בספר מופיעה עדות ממקור ראשון על הסלקציה הגדולה ב-28 באוקטובר 1941, שכללה גם את יהודה ומשפחתו שהובלו באותו יום לבורות הירי של הפורט התשיעי. יהודה איבד שם את הוריו ועל אף שנורה והושלך לבור גם הוא, הצליח לחלץ את עצמו פצוע מתוך הבור. יהודה התגנב חזרה לגטו ולמד לשרוד, אולם מאחר שהיה לבדו וללא נותן חסות כלשהו נאלץ לברוח, ומצא מחסה בבית איכרים בכפר סמוך בעזרתה של חסידת אומות העולם גניה פרמנסקאיטה (1927–1996). בכפר הוא בנה לעצמו מסתור מאולתר מאחורי התנור שבמטבח.
במאי 1943 געגועיו והקושי של המשפחה להסתירו אילצו אותו לחזור לגטו, אולם הוא הצליח לצאת ולהיכנס לצורך מסחר בשוק השחור. תכונה זו משכה את תשומת לבם של אנשי המחתרת, והם השתמשו בו להצלת 22 תינוקות יהודים. בייליס מתאר בספרו כיצד, בסיועו של חסיד אומות העולם, הכומר יעקובאוסקאס סטניסלובס, הצליח להבריח 22 תינוקות יהודים מהגטו למנזר בצד החופשי. על פעולה זו, קיבל יהודה שנים לאחר מכן את "עיטור ההצלה" מידיו של נשיא ליטא.
ביוני 1944 נשלח בייליס למחנה הריכוז דכאו בגרמניה. הוא הצליח לשרוד גם את מחנה העבודה לנדסברג 1 ומחנה קאופרינג 4, שהיו מסונפים למחנה הריכוז דכאו.
בתום המלחמה נותר יהודה בייליס יחיד מכל משפחתו. הוא עלה לארץ ישראל באוניית המעפילים אח"י וג'ווד, הצטרף לאצ"ל, השתתף בקרבות מלחמת העצמאות בגדוד 21 של חטיבת כרמלי, נפצע באחד הקרבות והמשיך לשרת בהתנדבות במילואים עד וכולל מלחמת לבנון הראשונה. יהודה עבד בחברת "סולל בונה" עד צאתו לגמלאות.
ספרו האוטוביוגרפי תורגם לליטאית, לאנגלית ולגרמנית. על בסיס הספר בעברית כתב בייליס ספר נוסף בליטאית המיועד לבני נוער ליטאים הרחוקים מיהדות ומהשואה, בו ההקדמה ההיסטורית ארוכה יותר, נוספו צילומי תעודות ומסמכים בליטאית והתווספו פרקים על יהדות. הוא ליווה משלחות נוער לפולין כאיש עדות והוזמן במשך שנים לליטא להופיע בפני תלמידים ולספר את סיפורו.
בייליס נפטר ב-28 בפברואר 2022. הותיר אחריו שתי בנות, נכדים ונינים.
פטרובסק-זבאיקלסקי
פֶטְרוֹבְסְק-זַבַאיקַלְסְקִי (ברוסית: Петровск-Забайкальский) היא עיר בחבל עבר הבאיקל ברוסיה, כ-400 ק"מ מערב מצ'יטה. בעיר תחנת רכבת של הרכבת הטרנס סיבירית.
היסטוריה.
היישוב הוקם בשנת 1789 ונקרא בשם פיטרובסקי זאבוד (רוסית: Петровский Завод, מפעל פיטרובסקי). רק בשנת 1926 ניתנו ליישוב מעמד של עיר ושמו הנוכחי. העיר ממוקמת באזור מכרות ברזל, וכתוצאה מכן התפתחה סביב מפעל מקומי לעיבוד מתכת זו. מתחילתו היישוב ומכלל אוכלוסייתו הורכב מאסירים פוליטיים ופליליים, צוות סוהר ואיכרים רוסיים ובורייטים שסיפקו את הראשונים. משנת 1833 עד שנת 1839 71 דצמבריסטים עבדו בעיר. אלכסנדר פושקין, המשורר הרוסי הגדול, כתב את השיר "במעמקי עופרות סיביר" ("Во глубине сибирских руд") על חייהם של חבריו ביישוב. היום ישנו מוזיאון לכבודם ומספר מבתיהם עוד קיימים בשכונה עתיקה.
בשנת 1940 נבנה בית זיקוק חדש ומתקדם. בשנות ה-90 שליש מהאוכלוסייה עזב את העיר כתוצאת שפל כלכלי חמור.
דוד הנדלר
דוד הֶנדלֶר (1902 – 2 במאי 1984) היה צייר ישראלי, חתן פרס דיזנגוף לציור. כונה "הצייר של תל אביב".
ביוגרפיה.
דוד הנדלר נולד בעיר קייב שברוסיה (לימים אוקראינה) ב-1904. בשנת 1924 עלה לארץ ישראל בגפו. הנדלר למד באופן פרטי רישום אצל פרופ' פישל (Pichel) מהאקדמיה לאמנות בפראג.
הנדלר ידוע בעיקר בזכות רישומיו; הוא היה בעל חוש עדין לצבע, ורישומיו המצוירים בציפורן ומגוונים בכתמי צבע מים מועטים, היו נפוצים בבתים רבים בתל אביב ובשאר ערי הארץ. ביסודו היה הנדלר רשם; על כך תעיד קלילות נגיעתו בנייר ועדינות משיכתו של הקו. בציורי העירום שלו הייתה ניכרת לעין השפעתו של אנרי מאטיס. עם זאת צייר לעיתים גם בצבעי שמן על בד ועל עץ תעשייתי (מזוניט), אך עבודות אלו נדירות יחסית לציוריו על נייר. בימי חייו צייר הנדלר יצירות אמנות רבות לפרנסתו. מסופר שהיה גומר ציור בדקות ספורות. הוא התפרנס בקושי והיה עובר עם תמונותיו בבתי תל אביב, דופק על הדלתות ומנסה למכור את תמונותיו בפרוטות. בשנת 1936 היה חבר קבוצת האמנים "מסד" שייצגה את דור האמנים הצעירים של האמנות הארץ-ישראלית. בשנת 1944 הפך למורה לציור של אביבה אורי, שעברה לגור עמו כשלוש שנים לאחר מכן. השניים נישאו באמצע שנות החמישים (הנדלר היה בעלה השני). אורי הפכה להיות המודל הקבועה של הנדלר שרשם וצייר את דיוקנה אין ספור פעמים.
השפעתו של הנדלר על הרישום בארץ הייתה רבה, והיא ניכרת ביצירותיהם של אריה נבון, אביגדור סטימצקי ואחרים. המוטיבים המרכזיים בציוריו הם פועלים, סוסים ובהמות עבודה אחרות, בתי תל אביב הישנים, הטיילת של תל אביב. בימי חייו צייר הנדלר יצירות אמנות רבות לפרנסתו. מסופר שהיה גומר ציור בדקות ספורות.
הנדלר זכה שלוש פעמים בפרס דיזנגוף (1938, 1940, 1945-6). הציג תערוכת יחיד בבית הנכות בצלאל בשנת 1961 ובמוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 1981 (בתערוכה שזכתה לשם: "ההנדלרים של הנדלר").
החל משנת 1981 היה הנדלר מרותק למיטתו בשל מחלת ניוון שרירים שלקה בה. אביבה אורי סעדה אותו בביתם ואחר כך כשהיה מאושפז בבית חולים לוינשטיין.
דוד הנדלר נפטר בא' באייר תשמ"ד (1984), ונקבר בבית העלמין קריית שאול. הותיר אחריו את רעייתו, אביבה.
לימים נקבעה לוחית זיכרון על ביתם של הנדלר ואורי ברחוב יריחו בתל אביב.
ז'ואאו פזואה
רד אלרט 2
קויאבה
קויאבה (בפורטוגזית: Cuiabá) היא עיר הבירה של מדינת מאטו גרוסו הברזילאית. היא נמצאת בדיוק במרכז דרום אמריקה וחברה באגד ערים יחד עם העיירה השכנה ורזאה גרנדי.
מקור שמה של העיר הוא ממקורות אינדיאנים לא ברורים ופירושו "חִצֵי-דיג", דבר המזכיר את מנהג שבטי הבורורו להשתמש בחצים על מנת לדוג.
היסטוריה.
קויאבה הוקמה ב-1 בינואר 1727 על ידי רודריגו סזאר דה מנזס, שהיה אז ה"קפיטן" של קפיטנית סאו פאולו כתוצאה מגילוי מכרות הזהב. היא קיבלה מעמד של עיירה ב-1818 והפכה לעיר הבירה ב-1835.
מן תקופת המאה ה-18 המאוחרת עד לתקופת מלחמת פרגוואי העיירה נשארה קטנה ונידחת. אך המלחמה הביאה עימה מספר תשתיות חדשות ותקופה קצרה של שגשוג כלכלי, ייצור סוכר, מצרכי מזון וקורות עץ לכוחות הברזילאים. לאחר המלחמה, העיירה נשכחה שוב על ידי שאר המדינה בשיעור כזה שאפילו האימפריה הברזילאית ומאוחר יותר של ברזיל נהגו להשתמש במקום להגליית פוליטיקאים מטרידים. הבידוד איפשר לקויאבה לשמר רבות מדרכי החיים הברזילאיות הישנות עד המאה ה-20.
החל מ-1930 הבידוד נשבר כשנסלל בקויאבה כביש ופסי רכבת הונחו, ולאחר מכן הוקם גם שדה תעופה. העיירה הופכת עיר, וגדלה במהירות מ-1960 ואילך, לאחר ההכרזה על ברזיליה כבירת ברזיל. בשנות ה-70 וה-80 קצב הגידול ממשיך לעלות כאשר החקלאות הופכת מסחרית, על ידי שימוש ברכבת ובכבישים כדי למכור את פולי הסויה ואת הקרח המיוצר שם בחו"ל. קצב הגידול משמעותי כל כך, כך שמשנת 1960 עד 1980 העיירה הקטנה שאכלסה 50,000 תושבים הופכת לעיר גדולה המאכלסת יותר מרבע מיליון תושבים (כולל את העיירות הסובבות).
לאחר 1990 שיעור גידול האוכלוסין יורד, כאשר עיירות אחרות במדינה מתחילות למשוך מהגרים יותר מאשר הבירה. התיירות מתגלה כמקור להכנסה והעיסוק סביבתי מוצב בראש סדר העדיפויות בפעם הראשונה. ישנה בעיה עצומה בעיר של חוסר בתברואה בסיסית, התנועה פקוקה לעיתים קרובות, האלימות נפוצה והעוני שורר בכל מקום.
גאוגרפיה.
אזור קויאבה כולל את העיירות שאפאדה דוס גימאראייס, קמפו ורדה, סנטו אנטוניו דו לוורגר, ורזאה גרנדה, ז'נגדה ואקוריזאל. המקום משמש כצומת להרבה כבישים ראשיים, מסילות רכבת וערוצי מים. נמל התעופה השני בחשיבותו באזור מרכז-מערב ברזיל נמצא שם, כמו גם לב הייצור החקלאי באזור. כמו כן, זהו המרכז הגאוגרפי של דרום אמריקה והוא מפורסם ברחבי ברזיל כאזור העירוני החם ביותר במדינה, כאשר הטמפרטורות במקום מטפסות לעיתים קרובות מעל 40°C.
העיר משמשת כתחום מעבר בין שלוש מערכות אקולוגיות מהחשובות והנדירות ביותר בברזיל: אמזוניה, סראדו ופנטנל. היא גם קרובה לרכס ההרים הידוע כשאפאדה דוס גימאראייס (אשר חוסם קרחוני ענק וגורם למזג האוויר החם בצורה קיצונית).
קויאבה ידועה גם כשער הדרומי אל האמאזונאס.
נהרות.
בקויאבה זורם נהר בשם זהה, השייך לאגן נהר פרגוואי (אגן שני הקשור לאגן נהר פלייט). קויאבה היא הנקודה המדויקת בה מי הנהרות זורמים לכיוון צפון (לאגן האמאזונאס) כמו גם לכיוון דרום (לאגן נהר הפלייט). נהרות ונחלים רבים אחרים זורמים סביב או קרוב לקויאבה.
אקלים.
האקלים בקויאבה הוא אקלים טרופי, חם ויבש. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא בערך 1750 מ"מ, המרוכזים בדצמבר, ינואר ופברואר. הטמפרטורות הגבוהות ביותר, בחודשים החמים ביותר היא בדרך כלל בסביבות 43°C, בעוד הטמפרטורות הנמוכות ביותר, בחודשים הקרירים יותר, היא כ-13°C.
במהלך העונה החמה (מאי עד אוגוסט), לחות האוויר בדרך כלל יורדת לרמות מסוכנות (לפעמים אפילו מתחת ל-15%), רוב האנשים מונעים היווצרות תנאים שכאלו על ידי החזקת כד מים קרוב למיטה במהלך הלילה: החום מאדה את המים ויוצר ענן של לחות בתוך חדר השינה, וכך מונע תסמינים כמו דימום מהאף או גרון יבש בבוקר.
פני השטח.
קויאבה היא אזור מעבר בין הרמה הברזילאית לבין אגן האמאזונאס. השטח הוא גבישי ונמוך, בגובה של 146 עד 250 מטר.
כלכלה.
כלכלת קויאבה כוללת בעיקר מסחר ותעשייה, המשרתים את העושר המרשים שמפיקה החקלאות בכל מקום במדינה. כיום רוב רובה של החקלאות הנמצאת סביב קויאבה מכילה חקלאות למחיה או גינות מאכל.
אוכלוסייה.