בעקבות הסכם אוסלו, 21.5% מאדמות העיירה נמצאות בשטח B, ו-78.5% הנותרים נמצאים בשטח C.
בשנת 2005 הופקעו כ-1,500 דונם מאדמות העיירה לצורך בניית גדר ההפרדה שעוברת לאורך 3 ק"מ על אדמות קיביה.
פארק פלאשינג מדוז
פארק פלאשינג מדוז או פארק פלאשינג מדוז - קורונה (באנגלית: Flushing Meadows Park או Flushing Meadows-Corona Park) הוא פארק בצפון רובע קווינס בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הפארק הוא השלישי בגודלו מבין הפארקים של העיר ניו יורק, והוקם כהכנה עבור התערוכה העולמית של ניו יורק (1939) שנערכה בו. בפארק נערך גם היריד העולמי של 1964 - 1965. בבנייני הפארק שהוסבו למקום משכנה הראשון של מליאת העצרת הכללית של האו"ם נתקבלה החלטת החלוקה שהייתה היסוד להקמת מדינת ישראל. במהלך התערוכה וכן פעם נוספת, בשנת 1965, הוטמנו בפארק שתי קפסולות זמן שמתוכננות להיפתח בשנת 6939.
שטחו של הפארק כ-5 קמ"ר והוא הוקם באתר שפיכת זבל שהיה במקום.
היסטוריה.
בשנת 1946 הפכו בניני היריד למשכנה של מליאת העצרת הכללית של האו"ם, עד שייבנה משכנו הקבוע של הארגון. העצרת הכללית נתכנסה באתר עד שנת 1951. מושבם של משרדי האו"ם, באותן שנים, היה באתר אחר הנקרא לייק סקסס במדינת ניו יורק. בשנת 1951 נחנך מטה האומות המאוחדות בגדה המזרחית של מנהטן, המהווה מאז את משכנם הקבוע של משרדי האו"ם ושל העצרת הכללית של הארגון.
בתולדות מדינת ישראל האתר ייזכר בתור המקום בו נערכה ב-כ"ט בנובמבר 1947 ההצבעה ההיסטורית של עצרת האו"ם בדבר תוכנית החלוקה, בה הוחלט ברוב קולות של 33 מדינות נגד 13 מדינות ובהימנעות 10 מדינות על חלוקת ארץ ישראל המנדטורית למדינה יהודית ולמדינה ערבית, החלטה שהניחה את היסוד להקמתה של מדינת ישראל.
המבנים שבאתר שופצו ושימשו ליריד העולמי של שנת 1964, במסגרתם נבנה דגם רחב ממדים של העיר ניו יורק המוצג עד היום. כיום משמשים המבנים את מוזיאון קווינס לאמנות. כמו כן מצויים בפארק היכל המדע של ניו יורק ותיאטרון קווינס.
היוניספרה שנבנתה כסמל היריד של שנת 1964 עומדת במרכז הפארק, במקום בו עמדה פריספרה ביריד של שנת 1939.
הבניין שהציג את מדינת ניו יורק ביריד העולמי ניצב חסר שימוש, והפך לבנה מוזנח המשמש בעיקר כאתר צילום לסרטים (לדוגמה הסרט גברים בשחור). מבנים אחרים ששימשו את היריד נהרסו במהלך השנים מאחר שלא נמצא להם שימוש.
אירועי ספורט בפארק.
בפארק שוכן מרכז הטניס הלאומי בילי ג'ין קינג ובו נערכת מדי שנה אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס. כמו כן, נמצא בפארק אצטדיון סיטי פילד, המשמש את קבוצת הניו יורק מטס. אצטדיון זה החליף את אצטדיון שיי, שהיה ממוקם בעבר בפארק.
בפארק שני אגמים – אגם מדו ואגם וילו – המשמשים לשיט סירות. בפארק גם מצויים מסלולי אופניים ומסלולי טיול רבים, וכן מגרשי כדורגל וקריקט.
בן ציון הלברשטאם
רבי בן-ציון הלברשטאם (מכונה ה"קדושת ציון" על שם ספרו; י' באייר ה'תרל"ד, 1874 – ד' באב ה'תש"א, 28 ביולי 1941) היה האדמו"ר השני מבאבוב, ומקים רשת ישיבות עץ חיים בגליציה.
ביוגרפיה.
ראשית דרכו.
נולד בבוקובסק שבגליציה לאדמו"ר מבאבוב רבי שלמה הלברשטאם (תר"ז-תרס"ה), שלימד בישיבת וישניצה, ולרבקה הענא. אביו היה בנו של ר' מאיר נתן הלברשטאם, מבני ר' חיים הלברשטאם מצאנז, ואמו הייתה בת רבי יהושע מקמינקא. נישא לתרצה בתו של רבי נפתלי ממעליץ ובזיווג שני לחיה פראדיל (נפטרה בט"ז אדר ה'תשל"ד) בתו של רבי שלום אליעזר הלברשטאם (בנו של רבי חיים מצאנז וחתנו של רבי מרדכי דב מהורניסטייפול חתנו של רבי חיים מצאנז) ממנה נולדו לו ילדיו. בשנת תרנ"ב (1892) עברה המשפחה לבאבוב, בשל מחלת האב. העיירה באבוב נחשבה למקום שקט יותר ובריא יותר עבור האב. לאחר זמן מה החריפה מחלת האב, ורבי בן ציון קיבל על עצמו את הרבנות במקומו. בא' בתמוז תרס"ה (4 ביולי 1905) נפטר אביו, והחסידים הכתירו אותו כאדמו"ר מבאבוב.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה ר' בן ציון פליט באימפריה האוסטרו-הונגרית, ושב לפולין לאחר המלחמה. הוא הקים מחדש את הישיבה בבאבוב, וקרא לה "ישיבת עץ חיים". הישיבה מנתה 300 בחורים. בהמשך הקים עשרות סניפים ברחבי גליציה ופולין והשפעתו על הנוער הייתה מרובה, ורבים שהתרחקו מהדת, חזרו בתשובה בזכותו. השפעתו התפשטה במערב גליציה, וחסידות באבוב הייתה לחסידות הגדולה ביותר באזור. בשנת 1931 עבר מבאבוב לטשיבין ווהקים בה את חצרו, וכן פתח במקום את ישיבתו. בשנת 1936 חזר לגור בבאבוב.
הקים את "אגודת הרבנים דמערב גליציה", לארגון פעולות הדת. היה בעל דעות קנאיות והתנגד לציונות ולאגודת ישראל, אך עם זאת גילה פתיחות בפעולותיו עם הנוער, ובשל כך נמתחה עליו ביקורת מחוגים קנאיים יותר.
הלחין למעלה מ-100 ניגונים, בין המפורסמים שבהם: "יה ריבון" "מקדש מלך" ו"מה אשיב". היה גם בעל כישרון ציור.
במלחמת העולם השנייה.
בעת פלישת הגרמנים לברית המועצות, שהה ר' בן ציון בלבוב, שנפלה בידי הנאצים ביולי 1941. הרבי התגורר באותה עת בביתו של אחד מחסידיו, אליהו אביגדור ברינר. במשך כחודש הרב הסתתר בחדר שכוננית הסתירה את דלתו, אולם חבר ניסה לשכנעו לצאת ממקום מסתורו, בטענה שהגרמנים גילו אכזריות רבה יותר כלפי אלה שנתפסו במקומות מסתור. כמו כן החבר טען שהגרמנים יכבדו את המסמכים הרשמיים של הרב, שהעידו על היותו תושב זר. תחילה הרב לא קיבל את הטיעונים האלה, אך בסופו של דבר השתכנע. ביום שישי, 25 ביולי, ראש חודש אב, הוא יצא ממקום מסתרו והתמקם בגלוי באחד מחדרי הדירה.
בימים שלפני 25 ביולי (א' באב) הורגשה תכונה לא אופיינית בקרב המשטרה האוקראינית בעיר. היהודים השתדלו לא לצאת לרחובות. השכם בבוקר באותו יום קבוצות של איכרים מכפרי הסביבה החלו נוהרים ללבוב. הם התגודדו באזור תחנת המשטרה, ומשם יצאו לרחובות, מלווים בשוטרים אוקראינים, והחלו תוקפים כל יהודי שנקרה בדרכם בעזרת אלות, סכינים וגרזנים. קבוצות יהודים הובלו לבית הקברות ונרצחו בברוטאליות. גירוש יהודים מבתיהם, שכלל ביזה ושוד, החל אחה"צ. השוטרים האוקראינים פעלו לפי רשימות שהוכנו מראש, וערכו את החיפושים בכל העיר.
הפוגרום נודע בשם "יום פטליורה", על שמו של המנהיג הצבאי האוקראיני האנטישמי סימון פטליורה. פטליורה נרצח בפריז בשנת 1926 בתאריך זה בידי יהודי בשם שלום שוורצבארד כנקמה על רצח אלפי יהודים בשנת 1919. הגרמנים אישרו לאוקראינים לציין את יום השנה הזה בהשתלחות רצחנית ביהודים. במשך שלושה ימים ההמון האוקראיני המשיך במהומות במחוז של לבוב. האוקראינים לקחו קבוצות יהודים לבית הקברות היהודי ולכלא לונצ'קי (Lunecki) וטבחו בהם. ההמון החליט להתרכז בעשירי ובמכובדי הקהילה היהודית. שמו של ברינר, אצלו התאכסן הרב, היה ברשימה בשל עושרו ומעמדו. הייתה לו אפשרות לברוח מפולין, אך הוא סירב להציל רק את עצמו ולהשאיר את היהודים הפקר.
בערך בשעה שש אחרי הצהריים של אותו יום, בזמן שהרב הסיר את התפילין של רבנו תם, הדלת נפתחה בפתאומיות וצעיר אוקראיני נכנס יחד עם הממונה המקומי על הבניין. הצעיר האוקראיני הבין לאחר מבט מהיר ברב, שמדובר בדמות מכובדת, והורה לו להתלוות אליו. בנו הצעיר של הרב, משה אהרן הלברשטאם, ראה את אביו נלקח מן הבית, והתחנן להצטרף כדי לעזור לאביו. תחילה הצעיר האוקראיני התנגד, אך במהרה נעתר לבקשתו ולקח עמו גם את משה אהרון.
הם קובצו בקרן רחוב יחד עם שבויים נוספים מאזורים שונים של העיר. שוטרים הועמדו על המשמר על מנת למנוע בריחות. כשמספר השבויים הגיע למאה, השוטרים העמידו אותם בטור של שְלָשות, והורו להם לצעוד. הרב היה חלש מכדי לעמוד בקצב הצעידה המהיר ועבר לסוף הטור, דבר שגרם לשוטרים להכותו באלותיהם ולהורות לו להזדרז. ברינר אחז בידו האחת, ובנו משה אהרן אחז בידו האחרת, עד שהגיעו למפקדת הגסטאפו ששכנה ב–Polczinski 4. עד ראייה סיפר ש"הוא ראה מחלונו איך הרב, שהיה לבוש בבגדי השבת שלו, הותקף על ידי החיילים. האוקראינים האכזריים הכו אותו בראשו עם קתות רוביהם, והכיפה שלו נפלה ארצה. מדי פעם הרב רכן ארצה כדי להרימה, והם הכו אותו ביתר עוז".
בשבת הייתה אקציה נוספת. בין השבויים היו הפעם חסיד באבוב, איצ'ה לסר, ושלושה חתנים של רבי בן ציון שהסתתרו בביתו. היו אלה רבי יחזקאל הלברשטאם, רבי משה סטמפל, ורבי שלמה רובין. ארבעתם הובאו לבניין הגסטאפו.
כל בני המשפחה, בהנהגתו של בנו של הרב, רבי שלמה, הפכו עולמות בניסיונם להבטיח את שחרורם של השבויים, והציעו שוחד עצום, אך כל מאמציהם היו לריק.
לאחר שלושה ימים, ביום שני ד' באב (28 ביולי), הוצאו השבויים להורג ביער יאנובר (Yanover), בפאתי העיר. יהודים אחדים שהצליחו לברוח סיפרו כי הרבי אמר להם לפני מותו: . 20,000 יהודים נטבחו באותו יום, ביניהם הרב, בנו ושלושת חתניו.
החגורה הירוקה של סטטן איילנד
החגורה הירוקה של סטטן איילנד (באנגלית: Staten Island Greenbelt) היא רצועת פארקים ושטחים פתוחים במרכז סטטן איילנד - רובע מרבעי העיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הפארק הוא השני בגודלו מבין הפארקים של העיר ניו יורק, והוא מנוהל על ידי מחלקת הפארקים והפנאי של העיר ניו יורק.
מרבית שטחי הפארק, בניגוד לסנטרל פארק ולפארק פרוספקט, הם שטחים טבעיים ובלתי מתוכננים. בפארק מסלולי טיול רבים המאפשרים למטיילים לחוות את נוף היערות והביצות שבשטחי הפארק.
בשנות ה-60 מנע לחץ ציבורי ניסיון לחצות את הפארק בכביש מהיר. חלקי הכביש המהיר שלא הושלם מצויים היום בשטח הפארק.
בשנת 1982, נוסף לפארק שטח של 100,000 מ"ר שהיה שייך לעיר ניו יורק ושימש כחווה עירונית.
רבן גמליאל ברבי