פפינגסטברג
פפינגסטברג (בגרמנית: Pfingstberg, "הר פנטקוסט") היא גבעה מצפון לגן החדש בצפון פוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה. בגובה 76 מטר מעל פני הים, פפינגסטברג היא אחד המקומות הגבוהים ביותר בפוטסדאם והיא ידועה בעיקר בזכות הבלוודרה שבנה פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה בשלבים וסיים בשנת 1863 באמצעות האדריכלים לודוויג פרזיוס, פרידריך אוגוסט שטילר ולודוויג פרדיננד הסה (Ludwig Ferdinand Hesse) על פי דגמים איטלקיים. אדריכל הנוף פטר יוזף לנה תכנן את הגן דמוי הפארק שעל הגבעה.
על פפינגסטברג, ליד הבלוודרה, נמצא גם מקדש פומונה (1801), הבניין הראשון שתכנן קארל פרידריך שינקל, שהיה אז רק בן תשע עשרה.
אחרי מלחמת העולם השנייה נחרבה טירת הבלוודרה וצמחיית פרא השתלטה על הפארק יותר ויותר. עמותה מנסה לשקם את המתקן מאז סוף שנות השמונים. בתמיכת , ותרומות נדיבות, שוחזרו הפארק והארמון ונבנו מחדש במידה רבה עד שנת 2003.
בשל המבנים ההיסטוריים שעליה צורפה הגבעה ב-1999 למכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990, והורחב בשנים 1992 ו-1999.
שם הגבעה.
במפה משנת 1683 הגבעה מכונה אייכברג (Eichberg, "הר האלונים"). על הגבעה צמח יער שממנו הורשתה האוכלוסייה לקחת עצים לבניית בתים ללא עלות. לאחר בניית בית העלמין היהודי (Jüdischer Friedhof) של פוטסדאם במדרון הדרומי של הגבעה, שונה שם הגבעה מאייכברג ליודנברג (Judenberg, "הר היהודים") בשנת 1743. בית העלמין קיים גם כיום (), ועל אף התנכלויות חוזרות ונשנות בתקופת השלטון הנאצי, הזנחה בתקופת השלטון הקומוניסטי וונדליזם אחר כך מצב בית הקברות, אולם ההספדים וחדר הטהרה הוא סביר, כשבבית הקברות נמנו 520 קברים.
השם השלישי ניתן לאחר שהמלך פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה קנה חלקת אדמה עם ביתן, מקדש פומונה, בשנת 1817. מכאן ואילך נקראה הגבעה פפינגסטברג עד ימינו.
האזור היה שייך לחבר המועצה קרל לודוויג פון אוספלד (Carl Ludwig von Oesfeld), ונאמר כי מלכת פרוסיה לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ סעדה שם בפנטקוסט ("חג השבועות הנוצרי") ב-1804. לאחר השהות הנעימה בכרם, דווח כי המלכה הציעה לשנות את שם הגבעה. נאמר כי פרידריך וילהלם השלישי שינה את השם בשנת 1817, לזכר אשתו שנפטרה בשנת 1810. גרסה שנייה היא שביקור המלך בגבעה בפנטקוסט בשנת 1817 היה הסיבה לשינוי.
אביגל שורק
אביגל שורק (נולד ב-26 בנובמבר 1977) הוא רואה חשבון, איש עסקים ישראלי המכהן כמנכ"ל חברת דלק US. בעבר היה מנכ"ל חברת התעופה אל על.
ביוגרפיה.
שורק שירת בחיל האוויר הישראלי בשנים 1996–2004 והשתחרר בדרגת רב-סרן. שורק בוגר לימודי חשבונאות ורואה חשבון בהשכלתו. עד מינויו למנכ"ל אל על התגורר בנאשוויל, טנסי בארצות הברית שם מילא שורה של תפקידי ניהול, ביניהם מנהל פיתוח עסקי בתאגיד SUNPOWER, כמו כן בעבר שימש שורק בתפקיד בכיר וכדירקטור בחברת אלון USA שהייתה בשליטת אנשי העסקים דודי וויסמן ושרגא בירן ולאחר מכן כיהן כסגנו של עוזי ימין כסגן נשיא בכיר ומנהל תפעול ראשי בחברת דלק US.
עם מעבר השליטה באל על לאלי רוזנברג מינה הדירקטוריון את שורק כמנכ"ל כחלק מהשאיפה להחליף את השדרה הניהולית בחברה. הוא החליף את גונן אוסישקין בתפקיד בינואר 2021 ושימש בתפקיד שנה ושלושה חודשים. ב-28 במרץ 2022 הודיע על התפטרותו בשל רצונו לחזור ולכהן בחברת דלק US.
ריבית פשוטה
רוברט קליין (היסטוריון של האמנות)
רוברט קליין (באנגלית: Robert Klein; ) היה פילוסוף והיסטוריון של האמנות צרפתי, יהודי יליד חבל באנאט שהיגר מרומניה. הצטיין במחקריו המוקדשים לאמנות הרנסאנס ולכתבי אמני תקופה זו.
ביוגרפיה.
שנותיו המוקדמות.
רוברט קליין נולד בשנת 1918 בעיר טימישארה, בירת חבל באנאט, אז בממלכת הונגריה, בשנתה האחרונה של האימפריה האוסטרו-הונגרית
הוריו היו יהודים דוברי גרמנית והונגרית. בשנים 1936–1937 הוא למד רפואה באוניברסיטת קלוז', לימודים אותם הפסיק כדי להירשם בשנת 1937 ללימודי פילוסופיה באוניברסיטה הגרמנית בפראג. בעקבות האירועים הקשורים להסכם מינכן והתגברות השפעת האידאולוגיה הנאצית בקרב הגרמנים בצ'כיה נאלץ קליין להפסיק את לימודיו ולשוב לרומניה. בשנים 1938–1939 למד בפקולטה למדעים של אוניברסיטת בוקרשט. גם שם הונהגו במהרה חוקי כזע נגד היהודים. הוא גויס לצבא הרומני אבל אחרי כניסת רומניה למלחמת העולם השנייה לצדה של גרמניה הנאצית, נשלח כמו שאר הגברים היהודים למחנות עבודה. אחרי שינוי המצב עקב הפיכת 23 באוגוסט 1944 התגייס קליין כחייל מתנדב בצבא הרומניה שעבר לצד בעלות הברית ונלחם בשטחי טרנסילבניה, הונגריה וצ'כוסלובקיה נגד גרמניה הנאצית ונגד בעלת בריתה, הונגריה.
בתום המלחמה חזר קליין ללמוד באוניברסיטת בוקרשט וסיים בה בשנת 1947 עם תואר בפילוסופיה המודרנית.
בצרפת.
בהמשך נסע קליין לצרפת עם מלגה מטעם הממשלה הצרפתית. בינתיים ברומניה עלתה לשלטון המפלגה הקומוניסטית. קליין ביקש מקלט מדיני בצרפת, ובעקבות זאת הופסקה לו המלגה. הוא נשאר בבירת צרפת כחסר אזרחות עד סוף חייו. חי תקופה בתנאים דלות, כשהתפרנס משטיפת כלים במסעדה, ממתן שיעורים פרטיים. ומאוחר יותר מכתיבת מאמרי רוויו ואחרים בכתבי עת לאמנות.
בשנת 1953 השיג בסורבון דיפלומת לימודים גבוהים באסתטיקה עם העבודה "ארס וטכנה במסורת מאפלטון ועד לג'ורדנו ברונו", בהדרכתו של אטיין סוריו, ובשנת 1959 קיבל דיפלומת המלחקה ד של הבית הגבוה היישומי ללימודים גבוהים בפריז (אקול פראטיק דה אוטז אטוד École Pratique des Hautes Études) עבור העיון הבקורתי בספר, "l'Idea del Tempio della pittura” ("רעיון הזמן בציור") מאת ג'ובני פאולו לומאצו (1590, מילאנו).
בשנים 1954–1958 עבד קליין כמזכירו של אוגוסטן רנודה, היסטוריון וחוקר ההומניזם ב"אקול פראטיק דה אוטז אטוד" ובשנים 1958–1962 היה עוזרו של המומחה בשפה הספרדית מרסל באטאיון בקולז' דה פראנס. כמו כן הרבה לשתף פעולה עם אנדרה שאסטל שהיה תלמידו של רנודה. בשנת 1954 יחד עם שאסטל ארגן קליין עבור ממשלת בלגיה את התערוכה "אירופה ההומניסטית" (הקטלוג פורסם בשנת 1963).
קליין השתתף בעריכת כתב העת "Bibliothèque d'Humanisme et Renaissance” (ספרייה להומניזם ולרנסאנס, הידוע בקיצור כ"הומניזם ורנסאנס") וכתב בו מאמרי רוויו. שיתף פעולה גם עם אנריקו קסטלי דה גאטינרה די צוביינה ועם כתב העת באיטלקית "ארכיבו די פילוזופיה" שבו פרסם גם כן מספר מאמרים. בשנים 1962–1965 עבר כנספח מחקר במרכז הלאומי למחקר מדעי בפריז ובשנת 1966 לימד תולדות האמנות באוניברסיטת מונטריאול. בקיץ 1966 נשלח עם מלגת מחקר לווילה אי טאטי בפירנצה, המרכז הרווארד לחקר הרנסטנס האיטלקי.
באפריל 1967, זמן מה אחרי שבארצות הברית, חברה שלו, שהייתה אלמנה ואם לילד מרומניה, קליין עצמו שם קץ לחייו על גבעה בסטיניאנו על יד פירנצה, כשהוא בן 49. הוא השאיר הרבה ממחקריו בכתבי יד או לא גמורים.
כתבי ידו.
אנדרה שאסטל ואנרי זרנר מצאו בפירנצה את כתבי ידו של קליין. שאסטל פרסם חלקם אחרי מותו של החוקר, בשנת 1970, בהוצאה לאור גלימאר בקובץ שנקרא " „La Forme et l'Intelligible”. (הצורה והמובן). בשנת 2013 זרנר תרם את כתבי היד של קליין שהיו ברשותו למכון הלאומי לתולדות האמנות בפריז. הם התחילו להתפרסם בטיפוחו של ז'רמי קרינג מהמרכז "אנדרה שאסטל" בסורבון. קרינג פרסם, בין היתר, גם את התזה של קליין "האסתטיקה של הטכנה". במחקר זה הציע קליין דגם חדש בחשיבה על אמנות הרנסאנס, שלא הסתמך יותר על החשיבה הנאופלטונית שביכרה את הצורה ואת גילומה בחומר, אלא על ה"טכנה" - מונח של אריסטו, שהתייחס לתהליך העבודה, היצירה האמנותית. על ידי כך השלים קליין את השקפתו של ארווין פנופסקי שבמסתו "האידיאה" משנת 1924. קליין נחשב לעוזרו המחונן ביותר של אנדרה שאסטל. קליין היה בקיא בפילוסופיה ובתחומים רבים והעריץ את פנופסקי ואת הגישה הרב-תחומית לתולדות האמנות במסורת של
יעקב בורקהרדט.
כתביו.
בעריכת אנדרה שאסטל - * "La Forme et l'Intelligible : écrits sur la Renaissance et l'art moderne", Paris : Gallimard, 1970. מהדורה : "Form and Meaning: Essays on the Renaissance and Modern Art", H. Zerner (בעריכת אנרי זרנר), Princeton : Princeton University Press, 1980. מהדורה גרמנית: "Gestalt und Gedanke: Zur Kunst und Theorie der Renaissance", Berlin : Wagenbach, 1996
מהדורה בקורתית: ג'ובני פאולו לומאצו - רעיון הזמן בציור.
מהדורה שלאחר המוות - בטיפוחו של ז'רמי קרינג, פח דבר מאת אנרי זרנר
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' קוזנצוב
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' קוזנצוב (ברוסית: Алекса́ндр Алекса́ндрович Кузнецо́в, באנגלית: Aleksandr Kuznetsov; נולד ב-22 ביולי 1992) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע וזמר רוסי. הופיע במספר סרטים עתירי תקציב, כדוגמת לב פרמה ובסדרה "טובים מאיתנו". בשנת 2019 החל להשתתף בפרויקטים בצרפת ודנמרק.
ביוגרפיה.
אלכסנדר קוזנצוב נולד ב־22 ביולי 1992 בסבסטופול, שבאוקראינה. הוא עבר תחילה לקייב ללמוד משחק ואחר כך למוסקבה. בשנת 2015 סיים את לימודיו במכון הרוסי לאמנויות התיאטרון (GITIS) ובאותה שנה החל להופיע בתיאטרון צ'כוב במוסקבה. מאז הופיע בהפקות תיאטרון רבות, ביניהן "המורדים" (2017), בבימויו של אלכסנדר מולוצ'ניקוב, ו"אהבה מאוחרת" (2014), בבימויו של קרימוב. הוא גם ביים וכיכב בהפקה משלו, "המהמרים" (Igroki), המבוסס על יצירה של ניקולאי גוגול (2015).