זואי יושב באמבטיה שבבית משפחתו וקורא מכתב בן ארבע שנים מאת אחיו באדי. במכתב, באדי מדבר על ההתאבדות של אחיהם הבכור סימור, כמה שנים קודם לכן, ומעודד את זואי לדבוק בקריירת משחק אם הוא חפץ בכך. אמו של זואי, בסי, נכנסת לחדר האמבטיה, והשניים מנהלים שיחה ארוכה המתמקדת בדאגתה של בסי לאחותו פראני, שנמצאת במצב של התמוטטות רגשית ומסרבת לאכול. במהלך השיחה זואי גם מתווכח וגם מתלוצץ עם אמו, ושוב ושוב מבקש ממנה לעזוב את החדר. בסי סובלת את התנהגותו של זואי, ובפשטות מצהירה שהוא הולך ונהיה יותר ויותר דומה לאחיו באדי, ותוהה מה קרה לילדיה, שהיו פעם כה "מתוקים ואהובים".
אחרי שבסי יוצאת מהחדר, זואי מתלבש והולך לסלון, שם הוא מוצא את פראני על הספה עם החתול שלהם בלומברג, ומתחיל לדבר איתה. אחרי שהוא מעצבן את פראני בכך שהוא מתחקר אותה לגבי המניעים שלה לדקלם את "תפילת האדון" ומאשים אותה באנוכיות, זואי נמלט לחדר הישן של סימור ובאדי, וקורא את מה שכתוב על הדלת מבפנים, המכוסה בציטוטים פילוסופיים. אחרי מחשבה מעמיקה, זואי מטלפן לפראני ומתחזה לבאדי. לבסוף פראני חושפת אותו, אבל היא ממשיכה לשוחח עם זואי. זואי משתף אותה בדברי חוכמה שסימור פעם אמר לו, ולפיהם האדם צריך לחיות עם מקסימום אופטימיות ואהבה מפני שגם אם אף אחד אחר לא שם לב, ישו רואה. אחרי שזואי מנתק, פראני נשכבת במיטת הוריהם ומחייכת לתקרה.
תמות עיקריות.
הספר משקף את התעניינותו של סלינג'ר בפילוסופיה של דתות המזרח שבהן זן בודהיזם, אסכולת האדווייטה ודאנטה בהינדואיזם, וכן הנצרות האורתודוקסית הרוחנית, בעיקר בחלק הקצר בפרק השני שכולל ציטוטים מטקסטים רוחניים. יש דיון בשאלה אם הספר הוא "סיפור על-טבעי" או "סיפור אהבה" בפתיחת החלק השני, כפי שמתלבט המספר, באדי גלאס (שמכריע לטובת האפשרות השנייה). ג'רלד רוזן, בספרו הקצר מ-1977, "זן בכתביו של ג'יי. די. סלינג'ר", מציין כי הספר "פראני וזואי" יכול להתפרש כסיפור זן מודרני, עם התפתחות של הדמות הראשית פראני במהלך עלילת הסיפור הקצר והנובלה, ממצב של בורות להארה תבונתית עמוקה. במאמר של ג'ניפר דן היא מציינת כי "השוני בין פני שטח עמוסים בבהירות לעומת ריקנות פנימית" שאפשר למצוא ב"פראני וזואי" יכול להיקרא כמטאפורה לחברה מודרנית. קארל בוד, בעיתון אוניברסיטת וויסקונסין, משער כי סלינג'ר, בעת שכתב בספרו זה "המזויף והאמיתי ראויים באותה מידה לאהבתנו", ראה בכך תשובה לכמה מהבעיות הרגשיות שלו עצמו.
פרסום מקורי.
הסיפורים "פראני" ו"זואי" פורסמו בנפרד במגזין "הניו יורקר". "פראני" הופיע בעיתון בינואר 1955, ו"זואי" במאי 1957. סלינג'ר פרסם את שני הסיפורים יחד כספר ביולי 1961, בהוצאת "ליטל, בראון אנד קומפני", והקדיש את הספר לעורך "הניו יורקר", ויליאם שון.
בעת הפרסום המקורי של הסיפור, רווחה הסברה - השגויה - שפראני בהריון (כך האמינו גם עורכי "הניו יורקר"), ובשל כך סלינג'ר ערך תחילה את הסיפור אולם לאחר מכן הוא נמלך בדעתו, והיה קרוע בין היותו מוטרד מהרושם שיקבלו הקוראים, שאולי יקראו את הסיפור מעיניה של פראני ההריונית מצד אחד, וחוסר רצונו להעביר מסרים חד-משמעיים מצד שני. בסוף הוא עשה רק שינוי אחד - הוסיף את משפטו של ליין קוטלי: "עשית רווח זמן גדול מדי בין המשקאות. אם לנסח את זה בפשטות" ("פראני וזואי" תרגום ראשון, נירה צפריר, עמ' 33), בתקווה שזה יתקשר למין ולא למחזור האישה. על פי וורן פרנץ', שחוקר את כתבי סלינג'ר, השינוי היה בלתי מספק.
קבלה בקרב ציבור הקוראים.
הספר היה פופולרי מאוד בקרב ציבור הקוראים בעת פרסומו ושהה 26 שבועות בראש רשימת רבי המכר של ה"ניו יורק טיימס" בשנים 1962-1961, אולם מבקרי הספרות נתנו לספר ביקורות מעורבות. ג'ון אפדייק טען שעבודתו של סלינג'ר מספקת ואף למעלה מכך. הוא שיבח את אפיון הדמויות אצל סלינג'ר, ואמר כי הן "מתמזגות יחד בתיאום מושלם, מוארות בשילוב בלתי אפשרי של יופי אישי ואינטליגנציה". אולם היו שחשבו כי סלינג'ר בייש את עצמו בפרסום סיפוריו אלה. ג'נט מלקולם ציטטה את מקסוול גייסמר, שכינה את הספר "רע להחריד", וג'ורג' סטיינר קרא לו "פיסת נהנתנות חסרת צורה".
בשנת 2011, ביקר הסופר ג'יי מקינרני את יצירתם של "בני משפחת גלאס המרוכזים בעצמם", אולם אמר גם כי הספר מראה את "התפתחות אמונותיו" של סלינג'ר.
עיבוד ומורשת.
הסרט האיראני "" (1995) הוא עיבוד לא רשמי לספר וכן לסיפור יום מושלם לדגי בננה.
הדמויות בספר שימשו השראה רבה לתכונת "ילדי הפלא" שהוצגו בסרטו של וס אנדרסון משנת 2001 משפחת טננבאום.
תרגום לעברית.
בשנת 1988 יצא לאור התרגום הראשון לעברית בהוצאת כנרת, בתרגומה של נירה צפריר.
תרגום מחודש לעברית יצא בשנת 2011 בהוצאת כתר, בתרגומו של ניר רצ'קובסקי.
שם הספר בשני התרגומים זהה מלבד שינוי מזערי אך משמעותי שנעשה בתרגום המחודש: בתרגום הראשון בכריכת הספר מופיע השם זוּאי – כשהאות וי"ו מנוקדת בשורוק. בתרגום המחודש על הכריכה מנוקד השם בחולם: זוֹאי. דיונים רבים התקיימו בנוגע לשאלה כיצד יש לבטא את השם זואי, שכן במקור כתב סלינג'ר Zooey.
The Love Club EP
The Love Club EP (בעברית: מועדון האהבה) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת הניו זילנדית לורד. האלבום יצא לאור ב-8 במרץ 2013 על ידי חברת התקליטים יוניברסל ווירג'ין רקורדס. מתוך האלבום יצא סינגל.
EP 1 הוא המיני-אלבום הראשון של הראפית האמריקאיית קווין הרבי. האלבום יצא לאור ב-2 ביוני 2017 על ידי חברת התקליטים Checkbook. מתוך האלבום יצא סינגל.
EP 2 הוא המיני-אלבום השני של הראפית האמריקאיית קווין הרבי. האלבום יצא לאור ב-1 בדצמבר 2017 על ידי חברת התקליטים Checkbook. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים.
הר יוז (אנטארקטיקה)
הר יוז (באנגלית: Mount Hughes) הוא הר בהרי קוק, בארץ אואטס שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,250 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם באמצע המרחק בין הר לונגהרסט לרכס טנטאקל.
היסטוריה.
גילוי ההר.
ההר התגלה על ידי המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה (משלחת דיסקברי) (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904).
מקור השם.
שמו של ההר ניתן לו על ידי המשלחת.
ההר נקרא על שם ג'יי. אף. יוז (J.F. Hughes), מזכיר כבוד (Honorary Secretary) של האגודה הגאוגרפית המלכותית, שסייע בהכנות המשלחת.
הר יוז
חוקת דרקון
חוקת דרקון או חוקי דרקו (באנגלית: Draconian constitution) הם אוסף החוקים הכתוב הראשון של אתונה ביוון העתיקה, שנכתבה בהנחייות המדינאי דרקו, במאה השביעית לפני הספירה, כתוצאה מפרשנות מנוגדת לצדק של אצילי האתונאים לחוק על פה.
החוקה נכתבה כפי הנראה בתקופה המקבילה לתחילת נפילת הממלכה האשורית, עם מרידת נבופלאסר באשור והקמת ממלכת בבל החדשה. רוב ערי יוון האחרות העבירו את חוקיהם אל הכתב, והמשפט באתונה הוטה בידי האצילים - מעמד העשירים, לפי צורכיהם ונגד הצדק. בסביבות שנת 621 לפנה"ס בית העם באתונה הפקיד בידיו את כתיבת החוקה והמשפט לעירם, וקבעו אותו כמחוקק הראשון של אתונה. יודעי קרוא וכתוב יכלו לקרא אותו במרכז אתונה במקום הנגיש לציבור. לדעת חוקרים, זה היה אחד היסודות המוקדמים לשיטת השלטון העממית בדמוקרטיה האתונאית.
הרקע.
הצורך בחוקה כתובה נבע מחוסר נגישות לחוק בידי "העם הפשוט" כלומר המעמד הבינוני והשכבות הנמוכות בחברה בעוד שהאצילים הכירו את החוקים וניצלו אותו לטובתם או שינו אותו כרצונם. תופעות אלו החלו כשלושים שנה קודם ליסוד החוקה הכתובה. החלה מלחמה בין-מעמדית ובין-משפחתית בתוך אתונה כשכל צד מנסה להשיג את החוק לצידו.
על מנת ליצור שלום ולעצור את מעגל התוהו ובוהו שהחל להיווצר, החליטו משפחות האצולה להגיע להסכמה על חוקה כתובה ושווה לכל נפש. לשם כך, מינו את דרקון, משפטן מבני האצולה, להעלות את חוקיהם על הכתב והוצג לראווה במקום ציבורי.
בין חוקיו, רצח במזיד ובשוגג, הנדרשים להשפט על סלע האראופגוס שליד האקרופוליס - מתחם השלטון שבראש הרמה הצופה על העיר. לאחר שמקרי רצח הפכו עניינו של בית המשפט של העיר-המדינה, הופסקו המלחמות הפרטיות בין משפחות שכללו נקמה ורצח. חוקים אלו הם היחידים ששרדו ועברו גם לחוקה הסולונאית מאה שנה אחר כך. ברבים מחוקיו קבע עונש מוות. וכשנשאל מדוע יש המייחסים לו את האמירה שלדעתו:
אף שלא שרד עותק מלא מחוקי דרקו, ידוע שעונשים חמורים ניתנו לעוברים על עבירות קלות כמו גניבת תפוח. יש הסבורים שהיה רק עונש אחד - הוצאה להורג, אם נמצאת אשם בעבירה על חוקי דרקון, והיו ביטאו זאת באמרם שהחוקים נכתבו בדם במקום בדיו.
הביטוי "חוקים דרקוניים" הפך לביטוי בשפות רבות וביניהם אנגלית וגם עברית, לחוקים רצחניים או מעוותים ביותר.
השוויה לפי בעלות על קרקע וגיל.
תפקידים ומשרות לפי חוקי דרקון.
ההופליטים - חיילים משוחררים חסרי קרקע יכלו להשתתף בהחלטות המדינה, לבחור ולהגיע לעמדות זוטרות במשרות ציבוריות. על מנת להגיע למשרה בעמדה בכירה יותר, נדרשה בעלות על קרקע. הופליטים עם קרקע ללא שעבוד שערכו עשרה מינא או יותר יכלו להיות גזברים או ארכון אפונימוס - מזכיר האספה העממית. אסטרטגים והיפרכים - בכירי הצבא ומפקדי חיל הפרשים נבחרו מבין אזרחים שלהם אדמה ללא שיעבוד שערכו לפחות 100 מינא בעלי צאצאים בני עשר ומעלה מנישואין חוקיים. ארבע מאות ואחד חברי מועצת העם נבחרו בגורל מתוך חיילים משוחררים בני שלושים ומעלה, ויכלת להיבחר רק פעם אחת אלא אם כל האזרחים כבר נבחרו. הבחירה לעמדות מדיניות נקבע בגורל, למעט עמדות בבית המשפט שעל סלע האירופגוס שאליו נבחרו מזכירי אספה (ארכונים) לשעבר שפרשו.
המועצה והכנס העממי.