האסון אירע 6 קילומטרים מצפון ליריחו, סמוך ליישוב הישראלי ייט"ב ולכפר הפלסטיני עוג'ה א-תחתא. מסוק ה"יסעור" מטייסת 114 ("מובילי הלילה") השתתף בתרגיל עוצבתי משולב של חטיבת הצנחנים בבקעה עליו פיקד אל"ם נחמיה דגן. דקות ספורות לאחר ההמראה הנמיך המסוק עד שפגע במדרון של גבעה והתרסק. כל החיילים נהרגו. לאחר שנודע למפקד החטיבה, אל"ם עמוס ירון, על האסון שהתרחש החליט ירון כי יש להמשיך את התרגיל, משום שאירועים מסוג זה עלולים להתרחש במלחמה ואינם מהווים סיבה לעצור את מהלכי הכוחות.
חקירת האירוע.
ועדת חקירה צבאית בראשותו של אלוף אברהם אורלי מונתה לבחינת האירוע. בעקבות המלצתה מינה הצבא את דב לוין כשופט חוקר שיקבע האם יש מקום לפתוח בהליכים פליליים נגד מי מהקשורים בתאונה. ועדת החקירה קבעה כי המסוק המריא לאחר רצף של תקלות טכניות, חריגות מפקודות של הצבא ונוהלי חיל האוויר, וכאשר הוא נושא 54 לוחמים ואנשי צוות, הרבה מעבר להוראות היצרן, שהגביל את מספר הלוחמים ל-33 בלבד. המסוק אמור היה להמריא כשעליו 58 לוחמים ואנשי צוות, אך הטייס העביר ברגע האחרון 2 מהצנחנים ו-2 מאנשי חיל האוויר למסוק אחר ושפך כמות ניכרת של דלק באתר ההמראה, כדי להקטין את המשקל העודף.
החקירה הצביעה על שורה ארוכה של תקלות טכניות שקדמו לטיסה, ובהן: אחד ממנועי המסוק פעל מתחת לנורמה המותרת ("קו הפסילה"), מד הגובה במסוק לא היה תקין והראה גובה שונה מהמצב האמיתי, לפני ההמראה אירעה תקלה לא-ברורה במיסבי הרוטור, המסוק המריא באיחור, ההנרה לא פעלה אף שהתרגיל בוצע בחושך, והבקרה האווירית במהלך התרגיל כשלה לחלוטין. בנוסף לכך, התדריך לטייסים היה לקוי: למרות הלילה החשוך, דחק מבצע התדריך בטייסים לטוס נמוך ככל האפשר.
על סמך מסקנות ועדת החקירה נקבע, כי יוגבל מספר הנוסעים ביסעור ל־33 לוחמים ועוד 4 אנשי צוות. ועדת החקירה מצאה שורה ארוכה של כשלים פיקודיים, חריגה מסמכות ומנהלים מפורשים של צה"ל וחיל האוויר, וטעויות בניהול התרגיל. למרות זאת קבעה הוועדה, כי האסון נגרם עקב "טעות אנוש" של הטייס. ב-15 ביולי 1977 הוחלט להעמיד לדין את מפקד הטייסת. בית הדין הצבאי הרשיע אותו בעבירות של טיסה אסורה והתרשלות, אך הסתפק בעונש של נזיפה בלבד. דו"ח ועדת החקירה נמסר למשפחות רק לאחר 25 שנה ופורסם לציבור (בגרסה מצונזרת) בשנת 2014.
הנצחה.
ועדת השמות הממשלתית החליטה לקרוא לגבעה, עליה התרחש האסון, "גבעת הנ"ד". לזכרם של 54 הנופלים הוקמה אנדרטת הנ"ד בראש הגבעה. האנדרטה הוקמה ביוזמת המשפחות השכולות, ועוצבה בידי הצייר אריה מוסקוביץ. בשנים האחרונות שוקם האתר ושופץ בסיוע משרד הביטחון, הקרן הקיימת לישראל והמועצה האזורית בקעת הירדן.
עיריות רמת גן ובת ים קראו גנים ציבוריים בשם "גן הנ"ד", ובחולון הוקם "גן יסעור" לזכרם. בית הספר היסודי ביישוב מעלה אפרים שבבקעת הירדן, השוכן בסמוך לאתר האסון ולאנדרטה, נקרא על שם הנ"ד. בעיר רחובות הוקם "בית החמישה", מרכז קהילתי לזכרם של חמשת בני העיר שנפלו באסון. בשנת 2016 הוקם גשר על כביש 411 מעל מפגש רכבת בין העיר רחובות לעיר יבנה. לגשר ניתן השם "גשר הרעות - לזכרם של הנ"ד". במקום יש אנדרטה לזכרם (במפגש כביש 411 ו-410).
קוויקטיים
PowerMacintosh
סמל קריית הוותיקן
סמל קריית הוותיקן הוא מגן אדום, שעליו שני מפתחות המונחים בצורת צלב אלכסוני (סאלטייר), ומעליהם כתר. הסמל משמש את האפיפיור, את הקוריה ואת קריית הוותיקן.
המפתחות מסמלים את פטרוס עליו אמר ישו שהוא "המפתח לגן עדן". צבעי המפתחות - האחד זהב והשני כסף מסמלים את הכוח שניתן לכנסייה הנוצרית לקרב ולהרחיק. הכתר האפיפיורי (הטיארה) מסמל את שלושת תפקידי האפיפיור:
הצלב המוזהב בראש הכתר מסמל את הצליבה של ישו.
סטיבן גרי ווזניאק
אגריפס ה-1
לקסיגרמה
בבלשנות, לקסיגרמה הוא מונח מקביל למונח לקסמה, אך בעוד לקסמה משמש בתיאור שפות טבעיות, המונח לקסיגרמה משמש בתיאור סוג מסוים של שפות מתוכננות. שני המונחים הללו קרובים למונח מילה.
לקסיגרמה היא בעצם סוג של לוגוגרמה. מדובר בסמל המייצג מושג לשוני כלשהו, שבשפה מדוברת היה מבוטא באמצעות מילה. בעוד לוגוגרמות עשויות להיות איקוניות, כלומר לשקף את המושג בצורה גרפית, לקסיגרמות הן תמיד שרירותיות, ולעולם אינן איקוניות. מבחינה זאת לקסיגרמות דומות מאוד למילים בשפה מדוברת, או בכתב אלפביתי - כשם שאין קשר חזותי או קולי בין מילה לבין המושג שהיא מייצגת (ברוב המקרים מדובר ברצף צלילים או שרטוטים שאינם דומים לעצם או למושג שהם מתייחסים אליו), כך אין קשר חזותי בין הלקסיגרמה למושג שהיא מייצגת. לקסיגרמות הן תמיד סמלים חזותיים - שרטוט או תמונה - ואין להן ביטוי קולי.
שפת לקסיגרמות פותחה באוניברסיטה של ג'ורג'יה (Georgia State University) בארצות הברית, כשפה מתוכננת (חיקוי של שפה טבעית). המטרה הייתה ליצור שפה שתוכל לשמש שימפנזים ננסיים (בונובו) - קוף אדם, שדומה מאוד לבן אדם, אך אינו מסוגל להפיק קולות האופייניים לשפה אנושית. השפה פותחה במסגרת ניסוי בלשני שבו ניסו ללמד שימפנזים ננסיים לדבר באמצעות מקלדת שעל כל מקש שלה הוטבעה לקסיגרמה. הקשה על מקש שעליו מוטבעת לקסיגרמה מקביל להגיית מילה בשפה מדוברת. סדר ההקשות כפוף לחוקים תחביריים הדומים לחוקי התחביר הקובעים את אופן צירוף המילים למשפטים בשפות המדוברות.
יוסלס אידי
Useless
יוסליס אי די
יוזלס אי די
יוזלס איי די
יוסלס איי די
מרגרט תאצ'ר
מרגרט הִילדה תאצ'ר (באנגלית: Margaret Hilda Thatcher; שם נעורים: רוברטס; 13 באוקטובר 1925 – 8 באפריל 2013) הייתה מדינאית בריטית, שכיהנה כראש ממשלת בריטניה ומנהיגת המפלגה השמרנית ממאי 1979 ועד נובמבר 1990. הייתה ידועה בכינויה "אשת הברזל". תמכה בליברליזם וכלכלת שוק חופשי וקידמה רפורמות רבות במהלך שלוש תקופות הכהונה שלה אשר שינו דרמטית את מבנה הכלכלה הבריטית מדומיננטיות איגודים מקצועיים לדומיננטיות המגזר הפרטי. רבים מייחסים את העלייה ברמת החיים הבריטית בשנות כהונתה ובשנים לאחר מכן לרפורמות אשר ערכה, ומנגד רבים מייחסים למדיניותה הכלכלית את העמקת הפערים החברתיים בבריטניה ואת התנפחות המגזר הבנקאי.
המדיניות הכלכלית ומדיניות החוץ הקשוחה שלה יצרו את כינויה "אשת הברזל" בידי מתנגדיה ותומכיה כאחד, ובשל כך היא נחשבת לאחת המדינאיות הבולטות ומעוררות המחלוקת במאה ה-20 בכלל ובהיסטוריה הפוליטית של בריטניה בפרט.
חייה.
מרגרט רוברטס נולדה בשנת 1925 בעיירה גראנתם באנגליה לאלפרד רוברטס, בעל חנות מכולת צנועה ומטיף בכנסייה המתודיסטית, אשר עם הזמן נבחר לתפקיד ראש העירייה. בזיכרונותיה התייחסה תאצ'ר לעיתים קרובות למוצאה המשפחתי הצנוע, והדגישה את תרומת חינוכה הנוצרי האדוק כילדה להצלחותיה הציבוריות לעתיד, וזאת מכיוון שבצעירותה נהגה להשתתף באופן קבוע בדרשות יום א' בכנסייה.
לאחר סיום לימודיה התיכוניים פנתה מרגרט ללימודי כימיה באוניברסיטת אוקספורד, שם הצטרפה לאגודת הסטודנטים של מפלגת השמרנים, ונבחרה לנשיאת האגודה בשנת 1946. בתקופתה באוניברסיטה הושפעה מעבודתו הפוליטית של פרידריך האייק, "הדרך לשעבוד" אשר גינתה את התערבותה הכלכלית של הממשלה במשק, העלולה להוביל למדינה סמכותנית. בתקופה זו, כפי שהעידה תאצ'ר בזיכרונותיה, זכתה להתנסות בעקרונות הסוציאליזם של תום מלחמת העולם השנייה בבריטניה, אשר נתמך בידי מפלגת הלייבור השליטה. לפי תאצ'ר, חוויותיה בתקופה זו הובילו להתנגדותה לעקרונות הסוציאליזם, אשר אפיינה את שלטונה בעתיד.
בשנת 1951 נישאה מרגרט לאיש העסקים הבריטי, דניס תאצ'ר, וקיבלה את שם משפחתה החדש ואת תמיכתו הכלכלית של בעלה, אשר אפשרה לה להפנות את כל מעייניה לזירה הפוליטית הבריטית.
עד להיבחרה לראשות הממשלה.
בשנת 1950, בגיל 24, פנתה לראשונה לקריירה פוליטית, כאשר התמודדה על מושב בפרלמנט מטעם מחוז דארטפורד שבקנט. חרף הפסדה בבחירות משכה התמודדותה את תשומת לבם של בכירים במפלגה השמרנית, אשר באותה תקופה ביקשו לחזק את הנוכחות הנשית במפלגה. בזכות דבקותה במטרה הצליחה להיכנס לבית הנבחרים הבריטי בשנת 1959 בהיותה בגיל 32, כחברה במפלגה השמרנית כנציגתו של הפרוור הלונדוני המבוסס פינצ'לי.
בכהונתה כחברה זוטרה בבית הנבחרים פעלה תאצ'ר בנחישות כנגד התפיסה הסוציאליסטית, אשר רבים בבית הנבחרים, לרבות מבין חברי מפלגתה, תמכו בה. בזכות חריצותה ואי-התפשרותה האידאולוגית זכתה תאצ'ר להכרה בקרב מפלגתה, אשר הובילה בסופו של דבר למינויה כשרת החינוך בממשלתו של אדוארד הית' אשר הוקמה בשנת 1970. חרף ביקורתה החריפה כנגד הית', אשר אותו תיארה כמי שדבק במדיניות הסוציאלית של מפלגת הלייבור בניגוד להבטחותיו במערכת הבחירות, עלה בידי תאצ'ר להוסיף ולחזק את מעמדה בקרב המפלגה השמרנית. בעקבות הביקורת הגדלה והולכת על מדיניותו של הית', הצליחה תאצ'ר לגייס תמיכה בקרב חברי המפלגה, ובשנת 1975 עלה בידה להביסו בבחירות הפנימיות, ולאחר שהביסה מספר מתמודדים נוספים זכתה בתפקיד ראש המפלגה השמרנית הבריטית.
כמנהיגת האופוזיציה, ביקרה רבות את מדיניותה הכלכלית של מפלגת הלייבור, שנכשלה בטיפול בשביתות הכלליות ובהתחזקותה של ברית המועצות. לאחר שנשאה נאום תקיף כנגד ברית המועצות, כינתה אותה העיתונות הסובייטית "אשת הברזל". הכינוי דבק בה, ותאצ'ר אימצה אותו בשמחה.