לאחר המלחמה עבר להתגורר בקליפורניה ועבד כקריקטוריסט ומאייר עצמאי. ב-1950 יצר קטצ'אם את דמותו של דני שובבני, במקור 'דני האיום'. זה קרה כאשר באוקטובר 1950 אשתו הראשונה, אליס, נכנסה לסטודיו שלו והתלוננה על כך שבנם, דניס, הרס לחלוטין את חדר השינה שלו בזמן שחשבו כי הוא ישן. "הבן שלך איום!" היא צעקה. כשקטצ'אם התבקש על ידי עורך העיתון הבריטי "Beano" להביא קומיקס חדש ומרענן לעיתון, חשב על בנו הקטן ויצר את דמותו של "דני האיום" (תורגם בעברית ל"דני שובבני"). בתוך חמישה חודשים מהפרסום הראשוני של הקומיקס 16 עיתונים שונים פרסמו את רצועות הקומיקס של "דני האיום אך התמים". עד מאי 1953 פורסמו רצועות הקומיקס ב-193 עיתונים בארצות הברית ו-52 מחוצה לה, ועל פי הערכות מאוחרות הקומיקס נחשף בשנות החמישים ליותר מ-30 מיליון בני אדם מסביב לעולם.
הקומיקס עובד לעשרות מדיות שונות, בהן סדרת הטלוויזיה המיתולוגית "דני שובבני", סרט ההנפשה "", סרט הלייב אקשן "דניס - דני שובבני" ועוד ספרים רבים, בהם ספרי אוסף של הקומיקס המקורי, ספרי ספין אוף ועוד. בשנת 2001 הקומיקס, שחגג 50 שנה באותו הזמן, פורסם ביותר מ-1,000 עיתונים ב-48 מדינות ו-19 שפות. באנגלית הקומיקס נקרא "Dennis the Menace" משמע, "דניס האיום", אך בעברית הוא תורגם ל"דני שובבני", לצורך החרוז.
חיי המשפחה.
אשתו הראשונה של קטצ'אם הייתה אליס לואיז קטצ'אם, והיא גם אמו של דניס (מקור ההשראה לדני שובבני). השניים נפרדו בשנת 1959, מעט לפני שהיא נפטרה מדימום מוחי ב-22 ביוני 1959. כעבור שלושה שבועות בלבד התחתן קטצ'אם בפעם השנייה למזכירתו, ג'ו אן סטיבנס, איתה ניהל רומן גם בזמן נישואיו. בני הזוג הטרי עברו יחד עם דניס לז'נבה, שווייץ, שם התגורר בין השנים 1960–1977, והמשיך לעבוד על דני שובבני.
נישואים אלו נגמרו בגירושין באמצע שנות השישים, וב-1977, קטצ'אם חזר לארצות הברית והתיישב במונטריי, קליפורניה, עם אשתו השלישית, רולנדה פראפוסט, לה נישא בשנת 1969, ואיתה נולדו לו שני ילדים, סקוט ודניה. קטצ'אם ובנו דניס התרחקו זה מזה, ריחוק שגדל עם בגרותו ועזיבתו את הבית של הילד. לורנס ואן גלדר תיאר את חייו של דניס במגזין "ניו יורק טיימס" כך:"בחיים האמיתיים דניס היה בן 12 כשאמו נפטרה. מר קטצ'אם לקח את בנו להתגורר איתו בז'נבה, שם נשאר 20 שנה לפני שחזר לארצות הברית. עם זאת, דניס התקשה בלימודים בשווייץ, ולכן נשלח לפנימייה בקונטיקט, בעוד שאביו נשאר בז'נבה עם אשתו השנייה [...] הנישואים הסתיימו בגירושים. דניס הלך לשרת בווייטנאם, ובעקבות כך סבל מהפרעת דחק פוסט-טראומטית ולא יצר קשר כמעט עם אביו."כשקטצ'אם נשאל על בנו, הוא השיב בנימה עניינית כי "הוא גר במזרח איפשהו ועושה את שלו. זה היה פרק קצר שנגמר, ולצערנו זה קורה בחלק מהמשפחות".
חייו המאוחרים ופרישה.
כאשר כבר היה מבוגר ומאס בכתיבת עוד ועוד רצועות קומיקס לדני שובבני, העניק קטצ'אם את העבודה על הקומיקס לאמן אל ויסמן והסופר פרד טול כדי שימשיכו הם את דמותו של דני שובבני. בשנת 1990 פרסם ספר זיכרונות שכותרתו "The Merchant of Dennis the Menace" (בעברית "המוכר של דניס האיום"), המתאר את קורות חייו והקריירה שלו.
את שנותיו האחרונות העביר קטצ'אם בפנסיה בביתו שבקליפורניה, והשקיע בעיקר בציור בצבעי שמן ומים. את רבים מציוריו תרם לבית החולים של מונטריי הסמוכה, שם הם מוצגים עד היום. הוא נפטר בביתו מסרטן הערמונית ב -1 ביוני 2001. הוא התיר אחריו את בנו הבכור דניס, אשתו השלישית רולנדה, ושני ילדיהם, דניה וסקוט.
בשנת 2005, חברת ההוצאה לאור Fantagraphics החלו לפרסם אוספים של כל רצועות הקומיקס שפורסם קטצ'אם תחת הכותרת "דני שובבני", כאשר בכל כרך נאספו שנתיים של פרסומים. בשנת 2009 נפסק הפרויקט בכרך 1961–1962.
ועדת השרים לענייני אזור מוגבל
סלמאן אבן חמד אבן עיסא אל ח'ליפה
בית חולים חדרה
בית חולים חדרה (קרוי גם: בית חולים הופשטיין) היה בית חולים פרטי אשר נוסד בפברואר 1936 בחדרה. עד יוני 1942 פעל כבית חולים וכבית יולדות.
בין השנים 1942–1947 (כולל במהלך מלחמת העולם השנייה) נתפס בית החולים על ידי הצבא הבריטי לטובת "צבא יוון החופשי" שהיה כפוף לו, הופעל כבית חולים צבאי ותושבי חדרה נותרו ללא בית חולים.
בין השנים 1947–1962 פעל בית החולים כבית יולדות.
"בית חולים חדרה" היה בית החולים היחיד שהעניק שירותי אשפוז ורפואה לאזור השומרון, לתושבי חדרה, עמק חפר, זכרון יעקב, פרדס חנה וכרכור. שירת אוכלוסייה של כ-15,000 תושבים.
היסטוריה.
השותפים שניהלו את "בית חולים חדרה".
ד"ר יצחק רוזנבוש.
רופא הנשים והמיילד ד"ר יוליוס יצחק רוזנבוש (1886–1960), עלה לארץ ישראל בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה והתיישב בחדרה. בגרמניה ניהל מרפאה כפרית ליד העיר דנציג עם אשתו, הילדה (לבית כהן), פיזיותרפיסטית.
בפסח 1931 הגיעו בני הזוג בטיול מאורגן לארץ-ישראל יחד עם קבוצת אקדמאים ציוניים מאירופה, במהלכו רכש רוזנבוש פרדס ומגרש (45 דונם) בחדרה.
ב-26 בנובמבר 1933 הגיעו בני הזוג רוזנבוש באניה לחיפה, רוזנבוש שנהג ברכבו הגיע לחדרה דרך עמק יזרעאל, ג'נין וכרכור משום שהביצות בין זכרון יעקב לחדרה לא איפשרו מעבר כלי רכב ממונעים בחורף.
בשנת 1941 סבל מהתנקבות כיס מרה, נותח בתל אביב על ידי מכס מרכוס, אושפז במשך כחצי שנה עקב סיבוכים, ואז בית החולים הוצא לצבא הבריטי לאחר שהופשטיין לא יכול היה להחזיק את בית החולים לבדו. בהמשך, רוזנבוש עבד כרופא פרטי והיה מעורב בענייני הציבור. בשנת 1956 חלה בסרטן הריאה, נפטר ב-1960
ד"ר צבי הופשטיין.
ד"ר צבי הרמן הופשטיין התמחה בכירורגיה וגנקולוגיה. רעייתו והוא ניהלו סנטוריום פרטי בגרמניה. בני הזוג עלו לארץ ישראל בשנת 1935.
בין השנים 1947–1942 בית החולים היה בשירות הצבא הבריטי של המנדט הבריטי. הופשטיין המשיך לעבוד בבית החולים, לבש מדים וענד דרגת "קפיטן" (סרן), עד למותו בשנת 1944. גם רעייתו המשיכה לעבוד בבית החולים כאחות ראשית.
בית החולים חדרה.
הקמת "בית חולים חדרה".
בשנת 1934 פנתה אל ד"ר רוזנבוש גברת סוניה זוסמנוביץ, שהייתה בעלת בית המלון "אמריקן קולוני" שפעל אז בדרום תל אביב, שהתכוונה להקים מלון דומה בחדרה.
זוסמנוביץ בקשה מרוזנבוש שימכור לה את המגרש שבבעלותו כיוון שהיה צמוד למגרש שהיה שייך לה, עליהם בקשה להקים את בית המלון. ד"ר רוזנבוש הסכים למכור לגברת זוסמנוביץ את המגרש שלו ובתנאי שעל השטח ייבנה בית-חולים פרטי ולא מלון ושהוא ינהל אותו. גברת זוסמנוביץ שוכנעה גם משום שבנה למד אז רפואה באיטליה. ד"ר רוזנבוש פנה לידידו ד"ר הופשטיין, כירורג מגרמניה, שהיה בעל בית חולים פרטי והציע שיצטרף אליו למיזם.
רוזנבוש שכר מגברת זוסמנוביץ את השטח, שעליו הוקם בית החולים, רכש ציוד וריהוט ב-3,500 לירה ארץ-ישראלית, הופשטיין רכש 20 מיטות וציוד לשני חדרי ניתוח ולמכון רנטגן חדש.
הושקע הרבה מאוד כסף, השותפים רכשו ציוד רפואי, תרופות וגם שילמו מראש שכר-דירה גבוה לבעלת המבנה, בתקווה שתפוסת בית החולים תהיה גבוהה שכן היה זה בית החולים היחיד בין חיפה לתל אביב. את בית החולים תכנן האדריכל עזרא רוטמן.
1936–1942.
רוזנבוש והופשטיין פתחו בחדרה את בית החולים הפרטי שלהם בפברואר 1936. בית החולים החל לפעול עם 18 מיטות אשפוז בשלוש מחלקות: יולדות (אחות מיילדת: חנה בן ישי), כירורגיה ופנימית, וכל הציוד נקנה מכספם הפרטי של רוזנבוש ושל הופשטיין. לרשות היולדות עמדה "מכונית חולים" שהסיעה אותן ואת בני משפחתם לבית החולים. מספר הטלפון של בית החולים היה: 46.
בית החולים שירת אוכלוסייה פוטנציאלית של כ-15 אלף איש, אולם התעריף הגבוה של הטיפולים גרם לקופות החולים להעדיף לשלוח את מבוטחיהן אל בית החולים בילינסון שנפתח ב-27 באוקטובר 1936 בפתח תקווה. חברות הקופות מכל אזור חדרה, נשלחו ללדת שם. גם קופת חולים עממית, שביטחה את בני המושבות, סירבה לשלוח חולים ויולדות ל"בית חולים חדרה", משום שתעריפי האשפוז היו לדעתה, גבוהים מדי תעריף יום אשפוז בבית החולים היה חצי לירה ארץ-ישראליות (מנדטוריות), ושכר מנתח הגיע אף לחמש לירות.
התפוסה הממוצעת ב"הופשטיין" עמדה על שבע-שמונה מיטות ביום, והגירעון גדל.
במקביל, פרצו בארץ מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1939-1936). הנסיעה בדרכי הארץ הייתה מסוכנת מאוד, עקב פעילויות הרצח, התקפות הטרור והמארבים של כנופיות ערביות. במצב הזה היה קשה מאוד להגיע לחדרה.
תוך פחות משנה "בית החולים חדרה" – במבנה של שתי קומות – שקע בחובות גדולים. למרות המצב הפיננסי הגרוע גויס רופא נוסף ד"ר גנס. החולים מיעטו להגיע והמוסדות הרפואיים: "הדסה", "קופת חולים כללית" ומחלקת הבריאות של הוועד הלאומי נמנעו מלסייע לשיקומו של בית החולים.
ביוני 1941 כתב ד"ר הופשטיין לד"ר פריץ נואק, סגן ראש מחלקת הבריאות של הוועד הלאומי .
בית החולים כבית הבראה.
ברוב מצוקה, ניצלו את החדרים הריקים של המוסד לבית הבראה ובעלונים שהופצו (בשפות: עברית, אנגלית וגרמנית.) באזור נקרא המוסד "בית הבראה חדרה" שהציע חדרים לנופשים במחירים מיוחדים (סוף שבוע במחיר "מבצע" של 900 מיל). הודגש שיש למקום אוטובוס מיוחד שמסיע את הנופשים והמבריאים לחוף הים.
1942–1947.
ב-4 ביוני 1942 הועבר בית החולים לרשויות וגויס למאמץ המלחמתי העולמי כבית חולים צבאי .
במהלך מלחמת העולם השנייה נתפס בית החולים על ידי "צבא יוון החופשי" זרוע של הצבא הבריטי ותושבי חדרה נותרו ללא בית חולים.
בית החולים שימש כבית החולים הראשי של "צבא יוון החופשי.
1947–1962.