עם שובו לאנגליה ב-1856 הציג האנט עבודות שביססו סגנון חדש של ציור דתי, ריאליסטי וסימבולי. הוא שהה שוב בארץ הקודש בין השנים 1869–1872, וב- 1875–1878. ב-1876 בנה בית בירושלים ברחוב הנביאים 64, שקומתו הראשונה שימשה למגורי משפחתו וקומתו השנייה כסטודיו. בסוף ימיו תמך ברעיון הציוני ובבנימין זאב הרצל כחלק מאמונתו הדתית.
האנט נפטר בלונדון ב-1910 ונקבר בקתדרלת סנט פול.
מציוריו.
הציור הראשון אותו תכנן לצייר בארץ ישראל היה "ישו מתווכח עם החכמים בבית המקדש", לפי הסיפור בברית החדשה לוקס ב' 41–52. על מנת לשוות לציורו אותנטיות חיפש האנט נערים יהודים על מנת שידגמנו לפניו את הדמויות בציור. פרשה זו, של צייר נוצרי התופש נערים יהודים על מנת לציירם בציור נוצרי, עוררה סערה ציבורית עזה ברחוב היהודי באותה עת.
לצורך עבודתו על הציור "מציאת ישוע בבית המקדש", השיג תמורת תשלום דיוקני יהודים בירושלים לכל הדמויות הראשיות, מלבד שתיים: של ישו עצמו ושל אמו. היהודים סברו שהתמונה מיועדת להיתלות בכנסייה, על-מנת שיסגדו לה, וסירבו לשתף פעולה עם חטא כזה.
דוגמה נוספת לדבקותו של האנט בציור ריאליסטי היא סיפור הציור "השעיר המשתלח לעזאזל": על מנת לצייר את השעיר לעזאזל, לקח האנט עמו עז אל מדבר יהודה (נתלוו אליו דרגומאן ומורה-דרך ערבי, וכדי לשוות לה מראה נטול חיים, כמתבקש מן האירוע, "ייבש" אותה האנט בשמש ורק אז החל לציירה. העז מתה אך הדבר לא עצר בעדו: הוא שב לירושלים, קנה עז נוספת, הדומה לקודמתה, ושב על מעשהו. גם עז זו מתה, ולמעשה שלוש עזים מצאו את מותן בעקבות הציור המדובר. רק העז הרביעית שרדה, ושבה לירושלים.
ציורו "שבת האור" הוא העדות הקדומה ביותר לטקס שבת האור בכנסיית הקבר בעידן שלאחר תחימת הסכם הסטטוס קוו בכנסייה.
ב-1850 ציר את הציור הסימבולי "אור העולם", ב-1912, כאשר הוא קרוב לעיוורון, צייר גרסה נוספת של הציור, אחד הציורים הסימבוליים המוכרים בתרבות הבריטית.
ספסל הולמן האנט.
הולמן האנט נהג לשבת ולצייר על גבעה ליד מנזר מר אליאס. לאחר מותו הקימה אשתו אדית, ספסל אבן שהוצב מול המנזר, בצד המערבי של כביש ירושלים - בית לחם. על הספסל יש כתובות באנגלית, יוונית, עברית וערבית.
על הספסל כתובים בעברית וביוונית הפסוקים: "ואהבת את ה' אלוהיך בכל לבבך ובכל נפשך ובכל מאדך" (דברים, ו, ה) וכן: "ואהבת לרעך כמוך" (ויקרא, יט, יח). בצד אחד יש כתובת בעברית של דברי התפילה של דוד המלך: "האל מעוזי חיל ויתר תמים דרכו" (שמואל ב, כב, לג).
על משענת הספסל חקוקות המילים: "מושב זה הושם פה לזיכרון ויליאם הולמן האנט, צייר בירושלים, 1854–1902, בידי אשתו אדית וברשות הפטריארכיה היוונית - אורתודוקסית".
הספסל כיום מוזנח ובקושי אפשר לקרא את האותיות. שנים רבות הוא היה מול המנזר, בצד המערבי של כביש ירושלים - בית לחם. עם הרחבת הכביש ב-1997, הוא הועבר לצד השני בחזית המנזר והוצב בתוך גן קטן.
במאי 2019 הספסל ניזוק קשות בידי אלמונים.
Hail mary
אלכסנדר גבריאל דקמפס
ז'אן לאון ג'רום
אז'ן פרומנטין
חמנייה
Curling
אנו החיים
אנו החיים (באנגלית: We the Living) הוא שמו של הרומן הראשון של איין ראנד, הכולל היבטים אוטוביוגרפיים רבים מתקופת חייה בברית המועצות. הרומן, שבו נימה אנטי-טוטליטרית חריפה, פורסם לראשונה בשנת 1936. הוא לא זכה תחילה להצלחה משמעותית, אולם דבר זה השתנה לחלוטין עם השנים שחלפו וכיום עומד מספר העותקים שנמכרו מהספר על מעל לשלושה מיליון.
השפעת הספר.
הספר זכה לקבלת פנים צוננת עם צאתו לאור אך ברבות השנים זכה להצלחה מסחררת. איין ראנד סיימה את כתיבת "אנו החיים" כבר ב-1934 (הוא נקרא תחילה "Airtight"), אולם במשך כשנתיים סירבו מספר רב של מו"לים להוציאו לאור. גם הוצאת מקמילן, שהוציאה את הספר לאור בסופו של דבר עשתה כן בלי להשקיע דבר כמעט בשיווק ורק לאחר חילוקי דעות חריפים בתוכה, בעיקר עקב התנגדות גרנוויל היקס, אחד העורכים שלה, שהיה באותה תקופה חבר המפלגה הקומוניסטית. הספר זכה בארצות הברית לביקורות פושרות למדי ונמכרו פחות משלושת אלפים עותקים שלו.
כשנה לאחר צאתו של הספר לאור בארצות הברית הוא יצא לאור גם בבריטניה ואחר כך גם באוסטרליה, בדנמרק ובאיטליה, שם הצליח הרבה יותר, דבר שגרר עלייה במכירות גם בארצות הברית. ב-1940 הספר הומחז, אך ירד מהר מאוד מעל במות ברודוויי בשל הביקורת הקטלנית שספג. ב-1942 הופק באיטליה סרט בשני חלקים ("Noi Vivi", "Addio, Kira"), על פי הספר. משטרו הפשיסטי של מוסוליני נטה תחילה לאסור את הפצת הסרט, אחר כך אישר אותו בשל מיקומו בברית המועצות והמחשבה שהוא תוקף את הקומוניזם ולכן הוא "טוב" לשלטונות. לנוכח הצלחתו של הסרט באיטליה הבינו הנאצים בעלי בריתו של מוסוליני, שהסרט תוקף באותה מידה גם את הפשיזם וגרמו לשלטונות לעצור את ההקרנות.
הרבה אחרי גמר מלחמת העולם השנייה, בשנות הששים ושוב בשנות השמונים הופקו גרסאות חדשות של הסרט האיטלקי, בתרגום אנגלי.
הספר עצמו יצא שוב לאור בכמה מהדורות שהפכו לרבות מכר בשנים 1959 (כריכה קשה בהוצאת רנדום), 1960 (כריכה רכה) ולאחר מכן.
עלילה.
סיפור העלילה מתחיל בשנת 1917 בתקופה שאחרי המהפכה הקומוניסטית. קירה ארגונובה, בתו של קפיטליסט בורגני, חוזרת לפטרוגרד עם משפחתה אחרי גלות ממושכת ומגלה כי כל רכושה הוחרם והמשפחה עוברת להתגורר בבית דודתה של קירה. ההישרדות, כפי שמגלים קירה ומשפחתה במהרה, אפשרית רק למי שמוכן לכרות ברית עם השליטים החדשים במדינה ולזכות באמונו של הממסד הקומוניסטי.
קירה נרשמת למוסד הטכנולוגי, כדי להגשים את חלומה להפוך למהנדסת. היא פוגשת, במקביל, את ליאו קובלנסקי, צעיר מרדני המעורר את התפעלותה. שניהם חשים עוינות עמוקה ובוז למשטר הדיכוי הקומוניסטי ומתכננים להימלט יחד מן הארץ, אך נתפשים על–ידי השלטונות. ליאו נכלא, אך קירה מסתייעת בעמיתה ללימודים, אנדרי טגנוב, החבר במפלגה הקומוניסטית, כדי להינצל ממאסר, ומצליחה מאוחר יותר לשחרר גם את ליאו.
השניים עוברים לגור יחד, אך בעוד שקירה מוכנה להתפשר ולשתף פעולה עם המערכת עד שתוכל לממש את חלומה ולהימלט, ליאו מסרב להתפשר ומסרב לעבוד במוסד בבעלות המדינה. הוא פותח חנות קטנה, המשמשת כיסוי לפעילות בשוק השחור, אך אנדריי, המאוהב בקירה, מביא ללכידתו וכליאתו.
קירה מנסה להסתייע באנדריי כדי לשחרר את לאו מכלאו, ומסכימה להפוך לפילגשו של אנדריי כדי להצילו. כאשר ליאו משתחרר מכלאו, הוא אדם מובס—שבור, שתיין וחולה בדלקת ריאות. קירה, בסיוע אנדריי, מצליחה להביא לשליחתו לחופשת החלמה, אך חשדם של אנשי המפלגה ביחס לחולשתו של אנדריי לקירה מתעורר ומביא לאבדן כוחו במפלגה.
אנדריי, המאוכזב מהרעיון הקומוניסטי ומהגילוי שקירה מאוהבת בליאו, שולח יד בנפשו. קירה מחליטה לנטוש את ליאו המובס ועושה ניסיון אחרון לחצות את הגבול לפינלנד, אך נורית על-ידי צלף.
הינדי
הִינְדִי (हिन्दी; ידועה גם כהינדית) היא שפה מקבוצת השפות ההודו-איראניות במשפחת השפות ההודו-אירופיות המדוברת בעיקר בצפון, מרכז ומערב הודו, והיא אחת מן השפות הרשמיות בה. ההינדי היא השפה המדוברת ביותר בהודו, ואחת מן השפות המדוברות ביותר בעולם. כ-250 מיליון איש בהודו מגדירים את ההינדי כשפת אמם, אך קשה מאוד לאמוד מספר מדויק עקב הניבים הרבים והשונים. השפה התפתחה מפראקריט (ניב אזורי) של הסנסקריט מעורב בפרסי (שפה פרסית של ראשית ימי הביניים שהגיעה עם הכובשים המוסלמים).
מעמד השפה.
הסעיף ה-17 בחוקה הפדרלית של הודו עוסק במעמד הרשמי של ההינדי בתוך הקהילייה ההודית. בחוקה מפורט כיצד תפקידו של האיחוד הוא לקדם את פריסת השפה בכל רחבי המדינה, ולפתח אותה כך שהיא תיתפס כאמצעי ביטוי ייחודי בכל המרחב התרבותי של הודו, ומדוע על הממשלה הפדרלית לשמור על צביון השפה והעושר המיוחד שלה. החזון הראשוני של הממשלה הפדרלית שההינדי תהיה השפה הרשמית היחידה בהודו עד שנת 1965, אך חזון זה נתקל בהתנגדות רבה מצד תושבי הודו שהינדי אינה שפת אמם, בייחוד באזור הדרום (טאמיל נאדו למשל, ראה המחאות בטאמיל נאדו כנגד השפה ההינדית). בעקבות ההתנגדות החליטה הממשלה להנהיג את ההינדי יחד עם האנגלית.
האנגלית, שהייתה שפת השלטון בהודו בתקופה הקולוניאלית, שימשה ועדיין משמשת את מערכת בתי המשפט במדינה. עם זאת, ההינדי משמשת כמאחדת ברוב התחומים הפדרליים כיום. האזרח ההודי הממוצע לומד כיום לשוחח בשלוש שפות: הינדי, אנגלית ושפת המחוז בו הוא חי.
עד היום, מעמד ההינדי נשאר במחלוקת והוא נידון בבתי משפט. ב-2010 בית המשפט בגוג'ראט קבע כי ההינדי אינה יכולה להיות מוגדרת כשפה הרשמית היחידה בהודו, מפני שהחוקה לא מזכירה זאת באופן נחרץ.
היסטוריה של השפה.
כמו שפות הודו-איראניות נוספות, הינדי נחשבת לצאצא ישיר של צורה מוקדמת של סנסקריט. הינדי התפתחה כצורת דיבור פגומה, כעגה מהשפה פראקריט, במאה השביעית לספירה.
ההינדי הסטנדרטית מבוססת על דיאלקט קאריבולי, העגה של האזורים סביב דלהי, שהחליפו דיאלקטים מוקדמים יותר כגון אורדו - אף היא צורה של הינדוסטנית - יוקרה לינגוויסטית שהתגבשה בסוף המאה ה-19, והתערבבה עם כמות נכבדת של פרסית. ב-1881 החליפה ההינדי את השפה אורדו בביהר, וכך הייתה למדינה הראשונה בתוך הפדרציה ההודית שאימצה באופן רשמי את ההינדי.
לאחר קבלת העצמאות מבריטניה, האספה המכוננת אימצה את ההינדי כשפה רשמית בכל הודו ב-14 בספטמבר 1949, וכיום מציינים יום זה כ"יום ההינדי".
שפות הודו איראניות
Halo (סדרת משחקים)