בשנת 1991 התראיין שי הורוביץ, צעיר שיצא בשאלה, לתוכנית טלוויזיה וסיפר על רצונו להקים אגודה שתעזור ליוצאים לשאלה. את התוכנית ראו תמי ומיקי כהן שהיו חברים בארגון שנקרא תחיל"ה - תנועה חילונית ישראלית ליהדות הומניסטית. הם יצרו קשר עם שי הורוביץ ובעזרת סיוע כספי ראשוני של תחיל"ה הקימו יחד את האגודה. בין המייסדים היה גם רפי שפירא מקיבוץ עין שמר שסייע אז לקלוט יוצאים בקיבוצים של השומר הצעיר. כמו כן היה פעיל גם ישראל סגל וסיוע רב נתן גם ארנן יקותיאלי, שהיה חבר בסיעת מרצ בעיריית ירושלים.
בשנה הראשונה הגיעו להלל רק קומץ יוצאים שלרובם סודר מקום מגורים בקיבוצים. בין היוצאים שהגיעו אז היה גם איש הטלוויזיה והרדיו אדם שוב. במשך השנים גדלה הלל והתפתחה למאות יוצאים, מתנדבים ומעגל תומכים נרחב, בהם דליה רבין-פילוסוף ויוכי ברנדס.
כחצי שנה לאחר שהקים את האגודה חזר שי הורוביץ בתשובה ואף הקים את מנוף - המרכז למידע יהודי המנסה להילחם בתופעת היציאה לשאלה. כיום עמותת הלל מנוהלת על ידי ועד מנהל שנבחר בבחירות פנימיות, והיו"ר הוא אריה רוגל.
במאי 1999 נרשמה עמותה אחרת תחת שם זהה. עמותה של קבוצת עסקנים חרדים, בראשות משה דניאל רביץ, בנו של חבר הכנסת אברהם רביץ, שנרשמה תחת השם "ה.ל.ל עמותה ליוצאים לשאלה", אף שמטרתה הפוכה: לשכנע יוצאים לשאלה להישאר במסגרת החרדית. לאחר מאבק ממושך שונה שמה של העמותה החרדית.
בשנות ה-2000 גדל באופן משמעותי מספר הפונים לעמותה, והיא אף החלה לקבל פניות ממשפחות שלמות.
בשנים עברו העמותה לא קיבלה תמיכה ממשלתית והתקיימה מתרומות בלבד. ניסיונות חברי כנסת ממרצ ושינוי לאפשר לעמותה מימון ממשלתי לא צלחו. עם זאת בשנת 2014, בעקבות פעילות של חה"כ עדי קול מסיעת יש עתיד, הועברו לעמותה שלושה מיליון שקלים מתקציב משרד הרווחה. כחלק משיתוף הפעולה עם המשרד הוחלט כי יוקם מנגנון תמיכה ארצי ליוצאים לשאלה נפתח סניף שלישי בצפון הארץ.
העמותה גם מבקשת שיינתן ליוצאים מעמד כשל עולים חדשים לאור הצרכים הדומים, כמו סיוע כלכלי והשלמת השכלה.
הנס אייזלר
הנס אייזלר (בגרמנית: Hanns Eisler; 6 ביולי 1898 – 6 בספטמבר 1962) היה מלחין יהודי גרמני-אוסטרי.
בנו של הפילוסוף רודולף אייזלר ואחיהם הצעיר של הפוליטיקאים גרהארט אייזלר ורות פישר.
קורות חייו.
הנס אייזלר נולד בלייפציג, שבה אביו, שהיה יהודי, שימש כפרופסור לפילוסופיה. בשנת 1901 עקרה המשפחה לווינה. במלחמת העולם הראשונה נלחם בחזית כחייל בצבא האוסטרו-הונגרי ונפצע פעמים אחדות במהלך קרבות. עם שובו לווינה, לאחר תבוסת אוסטריה, החל ללמוד אצל המלחין ארנולד שנברג. תחת הדרכתו למד אייזלר בשנים 1919–1923. אייזלר היה הראשון מבין תלמידיו של שנברג שכתב בשיטת שנים-עשר הטונים (השיטה הדוֹדאקפונית) או בשיטה הסריאלית. באותן שנים החל לפתח תודעה מרקסיסטית.
בשנת 1925 עבר הנס אייזלר לברלין, שהייתה אז מרכז שוקק של ניסיונות חדשניים במוזיקה, בתיאטרון, בקולנוע, באמנות החזותית ופוליטיקה. ב-1926 הצטרף להמפלגה הקומוניסטית של גרמניה. היצירות שחיבר עם הזמן הלכו ונטו לעבר נושאים פוליטיים, ולצערו של שנברג מורו, "פופולריים" יותר בסגנונן, שניכרו בו השפעות של ג'אז ושל קברט. בו בזמן, התקרב אייזלר למחזאי והמשורר ברטולט ברכט, שהתקרב למרקסיזם אף הוא באותם ימים. שיתוף הפעולה בין השניים נמשך עד לסוף חייו של ברכט. אייזלר חיבר מוזיקה לאחדים ממחזותיו של ברכט: "הצעדים ננקטו" (1930), "הָאֵם" (1931) ו"שווייק במלחמת העולם השנייה" (1944). כמו כן, חברו השניים יחד בכתיבת שירי מחאה. לשירי מחאה היה תפקיד ניכר בטלטלה הפוליטית של רפובליקת ויימאר בשנות השלושים המוקדמות. "שיר הסולידריות" (Solidaritätslied) שחיברו השניים הפך מעין המנון מיליטנטי פופולרי שהושר בצעדות מחאה ובישיבות ציבוריות בכל רחבי אירופה, וה"בלדה על סעיף 218" הייתה לשיר הראשון בעולם המוחה נגד החוקים האוסרים הפלות מלאכותיות. שירים מסוג זה פרי עטם של ברכט ואייזלר נטו להביט על העולם "מלמטה" - דרך עיניהם של חלכאים ונדכאים, בני המעמד התחתון: פועלים עניים, מובטלים, זונות וכיוצא בזאת.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 הוחרמו המוזיקה של אייזלר ושירתו של ברכט על ידי השלטונות שני היוצרים "הצטרפו" לאותו דור של גולים אנטי-נאציים שביקשו להם מקלט בארצות הברית. בניו יורק אייזלר לימד קומפוזיציה ב"ניו סקול" וחיבר מוזיקה קאמרית ומוזיקה דוקומנטרית. זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה עבר אייזלר ללוס אנג'לס וחיבר מוזיקה לשני סרטים הוליוודיים; שניים מהם היו מועמדים לפרס אוסקר. בשנת 1947 חיבר יחד עם תאודור אדורנו את הספר "הלחנה לסרטים". ביצירות קאמריות ומקהלתיות מתקופה זו שב אייזלר להלחין בשיטת שנים-עשר הטונים, שאותה זנח בברלין. יצירתו "ארבע עשרה דרכים לתאר את הגשם", שחוברה לכבוד יום הולדתו השבעים של ארנולד שנברג, נחשבת ליצירת מופת בז'אנר זה. שתי יצירותיו החשובות ביותר של אייזלר משנות השלושים והארבעים הן "סימפוניה גרמנית" (Deutsche Sinfonie) המונומנטלית – סימפוניה כורלית באחד עשר פרקים המבוססת על שירים מאת ברכט ואיניאציו סילונה, ומחזור שירים שיצא לאור בשם "Hollywood Songbook". בלחניו לטקסטים של ברטולט ברכט, אדוארד מריקה, פרידריך הלדרלין ויוהאן וולפגנג פון גתה קנה לעצמו אייזלר מוניטין של אחד מבכירי מלחיני הלידר במאה העשרים.
הקריירה המבטיחה של אייזלר בארצות הברית נקטעה עקב המלחמה הקרה. הוא היה מהראשונים ששמם הוצב ב"רשימה השחורה של הוליווד" על ידי מנהלי אולפני הצילומים. בשתי חקירות שערכה ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקאית הואשם אייזלר בהיותו "קרל מרקס של המוזיקה" ו"הסוכן הסובייטי הראשי בהוליווד". תומכיו של אייזלר – לרבות השחקן צ'ארלי צ'פלין והמלחינים איגור סטרווינסקי, אהרן קופלנד וליאונרד ברנשטיין – ארגנו קונצרטי צדקה לשם גיוס כספים למימון הגנתו – אך הוא שולח בחזרה לאירופה כבר בתחילת שנת 1948. שירו של וודי גאת'רי, "Eisler on the Go", שלא הוקלט, ועובד מאוחר יותר על ידי בילי בראג ולהקת "וילקו" (Wilco) באלבום "Mermaid Avenue", הוא שיר מחאה על גירושו של אייזלר.
אייזלר שב לגרמניה והתיישב בברלין המזרחית, שם הלחין את "מחורבות קמת" ("Auferstanden aus Ruinen") - המנון גרמניה המזרחית: מחזור של שירים בסגנון קברט למלא שירים סאטיריים מאת קורט טוכולסקי ומוזיקת ליווי לתיאטרון, לסרטים ולטלוויזיה. יצירתו השאפתנית ביותר מאותה התקופה, האופרה "יוהאן פאוסטוס", הותקפה על ידי הצנזורים הקומוניסטים ומעולם לא הושלמה. למרבה האירוניה, חמש שנים לאחר גירושו מארצות הברית, אייזלר אולץ שוב להעיד בשימועים שבהם נאמנותו המדינית הייתה מוטלת בספק. אף על פי שהמשיך לעבוד כמלחין וללמד בקונסרבטוריון של ברלין המזרחית, גדל הפער בין אייזלר לפקידי התרבות של מזרח גרמניה בעשור האחרון לחייו. אייזלר מעולם לא התגבר לחלוטין על מותו של ברכט בשנת 1956, ושנותיו האחרונות התאפיינו בדיכאון ובבריאות גופנית הולכת ומתרופפת.
הנס אייזלר נפטר במזרח ברלין ונקבר ליד ברכט בבית הקברות דורותיאנשטאדט (Dorotheenstadt).
ארשק הראשון, מלך איבריה
ארשק הראשון מלך איבריה (בגאורגית: არშაკ I; נפטר ב-81 לפנה"ס) היה מלך ממלכת איבריה (כיום באזור מזרח גאורגיה) בשנים 81 לפנה"ס-93 לפנה"ס, ומייסד שושלת ארטאשס מאיבריה (גאורגיה), שאינם קרובים לשושלת ארסקס מפרתיה, ושושלת ארטאשס מארמניה. הוא היה בנו של ארטוואסד הראשון, מלך ארמניה (Արտավազդ Առաջին), והחליף על כס המלכות את פרנאדג'ום, מלך איבריה (ფარნაჯომი), שנהרג בשנת 93 לפנה"ס.
תחת שלטונו הפכה ממלכת איבריה למדינת יעד להתפשטות ארמניה, והוא הפסיד מספר פרובינציות מערביות לקולכיס. לאחר שנהרג, עלה בנו ארטג הראשון (არტაგ I), על כס המלכות.
צ'רלי בראון
מרקום
הממשלה ה-26
הממשלה ה-22
הממשלה ה-21
גרוזני
גרוזני (ברוסית: Грозный, בצ'צ'נית: Сольж-ГIала) היא בירת הרפובליקה הצ'צ'נית בפדרציה הרוסית. אחת הערים הגדולות בצפון הקווקז.
נמצאת בהרי קווקז בדרום-מערב רוסיה על נהר סונג'ה, יובלו של נהר טרק. דרך העיר עוברת מסילת ברזל מרוסטוב על דון לבאקו וצינור נפט מאזרבייג'ן למרכז רוסיה. אוכלוסיית העיר מונה 297,137 בני אדם (2018), המהווים פחות ממחצית אוכלוסיית העיר כפי שהייתה בשנת 1991.
שם העיר.
השם גרוזני ניתן על ידי הגנרל הרוסי אלכסיי ירמולוב שנלחם בצ'צ'ניה והקים במקום מבצר שממנו יותר מאוחר נהייתה עיר. לאחר מותו של נשיא צ'צ'ניה העצמאית הראשון ג'וחר דודייב ב-1996 החליטו יורשיו לשנות את שם העיר לג'וחר, אך שינוי השם לא הוכר על ידי הרוסים ובעולם. לאחר מותו של הנשיא הצ'צ'ני הפרו-רוסי אחמד קדירוב הפרלמנט הצ'צ'ני הצביע על שינוי השם ל"אחמד גהלה", אך בנו של אחמד, רמזן קדירוב, ראש ממשלת צ'צ'ניה החדש, הטיל וטו על ההחלטה, כך שהשם הרשמי נשאר "גרוזני".
היסטוריה.
ב-1818 מאחז גרוזניה הוקם על ידי הקוזקים של טרק על הנהר סונז'ה במסגרת מלחמת הקווקז. לאחר ניצחון הרוסים המבצר איבד מחשיבותו ושמו שונה לגרוזני. ב-1893 נסללה דרך העיר מסילת ברזל מרוסטוב על דון לאזרבייג'ן, ונבנה צינור נפט מבאקו למרכז רוסיה. הדבר הביא להתפתחות ניכרת של העיר, מספר תושביה צמח מ-15,600 ב-1897 ל-30,400 ב-1913.