ישנם מניעים שונים לביצוע אאוטינג. מניע אפשרי הוא חשיפת מה שנראה כצביעות של אלה שבראנץ' כינה "ארונות של כוח". מניע נוסף הוא הרצון להעלאת המודעות לקיום הגאים ולסוגיות פוליטיות הקשורות אליהם, וכך להראות שלהיות הומו או לסבית אינו דבר "גרוטסקי עד כדי כך שאין להזכירו אף פעם". ריצ'רד מור (Richard Mohr) אמר (Mohr, Richard. Gay Ideas: Outing and Other Controversies, Boston: Beacon Press, 1992)
סיניורילה שאל, "כיצד ייתכן שלהיות הומו הוא עניין פרטי בעוד שלהיות סטרייט אינו עניין פרטי? סקס הוא פרטי. אולם כשאנו עושים אאוטינג איננו דנים בחיי המין של מאן דבעי. אנו רק אומרים שהוא גאה". "לאנשים רגילים עושים אאוטינג מזה עשורים. אנשים תמיד עשו אאוטינג לדוור, לחלבן, לבתולה הזקנה המתגוררת במורד הרחוב...המטרה של אאוטינג היא להראות שקיימים כל כך הרבה גאים בין מרבית האנשים הנראים בחברה שלנו, עד שכאשר מישהו יעשה אאוטינג לחלבן או לבתולה הזקנה, כולם יגידו, 'אז מה?' " (Signorile, p. 82)
כמעט כל אלה שגיבשו עמדה לגבי אאוטינג מגדירים גבולות שלדעתם אין לחצות בביצוע האאוטינג, אך אין הסכמה כללית לגבי מיקום הגבולות הללו. בצד אחד יש גישה לפיה אין לעשות לאף אדם אאוטינג, ובצד שני הגישה לפיה יש לעשות לכולם אאוטינג. בין שני קצוות אלו ניתן למנות ארבע גישות ביניים (Johansson &amp; Percy, p. 228):
הערכה באיזו גישה נוקט מבצע האאוטינג מאפשרת לקבל תובנה באשר ליעדים שאליהם הוא חותר. מרבית מבצעי האאוטינג שמים לעצמם למטרה את אלה שתומכים בהחלטות ומקדמים מדיניות, הן דתיים והן חילונים, המפלים גאים לרעה בשעה שהם עצמם חיים חיי גאווה חשאיים. לדברי העיתונאי ראנדי שילטס (Randy Shilts) מסן פרנסיסקו, "יש מוסכמה בקרב פעילי התנועה הגאה שהמכשול הקשה ביותר העומד בפני התקדמות ההומוסקסואלים [הוא] לעיתים קרובות לא הטרוסקסואלים, אלא חברי [קהילה] המצויים בארון". (Johansson &amp; Percy, p. 226)
השפעה ואפקטיביות.
האפקטיביות של אאוטינג כטקטיקה פוליטית תלויה בנכונות התקשורת לדווח על כך שאדם מסוים הוצא מהארון. המצאת האינטרנט הקלה מאוד על ביצוע אאוטינג לדמויות ציבוריות. לפני עשרים שנה, כשמייקל רוג'רס ביקש מעיתונאים לפרסם את טענותיו לגבי שרוק, הוא היה חייב גם לשכנע אותם ליטול על עצמם את הסיכון שתוגש נגדם תביעה משפטית. לו רוג'רס היה פועל היום, הוא היה יכול לפרסם טענות שכאלה באתר האינטרנט האישי שלו, וכך כלי תקשורת אחרים היו יכולים לדווח שבאתר האינטרנט שלו פורסם שאדם מסוים הוא הומו.
סיניורילה טוען שהאאוטינג של פיט ויליאמס "ותוצאותיו גרמו לפגיעה קשה במדיניות הצבא נגד הומואים". הפרסום שנוצר הציב את המדיניות בחזית המירוץ לנשיאות ארצות הברית ב-1992, וכל מועמדי המפלגה הדמוקרטית, כמו גם המועמד העצמאי רוס פרו, הבטיחו בפומבי שיביאו לקץ הנידוי.
תמיכה באאוטינג.
פעילי זכויות גאים רבים מגנים על אאוטינג כטקטיקה. הפעיל הבריטי פיטר טטצ'ל (Peter Tatchell) אמר ש"לקהילה הלסבית וההומוסקסואלית ההזכות להגן על עצמה מפני אנשי ציבור העושים שימוש לרעה בכוחם ובהשפעתם כדי לתמוך במדיניויות הגורמות סבל להומוסקסואלים". ב-1994 הקבוצה האקטיביסטית של טטצ'ל, "אאוטרייג'!" (!OutRage), פרסמה את שמותיהם של ארבע-עשר בישופים של כנסיית אנגליה כהומואים או ביסקסואלים, והאשימה אותם בצביעות על כך שהם תומכים במדיניות הכנסייה הרואה במעשים הומוסקסואלים חטא, בעוד שהם עצמם עוברים על האיסור בחייהם הפרטיים. לדברי טטצ'ל, "אאוטינג היא הגנה עצמית גאה. ללסביות והומואים יש זכות, וחובה, לחשוף צבועים והומופובים. אי ביצוע אאוטינג לבישופים התומכים במדיניות המזיקה להומוסקסואלים, תהווה הגנה על הבישופים האלה וכך תאפשר להם להמשיך להמיט ייסורים על חברים בקהילה שלנו. קנוניה עם צביעות והומופוביה אינה ניתנת להגנה אתית עבור נוצרים, או עבור אף אדם אחר".
נשיאת פינלנד טריה הלונן (Tarja Halonen) פרסמה ספר לקראת מסע הבחירות שלה לכהונה נוספת בשנת 2006, בו ציינה את עבודות החקיקה שביצעה כדי לקדם שוויון מיני כשהייתה בשנים 1980–1981 יושבת ראש ארגון הזכויות הלהטב"י SETA. היא ביקרה אנשים המצויים בארון על כך שהם "אינם מעיזים לעשות דבר בעצמם, אך הם שמחים שאנחנו עשינו את העבודה בשבילם".
ביקורת.
אאוטינג נעשה על ידי אמצעי תקשורת אירופאים ואמריקאים לכריסטין יורגנסן, לבת' אליוט (Beth Elliott), לד"ר רנה ריצ'רדס, לסאנדי סטון (Sandy Stone), לבילי טיפטון (Billy Tipton), לאלאן ל' הארט (Alan L. Hart), לאפריל אשלי (April Ashley), לקארולין קוסי (Caroline Cossey), לז'אנה סטיל (Jahna Steele) ולננסי ז'אן ברקהולדר (Nancy Jean Burkholder), ובמקרה של בילי טיפטון על ידי חוקר מקרי המוות שלו. במקרים רבים, האאוטינג גרם לנזק רב בחייהם הפרטיים ובקריירה שלהם.
יש פעילים בקהילה הלהט"בית שמביעים מורת רוח מאאוטינג בכלל וכטקטיקה פוליטית בפרט. הם טוענים שגם לשמרנים המתנגדים לקהילה הלהט"בית יש זכות לפרטיות אישית, ויש לכבדה כזכות בסיסית. סטיבן פישר (Steven Fisher), דובר הקמפיין לזכויות אדם, קבוצת ההגנה הגדולה ביותר להומואים ולסביות בארצות הברית, בהעירו על האאוטינג שבוצע לשרוק, אמר שהוא מתנגד ל"שימוש בנטייה מינית ככלי נשק". כריסטופר בארון (Christopher Barron), המנהל הפוליטי של הלוג קאבין רפאבליקנס (Log Cabin Republicans), קבוצה המייצגת הומואים ולסביות רפובליקאים, אמר: "אנו מאוד לא מסכימים עם קמפיין האאוטינג, אך אנו גם מתנגדים מאוד לחסות שהנשיא בוש נותן ל...תיקון הנישואין הפדרלי."
רוג'ר רוזנבלאט (Roger Rosenblatt) טען בינואר 1993 במאמרו שפורסם במגזין הניו יורק טיימס תחת הכותרת "מי הרג את הפרטיות?", ש"המנהג לעשות אאוטינג להומוסקסואלים מרמז שלהומוסקסואלים יש זכות לבחירה חופשית, אך לא לחיים פרטיים". (Signorile, p. 80)
ביקורת נוספת על אאוטינג מתמקדת בפגיעה האישית והמקצועית שנגרמת לאדם שמבוצע בו אאוטינג החושף את היותו הומוסקסואל, לסבית, טרנסג'נדר, או טרנסקסואלית, ובכך שהיו אנשים שעשו להם אאוטינג בטעות, או שעשו להם אאוטינג מבלי שיש כל הוכחה לכך שהם הומואים, לסביות, טרנסג'נדרים או טרנסקסואלים. היו מקרים שבהם בוצע באנשים אאוטינג שחשף אותם כטרנסקסואלים, כאשר למעשה לא הייתה אף הוכחה לכך שהם בכלל בעלי עבר כל שהוא של טרנסקסואליות או התערבות דומה אחרת (כגון תהליכים כירורגיים הקשורים באינטרסקסואליות), מעשה שהסב נזק לסובלים ממנו ומהווה עילה לתביעה.
בביקורתה על טענותיו של העיתונאי גל אוחובסקי לגבי נטייתו המינית של הזמר הראל סקעת, ביקשה ד"ר נעמי אפל לערוך השוואה בין ניצול סמכותו של מעביד למען הטרדה מינית של עובדתו, לבין ניצול כוח תקשורתי של אדם אחד, למען אאוטינג כלפי אדם אחר, תוך סלידה מהנעשה לכאורה לסקעת. כמו כן ציינה אפל את חוסר האונים הנגרם למושא האאוטינג באשר הוא.
פסיכותרפיסט
עץ משפחה
טרנסווסטיט
טיסת אלוהא אירליינס 243
משוואת סווימי ג'יין
משוואת סווימי ג'יין (אנגלית: Swamee Jain) היא משוואה בהידראוליקה המשמשת לחישוב מקדם החיכוך בזרימה בצינור.&lt;br&gt;
משוואת סווימי ג'יין משמשת לחישוב ישיר של מקדם החיכוך הדרוש במשוואת דרסי וויסבך זאת לעומת החישוב הנומרי איטרטיבי הדרוש במשוואת קולברוק והדרך הגרפית בדיאגרמת מודי.
מספר ריינולדס.
לקריאה נוספת.
Computer Applications In Hydraulic Engineering, 5th Ed., 2002. Haestad Press, pg. 16
קישורים חיצוניים.
&lt;hr&gt;
נורווגית מדינתית
נורווגית ארצית
טורנה
טוּרְנֵה (בצרפתית: Tournai, בהולנדית: Doornik) היא עיר בבלגיה, השוכנת 85 ק"מ מדרום-מערב לבריסל על גדות הנהר סכלדה בפרובינציית אֵנוֹ. בתחילת 2018 מנתה העיר 69,554 תושבים. קתדרלת נוטרדאם בטורנה הוכרזה בשנת 2000 כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
טורנה היא אחת הערים העתיקות ביותר בבלגיה, יחד עם ארלון וטונגרן. העיר הייתה קיימת כבר בתקופה הרומית, וב-432 עברה לשליטתם של הפרנקים הסאלים. בתקופת שלטונם של המלך כילדריק הראשון (מת בטורנה ב-481) ושל המלך כלוביס הראשון (נולד בטורנה ב-465) הייתה העיר בירת הממלכה הפרנקית. ב-486 העביר המלך כלוביס הראשון את בירתו לפריז, אך הפך את טורנה לדיוקסיה שסמכותה השתרעה על כל פלנדריה.
במאה התשיעית, אחרי חלוקת האימפריה הפרנקית, השתייכה טורנה לממלכת פרנקיה המערבית, שלימים הפכה לצרפת. ב-862 הפך שארל הקירח, מלך פרנקיה המערבית, את טורנה לבירת רוזנות פלנדריה. טורנה הפכה לעיר מסחר חשובה שאזרחיה שאפו לאי-תלות בשליטים המקומיים. ב-1187 ביקר בעיר פיליפ אוגוסט, מלך צרפת. בישוף טורנה הפך לבן בריתו, והמלך לקח את העיר תחת חסותו.
במלחמת מאה השנים בין צרפת ואנגליה נשארה טורנה נאמנה לצרפת, בעוד שפלנדריה תמכה במלך אנגליה. ב-1513 העיר נכבשה בידי הנרי השמיני, מלך אנגליה, אך ב-1521 הפכה לחלק מנחלות הקיסר קארל החמישי בארצות השפלה. ב-1581 נפלה העיר לידי הדוכס מפארמה, שהיה מושל ספרד בארצות השפלה. ב-1668 עברה העיר לשלטון צרפת, אך ב-1713 נפלה תחת שלטון אוסטריה בהתאם להסכם אוטרכט. ב-1815 הפכה טורנה לחלק מהולנד, ומ-1830 לחלק מבלגיה.