היחסים בין שתי המדינות התדרדרו בשנת 1980, כאשר ממשל רייגן השתמש בקוסטה ריקה, על מנת לתקוף את ניקרגואה נגד רצונה של ממשלת קוסטה ריקה. נשיא קוסטה ריקה, אוסקר אריאס אסר על קומץ פקידים אמריקנים לשעבר להיכנס לקוסטה ריקה לאחר שוועדת הקונגרס מצאה כי מעשיהם כדי לספק את המורדים הובילה לסחר בסמים על ידי הטייסים. ממשל בוש עצר את ההלוואות הפיננסיות הבינלאומיות לממשלת קוסטה ריקה, לאחר שאריאס הפקיע קרקעות שעליהן הוקם נמל תעופה סודי.
יותר מ-3,370 מתנדבי חיל השלום שירתו בקוסטה ריקה מאז שהחלה התוכנית בשנת 1963. כיום, 128 מתנדבים משרתים שם, ועוסקים בתחומים של פיתוח נוער, פיתוח קהילה, עסקים, חינוך אנגלי, והם מיומנים לעבוד אף בספרדית.
כפי שדווח על ידי מפקד האוכלוסין הלאומי של קוסטה ריקה בשנת 2011, עלה מספר האזרחים האמריקנים החיים בקוסטה ריקה ב-4.1% לעומת שנת 2000. 15,898 אזרחים אמריקנים חיים בקוסטה ריקה, בהשוואה ל-9,511 שחיו שם  בשנת 2000.
הסכם לשיתוף פעולה בין המדינות נגד סמים.
בשנת 1999 חתמו שתי המדינות הסכם לשיתוף פעולה נגד סמים. ההסכם מאפשר שיתוף פעולה בין משמר החופים של קוסטה ריקה לבין משמר החופים של ארצות הברית, בנוגע להפצת סמים ופעילות בלתי חוקית אחרת.
שיתוף הפעולה, במיוחד נגד סחר בסמים, היה מוצלח. עם זאת, היה סכסוך פנימי (בתוך קוסטה ריקה) בנוגע לפעולות כוחות הצי האמריקני ועל התמיכה בפעילויות משמר החופים.
בעוד קוסטה ריקה מודאגת מהאיום של פעילויות הקשורות בסמים בלתי חוקיים, ישנם חברי פרלמנט המעדיפים לפתור את הסכסוכים בדרכי שלום, ומתנגדים לפעילות הצי האמריקני.
כמו כן הוגשה עתירה מקוונת נגד כניסת ספינות חיל הים האמריקניות, שזכתה ללמעלה מ -4,200 חתימות וגיוס מפגינים.
המרכז התרבותי של קוסטה ריקה-צפון אמריקה.
ארגון Centro Cultural Costarricense Norteamericano הוא מוסד ללא כוונת רווח, אשר הוקם בשנת 1945, והוכרז כ" 'פרויקט ציבורי' " על ידי ממשלת קוסטה-ריקה בשנת 1993.
מטרות הארגון הן "להוביל דרכים חדשניות של הוראת שפות, וקידום חוויות בין-תרבותיות" בין שתי המדינות.
הארגון מסתייע רבות בשגרירות ארצות הברית בסן חוסה.
גרעין יריחו
גרעין יריחו היה גרעין התיישבות שהוקם בסוף שנת תשל"ד, כדי להקים התיישבות יהודית בעיר יריחו. בתחילת שנת תשל"ח, הוסבה פעילותו של הגרעין להקמת היישוב מצפה יריחו, ונפסקו המאמצים להתיישב ביריחו.
רקע.
עמדת ממשלת ישראל בעניין התיישבות באזור יריחו.
בשטחים ששוחררו במלחמת ששת הימים, הוקמו עד שנת 1973 יישובים, בגולן, בבקעת הירדן, בגוש עציון, בקריית ארבע וברצועת עזה, בהסכמת, ולפעמים בעידוד, ממשלת ישראל. הממשלה לא הסכימה בשום אופן ליישב את גב ההר ביהודה ושומרון, כי שם הייתה אוכלוסייה ערבית גדולה. הממשלה לא הסכימה גם ליישב את יריחו וסביבתה, בגלל האוכלוסייה הערבית שבה, וגם בגלל התוכנית המדינית של יגאל אלון.
על פי תוכנית יגאל אלון, החלק המרכזי של יהודה ושומרון, אזור גב ההר, הקרוב למרכז הארץ, היה אמור להמסר לערבים, ואילו החלק המזרחי, אזור בקעת הירדן, הרחוק ממרכז הארץ, היה אמור להישאר בידי ישראל ולהיות מיושב. לשם כך, תוכנן למסור את אזור יריחו לירדנים, כפרוזדור מעבר מיהודה ושומרון לירדן.
המניע להתיישבות יהודית ביריחו.
הרצון להתיישב ביריחו, היה חלק מהרצון להתיישב בכל חלקי יהודה ושומרון, אך בשונה משאר המקומות, בהם היה רצון כללי להתיישבות, ולא דווקא במקום מסוים, גרעין יריחו היה ממוקד בעיר יריחו דווקא. באחת התוכניות של גוש אמונים הייתה דרישה מהממשלה, א. התיישבות ביריחו. ב. התיישבות במקום כלשהו בשומרון.
היו מספר סיבות מדוע להתיישב דווקא ביריחו לטענתם של המתיישבים
מתוך תזכיר שהגישו אנשי גרעין יריחו לממשלה:
שתי התארגנויות להתיישבות ליריחו.
הישיבה המתנחלת ביריחו.
בסוף שנת 1973, הוחל בניסיון להקים "ישיבה מתנחלת" ביריחו, על ידי אנשי הרב מאיר כהנא (לימים חבר כנסת) הרב כהנא קרא לתלמידיו להתנחל ביריחו מסיבה מדינית: "השלמת חלק ניכר של קו הגנה חדש מערבית ליריחו מבהירה שישראל וירדן הסכימו לנסיגה ראשונית. אזור זה עלול להיות הראשון שיימסר למלך חוסיין ...". מבחינה רוחנית, ראה את ההתיישבות ביריחו כהמשך דרכם של הנביאים אליהו ואלישע שפעלו באזור יריחו. רעיון זה נרמז בשמה של הישיבה שרצו תלמידיו להקים ביריחו: "אדרת אליהו". באופן סמלי, ההתיישבות הייתה אמורה להיות הרמת אדרתו של אליהו שנפלה עם עלייתו השמימה, והמשכת דרכו.
בתחילת יוני 1974, התקיים כנס יסוד לישיבה המתנחלת או להתנחלות הישיבתית ביריחו, שהוקמה על ידי הרב אריה יוליוס ומנחם כרמל. התוכנית הייתה להתחיל בהקמת ישיבה בבית הכנסת העתיק "שלום על ישראל" ביריחו, בראשות הרב ריינמן, ובהמשך להתחיל גם בהתיישבות משפחות.
כמה ימים לאחר מכן שלחו אנשי הקבוצה מכתב לראש הממשלה יצחק רבין, ולשרים ישראל גלילי ושמעון פרס, ובו בקשו את עזרת הממשלה בהקמת ישיבה מתנחלת ביריחו.
בסופו של דבר מעט אחרי שליחת המכתב פורסמה מודעה הקוראת להצטרף לישיבה.
פרסום הכוונה להקים התיישבות יהודית ביריחו, זכה לתגובה מידית מצד ראש עיריית יריחו, שפיק באלי. במכתב לראש הממשלה הוא דרש להרתיע את מי שהחשיב כקיצונים וזאת בנוסף לרצונו לפעול לשלום, שואפים להיחלץ מהכיבוש.
הרב כהנא חשב להסוות את הישיבה ביריחו כ'המכון ליחסי אנוש על שם הגברת אלברטה וד"ר מרטין לותר קינג', כדי למנוע את פינויה, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל.
שמעון רחמים, היה מרכז ההתארגנות להקמת הישיבה, והוא שימש גם כאיש קשר עם אנשי גוש אמונים.
גרעין יריחו של גוש אמונים.
זמן קצר אחר כך הוקם גרעין יריחו על ידי ראשי תנועת גוש אמונים..
חודשיים לאחר מכן התקיים כנס יסוד לגרעין זה, בהשתתפות 30 מחברי הגרעין ובנוכחות הרב משה לוינגר. כמה שבועות לאחר הכנס כתב הרב כהנא: "לא הצלחתי לגייס מספיק תלמידים לישיבה ביריחו (אני מציע להעביר את הכסף שנאסף לשם כך למתנחלים של חנן פורת)".
רבים מאנשי הרב כהנא הצטרפו גם הם לגרעין יריחו של גוש אמונים
בספטמבר של אותה שנה התקיים גם במשרד גוש אמונים מפגש בהשתתפות נציגי שתי הקבוצות, קבוצת הישיבה המתנחלת וגרעין גוש אמונים. לאחר מפגש זה, אוחדו השתיים לגרעין אחד. רעיון הקמת ישיבה בשם "אדרת אליהו", הפך להיות חלק ממטרות הגרעין המשותף. מזכיר הגרעין היה שמעון רחמים, ואחר כך היו חברי המזכירות: שמואל פרומר, הרב אריה יוליוס ואיש הלח"י והסופר עזרא יכין.
בחודשים הבאים הצטרפו רבים, חילונים ודתיים מכל הסוגים, ואנשי הרב כהנא הפכו למיעוט בגרעין.
התוכניות.
על פי הנאמר בתזכיר של גרעין יריחו, היה הגרעין מורכב מ-3 תתי גרעינים.
כל חברי הגרעין הסכימו לפעול במשותף להקמת היישוב היהודי ביריחו.
הועלו כמה רעיונות למיקום אפשרי של התיישבות ביריחו.
אנשי הנהגת גוש אמונים, היו בעד האפשרות האחרונה שרצו ליישב את גרעין יריחו ב-750 הדונמים, סמוך ליריחו, שם היה מקום בגודל סביר. היו חלק מאנשי הגרעין שרצו להתיישב דווקא בתוך יריחו. אך אנשי גוש אמונים ראו בזה רעיון לא ריאלי
חלק nחברי הגרעין רצו לבנות יישוב ביריחו בעצמם ואף ציפו שהממשלה לא תתערב בנושא. וחלק אחר לא רצו לבנות בעצמם יישוב, אלא ללחוץ על הממשלה לבנות יישוב.
היה ויכוח בין חברי הגרעין מה יהיה שם ההתיישבות, היו שרצו בשם "יריחו יהודית", והיו שהעדיפו את השם "עיר התמרים", אם בגלל סיבות דתיות מחשש לקללת יהושע
פעילות הגרעין.
לאחר עליית גרעין אלון מורה על הקרקע, היה גרעין יריחו הגדול והפעיל שבין גרעיני גוש אמונים.
הגרעין נרשם באופן רשמי כאגודה שבה היו כ-100 חברים.
פעילות הגרעין הייתה: אספות, שבתות גיבוש, סיורים ליריחו וניסיונות להתיישב ביריחו.
בסוף פברואר 1975, גרעין יריחו הוציא לאור חוברת המתארת את ההיסטוריה של יריחו כעיר עברית, ואת האפשרויות השונות הקיימות להתיישבות באזור יריחו. החוברת נכתבה ברובה על ידי גדי קופל.
מעט לאחר מכן אנשי גרעין יריחו הכינו מכתב שנשלח לאישים שונים, ביניהם ראש הממשלה. במכתב נאמר: . למכתב צורפו שני עמודים ובהם רשימת חברי הגרעין. ברשימה הופיעו שמות 30 משפחות ו-47 רווקים ורווקות. כמה מהשמות ברשימה היו של אנשים ידועים, שהובאו כדי לפאר את הרשימה, כמו פרופ' יוסף בן שלמה וחברת הלח"י ג'ולי טורנברג. כמה מחברי הגרעין היו בחורים חרדיים, שלא הזדהו בשמם האמיתי, מחשש לתגובת הסביבה החרדית. חברי הגרעין היו רובם דתיים ומיעוטם חילונים. רק פחות מרבע מהמופיעים ברשימה הגיעו אחר כך להתגורר במצפה יריחו.
המבנה הארגוני של הגרעין כלל מזכירות פעילה, ואת הוועדות וצוותי הפעולה הבאים: כח אדם (גיוס חברים נוספים), יזמים (מפעלים ותעסוקה), ניהול כספי הגרעין (אחראים לתיאום עם גוש אמונים), תכנון (אחראים לתיאום עם גוש אמונים), ישיבת "אדרת אליהו", ריכוז כרטסת, שאלונים, חומר מידע ותכתובת, צוותים לראיון חברים חדשים ואחראים לתיאום חוגי בית.
לבסוף הודיע חנן פורת לשר גלילי, כי הגרעין יהיה מוכן לקבל ב"לחץ כבד" של התנועה, פתרון ליישובו הזמני במלון קליה או ביישוב שיוקם עבורו מעל המצוקים בצומת יריחו. אם לא, צופה חנן מאבק "חמור מקדום".
ניסיונות לעליה על הקרקע.
על פי דברי ותיקי הגרעין, נעשו 6 או 8 ניסיונות לעלייה על הקרקע ביריחו.