ניאן ג'נגיאו היה תומך של קיסר יונג-ג'נג הרבה לפני שהאחרון עלה על כס המלוכה. בשנת 1722, כאשר נזכר באחיו ינטי מגבול צפון-מערב בסין-ג'יאנג, מינה קיסר יונג-ג'נג את ניאן למפקד צבא צ'ינג בשינג'יאנג. המצב שינג'יאנג באותה תקופה היה תנודתי, והיה צורך בגנרל חזק באזור. אולם לאחר מספר כיבושים צבאיים, קומתו של ניאן וכוחו הלכו וגדלו. היו שאמרו שהוא החל לראות את עצמו כשווה לקיסר. הקיסר יונג-ג'נג ראה כי ניאן כבר לא בשליטתו, הוציא צו אימפריאלי המפגין את ניאן לתפקיד גנרל פיקוד האנגז'ו. כאשר ניאן המשיך להישאר חסר תשובה, הוא קיבל בסופו של דבר אולטימטום ונאלץ להתאבד על ידי צריכת רעל בשנת 1726. לונגקודו היה מפקד המיליציות שהוצבו בבירה בזמן הירושה של קיסר יונג-ג'נג. הוא נפל בבושת פנים בשנת 1728 ונפטר במעצר בית. לאחר כניסתו לכס המלכות, הקיסר יונג-ג'נג דיכא את הכתבים שנחשבו בעיניהם כחסויים בעיני בית המשפט שלו, ובמיוחד אלה עם הטיה אנטי-מנצ'ו. בראשם היו אלה של זנג ג'ינג, מועמד לא מוצלח לתואר שהושפע מאוד מהמלומד מהמאה ה -17 לו ליוליאנג. זנג הושפע כל כך ממה שקרא שהוא ניסה להסית את המושל הכללי של שאאנשי-סצ'ואן, יו ז'ונגצ'י (מצאצאיו של הגנרל האנטי-יורצ'ן יו פיי), למרוד נגד ממשלת צ'ינג. יו ז'ונגצ'י הסגיר אותו מייד, ובשנת 1730 הגיעו ידיעות על המקרה לקיסר יונג-ג'נג. מודאג מאוד מהשלכות המקרה, הקיסר הביא את זנג ג'ינג לבייג'ינג למשפט. פסק הדין של הקיסר נראה כמפגין את חסדנותו של ריבונו הקונפוציאני: הוא ייחס את פעולותיו של זנג לפירענות ולתמימות של נער שנלקח על ידי הרטוריקה המתעללת והמאומצת של לו ליוליאנג. בנוסף, הקיסר הציע כי ההתקפה המקורית של לו ליוליאנג על המאנצ'וס לא הייתה במקומה, מאחר שהם הוסבו על ידי חשיפתם לטווח הארוך לכוח התרבותי של הקונפוציאניזם.
קיסר יונג-ג'נג ידוע גם בביסוס שלטון קפדני בסגנון אוטוקרטי בתקופת שלטונו. הוא תיעב שחיתות, והעניש פקידים בחומרה כשמצאו אשמים בעבירה. בשנת 1729 הוציא צו האוסר על עישון מדאק, תערובת טבק ואופיום. שלטונו של הקיסר יונג-ג'נג ראה את שושלת צ'ינג ממקמת את עצמה עוד יותר כאימפריה רבת עוצמה באסיה. הוא סייע להרחיב את מה שנודע כ"תקופת ההרמוניה הקנגקית "(סינית: 康 乾 盛世; ראו פאקס רומנה). בתגובה לטרגדיה של מאבק הירושה בתקופת שלטונו של אביו, הקיסר יונג-ג'נג יצר נוהל מתוחכם לבחירת יורש. הוא היה ידוע בביטחונו בפקידי מנדרין. לי וויי וטיאן וונג'ינג שלטו באזורים הדרומיים של סין בסיוע אורטאי.
ההתפתחות הכוח למרכז אסיה.
כמו אביו, הקיסר יונג-ג'נג השתמש בכוח צבאי כדי לשמור על מעמדו של האימפריה של צ'ינג במונגוליה החיצונית. כאשר נקרעה טיבט על ידי מלחמת אזרחים בשנים 1727–1728, הוא התערב. לאחר נסיגתו, הוא השאיר תושב צ'ינג (האמבנון) וחילון צבאי לשמירה על האינטרסים של השושלת. לקראת המערכה הטיבטית שלח קיסר יונג-ג'נג צבא של 230,000 בהנהגתו של ניאן ג'נגיאו נגד הדזונגארים וצבאם של 80,000. בגלל הגאוגרפיה, צבא צ'ינג (אף על פי שהיה עדיף במספרים) בתחילה לא היה מסוגל לעסוק באויב הנייד יותר שלהם. בסופו של דבר הם העסיקו את הדזנגרים וניצחו אותם. קמפיין זה עלה לאוצר לפחות שמונה מיליון רעפים מכסף. בהמשך שלטונו של הקיסר של יונג-ג'נג הוא שלח צבא קטן של 10,000 כדי להילחם שוב בדז'ארס. עם זאת, אותו צבא הושמד ואימפריה של צ'ינג עמדה בפני הסכנה של איבוד השליטה במונגוליה. בעל ברית של חלקה מאימפריה של צ'ינג יביס מאוחר יותר את הדזונגרים. לאחר הרפורמות ב־1729, הכנסות האוצר גדלו מ 32,622,421 מעשיות בשנת 1721 לכ־60 מיליון רעפים בשנת 1730, ועברו את השיא שנקבע בתקופת קיסר קנגקסי; אך המוצא של אזור צ'ינגהאי והגנה על אזורי הגבול היו עומסים כבדים על האוצר. שמירה על גבולות המדינה עלתה 100,000 רעפים בשנה. התקציב הצבאי הכולל הגיע לכ-10 מיליון רעפים בשנה. בסוף 1735, ההוצאות הצבאיות רוקן את מחצית האוצר והותירו 33.95 מיליון רעשים. בגלל עלות המלחמה שקל קיסר יונג-ג'נג לעשות שלום עם הדזונגארים.
צ'ינג או סין.
מאז תקופת קיסר שונזי, קיסרי צ'ינג זיהו את סין ואת האימפריה הצ'ינגית זהים, ובאמנות ובמסמכים דיפלומטיים קראה אימפריה צ'ינג עצמה "סין". בתקופת קיסרי קאנגשי ויונג-ג'נג שימשה "סין" (דולימבאי גורון במנצ'ו) כשמה של אימפריה צ'ינג במסמכים רשמיים של שפה מנצ'ו, תוך זיהוי האימפריה הצ'ינגית וסין כאותה ישות, כאשר הופיע "דולימבאי גורון". ב -160 מאמרים דיפלומטיים רשמיים בין אימפריית צ'ינג לאימפריה הרוסית. קיסרי צ'ינג הוגדרו מחדש את המונח "סין" כישות רב-אתנית שכללה קבוצות אתניות סיניות שאינן האן ושטחים שלהן. סין וצ'ינג הושוו זה עם זה יותר ויותר ויותר במהלך תקופת קיסר צ'ייאנגלונג, כאשר קיסר צ'יאנג-לונג וממשלת צ'ינג כתבו שירים ומסמכים תוך שימוש בשמה הסיני ג'ונג-גואו ובשם מנצ'ו דולימבאי גורון. בהשוואה לתקופתם של קיסרי צ'ינג קודמים כמו קיסרי יונג-ג'נג וקאנגשי, השימוש בסין להתייחסות לאימפריה צ'ינג מופיע בעיקר בתקופת קיסר צ'ייאנגלונג, כך לפי חוקרים שבחנו מסמכים על יחסי סין-רוסיה. קיסר יונג-ג'נג התבטא נגד טענתם של מורדים אנטי-צ'ינג כי הקינג היו רק שליטי מנצ'וס ולא סין, ואמר
"המורדים המייגעים טוענים שאנחנו שליטי מנצ'וס ורק אחר כך חדרו למרכז סין כדי להפוך לשליטיה. דעות קדומות הנוגעות לחלוקת ארצם וארצנו גרמו לאי-כזבים ויטריואליים רבים. מה שמורדים אלה לא הבינו זו העובדה שמונצ'וס זהה למקום הולדתו עבור תושבי המישור המרכזי. סין הייתה שייכת למזרח. האם עובדה זו מצמצמת את מעלותיהם?"
מותו וירושתו.
קיסר יונג-ג'נג שלט באימפריה צ'ינג במשך 13 שנים לפני שנפטר לפתע בשנת 1735 בגיל 56. האגדה גורסת כי הוא נרצח על ידי לו סיניאנג, בת או נכדתה של לו ליוליאנג, שמשפחתה הוצאה להורג בגין פשעים ספרותיים נגד ממשלת צ'ינג. תיאוריה אחרת הייתה שלוּ סיניאנג היה המאהב של הקיסר של יונג-ג'נג, ואמו האמיתית של קיסר צ'ייאנלונג, אך הוא סירב לתת לה להיות הקיסרית. מקובל שהוא נפטר בקריאת מסמכי בית משפט, וסביר להניח שמותו היה תוצאה של הרעלת אליקסיר ממנת יתר של סם האלמוות שהוא לקח מתוך אמונה שזה יאריך את חייו. כדי למנוע משבר ירושה כמו שעמד בפניו, נאמר כי קיסר יונג-ג'נג הורה לבנו השלישי הונגשי (בן ברית של ינסי) להתאבד. הוא גם המציא מערכת לממשיכיו לבחור את יורשיהם בסתר. הוא כתב את שמו של יורשו שנבחר בשתי מגילות, הניח מגילה אחת בתיבה אטומה והאחסון היה הקופסה מאחורי הסטלה בארמון צ'ייאנקינג. הוא שמר איתו את העותק השני או הסתיר אותו. לאחר מותו, השוו הרשויות את המגילה בתיבה עם העותק ששמר. אם היו רואים אותם זהים, האדם ששמו היה על הנייר היה הקיסר החדש. קיסר יונג-ג'נג הוטבע בקברי צ'ינג המערבי 120 ק"מ (75 מייל) דרומית-מערבית לבייג'ינג, במתחם המאוזוליאום טאי (known) (הידוע במאנצ'ו בשם מלהגן אלהה). בנו הרביעי הונגלי, שהיה אז ידוע בכינוי "הנסיך באו (מהדרגה הראשונה)", ירש אותו כקיסר צ'ייאנלונג. קיסר קיאנלונג שיקם דמויות רבות שהוחתרו בתקופת שלטונו של אביו, כולל השבת כבוד לרבים מדודיו שהיו בעבר יריביו של אביו במאבק הירושה.
אסתר מנואל
אסתר מנואל (בגרמנית: Esther Manoal; 1786 - 30 באוקטובר 1852) הייתה יהודייה, אשר התפרסמה כאשר התגייסה ל ולחמה עמו במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
ביוגרפיה.
מנואל נולדה ב-1786 בעיר הנאו, שבפרוסיה. משפחתה הייתה משפחת תכשיטנים יהודיים שמוצאה מפורטוגל. בגיל 19 היא עזבה את היהדות ושינתה את שמה ללואיזה. היא נישאה לצעיר גרמני בשם גראמפוס (שמו הפרטי אינו ידוע), ששירת כחניך בבית מלאכה לתכשיטים. ככל הנראה הוא היה נוצרי-לותרני, אולם לא ברור אם גם היא התנצרה באופן רשמי. היא ובעלה התגוררו בפולדה. בשנת 1806 נולדה להם בת, וב-1808 נולד בנם. זמן קצר לאחר לידתו של בנם, בעלה של לואיזה, אשר היה פטריוט גרמני מובהק והיה להוט להילחם למען ארצו נגד כוחותיו של נפוליאון בונפרטה, עזב את פרוסיה והצטרף לגדוד אולאנים (פרשים נושאי רומח) בצבא האימפריה הרוסית.
בעקבות תבוסתה של צרפת במלחמת רוסיה–צרפת (1812), החלו הרוסים במרדף אחרי הצרפתים הנסוגים, ועברו בדרכם בפרוסיה. לואיזה החליטה לנצל את ההזדמנות כדי למצוא את בעלה. היא השאירה את ילדיה אצל קרובי משפחה, התחזתה לגבר ונסעה לברלין. היא החליטה לנסות ולהתגייס ל כאולאן. באותם ימים, הגיוס לצבא הפרוסי היה על בסיס התנדבותי, אולם המתנדב היה צריך לממן לעצמו נשק וציוד. ציוד של חייל רגלי היה זול למדי, אולם ציודו של פרש היה יקר, ובנוסף על כך המתנדב היה צריך להשיג לעצמו סוס. היא הצליחה להיפגש עם וילהלם, נסיך פרוסיה ואשתו מריה אנה, נסיכת הסן-הומבורג ולשכנע אותם להעניק לה סוס ונשק.