אוטו לוי (Otto Loewi; 3 ביוני 1873, פרנקפורט – 25 בדצמבר 1961, ניו יורק) היה פרמקולוג, רופא יהודי-גרמני-אמריקאי. תגליתו, האצטילכולין סייעה לקדם את מקצוע הרפואה ובאופן אישי הקנתה לו את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1936, אותו חלק עם סר הנרי דייל.
תולדות חייו.
לוי נולד בפרנקפורט שבגרמניה. בשנת 1896 קיבל תואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת שטרסבורג (שהייתה אז חלק מגרמניה). לוי מעולם לא התעניין בפן המעשי של עבודת הרופא, ולאחר שצפה במספר מקרי מוות כתוצאה משחפת ומדלקת ריאות החליט למקד את מאמציו במחקר פרמקולוגי.
החל משנת 1898 הוא בילה שנים רבות באוסטריה, שם החל במחקריו בשטח המטבוליזם. לוי חקר כיצד איברים חיוניים מגיבים לחומרים כימיים ולגירוי חשמלי. הוא אף ביסס את תלותם באפינפרין לתפקוד יעיל. במחקריו, למד כיצד אותות עצביים מועברים על ידי מוליכים כימיים. הוא זיהה את המוליך העצבי הכימי, האצטילכולין. בשנת 1902 בילה מספר חודשים במחקר בלונדון, שם פגש לראשונה את סר הנרי דייל, שותפו לפרס וידידו לאורך עשרות שנים.
בשנת 1905 קיבל לוי משרה באוניברסיטת קארל פראנץ בגראץ שבאוסטריה. בשנת 1909 הוא התמנה לראש המחלקה לפרמקולוגיה באוניברסיטה זו. הוא התחתן עם גוידה גולדשמידט בשנת 1908, ולזוג נולדו שלושה בנים ובת. לוי היה היהודי האחרון אשר קיבל משרה באוניברסיטת קארל פראנץ, בין השנים 1905 ועד תום מלחמת העולם השנייה.
בליל הפלישה הגרמנית לאוסטריה, ב-11 במרץ 1938, נעצר על ידי הנאצים יחד עם שניים מבניו. הוא שוחרר בתנאי שיוותר באופן "חופשי" על כספי הזכייה בפרס נובל ויעבירם לנאצים. לוי העביר את הכספים מבנק בשוודיה לבנק גרמני ועזב את אוסטריה. לאחר שנדד במספר ארצות באירופה, היגר לוי לארצות הברית בשנת 1940, שם היה לפרופסור מחקר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק. בשנת 1946 התאזרח בארצות הברית. בשנת 1954 התקבל כחבר מן החוץ (שאינו בריטי) של החברה המלכותית. הוא נפטר בעיר ניו יורק ב-25 בדצמבר 1961.
מחקריו.
טרם תגליותיו של לוי, נחלק המדע ביחס לשאלה כיצד עובר האות דרך הסינפסה, האם היה זה אות ביואלקטרי או אות כימי. הניסוי המפורסם של לוי, אשר התפרסם בשנת 1921, ענה במידה רבה לשאלה זו. הוא עקר את לבבותיהם של שני צפרדעים: בלב האחד הקפיד כי עצב הוואגוס, השולט (בין השאר) על קצב הלב, ייוותר מחובר ללב, בעוד שבלב השני ניתק את החיבור לעצב. שני הלבבות הושמו בתמיסה פיזיולוגית. באמצעות גירוי חשמלי של עצב הוואגוס, לוי גרם ללב המחובר לעצב, להאט את פעימותיו. אחר כך לקח לוי חלק מן התמיסה שבה היה הלב הראשון והעביר אותה ללב השני. העברת הנוזל גרמה אף ללב השני להאט את פעימותיו, דבר שהוביל למסקנה כי חומר כימי מסיס כלשהו שוחרר על ידי גירוי העצב. הוא קרא לחומר, שאותו לא זיהה, בשם ואגוסטוף. בהמשך התברר שחומר כימי זה הוא האצטילכולין, שעל תגליתו חלק סר הנרי דייל את פרס נובל עם לוי.
מחקריו של לוי "על הטענה כי אדרנלין משתחרר (בגוף) על ידי קוקאין" ו"על הקשר בין דיגיטליס ופעולת הסידן" היוו פריצות דרך בתחומן ונלמדו משך עשרות שנים אחר כך. לוי הבהיר במחקריו שני מנגנונים מרכזיים בחשיבותם בתחום הרפואה: מנגנון החסם והטענה כי ניתן לגרום לפעולת עצב על ידי חומרים כימיים.
הדרך שבה עלה בו הרעיון לניסוי פורץ הדרך באשר למנגנון החוצה את הסינפסה, פרסם את לוי כמעט באותה מידה כמו הידע החדש שהעניק לרפואה. על פי גרסתו של לוי, הרעיון לניסוי בא לו בחלום שחלם בשנתו. הוא סיפר כי ביום שבת של חג הפסחא, בשנת 1921 הוא חלם על ניסוי שיוכיח אחת ולתמיד כי הדרך שבה עובר האיתות העצבי לשריר הוא כימי ולא חשמלי. הוא התעורר באמצע הלילה ושרבט במהירות את מהלך הניסוי על פיסת נייר שהייתה על שידת המיטה ואז שב לישון. למחרת בבוקר התעורר בהתרגשות כיוון שידע כי החלום שחלם בלילה היה חשוב מאוד. אך כאשר ניסה לקרוא את שכתב על פיסת הנייר, גילה לזוועתו כי איננו מסוגל לפענח את כתב ידו. אותו יום, הוא מספר, היה היום הארוך ביותר בחייו, כל אותו היום הוא ניסה ללא הצלחה לשחזר את החלום. באותו הלילה הוא חלם פעם נוספת את אותו החלום. הפעם, הוא התעורר, הלך למעבדה וביצע מיד את הניסוי. ארבע שנים מאוחר יותר זכה על הניסוי הזה בנובל.
ארס נובה
ארס נובה היה תקופה סגנונית במוזיקה של ימי הביניים המאוחרים. סגנון הארס נובה היה מבריק ויצירתי ונבע מתנועה, שראשיתה באיטליה וששמה לה למטרה לשחרר את המוזיקה מכבליה הנוקשים. מאיטליה התפשטה התנועה במהירות לצרפת. היא הקיפה את השנים שבין פרסום ה-Roman de Fauvel (שנת 1310 ו-1314) ומות גיום דה מאשו (1377). לעיתים נוקטים שימוש חופשי יותר במונח, כמתייחס לכל המוזיקה האירופית במאה ה-14, ואז הוא כולל דמויות כמו פרנצ'סקו לאנדיני, שעבד באיטליה. מדי פעם משמש המונח "ארס נובה איטלקית" לציון המוזיקה של לאנדיני ובני ארצו (ראו מוזיקה של הטרצ'נטו לתנועה המוזיקלית המקבילה באיטליה). פירוש המונח ארס נובה הוא "אמנות חדשה" או "טכניקה חדשה", והוא הופיע לראשונה בחיבור מאת פיליפ דה ויטרי, הנושא אותו שם (בסביבות 1322).
המונח ארס נובה משמש בדרך כלל יחד עם מונח אחר, ארס אנטיקווה, המתייחס למוזיקה של תקופת השנים הקודמת, ונמשך בדרך כלל אחורה לכלול את תקופת הפוליפוניה של אסכולת נוטרדאם (ומכסה אם כן את התקופה שבין 1170 עד 1320, פחות או יותר). באומדן גס אפשר אפוא להגיד, שארס אנטיקווה היא המוזיקה של המאה ה-13 וארס נובה היא המוזיקה של המאה ה-14; בתולדות המוזיקה נוטים להשתמש בהגדרה זו, הכללית יותר.
המוזיקה, שהייתה שנויה במחלוקת בכנסייה הקתולית-רומית, נתקלה בדחיה ברורה ונחרצת מצד האפיפיור יוהאן ה-XXII, אך האפיפיור קלמנט השישי אימץ אותה בשמחה. המזמור המונופוני, המהורמן כבר באורגנום פשוט, עבר שינויים, נקטע ופורק והוסתר מתחת לנעימות חילוניות. מילים של שירי אהבה הושרו מעל טקסטים דתיים, או שהטקסט הדתי היה מושר במלודיה חילונית מוכרת. לא רק הפוליפוניה היא שפגעה באוזניים של ימי הביניים, אלא גם רעיון המוזיקה החילונית, המתמזגת עם הקדושה ומחלחלת אל תוך המוזיקה הליטורגית.
סגנונית, נבדלה המוזיקה של הארס נובה מקודמתה בכמה מובנים. השימוש במקצב היה חופשי פי כמה, לאחר שהשתחרר מכתונת הכפיה של התבניות הרתמיות, שהיו שכיחות במאה ה-13; המוזיקה החילונית אימצה לה הרבה מן התחכום הפוליפוני, שנמצא עד אז רק במוזיקת קודש; וטכניקות וצורות חדשות, כמו האזוריתמוס והמוטט האזוריתמי, נכנסו לשימוש תדיר. התוצאה האסתטית של תמורות אלה הייתה יצירת מוזיקה עתירת ביטוי ומגוונת, בהשוואה לזו של המאה ה-13. למעשה, אפשר להשוות את התמורה ההיסטורית הפתאומית, שחוללה העלייה המרשימה בעומק ההבעה המוזיקלית, להופעת הפרספקטיבה בציור, וכדאי לזכור, שהתמורות באמנות המוזיקה בתקופת הארס נובה חלו במקביל למהפכות הגדולות של ראשית הרנסאנס בציור ובספרות.
מייצגו העיקרי והגדול ביותר של הסגנון המוזיקלי החדש היה, ללא ספק, גיום דה מאשו, שניהל גם קריירה מכובדת לא פחות ככומר וכמשורר. סגנון הארס נובה מוצג בשלמות שאין דומה לה במערך רב הממדים של מוטטים, לאי, ויראליי, רונדו ובאלאדות של מאשו. בתקופת כהונתו של האפיפיור אורבן החמישי מאביניון חיבר מאשו את המיסה הפוליפונית הראשונה, שנקראה "מיסה דה נוטר דאם".
אסכולת מלחינים, שמרכזה באביניון שבדרום צרפת, התפתחה; המוזיקה המסוגננת לעילא ולעילא של תקופה זו נקראת לעיתים קרובות ארס סובטיליור, אם כי יש מלומדים הבוחרים לראות בה פיתוח מאוחר של הארס נובה, במקום לפצל אותה כאסכולה נפרדת. הרפרטואר המוזר אך המעניין הזה של מוזיקה, המוגבל בתפוצתו הגאוגרפית (דרום צרפת, אראגון ובהמשך, קפריסין), שנועד בבירור לביצוע של מומחים לאוזני קהל של מביני דבר אניני טעם, כמוהו כהערת סיכום לימי הביניים בשלמותם.
ראו גם.
פיליפ דה ויטרי
ריצ'רד באקמן
הרשות לניירות ערך בישראל
הליגה הראשונה בצרפת
בה&quot;ד
דניס לאו
דניס לאו (באנגלית: Denis Law, נולד ב-24 בפברואר 1940, באברדין, סקוטלנד) הוא כדורגלן סקוטי ששיחק בהצלחה כחלוץ בין שנות ה-50 לשנות ה-70 של המאה ה-20.
הקריירה של לאו כשחקן כדורגל החלה בליגה השנייה בקבוצת הדרספילד טאון, בשנת 1956. משם עבר לקבוצת הכדורגל האנגלית מנצ'סטר סיטי עבור דמי העברה בסך 55,000 ליש"ט, שיא בריטי באותו הזמן. ממנצ'סטר סיטי עבר לאו למועדון הכדורגל האיטלקי טורינו עבור 110,000 ליש"ט, שהיה השכר הגבוה ביותר עבור העברה בין מועדון בריטי למועדון איטלקי. אף ששיחק היטב באיטליה, הוא התקשה להסתדר מחוץ לאיים הבריטיים ולכן עבר למנצ'סטר יונייטד בשנת 1962, תוך שהוא שובר את השיא הבריטי בגין דמי העברה בפעם השנייה: £115,000.
לאו ידוע בעיקר בזכות 11 השנים ששיחק במנצ'סטר יונייטד, בהן כבש 236 שערים ב-409 הופעות. באותה התקופה הוא כונה "המלך" (The King) ו"איש החוק" (The Lawman) בידי מעריציו. הוא זכה בפרס כדור הזהב בשנת 1964, והוביל את קבוצתו לזכייה באליפות הליגה הראשונה בשנים 1965 ו-1967. לאו עזב את מנצ'סטר יונייטד בשנת 1973 וחזר למנצ'סטר סיטי לעונת פרישה, בסופה גם ייצג את נבחרת סקוטלנד במונדיאל 1974. לאו שיחק בשורות נבחרתו 55 פעמים, בהן הבקיע 30 שערים - שיא סקוטי בינלאומי ביחד עם קני דלגליש שהבקיע 30 שערים ב-102 משחקים. בטבלת מלך השערים של מנצ'סטר יונייטד בכל הזמנים לאו שלישי כאשר בובי צ'רלטון וויין רוני לפניו.
ראשית דרכו.