היחסים בין האימפריה לרפובליקה של ונציה טופלו מחדש בתקופת שלטונו של אוטו השני. בשנת 966, דוכס ונציה, פייטרו קאנדיאנו הרביעי התחתן עם ואלדראדה, קרובת משפחתו של אוטו הראשון. הנישואין הביאו את האימפריה ואת ונציה למערכת יחסים קרובה, והעניקו שורה של הסכמים מסחריים לוונציה בכלל ולמשפחתו של פייטרו הרביעי במיוחד. הסכמים אלה חיזקו את הקשר של ונציה לאימפריה המערבית, מה שהכעיס מאוד את יוחנן הראשון צימיסקס, קיסר האימפריה הביזנטית, שכן ונציה שלטה בכל הסחר הימי בין מערב אירופה ללבנט הביזנטי במזרח.
בזמן שאוטו השני היה עסוק בדיכוי מרידות בגרמניה, הוונציאנים המתנגדים לפייטרו הרביעי מצאו את ההזדמנות להדיחו ומרדו בו. הם כלאו את הדוכס בתוך ארמונו, האצילים הוונציאנים הציתו את הבניין, האש התפשטה במהרה לבזיליקת סן מרקו, וכתוצאה מכך נשרף חלקה הגדול של העיר. הדוכס ובנו, פייטרו, נהרגו בשריפה. בנו הצעיר של פייטרו הרביעי, ויטאלה קאנדיאנו, שרד, ונמלט לחצרו של אוטו השני בסקסוניה עם תוכניות להדיח את הדוג'ה הפרו-ביזנטי החדש, פייטרו אורסאולו הראשון. אולם לאחר ששלט בוונציה במשך ארבע שנים, התפטר פייטרו הראשון והפך לנזיר. בכך איפשר לויטאלה לחזור לוונציה כדוכס בשנת 977. שלטונו של ויטאלה היה קצר (פחות משנתיים) והוא התפטר על מנת להפוך לנזיר. כשתפקיד הדוכס התפנה, חתנו של פייטרו הרביעי, טריבונו ממו הפרו-ביזנטי הפך לדוכס החדש בשנת 979.
אלימות פרצה בוונציה במהלך 980 בעקבות המתיחות בין משפחת קולופריני הפרו-אוטונית למשפחת מורוסיני הפרו-ביזנטית. קולופריני התחנן בפני הקיסר לתמיכה. אוטו השני שראה הזדמנות לשלב את ונציה במלואה באימפריה, הסכים לתמוך. עם הגעתו לאיטליה בשנת 981 הטיל אוטו השני מייד אמברגו סחר נגד רפובליקת ונציה. בעוד שהאמברגו הראשוני הראה השפעה מועטה על ונציה, אוטו השני הטיל אמברגו שני בשנת 983 שגרם נזק ניכר לכלכלה הוונציאנית. ההשפעות היו הרות אסון מספיק כדי לגרום למשפחות הוונציאניות השולטות להיכנע לאוטו השני, אך מותו בטרם עת של אוטו השני באותה שנה מנע השלמת המהלך.
הוסאל של אוטו במרכז ודרום איטליה היה מנהיג לומברד פנדולף יד-הברזל. פנדולף ניהל מלחמה נגד הביזנטים והרחיב את השליטה האוטונית על דוכסות ספולטו בשנת 967. בשנה שלאחר מכן הוסיף פנדולף את נסיכות סלרנו לאימפריה. כיבושיו שילבו את כל שלוש הנסיכויות הדרומית של לומברד: בנוונטו, קפואה וסלרנו, באימפריה הרומית הקדושה. כווסאל של אוטו השני, פנדולף שלט בגוש שטחים גדול המשתרע עד צפון טוסקנה ועד דרום מפרץ טרנטו.
לאחר מותו של פנדולף ב-981, חולקו אדמותיו בין בניו ויורשים אחרים. לא כל היורשים הצליחו להחזיק בנחלותיהם, כך למשל הדיח מנסו הראשון מאמלפי את פנדולף השני מבנוונטו מהשליטה על בנוונטו. עובדה זו, כמו גם חולשתם של יורשים אחרים, החלישה את מעמדו של אוטו השני כנגד הביזנטים. הביזנטים עדיין טענו לריבונות על נסיכות לומברד, והיעדר מנהיג יחיד כדי למנוע את התקדמותם לשטח לומברד אפשר לביזנטים להתקדם בצפון. אוטו השני ניסה בכמה הזדמנויות לאחד מחדש את נסיכות לומברד מבחינה פוליטית וכנסייתית לאימפריה שלו לאחר מותו של פנדולף, ולבסוף הצליח בכך.
לאחר שייצב מחדש את שלטונו, אוטו השני הפנה את תשומת ליבו לאיום של סיציליה המוסלמית. האי היה תחת שלטון השושלת הפאטמית כאמירות סיציליה. שושלת כלביד השלטת ערכה פשיטות על שטחים קיסריים בדרום איטליה. מותו של פנדולף בשנת 981 איפשר לצי של האמיר הסיציליאני אבו אל-קאסים להגדיל את פשיטותיו ולפגוע ביעדים בפוליה ובקלבריה. כבר בשנת 980 דרש אוטו השני צי מהעיר פיזה שיעזור לו לבצע את מלחמתו בדרום איטליה, ובספטמבר 981 הוא צעד בדרום איטליה. בהיותו זקוק לבעלות ברית במערכה שלו נגד המוסלמים והאימפריה הביזנטית, אוטו השני התפייס עם הדוכס מנסו הראשון והעניק הכרה קיסרית בשלטונו על סלרנו.
כוחותיו של אוטו השני צעדו לעבר פוליה שבשליטת הביזנטים בינואר 982 במטרה לספח את השטח לאימפריה שלו. הצבא הקיסר הטיל מצור וכבש את העיר הביזנטית טאראנטו, המרכז המנהלי של פוליה, במרץ 982. לאחר שחגג את חג הפסחא בטרנטו, אוטו השני העביר את צבאו מערבה, והביס צבא מוסלמי בתחילת יולי. האמיר אבו אל-קאסים, שהכריז על מלחמת קודש (ג'יהאד) נגד האימפריה, נסוג כאשר הבחין בכוח הבלתי צפוי של חיילי אוטו השני כשהקיסר לא היה רחוק מרוסאנו קלברו. כשנודע לו על הנסיגה המוסלמית, עזב אוטו השני את אשתו תיאופנו ובנו הצעיר אוטו השלישי (יחד עם האוצר הקיסרי) בעיר והצעיד את צבאו לרדוף אחר הכוח המוסלמי.
בשל מצור ימי קיסרי, לא התאפשר לאל קאסים לסגת חזרה לסיציליה, ולכן התמודד מול הצבא הקיסרי בקרב סטילו מדרום לקרוטונה ב-14 ביולי 982. במהלך הקרב חיל הפרשים הכבדים של אוטו השני השמיד את המרכז המוסלמי ופנה לעבר שומרי אל-קאסים, כאשר האמיר נהרג במהלך הקרב. למרות מות האמיר, הכוחות המוסלמים לא נמלטו משדה הקרב אלא התארגנו מחדש והצליחו להקיף את החיילים הקיסריים, שחטו רבים מהם והטילו תבוסה קשה על הקיסר.
למרות שהכוחות המוסלמים נאלצו לסגת לסיציליה לאחר ניצחונם, המוסלמים נותרו נוכחים בדרום איטליה, והטרידו את הביזנטים והלומברדים. הביזנטים ניצלו את המצב והחזירו לידיהם את פוליה.
אוטו חזר לרומא ב-12 בנובמבר 982. בסעודה חגיגית שערך בוורונה ביוני 983 הוא הכריז על בנו, אוטו, כמלך גרמניה. הוא נערך למסע חדש כנגד הסרצנים והגיע להסדר עם הרפובליקה של ונציה. עם חזרתו לרומא הוא הבטיח את בחירתו של פייטרו מפאביה להיות האפיפיור יוחנן הארבעה עשר.
אוטו השני מת בארמונו ברומא ב-7 בדצמבר 983, מיד עם הגעתן של החדשות על מרידה סלאבית בגבול המזרחי של גרמניה, כתוצאה ממחלת המלריה. הוא נקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש. בנו אוטו השלישי, שהיה בן 3 באותה עת הוכתר לקיסר.
מיכאל וולפה
מיכאל ווֹלפֶה (Wolpe; נולד ב-4 במרץ 1960) הוא מלחין, מעבד, מורה ומנצח ישראלי.
ביוגרפיה.
מיכאל וולפה נולד בתל אביב בשנת 1960, ולמד בין השאר בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה. תווים ידע לקרוא עוד לפני שלמד קריאה, מתוך התבוננות בסבתו שהרבתה לנגן על ידו. את שירותו הצבאי עשה בחטיבת הצנחנים, ולאחר מכן בחיל החינוך והנוער. למד קומפוזיציה באקדמיה למוזיקה בירושלים ובאוניברסיטת קיימברידג' באנגליה. השלים תואר שלישי במוזיקה, בנושא "המוזיקה הסימפונית באנגליה במאה ה-20", בהנחייתו של פרופ' יהואש הירשברג מן האוניברסיטה העברית בירושלים.
בין מוריו היו צבי אבני, חיים אלכסנדר, מרק קופיטמן ו. מיכאל וולפה הוא מורה ומרצה באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, שם הוא מכהן כראש החוג לקומפוזיציה וניצוח. הוא ממייסדי המגמה למוזיקה בתיכון הישראלי למדעים ואמנויות בירושלים, אותה ניהל בעבר ובה הוא מלמד גם בהווה. בין השנים 2005 ל-2011 היה המנהל האמנותי של חג המוזיקה הישראלית.
מיכאל וולפה הצטרף לקיבוץ שדה בוקר בנגב לפני כעשרים שנה. הוא התמסר לפעילות מוזיקלית אזורית נרחבת, וייסד, בין השאר את הפסטיבל "צלילים במדבר" ברמת הנגב הנערך מדי שנה בחג החנוכה.
ביצירתו של וולפה ניכרת השפעה של חוויות מעצבות בתרבות הישראלית: שירות מילואים פעיל הכולל לחימה במלחמת לבנון הראשונה ואהבתו לזמר העברי. השפעה זו מתבטאת בהשקפת עולם הומניסטית שמטרתה לקרב בין כל חלקי החברה הישראלית ופרויקטים אמנותיים רבים המנציחים יוצרים ישראליים מהעבר ומבליטה יוצרים ומבצעים עכשוויים. השפעה נוספת היא מותה של אימו בהיותו בן 14 ואשר לזכרה כתב סטאבט מאטר. מקום מיוחד ביצירתו תופסות יצירות שכתב לאנסמבל קפריזמה הירושלמי, שהיה בין מייסדיו, יחד עם הגיטריסט חנן פיינשטיין ונגן הויולה גדי עבאדי. וולפה כתב לאנסמבל תשע יצירות רחבות יריעה ("קפריזמה" מספר 1-9), שלושה מחזורי שירים ויצירות נוספות. היצירה האחרונה שהוקדשה לקבוצת "קפריזמה" היא "שנים עשר הירחים" לשלושה עשר נגנים, אשר מתארת את לוח השנה העברי. בנוסף כתב יצירות רבות לחלילית ולנגנית החליליות דרורה ברוק.
וולפה הוא מלחין פורה ומנצח מוכר. הוא כתב מגוון רחב של יצירות להרכבים שונים, סימפוניים, קאמריים וווקאליים. בולטת ביצירתו הנטייה להשראה הבאה מכתבי הקודש העבריים ומהשירה העברית החדשה. מיכאל וולפה ניצח כמה שנים על מקהלות שונות ועל תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית. יצירותיו מבוצעות על במות חשובות בארץ ובעולם. רבות מיצירותיו הוקלטו והן משודרות בקול המוסיקה ומופצות על גבי תקליטורים.
בשנת 2008 עיבד וולפה את היצירה "תרועות ושברים" לתזמורת. בהופעת הבכורה עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון עם הסולנית מרגלית גפני.
במרץ 2009 זכה וולפה בפרס אקו"ם על מפעל חיים במוזיקה. כן זכה פעמיים, ב-1997 וב-2013, בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים.
וולפה הוא קרוב משפחה של המלחין שטפן וולפה, שהוא בן דוד של סבו ושל סבתו.
מיכאל וולפה משמש כמלחין כבוד של הסינפונייטה הישראלית באר שבע.
משנת הלימודים ה'תש"ף (2020/2019) וולפה מנהל את מגמת המוזיקה בתיכון "השלום" למדעים ואמנויות מצפה רמון ע"ש יצחק רבין. בתוכנית הלימודים מתקיימים שיעורי קדם-מגמה לתלמידי כתות ז' הלומדים נגינה זו השנה השלישית במסגרת תוכנית "סולמות". הוא מלמד גם בתיכון לחינוך סביבתי במדרשת בן-גוריון ובתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות.
סובסידיה