חלק מתנועות השמאל הרדיקלי בישראל תומך בפתרון שתי המדינות ל, וחלקן תומך בפתרון המדינה האחת. חלקן שולל את הציונות כבסיס האידאולוגי לקיומה של מדינת ישראל ואת הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית. יש בהם הסוברים כי ישראל כמדינה ציונית היא בלתי-לגיטימית ולכן יש להפכה למדינת כל אזרחיה, למדינה דו-לאומית או לחלק מקונפדרציה. בין החברים בארגונים אלה יש המצהירים על עצמם כפוסט ציונים או אנטי ציונים, ויש הרואים עצמם כציונים, אך אינם נתפסים ככאלה על ידי יריביהם. כך, למשל "גוש שלום" או "אומץ לסרב" מוצגים כארגוני שמאל רדיקלי עקב דרכי הפעולה בהם הם נוקטים כדי להביע מחאה, כדוגמת סרבנות והטלת חרם. יהודים וערבים כאחד שותפים בתנועות אלה.
הציונות נבחנת בשמאל הרדיקלי במונחים גלובליים, כתנועה שפתרה את "הבעיה היהודית" של אירופה אחרי השואה, בעזרתן של המעצמות (בעיקר ברית המועצות ובריטניה), באופן שהיה נוח ביותר לאותן מעצמות. על פי אנשי השמאל הרדיקלי, הפתרון הציוני היה אסון לתושבי הארץ הפלסטינים והוביל אל הנכבה שלהם.
גופים כמו מק"י מקבלים את קיומו של עם ישראלי כלאום בעל-זכויות. יש הרואים בו קבוצה קולוניאליסטית שאין לה זכויות קבוצתיות אלא רק זכויות אדם ואזרח. המצדדים בתפישה הראשונה לרוב תומכים בגישת שתי מדינות לשני עמים או במדינה דו-לאומית, שני פתרונות המכירים בזכויות הלאומיות של הישראלים (אם כי לא בהכרח של היהודים) לצד אלה של הפלסטינים. בעלי הגישה השנייה, שהם מיעוט קטן מתוך השמאל הרדיקלי, תומכים בהקמת מדינת לאום פלסטינית דמוקרטית וחילונית.
השמאל הרדיקלי סבור שתמיכת השמאל הציוני בפתרון שתי המדינות מבוססת על רצונם של חלקים בבורגנות הישראלית בשקט, בשווקים ובכוח עבודה זול. בשמאל הרדיקלי, לעומת זאת, התמיכה בפתרון זה אינה מתוך הזדהות עם מטרות אלה, אלא מתוך מחשבה שמצב של שקט יכול להביא לעצירת שפיכות הדמים ולפיתוח של תודעה המונית נגד כל סוגי הדיכוי. המתנגדים לפתרון שתי המדינות מצביעים על הקשר ההדוק בין המשק הישראלי והפלסטיני ועל ההתנחלויות כמכשולים לשלום שההתגברות עליהם תהא באיחוד העמים.
היחס לטרור הפלסטיני.
סוגיה בוערת תמיד, ובעיקר בתקופות של מתקפות טרור פלסטיני בישראל (כגון האינתיפאדה השנייה), היא משמעותה והיקפה של התמיכה במאבק הפלסטיני. חלקים בשמאל הרדיקלי דבקים בתפישה לפיה "לא אומרים לעם איך להילחם על חירותו", אך הרוב מסכים שיש לנצל את האוזן הקשבת שהוא זוכה לה בקרב הפלסטינים כדי לשכנעם לנקוט בדרכי מאבק מוסריות ויעילות בעיניו - בעיקר מאבק לא-אלים.
ישנה מחלוקת מסוימת באשר לגבולות הפעולה הנכונים. יש מחלוקת האם הפגיעה בחיילים ובמתנחלים היא לגיטימית. מעטים מן השמאל הרדיקלי סבורים שלפלסטינים ישנה זכות מוסרית וחוקית (לפי המשפט הבינלאומי) לפגוע בחיילים של "צבא כיבוש", על אף שגם בקרב אלה יעילותה של האסטרטגיה הזו מוטלת בספק בשל הנחיתות הצבאית המובהקת של הפלסטינים. אחרים כוללים בקבוצת המטרות הלגיטימיות גם מתנחלים בוגרים, בטענה שאנשים אלה בחרו לחיות בשטח כבוש ביודעין, ובכך הם משתתפים באופן פעיל בכיבוש. כמו כן, מעטים מן השמאל הרדיקלי סבורים שפגיעה בנשים וילדים היא לגיטימית והיו בהם שפרסמו מאמרים ובהם הבנה או הצדקה למעשיהם של מחבלים מתאבדים, תוך ביצוע רומנטיזציה של הפיגועים (כגון גדעון לוי או דליה רביקוביץ). ארגוני שמאל רדיקלי הביעו לא אחת התנגדות לסיכול ממוקד, משום שזהו, לטענתם, הוצאה להורג ללא משפט - כמו גם עקב העובדה, שבסיכולים אלה נפגעו גם אזרחים פלסטינים חפים-מפשע. בדרך כלל התמקדה הפעילות במישור הפובליציסטי כדוגמת מכתב הטייסים.
עמדות לגבי נושאים אקטואליים בחברה הישראלית.
רעיונות השמאל הרדיקלי בישראל חופפים לרעיונות השמאל הרדיקלי כפי שהוצגו במדינות רבות אחרות, אם כי השמאל הרדיקלי הישראלי מדגיש את שלילת הציונות כבסיס האידאולוגי לקיומה של מדינת ישראל ואת הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית בכל מקרה.
מבחינה מדינית, רואים רבים מאנשי השמאל הרדיקלי את הפתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני בהקמת מדינה פליסטינית כאשר ישראל הופכת למדינת כל אזרחיה תוך ביטול היותה מדינה יהודית או פתרון של מדינה דו-לאומית.
בתחום המדיני-ביטחוני, גופי השמאל הרדיקלי בישראל מתנגדים לרוב פעולותיה הצבאיות של ישראל (כגון מלחמת לבנון הראשונה, הסיכולים הממוקדים, מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה, מבצע צוק איתן ועוד) ובפרט לרוב פעולות צה"ל ביהודה, שומרון ועזה, דבר שמתבטא בנוסף לביקורת רבה נגד צה"ל גם בסרבנות לשרת בשטחים. הם תומכים גם בחשיפה מאסיבית ובינלאומית של עוולות המבוצעות לכאורה על ידי חיילים יחידים בתוך צה"ל ומתנחלים כנגד פלסטינים.
השמאל הרדיקלי תומך בהקמת מדינת כל אזרחיה ובאזרוח מלא של פליטי מלחמה ומהגרי עבודה ומתנגדים לכל פעילות של החזרת מסתננים לארצם.
מבחינה כלכלית-חברתית, חלקם תומכים בצורות קצה של סוציאליזם ובפרט קומוניזם (זאת בניגוד לשמאל המתון, התומך בצורות מודרניות וממוקדות יותר של סוציאליזם כמו סוציאל-דמוקרטיה), וכן חלקם תומכים באנרכיזם.
מימון ודרכי פעולה.
חלק מארגוני השמאל הרדיקלי נתמכים כלכלית על ידי האיחוד האירופי וממשלות אירופאיות. נושא התמיכה הזרה עומד במוקד פולמוס ציבורי בישראל, הכולל גם ניסיונות לפקח על תמיכה זו בחקיקה, כגון המאמץ לחקיקת "חוק העמותות".
בפרשת החזית האדומה ריגלו מספרי אנשי שמאל רדיקלי למען ארצות ערב מתוך מניעים סוציאליסטים או עזבו את ישראל עקב התנגדות למדיניותה. הנותרים בישראל ייחסו חשיבות עליונה לקשר ולתמיכה בפלסטינים בכלל ובשמאל הפלסטיני בפרט, חלקם שילם על כך מחיר. בשנות השמונים הועמדו לדין אנשי שמאל שנפגשו עם נציגי אש"ף ברומניה, ובתחילת המאה ה-21 טלי פחימה הורשעה בעסקת טיעון על קשריה עם אנשי גדודי חללי אל-אקצא של הפת"ח מג'נין.
דרכי הפעולה העיקריות הנפוצות בקרב השמאל הרדיקלי הישראלי הן הפגנות, בהן גם הפגנות בלתי חוקיות בשטחי הרשות הפלסטינית, והפצת מידע ועמדות במרכזים אורבניים ובאינטרנט.
הפגנות.
הפגנות השמאל הרדיקלי בישראל נעות בין משמרות מחאה קטנות, לבין עצרות המוניות.
להפגנות בשטחים ישנה דינמיקה אחרת, בעיקר כאשר הן נערכות יחד עם פלסטינים. הפגנות אלה נערכות ללא רישיון וכוחות הביטחון נוהגים להכריז על המקומות בהם נערכות הפגנות כעל שטח צבאי סגור ולשלוח אליהן כוחות צבא ומג"ב. בכמה מהפעמים אף הושלכו רימוני גז ובקבוקי תבערה ולעיתים, בייחוד בהפגנות נגד גדר ההפרדה, נעשו גם ניסיונות לחבל ברכוש ותשתיות צבאיות ובפרט בגדר עצמה.
כוחות הביטחון הישראלים נוהגים לפזר הפגנות אלו באמצעות מעצרים ואמצעים לפיזור הפגנות: גז מדמיע, רימוני הלם, מכות ואף כדורי גומי. כאשר ישנם ישראלים או פעילים בינלאומיים בשטח, השימוש באש חיה נדיר מאוד (למשל במקרה של גיל נעמתי). פעילים פוליטיים מן השמאל הרדיקלי טוענים שהצבא משתמש לעיתים ברימוני גז מדמיע על מנת לפגוע במפגינים עצמם ולא על מנת להרתיעם.
תעמולה והפצת מידע.
השמאל הרדיקלי עוסק בהפצת מידע ותעמולה בציבור הישראלי, ובפרסום נתונים ומאמרי דעה על המתרחש ביהודה ושומרון ובחברה בישראל, לרוב תוך מתיחת ביקורת על מדיניותן של ממשלות ישראל ועל גופי שלטון כגון צה"ל, בג"ץ ואחרים.
בנוסף לניסיונות להגיע אל התקשורת הממוסדת באמצעות מאמרים, מכתבים, עצומות ומודעות, נפוצה גם פניה ישירה אל הציבור באמצעות כרוזים, כרזות, גרפיטי, אתרי אינטרנט (למשל "מגזין הכיבוש" שהוקם בשנת 2004 על ידי ויקטוריה בוך), פנזינים ועוד. קיימים גם ארגונים שעיקר עיסוקם הוא הפצת מידע והעלאת המודעות לסוגיות שמעסיקות את השמאל הרדיקלי, כמו אינדימדיה ישראל, סלון מזל, המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית וזוכרות.
סרבנות.
השמאל הרדיקלי רואה בצה"ל ארגון אשר נועד להנציח את השליטה הישראלית ביהודה ושומרון וברצועת עזה וכן ארגון לא מוסרי בשל פעולותיו נגד הפלסטינים. לכן גורמים בשמאל הקיצוני תומכים בסרבנות. הסרבנות מתחלקת למספר רמות:
עם תנועות הסרבנות הוותיקות נמנית "יש גבול", שדגלה בסירוב לשרת בלבנון ואף השתתפה בהגשת תביעות כנגד קציני צה"ל מחוץ לישראל. במהלך האינתיפאדה השנייה התארגנו מספר קבוצות פעילי שמאל שהצהירו על סירוב לשרת בשטחים, סירוב לבצע פקודות מסוימות וסירוב להתגייס לצה"ל, בהן: "אומץ לסרב", מכתב הטייסים ומספר סרבני גיוס. התנועה "פרופיל חדש" מספקת סיוע לסרבנים ולנערים הרוצים להימנע מגיוס, ופועלת "לאזרוח החברה בישראל".
פעילות השמאל הרדיקלי מחוץ לישראל.
מקצת מארגוני השמאל הרדיקלי מחוץ לישראל כוללים ישראלים ומקדמים סוגים שונים של חרם על ישראל במטרה להפעיל עליה לחץ בשל פעילותה בשטחים. "גוש שלום" קורא לחרם על ההתנחלויות ותוצרתן. קואליציית נשים לשלום מצטרפת לקריאת ה-BDS להחרים את ישראל, להפעיל עליה סנקציות בינלאומיות, למשוך השקעות ממנה ולהימנע משיתוף פעולה כלכלי עם המדינה. "הוועד הישראלי נגד הריסת בתים" מרכז את החרם במאבק נגד חברת קטרפילר, ענקית הצמ"ה המספקת דחפורי D9 לישראל.