בקטריוציט, הידוע גם כמיצטוציט, הוא אדיפוציט בעל התאמות מיוחדות הנמצא בחלק מקבוצות החרקים כגון זבובי הצה צה, כנימות העלה, תיקן גרמני, ועוד. תאים אלו מכילים חיידק אנדוסימביונטי כגון "Buchnera", אשר מספקים חומצות אמינו הכרחיות וכימיקלים נוספים לפונדקאי שלהם, שאחרת לא היו יכולים לקבל. בקטריוציטים עשויים להתאסף בצבר דמוי איבר, הקרוי בקטריום. בקטריוציטים מועברים בתורשה מהאם אל הצאצא, כחלק מכלל האנדוסימביונטים המועברים לצאצאיה.
במקרים אחדים הבקטריה מועברת דרך הביצים, כמו ב-"Buchnera", ואילו במקרים אחרים הם מועברים דרך חומר חלבי שהעוברים המתפתחים ניזונים ממנו, כגון ב-"Wigglesworthia".
צורת החיים של בקטריוציטים (דוגמת כנימות העלה) יכולה להיות גם אנדוסימביונטים אובליגטורים.
מנואל אלקסלסי ורדי
מנואל אלקסלסי ורדי (נולדה בתל אביב ב-30 בינואר 2007) היא שחקנית ישראלית.
קריירה.
בשנת 2009 הבליחה אלקסלסי בסדרת הטלוויזיה הצרפתית "לחיות מחדש" של חיים בוזגלו בתפקיד תינוקת.
בשנת 2013 השתתפה בסרטו של מיקי פולונסקי "אלבינה 12", בסרטה של דקלה אלקסלסי "הרי אני...הרי אתה..." וב"עקידה" של הבמאי אילן רובינפלד - סרטי סטודנטים קצרים שהופקו במסגרת בית הספר מנשר לאמנות.
ב-2014 גילמה מנואל את תפקיד מרכזי בסרטו הקצר תום שביים אסף עייני.
ב-2015 גילמה את הילדה מיקה, בעונה השנייה של סדרת הדרמה היומית שוברי גלים, בבימוי דקלה אלקסלסי ומרקו כרמל.
בסוף שנת 2016 נבחרה מנואל על ידי mako לאחת הישראלים המשפיעים בשנת 2016.
ב-2017 שיחקה בסרט הקולנוע "מראות שבורות". לצד שירה האס ויפתח קליין.
בשנת 2017 השתתפה בסרט "דרייבר" של הבמאי יהונתן אינדורסקי, בו היא מככבת בתפקיד ראשי. הסרט התמודד בתחרות פרס אופיר 2017.
מנואל השתתפה בסרט הקולנוע "אין בתולות בקריות" של הבמאית קרן בן רפאל. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים בטרייבקה ובפסטיבל הקולנוע בקאן 2018.
לצד הופעותיה בקולנוע, מנואל הופיעה גם בטלוויזיה: בתפקיד מרכזי כבתו של אלון אבוטבול בסדרה הרמון בבימוי מרקו כרמל וגדי טאוב, בתפקיד אורח בעונה השנייה של הסדרה מתים לרגע בבימוי יואב ודורון פז, וכדמות חדשה בעונה השנייה של סדרת הנוער "נעלמים" בבימוי יריב הורוביץ וירון ארזי.
כמו כן הופיעה בסרט הקצר ״שיר״ של השחקן והבמאי מיכאל אלוני בו היא מגלמת את דמותה של שיר בצעירותה.
חיים אישיים.
מנואל מתגוררת בתל אביב. אימה היא הבמאית והשחקנית דקלה אלקסלסי. רונית אלקבץ ושלומי אלקבץ הם קרובי משפחתה (סבתה ואמם אחיות).
ייצור יין
תחנה אחת-עשרה
תחנה אחת-עשרה () הוא הרומן הרביעי של הסופרת הקנדית אמילי סנט ג'ון מנדל, זוכה פרס ארתור סי קלארק לשנת 2015. יצא לאור בעברית בהוצאת בבל בשנת 2017, בתרגומה של שרון פרמינגר.
עלילת המשנה של הספר עוקבת אחרי אנשים שונים בחייו של שחקן הקולנוע והתיאטרון הנערץ ארתור ליאנדר, אשר מת ממגפה קטסטרופלית שמכחידה את מרבית האנושות תוך ימים ספורים. אשתו הראשונה של ליאנדר, מירנדה, כתבה לפני פרוץ המגפה קומיקס מדע בדיוני בשם "תחנה אחת עשרה", שגיבוריו גרים על תחנת חלל מרוחקת ומנסים לחזור לכדור הארץ. קומיקס זה, וחלק מהאנשים שסבבו את ליאנדר, מניעים את העלילה הראשית של הספר, המתרחשת עשרים שנה לאחר פרוץ המגפה, בארצות הברית פוסט אפוקליפטית שהתדרדרה למערב פרוע נטול טכנולוגיה ונטול שלטון מרכזי. בין גיבורי עלילה זו, אנשי "הסימפוניה הנודדת", להקה נודדת של שחקנים ונגנים, אשר נדים במסלול דו-שנתי באזור הימות הגדולות, מופיעים בעיירות השונות, ובכך מחזירים משהו מהתרבות לעיירות קשות היום.
אף שלרב מסווגים את הספר כספר מדע בדיוני, מנדל עצמה כתבה שהיא אינה רואה בו מדע בדיוני. הספר הוא רומן פוסט אפוקליפטי אך אין בו מרכיבי מדע, קיים או בדיוני.
מיני-סדרה המבוססת על הספר עלתה ב-HBO Max. בסדרה מככבת מקנזי דייוויס בתפקיד קירסטן.
דינמיקה מולקולרית
דינמיקה מולקולרית (באנגלית: Molecular dynamics) היא שיטת הדמיה ממוחשבת לחקר ההתפתחות בזמן של מערכות חלקיקים. החלקיקים, אטומים ומולקולות, מקיימים אינטראקציות שונות למשך זמן מוגדר, ובכך ניתן לקבל נקודת מבט ייחודית על דינמיקת ההתפתחות של המערכת בזמן. בגרסה הנפוצה ביותר, מסלולי החלקיקים נקבעים על ידי חישוב נומרי של חוקי התנועה של ניוטון עבור המערכת, כאשר הכוחות בין החלקיקים והאנרגיות הפוטנציאליות שלהם מחושבים באמצעות פוטנציאלים בין אטומיים או שדות כוח מולקולריים. השיטה פותחה במקור בתחום הפיזיקה התאורטית בסוף שנות החמישים, אך מיושמת כיום בעיקר בפיזיקה כימית, בהנדסת חומרים ובביופיזיקה.
מערכות מולקולריות בנויות בדרך כלל ממספר עצום של חלקיקים, לכן לא ניתן לקבוע את המאפיינים של מערכות מורכבות אלה באופן אנליטי. דינמיקה מולקולרית פותרת בעיה זו על ידי שימוש בשיטות חישוב נומריות. עם זאת, הדמיות ארוכות המבוססות על אינטגרציה נומרית הן מקור לשגיאות מצטברות, אותן ניתן לצמצם בבחירה מושכלת של פרטי האלגוריתם והמאפיינים שלו, אך לא לבטלן כליל.
בעזרת הדמיות דינמיקה מולקולרית ניתן להגיע להבנה טובה יותר של טבען של מערכות מורכבות ובמקרים מסוימים אף לבצע חיזוי של תוצאות ניסיוניות בהתאם לתוצאות ההדמיה.
היסטוריה.
בעקבות ההצלחות המוקדמות של שיטת מונטה קרלו, פותחה שיטת הדינמיקה המולקולרית על ידי פרמי, פסטה ואולם באמצע שנות החמישים. בשנת 1957, ברני אלדר וויינרייט השתמשו במחשב מדגם IBM 704 כדי לדמות התנגשויות אלסטיות בין כדורים קשיחים. בשנת 1964, רחמן פרסם הדמיה פורצת דרך של ארגון נוזלי שהשתמשה בפוטנציאל לנארד-ג'ונס. תוצאות ההדמיה, למשל מקדם הפעפוע, אומתו היטב אל מול הנתונים הניסיוניים.
עם הבשלתן של תאוריות קוונטיות חדשות שפותחו בתחילת המאה ובמקביל הגעתם של מחשבים אל מכוני המחקר, נעשו מאמצים ניכרים על ידי קבוצות מחקר שונות לפיתוח שיטות הדמיה המשלבות פוטנציאליים קוונטיים. אחד החוקרים המובילים בתחום היה שניאור ליפסון ממכון ויצמן, הוא פיתח יחד עם ורשל את שיטת CFF ויחד עם לוויט הצליח להשתמש בפוטנציאלים קוונטיים כדי לחשב את מינימום האנרגיה של חלבון.
בשנת 2013 זכו שלושה ממשיכי דרכו הבולטים של ליפסון בפרס נובל לכימיה, מרטין קרפלוס, מיכאל לויט ואריה ורשל. ועדת הפרס בחרה להעניק להם אותו על "פיתוח שיטות העושות שימוש בתאוריות קלאסיות וקוונטיות שבהן משתמשים כדי למדל מערכות ותגובות כימיות גדולות ומורכבות."
שימושים ומגבלות.
למרות תיאורה הראשוני של השיטה במסגרת הפיזיקה התאורטית, השיטה צברה פופולריות בתחום הנדסת החומרים והחל משנות השבעים גם בביוכימיה ובביופיזיקה. דינמיקה מולקולרית משמשת גם לצורך חישוב מדויק יותר של מבנים תלת-ממידיים של חלבונים ומולקולות גדולות אחרות שהתקבלו משיטות אחרות כגון קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן או ספקטרוסקופיית תהודה מגנטית גרעינית. בפיזיקה, דינמיקה מולקולרית משמשת לבחינת הדינמיקה של תופעות שונות ברמה האטומית, ובייחוד תופעות שלא ניתן לצפות בהן ישירות בדרכים אחרות, למשל התהוותן של שכבות דקות. כמו כן, היא משמשת לבחינה של מאפיינים פיזיקליים של מכשירים ננוטכנולוגיים בשלבי התכנון והפיתוח השונים. בביופיזיקה ובביולוגיה מבנית, השיטה משמשת לחקר התנועה של מולקולות גדולות כמו חלבונים וחומצות גרעין. מחקר בתחומים אלו יכול לסייע בפירוש תוצאות ניסויים ביופיזיקליים ובמידול אינטראקציות עם מולקולות אחרות. ברמת העיקרון ניתן לחשב באמצעות השיטה מבנים תלת-ממידיים מדויקים של חלבונים, על ידי הדמיה של תהליך הקיפול, אמנם הלכה למעשה זו אינה בעיה פשוטה וכיום מתמודדים אתה גם בדרכים אחרות.
את תוצאות המדידה המתקבלות מהדמיות דינמיקה מולקולרית ניתן לאמת על ידי השוואה עם ניסויים שונים החוקרים את הדינמיקה של חלקיקים. שיטה נפוצה במיוחד היא ספקטרוסקופיית תהודה מגנטית גרעינית. את תוצאות ההדמיה בתחום חיזוי מבנה של מולקולות ניתן לבדוק באמצעות שיטות חישוב נומרי אחרות, למרות שהיסטורית לשיטה הייתה הצלחה מוגבלת בלבד בתחום זה. שיפורים במשאבי החישוב מאפשרים לקיים הדמיות רבות וארוכות יותר, בשילוב עם שיפורים מודרניים באיכות הפרמטרים של שדות הכוח, הביאו לשיפור מסוים בביצועים של תחזיות מבנה לחלבונים, אך טרם הגיעו ליכולת שימוש מעשית בתחומים הללו. רבים מעריכים כי שיפורים נוספים באיכות שדות הכוח וביכולות החישוב הם המפתח לשיפורים עתידיים בביצועי השיטה.
מגבלות השיטה קשורות לסט הפרמטרים בו משתמשים ולשדות הכוח המולקולריים הרלוונטיים. הדמיית דינמיקה מולקולרית משיאה את האנרגיה הפוטנציאלית, ולא את האנרגיה החופשית של החלבון, כך שתרומת האנטרופיה ליציבות התרמודינמית של החלבון מוזנחת. הגבלה נוספת נובעת מהטיפול בקשרי מימן בין מולקולריים, אשר לא כלולים באופן מפורש במודלים מודרניים רבים של שדות כוח, אלא מופיעים בתור אינטראקציות קולון בין מטענים נקודתיים. זו הערכה גסה היות שלקשרי מימן טבע קוונטי מורכב יותר. זאת ועוד, אינטראקציות אלקטרוסטטיות מחושבות בדרך כלל בעזרת הקבוע הדיאלקטרי של הריק, למרות שהסביבה הנפוצה היא מימית, שלה קבוע דיאלקטרי גבוה בהרבה. איכות החישובים שעושים שימוש בקבוע הדיאלקטרי המקרוסקופי של מים מוטלת בספק אף היא. כמו כן, קשרי ואן דר ואלס בדינמיקה מולקולרית מתוארים בדר"כ על ידי פוטנציאל לנארד-ג'ונס בהתבסס על תאוריית לונדון שמתאימה לתיאור אינטראקציות בריק.
תכן המערכת.