זמן קצר לאחר הרעידה שכרו ראש הממשלה והמלך אדריכלים ומהנדסים, ותוך פחות משנה לאחר מכן הייתה ליסבון נקייה מהריסות ותחת בנייה מסיבית. המלך היה נלהב מבניית עיר חדשה ומתוכננת היטב: כיכרות גדולות ושדרות רחבות היה ה"מוטו" החדש של ליסבון. כשנדרש ראש הממשלה לצורך ברחובות כה רחבים הוא ענה: "יום אחד הם ייחשבו לצרים" (um dia hão-de achá-las estreitas); ואכן, כיום הרחובות הרחבים מועילים במיוחד לאור התחבורה הכבדה בליסבון, שכיום חיים בה למעלה מחצי מיליון איש ועוד כשני מיליון בפרברים.
הבניינים החדשים, שנבנו בסגנון פומבליני (סגנון הבנייה המיוחד של חידוש ליסבון), היו הראשונים בעולם שיועדו להיות חסינים מרעידות אדמה. דגמי עץ קטנים נבנו לשם בדיקת עמידות ברעידות אדמה מדומות, שנוצרו בצעדת חיילים. העיר התחתית החדשה של ליסבון, שידועה בשם "בָאִישָה פומבלינה" (Baixa Pombalina), היא אחד מהאזורים המפורסמים בעיר. גם בערים אחרות בפורטוגל, כמו וילה ריאל דה סנטו אנטוניו שבאלגרבה, נבנו מבנים על פי העקרונות הפומבליניים.
השפעות חברתיות ופילוסופיות.
רעידת האדמה גרמה לזעזוע לא רק בפורטוגל, אלא גם בקרב תושבי אירופה כולה. ליסבון הייתה בירתה של מדינה קתולית אדוקה, פטרון בולט של הכנסייה, שהשקיעה רבות בהטמעת האוונגליזם במושבותיה. האסון התרחש בערב חג קתולי, והחריב את מרבית הכנסיות החשובות בעיר על יושביהן. אם לא די בכך, סופר שרובע בתי הבושת בעיר נותר כמעט ללא פגע. בהתחשב בכל אלה, הפילוסופיה והתאולוגיה של המאה ה-18 התקשו להסביר את התפרצות הזעם האלוהית, והאסון נחשב בקרב רבים לנקודת ציון היסטורית בהתפתחות התפיסה האתאיסטית. כך למשל השפיעה רעידת האדמה על יוהאן וולפגנג פון גתה, כפי שתיאר בספרו האוטוביוגרפי "מחיי: פיוט ומציאות".
הרעידה השפיעה רבות על פילוסופים בעידן האורות האירופי, ופילוסופים רבים אזכרו או התייחסו לרעש בכתביהם. הבולט שבהם היה וולטר, שכתב על רעידת האדמה בספרו "קנדיד" וב"פואמה על אסון ליסבון". המקריות שבהישרדות ועצם כך שבאירועים מסוג זה אדם אינו אדון לגורלו הביאו את וולטר ללעוג לפילוסופיה של גוטפריד לייבניץ, שלפיה אלוהים, בהיותו מושלם, ברא את העולם הזה כ"טוב מכל העולמות האפשריים". אודות כך כתב תאודור אדורנו: "רעידת האדמה בליסבון הספיקה כדי לרפא את וולטר מהתאודיציה של לייבניץ". במאה ה-20 אף הושוותה רעידת האדמה לשואה בשל כך ששתיהן היוו אסון כה גדול שגרמו להשפעות מרחיקות לכת על התרבות והפילוסופיה באירופה.
ז'אן-ז'אק רוסו הושפע גם הוא מהחורבן שנזרע בעקבות הרעידה. הוא האמין כי כמות ההרוגים העצומה נבעה מהצפיפות הרבה ברובעי העיר. רוסו השתמש ברעידת האדמה כטיעון נגד ההתיישבות בערים, כחלק מאמונתו כי דרך החיים של בני אדם צריכה להיות טבעית יותר.
לרעידת האדמה הייתה השפעה הרסנית על הפוליטיקה הפורטוגזית. ראש הממשלה דה מלו היה חביבו של המלך, אך האריסטוקרטים תיעבו אותו וראו בו "עבד כי ימלוך" (על אף שכיום ידוע ראש הממשלה דאז כ"מרקיז", התואר ניתן לו רק ב-1770, חמש עשרה שנים לאחר הרעש). מאידך, גם דה מלו שנא את האצילים, שהיו בעיניו מושחתים וחסרי תועלת. לפני הרעידה התקיים ביניהם מאבק כוח תמידי, אך לאחריה תגובתו השקולה של ראש הממשלה גדעה את כוח האריסטוקרטיה. נגד המלך החלה להתגבש אופוזיציה שקטה, שהגיעה לשיאה בניסיון התנקשות במלך ובסילוק הדוכס מאביירו ומשפחת טאבורה, שהיו בעלי כוח רב עד אותה תקופה.
החקר אודות האירוע.
תגובתו של ראש הממשלה לאירוע לא הסתיימה בשיפוץ ושיקום העיר. דה מלו הורה על הפצת שאלות הנוגעות לרעידת האדמה ולהשפעותיה בכל רחבי פורטוגל. בין השאלות שנשלחו:
התשובות שנשלחו לשאלות אלו ולאחרות מאורכבות כיום בארכיון הלאומי של פורטוגל, ה"טורה דה טומבו". מדענים מודרניים עברו וחקרו את התשובות, ובעזרתן הצליחו לשחזר את רעידת האדמה מנקודת מבט מדעית. ללא השאלון ששלח ראש הממשלה היה השחזור הופך לבלתי אפשרי. מכיוון שהיה הראשון שניסה למצוא גורם מדעי להתרחשות רעידת האדמה ולהשלכותיה, נחשב דה מלו למבשר הסייסמולוגיה המודרנית.
חוקרים מודרניים עדיין חוקרים את הגורמים הגאולוגיים לרעידה ולפעילות הסייסמית באזור. חלק הציעו את האפשרות כי רעידת האדמה מצביעה על התפתחות מוקדמת של גבול החילוק האטלנטי ומסמלת את התחלת סגירתו של האוקיינוס האטלנטי.
רעידת האדמה בליסבון
רעידת האדמה של ליסבון
רעידת האדמה של 1755
אנגורי (נהר)
אֶנגוּרי (בגאורגית: ენგური, באבחזית: Егры, אֶגרי) הוא נהר בגאורגיה שחלקו עובר בגבול עם אבחזיה, רפובליקה אוטונומית בצפון-מערב גאורגיה. אורכו 213 ק"מ ומקורו במדרונותיו הדרומיים של רכס הקווקז.
גאוגרפיה.
מקור הנהר הוא על קו פרשת המים של רכס הקווקז הגדול, בגובה של 2614 מטרים מעל פני הים. הנהר מתחיל את זרימתו ליד ה שחארה וזורם מטה מההרים לתוך אפיק צר ועמוק היוצרים מקום אידיאלי לבניית סכר. הנהר עובר בדרכו מערבית לעיירה, ג'ווארי, שבמחוז מגרליה ונשפך לאחר 213 ק"מ לים השחור ליד העיר זוגדידי שבקרבת נפת גאלי האבחזית.
בשנת 1980, הסתיימה בנייתו של סכר בטון, "סכר אנגורי", שנחשב לסכר המקומר הגבוה ביותר בעולם. בגובה 272 מטר על פני הים, ולמעשה הקונסטרוקציה הגדולה ביותר בקווקז. בכך משחק הנהר תפקיד מפתח בשוק האנרגיה של גאורגיה. הקיבולת שלו היא 1.1 מיליון קוב מים, ומייצר 4.5 מיליון קילוואט של אנרגיה מדי שנה, שהם כ-40% מסך יצור האנרגיה של גאורגיה. קיבולת של 1,300 מגוואט לשעה.
מאז הקונפליקט הגאורגי-אבחזי (1992-1993), מוצבים חיילים גאורגים ואבחזים משני צידי הנהר. רוסיה מצידה מחזיקה במקום חיילי "חיל שלום". המעבר המוסדר היחיד על הנהר הוא "גשר אינגורי", שנבנה על ידי שבויי מלחמה גרמנים בשנים 1944-1948. ברבות השנים נוספו לנהר גם גשרים שנבנו באופן ארעי.
ז'וזף לה בל
ז'וזף אשיל לה בל (בצרפתית: Joseph Achille Le Bel; 21 בינואר 1847 - 6 באוגוסט 1930) היה כימאי צרפתי שנחשב לאחד מאבות הסטריאוכימיה. הוא נולד בעיירה פשלברון (Péchelbronn) באלזס והתחנך באקול פוליטקניק בפריז. למשפחתו של לה בל היו עסקי נפט משגשגים והוא חילק את זמנו בין עבודתו המדעית ובין עסקי המשפחה.
עבודתו המדעית.
בעקבות עבודתו החלוצית של לואי פסטר בתחום הסטריאוכימיה, ניסה לה בל, שהצטרף למעבדתו של שרל-אדולף וורץ בשנת 1873, להבין את המקור לפעילות האופטית (קיטוב אור) השונה של מולקולות בעלות אותה נוסחה מולקולרית. בשנת 1874 הוא הגיע למסקנה ששתי מולקולות בעלות אותה נוסחה מולקולרית ומבנה גאומטרי טטרהדרלי, שבמרכזו נמצא פחמן ובקצוותיו מתמירים שונים, יהיו תמונות מראה לא חופפות זו את זו, ותהיה להן פעילות אופטית שונה. כיום אנו אומרים על מולקולות כאלו שיש להן מרכז כיראלי, או פחמן אסימטרי, והן מולקולות כיראליות, אבל באותה תקופה לא היה מינוח לממצאים החדשים. הכימאי ההולנדי יאקובוס ואן 'ט הוף, סטודנט אחר של וורץ, הגיע למסקנות דומות באותה שנה, באופן עצמאי ובלתי תלוי.
בשנת 1893 הוענקה לו מדליית דייווי.
נהר האנגורי
נהר הצ'ולוכי
פסואו
נהר הצ'ורו
נהר האלזני
קאורמיור
היפאסטרום
הִיפֵּאַסְטְרוּם (שם מדעי: "Hippeastrum") הוא סוג של צמח נוי, גאופיט רב שנתי. על הסוג נמנים 70–75 מינים וקרוב ל-600+ בני כלאיים הגדלים מפקעות, כולם שייכים למשפחת הנרקיסיים ("Amaryllidaceae") שמקום גידולם הטבעי הוא באזורי אקלים טרופי ואקלים סובטרופי של אמריקה מארגנטינה בדרום עד למקסיקו ובאיי אמריקה המרכזית. מינים אחדים מאופיינים בשל צורתם הגנדרנית .
הצמחים פופולריים ובעלי משתלות ומוכרי פרחים נוהגים לכנות אותם בשם אמריליס יפהפה, פרח הגדל בטבע בדרום אפריקה. ואילו הצמח "היפאסטרום", כאמור, מקורו הוא מדרום אמריקה ומרכזה. פריחתו הפתאומית של הצמח וצבע הארגמן העז של פרחיו יוצר במקום הימצאו אווירת חג ולכן מחירו של הצמח, במקומות מסוימים, עולה פלאים, לפני כל חג, בתנאי שיובטח כי יפרח במועד.
כללית.
ה"היפאסטרום" הוא צמח פקעת פופולרי הגדל בתוך הבית. הפקעת עדינה ואין לחשוף אותה לקור. חוץ מהגבלה זו, הצמח נוח לגידול ונותן פיצוי נאה למאמץ נמוך. בייחוד לאלה האוהבים פריחה בבית: במרבית ארצות העולם - בחודשי החורף בארץ ישראל - באביב. בכמויות אפשר למצוא את הצמח בגינות. ל"היפהסרום" שושנת עלים ירוקים ופרחים בצבע ארגמן או ורוד. גודלן של הפקעות הוא בקוטר של 5–12 ס"מ. הפקעת מפתחת שניים עד שבעה גלדים וכך הפקעת המלאה היא בגודל של 30–90 ס"מ אורך ו-2.5-5 ס"מ רוחב. מבנה הצמח הוא חלול, 30-75 ס"מ גובה, 1-2 ס"מ קוטר. מספר הפרחים תלוי במין, 2 עד 15 פרחים, בגודל של 13–20 ס"מ כל אחד. לכל פרח 6 אבקנים: 3 חיצוניים ו-3 פנימיים. לפקעת של הצמח דרושה קרקע אוורירית וככל שהטמפרטורה החיצונית גבוהה יותר על הקרקע להיות מאווררת יותר.
גידול לנוי.
מעת הטמנת הפקעות עד הפריחה עוברות שלוש שנים. על הפקעת לגדול באזור מוצל למחצה. יש חשיבות לשימוש במצע איכותי ומנוקז כהלכה. הצמח זקוק להשקיה מועטה. את הפקעת יש לשתול כשהיא מגיעה עד פני האדמה. הצמח הוא רב שנתי ויש להיזהר שלא לפגוע בשורשים הבשרניים.
אנדרה ברטון
אנדרה ברטון (בצרפתית: André Breton; 19 בפברואר 1896 - 28 בספטמבר 1966) היה סופר ומשורר צרפתי ומראשי הזרם הסוריאליסטי באמנות. בשנת 1924 פרסם את המניפסטים הסוריאליסטים, שבמרכזם יצירה "אוטומטית", ספונטנית ובלתי מתוכננת מראש, רעיונות המתכתבים וחבים רבות לאבי הפסיכואנליזה, זיגמונד פרויד.
ביוגרפיה.