופולרית גם בברזיל, בעיירה קמפו גרנדה עקב השפעת המהגרים היפנים.
כנר ראשי
הכנר הראשי (גם: קונצרטמייסטר) הוא "מנהיג" התזמורת הקלאסית, משנה בתפקידו למנצח, ולמעשה הנגן המוביל את התזמורת כולה ובפרט את כלי הקשת.
הכנר הראשי אחראי על המשמעת ומילוי אחר הוראות המנצח ועל חזרות הנערכות ללא נוכחות המנצח, וזאת בנוסף לתפקידו ככנר המוביל את סקציית הכינור הראשון בתזמורת סימפונית או תזמורת כלי קשת.
על פי סידור התזמורת הנהוג, הכנר הראשון יושב ליד המנצח, משמאלו, בצד הקרוב לקהל.
בין תפקידיו:
במהלך החזרות, הכנר הראשי מכתיב את כיווני הקשתות לכל נגני כלי המיתר, נותן הערות קלות, ודואג לסדר ואחדות בין הנגנים. הוא מנהל את החזרות בהיעדרו של המנצח.
בתחילת הקונצרט, נהוג שכל כלי המיתר מכוונים את הכלים על פי הכיוון של הכנר הראשי, לאחר שהתאים את כיוונו לאבובן הראשון. בנוסף, כאשר נכנס המנצח או הסולן לבמה התזמורת קמה על פי סימן של הכנר הראשי, ומקובל שהמנצח או הסולן לוחצים את ידו של הכנר הראשי (בתזמורות ובמדינות מסוימות, מקובל גם שהכנר הראשי עומד על מנת לתת הנחיה לאבובן הראשון לתת את הצליל לה או שהוא נכנס לאחר התזמורת, בנפרד, וקד קידה בשמה).
במהלך הנגינה, הכנר הראשי מוביל את התזמורת על ידי מחוות קלות בגופו.
לעיתים, ביצירות סימפוניות, ישנו תפקיד לכינור סולו. במקרים כאלו, כאשר לא מדובר בתפקיד לכנר סולן אלא בקטעים קצרים יחסית בתוך היצירה, הכנר הראשי ינגן את התפקיד (על כל פנים, דברים אלו נכונים לכל ראש סקציה, לאו דווקא לכנר הראשון).
גם בהרכבים קאמריים, כגון רביעיית מיתרים, נהוג שהכנר הראשון מוביל את ההרכב. גם במקרה זה, הדבר בא לידי ביטוי כמו בתזמורת, בהנהגת ההרכב, שמירת האחדות בין הנגנים, כיוון הכלים והובלת ההרכב בזמן הנגינה. בהשאלה תפקיד זה ממולא על ידי נגן הקלרינט בתזמורות כלי נשיפה.
קימל (פירושונים)
מיכאל שלמה אלכסנדר
מיכאל שלמה אלכסנדר (1 במאי 1799 - 23 בנובמבר 1845) היה יהודי מומר אשר שמש כבישוף האנגליקני הראשון של ירושלים.
ביוגרפיה.
מיכאל שלמה אלכסנדר נולד בפוזנן שבגרמניה למשפחה יהודית מאנגליה. אביו היה רב. בשנת 1820 היגר לאנגליה והתפרנס מהוראת מקצועות היהדות במשפחה יהודית. בשנת 1823 התמנה לחזן ושוחט בעיר נוריץ', שם התוודע לנצרות ונוצר קשר בינו לבין ארגון מיסיונרי. בשנת 1825 המיר את דתו לנצרות. לאחר המרת דתו עבר ללמד עברית בעיר דבלין. בשנת 1827 מילא שליחות מיסיונרית בדנציג שבפרוסיה.
בין השנים 1831–1841 היה פרופסור בקינגס קולג' שבלונדון וסייע ברענון התרגום העברי לברית החדשה. בחודש אוגוסט בשנת 1840 חתם אלכסנדר, ביחד עם עוד כמה מומרים, על מכתב מחאה כנגד עלילת הדם בדמשק. בדצמבר 1841 הוא הוסמך כבישוף ויצא למסע לירושלים על-מנת לייסד שם בישופות פרוטסטנטית.
בירושלים פעל להפצת הנצרות בקרב היהודים ולהקמת מוסדות אנגליקנים בארץ ישראל. הוא רכש בית לכנסייה, הקים בית ספר למלאכה עבור יהודים, הקים גרעין של שירותי רפואה עבור יהודי ירושלים ועוד. פעילותו המסיונרית של אלכסנדר לא מצאה חן בעיני גורמים מסוימים במשרד החוץ הבריטי. הקונסול הבריטי בירושלים באותה העת, ויליאם טנר יאנג, התנגד לפעילויותיו המיסיונריות של אלכסנדר וניסה להצר את צעדיו.
בואו לארץ ישראל דרבן את הכנסייה הקתולית והכנסייה היוונית-אורתודוקסיות להגביר את פעילותן בארץ ישראל כמשקל נגד לפועלם האפשרי של הפרוטסטנטים בקרב הנוצרים בארץ ישראל. בשנים שלאחר בואו של סמואל גובאט לירושלים, בשנות הארבעים של המאה התשע עשרה, הוקמו הנציגויות של הכנסייה הקתולית (לטינים ויוונים קתולים) והכנסייה של היוונים אורתודוקסים בירושלים.
בשנת 1845 נפטר הבישוף אלכסנדר במצרים, שם שהה בדרכו לאנגליה. הוא נקבר בבית הקברות האנגליקני על הר ציון. לאחר מותו מונה השווייצרי סמואל גובאט לבישוף הפרוטסטנטי של ירושלים.
צ'ט בייקר
צ'זני הנרי "צ'ט" בייקר ג'וניור (באנגלית: Chesney Henry "Chet" Baker Jr; 23 בדצמבר 1929 – 13 במאי 1988) היה מוזיקאי, זמר וחצוצרן ג'אז אמריקאי.
חייו.