העיירה ממוקמת כ-40 קילומטרים מזרחית לאל-חסכה, על גדות נחל האכזב עטאללה. מעיין אל-האול שבדרום העיירה המשיך לנבוע למרות ייבוש הנחל. במפקד שנערך בשנת 2004 נרשמו בעיירה 3,409 תושבים.
כוחות גאות ושפל
האומץ לנצח
האומץ לנצח: מדיניות ביטחון לישראל הוא ספר עיון בהוצאת ידיעות ספרים, מאת חבר הכנסת עפר שלח, בעברו עיתונאי ופובליציסט, שלחם במלחמת לבנון הראשונה כמפקד פלוגה בחטיבת צנחנים במילואים. בספר מתווה שלח את הצעתו לתפיסת ביטחון עדכנית למדינת ישראל. הספר זיכה את שלח בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 2016 ובפרס צ'צ'יק בשנת 2019.
תפיסת הביטחון בעבר.
בתחילת הספר מציין שלח, שתפיסת ביטחון כוללת ומוצהרת גובשה לאחרונה בשנות ה-50, בידי אדם אחד - דוד בן-גוריון, ומאז לא עודכנה, למרות השינויים הגדולים בסביבה המדינית והצבאית של ישראל. התפיסה המקורית התבססה על דירוג האיומים שהיו אז על ישראל, על פי מידת הסבירות והסיכון שלהם: פלישה של צבאות סדירים שמטרתם השמדה או כיבוש; ופעולות טרור של מסתננים. כנגד איומים אלה נבנה כוח הגנה, שהתבסס באופן כמעט בלעדי על צה"ל, ובן-גוריון קבע שלושה מרכיבים חיוניים להגנה מפני האיומים: הרתעה (ביטול או החלשה של רצון האויב לתקוף את ישראל), התרעה (ידיעות על כוונתו, במקרה שיחליט לתקוף בכל זאת), והכרעה (השגת ניצחון ברור ומהיר בעימות). תפיסה זו התאימה לאיומים שהיו אז, וליכולתו של צה"ל ביחס לאיומים ההם. בן-גוריון קבע גם שצה"ל יתנהל על פי עיקרון האיכות, ושלח טוען שבמידה רבה, קביעה זו כבר אינה ממומשת מזה זמן רב.
שינוי סביבת האיומים על ישראל.
לדעתו של שלח, מרכיב מרכזי בכל תפיסת ביטחון נכונה, היא השאלה "מיהו האויב" העיקרי, וביתר דיוק: מיהו אויב הייחוס, כלומר לא בהכרח מיהו האויב המסוכן ביותר, אלא מיהו האויב הרלוונטי ביותר; רלוונטי, במובן של זה שמציב את האיום הסביר ביותר להתממש, או שהצבא הוא הגוף המתאים לטפל בו - ושכנגדו יש לבנות את הכוח. בהתאם לכך, הדרך הנכונה איננה לבנות את הצבא החזק ביותר האפשרי, אלא - את הצבא המתאים ביותר להתמודד עם אויב היחוס.
שלח טוען שבתהליך הדרגתי, שתחילתו עם הסכם השלום בין ישראל למצרים, וביתר שאת מאז מלחמת לבנון הראשונה, השתנו באופן דרסטי האיומים העיקריים על ישראל; האפשרות של התקפה מצד צבאות אויב סדירים כמעט נעלמה, וכנגדה התחזקו: איומים בירי טילים על מטרות אזרחיות; פעולות טרור נקודתיות, שאינן מהוות סכנה קיומית ושנזקן שונה לחלוטין; ולוחמת גרילה באזורים שבהם צה"ל פועל בעת עימות אלים.
תפיסת ביטחון חדשה לישראל.
ככלל, שלח מצביע על כך שלצה"ל יש אופי בלתי-אינטלקטואלי, שתהליך הלמידה שלו מושפע בעיקר מניסיון העבר, "בדרך הקשה" ופחות מתהליכים מסודרים של חשיבה צופה פני-עתיד. למרות שצה"ל הוא רק מרכיב אחד של הביטחון, הרי שאופי זה הוא אחת הסיבות גם לחסרונה של תפיסת ביטחון מעודכנת, וגם לכך שאין מי שידרוש להשלים את החסר.
מיהו האויב.
מבין כל האויבים הפוטנציאליים, שלח מזהה את חמאס ואת חזבאללה כאויבים המידיים, שכנגדם יש לבנות את הרכיב הצבאי של הביטחון. בניגוד להם, איראן היא אויב אסטרטגי, אך לאור אופיו של האיום שנשקף ממנה, ומידת סבירותו להתממש - ההתמודדות איתו נעשית, וראוי שתיעשה, בעיקר באמצעים לא-צבאיים. כך גם האיומים בפעולות טרור נקודתיות, חטיפת חיילים וכדומה, שעליהם יש צורך להגיב בפרופורציה הראויה, ולא באופן מוגזם כפי שנהוג כיום.
מרכיבים של פעולה צבאית.
שלח מצביע על הכשל "התודעה תמיד מנצחת את הידיעה." כוונתו בכך, שגם לנוכח ידיעות או מסקנות מתבקשות על המציאות - התפיסות השגויות שהשתרשו בתודעה גוברות על קול ההגיון. זהו מאפיין אנושי, המכשיל את הצד המגן; אך מצד שני הוא יכול גם להעניק לו יתרון, אם יידע לנצל את תודעתו השגויה של אויבו. לכן, בשאלות הנוגעות לבנין כוח מתאים ולתפיסת ההפעלה שלו, שלח מצדד בתפישה של השפעה על תודעתו של האויב, וליתר דיוק על תודעתם של הגורמים הקובעים בעת מלחמה - המפקדים; וזאת בניגוד לתפיסות רווחות, הגורסות שבעת מלחמה יש בהכרח לכבוש שטח ולהחזיק בו, או להשמיד באופן פיזי את צבאו של האויב או מרכיבים חיוניים אחרים של כוחו (תשתית, כלכלה, סמלי שלטון). לטענתו, בעבר פעלה תפיסת הביטחון היטב, מפני שהיא הרתיעה את האויבים העיקריים, קרי: מנהיגי מדינות ערב, למשך תקופות ממושכות של כעשור בכל פעם; ובמקרה של עימות אלים - היא הביאה להפסקת רצונם להילחם, כעבור זמן קצר יחסית (הכרעה).
בתפיסת ביטחון המתאימה לישראל כגורם החזק (כמותית וטכנולוגית) - הדרג המדיני חייב להיות משוכנע בשורה של עניינים, לפני כל יציאה למלחמה או למבצע: שהמלחמה נועדה להדוף איום אמיתי ומשמעותי; שאכן ניתן לשנות את רצון האויב בדרך צבאית; שהדרכים האחרות נוסו, והתברר שאינן יעילות; שהיתרונות של התוקף (בטכנולוגיה, בכוח אש, בתמרון) אכן יבואו לידי ביטוי, ושהוא לא יגרר לאזור היתרון של החלש; ועוד.
שלח מונה שורה של מאפיינים של סבבי העימות בשנים האחרונות, שבהם פעלה ישראל בניגוד לתפיסה, המתאימה לאויב המסוים שנגדו נלחמה:
בנין הכוח.
שלח משרטט בספר עקרונות למבנהו של הצבא, שלדעתו מתאימים לזמן הזה (עמ' 158-188):
בחזרה ל"גישה העקיפה".
שלח מקדם בספרו את האסטרטגיה של גישה עקיפה. גישה זו, הנכונה גם למלחמות העבר הקלאסיות, נכונה יותר מתמיד כנגד אויב ההווה ואויב העתיד. הגישה הזו צריכה להתבטא בעיקר במרכיבים הבאים:
תורת הגנה.
בניגוד לאופי ההתקפי המסורתי של צה"ל - יש הכרח לגבש גם תורת הגנה על יישובים אזרחיים, ולהקצות לכך כוחות מקצועיים, שזה יעודם היחיד; לא חטיבה מרחבית, שאחראית על הגנה והתקפה כאחד בגזרתה, אלא כוחות שיתמקצעו בהגנה בלבד, ויופעלו כחלק מתפיסת הפעלה כוללת. תפיסה זו תכלול גם, במקרה הצורך, פינוי יישובים מתוכנן מראש, יזום ומסודר.
כלכלת לחימה.
שלח טוען, שהצורך לחסוך במשאבים בעת לחימה מעולם לא הוטמע בצבא. הבעיה איננה רק לצמצם את עלויות הלחימה, אלא גם להתאים את האמצעים למטרות. פעולות רבות בסבבי הלחימה האחרונים צרכו משאבים יקרים מאוד, מבלי שהיה להם אפקט כלשהו, או שהאפקט היה מזערי. כדוגמה מביא שלח את נוהל הקש בגג, המצריך המתנה ארוכה של כלי טיס יקר באוויר, וגם כשהמטרה מושמדת - אין לכך השפעה רבה על הלחימה. דוגמות אחרות הן מספר טילי התמוז היקרים שנורו במלחמת לבנון השנייה על בתים (עמ' 285), וכמות האש הגדולה שהומטרה במבצע צוק איתן, שלא תמיד הניבה הישגים משמעותיים.
ג'עפר מוחמד סעד
ג'עפר מוחמד סעד (בערבית: جعفر محمد سعد; נרצח ב-6 בדצמבר 2015) היה איש צבא ופוליטיקאי תימני, מושל מחוז עדן והעיר עדן.
ביוגרפיה.
סעד היה איש צבא בדרום תימן לפני איחוד תימן, ולפי הדיווחים נלחם במלחמת האזרחים בתימן ב-1994 ואחר כך חי בגלות במצרים ובאנגליה. הוא היה מקורבו ויועצו של נשיא תימן עבד רבו מנסור האדי, במלחמת האזרחים בתימן השתתף בדרגת אלוף בהגנה על העיר החשובה בדרום המדינה, עדן, מפני המורדים החות'ים. ב-9 באוקטובר 2015 התמנה כמושל עדן.
ב-6 בדצמבר 2015 נרצח סעד בהתנקשות בחייו שבוצעה באמצעות מכונית תופת שהופעלה סמוך לשיירת הרכבים בה נסע. עמו נהרגו ששה בני אדם נוספים, בהם ממאבטחיו.
ארגון המדינה האסלאמית לקח אחריות למתקפה.
סטרסברג
יאן ואוטרס
יאן יאקובוס ואוטרס (בהולנדית: Jan Jacobus Wouters, נולד ב-17 ביולי 1960 באוטרכט שבהולנד) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת הקשר ההגנתי, בעיקר באייאקס אמסטרדם.
ואוטרס נבחר לכדורגלן השנה בהולנד בשנת 1990.
קריירת מועדונים.
אוטרכט.
ואוטרס גדל במועדון הכדורגל אוטרכט מליגת העל ההולנדית, שם שיחק בבוגרים החל משנת 1980. עם אוטרכט זכה ואוטרס פעם אחת בגביע ההולנדי, בשנת 1985. ואוטרס סיים את תקופתו באוטרכט בשנת 1986, לאחר שש עונות בקבוצה, בהן כבש 21 שערים ב-186 הופעות.
אייאקס אמסטרדם.
בקיץ 1986 חתם ואוטרס באייאקס אמסטרדם, עמה זכה בתארים רבים, הן בזירה המקומית והן בזירה הבינלאומית. ואוטרס זכה פעם אחת באליפות הולנד, ופעמיים בגביע ההולנדי. בשנת 1987 זכה ואוטרס עם אייאקס אמסטרדם בגביע אירופה למחזיקות גביע, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על לוקומוטיב לייפציג מליגת העל המזרח גרמנית, משער של מרקו ואן באסטן. בשנת 1992 זכתה אייאקס בגביע אופ"א, לאחר ניצחון בשערי חוץ במפגש כפול מול טורינו, אך ואוטרס היה שותף רק לחצי הראשון של אותה עונה, מאחר שבפגרת החורף חתם בבאיירן מינכן. ואוטרס עזב את אייאקס אמסטרדם לאחר חמש עונות וחצי, בהן הבקיע 21 שערים ב-150 הופעות.
בשנת 1990, לאחר הצטיינות ואוטרס הן באייאקס אמסטרדם והן בנבחרת הולנד, נבחר ואוטרס לכדורגלן השנה בהולנד.
באיירן מינכן.
בפגרת החורף של עונת 1991/92 חתם ואוטרס בבאיירן מינכן, שם שיחק שנתיים, וכבש שישה שערים ב-66 הופעות. גם את באיירן מינכן עזב ואוטרס בפגרת החורף של עונת 1993/94, כאשר בהמשך עונה זו זכתה באיירן מינכן באליפות הבונדסליגה.
פ.ס.וו. איינדהובן.
בפגרת החורף של עונת 1993/94 חתם ואוטרס בפ.ס.וו. איינדהובן מליגת העל ההולנדית, עמה זכה בגביע ההולנדי בשנת 1996, כפי שזכה גם באוטרכט ובאייאקס אמסטרדם. בתום עונה זו, פרש ואוטרס ממשחק פעיל, לאחר שנתיים וחצי באיינדהובן, בהן כבש חמישה שערים ב-52 הופעות.
קריירה בינלאומית.