פעילותו במשלחת החזירה אותו לעיר מושבה של בלה ברון ידידת נעוריו, סטאר-קונסטנטין, אותה נשא בשנת 1914. בתקופת מלחמת העולם ולאחריה עסק בהוראה ובארגון "צעירי ציון" באזור ווהלין שבאוקראינה, והיה גם מפקח מטעם "הועד המרכזי לפיקוח על יתומי מלחמת העולם היהודים" בווהלין מטעם ארגון הג'וינט. מלחמת האזרחים ברוסיה תפסה את המשפחה נמלטת על נפשה (פרעות פטליורה) לאזורים שנכבשו על ידי פולין. בדרך מרוז'ין לברדיצ'ב ניצלו מהוצאה להורג.
שרירא חינך להתחדשות התרבות העברית דרך רשתות החינוך ודרך כתיבת תוכניות לימוד וספרי לימוד. היה ממייסדי רשת החינוך "תרבות" לחינוך בעברית באוקראינה וכיהן כמפקח ברשת. בשנים 1917-1915 חי בסקווירא. בשנים 1917–1919 ניהל גימנסיה עברית ברוז'ין והקים שם ליגה להגנה יהודית.
בשנים 1923–1925 ייסד וערך ברובנה עיתוני יידיש "וואָהלינער לייבן" ו"וואָהלינער ציַיט".
ב־1916 נפגש בצאריצין עם קהילה שקלטה פליטים רבים וגרים, וכתב מחוויותיו:
המשפחה עברה לאוסטרוג שבפולין בשנת 1920, ושם לימד שרירא בגימנסיה עברית במסגרת רשת "תרבות" וארגן חוגים ציוניים לנוער ולבוגרים.
היה ציר לקונגרס השביעי ובשנת 1921 היה ציר בקונגרס הציוני השנים עשר שהתקיים בצ'כוסלובקיה.
סיעת צעירי ציון בקונגרס התאחדה עם הפועל הצעיר הארץ ישראלי. ב-1923 הייתה "ההתאחדות" סיעה בהסתדרות הציונית, וב־1924-5 התפתחה למפלגת פועלים. ב-  7.3.1925 ברובנה, צולמה תמונה של חברי ועד "ההתאחדות" - "התאחדות צעירי ציון ", עם הקדשה לשמואל שרייער (שרירא) יו"ר מפלגת ההתאחדות בפולין, עם עלייתו לארץ ישראל. (ספר הזיכרון לרובנה עמ' 153 ואתר "גולה ותקומה").
ב-1925 עלה שרירא לארץ ישראל עם משפחתו. המשפחה התיישבה בתחילה בחיפה, ואחר כשנה, בשנת 1926, עברה לתל אביב.
לאחר עלייתו, מיקד את פעילותו בתחום החינוך והמחקר ועריכת תוכניות לימוד. השתתף בייסוד גימנסיות פרטיות, ניהל אותן ולימד בהן: היה אחד משני המורים הראשונים של הגימנסיה הראשונה בראשון לציון גימנסיה עברית בנימינה, לימד שם ובין השנים 1926 - 1932 והיה בשנים 1929–1932 מנהלה.
בשנת 1927 ייסד עם ששה מורים מגימנסיה בנימינה את הגימנסיה נורדיה בתל אביב, שנועדה לתת הזדמנות לחינוך משובח למעוטי אמצעים, לנוער עובד ולומד, ולכן נקראה תחילה (עד 1929) "לעם". שרירא היה ממנהליה, ומנהל יחיד. ב-1940 . (פרסומים על היותו המנהל ב־1934 בדבר), וב-1940 תמונה של המנהל והמורים.
משנת 1942 ניהל את גימנסיה מונטיפיורי ברמת גן עד מותו.
שרירא היה חבר מועצת החברה העברית לידע עם מראשית ייסודה, בעקבות ניסיונו במשלחת "אנ-סקי", ונמנה עם ראשוני פעיליה. אחרי מותו ערכה החברה ערב מיוחד לזכרו.
הוא היה מזוהה עם משלחת אנ-סקי, והוזמן להרצות על המשלחת בשנות ה-20; ולקראת יובל, הוזמן לכתוב על מסעותיו עם אנ-סקי בדבר, בשנת 1940.
מאז איחוד מפלגות הפועל הצעיר הארץ ישראלי ואחדות העבודה ב־1930 למפלגת פועלי ארץ ישראל, עזב שרירא את התנועה ופרש מן החיים הפוליטיים.
ב-1933 נשלח על ידי הקרן קיימת לישראל לפולין שבין מלחמות העולם לעודד עלייה לארץ ישראל.
שמואל שרירא נקבר בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב.
על שמו רחוב בראשון לציון.
שלט לזכרו ולזכר בתו הסופרת והעיתונאית שושנה שרירא נקבע ברחוב הכובשים 20 פינת הרב קוק 30 - מבנה לשימור בתל אביב.
הולכי רגל
מדהב
קורנגולד
פודקסט
פוטוסינטיזה
טרופאיון
טְרוֹפָּאיוֹן (ביוונית: τροπαιον, בלטינית: tropaeum, טרופאיום) היא מצבת זיכרון, אשר היוונים ומאוחר יותר הרומאים נהגו להקים כדי לציין את ניצחונם על אויביהם. על פי רוב היה הטרופאיון עֵץ (אך בתקופות מאוחרות יותר זוג כלונסאות שהועמדו בהצלבה), שעל ענפיו ניתלו כלי נשקו של האויב המנוצח. את הטרופאיון הקדישו כאות הוקרה לאחד האלים האולימפיים, אשר הודות לו נחלו את הניצחון בקרב.
יוון.
בתקופה הארכאית נהגו הפולייס היווניות להציב את הטרופאיון בשדה הקרב עצמו, ובדרך כלל ב"נקודת המפנה" (ביוונית: טְרוֹפֶּה, "tropê"), המקום בו התפורר מערך הפלנקס של האויב וחייליו פנו למנוסה. את הטרופאיון קישטו בכלי נשקו של הופליט, שכללו קסדה, שריון גוף (מברונזה או מבד), מגינים אחדים ועוד, שהונחו למרגלותיו בערימה. הטרופאיון נותר על עומדו בשדה הקרב עד עונת הלחימה הבאה, שכן הקרבות נערכו לעיתים קרובות באותן אדמות המישור המעטות המצויות בארץ יוון ההררית, אז הוחלף בטרופאיון חדש.
בתקופות מאוחרות יותר בתולדותיו של העולם היווני הוקדשו הטרופאיה בשדה הקרב, אך הוצבו אחר כך במקומות פולחן פאן-הלניים דוגמת אולימפיה או דלפי וזאת כדי להגדיל את יוקרתה של העיר המנצחת.
רומא.
הרומאים, לעומת זאת, לא הציבו בדרך כלל את הטרופאיום בשדה הקרב, אלא דווקא במקום בולט בעיר עצמה. לא היה להם עניין להרשים מדינות אחרות או יריבים צבאיים, אלא ביקשו לנצל את ניצחונותיהם הצבאיים להגדלת כוחם הפוליטי הפנימי, ובמיוחד בשנים האחרונות של תקופת הרפובליקה. טרופאיום שניצב בשדה הקרב לא גרף קולות, אך זה שהובא לעיר והוצג בתהלוכת הניצחון יכול היה להרשים את האזרחים ולעוררם להצביע עבור המנצח בבחירות הבאות או להגדיל את יוקרת המצביא בקרב חבריו הסנאטורים.
הרעיון שסימל הטרופאיום היה מוכר כל כך, שבתקופות מאוחרות יותר החלו הרומאים מציגים רק את דיוקנו בתבליטי אבן מגולפים, כמו טרופאיום טריאני (Tropaeum Traiani), וכך העניקו לניצחון זיכרון עד, שהטרופאיום בצורתו המקורית לא יכול היה להעניק בשל אופיו הארעי והחולף.
קרבות ימיים.
אצל היוונים נהוג היה להקים טרופאיון בחוף, סמוך למקום בו התחולל הקרב הימי או במקום התכנסות האוניות טרם הקרב. את האתר היו מקדישים לאלים, הודות להתערבותם הושג הניצחון, ומקשטים בשלל האוניות כלומר, באילי הניגוח ובסמליהן של האוניות שנשבו או הושמדו. הרומאים, כאמור, נהגו בדרך כלל להציב את הטרופאיה בעיר רומא עצמה. את הטרופאיום הימי הראשון קבע גאיוס דואיליוס ליד בימת הנואמים בפורום, לאות ניצחונו ב-241 לפנה"ס על הקרתגים בקרב מילאי במלחמה הפונית הראשונה. הגדיל לעשות אוקטביאנוס קיסר (אוגוסטוס) אחרי ניצחונו בקרב אקטיום (31 לפנה"ס). סווטוניוס מספר, כי ייסד בקרבת מקום הקרב את העיר ניקופוליס ('עיר הניצחון'), "קבע בה משחקים חגיגיים בכל חמש שנים, ולשם הרחבת המקדש הקדום של אפולו הקדיש לנפטונוס ולמרס את מקום המחנה שהשתמש בו, לאחר שקישט אותו בשלל הניצחון של האניות."
קארל לוץ
שרל לוץ
מחלת הפה ידיים ורגליים
קומה
פירוק נשק גרעיני
פירוק נשק גרעיני הוא תהליך של צמצום מלאי הנשק הגרעיני הקיים בעולם, המושג לרוב תוך שימוש בדיפלומטיה והסכמים בינלאומיים.
מצדדי פירוק הנשק הגרעיני טוענים כי הוא יפחית את הסיכוי להתרחשות מלחמה גרעינית, במיוחד כתוצאה מטעות. מתנגדי פירוק הנשק הגרעיני טוענים כי מעשה כזה יפחית את גורם ההרתעה, גורם אשר מנע פריצת מלחמה גרעינית, מאז מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
התנועה לפירוק הנשק הגרעיני קיבלה ביטויים שונים במדינות שונות. בארצות הברית, שם נוצרו כלי הנשק הגרעיניים הראשונים בעולם, היו לתנועה תומכים בולטים בשנים הראשונות של המלחמה הקרה, אשר טענו כי בעזרת ארגון בינלאומי ניתן לאכוף איסור על יצירת כלי נשק גרעיניים. בשנות השישים קמה בארצות הברית תנועה עממית חזקה יותר נגד הנשק הגרעיני, פעולות התנועה התמקדו בנשורת הגרעינית כתוצאה מניסויים בנשק גרעיני. לאחר חתימת האמנה על איסור חלקי על ניסויים גרעיניים, אשר כללה איסור על ניסויי פיצוץ אטומי באטמוספירה החל מיום 10 באוקטובר 1963, הייתה רגיעת מה בפעילות הציבורית נגד פיתוח כלי נשק גרעיניים. בשנות השמונים שוב החלה להישמע הקריאה העממית נגד פיתוח כלי נשק גרעיניים, לאור קריאתו של הנשיא רונלד רייגן להמשיך בפיתוח כלי נשק אלה. עם תום המלחמה הקרה, בשנות התשעים, גוועה שוב תנועת ההתנגדות לכלי נשק גרעיניים.
בברית המועצות היו הקולות נגד הפצת נשק גרעיני מעטים וחלשים. בין הבולטים בהשמעת קולם נגד הנשק הגרעיני היה אנדריי סחרוב.
דרום אפריקה בשלטון האפרטהייד הייתה המדינה היחידה בעולם כולו אשר התפרקה באופן פומבי ממאגר כלי הנשק הגרעיניים שלה. לדרום אפריקה היה מאגר של כשישה כלי נשק גרעיניים בתקופת שנות השמונים, אך הם פורקו בתחילת שנות התשעים.
לאחר התפרקות ברית המועצות מצאו עצמן מספר רפובליקות סובייטיות לשעבר (בלארוס, אוקראינה וקזחסטן) מחזיקות בכלי נשק גרעיניים סובייטיים, אך הן העבירו את כלי הנשק לרשות רוסיה. יחד עם זאת, קיים דיווח כי עקב טעות פקידותית נותרו ברשות אוקראינה מספר טילים גרעיניים.
הערכה באשר למדינות שבהן נשק גרעיני.
המדינות הבאות הודו, נכון לשנת 2006, בהחזקת נשק גרעיני, בין באופן מפורש ובין במשתמע, על ידי ביצוע ניסוי בפיצוץ גרעיני: ארצות הברית, רוסיה, בריטניה, צרפת, סין, הודו, פקיסטן, קוריאה הצפונית.
על פי דיווחים מסוימים, גם בידי מדינת ישראל נשק גרעיני, למרות שמעולם לא הודתה בזאת. באיראן פועלת כעת תוכנית מחקר גרעיני העלולה להביא אותה, לדעת מומחים, ליכולת פיתוח נשק גרעיני בעתיד. בשנת 2003 הכריזו גורמי ממשלה בערב הסעודית כי המדינה שוקלת לפתח נשק גרעיני משלה, אולם הכחישו כי המדינה כבר נקטה צעדים מעשיים כלשהם בכיוון זה.
מיכאל סרווטוס