הוביצרים שיוצרו במהלך מלחמת העולם הראשונה היו בדרך-כלל בעלי קנה ארוך יותר מכלי נשק שיוצרו לפני 1914. לכן, בזמן שהוביצר סטנדרטי בתחילת המלחמה (פלדהאוביץ קל 98/09 10.5 ס"מ) היה בעל קנה שהיה באורך 16 קליבר, ההוביצר שאומץ על ידי הצבא הגרמני ב-1916 (פלדהאוביץ קל 16 105 מ"מ; ראו תמונה 1) היה בעל קנה באורך 22 קליבר. באותו הזמן, מודלים חדשים של תותחי-שדה שיוצרו במהלך המלחמה, כגון תותח השדה 77 מ"מ של הצבא הגרמני מ-1916 (7.7 ס"מ פלדקאנון 16), סופקו עם כנים שאיפשרו ירי בזוויות גבוהות ועם תרמילים הודפים מתכווננים. במילים אחרות, נוצרה מגמה שבה ההוביצרים נעשים דומים לתותחים, בזמן שהתותחים נטלו עליהם חלק מתכונות ההוביצרים.
בשנים שאחרי מלחמת העולם הראשונה, הנטייה של תותחים והוביצרים לרכוש תכונות האחד מהשני, הובילה ליצירה-מחדש של המושג תותח-הוביצר. היה זה תוצר של התקדמות בטכנולוגיה, כגון המצאת האוטופרטאז' (מצרפתית: "Autofrettage") לפני המלחמה, שהובילה לקנים חזקים וקלים יותר; שימוש בהילוכים מבודדים כדי לשלוט באורך הרתיעה (לפי זווית הירי); והמצאת בלם רתיעה להקטנת כוח הרתיעה מן הירי. כמו תותחי-הוביצר מהמאה ה-19, שהחליפו את התותחים וההוביצרים בו-זמנית, כך היה גם עם תותחי-ההוביצר מהמאה ה-20. לכן, "תותח-הוביצר" 25-פאונדר של הצבא הבריטי, החליף גם את תותח-השדה 18-פאונדר וגם את ההוביצר 4.5 אינץ'. למרות שלדבר זה היה את האפקט של פישוט ההתארגנות, האימונים ואספקת התחמושת, הוא גם יצר בלבול רב בעולם המינוחים.
בצבא ארצות הברית, עם זאת, המונח המועדף היה "הוביצר". מה שנכון היה בשפה האנגלית, היה נכון עוד יותר במספר שפות אירופאיות אחרות. לכן, כשתותחי-ההוביצר החליפו גם את התותחים וגם את ההוביצרים, מילים כמו ""Obusier" (צרפתית) או "Haubitze"" (גרמנית), שבמקור ציינו נשק עם קנים קצרים, יושמו על נשק עם קנים ארוכים הרבה יותר.
מאז מלחמת העולם השנייה, רוב כלי הארטילריה שאומצו על ידי צבאות היבשה כנשקי קרקע-קרקע היו תותחי-הוביצר.
הוביצר בישראל.
המערך הקני של חיל התותחנים הישראלי עושה שימוש עיקרי בתותח מתנייע בקליבר 155 מ"מ. משנות ה-90 של המאה ה-20 נעשה שימוש בתותח ה-M-109 (הנקרא בצה"ל "דוהר"), שלו עוד שתי גרסאות: ה"רוכב" וה"דורס". בעבר השתמש צה"ל גם בתותחים מסוג M -71 ("חתרן") תותח נגרר מתוצרת סולתם, תומ"ת M-107, תומ"ת M-110 ותומ"ת M-50.
ועידת הוסבאך
ועידת הוֹסְבַּאך הייתה ועידה שהתקיימה ב־5 בנובמבר 1937, ובה נכחו ראשי הכוחות המזוינים של גרמניה הנאצית וכן פון נויראט. הפרוטוקול נרשם על ידי אוברסט פרידריך הוסבאך שהיה מזכירו הצבאי של היטלר, ולכן נקראת הוועידה על שמו. בוועידה סקר היטלר את התוכניות האסטרטגיות של גרמניה, ואת המהלכים הצבאיים שנחוצים להתבצע על מנת להגשים אותן.
היטלר מסביר לראשונה בפני ראשי המטה הצבאי, את תוכניותיו כיצד להשיג את אותו מרחב מחיה, שגרמניה חייבת על מנת להביא לשגשוג של העם הגרמני. היטלר מתייחס להיותם של בני העם הגרמני מחוץ לגבולות הרייך, בעיקר במדינות אוסטריה וצ'כוסלובקיה, הוא טוען כי יש לאחד את הגרמנים הללו עם שאר האומה הגרמנית, ואת זאת ניתן לעשות רק בכוח צבאי.
היטלר מתייחס למצב של גרמניה ביחס למצבן של המעצמות המערביות בריטניה וצרפת, ומעריך כי גרמניה עדיין לא מוכנה לפתוח במלחמה מולן. הוא מציב כמה תרחישים אפשריים ומועדים ליציאה למלחמה אך עדיין אין זמן או כיוון מדויק לגמרי. בין האנשים שנכחו בישיבה, חלקו שלושה על דבריו של היטלר - ורנר פון בלומברג וורנר פון פריטש שהיו מפקדי הצבא, וקונסטנטין פון נויראט שהיה אז שר החוץ. אמנם הם לא התנגדו בצורה מוחלטת להיטלר, אך טענו כי יכולים להיות קשיים מסוימים בלוח הזמנים, וכי גרמניה ודאי שאיננה מוכנה עכשיו ליישם את המהלכים עליהם הוא מדבר.
זמן לא רב לאחר הוועידה, הועברו השלושה מתפקידם באמתלות שונות. מכאן והלאה היה ברור הרבה יותר כי היטלר שואף להציב לידו "עושי-הן", ולמעשה להשתלט על מערכת קבלת החלטות כולה בעצמו.
תולעת משי
זחל המשי
איוואן הלגרה
איוואן הלגרה בוחיה (בספרדית: Iván Helguera Bujía; נולד ב-28 במרץ 1975 בסנטאנדר, ספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי, ששיחק בעמדת הבלם.
ביוגרפיה.
איוואן הלגרה נולד וגדל בסנטנדר, בירת קנטבריה שבצפון ספרד. הוא החל לשחק בקבוצת הילדים של ראסינג סנטאנדר, הקבוצה המקומית הבכירה, אך כשהגיע לגיל בוגרים שוחרר בעקבות מחסור בכישרון וביכולת, והחל לשחק בקבוצת רווילה הקטנה שבמחוז קסטיליה ולאון. התבלטותו בליגות הנמוכות הובילה לרכישתו על ידי אלבסטה, ששיחקה באותם ימים בליגה השנייה. כעבור כשנה, במהלך עונת 1996/97, תפס הלגרה מקום בהרכב הקבוצה הראשונה, הבריק ביכולתו במרכז הקישור, וכעבור 14 משחקי ליגה בלבד הוא אותר ונרכש על ידי מועדון הכדורגל האיטלקי, רומא.
ברומא הלגרה צבר ניסיון, שיפר את יכולותיו ההגנתיות ואף זכה לחלוק בחדר עם פרנצ'סקו טוטי. שמונה הופעות רשם הלגרה בסרייה א' במשך עונה היחידה באיטליה עונת 1997/98, שלאחריה חזר לספרד, הפעם לאספניול. עונה טובה במדי הקבוצה מברצלונה, במהלכה ערך 38 הופעות בהן כבש שני שערים, הובילו לזימונו של הלגרה לנבחרת הלאומית, בה ערך הופעת בכורה בנובמבר 1998, במשחק ידידות נגד נבחרת איטליה.
בקיץ 1999 עבר הלגרה מאספניול לריאל מדריד תמורת 7.6 מיליון דולר. בעונותיו הרבות במועדון, בו זכה בתארים רבים כגון ליגת האלופות פעמיים והליגה הספרדית. בשורותיה של מדריד הרבה לשחק כבלם. בקיץ 2007 עבר לוולנסיה, בה חתם על חוזה לשלוש שנים.
הלגרה עזב את ולנסיה בקיץ 2008 ומאז לא שיחק במסגרת סדירה. למרות התעניינות בהצטרפותו של הלגרה מצידן של דינמו בוקרשט ולוס אנג'לס גלאקסי, הודיע השחקן על פרישה ממשחק פעיל בשנת 2009.
בעלבכ
בעלבכ (בערבית: بعلبك) היא עיר בלבנון השוכנת בבקעת הלבנון בקרבת הגבול הסורי, בגובה 1,170 מטר מעל פני הים. העיר נמצאת על השבר הסורי אפריקני סמוך לקו פרשת המים שבין נהר הליטני, הזורם דרומה, ובין נהר האורונטס, הזורם צפונה.
בעלבכ היא בירתו של מחוז בעלבכ-אלהרמל, ומשמשת כמרכז השלטוני והכלכלי של צפון בקעת הלבנון. היא משמשת גם כמרכז לגידול ולשיווק חשיש וכמעוז החזבאללה. אוכלוסיית העיר שהוערכה בשנת 2008 ב-81,052 איש, היא ברובה שיעית.
העיר ידועה במתחם המקדשים שבה, שהוקם על ידי הרומאים בין המאה ה-1 למאה ה-3, ובזכותם הוכרזה בשנת 1984 כאתר מורשת עולמית.
אטימולוגיה.
מקור שם העיר הוא בימי הפיניקים ובצרוף שמו של האל בעל עם שם המקום "בקע", כלומר "אדון הבקע". ייתכן כי "בקע" היא בקעה או ארץ, אך, לפי גרסה אחרת, משמעותה של המלה היא "עיר". בתקופה ההלניסטית והרומית כונתה העיר בשם "הליופוליס", כלומר "עיר השמש". בעל בכ זוהתה כ"בעל גד", ששכנה בשטח הצפוני ביותר שכבש יהושע בן נון. כך טענו חוקר ארץ ישראל הרב ישראל-זאב הורוביץ, זאב וילנאי וכך פירש גם יהודה קיל ב"דעת מקרא", אולם כיום מזוהה המקום עם אתר דרומי יותר, אולי עם זה של בניאס. שם זה מורכב משמו של הבעל, וגד, אליל המזל:
היסטוריה.
העת העתיקה.
שרידי שני יישובים כנענים התגלו מתחת למקדש יופיטר בבעלבכ - האחד מתקופת הברונזה המוקדמת (2900-2300 לפנה"ס), והאחר מתקופת הברונזה האמצעית (1900-1600 לפנה"ס), לאחר שהפיניקים הגיעו לאזור. שם העיר בא ככל הנראה משם מקדש או של אורקל אשר ניצב במקום, ואשר הוקדש לבעל או לענת. אף שהעיר הוקמה במקום אסטרטגי, סמוך לקו פרשת המים בבקעת הלבנון, לא נודע לה, לפחות בימיה המוקדמים, מעמד מסחרי חשוב, והיא לא נזכרה במקורות אשורים או מצרים.
יוסף בן מתתיהו הזכיר את מסע אלכסנדר מוקדון דרך בעלבכ, בדרכו לדמשק. בתקופה ההלניסטית הוקמה העיר מחדש, וכונתה "הליופוליס" (Ηλιούπολης - "עיר השמש"). היא זוהתה עם אל השמש המצרי רע ועם מקבילו היווני הליוס. היוונים הקימו במה ענקית שיועדה ככל הנראה להקמת מקדש מרכזי, אך זה לא נבנה בתקופתם. העיר נכבשה בידי גנאיוס פומפיוס מגנוס בשנת 64 לפנה"ס, וסופחה לאימפריה הרומית. המקום שמר על חשיבותו כמרכז דתי והמשיך לשמש כאתר עלייה לרגל, תוך שהאלים הכנענים מוחלפים ברומיים. בשנת 15 לפנה"ס זכתה העיר למעמד קולוניה והייתה לחלק מ"קולוניה יוליה אוגוסטה ביריטוס" (Colonia Iulia Augusta Felix Beritus), היא ביירות של ימינו. מקדש מרכזי נבנה והוקדש ליופיטר, ודמות האל, אשר כונה "יופיטר מהליופוליס", שמרה על מאפייני האלים המקומיים הקדומים. הוא תואר ללא זקן כשהוא אוחז בידיו בשוט, בברק ובענפי חיטה, לצד זוג השוורים שסימלו את הבעל.
מקדש יופיטר נבנה ברבע השלישי של המאה ה-1 והושלם ככל הנראה בימי נירון קיסר. בד בבד נבנו המגדל והמזבח שבקדמת המקדש והם הושלמו בשנת 100 לערך. בתקופת טראיאנוס נבנתה החצר הגדולה ובתקופת אנטונינוס פיוס נבנה מקדש בכחוס. מקדש ונוס הוקם בשלב מאוחר יותר והסתיים בתקופתו של הקיסר קרקלה בתחילת המאה ה-3. החצר המשושה והפרופילאה הוקמו בתקופת פיליפוס הערבי, וסמוך לאתר המרכזי נבנה גם מקדש למרקוריוס. ספטימיוס סוורוס העניק לעיר מעמד עצמאי - היא כונתה "קולוניה יוליה אוגוסטה פליקס הליופוליס" (Colonia Iulia Augusta Felix Heliopolis) והייתה לעיר החשובה בפרובינקיה סוריה שהוקמה בשנת 194.