בלץ (ברומנית: Bălţi) היא עיר הנמצאת בצפון מולדובה. אוכלוסייתה מונה 102,457 אנשים, נכון ל-2014. ברומנית פירוש שמה "ביצה", וככל הנראה הסיבה לשם זה היא אזור הביצות שבו היא נמצאת. העיר נמצאת כ-120 ק"מ מצפון-מערב לקישינב, על-יד שפך הנהר ראוצל לראוט. עוברים בה שני נהרות קטנים נוספים, שנשפכים לראוט. בנוסף, בנתה העירייה שני אגמים מלאכותיים בתוך העיר. השיר היידי הנודע "עיירתי בלז", של המשורר יעקב ג'ייקובס, נכתב על אודות עיר זו.
היסטוריה.
העיר מוזכרת לראשונה ב-1421. היא נוסדה כמקום יריד בנחלותיה של הנסיכה הפולניה רינגלה ממאזוביה, אשת השליט המולדבי אלכסנדרו הטוב. באותה תקופה השתייכה בלץ למחוז דורוחוי, אך כעבור זמן קצר עברה למחוז יאשי. כעיר על פרשת דרכים היא הפכה למקום יריד סוסים. הנסיך מקרים מנגלי גירֶי הרס את העיר ב-1469, אך נוצח ליד הכפר ליפניץ, 100 ק"מ משם על ידי המולדבים.&lt;br&gt;
ב-1711 הנסיך המולדבי דימיטרי קשימיר קרא לעזרתו את הצאר הרוסי פטר הגדול, שזה עתה ניצח את קרל ה-12, מלך שוודיה להילחם בטורקים. בין השנים 1711 - 1812 ניצבה בלץ בזירת הקרבות על שליטה באזור בין הרוסים, הטורקים והאוסטרים. ב-1812, לפי הסכם בוקרשט, האזור עבר לידי רוסיה. ב-1818 ביקר במקום הצאר הרוסי; כשהודיעו לו שם שנולד לו בן, הפך את המקום לעיר לכבוד המאורע. תחילה העניקו הרוסים חופש מסוים לרומנים, אך כבר בתקופת ניקולאי הראשון החירות דוכאה, וכולם אולצו ללמוד בשפה הרוסית ולהתבולל בתוך העם הרוסי.&lt;br&gt;
ב-מרץ 1918 עם התפרקות האימפריה הרוסית, צורף האזור לרומניה עם כל בסרביה על פי החלטת בית הנבחרים של בסרביה.
ב-1940 צורפה העיר לברית המועצות על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. &lt;br&gt;
ביוני 1941 היא נכבשה על ידי גרמנים והועברה לרומניה.
ב-1944 שוחררה העיר על ידי הרוסים. מ-1991 היא נמצאת במולדובה העצמאית. משנה זו רוב היהודים עלו לארץ. 20 אחוז מתושבי העיר נאלצים למצוא מקומות עבודה מחוץ למולדובה בשל המצב הכלכלי הקשה.
יהודים בבלץ.
יהודים התיישבו בבלץ ב-1779. במשך המאה ה-19 גדל מספר היהודים בעיר משמעותית בעקבות מעבר ממקומות אחרים, כולל כפרים סמוכים שמהם יהודים גורשו לפי חוקים מ-1882. בסוף המאה ה-19 ותחילת ה-20 קטן קצב גידול אוכלוסיית היהודים בעיר בעקבות הגירה המונית. לפי מפקד אוכלוסין משנת 1930, חיו בעיר 35,000 תושבים, ו-14,259 מתוכם היו יהודים. העיר שימשה כמרכז תרבות יידיש.
בשנת 1918 נפתחה בעיר גימנסיה עברית. הבנות למדו בשעות הבוקר והבנים – בשעות אחר הצהריים והערב, לפעמים לעיתים אף לאחר השעה תשע. בסוף שנות ה-30, הגיעה הגימנסיה לשיא במספר תלמידיה, למעלה מ-300.
עם פלישת הסובייטים לבלץ ביולי 1940 נסגרה הגימנסיה העברית, לאחר 22 שנות פעילות.
עם תחילת המלחמה ביוני 1941 בין גרמניה לברית המועצות, נהרסו שני שלישים מהבתים בעיר בהפצצות של מטוסים גרמניים. רוב היהודים הספיקו לברוח לאוזבקיסטן ולקזחסטן, ולכן ניצלו ברובם. חלק מהיהודים ברחו ליישובים סמוכים, בעיקר לבלד, שם נהרגו רובם על ידי רומנים ב-7 ביולי. ב-9 ביולי נכנסו כוחות גרמניים לבלץ ומיד החלו ברצח המוני של היהודים שנשארו בסביבה. אחרי שהרומנים קיבלו שליטה בעיר מגרמנים, הם הקימו שלושה מחנות ריכוז ליהודי בלץ. רוב היהודים במחנות מתו מרעב ומחלות. אלו ששרדו, כ-3000 איש, נשלחו למחנות מעצר בטרנסניסטריה. אחרי מלחמת העולם השנייה החלו יהודים לחזור לבלץ.
ב-1959 סגרו השלטונות הסובייטיים את בית הכנסת האחרון שנשאר בעיר.
לפי מפקד אוכלוסין משנת 1970 היה מספר היהודים בבלץ בסביבות 15,000. בתחילת שנות ה-90 רוב היהודים מבלץ עלו לישראל.
החברה למתנ&quot;סים
החברה למתנ"סים ומרכזים קהילתיים לישראל בע"מ, היא חברה ממשלתית ישראלית באחריות משרד החינוך. החברה למתנ"סים היא הארגון החברתי המוביל בישראל וייעודה – בניית קהילות מקומיות ברשת ארצית. תוכניות החברה מאפשרות לכל חבר בקהילה להיות ולהרגיש משמעותי ושייך.
החברה למתנ"סים מתמקדת בפיתוח ובניהול מסגרות מתקדמות של חינוך משלים, למידה כאורח חיים ומתן מענה שוויוני וכולל לחברי הקהילה עם צרכים מיוחדים, בגישה קהילתית ועל רצף כל הגילאים.
את דרכה של החברה למתנ"סים מתווה דירקטוריון החברה המורכב מאנשים הנבחרים מתוך נבחרת הדירקטורים.
כ-170 מרכזים קהילתיים ורשתות מרכזים קהילתיים פועלים בכל רחבי הארץ, בערי פיתוח ובשכונות מצוקה, בערים גדולות ואחרות, במועצות מקומיות ואזוריות, במגזר היהודי והלא-יהודי. למרביתם שלוחות הפרוסות בכל רחבי היישוב. עם התרחבותה של רשת המתנ"סים בארץ, חולקה מערכת המתנ"סים למחוזות גאוגרפיים. על כל מחוז מופקד מנהל מחוז, אשר תפקידו להדריך וללוות את מנהל המתנ"ס, ובאמצעותו את הצוות וההנהלה המקומית, במכלול הנושאים שבהם עוסק המתנ"ס, וכן לעמוד בקשר עם רשויות וארגונים באזור. מנהל המחוז מסתייע במדריכים מקצועיים וביועצים כספיים-כלכליים.
עד 2020 החברה הייתה באחריות משרד החינוך, אך כאשר הוקם משרד ההשכלה הגבוהה והמשלימה האחריות על החברה למתנ"סים הועברה אליו. ביולי 2021 הוחלט להחזיר את החברה למתנ"סים למשרד החינוך.
היסטוריה ומבנה ארגוני.
רעיון המרכז הקהילתי, המכונה כיום בפי כל מתנ"ס (מרכז תרבות, נוער וספורט), התפתח במהלך החיפוש אחר דרכים חדשות להאיץ תהליכים חברתיים בקהילות מתפתחות ובאוכלוסיות חלשות. הרעיון קרם עור וגידים בשנת 1969, ביוזמת שר החינוך והתרבות, זלמן ארן.
ארן בדק את מימוש רעיון המרכזים הקהילתיים בשני קווים מקבילים: על ד"ר יעל פוזנר, ראש מינהל החינוך במשרד החינוך והתרבות, הטיל להקים ועדה לבדיקת הנושא; על חיים ציפורי, איש היחידה לתרבות במשרד החינוך, האחראי על נושא ביעור הבערות ומפעל אמנות לעם, הטיל לבדוק אם קיימת פעילות תרבותית וחברתית בעיירות הפיתוח ומה אופייה. המפגש בין השניים העניק את הדחיפה הגדולה והמשמעותית להקמתם ולפיתוחם של המרכזים הקהילתיים בישראל.
לאחר שהוחלט על ידי הוועדה כי אכן יש מקום להפעיל מרכזים קהילתיים, התעוררה השאלה כיצד יתפקדו המרכזים מבחינה ארגונית. באותה תקופה לא יכל משרד החינוך לשאת במעמסה לבדו. הוועדה רצתה שכל מרכז יתפתח לפי תנאי המקום המיוחדים, ולפיכך הציעו שתהיה הנהלה מקומית לכל מרכז, והיא תקבע את מדיניותו. בכל הנוגע לארגון הכולל, האחראי על כל ההנהלות המקומיות, הוצע להקים חברה ממשלתית, שבמועצת המנהלים שלה יהיו מיוצגים גופים ורבדים שונים במדינה ובחברה, והיא תהיה האחראית לניהול המרכז והמעסיקה של העובדים. ראש הוועדה ציפורי סיכם את עבודתה של ועדת פוזנר:
בהתאם לזאת, הוחלט לחלק את מערכת המתנ"סים למחוזות גאוגרפיים, שעל כל אחד מהם מופקד מנהל מחוזי, אשר תפקידו להדריך את מנהל המתנ"ס, ובאמצעותו את הצוות וההנהלה המקומית, במכלול הנושאים שבהם עוסק המתנ"ס, וכן לעמוד בקשר עם רשויות וארגונים באזור. בשנים 2004–2008 תקופת יאיר גלר כמנכ"ל החברה למתנ"סים התמקדה החברה בקידום החינוך בלתי פורמלי, הגדלת שיעורי ההתנדבות, הפחתת היקפי האלימות של בני נוער ושילוב אוכלוסיות עם צרכים מיוחדים בפעילות פנאי. פעלה ותמכה בתושבי הצפון במהלך מלחמת לבנון השנייה. בשנת 2008 בתקופת איתן מזרחי כמנכ"ל החברה היא עברה מיתוג מחדש ונפתחו מרכזים ביישובים ערביים ובמגזר החרדי.
מבנה ארגוני.
החברה למתנ"סים פועלת ברשת ארצית של כ-700 מרכזים קהילתיים הפרושים בכל הארץ, בכל המגזרים ובכל האוכלוסיות, וביותר מ-150 רשויות מקומיות המשרתים מיליוני תושבים בשנה. הארגון נחלק לחמישה מחוזות גאוגרפיים. על כל אחד מהמחוזות מופקד מנהל מחוזי וצוות מחוזי שאמונים על הדרכה, פיקוח והנחיה של מנהלי המרכזים הקהילתיים ושל הצוות וההנהלה המקומית, במכלול נושאים שבהם עוסק המרכז הקהילתי; וכן לעמוד בקשר עם רשויות וארגונים באזור.
המחוזות הם:
המתנ"ס.
המרכז הקהילתי, מבית החברה למתנ"סים, הוא מוסד עצמאי הפועל כעמותה (מלכ"ר) או כחברה לתועלת הציבור (חל"צ) או כחברה בע"מ על בסיס שותפות והסכמה עם הרשות המקומית, שבתחומה הוא נמצא. בראש כל מרכז קהילתי עומדת הנהלה ציבורית, שבה חברים נציגי הרשות המקומית, נציגי תושבים, נציגי החברה למתנ"סים ובחלקן גם נציגי הסוכנות היהודית.
ההנהלה הציבורית אחראית מבחינה משפטית וציבורית על ניהולו ותקציבו של המרכז הקהילתי. מנהל המרכז הקהילתי מבצע את מדיניות ההנהלה הציבורית שלו. חוזה מיוחד ואמנה מסדירים את מערכת היחסים בין הרשות המקומית, החברה למתנ"סים המרכז הקהילתי המקומי.
רוב המרכזים הקהילתיים ממוקמים במבנים ייחודיים להם ומפעילים שלוחות ברחבי היישוב, מבני מעונות יום, אולמות מופעים, אולמות ספורט, ספריות, בריכות שחייה ועוד.
המרכז הקהילתי מהווה מוקד לפעילות קהילתית, חברתית פנאי ותרבות לכלל היישוב, בראייה משלבת של התושבים, הרשות והעסקים. המרכז הקהילתי מנגיש שירותים לכלל התושבים במטרה לגרום לכל תושב להרגיש ולהיות משמעותי ושייך; מקדם תהליכי פיתוח ובינוי קהילתי, קידום מעורבות ציבורית, התנדבות ויזמות; וכן מעודד גאווה ושייכות קהילתית כחלק מהחברה הישראלית.
שערי המרכז פתוחים מרבית שעות היום לכל שכבות ומגזרי האוכלוסייה ולכל הגילאים. הפעילות מגוונת, גמישה ומקיפה נושאים רבים, בהתאם לצורכי התושבים ולרצונם, ותוך שיתופם בוועדות השונות הקובעות את פעילות המתנ"ס.