הוא הפגין כישרון אומנותי כבר בגיל צעיר, עודד על ידי הוריו והחל את לימודיו בבית הספר המלכותי לאמנות בשטוטגרט בהנהלת ג'ייקוב גרונוואלד ואלברט קאפיס. עם סיום הקורס שם, הפך לתלמיד של הרמן באיש וגוסטב שנלבר בקרלסרוהה. הוא עבד במינכן בין השנים 1884 - 1889 ובמהרה מונה לפרופסור מלכותי על ידי הנסיך יורש העצר לויטפולד. בשנת 1891 הוענק לו מדליית זהב ב"גלספאלסט ", ובשנה שלאחר מכן היה ממייסדי הזצסיון במינכן.
לקראת סוף 1889 עבר למחוז דכאו בהשראת הנופים הדרמטיים שם. ארבע שנים לאחר מכן, לאחר מספר מהלכים, התיישב בהיימהאוזן, שם בנה בית מרווח עם סטודיו גדול לאמנות וגן מטופח. עד מהרה הוא פתח בית ספר פרטי לאמנות והחל את מה שהפך למושבה לאמנות היימהאוזן.
בשנותיו המאוחרות יותר, הוא סבל מ"מחלה עצבית" שקשה היה להגדיר אותה. השמחה שחש בסביבה המקומית פחתה בהדרגה והוא התלונן על הרוחות המזרחיות התכופות אשר הרסו, לדבריו, את האווירה הציורית. בשנת 1914, הוא הפך למתבודד ועבר לכפר אחר באזור.
קרב טאלאס
קרב טאלאס או קרב ארתלך (במנדרינית: 怛羅斯戰役, בערבית: معركة نهر طلاس) היה קרב מכריע בין האימפריה הסינית תחת שושלת טאנג לאימפריה המוסלמית תחת הח'ליפות העבאסית, אשר נתמכה בידי האימפריה הטיבטית. הקרב התרחש בשנת 751 בטרנסאוקסאניה הממוקמת במרכז אסיה והסתיים בניצחון מוסלמי אשר הפך גורם משפיע על האסלאמיזציה של שבטי הנוודים במרכז אסיה במאות השנים הבאות.
רקע.
שושלת טאנג.
האימפריה הסינית תחת שושלת טאנג החלה בהתפתחות מהירה זמן קצר לאחר הקמתה כאשר טאי-דזונג, קיסר סין השני מהשושלת כבש את הגקטורקים וכבש שטחים נרחבים במרכז אסיה דרכם פתח מחדש את דרך המשי. שלטונו ראה את עלייתה של שושלת בסין, לראשונה מזה 400 שנה, לכבירה כשושלת האן המערבית. טאי-דזונג הביא את סין לתור זהב, פיתח את הכלכלה, ההשפעה, ההחלה הדתית ועוד. לאחר מותו של טאי-דזונג בשנת 649, עלתה עם הזמן אשת בנו, וו דזה טיין, אשר פעלה להקים שושלת משל עצמה כקיסרית סין אך לבסוף חזרה בה והשיבה את שלטון טאנג בתחילת המאה ה-8. שושלת טאנג נחלשה מעט תחת ממשיכי דרכה, בייחוד שואן-דזונג, קיסר סין אשר שלטונו המאוחר ראה היחלשות בהשפעה והמעורבות על מעשי השלטון. הדת השלטת בסין הייתה הדת הסינית העממית אך היו בה בודהיסטים, דאואיסטים, שמאנים, קונפוציאנים, ואף אוכלוסיות קטנות של נוצרים ויהדות סין אשר הגיעו בדרך המשי.
הח'ליפות המוסלמית.
מעלייתה המהירה במהלך המאה ה-7, האימפריה המוסלמית תחילה תחת שלטון הראשידון, החלה בכיבוש נרחב אשר החל בחצי האי ערב והמשיך עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל ופלישתה לממלכת פרס, שהביאו להבסת האימפריה הביזנטית וכיבוש האימפריה הסאסאנית. מאבק פנימי בין פלגים העלה לשלטון את הח'ליפות האומיית, אשר המשיכה לפתח ולהאדיר את השושלת בכיבוש צפון אפריקה וחצי האי האיברי והחלה את תור הזהב של האסלאם. שליטי האימפריה הסאסאנית (בית סאסאן), ברחו עם כיבוש ממלכתם אל בעלי בריתם הסינים בדרך המשי, והתיישבו בבירה הסינית צ'אנג-אן שם ניתנה להם חסות מידי קיסר סין. עם האסלאמיזציה של איראן התפתחה האימפריה המוסלמית מעבר לח'וראסאן והחלה כיבוש של טרנסאוקסאניה. עם הזמן שתי האימפריות שלטו בשטחים נרחבים מדרך המשי ורצון ההתפתחות שלהם הביא להתנגשות של הכוחות המוצבים בגבולות.
כוחות.
צבא טאנג.
לאימפריה הסינית היה צבא חזק מאוד נכון לזמנה. הצבא התבסס על מערכת 'פובינג', מערכת צבאית שנבנתה מתוך מיליציות מקומית שניתן היה לגייס אותן במהירות בעת מלחמה. מקורה של מערכת ה'פובינג' בשושלת וויי המערבית של סין (535-556), ואומצה על ידי שושלת טאנג. הצבא כלל מערכת מיליציות שהוקצו לפי שטחים (לרוב לפי מחוזות) בהם לוחמים שגילם נע מ-21 עד 60. קצינים קיבלו עמלות מורחבות אך חיילים סדירים הוחלפו מתפקידם על סמך מקום מגוריהם ומרחקם מהבירה המחוזית. אנשים שהתגוררו 500 לי (לי אחד הוא חצי קילומטר) מהבירה שירתו חודש מכל חמישה, ואלו שהתגוררו מעל 2,000 לי משם שירתו חודש מכל תשעה בשושלת טאנג יחידות צבאיות אלו היו בשליטת משרד הצבא. שושלת טאנג הסדירה סך הכל 634 יחידות צבאיות, הנקראות ז'צ'ונגפו, שכל אחת מהן מורכבת מ-800 עד 1200 איש. כל ז'צ'ונגפו חולק ליחידות משנה, 'טואן' כללו 300 חיילים, 'דוי' של 50 חיילים, ו'הו' של 10 חיילים.
מערכת ה'פובינג' דרשה הוצאות ממשלתיות מועטות בלבד, מכיוון שמיליציות יכלו לפרנס את עצמן בעזרת חקלאות. החיילים עבדו על אדמתם במהלך עונות היבול, ולאחר מכן קיבלו אימונים צבאיים במהלך שאר עונות השנה. מערכת 'פובינג' יכלה לספק לצבא רק מערכות צבאיות קצרות משום שלוחמה מורחבת מנעה את טיפוח החקלאות שהכלכלה הייתה תלויה בו. המערכת ננטשה בהדרגה לטובת יחידות צבא קבועות במשרה מלאה במאה ה-8. במהלך קרב טאלאס היה הצבא הסיני מחולק בין יחידות סדירות למיליציות 'פובינג'.
צבא הח'ליפות.
האימפריה המוסלמית הוקמה מנוודים ערבים בחצי האי ערב אשר לאחר שכבשו את רוב המזרח התיכון החלו עם הזמן להתפתח מצבא נוודים לצבא מיושב. מאז מלחמות הרדה בהם הוסדר צבא האימפריה המוסלמית לגמרי רק מוסלמים נכנסו לשורותיו. הצבא הסתמך לרוב על חיל רגלים וחיל פרשים, בייחוד פרשים קלים. לכוחות חיל הרגלים ניתנו קסדה ושריון וכלי הנשק המוכרים היו מגן, חנית, חרב וחץ ומכיבושם המוקדמים הפכו המוסלמים מומחים באומנות יצירת מצור. צעדות צבאיות נערכו עם הפרשים מקדמה בעודם הראשונים לראות סכנה מתקרבת והראשונית להגיב בתנועה לאגפים בעודם רואים אותה. כל תנועה צבאית נעצרה בימי שישי.
הח'ליפה עומר בן אל-ח'טאב היה הראשון להסדיר את הצבא המוסלמי כמחלקת מדינה. תחת פיקודו של ח'אלד בן אל-וליד נוצרה יחידת "הצבא הנע", יחידת פרשים קלים אשר פעלה לרוב מאגפי המערך הצבאי והייתה מרכזית לניצחונות גדולים כגון המצור על דמשק (634). מערך השלטון תחת הראשידון והח'ליפות האומיית היה ריכוזי והצבא חולק למספר רב של חזיתות ומכאן שביד הממשל הריכוזי היה במהרה לנייד כוחות מצד זה לצד זה של האימפריה.
כוחות צדדיים.
עקב סכסוך ממושך עם שושלת טאנג, האימפריה הטיבטית העבירה חלק מכוחותיה לתמוך בכוחות המוסלמים במרכז אסיה, הכוחות נעו מרמת טיבט אל הינדו-כוש ומשם אל מרכז אסיה איפה שהתחברו עם המוצב המוסלמי בקירוב לגבול המערבי של שושלת טאנג. האימפריה האויגורית הייתה מדינת חסות בפועל של שושלת טאנג, ועל כן תמכה בה במהלך המאבק אך לא הייתה תמיכה זאת מעבר לדיפלומטית. עמים טורקיים באגן טארים ניתנו כמעט מאה שנים לשליטה סינית אך גורמים פנימיים מתוכם תמכו בעצמאות משושלת טאנג ואף חברו למוסלמים במאבק.
הקרב.
פעולות מקדימות.
עקב מדיניות הכיבוש של המוסלמים התנגשו הכוחות במוצבים המערביים של שושלת טאנג. המאבק הראשון בין כוחות שושלת טאנג לכוחות בית אומיה התרחש בשנת 715 בעמק פרגנה (כיום מחולק בין קירגיזסטן, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן) ועל אף תמיכה מצד האימפריה הטיבטית הכוחות המוסלמים נפלו בקרב נגד הכוחות הסינים העדיפים והיה עליהם לסגת. שנתיים אחר כך הסינים שלחו אל הגבול צבא של שכירי חרב קרלוקים (עם טורקי בצפון אגן טארים שהיה תחת שלטון טאנג) שהביסו את הכוחות המאוחדים של הערבים והטיבטים המוצבים ליד טשקנט (כיום עיר הבירה של אוזבקיסטן).
סדרה של מרידות פנימיות הפריעו להתפתחות הצבאית של בית אומיה, בתחילת 750 מרד האשמיה תחת א-ספאח הפיל את הח'ליפה האומיי מרואן השני בקרב הזב והעלה לשלטון את הח'ליפות של בית עבאס תחת א-ספאח, אשר העביר את מרכז השלטון שלו מדמשק אל בגדאד. הכוחות הסינים ידעו ככל הנראה על האי-שקט הפנימי המתרחש באימפריה המוסלמית ותכננו להשתמש בו לכיבוש כל מרכז אסיה. בשנת 747 הגנרל הסיני באזור הגבול המערבי, גאו שיאן-שי, החל לנוע בראש כוחותיו דרומה נגד עיר-המדינה גילגיט (כיום בגילגיט-בלטיסטן), בת ברית של האימפריה הטיבטית. לאחר ניצחונו על גילגיט גאו המשיך לכבוש ולספח ערי-מדינה בגבולות הינדו-כוש, היה זה הפתיח של מערכה סינית אשר תכננה לכבוש את כל מרכז אסיה.
קרב טאלאס.
באותו הזמן ערי-המדינה של פרגנה וטשקנט היו במאבק אזורי ממושך. כוחות הפרגנה שלחו קריאה לעזרה מהסינים ובאביב 750 גאו שיאן-שי צעד בראש כוחותיו צפונה, הביס וסיפח את טשקנט לתוך האימפריה הסינית ובתמורה השלטון בפרגנה ניתן לחסות סינית. להנהגה בטשקנט לא הייתה ברירה אלא לקרוא לעזרה מהמוסלמים. הכוחות המוסלמים באזור, אשר הוצבו מדרום לימת אראל תחת פיקודו של זיאד בן-סליא, החלו לנוע לאורך נהר טאלאס אל עבר טשקנט. בהתקרבות המוסלמים החלו כוחותיו של גאו שיאן-שי לסגת מזרחה בשביל להתאחד עם בעלי הברית הקרלוקים ברכס טיין שאן.