גיוס של ילדים ונערים לשימוש צבאי היה נפוץ ומצוי במספר מדינות באפריקה עד לאחרונה אך כיום הוא מצוי במדינות אחדות; אף שממשלת סיירה לאון עצמה אינה מגייסת ילדים ונערים לשימוש צבאי, קיימים מספר ארגונים שאפשרו ואף עודדו זאת על פי הקואליציה להפסקת השימוש הצבאי בילדים חיילים. מספר אישים, ביניהם נשיא ליבריה לשעבר צ'ארלס טיילור ופודאי סנקו, הועמדו לדין במדינה זו בגין פשעי מלחמה, בהם גיוס של ילדים ונערים לקבוצות התנגדות מזוינות. זאת ועוד, עד שנת 2004 המשיכו כוחות הביטחון של ליבריה להעסיק ולגייס ילדים ונערים, בין אם בכפייה ובין אם בהתנדבות, לשורותיהם. גם במדינה זו נוהגים קבוצות מזוינות לגייס ילדים ונערים למטרות שונות, ביניהם ארגון LURD הנתמך כביכול על ידי גינאה, סיירה לאון וארצות הברית. על פי משמר זכויות האדם עוד בשנת 2003 גייס הארגון ילדים ונערים לשורותיו הצבאיים בשטחים הנשלטים בידי הממשלה ובמונרוביה.
על פי ארגון אמנסטי אינטרנשיונל, נהגה ממשלת זאיר (בקונגו) וקבוצות צבאיות מזוינות לגייס ילדים ונערים עקב המחסור הגדול בחיילים. עוד טוען הארגון כי ילדים ונערים רבים מבתים הרוסים גויסו בהתנדבות או בניגוד לרצונם. גם מדינתם השכנה אוגנדה חשודה בשימוש צבאי בילדים ובנערים. משמר זכויות האדם צבר עדויות של גיוס מתמשך של ילדים ונערים. יחידות הגנה מקומיות שנועדו לספק ביטחון לכפרים המקומיים אולם לחמו לצד כוח ההגנה האוגנדי האזרחי (UPDF) וכנגד ה-LRA, קבוצת מורדים אוגנדית. קבוצת ה-LRA גייסה אף היא מספר רב של ילדים ונערים. כך לדוגמה, כ-8,400 ילדים ונערים נחטפו בידי הארגון בין יוני 2002 למאי 2003 בלבד על פי יוניצ"ף. תואר כי החטופים שימשו לביצוע פשיטות, לשריפת בתים, להכאה והריגה של אזרחים, לחטיפת ילדים ונערים נוספים ולהילחם נגד UPDF. בנות שנחטפו שימשו משרתות ולפעילויות מיניות.
מזרח אסיה.
גיוס של ילדים ונערים הוא הליך רגיל במספר סכסוכים במדינות אסיה. בולטות בהן הן תנועות הגרילה, כגון הנמרים הטמילים בסרי לנקה, המואשמות בגיוס ואף בכפיית הגיוס למערכות צבאיות על ידי ארגונים הפועלים למיגור התופעה; ב-13 ביוני 2005 פנתה הקואליציה להפסקת שימוש בילדים חיילים לתנועה בבקשה להפסיק את הגיוס השיטתי של ילדים בכלל ובפסטיבלים הינדיים במזרח המדינה בפרט. מקורות שהגיעו לידי הקואליציה דיווחו על "גיוס מוגבר בפסטיבלים בשבועות האחרונים. מרבית הנערים כבני 15 או 16".
דוגמה נוספת היא הארגון המהפכני צבא העם החדש הפועל בפיליפינים. על פי עדויות שנאספו על ידי הקואליציה להפסקת שימוש בילדים חיילים נראה כי הארגון גייס בצורה שיטתית נערים בני 13 עד 17. ברם, דובר הארגון דחה את ההאשמות ואמר כי "לארגון מדיניות שאינה מתירה גיוס של ילדים לוחמים". כמו כן הוסיף כי "לילדים המעוניינים להצטרף לתנועה ניתנות משימות של משרת כגון שליחויות וכדומה".
הממלכה המאוחדת.
בין המדינות המפותחות, נמתחה ביקורת על הממלכה המאוחדת כיוון שאפשרה לנערים בני 16 להצטרף לשירות הצבאי ולהילחם כבר בגיל 17. תועמלני זכויות האדם מגנים זאת ומצהירים כי מדובר בצביעות הואיל ובריטניה מתנגדת לכל סוג של פגיעה בזכויות אדם במקומות אחרים. כארבעים אחוז מכוח הצבא הבריטי הצטרף בעודם בני 16 או 17.
שירות הצבא הוא התנדבותי ועל כן יש ההופכים את כיוון הוויכוח, כך שנשאלת השאלה אם לנער יש רצון חופשי ודעה צלולה בעת הסכמתו להצטרף לצבא. חסידי זכויות האדם טוענים מנגד כי אין לחשוף נערים לסיכוני חיי הצבא אף אם נראה כי הם מוכנים לקחת סיכון זה.
ארצות הברית.
ארצות הברית מגייסת (נכון למרץ 2006) נערים בני 17 לשורותיה הצבאיים, אולם לא למצבי קרב. כדי לשמר את היכולת להשתמש בקטינים בכוחותיה המזוינים, ארצות הברית התנגדה לאשרר את אמנת זכויות הילד, אמנה שאושררה על ידי כל ארצות העולם מלבדה ומלבד סומליה.
ישראל.
עוד לפני הקמת מדינת ישראל, המחתרות העבריות שפעלו בימי המנדט הבריטי נגד ממשל המנדט גייסו באופן תדיר נערים. רובם הועסקו במשימות לא קרביות כמו הדבקות כרוזים, משלוח דואר מחתרתי, ארגון הפגנות וגם תצפיות ואיסוף מודיעין. גם פעולות אלו יכלו להיות כרוכות בסכנת מוות לפעילים וחלקם גם נפלו בפעולות אלה, כשהמפורסם מביניהם הוא אלכסנדר רובוביץ. יחד עם זאת, חלק מהמחתרות הכשירו בני נוער להשתמש בנשק ולקחת חלק בפעולות המחתרות. גם באימונים אלה הייתה סכנת מוות כשהמקרה הידוע ביותר הוא רצח נערי לח"י ברעננה.
במהלך מלחמת העצמאות ולפניה גויסו מאות נערים בני 12 ומעלה לפעילות צבאית בארגון "ההגנה", במסגרת הגדנ"ע ובמסגרות אחרות.
תפקידם של הצעירים היה בעיקר גנבת תחמושת מהחיילים הבריטים, ובביצורים. אך בעיקר בהגנה אזרחית, בקשר, בעזרה בבתי חולים ובריכוז ילדים (הבנות שימשו כגננות); בני ה-15 עסקו בשמירה על מוצבים יחד עם חיל המשמר; והבוגרים יותר, בני ה-17 ומעלה, הצטרפו אל חיל השדה של ארגון ההגנה. עם זאת, במקרים מסוימים וחריגים, ילדים בני 12 אף ירו בנשק ועסקו בצליפה. צעיר הנופלים במלחמה זו הוא נסים גיני בן ה-10, ששימש כתצפיתן וקשר בין העמדות של מגיני הרובע היהודי הנצור בידי הלגיון, ונורה על משמרתו. פלוגת יהונתן שלחמה בחזית ירושלים הורכבה כולה מבני נוער בגילים 16-17 אם כי סגל הפיקוד שלה הורכב מבוגרים יותר.
מדינת ישראל המודרנית אינה מתירה שימוש צבאי בילדים ובנערים בהתאם לאמנות בינלאומיות וחוקים מקומיים. בשנת 2004 תוקן חוק שירות ביטחון, כך שיגויס לצה"ל מי שמלאו לו 18 שנה. התיקון נועד להתאים את החוק הישראלי לשתי אמנות בינלאומיות:
עם זאת, החוק מתיר גיוסו של מי שמלאו לו 17 שנה, כאשר הוא מבקש זאת ובהסכמת הוריו או אפוטרופסו.
בישראל ישנם בתי ספר תיכוניים צבאיים, שחלקם שייכים רשמית לצבא ואחרים שומרים על קשר רשמי-למחצה עמו. בתי ספר אלה שונים גם בפרמטרים אחרים - טווח הגילאים של תלמידיהם, סוג הפעילויות בעלי האופי הצבאי בהן התלמידים מחויבים להשתתף וכדומה. בחלק מבתי הספר הצבאיים אף מחויבים התלמידים ללבוש מדים צבאיים החל מגיל 13. הגיוס לבתי הספר הללו אינו מחויב או כפוי, אולם הוא מעניק הטבות כלכליות רבות לתלמידיו ומלווה בהבטחות לשירות צבאי משמעותי. הלכה למעשה, תלמידיו מיועדים מראש לשירות צבאי ואף עוברים אימונים צבאיים בעודם נערים. בשנות התשעים הופסקה הקצאת תלמידי מכללות צבאיות למשימות שמירה ביישובים.
תנועות לסיום השימוש הצבאי בילדים.
על פי דו"ח של משמר זכויות האדם משנת 1998, "כ-300,000 ילדים מתחת לגיל 18 משתתפים כיום בעימותים ובסכסוכים מזוינים ביותר משלושים מדינות ברחבי העולם. בעוד שרוב הילדים נמצאים בגיל העשרה, חלקם אף בני 7 בלבד".
לאחרונה החלו ארגונים בינלאומיים חזקים לשים קץ לתופעה. למידע נוסף, ראו הקואליציה להפסקת השימוש הצבאי בילדים חיילים, אמנסטי אינטרנשיונל ומשמר זכויות האדם.
הדמוקרטיה באמריקה
הדמוקרטיה באמריקה (בצרפתית: De la démocratie en Amérique) הוא ספר בשפה הצרפתית שפורסם בשני כרכים (הראשון ב-1835 והשני ב-1840) בידי אלכסיס דה טוקוויל, שעוסק בארצות הברית בשנות ה-30 של המאה ה-19 ובנקודות החוזק והתורפה שלה.
הביקור של דה טוקוויל באמריקה.
ב-1831, אלכסיס דה טוקוויל וגוסטאב דה בומון, שניהם צרפתים, נשלחו על ידי הממשלה הצרפתית לחקור את מערכת בתי הסוהר האמריקאית. הם הגיעו לניו יורק במאי של אותה שנה ובמשך תשעת החודשים הבאים תרו את ארצות הברית, כשהם מתעניינים לא רק בבתי סוהר אלא גם בהיבטים אחרים של החברה האמריקאית. בכללם, המערכת הכלכלית והפוליטית של המדינה. הם ביקרו גם בקנדה בקיץ של 1831.
לאחר ששבו לצרפת בפברואר 1832, הם הגישו דו"ח לגבי בתי הסוהר, ("Du système pénitentaire aux États-Unis et de son application en France"), ב-1833. טוקוויל, שהוקסם מהפוליטיקה האמריקאית, כתב חיבור חברתי ופוליטי אנליטי בשם "הדמוקרטיה באמריקה", שנעשה למשפיע ביותר.
תקציר.
המוקד העיקרי של הדמוקרטיה באמריקה היא ניתוח של הסיבה שהדמוקרטיה הייצוגית הרפובליקאית הצליחה בארצות הברית בזמן שנכשלה במקומות רבים אחרים.
טוקוויל גם עוסק בעתידה של ארצות הברית, כשהוא דן באיומים האפשריים על הדמוקרטיה ועל האיומים שהיא עשויה להוות בעצמה, כולל אמונתו שלדמוקרטיה יש נטייה להדרדר למה שהוא קורא "דספוטיזם מסוים". הוא גם מעיר כי התפקיד החשוב של הדת בארצות הברית הוא תוצאה של הפרדת הדת מהמדינה, הפרדה שהייתה נוחה לכל המפלגות.
בספרו מציג טוקוויל את העצמה הפוליטית באמריקה כמי שנתונה לחלוטין בידי הרוב, ורואה בכך סכנה ממשית: "שם אתה מובטח כה מעט מפני עריצות הרוב". טענתו נובעת מן העובדה שכל גורמי הכח במערכת המדינית שהכיר באמריקה מושפעים לחלוטין מדעת הרוב או כפופים לה. הרשות המחוקקת מייצגת את הרוב והרשות המבצעת נבחרת על-ידו, הצבא "אינו אלא הרוב כשהוא נושא נשק" ומערכת המשפט מבוססת על עקרון של חבר מושבעים ההופך את דעת הרוב להכרעה משפטית. לפיכך מציע טוקוויל דגם של הפרדת רשויות בו הרשויות מרסנות זו את זו, אך זוכות לחופש מסוים בפעילותן מפני הציבור ותביעותיו.
חשיבות.
'הדמוקרטיה באמריקה' פורסם במהדורות רבות במהלך המאה ה-19. הספר נעשה פופולרי מאוד באירופה ובארצות הברית. עד המאה ה-20, הוא כבר נהיה לחיבור קלאסי במדע המדינה, מדעי החברה, ובהיסטוריה.
נטען כי בחיבורו טוקוויל חזה כמה התפתחויות שאכן התאמתו. טוקוויל חזה את הפוטנציאל הנפיץ של הוויכוח על העבדות, וכן את עלייתן של ארצות הברית ורוסיה כמעצמות-על.