לאחר ביטול המשפט הראשון הגישה התביעה כתב אישום חדש כנגד כל הנאשמים, מלבד הנאשם האחד שזוכה. שם התיק שונה ל"ארצות הברית נגד קרושנק" . כמו במשפט הקודם, התביעה נסמכה על הכוח של הממשל הפדרלי לאכוף שמירה על זכויות המוקנות לאזרחים בחוקה. בנוסף, התביעה הפדרלית השתמשה בחוק האכיפה משנת 1870 , שנתן לנשיא את הכוח לאכוף חלקים מהתיקון ה-14 והתיקון ה-15 בכל רחבי ארצות הברית, ובכלל זאת לפעול כנגד קבוצות כגון הקו קלוקס קלאן. אסטרטגיה זו התבררה כבעייתית, שכן בתיקים אחרים שנידונו בבית המשפט העליון בתחילת השנה, אותתו השופטים על כוונתם לא לאפשר לממשל הפדרלי להשתמש בתיקונים לחוקה או בחוק האכיפה, באופן שפוגע כביכול בזכויות של המדינות.
המשפט התנהל בפני שופט בית המשפט המחוזי ויליאם וודס, ולמורת רוחה של התביעה הצטרף אליו שופט בית המשפט העליון ג'וזף בראדלי, שהיה מופקד על עריכת "סבבים" בדרום העמוק. ההגנה טענה שלממשל הפדרלי אין סמכות להעמיד לדין את האחראים לטבח ושחלקים מחוק האכיפה של 1870 אינם חוקתיים. חוק האכיפה אמנם נועד לאפשר לממשל הפדרלי לאכוף את התיקונים ה-14 וה-15, שהם חוק פדרלי, אך ההגנה טענה שתיקונים אלה אינם מבטיחים הגנה מפני הפרת זכויות על ידי אזרחים אחרים, אלא אך ורק הגנה מפני הפרת זכויות על ידי המדינות. לאחר שסיימה ההגנה להשמיע את הטיעון הזה ואחרים, הצהיר בראדלי שהוא יתן למשפט להימשך, אך אם יורשעו הנאשמים הם יוכלו להעלות שוב את הטיעונים בפני בית המשפט העליון.
ב-10 ביוני 1874 מסר חבר המושבעים את הכרעתו: הם זיכו חמישה מהנאשמים מכל אשמה והרשיעו שלושה מהם בקשירת קשר לשלילת זכויות האזרח של הקורבנות בקולפקס. כל הנאשמים זוכו מאשמת רצח. חלק מהנאשמים שוחררו בערבות, וההגנה הגישה בקשה לעצירת ההליך המשפטי בשל בעיות חוקתיות. ב-27 ביוני, התכנס שוב בית המשפט, הפעם כדי לשמוע את ההכרעה של בראדלי לגבי בקשה זו. בראדלי קבע שההרשעה של השלושה בטלה. לפי הכרעתו, גם אם חוק האכיפה היה חוקתי - טענה שבעניינה רק בית המשפט העליון בהרכב מלא יכול להכריע - לממשל הפדרלי קיימת סמכות בעניינים פליליים כמו רצח, הצתה, תקיפה ושוד רק במקרה שבו מוכח שהעברות נעשו ממניע גזעני. לטענת בראדלי התביעה כשלה בביסוס מניע כזה. בנוסף, הוא טען שחלק מהאישומים לא היו בהירים דיים. השופט המחוזי וודס הכריז שהוא לא מסכים עם בראדלי. זו הייתה הפעם היחידה במהלך תקופת השיקום שבה שופט מחוזי הביע בפומבי אי-הסכמה עם שופט סבב של בית המשפט העליון, והמשמעות של אי-ההסכמה הייתה שהתיק יגיע לדיון בהרכב מלא של בית המשפט העליון. בראדלי קבע ששלושת הנאשמים ישוחררו בינתיים בערבות וברחבי לואיזיאנה התקיימו הפגנות תמיכה שחגגו את שחרורם.
הליגה הלבנה.
ההחלטה של בראדלי לשחרר את הנאשמים במשפט היוותה זריקת עידוד עבור אלו שדגלו בעליונות הגזע הלבן בלואיזיאנה. שלושת הנאשמים המשוחררים הגיעו באותו היום לקולפקס, שם הם התקבלו על ידי קהל גדול של תושבים לבנים, שחגג עם מוזיקה ויריות תותח. במהלך הקיץ התגבשה פעילות הגזענים הלבנים באמצעות ארגון הליגה הלבנה , שנקט בפעולות טרור אלימות על מנת להרתיע שחורים ונושאי משרות רפובליקנים. בשלהי קיץ 1874, היו לארגון כ-14,000 חברים, רובם חמושים שהתאמנו ככוח צבאי למחצה.
בסוף אוגוסט ביצעה קבוצה של הליגה הלבנה את טבח קושאטה , שבו נרצחו שישה לבנים רפובליקנים שהחזיקו במשרות ציבוריות ובין 5 ל-20 עבדים משוחררים. בספטמבר, התגלה והוחרם משלוח נשק גדול שיועד לחברי הליגה הלבנה. בעקבות זאת, התרחש הקרב של ליברטי פלייס : אלפי חמושים של הליגה הלבנה התעמתו בניו אורלינס עם כוחות המשטרה והמיליציה של לואיזיאנה, והשתלטו על מרכז העיר ומחסני הנשק למשך שלושה ימים. הם נסוגו מעמדותיהם רק לאחר שבהוראת הנשיא גרנט נשלחו לעיר כוחות צבא פדרליים. גם לאחר ניסיון הפיכה זה, לא הורשע אף פעיל של הליגה הלבנה.
הכרעת בית המשפט העליון.
ב-27 במרץ 1876 מסר בית המשפט העליון את הכרעתו בעתירה "ארצות הברית נגד קרוקשנק". נשיא בית המשפט מוריסון וייט כתב את החלטת הרוב. וייט כתב שלממשל הפדרלי לא הייתה סמכות להאשים את שלושת העותרים, שכן זכות זו הייתה נתונה למדינת לואיזיאנה בלבד. בהכרעתו הדגיש וייט שאזרחי ארצות הברית הם אזרחים הן של המדינות והן של הממשל, ושלממשל אין סמכויות אכיפה של זכויות האזרח, מלבד הסמכויות שמצוינות בחוקה במפורש.
התביעה ביקשה, בין השאר, להעמיד לדין את הנאשמים באשמה של פגיעה בזכות ההתארגנות של האזרחים בקולפקס, המובטחת להם בתיקון הראשון לחוקה; אולם, על פי הפסיקה, זכות זו נאכפה תמיד על ידי המדינות, והתיקון הראשון לא שינה זאת. בנוסף, התביעה טענה שהנאשמים פגעו בזכות המוקנה לקורבנות לשאת נשק, אשר מובטחת על ידי התיקון השני לחוקה. אולם, גם האכיפה של זכות זו נתונה למדינות בלבד, והמטרה היחידה של התיקון היא להגביל את כוח הממשל הפדרלי. לבסוף, הממשל הפדרלי יכול להגן על הזכות להליך הוגן והזכות להגנה שווה (right of equal protection), המובטחות על ידי התיקון ה-14, רק כשהמדינות עצמן מפרות את הזכויות האלה, ולא כאשר אזרחים פרטיים הם הפוגעים בזכויות. אם כן, לממשל הפדרלי לא היה כל בסיס לנקוט בפעולות אכיפה כנגד המשתתפים בטבח, והחלטת המושבעים בעניינם בטלה. וייט לא הזכיר בפסיקתו כלל את האירועים שהובילו לעתירה, את הטבח בתושבי קולפקס, או את העובדה שהמניע לטבח היה גזעני. שלושת השופטים בדעת המיעוט, ובכללם ג'וזף בראדלי, קיבלו את המסקנה המעשית של וייט, אך העדיפו נימוקים אחרים להצדקתה.
ההיסטוריון אריק פונר כתב על ההכרעה, ש"בשם הפדרליזם, הפכה ההחלטה את העמדתם לדין של נאשמים בפשעים נגד שחורים לבלתי אפשרית, ונתנה אור ירוק למעשי טרור במקומות בהם מחזיקי משרות מקומיים לא היו יכולים, או לא רצו, לאכוף את החוק".
הנצחה וזיכרון.
לאחר הטבח נפוץ בקרב התושבים הלבנים בלואיזיאנה נרטיב שקרי, לפיו ההרג היה תוצאה של מהומות של שחורים בקולפקס, והתנהגות לא הולמת מצדם, שכללה מעשי אונס, תקיפה מינית של נשים לבנות, שוד וביזה. בנוסף, נטען שהאשם האמיתי בגרימת האירוע הוא מושל לואיזיאנה הרפובליקני, ויליאם פיט קלוג, שאיפשר את מעשי השחורים בקולפקס. נרטיב זה היה חלק מנטייה רחבה יותר לראות גברים שחורים כאיום מיני, ולהשתמש בסטראוטיפ גזעני זה כהצדקה לאלימות. הוא נתמך על ידי העיתונים הדמוקרטים בלואיזיאנה, שזמן קצר לאחר הטבח החלו לפרסם מאמרים ברוחו. בנוסף, הנרטיב הופץ באמצעות דוח של "ועדת השבעים", קבוצה שמרנית שבראשה עמד רוברט מאר, עורך הדין שייצג את הנאשמים במשפט. הדוח תיאר פשעים וזוועות, שבוצעו כביכול על ידי שחורים בקולפקס, הציג את התוקפים הלבנים כמי שפעלו מתוך הגנה עצמית, ותלה את האשמה במושל קלוג ובמנהיג המיליציה השחורה ויליאם וארד. מנגד, העיתונות הרפובליקנית ודוח שהוגש לבית הנבחרים של ארצות הברית תיארו את האירוע כפשע גזעני של פורעים לבנים.
שני מונומנטים הוקמו בקולפקס כדי להנציח את האירוע. שניהם לא מתארים את האירוע כטבח אלא כמהומות. הראשון, אנדרטה בצורת אובליסק בבית הקברות בקולפקס, מאדיר את שמם של שלושת ההרוגים הלבנים, ולשונו: "הוצב בזיכרון אוהב, להנצחתם של הגיבורים, סטיבן דיקייטור פאריש, ג'יימס וסט הדנוט [ו]סידני האריס, שנפלו במהומות קולפקס בקרב למען עליונות לבנה". המונומנט השני הוא לוחית זיכרון שהוצבה בשנת 1950, ועליה נכתב "באתר זה התרחשו מהומות קולפקס, שבמהלכן נשחטו שלושה גברים לבנים ו-150 שחורים. האירוע התרחש ב-13 באפריל 1873 וציין את סיום שלטון הצִקלונאים האומלל". השלט הוסר, לאחר מחאה, ב-15 במאי 2021 והועבר למוזיאון.
לויד בנטסן
לויד מילרד בנטסן הבן (באנגלית: Lloyd Millard Bentsen, Jr.; 11 בפברואר 1921, טקסס, ארצות הברית - 23 במאי 2006, יוסטון, טקסס) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית ה-69, כסנאטור מטעם מדינת טקסס וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן הנשיא בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988.
ביוגרפיה.
בנטסן נולד ב-11 בפברואר 1921 במישן, טקסס ללויד מילרד בנטסן האב, איש עסקים ממוצא דני, ולעדנה רות קולבת'. בשנת 1942 סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת טקסס באוסטין.
לאחר שסיים את לימודיו, גויס בנטסן לחיל האוויר של ארצות הברית, שירת במהלך מלחמת העולם השנייה וקיבל את צלב התעופה המצוינת לאחר שהמטוסים שהטיס, מפציצים כבדים מדגם B-24 ליברייטור, הופלו פעמיים. מאוחר יותר במהלך המלחמה הועלה לדרגת מייג'ור. את שירותו הצבאי סיים בדרגת קולונל.
בשנת 1946, לאחר שסיים את שירותו הצבאי, כיהן כשופט בטקסס עד 1948, אז נבחר להיות חבר בית הנבחרים של ארצות הברית. נבחר מחדש פעמיים וכיהן בתפקיד עד 1955.
לאחר שעזב את תפקידו בבית הנבחרים, עבד בתפקידים שונים בשוק ההון.
בשנת 1970 חזר לפוליטיקה, ונבחר לכהן כסנאטור, ונבחר מחדש שלוש פעמים.
בשנת 1988, ניצח מייקל דוקאקיס בבחירות המקדימות והיה מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד נשיא ארצות הברית, ובחר בבנטסן למועמד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית. בבחירות ניצח מועמד המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1992 מינה אותו ביל קלינטון, לאחר שזכה בבחירות לנשיאות של אותה השנה, לתפקיד מזכיר האוצר של ארצות הברית, בו כיהן עד דצמבר 1994, אז פרש מהחיים הפוליטיים.
בשנת 1998 עבר בנטסן שבץ מוחי.
ב-23 במאי 2006 נפטר בנטסן בביתו שביוסטון, טקסס בגיל 85, ונקבר בבית הקברות פורסט פארק לאונדייל שביוסטון.
אנרגיית קשר
ורד סויד
גרייסי