ב-1861 פרסם זמלווייס את תגליתו בספרו "Die Ätiologie, der Begriff und die Prophylaxis des Kindbettfiebers" ("קדחת הלידה - אטיולוגיה, עקרונות וטיפול מונע"), ושלח עותקים ממנו לרופאים בגרמניה, בצרפת ובאנגליה. בתשובה לכמה ביקורות צוננות הוא פרסם מכתבים בעיתונות, שלא סייעו לרעיונותיו להתקבל. ביולי 1865 הוא לקה בהתמוטטות עצבים, או התקף של מחלת אלצהיימר, או שיטיון. ידידיו אילצוהו לנסוע לווינה, שם אושפז בבית חולים פסיכיאטרי פרטי. לאחר פרץ אלימות שלו שם, הוא הוכה נמרצות על ידי אנשי סגל המוסד, ולאחר שבועיים מת מפצעיו.
מחדל דחיית הממסד הרפואי את ממצאיו של זמלווייס גרם למותן המיותר של אלפי אמהות צעירות. הפרשה הפכה לדוגמה למצב שבו אינרציית אנשי המקצוע הבכירים גורמת להאטת ההתפתחות המדעית.
ב-1969 שונה שם האוניברסיטה לרפואה ומקצועות הבריאות בבודפשט, ומאז היא נקראת על שמו, אוניברסיטת זמלווייס.
ניתוח לאחר המוות
210-219 לפנה&quot;ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 219 – 210 לפנה"ס
220-229 לפנה&quot;ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 229 – 220 לפנה"ס
איגנאציו זמלווייס
למלך
כסופי משונן
מציל האמהות
230-239 לפנה&quot;ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 239 - 230 לפנה"ס
מיכאיל יבסטאפייב
מיכאיל אלכסנדרוביץ' יבְסטָאפְיֵיב (Михаил Александрович Евстафьев; נולד ב-1963, במוסקבה) הוא צייר, צלם וסופר רוסי.
חייו.
יבסטאייב החל לעסוק בציור ובצילום בגיל צעיר. אמו, סבתו וסבא-רבא שלו, כולם פסלים, עודדו אותו למצוא סגנון משלו באמנות, אך הוא פנה לכיוון שונה, למד עיתונאות בינלאומית באוניברסיטת מוסקבה והחל לעבוד בסוכנות הידיעות הממשלתית טא"ס.
בשלהי שנות השמונים התנדב לשירות בצבא ברית המועצות, שנלחם באפגניסטן. הוא שירת שנתיים והיה עד לקרבות רבים במלחמת אפגניסטן וכן לנסיגת הצבא הסובייטי ב-1989. מאוחר יותר פרסם רומן בשם "שני צעדים מגן עדן", העוסק בפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
בשנות התשעים עבד כצלם עיתונות עבור סוכנויות ידיעות שונות, וסיקר מטעמן את התפרקות ברית המועצות, ומספר רב של סכסוכים ומלחמות, בין היתר בבוסניה-הרצגובינה, גאורגיה, נגורנו קרבאך, טרנסניסטריה וצ'צ'ניה. לצד זה סיקר גם את ההתרחשויות הפוליטיות בקרמלין.
מתגורר כיום בווינה.
199–190 לפנה&quot;ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 199 - 190 לפנה"ס
האסכולה הוונציאנית
בתולדות המוזיקה, המונח "האסכולה הוונציאנית" (באיטלקית: Scuola veneziana) משמש להגדרת המלחינים שפעלו בוונציה משנת 1550 בערך עד סביבות 1610, והמוזיקה שחיברו. היצירות הפוליכוראליות הוונציאניות משלהי המאה ה-16 היו בין האירועים המוזיקליים החשובים ביותר באירופה, והשפעתן על מקצוע המוזיקה בארצות אחרות הייתה עצומה. החידושים שהביאה האסכולה הוונציאנית, בד בבד עם התפתחות המונודיה והאופרה שחלה אותו זמן בפירנצה, מציינים את סיום תקופת הרנסאנס ואת ראשיתה של תקופת הבארוק במוזיקה.
כמה גורמים עיקריים חברו יחדיו ליצירת האסכולה הוונציאנית. הראשון היה פוליטי: אחרי מות האפיפיור לאו העשירי בשנת 1521 והביזה ברומא בשנת 1527, חל ליקוי מאורות בממסד המוזיקלי ברומא, ששלט בכיפה במשך שנים רבות בתרבות אירופה. מוזיקאים רבים עברו למקומות אחרים או נמנעו ממעבר לרומא, ובין אותם מקומות, שהאווירה בהם עודדה יצירתיות, הייתה גם ונציה.
עוד גורם, אולי החשוב מכולם, היה קיומה של בזיליקת סן מרקו המפוארת של ונציה, על חללה הפנימי היחיד במינו ביציעי המקהלה שלו, המוצבים זה מול זה. האדריכלות המרווחת של הבזיליקה חייבה פיתוח סגנון מוזיקלי, שינצל את אפקט ההד בצורה הטובה ביתר, במקום לחפש דרכים לבטל אותו. כך פותח סגנון הפוליכוראליות הוונציאני, הסגנון האנטיפונאלי המפואר, המציב קבוצות זמרים ונגנים להשמיע את תפקידיהם לפעמים אלה מול אלה ולפעמים יחדיו, מאוחדים בצליל העוגב. המלחין הראשון שפרסם אפקט זה היה אדריאן וילארט, שהתמנה למאסטרו די קאפלה בסן מרקו בשנת 1527 ונשאר בתפקיד זה עד מותו בשנת 1562. ג'וזפו צארלינו, אחד הכותבים רבי ההשפעה בעולם המוזיקה של דורו, כינה את וילארט "פיתגורס החדש", והשפעתו של וילארט חדרה לעומק, לא רק כמלחין אלא גם כמורה, הואיל ורוב הוונציאנים שבאו אחריו היו תלמידיו.
גורם נוסף שקידם את תקופת הזוהר ביצירה המוזיקלית היה הדפוס. בראשית המאה ה-16 נעשתה ונציה, המשגשגת והיציבה, למרכז חשוב להוצאה לאור של מוזיקה; מלחינים באו מכל קצות אירופה להפיק תועלת מן הטכנולוגיה החדשה, שגילה לא עלה אז על כמה עשרות שנים. מלחינים מאירופה הצפונית - בעיקר מפלנדריה ומצרפת - כבר עשו להם שם כמלחינים המיומנים ביותר באירופה ורבים מהם באו לוונציה. הנופך הבינלאומי שדבק בחברה המוזיקלית בעיר נמשך גם אל המאה ה-17.
בשנות ה-60' של המאה ה-16 התפתחו שתי קבוצות נבדלות במסגרת האסכולה הוונציאנית: קבוצה מתקדמת בהנהגת בלדאסארה דונאטו וקבוצה שמרנית, בהנהגת צארלינו, שהיה אז מאסטרו די קאפלה. החיכוך בין שתי הקבוצות הגיע לשיאו בשנת 1569, בקרב פומבי דרמטי בין דונאטו לצארלינו במהלך חגיגות סן מארקו. החברים בפלג השמרני נטו לסגנון הפוליפוניה הפרנקו פלמית. עם סיעה זו נמנו צ'יפריאנו דה רורה, צארלינו וקלאודיו מרולו; חברי הסיעה המתקדמת כללו את דונאטו, ג'ובאני קרוצ'ה ובהמשך את אנדריאה וג'ובאני גבריאלי. עוד נקודת מחלוקת בין שתי הקבוצות נסבה על השאלה, אם יש לתת לוונציאנים - או לפחות לאיטלקים - את משרת הצמרת של מאסטרו די קאפלה בסאן מארקו. בסופו של דבר הייתה על העליונה יד התומכים בכישרונות מקומיים, ובכך באה לקצה שליטת המוזיקאים הזרים בוונציה; בשנת 1603 התמנה ג'ובאני קרוצ'ה למשרה. ממשיכיו בתפקיד היו ג'וליו צ'זארה מרטיננגו ב-1609 וקלאודיו מונטוורדי ב-1613.
האסכולה הוונציאנית הגיעה לשיא התפתחותה בשנות ה-80' של המאה ה-16, כשאנדריאה וג'ובאני גבריאלי חיברו יצירות ענק למספר מקהלות, קבוצות כלי נשיפה ממתכת וכלי קשת ועוגב. היצירות האלה הן הראשונות שכללו דינמיקה, ובין הראשונות שכללו הוראות מפורשות לחלוקת תפקידי הכלים בהרכב. בין נגני העוגב שהיו פעילים בתקופה זו היו קלאודיו מרולו וג'ירולאמו דירוטה; הם החלו להגדיר סגנון וטכניקה אינסטרומנטליים, שעברו לאירופה הצפונית בדורות הבאים והגיעו לשיאם ביצירותיהם של סוולינק, בוקסטהודה, ולבסוף באך.
המונח "האסכולה הוונציאנית" משמש לעיתים להבחין בינה לבין האסכולה הרומאית מאותה תקופה, שהייתה בדרך כלל שמרנית יותר מבחינה מוזיקלית. מרכזים חשובים של פעילות מוזיקלית באיטליה של תקופה זו היו גם בפירנצה (ערש הולדתה של האופרה), פרארה, נאפולי, פדובה, מנטובה ומילאנו.
מלחינים.
החברים העיקריים באסכולה הוונציאנית:
שכונת בבלי
אליסון מישלקה
אליסון רנה "אלי" מישלקה (באנגלית: Alyson Renae "Aly" Michalka; נולדה ב-25 במרץ 1989) שחקנית, מוזיקאית, זמרת-יוצרת ודוגמנית אמריקאית. אחותה הגדולה של איי ג'יי מישלקה.
ביוגרפיה.
מישלקה נולדה בטורנטס, קליפורניה שבארצות הברית למשפחה נוצרית אדוקה. היא גדלה בסיאטל, וושינגטון ובדרום קליפורניה. יש לה אחות צעירה בשם אמנדה. אביה, מארק, בעל חברה לחוזים, ואמה, קארי, היא מוזיקאית. מישלקה החלה לנגן בפסנתר בגיל 6 ובגיטרה בגיל 13. היא החלה ללמוד משחק בגיל 5, והשתתפה בעיקר בהפקות של הכנסייה.
היא נודעה בעיקר בזכות צמד הפופ שהקימה ביחד עם אחותה איי ג'יי מישלקה; אלי ואייג'יי.
קריירה.
משחק.
קריירת המשחק של מישלקה החלה כאשר שיחקה בסדרה "תקועים בזמן" בשנת 2004, ולאחר מכן היא הופיעה בסרט "Now You See It...".
מישלקה חברה בצמד אלי ואיי.ג'יי (Aly &amp; Aj) יחד עם אחותה אמנדה ג'וי מישלקה. אלבום הבכורה שלהן, Rush, יצא ב-16 באוגוסט 2005. ב-2007 הנחו אליסון ואמנדה מישלקה את התוכנית TRL שב-MTV. בשנת 2009, הופיעה בסדרת "נוער שוליים" וב-2010, שיחקה בסרט הקומדיה "באה בקלות". באותה שנה הופיעה בסדרה "הלקטס".
בשנת 2011, שיחקה בסרט המותחן "השותפה" לצידה של לייטון מיסטר. באותה שנה היא התארחה בפרק בסדרה "".
בשנת 2013 שיחקה בסרט הקומדיה "מגודלים 2".
בנוסף ב-2013, היא התארחה בחמישה פרקים בסיטקום "שני גברים וחצי", וב-2014, התארחה בפרק בסיטקום "סדנה לעצבים". החל מ-2015 מגלמת את פייטון צ'ארלס בסדרה "איי זומבי" ברשת The CW.
מוזיקה.
מישלקה החלה את הקריירה המוזיקלית שלה בשנת 2004, והקימה את ההרכב אלי ואייג'יי (באנגלית: Aly &amp; AJ) יחד עם אחותה אמנדה "איי ג'יי" מישלקה. אלבומם הראשון לתוך המהירות (Into The Rush) שהוקלט בשנים 2004–2005 יצא לאור ב-16 באוגוסט 2005. בספטמבר 2006, הוציאו הבנות אלבום שני עם 9 שירים, "Acoustic Hearts of Winter". ביולי 2007, יצא אלבומם השלישי, Insomniatic, יחד עם שירם הראשון Potential Breakup Song. האלבום הרביעי היה אמור לצאת בתחילת 2010, אך בוטל עקב כך שהזוג עזבו את חברת התקליטים שלהן. ב-8 ביולי 2013, הוציאו הבנות שיר בשם "Hothouse" מתוך אלבום שעתיד לצאת.
חייה האישיים.
בשנת 2012, החלה מישלקה לצאת עם מפיק הסרטים העצמאיים, סטיבן רינגר. ביולי 2014, התארס הזוג, ונישא בטקס קטן בפורטופינו, איטליה ב-8 ביוני 2015.
רביב אולמן
רביב אולמן (באנגלית: Raviv Ullman; נולד ב-24 בינואר 1986) הוא שחקן ישראלי-אמריקאי, שהופיע בעבר תחת שם הבמה ריקי אולמן (Ricky Ullman). בתפקידו הגדול ביותר עד כה שיחק את פיל דיפי בסדרת הנוער "תקועים בזמן".
ביוגרפיה.