ב-5 במאי 1895, הכריז המדינאי היפני איטו הירובומי אשר היה מעורב בהסכם שימונוסקי (והיה לראש ממשלת יפן מאוחר יותר באותה שנה) על נסיגת יפן מחצי האי ליאודונג, זאת בתמורה לפיצוי כספי מסין.
דעת הקהל ביפן זעמה על הממשלה, אשר הואשמה בכישלון לשימור ההישג. היפנים הבינו כי רוסיה, בעלת הצי הקבוע והאינטרסים באזור, היא העומדת מאחורי ההתערבות, וכי לצרפת ולגרמניה אין אינטרסים ברורים להתערבות, כפי שיש לרוסיה.
כנגד רוסיה עלו כעת קריאות נקם בקרב הציבור היפני. מול הממשלה התפתחה ביקורת פנימית, בייחוד על מדיניות-החוץ, הרפה מדי לטענתם של המבקרים. בין המבקרים ניתן היה למצוא עיתונאים, אנשי אקדמיה ופוליטיקאים וכן נעשה לצרכים אלה שימוש בתקשורת. קמו ביפן מספר ארגונים וקבוצות לאומניות, שהשמיעו את קולן למען פתרון מיידי, שעיקרו ביטול תוצאות ההתערבות המשולשת, קראו למלחמה עם רוסיה ואף להתפשטות יפנית אימפריאליסטית בכל אזור מזרח אסיה. הארגון הבולט בהם היה הארגון הימני הקיצוני קוקוריוקאי (או: אגודת הנהר אמור).
ההתערבות המשולשת והשלכותיה נחשבים לסיבה משמעותית וישירה לפרוץ מלחמת רוסיה–יפן בשנת 1904.
עוקץ ניגרי
משתיק
תאודוסיופוליס
הרשימה השחורה (הוליווד)
ארזן אל-רום
פנרים
פֿנרים או יוונים פֿנרים (ביוונית: Φαναριώτες (פֿאנאריוטס), ברומנית: Fanarioţi, בסרבית: Фанариоти, Fanarioti) היו בני משפחות יווניות חשובות שהתגוררו בפֿנר (Fener, Φανάρι של ימינו), הרובע היווני העיקרי של קונסטנטינופול (איסטנבול), מקום מושבו של הפטריארך האקומני.
הפֿנרים שלטו במנהל של הפטריארכט, ולעיתים תכופות התערבו בבחירת הכמרים הבכירים ובכלל זה בבחירת הפטריארך האקומני עצמו, שהיה "ראשון בין שווים" בין בישופי הכנסייה האורתודוקסית המזרחית. אחדים מבני משפחות אלה, שקנו להן עושר והשפעה רבים, מילאו במאה ה-17 תפקידים אדמיניסטרטיביים ופוליטיים רמי-דרג באימפריה העות'מאנית. מ-1699 עד 1821 שרתו פנרים כדרגומנים בשירות הממשל העות'מאני ("השער הנשגב") ושגרירים זרים. יחד עם ראשי הכנסייה והנכבדים המקומיים מן הפרובינציות ייצגו פנרים את המעמד היווני השליט בתקופת השלטון העות'מאני ביוון עד ראשיתה של מלחמת העצמאות. פנרים מילאו תפקיד מכריע במהלך המלחמה הזאת והשפיעו על החלטות האספה הלאומית, הגוף הייצוגי של המהפכנים היוונים, שהתכנס שש פעמים בין השנים 1821 ו-1829.
בין השנים 1711 ל-1821 מונו פנרים אחדים לגוספודרים או "דוֹמְנים" (Domni) - שליטים - של נסיכויות הדנובה (נסיכות מולדובה וולאכיה), בדרך כלל לאחר שקודמו ממשרות דרגטורי; תקופה זו נקראת בהיסטוריה הרומנית בשם "התקופה הפנרית".
גם בהיסטוריה של סרביה תחת השלטון העות'מאני הישיר קיימת תקופה הנקראת כך. אחרי ביטול הפטריארכיה הסרבית של פץ' בשנת 1766 מונו בארץ זאת בישופים יוונים, שנקראו אף הם "פנרים", והם היו רחוקים מעולמם הרוחני של צאן מרעיתם המקומי.
לא תישא
סמל גינאה
סמל גינאה הנוכחי אושר בשנת 1984.
הוא מתאר יונה המחזיקה ענף של זית.
בחלק התחתון - סרט עם המילים "עבודה", "צדק", "אחווה".
סמל זימבבואה
סמל זימבבואה אומץ ב-21 בספטמבר 1981.
תיאור.
הסמל מתאר שני קודואים (סוג של אנטילופה) העומדים על ערימת אדמה עם גבעולי חיטה, ערמות כותנה וראש תירס. על הרגליים נמצא גם סרט עם המילים ""איחוד", "חרות", "עבודה".
המגן עצמו בצבע ירוק עם מספר גלים בצבע לבן-כחול למעלה וייצוג זימבבואה הגדולה.
מאחורי המגן-מכוש ורובה AK-47 קשורים בסרטים ממשי ירוק וצהוב.
בפסגה - כוכב אדום וציפור גדולה.
עבדל חכים עמר
סמל זמביה
סמל זמביה אומץ ב-24 באוקטובר 1964 עם הכרזת העצמאות. למעשה הוא מהווה את סמלה של המושבה צפון רודזיה משנת 1927 עם שינויים קטנים בהתייחס לסמל של פדרציה של רודזיה ונייסלנד שהתקיימה בשנים 1954–1963.
הסמל כולל גם ציורים של משאבי הטבע, מינרלים, מכרות, חקלאות וחיי הטבע.
המגן נתמך על ידי שני אנשים (גבר ואישה) המייצגים את האומה.
מילים בסרט - "זמביה אחת, אומה אחת" מתייחס לשבטים שוחרי שלום ומאוחדים.
מחלף התקווה
גאורגה ארג'שאנו
גאורגה ארג'שאנו (ברומנית: Gheorghe Argeşanu; 28 בפברואר 1884 – 26/27 בנובמבר 1940) איש צבא בדרגת גנרל ומדינאי רומני אשר שירת כראש ממשלת רומניה, כשבוע ב-1939 21 בספטמבר - 28 בספטמבר.
חייו.
ארג'שאנו נולד בדרום רומניה. במסגרת שרותו הצבאי, במלחמת העולם הראשונה קודם לעמדות מפתח בצבא הרומני.
בשנת 1938 שימש כשר ההגנה בממשלתו השנייה של מירון קריסטאה.
לאחר רציחתו של ארמנד קלינסקו בידי אנשי התנועה הלגיונרית, התמנה ארג'שאנו על ידי קרול השני, מלך רומניה לראש ממשלה זמני.
אחד מצעדיו הראשונים היה הצגת גופתו של קלינסקו, בפומבי, תפיסתם האקראית של שלושה מחברי התנועה הלגיונרית בכל מחוז ברומניה והוצאתם להורג ללא משפט.
ארג'שאנו הוחלף בסוף ספטמבר 1939 על ידי קונסטנטין ארג'נטויאנו, והתמנה כמפקד הקורפוס השני של צבא רומניה, עד לפרישתו מהצבא ב-1940.
ביוני 1940 קודם לדרגת גנרל ובספטמבר הוצא מן השירות עם קצינים אחרים שנחשדו בנאמנות למלך קרול.
לאחר הקמתה של המדינה הלאומית-לגיונרית על ידי התנועה הלגיונרית בספטמבר 1940, נעצר גאורגה ארג'שאנו על חלקו בהוצאות להורג של חברי התנועה הלגיונרית. הוא נכלא בכלא ז'ילבה, ועוד באותו היום הוצא להורג (ללא משפט) בטבח ז'ילבה, יחד עם עוד 65 אסירים פוליטיים נוספים.
פיטר וסטרגור
פיטר טלבוט וסטרגור (באנגלית: Peter Talbot Westergaard; 28 במאי 1931 - 27 ביוני 2019) היה מלחין אמריקאי וחוקר של תורת המוזיקה.
ביוגרפיה.
וסטרגור נולד באורבנה, אילינוי. הוא למד לתואר ראשון באוניברסיטת הרווארד וסיים את לימודיו שם ב-1953. ב-1956 קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטת פרינסטון. בין מוריו היו רוג'ר סשנס, וולטר פיסטון, דריוס מיו, אדוארד קון, מילטון בביט ווולפגנג פורטנר בפרייבורג, גרמניה.
וסטרגור לימד באוניברסיטת קולומביה, קולג' אמהרסט ואוניברסיטת פרינסטון עד לפרישתו בשנת 2001. גם לאחר מכן המשיך בפעילותו כמלחין, בעיקר של אופרה ומוזיקה קאמרית.
נפטר ב-27 ביוני 2019.
ג'מאל גירסל
ג'מאל גירסל (טורקית Cemal Gürsel)
(13 באוקטובר 1895 - 14 בספטמבר 1966) היה איש צבא ומפקד צבא היבשה של טורקיה, שר הביטחון, ראש המדינה, ראש ממשלת טורקיה, ונשיאה הרביעי.
כאיש צבא.
גירסל נולד בארזורום לקצין צבא עות'מאני והתחנך באקדמיה הצבאית באיסטנבול. הוא היה דמות פופולרית כבר בגיל צעיר וזכה בשל כך לתואר ג'מאל אע'א . במלחמת העולם הראשונה השתתף תחילה בקרב גליפולי ב-1915, ולאחר מכן הוצב בגזרות ארץ ישראל ו-סוריה ונפל ב-19 בספטמבר 1918 בשבי הבריטי. הוא נותר בשבי במצרים עד 6 באוקטובר 1920 וכששוחרר שב לטורקיה והצטרף ל. גירסל נטל חלק בועידת ארזורום ולאחר מכן נלחם במלחמת יוון–טורקיה עד סופה. על שירותו במלחמה העניקה לו האספה הלאומית הגדולה של טורקיה את מדליית העצמאות (İstiklal Madalyası).
הוא המשיך בשירותו בצבא הטורקי והיה למפקד צבא היבשה ב-1958, תפקיד הנחשב באופן מסורתי לקרש הקפיצה לתפקיד ראש המטות המשולבים של טורקיה. עם זאת, ב-3 במאי 1960, כאשר ריח ההפיכה הצבאית הראשונה בטורקיה עמד באוויר, פנה גירסל לשר הביטחון של טורקיה במזכר ובו הביע את תמיכתו בראש ממשלת טורקיה אדנאן מנדרס. בעקבות מזכר זה הוא אולץ לפרוש משירותו הצבאי לאחר 45 שנים ובמכתב הפרידה ששלח לפקודיו חזר והביע את דעתו כי אל לו לצבא להתערב בפוליטיקה ("Ne pahasına olursa olsun politikadan katieyyen uzak kalınız" - "יהא המחיר אשר יהא, שימרו מרחק מהפוליטיקה").
המינוי לתפקיד ראש המדינה.
ההפיכה הצבאית אכן התחוללה כשלושה שבועות לאחר מכן, ב-27 במאי 1960, בידי קבוצת קצינים זוטרים למדי שהבכירים שבהם היו בדרגה המקבילה לאלוף-משנה. קצינים אלה בחרו בגירסל לעמוד בראש השלטון הצבאי במדינה בשל הפופולריות הרבה ממנה נהנה בקרב שורות הצבא והעם כאחד. שעות ספורות לאחר ההפיכה, הביא קצין בדרגת סרן את גירסל בטיסה מאיזמיר לאנקרה ולמחרת הוא מונה לראש המדינה, ראש הממשלה, שר הביטחון וראש המטות המשולבים של טורקיה. באופן אירוני היה גירסל למנהיג השלטון הצבאי שקם בעקבות הפיכה בה לא לקח חלק ואף התנגד לה.
כראש המדינה.
כבר בתחילת תפקידו הוביל גירסל קו מתון ופייסני שמטרתו להשיב את השלטון לידי העם בהקדם. הוא שחרר עצורים ועיתונאים והתיר מחדש את הפצתם של 14 עיתונים שפעולתם נאסרה. הוא הטיל על עשרה משפטנים בכירים מקרב אנשי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת איסטנבול והפקולטה למדעי המדינה באוניברסיטת אנקרה את מלאכת כתיבתה של חוקת טורקיה החדשה. בנוסף, הוא מינה את גנרל רגפ גימישפלא לראש המטות המשולבים של טורקיה ועם פרישתו של האחרון מהתפקיד חודשיים לאחר מכן, ביקש ממנו גירסל להקים את מפלגת הצדק אשר תמלא את החלל שהותירה אחריה המפלגה הדמוקרטית - מפלגת השלטון הקודמת שפוזרה ופעולתה נאסרה.
גירסל היה לדמות הפופולרית ביותר במדינה אך הוא לא היה כל יכול. בקשתו להקל בגזר דינו של ראש הממשלה הקודם אדנאן מנדרס ולא להוציאו להורג, נדחתה בידי החונטה השלטת וגזר הדין הוצא לפועל בחופזה כדי למנוע מגירסל להפעיל את השפעתו. הוא תמך בסיום המשטר הצבאי במדינה, דבר שגרם למחלוקת בינו לבין קציני החונטה. קצין צבא ניסה להתנקש בחייו ואף פצע אותו אך הוא מחל לו, וגירסל הצליח לסכל תוכניות להפיכות צבאיות נוספות.