לאחר תלאות וקשיי התאקלמות, הופכת מולאן (המתחזה לבחור בשם פינג) ללוחמת מיומנת בגדוד סיני. מושו, שרוצה לראות בהצלחתה של מולאן, מזייף פקודה מאביו של לי שאנג, הגנרל לי, שמורה על שליחת הגדוד לחזית. לי שאנג ממלא את הפקודה, והוא וחייליו מגיעים לכפר שרוף, שם הם מגלים שהגנרל וכוחותיו הובסו על ידי ההונים. הם מנסים להקדים את ההונים, ונתקלים בכוח הצבאי המרכזי שלהם. בתושייה רבה מולאן יורה פגז תותח ויוצרת מפולת שלגים, שבה נקברים חיילי האויב, ואף קפטן שאנג כמעט נהרג וניצל בידי מולאן. מנהיג ההונים שאן יו תוקף בזעם את מולאן, וחותך אותה באזור החזה. מולאן נאלצת לקבל טיפול רפואי, ובמהלכו מתגלה שהיא אישה. במקום להוציא את מולאן להורג כפי שהחוק מחייב, לי שאנג מחליט לחוס על חייה, לאחר שהיא הצילה אותו, אך מגרש אותה משורות הצבא. מולאן נשארת מאחור, בעוד החיילים עוזבים לעיר הקיסרית כדי לדווח על מותם של ההונים, ומגלה כי המפולת לא הצליחה לחסל את כל האויבים: מספר קטן של הונים ששרדו, כולל שאן יו, עושים את דרכם אל העיר הקיסרית.
מולאן ממהרת אל העיר הקיסרית ומגיעה באמצע מצעד הניצחון. היא מנסה להזהיר את שאנג בנוגע לשאן יו, אבל הוא מסרב להקשיב. ההונים מופיעים, לוכדים את הקיסר ומתבצרים בארמון. בעצתה של מולאן, נכנסים חיילי הגדוד לארמון מחופשים לפילגשים, ומביסים את אנשיו של שאן יו. שאנג מסכן את חייו כדי להגן על הקיסר, ומולאן מצליחה למשוך את שאן יו אל הגג, מנטרלת אותו מנשקו ומסמנת למושו, שמשגר לעבר מפקד ההונים טיל זיקוקים, שמחסל אותו. מולאן מהוללת על עוז רוחה ידי הקיסר והעם של סין, שאף משתחווה לה ביראת כבוד, נאותה לקבל את הציצה של הקיסר וחרבו של שאן יו במתנה, אך מסרבת בנימוס להצעתו לשמש כיועצת שלו, ומבקשת לחזור למשפחתה. היא חוזרת הביתה ומציגה את המתנות לאביה, שמבהיר לה כי העיקר בעיניו הוא בתו ולא הכבוד. לי שאנג, שהתאהב במולאן, מגיע לביתה בתואנה שהוא רק רוצה להחזיר לה את הקסדה, אך מקבל את הזמנת המשפחה להישאר לארוחת ערב.
מולאן 2.
חודש לאחר אירועי הסרט הקודם, לי שאנג מציע למולאן נישואים והיא מסכימה. הרוחות במקדש הרוחות אומרות למושו שכשתתחתן, כבר לא תהיה חלק ממשפחת פא, ומושו לא יוכל להגן עליה, ויאבד את המעמד המיוחד שלו. בעקבות זאת מושו מנסה למנוע מהשניים להתחתן לאורך כל הסרט.
קיסר סין מבקש ממולאן ושאנג ללוות שלוש נסיכות לממלכה התיכונה, כדי שיתחתנו עם שלושה נסיכים שם, וכך ייווצר שלום בין שתי הממלכות. לשניים מצטרפים שלושה חיילים מהסרט הקודם, ובמהלך המסע מתאהבות הנסיכות בחיילים, וממאנות להתחתן עם נסיכי הממלכה התיכונה. מולאן מחליטה למנוע את החתונה והחיבור בין שתי הממלכות, ומושו מצליח לשכנע את שאנג שמולאן מנצלת אותו. שודדים תוקפים את השיירה והגשר שעליו נמצאים מולאן ושאנג מתמוטט. שאנג עוזב את הגשר ונופל לנהר, ובכך מציל את מולאן.
מולאן ממשיכה במסעה לממלכה התיכונה, ומחליטה להציע לשליט הממלכה שאחד מבניו יתחתן איתה, כדי למנוע את השידוך הכפוי בין הנסיכות לבין בניו של השליט. שאנג, ששרד את הנפילה, מגלה זאת ומנסה לעצור אותה. מושו מתחרט על מעשהו ומסייע לו לבטל את החתונה. בסוף הסרט מולאן ושאנג מתחתנים.
הופעות נוספות.
דמותה של מולאן הופיעה, בין היתר, גם בסדרת הטלוויזיה "הנסיכה סופיה הראשונה" ובסרטים "ראלף שובר את האינטרנט" ו"מולאן" (עיבוד לייב אקשן לסרט האנימציה המקורי).
אוניברסיטת פריז VI
יחסי אקוודור–גרמניה
יחסי אקוודור–גרמניה הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין אקוודור לגרמניה.
סקירה כללית.
היחסים המדיניים בין אקוודור וגרמניה כוננו ב-4 ביולי 1952. הנושאים החשובים ביותר ביחסים הדו-צדדיים הם סחר והשקעות, שיתוף פעולה בפיתוח, מדיניות סביבתית והמערכת הכפולה של הכשרה מקצועית.
ביקורו של נשיא גרמניה פרנק ולטר שטיינמאייר בפברואר 2019 הצליח לבנות מחדש את שיתוף הפעולה לפיתוח, אשר בוטל זמנית, בספטמבר 2017, ושימש להעצמת היחסים הדו-צדדיים.
הקרנות הפוליטיות הגרמניות, פרידריך-אברט-סטיפטונג, קרן האנס זיידל וקרן רוזה לוקסמבורג מחזיקות כיום משרדים באקוודור.
יחסים כלכליים.
בתוך האיחוד האירופי, גרמניה היא אחת השותפות החשובות ביותר באקוודור. היצוא הגרמני לאקוודור בשנת 2019 הסתכם ב-494 מיליון דולר, והייבוא מאקוודור הסתכם ב-598 מיליון דולר.
מאז 1977, בקיטו קיימת לשכת התעשייה והמסחר הגרמנית-אקוודורית. בנוסף לשגרירותה, אקוודור מחזיקה מכון לקידום יצוא והשקעות (PRO ECUADOR) בגרמניה וכן קונסוליה כללית בהמבורג מאז 1993. הסכם הסחר הרב-צדדי בין אקוודור לאיחוד האירופי, שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 2017, נתן ליחסים הכלכליים תאוצה ניכרת.
גרמניה היא אחת התורמות הגדולות של אקוודור לשיתופי פעולה בפיתוח. המשא ומתן הבין-ממשלתי האחרון על שיתוף פעולה בפיתוח נערך כמעט ביולי 2020. תחומי העדיפות של שיתוף הפעולה הגרמני-אקוודורי הם הגנה על איכות הסביבה / משאבי טבע, שלום ולכידות חברתית, אקלים ואנרגיה ופיתוח עירוני בר קיימא.
יחסי תרבות.
המתווכים העיקריים בחילופי תרבות בין גרמניה לאקוודור הם הומבולדט-Gesellschaft / גתה-צנטרום בקיטו, מרכז התרבות הגרמני-אקוודורי בגואיאקיל ובתי הספר הגרמניים בקיטו, גואיאקיל וקואנקה.
שיתוף פעולה בחינוך.
שיתוף פעולה ברמת האוניברסיטה מקודם בעיקר באמצעות מלגות מחקר לטווח קצר, שירות חילופי האקדמיה הגרמני מלגות ותוכניות חילופי מרצים. דויטשה פורשונגסגמיינשאפט (קרן המחקר הגרמנית, DFG) עורכת פרויקט מחקר של יערות הגשם ההרריים במחוזות זמורה, צ'ינצ'יפה ולויה; שלוש אוניברסיטאות אקוודוריות ושמונה אוניברסיטאות גרמניות מעורבות כעת בפרויקט.
הליקטורים מביאים לברוטוס את גופות בניו
הליקטורים מביאים לברוטוס את גופות בניו (בצרפתית: Les licteurs rapportent à Brutus les corps de ses fils) הוא ציור משנת 1789, בסגנון נאו-קלאסי ובטכניקת שמן על בד, מאת הצייר הצרפתי ז'אק-לואי דויד. נושא הציור הוא לוקיוס יוניוס ברוטוס, ממייסדי הרפובליקה הרומית, כשהוא מהרהר במות בניו שהוא עצמו ציווה להוציא להורג. דרך הציור דויד הביע את תמיכתו בהקמת רפובליקה וקרא לעם הצרפתי לאמץ את ערכיו של ברוטוס- המסירות לאומה וההקרבה גם במחיר אישי כבד.
רקע.
לוקיוס יוניוס ברוטוס ( לפנה"ס) היה ממנהיגי המרד נגד המלוכה הרומית. לאחר הפלת לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, מלך רומא האחרון, והקמת הרפובליקה הרומית, ברוטוס מונה למשרת הקונסול (יחד עם לוקיוס טראקוויניוס קולטינוס ). זמן קצר לאחר כינון הרפובליקה נחשף קשר להפלתה והשבת המלוכה. השותפים לקשר היו אזרחים רומים וביניהם בניו של ברוטוס. כשנודע לברוטוס על מעורבות בניו בקשר הוא ציווה להוציאם להורג יחד עם שאר הקושרים. בכך ברוטוס היווה מופת של העדפת הרפובליקה הצעירה על פני טובתו האישית, שוויון בפני החוק ומסירות לאומה. דויד השתמש בסיפור קלאסי זה כדי לעורר השראה בקרב המוני העם הצרפתי ערב המהפכה.
דויד החל לעבוד על הציור ב-1787 בעקבות הזמנה מהמלך (עובדה שמטילה ספק בפרשנות הרואה בציור כתומך ברעיון הרפובליקה). תחילה נושא הציור היה אחר ובהמשך דויד בחר בנושא זה של ברוטוס. הציור הוצג לראשונה בסלון של פריז ב-1789, זמן קצר לאחר נפילת הבסטיליה, ומ-1793 הציור מוצג בלובר.
החוקרים חלוקים באשר למהימנות המידע הקיים בידינו כיום אודות ייסוד הרפבוליקה הרומית ומעשיו של ברוטוס. כמו כן, יש החולקים על מידת תמיכתו של דויד ברפובליקה בשלב מוקדם זה וטוענים שדויד בחר בנושא זה בגלל התאמתו לסגנון הנאו-קלאסי ולא מתוך הזדהות עם רעיון הרפובליקה.
הציור.
הסצנה מתרחשת בביתו של ברוטוס. ברוטוס יושב בצד שמאל, באזור מוצל. רגליו שלובות, הוא מפנה את גבו הכפוף לליקטורים הנושאים את גופות בניו פנימה. הבעת פניו מביעה רצינות ונחישות. בידו השמאלית הוא אוחז בנייר, זהו הצו ההוצאה להורג של בניו עליו חתם. בידו הימנית הוא מצביע על עצמו. משמאל לברוטוס ניצב פסל המסמל את העיר רומא. בתחתית הפסל ניתן לראות את הזאבה הקפיטולינית מניקה את התאומים המיתולוגיים מייסדי רומא רמוס ורומולוס. בחלקו התחתון ביותר של הפסל מופיעה חתימתו של דויד.
בחציו השני של הציור אנו רואים את ויטליה, אשתו של ברוטוס, ושתי בנותיו. נראה שויטליה הייתה עסוקה במלאכת תפירה וקמה בבהלה כשראתה את הליקטורים צועדים פנימה נושאים על אלונקות את גופות בניה. בידה השמאלית היא תומכת באחת מבנותיה שהתעלפה. בתה השנייה מרימה את ידיה כדי להסתיר מעיניה את המחזה. מאחוריהן אשה נוספת, אולי עוזרת הבית, מליטה את פניה בבגדה.
ויטליה ובנותיו של ברוטוס המומות ובסערת רגשות. האמוציונליות שלהן עומדת בניגוד חד לאיפוק והרצינות של ברוטוס. ניגוד חד זה, בין דמויות המפגינות אמוציונליות ובין דמויות השולטות ברגשותיהן, חוזר בכמה מציוריו של דויד (למשל במותו של סוקרטס ובשבועת האחים ההוראטים).
ניתן להבחין בכמה מאפיינים נאו-קלאסיים בציור: שורות העמודים ברקע, סידור הדמויות כמו בתבליט, הרהיטים בחדר, בגדי הדמויות ותנוחותיהן.
סקיצה של הציור משנת 1787 שמורה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו-יורק. סקיצה נוספת, משנת 1789 לערך, שמורה במוזיאון הלאומי לאמנויות יפות בסטוקהולם שוודיה.
ולדיקה קובצ'ביץ'
ולדיקה קובצ'ביץ' (בסרבית: Vladica Kovačević; 7 בינואר 1940 – 28 ביולי 2016) היה כדורגלן ומאמן יוגוסלבי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה.