המחזה עוסק במשוררי הטרגדיות הגדולים, אייכלוס, אוריפדס וסופוקלס, תוך תחושה שתקופת הזוהר מאחורינו. על ערכן האמנותי של יצירותיהם, על סגנון כתיבה ועל תכנים. למרות העיצוב הקומי כבר בתחילת המחזה עולים ערכים אסתטיים של בני התקופה. כבר בהפנייה להרקלס בבקשה לעזרה, לרדת לשאול, מתייחסת למשוררים הגדולים ושאלות ההערכה הספרותית. למשל הרקלס מציין את קיומם של משוררים פטפטנים ואילו דיוניסוס משתוקק למשורר המשמיע ביטויים נועזים.
הבדיחות על הערגה.
דיוניסוס מספר שהוא נתקף בפאתוס (יוונית: Πόθος, מילולית: כמיהה, ערגה) לאסתטיקה של אוריפדס ואין לו שליטה עליה. כביכול קסאנתיאס חושב שמדובר על ארוס. בורותו היא צחוק לקהל שמבין כי הוא אינו מבדיל כמיהה לארוס. לכן קסאנתיאס מתחיל בסדרת שאלות בניסיון להבין את האובייקט המיני, האם מדובר על אישה, גבר או נער. האובייקט האחרון הוא קלייסתנס. אין אנו יודעים מי היה קלייסתנס, אבל מאחר שהוצעו כבר האובייקטים אישה, נער וגבר, מניחים כי מדובר על הומוסקסואל פאסיבי. ההנחה הזו מתחזקת בשורות 422-427, שם המקהלה מתארת את קלייסתנס כמקונן על אהובו. בעת הקינה הוא תולש את שער אחוריו שהיה טקטיקה בה השתמשו הומוסקסואלים פסיביים כדי להיראות יותר מושכים ולהידמות לנערים. בנוסף, קינתו של קלייסתנס היא על אהובו Sebinos Anaphlustios מהשורש binein ("לזיין") ו-anaphlan ("להעמיד (זין)"), כלומר קלייסתנס מקונן על מות אהובו האקטיבי.
מוטיב ההתחפשות.
דיונסוס מתחפש להרקלס בשביל לרדת לשאול ולאורך כל המחזה מחליף את תפקידו עם עבדו קסנתיאס (שהופך ל"קסנתיהרקלס"). כאן המוטיב מופיע באופן קומי (בניגוד לטרגדיה, "הבאקכות", שם התחפשות מרמזת על גורלך המר). זה תזכורת ל"תאומים", הוא בדרך כלל מייצג קומי.
התפיסה של העולם הבא.
העולם הבא מוצג במחזה כמקום שבו החוטאים מקבלים עונש בהקבלה לנצרות. ההבדל הוא שהיוונים האמינו כי אדם מקבל עונש רק כאשר הוא פוגע בכבוד האלים, אבל השאול עצמו הוא מקום של הנשמות, ללא עונש. בנוסף יש דיספרופורציה לחומרת העונש כאשר אין הבחנה בין עונש זניח לחמור. למשל, הכאת הורים או שבועת שווא, גוררת את אותו עונש כמו גנבה ספרותית. גם כאן מופיעה השאלה של המצוינות הספרותית והקלון הכרוך בחוסר מקוריות. רעיון של חוסר דיספרופורציה זו חוזר בכניסת המקהלה שנכנסת בסוד המיסטריות, ודורשת לסלק מקרבה הן את מי שמפלג את המדינה ואינו נוח לאזרחים והן את מי שנהנה מבדיחות שלא בעיתן. כלומר המקהלה מקבילה בין עבירות של לקיחת שוחד, הברחה ובגידה לבין המלכלך את מזבחות היקטי השר במקהלות הדיתיראמבים.
הוויכוח בין אייסכילוס ואוריפידס.
הדיון בין אייסכילוס ואוריפידס פונה משאלה אסתטית (הגעגוע לאוריפדס) לדיון על מוסר. סופוקלס מוכן לוותר על התחרות לטובת אייסכילוס, אך מנגד הוא מאוד מסורי ולכן אם אוריפידס ינצח הוא ייאבק בו עד הסוף. עוד בטרם מופיעים המחזאים יש מבוא למריבה ביניהם באמצעות דבריו של העבד המשוחח עם קסנתיאס. אוריפידס, המשורר שאליו כמהה דיוניסוס מוצג כתככן, שנוא נשים, הקהל שבפניו הוא מופיע בשאול הוא קהל של פושעים והאומנות שלו היא אומנות רטורית-סופיסטית של טיעונים מנוגדים והיגיון מפותל.
הטיעונים.
בשני המקרים המשוררים תופסים עצמם כמחנכים. טענות אוריפידס:
אייסכילוס תוקף את אוריפדס שהטרגדיות של אוריפדס השחיתו את העם
התחרות האחרונה היא תחרות שקילת המילים על מאזניים. אייסכילוס מנצח בה, וכך גם במאבק. לא באמת ברור למה אייסכילוס ניצח, ובסופו של דבר הוא זה שעולה חזרה מן השאול עם דיוניסוס, כאשר דיוניסוס בכלל ירד לשאול כדי להביא משם את אוריפידס. זה משאיר את השאלה פתוחה, השופט פה הוא גם טיפש, גם גרגרן וגם שרירותי, ולכן צריך לקחת בעירבון מוגבל את הניצחון של אייסכילוס, אולי אנחנו אמורים להבין מכך שדווקא אוריפידס היה אמור לנצח.
עיבודים מודרניים.
המחזה עובד למחזמר בשם "הצפרדעים" בשנות ה-70, כאשר דמותו של אוריפידס הוחלפה בדמותו של ג'ורג' ברנרד שו ואייסכילוס הוחלף בוויליאם שייקספיר. מחזמר נוסף הועלה בשנת 2004 בברודוויי למוזיקה של סטיבן זונדהיים בכיכובם של נייתן ליין ורוג'ר בארט.
ג'ורדי
ג'ורדי (באנגלית: Geordie) הוא כינוי לאדם הבא מאזור הטיינסייד הצמוד לנהר הטיין באנגליה, וכן גם כינוי לניב הנפוץ בקרב אוכלוסייה זו. ישנן הגדרות שונות לכינוי זה, אך לאורך ההיסטוריה הוא שימש כדי לתאר אנשים מצפון-מזרח אנגליה. ג'ורדי יכול להיות גם אדם שנולד באזור הטיינסייד, בפרט בניוקאסל, ובאזורים שמסביב. לא כל אדם מצפון-מזרח אנגליה מזדהה בתור ג'ורדי.
באופן דומה "סמוגי" (smoggy) הוא כינוי למי שבא מאזור טיסייד שבאנגליה.
היסטוריה.
הניב הג'ורדי הוא המשך והתפתחות של השפה שדוברה על ידי המתיישבים האנגלו-סקסונים, ואומצה על ידי הבריטונים כאשר נלחמו בפולשים הפיקטים לאחר סיום השלטון של רומא העתיקה בבריטניה במאה ה-5. העמים האנגליים, הסקסוניים והיוטיים שהגיעו לאזור התעלו מבחינה פוליטית וחברתית על תושבי בריטניה הילידים, הודות להגירה שלהם ממולדתם לאורך חוף הים הצפוני באירופה. הממלכות האנגלו-סקסוניות שנוצרו לאורך ימי הביניים דיברו בעיקר ניבים שונים של אנגלית עתיקה, אשר היו שונים זה מזה בפונולוגיה, במורפולוגיה, בתחביר ובמילונאות. שמרנות לשונית זו גורמת לכך שכתביו של המלומד האנגלו-סקסוני בדה ונרביליס מתורגמים בהצלחה לג'ורדי, לעומת אנגלית מודרנית.
בצפון אנגליה ובסקוטיש בורדרס, אשר היו תחת שלטון ממלכת נורת'מבריה בתקופה זו, התפתח ניב נורת'מברי. מאוחר יותר, הגירת האירים השפיעה על הפונולוגיה של הניב הג'ורדי מתחילת המאה ה-19 והלאה.
המונח "ג'ורדי" יכול לשמש גם לתיאור אוהדים של מועדון ניוקאסל יונייטד. כוס הסקונאר הג'ורדי שימשה באופן מסורתי להגשת בירה ניוקאסל.
הזהות והניב הג'ורדי מזוהים בעיקר עם אנשים ממעמד הפועלים. סקר שנעשה בשנת 2008 על ידי עיתון "הסקוטסמן" מצא כי המבטא הג'ורדי הוא "הכי אטרקטיבי באנגליה".
כיסוי גאוגרפי.
כאשר מתייחסים לעם, לעומת הניב, מילונים מתייחסים לג'ורדי לרוב בתור יליד או תושב ניוקאסל והסביבה, אזור הכולל את בלית', אשינגטון, צפון טיינסייד, ניוקאסל, דרום טיינסייד וגייטסהד. לפי מפקד נתונים משנת 211, אזור זה כולל כ-700,000 תושבים.
מקורו של המושג "ג'ורדי" הוא ממכרות הפחם בצפון מזרח אנגליה. אגן הניקוז של השם "ג'ורדי" יכול לכלול את המחוזות נורת'מברלנד ודרהאם, או להיות מוגבל רק לאזור ניוקאסל והטיינסייד. סקוט דובסון, מחבר הספר "Larn Yersel Geordie", טען כי סבתו, אשר גדלה בעיר בייקר שבתוך ניוקאסל, האמינה כי כורי הפחם הם הג'ורדים האמיתיים. קיימת תיאוריה לפיה השם הגיע מכורי הפחם של נורת'מברלנד ודרהאם. לפי המילון האנגלי של אוקספורד, פואמות ושירים שנכתבו באזור זה בשנת 1876 דיברו על הג'ורדים.
כשם שקוקני מתואר לרוב כמישהו ש"נולד לצלילי כנסיית סנט מרי לה בו", המושג ג'ורדי הוגדר היסטורית בעזרת המונח "במרחק יריקה מהטיין". אקדמאים מתייחסים לניב הג'ורדי כ"אנגלית הטיינסייד".
מקור השם.
מספר תאוריות הועלו לגבי מקור הכינוי. ישנה הסכמה כללית כי המונח בא מן השם "ג'ורג'". הסבר אחד הוא כי השימוש בשם החל בזמן מרד היעקוביטים בשנת 1745. היעקוביטים טענו כי תושבי ניוקאסל הם תומכים נלהבים בבית המלוכה ההאנוברי ובמיוחד של המלך ג'ורג' השני. הסבר נוסף למקור השם הוא בפנסי הבטיחות בהם השתמשו כורי הפחם באזור, שנקראו "פנסי ג'ורדי" על שם ממציאם ג'ורג' סטיבנסון, בניגוד ל"פנסי דייווי", על שם האמפרי דייווי, שהיו בשימוש באזורים אחרים של אנגליה. האזכור הראשון למונח ג'ורדי הופיע בשנת 1823 על ידי קומיקאי מקומי. בהקשר זה המונח ג'ורדי בא כמשל ל"אידיוט".
אבן נגף
אבן נגף (בגרמנית: Stolperstein - שְטוֹלְפֶּרשְטַיין) הוא פרויקט הנצחה מתמשך בערים שונות באירופה, שיצר האמן גונטר דמניג. "אבני הנגף" של דמניג שקועות במדרכות בערים שונות במטרה להזכיר לעוברים ושבים את קורבנות הנאציזם. נכון לסוף שנת 2019 הונחו מעל ל-75,000 אבני נגף בערים רבות ברחבי אירופה.
תהליך היצירה.
ארגונים שונים, בתי ספר ובני משפחותיהם של הקורבנות מחפשים מידע על הנספים בארכיונים שונים, בין השאר במרכז המידע של יד ושם בירושלים. לאחר איסוף המידע הדרוש, מכין דמניג קוביית בטון בגודל 10X10 סנטימטר, ומחבר אליה לוחית פליז, עליה נחרטים הפרטים הבאים: הכותרת "כאן גר..." או "כאן חי...", שם הנספה, שנת הלידה ומה עלה בגורלו - על פי רוב תאריך המוות או המשלוח למחנה. לאחר מכן משולבת האבן במדרכה, ממש בפתח הבית בו התגורר הנספה.
הפרויקט ממומן מתרומות של גורמים עסקיים ופרטיים, וכן מהתרמות בבתי ספר, איגודים מקצועיים וכדומה. מחירה של כל אבן 120 אירו.
האבנים הראשונות.
לאחר הבשלת הרעיון בשנים 1992–1993, הונחו אבני-הנגף הראשונות בכנסיית האנטוניטים בקלן, בעידודו של הכומר באותם ימים. ב-1995 הניח דמניג באופן נסיוני (ומבלי לקבל רשות) את האבנים הראשונות ברחובות קלן, ומאוחר יותר באותה השנה גם בקרויצברג, שכונה בברלין. ב-1996 הוא הניח 55 אבנים בברלין במסגרת פרויקט "אמנים מחפשים את אושוויץ". ב-1997 הונחו שתי האבנים הראשונות לזכר עדי יהוה בעיירה סט. גאורגן, ליד זלצבורג. כעבור ארבע שנים, לאחר שהוסרו המכשולים הביורוקרטיים, הוא קיבל רשות להניח עוד 600 אבני-נגף בקלן.
התפתחות הפרויקט.
הנחת אבני-נגף שתוכננה להתקיים בפולין ב-1 בספטמבר 2006 בוטלה, כיוון שבוטלה ההרשאה לכך. בסוף חודש אפריל 2007 הניח דמניג את שלוש האבנים הראשונות בבודפשט, בירת הונגריה.