חיבורו אליה רבה שהוא הפירוש הארוך, נכתב אף הוא על סדר ה"לבוש". הספר לא נדפס בחיי המחבר אלא לאחר מותו בידי תלמידיו. כתב היד המקורי אבד בשריפה גדולה בפראג בשנת תקי"ד (1754) יחד עם ספרים נוספים של המחבר שאבדו, והפירוש השתמר רק בהעתק אשר לפי עדות המוציא לאור היה חסר ומטושטש. התלמידים שינו מכוונתו המקורית של המחבר, ובמקום להדפיסו בצמוד לספר ה"לבוש" הדפיסוהו בצמוד לשולחן ערוך. דבר זה גורם לעיתים לאי-הבנה, באשר דברי "אליה רבה" נסובים על דברי ה"לבוש" ולא על דברי ה"שולחן ערוך". מאוחר יותר נדפס "אליה רבה" כספר בפני עצמו.
שני הספרים נחשבים לספרי יסוד בפסיקה האשכנזית, והמשנה ברורה מביא אותו תדיר כמקור הפסיקה ההלכתית שלו.
כמו כן חיבר גם ספר חידושים על התלמוד, גם הוא בשם "אליה רבה", וזה נדפס על ידי נכדו.
הסנה
יעקב ספרא
עצם האישנגו
המחלוקת בנוגע להפצצת אושוויץ
מראית עין
מראית עין הוא דין הלכתי המסתעף מהכלל והייתם נקיים מה' ומישראל, האוסר לעשות פעולות מסוימות שבהן כשלעצמן אין כל חטא, אך הן עלולות להיראות כאילו יש בהן חטא, או ליצור את הרושם שפעולות אחרות, שיש בהן איסור, הן מותרות. בכלל זה, החיוב שלא להיחשד בעיני אנשים בעשיית מעשים בלתי ראויים.
בעברית חדשה המונח מבטא מה שנראה בהתרשמות ראשונה ממבט שטחי.
מקור האיסור.
דין מראית העין מופיע בתלמוד, ומקורו במשמעות הפסוק: "והייתם נקיים מהשם ומישראל" ובפסוקים נוספים. דין זה משפיע על תחומים שונים בהלכה, כגון: עשיית איסור באמצעות גוי; שימוש בכספים ציבוריים; בדיני עבודה זרה, נישואין, שחיטה, מאכלים אסורים, מצוות התלויות בארץ ועוד.
ב, נאסרה שתיית דם דגים (שאינה אסורה כשלעצמה, משום שבהלכה דגים אינם בגדר בשר) משום מראית עין, אך הותרה אם יש בדם קשקשים, המלמדים שמקורו בדג. בדומה לכך פסק הרמ"א, שבעת בישול בשר בקר בחלב שקדים, "יש להניח אצל החלב שקדים, משום מראית העין". הרמ"א פוסק כך על איסור מדאורייתא של בשר בחלב, אך מקל כאשר מדובר באיסור מדרבנן, של בישול בשר עוף בחלב.
רש"י נותן שני מניעים לאיסור על אדם לשתות דם דגים:
בשולחן ערוך (סימן רמג א) נאמר "לא ישכיר אדם מרחץ שלו לאינו יהודי מפני שנקרא על שמו, ואינו יהודי זה עושה בו מלאכה בשבת", והמשנה ברורה מסביר זאת: "אלא שאסור בכל זה מפני מראית עין".
כל דבר שאסרו חכמים משום מראית העין.
אף שהאיסור על מראית עין נובע מחשש מה יחשוב חברו שיראה זאת, האיסור תקף גם כאשר אין חשש כזה: "אמר רב יהודה אמר רב: כל מקום שאסרו חכמים מפני מראית העין - אפילו בחדרי חדרים אסור".
הדוגמה הקלאסית המובאת במסכת שבת היא אדם שנרטבו בגדיו בשבת, לפי דעה אחת המובאת במשנה, הוא יכול לשטוח את הבגדים על חבל לייבשם רק בסתר, במקום שאינו נראה לעיני העם, אבל לא בגלוי, ולפי הדעה השנייה במשנה אסור לו לשוטחם גם במקום מוסתר, מפני שכל דבר שאסור לעשות מפני מראית העין אסור אף בסתר. לפי פרשנות הגמרא במסכת ביצה, תנאי המשנה נחלקו בסברתו של רב, והיא שנויה במחלוקת, ולפי גרסה אחת נחלקו בכך אף בית שמאי ובית הלל.
הרי"ף פוסק כרב, אבל רבינו ניסים גאון פוסק שההלכה איננה כרב. ראייתו היא ממשניות רבות מהן מוכח כי תנאי המשנה לא סברו כרב.
הרשב"א מגן על הרי"ף, ומוכיח כי מאותן משניות מהן הוכיח רבינו ניסים גאון כדעתו, אין כל סתירה לדברי רב. על חלקן הוא מתרץ, שההיתר לעשות בסתר הוא במקום שהחשד מעיקרו קיים היה רק בפרהסיא, למשל אדם השוחט בהמה באופן שדמה ישפך לתוך גומה, כדרך הזובחים לשדים, שאסור לעשות זאת בפרהסיא שאז קיים חשש שיראה בעיני הצופים כאדם העובר על איסור חמור זה, אבל בחצרו מותר לעשות זאת, שכן בחצרו כאשר הוא שחוט לתוך בור ניכר הדבר שהסיבה היא מפני שהוא לא רוצה לטנף את חצרו, ולא משום שהוא זובח לשדים, ונמצא שהחילוק בין רשות הרבים לרשות היחיד במקרה זה אינו משום שבסתר מותר לעשות דברים החשודים, אלא מפני שדברים אלו עצמם אינם חשודים כאשר הם ברשות היחיד.
על שתי משניות אחרות, הנראות לכאורה כסתירה לדברי רב, מיישב הרשב"א שאינן אלא במקום שהחשד הוא בטעות; כאשר אדם עושה דבר מסוים שניתן לטעות ולחשוב שהוא אסור, ועל כך נאמר שאסור לעשות דברים אלו דווקא בפרהסיא, אבל לא בסתר. הסיבה לכך היא, מפני שיש שגם בפרהסיא החשש הוא מופרך ואינו נכון. ואילו האיסור לעשות אף בסתר דברים שנאסרו בגלוי משום חשד, הם דברים שהם אכן אסורים, והחשד מבוסס על הלכה קיימת, אלא שלמעשה הוא עושה דבר מותר, ובאופן כזה אסור לעשות אף בסתר.
חילול השם.
אדם חשוב או גדול במעשים, עובר על חילול השם גם בפעולות מותרות הנראות כאסורות או שגורמות לצופים בו להעלות השערות לא כשרות לגביו, כדברי ספר החינוך: הרמב"ם מביא הנחיות לתלמיד חכם שנראה שלפחות חלקן הן בהקשר זה:
טבח סברא ושתילא
טבח סברה ושתילא
טבח סברא ושתילה
איגואנודונטידים
איגואנודונטידים (שם מדעי: Iguanodontidae; משמעות השם: "שיני איגואנה") היא משפחה של דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף שחיו בעידן המזוזואיקון בתקופת הקרטיקון התחתון.
דינוזאורים אלו היו קרובי משפחתם של ההדרוזאוריים - "בעלי מקור הברווז", אך לסתותיהם נראו מעט שונות, קצרות יותר ומפותחות פחות לרעייה.
האיגואנודוניים היו אוכלי צמחים בעלי גוף מגודל שנעו לאיטם והיו מסוגלים להרים את פלג גופם העליון ואת רגליהם הקדמיות. חלקם נעו בקבוצות גדולות, כגון האיגואנודון.
אפאטוזאור אז'אקס
אורניטומימוסים
איגואנדון
גויל
דיפלודוקוסידים
אולטרזאורוס
בראכיוזאור
פטר בננסון
אנקילוזאוריה
אנקילוזאוריה (שם מדעי: Ankylosauria; ידועים גם בכינוי "הדינוזאורים המשוריינים") היא אינפרא-סדרה של דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף הידועים במבנה גופם המשוריין בכבדות.
מאפיינים.
אנקילוזאורים היו עטויים בלוחות שריון גרמיים עבים (אוסטאודרמים), לעיתים גם בקוצים ודוקרנים שבלטו מהם, שהגנו עליהם מפני התרופודים הגדולים. לחלקם היה זנב כבד המצויד בקצהו בעצם עבה דמוית אלה או דוקרנים, ששימש ככלי נשק כנגד הטורפים. הם הופיעו כבר בראשית היורה אבל לשיא תפוצתם הגיעו רק בקרטיקון עליון באסיה ובאמריקה הצפונית.
הסקדילוזאוריים היו מראשוני הדינוזאורים המשוריינים, וחלקם יכלו ללכת גם על שתי רגליים. אחריהם הגיעו הנודוזאוריים שהתאפיינו בשריון מורכב יותר, כולל דוקרני עצם מכוסי קרטין, והיו כבדים יותר ולכן הלכו על כל 4 גפיהם. לנודוזאוריים לא הייתה אלת עצם בזנבם. אחרונים באו האנקילוזאוריים שבנוסף לשריון הגרמי היו חמושים גם בבליטת עצם כבדה, דמוית פטיש או אלה, בקצה זנבם. אלה זו שימשה כנשק הגנתי ויכלה לשבור את רגליהם של הטורפים הגדולים שאיימו על האנקילוזאוריים.
הדרוזאוריים
הדרוזאוריים (שם מדעי: "Hadrosauridae") היא משפחה של דינוזאורים מתת-סדרת צרפודה והאינפרא-סדרה אורניתופודה.
פירוש השם "הדרוזאוריים" הוא "לטאות עבות" או "לטאות מסיביות" (bulky reptiles) בדומה למילה האדרון (סוג של חלקיקים אלמנטריים בפיזיקה) וללא קשר למילה "הידרו" שפירושה "מים". הכינוי הנפוץ להדרוזאוריים הוא "הדינוזאורים הברווזניים" או "הדינוזאורים בעלי מקור ברווז" (באנגלית: Duck-billed Dinosaurs) על שם המקור השטוח שהיה בחזית הפה שלהם.
הדרוזאורים היו בעלי מקור דמוי מקור ברווז. רובם היו גדולים (בדרך כלל באורך של 9 מטר ומעלה) וחלקם הגיעו אף לאורך של 15 מטר. משקלם היה מספר טונות. הם היו יצורים חברתיים מאוד וחלקם חיו בעדרים גדולים ביותר. הם היו אוכלי צמחים יעילים, מצוידים בשיניים מיוחדות לטחינת מזונם ולחיים שריריות מאוד. ההדרוזאוריים ידועים בעיקר בזכות הכרבולות המוזרות שהיו על ראשם. הפלאונטולוגים סבורים שמטרת הכרבולות הייתה תקשורת חברתית בעדר על ידי נפנוף הכרבולות בתצוגה ויזואלית או בהשמעת קולות.
ההדרוזאוריים היו מן הדינוזאורים הנפוצים והמצליחים ביותר של זמנם. הם ידועים ממאובנים רבים, שחלק נכבד מהם השתמר במצב טוב מאוד וכללו מלבד עצמות גם טביעות עור, ביצים מאובנות, עוברים, תינוקות, צעירים ובוגרים.
טטנורים
טטנורים (שם מדעי: Tetanurae) היא אינפרא-סדרת דינוזאורים המשתייכים לתת-סדרת תרופודה. פירוש השם הוא "זנב קשיח" ורוב הדינוזאורים בקבוצה זו השתמשו בזנב כדי לאזן את פלג גופם הקדמי בעת הריצה.
פטר פכטר
פטר פכטר (בגרמנית: Peter Fechter; 14 בינואר 1944 – 17 באוגוסט 1962) היה בנאי ממזרח ברלין, שבגיל 18 היה לאחד הקורבנות הראשונים של שומרי הגבול בחומת ברלין.
רקע.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נשלטה גרמניה בידי ועדת פיקוח משותפת שהורכבה מארבע בעלות הברית – צרפת, הממלכה המאוחדת, ברית המועצות וארצות הברית, וזאת על פי העקרונות של ועידת פוטסדאם. על החלטות ממשלתיות היה לעבור פה אחד, ללא התנגדות מאחת המדינות. גרמניה חולקה לאזורי כיבוש שבהם הייתה לכל מעצמה סמכות בלעדית על האזור שבפיקוחה. ברלין, עיר הבירה של גרמניה, חולקה באופן מיוחד לארבעה חלקים, אחד לכל אחת מבעלות הברית, בשל חשיבותה.
ככל שהתעצמה המלחמה הקרה, כך התמוססו החלטות ועידת פוטסדאם על ניהול גרמניה, וועדת הפיקוח הפכה לבלתי יעילה. גרמניה חולקה דה פקטו לחלק הסובייטי שנקרא מזרח גרמניה ולחלק שנשלט על ידי מעצמות המערב ונקרא מערב גרמניה. ברלין, ששכנה כולה בתוך החלק המזרחי, הייתה מחולקת למזרח ברלין ולמערב ברלין.