ממשלת ישראל התשע עשרה, בראשות מנחם בגין, הושבעה ב-5 באוגוסט 1981 (ה' באב ה'תשמ"א). בממשלה זו נמשכו מגמות שונות, אשר את שורשיהן ניתן למצוא בממשלה הקודמת, כדוגמת המדיניות הכלכלית הליברלית והסכמי השלום עם מצרים. בין מהלכיה הבולטים של הממשלה היו החלת החוק הישראלי על רמת הגולן, ופתיחה במלחמת לבנון הראשונה. ראש הממשלה מנחם בגין התפטר ב-28 באוגוסט 1983, עם הכרזתו בישיבת ממשלה "איני יכול עוד", והממשלה סיימה את כהונתה עם השבעתה של הממשלה ה־20 בראשות יצחק שמיר ב-10 באוקטובר 1983 (ג' בחשוון ה'תשמ"ד), ממשלה שהייתה דומה מאוד בהרכבה לממשלה זו.
סיעות הכנסת ערב כהונת הממשלה.
סקירה כרונולוגית.
הבחירות לכנסת העשירית היו שונות בתוצאותיהן מהבחירות הקודמות, ובישרו מגמה העתידה להימשך ב-20 השנים הבאות - תיקו פוליטי בין שמאל-מרכז (ואחר כך שמאל-מרכז-ערבים) לבין ימין-חרדים-דתיים. מאז 1977 אירעו אירועים שהשפיעו על הבחירות באופן דרסטי - "המהפך הכלכלי", הסכם השלום עם מצרים, המהפכה האיסלאמית באיראן, עלייתו לשלטון של סדאם חוסיין בעיראק ו"מבצע אופרה". בפוליטיקה ובחברה הישראלית אירעו שינויים כמו ההתפלגויות בציבור הדתי בכלל ובמפד"ל בפרט, על רקע עדתי ועל רקע מדיני; פרישתם של פוליטיקאים מהליכוד והקמת מפלגת "התחייה", שסימנה את ראשיתו של הימין הקיצוני בישראל; ותופעה שהחלה כבר ב-1977, אשר נמשכה גם בבחירות אלו (ובבחירות שהתקיימו גם שנים רבות אחר כך) - "מפלגות מצב רוח", מפלגות שקמו לאור מצב רוחו הנוכחי של הציבור, ונעלמו זמן מה אחרי שנכנסו לכנסת.
הקמת הממשלה.
ערב הבחירות נדמה היה כי ישנו שוויון בין המערך והליכוד, שקיבלו כל אחד קרוב ל-50 מנדטים, אם כי הליכוד ניצח את המערך בהפרש של עשרת אלפים קולות, אך הנשיא יצחק נבון הפקיד בידי מנחם בגין את הרכבת הקואליציה. בגין הצליח להקים קואליציה מבוססת על רוב דחוק של 61 ח"כים, והממשלה יצאה לדרכה ב-5 באוגוסט 1981, ה באב ה'תשמ"א. ביולי 1982 הצטרפה סיעת התחיה לקואליציה, וזו גדלה ל-66 ח"כים. ב-5 ביולי 1982 הצטרפה סיעת היחיד "התנועה להתחדשות ציונית חברתית", ונציגה, מרדכי בן-פורת, מונה לשר בלי תיק.
ציוני דרך ומדיניות.
מדיניות חוץ וביטחון.
עם השבעתה, היה ברור כי הממשלה תמשיך בתהליך השלום עם מצרים שהחל כבר ב-1977. פינוי סיני עוד לא הושלם, והתקפות המחבלים מדרום לבנון הובילו לפלישת ישראל לדרום לבנון. מבצע של"ג הפך במהרה למלחמת לבנון הראשונה, שהובילה, אחרי לחץ ציבורי, להתפטרות שר הביטחון אריאל שרון. ראש הממשלה בגין נטל את תיק הביטחון במקומו למשך זמן מה ואחריו מונה משה ארנס. שר החוץ, שכיהן לאורך כל כהונת הממשלה היה יצחק שמיר (שאחר כך היה ראש הממשלה בעצמו).
מדיניות כלכלית.
נמשכה אותה מדיניות כלכלית שהנהיגה הממשלה הקודמת. שר האוצר יורם ארידור ניסה לייצב את המשק בלא הצלחה. האינפלציה, שעלתה בקצב איטי מאמצע שנות השבעים וזינקה החל מ-1977 (בעקבות המעבר החד לכלכלה ליברלית) הפכה לתלת ספרתית.
התנגדות לממשלה.
בשל העובדה שהממשלה הייתה ממשלה צרה מאוד, כמו גם בשל העובדה שהאופוזיציה מולה הייתה חזקה מאוד (הן מבחינת מספר מושביה בכנסת והן מבחינת התמיכה הציבורית) היא ספגה ביקורת והתנגדות רבה. יחד עם זאת, כאשר יצא צה"ל למבצע שלום הגליל היה זה בקונצנזוס ציבורי ופוליטי רחב. רק אחרי התרחבות המבצע הפך הקונצנזוס להתנגדות עזה, שהובילה, שלוש שנים מאוחר יותר, לנסיגת צה"ל לרצועת הביטחון.
סיום כהונת הממשלה.
הממשלה התפטרה בעקבות התפטרותו של ראש הממשלה מנחם בגין, שאמר בישיבת ממשלה דרמטית, "איני יכול עוד להמשיך". בגין לא הסביר עד יום מותו מדוע התפטר ופרש מן החיים הפוליטיים. לסיבת התפטרותו הועלו מספר השערות: פטירתה של אשתו עליזה; ההסתבכות בלבנון ומספר הקורבנות הרב במלחמה; המצב הכלכלי, שהיה בכי רע ומה שהייתה הסיבה הרשמית - מצב בריאותי קשה. בכל אופן, התפטרות בגין הובילה להרכבתה של ממשלת ישראל העשרים על ידי יצחק שמיר. ממשלה זו התמודדה עם השלכות המדיניות שהונהגה והאירועים שאירעו בתקופת כהונתה של הממשלה ה-19.
הרכב הממשלה.
הממשלה מנתה בעת השבעתה 17 שרים, ושבוע לאחר מכן עלה מספר השרים ל-18. הרכב הממשלה היה דומה לזה של הממשלה השמונה עשרה בסוף כהונתה, ללא שני שרי ד"ש שנעלמה, וחיים לנדאו מתנועת החרות, בתוספת חמישה שרים נוספים של הליכוד: מרדכי ציפורי, חיים קורפו, יעקב מרידור, אברהם שריר ויצחק ברמן.
בעקבות הצטרפות התנועה להתחדשות ממלכתית והתחייה לממשלה ביולי 1982, עלה מספר השרים ל-20.
סך הכל כיהנו בממשלה 23 אנשים, מתוכם 14 כיהנו בעבר בממשלה (בגין, המר, בורג, ארליך, ארידור, אבוחצירא, אוזן, לוי, מודעי, נסים, שוסטק, שרון, שמיר ופת) ו-9 שרים כיהנו לראשונה בממשלה זו (שריר, קורפו, נאמן, מרידור, ברמן, בן-פורת, ציפורי, ארנס ודורון)
לייקווד (ניו ג'רזי)
לייקווד (באנגלית: Lakewood) היא עיר במדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית. העיר מונה, נכון למפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2010, 92,843 נפשות. לייקווד הצטיינה בעשור הראשון של המאה ה-21 בגידול האוכלוסייה הגבוה ביותר במדינת ניו ג'רזי, כאשר בשנת 2000 נמנו בה רק 60,352 נפשות, גידול של יותר מ-53% תוך עשור. מחצית מהתושבים בעיר הם יהודים חרדים.
היסטוריה.
ההתיישבות האירופית המוקדמת ביותר, המתועדת באזור לייקווד, הייתה של מפעילי מנסרות עץ, החל משנת 1750 ואילך. מנסרה אחת שכזו נודעה בשם טחנת שלושת השותפים (Three Partners Mill) לפחות משנת 1789 ועד 1814. משנת 1815 ועד 1818, פעל באותו אזור, מפעל להיתוך והפקת ברזל, באמצעות עפרות הברזל שנכרו באזור. מפעלי הברזל חודשו בשנת 1833 על ידי ג'וזף וו. בריק, בשם ברגן מפעלי ברזל (Bergen Iron Works), שהפך גם לשם העיר. בשנת 1865 שונה שמה של העיר לבריקסבורג, ובשנת 1880 שונה שמה לליקווד, כאשר העיר הפכה לאתר תיירות חורף אופנתי.
יזמי לייקווד חשבו ש"בריקסבורג" לא מתאים לחזון העסקי שלהם. לאחר שהתיעצו עם תושבי האזור נבחר השם "לייקווד" ושירות הדואר של ארצות הברית אישר את השם במרץ 1880. השם "לייקווד" נועד להשב את תשומת הלב למיקום של העיר ליד אגמים (לייק) ויערות (ווד) אורן.
לייקווד הוכרזה כרשות מקומית על ידי בית הנבחרים של ניו ג'רזי ב-1892. חלקים מהעיירה האוול במחוז מונמות' סופחו ללייקווד בשנת 1929.
שלושת המלונות הגדולים בלייקווד היו בית לורל (נפתח בשנת 1880; נסגר בשנת 1932), מלון לייקווד (נפתח בינואר 1891, נסגר בשנת 1925), ולורל-אין-פינס (נפתח בדצמבר 1891, נשרף בשנת 1967). היזמים של לייקווד טענו כי טמפרטורת החורף שלה לרוב חמה בעשר מעלות מזו של העיר ניו יורק, אך טענה זו לא גובתה בראיות.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 הייתה לייקווד אתר נופש לעשירים ומפורסמים, והניו יורק טיימס הקדיש טור שבועי לפעילות החברתית בה. הנשיא גרובר קליבלנד בילה את חורפי 92–1891 ו- 93–1892 בקוטג' ליד מלון לייקווד, כשהוא נוסע מדי פעם לעסקיו בניו יורק. גם הסופר מארק טוויין בילה חופשות בלייקווד. ג'ורג 'ג'יי גולד הראשון רכש אחוזה בלייקווד בשנת 1896, שהיא כיום אוניברסיטת ג'ורג'יה קורט. ג'ון רוקפלר קנה נכס בשנת 1902 שהפך לימים לפארק מחוז אושן. עסקי המלונאות של לייקווד נותרו חזקים בשנות העשרים והחמישים של המאה העשרים, אך הם חלו בירידה חדה בשנות השישים.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20, חלק גדול מהביצות באזור נוקזו לטובת פיתוח של שכונות חדשות.
באמצע המאה ה-20 הייתה לייקווד עיירת נופש שמשכה אליה נופשים יהודים מניו יורק והתקיימו בה כינוסים של ארגונים יהודיים.
גאוגרפיה.
על פי נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, השטח הכולל של היישוב הוא 25.08 מייל רבוע (64.95 קמ"ר), כולל 24.68 מייל רבוע (63.92 קמ"ר) אדמה ו-0.40 מייל (1.03 קמ"ר) של מים (1.59%). העיר ממוקמת על מישור חופי, והיא מקום שטוח למדי: שלושה רבעים ממנו נמצאים בגובה 20 עד 80 רגל (6.1 עד 24.4 מ ') מעל פני הים, והנקודה הגבוהה ביותר שלו היא כ-150 רגל (46 מ') מעל פני הים.
הענף הצפוני של נהר Metedeconk מהווה את הגבול הצפוני וחלק מהגבול המזרחי של העיירה, ואילו הענף הדרומי עובר בעיירה עצמה. החלק הדרומי של העיירה מנוקז על ידי הענף הצפוני של Kettle Creek. כמשתמע משמה, בעיירת לייקווד יש ארבעה אגמים, כולם מעשה ידי אדם; שלושה מהם - אגם קרסאלג'ו, מנטה ושננדואה - נמצאים על הסניף הדרומי של נהר Metedeconk, ואילו הרביעי - אגם ואדיל - נמצא על Kettle Creek.
תחבורה.
כבישים.
נכון למאי 2010, לעיירה היו בסך הכל 193.15 מייל (310.84 ק"מ) של כבישים; מתוכם 135.26 מייל (217.68 ק"מ) תוחזקו על ידי העירייה, 43.28 מייל (69.65 ק"מ) על ידי אושן קאונטי, 11.22 מייל (18.06 ק"מ) על ידי מחלקת התחבורה של ניו ג'רזי, ו-3.39 מייל (5.46 ק"מ) על ידי רשות ניו ג'רזי לכבישים.
ה-Garden State Parkway הוא הכביש המהיר העיקרי בלייקווד. הוא עובר בחלקה המזרחי של העירייה, ומחבר את נהר טומס בדרום לבריק בצפון, עם מחלף מרכזי אחד המשרת את לייקווד ביציאה 89. נהגים יכולים לגשת לכביש 70 מיציאה 89, לאחר שיציאה 88 נסגרה לצמיתות בנובמבר 2014. העבישים הארציים שעוברים דרכה הם כביש 70, כביש 88 וכביש 9. כבישי המחוז העיקריים שעוברים דרכה הם CR 526, CR 528, CR 547 ו-CR 549.
תחבורה ציבורית.
מסוף האוטובוסים של לייקווד הוא מרכז תחבורה אזורי. יוצאים ממנו שירותי אוטובוסים אל מסוף האוטובוסים של Port Authority בניו יורק, לפילדלפיה, לניוארק ולאטלנטיק סיטי.