וככל שגבר הדיכוי השלטוני, כך החריפה תגובת האנרכיסטים, ובעיתונו של גורדין התפרסמו מאמרים בלשון חריפה וללא פשרות, "לא אין אתם מסוגלים לדבר אמת, אתם המכנים את ביטאון מפלגתם "אמת" ("פראבדה"), כל מדיניותכם מושתתת על שקר, על הבטחות שאין בדעתכם לקיימן. ואפילו אותנו, תנועה סמוכה לכם במערכות הדמים של אוקטובר, רימיתם, באורח שפל, בערמת בגידה. המהפכה הסוציאלית - הרי זו הייתה למילה שהתרוקנה מתוכנה...ריקה אפילו יותר מהמילה חופש על שפתי הרמייה שלכם...זאת מכנים אתם דיקטטורה של הפרולטריון? לא, אדונים, זו הדיקטטורה של הביורוקרט. הרודנות הגרועה ביותר. זו היא שרירותו הפרועה של רודן פורע פרעות. ופרעות - זו מלאכתם של אנשי המאה השחורה. פועלים, פקחו עיניכם וראו הנעשה בשמכם, שכורי יין השלטון אתם!...אכן, מוגרה הקונטר-רבולוציה, אולם היא חיה, וקן בנתה לעצמה בתוך המהפכה. גם אלת המהפכה נטעה בגנה שני עצים: עץ החירות ועץ השלטון. ותצווה: מכל עצי הגן אכל תאכלו, ואך מעץ השלטון לא תאכל שביום אכלכם ממנו מות תמותו וגרש תגורשו. חולים חדשים. דם נשפך. הרס לא ישוער. רעב. התפוררות. בריונות. יצרים פרועים"..
עם צמצום חופש העיתונות, הגברת הצנזורה הבולשביקית ואיסור הופעתם של עיתונים רבים, ניסה גורדין להילחם על "חופש הביטוי", על זכותו לפרסם את ספריו, מחקריו ושיריו. גורדין הבין שמחנה האנרכיסטים נחל תבוסה, והוכרע בידי כוח אלים, ובוגדני לשיטתו. והבין כי מעתה אין דרך אלא לנסות ולהסתגל למצב, ולנצל את סדקי חופש הביטוי היחסי עד תום, לצורכי הפצת האנרכיזם. רבים מהאנרכיסטים, כמו גם אחיו זאב וולף, חלקו על דעתו, ירדו למחתרת, והמשיכו בלחימתם במשטר, גם עם נשק בידם.
לצד ניסיונותיו להסתגל למצב, המשיכו הרדיפות אחר מתנגדי המשטר, ובבית הסוהר נפגשו האחים גורדין מחדש. באותה עת, ניסח אבא הצהרה על מטרות האנרכיזם בתנאים הקיימים בברית המועצות, והביע בה את האמונה שהמרקסיזם ימגר את הקפיטליזם, ואילו האנרכיזם יירש לבסוף את המרקסיזם באופן דטרמיניסטי, ומכאן שאין לו עניין מיוחד במיגור בכוח של השלטון הבולשביקי. הוא שלל הן שיתוף פעולה עם הדיקטטורה הבולשביקית והן פעולות מחתרת כנגדה. עם זאת, באותה עת נבחר כאנרכיסט לסובייט המוסקבאי. בשעת הבחירות וההצבעה לסובייט זה נכחו באותה עת גם אנרכיסטים ידועי שם שגורשו מאמריקה - אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן.
ב-1922 המשיך גורדין להיאסר באופן תדיר, ופגש בבתי הסוהר גם את הסוציאליסטים המהפכניים, שגם אותם החלו כבר לרדוף. מחוץ לכלא, המשיכה הפעילות האנרכיסטית, כשחבריו של גורדין מארגנים הרצאות, ומקימים מועדון, ירחון ותיאטרון.
עלייתו של סטלין, נטישת ברית המועצות והשתקעותו בסין ובארצות הברית.
לאחר מותו של לנין, ועלייתו של סטלין, הבין גורדין שביטחונו האישי בסכנה גדולה אף יותר מבעבר. בזיכרונותיו הוא מספר כי כשהחליט לצאת את ברית המועצות, פנה לידידו ומגנו בסובייט המוסקבאי, לב קמנייב, שטח בפניו את תחושותיו, ביקש רישיון יציאה, והזמין אותו להצטרף אליו. קמנייב, שהיה באותה עת יושב ראש הסובייט המוסקבאי, יושב ראש המועצה לעבודה ולהגנה, ובעל תפקיד בכיר בסובנארקום, סירב, כמצופה, להצעתו של גורדין. שנים מספר לאחר מכן סיים את חייו בהוצאה להורג בתקופת "הטיהורים הגדולים".
משלא קיבל אישור יציאה, ברח גורדין ממוסקבה ב-1924, תחילה לסמרה, אז לאירקוטסק, שם קיבל המלצה מרב המקום על מישהו שיכול להבריח אותו מברית המועצות, ואז, בהסגת גבול, מצא את עצמו בחרבין שבסין. לאחר התיישב בשאנגחאי, הרצה והסביר בה את המתרחש ברוסיה מנקודת מבט אנרכיסטית, וניסה למשוך אנשים נוספים לאמץ את ההשקפה האנרכיסטית.
ב-1926 הגיע לארצות הברית והשתקע בניו יורק, בה ארגן חוגים אנרכיסטים, ופרסם את שירתו ביידיש, את כתביו האנרכיסטים, ושני כרכי אוטוביוגרפיה על רקע פעילותו המהפכנית ברוסיה בשם "זכרונות וחשבונות".
בארצות הברית חזר בתשובה, ונמנה עם מייסדי "החברה המוסרית היהודית", שמטרתה המוצהרת הייתה "לבצר את יסודותיה של תורת המידות שביהדות, ולהפיץ השכלה וחינוך מוסריים בהמוני העם" ו"לחשוף את היהדות שביהודי...לעצבו כאדם נאמן ליושר האוניברסלי ולצדק הכלל אנושי". הוא הפך לעורך ומוציא לאור של ביטאונה - "יידישע שריפטן" (בעברית: כתבים יהודים), תפקיד אותו מילא בין השנים 1936-1957.
חזרתו בתשובה לא גרמה לו להתנער מאמונותיו האנרכיסטיות, וב"יידישע שריפטן" ביטא אמונה בערכו הנצחי של מוסר היהדות כעוגן הצלה לעולם כולו. בכתב העת פורסמו מאמרים כנגד המרקסיזם, ה"אפיקורסיות" ודוקטרינות שונות באנרכיזם, לצד ציטוטים מ"הקפיטל" של קרל מרקס ומ"חובות הלבבות" של רבי בחיי אבן פקודה.
כמו כן, באותה תקופה, פרסם מאמרים בכתב העת היידי לספרות "היימיש".
הגירתו לישראל ואחרית ימיו.
באוקטובר 1958 היגר לישראל וחי ברמת גן. בארץ הקים אגודה אנרכיסטית בשם "אגודת שוחרי חופש" (אשו"ח), בה היו, לפי ההערכות, כ-150 חברים ואוהדים שהגיעו להרצאות ולימי עיון שארגנה האגודה. בספריית האגודה רוכזה ספרות אנרכיסטית בשלוש לשונות: יידיש, עברית ופולנית.
גורדין כתב, ערך והוציא לאור את הירחון האנרכיסטי של "אגודת שוחרי חופש", "פרובלימות: ירחון לבעיות החברה והתרבות" ("פראבלעמען : חודש-שריפט פאר געזעלשאפט און קולטור-פראגעס"), שהיה דו-לשוני (ביידיש ובעברית), בין השנים 1959–1964. הוא האמין באנרכיזם כתורת המשך לנבואה ולחסידות, וכדרך יהודית מקורית לתיקון עולם. ברוח זו ערך את כתב העת והטיף למאזיניו.
בתקופת ישיבתו בארץ חיבר גורדין סדרת חוברות לנוער על גדולי ישראל, ובהם רש"י, המהר"ל מפראג והאר"י.
גורדין פרסם ביידיש למעלה משלושים כרכים של הגות, שירה, מסות, תורת האנרכיה ומאמרים שונים. לעברית תורגמו אחדים מהם, וכן נתפרסמו תרגומיו מרוסית לעברית.
אבא גורדין נפטר בבית החולים תל השומר שברמת גן ב-1964, בגיל 77, ונטמן בבית הקברות קריית שאול.
משפחתו.
גורדין היה בנו של הרב יהודה לייב גורדין. הוא עצמו לא נישא מעולם ולא היו לו ילדים.
אחת מאחיותיו הייתה מאשה רגנשברג, אשתו של רבי חיים-דוד רגנשברג, ר"מ ה"בית מדרש לתורה" בשיקגו ולאחר מכן ראש ה-"Hebrew Theological College" בסקוקי.
אחות אחרת הייתה בלומה רזיאל (1914-1884), שבין ילדיה, אחייניו, היו מפקד האצ"ל, דוד רזיאל וחברת הכנסת מטעם חרות, אסתר רזיאל-נאור.
רכס רוונזורי
רכס רוונזורי (בסוואהילי: Safu ya Ruwenzori – "הרי רוונזורי") הוא רכס הרים במרכז אפריקה, המצוי על הגבול בין אוגנדה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ומתנשא עד לגובה של 5,109 מטרים. הגבוהים שבהרי רוונזורי, יחד עם הר הקילימנג'רו והר קניה, הם היחידים המכוסים שלג באופן קבוע באפריקה.
תיאור.
אורכו של הרכס 120 ק"מ ורוחבו 65 ק"מ. הוא מורכב משישה גושי הרים המופרדים על ידי גאיות עמוקים: הר בייקר, הר אמין, הר גסי, הר לואיג'י די סאבויה, הר ספיק והר סטנלי. הר סטנלי הוא הגדול ביותר ולו מספר פסגות, ומרגריטה היא הגבוהה שבהן. בהרי רוונזורי 43 קרחונים ידועים הנמצאים על שישה הרים ששטחם הכולל הוא 5 קמ"ר, כמעט מחצית מסך שטח הקרחונים באפריקה.
הרכס בנוי מסלעים מותמרים, והסברה המקובלת היא שההרים נוצרו כתוצאה מתנועת לוחות. ההרים מצויים באזור לח מאוד שלעיתים קרובות אפוף בערפל. הסלעים הללו הניבו קרקע שרמת הפוריות שלה איננה אחידה.
רכס רוונזורי משמש כמאגר מים חשוב. הוא מזין את אגמי אדוארד וג'ורג', שיש להם חשיבות כלכלית לתושבי האזור. יש הסוברים כי הם אף הרי הירח ("Montes Lunae") שהוזכרו על ידי תלמי כמקורו של הנילוס הלבן, אם כי תיאוריו אינם ברורים דיים כדי לזהותם באופן ודאי. על כל פנים, ההערכות המקובלות גורסות כי כחצי מיליון מתושבי אוגנדה תלויים ברכס על מנת לקבל את צריכת המים שלהם, כמו גם כמגן טבעי מפני שיטפונות ואסונות טבע אחרים.
הרכס מהווה יעד תיירותי. להרים חשיבות כלכלית נוספת, שכן באזור מצויים מרבצי נחושת וקובלט.
הפארק הלאומי.
הפארק הלאומי הרי רוונזורי הוא אתר מורשת עולמית הנמצא ברכס רוונזורי באוגנדה. שטחו של הפארק הוא כ-1,000 קמ"ר. בשטח זה ישנם מספר מפלי מים, אגמים, קרחונים וההר השלישי בגובהו באפריקה - הר סטנלי. הנקודה השנייה בגובהה ברכס זה היא פסגת הר ספיק.
אקלים.
האקלים תלוי בגובה, אך הוא מושפע גם מרוחות הנושבות מכיוון מזרח וממחזוריות שנתית בעלת שתי נקודות שיא (החודשים הלחים ביותר הם מרץ עד מאי ואוגוסט עד נובמבר). רכס רוונזורי הוא מאוד לח באופן כללי, וברוב ימות השנה יורד בו גשם, כולל בחודשים היבשים.
פלורה ופאונה.
הפארק ידוע בזכות הפלורה שלו הכוללת מספר רב של מינים אנדמיים לאזורים הגבוהים. אופי הצמחייה תלוי במידה רבה בגובה, כאשר יש להבחין בין מספר אזורים שונים. מתחת ל-2,400 מטרים הצמחייה מוגדרת כיער גשם טרופי שבור, המורכב ממינים כגון סימפוניה גלובוליפרה ופרונוס אפריקני. באזור זה יש מעט עצים גדולים ולפיכך חופת העצים שבורה מלבד בתחתית העמקים ובפסגות ההרים, שהם המקומות שבהם מדרונות ההרים מתונים. אזור היער השבור מתמזג ליער במבוק המגיע עד לגובה 3,000 מטרים. יער הבמבוק מתחלף בקרקע ענייה המאופיינת בצמחיית שדה בור שבה גדלים בעיקר שיחים מסדרת האברשאים.
אוכלוסיית בעלי החיים בפארק כוללת פילי יער אפריקניים, כמה מיני פרימטים, ועופות אנדמיים.
הרי רוונזורי
צבי סוף הסוואנה
צבי סוף הסוואנה (שם מדעי: "Redunca redunca") הוא מין בסוג צבי סוף מתת משפחת צבאי סוף. צבי סוף הסוואנה נפוץ במרכז אפריקה וחי בעיקר באזורי אדמות מרעה קרוב למים.
מאפיינים.