מחלוקות בנוגע למשבר מטוס הריגול U-2 ב-1960, להפרטה ב-1963 ומלחמת הודו-פקיסטן ב-1965, גרמו לעלייתה של אופוזיציית שמאל חזקה בהנהגתם של זולפיקר עלי בהוטו ממפלגת העם הפקיסטנית ושל המנהיג הבנגלי שייח' מוג'יבור רחמן, שבתמיכת ההמונים החלישה את מעמד הנשיאות. כשהוא סובל משיתוק ומבריאות רופפת, העביר ח'אן את הנשיאות לידיו של מפקד הצבא, הגנרל יחיא ח'אן שהטיל על המדינה משטר צבאי והכריז על עריכת בחירות כלליות ב-1970. בבחירות שהתקיימו זכתה מפלגת העם הפקיסטנית ברוב המושבים במערב פקיסטן (שטחי פקיסטן של היום) וליגת אוואמי של בנגלדש זכתה ברוב המושבים במזרח פקיסטן (שטחי בנגלדש של היום).
לאחר שלא עלה בידו להשיג פשרה בין מפלגת העם הפקיסטנית לבין ליגת אוואמי, הזמין הנשיא יחיא ח'אן את נורול אמין מהליגה המוסלמית של פקיסטן לכהן כראש הממשלה וכן מינה אותו כסגן הנשיא הראשון. החרפת האלימות כנגד הפקיסטנים במזרח פקיסטן אילצה את הנשיא יחיא ח'אן להשתמש בכוח כדי לשמור שם על הסדר ובהמשך גרמה ההסלמה לפרוץ מלחמת העצמאות של בנגלדש. מתקפות מקדימות כנגד הודו הובילו לפרוץ מלחמה נוספת בין שתי המדינות ב-1971, שבמסגרתה שוחררה מזרח פקיסטן ונוסדה בנגלדש.
מתוך לקיחת אחריות אישית על הבידוד הפוליטי ועל השפל בפקיסטן לאחר נפילת מזרח המדינה, התפטר ח'אן מתפקידו והעביר את השלטון לידיו של זולפיקר עלי בהוטו. הנשיא בהוטו כונן ב-1973 את החוקה הנוכחית של פקיסטן, הפך את המשטר במדינה לדמוקרטיה ייצוגית וצמצם את סמכויות הנשיא כך שהתפקיד היה לטקסי.
בעקבות הבחירות הכלליות שנערכו ב-1977 השתררה בפקיסטן אווירה של אי-שקט אזרחי שיזמה המפלגה הימנית, הברית הלאומית הפקיסטנית. האירועים הובילו להתערבות הצבאית של ראש מטה הצבא, הגנרל מוחמד זיא אל-חאק ושל ראש המטות המשולבים, האדמירל מוחמד שריף. כשהוא משהה את החוקה, לקח זיא-אל-חאק את תפקיד הנשיא ב-1978. תקופת נשיאותו עמדה בסימן של התחזקות הרעיונות הימניים הקיצוניים בפקיסטן. לאחר שנכנע ללחצים הפנימיים להשיב את החוקה על כנה, קיים זיא-אל-חאק ב-1984 משאל עם והכריז על עריכת בחירות כלליות ב-1985. הוא מינה את מוחמד ג'ונג'ו לתפקיד ראש הממשלה וקיבל יותר סמכויות במסגרת תיקון לחוקה. לאחר שפיטר את ג'ונג'ו, הכריז זיא-אל-חאק על עריכת בחירות כלליות, אך ב-1988 הוא נהרג בתאונת מטוס.
בבחירות הכלליות שנערכו ב-1988 ניצחה מפלגת העם הפקיסטנית ויושב ראש הסנאט, ע'ולאם איסחאק ח'אן, נבחר כנשיא. המחלוקת בינו לבין ראש הממשלה בנזיר בהוטו התגלעה על רקע שתי סוגיות שנגעו למינויים. הנשיא גילה מעורבות חוזרת ונשנית בענייני הממשלה והטיח האשמות בבהוטו. ב-1990 הוא פיטר אותה מתפקידה. לאחר הבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה מיסד ראש הממשלה נוואז שריף אידאולוגיית ממשל שמרנית והנשיא ח'אן ניסה ללא הצלחה להדיחו מתפקידו. לאחר ניסיונות התערבות של בית המשפט העליון ושל יושב ראש המטות המשולבים, הגנרל שמים עלאם, הגישו ב-1993 הנשיא ח'אן וראש הממשלה שריף את התפטרותם.
בעקבות הבחירות שנערכו באותה שנה, הקימה בנזיר בהוטו ממשלה חזקה לאחר שהובילה את בחירתו של פארוק לע'ארי לתפקיד הנשיא. עם זאת, האשמות בשחיתות ומותו המסתורי של אחיה של בהוטו, מורתזה, ב-1996, הובילו לפיטוריה של בהוטו על ידי הנשיא לע'ארי. ב-1997 לא עלה בידו של לע'ארי להתמודד עם התמיכה הציבורית הרחבה בראש הממשלה נוואז שריף. לע'ארי תמך ללא הצלחה בנשיא בית המשפט העליון, סאג'ד עלי שאה ושניהם התפטרו מתפקידיהם ובכך הושם הקץ לעימות בין מערכת המשפט, הממשלה והפרלמנט. לאחר בחירתו של מוחמד רפיק תאראר לנשיא, העביר הפרלמנט בהצלחה תיקון לחוקה שהגביל משמעותית את סמכויות הנשיא. לאחר שביצע הפיכה ב-1999, פיטר הגנרל פרבז מושארף את ראש הממשלה שריף ואת הנשיא תאראר ב-2001 ולקח על עצמו את סמכויות הנשיא. בינואר 2004 נבחר מושארף כנשיא על ידי הגוף הבוחר.
הנשיא מושארף המשיך לגלות מעורבות בניגוד לחוקה וכתוצאה בכך נוצר מבוי סתום ביחסים עם מערכת המשפט וב-2007 הוא הכריז על מצב חירום, לאחר שפיטר את השופטים הבכירים של בית המשפט העליון. אף על פי שמושארף נבחר מחדש ב-2007, היה שלטונו שנוי במחלוקת. מחאה חוקתית עממית גרמה בסופו של דבר להתפטרותו. בספטמבר 2008 נערכו בחירות חדשות לנשיאות.
בבחירות אלו נבחר אסיף עלי זרדארי שהוביל תיקון חוקתי להשבת חוקת 1973. ב-2010 הצביע הפרלמנט ברוב סוחף על התיקון ה-18 לחוקה. התיקון צמצם משמעותית את סמכויות הנשיא והפך את מערכת המשטר של פקיסטן מנשיאותית-למחצה לרפובליקה פרלמנטרית, עם תקוות גדולות ליציבות ממשלתית בעתיד. בספטמבר 2013 נבחר ממנון חוסיין כנשיאה ה-13 של פקיסטן.
גלאס (סרט, 2019)
קפיצה למים באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)
תחרויות הקפיצה למים באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) התקיימו בפארק הספורט של רוקה בין התאריכים ה-13 באוקטובר עד ה-17 באוקטובר 2018. התחרויות הורכבו מארבע תחרויות מגדריות, קפיצה ממקפצה גמישה מ-3 מטר וקפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר. בנוסף, התקיימה תחרות מעורבת בה השתתפו צמדים מנבחרות לאומים מעורבות.
העפלה.
ההעפלה לתחרויות היא אישית והמכסה ניתנת לוועד האולימפי המקומי ולא לספורטאי. הספורטאים המשתתפים בתחרויות נדרשים לציית להוראות האמנה האולימפית במלואם, כולל חוק 41 המחייב את הספורטאים להיות בעלי אזרחות של המדינה אותה הם מייצגים. בנוסף, כל חברי הנבחרת נדרשים להיות בני 15 עד 17, בזמן המשחקים (תאריך הלידה בין ה-1 בינואר 2000 ל-31 בדצמבר 2002). כל ועד אולימפי מקומי מורשה לשלוח עד 2 ספורטאים, ספורטאי לכל מגדר, מלבד המדינה המארחת, , הזכאית לשלוח 4 ספורטאים, 2 ספורטאים לכל מגדר.
הוועד האולימפי הבינלאומי ופדרציית השחייה הבינלאומית סיכמו כי בכל תחרות ישתתפו 12 ספורטאים מכל מגדר ובתחרות המעורבת ישתתפו כל 48 הספורטאים. מכסה בודדת, לכל תחרות, ניתנה למדינה המארחת, . 9 מכסות נוספות יחולקו באליפות העולם בקפיצה למים לנוער לשנת 2018 אשר התקיימה בקייב עבור כל תחרות. שתי מכסות נוספות בכל תחרות יחולקו כהקצאה עולמית. במידה, ומדינה תבחר שלא לעשות שיבות במכסה שלה, המכסה תועבר למדינה המדורגת הבאה בהתאם לתוצאות של אליפות העולם בקפיצה למים לנוער לשנת 2018.
קדם-אירוויזיון 1995
אפרים שרגא
אפרים (פרד) שרגא (ברומנית: Fred Șaraga; 16 באוקטובר 1891 – 20 באוקטובר 1961) היה פעיל ציבור יהודי, שעיקר תרומתו היא עזרה ליהודי רומניה שהוגלו לטרנסניסטריה בתקופת השואה והשבתם לרומניה. רבים מהמגורשים, ובייחוד הילדים, ראו בו מלאך מושיע ועל כן כונה "אבי יתומי טרנסניסטריה" .
חייו.
שרגא נולד ביאשי בבית יהודי דתי מתון, בנם הבכור של מנדל-נפתולי ועמליה מלכה. לאחר לימודים בגימנסיה נשלח על ידי הוריו לווינה ללמוד נושאי מסחר ונהול חשבונות באקדמיה מסחרית שם. שב לרומניה לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה. ב-1914 נשא לאישה את הנרייטה (ריטה) סופרין, בת למשפחה יהודית מבוקרשט והזוג הטרי התיישב ביאשי. שרגא גויס לצבא רומניה ושירת במהלך מלחמת העולם הראשונה בתפקיד מנהלי. לאחר המלחמה, ב-1929, יזם יחד עם אחיו יוסף שרגא הקמת מפעל טקסטיל קטן.
בשנות השלושים הקים, עם אחרים, בנק למתן הלוואות לסוחרים ובעלי מלאכה זעירים יהודים שלא יכלו לקבל הלוואות מבנקים רגילים ושימש נשיא אגודת הקואופרטיבים להלוואה וחסכון (.A.J.R.F) שבחסות הג'וינט. כבר בשנות ה-30, כאשר פעלה הכנופיה האנטישמית האלימה "משמר הברזל" הוטלו על שרגא משימות סיוע דחוף לקורבנות היהודיים. כך לאחר השתוללות רצחנית ביאסי חש להעניק סיוע ראשוני למותקפים. ביוני 1941 התרחש הפוגרום הגדול ביאשי. בנוסף לנרצחים מאות יהודים הוסעו הלוך וחזור בקרונות רכבת חתומים. המטרה היחידה הייתה להמיתם בדרך ואמנם רבים מתו ברעב וצמא, חנק ותשישות. כאשר "רכבת המוות" עצרה בקאלאראש והזוועה נודעה לארגונים היהודיים, הוחש שרגא עם סיוע הצלה לשורדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה מונה על ידי מרכז היהודים (רומניה) לעמוד בראש משלחות יהודיות שיצאו לטרנסניסטריה, תחילה כדי לברר לאשורו את המצב שם ובהמשך כדי לארגן, לעזור ולהשיב לרומניה את היהודים שהוגלו לשם ובמיוחד את היתומים.
יהודי רומניה עשו מאמצים ליצור קשר עם היהודים שהוגלו לטרנסניסטריה, ביקשו שוב ושוב לאפשר להם לשלוח משלחת לטרנסניסטריה שתעמוד על מצבם של היהודים שם. למרות התנגדותו של המושל גאורגה אלכסיאנו, בדצמבר 1942 אישר ראש הממשלה יון אנטונסקו יציאת משלחת כזו. המשלחת הראשונה יצאה לדרך ב-31 בדצמבר 1942. היא הייתה מורכבת מאפרים שרגא, יוסף אברכהן, יעקב שכטר ויחיאל מרקוביץ' והם לוו על ידי היועץ של ראש הממשלה, יוליו מומויאנו. לקראת היציאה נפגשו חברי המשלחת עם הרב הראשי ד"ר אלכסנדר שפרן. הוא קיבל את פניהם בהתרגשות רבה והקריא ותרגם מכתב ששיגר בזמנו הרמב"ם למשלחת יהודי ספרד, אשר יצאה לתימן לעודד את יהודיה ולתמוך בהם בזמן שסבלו מרדיפות.
המשלחת סיירה במספר מחנות ובבתי יתומים, ארגנה כנסים של נציגי המגורשים, והצליחה לחזור בשלום (הדבר לא הובטח מראש) ב-14 בינואר 1943. עם חזרת המשלחת לבוקרשט מסר שרגא דווח למועצה היהודית בדבר המצב בטרנסניסטריה, ולאחר מספר ימים אורגן כינוס בבית הכנסת הגדול היכל קורל של בוקרשט שם נקרא הדו"ח של המשלחת ונעשתה פניה נרגשת אל המתכנסים להושיט עזרה לגולי טרנסניסטריה. לבקשת הרב הראשי שפרן שרגא חזר אחריו על ברכת הגומל ובמקום התארגנו לאיסוף תרומות לצורך משלוחים דחופים של כסף, מזון, תרופות ובגדים.