ממאמרו של אורלוב וממחקריו של סופר יהודי אמריקאי בשם יצחק דון לוין עולות העובדות הבאות על נסיבות הגילוי ופרטיו: כשבן דודו של אורלוב, זינובי קצנלסון, גילה לאורלוב, כאשר ביקר אותו בבית החולים בפריז, את סוד היותו של סטלין סוכן האוכראנה, הוא סיפר לו גם על ההשתלשלות שהביאה לגילוי הסוד. לדבריו כשהחליט סטלין לערוך את הראשון ממשפטי מוסקבה, שהתחיל ב-5 בינואר 1936, הוא הורה ליגודה למצוא הוכחות לכך שיריביו המיועדים לחיסול היו בשעתם סוכני האוכראנה. קצין הבולשת שנבר בארכיון האוכראנה נדהם לגלות באחד התיקים דו"חות בכתב ידו של סטלין שנשלחו לסגן מפקד האוכראנה. הקצין המבוהל מסר על כך לידידו סגן מפקד הג.פ.או באוקראינה. גם הוא הזדעזע ושיתף בסוד את סגנו זינובי קצנלסון. הם בדקו את העניין ומצאו שסטלין הצעיר היה סוכן האוכראנה בשנים 1912 ו-1913. באמצע שנת 1913 הסתכסך סטלין עם מפקדיו באוכראנה ואז נאסר והוגלה למשך ארבע שנים לאזור הארקטי. קצנלסון וחברו גילו את הסוד לגנרל יונה יקיר. יקיר טס למוסקבה וגילה זאת למרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי, המפקד העליון של הצבא האדום. המרשל מסר על כך לסגן שר ההגנה, הגנרל היהודי יאן גמרניק ולגנרל אוגוסט קורק ושלושתם החליטו כי יש לסלק את סטלין. טוכאצ'בסקי הציע לשכנע את שר ההגנה קלימנט וורושילוב לזמן את סטלין לישיבה חשובה בקרמלין בעניינים צבאיים דחופים ואז יקיפו שני גדודי צבא נאמנים את הקרמלין, וסטלין ייעצר ויומת. קושרים אחדים שלא מראשי הצבא הציעו לאוסרו ולכנס את הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ולהציג בפניו את מסמכי האוכראנה ולהעמיד את סטלין לדין. סטלין הקדים את יריביו ובראשית יוני 1937 יצאה הודעה מרעישה כי המרשל טוכאצ'בסקי ומספר גנרלים ובהם יקיר, גמרניק וקורק וכן זינובי קצנלסון נאסרו באשמת בגידה. סופם שהוצאו להורג, פרט לגמרניק שהספיק להתאבד.
במאמרו במגזין "לייף" נכללה הודעה אישית של אורלוב ובה הסבר לכך שהגילוי על היותו של סטלין סוכן האוכראנה לא נכלל בספרו שיצא לאור בשנת 1953 והוא מתפרסם רק עתה בשנת 1956. בהודעתו אומר אורלוב:
תדהמת השירותים האמריקאים.
פרסום ספרו של אורלוב בשנת 1953 גרם לתדהמה ב-FBI וב-CIA. הכיצד קרה שאדם כה בכיר בשירותים החשאיים הסובייטיים התגורר זה 15 שנה בארצות הברית בעילום שם ללא ידיעתם, והידע שלו לא נוצל לטובת הארץ שנתנה לו מקלט. אורלוב זומן לחקירה ב-FBI ופעמיים הופיע בפני תת-ועדה של הסנאט. הוא הפחית בערך מעורבותו בחיסולם בספרד של אנשי התאים הטרוצקיסטים שבשורות הלוחמים הרפובליקאים והבריגדות הבינלאומיות. כמו כן שמר על שתיקה ולא מסר את שמותיהם של סוכני הנ.ק.ו.ד. הידועים לו.
הסיבה למחדלם זה של השירותים האמריקאים מלחקור את אורלוב במשך 15 שנה, הייתה כי בעת עריקתו של אורלוב והגעתו לארצות הברית בשנת 1938 היו השירותים שקועים במעקב אחר המתרחש בגרמניה הנאצית. הם לא גילו אז אותה מידת עניין בברית המועצות. בשנת 1953, כשנתפרסם ספרו של אורלוב ונתברר כי מר אלכסנדר ברג האלמוני מקליבלנד הוא אלכסנדר אורלוב בכיר בשירותים החשאיים הסובייטיים, היה זה כבר בעיצומה של המלחמה הקרה. על רקע זה נגרם המחדל שהביא לתדהמת השירותים.
שארית חייו.
בשנת 1962 נתמנה אורלוב למשרת עוזר מחקר בכיר בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת מישיגן, משרה אותה השיג בסיוע ה-CIA, שאף סייע לו להוציא לאור בשנת 1973 את ספרו השני The Handbook of Counter-Intelligence and Guerilla Warfare (בעברית: "ספר הדרכה למודיעין נגד וללוחמת גרילה").
אלכסנדר אורלוב נפטר בשנת 1973 בקליבלנד והוא בן 78 שנים במותו. הוא הובא לקבורה בעיר קיימברידג' במדינת מסצ'וסטס. לאחר מותו ראה אור בשנת 2004 ספר זכרונותיו The March of Time (בעברית: "מסע הזמן").
מרכז הירידים והקונגרסים בישראל
אלמה ריצ'רדס
אלמה וילפורד ריצ'רדס (באנגלית: Alma Wilford Richards; 20 בפברואר 1890 - 3 באפריל 1963) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (סטוקהולם 1912) ואלוף ארצות הברית (1913) בקפיצה לגובה ואלוף ארצות הברית בהדיפת כדור ברזל (1918) ובקרב עשר (1915).
ביוגרפיה.
ריצ'רדס נולד בפארוואן, יוטה. הוא בוגר אוניברסיטת קורנל בשנת 1917.
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה ריצ'רדס במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אולימפי חדש של 1.93 מטר, לפני האנס לישה מגרמניה (1.91 מטר) ובן ארצו שיאן העולם הטרי ג'ורג' הורין (1.89 מטר).
אלוף ארצות הברית.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1913 זכה ריצ'רדס במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.87 מטר. באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1915 הוא זכה במדליית זהב בקרב עשר בשיא ארצות הברית חדש של 6858.81 נקודות, לפני אוורי ברנדג' (6459.34 נקודות). נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום רביעי בקפיצה לגובה ובזריקת דיסקוס. באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1916 הוא זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.38 מטר ובאליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1918 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.90 מטר ומדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 39.52 מטר. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.65 מטר.
ריצ'רדס עבד כמורה למדעים בתיכון בלוס אנג'לס במשך 32 שנים עד לפרישה.
אדולף סקס
אאוגוסטינר
GeForce
Nvidia GeForce היא סדרת הדגל של הכרטיסים הגרפיים השולחניים מבית Nvidia. סדרת כרטיסים זו, שייצורה החל בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, מיועדת הן למחשבים נייחים והן למחשבים ניידים, וקהל היעד שלה הם המשתמשים הביתיים, ובפרט הגיימרים. הכרטיסים משתמשים בארכיטקטורות שונות (כגון טסלה, קפלר ופרמי), המשתנה מדי כמה שנים.
כבר מעל לשני עשורים, סדרת GeForce וסדרת Radeon של AMD (לשעבר ATi) הן למעשה שתי הסדרות המובילות המתחרות בשוק הכרטיסים השולחניים לגיימרים, אם כי בשנים האחרונות שתי החברות מתחילות להתמקד גם בתחום ה-GPGPU, במיוחד לצורכי Deep Learning, תחום אשר הולך ותופס תאוצה גם אצל המשתמשים הביתיים המקצוענים.
שם הסדרה.
בראשית שנת 1999 נוידיה ערכה תחרות בין לקוחותיה שבו התבקשו המשתתפים לבחור שם למוצר שיחליף את סדרת TNT, שהייתה באותו זמן סדרת הדגל של כרטיסי נוידיה לשוק הביתי. לטענת עובד בכיר בנוידיה באותה העת, השם הנבחר, GeForce, הוא למעשה קיצור של Geometry Force, מה שהעיד על כך שהכרטיס הראשון שיצא בסדרה, GeForce 256, היה הכרטיס הראשון מסוגו שיכל להשלים את כל 4 הפעולות הנדרשות לצורך רינדור תלת-מימד: לא רק בניית משולשים וצביעה, שלבים שכרטיסי TNT תמכו בהם, אלא גם מעבר ומיקום אובייקטים ותאורה (Transform and Lightning), דבר שהקטין את העומס על המעבד המרכזי (CPU) שעד כה היה צריך לבצע שתי פעולות אלו.
כרטיסי מסך הכלולים בסדרה.
GeForce 256.
ב-31 באוגוסט 1999 הושק המעבד הגרפי (שהיה המעבד הגרפי הראשון שיועד לצרכנים פרטיים) GeForce 256. הכרטיס הציג יכולת טובה כמעט ב-50% בהרצת משחקי תלת-ממד שניצלו את התמיכה במעבר ותאורה בחומרה, לעומת כרטיסי הדגל של הסדרה הקודמת, RIVA TNT2, ולעומת כרטיסים מתחרים כמו 3dfx Voodoo3.
הכרטיס יצא באותה עת מצויד בזיכרון גרפי מסוג SDRAM, מאוחר יותר יצאו כרטיסים מאותו הדגם שהכילו זיכרון DDR SDRAM מהיר יותר.
GeForce 2 Series.
תאריך יציאה: ספטמבר 2000
השבבים של סדרה זו יצאו בליתוגרפיה של 180 ננומטר, לעומת 220 ננומטר של הסדרה הקודמת. השינוי הגדול ביותר היה הוספה של יחידת מיפוי טקסטורה עבור כל אחד מערוצי הפיקסל, דבר שהכפיל את קצב מילוי הטקסטורות (texture fillrate). בשלב יותר מאוחר, החלה נוידיה לשווק בצורה נרחבת גם את סדרת ה-MX, שהציגה ביצועים דומים לאלו של GeForce 256 במחיר זול בהרבה, מה שעודד יצרניות מחשב לשווק מחשבים מוכנים (OEM) ביחד עם הכרטיס, ודבר זה עזר להגדיל את תפוצתו.
GeForce 3 Series.
תאריך יציאה: פברואר 2001
כרטיס זה היה הראשון שנוידיה הוציאה לאחר הרכישה של חברת 3dfx, והציג לראשונה שבב תלת מימד הניתן לתכנות באופן מלא, בשם nFinite FX. הדבר סייע לגרפיקאים ליצור אפקטים גרפיים מתקדמים תוך שימוש בטכנולוגיית ה"מצללים" (Shaders) של מיקרוסופט. לסדרה זו משתייך גם המעבד הגרפי של קונסולת ה-Xbox הראשונה. היתרון המשמעותי היחיד שהיה לכרטיסים אלו על הסדרה הקודמת היו במשחקי DirectX 8, בעוד שבמשחקים שהשתמשו בDirectX 7, חלק מכרטיסי סדרה 2 הצליחו לעלות על כרטיסי סדרה 3 בביצועים.
GeForce 4 Series.
תאריך יציאה: פברואר 2002
סדרה זו הייתה בעיקרה גרסה משופרת של סדרה 3. החידושים המשמעותיים ביותר היו שיפורים משמעותיים בטכנולוגיית החלקת הקצוות (Anti-aliasing), בקר זיכרון משופר, Vertex shader נוסף וליתוגרפיית ייצור קטנה יותר (150 ננומטר). בדומה לסדרה 2, גם לסדרה זו יצאו כרטיסים תקציביים לשוק הנמוך ולשוק המחשבים המורכבים מראש (OEM) תחת סדרת MX, כרטיסים אלו היו זהים בביצועיהם לכרטיסי סדרה 2 MX אם כי כללו תמיכה בטכנולוגיות החדשות של סדרה 4. בסדרה זו החלה נוידיה לייצר כרטיסים שהשתמשו באפיק המהיר יותר AGP 8x.
GeForce FX Series.
תאריך יציאה: ינואר 2003