ב-6 באפריל 1994 חזר הנשיא ז'ובנל הביארימנה משיחות בדאר א-סלאם ומת כשמטוסו הופל. פעילי הוטו, אינטרמהאמווה, והמשמר הנשיאותי החלו להרוג פוליטיקאים באופוזיציה ומנהיגי טוטסי, והאשימו אותם בהריגת הנשיא. רצח העם שהחל תוך שעות ספורות לאחר מכן במדינה, הביא למותם של כ-937,000 בני אדם תוך שלושה חודשים.
עד הערב ב-7 באפריל, ה-RPF חידש את המתקפה שלו דרומה. נציגיהם בפרלמנט, שנשלחו לשם בעקבות תוצאות משא ומתן לשלום, התקדמו לפגוש את המורדים. הכוחות העיקריים של ה-RPF בצפון ב-8 באפריל חולקו לשלושה חלקים. קבוצה אחת עברה מערבה על מנת לחסום את כוחות הממשלה ברוהנגרי. הקבוצה השנייה, נכנסה לגבול המזרחי של מדינת קיבונגו. הקבוצה השלישית, הצליחה לעשות צעד משמעותי קדימה לעבר הבירה עד ל-11 באפריל בערב. שני הצדדים החלו לחזק את עמדותיהם, וה-RPF החל להקיף את העיר. במזרח נתקלו המורדים בהתנגדות מסוימת מצד כוחות הממשלה והגיעו לגבול טנזניה ב-22 באפריל. ב-5 במאי הם החלו להפגיז את שדה התעופה של הבירה, וב-16 במאי חסמו כבישים ראשיים במדינה. כוחות הממשלה ניסו לפתוח במתקפת נגד ב-6 ביוני, אך היא נכשלה.
לאחר שתפסו את השליטה בפאתי הצפון, המזרחי והדרומי של הבירה, כוחות ה-RPF החלו לנוע צפונה לאורך פרברי העיר הדרום-מערבית. המורדים החלו להסתער על הבירה משלושה כיוונים. הלחימה הקשה נמשכה עד תחילת יולי 1994. ב-3 ביולי כוחות הממשלה החלו לעזוב את הבירה ולקחו איתם את מרבית האוכלוסייה האזרחית. על פי האו"ם, כבר לא הייתה להם תחמושת. למחרת, לאחר מאבק של שלושה חודשים, נכנו המורדים למרכז קיגאלי.
עם נפילת קיגאלי, כוחות הממשלה החלו להתפרק, עד לכניעה המוחלטת ב-18 ביולי.
השלכות.
מורדי הטוטסי הביסו את משטר ההוטו, ורצח העם הסתיים ביולי 1994, אך כשני מיליון הוטו – שחלקם השתתפו ברצח העם וחששו מנקמת טוטסי – ברחו לבורונדי השכנה, טנזניה, אוגנדה וזאיר. אלפי אנשים מתו במגפות של כולרה ודיזנטריה ששטפו את מחנות הפליטים. הקהילה הבינלאומית הגיבה במאמצי סיוע הומניטריים. באותה תקופה, הקואליציה להגנת רואנדה החלה במיליטריזציה של המחנות, והשתמשה בהם כבסיס להפלת ממשלת RPF.
בעקבות רצח העם ברואנדה ותפיסת השלטון ברואנדה על ידי הטוטסי, נמלטו בני הוטו רבים מרואנדה לזאיר, והתפתחה לחימה בין ההוטו והשבטים הזאיריים, כאשר הטוטסי סובלים משני הצדדים. (במזרח המדינה התגוררו מהגרים רבים מבני הטוטסי וההוטו מרואנדה שהיוו כמחצית מהאוכלוסייה באזור).
מחנות הפליטים של ההוטו במזרח זאיר שמשו גם כבסיסים להתקפות של ההוטו נגד הטוטסי ברואנדה. בתקופה זו החלה ממשלת רואנדה של הטוטסי בפעולות צבאיות נגד ההוטו בזאיר.
לורן קבילה, שהיה יריב של ממשלת מובוטו ססה סקו (שתמכה בשבט ההוטו – בנובמבר 1996 פורסם צו האוסר הימצאות בני טוטסי בזאיר ומטיל עונש מוות על טוטסי שיימצא בה) זה זמן רב, עמד בראש החזית שנפתחה כנגד מובוטו. המשטר הנוקשה והרודני של מובוטו יצר לו אויבים כמעט בכל זאיר, ולכן קבילה זכה לתמיכה רבה, עקב זאת בשנת 1996 פרצה מלחמת קונגו הראשונה.
במהלך המלחמה, כוחות רואנדה הרסו את מחנות הפליטים בהם השתמשו בני ההוטו בהתקפותיהם אל תוך רואנדה, והתקדמו מערבה לקראת עיר הבירה קינשאסה. חייליו של מובוטו סבלו ממורל נמוך לאור קבלת משכורת נמוכה של כדולר לחודש, שלעיתים כלל לא שולם, וציוד מועט ולקוי. במקרים רבים נמנעו החיילים מלהילחם נגד המורדים ובמקום זאת בזזו את העיירות ונסו מהן לפני הגעת המורדים. קבילה ואנשיו הגיעו לשערי עיר הבירה קינשאסה ללא התנגדות, כאשר מובוטו נמלט לטוגו ומאוחר יותר למרוקו.
קבילה הפנה במהרה עורף לתומכיו – רואנדה ואוגנדה, שב-1998 ארגנו ניסיון להפילו. במהלך מלחמת קונגו השנייה, כונן לורן קבילה ברית עם צבא השחרור הרואנדי, יורשו של הקואליציה למען רואנדה. לאחר מותו בשנת 2001, ז'וזף קבילה, בנו, הפך לנשיא, וארגון מיליציית ההוטו עבר רפורמה לכוחות הדמוקרטים לשחרור רואנדה. תנועה זו עדיין מהווה איום מסוים על ממשלתו של פול קגאמה.
בשנת 2015 שילמה ממשלת רואנדה פיצויים לאוגנדה בגין נזק שנגרם במהלך מלחמת האזרחים לאזורי הגבול שלה.
אמבולנס (סדרת טלוויזיה, 2018)
אמבולנס (ברוסית: Скорая помощь) היא סדרת טלוויזיה רוסית המספרת על עבודתו של צוות אמבולנס מוסקבאי. הסדרה שודרה ברשת NTV בכיכובו של גושה קוצנקו וזכתה לפופולריות רבה ושודרה במשך 3 עונות.
עלילה.
עלילת הסדרה סובבת סביב נהג האמבולנס החדש, שמתחיל להפגין את ניסי האבחון והמיומנות הרפואית במהלך שיחות ומציל חיים רבים. במהלך הסדרה מתברר כי הוא רופא מוסמך ביותר, שרישיונו נשלל באופן לא הוגן, וכעת משימתו היא להשיב את שמו הטוב ולשוב למקצוע הרפואה.
שיר המנון למכבי תל אביב
"שיר המנון למכבי תל אביב", המוכר גם כ"מכבי שלנו", נכתב על ידי אילן גולדהירש והולחן על ידי ג'קי אלקיים שגם מבצע את השיר בעיבוד מוזיקלי של רוני וייס. במקור נכתב כשיר הלל לקבוצת הכדורגל מכבי תל אביב ויצא לתחנות הרדיו ב-1976, אך לרגל זכייתה של קבוצת הכדורסל מכבי תל אביב באליפות אירופה בעונת 1976/1977, הוקלטה גרסה נוספת כשיר אליפות עם מילים מותאמות.
גרסת הכדורגל הושמעה רבות בתחנות הרדיו, ובאפריל 1977 הגיעה למקום השלישי במצעד הפזמונים העבריים של גלי צה"ל.
במצעד שירי הספורט הישראלים שנערך באתר ספורט 5, נבחר השיר במקום העשירי.
תוכן השיר.
הבית הראשון מדבר על הרצון לשיר והגאווה בעקבות הצלחת הקבוצה, והוא זהה בין שתי הגרסאות.
הבית השני שונה בין הגרסאות בכך שבגרסת הכדורגל הוא מדבר בתחילתו על צבעי הקבוצה ומגן הדוד המסמל אותה, ובחלקו השני על השערים ששחקני הקבוצה כובשים, ובגרסת הכדורסל הוא מדבר בתחילתו על התלהבות הקהל בצפייה בקבוצה ובחלקו השני מזכיר את הזכייה באליפות אירופה.
הבית השלישי זהה ברובו בשתי הגרסאות ומדבר על שחקני הקבוצה וקריאה לאוהדים להצטרף לשירת הפזמון, כאשר ההבדל הוא שבגרסת הכדורגל מצוין ש"אחד עשר המופלאים" באים לכר הדשא, ובגרסת הכדורסל ש"חמשת המופלאים" באים למגרש, ככוונה למגרש הכדורסל.
הפזמון הוא שיר הלל לקבוצה המתחיל בשייכות של הזמר לקבוצה בכל עונות השנה, ומסתיים בכך שבזמנים אלו כולם רוצים להיות חלק מהקבוצה. ההבדל היחידי בין הגרסאות הוא שבגרסת הכדורגל הפזמון מתחיל בפעם הראשונה במילה "על" ובגרסת הכדורסל במילה "זו", אך בשאר הפעמים הגרסאות זהות כאשר בשתי החזרות הראשונות הפזמון מתחיל במילה "זו" ובשלוש החזרות הנוספות הפזמון מתחיל ללא מילת קישור.
The Man Who Shot Liberty Valance
מכבי שלנו
וולוו אוטובוסים
תאגיד וולוו אוטובוסים (בשוודית: Volvo Bussar AB, ובאנגלית: Volvo Bus Corporation, המוצגת כ-VOLVO) היא חברה שוודית המייצרת אוטובוסים, ומתפקדת כחברת בת של וולוו. מטה וולוו אוטובוסים, יחד עם מטה וולוו עצמה, שוכן בעיר גטבורג שבשוודיה. וולוו אוטובוסים הוקמה כחטיבה עצמאית בשנת 1968.
וולוו אוטובוסים היא יצרנית האוטובוסים הגדולה בעולם, עם צי שלם של אוטובוסים כבדים להסעת נוסעים. מגוון המוצרים כולל אוטובוסים עירוניים ובין עירוניים, וכן ייצור שלדות עם שילוב מגוון שירותים מקיף.
החברה פעילה ברחבי העולם, עם ייצור באירופה, אמריקה הצפונית והדרומית, אסיה ואוסטרליה. החברה הקימה בהודו את מתקן הייצור שלה בעיר בנגלור. מתקן הייצור לשעבר היה באירוויין שבסקוטלנד (נסגר בשנת 2000).
פרס טושטן ו-וואניה סדרברי
פרס טושטן ו־וואניה סדרברי (בשוודית: Torsten och Wanja Söderbergs pris) היה פרס שנתי, שהוענק ל"מעצב או אומן נורדי פעיל" בשנים 2018-1994. הזוכה בפרס קיבל תערוכת יחיד במוזיאון רסקה ופרס כספי בסכום של מיליון קרונה שוודית (כ־110,000 דולר, נכון לשנת 2018). מימון הפרס הגיע מקרן סדרברי שנוסדה על ידי האחים טושטן (1960-1894) ורגנאר (1974-1900) סדרברי, מייסדי חברת הברזל והפלדה השוודית סדרברי והאק (Söderberg and Haak) שנוסדה בשנת 1866.
הפרס נוהל על ידי המוזיאון בעזרת ועדת הפרס שהורכבה ממנהל המוזיאון כיושב ראש ונציגים מחמש המדינות הנורדיות.
הפרס הוענק לראשונה בשנת 1994 במלאת מאה שנה להולדתו של טושטן סדרברי. היסודות לפרס נוצרו בשנת 1960 ושייכים לתורמים החשובים ביותר של שוודיה למחקר ופיתוח העיצוב. קרן טושטן סדרברי הייתה הבסיס היחיד שעמד מאחורי הפרס בין 2014 ל־2018.
לאורך השנים התקימו קשרים קרובים בין משפחת סדרברי ומוזיאון רסקה. הבעל והאישה, טושטן ו־וואניה סדרברי הפכו לחברים בידידי מוזיאון רסקה בשנת 1938. עשר שנים מאוחר יותר, בשנת 1948 טושטן סדרברי הפך לחבר ההנהלה ובשנים 1960-1950 הוא היה היושב ראש, וכך גם בנו, תומאס סדרברי בין השנים 2019-1992. טושטן היה גם חבר במועצת המוזיאון. הקשרים ההדוקים בין משפחת סדרברי למוזיאון רסקה התחזקו עוד יותר כאשר הוקם פרס טושטן ו־וואניה סדרברי. תומאס סדרברי היה מעורב עמוקות בחניכת הפרס, כמו גם בוועדת הפרס ובעבודה המעשית סביב הפרס ורוחו השפיעה עליו עמוקות. לרגל מותו של תומאס סדרברי, החליטה הקרן כי פרס טושטן ו־וואניה סדרברי לשנת 2018 יהיה הפרס האחרון.
המעצב האיסלנדי ברינג'ר סיגרדסון היה זוכה הפרס ה־25 והאחרון שקיבל את פרס טושטן ו-וואניה סדרברי.
זוכי הפרס.
להלן רשימת הזוכים לפי תחומים עד לשנת 2018:
וילם ואן הנחם
וילם "וים" ואן הנחם (בהולנדית: Willem van Hanegem; נולד ב־20 בפברואר 1944) הוא כדורגלן ומאמן עבר הולנדי, ששיחק בעמדת הקשר מרכזי. הוא נחשב לאחד מגדולי שחקני הולנד בכל הזמנים.
ילדותו.