המרד על הבאונטי (באנגלית: Mutiny on the Bounty) הוא סרט היסטורי אמריקאי משנת 1962 בבימויו של לואיס מיילסטון, עם מרלון ברנדו, טרוור הווארד וריצ'רד האריס בתפקידים הראשיים.
בתפקיד הנסיכה מאימיטי, בתו של מלך טהיטי ובת זוגו של פלצ'ר כריסטיאן, מופיעה השחקנית הפולינזית טאריטה טריפאה (""טאריטה") שהפכה במציאות לאשתו השלישית של מרלון ברנדו וילדה לו בן ובת.
התסריט מבוסס על הרומן "המרד על הבאונטי" מאת צ'ארלס נורדהוף משנת 1932 המתאר את המרד על האנייה "באונטי" שקרה בשנת 1789. הספינה "באונטי" נבנתה במיוחד לסרט הזה. הוצאות ההפקה היו גדולות והסרט נכשל מסחרית. הסרט צולם בטהיטי ובבורה בורה.
תקציר העלילה.
נמל פורטסמות, 23 בדצמבר 1787, הספינה "באונטי" מפליגה לטהיטי כדי להביא משם שתילים של עץ הלחם ולהעבירם לג'מייקה כדי לייצר מהם אוכל לעבדים. מפקד הספינה הוא קפטן ויליאם בליי (טרוור הווארד) והוא נחוש למלא את המשימה הראשונה שלו. הוא מתעמת בכל פעם עם לוטננט ראשון פלצ'ר כריסטיאן (מרלון ברנדו) ומטיל עונשים על עבירות פעוטות. כאשר הוא שומע שהמלח ג'ון מילס (ריצ'רד האריס) מדבר נגדו הוא דן אותו להלקאות בפומבי. כאשר פרח הקצונה אדוארד "נד" יאנג (טים סילי) מעיר על צעידתו המיוחדת, הוא דן אותו לשהייה כל הלילה על התורן הראשי.
כדי למהר ולהגיע לטהיטי בזמן הוא בוחר ברך הקצרה אך המסוכנת, מסביב לכף הורן. הספינה נתקלת בסערה עזה ומלח אחד נהרג. בליי מחליט לחזור ולשוט סביב כף התקווה הטובה, אך בגלל התארכות המסע הוא מקצץ במנות האוכל.
לבסוף הם מגיעים לטהיטי ומתקבלים בשמחה וריקודים על ידי המלך והילידים. למלחים זה כמו גן עדן מלא פירות אקזוטיים והם נהנים גם מיחסי מין חופשיים עם הנשים. כריסטיאן מתאהב במאמיטי ("טאריטה"), בתו של המלך. הם נשארים בטהיטי חמישה חדשים כדי שהשתלים של עץ הלחם ישתרשו ויהי ניתן לשתול אותם בעציצים. לפני הפרידה מנסה סימס ועוד שני מלחים לערוק, הם נתפסים ומושלכים לתא בספינה, כבולים בשרשראות.
הבוטנאי ויליאם סמית' (ג'ורג' היידן) מודיע לבליי כי השתילים עומדים לנבול בגלל חוסר מים. בליי פוקד על הגבלת מים לצוות. הוא פוקד להניח מצקת עם מים בראש התורן וכל מי שרוצה עליו לטפס לשם. מלח אחד עם חום גבוה מטפס לשם ונופל אל מותו. מלח אחר מתנפל על בליי ונדון להיות מושלך לים ולהיגרר על ידי הספינה, דבר שגורם למותו.
מלח אחר שותה מי ים ודעתו משתבשת. כריסטיאן מפר את פקודת בליי ומגיש לו מים במצקת. בליי דוחף אותו ושופך את המים וכריסטיאן מכה אותו בחרב ופוצע אותו קלות. מוכרז מרד נגד בליי.
המורדים רוצים להרוג את בליי על ידי עונש הגרירה אבל כריסטיאן לא מאפשר זאת. בליי מורד לסירת מפרש ארוכה ביחד עם צוות שלא הצטרף למורדים.
ה"באונטי" ממשיכה לטהיטי ושם מצטרפות אליהם נשים ילידות. הם מגיעים במקרה לאי פיטקרן שמסומן בטעות במפה וכריסטיאן מחליט לעגון שם בתקווה שהבריטים לא יגלו אותם. בינתיים מצליח בליי להגיע לטימור ומשם ללונדון שם הוא מזוכה בבית המשפט אבל נאמר לו שהוא נכשל בתפקידו ולא יפקד יותר על ספינות.
כריסטיאן מודיע למלחים כי ברצונו להפליג ללונדון כדי להציג בפני השופטים את עמדתו נגד בליי. שאר המלחים מתנגדים וכדי למנוע זאת הם שורפים את הספינה. כריסטיאן נחפז לספינה כדי להציל את מכשירי הניווט אך נכווה קשות ומת.
פרסים.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר
שושקה
"שושקה" היא דמות קומיקס הומוריסטית של אשה בלונדינית, פרי מכחולו של זאב אנגלמאיר אשר הופיעה לראשונה בשנות התשעים של המאה העשרים.
תחילת הופעותיה של שושקה בדפוס.
שושקה צוירה לראשונה בפנזין סטיות של פינגווינים ואחר כך בפנזין סירופ אשר נוצר על ידי אנגלמאיר. בתחילת דרכה, הייתה דמותה של שושקה אחת מני רבות אשר נוצרה על ידי אנגלמאיר אך בהמשך, קיבלה שושקה את מירב תשומת ליבו של אנגלמאיר והחלה לשלב פוליטיקה ומחאה יחד עם ההומור.
שושקה כדמות בשר ודם.
ב החל אנגלמאייר לאייר את שושקה על בסיס קבוע בפנזין "סירופ" אשר יצר ולבסוף, בשנת 2016 קרמה שושקה עור וגידים כשיצאה מתוך צדפה בפתחה של התערוכה "הארץ המובתחת" אשר הוצגה בבית העיר בתל אביב.
זמן מה אחרי התערוכה החל אנגלמאיר להסתובב בדמותה, ובשלב מסוים החל להיות פעיל פוליטי בשעה שהיה בזהותה של שושקה.
שושקה כפעילה חברתית ופוליטית.
במהלך שנות קיומה כדמות ממשית, שושקה הפגינה במספר רב של מחאות חברתיות ופוליטיות שונות. ב-2018, קמפיין סיעת הליכוד בבחירות לעיריית תל אביב-יפו, כלל מודעה עם הכיתוב "זה אנחנו או הם", לצד דגלי ישראל ופלסטין. בתגובה לכך, יצרה שושקה מודעה עם הכיתוב "זה אנחנו או אנחנו", בה יד כשעל כל אצבע דמות המייצגת חלק אחר בחברה הישראלית. המודעה הודבקה על מודעות של הליכוד, והקמפיין עורר הדים.
שושקה הופיעה בהפגנות נגד גירוש פליטים וילדי זרים מישראל, בהפגנה למען קבלת ילדים דרוזים למערכת החינוך בחיפה, בהפגנה נגד חוק הלאום, ובעוד הפגנות שונות. בנוסף, שושקה משתתפת באופן קבוע במחאות נגד שחיתות שלטונית, ובפרט במחאה נגד בנימין נתניהו. בהפגנה שנערכה ב-5 בספטמבר 2020 אף נעצרה בהפגנה בידי המשטרה, בטענה שהתחפושת "עלולה להוות הטרדה מינית כלפי הציבור". שושקה אמרה מעצרה מהווה פגיעה חמורה בחופש הביטוי, ואף טענה כי נערכה לה בדיקה אינטימית משפילה בתחנת המשטרה. התיק כנגד שושקה בנושא זה נסגר, ואף נעלם כל זכר לקיומו.
ב-2019 נכנסה לרשימת 100 המשפיעים של מגזין The Marker כאקטיביסטית.
נינה המנט
נינה המנט (באנגלית: Nina Hamnett; 14 בפברואר 1890 – 16 בדצמבר 1956) הייתה אמנית וסופרת וולשית, ומומחית לשירי מלחים, ונודעה כמלכת הבוהמיה.
ראשית החיים.
המנט נולדה בעיירת החוף הקטנה טנבי, פמברוקשייר, ויילס. אביה ג'ורג' המנט היה קצין צבא, יליד צ'נאי (לשעבר מדרס), הודו. אמה מרי נולדה בסנט ג'ון, ניופאונדלנד, לברדור. נינה נשלחה לפנימייה פרטית בווסטגייט און סי לפני שעברה בגיל 12 לבית הספר המלכותי לבנות קצינים בצבא בבאת', סומרסט בין השנים 1902–1905.
אביה שוחרר מהצבא והתחיל לעבוד כנהג מונית. את השכלתה היא הייתה צריך לממן על ידי דודותיה ועל ידי הלוואה כנגד הכנסה עתידית. בין 1906 ל-1907 למדה בבית הספר לאמנות בפלהם ולאחר מכן בבית הספר לאמנות בלונדון עד שנת 1910. בשנת 1914 נסעה ללמוד בפריז.
במהלך הלימודים בלונדון היא נפגשה ודגמנה בפני הנרי גאודייה-ברז'סקה, שייצר סדרת פסלי עירום. בתקופה זו היא התיידדה עם אוליביה שייקספיר ועזרא פאונד. היא המשיכה לנהל רומן עם ברז'סקה, ואחר כך עם מודיליאני ורוג'ר פריי.
בלילה הראשון שלה בקהילה הבוהמנית בפריס, היא נסעה לבית הקפה לה רוטונד, שם האיש ליד השולחן הסמוך הציג את עצמו כ"מודיליאני, צייר ויהודי". בנוסף להתיידדות קרובה עם אמדאו מודיליאני, פבלו פיקאסו, וז'אן קוקטו, היא שהתה זמן מה בלה-רוש, שם התגוררו באותה תקופה רבים מבכירי האוונגרד.
במונפרנאס בשנת 1914 היא פגשה גם את בעלה לעתיד, האמן הנורווגי, אדגר דה ברגן, שלימים שינה את שמו לרואלד כריסטיאן כדי להישמע פחות גרמני. היא נשארה נשואה ארבעים שנה אך מערכת היחסים שלה עם בעלה נמשכה שלוש שנים בלבד. בשנת 1916 גורש בעלה כתושב לא רשום.
עבודתה זכתה להערכה טובה על ידי וולטר סיקרט, שניסה לייעץ לה לגבי ציוריה, אך היא לא קיבלה את עצותיו. סיקרט השתמש בה כמודל וגם צייר אותה עם בעלה בשנים 1915–1916 ב"מסיבת התה הקטנה": נינה המנט ורואלד כריסטיאן.
אורח חיים ראוותני.
המנט, עם רקע לא שגרתי ואשה ביסקסואלית, רקדה בעירום על שולחן בית קפה במונפרנאס רק בשביל הכיף. היא נהגה לשתות הרבה אלכוהול, הייתה מופקרת מינית ושמרה על מחזרים רבים משני המינים בקהילה האמנותית. היא הפכה לאישיות בוהמית ידועה ברחבי פריז ודגמנה עבור אמנים רבים. המוניטין שלה הגיע במהרה ללונדון, שם היא שהתה זמן מה כדי לייצור או לקשט בדים, בגדים, ציורי קיר, רהיטים ושטיחים בסדנת אומגה, שאורגנו על ידי רוג'ר פריי, ואנסה בל ודאנקן גרנט.
יצירותיה האמנותיות הוצגו באופן נרחב במהלך מלחמת העולם הראשונה, כולל באקדמיה המלכותית בלונדון, כמו גם בסלון ד'אוטון בפריז. אחרי החזרה לאנגליה, לימדה במכון הטכני בווסטמינסטר בין השנים 1917–1918. לאחר שבעלה כריסטיאן עזב, היא חייה עם המלחין א' ג'יי מורן.
מאמצע שנות העשרים ועד סוף מלחמת העולם השנייה, האזור המכונה פיצרוביה היה המרכז האמנותי המרכזי של הבוהמיה בלונדון. המקום קיבל את שמו מטברנת פיצרוי הפופולרית שהיוותה את מרכז האזור. בית הקפה בפיצרוביה היה מקום הבילוי האהוב ביותר של המנט, כמו גם של חברה מעיר הולדתה, אוגוסטוס ג'ון, ואחר כך וולשי אחר, המשורר דילן תומאס.
חיים מאוחרים יותר.
בשנת 1932 פרסמה המנט את סיפור חייה הבוהמיים, שהפך לרב מכר בבריטניה ובארצות הברית. איש הבוהמה הידוע לשמצה אליסטר קראולי תבע אותה ואת המו"ל ללא הצלחה בגין הוצאת דיבה בספרה. אף שזכתה בתיק, המצב השפיע עליה עמוקות למשך שארית חייה. האלכוהוליזם פגע עד מהרה בכישרונותיה הרבים ו"מלכת הפיצרוי" הטרגית בילתה חלק ניכר מהעשורים האחרונים לחייה בבר (בדרך כלל זו של בית המרזח פיצרוי), וסיפרה אנקדוטות תמורת משקאות.
עשרים ושלוש שנים לאחר שיצא לאור ספרה הראשון "טורסו הצוחק", הוציאה המנט, במצב בריאותי לקוי, ספר המשך שכותרתו: "האם היא גברת?".
המנט נפטרה בשנת 1956 מסיבוכים לאחר שנפלה מחלון דירתה. הוויכוח הגדול היה האם זה היה ניסיון התאבדות או סתם תאונת שיכורים.
מילותיה האחרונות היו "מדוע הם לא נותנים לי למות?".
בשנת 1986 התפרסם הספר "ביוגרפיה, נינה המנט: מלכת בוהמיה", מאת דניס הוקר.