אורז דביק הוא האורז העיקרי הנאכל בלאוס. תושבי לאוס צורכים אורז דביק בכמויות גדולות יותר מכל האנשים האחרים בעולם. אורז דביק נחשב למהות המשמעות של להיות תושב לאוס. נאמר כי לא משנה היכן הם נמצאים בעולם, אורז דביק תמיד יהיה הדבק שמחזיק את קהילות לאוס יחד, ומחבר אותם לתרבות שלהם וללאוס עצמה. לעיתים קרובות בני לאוס יתייחסו לעצמם כ"הילדים או הצאצאים של האורז הדביק". אורז דביק בלאוס מבושל על ידי השריה במשך כמה שעות ואז אידוי בסלסלת במבוק או בדרכים אחרות. לאחר מכן יש לשטח את תכולת כלי האידוי על גבי משטח נקי וללוש עם מערוך עץ כדי לשחרר את האדים; התוצאה היא כדורי אורז שידבקו לעצמם אך לא לאצבעות. כדור האורז הגדול נשמר בסל קטן העשוי מבמבוק בדרך כלל. האורז דביק אך יבש, ולא רטוב ומצומצם כמו זנים לא דביקים. הלאואים צורכים אורז דביק כחלק מהתזונה העיקרית שלהם; הם משתמשים גם באורז קלוי כדי להוסיף טעם דמוי אגוזים למנות רבות. ארוחת לאו פופולרית היא שילוב של תבשילי אורז שונים עם סלט פפאיה ירוק חריף המכונה טאם מק הונג.
במלזיה.
במלזיה, אורז דביק מכונה פולאוט. הוא לרוב מעורב עם חלב קוקוס, יחד עם מעט מלח כדי להוסיף קצת טעם. הוא נמצא בשימוש נרחב בעונות חגיגות עיד אל-פיטר כאוכל מסורתי, במגוון מנות.
בתאילנד.
בתאילנד אורז דביק מקבל שמות שונים בהתאם לאזור (מרכז תאילנד, איסאן, וצפון תאילנד). תושבי צפון תאילנד וצפון מזרח תאילנד אוכלים באופן מסורתי אורז דביק כמזון העיקרי שלהם. באזורי הדרום והמרכז מעדיפים בדרך כלל אורז שאינו מסוג זה. ישנן מנות תאילנדיות פופולריות רבות ברחבי המדינה שמבוססות על זנים שונים של אורז דביק.
בווייטנאם.
אורז דביק נקרא בווייטנאמית "gạo nếp". מנות העשויות מאורז דביק בווייטנאם מוגשות בדרך כלל כקינוחים או תוספות, אך חלקן יכולות להוות גם מנות עיקריות. יש מגוון רחב של מנות אורז דביק במטבח הווייטנאמי. ניתן גם להתסיס אורז דביק להכנת משקאות אלכוהוליים וייטנאמיים שונים.
שימושים שאינם תזונתיים.
על פי האגדה, אורז דביק שימש לייצור המלט בבניית החומה הגדולה של סין. בדיקות כימיות אישרו שזה נכון לגבי חומות העיר שיאן. גם באזור אסאם אורז זה שימש לבניית ארמונות בתקופת שלטון שושלת אחום.
מקס איסטמן
מקס איסטמן (באנגלית: Max Eastman; 1883-1969) היה סופר אמריקאי, מבקר ספרותי, פילוסוף חברתי, משורר ופעיל פוליטי בולט. איסטמן עבר לעיר ניו יורק ללימודי תארים מתקדמים והתגורר בגריניץ' וילג'. הוא תמך בסוציאליזם והפך לפטרון חשוב ברנסאנס של הארלם והיה פעיל בכמה חוגים ליברלים ורדיקלים. במשך כמה שנים ערך את כתב העת "מאסס" ( Masses) . יחד עם אחותו קריסטל איסטמן הקים בשנת 1917 את "הליברטור", מגזין רדיקלי לפוליטיקה ואמנות.
כשהתגורר בברית המועצות מסתיו 1922 לקיץ 1924, הושפע איסטמן ממאבק הכוחות בין לאון טרוצקי ליוסיף סטלין ומהאירועים שהובילו להשתלטותו הסופית של סטלין. כעד לטיהור הגדול ולטוטליטריות של ברית המועצות, הוא הפך ביקורתי מאוד כלפי הסטליניזם ואחר כך כלפי הקומוניזם והסוציאליזם בכלל.
איסטמן נשאר אתאיסט והפך לתומך בכלכלת שוק חופשי ואנטי-קומוניסטי. הוא כתב בתדירות גבוהה ב- National Review ובכתבי-עת שמרניים אחרים בהמשך חייו, אך הוא תמיד נשאר עצמאי במחשבתו.
ראשית חייו.
איסטמן נולד ב-4 בינואר בשנת 1883 בקננדייגואה, מחוז אונטריו, ניו יורק, הצעיר מבין ארבעה ילדים. אחיו הגדול נפטר בשנה שלאחר מכן בגיל שבע. אביו, סמואל אליהו איסטמן, היה כומר בכנסייה הקהילתית, ואמו, אנניס ברטה פורד, הצטרפה אליו בשנת 1889. היא הייתה אחת הנשים הראשונות בארצות הברית שהוסמכו לכנסייה הפרוטסטנטית. הם שירתו יחד ככמרים בכנסייה בניו יורק. באמצעות הוריו התוודע מקס בצעירותו עם חברם, הסופר הנודע סמואל קלמנס, הידוע יותר בשם מארק טוויין.
איסטמן סיים תואר ראשון ממכללת ויליאמס בשנת 1905. חברו הטוב לחדר היה צ'ארלס ויטליסי, לימים נודע כגיבור מלחמת העולם הראשונה.
הוא התיישב בגריניץ' וילג' עם אחותו הגדולה קריסטל איסטמן, והיה מעורב בתסיסה הפוליטית. כשהיה בקולומביה, היה עוזר במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה, וכן מרצה במחלקה לפסיכולוגיה. לאחר שסיים את הדרישות לתואר הדוקטורט אצל הפילוסוף הנודע ג'ון דיואי, הוא סירב לקבל אותו ועזב את האקדמיה ב-1911.
נישואין ומשפחה.
בעיר ניו יורק, ב-1911, התחתן איסטמן עם אידה ראו, עורכת דין, שחקנית, סופרת, עמיתה רדיקלית ופמיניסטית. ראו שמרה על שם משפחתה, אך עד מהרה הם נפרדו ולבסוף שנת 1922 התגרשו. נולד להם ילד אחד, דן, איתו למקס איסטמן לא היה קשר במשך 23 שנה. איסטמן זקף לזכותה של ראו את היכרותו עם הסוציאליזם.
בשנת 1924 התחתן איסטמן עם הציירת אלנה קרילנקו, ילידת מוסקבה, אותה הכיר במהלך שהותו כשנתיים בברית המועצות. אלנה הייתה אחותו של ניקולאי קרילנקו, בולשביק שהפך לימים לתובע הראשי במשטר הסובייטי. קרילנקו היה מעורב בארגון חלק גדול מ"משפטי הראווה " הידועים לשמצה של סטלין בשנות השלושים של המאה העשרים. בהמשך הוא נעצר והוצא להורג בעצמו במהלך הטיהורים הגדולים בשנת 1938. אלנה עבדה אצל מקסים ליטבינוב במשרד החוץ, אף שהיא לא הייתה חברת מפלגה בעצמה. בשנת 1924 החליטה אלנה לעזוב את רוסיה עם איסטמן. ליטבינוב הסכים לעזור בכך שהעביר אותה כחברת משלחת כשנסע ללונדון לכנס בינלאומי. לאלנה לא היה דרכון, ולכן היא לא יכלה לעזוב את המשלחת ולהישאר במערב. לכן, בשעות לפני שהרכבת שלהם עזבה חזרה למוסקבה, היא ומקס איסטמן התחתנו. אלנה נפטרה בשנת 1956.
בשנת 1958 התחתן איסטמן עם איווט שקלי שנולדה בבודפשט, אוסטריה-הונגריה בשנת 1912. היא היגרה לניו יורק עם אמה החורגת והגרושה. היא ניהלה מערכת יחסים ארוכת טווח עם תאודור דרייזר לפני נישואיה עם איסטמן. בשנת 1995 פרסמה ספר זיכרונות, ונפטרה בניו יורק בשנת 2014 בגיל 101.
לאורך חייו היו לאיסטמן פרשיות אהבה רבות.
רדיקל פוליטי.
איסטמן הפך לדמות מפתח בקהילת גריניץ' וילג', שהשתייכה לשמאל הפוליטי, וחי בהשפעתו במשך שנים רבות. הוא שילב זאת עם ניסיונו האקדמי כדי לחקור תחומי עניין שונים, כולל ספרות, פסיכולוגיה ורפורמה חברתית. בשנת 1913 הפך לעורך כתב העת הסוציאליסטי המוביל של אמריקה, "מאסס" ( Masses), מגזין ששילב בין פילוסופיה חברתית לאמנויות. תורמיו במהלך כהונתו כללו את שרווד אנדרסון, לואיז בראיינט, פלויד דל, איימי לואל, רוברט מינור, ג'ון ריד, קרל סנדברג, אפטון סינקלר וארט יאנג.
במגזין "מאסס" התפרסמו מאמרים רבים נגד השתתפות אמריקה במלחמת העולם הראשונה. רבים מהם נכתבו על ידי איסטמן, ועוררו מחלוקת ותגובה מצד הרשויות. נגד איסטמן הוגשו פעמיים כתבי אישום והוא הועמד לדין על פי הוראות חוק הריגול, אך הוא זוכה בכל פעם. בשנת 1918 נאלצו לסגור את כתב העת "מאסס" עקב אישומים על פי חוק הריגול משנת 1917.
איסטמן גייס את הכסף לשליחת ג'ון ריד לרוסיה בשנת 1917. כתב העת שלו פרסם את מאמריו של ריד מרוסיה, שנאספו אחר כך לקובץ "עשרת הימים שזעזעו את העולם", סיפורה הבולט של המהפכה הבולשביקית.
בשנת 1919 יצרו איסטמן ואחותו קריסטל כתב עת חדש בשם "הליברטור". הם פרסמו סופרים כמו ארנסט המינגוויי, הלן קלר, קלוד מקיי, ויליאם גרופר ואדמונד וילסון. בשנת 1922, לאחר שכתב העת נתקל בקשיים כלכליים מתמשכים, השתלטה עליו מפלגת הפועלים של אמריקה. בשנת 1924 אוחד הליברטור עם שני כתבי עת נוספים כדי ליצור את The Workers Monthly. איסטמן סיים את הקשר עם המגזין.
בשנת 1922 יצא איסטמן לסיור בברית המועצות כדי ללמוד על החקיקה הסובייטית. הוא נשאר שם שנה ותשעה חודשים, במהלכה התבונן במאבקי הכוח בין לאון טרוצקי ליוסיף סטלין. לאחר שהשתתף בקונגרס המפלגה במאי 1924, עזב את רוסיה ביוני אותה שנה. הוא נשאר באירופה בשלוש השנים הבאות.
כשחזר לארצות הברית בשנת 1927, פרסם איסטמן כמה יצירות שהיו ביקורתיות מאוד כלפי השיטה הסטליניסטית, כמו "מאז שלנין נפטר ", שנכתב בשנת 1925. במאמר זה שהתבסס על מסמכים שאסף ברוסיה, בהם חשף את ההצעה של לנין לגבי שינויים במבנה הממשל הסובייטי. לנין מתח ביקורת על חברי המנהיגות הסובייטית והציע כי סטלין יורחק מתפקידו כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית. ההנהגה הסובייטית גינתה את דבריו של איסטמן והשתמשה במשמעת המפלגתית כדי להכריח את טרוצקי, שהיה אז עדיין חבר בפוליטביורו, לכתוב מאמר השולל את גרסתו של איסטמן לאירועים.
במאמרים אחרים תיאר איסטמן את התנאים שיש לאמנים ולפעילים פוליטיים ברוסיה. מאמרים כאלה הפכו את איסטמן ללא פופולרי בקרב אנשי השמאל האמריקאים. בשנים מאוחרות יותר, כתביו בנושא זה צוטטו על ידי רבים מהשמאל וגם מהימין כתיאור מפוכח ומציאותי של המערכת הסובייטית של סטלין.
חוויותיו של איסטמן בברית המועצות ומחקריו לאחר מכן הביאו אותו לשנות את השקפתו על המרקסיזם כפי שנוצר ברוסיה הסובייטית תחת שלטון סטלין. עם זאת, אמונתו ברעיונות הפוליטיים השמאלניים לא השתנתה באותה העת.
בעודו בברית המועצות, פיתח איסטמן חברות קרובה עם טרוצקי, שהסתיימה כשטרוצקי יצא לגלות למקסיקו. בשנת 1940 נרצח שם טרוצקי על ידי סוכן של סטלין. איסטמן תרגם כמה מיצירותיו של טרוצקי לאנגלית, כולל תולדות המהפכה הרוסית. הוא גם תרגם ופרסם יצירות של המשורר אלכסנדר פושקין.