על שמו של הוברמן קרוי רחוב לצד מתחם הבימה בתל אביב, שבו שוכן היכל התרבות, לצד רחוב על שמו של ארטורו טוסקניני. גם בבאר שבע ובחיפה הונצח בשמות רחובות. בפתח תקווה קרוי על שמו גם רחוב, גם בית הספר "הוברמן" שנמצא באותו הרחוב. בשנת 1986 יצאה לאור סדרת בולים המוקדשת להוברמן ולטוסקניני.
בשנת 2011 יצא לאור בפולין הסרט התיעודי "הוברמן" בהסתמך על חומרים ארכיוניים ובבימויו של פיוטר שלשה. ב-2012 הופק סרט הטלוויזיה "הכינור שחזר: ברוניסלב הוברמן, ילד הפלא מצ'נסטוחובה". ארכיון הוברמן נמצא במרכז למוזיקה והספרייה ע"ש פליציה בלומנטל בתל אביב.
ג'ורג' לייזנבי
ג'ורג' רוברט לייזנבי (באנגלית: George Robert Lazenby; נולד ב-5 בספטמבר 1939) הוא שחקן קולנוע ודוגמן אוסטרלי, שנבחר לגלם את דמותו של ג'יימס בונד לאחר פרישתו של שון קונרי.
ביוגרפיה.
לייזנבי נולד בניו סאות' ויילס, אוסטרליה. לאחר שעזב את בית הספר עבד כאיש מכירות בחברת "Morris Motor". הוא עבר ללונדון ב-1964 ועבד כדוגמן, ומאוחר יותר כשחקן בפרסומות. לפני שנבחר לגלם את ג'יימס בונד, שיחק רק בסרטי ריגול איטלקיים המוגדרים כ"סרטים סוג ב" (B Movies) ובפרסומות.
לאחר פרישתו של שון קונרי מתפקיד ג'יימס בונד ב-1967, הוזמן לייזנבי על ידי מפיק סדרת הסרטים, אלברט ברוקולי, להשתתף במבחן בד לתפקיד בונד לאחר שהלה ראה אותו בפרסומת. ברוקולי התרשם ממבחן הבד של לייזנבי והוצע לו חוזה לשבעה סרטים, אך לייזנבי שוכנע על ידי הסוכן שלו שדמות המרגל תהיה לא רלוונטית בשנות השבעים, ולייזנבי עזב את הסדרה אחרי סרט אחד: "בשרות הוד מלכותה" (1969). במהלך חלק ניכר מן הסרט, מתחזה דמותו של בונד לדמות אחרת, סר הילרי בריי (שמגולם על ידי השחקן ג'ורג' בייקר). בחלק מהסרט מתחזה בונד לבריי ובאותן סצנות מדבב ג'ורג' בייקר את לייזנבי, עניין חריג לדמות המגולמת על ידי שחקן דובר אנגלית כשפת אם. לייזנבי הסתכסך במהלך הצילומים עם הבמאי פיטר האנט והעיתונים טענו שהסתכסך גם עם השחקנית הראשית דיאנה ריג מפני שעיתונאי אחד שמע את דיאנה אומרת: "אני אוכלת שום בארוחת צהריים אני מקווה שגם אתה ג'ורג'!" אבל אחרי שהבינו שני השחקנים שזה נאמר בתור בדיחה העיתונאים חזרו בם. ובראיון עמו טען לייזנבי כי העבודה על הסט הייתה קשה בעיקר כי האנט סירב לדבר איתו ישירות במהלך הצילומים.
מאז הופיע לייזנבי בתפקידי אורח וכדמויות משנה בסרטים ותוכניות טלוויזיה. בין היתר שיחק בסרט הפארודיות המצליח "סרט מטוגן" של ג'ון לנדיס והאחים צוקר ובתפקיד המהווה פארודיה על ג'יימס בונד בפרק של החידוש לסדרה "אלפרד היצ'קוק מציג" ובסדרה "סופרבוי". בשנות ה-70, עבד לייזנבי בהונג קונג עם ברוס לי. הוא גם שיחק במספר סרטים מאוחרים מסדרת סרטי "עמנואל", ובקומדיה "זרוקים בשלג" (2003) בכיכובו של מיילו ונטימיליה.
ב-2002 נישא לייזנבי לאשתו השנייה, שחקנית הטניס לשעבר פם שרייבר. לזוג שלושה ילדים.
רשימת האיחוד הלאומי והמפד&quot;ל
האיחוד הלאומי-המפד&quot;ל
מות
מוֹת הוא אל המוות והשאול במיתולוגיה הכנענית. הוא בנו של אל ראש האלים, אחיהם של בעל, ים וענת. הוא האחראי על מוות, בצורת, עקרות ורעב. מקבילו היווני הוא האדס והרומי פלוטו.
שמותיו.
משמעות שמו היא משורש המילה מוות, הקיים בכל השפות השמיות. כינויים נוספים שלו בשירה האוגריתית הם ידד ומדד ('מדד אִלמ מות' - מיודד האלים מות) מלשון ידידות ודודים בלשון סגי נהור, כדי לא לבטא את הדברים הרעים בשמם, כך למעשה הוא אינו אהוב האלים אלא דווקא שנואם, ומות ושר, כלומר "מות שהוא שׂר", בדומה לשמות כפולים אוגריתיים אחרים כגון כושר וחסיס. כינוי נוסף של מות, הבא יחד עם הכינוי "ידד אִל" או "ידד בנ אִל" הוא "עֿזר", כולמר עזוז, גיבור מלחמה. גם פילון מגבל מתייחס אל מות (Μουθ) כאלוהי המוות והמקביל הפיניקי לפלוטון - מלך השאול.
אפיונו.
בשירה האוגריתית, בעלילות בעל וענת, מות מתואר כאחד האלים העוצמתיים ביותר, וכאשר עוזרו נשלח לבעל, הוא חוזר בבכי לביתו ותוהה על גורל שלטונו. מוֹת מתאר את עצמו כמי שנפשו מתאווה תמיד להמית, וכמי שאוכל בשתי ידיו, ובוצעים לפניו שבע מנות ומוזגים לפניו כוס [גדולה] כמו כד. מות מתואר כמחזיק בידו מטה שכול ומטה אלמון ('בדה חֿט תֿכל בדה חֿט אֻלמנ' - בידו חוטר שכול, בידו חוטר אלמון). בפולחן ובדת האוגרית לא נמצאו מנהגי תפילה וזבח לכבודו, אולם המואבים עבדו את מקבילו בעל פעור, זבחו לו וקראו על שמו יישובים.
הוא מתואר כמי שגרונו משתוקק לנפשות של בני אדם, והוא לא יכול לבוא על סיפוקו ולהשביע את רעבונו זה. יש לו תאווה אינסופית לבלוע. כאשר בעל שולח את שליחו למות, בעל מזהיר אותו שלא יתקרב יתר על המידה משום שמות עלול לבלוע אותו. כאשר מות מאיים על בעל שיבלע אותו, בעל מפחד ונכנע ללא קרב. כאשר מות פוגש את ענת הוא מתרברב בפניה שבלע את בעל אחיה כמו גדי. אך ענת אלת המלחמה, היא בין האלים היחידים המסוגלים לעמוד כנגד מות, והיא מצליחה להביסו וזורעת את בשרו בשדות למאכל לציפורים, ומחיה את בעל.
מקומו של מות.
לפי המיתולוגיה הכנענית שוהה האל מות בממלכת המתים, ששכנה מתחת לאדמה, ונקראה המרי (מאותו שורש של המילה מהמורה, שמשעותו כנראה היא "שטף, בלע") שניתן להקבילה למושג השאול בתנ"ך. מושבו של מות מתואר "מכ כסאֻ תֿבתה חֿחֿ ארצ נחלתה", כלומר "מך כיסא שבתו, חוח ארץ נחלתו". כמו ביהדות הקדומה, גם במיתולוגיה הכנענית לא היה קיים המושג "גיהנום" או מקבילה אחרת שלו. ממלכת המתים הכנענית, שנחשבה כ"עולם שמעבר לחיים" נחוותה כמקום של חירות ושחרור ("בית החופשית", באוגרית "בת חפתֿת").
הראייה הכנענית של המוות הייתה סופית ומוחלטת, בלא מושג המקביל לתחיית המתים, והנשמות הנכנסות לממלכת המתים אינן יוצאות. לפי המיתולוגיה הכנענית, בניגוד לנשמות בני האדם, היו האלים נכנסים אליה ויוצאים ממנה באופן סדיר. שפשו, אלת השמש השוכנת בשמים במשך היום, מגיעה לעולם התחתון כל יום אחרי שקיעתה בערב. "קבר שפש" הוא אחד מן הכינויים שמופיעים בלוחות אוגרית עבור עולם המתים.
ההסבר הכנעני לעונות השנה אף הוא מסתמך על קיומה של חמירי, ממלכת המתים והשאול. בעל הדד, אחיו של האל מות, מבלה מחצית מן השנה בעולם המתים, משך זמן זה הוא עונת הקיץ החמה והשחונה, שבה אין גשמים. מדי שנה מגיעה אחותו ענת, אלת המלחמה, כדי להילחם עם האל מות ולהחזיר את בעל הדד, אל החורף הטוב, הנותן חיים.
מות ביהדות.
בספר ירמיה ט' כ' (מצוין בסעיף הבא), מתואר אחד הרמזים הברורים ביותר להכרת מיתוסי כנען הצפוניים בממלכת יהודה. בלוחות אוגריתיים (CA 3 II, שורות 124–127), נמצאו הקבלות דומות להפליא בסיפור עלילת בעל הבונה את ארמונו, כאשר כושר וחסיס, אל המלאכה והאומנות מקבל הנחיה ברורה: אל לו לכושר וחסיס להקים צוהר או חלון בארמון הבעל. חששו של בעל הוא מפני אחיו, מות, אשר על פי תיאורו, נהג לחדור דרך חלונות הבתים בלילות כדי לטרוף את החיים אל ממלכתו, שאול.
הרמזים בפסוק מספר ירמיה מקבילים: "מות", "חלונינו", "ארמנותינו". וכן, האנשת המות לישות בפני עצמה המכריתה עוללים ובחורים.
קאסוטו סובר שבתנ"ך יש בכמה מקומות התייחסות אל מות כאל ישות פרסונלית בדומה למות הכנעני, רק שלפי ההשקפה הישראלית מות ירד ממדרגה של אל למדרגה של שד ומאוחר יותר למלאך המוות, אף שאופיו נשאר כשהיה. הוא מתואר כמי כבעל נפש עזה, שאינו יודע שבע, ושפיו פעור לבלוע תמיד.
נוכל למצוא בתנ"ך התייחסויות רבות המכוונות כלפיו, כתיאור של ישות פרסונלית המתגנבת לתוך העיר: ; כמקום נסתר בעל שערים: ; כיישות בולענית בעל רצון אינסופי לכלות ולבלוע כל דבר: , ובדומה לכך: . באיוב (י"ח י"ג) הוא מתואר כמי שיש לו בן: – בן שבו יש את התגשמות המחלות. בפסוק העוקב הוא מתואר כ-.
88FM הייתה תחנת רדיו ישראלית, שפעלה במסגרת קול ישראל במשך כ-22 שנים. התחנה סיימה את שידוריה ב-14 במאי 2017, בחצות, עם סגירת רשות השידור. למחרת החלה לפעול במקומה תחנה חדשה בשם כאן 88 במסגרת תאגיד השידור הישראלי. במשך שנות קיומה שידרה תחנת הרדיו 88FM מוזיקה מגוונת ואקלקטית והתאפיינה בהשמעת מוזיקה אלטרנטיבית מכל הז'אנרים וקידום אמנים ישראלים חדשים ולא מוכרים, ללא מחויבות לפלייליסט או לתכתיבי רייטינג. בין הפרויקטים של התחנה היו "88-70-60" (שירי שנות השישים והשבעים המשודרים בשבתות) ו"לילה של אלבומים" (השמעה ברצף של תקליטי מופת מכל הזמנים בלילות) כמו גם ימי שידורים מיוחדים בחגי ישראל, מרתונים שהוקדשו לנושאים שונים ומגוונים.
היסטוריה.
התחנה הוקמה באוגוסט 1995 ופעלה כמעט 22 שנה עד לסגירתה ב-14 במאי 2017, היום בו תמו שידורי קול ישראל. ב-15 במאי 2017 החלה לפעול במקומה תחנת הרדיו החדשה כאן 88.
התחנה הוקמה ביוזמת אמנון נדב, מנהל הרדיו ברשות השידור, כתשובת נגד של קול ישראל לגלגלצ שהוקמה ב-1993. בראשית דרכה נקראה "קול הדרך" ושידרה מוזיקת ג'אז ודיווחי תנועה לנהגים. בהמשך שונה שמה ל"קול הדרך לעסקים", והיא שידרה מוזיקה לצד חדשות כלכלה ועסקים. בשנת 2001 החליפה התחנה את שמה ל-"88FM" ותחת שם זה פעלה עד לסגירתה.