ב-1939 עלה לארץ ישראל יחד עם חברו לקבוצה הרברט מייטנר ושיחק בקבוצת הפועל תל אביב, ובאותה השנה הצטרף למכבי תל אביב במסע המשחקים באוסטרליה. הוא היה חבר בסגל נבחרת ארץ ישראל והופיע במשחק אחד, ב-27 באפריל 1940 במשחק ידידות נגד נבחרת לבנון.
ב-1947 פרש ארליך ממשחק והחל בקריירת אימון. בשנות ה-50 אימן במחלקת הנוער של הפועל תל אביב, ואף היה מאמן הקבוצה הבוגרת והשתתף במסע הקבוצה לאנגליה ב-1951. בהמשך הקריירה אימן את הפועל כפר סבא, מכבי נתניה, הפועל רמת גן ומכבי יפו. ארליך אימן במשך 20 שנה במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, וב-1967 מונה כמאמן זמני של הקבוצה הבוגרת ל-4 משחקים.
ארליך כיהן כנשיא כבוד באיגוד המאמנים וחבר הנהלת ההתאחדות לכדורגל בישראל עד ליום מותו ב-13 ביוני 1983.
הותיר אחריו אישה ושתי בנות.
תארים.
כשחקן הפועל תל אביב
כמאמן מכבי תל אביב
אסטרטגיית חמישים המדינות
אסטרטגיית חמישים המדינות (באנגלית: Fifty-state strategy) היא אסטרטגיה פוליטית שמטרתה היא לנצח בכל 50 המדינות של ארצות הברית במערכת בחירות לנשיאות, ולא לוותר על מדינות מסוימות "שלא ניתן לנצח בהן", האסטרטגיה מיושמת בדרך כלל על מנת לפנות לבסיס רחב של קהל מצביעים ולנצח בכל המדינות גם אם הניצחון הוא בפער קטן.
אסטרטגיה זו נחשבת שאפתנית מאוד והיא מוזנחת ככל שמתקרב יום הבחירות. במרבית המקרים, זכייה במדינה אפילו בהפרש זעום – פירושה שכל הייצוג של המדינה בבחירות הולך למנצח מבלי לחלק אותם (שיטת "המנצח לוקח הכל" שנקראת בעגה המקצועית גם "טופס כללי"). אסטרטגיית חמישים המדינות מחייבת קמפיין שגורר הוצאות רבות, במיוחד שמדובר בקמפיין שנערך במדינות החזקות של היריב (לנסות להפוך מדינה כחולה לאדומה ולהפך), כאשר משאבים אלה בדרך כלל מנוצלים בקמפיינים במדינות מתנדנדות שבמרבית המקרים מציירות את זהות המנצח במערכת הבחירות.
הצלחת האסטרטגיה.
בכל ההיסטוריה נשיאים זכו רק שלוש פעמים בכל המדינות. במערכת הבחירות הראשונה ב-1789 ובבחירות לנשיאות שנערכו ב-1792 זכה ג'ורג' וושינגטון בכל המדינות וזאת מאחר שאף אחד אחר לא התמודד מולו. הפעם האחרונה שנשיא זכה בכל המדינות הייתה בבחירות לנשיאות שנערכו ב-1820, שבהן ג'יימס מונרו התמודד ללא התנגדות משמעותית וניצח בכל עשרים ושלוש המדינות באיחוד שהיו באותה תקופה (אם כי ג'ון קווינסי אדמס קיבל אלקטור אחד).
ניצחון מוחלט של חמישים מדינות לא הושג מאז שהתקבלה המדינה החמישים לאיחוד, אם כי היו כמה ניצחונות שנחשבו מפליגים:
כישלון האסטרטגיה.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2008 ניסה ברק אובמה צורה של אסטרטגיית חמישים המדינות. בכך שניסה להביא מצביעים דמוקרטים ממדינות אדומות עמוקות וכדי לנסות להפוך אותן לכחולות. זה התבסס במידה רבה על פנייתו של אובמה בתקופת הפריימריז במדינות רפובליקניות מאוד, כמו דרום העמוק ומדינות המישורים הגדולים, עם זאת בספטמבר צמצמם אובמה את האסטרטגיה והחליט לנטוש את הקמפיינים שערך באלסקה ובדקוטה הצפונית וכן צמצם את גודל צוות הקמפיין שלו בג'ורג'יה ובמונטנה, וזאת מאחר שהבחירה של ג'ון מקיין בשרה פיילין בתור בת זוגו למירוץ הפכה את הזכייה של אובמה באלסקה לאפשרות בלתי סבירה, פיילין זכתה לתמיכה חזקה בדקוטה הצפונית, בסופו של דבר אובמה הצליח לזכות בווירג'יניה ובאינדיאנה, שתי מדינות שלא הצביעו למפלגה הדמוקרטית מאז 1964 ואף בצפון קרוליינה שהפעם האחרונה שניצח בה מועמד דמוקרטי הייתה בבחירות לנשיאות ב-1976.
ג'ובאני ריינה
ג'ובאני ריינה (באנגלית: Giovanni Reyna; נולד ב-13 בנובמבר 2002) הוא כדורגלן אמריקאי, המשחק בעמדת הקשר בבורוסיה דורטמונד ובנבחרת ארצות הברית.
ביוגרפיה.
ריינה נולד בסנדרלנד, בנם של הכדורגלנים האמריקאים קלאודיו ריינה (ששיחק באותה עת בסנדרלנד) ודניאל איגן. הוא שיחק במועדון הנוער של ניו יורק סיטי וב-2019 עבר לאקדמיה לכדורגל של בורוסיה דורטמונד.
בינואר 2020 ערך את הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של בורוסיה דורטמונד. בעונת 2019/2020 בבונדסליגה שותף ב-15 משחקי ליגה, כמו כן שיחק במשחק אחד בגביע ובשני משחקי ליגת האלופות. בעונת 2020/2021 היה לשחקן הרכב פותח קבוע בקבוצה, המשחקת בבונדליגה ובליגת האלופות. במחזור הפתיחה כבש את שער הבכורה שלו בליגה בניצחון על בורוסיה מנשנגלדבך 3-0. במחזור השלישי בישל שלוש פעמים בניצחון 0–4 על פרייבורג. את העונה סיים עם ארבעה שערים.
ריינה שיחק בנבחרות הצעירות של ארצות הברית מ-2017. ב-2019 שיחק בגביע העולם בכדורגל עד גיל 17 בו הודחה הנבחרת בשלב הבתים ובאליפות CONCACAF עד גיל 17 בו סיימה שנייה. ריינה כבש בטורניר שישה שערים בשישה משחקים ונבחר לנבחרת האליפות. בנובמבר 2020 זומן לסגל הנבחרת הבודרת. הוא כבש את שער הבכורה שלו במשחק ידידות מול פנמה.
הקרבות על קוואנאקאג'ימה
הקרבות על קוואנאקאג'ימה (ביפנית: 川中島の戦い) היו סדרת מערכות צבאיות ביפן של תקופת סנגוקו, אשר במסגרתן לחמו שבט טקדה, תחת המצביא טקדה שינגן מיאמאנאשי, נגד שבט ייסוגי, תחת ייסוגי קנשין מניאיגטה. הצדדים לחמו על מישור בין שני נהרות איפה שנמצאת היום העיר נאגנו. על אף כי לא היה מנצח מוחלט לקרבות אלו הם הפכו לבעלי חשיבות מרובה בתרבות ופולקלור היפני והסדירו את טקדה שינגן כאחד המצביאים הגדולים ביותר בהיסטוריה.
חמשת הקרבות הגדולים של קוואנאקאג'ימה התרחשו ב-1553, 1555, 1557, 1561 ו-1564. הגפרור שהצית את התפוצצות הקרבות הללו היו מסעות ההתרחבות הצבאיים השונים שבוצעו על ידי שני השבטים, עד שהם בהכרח מצאו את עצמם זה מול זה. בפרט, טקדה שינגן כבש את פרובינציית שינאנו והביס שבטים רבים וכפה על הבריחה דאימיו מורקמי, אשר קרא לעזרת ייסוגי קנשין, שנענה למאבק נגד שינגן שכן היריבות בין השניים הייתה זה זמן רב ממושכת.
רקע.
בשנת 1490 נכנסה יפן לתקופה מכרעת בתולדותיה המכונה סנגוקו-ג'ידאי, או "עידן המדינות הלוחמות". במשך המאה וחצי שנים שלאחר מכן, בקושי תעבור שנה בלי קרב או מערכה שמתרחשת במקום מסוים בארץ. הדאימיו, או "השמות הגדולים" (המכונים במערב כ"אדוני מלחמה"), ששלטו במחוזות יפן הרבים כשליטים פיאודלים, החלו להתמודד אחד נגד השני כדי להגדיל את תחומי השפעתם ואת כוחם של בני משפחתם. עבור מעטים - אלה שהיו להם הכוח הצבאי והכוח הפוליטי להתמודד במאבק - היה זה סיכוי להפוך לשוגון, השליט הצבאי של יפן מזה כמעט חצי מילניום.
באמצע המאה ה-16, המלחמה ביפן השתנתה באופן משמעותי, והושפעה במידה רבה מהמאבק ההולך וגובר בין הדאימיו המתחרים. הסמוראים (שפירושם "אלה המשרתים") היו מרכיבי צבאות הדאימיו והם החלו לגדול במספרם, והוספו לצידם גם חיילי רגלים בעלי מקור של איכרים המאומנים היטב. טירות החלו לשמש כבסיסים לאספקה, למנוחה ועוד. לבסוף, דרך הסחר עם הרפובליקה ההולנדית, כלי הנשק החם, החלו להופיע בצבאות סמוראים החל משנת 1540.
כוחו של הדאימיו, וכך כוחו של שבטו, נבע מהשטחים או הפרובינציות (מחוזות) בהן שלט. עושרם הכלכלי נמדד על ידי הייצור החקלאי של אדמותיהם והוערך בקוקו. קוקו היה כמות האורז שנדרשה כדי להאכיל אדם אחד למשך שנה. קוקו סיפק את המערכת למדידת התשואה השנתית של שדות האורז וקבע גם את מספר החיילים שהדאימיו יכול להרים לצבאותיו, להתחמש ולהאכיל כדי להגן על אדמותיו. מארצות אלה הגיעו גם האנשים שירכיבו את צבא הדאימיו.
הסמוראים, למעשה בני מסורת תורשתיים ושומרי האדון והשבט שלהם, היו צפויים להתגייס ולהצטייד במספר קבוע מראש של חיילים מתחומי השלטון שתחתם, משמע שסמוראים אחזו באדמות. הסמוראים אותם יגייסו הם בני דרגה פחותה הנודעת כ"האשיגארו". כאשר צבא הדאימיו כבש מחוז או טריטוריה אחרת, הסמוראי הנאמן ורב היכולת אשר הראה את מחויבותו במערכה יכול היה לצפות לעלייה בדרג, מה שבתורו יגדיל את עושרו האישי כמו גם את מספר האישים שעכשיו יהיו צפויים לגייס מתחום זה.
כיבוש שטח אחר הביא גם לכך שדאימיו יכול להגדיל את עושרו ואת כוחו הצבאי על ידי כך שהוא יהפוך את האדון הכבוש לבן חסותו, מעין מדינת חסות, ובכך יבטיח את צבאו ועושרו של הנכבש, או על ידי כריתת ברית עם האדון הכבוש על תמיכתו במבצעים צבאיים עתידיים. על פי מערכת כזו ניתן להבין מדוע הדאימיו השלטים עסקו בעוז כה רב בהתרחבות טריטוריאלית. אחת הדוגמאות המעניינות יותר למלחמה טריטוריאלית שכזו הייתה בין דאימיו של מחוזות אכיגו וקאי (גונמה ויאמאנאשי של היום), שבט טקדה.
תחילת המאבק.
בשנת 1553 החל מאבק כוחות אינטנסיבי בין שבט טקדה של מחוז קאי, בהנהגתו של טקדה שינגן, ובין פדרציית המשפחות מורקמי ונגאאו של מחוז ניאיגטה, בפיקודו של ייסוגי קנשין. סכסוך זה הביא ליריבות צבאית ארוכת שנים בין שני הדאימיו הללו שנמשכה עד שנת 1564. בשנת 1547 הוביל שינגן את שבט טקדה לפלישה למישור שינאנו בין השבטים, שטח עשיר שהיה בין הגבול המערבי של יאמשנאשי לגבול הדרומי של גונמה.
במקום לצפות להשמדתם על ידי צבא טקדה החזק, חלק מהדאימיו שבשטחים, כמו שליטי שבט סנאדה, נכנעו לפולש והפכו לבני חסות של שינגן. רבים מהדאימיו האחרים היו נחושים לעמוד בפני הפולשים, והבולטים שבהם היו שבטי מורקמי ויושיקיו. בשנת 1548 הביס שינגן את מורקמי בקרב עקוב מדם באודה-הרה.