הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי החל כביקורת על כישלון הפמיניזם המערבי להתמודד עם המורכבות של סוגיות פמיניסטיות פוסט-קולוניאליות המיוצגות בתנועות פמיניסטיות בעולם השלישי. הפמיניסטיות המערביות והפמיניסטיות שמחוץ למערב שונות זו מזו בהיבטים כמו גזע ודת, שאינם מוכרים לפמיניזם המערבי. הפמיניסטיות הפוסט-קולוניאליות מבקשות לשלב את מאבקן של הנשים בדרום העולם לתוך התנועה הפמיניסטית המערבית.
פמיניסטיות פוסט-קולוניאליות אינן מסכימות שנשים הן קבוצה אוניברסלית ודוחות את הרעיון של אחווה גלובלית אחת. לכן, בחינת מה שקושר נשים יחד נחוצה כדי להבין את מטרותיהן של התנועות הפמיניסטיות ואת הדמיון וההבדלים במאבקי נשים בעולם. מטרת הביקורת הפמיניסטית הפוסט-קולוניאלית על הפמיניזם המערבי המסורתי היא להבין את ההתחייבות בו-זמנית ליותר ממאבק אחד, שקושר נשים יחד בכל מקום.
זהו מהלך משמעותי משום ששיח פמיניסטי הוא שיח ביקורתי, ולכן אינו פטור מעיסוק ביחסי הכוח הפנימיים שבו. תקוותן של הפמיניסטיות הפוסט-קולוניאליות היא שהתנועה הפמיניסטית הרחבה יותר תשלב את מערכי התאוריות המשמעותיים הללו, שמטרתם להגיע אל נקודת מבט תרבותית שמעבר לעולם המערבי, על ידי הכרה בחוויות האינדיבידואליות של נשים ברחבי העולם. עלי סוקי (Ali Suki) מדגישה את חוסר ייצוגן של נשים לא-לבנות במחקרים פמיניסטיים ומשווה את משקל הלובן למשקל הגבריות. בעיה זו אינה נובעת מחוסר השכלה ועבודת מחקר בדרום העולם, אלא מחוסר בהכרה. חוסר זה בהכרה מחזק הגמוניה מערבית ותומך בטענה של ייצוג מוגזם של חוקרים וחוקרות לבנות מערביות. הספרות הפמיניסטית הפופולרית ביותר בנוגע לדרום הגלובלי נוטה להיכתב על ידי תאורטיקניות מערביות, וכתוצאה מכך לטייח את ההיסטוריה. התאורטיקניות הפמיניסטיות הפוסט-קולוניאליות אינן מאוחדות תמיד בתגובותיהן לתאוריה פוסט-קולוניאלית ולפמיניזם מערבי, אך ככלל, תאורטיקניות אלו החלישו במידה ניכרת את גבולות הפמיניזם המרכזי. הכוונה של הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי היא לצמצם את ההומוגניזציה של השפה יחד עם אסטרטגיה כוללת לשילוב כל הנשים, על שונותן, בסביבה התאורטית. בעוד המאמצים נעשים כדי לחסל את הרעיון של העולם השלישי "האחר", מסגרת פמיניסטית מערבית אירופוצנטרית מציגה לעיתים קרובות את "האחר" כקורבן לתרבותו ולמסורותיו שלו.
אודרי לורד (Audre Lorde), משוררת ופעילה פמיניסטית שחורה, נשאה נאום שכותרתו היא "כלי האדון לעולם לא יפרקו את ביתו של האדון", במסגרת כנס אקדמי פמיניסטי בשנת 1979. היה זה ראשיתו של הפמיניזם האקדמי באמריקה, ונשים לבנות היוו את הרוב המכריע של הקולות הנשמעים. לורד הוזמנה על תקן האישה השחורה, בדיון ספציפי אחד, אולם לשאר הדיונים לא הייתה נציגות שחורה, נציגות לסבית או נציגות של נשות העולם השלישי. לורד טוענת כי האקדמיה, כמוסד פטריארכלי וגזעני, אשר הדיר נשים מתוכו באופן מסורתי, לא יכולה לשמש ככלי לפתרון הבעיות שאותן הוא מייצר ומשמר. היא מבקשת מהאקדמאיות בכנס להיות סוכנות לשינוי רדיקלי ולייצר אחווה נשית שאינה מבוססת על סובלנות כלפי האחרת, אלא על כינון קהילה על בסיס תלות הדדית בין שונויות. היא מאשימה את הפמיניסטיות מהזרם המרכזי, הלבן, בהשטחה ובהתעלמות מנשים שונות, ובכך בנפילה לפמיניזם גזעני אשר עולה בקנה אחד עם הפטריארכיה: "נשים עניות ונשים כהות יודעות שיש הבדל בין ביטויי היומיום של עבדות הנישואין לבין זנות, כיוון שאלה בנותינו שלנו שעומדות ברחוב 42. אם תאוריה פמיניסטית אמריקאית לבנה אינה רואה לעצמה חובה לדון בשונויות בינינו, ובהבדלי הדיכוי הנובעים מהן, כיצד אתן מתמודדות עם העובדה שבזמן שאתן נמצאות בכנסים על תאוריה פמיניסטית, הנשים המנקות את בתיכן ומשגיחות על ילדיכן הן ברובן הגדול נשים עניות ונשים כהות? מהי התאוריה מאחורי פמיניזם גזעני?".
גישה כלפי השליטה הקולוניאלית והפוסט-קולוניאלית.
התנועות הפמיניסטיות הפוסט-קולוניאליות מתבוננות בהיסטוריה המגדרית של הקולוניאליזם ובאופן בו היא ממשיכה להשפיע על מעמד הנשים בשנות האלפיים. הביקורת של תנועות אלה על הקולוניאליזם נוגעת לתיאורו כשליחות מתרבתת. השליחות המתרבתת נועדה לחולל שינוי ולהושיע את הילידים באזורים הכבושים מהפיגור והפרימיטיביות שהיו מנת חלקם, בעיני המערב. ביסוד האידאולוגיה הקולוניאלית ניצב האדם הלבן כעליון מבחינה מוסרית, דבר שחייב אותו להביא את הקדמה והנאורות המערבית אל אזורים נידחים ובכך לקדם את האדם השחור הנחשל והברברי.
המשימה הייתה כה מרכזית בתהליך הקולוניאלי, עד כי השימוש בכוח פעיל ובכפייה הפכו ללגיטימיים. הדגש המרכזי הושם על המתח שבין מסורת למודרנה, כאשר המסורת הלכה והתהוותה כאנטיתזה למודרנה ועל כן תיעוש וטכנולוגיה היו בראש מעייניהן של המדינות המתפתחות ברגע שזכו בעצמאות. התקופה הפוסט-קולוניאלית החלה בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20, תקופה בה קיבלו מדינות רבות עצמאות והוקמו האומות המאוחדות. בתקופה זו החל מאמץ אינטנסיבי של מדינות העולם השלישי לגשר על הפער, ותהליך ההתפתחות החברתית שלהן לפי נורמות מערביות היה תחת פיקוח של ארגונים כמו האו"ם. נוסף על תיעוש וטכנולוגיה, המודרנה וההתפתחות החברתית טומנות בחובן גם סממן רוחני - נאורות. ערכים של חירות האדם, חילון, דמוקרטיה ועוד, שהיו סממנים מערביים שנבעו מתוך מסורת והיסטוריה מערבית, נתפסו כאוניברסליים ולכן החלו לחלחל לתוך מדינות העולם השלישי. במדינות אלה נוצר מתח בין-תרבותי עקב ניגודיות הערכים למסורת. כתוצאה מכך, נהרסו מסורות עתיקות, תפקידים מסורתיים איבדו מערכם, מנהגים הפכו לריקים מתוכן, והיה ברור כי חזרה אל המסורת כמעטפת תרבותית, חינוכית ורוחנית הפכה למשימה בלתי אפשרית.
מבחינת הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי, נשים נמצאו במלכוד הן בתקופה הקולוניאלית והן בתקופה הפוסט-קולוניאלית. הקולוניאליזם היה פעיל הומניטרי למען שחרור הנשים מהמשטר המקומי, אך למעשה יצר החלפה של אדון ישן באדון חדש, והן מצאו עצמן כפופות בעידן הפוסט-קולוניאלי לפעילות לאומית בתפקיד בינוי האומה, שהתבסס על תפקודיהן המיניים. על-אף זאת, חשוב לציין כי הקולוניאליזם איפשר את המעבר מהספרה הפרטית לציבורית ותרם רבות למאבק הפמיניסטי.
במקביל, הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי לא פעל כישות נפרדת מהפוסט-קולוניאליזם והשפיע על הפוליטיקה שלו באופן ישיר. העיסוק הפמיניסטי הפך לדומיננטי ובהתאם לכך, החל העיסוק הפוסט-קולוניאלי בסוגים לא מערביים של פמיניזם, בעיקר בתחום הפוליטי בו נשמעו דרישות של לאומיות, סוציאליזם, ליברליזם ואקו-פמיניזם. זאת במקביל להתמודדות החברתית עם הפטריארכיה היומיומית הנתמכת על ידי הממסד: אלימות בתוך המשפחה, התעללות מינית ואונס, רצח על רקע כבוד המשפחה, רצח עוברים ממין נקבה, התעללות בילדים ועוד. הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי מבצע שילוב של התמקדות במצב האישה הפשוטה במקום מסוים, יחד עם התייחסות למצבה ביחס לסוגיות רחבות יותר. הוא מדגיש את הפעילות הנשית שמתרחשת עדיין נגד מורשת קולוניאלית שהייתה בעצמה פטריארכלית מאוד מבחינה מוסדית, כלכלית, פוליטית ואידאולוגית.
גזע ודת.
לפמיניזם הפוסט-קולוניאלי יש קשרים חזקים עם תנועות ילידיות ועם תאוריה פוסט-קולוניאלית רחבה. הוא גם קשור בהדיקות לפמיניזם השחור, שכן גם פמיניסטיות שחורות וגם פמיניסטיות פוסט-קולוניאליות טוענות שהפמיניזם המערבי המרכזי אינו מצליח להעמיק כראוי בענייני גזע ובאפליה גזעית, ואף חוטא בגזענות חמורה בעצמו. במאמרה של בל הוקס היא מדגישה את האופן בו פמיניסטיות לבנות מערביות נמנעו מלהתמודד עם הגישות הסקסיסטיות והגזעניות שלהן כלפי נשים שונות מהן ולא אתגרו זו את זו בחקירת ההשפעה של זכויות היתר להן זכו על יחסיהן עם נשים מחוץ לקבוצת המעמד והגזע שלהן. לגזענות יש תפקיד מרכזי בדיון על פמיניזם פוסט-קולוניאלי. פמיניסטיות פוסט-קולוניאליות מבקשות להתמודד עם הגזענות והאפליה על רקע אתני שעדיין קיימות בימינו, ומטרתן להביא את הנושאים הללו לתוך השיח הפמיניסטי המרכזי. בעבר, הפמיניזם המערבי נמנע במידה רבה מעיסוק בנושא הגזע והפך אותו למשני ומופרד מהפמיניזם, שהתמקד בפטריארכיה. עד לזמן האחרון, גזע לא נתפס כנושא שנשים לבנות צריכות לעסוק בו.
הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי מנסה להימנע משיח מכליל על נשים כאוכלוסייה הומוגנית ללא הבדלי גזע, מעמד, גיל והעדפה-מינית. מושג הלובן או העדרו הוא נושא מפתח בתנועה הפמיניסטית הפוסט-קולוניאלית. הדבר נובע בעיקר מהיחסים שבין הפמיניזם הפוסט-קולוניאלי לבין תנועות פמיניסטיות אחרות המבוססות על גזענות, בעיקר פמיניזם שחור ופמיניזם מקומי. בתרבות המערב, הגזענות נתפסת כמאפיין ממוסד של החברה. הפמיניסטיות הפוסט-קולוניאליות רוצות לאלץ את התאוריה הפמיניסטית להתייחס לאופן שבו אנשים יכולים להכיר בפרקטיקות ובדעות קדומות בתוך חייהם ובכך להשתמש במודעות לצורך עצירת הנצחת הגזענות.