התוכנית שודרה לראשונה בחודש נובמבר 1993 בערוץ 2 המסחרי שזה עתה החל לשדר במסגרת הזכיינית "טלעד". את כל עונות התוכנית הגישה העיתונאית אילנה דיין.
כל עונות התוכנית שודרו באופן קבוע מדי שנה מעונת הסתיו ועד לעונת האביב, להוציא שנה אחת - 2001–2002, בה לא שודרה התוכנית, לאחר 8 עונות, עקב פרישתה של דיין מ"טלעד" ומערוץ 2 לטובת הקמת ערוץ החדשות הייעודי. שנה לאחר מכן, חזרה דיין לערוץ 2 ושבה להגיש את התוכנית.
באותה השנה בה חזרה לערוץ השני, שודרה התוכנית במסגרת חברת החדשות למשך עונה אחת, זאת לאחר שכל העונות הקודמות שודרו באופן רצוף תחת הזכיינית "טלעד". בעונה שלאחר מכן שבה התוכנית לזכיינית "טלעד" לשתי עונות נוספות עד לסיום זכיונה בערוץ 2 בשנת 2005, אז עברה התוכנית ל"שידורי קשת" ובה משודרת מאז שנת 2006.
את כל עונות התוכנית הפיקה חברת החדשות עבור הזכייניות השונות, אך בעונה ה-16 עברה התוכנית להפקה פנימית של הזכיינית "קשת" עקב רצונה של הזכיינית בעיבוי מערך האקטואליה שלה הנפרד מחברת החדשות.
עימותים סביב התוכנית.
בעקבות אחדים משידורי התוכנית התעוררו עימותים.
נטען שהתוכנית הייתה פזיזה להגיע להערכות שלבסוף התבררו כשגויות, ואף חרצה את דינם של אנשים עוד בטרם החלה חקירה משטרתית, בעוד שחקירה מעמיקה בהמשך העלתה שהנאשמים בתשדיר היו נקיים מכל רבב. בנוסף, הועלו האשמות שתשדירים בתוכנית היו ערוכים בצורה מגמתית ולא הוגנת, ולעיתים אף מטעה, במטרה להוכיח אשמה בכל מחיר. דבר זה הוביל לאיומים בתביעות על הוצאת דיבה נגד אילנה דיין וזכייניות השידור.
צוות התוכנית.
בתפקיד העורך שימשו בעבר ראודור בנזימן, רמי רוטהולץ, אבי זילברברג, אבי ברזילי, נתנאל סמריק ורונן זרצקי.
בתפקיד הבמאי הראשי שימש עד יוני 2020 גלעד טוקטלי -אשר ייסד את התוכנית עם דיין.
סיבובים לדקה
סיבובים לדקה (בראשי תיבות: סל"ד) או באנגלית Revolutions per minute - כלומר: RPM (מקוצר rpm, r/min, min-1), הוא יחידה של תדירות, בעיקר למדידה של מהירות סיבוב, ובמיוחד סיבוב מסביב לציר. היחידה מציגה את המספר של סיבובים מלאים שעצם בעל ציר עושה בדקה. היא נפוצה בעיקר בתחום הנדסת מכונות, מנועים, טורבינות, כלי רכב ועוד.
נתון זה אינו מציין את המהירות הקווית, שכן זו תלויה גם בהיקף הסיבוב. להמחשה: נקודה בקו רוחב 45 על כדור הארץ, ונקודה על קו המשווה יש להן אותו מספר סיבובים (סיבוב אחד ביממה) אך הנקודה שעל קו המשווה מסתובבת מהר יותר שכן היקף הסיבוב גדול יותר.
מפרדה
סל&quot;ד
סירט (רומניה)
סִירֶט (ברומנית: Siret, בגרמנית: Sereth, בפולנית: Seret, בהונגרית: Szeretvásár, ביידיש: סערעט), עיר בצפון רומניה, הנמצאת באזור בוקובינה, במחוז סוצ'אבה, במחצית הדרך שבין סוצ'אבה לבין צ'רנוביץ. היא שוכנת על הגדה הימנית של נהר סירט, וממנו קיבלה את שמה. כיום יש בסירט 9,371 תושבים ושטחה 43.40 קמ"ר.
תקופה קצרה שימשה סירט כבירתו של בוגדאן הראשון. בשנת 1371 קיבל היישוב את מעמדו כעיר, והיא החלה להתפתח במהירות עקב מיקומה על אם הדרך בין דרום גליציה להונגריה. כיום היא משמשת כמעבר גבול בין רומניה לאוקראינה.
הקהילה היהודית בסירט.
המצבה הקדומה ביותר בבית העלמין היהודי היא מ-1560, ולפי מפקד האוכלוסין מ-1774 ישבו בעיר 8 משפחות יהודיות אשר מנו 43 נפשות. במפקד 1910, מנתה הקהילה היהודית 3,178 נפשות מתוך אוכלוסייה כללית של 7,815 נפש (כ-41% מאוכלוסיית העיר והקבוצה האתנית הגדולה ביותר).
במפנה המאות ה-19 וה-20 כיהן כרב העיר, הרב פנחס משה בורשטיין עד ל-1906, לאחריו הרב ד"ר שמואל פרייפלד עד ל-1936, ולאחריו רבי ברוך הגר.
בעיר הייתה פעילות חסידית ענפה; רבי שמואל שמעלקא רובין (נכד רבי נפתלי מרופשיץ ורבי שלום מבעלז) כיהן כאדמו"ר בין השנים תרל"ה עד לפטירתו בשנת תרס"א. אחריו מילאו את מקומו בנו רבי פנחס מנחם מנדל שכיהן באדמו"רות עד שנספה בשואה וחתנו, רבי חיים אלטר דכנר - שכיהן כראב"ד עד פטירתו בשנת תרצ"א. ערב השואה פעלו בעיר תשעה בתי כנסת מתוכם ארבעה בתי כנסת חסידיים. ואדמורי"ם רבים היו פוקדים את העיר בקביעות לשבתות ולפגישות עם קהל חסידיהם. (הבולטים שבהם: האדמו"ר ישראל הגר, האדמו"ר מנחם נחום פרידמן (בויאן), האדמו"ר מסדיגורה אברהם יעקב פרידמן (השני) והאדמו"ר חיים הגר (אוטיניה))
האדמו"ר רבי חיים מרדכי רוזנבוים מנדבורנה קבע את משכנו וחצרו בעיר, לאחר מלחמת העולם השנייה עלה לא"י וקבע משכנו בירושלים, יפו ובסוף חייו בגבעת רוקח בבני ברק.
אחד מהאדמו"רים לבית ויז'ניץ, רבי ברוך הגר, צעיר בניו של ישראל הגר (אהבת ישראל) כיהן מ-1936 כרב המקום, והוא מייסדה של חסידות סרט ויז'ניץ. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא קבע את משכנו בחיפה, ושם קיימת עד היום שכונה של חסידי סערט ויז'ניץ.
בעיר פעלו תנועות הנוער הציוניות והבולטות שבהן היו הנוער הציוני ובית"ר.
ביוני 1941 עם הפלישה הנאצית לברית המועצות. גורשו כל יהודי סירט בפקודת הצבא הרומני בשלב ראשון אל העיר רדאוץ. 18 זקנים וחולים אשר לא יכלו ללכת ברגל נורו ועל גדת הנהר סירט לאחר שאנסו לעינהם את הנשים על ידי חיילי הצבא הרומני בפקודת המיור אלבו (Albu). שאר התושבים גורשו במסע רגלי ולאחר מכן ברכבות אל העיר קראיובה שבדרום רומניה. לאחר מכן גורשו שוב במסע רגלי מפרך עד לעיר מוגילוב-פודולסק שעל גבול אוקראינה.
בסירט נותר בית הכנסת היהודי "הגדול" בסמוך לבית העירייה.
חבר הכנסת יצחק ארצי היה יוצא המקום ופעל להנצחת הקהילה היהודית. בניו שלמה ארצי ונאוה סמל איזכרו את סירט כמקור השראה.
גרינגוטס
פרידריך וילהלם מורנאו
פרידריך וילהלם מורנאו (בגרמנית: Friedrich Wilhelm Murnau; 28 בדצמבר 1888 – 11 במרץ 1931), אחד מחשובי במאי הקולנוע של עידן הסרט האילם. מורנאו היה אחד מהבמאים הגרמנים שהיו חלק מהקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני, וביים כמה מהסרטים המשפיעים ביותר של אותה תקופה. חלק ניכר מיצירותיו של מורנאו מעידן הסרט האילם אבדו, ורק מעטות מהן שרדו עד היום.
חייו.
פרידריך וילהלם פלומפה ("Friedrich Wilhelm Plumpe") נולד בבילפלד שבגרמניה, ולמד פילוסופיה באוניברסיטת ברלין ומאוחר יותר תולדות האמנות באוניברסיטת היידלברג. אז שינה את שמו ל"מורנאו" על שם עיר בגרמניה. במלחמת העולם הראשונה שירת כטייס קרב. בשנת 1919 ביים את סרטו הראשון: "Der Knabe in Blau". אולם סרטו המפורסם ביותר הוא נוספרטו - עיבוד שעשה בשנת 1922 לספרו של ברם סטוקר "דרקולה". מורנאו נתבע על ידי יורשיו של סטוקר על הפרת זכויות יוצרים והפסיד, ובית המשפט הורה להשמיד את כל העותקים, אולם מספר עותקים לא-חוקיים הוחבאו ונשמרו ועל כן הסרט נותר ברשותנו. "נוספרטו" נתן את ההשראה לורנר הרצוג לביים גרסה חדשה בשנת 1979.
סרט חשוב נוסף של מורנאו הוא "Der Letzte Mann" ("הצחוק האחרון", 1925). את התסריט כתב קרל מאייר וכוכב הסרט היה אמיל יאנינגס. בסרט לראשונה הוצגה נקודת המבט הסובייקטיבית של המצלמה, בה המצלמה "רואה" דרך עיניה של דמות קולנועית ומשמשת כדי להעביר לצופה את מצבה הפסיכולוגי. מורנאו גם היה המבשר של תנועת ה"cinéma vérité" והחומרים בהם עסקה.
מורנאו עבר להוליווד בשנת 1926, שם הצטרף לאולפני פוקס המאה ה-20. הוא ביים את הסרט "Sunrise: a Song of Two Humans" שנחשב לאחת מפסגות הקולנוע של שנות העשרים. הסרט זכה להצלחה עצומה בקופות וזכה במספר פרסי אוסקר בטקס חלוקת הפרסים הראשון שנערך בשנת 1927, ביניהם הפרס על "הסרט הטוב ביותר - ייחודי ואמנותי" - "Best Picture, Unique and Artistic Production". בפרס עבור "ההפקה הטובה ביותר" ("Best Production") זכה הסרט "כנפיים". כיום נהוג להזכיר את "כנפיים" כזוכה הסרט הטוב ביותר, ולא את "זריחה".
שני סרטיו הבאים של מורנאו, "Four Devils" ו-"City Girl," הותאמו לעידן החדש של סרטים מדברים ולא נתקבלו באהדה על ידי הציבור. הכישלון הקופתי הביא להתפכחותו של מורנאו, והוא עזב את אולפני פוקס ויצא למסע בדרום האוקיינוס השקט. שם, יחד עם חלוץ הקולנוע הדוקומנטרי רוברט פלאהרטי יצר את הסרט טאבו. אך פלהארטי עזב לאחר שנתגלעו ביניהם חילוקי דעות על רקע אומנותי ומורנאו סיים את הפקת הסרט לבדו. הסרט צונזר בארצות הברית כיוון שכלל צילומים של נשים פולינזיות חשופות חזה.
מורנאו לא הספיק לצפות בהקרנת הבכורה של סרטו האחרון. הוא נהרג בתאונת דרכים בסנטה מוניקה שבקליפורניה בשנת 1931. הוא נקבר בברלין. רוברט פלהארטי, אמיל יאנינגס וגרטה גרבו נכחו בהלוויה, ופריץ לנג נשא את ההספד.
בשנת 2003 הוענק למורנאו פרס טדי מיוחד וזאת אף על פי שנטייתו המינית ההומוסקסואלית נותרה בגדר שמועה בלבד.
עובדה (פירושונים)
פרדריק מורו
גיק
איי הודו המערבית
הקריביים
הקריביים או אזור הקריביים (בספרדית: Caribe או Caribe zona; באנגלית: Caribbean) הוא אזור הכולל את הים הקריבי, האיים שבו ומסביבו (רובם תוחמים אותו) וחופי היבשות המקיפים אותו. האזור נמצא דרום-מזרחית למפרץ מקסיקו וצפון אמריקה, מזרחית לאמריקה המרכזית וצפונית לדרום אמריקה.
האזור ממוקם בעיקר על הלוח הקריבי וכולל למעלה מ-7000 איים, איונים, קייס, אטולים, שוניות ושרטונים. איים ואיונים אלה שייכים ברובם לקשתות איים המשרטטות את תחומיו המזרחיים והצפוניים של הים הקריבי.
האזור כולל את האיים האנטילים, המחולקים לאנטילים הגדולים התוחמים את הים הקריבי מצפון, ולאנטילים הקטנים המצויים לדרום ולמזרח הים הקריבי (כולל איי ליווארד), ואת איי בהאמה ואיי טרקס וקייקוס, המצויים למעשה באוקיינוס האטלנטי, צפונית לקובה ולא בים הקריבי.
כמו כן, כולל האזור חופים של הארצות היבשתיות שלהלן.