לאחר 43 שנות לימוד והוראה בבית הספר "נורמל מספר 3", פרארי הוכרחה לפרוש לדרישת משרד החינוך מכיוון שסירבה לתמוך בקרן לתרומה פוליטית. היא גם התבקשה להתפטר מתפקידה כמורה לפסיכולוגיה בתיכון ויליאם מוריס. בשנת 1952, במקום להצטרף לתומכי חואן פרון ולבגוד באידיאלים שלה, היא בחרה בפרישה מלאה. כאשר נבחר חואן פרון לנשיאות הוא הורה על רפורמה כללית במערכת הבריאות של ארגנטינה. הוא מינה את רמון קאריליו לשר הבריאות שלו. בשלב הראשון אכן נוספו מיטות אשפוז, הוחל ביישום תוכניות חיסון, הושק קמפיין נגד מלריה ונעשו שיפורים נוספים. עם זאת, בראשית שנות החמישים כבר היה ברור שהמדיניות מיושמת באופן לא אחיד, לא שוויוני ולא תקין. השחיתות הפוליטית פעלה כנגד כל כללי הענקת שירותי בריאות לאנשים הנזקקים ביותר. שנתיים אחרי שהתפטרה פרארי, גם קאריליו התפטר ולאחר שהתפכח מממשל פרון.
פרארי הייתה חברה מלאה באיגוד הכירורגיה הארגנטינאי, באיגוד הרפואי הארגנטינאי ובאגודה הארגנטינאית למיילדות וגינקולוגיה בבואנוס איירס. היא גם הייתה חברה משקיפה באגודת ההרופאים והמנתחים של ריו דה ז'ניירו.
פרארי נפטרה ב-30 באוקטובר 1956 בבואנוס איירס.
עבודות נבחרות.
עבודותיה של פרארי נכתבו כולן בצרפתית או בספרדית והציגו את מחקריה בנושאים מדעיים וגינקולוגיים שונים. הם כללו בין היתר את הנושאים הבאים:
סמרש
סמרש (ברוסית: Смерш, ראשי תיבות של «Смерть шпионам!», מוות למרגלים!) היה ארגון גג לשלוש סוכנויות מודיעין נגדי עצמאיות בחסות הצבא האדום שהוקם בסוף 1942 או קודם לכן, אך הוכרז רשמית רק ב-14 באפריל 1943. את השם סמרש טבע יוסיף סטלין. הסיבה העיקרית להקמתה הייתה סיכול ניסיונות הכוחות הגרמנים להחדיר מרגלים לצבא האדום בחזית המזרחית.
האמנה הרשמית של סמרש פירטה את המשימות הבאות שביצע הארגון: סיכול ריגול, מלחמה בטרור, מניעת כל פעילות אחרת של מודיעין זר בצבא האדום; לחימה ב"גורמים אנטי-סובייטים" בצבא האדום; הגנה על קווי החזית מפני חדירת מרגלים ו"גורמים אנטי-סובייטיים"; חקירת בוגדים, עריקים ופגיעה עצמית בצבא האדום ובדיקת אנשי צבא ואזרחים החוזרים מהשבי.
הארגון התקיים באופן רשמי עד 4 במאי 1946, כאשר תפקידיו הועברו חזרה למשרד ביטחון המדינה. ראש הסוכנות לאורך כל קיומה היה ויקטור אבאקומוב, שמונה להיות השר לביטחון המדינה בשנים שלאחר המלחמה.
יוסיף סטלין טבע את השם "СМЕРШ" ("סמרש'") כהלחם של הביטוי בשפה הרוסית "шпионам Смерть" (SMERt" SHpionam, 'מוות למרגלים'). במקור, כשהוא מתמקד במאבק במרגלים גרמניים שחדרו לצבא הרוסי, הרחיב הארגון במהירות את סמכויותיו: לאיתור ולמיגור כל הגורמים החתרניים.
היסטוריה.
ב-3 בפברואר 1941 הופרדה המחלקה הרביעית (המדור המיוחד) של שירות הביטחון במינהל הראשי לביטחון המדינה של נ.ק.ו.ד., האחראית על סיכול ריגול צבאי בצבא הסובייטי, שמנתה 12 מחלקות ויחידת חקירה אחת. שינוי ארגוני זה הביא לפירוקו של המינהל הראשי לביטחון המדינה ואנשי הצוות הועברו לקומיסריון העממי לביטחון המדינה שהוקם. ב-25 בפברואר 1941, ויקטור אבאקומוב מונה לראש המינהל ולסגן ראש הנ.ק.ו.ד. האחראי על הפיקוח ועל כמה מחלקות אחרות.
החלק השני והמשמעותי ביותר עבר לקומיסריון העממי לענייני הגנה והכוחות המזוינים כמנהלה 3 שהשתלטה על מרבית מחלקות המינהל הראשי לביטחון המדינה אנטולי מיכייב. המנהלה השלישית הפכה למפקדת הצי האדום. בראשה עמד אנדריי פטרוב, קצין לביטחון המדינה.
מבצע ברברוסה.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, ב-22 ביוני 1941, חתם סטלין ב-17 ביולי, כיו"ר ועדת ההגנה הממלכתית, על צו מיוחד 178 / s, שבאמצעותו הועברה האחריות לסיכול הריגול הצבאית לנ.ק.ו.ד. במסגרת מנהלת המחלקות המיוחדות, עם ויקטור אבאקומוב כראש המחלקה. לארגון ניתן הרבה יותר כוח ויד חופשית יותר בקבלת ההחלטות מאשר בכל עת מאז הקמת צ'קה. כמו כן ב-19 ביולי, בהוראת נ. ק.ו.ד. מספר 00940, הועבר מטה המנהלת ממוסקבה לעיר קויבישב. המנהלה השלישית של הצי הייתה עדיין בשליטת חיל הים, עד 11 בינואר 1942, כאשר שולבה במנהל המחלקות המיוחדות.
ב-2 ביולי 1941 שולב המינהל העממי לביטחון המדינה בחזרה למבנה הנ.ק.ו.ד.
לאחר שהמצב בחזיתות רוסיה (המכונה החזית מזרחית) נעשה יציב יותר, ב-14 באפריל 1943, הורתה ועדת ההגנה הממלכתית, בראשות סטלין, על חלוקה נוספת של הקומיסריון העממי לענייני פנים (נ.ק.ו.ד.) לשלושה ארגונים: על פי החלטת הפוליטביורו של המפלגה מספר P 40/91 הקומיסריון העממי לביטחון המדינה נוצר בפעם השנייה. גוף זה התבסס על מנהלות של הנ.ק.ו.ד.. החשובים שבהם היו: מחלקת החוץ ומחלקת ביטחון פנים שביצעה משימות מאבק בארגונים אנטי-סובייטיים, הגנה על כלכלת המדינה וביצוע מעצרים. המחלקה השנייה של הנ.ק.ו.ד. (שהגנה על נציגי הממשלה והמפלגה) הפכה למנהלה השישית של קומיסריון ביטחון המדינה, בעוד מנהלת התחבורה של הנ.ק.ו.ד. נקלטה כמנהלת 3. לאחר שאיבד את מרבית היחידות המבצעיות, לקומיסריון העממי לענייני פנים היה עדיין מנגנון ממשל חזק מאוד. הוא היה אחראי על הסדר הציבורי בברית המועצות על ידי שימוש במשטרה חמושה בכל פינה במדינה, כשהוא מנהל את מחנות העבודה הגדולים ביותר תחת מנהלת גולאג, מחנות שבויים וכוחות עם חיילים נאמנים ומצוידים, שעד סוף ה מלחמה מספרם היה מיליון וחצי עם יחידות חיל האוויר, שריון ופרשים.
החלטה מספר 138–414 הורתה לחלק את מנהלת המחלקות המיוחדות של הנ.ק.ו.ד. לשלוש יחידות ריגול צבאיות, בתוך ועדת ההגנה הממלכתית, קומיסריון הצי וקומיסריון הפנים, בהתאמה, כפי שנעשה בתחילת 1941. נוצר ארגון מקביל בתוך הצי ובראשו עמדו פיטר גלדקוב ושני סגניו אלכסיי לבדב וסרגיי דוכוביץ'. בפועל, דיווח גלדקוב לאבאקומוב. פורמלית גלדקוב היה כפוף לקומיסר העם הממונה עליו ניקולאי גרסימוביץ' קוזנצוב, מפקד הצי.
מחלקת סיכול ריגול של סמרש פעלה בכפיפות לקומיסריון הפנים שנוהל על ידי לברנטי בריה, קומיסר הפנים העממי. בראש מחלקת סיכול ריגול של סמרש עמד סמיון יוקימוביץ' ומאוחר יותר ו. סמירנוב.
סמכויות.
ועדת ההגנה הממלכתית הקימה רשמית את סמרש כדי להבטיח את ביטחונה של ברית המועצות מפני איומים פוליטיים פנימיים וריגול זר, אם כי הוא ביצע מגוון רחב של משימות אחרות, בין 1943 ל-1946. פעולות סיכול הריגול כללו חיפוש והשמדה של מתנגדים למהפכה, מציאת וחקירת סוכני אויב, ציד סוכנים סובייטים שלא חזרו עד לתאריך שנקבע והערכת התועלת של מסמכי אויב שנלכדו. סמרש גם לקחה תפקיד פעיל בענייני הצבא האדום תוך הבטחת האיכות הטובה של מתקני הצבא האדום, שיפור המשמעת, מניעת עריקה, פאניקה, חבלה ומשמעת לקויה. פעילויות אחרות כללו: חשיפת משתפי פעולה באזורים שנכבשו לאחרונה על ידי הצבא האדום; חשיפת פשעים כלכליים כמו פעילות בשוק השחור; הגנה על חומרים מפני סוכני וחבלני אויב; וקביעת "הפטריוטיות" של הנלכדים ושל אלה שחזרו מארצות זרות. פעילי סמרש שלטו גם בפעולות הפרטיזנים מאחורי הקווים הגרמניים והעריכו את נאמנות הפרטיזנים לברית המועצות. סמרש היה אז עוצר ומנטרל פרטיזנים אנטי-סובייטים, חבלנים, מרגלים, קשרים, מורדים, עריקים וגורמים עברייניים בחזית הקרב.
המנהלה האסטרטגית התמקדה בפעולות רטובות לסיכול ריגול ופעולות נגד התקוממות. במרץ 1946 הוחלט להכפיף מחדש את הדירקטוריון הראשי של סמרש לקומיסריון העממי של הכוחות המזוינים (Наркомат Вооруоренных Сил, NKVS). הגוף אורגן מאוחר יותר כחלק ממשרד הכוחות המזוינים וזמן קצר לאחר מכן, הסמרש פורקה רשמית ב-4 במאי 1946.
פעילויות אחרות.
פעילויות סמרש כללו "סינון" של החיילים ועובדי כפייה שהתאוששו מהשבי. הארגון היה מעורב באופן פעיל בלכידת אזרחים סובייטים שהיו פעילים בקבוצות חמושות אנטי-קומוניסטיות שנלחמו בצד גרמניה הנאצית כמו צבא השחרור הרוסי, חיל הקוזאקים של פיוטר קרסנוב וארגון הלאומנים האוקראינים.
עם סיום המלחמה, ניתנה לסמרש המשימה למצוא את אדולף היטלר ואם אפשר, ללכוד אותו בחיים או להחזיר את גופתו. קציני הצבא האדום וסוכני סמרש מצאו את גווייתו השרופה חלקית של היטלר בסמוך לפיהררבונקר לאחר התאבדותו וערכו חקירה לאישור מותו ולזיהוי השרידים (יחד עם אלה של אווה בראון) שנקברו בסתר במפקדת סמרש במגדבורג. עד אפריל 1970, אז הוצאו, הושמדו לחלוטין והושלכו.
סמרש נלחם בארמייה קראובה הפולני ובארגונים שלאחר המלחמה.
שיטות.
בתפקידי הריגול הנגדי, נראה כי סמרש הצליחה במיוחד במהלך מלחמת העולם. פעולותיה הביאו לעריקות רבות של קציני מודיעין וסוכנים גרמניים, חלקם הפכו לסוכנים כפולים. אכן על פי מקורות גרמנים, הסובייטים הפכו כ-39,500 סוכנים גרמנים לחסרי תועלת בסוף המלחמה.
סמרש השתמשה במספר טקטיקות שונות: הלשנות, פעולות ביטחון, משחקי רדיו והעברת מידע כוזב, והבטיחו הן את אמינות הצבא והן את האוכלוסייה האזרחית. סמרש הקימה מערכת מלשינים על ידי שליחת קצין סמרש לכל גדוד שמורכב בין 1,000 ל-1,500 איש. כל קצין גייס מספר "תושבים" שגייסו "תושב מילואים" משלו ובין שישה לשמונה מלשינים. מלשינים דיווחו על מי שאוהד את הגרמנים, על עריקות, עמדות לא-פטריוטיות ומורל נמוך והוסמכו לנקוט "פעולה מיידית" אם יתעורר הצורך. סמרש גייסו בין 1,540,000 ל-3,400,000 מלשינים, או כשתים עשרה אחוזים מכלל הצבא האדום. עם זאת, סמרש הכריחה עד מחצית מכלל המודיעים שלה לעבוד בשבילם והם לא פעלו מרצון.