במשך שנים רבות שמרו בני הזוג על שתיקה ולא סיפרו את סיפורה של "רשת מרסל" באופן פומבי או פרטי, הן מהסיבה שחשבו שלא עשו יותר מהמוטל עליהם והן כי רצו להניח מאחריהם את כאב מאורעות המלחמה עבורם ועבור הילדים שניצלו. בתחילת שנות ה -90 החלו להתבקע סדקים בחומת השתיקה של בני הזוג. בשנת 1993 במהלך ראיון ברדיו על ספרו שזכה בפרס האקדמיה, נשאל עבאדי אם אכן הציל ילדים יהודים בזמן המלחמה והוא השיב בחיוב. את הראיון שמעה הגברת בטי קלוסקי - סביל -המזכירה הכללית של עמותת הילדים המוסתרים בצרפת. היא יצרה עימם קשר ואחרי מספר חודשי שכנוע, בספטמבר 1994, הסכימו השניים להתראיין לכתבה בעיתון של העמותה לילדים מוסתרים בצרפת (Les enfants Caches), באותה כתבה גם פורסמו חלק משמות הילדים שהוסתרו על ידי בני הזוג. בעקבות הכתבה בעיתון בה פורסמו שמותיהם של חלק מהילדים שהוסתרו, החלה תנועה של חיפוש ואיתור הילדים המוסתרים עצמם, שחלקם יצרו קשר עם בני הזוג. הכתבה כולל שמות הילדים מצויה בארכיון יד ושםבשנת 1995 בני הזוג מסרו גם עדות מוקלטת של 7 שעות לאנט וייביורקה (Annette Wieviorka), היסטוריונית צרפתית המתמחה בתחום השואה, לארכיון הווידאו של קרן פורטונוף של עדיות מהשואה באוניברסיטת ייל.(
בשנת 1995 נערך בארמון לוקסנבורג שבפריז, כנס של ילדים מוסתרים בצרפת שם, בין היתר, סיפרו בני הזוג את סיפורם. במהלך הנאום שנשא עבאדי בפני הפורום הוא סיפק שלוש סיבות להחלטה לשבור את השתיקה. האחת כי בצרפת קיימת מגמה של הכחשת השואה וחשוב לספר את מה שהתרחש באמת, השנייה כי הרבה ילדים שניצלו היו צעירים מדי מכדי לזכור וחשוב להביא לידיעתם מה קרה והשלישית כי הגיעו לגיל בו הבינו שזמנם הולך ואוזל ועליהם להשאיר עדות למתרחש. הוא סיפר שהוא נשאל מה הניע אותם להסתכן, להיות מעורבים ולהציל אחרים, התשובה לדבריו נעוצה באפיזודה שחווה כשהיה שחקן ששחק בהצגה בניו יורק ; אחרי אחת ההצגות נכנס לחדר ההלבשה שלו אדם שהציג את עצמו כאנטואן דה סנט-אכזופרי כותב הספר "הנסיך הקטן" הודה לו על הערב המהנה והזמין אותו לשתות, הם יצאו יחד לפאב בברודוויי. במהלך השיחה שקלחה ביניהם, אמר הסופר המפורסם שהוא כל חייו מנסה לשבור שיאים ולאתגר את הגבולות שלו עצמו. עבאדי שאל כיצד אדם מאתגר את הגבולות שלו עצמו. הסופר, שהיה גם טייס מחונן ואמיץ, השיב כי הוא תמיד מנסה להגיע "אל מעבר לעננים". לכן, אמר עבאדי, לשאלה מדוע, אני משיב כי ניסינו להגיע "אל מעבר לעננים" כדי לעשות את מה שצריך להעשות. עבאדי בקש מאותם האנשים שהיו ילדים מוסתרים שלא יודו לו, אלא שיעזרו להעביר את המסר שעל כל האנשים לעשות ככל שניתן כדי לעזור לילדים מאוימים הנמצאים בסכנה, באשר הם נמצאים בכל רחבי העולם.
אותות הוקרה והנצחה.
לאחר המלחמה בשנת 1947, הוענקו לעבאדי ולרוזנסטוק מדליית הרזיסטנס.
בשנת 1981 ,הוענק להם אות לגיון הכבוד הצרפתי שהוא אות הכבוד הגבוה ביותר המוענק בצרפת חתום על ידי נשיא הרפובליקה ולרי ז'יסקר ד'אסטן .
פועלו האזרחי של עבאדי למען התיאטרון והספרות הצרפתית קבל הערכה על ידי נשיא צרפת פרנסואה מיטראן אשר העניק לו אות הצטיינות נשיאותי על כך.
בשנת 2000 הוקמה על ידי ז'נט וולגוסט ( Jeannet Wolgust), עמותה בשם "הילדים והחברים של עבאדי " (Les Enfante et Amis Abadi) . ג'נט היא ילדה שהוסתרה על ידי בני הזוג בניס ושמרה איתם על קשר מאז המלחמה ועד יום מותם. מטרת העמותה היא להנציח את זכר בני הזוג עבאדי בפרט ואת זכר קורבנות השואה בכלל ולאחד בין הילדים המוסתרים והחברים של עבאדי. אתר האינטרנט של העמותה משמש ליצירת קשר, כולל את סיפור המעשה, תמונות, קטעי עיתונות, ראיונות בכתב, קטעי וידאו של ילדים מוסתרים המספרים את סיפור המעשה, שמות מקומות המסתור ושמות ילדים מוסתרים שאותרו, ביוגרפיות של הגורמים הקשורים, ביבליוגרפיה, מקורות מידע ועוד. את העמותה מנהלים בעיקר אנשים שהיו ילדים שניצלו על ידי בני הזוג ; אנדריי פוש -קרסנטי, ( Andrée Poch-Karsenti ) ז'נט וולגוסט, מרט קופרמינק (Marth Kuperminc) ועוד, מסייע להם עמנואל גנייה (Emmanuel Gagnier) נכדו של הכומר הפרוטסטנטי גנייה שסייע לבני הזוג בהצלת הילדים היהודים. הפעילים דואגים לתחזק את האתר ולארגן אירועים שמטרתם לשמר את זכר בני הזוג ופועלם.
בשנת 2002 הופק הסרט "רשת מרסל "בבימויה של ז'קלין סיגר, כולל תרגום לעברית, הסרט מתאר דרך ראיונות של בני הזוג ושל ילדים מוסתרים ,את פעילות ההצלה של רשת מרסל. הסרט מצוי בספרית הסרטים של יד ושם.
בשנת 2008 ,כביטוי נוסף להערכת פועלם של בני הזוג בזמן המלחמה, נקראה ככר של שמם ברובע ה 12 היוקרתי בפריז, בו התגוררו בחייהם.
בשנת 2018 הוקמה בעיר ניס אנדרטה להנצחת פועלם של בני הזוג עבאדי ושל האזרחים הצרפתיים שסייעו להם באזור ניס.
ספרים ופרסומים.
עבאדי כתב מספר ספרים, בין היתר שני ספרים בנושא החיים בגטו היהודי בדמשק. ב-1993 כתב את "המלכה והסופר" (La Reine et le Calligraphe), הספר זכה בפרס האקדמיה הצרפתית ( Grand Prix de l'Académie Française), ותורגם לעברית בהוצאת "כרמל".
הספר הנוסף הוא " שמעון ושבועת השקר - יהודי דמשק שלי " (Shimon le Parjure- mes Juife de Damas ). ספר זה הושלם על ידי עבאדי בסמוך למותו ויצא לאור ביוזמת רעייתו, בשנת 1999 לאחר מותו. בשני הספרים סיפר עבאדי בשפה קולחת, ססגונית, מלאת הומור ובאהבה רבה על חיי הקהילה היהודית בגטו בדמשק בו גדל עד גיל 19 ושזר בהם סיפורים אמיתיים .
בשנת 1985 כתב ספר בנושא התיאטרון הצרפתי "הקומדיה של התיאטרון " (La Comedie du Theatre ).
רוזנסטוק כתבה בשנת 1995 ספר בשם " Terre de Detresse " ("אדמת מצוקה ") המתאר את שהותה במחנות הריכוז אושוויץ וברגן- בלזן .
עבאדי נפטר בחודש ספטמבר 1997 ונקבר בבית הקברות מונפרנאס בפריז. רוזנסטוק נפטרה בשנת 1999 ונקברה לצידו באותו בית הקברות.
עטלף נצמד
השיבה הביתה (סרט)
השיבה הביתה (באנגלית: Coming Home) הוא סרט אנטי-מלחמתי אמריקאי משנת 1978 העוסק במלחמת וייטנאם, בבימויו של האל אשבי עם ג'יין פונדה וג'ון וויט בתפקידים הראשיים.
ג'יין פונדה הייתה מראשי המתנגדים למלחמה זו וסבלה מחרם מצד חלק גדול של הציבור האמריקאי, אך כשיצא הסרט, שלוש שנים לאחר סיום המלחמה, החלו להתברר הצדדים הפחות נעימים שלה והסרט נתקבל בהתלהבות והפך לשובר קופות.
ג'ון וויט זכה בפסטיבל הקולנוע בקאן בפרס השחקן הטוב ביותר (1978)
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר בשנת 1979
וויט ופונדה זכו באותה השנה בפרס גלובוס הזהב בפרס לשחקנים הטובים ביותר - דרמה
המועצה לביקורת סרטים ומחזות התירה את הצגת הסרט למבוגרים מגיל 16.
תקציר העלילה.
סאלי הייד (ג'יין פונדה) היא אשתו של בוב הייד (ברוס דרן), קפטן בחיל הנחתים של ארצות הברית. הוא חדור מוטיבציה לשרת את ארצו במלחמת וייטנאם. סאלי נפרדת ממנו, שוכרת בית על החוף, קונה מכונית ספורט ומבקשת למצוא לעצמה תעסוקה.
חברתה ויי (פנלופה מילפורד) מציעה לה לעבוד כמתנדבת בבית חולים שיקומי לפצועי המלחמה. בבית חולים זה מאושפז אחיה של ויי, ביל, הסובל מפוסט טראומה לאחר שירות בווייטנאם.
סאלי נפגשת בפעם הראשונה בתוצאות המלחמה - פצועים בדרגות שונות ממורמרים על מצבם ועל כך שהמדינה נטשה אותם ומתווכחים על נחיצות המלחמה הזאת.
היא פוגשת את סמל לוק מרטין (ג'ון וויט) שלמד אתה באותו בית ספר תיכון וכעת הוא משותק בחצי הגוף התחתון לאחר פציעה בווייטנאם. הוא כועס וממורמר על מצבו, מקלל את הצוות הרפואי וזורע הרס בבית החולים עד שנאלצים לקשרו למיטה. במצב זה נגשת אליו סאלי והוא מזהה אותה כמעודדת במשחקים בבית הספר. עם הזמן הוא נרגע בחברתה ומתפתח ביניהם יחס של חיבה.
סאלי מגיעה לפגוש את בעלה שקבל חופשה בהונג קונג. היא רואה שינוי ניכר במצבו הנפשי. הוא מספר לה על הזוועות שעושים חיילים ומפקדים בוגרי הווסט פוינט בכפרים בווייטנאם והוא מתבייש במצב שנמצא חיל הנחתים עם המסורת המפוארת.
אחיה של ויי, ביל, נמצא בדיכאון עמוק ומאבד עצמו לדעת בבית החולים על ידי הזרקת אוויר לורידיו. הדבר פוגע קשות בלוק והוא מחליט לבצע פעילות נגד המלחמה. הוא קושר עצמו בשלשלאות לשער של לשכת הגיוס ונעצר. הוא מופיע בטלוויזיה ומטיף שם נגד המלחמה.
סאלי שאך זה חזרה מהונג קונג רואה את לוק בטלוויזיה והחיבה כלפיו הופכת לאהבה. הם מקיימים יחסי מין והיא חווה לראשונה אורגזמה.
סוכני ה-FBI עוקבים אחריהם, מצלמים ומקליטים את פגישותיהם. בוב חוזר מווייטנאם לאחר שנפגע ברגלו מפליטת כדור. בסרט רואים אותו יורד מהמטוס עם פצועים על אלונקות וארונות קבורה מכוסים בדגל ארצות הברית.
בוב מוזמן למודיעין הצבאי שם מראים לו את כל ההוכחות על הקשר בין סאלי ולוק. בתחילה הוא נוטל רובה טעון עם כידון ומתכוון להרוג את סאלי ולוק אולם ברגע האחרון הוא נרגע, עוזב אותם ונוסע לחוף הים שם הוא פושט את בגדי חיל הנחתים ונכנס לים עירום.
בסוף רואים את לוק מרצה לפני צעירים העומדים לפני גיוס. לאחר שנציג הנחתים מסביר להם את חשיבות המלחמה לארצות הברית, מופיע בו ומסביר להם את חוסר התוחלת במלחמה ומספר לדוגמה על עצמו.
דניאל צידון
דניאל (דני) צידון (נולד ב-1955) הוא פרופסור חבר בחוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב. לשעבר חבר הנהלה וסמנכ"ל בבנק לאומי ומ-2016 שותף בקרן ויולה.
ביוגרפיה.
צידון נולד בתל אביב-יפו ב-1955 לראיסה ויואש צידון. השלים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית ב-1983 ודוקטורט באוניברסיטת קולומביה ב-1987. בשנים 1987–1995 נמנה עם סגל האוניברסיטה העברית. החל מ-1995 הוא נמנה עם סגל אוניברסיטת תל אביב.