עקב קריאות המצוקה של סמארט מחבניה, הוחלט לתגבר באופן מיידי את בסיס חבניה בכוחות קרקע. כוח בן ארבע מאות לוחמים, בפיקודו של מייג'ר אוברי רוברטס, יצא למסע אווירי מקראצ'י שבפקיסטן אל חבניה. המסע נמשך ארבעה ימים במטוסי תובלה אזרחיים מסוג ארמסטרונג ויתוורת' אטאלאנטה שהושאלו ל-RAF מחברת התעופה BOAC, ובמטוסי ויקרס ולנטיה מיושנים, וכלל חניית ביניים בשארג'ה שבמפרץ עומאן. בשלב מאוחר יותר הועמדו לרשות כוח זה מטוסי DC-2 שקיצרו את המסע מקראצ'י ל-13 שעות.
בואו של הכוח לבצרה תוזמנה להיות לאחר נחיתת הכוח הימי, שעם יציאת הכוחות לדרכם לא היה ברור אם ייתקל בהתנגדות לנחיתתו. ב-17 באפריל הגיע הכוח לבצרה. משהתברר כי לא ניתן להגיע בדרך היבשה לחבניה, בשל השיטפונות, הוטס הכוח לחבניה בדרך האוויר. הייתה זו הרכבת האווירית האסטרטגית הראשונה שהפעילו בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. במקביל הועברו לחבניה 6 מטוסי גלדיאטור, ולשועיבה מספר מפציצי ולינגטון.
התגבור הימי.
הכוח הימי שיצא מקראצ'י בתחילת אפריל, בפיקודו של פרייזר, כלל את חטיבת הרגלים ה-20 ההודית, גדוד ארטילריה וכוחות עזר נוספים. המדובר היה בכוח בסדר גודל של חטיבה מתוגברת. ההוראות שניתנו לכוח היו:
בפועל התבצעו הנחיתות בתוך 24 שעות, בין 18 באפריל ו-19 באפריל, וללא התנגדות כלשהי.
בשלב זה החליטה הממשלה הבריטית לחזק את הכוחות בבצרה לסדר גודל של דיוויזיה, ולשלוח כוחות נוספים לדרכם. כוחות עזר נוספים השייכים לחטיבת הרגלים ה-20 הגיעו ונחתו ללא התנגדות ב-29 באפריל.
המערכה הדיפלומטית.
מתחילת ניהול המשבר הלכו העיראקים על חבל דק. מחד, היו מעוניינים בסילוק הנוכחות הבריטית מאדמתם, ומאידך, הבינו שאין להם את הכוח לעשות כן ללא סיוע ממדינות הציר. ב-8 באפריל 1941 קיבל אל-כילאני הבטחה בכתב מברלין, לפיה "והיה ויתפתח מאבק לחירות נגד הממלכה המאוחדת, תגיש גרמניה - אם רק תמצא את הדרך לספקו - סיוע צבאי וכלכלי ללא השהיות." הדבר אותת להנהגה העיראקית כי ביכולתם להמשיך בצעדים נגד הבריטים.
הנחיתות בבצרה ב-18 באפריל 1941 תפסו את העיראקים בלתי מוכנים, והיוו הפתעה אסטרטגית. מסיבה זו לא הייתה להן התנגדות. עם זאת הודיע אל-כילאני לקורנווליס כי בעוד שעצם הגעת הכוחות תואמת את ההסכם שבין המדינות, שהייתם של הכוחות עצמם על אדמת עיראק מנוגדת להסכמות, ולכן על הכוחות שהגיעו מבצרה לצאת מיד לדרכם מבצרה לארץ ישראל, ולעזוב את עיראק בהקדם האפשרי.
ב-20 באפריל הנחה צ'רצ'יל את קורנווליס שלא להתחייב לכך שהכוחות יעזבו לארץ ישראל, וכי ממשלת הממלכה המאוחדת אינה מכירה בזכותה של ממשלת עיראק, שהיא עצמה תפסה את השלטון בכוח, לדרוש דרישות כלשהן מסוג זה.
בכל אותה עת עמד אל-כילאני במשא ומתן עם מדינות הציר, באמצעות השגריר האיטלקי בבגדאד. הוא הבטיח להיטלר כי יעמיד את שדות התעופה בעיראק לרשות מדינות הציר, ויספק להן דלק, בתמורה לסיוע אווירי.
הבריטים ניסו אף הם להימנע מלחימה. אל מול עמדתם של צ'רצ'יל ואוקינלק עמד הגנרל ויוול, שסבר כי לחימה בעיראק לא רק שתסכן את הכוחות הלוחמים, מכיוון שלא יהיה באפשרות פיקוד המזרח התיכון להעמיד להם תגבורות בתוך זמן סביר, אלא שהיא עלולה להביא למרידות בארץ ישראל ובמצרים, ולאובדן השליטה הבריטית במדינות אלו. עם זאת, ב-22 באפריל דיווח המודיעין הבריטי על ריכוזים של מטוסים גרמניים בבלקנים. כפי הנראה הייתה זו היערכות לקראת מבצע ברברוסה - תקיפת ברית המועצות שהתרחשה כעבור חודשיים בדיוק, אך המודיעין הבריטי סבר שמדובר בניסיון להצנחת כוחות בקפריסין או בעיראק. המצב הלך והסלים לקראת אובדן שליטה של שני הצדדים.
כלפי חוץ הציגו הצדדים מצג כאילו מבוצעות הנחיתות בהסכמה ובשיתוף פעולה. בסמוך לאחר הנחיתות כתב ה"סאנדיי טיימס" כי "התושבים קיבלו את הצבא הבריטי בלבביות, גם הממשלה החדשה מיהרה לשתף פעולה בסידורים הדרושים. עמדתה זו של הממשלה העיראקית עשתה רושם טוב על השלטונות הבריטיים. יש לקוות להקמת יחסים תקינים יותר בין אנגליה ובין עיראק." ואילו הממשלה העיראקית פרסמה הודעה ובה ציינה: "ממשלת הממלכה המאוחדת ביקשה רשות לחלק מכוחותיה לעבור דרך עיראק בהתאם לחוזה האנגלי-עיראקי... על סמך זה עלה על היבשה בבצרה, ב-17 - 18 באפריל 1941 צבא בריטי כדי לעבור בעיראק, בהתאם לסידורים. בהזדמנות זו מודיעים כי אין אמת בפירושים שניתנו לדבר באלו תחנות רדיו זרות. הממשלה שומרת על זכויות המדינה ועל ריבונותה."
ב-28 באפריל 1941 ביקר קורנווליס בפעם האחרונה את אל-כילאני, והודיע לו כי בתוך יומיים ינחתו בבצרה כוחות נוספים. אל-כילאני הודיע כי הוא אוסר על כך, כל עוד לא עזבו הכוחות שנחתו ב-18 באפריל את שטחה של עיראק. למרות עמדה זו הורה צ'רצ'יל לאוקינלק להמשיך בנחיתות בבצרה.
אל-כילאני החליט לפתוח במלחמה אם ינחתו בבצרה כוחות נוספים. הוא דרש ממדינות הציר סכום בן שלושה מיליוני דינרים עיראקים (שווה ערך לשלושה מיליון לירות שטרלינג), ככיסוי הוצאות והפסדים ממכירת נפט בעת הלחימה, ופקד על תפיסת שדות הנפט בכירכוכ והטלת מצור על בסיס חבניה. הייתה זו הפעולה שהביאה לתחילת הקרבות.
אירועי חבניה.
בניית הכוח של שני הצדדים.
ב-30 באפריל התרכזו האירועים בזירה העיראקית בנעשה בבסיס חבניה, שהפך לריכוז העיקרי של כוחות בריטים בעיראק, מחוץ לבצרה. אל הבסיס רוכזו אזרחים בריטים, ובהם 230 נשים וילדים שפונו מבגדאד, ובסך הכול שהו בו 9,000 אזרחים. לאחר הצלחת התגבור האווירי והגעת 400 לוחמיו של רוברטס, שהו במקום 2,200 חיילים. בנוסף ללוחמיו של רוברטס, היה עיקר הכוח הקרקעי הבריטי מורכב מיחידה שנקראה "מגויסי עיראק" (Iraq Levies) או "המגויסים האשורים" (Assyrian Levies). לוחמים אלו היו בני העדה האשורית, שהייתה קורבן לטבח על ידי הצבא העיראקי בשנת 1933. העדה השליכה יהבה על הקשר עם הבריטים, וייסדה יחידות לוחמות ששימשו לאבטחת בסיסי ה-RAF בחבניה ובשועיבה. יחידות אלו היו יחידות עילית בעלות מוטיבציה גבוהה להילחם נגד העיראקים.
כוח המגויסים האשורים כלל 20 קצינים בריטים, וכ-1,000 לוחמים שהיו בעיקרים אשורים וכורדים. פלוגת השריוניות הייתה כפופה למגויסים האשורים. הכוח הורכב מפלוגת מפקדה בת 350 איש, ארבע פלוגות אשוריות ופלוגה כורדית, שכל אחת מהן מנתה 125 חיילים והייתה מצוידת במקלעים, במרגמות שמונה אינץ', וברובה אנטי טנקי, וכן פלוגת הובלה שכללה בעיקר כמה עשרות סוסים ופרדות ומספר מועט של משאיות קלות.
המטוסים המיושנים של בית הספר לטיסה הוכשרו לשאת פצצות, ונוספו אליהם שישה מטוסי גלוסטר גלדיאטור שהוטסו ממצרים. לבסיס שועייבה הגיעו מפציצי ויקרס ולינגטון מתקדמים יחסית, שיכלו להעניק סיוע לחבניה מבחינת טווח הפעולה שלהם.
חבניה נמצאת במישור, הנשלט מדרום על ידי רמה הקרויה רמת סינ-א-דיבאן, המצויה בגובה של 200 מ' מעל לבסיס. העיראקים הכירו היטב את השטח, ומעבר לכך, בתקופה שלפני המלחמה שותף הצבא העיראקי בתוכניות להגנת הבסיס, מתוך מחשבה להיעזר בו במקרה של תקיפה גרמנית, ואנשיו הכירו היטב את נקודות התורפה של ההגנה הבריטית.
ב-30 באפריל, בעקבות שיחתו של קורנווליס עם אל-כילאני, הופיעו על הרמה חיילים עיראקים בסדר גודל של שתי חטיבות רגלים.
בבוקר 1 במאי דיווחו מטוסי הסיור מסוג הוקר אודקס שנשלחו מהבסיס כי הכוחות העיראקים המצויים ברמה השולטת על חבניה כוללים 9,000 לוחמים, ולהם 50 תותחים וכלי רכב משוריינים. חימושו של הכוח העיראקי כלל תותחי הוביצר 3.7 אינץ', תותחי 18 ליטראות, 12 שריוניות מסוג קרוסלי, ומספר טנקים מסוג L3/35. כוח זה היה עדיף בהרבה הן מבחינה מספרית והן מבחינת החימוש על מגיני חבניה, שנעזרו במספר שריוניות רולס-רויס מיושנות. אל הכוח העיראקי הצטרפו גם אלפי לוחמים לא סדירים בני שבטים מקומיים, שאף הם נעזרו בארטילריה.
ההחלטה לפעול.
עם תחילת המצור עמד מפקד בסיס חבניה, סגן מרשל אוויר סמארט, במצב קשה. המצב הדיפלומטי היה עמום, שכן איש מהצדדים לא הכריז על מלחמה. סמארט חשש לפתוח במתקפה בעצמו, שכן ידע שפיקוד המזרח התיכון, והממונה עליו ישירות, מרשל אוויר ראשי לונגמור, רואים בשלילה לחימה בעיראק. מאידך, ידע כי עקב יחסי הכוחות הבלתי שווים על הקרקע, בסיס חבניה פגיע ביותר למתקפה קרקעית.
כאשר התחיל ריכוז הכוחות העיראקים, היה ביד סמארט להתקיפו מן האוויר ולשפר את מצבו בהרבה, אך הוא נמנע מכך. החמירה את המצב הודעתו של המפקד העיראקי לסמארט כי המדובר באימונים וכי אין לכוחותיו כוונה התקפית. סמארט עמד בקשר טלפוני עם השגריר קורנווליס בבגדאד, אך לא קיבל הוראה חד משמעית כיצד לנהוג.
ביום השני של המצור, ב-1 במאי, לאחר שהעיראקים הצליחו להקיף את המחנה ולתפוס עמדות שולטות לצורך הצבת ארטילריה, הודיע המפקד העיראקי לסמארט כי הוא אוסר על טיסות כלשהן מחבניה, וכי אם יראה מטוס ממריא מחבניה יפגיז את הבסיס. בשלב זה החזיקו העיראקים בכוחות גדולים גם בפלוג'ה ורמאדי הסמוכות. במהלך אותו היום הביע אוקינלק את דעתו כי על סמארט לפעול באופן מיידי, אך פרייזר, בבצרה, הודיע כי לא יוכל לתגבר את כוחותיו של סמארט וכי יהיה עליו לפעול לבדו. סמארט ביקש מקורנווליס כי יינתן לעיראקים אולטימטום בן 24 שעות, אך קורנווליס מסר לו כי הזמן לאולטימטומים חלף. ב-2 במאי הגיעה פקודתו של צ'רצ'יל - "להכות בחוזקה". סמארט הורה למטוסיו להמריא בלילה שבין 2 במאי ל-3 במאי.
הקרב על חבניה.