הוא נסע ללונדון בשנת 1790 עם המלצה לבנג'מין וסט, שמצא לו עבודה על חלונות הזכוכית של קפלת סנט ג'ורג' בווינדזור. בשנת 1791 הוא הפך לסטודנט באקדמיה המלכותית לאמנויות, שם, בשנת 1792 הציג נוף של טירת וינדזור, ובשנתיים הבאות הציג את מותו של ארל משרוסברי, בקרב קסטילון, רות ונעמי, אליהו מחזיר את הבן של האלמנה ותמונות אחרות.
לאחר 1796 הוא התרכז בציור פורטרטים. עם זאת, התחום הזה היה תחרותי מאוד עם ציירים כמו ג'ון הופנר, ויליאם אוון, תומאס לורנס ומרטין ארצ'ר שי שהתחרו על לקוחות. כתוצאה מכך, בין השנים 1796–1800, עבודותיו שהוצגו היו דיוקנאות חסרות שם וללא חשיבות רבה מבחינה היסטורית.
בשנת 1804 נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית, יחד עם המתחרה, ויליאם אוון. בערך באותה תקופה עבר לרחוב בכיכר הנובר, לונדון, שם התגורר עד סוף חייו. הוא הפך לאקדמאי מלכותי בשנת 1808, והציג את עבודת הדיפלומה שלו "ונוס ואדוניס", אולי הטובה ביותר בנושאי היצירה שלו, מלבד "גירוש מגן העדן". בינתיים שמו הלך והתפרסם, ובשנת 1806 צייר את הנסיך מוויילס, המרקיזה מסטאפורד, משפחת מרקוס מסטאפורד, ואת לורד ת'רלו. בשנת 1807 הוא שלח לאקדמיה המלכותית את דיוקנו הידוע של ויליאם בלייק, המוצג בגלריית הדיוקנאות הלאומית, לונדון, שנחקקה על ידי לואיג'י שיאבונטי, ואחר כך נחרטה על ידי ויליאם בל סקוט.
תרומתו לתערוכת האקדמיה בשנת 1809 כללה דיוקן של סר ג'וזף בנקס, שני דיוקנאות של לורד ביירון. בשנת 1818 הציג דיוקן של סר פרנסיס צ'נטרי, ובשנת 1819, של המשורר ג'ורג' קראב.
בשנת 1825 נבחר לפרופסור לציור באקדמיה המלכותית, במקומו של הנרי פוסלי, וכדי להתאים את עצמו לתפקידו ביקר באיטליה וברומא יחד עם ויליאם הילטון, וסר דייוויד וילקי, שאותו הם פגשו בפירנצה. הוא התפטר מתפקיד הפרופסור בשנת 1832, ובשנת 1833 פרסם את "הרצאותיו על ההיסטוריה ועקרונות הציור".
פיליפס צייר גם דיוקנאות של וולטר סקוט, רוברט סותי, תומאס קמפבל (משורר), ג'וזף הנרי גרין, סמואל טיילור קולרידג', סר אדוארד פארי, סר ג'ון פרנקלין, דיקסון דנהאם. מלבד אלה הוא צייר דיוקנאות של סר דייוויד וילקי, הדוכס מיורק (לבית העירייה, ליברפול), סר האמפרי דייווי, סמואל רוג'רס, מייקל פאראדיי, ג'ון דלטון. גם את דיוקנו של נפוליאון הראשון, שצויר בפריז בשנת 1802, לא בציור ישיר, אלא בהסכמת הקיסרית ג'וזפין, שהעניקה לו הזדמנויות להתבונן בנפוליאון בזמן ארוחות הערב.
פיליפס כתב מאמרים מזדמנים רבים על האמנויות היפות, במיוחד עבור "Cyclopaedia" של ריס, וגם ספר זיכרונות של ויליאם הוגארת למהדורה של ג'ון ניקולס.
האמן והמאייר, ג'ון ויליאם רייט (1802–1848), היה תלמידו.
פיליפס נפטר בלונדון, ב-20 באפריל 1845, והובא לקבורה של קפלת סנט ג'ון ווד.
משפחתו.
פיליפס התחתן עם אליזבת פרייזר מפיירפילד, ליד אינברנס. נולדו להם שתי בנות ושני בנים, שהגדול מהם, ג'וזף סקוט פיליפס, הפך למפקד בתותחנים בנגאלים ומת בווימבלדון, סארי, ב־18 בדצמבר 1884, בן 72.
בנו הצעיר, הנרי וינדהאם פיליפס (1820–1868) היה צייר פורטרטים וקפטן בחיל ההתנדבות של האמנים.
חוק הקורונה
סורת אל-אעראף
סורת אל-אעראף (בערבית: سورة الاعراف, "המחיצה") היא הסורה ה-7 בקוראן, המונה 206 פסוקים.
שם הפרק נגזר מפסוקים 46–47, שם מוזכר המושג אל-אעראף.
תוכן הסורה.
פסוקים 1–10 מזמינים את האנשים ללכת בעקבות המסר שהגיע אליהם דרך מוחמד, ומזהירים מפני הפניית הגב למסר זה. פסוקים 11–25 מתארים סיפורם של אדם וחווה, ובתוך כך עוסקים גם בשטן. פסוקים 26–36 מתמקדים בעיקר בשטן ובאופן ההתמודדות איתו. פסוקים 37–43 מציגים את גן העדן כפרס לאלו שהלכו בעקבות המסר של מוחמד, ואת הגיהנום כעונש למי שדחה את המסר הזה. פסוקים 44–53 מתארים כיצד אנשי הגיהנום יביעו חרטה על מעשיהם. פסוקים 65–72 מתארים כיצד נכחדו שבט עאד. פסוקים 73–79 מתארים את הכחדתם של שבט ת'מוד. פסוקים 80–84 עוסקים בלוט פסוקים 85–93 מזכירים את יתרו ומתארים את אשר לכאורה עלה בגורלם של בני עמו. בפסוקים 94–96 נאמר כי אסונות הם דרך שבה אללה בוחן את בני האדם. פסוקים 97–100 מציינים כי עונש אלוהי ממתין לאנשים כבדי לב. בפסוקים 101–102 מוזכר עונש אלוהי הממתין לאנשים אכזריים. פסוקים 103–156 מתמקדים בסיפור חייו של משה, ובין היתר מזכירים גם את חטא העגל. פסוקים 157–174 מרחיבים בנושא בני ישראל. פסוקים 175–206 מפרטים את חובותיו של מוחמד בעניינם של אלו אשר דחו את המסר שלו.
בנוסף, מוזכרים בסורה גם נח, אהרון, הוד וצאלח.
במסורת האסלאמית.
ישנו חדית' שבו מסופר שמוחמד אמר שהאדם שמרבה לקרוא את הסורה הזאת, יזכה למחיצה שיניח אללה בינו לבין השטן, וביום הדין אדם יהיה עבורו כמעין פרקליט ומתווך. על פי מסורת אחרת נאמר שמי שקורא את הסורה הזאת בכל חודש, לא ידע פחד או צער.
האחיות בריסון
האחיות בריסון (באנגלית: The Barrison Sisters) היו נערות מופע וודוויל נועזות, שהופיעו בארצות הברית ובאירופה מ-1893 עד 1897. בארצות הברית הן פורסמו כ"נערות הרעות בעולם".
היסטוריה.
חמש האחיות בריסון, בשמותיהן: לונה, סופיה, אינגר, אולגה וגרטרוד: לונה (אבלונה מריה, 1871–1939), סופיה (סופי קתרין תאודורה, 1877–1906), אינגר (אינגר מארי, 1878–1918), אולגה (הנסין יוהנה, 1875–1908) וגרטרוד (גרטרוד מארי, 1881–1946)
היו אחיות ממש (הרבה אחיות וודוויל לא היו כאלה) ממוצא דני-גרמני. חמש האחיות נולדו כולן בקופנהגן, דנמרק. יחד עם אמן היגרו האחיות לארצות הברית בשנת 1886, והצטרפו לאביהן שעשה אותו מסע קודם לכן. לונה בריסון, הבכורה מבין האחיות, חוותה ניסיון תיאטרלי קצר בקופנהגן כילדה צעירה והיא הייתה זו בתחילה שנמשכה לתיאטרון לאחר שהמשפחה התיישבה במנהטן, ניו יורק, ובהמשך הצטרפו אליה אחיותיה. במקור נקראו Bareisen, והן שינו את שם משפחתן לשם אנגלי ובכך הפכו לאחיות בריסון. אמרו שחמש האחיות הבלונדיניות והמתולתלות שרו שרים בקולות חריקה צורמים ורקדו ביכולת בינונית, אך הן התפרסמו (מעט גם לשמצה), עם זאת, על ידי שימוש גאוני בכפל לשון על הבמה.
השחקנית פרל אייטינגה הפיקה אותן בתחילה וכתבה עבורן קומדיאטה בשם מר קופידון. מנהלן, ויליאם (וילהלם לודוויג) פלרון (1858–1935) ממוצא דני, לקח על עצמו את ניהול האחיות והתחתן עם לונה בשנת 1893.
במעשה המפורסם ביותר שלהן, האחיות היו רוקדות, מרימות את חצאיותיהן מעט מעל ברכיהן ושואלות את הקהל: "הייתם רוצים לראות את החתלתול (פירוש המילה pussy באנגלית היא גם פות) שלי?" כשהן שידלו את הקהל לתגובה נלהבת, היו מרימות את חצאיותיהן, ומגלות שכל אחות לבשה תחתונים מתוצרת עצמית ובהם הוסתר גור חתלתולים חי מאובטח מעל המפשעה.
לאחר הצלחתן באירופה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, חיקו אותן עשרות להקות שהתיימרו להיות "אחיות", ביניהן האחיות מצ'ינסון הבריטיות. האחיות בריסון נפרדו בשנת 1897, אך גם גרטרוד וגם לונה המשיכו בקריירות סולו מצליחות על הבמה. גרטרוד, הצעירה ואולי המוכשרת מכולן, הפכה לרקדנית מודרנית פורצת דרך בווינה, שם התגוררה במשך שני עשורים, נשואה לקרל הוליצר (נפרד בשנת 1910), לקריקטוריסט, זמר ושחקן קברט האוסטרי בעל השם. היא הייתה האחרונה שמתה – בשנת 1946 בקופנהגן.
האחיות של בריסון הגיעו שוב לתשומת לב ציבורית בעשור הראשון של המאה ה-21 כאשר הוצגו על התווית של "וודקה חמש הרעיות" שהופקה על ידי המזקקה העצמית של בעיר אוגדן ביוטה.
לב זילבר
לב אלכסנדרוביץ' זילבר (ברוסית: Лев Александрович Зильбер; 15 במרץ 1894, פסקוב, האימפריה הרוסית – 10 בנובמבר 1966, מוסקבה, ברית המועצות) היה אימונולוג ווירולוג יהודי סובייטי, מייסד בית הספר הסובייטי לווירולוגיה רפואית. אחיהם הבכור של המלחין אלכסנדר זילבר והסופר וניאמין קאברין.
בוגר האקדמיה למדעי הרפואה של ברית המועצות (1945), חתן פרס סטלין.
קורות חיים.
נולד ב־15 במרץ לפי הלוח היוליאני (27 במרץ לפי הלוח הגרגוריאני) 1894 במשפחה יהודית מתבוללת. אביו, הבל אברמוביץ' זילבר היה קאפלמייסטר מגדוד הרגלים ה־96 של אומסק ואמו, חנה גירשבנה (אנה גריגורייבנה) דסון, בעלת חנויות מוזיקה. ישנן טענות שבניגוד לאחיו הצעיר, וניאמין (הסופר וניאמין קאברין), הוא נולד לא בפסקוב, אלא בכפר מדבד ברובע מדבדסקוי במחוז המשנה נובגורוד (כיום חלק מההתיישבות הכפרית מדבדסקויה).
בסך הכל נולדו למשפחה שישה ילדים – מרים, לאה, לב, דוד, אלכסנדר ווניאמין. האחות הבכורה מרים (לאחר נישואיה, מירה אלכסנדרובנה רומל, 1890 – אחרי 1988) – התחתנה עם המנהל הראשון של בית העם על שם פושקין איסאק מיכאילוביץ' רומל. האחות לאה (לאחר נישואיה, ילנה אלכסנדרובנה טיניאנובה, 1892-1944) הייתה אשתו של הסופר ומבקר הספרות יורי טיניאנוב, בן כיתתו של לב זילבר. האחים הצעירים: הרופא הצבאי דוד זילבר, המלחין והמנצח אלכסנדר זילבר (1899–1970) והסופר וניאמין קאברין (1902–1989).