בשנים 1920–1926 חי בצפת, עבד כרופא בבית החולים "הדסה" צפת ובשנים 1924–1926 ניהל את בית החולים. קריגר היה רופאה של רחל המשוררת שאושפזה בצפת ב-1921 וב-1925. ידידותם הניבה כמה שירים שלה שהוקדשו לו. בזמן שהתגורר בצפת היה יו"ר הקהילה היהודית בצפת ונשלח בשנת 1923 להשתתף בקונגרס הציוני השלושה עשר בקרלסבאד שבצ'כוסלובקיה.
בשנת 1927 הוא השתקע בתל אביב כרופא פרטי. ב-1929 נשא לאשה את רופאת הילדים ויו"ר ארגון הרופאות בישראל, ד"ר פני צ'לנוב-קריגר (בתו של ד"ר יחיאל צ'לנוב), ובהמשך נולדו ילדיהם נירה קריגר-דן (1930–2015) ויחיאל.
במלחמת העצמאות קריגר היה ממקימי "השירות הרפואי", (19 בדצמבר 1947), במשותף עם ד"ר משה פלר, ד"ר יוסף מאיר, ד"ר משולם ליבונטין וד"ר אברהם קצנלסון. דוד בן-גוריון רושם ביומנו לאחר פגישה עם צוות ההקמה : "הוקמה ועדה רפואית לשעת חירום ונקבעו רופאים אזורים. הוחלט על תוספת 500 מיטות בבתי-החולים הקיימים, עם פרסונל רזרבי (בייחוד קבוצות צוותי ניתוח). דרושים 76,600 לא"י לציוד - מיטות, שולחנות-ניתוח, ולתוספת מיטות"..
בעת מגוריו בתל אביב, קריגר היה פעיל בענייני ציבור כיו"ר ההסתדרות הרפואית בארץ-ישראל (1932–1934), חבר הוועד הפועל של הברית העולמית של רופאים יהודים, יו"ר הוועד הפועל של הליגה למלחמה בשחפת בארץ-ישראל, חבר הוועד האזרחי להקמת המוזיאון הראשון לאמנות בעיר תל אביב, ויו"ר חוג ידידי תיאטרון הבימה ופעיל להקמת "בית הבימה". ב-1934 הוא הקים בשדרות רוטשילד 71 את בית קריגר (אדריכל זאב רכטר), שבו שכנה גם מרפאתו. בין מטופליו הרבים כלולים גם: חיים נחמן ביאליק, רחל המשוררת, אורי צבי גרינברג, אנדה עמיר-פינקרפלד, החזון איש, מנחם גנסין, הרב יצחק ידידיה פרנקל, חנה רובינא, שמעון פינקל, אהרן מסקין, משה קסטל ולאה ניקל. כיום משמש "בית קריגר" כבית מלון בוטיק המציע כ-25 דירות יוקרה ששופצו. ד"ר אפרים סיני נזכר: "שמו הלך לפניו כאיש המוסר והיושר הציבורי, בעל זיכרון פנומנלי היה ומוח אנציקלופדי".. על שמו של קריגר קרוי גם רחוב בעיר תל אביב.
ניסים מנחם
ניסים מנחם (21 בדצמבר 1938 – 4 ביולי 2016) היה גיטריסט וירטואוז וזמר ישראלי.
ביוגרפיה.
מנחם נולד בישראל, בכ"ח בכסלו ה'תרצ"ט, וגדל בכרם התימנים. בן ליהודה ומרים, אח ל-9 ואבא ל-2 ילדים.
בשנות ה–50 היה חבר בצמד "צ'אנגו גיטר" עם יצחק אליעזרוב.
לאחר שפגש את יוסי חורי במסיבה, החליטו בשנת 1960 להקים את צמד הפרברים. במשך שנות פעילות הצמד הייתה פריטתו על גיטרת הרקינטו אחד מסימני ההיכר של הצמד.
בשנת 1977 החליט מנחם לחזור בתשובה. תחילה, הצמד נאלץ לבטל הופעות בימי שישי ושבת ומנחם הופיע כשכיפה על ראשו. כיוון שמנחם לא חש בנוח לשיר שירי אהבה, עזב לבסוף את הצמד. לאחר מכן, החל ללמוד בישיבת "אורות התורה" בבת ים. לאחר חזרתו בתשובה סירב לחזור לבמה והופיע רק במסגרת המשפחה.
ניסים מנחם נפטר בבת ים ונטמן בבית עלמין בבני ברק.
מנשה אייכנשטיין
רבי מְנַשֶּׁה אַיְּיכְנְשְׁטֵיין (כונה גם "האלפי מנשה"; ה'תרכ"ה – ט"ז בתמוז ה'תרצ"ד). היה רב, דיין ואדמו"ר בדור הרביעי בשושלת זידיטשוב.
ביוגרפיה.
נולד בזידיטשוב לרבי ישכר בעריש מזידיטשוב (בעל ה"מלבוש לשבת ויום טוב"), ולשיינדל בתו של רבי מנשה רובין מרופשיץ. בהיותו בן שבע שנים בלבד שידכו סבו רבי יצחק אייזיק מזידיטשוב עם שרה רעכיל בתו של רבי יהושע מדז'יקוב (בעל ה"עטרת ישועה"). נישא בדז'יקוב בשנת תרל"ח.
אחר נישואיו נתמנה לרב ומו"צ בדז'יקוב, בה גם חיבר (בשנת תקנ"ה) את ספרו הראשון "אלפי מנשה" על שולחן ערוך חושן משפט.
בשנת תרנ"ז מינהו אביו למלא את מקומו ברבנות העיר וורצקי, וכעבור שנתיים נתמנה גם לראב"ד ברישא, וכדי לרצות את שתי הערים היה שוהה בחורף ברישא ובקיץ בוורצקי. ברישא הדפיס (בשנת תרס"ה) את ספרו "תורת האשם" על ענייני טומאה וטהרה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלט רבי מנשה לווינה בירת אוסטריה, משם עבר לגרוסוורדיין שם שהה אביו, ולאחר מכן חזר לרישא.
עם פטירת אביו בכ"א בניסן תרפ"ד במונקאטש, עבר למונקאטש למלא את מקומו כאדמו"ר מזידיטשוב ביחד עם אחיו רבי משה מסטרי. בכך הפסיק לשמש כראב"ד רישא, אך עדיין המשיך לכהן ברבנות וורצקי עד שנתו האחרונה, אז מינה את נכדו רבי אברהם אליהו אייכנשטיין כממלא מקומו ברבנות העיר. בכהונתו כאדמו"ר הדפיס (בשנת תרפ"ז) את ספרו "מטה מנשה" על המועדים.
נפטר במונקאטש בט"ז בתמוז תרצ"ד. בנו רבי חיים יוסף מהוקליווא מילא את מקומו באדמו"רות. לאחר פטירתו הדפיסו ילדיו את ספרו "אלפי מנשה" על התורה.
סרגיי פסנקו
ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה
ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה (באיטלקית: Vittorio Emanuele I; 24 ביולי 1759 - 10 בינואר 1824), היה מלך סרדיניה בשנים 1802–1821.
ביוגרפיה.
ויטוריו אמנואלה נולד בטורינו ב-24 ביולי 1759 להוריו ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה ומריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד, בתם של פליפה החמישי, מלך ספרד ואליזבטה פארנזה.
ב-4 ביוני 1802 ויתר אחיו קרלו אמנואלה הרביעי, מלך סרדיניה על הכתר, ומכיוון שלא היו לו ילדים, עלה ויטוריו אמנואלה לשלטון במקומו.
בשנת 1814, עם התמוטטות הקיסרות הנפוליאונית, שב בית סבויה לנחלותיו בפיימונטה ובסבויה, ואף נוספו להן נחלות שהיו שייכות לרפובליקת ג'נובה שחדלה מלהתקיים. הסדרים אלו אושרו על ידי קונגרס וינה.
בשנת 1821 פרצו התקוממויות בממלכה בדרישה ליותר חופש וליברליזם, ומשום כך ב-12 במרץ 1821 ויתר ויטוריו אמנואלה על הכתר. מכיוון שהיו לו רק בנות ולא בנים, עלה אחיו קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה לשלטון במקומו. ב-10 בינואר 1824 מת ויטוריו אמנואלה בטורינו.
משפחתו.
ב-25 באפריל 1789 התחתן ויטוריו אמנואלה עם מריה תרזה מאוסטריה-אסטה, בתו של הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו ומריה ביאטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה, ממנה היו לו 7 ילדים:
מועדון הכדורגל היברניאנס
מנשה אייכינשטיין
האלפי מנשה
ניסוי אלברט הקטן
ניסוי אלברט הקטן היה ניסוי של התניה קלאסית בבני אדם. הניסוי מספק גם דוגמה של סלידת טעם. הניסוי בוצע על ידי ג'ון ב. ווטסון ועוזרת המחקר שלו רוזלי ריינר באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. התוצאות פורסמו לראשונה בגיליון פברואר 1920 של כתב העת של "ניסויים בפסיכולוגיה". הניסוי היה אחד הראשונים שצולמו במצלמת וידאו, והוא היה הניסוי המרכזי בגישה ההתנהגותית ששלטה בעולם הפסיכולוגיה במחצית הראשונה של המאה ה-20.
על סמך ניסיונו בתחום, שיער ווטסון שתגובת הפחד של ילדים לקולות חזקים היא תגובה "בלתי-מותנית" (רפלקסיבית מולדת). הוא ניסה ליצור בניסוי התניה בין התגובה הזאת לבין אובייקטים שילדים לא אמורים לפחד מהם (לדוגמה גופים פרוותיים). ווטסון הראה בניסויו כי ההתנהגות היא נרכשת, ובכך הפריך את החשיבה הפרוידיאנית אשר גורסת כי ההתנהגות באה מתת המודע. ניסויו של ווטסון הציג את ההתנהגות במונחים פשוטים יותר.
כיום, שיטות דומות נמצאות בשימוש בטיפול בפוביות (פחד כרוני בלתי נשלט מאובייקט או ממצב כלשהו), אך בצורה מבוקרת המשלבת לרוב גם טיפול קוגניטיבי.
הניסוי נותר שנוי במחלוקת, שכן הוא כלל התעללות בתינוק חסר ישע. כמו כן, זהותו האמיתית של אלברט מעולם לא התגלתה בוודאות.
מהלך הניסוי.
המטרה של ווטסון וריינר הייתה להתנות פוביה באופן יציב מבחינה רגשית לילד. במחקר זה הם בחרו בתינוק בן תשעה חודשים המכונה "אלברט". ווטסון ביצע את ההליכים אשר פבלוב השתמש בהם בניסויים שלו עם כלבים.
הניסוי החל כאשר אלברט היה בן 11 חודשים. ווטסון חשף את אלברט לחולדה. בכל פעם שאלברט ניסה לגעת בחולדה, ווטסון הכה בפטיש, דבר שגרם לאלברט לפחד ולבכות. הוא חזר על תהליך זה מספר פעמים. לבסוף, אלברט החל לפחד מהחולדה עצמה גם מבלי רעש הפטיש.
ווטסון רצה לבדוק אם פחדו של אלברט הועבר גם לאובייקטים שונים (תהליך הנקרא הכללה). הוא הראה לתינוק ארנב, חתול וכלב, אשר גם כן עוררו פחד אצל התינוק. 5 ימים לאחר מכן, בדיקה נוספת נערכה אשר אישרה כי אלברט עדיין פוחד מהאובייקטים הללו. כמו כן, העברת אלברט לחדר אחר לא הפסיקה את פחדו מהאובייקטים, כלומר, ההתניה לא הייתה תלוית-סביבה. חודש לאחר מכן, נערכה שוב בדיקה, אשר אישרה כי אלברט עדיין פוחד מהאובייקטים שהוצגו לו.
בניסוי של ווטסון היו שגיאות רבות, על פי אמות מידה מודרניות. אך בעיקר, ניסוי כזה אסור כיום על פי החוק והתקנות המודרניות, שכן הוא חשף את התינוק למתח חמור, ויש בו פוטנציאל לנזק פסיכולוגי לטווח הארוך.
זהותו של "אלברט הקטן".
במחקר שנערך ב-2009 וניסה להתחקות אחר אלברט הקטן ברישומיו של ווטסון, תוך הצלבה עם רישומי אוכלוסין מאותן שנים, הועלתה בידי פרופ' הול בק וצוות סטודנטים השערה כי מדובר בילד בשם דגלאס מריט, שנולד ב-1919 ומת בגיל 6. נטען כי הוא היה חולה מלידה בהידרוצפלוס, דבר אשר גרם לו ככל הנראה לסבול מעיוורון, פיגור שכלי וייתכן שאף אוטיזם. הדבר מעמיד בספק את תוקף הניסוי, גם בגלל היכולות העיניות והקוגניטיביות להן לכאורה נדרש אלברט, וגם מפני שווטסון טען שהילד היה בריא לחלוטין.