ב-1938 הוא התחתן עם נטליה לוי, ביתו של ג'וזפה לוי. באותה שנה הוא איבד את אזרחותו האיטלקית בעקבות חוקי הגזע באיטליה שחוקק המשטר הפשיסטי. ב-1940 קיבלו בני הזוג גינצבורג את נשלחו לגלות פנימית, "קונפינו" (confino), לכפר מרוחק ועני בשם פיצולי (Pizzoli) שבחבל אברוצו, שם הם נשארו בשנים 1940-1943. במהלך התקופה, גינצבורג הצליח להמשיך את עבודתו כראש הוצאת אינאודי.
ב-1943 הוא ייסד את "מפלגת הפעולה" (Partito d'Azione) החשאית, מפלגה של ההתנגדות הדמוקרטית לפשיזם, וערך את העיתון של המפלגה -"איטליה החופשית" (L'Italia Libera).
לכידתו ורציחתו.
ב-1943, לאחר פלישת בעלות הברית לסיציליה ונפילתו של מוסוליני, גינצבורג נסע לרומא, והשאיר את משפחתו באברוצו. כאשר גרמניה הנאצית פלשה לאיטליה בספטמבר, אשתו נטליה ושלושת ילדיהם ברחו מפיצולי לרומא. הם עלו על משאית גרמנית וסיפרו לנהג שהם פליטי מלחמה שאיבדו את תעודותיהם. הם הצליחו להיפגש עם ליאונה והסתתרו ברומא.
ב-20 בנובמבר 1943, גינצבורג, שהשתמש בשם המזויף "ליאונידה ג'אנטורקו" (Leonida Gianturco) נעצר על ידי המשטרה האיטלקית בבית הדפוס החשאי של העיתון "איטליה החופשית". הוא נלקח אל המחלקה הגרמנית של בית הכלא "רג'ינה צ'לי" (Regina Coeli) שם הוא עונה עינויים קשים.
כאשר החזירו אותו לתאו לאחר מכות קשות, פגש את סנדרו פרטיני, פעיל אנטי-פאשיסטי ולימים נשיא איטליה, ומצא את הכוח ללחוש לו: "אוי, אם בסוף המלחמה אנחנו צריכים להאשים את כל העם הגרמני על רשעותם של כמה". הוא נפטר בכלא, כתוצאה מהעינויים, בבוקר ה-5 בפברואר 1944 בגיל 34. הוא נקבר בבית הקברות וֶראנו (Verano) שברומא.
הוקרה והנצחה.
ספריית בית הספר התיכון שבו למד, מאסימו ד'אזליו, נקראת על שמו.
גאוות היאנקים
גאוות היאנקים (באנגלית: The Pride of the Yankees) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1942 בבימוי של סם ווד ובהפקתו של סמואל גולדווין עם גרי קופר ותרזה רייט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר לו גריג: גאוות היאנקים של פול גאליקו ומספר את סיפור חייו של שחקן הבייסבול האגדי לו גריג מקבוצת ניו יורק יאנקיז שנפטר ממחלת ALS (שנקראת על שמו) בגיל 37, שנה לפני יציאת הסרט לאקרנים.
שחקני הקבוצה ששיחקו עם לו גריג משחקים בסרט בתפקיד עצמם ובראשם בייב רות' שהיה בתחילה המנטור של גריג בקבוצה.
הסרט מתרכז יותר ביחסיו של גריג עם אימו השתלטנית ואשתו אלינור ופחות על הקריירה הספורטיבית שלו.
הסרט זכה בפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר והיה מועמד ל-11 פרסי אוסקר. - שחקן ראשי (גרי קופר), שחקנית ראשית (תרזה רייט), עיצוב אמנותי, צילום, תסריט מעובד, מוזיקה, אפקטים מיוחדים ועוד.
שיא הסרט הוא נאום הפרידה של גריג ב-4 ביולי 1939 ביאנקי סטדיום. המשפט האחרון בנאום זה הפך לסמל: "היום, אני מחשיב את עצמי לאדם המאושר בתבל". המשפט נבחר במקום ה-38 במאה שנים... מאה ציטוטים של מכון הסרטים האמריקאי.
לו גריג בגילומו של גרי קופר נבחר במקום ה-25 במאה שנים... מאה גיבורים ונבלים.
בתחילת הסרט מוקרנות מילותיו של דמון ראניון המשבח את לו גריג שמלחמתו במחלה הייתה אמיצה כמו מלחמת חיילים בשדות הקרב.
תקציר העלילה.
לו גריג (גרי קופר) הוא סטודנט צעיר באוניברסיטת קולומביה שם הוא לומד הנדסה במצוות אימו השתלטנית הרוצה שבנה היחיד יהיה מהנדס.
ליבו של לו נמשך יותר למשחק הבייסבול מאז היותו ילד בשכונת עוני בניו יורק. הוא משחק בקבוצת האוניברסיטה וכתב ספורט בשם סם בלייק (וולטר ברנן) מכיר בכישרונו, עוזר לו להתקבל לקבוצת הניו יורק יאנקיז ומלווה אותו בכל חייו עד למותו.
ראש הקבוצה הוא בייב רות' (המשחק בסרט את עצמו) המקבל את לו בתחילה בזלזול אבל כעבור זמן מוכיח לו את עצמו וזוכה להערכת כל הקבוצה. הוא הופך למפורסם ואף אימו שהתנגדה לכך הופכת להיות מעריצה נלהבת של משחק הבייסבול.
במשחק באצטדיון קומיסקי בשיקגו הוא מכיר את אלינור (אלי) (תרזה רייט) והם מתחתנים. הקריירה של לו נוסקת והוא מכונה "סוס הברזל".
לו מרגיש עייפות וקושי מוטורי במשחק. בבדיקה נמסר לו שהוא סובל ממחלה הפוגעת בעצבים והוא חש שהקריירה שלו הגיעה לקיצה.
לבסוף נפרד לו מהקבוצה ומקהל מעריציו ונואם לפני כולם ביאנקי סטדיום: "...אנשים אומרים שיש לי מזל רע, אבל היום אני מחשיב את עצמי לאדם המאושר בתבל".
מועדון הכדורגל לאהטי
מיצובישי גאלאנט FTO
מיצובושי גאלאנט FTO (ביפנית: 三菱・ギャランクーペFTO, באנגלית: Mitsubishi Galant FTO) היא מכונית הרדטופ קופה, 2 דלתות מתוצרת התאגיד הרב-לאומי מיצובישי מוטורס היפני, אשר יוצרה בין השנים 1971–1975.
אברהם נאמן
אברהם (אייבי) נאמן (13 במרץ 1933 - 7 בפברואר 2018) היה עורך דין ישראלי, בעליו ומייסדו של אחד ממשרדי עורכי הדין המובילים בישראל. יזם נדל"ן, שהקים בין השאר את אזורי חן, מגדלי נאמן ומתחמים ב"גוש הגדול" בצפון מערב תל אביב. חבר המועצה המייעצת של בנק ישראל (1982), יו"ר מרכז בית"ר, משנה ליו"ר ההתאחדות לכדורגל (1969–1973), יו"ר חברת הבנייה רסקו (1981–1984), קונסול כבוד של סרביה ומונטנגרו בישראל, יו"ר הליגה לידידות ישראל –ספרד (1972–1979), ממקימי מרכז פרס לשלום ויו"ר אגודת ידידי מרכז רפואי רעות.
בצעירותו היה לוחם האצ"ל ובנובמבר 2005 היה בקבוצת אנשי שמעון פרס, שהצטרפו למפלגת קדימה לאחר שהוקמה על ידי אריאל שרון. כשפרס הוצב במקום השני ברשימת מועמדי המפלגה לקראת הבחירות לכנסת ה-17 ב-2006 הוצב נאמן במקום של כבוד, ה-110 ברשימה.
קורות חיים.
נאמן נולד ב-1933, בתל אביב, בנם הבכור (מתוך שלושה) של חנה פרומה לבית אלתר יפה (דור שישי בארץ ישראל) ומיכאל מאיר (דור עשירי בארץ ישראל) נאמן. אבות אבותיו של אביו הגיעו לארץ ישראל ב-1776, מהונגריה וליטא. אביו היה בצעירותו מראשוני תנועת הצה"ר, מזכירו של זאב ז'בוטינסקי ולאחר מכן חבר האצ"ל. מפקדת ה"דלק", יחידת המודיעין של האצ"ל שכנה במשרדו. לימים הפך האב לאיש נדל"ן, שעסק בגאולת קרקע — קנה קרקעות מערבים. האם עבדה בשקם הבריטי ברחוב נחלת בנימין בתל אביב.
נאמן גויס לאצ"ל כבר בגיל 13 על ידי אבא שרצר, מפקד ה"דלק" וסגנו יגאל גריפל. שימש כמאבטח ומתריע. בגיל 14, בשנת 1947 הועבר לגדוד 20 (גדוד הנוער של האצ"ל) תחת פיקודו של פסח פוני ועסק בהדבקת כרוזים במרכז ת"א. הוא אף נורה במסגרת פעילותו זו על ידי שוטר בריטי ונפצע באורח קל. בגיל 15 היה אחראי על מחסן נשק קל ליד בית הספר אליאנס עד שבוע לאחר המתקפה על יפו. לאחר הקמת מדינת ישראל עבר קורס מפקדי בית"ר ברמת רזיאל.
שיחק בצעירותו בקבוצת הכדורגל של בית"ר תל אביב, עד שהחל ללמוד באוניברסיטה. סיים לימודי הסמכה במשפטים בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים. התמחה אצל עו"ד מיכאל כספי והוסמך ללשכת עורכי הדין בישראל ב-1957. הקים משרד עורכי דין בתל אביב, שהפך למשרד מוביל בתחום המסחרי ותחום הנדל"ן. עסק בייזום פרויקטים במקרקעין, שהידועים בהם היו פרויקט "אזורי חן" הקרוי על שם אמו חנה נאמן ומגדלי נאמן בתל אביב, אשר את אבן הפינה להם הניח שמעון פרס ב-1998. שימש כאחד ממנהלי "הגוש הגדול" והיה מזכיר המנהלים. תכנן אלפי יחידות דיור מעבר לירקון, בעקבות היותו אדריכל ההסכם עם מדינת ישראל לפינוי שדה דב.
שימש כחבר בוועדה המייעצת לבנק ישראל ב-1982. כיהן כיו"ר מרכז בית"ר, משנה ליו"ר ההתאחדות בכדורגל בין השנים 1969–1973, יו"ר הליגה לידידות ישראל–ספרד בין השנים 1972–1979, יו"ר חברת הבניה רסקו בשנים 1981–1984, קונסול כבוד של סרביה ומונטנגרו בישראל, ויו"ר אגודת ידידי מרכז רפואי רעות. את שמעון פרס הכיר בתחילת שנות ה־90, כשהדיור הממשלתי שכר עבור ראש הממשלה לשעבר משרד במגדל אמות משפט בתל אביב, שנאמן חכר לשם השבחתו. מאז הם הפכו לידידים ובמסגרת זו היה נאמן בין השאר גם ממקימי מרכז פרס לשלום וכשפרס הצטרף לקדימה, הלך עימו גם נאמן.
שתי נשותיו הראשונות נפטרו מסרטן ובעת פטירתו, שוב מסרטן, היה נשוי בשלישית, לדליה. גר כל ימיו בתל אביב והיו לו שני ילדים, בן ובת, שניהם עורכי דין.
משפחת נפוליאונה
בני הזוג רפאלו וקתרינה נפולאונה (Raffaelo &amp; Caterina Napoleone) היו בני זוג איטלקים שהצילו משפחה יהודית, משפחת די קאסטרו (Di Castro), בזמן מלחמת העולם השנייה באיטליה. הם הוכרו על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם ב-13 במרץ 2007.
חייהם עד מלחמת העולם השנייה.
רפאלו נפולאונה נולד ב-28 בדצמבר 1894 בטורה די פאסרי (Torre de' Passeri) במחוז אברוצו, איטליה, ונפטר ב-9 באפריל 1960 ברומא.
קתרינה נפולאונה נולדה ב-28 באוקטובר 1880 פורלי, במחוז אמיליה-רומאניה, ונפטרה ב-19 ביולי 1964.
רפאלו נפולאונה נולד למשפחה צנועה בטורה די פאסרי, עיירה במחוז אברוצו שבמרכז איטליה. אביו היה יזם פעיל בתחום הבנייה בעוד אמו הייתה מורה. רפאלו הגיע ממשפחה גדולה, שמנתה כ-5 ילדים - 4 בנים, ובת שמתה בגיל צעיר.
קתרינה נפולאונה נולדה בפורלי, למשפחה איטלקית עשירה ומבוססת בוונציה שבמחוז ונטו. בבעלות משפחתה היו נכסים רבים באזור ונטו. אביה, לואיג'י נגרלי (Luigi Negrelli) היה מהנדס בכיר בשירות בית הבסבורג ולאחר מכן בשירות בית סבויה, ובנוסף היה אחד מבוני תעלת סואץ.
רפאלו וקתרינה נפגשו בתחילת המאה ה-20 בטורינו שם למדו ביחד. לאחר מכן החליט רפאלו לעבור לרומא כדי להתחיל לעבוד כעורך דין ולאחר מכן בתור נוטריון. רפאלו נלחם במלחמת העולם הראשונה, וזכה לעיטורי גבורה רבים. לאחר המלחמה שימש בתור יועץ בניסוח החוקה האיטלקית החדשה, ותרם לשיקומה של איטליה.