בפברואר 1945 צוידה טייסת מצרית מספר 2 במטוסי ספיטפייר מדגם VC ובכך הייתה לטייסת הקרב המרכזית בחיל האוויר המצרי. מאוחר יותר הוחלפו המטוסים בדגם 9-E המתקדם יותר. עקב סיבות פוליטיות וחילוקי דעות קשים בין המלך המצרי לשלטונות הבריטיים היה בקיפאון בחיל האוויר המצרי ערב מלחמת העצמאות - היה מחסור כללי בחלפים למטוסים; לא הייתה תוכנית מסודרת לאימון הטייסים, שהיו זוטרים ובלי ניסיון קרבי. לפי הערכות המודיעין הישראלי, מנה חיל האוויר המצרי המלכותי ערב המלחמה 93 מטוסים, מהם 37 מטוסי ספיטפייר מדגם V ו־IX. ב־29 באפריל הגיעו לאל עריש 17 מטוסי ספיטפייר של טייסת 2 בליווי טייסים ומכונאים. עקב המחסור הכרוני בצוותים כשירים ובמטוסים שמישים נמצאו בטייסת טייסים ומטוסים שלוקטו מארבע טייסות הספיטפיירים במצרים (טייסות מספר 1, 2, 5, 6). מפקד יחידות הטייס היה מפקד הכנף מחמוד צדקי אל־מליגי.
ב־15 במאי הפיל תותח נ"מ שהוצב ליד שדה דב מטוס ספיטפייר מצרי תוקף, וזה נאלץ לנחות בחוף ימה של הרצליה. הטייס שנשבה נחשב לטייס קרב מנוסה, סיפר בחקירתו שלא השתייך כלל לטייסת 2 שחנתה באל עריש, אלא יצא למשימתו מבסיס אל־מאזה ליד קהיר. בתחקיר הוסיף וסיפר שבטייסת אל עריש היו רק שמונה מטוסים שמישים (ייתכן והמידע היה מטעה בכוונה). מטוסו היה מצויד ב־6 פצצות תבערה. פרט לפצצות תבערה הטילו המטוסים המצריים פצצות רסק במשקל 15, 25 ק"ג ו־50 ק"ג.
הפינוי הבריטי מארץ ישראל תוכנן להתבצע בשלבים: דרום הארץ עד מחצית אפריל 1948, מרכז וגליל עד 15 במאי 1948. בסיס התעופה הבריטי ברמת דוד (RAF Ramat David) היה אמור להמשיך בפעילות עד ל־1 באוגוסט 1948. בבסיס זה היו טייסות מטוסי האוורו אנסון, מטוסי בוסטון והספיטפיירים הבריטים. הספיטפיירים תוכננו לשהות שם ולחפות על הכוחות המתפנים. לבסוף להתפנות בעצמם לקפריסין. המצרים לא ידעו על כוונת חיל האוויר הבריטי להישאר בבסיס רמת דוד עד אוגוסט. ב־22 במאי 1948 תקפו המצרים את רמת דוד, פגעו בכמה מטוסים בריטים ובמספר חיילים בריטים. היה מרדף בריטי אחר התוקפים אולם ללא תוצאות. מרסיסי הפצצות ומארבע הפצצות שלא התפוצצו, התבררה לבריטים זהות התוקפים. כשרביעיית מטוסים מצריים נוספת תקפה את הבסיס הבריטים היו מוכנים, תקפו, יירטו והפילו שני מטוסי ספיטפייר מצריים שהתרסקו בשדות עמק יזרעאל והשניים הנותרים נעלמו בדרך לאל עריש.
הספיטפייר בשירות חיל האוויר הישראלי.
עם הקמת מדינת ישראל, הצטייד חיל האוויר הישראלי במטוסי ספיטפייר (לאחר שבתחילה השיג מטוסי "מסרשמיט" מסוג אוויה S-199). הם הספיקו להפיל כמה מטוסי אויב בקרבות אוויר בסוף מלחמת העצמאות ואחריה. מטוס הספיטפייר הראשון שנכנס לשימוש בחיל־האוויר הישראלי זכה לכינוי "ישראל 1". הוא נבנה בארץ מחלפים וחלקי מטוסים שהשאירו אחריהם הבריטים כאשר חלקי החילוף הללו הספיקו לבניית מטוס שלם מלבד שני חלקים חשובים - המנוע ומכסה המנוע. המנוע נמצא לאחר שבקיבוץ רוחמה הופל מטוס ספיטפייר מצרי מאש נ"מ שירה אחד מחברי הקיבוץ במקלע מסוג "בזה". מכסה המנוע נמצא לאחר שאחד מטכנאי המטוס ראה בדרך לביתו שלט פרסומת שעשוי פח, לאחר שבדק את השלט הבין כי הוא מתאים לשמש כמכסה מנוע, עקר אותו ממקומו והרכיב אותו על המטוס.
ב־15 ביולי 1948 הודיעו הצ'כים על נכונותם למכור לישראל 59 מטוסי ספיטפייר. הצ'כים רצו להיפטר מכל ציוד מערבי ולהתחיל להצטייד בציוד רוסי או תוצרת מקומית של דגמים רוסיים. בפועל עקב בעיות רבות נדחתה העסקה והמצב בארץ החמיר. רוב טייסי חיל האוויר העדיפו את הספיטפיירים והמוסטנגים אותם הכירו משרותם בחילות האוויר המערביים על מטוסי המסרשמיט. המטוסים היו מפוזרים בשלושה שדות שונים ומצבם התחזוקתי היה לא טוב. בניגוד למסרשמיטים שהובאו לארץ מפורקים, טווח הטיסה של הספיטפיירים היה גדול יותר והבדיקה העלתה שניתן יהיה להטיסם לארץ ישירות לאחר התקנת מכלי דלק חיצוניים. ב־25 בספטמבר 1948 המריאו שישה מטוסים ראשונים מצ'כיה במסע מדורג לארץ עם חנית ביניים ביוגוסלביה מהם הגיעו רק שלושה לרמת דוד. מטוס אחד נחת על הגחון ביוגוסלביה ושנים נוספים נאלצו לחזור ולנחות ברודוס.
תקופה קצרה לאחר הכנסת שלושת המטוסים לשירות, הגיעו 47 מטוסים נוספים בדרך הים והאוויר במסגרת "מבצעי ולוטה". עד סוף 1949 הגיעו עוד תשעה "ספיטפיירים", שגם הם נרכשו מצ'כוסלובקיה ולאחר המלחמה הגיעו 30 נוספים מאיטליה.
ב־15 באוקטובר 1948, ליוו שלושה מטוסי ספיטפייר שני מפציצי בופייטר לתקיפת אל־עריש, וביום המחרת יצא מטוס ספיטפייר אחד ללוות שני מפציצי B-17 לתקיפת פלוג'ה. בקרבות האוויר שניהלו בזמן מלחמת העצמאות, הפילו הספיטפיירים בסך הכל כ־12 מטוסים (מספר חסר תקדים לאותה לתקופה).
ב־28 בדצמבר 1948 במסגרת מבצע חורב, תפסו חיילי פלוגת הסיור של גדוד 9 מחטיבת הנגב מטוס מצרי בבסיס התעופה באל עריש במצב טוב. הם קשרו את זנבו לג'יפ והצליחו לגרור אותו עד אבו עגילה. בהמשך הגיע לשם הטייס בוריס סניור וניסה להתניעו. לאחר שלא הצליח הועמס לבסוף המטוס על משאית שהחלה לנוע ארצה. בשלב זה זיהו מטוסי סיור בריטים את המטוס.
בתחילת שנות ה־50 שירתו הספיטפיירים בשלוש טייסות, ושימשו לליווי מטוסי הפצצה ולמשימות מודיעין. הם נמכרו ב־1954 לבורמה.
הספיט השחור.
מספר מטוסים, ובהם ה"ספיט השחור", הושארו בארץ ביוזמת עזר ויצמן. שניים מהם מוצבים במוזיאון חיל האוויר בחצרים, מתוכם אחד במצב טיסה. "הספיט השחור" הוא אחד ממטוסי הספיטפייר הספורים שנשארו בעולם במצב טיסה. כשיצא מטוס הספיטפייר משימוש בחיל האוויר ניגש עזר ויצמן למפקד חיל האוויר באותן השנים, דן טולקובסקי, והבהיר לו כי לא ייתכן שלא ישמר מטוס ספיטפייר אחד למען הדורות הבאים והמורשת. למעשה, רצה ויצמן מטוס לשימושו האישי בדיוק כפי שהיה למדריך הטיסה שלו בחיל האוויר הבריטי. טולקובסקי הסכים לשמור מטוס אחד שנצבע לשחור (מספר רישום: 57), וויצמן המשיך לטוס על המטוס גם לאחר שחרורו מחיל האוויר. המטוס הוטס בחגיגות חצי יובל לטייסת הקרב הראשונה ביולי 1973. כיום מטוס הספיטפייר מוחזק במצב טיסה במוזיאון חיל האוויר בחצרים וניתן לראותו באוויר בחגים וטקסי סיום קורס הטיס.
ביצועים בהשוואה למטוסי קרב אחרים.
דני שפירא השווה בין 3 המטוסים: המוסטנג, המסרשמיט והספיטפייר:
שירות.
הספיטפייר שירת במדינות הבאות:
יירוט
יֵרוט היא פעולה שמטרתה שינוי מסלולו של עצם והטייתו מן הדרך.
השימוש העיקרי במושג "יירוט" הוא צבאי:
ג'ינג'יס אייטמטוב
ג'ינגיס אייטמטוב
צינגיס אייטמטוב
אייטמטוב
העמותה לחקר התמותה
העמותה לחקר התמותה הוא אלבום האולפן הרביעי במספר של להקת הרוק הישראלית "משינה", שיצא באוגוסט 1990 על ידי חברת התקליטים CBS.
הפקה.
האלבום נוצר ברובו על ידי גיטריסט הלהקה שלומי ברכה, שכתב את שיריו תוך כשלושה חודשים. סולן הלהקה יובל בנאי האזין לסקיצות השירים והציע הערות ותיקונים, מה שהתבטא בקרדיט כתיבה משותף לבנאי ולברכה בחלק משירי האלבום. בנאי השתתף גם בהלחנת שיר אחד, "קאנטרי ג'ו". שירי האלבום הוקלטו בתוך כשבועיים, באולפני "המון". טכנאי ההקלטות היה יעקב מורנו, שמאז השתתף בהקלטת כל אלבומיה של הלהקה.
את עטיפת האלבום צילם ברי פרידלנדר, שצילם גם את ארבע עטיפות אלבומיה הראשונים של הלהקה. פרידלנדר צילם את התמונה עם עדשת סינמסקופ, שהעניקה לתמונה מראה של סרט מערבון. כשראה מתופף הלהקה איגי דיין את התמונה אמר עליה "הנה, זאת העמותה לחקר התמותה", וכך נבחר שם האלבום, כשם השיר הפותח אותו.
האלבום, שזכה לביקורות חיוביות, הניב להיטים כגון "אז למה לי פוליטיקה עכשיו", "העמותה לחקר התמותה", "מכונית", "הכוכבים דולקים על אש קטנה" ו"אחכה לך בשדות". זהו אלבומה האחרון של הלהקה שבו השתמשו חבריה בשירותי חברת הוצאה לאור מסחרית. לאחר אלבום זה הקימו את הלייבל "זברה תקליטים", בו יצאו שאר אלבומי הלהקה.
האלבום נמכר בכ-54,000 עותקים.
שירי האלבום.
כל המילים והלחנים מאת שלומי ברכה, אלא אם צוין אחרת. כל העיבודים מאת חברי "משינה".
פורמולה 1
פורמולה 1 (באנגלית: Formula 1, או בקיצור F1) הוא סבב שנתי של מרוצי מכוניות חד-מושביות במסלולים ממוקמים ברחבי העולם. הדרישות הטכניות המתבקשות לבניית מכוניות מהוות את הרמה הגבוהה ביותר במרוצי פורמולה. לסבב שנת 2022 מתוכננים 23 מרוצים ויתחרו בו עשר קבוצות עם שתי מכוניות כל אחת ועליהן רק ארבעה סוגי מנוע. הדרישות הטכניות נכתבות על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) ומעודכנות על ידה ובהסכמתן של עשר הקבוצות המשתתפות במרוצים. בנוסף ה-FIA מפקחת על כל אחד מהמרוצים הנותנים ניקוד לעשרת הנהגים הראשונים ועל עשר הקבוצות הראשונות, מה שמאפשר להכריז בסוף הסבב על תוארי אליפות עולם שנתיים לנהגים ולקבוצות על בסיס סכום הנקודות שנאספו.
תקציבן השנתי של הקבוצות מוגבל ל-145 מיליון דולר לשנה (החל משנת 2021) ומפוקח על ידי ה-FIA. לקראת שנת 2023 התקציב צפוי להצטמצם ל-135 מיליון דולר.
היסטוריה.
מרוץ הפורמולה 1 הראשון התקיים ב-1948, אך אליפות העולם החלה להתקיים בשנת 1950 עם 18 קבוצות בשבעה מרוצים. קבוצת פרארי היא היחידה מביניהן שעדיין מתחרה. תואר האליפות לקבוצות נוסף בשנת 1958.
נהגים וקבוצות.