בשל החשיבות הארכאולוגית של סביבה זו היא הוכרזה "אתר בעל עניין תרבותי של ספרד" (Bien de Interés Cultural) בשנת 1996, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 1997 ו"מונומנט טבעי של ספרד" (Monumento natural) בשנת 2002.
היסטוריה.
לאס מדולס היה במקור מכרה זהב רומאי פתוח, אם כי עמים ילידים טרום-רומאיים כבר ניצלו את האתר. אין ספק שהרומאים החלו להפעיל את המכרה בתקופת הקיסר אוגוסטוס, שניהל באופן אישי את מרבית מסעי המלחמה שבין השנים 26 ל-19 לפנה"ס. וכבש באופן סופי את העיירות בצפון חצי האי האיברי.
אין קשר בין שם המקום להר מדוליו (Monte Medulio), האתר שבו ביצעו הלוחמים בני שבט הקנטבריאנים התאבדות המונית על מנת שלא ליפול בשבי בשלהי המלחמות הקנטבריות עם האימפריה הרומית. מיקומו של הר זה אינו ידוע.
פליניוס הזקן, שבצעירותו היה מנהל המכרות, מספר כי בכל שנה הופקו 20,000 ליברות של זהב. אם לוקחים בחשבון את 250 שנות הניצול האתר מגיעים להערכה של 5,000,000 ליברות זהב. על פי נתוני הפרופסור והארכאולוג אנטוניו גרסיה ביידו (Antonio García Bellido), כמות האדמה שפונתה מהאתר מגיעה ל-500 מיליון מטרים מעוקבים, אשר בחישוב תשואה ממוצעת של 3 גרם זהב לטונה של אדמה מביאה לכמות של 1,635,000 קילוגרם. עם זאת, מחקרים אחרים מצמצמים משמעותית את הנתונים הללו, בהתחשב בכך שבמשך 200 השנים בהן פעלו המכרות, הושג ייצור שנתי ממוצע של פחות מ-25 קילוגרם, ולכן הנתון הסופי היה פחות מ-5,000 קילוגרם.
באשר למספר העובדים באתר, פליניוס כותב על 60,000 עבדים משוחררים. מחקרים מודרניים, המבוססים על כמות האדמה שפונתה, מדברים על 10,000 או 20,000 איש, כשהם סופרים גם ספקים, שומרים וכו'. פליניוס מעיר בכתביו על העבודה הקשה: "זה פחות פזיז לחפש פנינים וארגמן בתחתית ים מאשר להוציא זהב מאדמות אלה".
מקור השם.
בין המומחים קיימת התיאוריה שלפיה מקור השם מהשם המסורתי שניתן לערימה של קש, הנפוצה מאוד באזור. בדיאלקט המסורתי של אזור , שבו נמצא לאס מדולס, שעדיין נמצא בשימוש, יש מילים כמו מדה (meda), ערימה חרוטית, ומדאר (medar), ערימת הדשא, כמו גם מדיירו (medeiro), שלדברי פרופסור חסוס גרסיה אי גרסיה הם "קרובי משפחה" של המילה מדאנו (Medano), בספרדית קסטילית (דיונה), המגיעים, לדבריו, מהמילה הלטינית "מטה" (meta). מחברים אחרים מייחסים את השם למילה אחרת בלטינית (מטלה, metalla). אף על פי כן, לדעה כי השם בא מהר מדוליו (Mons Medulius) יש תומכים רבים בקרב המומחים.
שיטת ההפקה.
באזור שאנו מכירים כיום כלאס מדולס היו כמה גורמים שסייעו להפקת זהב: אלה היו אדמות סחף עם אבק זהב; היו הרבה מים ומספיק שיפוע כדי להשתמש בהם ככוח הידראולי; והיו מדרונות מתונים לעבר הנהר סיל ששימש כתעלת ניקוז.
שיטת ההפקה הייתה מכונה בלטינית "Ruina montium" (הריסת ההר). המים מנחלי ההרים היו מנותבים ומוטים אל פסגת ההר בו חופרים. ההר היה מחורר ברשת מתוכננת של מנהרות, והמים היו משוחררים דרכם. כוח המים הרס את ההר וגרר את אדמות הזהב לאגני השקעה. המערכת ההידראולית של לאס מדולס היא המרהיבה ביותר מבין הידועות, בגלל כמות המים ששימשה למטרה והאורך והמספר הגדול של תעלותיה. המסלול כולו הזה ידוע, וניתן לבקר בחלקו בלוויית מדריך.
אחת ממערכות המים התבססה על האזור מצפון-מזרח להר טלנו (Teleno, 2,188 מטרים). מגובה 2,000 מטרים מצטבר שלג שלאחר שהוא נמס זורם לנחל קאבו (Río Cabo), יובל של הנהר קבררה (Río Cabrera), אשר בתורו הזין את שבע התעלות, הגובלות בהר, שהגיעו לבריכות ההפקה. לערוצים אלה, שאורכם הכולל מוערך בכ-300 קילומטרים, יש שיפוע של בין 0.6 ל -1%. הרוחב הוא 1.28 מטר, למעט בעקומות, 1.60 מטרים, ועומקם הוא 90 סנטימטרים. בניית תעלות אלה, שבחלקים מסוימים עוברות מתחת לסלע בצורת מנהרה, הייתה, ללא ספק, העבודה הקשה והיקרה ביותר של המבצע.
לאחר מכן, המים מהתעלות הגיעו לכמה בריכות שנבנו על ידי פילוס וחפירת השטח. האדמה שנחפרה נערמה סביב ויצרה מדרונות. לבריכות אלה היו שערים להפצת המים.
התפתחות סביבת הנוף.
הכרייה פסקה במאה השלישית, הצמחייה המקומית השתלטה על המקום שוב: אלונים, קיטיסוס רתמי ("Cytisus scoparius"), "Genista tridentata", אלון הגלעין ("Quercus ilex") וצינית אירופית ("Ilex aquifolium"). במקביל התרחב גידול עץ הערמון, מתוכו ניתן לראות כיום פרטים רבים בפארק, חלקם בני למעלה ממאה שנים. כל זה הביא להופעתה של סביבה מרהיבה המאופיינת בתצורות הקרקע יוצאות הדופן, שנוצרו על ידי חולות אדמדמים המשולבים בצורה מושלמת עם הצמחייה.
עולם החי של האזור בימינו כולל חזיר בר, אייל הכרמל, חתול בר וכו'. באשר לעופות, ישנם יותר ממאה מינים, השוכנים בעיקר במדרון נהר הקבררה. בסביבת אגם קרוסדו (Lago de Carucedo), שעל פי המסורת נוצר על ידי מים עומדים ששימשו להפקת הזהב, צומחים מגוון סחלבים שפרחיהם מדמים דבורים כדי למשוך חרקים בדרך זו ולהקל על ההאבקה. ציפורים אוכלי חרקים בולטים ביערות לגדות הנהר.
בשנת 1997 הכריז אונסק"ו על אתר המורשת העולמית לאס מדולס, כולל האזור העיקרי של מכרה הזהב והסייגים מסביבות היישובים בלואוטה (Balouta), ואלדבריה (Valdebría) וירס (Yeres). משלחת תאילנד התנגדה להחלטה, בהתחשב בכך שהאתר הוא תוצאה של הפעילות ההרסנית של האדם וכי ההחלטה פוגעת בעקרון של הגנת הסביבה. גרמניה ופינלנד הסכימו עם עמדה זו.
שבילים ואתרים מעניינים.
נתיב המדולייאס.
נתיב המדולייאנס (Ruta de las Medulillas) מתחיל בכפריר אוריאן (Orellán), שבו יש מצודה רומאית, וממנו מוביל שביל אל נקודת התצפית אוריאן, שאליה אפשר להגיע ברכב. המשך הנתיב מתבצע ברגל בשביל הגובל בהר פלאסיאס (monte Placias, 1025 מעל גובה פני הים) לקמפו דה לה ברניה (Campo de la Braña), משם יורד השביל לחפירות מדולייאס במערות רייריגו (Cuevas de Reirigo) או למערת צ'אירה (Cueva de la Chaira) שאורכה יותר מ-250 מטרים. השביל מוביל למזלג לאס פדריסס (Las Pedrices, "המדרגות"), משם חוזרים לכפריר לאס מדולס. בנוסף, לצד אותה נקודת תצפית יש כמה מנהרות שניתן לבקר בהן.
סיכונים לאתר.
בקרבת מקום נמצאת מחצבה, שאף שהוכרזה כבלתי חוקית בשנת 2008, המשיכה לפעול, נכון לשנת 2014.
יחסי מקסיקו–סנגל
יחסי מקסיקו–סנגל הם היחסים הבילטרליים שבין המדינות המקסיקניות המאוחדות לבין רפובליקת סנגל. שתי המדינות חברות בקבוצת ה-15, פורום שהוקם בוועידת המדינות הלא-מזדהות.
היסטוריה.
באפריל 1960 קיבלה סנגל עצמאות מצרפת. ב-1961 שלחה מקסיקו משלחת נשיאותית שביקרה במדינה, שמשימתה הייתה להכין את הקרקע לייסוד יחסים דיפלומטיים בין המדינות, דבר שאכן קרה ב-10 במאי 1962.
במאי 1975, ביקר נשיא סנגל, לאופולד סדאר סנגור במקסיקו. במהלך ביקורו במקסיקו, נחתם הסכם לשיתוף פעולה תרבותי ומדעי, והסכם נוסף לשיתוף פעולה טכנולוגי. ביולי אותה שנה ערך נשיא מקסיקו לואיס אצ'ווריה אלווארס, והפך לנשיא המקסיקני הראשון שביקר באפריקה.
ב-1991 סגרה מקסיקו את השגרירות שלה בסנגל, ושנתיים אחר כך פתחה את קונסוליה בדקר. במרץ 2002, ביקר נשיא סנגל עבדוליי ואד במקסיקו ובעיר מונטריי והשתתף בוועידה בינלאומית לפיתוח.
סחר.
בשנת הסתכם הסחר בין המדינות בכ-28 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של מקסיקו לסנגל כלל מכונות, מוצרי חשמל וכדומה, ואילו סנגל ייצאה למקסיקו סחורות דוגמת אילמניט, זירקון ועוד.
יחסי יפן–סיירה לאון
יחסי יפן–סיירה לאון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין הרפובליקה של סיירה לאון.
סקירה כללית.
בין יפן לבין הרפובליקה של סיירה לאון מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין הרפובליקה של סיירה לאון כוננו ב-27 באפריל 1961, יום הכרתה של יפן בעצמאות סיירה לאון.
יחסי הונגריה–סרביה
יחסי הונגריה–סרביה הם יחסי החוץ בין הונגריה לבין סרביה. שתי המדינות חולקות 151 ק"מ של גבול משותף. ישנם כ-254,000 אנשים ממוצא הונגרי המתגוררים בצפון סרביה (במיוחד בוויבודינה) וכ-7,000 אנשים ממוצא סרבי החיים בהונגריה.
היסטוריה.
במהלך המאה ה-15 נכבשו ממלכת סרביה ורוב ממלכת הונגריה בידי האימפריה העות'מאנית, אולם לקראת סוף המאה ה-17 הועברה הונגריה לשלטון בית הבסבורג. במהלך המלחמה הטורקית הגדולה, בשלהי המאה ה-17, נעזרו בסרבים אויבי הטורקים - האוסטרים, הפולנים והוונציאנים. במשך תקופה קצרה נחלו האוסטרים הצלחה מסוימת, אך בסופו של דבר נסוגו. סרבים רבים נענו להזמנת האוסטרים, ונדדו צפונה לשטחי אוסטריה, במקום להישאר בארצם בהמתנה לנקמה הטורקית. במהלך המאה ה-18 הצליחו האוסטרים לכבוש את צפון סרביה ובוסניה, וחלקים מדלמטיה, מה שאפשר לסרבים רבים לחזור לאזורים אלה. במהלך המאה ה-19 התקיימו יחסים טובים בין ההונגרים לסרבים, אולם לאחר הקמת ממלכת סרביה הידרדרו היחסים ביניהם, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה לחמו המדינות זו בזו. לאחר המלחמה סופחו ממלכת קרואטיה-סלבוניה והבאנאט לממלכת סרביה, והוקמה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים שהפכה מאוחר יותר לממלכת יוגוסלביה.