בזמן שחיילי סיירת מטכ"ל פרצו למבנה בית הספר, האח המתין למטה. המחבלים ירו על הקיר ופתחו בו חור ענק שהפריד בין שתי הכיתות. חלק מהתלמידים התחילו לברוח ולקפוץ מהחלונות. מחבל שעמד ליד החלון ירה בילדים ואז חטף כדור מאחד הצלפים, הוא נפצע ונפל על הנערה. כתמי הדם על מכנסי הנערה הנראים בצילום הם של המחבל הפצוע. הנערה קפצה מהחלון, היא נפצעה ברגליים, בגב, ביד ובעין. למטה המתין אחיה שנשא אותה אל מחוץ למתחם בית הספר, והם תועדו על ידי הצלם ישראל סימיונסקי, שעבד אז בסוכנות הצילום ישראל סאן.
הצילום זכה לפרסום רב והוא אחד הצילומים הבולטים המסמלים את פיגועי הטרור במדינת ישראל. מיקי קרצמן אמר שמה שמייחד את התמונה הוא השילוב שבין הקורבן והגיבור המופיעים בצילום, שניהם בהבעות של מאמץ וכאב. הגיבור לבוש מדים, נושא את הנערה הפצועה, והיא כאילו מחקה את תנועת ידיו. רועי כץ אמר כי גדולתו של הצילום היא בכך שהצלם הצליח לתעד ולבטא את הזוועה בלי שצילם את הזוועה עצמה שהתרחשה בתוך מתחם בית הספר שבו בוצע הטבח.
הצילום זכה במקום הראשון בתחרות "התצלום שלי" של עיתון מעריב, בפער עצום לעומת שאר הצילומים שהשתתפו בתחרות.
ישראל סימיונסקי
ישראל סימיונסקי (1934 – 26 בפברואר 2007) היה צלם עיתונות ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בבוקרשט בירת רומניה, בנם של טוביה ואמליה סימיונסקו. בשנת 1950 עלה לארץ ישראל והתיישב בחולון.
למד צילום עיתונות מחוץ לישראל. עבד בסוכנות הצילום ישראל סאן עד 1979 שסיפקה מאות מהצילומים שלו לעיתונים מעריב ודבר. מאז עבד בסוכנות הצילום "י.פ.פ.א." (IPPA) ולאחר מכן בשבועון "העולם הזה". כמו כן עבד במקומונים של ידיעות אחרונות.
אחד מצילומיו המפורסמים הוא תמונת חילוץ הנערה באסון מעלות, בשנת 1974.
התגורר בחולון, היה נשוי לפנינה ואב לשלושה. בנו אריק טלמור המשיך את דרכו של אביו ועוסק בצילום.
נפטר בשנת 2007, ונקבר בבית הקברות ירקון.
צילומיו של סימיונסקי שצולמו עבור סוכנות י.פ.פ.א נכללים באוסף דן הדני שנמסר בשנת 2016 לספרייה הלאומית.
ישפית זהובה
ישפית זהובה (שם מדעי: "Caloplaca aurantia") היא חזזית קרומית מהמשפחה Teloschistaceae הנפוצה באסיה, אירופה וכל יבשות אמריקה, על סלעים, אבנים ומבנים מלאכותיים. הפטריה יוצרת סימביוזה עם ירוקיות מסוג טרבוקסיה. היא מהווה מין טיפוסי לקבוצת C. aurantia בסוג ישפית, המאופיין בנבגים דמויי לימון.
תיאור.
גוף החזזית, התאלוס, קרומי והדוק למסד, לרוב ימצאו כמה מושבות בשכנות. המושבות מעוגלות, קוטרן הוא עד כ-12 ס"מ, כולל היקף העשוי אונות באורך 2–6 מ"מ וברוחב 1–3 מ"מ, אשר לרוב שטוחות על פני המסד. צבעו נע בין צהוב-לבן לכתום כהה, כאשר המרכז מעט בהיר מהאונות הודות לכיסוי קמחי קל. מבני פרי בצורת אפותציות מצויים רק במרכז התאלוס ומספרם רב, צבעם כהה מצבע התאלוס.
מבחן-כתם של התאלוס וגופי הפרי נותן תגובה חיובית עם אשלגן הידרוקסידי בצבע ארגמן.
החזזית נפוצה על אבנים גירניים ועל חומרי בניין מלאכותיים, כגון בטון, לרוב במקומות שטופי שמש.
כמדד זיהום.
ישפית זהובה עמידה לזיהום וממשיכה להתקיים גם כשסביבתה הטבעית נעשית מזוהמת, ויכולה לקלוט ולצבור מתכות כבדות מסביבתה בלי להינזק. לכן, היא יכולה להוות מדד ביולוגי לכמות והרכב זיהום האוויר לאורך זמן בעזרת דיגום חוזר של חזזיות טבעיות הגדלות באזורים מיושבים.
בישראל.
ישפית זהובה היא אחת החזזיות הנפוצות ביותר בכל אזורי ישראל.
מפרשית מרושתת
מפרשית מרושתת (שם מדעי: "Ramalina lacera") היא חזזית שיחנית מהמשפחה Ramalinaceae, הנפוצה באירופה, באסיה (הן בחלקה הממוזג והן בחלקה הטרופי), באפריקה (כולל מדגסקר) באמריקה הצפונית ובמקסיקו. הפטריה יוצרת סימביוזה עם ירוקיות מהסוג טרבוקסיה, וגדלה על עצים, על פי רוב.
תיאור.
גוף החזזית (התאלוס) שיחני, רוחבו מגיע עד כ-8 ס"מ, צבעו ירוק עד צהוב חיוור, והוא מתאפיין בענפים רחבים, שטוחים ומסתעפים. לענפים טקסטורה רשתית, רוחבם עד כ-1.3 ס"מ, והם מגיעים עד לכ-3 ס"מ מעל פני המסד. החזזית בעלת סורדיות, אך גופי פרי נדירים מאד.
במבחן-כתם של החזזית כל התגובות שליליות.
החזזית גדלה לרוב על עצים, לפעמים גם על אבנים.
כמדד לזיהום.
מפרשית מרושתת רגישה לזיהום, ועל כן יכולה לשמש כמדד ביולוגי לזיהום אוויר, בהתאם לחיוניות התאלוס.
בישראל.
החזזית נפוצה בחלקה הים-תיכוני והסהרו-ערבי של ישראל.
המנון ניקרגואה
שלום לך, ניקרגואה (באנגלית: Salve a ti, Nicaragua) הוא ההמנון הלאומי של ניקרגואה, הוא נכתב בידי סולומון איברה מיורגה, והולחן על ידי Ernesto o Anselmo Castinove בשיתוף פעולה עם Luis A. Delgadillo ההמנון התקבל בשנת 1939 ואומץ רשמית ב-25 באוגוסט 1971.
היסטוריה.
הלחן מתוארך למאה ה-18 בו שימשה כהמנונה של הפרובינציה הספרדית. לאחר מכן במהלך שנות העצמאות הראשונות הוא שימש להצדעה לחברי בית המשפט העליון של ניקרגואה שהייתה חבירה אז בהפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה
ההמנון הוחלף לאחר מכן שלושה פעמי במהלך תקופות מהפיכות והפיכות פוליטיות, אבל הוחזר ב-23 באפריל 1918, אחר כישלון המהפיכה הליברלית האחרונה, תחרות נפתחה לקהל לבחירת מילים חדשות להמנון. בתנאי כי המילים יכולות להזכיר רק שלום ועבודה, שכן המדינה בדיוק סיימה מלחמת אזרחים. כתוצאה מכך ההמנון של מדינת ניקרגואה הוא ההמנון היחיד באמריקה הלטינית המדבר על שלום במקום מלחמה.
הממשלה השמרנית החדשה, הפרו-ספרדית, העניקה במהירות את הפרס הראשון לסלומון איברה מיורגה, מורה ופזמונאי תושב ניקרגואה, והחליף את "Hermosa Soberana" (יופי וריבונות) הלוחמני יותר, שיר לכת צבאי אנטי ספרדי שנראה כמבוכה במדינה עם שורשים ספרדים עמוקים. עם זאת, "Hermosa Soberana" אומץ על ידי המפלגה הליברלית (ספרדית: Partido Liberal) כהמנון הפרטיזנים שלה משנת 1927 ועד ימינו.
דור הפלמ&quot;ח
לוקאס ואן פאלקנבורך
לוקאס ואן פאלקנבורך או לוקאס ואן פאלקיה, האב (Lucas van Valckenborch; בערך 1535 - 2 בפברואר 1597 בפרנקפורט, שבגרמניה) היה צייר פלמי, הידוע בעיקר בנופיו. הוא גם תרם לציור דיוקנאות, וסצינות אלגוריות ושוק. צייר החצר של הארכידוכוס מתיאס, מושל הולנד הספרדית בבריסל. היגר לאוסטריה ואז לגרמניה, שם הצטרף לבני משפחת האמנים המורחבת שלו שעברו לשם מסיבות דתיות.
חייו.
לוקאס ואן פאלקנבורך נולד בלובן לאחת ממשפחות האמנים הפלמיים הבולטים. המשפחה פעלה במשך שלושה דורות, 14 אמנים ידועים ממשפחה זו, מהם אחיו הבכור מרטן האב ובנו האחרון, פרדריק ואן פלאקנבורך וגיליס ואן פלאקנבורך, היו הדמויות החשובות ביותר.
ב־26 באוגוסט 1560 הוא תועד כשנכנס לגילדת הציירים במכלן. מכלן הייתה ידועה באותה תקופה כמרכז לציורי שמן ומים ובעיקר לציור נוף. הסביבה האמנותית של מכלן הייתה מכרעת בהתפתחות האמן. לוקאס ואן פאלקנבורך למד במכלן את אמנות ציור צבעי המים. כאן התוודע גם לציירים הבולטים פיטר ברויגל האב (1528-1569) והנס בול (1534-1593), ששניהם מילאו תפקיד חשוב בהתפתחות ציור הנוף בארצות השפלה. הביוגרף מהמאה ה -17 קרל ואן מנדר דיווח כי לוקאס ואן פאלקנבורבך למד לצייר נופים במכלן . בתחילתו של המאבק האיקונוקלסטי בשנת 1566 עזב לוקאס ואן פאלקנבורך את אנטוורפן עם אחיו מרטן ואן פאלקנבורך, ככל הנראה מסיבות דתיות. סדרה של תמונות טופוגרפיות, כולל נוף מצויר של ליאז' משנת 1567, מוכיחות כי ואן פאלנקורבך נסע במעלה עמק המוזל. נסיעה זו מילאה תפקיד חשוב בהתפתחותו כאמן נוף שמצייר ישירות מהטבע. בשנת 1570 היה האמן באכן, שם נפגש שוב עם אחיו מרטן. כאן הצטרף לשני האחים למשך שנתיים גם הנס ורדמן דה פריס חבר ואמן עמית.
בשנת 1575 חזר לוקאס לאנטוורפן, שם כנראה התפרסם. לפני 1579 שכר אותו הארכידוכס הצעיר מאוסטריה, מושל הולנד הספרדית, כצייר החצר שלו. הארכידוכס התרשם במיוחד מכישוריו כצייר דיוקנאות. כצייר החצר הוא יצר בהולנד כמה עבודות עבור הארכידוכס, כולל עיצובים למשמר הארכידוכס וכמה דיוקנאות. לאחר שאיבד הארכידוכס את תפקידו כמושל בשנת 1582, עזב הארכידוכס את הולנד והלך להתגורר בלינץ ללא תפקיד. לא ברור מתי הצטרף לוקאס אל הארכידוכס בלינץ. ואן מנדר מתאר את שניהם שהם נוסעים יחד במורד הדנובה. אין שום ראיות תיעודיות לכך, אך ההנחה היא שהגיע ללינץ בשנת 1582 או קודם לכן, ונשאר שם לפחות עד יוני 1582.
בתחילת 1593 הצטרף לוקאס ואן פאלקנבורך לאחיו מרטן בפרנקפורט על המיין. כאן הוא הפך למורה ומשתף פעולה של גאורג פלגל . הוא נשאר פעיל בפרנקפורט עד מותו בשנת 1597.
יצירתו.
לוקאס ואן פאלקנבורך ידוע בעיקר בנופיו, המתארים סצנות קיימות ודמיוניות. הוא גם צייר דיוקנאות עבור פטרונו מתיאס. כמו כן, הוא צייר סדרה של תשע אלגוריות לעונות השנה בפרנקפורט משנת 1592.
העבודות הקדומות ביותר של פאלקנבורך הן משנת 1567. המונוגרמה שלו הייתה L / VV או LVV. בתחילת הקריירה שלו הוא הציב את ה- L מתחת לשתי ה- V, ואחרי 1570 הוא חתם עם האותיות הפוכות. [7] סגנונו היה קרוב לזה של פיטר ברויגל האב, אך הוא ייצר סגנון אישי ולא העתיק. עבודתו נעוצה במסורת פלמית, מבלי לעקוב אחר התנועה המנייריסטית החדשה יותר .
נופים.