מבקר המוזיקה של עיתון "הארץ", דוד רוזוליו, כתב על אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' ב-1946:
גם המלחין מרק לברי אמר דברים דומים:
דעה דומה ביטא מבקר המוזיקה של עיתון "דבר", מנשה רבינא, במאמר מ-1939 על "יוסף ואחיו" של אריך ולטר שטרנברג, שבחר לכתוב (בניגוד לבוסקוביץ') בסגנון אינדיבידואלי מתוך התעלמות מן הצורך ליצור בסגנון מזרחי, שונה מן הסגנון האירופי, על אף נושאה התנ"כי של היצירה.
המלחינים העולים לא הכירו זה את זה לפני בואם, ושום "אסכולה" לא התפתחה בארץ. היחיד שיצר קבוצת תלמידים בעלי אידאולוגיה משותפת היה שטפן ווֹלְפֶּה, שעלה ב-1935 ותרם רבות לחיי המוזיקה בתנועה הקיבוצית ולקונסרבטוריון הפלשׂתיני החדש בירושלים. (סגנונו האוונגארדי וחוסר הפשרנות שבאופיו בידלו אותו מעמיתיו בקונסרבטוריון, וב-1939 חזר לאירופה ומשם היגר לארצות הברית.)
מאפייני המוזיקה הארץ-ישראלית.
אחד האמצעים שנקטו מלחינים שונים הייתה נגינת טעמי המקרא. בין השאר שימשו הטעמים לאות הזמן של קול ישראל. על פי רוב לא השתמשו המלחינים השונים בטעמי המקרא כמות שהם, אלא שאבו מהם השראה. כך בן-חיים ביצירתו "למנצח מזמור", פַּרְטוֹש ברביעיית המיתרים הסריאלית "תהילים" ובן-ציון אורגד בסימפוניה "הצבי ישראל". המוזיקה הליטורגית העברית העתיקה, יחד עם המזמור הגרגוריאני שימשו את בן חיים ביצירתו "קנטטה ליטורגית".
לצד מוזיקה אתנית מזרחית, נעשה שימוש גם במוזיקה היהודית של מזרח אירופה, בנעימות הזִמְרוּר של לימודי התלמוד ובנעימות חסידיות. הלחנים של יהדות המזרח שימרו את מסורת המוזיקה העברית הקדומה הרבה יותר מאלה של יהדות אירופה, שתרבותה, שפתה ולבושה הושפעו מעמי הארצות שבהן שכנו. יהדות האי ג'רבה שליד תוניסיה שימרה את המסורת העתיקה בטעמי המקרא ובתפילות, מאז חורבן בית שני ואולי אף מימי שלמה המלך. דגמים הלקוחים ממוזיקה ערבית ומזרחית מתגלים ביצירותיהם של מלחינים ישראלים כמו אברהם עילם-אמזלג, אבל ארליך, אורגד ועמי מעייני. שיתוף בין עולמות המוזיקה המזרחית והמערבית בא לביטוי ב"מודוסים הפרטיים" שהרכיב מרדכי סתר בהשראת המקאם וכינה בשם "מאקאמאת". המודוס ששימש אותו בכתיבת הסימפוניה "ירושלים" מורכב מיותר משנים-עשר צלילים, מהם אנהרמוניים. שיטת הכתיבה ששימשה את סתר ביצירתו מופיעה הן אצל מלחיני המאקאמאת הערביים והן בזמרה הגרגוריאנית. המוזיקה המזרחית מתאפיינת בשימוש במרווחים קטנים (בעיקר סקונדות), במיעוט (עד היעדר) קפיצות ובנגינת אוּניסוֹנוֹ. שימוש במאפייני המוזיקה המזרחית בולט באורטוריה יורם של בן חיים (שנכתבה עוד בגרמניה, לפני עלייתו ארצה) ובקטעי המקהלה באורטוריה תיקון חצות של סתר. השימוש בתנועת סקונדות משווה אופי ישראלי גם לקטעים מן האורטוריה "המלך דוד" של ארתור הונגר, שנכתבה בשנת 1921.
דמות חשובה להתפתחות המוזיקה הישראלית הייתה הזמרת התימנייה ילידת הארץ ברכה צפירה. צפירה יצרה קשרים עם מלחינים שונים, בהם בן חיים, פרטוש, מנחם אבידום, עמנואל עמירן ואחרים, שחיברו ליוויים לשיריה מחד גיסא והשתמשו ביצירותיהם בנעימות, ששרה לפניהם, מאידך גיסא. השפעת הנעימות שאספה ברכה צפירה והעבירה למלחינים ניכרה בהתפתחות הסגנון הים-תיכוני, שהחל להיווצר בתקופה זו (אמצע שנות ה-30) ובא לביטוי ראשוני בפואמה הסימפונית "עמק" של מרק לַבְרִי. מאפייני האזור, האור הרב, הים, החולות והמרחבים שטופי השמש באים לביטוי ברקמה השקופה של המוזיקה ומשמשים בסגנון זה לצד כלי נגינה אירופיים, שיטות וטכניקות מערביות.
מלחינים ישראלים אימצו בכתיבתם מאפיינים של התזמורת הערבית (המתבטאים בנגינת אוניסונו בכל הכלים, שכל נגן ונגן מצרף לה קישוטים ומקצבים שונים) תוך שימוש בטכניקות אירופיות. בכתיבה ההטרופונית שפיתחו, מנגנים כלים שונים אותו חומר באי-דיוקים מכוונים ורשומים בתווים, בניגוד לאלתורים החופשיים של התזמורת הערבית. טכניקה זו שימשה את בוסקוביץ' בסוויטה השמית, את בן חיים ב"נעים זמירות ישראל" ואת צבי אבני ברביעיית המיתרים "קשתות קיץ". מלחינים נוספים המשיכו וכתבו בטכניקה זו בשנים הבאות.
יהודה כהן משווה את התפתחות המוזיקה הישראלית המודרנית ללא תקופת הכנה רומנטית – בניגוד למה שקרה במוזיקה האירופית – לתחיית השפה העברית, שהשפעתה על המוזיקה הייתה מכרעת. התנ"ך השפיע על כתיבתם של מלחינים רבים. שירים ישראליים עממיים השתלבו ביצירות סימפוניות רבות, כמו "סוויטה פסטורלית" של חנן שלזינגר על פי נעימות של מרדכי זעירא ושרה לוי-תנאי, הפואמה הסימפונית "עמק" שכתב לברי על בסיס השיר הנושא אותו שם והשירה הסימפונית "צפת" של יהויכין סטוצ'בסקי, ששירו באותו שם נשזר בה.
המוזיקולוג פרופ' יהואש הירשברג מסיים את חיבורו "חזון המזרח ומורשת המערב" ("The Vision of the East and the Heritage of the West") במילים אלה:
האבות המייסדים.
ראשוני המלחינים הקלאסיים שהגיעו ארצה באמצע שנות ה-30 הגיעו מתרבות מוזיקלית עשירה וענפה, שהקיפה מאות שנים של מסורות מוזיקליות, אסכולות שונות והתפתחות הדרגתית. מעושר התזמורות, המקהלות, ההרכבים הקאמריים והמוסדות להוראת מוזיקה שבמרכז אירופה, הגיעו אל חברה צעירה, חדשה ומתחבטת בבעיות קיום קשות. המוזיקה שהייתה קיימת אותן שנים בארץ ישראל התמקדה בזמר העברי, שמרכזו בקיבוצים ובתנועות הנוער מחד גיסא, ובמוזיקה האירופית הוותיקה והבטוחה, שהסתופפה בבתי האיכרים האמידים במושבות הוותיקות, אלה שלצד לימודי הצרפתית חינכו את בנותיהם לפרוט על פסנתר ולזמר לידר, מאידך גיסא.
המלחינים שזה מקרוב הגיעו מאירופה רדופת הנאציזם פיתחו להם סגנון ישראלי ייחודי, שלא היה קיים עד אז. הם הושפעו מסביבתם, מסממני הפולקלור והתרבות שמצאו בבואם ואף זה מזה. פאול בן-חיים הקנה במכוון למוזיקה שלו סגנון ארץ-ישראלי, ובמבט לאחור מסתבר שמלחינים אחרים, שיצרו יחד איתו את הסגנון הים תיכוני, סיגלו לעצמם גם הם נופך משפת המוזיקה האישית שלו. בניגוד לבן חיים, שראשית הסגנון הארץ-ישראלי שפיתח מופיעה כבר באורטוריה יורם, שכתב לפני עלייתו ארצה, מלחינים אחרים פיתחו הבעה ישראלית ייחודית רק לאחר עלייתם לארץ. כך מרק לברי, ששילב בקונצ'רטו שלו לאבוב סממנים ערביים ושאב השראה מן השפה העברית וכך עדן פרטוש, שמיזג ב"שיר תהילה" שלו ערכים עתיקים מן המזרח עם טכניקות אירופיות.
המכנה המשותף לכל המלחינים הללו, הכלולים בהגדרה "האבות המייסדים", הייתה הראשוניות שביצירת שפה מוזיקלית חדשה, מיזוג הרקע המוזיקלי והתרבותי והניסיון שצברו בחייהם הקודמים עם האלמנטים החדשים, השונים והמאתגרים שפגשו בארצם החדשה. לפניהם לא הייתה מוזיקה קלאסית ישראלית. הם ותלמידיהם אחריהם יצרו אותה ואת הכלים להבאתה אל ציבור חובבי המוזיקה ואל המוזיקאים בדורות הבאים בישראל.
אלכסנדר אוריה בוסקוביץ'.
אחת מאבני הפינה בהתפתחות המוזיקה הקלאסית בארץ ישראל בתקופת היישוב היה ביצוע "הסוויטה השמית" של בוסקוביץ' בתזמורת ההסתדרות, בניצוח פרנק פולק רב הפעלים. בוסקוביץ', יליד קלוז' שבטרנסילבניה (1907), השתקע בתל אביב בשנת 1938 לאחר ביצוע הבכורה של יצירתו "שירי עם יהודיים" על ידי "תזמורת פלשׂתינה" שאך זה נוסדה והייתה בהמשך לתזמורת הפילהרמונית הישראלית. לאחר עלייתו לארץ ישראל חל שינוי מיידי בסגנון כתיבתו, כפי שאפשר להיווכח בסוויטה השמית, מן השפה הטונאלית של אירופה למרקמים, שחיקו את העוד או הקאנון הערבי.
בשנת 1937 שלח בוסקוביץ' גרסה לפסנתר של יצירתו "שרשרת הזהב" למנצח איזאיי דוברובן. דוברובן הציע לתזמורת הארץ-ישראלית לשבץ את היצירה בקונצרט בניצוחו בשנת 1938. בוסקוביץ' הוזמן לביצוע הבכורה של יצירתו, הגיע והחליט להישאר בארץ ישראל. בשנים הבאות אמר לא פעם, כי דוברובן, "שרשרת הזהב" והזמנת התזמורת הצילו את חייו.
בכתיבתו בארץ ישראל הושפע בוסקוביץ' ממראות הארץ, אור השמש וצבעי החול והים ומן המוזיקה המקומית, הן זו של עדות ישראל השונות והן זו של ערביי פלשׂתינה ושל עדות אתניות אחרות. בהשראת כל הגורמים האלה התפתח סגנונו האישי המיוחד לו, תוך חדירה אל עומק השפה העברית, שתהיה לאחד המקורות החשובים ביותר ביצירתו. בניגוד לאחרים, לא השתמש בשירים או מחולות של עדות ישראל אלא עיבד רעיונות משלו בהשראתם. כך יצר את הקונצ'רטו לכינור – יצירתו הגדולה הראשונה, משנת 1942, שזכתה בפרס ראשון בתחרות על שם ברוניסלב הוברמן מטעם התזמורת הארץ ישראלית. היצירה בוצעה בשנת 1944 בנגינת לורנד פניבש ובניצוח גאורג זינגר.
ביצירתו עשה בוסקוביץ' שימוש בתנ"ך ובשפתו ובמיסטיקה שביסודות הקבלה. גוני האור והשמש של ארץ ישראל שזורים בתזמוריו ובמקצבים של כתיבתו, ולשפה העברית השפעה חשובה ביצירתו. הקנטטה "בת ישראל" (1960) כתובה לתמליל שירו של חיים נחמן ביאליק בשם זה. מילות השיר נתונות לטנור הסולן ואילו המקהלה מזמרת פסוקים משיר השירים ומתפילת קבלת שבת. המוזיקה לטקסט של ביאליק כתובה בסגנון מודרני, כמעט סריאלי לעיתים, ואילו המוזיקה לטקסט המסורתי כתובה בסגנון ארכאי-מודאלי. הסינתזה הזו בין הסגנונות פתרה בהצלחה את הקונפליקט בין ההטעמה האשכנזית של שירת ביאליק להטעמה הספרדית של הטקסט התנ"כי. ב"עדיים" לחליל ותזמורת מובא פירוש אינסטרומנטלי לגרסה התימנית של טעמי המקרא בשירת בני ישראל אחרי קריעת ים סוף.
לבוסקוביץ היו תלמידים רבים, הן מלחינים צעירים והן בני דורו ואף מבוגרים ממנו, בהם תלמידו לתזמור מקס ברוד. בין תלמידיו יחזקאל בראון, יצחק סדאי, צבי סנונית, תאודור הולדהיים, יורם פפוריש, רמי בר-ניב, דוד זהבי ועוד.
קראל שלמון.