מנהיגים ומפקדים ערבים נאבקו כדי להוכיח את לוחמנותם ולהתעלות אחד על השני בשנאתם לישראל: במקרה של ההנהגה הבעת'יסטית של סוריה, אורן טוען כי המלחמה הייתה מרכזית באידאולוגיה שלהם, בעוד עבור המצרים הרטוריקה המתלהמת כלפי ישראל הייתה ניסיון לזכות במנהיגות הגוש הפאן-ערבי — אף על פי שמצרים לא רצתה במלחמה. בתוך מצרים ההנהגה הייתה מפולגת באופן מסוכן, ופלגים שונים עשו שימוש ברטוריקה אנטי-ישראלית כדרך ללחימה אופוזיציונית במשטר. כתוצאה מכך, לא הייתה שום דרך יעילה שבה יכלו הערבים, כמכלול, להשתמש בעליונותם המספרית במלחמה רבת-חזיתות, בעוד הכוחות המזוינים של המדינה הערבית הגדולה ביותר נתפסו בין הוראות ואסטרטגיות שונות. הישראלים עבדו קשה, ותכננו בקפידה את האפשרות של מלחמה עם צבא שעבד על הנושא במלוא המרץ. לעומת זאת, אחד מגנרלי סוריה חזה מפלה מוחלטת של ישראל בארבעה ימים "לכל היותר." נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר התעקש כי חיל האוויר הישראלי לא יהיה מסוגל לתקוף את בסיסי חיל האוויר המצרי. למעשה התקפה ישראלית מוצלחת על שדות התעופה של חיל האוויר המצרי הייתה גורם מפתח בניצחון ישראל. אחד מקציני מצרים תיאר את הנהגת ארצו כאחוזה באמונה כי "הריסתה של ישראל הייתה משחק ילדים שדרשה רק את חיבור מספר קווי טלפון לבית המפקד, וכתיבת סיסמאות הניצחון."
קבלת הספר.
הספר זכה לשבחים על ידי המבקרים, וזכה בפרס הספר של "לוס אנג'לס טיימס" להיסטוריה. הוא שהה במשך שבעה שבועות ברשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס". מבקר הספרים של "ניו יורק טיימס" כתב טובות על הספר "שישה ימים של מלחמה", כמו ביקורת הספרים ב"וושינגטון פוסט", שם כונה הספר, "לא רק הספר הטוב ביותר שנכתב עד כה על מלחמת ששת הימים, אלא שסביר להניח שיישאר הטוב ביותר." ביקורות חיוביות פורסמו גם על ידי "The Atlantic", על ידי "ניו ריפבליק", על ידי "הגרדיאן", על ידי "ניוזוויק", על ידי "האקונומיסט", ועל ידי ההיסטוריון ג'ון קיגן ו"ההיסטוריון החדש" הישראלי בני מוריס.
נורמן פינקלשטיין כתב סקירה ביקורתית, בה קרא ל"שישה ימים של מלחמה" בעל "נרטיב מתנצל" שבו אורן "בעיקרון מדגיש שוב את הגרסה הישראלית הרשמית של מלחמת יוני". מן הצד השני, אמנון לורד כתב מאמר באתר "מידה" שבו טען כי "יש חלל גדול בכתיבה של היסטוריה אמיתית ומקיפה על מלחמת ששת הימים", וכי רק אורן בספרו התקרב לכתיבת היסטוריה כזאת. הוא אף ציין שיש בספר מההיסטוריה ה"רשמית".
ידוויגה יגלו, דוכסית בוואריה
ידוויגה יגלו, דוכסית בוואריה (בפולנית: Jadwiga Jagiellonka;), הייתה בתו של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין ואשתו של גאורג, דוכס בוואריה.
ביוגרפיה.
ידוויגה נולדה ב-21 בספטמבר 1457 בקרקוב, לקז'ימייז' הרביעי, מלך פולין ואליזבת מאוסטריה, בתם של אלברכט השני, מלך גרמניה ואליזבת מלוקסמבורג.
בשנת 1468 הועלתה הצעה לחתן את ידוויגה עם מתיאש הראשון, מלך הונגריה, אולם אביה סירב להצעה משום שהיה בעל בריתו של ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה - אויבו של מתיאש. בשנת 1470 הועלתה הצעה לחתנה עם מקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה, אולם ההצעה לא יצאה לבסוף אל הפועל. בשנים 1471 ו-1473 ניסה שוב מתיאש הוניאדי לבקש את ידה, אולם הוריה סירבו לכך בכל תוקף. בשנת 1474 ביקש אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה-מינכן את ידה, אולם אביה כבר היה במשא ומתן עם לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה-לנדסהוט להשיאה לבנו גאורג.
ב-26 במאי 1475 נתן האפיפיור סיקסטוס הרביעי את הסכמתו לנישואים, וב-14 בנובמבר אותה שנה התקיים טקס נישואיה לגאורג מבוואריה בלנדסהוט. בחתונה השתתפו הרבה אורחים חשובים, ובכלל זה פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובנו מקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה, אלברכט השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, זיגיסמונד, ארכידוכס אוסטריה, פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, אלברכט, מרקיז באדן-האכברג, אולריך החמישי, רוזן וירטמברג-שטוטגרט, אברהרד החמישי, רוזן וירטמברג-אוראך, לודוויג הראשון, רוזן לוכטנברג ואוטו, רוזן הנברג-אשאך.
בשנת 1479 מת חמיה לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה, ובעלה גאורג עלה לשלטון במקומו. נישואי הזוג לא היו מוצלחים, בין השאר עקב כך שבעלה היה אלכוהוליסט וזקן, ובשנת 1485 גירש אותה בעלה מלנדסהוט לבורגהאוזן, שם התגוררה עם חצר ומשרתים משלה.
ב-1 בפברואר 1502 מתה ידוויגה בטירתה, והיא בת 44 שנים.
משפחתה.
ב-14 בנובמבר 1475 התחתנה ידוויגה עם גאורג, דוכס בוואריה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
נמסיס (זינה והרקולס)
יחסי ירדן–עיראק
יחסי ירדן–עיראק הם היחסים הדיפלומטיים המלאים בין הרפובליקה העיראקית לבין הממלכה הירדנית ההאשמית. המדינות גובלות אחת בשנייה. היחסים בין שתי המדינות קרובים באופן מסורתי. עיראק וירדן נוצרו לאחר מלחמת העולם הראשונה בהסכם סייקס–פיקו שחילק את עיראק לשתיים ונתן את ירדן לבריטים. לירדן יש שגרירות בבגדאד ולעיראק יש שגרירות בעמאן. עיראק נהגה להיות נאמנה לירדן ובחזרה גם בשנות שלטון סאדם חוסיין, שתי המדינות נהגו להגן אחת על השנייה ולשלוח חילות משלוח למלחמות של השנייה.
יחסי ירדן–מצרים
יחסי מצרים–ירדן מתייחסים ליחסים הדיפלומטים המלאים שבין הממלכה הירדנית ההאשמית לבין הרפובליקה הערבית המצרית. מאז העצמאות של ירדן, שתי המדינות שומרות על יחסים טובים. שתי המדינות החברות בארגונים: הליגה הערבית, ארגון הסחר העולמי, הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, המועצה לאחדות כלכלית ערבית והאומות המאוחדות. היחסים בין שתי המדינות כוננו לראשונה בשנת העצמאות של ירדן, 1946, ימים ספורים לאחר הכרזת העצמאות.
ב-6 באפריל 1972 ניתקה ממשלת מצרים את היחסים במחאה על התוכנית הירדנית לפדרציה עם יהודה ושומרון, שלא לקחה בחשבון את האינטרסים של אש"ף. יחסים אלה כוננו בשנית ב-11 בספטמבר 1973. היחסים נותקו שוב ב-1979, הפעם על ידי ממשלת ירדן, במחאה על הסכמי קמפ דייוויד בין ישראל למצרים. בעקבות פרוץ מלחמת לבנון הראשונה ב-1982, הפעילה ממשלת ארצות הברית לחץ על שתי הממשלות להגיע להסדר במטרה לגבש אסטרטגיית שלום משותפת מול ממשלת ישראל, והיחסים כוננו בשלישית ב-25 בספטמבר 1984.
יחסי בילטרלים
אליזבת מלוקסמבורג
אליזבת מלוקסמבורג (בגרמנית: Elisabeth von Luxembourg; 7 באוקטובר 1409 - 19 בדצמבר 1442), הייתה בתו של זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו של אלברכט השני, מלך גרמניה.
ביוגרפיה.
ראשית חייה.
אליזבת נולדה בשנת 7 באוקטובר 1409 בוישגרד, לזיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולברברה מציליה, בתם של הרמן השני, רוזן ציליה ואנה משאונבורג. בשנת 1410 נבחר אביה למלך גרמניה, ובשנת 1411 הוכרזה אליזבת כיורשת העצר של ממלכת הונגריה. בשנת 1418 גורשה אמה מהחצר המלכותית בעוון ניאוף, ונכלאה בתחילה בנאד'-וואראד ולאחר מכן בשאקולקה. על אף שאליזבת הייתה נסיכת הכתר היא נשלחה לגלות עם אמה, שנמשכה עד להתפייסות הוריה בשנת 1419. באותה שנה הוכתר אביה למלך בוהמיה, לאחר מיתת אחיו וצלאב הרביעי, מלך בוהמיה.
נישואיה.
ב-28 בספטמבר 1421 נחתם הבכם נישואים בין אביה לבית הבסבורג, ולפיו כל עוד אליזבת תישאר בת יחידה היא תירש לאחר מותו של אביה הן את כתר הונגריה והן את כתר בוהמיה, אולם אם תיוולד לאביה עוד בת, כל בת תקבל את הכתר בממלכה אחת. ההסכם לא היה מקובל על האצולה בשתי המדינות, שטענו שזכותם לבחור את המלך, וזה לא כתר העובר בתורשה.
ב-12 בפברואר 1422 התחתנה אליזבת עם אלברכט החמישי, דוכס אוסטריה, ולאחר הנישואים התגוררו בני הזוג בווינה.
שלטונה כמלכה.
בשנת 1437 מת אביה זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולפני מותו ביקש מהאצולה הבוהמית שתבחר באלברכט כמלך. לאחר מותו של זיגיסמונד נפגשו בני הזוג עם האצולה ההונגרית, ולאחר שהתחייבו לא לשנות את הגבול בין אוסטריה להונגריה ושהם יתגוררו בהונגריה, נבחרו הזוג ב-18 בדצמבר 1437 למלכי הונגריה. לאחר מחלוקת קצרה בין ארכיבישוף אסטרגום לבישוף וספרם מי יכתיר את אליזבת כמלכה, הוחלט שבישוף וספרם יעשה זאת, וב-1 בינואר 1438 נערך טקס ההכתרה בבזיליקת סקשפהרוואר.
במרץ אותה שנה נבחר בעלה אלברכט למלך גרמניה, ובמאי אותה שנה הוא נבחר למלך בוהמיה, אולם אליזבת לא נסעה לטקס ההכתרה בפראג.
אלמנותה ומותה.
ב-7 באוקטובר 1439 מת בעלה אלברכט השני, מלך גרמניה לאחר מסע קצר נגד האימפריה העות'מאנית, ואליזבת שראתה את עצמה היורשת החוקית של ממלכת הונגריה נאבקה להכתיר את בנה לאדיסלאוס למלך, אולם האצילים ההונגרים הכתירו את ולדיסלב השלישי, מלך פולין כאולסלו הראשון, מלך הונגריה. האומנת של בתה אליזבת, הלנה קוטננרין, גנבה את כתר ההכתרה של הונגריה והביאה אותו לאליזבת, וב-15 במאי 1440 הוכתר בנה כלסלו החמישי, מלך הונגריה, אולם מלחמת האזרחים במדינה נמשכה. למען ביטחונם והגנתם הועברו ילדיה לחסותו של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וב-19 בדצמבר 1442 מתה אליזבת בגיור, והועלו שמועות שהיא מתה כתוצאה מהרעלה.
משפחתה.
ב-12 בפברואר 1422 התחתנה אליזבת עם אלברכט השני, מלך גרמניה, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
משה גרינוואלד
יעקב יחזקיה גרינוולד (ניו יורק)
רבי יעקב יחזקיה גרינוולד (נולד בח' בניסן ה'תש"ח, 17 באפריל 1948) הוא אדמו"ר מפאפא בארצות הברית.
ביוגרפיה.
נולד באנטוורפן, בנם השני של הרב יוסף גרינוולד, רבה האחרון של פאפא לפני השואה, ושל אשתו השנייה מרים. הוא נימול בידי אביו וכסנדק כובד הרב חיים מאיר יחיאל שפירא מנארול. בילדותו היגרה המשפחה לארצות הברית שבה כונן אביו את חסידות פאפא.