"הכנף" (בגרמנית: Der Flügel) היה פלג קיצוני במפלגה, אשר מנה כשבעת אלפים חברים אשר היוו כחמישית מחברי המפלגה. הוא זכה לפופולריות בעיקר במזרח גרמניה, והונהג על ידי הפוליטיקאי ביורן הוקה, ואנדראס קלביץ. הפלג סווג על ידי הרשויות הפדרליות בינואר 2019 כחשוד בקיצוניות ימנית, ובמרץ 2020 הוחמר הסטטוס למיזם העלול להוות איום על הדמוקרטיה, והפלג הושם במעקב. כתוצאה מכך דרשו מנהיגי המפלגה את פירוק הפלג ועקב כך הפלג פורק מהמפלגה, אך חבריו ומנהיגיו ממשיכים לתפוס חלק דומיננטי בחלק מהמפלגה במזרח גרמניה. אנדראס קאלביץ נזרק מהמפלגה לאחר שנודע שהיו לו קשרים לגורמים בימין הקיצוני. ניסיונות להעיף גם את ביורן הוקה מהמפלגה לא צלחו.
יחסי המפלגה עם יהדות גרמניה וישראל.
הAfD מכחישה כל קשר לאידיולוגיה נציונל-סוציאליסטית, ובמצע המפלגה לא ניתן למצוא אינדיקציה לקשר כזה, למרות זאת ישנם אנשים המאשימים את המפלגה כבעלת קשר שכזה. חלק מחברי המפלגה ניפקו אמירות מעוררי מחלוקת ביחס למלחמת העולם השנייה, כמו הצורך להכיר בהישגים הצבאיים של הורמאכט ושל גרמניה הנאצית או כינוי אנדרטת השואה בברלין כ"אנדרטת הבושה". אך ככלל, אנשים בעלי דעות נציונל-סוציאליסטיות לא מתקבלים למפלגה, ואם הדבר מתגלה בשלב מאוחר יותר הם מורחקים מהמפלגה לצמיתות. לדוגמה חבר מפלגה לשעבר וולפגנג גדאון נחשד באנטישמיות ונזרק עקב כך מהמפלגה.
ב-6 באוקטובר 2018 הוקם התא היהודי של המפלגה "JAfD". הקהילה היהודית והתאחדות הסטודנטים היהודים בגרמניה הפגינו נגד המהלך.
ה-AfD היא המפלגה היחידה בגרמניה אשר תומכת בהעברת השגרירות הגרמנית מתל אביב לירושלים, ואשר דורשת מממשלת גרמניה להכיר בירושלים כבירתה הרשמית של מדינת ישראל. במאי 2021 הביעה המפלגה תמיכה מלאה בפעולות ישראל נגד חמאס במבצע שומר החומות. כמו כן פעלה המפלגה לאיסור ארגון החזבאללה בגרמניה, ופועלת נגד ה-BDS.
במאי 2020 נודע כי בנו של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, יאיר נתניהו תומך באופן נלהב במדיניות "אלטרנטיבה לגרמניה", והמפלגה אף הדפיסה עלון עם תמונות של יאיר נתניהו וציטוט של תמיכתו במפלגה. בנוסף זכתה המפלגה בתמיכה פומבית מהשר לשעבר רפי איתן.
בספטמבר 2021, כשבועיים לפני הבחירות לבונדסטאג, יצאו מעל 60 ארגונים ומוסדות יהודיים בגרמניה, ובראשם המועצה המרכזית של יהודי גרמניה, בקריאה ליהודי גרמניה שלא להצביע ל"אלטרנטיבה לגרמניה". התא היהודי ב"אלטרנטיבה לגרמניה" הגיב מצדו על קריאה זו בביקורת חדה, יו"ר התא טען שהקריאה היא צבועה, ורמז על העובדה שמרבית הארגונים שחתמו על המסמך מקבלים מימון מממשלת גרמניה, לעומת ארגונים שמרניים שלא מקבלים ממנה מימון והחליטו שלא לחתום על הקריאה.
הערות שוליים.
בראון בס
מוסקט דגם יבשה (באנגלית: Land Pattern Musket) בכינויו הנפוץ בראון בס (Brown Bess) היה מוסקט חלק קדח בעל טעינת לוע, אשר פותח על ידי הצבא הבריטי ושירת את כוחות האימפריה הבריטית, צבא ארצות הברית, צבא שוודיה, צבא מקסיקו ומדינות נוספות בין שנת 1722 לאמצע המאה ה-19.
הבראון בס היה מזוהה במיוחד עם כוחות האימפריה הבריטית ("המעילים אדומים") במהלך המאה ה-18 וה-19 והוא אחד המוסקטים המוכרים והנפוצים של העת החדשה. בצבא הבריטי שימש המוסקט בעיקר את כוחות הרגלים והפרשים (לרוב בדגם קרבין) בין 1722 עד ל-1838 והם הוצאו בהדרגה משירות לטובת רובים מדויקים יותר כגון הסניידר-אנפילד והמרטיני-הנרי. כוחות צבאיים שונים סביב העולם המשיכו להשתמש בבראון בס עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-19.
מוסקט הבראון בס מוכר במיוחד עבור השימוש הנרחב בו במהלך המלחמות הנפוליאוניות ובמהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מאפיינים.
הבראון בס היה מוסקט חלק קדח, בעל טעינת לוע ומצת חלמיש. פעולת הטעינה הייתה יחסית מורכבת: החייל היה נושא תרמילי נייר שכללו את הקליע (כדור עופרת עגול) ואבק שרפה, החייל היה פותח את תרמיל הנייר (בנשיכה) שופך מעט אבקה לתוך תא הצתה מימין לנשק (היכן שמצת החלמיש מצוי), מעמיד את המוסקט כלפי מעלה, שופך את שארית אבקת השריפה במורד הקנה ודוחף פנימה את הכדור בעזרת מוט דחיסה ייעודי. לאחר מספר יריות, פנים הקנה היה מתלכלך מאבק השריפה שהוצת ופעולת דחיסת הקליע הייתה הופכת לקשה יותר, משום כך הקליעים היו בקוטר כ-18 מ"מ לעומת קוטר הקנה 19 מ"מ - המשמעות המעשית של תהליך עיבוי דפנות הקנה וההבדל בין קוטר הקליע לקנה היא שלאחר מספר יריות דיוקו של המוסקט עלה במקצת.
בדומה למוסקטים אחרים בתקופה, הבראון בס לא פותח במטרה להיות מדויק או בעל טווח נרחב. יחידות רגליות שנשאו את המוסקט ירו באופן מבוקר בשורה אל מול האויב, כאשר לרוב טווח פתיחת האש היה כ-50 מטר. באופן זה, כוחו של המוסקט היה תלוי בעיקר ביכולת של החייל לירות בקצב אש מהיר מהאויב ולייצר מכות אש של כלל החיילים - במצב כזה כל מכת אש הייתה פוגעת קשות בחיילי האויב שממול. תפקיד שני שהיה למוסקטים בתקופה היה להסתערות כידונים, כאשר המוסקט היה למעשה הופך לחנית כאשר הטווחים היו מתקצרים אל מול האויב, למטרה זו אורכו ומשקלו של הבראון בס במקביל לכידון שיוצר עבורו נחשבו מוצלחים במיוחד.
שירות.
בתור נשק חיל הרגלים העיקרי של הצבא הבריטי והנשק הנפוץ גם בשאר היחידות, הבראון בס שירת מפיתוח בשנת 1722 ועד ל-1838, כאשר הוא היה מצוי ביחידות הצבא עד לסביבות 1854 עם תחילת מלחמת קרים. בשירות של מעל מאה שנים בתקופה בה האימפריה הבריטית הייתה מצויה בהתרחבות, הבראון בס לקח חלק בעימותים צבאיים רבים בהם מלחמות האינדיאנים, מלחמת שבע השנים, מלחמת העצמאות של ארצות הברית, המלחמות הנפוליאוניות, מלחמת 1812 ורבים אחרים.
מוסקטים שנמכרו לצבא מקסיקו שימשו אותו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו. לוחמים מאורים מניו זילנד רכשו מוסקטי בראון בס רבים מסוחרים אירופאים והם שימשו אותם באופן נרחב במלחמות המוסקט הבין-שבטיות. לקראת סוף שנות ה-70 של המאה ה-19 לוחמי זולו עשו את אחד השימושים האחרונים במוסקטי בראון בס בעימות צבאי, כאשר הם נלחמו כנגד הבריטים, שבעצמם הפסיקו להשתמש בבראון בס כ-40 שנים לפני כן.
הפפירוסים של ניצנה
הפפירוסים של ניצנה (או תעודות ניצנה) הם ממצא ארכאולוגי-היסטורי אשר התגלה בחפירות בתל ניצנה על ידי משלחתו של ה. ד. קולט בשנים 1935–1938. הפפירוסים מתוארכים למאות השישית עד השביעית לספירת הנוצרים ונחשבים לאחד מהמקורות החשובים ביותר על תקופה זו בארץ ישראל, ויותר מכך על תקופה זו בנגב. הפפירוסים נכתבו בשפות יוונית וערבית ומתארים בעיקר את חיי היומיום של תושבי ניצנה ושל תושבי האזור. אזור זה היה בעברו בשלטון נבטי עצמאי, לאחר מכן נבטי אוטונומי בתוך האימפריה הביזנטית, אחר כך ביזנטי לחלוטין כשהעם הנבטי נטמע באימפריה הביזנטית הנוצרית ולבסוף נכבש בידי המוסלמים. תמורות אלו בשלטון הקשו על התיעוד ההיסטורי מה שמעלה את הערך המחקרי של הפפירוסים.
גילוי הפפירוסים.
משלחתו של ה. ד. קולט מניו יורק יצאה בשנת 1933 על מנת לחפור בעיר שבטה אך בצורת קשה אשר ייבשה את מקורות המים הכריחה את המשלחת לאחר תקופת חפירות קצרה לסטות מתוכניתם ולעבור לעוג'ה אל-חפיר שבה היו מצויים המים בבארות. הציפייה למציאת תגלית של ממש בעוג'ה הייתה נמוכה שכן המקום ניזוק על ידי הטורקים אשר בנו על גבי העתיקות מרכז מנהלי ואכסניית דרכים וכן עקב הנזק שנגרם למקום מן הקרבות של מלחמת העולם הראשונה. כיוון שהבצורת נמשכה זמן רב ולא יכלו חברי המשלחת לחזור לשבטה הם החלו לפנות את ההריסות ולחפור במקום. בתוך חפירותיהם מצאו כ-195 תעודות על גבי פפירוסים, הראשונות מסוגן בישראל, בתוך כנסיית סרגיוס ובכחוס הקדושים (Sergius and Bacchus), הכנסייה הצפונית בניצנה ומתוארכת למאה החמישית לסה"נ. הפפירוסים התפרסמו לאחר מכן במספר פרסומים מדעיים על ידי חוקרים-מתרגמים שונים וביניהם קרמר, קירק ואבל.
תוכן הפפירוסים.
הפפירוסים נחלקים לחמש סוגות עיקריות על פי תוכנם: א. הסוגה הספרותית (13 פפירוסים) ב. "גנזך החייל" של גדוד "התיאודוסיים הנאמנים ביותר" (17 פפירוסים, הקדומים ביותר בניצנה, מן המאה השישית לסה"נ) ג."גנזך הכנסייה" (חמישה פפירוסים מסוף המאה השישית לסה"נ) ד."הגנזך של סרגיוס בן גיאורגיוס בן פטריקיוס" כומר ראש מנזר ובעל חלקות חקלאיות רבות מסוף המאה השביעית לסה"נ (לאחר הכיבוש המוסלמי). ה. "הגנזך הערבי" (40 פפירוסים מסוף המאה השביעית לסה"נ).
הפפירוסים הספרותיים.
בין הפפירוסים הספרותיים נמצאו קטעים מן ה"אינאיס" של ורגיליוס ושני ספרי עזר ליצירה, מעין מילונים לטיני-יווני, שממנו נשתמרו 1025 ערכים. מממצא זה אנו מסיקים כי האיניאיס נלמד אז בבית הספר שבחסות הכנסייה. בנוסף נתגלו קטעים מן הספרות הנוצרית וביניהם: האגרות אל הרומיים, האגרות אל הקורינתיים, האגרות אל הקולוסיים ועוד אגרות שכתב פאולוס וכן פרקים מן הבשורה על-פי יוחנן. כמו כן נתגלו גם קטעי ספרות דתית חיצונית וביניהם: האגדה על גיאורגיוס הקדוש, מכתבו של אבגר שליט אדסה אל ישו ותשובתו של ישו, "שנים עשר פרקים על האמונה" ועוד קטעים בעלי אופי דתי שלא זוהו. נוסף על כך נמצאו קטעים מספרי חוק שונים.
"גנזך החייל" ו-"גנזך סרגיוס בן גיאורגיוס בן פטריקוס".