דן יעלון פרסם ללמעלה מ-200 פרסומים, ובהם מאמרים מקוריים, פרקי ספרים וסקירות, רשימות מדעיות שונות, ערכי אנציקלופדיות, ותקצירים חשובים שזכו לציטוטים רבים. בנוסף, בתפקידו כעורך הוציא יעלון אסופות קלאסיות בנושא פדולוגיה ומדעי הקרקע. הוא היה העורך המייסד של כתב העת CATENA, וחבר מערכת בעיתון זה, כמו גם בכתבי העת Geoderma ו- Soil Science. להלן חלק מהפרסומים החשובים ביותר של יעלון:
מות המשוררת
מות המשוררת הוא סרט ישראלי משנת 2017 בבימויין של דנה גולדברג ואפרת מישורי, על פי תסריט שכתבו שתיהן. בסרט מככבות יבגניה דודינה בתפקיד לני שדה, וסמירה סרייה בתפקיד יסמין נאסר. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
תקציר העלילה.
הסרט, המצולם בשחור-לבן, מתרחש על שני צירים שלבסוף נפגשים. הציר הראשון עוקב אחר יומה של לני שדה (דודינה), חוקרת בעל שם עולמי, אשר משלימה שורה של מטלות ומפגשים – היא הולכת למספרה, אוספת חלוק שהזמינה מחנות, פוגשת מו"ל בבית קפה ומשאירה בידיו יצירות שלה. במקביל, יסמין נאסר (סרייה) נחקרת בתחנת המשטרה. החוקר אינו נראה על המסך, יסמין היא עם פניה לצופה, ורק קולו של החוקר לוחץ עליה במתח גובר. יסמין היא אחות במוסד סיעודי, ובמהלך החקירה מתגולל סיפורה: היא יצאה מביתה לכאורה ללכת לעבודה במשמרת לילה, אך בעצם פקדה בר על חוף הים. שם היא פגשה את לני, בסצנת פיק-אפ מתוחה, והשתיים חולקות את הייאוש שלהן; לני על חרטה שיש לה לגבי מישהי שהיא לא מוכנה לדבר עליה, ונאסר שמרגישה שבויה בתפקידי רעיה ואם שאינם מטרותיה אלא הציפיות החברתיות שלא הצליחה להימלט מהן. המפגש בין הנשים מסתיים במותה של לני, שבדיעבד סידרה במהלך היום את ענייניה, ואז הפקידה עצמה לגלי הים. נאסר קופצת למים לנסות להצילה. אך החוקר לא מוכן לקבל שנאסר – שלא עומדת באמות המוסר שלו כאם שהשאירה בעל וילד בבית לפגוש נשים, וכערבייה – אינה אחראית למותה של האקדמאית המכובדת. הוא מצליף בה בשאלותיו ואיומיו, עד שנאסר נשברת, ולוקחת אחריות על המוות.
בסרט שזורים שירים פרי עטה של מישורי, וגם שתי דמויות הנשים בסרט הן משוררות, שמעולם לא פרסמו את יצירותיהן.
ביקורת.
בארץ, הסרט זכה לביקורות מעורבות, שהתמקדו בעיקר על המבנה העלילתי והצילום הבלתי קונבנציונליים של הסרט. ארז דבורה, ב-ynet, שיבח את התעוזה ורמת הדרמה של הסרט, ביקר במקצת את קצב התפתחות העלילה לקראת סוף הסרט, אך התרשם מן המשחק של שתי השחקניות הראשיות ובמיוחד יכולת האלתור של סרייה. מבקר הקולנוע אורי קליין, לעומת זאת, כתב שיש בסרט משהו מאולץ, ושהוא מקרטע בחלקים. לתחושתו חלק מהסצנות נקטעו באופן לא מספק. אך גם הוא שיבח את ההופעות של השחקניות.
במגזין הקולנוע The Hollywood Reporter, דברה יאנג שיבחה את הסרט, וקראה לו "דוגמה מופלאה כיצד ניתן לייצר סרט בלתי נשכח בתקציב דל". היא במיוחד ציינה לחיוב את הטיפול בנרטיב של דמותה של סרייה, וכן את המשחק והשיר שלה.
פרסים.
סמירה סרייה זכתה בפרס חג'ג' לשחקנית הטובה ביותר במסגרת פסטיבל ירושלים עבור גילום תפקיד יסמין נאסר בסרט.
ב-9 בינואר 2018 יצאה הודעה שהסרט התקבל לפסטיבל גטבורג בשוודיה לשנת 2018, פסטיבל הקולנוע הגדול ביותר בסקנדינביה, וישתתף במסגרתו בתחרות על שם אינגמר ברגמן.
בנובמבר 2018 זכה הסרט בפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע היהודי בלונדון.
אנחל קברל
אנחל קברל (בספרדית: Angel Cabral; נולד אנחל אמאטו, Angel Amato; 1 באוקטובר 1911 - 4 ביוני 1997) היה נגן גיטרה, מלחין וזמר ארגנטינאי של מוזיקה קלה, שהתמחה בעיקר במוזיקת טנגו וואלס. נודע במיוחד בהלחנת ה"ואלס הפרואני" (Que nadie sepa mi sufrir), שהופץ אחר כך על ידי אדית פיאף בגרסה הצרפתית בשם La Foule. בישראל היה לשיר זה גרסה מקומית - "חיוכים" - שהושרה על ידי חוה אלברשטיין.
ביוגרפיה.
אנחלו אמאטו נולד במרסדס, בואנוס איירס וגדל בשכונת וייה לורו, ברחוב וייט, בין ברגאדו לטפאלקה.
החל משנות ה-1940 הקים קברל שלישייה יחד עם שני נגני גיטרה חשובים - חואן חוסה ריוורול (מלחינם של שני שירי טאנגו קלאסיים - "N.P" ו-"Cantor de mi barrio" - בנו של דומינגו ריוורול, מנגני הגיטרה של קרלוס גרדל) ועם אנחל רובלדו, לימים, בשנות ה-1950 שותף בהרכבי הגיטרות של חוסה קארנט ושל רוברטו גרלה. אליהם הצטרפו גם זמרים חשובים. שלישייה זו עם זמריה הקליטה בשנת 1942 את המילונגה Jazmín Simón עם התזמורת של סבסטיאן פיאנה בשביל חברת ויקטור.
אחרי הפרידה, חברי השלישייה חברו שוב יחד ב-1947 כשרובלדו הוחלף בסופו של דבר על ידי אלפרדו לוסרו פלאסיוס. הם הופיעו עם תזמורתו של מיגל קאלו, עם ראול איריארטה כסולן קולי. ב-1953 עשו עוד הקלטה ללא זמר, בוואלס El abandono (לחן:מנואל קאלו, מילים: ריינלדו איסו. השלישייה התפזרה כעבור שנים מעטות.
קברל פעל בשלהי שנת 1942 לתקופה קצרה כזמר יחיד בקבארה Sans souci
תחת ניהולו של אלפרדו גובי, ואחר כך עבד במונטווידאו עם התזמורת של פינטין קסטייאנוס.
לאורך הקריירה שלו הלחין קברל מעל 200 שירים, ביניהם הידועים היו:
Que nadie sepa mi sufrir (La Foule), Plegaria (שניהם "ואלסים פרואנים"),
הוואלסים Errante vagabundo ו-Desagradecida y Desamorada וריקודי הטנגו
Su nombre era Margot, El clavelito, No, no llores más ,Amor de chiquilina
Y con eso dónde voy, יחד עם ארנסטו רוסי - Fueron tres palabras ו- Que sea lo que Dios quiera .
Que nadie sepa mi sufrir- La Foule.
מכל להיטיו הפך ללהיט בינלאומי השיר Que nadie sepa mi sufrir שהולחן על ידי קברל בשנת 1936 על מלים של אנריקה דיסאו, במקצב של ואלס פרואני או ואלס קראולי (ואלס קריויו או קריוז'ו) הנפוץ בפרו. הזמר הראשון ששר אותו היה הוגו דל קאריל. בשנת 1953 בעת ביקורה של אדית פיאף בתיאטרון האופרה בבואנוס איירס, הזמרת שמעה הקלטה של השיר בביצועו של אלברטו קסטיז'ו. פיאף לקחה איתה את הוואלס ובהגיעה לפריז ביקשה מהפזמונאי מישל ריווגוש שיכתוב לה מלים בצרפתית. הוא שינה את הטקסט וקרא לשיר "La Foule", כלומר "ההמון", בביצועה של אדית פיאף הוא הפך ללהיט עולמי שפורסם ב-1957.
המלים המקוריות מביעות את כאבו של גבר שנעזב על ידי חברתו, בעוד שהשיר של פיאף מבטא את חרדתה של בחורה המכירה גבר בתוך המון ומאבדת אותו כעבור רגעים. המקצב הוא של ואלס 3/4, אולם דורש מקצב קליל וקצב הרבה יותר מהיר מאשר ביצירה המקורית לגיטרה.
השיר הפך לחלק מן הרפרטואר של זמרים, הרכבים ומוזיקאים רבים וידועים, כמו מריה דולורס פראדרה, חוליו חאראמיו, לה סונורה דינמיטה, פרנק פרסל, רפאל, נאטי מיסטרל, חוליו איגלסיאס, סולדד פסטורוטי, תמרה, כרמלה, לוס לובוס, פלסידו דומינגו, לילה דאונס, גרופו 5, לוס מורונוס, הלו סיהורס וכו'.
השיר הביא למלחין רווחים כלכליים. בעזרת תמלוגיו הבינלאומיים, הוא קנה בית במרסדס, במחוז בואנוס איירס, בית שהפך למקום מפגש של ידידיו נגני הגיטרה.
גדול דעה
גְּדוֹל דֵּעָה הוא פיוט לבר מצווה שכתב רבי דוד בוזגלו, ומתמקד בתפילין - המצווה המזוהה עם שלב הכניסה לעול תורה ומצוות.
אודות הפיוט.
מלבד שבח מצוות התפילין, השתמש רבי דוד גם בפרטיה ההלכתיים-רעיוניים של המצווה, כיסוד המארגן את הפיוט, שבנוי משלוש מחרוזות. המחרוזת הראשונה היא מעין פזמון המתייחס לתפילין כמכלול, ומסתיים בהצגת תפילין של ראש ותפילין של יד באמצעות המילה 'מַחֲשָׁב' המכוונת למוח, והמילה 'חֶמְדָּה' המכוונת ללב. שתי המחרוזות הבאות מדגישות צדדים אחרים במצווה, בהתאם לחלוקה שבין תפילין של ראש ותפילין של יד: המחרוזת השנייה מדגישה את המאבק במחשבה הזרה, והשלישית מדגישה את המאבק ביצר הרע.
בשנת 2016, במסגרת הוצאת אלבומו "יחיד רם", ביצע משה חבושה את הפיוט, לפי לחן של מנשה אליאס. אמיל זריהן ביצע את הפיוט לפי לחן מרוקאי.
אדמירל (פירושונים)
פורד קרגו
פורד קרגו באנגלית: Ford Cargo) היא סדרת משאיות סמי-טריילר, מתוצרת "פורד אירופה" ("פורד בריטניה" (Ford of Britain)), (שם רשמי: Ford Motor Company Limited), חברת בת של קונצרן הרכב פורד (שם מלא: Ford Motor Company), אשר מיוצרת משנת 1981 עד היום.
בנוסף לבריטניה, דגמי "פורד קרגו" מיוצרים בטורקיה ובברזיל.
בין השנים 1999-2000 דגמי "פורד קרגו" יוצרו בארגנטינה.
מפרט.
קרגו מוצע ב-10 דגמים במשקל כולל הנע בין 18 ל-46 טון, במבנה של משאית או ראש-גורר. הדגמים מוצעים לעבודות מוניציפליות, קו ותשתית (עם שלדה מוגבהת), האחרונים עם מתקון ייעודי כמו מערבלי בטון או רכינות. ההינע נע בין 4x2 ל-8x4, ולרכב תא נהג יחיד ("תא יום") או כפול (לשינה). לדגם הכבד, 1846T, מנוע 6 צילינדרים בנפח 10.3 ליטר וזה מייצר הספק של 460 כ"ס (ב-2100 סל"ד) ומומנט של 214 קג"מ ב-1050 סל"ד. למערכת הבלימה המשנית הספק של 380 כ"ס ב-2600 סל"ד. התיבות הן ידנית 16 הילוכים או אוטומטית-רובוטית 12 הילוכים, שתיהן של ZF. עוד במפרט: אינטרדר של ZF, קפיצי אוויר, הפחתה בטבורים, מפרש כוח וכיוצא בזה.
דגם "1846T" משווק ב-46 מדינות.
דגמי "פורד קרגו" השתתפו במרוצי פורמולה למשאיות, (Formula Truck) (ראו תמונות)
דגמים המשווקים בישראל.
בישראל משווקות משאיות פורד קרגו על ידי חברת DMC, הנמצאת בבעלות משותפת של דלק מוטורס וקומסקו. הדגמים המשווקים הם:
ג'יי גריפית'ס
ג'יי גריפית'ס (באנגלית: Jaye Griffiths; נולדה ב-24 בספטמבר 1963) היא שחקנית תיאטרון וטלוויזיה בריטית.
ביוגרפיה.