בתחום המוזיקה האינסטרומנטלית הלחין סליירי מספר קטן יחסית של יצירות, בכלל זה שני קונצ'רטי לפסנתר, קונצ'רטו לעוגב, קונצ'רטו לחליל, אבוב ותזמורת ואוסף של 26 וריאציות על "השיגעון של ספרד" או "לה פוליה" ("La Follia di Spagna") שהיה ריקוד עתיק ומושא לווריאציות רבות של מלחיני תקופת הבארוק.
סליירי ומוצרט.
פעילותו המוזיקלית של סליירי חופפת לזו של מוצרט הן בתקופה והן במיקום היצירה. מוצרט וסליירי הכירו היטב זה את זה ולעיתים קרובות התמודדו זה מול זה על המשרות המוצעות בחצר הקיסר. כישלונו של מוצרט בהתמודדויות אלו מול סליירי הביא לנתק בין השניים, נתק אשר במרוצת השנים שלאחר מותו של מוצרט הפך בכתבי היסטוריונים ומוזיקולוגים אוהבי מוצרט לאיבה של ממש.
בשנות השמונים של המאה ה-18 טען מוצרט מספר פעמים, כי סליירי זומם לפגוע ביצירתו. טענות אלו נסובו בעיקר סביב הבכורה לאופרה "כך עושות כולן". בשנים 1789-1790, ככל שהמוזיקה של מוצרט הלכה ונהייתה פופולרית, זכו גם הטענות הללו לפופולריות דומה והכפישו את שמו של סליירי.
בתחילת המאה ה-19, זרם הלאומיות ששטף את אירופה הרומנטית גרם להאדרה של מוצרט האוסטרי על פני סליירי האיטלקי, שהוצג כאנטגוניסט רשע בקרב המיתוסים שהחלו נרקמים לגבי היחסים בין שני המלחינים. מחזות ואופרות שנכתבו באוסטריה באותה התקופה הציגו את סליירי כאויבו של מוצרט שכל מטרתו היא סילוקו של יריבו מהזירה המוזיקלית בווינה.
למרות האופן בו נתפס סליירי במאה ה-19 כמלחין איטלקי, הוא ראה בעצמו אוסטרי בכל רמ"ח איבריו, דבר שבא לידי ביטוי גם ביצירתו. בתקופת חייו אכן נתפס סליירי כגרמני על ידי כלל מכריו וראיה לכך ניתן לראות בדבריה של הקיסרית מריה תרזה משנת 1772, לפיהם היא מעדיפה את סגנונם של המלחינים האיטלקים על פני זה של עמיתיהם הגרמנים דוגמת גאסמן, סליירי או גלוק.
לפי הביוגרף אלכסנד ת'אייר, יחסי היריבות בין סליירי למוצרט החלו בשנת 1781 כאשר ניסה מוצרט להתמנות למשרת המורה למוזיקה של הנסיכה מוורטמברג, משרה שניתנה לבסוף לסליירי על בסיס כישוריו בתחום הזימרה והמוניטין הטובים אותם רכש.
שנים מספר לאחר מכן, כשהאופרה של מוצרט "נישואי פיגארו" נחלה כישלון בקרב הקהל כמו גם בקרב הקיסר, הוא האשים את סליירי בכישלון. אביו של מוצרט, לאופולד כתב במכתב לבתו: "סליירי ושבט עושי דברו יזיזו שמיים וארץ כדי להורידה מהבמות". לפי ת'אייר, יוזם המזימות כנגד האופרה היה המשורר ג'ובאני בטיסטה קאסטי, שרצה לפגוע במשורר החצר לורנצו דה פונטה, אשר כתב את הליברית לאופרה, בעוד סליירי כלל לא הבחין באופרה החדשה של מוצרט משום שבאותה התקופה היה עסוק מאוד בהלחנת האופרה הצרפתית שלו "Les Horaces" .
ישנן יותר עדויות על שיתוף פעולה בין שני המלחינים מאשר כאלו המעידות על איבה אמיתית. כדוגמה לכך ניתן לציין את בחירתו של סליירי בידי מוצרט כמורה למוזיקה של בנו פרנץ קסאפר. סליירי מצידו העלה חידוש לאופרה של מוצרט כשמונה למשרת הקאפלמייסטר, וזאת במקום לכתוב אופרה חדשה משלו לרגל האירוע. כשנסע סליירי לטקס ההכתרה של הקיסר לאופולד השני, הוא נשא איתו לא פחות משלוש מיסות שחיבר מוצרט.
סליירי ומוצרט אף הלחינו יחד שיר בשם "Per la ricuperata salute di Ophelia" ("להחלמתה של אופליה") שחובר לרגל שובה לבמות של ננסי סטורייס (Nancy Storace), שחקנית מפורסמת באותה התקופה. סליירי גם שימש כיועץ למוצרט וניצח בבכורות של כמה מיצירותיו.
בשנותיו האחרונות של סליירי הוא חווה התדרדרות קשה במצבו הבריאותי, לפני מותו אושפז בבית חולים בווינה. זמן קצר לאחר מותו החלו נפוצות שמועות כי ברגעיו האחרונים התוודה סליירי כי רצח את מוצרט. אולם, זוג האחים הסיעודיים ורופא המשפחה של סליירי העידו כי הוא מעולם לא אמר כדבר הזה.
יצירות שנכתבו על דמותו.
לאחר מותו של סליירי בשנת 1825 החלו יוצרים שונים לחבר יצירות המתארות את יחסי האיבה בין מוצרט לסליירי. הדרמה "מוצרט וסליירי" מאת אלכסנדר פושקין (1831), והאופרה שהולחנה למחזה בשנת 1898 על ידי ניקולאי רימסקי-קורסקוב היו הסנוניות המבשרות את התופעה. הפרסום הגדול ביותר ליחסים אלו בא בעקבות המחזה אמדאוס משנת 1979 מאת פיטר שאפר. במחזה מוצגים תוך עיוותים משמעותיים, חייו של מוצרט ויחסיו עם סליירי. בהתבסס על מחזהו של שייפר, יצא לאקרנים בשנת 1984 הסרט אמדאוס בבימויו של מילוש פורמן.
הנרי הדסון
הנרי הדסון (אנגלית: Henry Hudson; 12 בספטמבר 1570–1611) היה מגלה ארצות אנגלי אשר גילה, בין היתר, את מצר הדסון ומפרץ הדסון שבקנדה הקרויים על שמו. על שמו קרוי גם נהר ההדסון שבארצות הברית.
קורות חיים.
בשנת 1607 הפליג הדסון בספינתו "הופוול" (באנגלית: "Hopewell" – התקווה הטובה) בניסיון למצוא את המעבר הצפון-מערבי לאסיה דרך האוקיינוס הארקטי לאורך חופי צפון קנדה ממזרח למערב. המסע מומן על ידי החברה המוסקבאית שניתן לה צו מלכותי המסמיך אותה לצאת למסעות מסוג זה. ביוני שבאותה שנה הגיע לחופי גרינלנד והחל להפליג צפונה תוך מיפוי חופי האי. ב-17 ביוני הגיע לקצה איי סבאלברד ולמרחק של 577 מיילים ימיים מהקוטב הצפוני, אולם בשל הים הקפוא לא הצליח להתקדם צפונה ושב לאנגליה. בדרכו חזרה גילה את האי יאן מאיין.
בשנת 1608 ניסה הדסון בשנית לגלות את המעבר, בעוברו בקרבת חופי נורווגיה אולם נכשל שנית בשל הים הקפוא, והחברה המממנת החליטה להפסיק את החיפושים. הדסון, שרצה להמשיך ולנסות למצוא את המעבר, פנה לחברת הודו המזרחית ההולנדית למימון מסעותיו. החברה מימנה את מסעו על הספינה "הלווה מאן" (Halve Maen בהולנדית: "חצי הירח"). הספינה הפליגה צפונה ומזרחה והגיעה בתחילת יולי לניופאונדלנד. הוא חקר את חופי צפון אמריקה, בעיקר את אזורי מנהטן, מיין וקייפ קוד, והיה האירופאי הראשון שמיפה אזורים אלה (אף שהיה זה ג'ובני דה וראזאנו שגילה אותם בשנת 1524 בעוברו מרחוק). הדסון היה האירופאי הראשון ששט במעלה נהר הדסון, הקרוי על שמו. ההולנדים, מממני הפרויקט, הכריזו על האזור שמופה כמושבה שלהם בשם ניו אמסטרדם.
בשובו לאנגליה, לנמל דארטמות' , נאסר הדסון על עבירה של שיט תחת דגל זר, דבר אסור על פי חוקי אנגליה, אך שוחרר לאחר זמן קצר. בשנת 1610 השיג הדסון מימון למסע מחקר נוסף – הפעם תחת דגל אנגלי. המממנות היו חברת וירג'יניה וחברת הודו המזרחית הבריטית. הפעם הפליג הדסון בספינה "דיסקברי" . הוא הפליג צפונה והגיע לאיסלנד ב-11 במאי 1610, ולגרינלנד ב-4 ביוני, והיה הראשון שהפליג לאורך חופה המערבי של גרינלנד. הדסון היה סבור שגילה את המעבר הצפון-מערבי, וב-25 הגיע למצר הדסון (הקרוי על שמו) בקצה הצפוני של לברדור. הדסון הפליג לאורך החוף הדרומי של המצר וב-2 באוגוסט הפליג לתוך מפרץ הדסון (הקרוי אף הוא על שמו). בחודשים שלאחר מכן חקר ומיפה את המפרץ. בנובמבר קפאו המים וספינתו נלכדה במפרץ ג'יימס . הצוות נאלץ לחרוף לחופי המפרץ. לאחר שהמים הפשירו, ובניגוד לרצונו של הדסון להמשיך ולחקור את האזור, רצה הצוות לשוב לאנגליה. הצוות מרד ביולי 1611 והשאיר את הדסון, בנו וצוות קטן בסירה קטנה. הם לא נראו שוב. יש סברות שהסירה טבעה, אולם ישנן סברות שהסירה הגיעה עד נהר אוטווה.
אאסקולפיוס
FHSS (באנגלית, "Frequency-hopping spread spectrum") הם ראשי תיבות של דילוג תדר פזור ספקטרום. זוהי שיטה לפיזור הספקטרום האלקטרומגנטי של אותות משודרים, על ידי מיתוג מהיר של תדר המשדר כך שידלג בקצב גבוה בין מספר רב של תדרים, תוך שימוש בסדרה פסאודו אקראית, הידועה למשדר ולמקלט.
יתרונות עיקריים של שידור בשיטת פיזור ספקטרום לעומת שידור בתדר קבוע:
דוגמאות לשימוש ב-FHSS הן בלוטות', והדור החדש של טלפונים אלחוטיים דיגיטליים.
ארתפנוס
ארתפּנוּס (גם ארטפּנוּס; ביוונית: Ἀρτάπανος, Artapanus) היה היסטוריון, כנראה יהודי, שחי באלכסנדריה שבמצרים במאה ה-3 או ה-2 לפנה"ס.
כתביו אבדו, אך ציטוטים מספרו "על היהודים" שרדו אצל שני היסטוריונים מאוחרים יותר, מאבות הכנסייה:
קטע קצר אצל קלמנס מאלכסנדריה (בערך 215-150 לספירה) בספרו "Stromata" ושלושה קטעים אצל אוסביוס מקיסריה (339-265 לספירה) בספרו "הכנה לבשורה", שהשלישי מביניהם מפורט הרבה יותר מהאחרים.
אוסביוס מצטט את ארתפנוס, שכתב אגדות על מוצא היהודים, על אברהם והגעתו למצרים. הוא כתב בהרחבה על משה, שגדל כנסיך מצרי, וזיהה אותו עם מוסאיוס מאתונה . על ידי זיהוי זה, ייחס ארתפנוס למשה אגדות רבות המשלבות מיתולוגיה מצרית ויוונית, ובהן שהיה מורו של אורפאוס ושהמציא את הפילוסופיה, את הספינות ואת המכונות להנחת אבנים ולשאיבת מים ועוד דברים רבים. כמו כן, הוא ארגן מחדש את החלוקה המנהלית והדתית של מצרים ומכיוון שהפך לפופולרי מאוד בקרב ההמונים וקיבל מהכהנים המצריים כבוד של אל, נקרא בשם "הרמס", כי ידע לפרש את ההירוגליפים. המלך, שקינא בהצלחתו, שלח אותו למערכה הצבאית נגד האתיופים הפולשים. משה ניצח במלחמה וייסד עיר בשם "עיר-הרמס". עם הזמן האתיופים חיבבו אותו ולמדו ממנו (וכך גם הכהנים המצריים) את מנהג המילה.
פרנקו מודליאני
מוקי
דני ניב (נולד ב-2 במרץ 1975 בראשון לציון), הידוע בשם הבמה מוקי, הוא זמר, מגיש ושחקן ישראלי. חבר לשעבר בלהקת ההיפ הופ הישראלית "שב"ק ס'", זמר השנה לשנים 2002 ו־2014.
ביוגרפיה.