עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפך ליבנה לאיש הסברה מרכזי בשירות "ההגנה" ומפא"י, ולצד אלעזר גלילי וגרשון ריבלין היה פעיל בהקמת עיתון צבאי מקצועי – "מערכות". העיתון, שהוקם ביוזמת דוד בן-גוריון, החל לצאת לאור בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. הוא היווה בימה מקצועית לחומר איכותי מתורגם לצד מאמרים מקוריים בנושאים צבאיים. בה בעת שימשה מערכת העיתון כמחלקת ההסברה הבלתי חוקית של ארגון "ההגנה". עיתון זה הוציא 50 חוברות במהלך שנות פעילותו עד קום מדינת ישראל, והיה התשתית שעליה קמה ההוצאה לאור "מערכות" של משרד הביטחון, הפעילה עד היום.
בשנת 1940 הוציא ליבנה עיתון נוסף ושמו "אשנב", בשיתוף ברל כצנלסון. העיתון, בעריכת ליבנה, הפך לשופרם של חוג "האקטיביסטים" במפא"י, ופעל שבע שנים, עד שהגדיש את הסאה בכך שפרסם מודעת אבל שבה כרך את שמם של עולי הגרדום – אנשי האצ"ל: דב גרונר, דב רוזנבוים, מרדכי אלקחי ואליעזר קשאני, שנתלו ב-16 באפריל 1947 – עם שמם של חללי ההגנה: אהרון דוב, פנחס וייס, מנחם סאמט ומשה לרר, שנהרגו בפעילות במסגרת תנועת ההעפלה. אמנם לצד המודעה התפרסם מאמר שניסה לרכך את רישומה, ובו נאמר באשר לעולי הגרדום: , אבל היא כללה את המשפט: . אמירה זו גזרה גזירה שווה בין עולי הגרדום ובין חללי "ההגנה", מעשה שנחשב לבלתי נסבל בקרב הנהגת "ההגנה", שעיינה את האצ"ל – מודעת האבל הופיעה לאחר פירוקה של תנועת המרי העברי ומספר חודשים לאחר פיצוץ מלון המלך דוד וגררה ביקורת חריפה, וזו גרמה לסגירתו של "אשנב".
הצלחה רבה יותר נחל הביטאון "בטרם", שנקרא תחילה "מלחמתנו" כשהוקם ב-1942. ליבנה היה עורך העיתון עד 1960, והעיתון שיקף את דעותיו בכל גלגוליו האידאולוגיים בשנים אלה. ליבנה היה ידוע כנואם טוב, ונשא דברים ברדיו, שהיה אז אמצעי התקשורת בעל ההשפעה הרבה ביותר. ליבנה היה פעיל גם בקול ירושלים שהופעל על ידי שלטונות המנדט, ובו נשא הרצאות בענייני היום, ובמערכת "קול ישראל", תחנת הרדיו הבלתי חוקית של ההגנה, שהחלה לפעול ב-1940. ליבנה וברל כצנלסון נמנו עם האחראים על תוכני השידור.
ימים אחדים לפני ההצבעה הגורלית במועצת העם על הקמת מדינת ישראל, ב-12 במאי 1948, נשלח ליבנה על ידי דוד בן-גוריון אל מנחם בגין, כדי למסור לו כי הצהרותיו בעד הכרזת מדינה עברית אמנם מחזקות אותו (את בן-גוריון), אך יהיה על בגין ועל אנשיו להיות כפופים לממשלה בראשות בן-גוריון. בגין נענה לליבנה ונתן הצהרה כפי שהתבקש לעשות.
חבר הכנסת מטעם מפא"י.
לאחר קום המדינה המשיך ליבנה בפעילותו הציבורית. הוא נבחר מטעם מפא"י לכנסת הראשונה ולאחריה לכנסת השנייה. בה בעת היה שותף לצד אחרים, ובראשם המתכנן אליעזר ברוצקוס, בהקמת "החוג לרפורמה התיישבותית", שקרא לפזר את האוכלוסייה בתכנון ההתיישבות ולתת עדיפות לפריפריה על פני המרכז. בשתי הכנסות שבהן פעל בשנותיה הראשונות של המדינה היה חבר בוועדת החוץ והביטחון. כחבר הכנסת נמנה עם חוגי הימין והאקטיביסטים במפא"י, ונקט קו פרו-אמריקני חריף במאבק שהתנהל בין מפא"י ומפ"ם סביב אופייה של מערכת היחסים עם ארצות הברית ועם ברית המועצות על רקע המלחמה הקרה. ליבנה נתן ביטוי לדעותיו אלה גם מעל דוכן הנואמים בכנסת. על דבריו של חבר הכנסת יעקב חזן, שאמר כי ברית המועצות היא מולדתו השנייה, הגיב ליבנה באומרו כי אין להפקיד תפקידי פיקוד צבאיים בידי אנשים שלהם יותר ממולדת אחת.
כחבר הכנסת נקט ליבנה קו מדיני עצמאי שהעלה לעיתים את חמתם של בכירי מפלגתו, וב-1952 נזף בו שגריר ישראל באומות המאוחדות, אבא אבן, על כי נפגש עם שגריר פקיסטן בעת ביקור באומות המאוחדות.
בשנת 1953 החל ליבנה לבנות בית על מגרש של מעל חצי דונם בשכונת קריית היובל. הבית שכלל שתי קומות ומרתף על שטח של 240 מ"ר נחשב במושגי הימים ההם לוילה מנקרת עיניים הנוגדת את הנורמה המקובלת של "הצנע לכת" ומזכירות המוסד לביקורת של מפא"י החליטה לאסור על ליבנה להיכנס לגור בבית. ליבנה לא שעה להוראת המוסד לביקורת ויצא בביקורת ציבורית נגד ההחלטה שהתפרסמה בהבלטה באפריל 1954. במעריב נטען שההחלטה נגד הבית של ליבנה מקורו בסכסוך האידאולוגי בין ליבנה לצמרת מפא"י.
מזכירות מפא"י מנעה מליבנה להופיע בפני חברי המפלגה ולקראת הבחירות לכנסת השלישית לא נכלל ליבנה במקום ריאלי ברשימת מפא"י לכנסת. זמן מה המשיך, זועף וממורמר, בפעילותו במזכירות מפא"י. ב-13 בנובמבר 1957 הודיע למרכז מפא"י כי הוא פורש מן המפלגה "בשל אישור החששות לגבי אופי המשטר השליט ותוצאותיו".
המשטר החדש, הוועד לפירוז מנשק גרעיני והתנועה למען ארץ ישראל השלמה.
ב-1958 חבר ליבנה לשמואל תמיר, שהקים את תנועת "המשטר החדש", ששמה לה למטרה להילחם בשיטת הממשל בה הייתה מפא"י המפלגה הדומיננטית (במסגרת זו פעל גם ישעיהו ליבוביץ), אבל ב-1960 פרש מן התנועה. ב-17 בדצמבר 1960 נחשפה תוכנית הגרעין הישראלית, כשהעיתון הבריטי דיילי אקספרס פרסם ידיעה על כך שמדינת ישראל מפתחת פצצת אטום. אף על פי שהעניין פורסם כבר בעיתונים אחרים, הפעם דובר שגרירות ישראל בלונדון הכחיש את הידיעה. הפרסום וההכחשה הישראלית פרסמו בישראל ובעולם, והדבר הביא לתגובת שרשרת. עיתונים אחרים בעולם החלו גם לפרסם תחקירים בנושא. ב-19 בדצמבר חשף העיתון וושינגטון פוסט, שהוועדה המשותפת של שתי בתי הקונגרס ערכה דיון בנושא הידיעות על הפעילות הגרעינית של מדינת ישראל, ב-8 בדצמבר, ושהכור שישראל בנתה יאפשר לה לפתח פצצת אטום בתוך 5 שנים. גם ידיעה על כך שארצות הברית גילתה שישראל בונה כור ליד דימונה נחשפה וההכחשה הראשונית שזהו "מפעל טקסטיל". הפרסום הנרחב אילץ את ראש הממשלה דוד בן-גוריון לתת התייחסות פומבית ראשונה לעניין זה, שבה אמר שהכור "מיועד לצורכי שלום בלבד". השבועון העולם הזה, הקדיש גיליון שלם לנושא, שפרסם ב-28 בדצמבר 1960, תחת הכותרת "פצצה אטומית לישראל".
ליבוביץ וליבנה, פעלו לכדי למנוע את קידום התוכנית לבניית פצצה גרעינית ישראלית. החוג כונה "הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון" והוא החל לפעול בפברואר 1962. הוועד טען כי ביטחונה של ישראל אינו נשען על השגת פצצת אטום, אלא על מניעת התגרענות האזור כולו. כמו כן נטען כי השגת פצצת אטום תגרור מאמצים מוגברים של הערבים להשיגה אף הם, ולמאזן אימה העלול להמיט אסון על המפעל הציוני. הוועד פעל מאחורי הקלעים תוך שמירה על הסודיות המקובלת, והוביל לדיון שקט בסוגיה בקרב כמה ממנהיגי המפלגות הגדולות, ובהם לוי אשכול, שהחליף את בן-גוריון ב-1963, ובקרב מנהיגי מפלגות אחרות, כגון איש המפד"ל חיים משה שפירא, פנחס רוזן מהמפלגה הליברלית, יעקב חזן ומרדכי בנטוב ממפ"ם ואנשי אחדות העבודה ישראל גלילי ויגאל אלון. אלון, במיוחד, היה קשוב לדברי הוועד ונחשב לאיש שלומו בממשלה.
ב-1963, עם עליית אשכול לראשות הממשלה ובלחץ של הנשיא האמריקני קנדי חל שינוי במדיניות, והפיתוח הגרעיני עבר לפעילות בפרופיל נמוך יותר. הדבר הסתייע גם בשל מצב מפלגתי שאליו נקלעו תומכי האופציה הגרעינית, ובהם בן-גוריון ופרס. הם נדחקו לאופוזיציה פנימית בתוך מפלגתם, ולאחר מכן למפלגת האופוזיציה רפ"י, והדבר הביא להורדת הפרופיל של הפעילות הגרעינית של ישראל.
ב-1967, לפני מלחמת ששת הימים, צורפו משה דיין ומנחם בגין לממשלה, לוי אשכול נחלש, ומצבה האסטרטגי של המדינה השתנה – כל אלה הובילו שוב לשינוי מדיניות הממשלה בנושא הגרעין. בתקופה זו חדל הוועד מפעילותו. חוקר הגרעין הישראלי אבנר כהן כותב כי תקופת פעילותו של הוועד הייתה הדבר הקרוב ביותר לדיון דמוקרטי פומבי במדיניות הגרעין של ישראל מאז ומעולם.
ליבנה נמנה עם החותמים על מכתב הייסוד של התנועה למען ארץ ישראל השלמה, והקדיש את שאר שנותיו למאבק למען דעותיו אלה. בספרו האחרון "ישראל ומשבר הציוויליזציה המערבית" (1971) הביע דעות בזכות ארץ ישראל השלמה ובזכות התרבות היהודית המקורית, הרחוקה מערכי המערב המנוונים. ספר נוסף ברוח זו – "בדרך לאלון מורה – הציונות בדרך אמונים" – יצא בהוצאת גוש אמונים לאחר מותו.
ליבנה היה סופר פורה. בין השאר כתב את "ניל"י – תולדותיה של העזה מדינית" (1961) ו"אהרן אהרנסון – האיש וזמנו" (1969). ליבנה נמנה עם כותבי הערכים של האנציקלופדיה העברית. ברשימת הכותבים מופיע ליבנה כמומחה ל"ירושלים / ציונות; סוציאליזם; היסטוריה של רוסיה", אך הוא חיבר ערכים רבים גם בנושאים אחרים, ובהם: כבוד ואנרכיזם.
ליבנה הלך לעולמו בשנת 1975, ונקבר בהר הזיתים.
ארכיונו מצוי ביד טבנקין. על שמו רחוב בשכונת נווה יעקב בירושלים.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
מכבד
ג'ו סאטריאני
הצעת קלינטון
נועה פארן
נועה פארן (נולדה ב-9 באוקטובר 1982) היא אשת פרסום וקריאייטיב, לשעבר זמרת ראפ ישראלית.
קורות חייה.
נועה פארן גדלה ביישוב מכבים-רעות. בגיל 15 הקימה ביחד עם חבריה ליישוב את הרכב הגנגסטא-פאנק "פרברים רפיוג'יז", שבו הייתה חברה עד לפירוקו ב-2007. במקביל, השתתפה בהרכב 'פי.אר טרופרז'. בשנת 2003 הופיעה כשחקנית אורחת ב"הפיג'מות" בערוץ הילדים. במרץ 2004 יצא שירה "להיצמד למעלה", מתוך האלבום 'מתוך הזוהמה' של ה-'פי.אר טרופרז'. האלבום יצא בלייבל היי פייבר.