החל משנת 1863, בהיותו במכינה בקופנהגן, פרסם יעקבסן שירים בכתב העת Twigs. ההישג הספרותי הראשון שלו היה בשנת 1868 עם סיום ליקוט שיריו. הוצאות ספרים רבות דחו את שיריו, אך הוא לא אמר נואש. באותה שנה פרסם יעקבסן קובץ שירים בשם באותה שנה פרסם יעקבסן קובץ שירים בשם שירי גוּרֶה (Gurresange) שנכתבו בשנים 1869-1868. שירים אלו נכתבו בסגנון רומנטי שתאם לתור הזהב הדני במחצית הראשונה של המאה ה-19.
בשנת 1872, בעודו סטודנט בקופנהגן, פרסם קובץ נובלות, כשהמוכרת שבהן היא מוגנס. סיפור זה הקנה לו את פרסומו בדנמרק. פרסומו הבינלאומי בא לו רק בהמשך עם פרסום שני הרומנים שלו: מרת מריה גרוב (1876) ונילס לינה (1880). ברומן מוגנס מופיע האדם כחיה המונעת מדחפים ביולוגיים ולא מאידיאלים או שאיפות חיצוניות. מסקנת הסיפור היא כי על האדם להסתפק בטבע ולהתנער מרצונות רוחניים. פרסום הסיפור היה קריאת תיגר על הספרות הרומנטית, אשר הושפעה מכתביו של דרווין העוסקים באדם כיצור אבולוציוני.
יצירתו המאוחרת (1873–1885).
בשנת 1873 נסע יעקבסן לטיול ברחבי אירופה וביקר בין היתר בברלין ובאיטליה. בתקופה זו היה יעקבסן עמוס תוכניות לכתיבה מדעית. בביקורו באיטליה למד ציור ואף הכין קטלוג של ציורים שראה. באוקטובר 1873, בעודו שוהה בפירנצה שבאיטליה, התברר לו כי הוא חולה בשחפת. משנודע לו הדבר שב לת'יסטד עיירת הולדתו. הרופא המקומי העריך כי יעקבסן, אז בן 26, יחיה לכל היותר שנתיים נוספות, בפועל יעקבסן חי עוד כמעט 12 שנים עד שהמחלה הכריעה אותו. 12 שנות חייו האחרונות היו הפוריות ביותר מבחינת יצירותיו. בשנים אלו הוא כתב שני רומנים שהביאו לו פרסום בינלאומי, ומספר רב של שירים וסיפורים קצרים. בידיעה כי זמנו קצוב, נטש יעקבסן את תוכניותיו המדעיות, ובהשפעת גאורג ברנדס התמקד בכתיבת פרוזה, לה התמסר עד מותו.
לאחר פרוץ מחלתו החל יעקבסן בכתיבת הרומן מרת מריה גרוב, ובאותו זמן סיים את תרגום "מוצא האדם" של דרווין. כבר בשנת 1874 הופיעו חלקים מהרומן מרת מריה גרוב, בהוצאת הספרים של האחים ברנדס, אך רק בשנת 1876 פורסם הרומן הראשון של יעקבסן במלואו. מדובר ברומן היסטורי פסיכולוגי העוסק באשה, בת לאצולה הדנית של המאה ה-17, שנוטשת את בעלה בן המעמד הגבוה לטובת מאהב כפרי פשוט ולבסוף נשאת לו. ברומן זה מראה יעקבסן כיצד האינסטיקטים הטבעיים חזקים מהאינסטינקים החברתיים. מריה גרוב מואסת בחיים של זיוף ומלאכותיות. הרומן צבוע בצבעים ריאליסטיים ונחשב לרומן הנטורליסטי הראשון שיצא בדנמרק. מרבית הביקורות היו חיוביות והספר התקבל על ידי הציבור בהתלהבות גדולה. זמן קצר לאחר מכן כבר הופיעו תרגומים של הרומן בשווייץ ובגרמניה.
בשנת 1880 פרסם יעקבסן את הרומן השני שלו, נילס לינה, המתרחש במאה ה-19 ומהווה מעין אוטוביוגרפיה. ברומן מסופר על נילס, רומנטיקן מטבעו שחולם להיות משורר. הוא מטיף לחיים יפים ומלאים אך הוא נתקל במציאות הריאליסטית אשר טופחת על פניו שוב ושוב ומונעת ממנו להגשים את חלומותיו. הוא עובר תהליך של שחרור מהאמונה הנוצרית והתקרבות לאתאיזם. הוא מגלה שהמציאות מאפילה על חלומותיו הרומנטיים והוא מוצא את מותו בעצב ובחוסר תקווה. המסקנה העולה מהסיפור היא שיש לשאת את החיים כפי שהם ולאפשר לחיים עצמם לעצב את האדם על פי חוקיהם. יעקבסן ביקש לתאר אב טיפוס של הדור שלו, צעירים במאה ה-19 הקוראים מילדות ספרות רומנטית ובבגרותם נתקלים בעולם הממשי שאינו עולה בקנה אחד עם העולם הבדיוני. הוא ביטא את המבוכה והתסבוכת של דחיית ערכים ישנים, חלומות רומנטיים ודת, של דור שגדל בתקופה בה התפיסות הדאיסטיות מפנות את מקומן לתפיסות הנטורליסטיות. נילס מסוגל אינטלקטואלית לנטוש את עולם החלום והאמונה אך רגשית הוא נכשל בכך. בשנות כתיבתו את נילס לינה התגברה מחלתו, דבר שהאט מאוד את קצב הכתיבה.
בשנים 1884-1881 שהה יעקבסן בקופנהגן. בשנת 1884, כשחש שכוחו עוזב אותו שב לבית הוריו בת'יסטד שם נפטר ב-30 באפריל 1885, זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-38. בשנים האחרונות לחייו הידרדר מצבו הבריאותי, הוא תכנן לכתוב בקופנהגן רומנים נוספים, אך בשל בריאותו הרופפת לא עמד בכך. כל שהצליח לכתוב היו שני סיפורים קצרים "המגפה בהרגמו" (The pestilence in Hergamo) 1881, ו"גברת פונס" (Fru Fonss) במאי 1882.
השפעתו.
ליעקבסן נודעת השפעה על הספרות הן בסדנקינביה והן באירופה. יצירתו הנטורליסטית השפיעה רבות על הזרם המודרניסטי והאימפרסיוניסטי בספרות. סופרים והוגים אירופאיים, בייחוד בגרמניה ובאוסטריה, בראשית המאה ה-20 הושפעו ממנו. יעקבסן היה מוערך הרבה פחות בעולם דובר האנגלית, אם כי תרגומים חדשים של הפרוזה שלו, מוערכים כעת.
תומאס מאן וזיגמונד פרויד התעניינו ברומן "נילס לינה" בשל האינטנסיביות והעומק הפסיכולוגי שבו. תומאס מאן אף כתב בהשפעת נילס לינה את הסיפור "טוניו קרגר".
הידוע שבסופרי אירופה אשר הושפע מיעקבסן היה ריינר מריה רילקה אשר העיד כי הוא נושא עמו את ספריו של יעקבסן בכל אשר יפנה. עד יומו האחרון היה רילקה ממליץ לחבריו לקרוא את כתבי יעקבסן אם ברצונם להעשיר את חייהם. רילקה אף לימד את עצמו, החל מ-1904 דנית, כדי שיוכל לקרוא את כתביהם של יעקבסן וקירקגור בשפת המקור.
סופרים נוספים שהושפעו מיעקבסן הם: הוגו פון הופמנסתאל (Hugo von Hofmannsthal), הרמן הסה (Hermann Hesse), פרנץ קפקא (Franz Kafka), שטפן גֵאוֹרגֶה (Stefan Anton George) וש"י עגנון.
רשימת יצירותיו.
יעקבסן פרסם בחייו שירים רבים ומספר סיפורים קצרים בבמות שונות. יצירותיו שפורסמו כספרים הן (על פי סדר כרונולוגי):
ריאזן (כדורסל)
קילר סודוקו
רשקוב
רשקוב (במולדובנית: Raşcov, באוקראינית: Рашків, ברומנית: Râşcov ו-Raşcu ) הוא כפר בחבל טרנסניסטריה במחוז המנהלי קאמנקה על גדות נהר הדנייסטר הנמצא דה יורו בשטחה של רפובליקת מולדובה. הכפר כיום הוא שילוב של שני כפרים: יאנטרני (Янтарне) ורשקוב (Raşcov). משמעות שם הכפר הוא מזן פטריות (בלטינית: Lactarius deliciosus) ומקורו בשפה הרומנית.
היסטוריה.
הכפר הוקם בשנת 1402 כתחנת סוחרים על נהר הדנייסטר. באזור הכפר נמצאת הכנסייה הקתולית קאטאן (Kaatan) הנחשבת אתר מורשת היסטורי. ברשקוב היה גם מקום מגוריו של הרב יעקב יוסף כ"ץ מפולונאה, צדיק חסידי יהודי תלמידו של הבעש"ט שהוגלה משארוגרוד (Sharogrod), מאבות תנועת החסידות, וסופר ואידאולוג התנועה. באזור המרכזי של הכפר נשתמרו קירות מבנה בית כנסת אשר נבנה באמצע המאה ה-18 לערך, ובמשך זמן רב שימש כמרכז החיים הרוחניים של הקהילה היהודית הגדולה בכפר. בתחילת שנת 1930 נהרסו כל בתי הכנסת באזור רשקוב. בעקבות זאת הועבר המרכז הדתי לכפר ודול-רשקוב (ברוסית: Вадул-Рашков) הנמצא בעברו השני של נהר הדנייסטר שהיה חלק מרומניה באותה תקופה. כיום ניתן לזהות על קירות המבנה גילופי קישוטים שנשתמרו.
גאוגרפיה.
רשקוב נמצאת בחלק הדרום מזרחי של מחוז קאמנקה על הגדה השמאלית של נהר הדנייסטר, 16 ק"מ ממרכז מחוז ו -30 ק"מ מתחנת הרכבת ריבניצה (Rybnitsa). הכפר בנוי בקונפיגורציה מורכבת עם שני צירי תכנון עיקריים, האחד לאורך עמק הדנייסטר והיובל השמאלי רשקובי לנהר הדנייסטר, הציר השני הוא הכביש המהיר המחבר בין טירספול לקאמנקה. לאורכם ממוקמים רוב המבנים בכפר.
הכפר מחולק למספר חלקים היסטוריים: המרכז (ברוסית: Центр), פוקרובקה (ברוסית: Покровка), פודול (ברוסית: Подол), מליני (ברוסית: Млыны). סגנון הבניה בכפר הוא על פי השפעתה של הכנסייה האורתודוקסית והקטולית. האדריכלות באזור משלבת אלמנטים אוקראינים ומולדובים. מחוץ לגבולות הכפר שוכן הגן הלאומי רשקוב עם נוף טבעי נרחב. שטח זה הוא בגדר שמורת טבע מוגנת.
אוכלוסייה.
רשקוב הוא אחד הכפרים הגדולים במחוז קאמנסקי אולם אוכלוסיית הכפר פוחתת מדי שנה בשל עיור והגירה שלילית.
בשנת 1959 התגוררו בכפר 3731 תושבים, בשנת 1979 - 3252 תושבים, ב-1989 - 2470 תושבים, וב-2004 - כ-2003 תושבים. שיעור האוכלוסייה המבוגרת בעיר הוא גבוה בעקבות אחוז פריון נמוך, ועזיבתם של תושבים צעירים בין היתר בעקבות מחסור בהזדמנויות תעסוקה.
כ-80% מתושבי הכפר הם אוקאינים, והיתר מולדובים ורוסים. רוב תושבי הכפר הם נוצרים המשתייכים לזרם האורתודוקסי והזרם הקתולי.
אבו אל-חסן אל-אשערי
אַבּוּ אלְ-חַסַן עַלִי אִבְּן אִסְמַאעִיל אלְ-אַשְׁעַרִי (; 874–936) היה מגדולי התאולוגים המוסלמים בימי הביניים, מייסד האסכולה האשערית הנקראת על שמו, אשר משמשת בסיס לעיקרי המחשבה הסונית עד היום. יש שכינו אותו "אבי התאולוגיה האורתודוקסית באסלאם".
ביוגרפיה.
אל-אשערי נולד בשנת 873 לספירה (260 להיג'רה) בעיר בצרה שבעיראק. היה מצאצאיו של אבו מוסא אל-אשערי, מושל בעיראק בתקופת יורשי הנביא מוחמד. בשל השתייכותו למשפחה עשירה, זכה אל-אשערי לנחלה שקיבל בירושה אשר תנובתה כלכלה אותו במשך חייו ואפשרה לו את החופש מעול הפרנסה. באותה תקופה בצרה הייתה מרכז רוחני מוסלמי גדול. את ראשית דרכו כמלומד הקדיש אל-אשערי ללימודי הלכה (שריעה), אך לאחר זמן קצר החל להתמקד בלימודי התאולוגיה האסלאמית. השתייך לזרם המועתזילה, שהתאפיין בחשיבה רציונלית ואנשיו היו שרויים במחלוקות רבות עם אהל אלחדית' (הנאמנים לחדית') – אנשי התאולוגיה המסורתית המקובלת. מורו היה התאולוג המועתזילי אבו עלי אל-ג'ובה (מת 915), אצלו שקד רבות בלימודיו והתגלה כתלמיד מצטיין. כחלק מהתפיסה המועתזילית, אל-אשערי אימץ את דרכי החשיבה והלימוד הרציונליות.