הייז כן הצליח למנוע מהקונגרס לבטל את כוחה של הממשלה להשגיח במערכות בחירות. הדמוקרטים העבירו חוק תקציב שנועד לבטל את החוקים שדיכאו את הקו קלוקס קלאן. החוקים עברו במהלך תקופת השיקום ומנעו ממדינות למנוע מאדם להצביע בשל גזעו. הייז היה נחוש לשמר את החוק, והטיל וטו על החוק החדש. הדמוקרטים לא הצליחו לבטל את הוטו ולכן העבירו חוק חדש, שגם עליו הטיל הייז וטו. התהליך חזר על עצמו עוד שלוש פעמים. לבסוף, חתם הייז על חוק תקציב ללא הסעיף שביטל את החוקים, אולם הקונגרס סירב להעביר חוק למימון האכיפה של החוקים. חוקי הבחירות אמנם נותרו על כנם, אולם לא יכלו לאכוף אותם. הייז זכה לתמיכה בצפון בגלל התנגדותו לניסיונות הדמוקרטים לבטל את החוקים, אולם זכה להתנגדות של רפובליקנים רבים שהתנגדו לניסיונותיו להעביר רפורמה בשירות הציבורי.
הייז ניסה לפצות את הדרום בעקבות חקיקת חוקים למען זכויות האזרח, בכך שמינה דמוקרטים דרומיים לתפקידים שונים. אולם הייז לא הצליח לשכנע את הדרום לקבל את הרעיון של שוויון גזעי ולא הצליח לשכנע את הקונגרס להקצות משאבים למען זכויות האזרח. הדמוקרטים השתלטו על הדרום ושמרו על שליטתם בבית הנבחרים. בנוסף, ב-1878 זכו לרוב בסנאט.
רפורמה בשירות הציבורי.
לאחר סיום תקופת השיקום, היה הייז נחוש להוביל רפורמה בשירות הציבורי, שהתבסס על מינויים פוליטיים מאז תקופת אנדרו ג'קסון. במקום לתת משרות לתומכים פוליטיים שלו או של חברי קונגרס, הנהיג הייז בחינות לתפקידים ומינה אישים לפי כישוריהם. הרפובליקנים התנגדו להייז על כך, בעיקר סיעת ה"איתנים". הסנאטורים התרגלו לכך שהתייעצו בהם בנוגע למינויים פוליטיים ופנו נגדו. המתנגד הגדול להייז היה הסנאטור רוסקו קונקלינג, שהתנגד לכל ניסיונות הרפורמה שלו.
כדי להראות את מחויבותו לרפורמה, הקים הייז וועדה מיוחדת שתקבע חוקים למינויים פוליטיים. ג'ון שרמן, מזכיר האוצר, הוביל חקירה נגד המועצה המחוקקת של ניו יורק, מעוז התמיכה בקונקלינג, שקבעה ש-20% מהמינויים הפוליטיים היו לא תקינים.
למרות התנגדות הקונגרס, הצליח הייז להוציא תקנה שמנעה מנושאי תפקידים להיות מעורבים פוליטית. צ'סטר ארתור, שהיה גובה המכס בניו יורק ותמך בקונקלינג, סירב להישמע להוראות הנשיא. בספטמבר 1877, דרש הייז את התפטרותו של ארתור. ארתור סירב לכך והייז לא הצליח למנות לו מחליף.
רק ביולי 1878, במהלך פגרת הקונגרס, פיטר הייז את ארתור והחליף אותו באחר. קונקלינג התנגד לכך אולם כשהסנאט התכנס מחדש בפברואר 1879, אושר המינוי. במשך שארית כהונתו, תמך הייז ברפורמה בשירות הציבורי, ובהודעתו השנתית לקונגרס ב-1880 קרא לרפורמה. החקיקה לא עברה במהלך כהונתו, אולם באופן אירוני, רוב החקיקה לרפורמה בשירות הציבורי עברה בתקופת נשיאותו של ארתור.
הייז נאלץ להתמודד עם שערוריות בשירות הדואר. ב-1880, ביקש שורץ מהייז לחסל את מערכת "נתיבי הכוכב"- מערכת חוזים מושחתת שהייתה קיימת בשירות הדואר. הייז הפסיק להעניק חוזים לחלוקת דואר, אולם שמר על החוזים הקיימים. הדמוקרטים טענו שהייז לא ניסה לעסוק בנושא כדי לא לפגוע במפלגתו לקראת הבחירות לנשיאות, אולם לא לחצו על הנושא כי גם דמוקרטים היו מעורבים בשחיתות.
במהלך נשיאותו חתם הייז ב-15 בפברואר 1879 על הצעת חוק שהתירה לעורכות דין נשים להופיע בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
שביתת הרכבות של 1877.
הייז נאלץ להתמודד במהלך שנתו הראשונה בתפקיד עם שביתת הרכבות הגדולה, שהייתה סכסוך העבודה הקשה ביותר עד אז בארצות הברית. לאחר המשבר הפיננסי של 1873, כדי לפצות על ההפסדים שלהם, קיצצו איגודי הרכבת בשכר עובדיהם כמה פעמים. העובדים מחו על כך והתחילו שביתה ביולי, 1877. מספר השובתים נאמד באלפים. הייז שלח את הצבא כדי לשבור את השביתה בפנסילבניה, והמחאה השקטה הפכה מהר מאוד למהומה שהתפשטה לכמה ערים. המהומה הסתיימה ב-29 ביולי. אף חייל לא נהרג, אולם שובתים כן נהרגו בידי מיליציות מקומיות. איגודי הרכבת ניצחו בטווח הקצר, בעקבות חזרת העובדים לעבודתם במשכורת נמוכה. אולם הציבור האשים את האיגודים באלימות, ולכן האיגודים נאלצו לשפר את תנאי ההעסקה של העובדים ולא לקצץ עוד במשכורות. בעלי העסקים שיבחו את הייז, אולם הייז עצמו תמך בחינוך טוב יותר לעובדים כדי לפצות אותם.
הצמדת הכסף.
הייז היה צריך להתעסק בשני נושאים מרכזיים בכלכלה. הראשון היה שימוש במטבעות מגובים בכסף, והצמדתם לזהב. ב-1873, הדולר התנתק מהכסף והפך באופן רשמי למטבע מגובה בזהב. כמות הכסף במחזור הצטמצמה והמיתון הלך והחמיר. בעלי החובות לא יכלו לשלם את חובותיהם. החקלאים והפועלים דרשו הצמדת הדולר לכסף והעלאת כמות הכסף שבמחזור. הדמוקרטים הגישו חוק שנועד להחזיר את הדולר להיות מטבע דו מתכתי, וכמה רפובליקנים אף הם תמכו בחזרה לתקן הכסף. החוק עבר בשני בתי הקונגרס ב-1878, אולם הייז חשש מהשפעת החוק על העסקים והטיל וטו על החוק. הקונגרס, בפעם היחידה בתקופת כהונתו של הייז, ביטל את הוטו.
הנושא הכלכלי השני בו התעסק הייז היה עניין השטרות, שהיו כסף פיאט ונוצרו במהלך מלחמת האזרחים. הממשלה קיבלה תשלום בשטרות אלו, אולם לא היה ניתן להמיר אותם בזהב. חוק מיוחד דרש תשלום על השטרות בזהב, כדי להוציא אותם מהמחזור. שרמן הסכים עם הייז בתמיכה בחוק, והם אגרו זהב בתמורה להמרת השטרות. אולם מעט מאוד מהציבור המיר את השטרות בזהב. כשהכלכלה החלה להתאושש, הוקטנה כמות השטרות במחזור.
מדיניות כלפי האינדיאנים.
מזכיר הפנים קרל שורץ ניסה למנוע ממחלקת המלחמה לקחת אחריות על הלשכה לענייני אינדיאנים. הייז ושורץ פיתחו מדיניות שדרשה את הטמעת האינדיאנים בתרבות הלבנה, אימון חינוכי, וחלוקת האדמות האינדיאנים למשקי בית יחידים. הייז האמין שמדיניותו תוביל לשלום בין האינדיאנים והלבנים. אולם החוקים שהנהיג הובילו לאובדן אדמות האינדיאנים, שנמכרו במחיר נמוך לספקולנטים. הייז ושורץ ניסו להקטין את השחיתות בלשכה לענייני אינדיאנים.
הייז נאלץ להתמודד עם עימותים רבים מול השבטים האינדיאנים. הוא גם פיצה אינדיאנים על האדמות שנלקחו מהם במהלך המלחמות.
מדיניות חוץ.
רוב מדיניות החוץ של הייז הייתה קשורה לאמריקה הלטינית. בשנת 1878, לאחר מלחמת פרגוואי, מונה הייז לבורר בסכסוך בין ארגנטינה ופרגוואי על גורלו של חבל הצ'אקו שהיה נתון לתביעות סותרות מצד שתי המדינות. הייז הכריע בסכסוך לטובת פרגוואי הקטנה, שאיבדה במלחמה את רוב שטחה, חלק ניכר מאוכלוסייתה ואת עצמאותה,אך השיבה לעצמה את עצמאותה שנתיים לאחר מכן. על מעשה זה נחשב הייז לגיבור לאומי בפרגוואי, ואחד ממחוזותיה של פרגוואי נקרא "פרזידנטה הייז" על שמו. נראה כי בשנות האלפיים, זכרו של הייז נערץ יותר בפרגוואי מאשר במולדתו. הייז הוטרד מתוכניותיו של פרדיננד דה לספס, בונה תעלת סואץ, לבניית תעלה במצר פנמה, אז בבעלות קולומביה. הייז התנגד למעורבות צרפתית במקסיקו, וטען שהתעלה צריכה להיות בשליטה אמריקנית, ללא התערבות אירופאית.
הממשל ביקש לכונן יחסים ידידותיים עם המעצמות האירופאיות. הייז תמך בהסכם וושינגטון מ-1871, שסיים את המתיחות עם הממלכה המאוחדת עקב בניית ספינות לקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים. הוא סירב לבקשת הסיפוח של סמואה והעדיף להקים שם שטח חסות יחד עם הממלכה המאוחדת וגרמניה.
גם הגבול המקסיקני היה בעייתי. במהלך העשור, נערכו פשיטות של שודדים על טקסס. בתוך שלושה חודשים לאחר כניסתו לתפקיד, העניק הייז לצבא כוח לתפוס שודדים, אפילו אם יידרש מהם לפלוש אל מקסיקו. הנשיא המקסיקני שלח צבא אל הגבול שלו. לבסוף, הצליח הייז להגיע לפשרה שאפשרה לשתי המדינות לרדוף אחרי השודדים ואסרה על מהפכנים מקסיקנים מלגייס צבא בתוך ארצות הברית. האלימות בגבול פחתה, אולם ב-1880 התיר הייז לצבא לפלוש אל מקסיקו כדי לתפוס שודדים.
מחוץ ליבשת אמריקה, מדיניות החוץ של הייז עסקה גם בסין. ב-1868, הגיע הקונגרס להסכם עם סין שאישר הגירה בלתי מוגבלת למדינה. לאחר המשבר הכלכלי, הואשמו הסינים בהורדת השכר. במהלך שביתת הרכבות פרצו מהומות כנגד הסינים בסן פרנסיסקו, והועלו תביעות לעצירת ההגירה הסינית. הקונגרס העביר חוק שהגביל את ההגירה, אולם הייז ביטל אותו בטענה שאל לארצות הברית לבטל הסכמים ללא משא ומתן. הליברלים מהמזרח תמכו בהייז על כך, אולם המערב זעם וניסה להדיח את הייז. הרפובליקנים סירבו לתמוך בכך, ומנעו קיום קוורום במהלך הדיונים. לאחר מכן הגיע הייז להסכם עם סין להפחתת ההגירה.
שנתו האחרונה בתפקיד.
טיול במערב, 1880.
ב-1880, נסע הייז לשבעים ואחד ימים אל המערב, והפך לנשיא המכהן הראשון שטייל מערבה מהרי הרוקי. הייז נסע לשם עם אשתו ועם הגנרל ויליאם שרמן שעזר בארגון הטיול. הטיול החל בספטמבר 1880 בשיקגו. הייז נסע ביבשת ולאחר עצירות בוויומינג, יוטה ונבאדה, הגיע אל קליפורניה. לאחר מכן נסע צפונה לאורגון, ומשם לוושינגטון. הוא שט בספינת קיטור אל סיאטל וחזר אל סן פרנסיסקו. לאחר מכן ביקר במדינות דרום מערביות ואז חזר לאוהיו בנובמבר, כדי להצביע במהלך הבחירות הנשיאותיות.
הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1880.