פסק הדין של בית המשפט ה-11 התנגש עם זה של בית המשפט לערעורים ה-7 מ-2017, בה נקבע כי אפליה בעבודה על רקע נטייה מינית מפרה את חוק זכויות האזרח. בית המשפט לערעורים ה-2 נשען על קביעה זו כשפסק בעד זארדה בשנת 2018 באחד התיקים שאוחדו בבית המשפט העליון עם זה של בוסטוק. כך נוצר פיצול בין בית המשפט ה-11 לבין בית המשפט ה-7 ובית המשפט ה-2. תיקים אלו ותיק דומה בו בית המשפט לערעורים ה-6 קבע כי חוק זכויות האזרח מכסה גם אפליה נגד טרנסג'נדרים, הובאו לבית המשפט העליון ב-2019.
בית משפט העליון.
לתיק המשולב הוגשו מספר חוות דעת של ידידי בית המשפט. שלושים ושש חוות דעת הוגשו לתמיכה בבוסטוק וזרדה, כולל אחת עליה חתמו למעלה מ-200 תאגידים גדולים כמו אמזון, חברת וולט דיסני וחברת קוקה-קולה. עשרים וחמש דעות מנוגדות הוגשו לתמיכה במחוז קלייטון ובאלטיטוד אקספרס, ביניהם זו של מחלקת המשפטים של ארצות הברית שטענה כי נטייה מינית לא מכוסה בחוק הקיים, וכי למחוקקים ולמעסיקים שמורה הזכות להרחיב עליו ולהוסיף הגנות נוספות.
טיעונים בעל-פה בתיקים המאוחדים נשמעו ב־8 באוקטובר 2019, לצד אר. ג'י. את ג'י. אר. האריס בתי לוויות נגד נציבות שוויון ההזדמנויות בתעסוקה, תיק דומה שעסק באפליה על בסיס זהות מגדרית. הטענות הסטטוטוריות התרכזו באיסור על אפליה "בגלל מין" בחוק זכויות האזרח.
ההחלטה.
דעת הרוב.
השופט ניל גורסץ' מסר את דעת הרוב ב-15 ביוני 2020. ברוב של שישה כנגד שלושה, קבע בית המשפט כי כותרת 7 לחוק זכויות האזרח משנת 1964 מכסה אפליה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית, ולפיכך זו אפליה אסורה. גורסץ' כתב:
דעת המיעוט.
השופט סמואל אליטו כתב את דעת המיעוט הראשית, ואליו הצטרף השופט קלרנס תומאס. בהתנגדותו, טען אליטו כי בזמן ניסוחו של חוק זכויות האזרח בשנת 1964 המושגים של נטייה מינית וטרנסג'נדר לא היו ידועים ולכן שפת החוק לא רומזת על כיסוי היבטים אלו. הוא כתב: "רבים ימחאו כפיים להחלטה של היום מכיוון שהם מסכימים [איתה]. אולם השאלה בתיקים אלו אינה האם יש לאסור על אפליה בגלל נטייה מינית או זהות מגדרית. השאלה היא האם הקונגרס עשה זאת ב-1964. אין עוררין על כך שהוא לא." אליטו היה ביקורתי כלפי החלטת הרוב:
השופט ברט קוואנו כתב דעת מיעוט נפרדת וטען כי בית המשפט לא יכול להוסיף נטייה מינית או זהות מגדרית לחוק זכויות האזרח מתוקף הפרדת הרשויות, והשאיר אחריות זו לקונגרס. הוא סיכם:
תגובות.
פסיקת בית המשפט העליון נתפסה כניצחון מרכזי עבור זכויות להט"בים. שרה קייט אליס, מנכ"לית GLAAD, אמרה: "ההחלטה ההיסטורית של בית המשפט העליון מאשרת את מה שלא היה צריך אפילו לעמוד לוויכוח: אמריקאים להט"בים צריכים להיות מסוגלים לעבוד ללא חשש לאבד את עבודתם בגלל מי שהם". אלפונסו דייוויד, נשיא הקמפיין לזכויות אדם, קבע:
כמה שמרנים נוצרים, ביניהם התאולוג ראסל ד. מור והמיסיונר פרנקלין גרהאם, הביעו חשש כי ההחלטה תשפיע על חופש דת במדינה, אולם דעתו של גורסץ' אמרה כי ההיקף שבו החלטה זו מצטלבת עם תקדים עבר לחופש דת עשוי להיות הנושא של תיקים עתידיים בבית המשפט. הארכיבישוף ז'וזה הורסיו גומז, נשיא ועידת הבישופים הקתולים בארצות הברית (שהיה ידיד בית משפט נגד בוסטוק), כינה את הפסיקה "עוול" ואמר שהוא "מודאג עמוקות מכך שבית המשפט העליון הגדיר בפועל מחדש המשמעות החוקית של "מין" בחוק זכויות האזרח של מדינתנו."
ג'רלד בוסטוק, התובע היחיד שהיה עדיין בחיים בעת הקראת פסק הדין מבין השלושה, הצהיר כי הוא "גאה לקחת חלק בתהליך שהביא אותנו לרגע ההיסטורי הזה".
תגובה פוליטית.
פוליטיקאים רבים ברחבי הקשת הפוליטית שיבחו את הפסיקה. יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי אמרה כי פסק הדין "מאבטח הגנות קריטיות עבור אמריקאים להט"בים ברחבי הארץ". הסנאטור הרפובליקני רוב פורטמן מאוהיו הצהיר כי פסק הדין הוא "ביג דיל" והדגיש כי אין לפטר אנשים רק בגלל נטייתם המינית. עם זאת, חלק מהפוליטיקאים היו ביקורתיים על הפסיקה, כמו הסנטור ג'וש האולי ממיזורי, שטען כי פסק הדין הוא "קביעת מדיניות". הנשיא דונלד טראמפ לא שיבח ולא מתח ביקורת על פסק הדין, וקבע בתגובה להחלטה כי "יש אנשים שהופתעו", אך אמר כי בית המשפט "פסק ואנחנו חיים עם החלטתם". הוא כינה את ההחלטה "מאוד עוצמתית". כמה ימים לאחר מכן, רמז טראמפ על פסיקה זו ופסיקה נוספת שהן "נוראיות וטעונות פוליטית".
ז'אן דיוט וברונו לנואר
ז'אן דיוט וברונו לנואר היו 2 גברים צרפתים שנעצרו והואשמו בעבירת מעשה סדום בפריז ב-1750, והם היו האחרונים שהוצאו להורג בצרפת בגלל מעשה סדום. ב-2014, הוקמה לוחית זיכרון בפריז במקום מעצרם.
היסטוריה.
בשעות הלילה המאוחרות, ב-4 בינואר 1750, תפס שומר העיר שני גברים שעשו יחסי מין ברחוב מונטורגויל . שני הגברים היו ז'אן דיוט, בן 40, שעבד במעדנייה בסמוך לרחוב מונטורגויל, וברונו לנואר, בן 23, סנדלר. השומר עצר אותם וכלא אותם. מכתב האישום נמסר כי הם התנהגו . לאחר מספר ימים, הסביר לנואר כי דיוט ניגש אליו והציע יחסי מין, שהוא מסכים, אך הם נקטעו על ידי שומר העיר. אחד משופטי בית המשפט השלום תיאר את ההאשמות נגדם .
משפטם החל ב-11 באפריל 1750. הם נידונו למוות ב-27 במאי. הם נלקחו לכיכר העירייה של פריז, המקום הרגיל להוצאות להורג, ב-6 ביולי 1750. פשעם של 2 הגברים לא הוכרז בפני הקהל שנאסף בכיכר. ב-5 אחר הצהריים הם נחנקו ונשרפו למוות. המשפטן אדמונד בארבייר ציין ביומנו כי העיכוב בביצוע גזר הדין גרם לו לחשוב שהעונש הוחלף. לדעתו היה עדיף לא להפנות את תשומת הלב להתנהגות זו בעונשים פומביים .
הם היו האנשים האחרונים שנודעו שנגזרו עליהם עונש מוות בצרפת בגין מעשה סדום. חומרת עונשם הייתה לא טיפוסית מהתקופה, שבה הדיכוי של ההומוסקסואליות הלך ופחת. במקרה הנדיר של הוצאה להורג של מישהו שהואשם בגין מעשה סדום, הוא הורשע בעבירות חמורות אחרות, כמו רצח או אונס. באופן אופייני יותר, מעצרים בגין מעשי סדום גרמו למספר ימי מעצר ונזיפה, אולם המקרה של דיוט ולנואר הגיע בתקופה בה הרשויות היו צריכות להשמיע הצהרה דרמטית נגד ההומוסקסואלים ומוצאם מהמעמד הנמוך הפכו אותם למועמדים מתאימים. כפי שכתב בארבייר:
צרפת סיימה את הפללת יחסי מין בין גברים ב-1791.
הכרה.
מועצת פריז , שהתקיימה ב-16 וב-17 במאי 2011, סיכמה כי פריז תשלם הומאז' לדיוט ולנואר. מחלקת התרבות בעיר החליטה להביע את רצון המועצה באמצעות לוח זיכרון, בחרה מיקום ופיתחה את הטקסט שלה.
ב-18 באוקטובר 2014, נחנכה לוחית זיכרון במדרכה של רחוב מונטורגויל בשביל לציין את אירועי 1750. הנוסח, כפי שהוסמך על ידי המחלקה לענייני תרבות בעיר, נכתב:
ראשת עיריית פריז, אן אידלגו, צייצה בטוויטר 2 תמונות לטקס הסרת הלוט עם הכיתוב .
בקיץ 2018, כאשר פריז אירחה את המשחקים הגאים, לוחית הזיכרון תויגה והושחתה פעמיים. אדם שטען לזכותו בגין אחד מהמקרים טען שהוא הומו ושהוא שונא את כל הלהט"בים. הוא היה ידוע במשטרה כי ביצע שיחות טלפון מאיימות והיה קשור להתנגדות הפוליטית לנישואים חד-מיניים.
חאבייר מיליי
חאבייר חררדו מיליי (בספרדית: Javier Gerardo Milei; נולד ב-22 באוקטובר 1970, בואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כלכלן, סופר, שדרן רדיו, נואם ופוליטיקאי ארגנטינאי המזוהה עם הליברטריאניזם ועם האסכולה האוסטרית. מיליי התפרסם בעקבות הופעותיו התדירות בטלוויזיה בהן ביקר בתקיפות את ממשלותיהם של כריסטינה פרננדס דה קירשנר, אלברטו פרננדס ובמידת מה גם מאוריסיו מאקרי.
חבר בית הנבחרים של ארגנטינה מטעם העיר בואנוס איירס מסוף שנת 2021.
ביוגרפיה.
מיליי נולד ב-22 באוקטובר 1970 בבואנוס איירס למשפחה ממוצא איטלקי. אביו היה נהג אוטובוס. מיליי מעיד כי החליט ללמוד כלכלה בגיל 11, בעקבות ההיפר-אינפלציה שגרמה מדיניותו של שר הכלכלה, חוסה אלפרדו מרטינס דה הוס . בשלהי שנות ה-80 שימש כשוער בקבוצות הנוער של צ'קריטה ג'וניורס.
מיליי מחזיק בתואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בלגרנו וכן בשני תארים שניים בכלכלה מאוניברסיטת טורקואטו די טלה . עבד ככלכלן במספר חברות פרטיות, בהן HSBC. שימש פרופסור למקרו-כלכלה, כלכלת צמיחה, מיקרו-כלכלה ומתמטיקה של הכלכלה במספר אוניברסיטאות בארגנטינה ומחוצה לה. בנוסף, למיליי תוכנית רדיו בשם Demoliendo mitos אותה הוא משדר.
בבחירות נובמבר 2021 נבחר לשמש כחבר בית הנבחרים של ארגנטינה מטעם העיר בואנוס איירס.
דעותיו.
מיליי מגדיר עצמו כמינארכיסט וכאנרכו-קפיטליסט דינמי. מיליי מצדד באסכולה האוסטרית, אולם ספג ביקורת לאחר שביצע שימוש מתודולוגי במתמטיקה, בניגוד לתפיסת האסכולה. מיליי קורא לסגירת הבנק המרכזי של ארגנטינה.
לאסלו הלר
לאסלו הלר (בהונגרית: Heller László; אוראדיה, 6 באוגוסט 1907 – בודפשט, 8 בנובמבר 1980) היה מהנדס מכונות הונגרי-יהודי, פרופסור באוניברסיטה. הוא היה חבר מהמניין של האקדמיה ההונגרית למדעים, ממציא בעל שם עולמי (בשותפות) של מערכת הקירור הלר-פורגו המפורסמת.
ביוגרפיה.
את לימודיו בבית הספר התיכון סיים בבודפשט, ואז בשנת 1931 קיבל תואר בהנדסת מכונות במכון הטכנולוגי של ציריך. (Eidgenössische Technische Hochschule Zürich) לאחר מכן התמחה במשך שנתיים באחד השטחים של מדעי החוזק כחוקר באחת הקתדרות באוניברסיטה.