החלה את קריירת השירה שלה בגיל שש עשרה וחצי כשהתקבלה לתוכנית כישרונות הצעירים הרדיופונית "תשואות ראשונות" והופיעה עם השירים "מנדלבאום" (המקור מתוך פסקול הסרט "האם תל אביב בוערת?" בביצוע עדנה גורן), "קדימה השמנות!" (גרסה עברית לאחד משיריה של ריטה פאבונה) ו"בוני וקלייד". ביוזמת איש הרדיו יוסף (פפו) אריה, הפיקה חברת התקליטים "ישראפון" תקליט ביכורים לכמה ממשתתפי "תשואות ראשונות", בהם גליה ישי. שלושת השירים שהקליטה הם: "יום מאושר", "לי הבטחתך" ו"בת יחידה", שזכה להצלחה במצעד הפזמונים. במסגרת שירותה הצבאי שיחקה ושרה בתוכנית "רד אלינו לבקעה" של להקת פיקוד המרכז. התבלטה בחלקה השני של התוכנית, "מועדון הסרט הטוב", בשירים "צ'ארלי צ'אפלין", "טנגו ולנטינו", "הבלתי מאושרים". עם שחרורה מצה"ל הוחתמה בחברת התקליטים CBS והשתתפה בתקליט פסטיבל הזמר 1970 בשיר "אהבת קיץ" ובאוסף "קרוסל" בשיר "כל כך מפוזרת". בשנת 1986 השתתפה כזמרת במופע לציון 100 שנים להולדת דוד בן-גוריון, מטעם הסוכנות היהודית שהוצג בדרום צרפת. הופיעה בפסטיבל שירי ילדים בשיר "בגן החיות" (יחד עם דודו זכאי), בפסטיבל שירי משוררים לילדים והשתתפה בתקליטים "טיול לארץ התווים" ו"שירי העולם לילדים". בשנת 2005 חזרה ישי לבמה כזמרת רוק, בעידודה ובהפקתה של הזמרת איאם והופיעה בליווי להקה במועדון "בארבי".
בטלוויזיה.
לקראת סוף שירותה הצבאי, הנחתה גליה את תוכנית הפופ "במקצב ה-70". השתתפה בתוכניות בידור וזמר: "על הניסים... ערב שירי חנוכה בכפר המכבי" - תוכניתו של אליהו הכהן, "שרתי לך ארצי" ו"מועדון הצועני השורק" - תוכניותיו של דן אלמגור ובעיבוד הטלוויזיוני למחזהו של נתן אלתרמן, "כנרת כנרת". בהמשך התמקדה בתוכניות טלוויזיה לילדים, בהן: "הספינה המזמרת", "טלפלא", "שירים ונפלאות" שהוקדשו לע. הלל (לצד שלמה ארצי) ולעודד בורלא ו"מועדון החתול שמיל". כמו כן הופיעה בדמות גילגיל במסגרת תשדירי השירות מטעם הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים. במשך שלוש-עשרה שנה הופיעה בתפקיד פינגי בתוכנית "פרפר נחמד" של הטלוויזיה החינוכית. השתתפה בתוכניות "רחוב סומסום", "בלי סודות" ועוד.
בקולנוע.
תפקידה הקולנועי הראשון היה נעמי בסרט "מלכת הכביש" (1971). בהמשך השתתפה בסרטים "אישה ושמה גולדה" (על חייה של גולדה מאיר), "קשר הדבש". הסרט זכה במקום ראשון בתחרות סרטים ארוכים-למחצה. "עם ישראל חי", "לצוד פילים", "אנטנה" ו"אינרציה". ב-2018 הופיעה בסרט "לשם שינוי"- סרטה של טלי אברהמי, המופנה לציבור החרדי.
כתיבה.
ב-1979 כתבה ופרסמה את הספר "כתב חושם" שעוטר באיוריו של שמואל בונים. שירי ילדים שכתבה הולחנו ובוצעו באלבום הילדים של קורין אלאל "ארנבות משוקולד" (2011).
מותה.
גליה ישי נפטרה ב-4 בינואר 2020 בבית החולים איכילוב, כחודש לאחר שהתגלתה בגופה מחלת הסרטן.
אנדרטת הצליחה (רמת גן)
ג'יימס בוזוול
ג'יימס בוזוול (באנגלית: James Boswell, 9th Laird of Auchinleck; 29 באוקטובר 1740 אדינבורו – 19 במאי 1795, לונדון) היה סופר, מחבר יומנים, ביוגרף ומשפטן סקוטי. ידוע בעיקר בשל הביוגרפיה המשובחת שכתב על הסופר המפורסם בן זמנו, סמואל ג'ונסון. שמו של בוזוול הפך לשם נרדף לאיש שנצמד לאישיות כלשהי לצורך אבחנות על האיש ודמותו, במטרה ייעודית של הוצאת ביוגרפיה. שרלוק הולמס היה נוהג לומר על דר' ווטסון, חברו הנאמן והבדיוני, ש"תיעד" את עלילותיו של הבלש הידוע: "אני אבוד ללא הבוזוול שלי".
תולדות חייו.
ג'יימס בוזוול נולד באדינבורו, והיה בנם הבכור של השופט, אלכסנדר בוזוול (לורד אוצ'ינלק) ואשתו יופימיה ארסקיין. בילדותו הוא לא היה חסון פיזית וסבל מהפרעה עצבית קלה, שעלולה הייתה להטריד אותו מדי פעם במהלך חייו. בגיל חמש הוא נשלח לבית ספר פרטי, אך הוא לא הצליח להסתגל לתנאי המוסד, חזר לביתו ולמד בעזרתם של מורים פרטיים, שטיפחו בו את אהבת הספרות ועיקרי הדת. בשנת 1752 הוא נשלח, בעקבות מחלה, לעיירת מרפא, והשהות שם עזרה לו רבות, מבחינה בריאותית וחברתית כאחד.
בוזוול נרשם בגיל 13 לחוג לאמנויות באוניברסיטת אדינבורו, שם הוא למד עד שנת 1758. במהלך לימודיו הוא סבל מהתפרצות קשה של דיכאון, אך החלים ממנה לחלוטין וגופו התחסן. בגיל 19 נשלח להמשיך את לימודיו באוניברסיטת גלאזגו, שם הוא נכח בהרצאותיו של אדם סמית. בהיותו בגלאזגו, החליט בוזוול להמיר את דתו לקתולי, כדי להפוך לנזיר, ונאלץ לחזור לאדינבורו על ידי אביו, שקיצץ בירושה ובהקצבה שלו, אך לאחר שעבר בהצלחה את בחינת המשפטים, הרשה לו אביו לנסוע ללונדון והעלה את קצבת המחייה שלו.
בלונדון הכיר בוזוול לראשונה את ד"ר סמואל ג'ונסון, והם התחברו מיד. ג'ונסון כינה את בוזוול "בוזי". הדיאלוג הראשון ביניהם מצוטט בספרו של בוזוול על ג'ונסון
לאחר פגישתו הראשונה עם ג'ונסון נסע להשלים את לימודיו באוטרכט, הולנד, שם חיזר אחרי איזבל דה שרייר, והתכתב איתה ארוכות גם לאחר שעזב את המקום. במקביל, הרבה לטייל ברחבי אירופה, שם פגש גם אנשי רוח ידועים, ביניהם את ז'אן-ז'אק רוסו. בקורסיקה הוא פגש את הגנרל והפטריוט פסקל פאולי, שנאבק לעצמאותה של קורסיקה. בוזוול שמר על קשר עם פאולי ותמך בנושא הקורסיקני במהלך חייו. מאוחר יותר הוא פרסם יומנים אישיים בהם תיאר את חוויותיו. כשחזר לסקוטלנד עבר בהצלחה את הבחינות הסופיות במשפטים והפך לפרקליט שעבד במקצוע, אך מדי שנה הקפיד להגיע ללונדון כדי להתרועע עם ג'ונסון ועמיתיו אנשי הספרות.
בשנת 1769 נישא בוזוול לדודניתו, מרגרט מונטגומרי, ונולדו להם שבעה ילדים. על אף ניסיונותיו הספרותיים הצלחתו כסופר וכפרקליט הייתה בינונית והוא התמכר לטיפה המרה, אך אופיו הנוח וחוש ההומור השופע שלו חבבו אותו על רעיו הסופרים.
לאחר פטירתו של ג'ונסון בשנת 1784 עבר בוזוול ללונדון לנסות שם את מזלו, אך ללא הצלחה יתירה. את שנותיו האחרונות הקדיש לכתיבת הספר: "חיי סמואל ג'ונסון". בריאותו התערערה במהלך הכתיבה והוא נפטר בלונדון בשנת 1795.
בראשית המאה העשרים נתגלה חלק גדול מיומניו האישיים, שנותנים תמונה רחבה של איש נאור, אך מיוסר, שלקח חלק בדיונים האינטלקטואלים של התקופה, אך הונע פעמים רבות על ידי ייצריות מפותחת מצד אחד, וחששות דתיים מצד שני.
הביוגרפיה על סמואל ג'ונסון.
כשהתפרסמה הביוגרפיה בשנת 1791, זכה בוזוול לראשונה בחייו בהערצה שאליה חתר כל חייו, וזו עומדת בעינה עד היום. הייחוד של ביוגרפיה זו מאחרות בתקופתו, היה בכך שהוא טרח לרשום את השיחות שניהל ג'ונסון לצורך תיעוד ביומנים שניהל, והוא כלל אותם בביוגרפיה. בנוסף לכך הוא הוסיף פרטים אישיים רבים שהאירו את דמותו האנושית של ג'ונסון, במקום לכתוב, כנהוג בתקופתו, ביוגרפיה מכובדת ויבשה. בוזוול צייר תמונה חיה של האיש בשלמותו, כשהוא נעזר בסגנון דרמטי של דיאלוגים. לעיתים קרובות מוזכרת הביוגרפיה של ג'ונסון שנכתבה על ידי בוזוול כביוגרפיה הכתובה הטובה ביותר בעולם.
מבקרים רבים תהו כיצד הצליח איש כבוזוול להוציא מתחת ידיו יצירה מוצלחת כמו הספר על סמואל ג'ונסון. התשובות שהועלו תלו את ההצלחה יוצאת הדופן של הסופר הבינוני בדרך כלל בתכונת הכנות יוצאת הדופן שלו, בכישרון להבחין בגאונות וביכולת להעריך אותה בכל הלב, ובכישורי האבחנה המדויקים של הסופר המשולבים בסגנון דרמטי ייחודי.
מועדון ווינX - דמויות
ברטולומה אסטבן מוריו
ברטולומה אסטבן מוריו (בספרדית: Bartolomé Esteban Murillo; 31 בדצמבר 1617, סביליה – 3 באפריל 1682, סביליה), היה צייר ספרדי. נחשב לאחרון הציירים הגדולים של "תור הזהב הספרדי". ידוע בעיקר בזכות יצירותיו הדתיות, אולם צייר גם תמונות רבות מחיי היום-יום.
רקע.
המחצית הראשונה של המאה ה-17, השנים בהן מורילו גדל והתעצב כאמן, הייתה חלק מ"תור הזהב", תקופת הפריחה הגדולה, של עירו סביליה. העיר התעשרה בהיותה אחד משני הנמלים הראשיים אליהם הגיעו כל האניות מהאימפריה הספרדית. מספר תושביה הגיע למיליון. אל העיר הגיעו סוחרים מכל רחבי אירופה ואתם גם השפעות אמנותיות, כך כנראה נהיה מוריו מודע לציור הפלמי וכך גם נודע שמעו מעבר לגבולות ספרד. באותה תקופה העיר הייתה גם מרכז אמנותי חשוב, פעלו בה, בין השאר, הציירים ולסקס וסורבראן.
קורות חייו.
מוריו נולד בסביליה ב-31 בדצמבר 1617, להוריו גספר אסטבן מוריו, שהיה גלב-מנתח (בספרדית barbero-cirujano) ומריה פרז. להורים היו 14 צאצאים ומוריו היה הצעיר מביניהם. במשפחתו היו מספר ציירים: הדוד אנטוניו פרז, חותנו וסקו דה פריירה ובני הדודים. ייתכן והושפע מכל אלה בבחירת דרכו. הוריו נפטרו זה אחר זה כשהיה בן 9. הוא גודל על ידי אנה, דודתו מצד אמו ובעלה חואן אגוסטין לג'ר Juan Agustin Lagares שהיה אף הוא גלב-מנתח. בביתם התגורר עד נישואיו בשנת 1645.
בסביבות 1630 מוריו החל את דרכו כצייר כשוליה בסדנה של הצייר חואן דל קסטילו (Juan del Castillo). בשנת 1638 חואן דה קסטילו עזב את סביליה ומוריו החל לעבוד כעצמאי. בשנת 1642, בגיל 24, עבר למדריד. שם פגש את העבודות של ולסקס ואולי גם של אמנים ונציאנים ופלמיים שהיו באוספי בית המלוכה. בשנת 1645 חזר לסביליה ונישא לביאטריס קבררה ויללובוס. לזוג היו 9 צאצאים. רעייתו נפטרה ב-31 בדצמבר 1663.
בשנת 1645 קיבל את ההזמנה החשובה הראשונה שלו: 11 תמונות שמן עבור מנזר פרנסיסקוס הקדוש בסביליה. ומאותו זמן היה צייר מבוקש בעירו. בעקבות העבודה הזו החלו ההזמנות לזרום אליו. שנות ה-40 וה-50 של המאה היו השנים הפוריות ביותר שלו במהלכן עלה אף על סורבראן כצייר המוביל בסביליה. בשנת 1656 צייר את תמונת המזבח הגדולה ביותר של סביליה, תמונת אנטוניוס הקדוש מפדובה.