בנוסף להכרה המקומית, הוא זכה למספר רב של אותות הצטיינות זרים, בעיקר כתוצאה מהשתתפותו בעריכה ובכתיבה של כרך הלימודים של אונסק"ו, אך גם כתוצאה ממאמריו במדינות ובשפות שונות. הוא שמר על פעילותו גם במהלך מחלתו המחמירה, אחד ממאמריו האחרונים הופיע לאחר מותו.
הערכת עבודתו.
כתוצאה מהניסוי המורכב בהוראת מתמטיקה שהובל על ידו, הוראת החשבון-הגאומטריה שהייתה מחולקת בהונגריה הפכה להוראת מתמטיקה והוספו על ידו מספר פרקים נוספים במתמטיקה. הוא קיווה וייחל לחשיבה אישית של התלמיד וציפה שהמורה יחשיב את עצמו כעמית לעבודה של התלמיד. בשל כישורי השפה וההתעניינות יוצאת הדופן שלו, הוא הכיר היטב תחומים רבים במתמטיקה, בדידקטיות של המתמטיקה, בפסיכולוגיה, במדעי החברה, במחקר בינלאומי ותוצאותיהם. הקונספט שלו הפך לטבעי בהוראת המתמטיקה ביותר ויותר מדינות ברחבי העולם. אף על פי שרעיונותיו מומשו רק באופן חלקי בהונגריה, ניתן לחוש בהשפעת חשיבתו של טמאש וארגה בכל רמות הוראת המתמטיקה ההונגרית - מגן הילדים ועד לאוניברסיטה.
וויס דיאלוג
קבוצת מרקנהוף
קבוצת מרקנהוף הייתה קבוצת חלוצים מגרמניה, שהקימה בישראל את קיבוץ בית זרע. הקבוצה נקראה על שם החווה בה עשתה את הכשרתה, חוות מרקנהוף.
היסטוריה.
חוות מרקנהוף הייתה חווה חקלאית סמוך לעיר פרייבורג בגרמניה. בשנת 1919 קנה את החווה תעשיין יהודי מפרייבורג בשם קונרד גולדמן , ויסד בה חוות הכשרה לצעירים ציונים לקראת עלייתם לארץ-ישראל. חברי ההכשרה הגיעו אליה כבודדים או בקבוצות קטנות. מברלין הגיעו שתי קבוצות קטנות שחברו להן יחד ונקראו בהמשך "הקבוצה הברלינאית". לאחת מהן כבר היה עבר של פעילות כקבוצה ציונית בתוך תנועת בלאו-וייס. הקבוצה השנייה כללה את חניכי תנועת יהודה הצעיר. מדריכם היה גרשם שלום, והקשר בינו לבינם נשמר ונמשך גם בארץ. אל חבורה זו הצטרפו עוד כמה חברים וחברות, וכך התגבשה קבוצה מובחנת בתוך ההכשרה. כאשר ביקר ארתור רופין בגרמניה הזמינו אותו חברי הקבוצה לבקר בהכשרה. רופין בא, התרשם מאוד ומאז עמד בקשר עם הקבוצה בהמשך דרכה. הוא זה אשר החל לכנותה "קבוצת מרקנהוף", והשם נשאר אתה בכל גלגוליה בארץ-ישראל.
ההכשרה בחווה.
בחוות מרקנהוף התנסו הצעירים היהודים במגוון היבטים של חקלאות, תוך שימת דגש על ההיבטים הרלוונטיים לארץ ישראל. בראש וראשונה הם עברו מחזור שלם של גידול תבואה: חריש, זריעה, קציר, טיפול בתבואה, טחינתה לקמח וכמובן - אפיית לחם. תוך כדי כך למדו להפעיל את הכלים החקלאיים הנחוצים ליישום המחזור החקלאי. על שאר ההתנסויות בחווה ניתן ללמוד מתוך זכרונותיו של שם זיו:
לאחר השלמת מסלול הכשרה בן שנתיים הוציאה הקבוצה גרעין עלייה ראשון: שבעה חברים, שעלו לארץ בדצמבר 1921. היו בקבוצה שלושה בחורים וארבע בחורות, ובנוסף לשם שניתן לה - "השבעה" - היא נודעה גם בשם ההומוריסטי "שלושה בחורים קטנים וארבע בחורות גדולות". הקבוצה הביאה אתה ציוד רב כגון: מחרשות, עגלות, כלי-יד חקלאיים, כלי נגרות וסנדלרות, כלי מטבח ועוד נכס חשוב - אינקובטור - שליווה אותה בהמשך עד למקום הקבע, ושימש יסוד לענף הלול הגדול של בית זרע.
תחנה ראשונה: עין גנים.
מיד עם בואם לארץ התמקמו השבעה בעין גנים, ליד פתח תקווה. מטרתם הייתה להקים משק חקלאי קטן כהכנה ליישוב הקבע. בחודשיים הראשונים עבדו בכל עבודה שמצאו כדי להשתכר למחייתם ולהיות מסוגלים לשכור בית. כשהושגה המטרה עזבו את העבודות הזמניות והניחו יסודות למשק שלהם. ההתחלה הייתה צנועה מאד: הם קנו פרה אחת, שתי פרדות - כדי לבצע עבודות בשכר, כמו חריש, אצל האיכרים - ותשע תרנגולות. הם העמידו את האינקובטור בבית המוטורים של עין גנים, והדגירו בו, בשכר, אפרוחים בשביל אחרים, ובהמשך גם בשביל עצמם, לגידול בלול שהקימו. חלוקת העבודה הייתה פשוטה: הבחורים עבדו אצל האיכרים והבחורות עבדו בגן ירק שהקימו בעצמן, בלול, ובאחזקת הבית - בישול, ניקיון, כביסה.
תוך זמן לא רב התבססו חברי הקבוצה כלכלית ופרנסו את עצמם היטב. אז הפסיקו כמעט לגמרי את עבודות החוץ של הבחורים, חכרו שטחי קרקע נוספים, הגדילו את גן הירק וגידלו גם מספוא לפרות.
קבוצת מרקנהוף הייתה ייחודית וראשונית בנוף החלוצי בכמה אספקטים. אחד מהם היה התחרות בשוק הערבי:
ועוד:
בזמן השהות בעין גנים הצטרפה "הקבוצה הברלינאית", כמתוכנן, ונקלטו גם חברים חדשים. הקבוצה קבעה לה עקרון קליטה, לפיו מועמד חדש יתקבל רק אם אחד החברים, לפחות, מכיר אותו וממליץ עליו. מועמדים התקבלו כחברים לאחר בדיקת כישורים מקצועיים והתאמה חברתית. שנתיים ישבה הקבוצה במקום ועשתה חייל. מספר חבריה הגיע ל-24, והגיע הזמן להתיישבות קבע. בשל השם הטוב שיצא לה הוגשו לה כמה הצעות להתיישבות. הטובות שבהן היו הצעת פיק"א להתיישב בבנימינה, שאך-זה נוסדה, והצעת ההנהלה הציונית ליישב את פג'ה, ליד פתח תקווה. אך הקבוצה החליטה ללכת להתיישבות רק בעמק יזרעאל, ולהגשים בכך חלום מתחילת דרכה בגרמניה. היא קבלה את הצעת המרכז החקלאי להתיישב זמנית ברוב אל נצרא, אתר בעמק יזרעאל, שבו רוכזו קבוצות התיישבות לפני עלייה ליישוב קבע. זאת במסגרת תוכנית להקמת גוש של שלושה יישובים חקלאיים בעמק.
המעבר לרוב אל נצרא החל בנובמבר 1923, והתבצע שוב באופן דו-שלבי מתוכנן: בתחילה עברו 14 חברים עם חלק מהציוד, הקימו אוהלים והתבססו במקום. לאחר כמה שבועות עברו הנותרים עם האינקובטור ושארית הציוד. הקבוצה החלה לארגן את חייה בשנית, בציפייה להתיישבות קבע.
תחנה שנייה: רוב אל נצרא.
כשם שההצלחה הייתה מנת חלקה של הקבוצה בעין גנים למן ההתחלה, כך התהפך גורלה ברוב אל נצרא:
התכנית שהוצגה לה לפני המעבר כמעט לא התממשה: מסירת השטחים שהובטחו נדחתה שוב ושוב, תוכניות הפיתוח לא בוצעו והתקציב הקטן, שקבלו מן המוסדות באופן קבוע - להשקעות בלבד -הצטמצם עוד יותר. חברי הקבוצה נכנסו מיד עם בואם לחורף קשה. הם גרו באוהלים, שנפלו תכופות בסערות, התקשו להתמודד עם סוג אדמה לא מוכר - אדמת בוץ כבדה - והתפרנסו בקושי. הם החלו לסבול מתזונה לקויה ואף חוו רעב ממשי. עם זאת, הבעיה הקשה מכל הייתה בעיית המים:
ועוד על מצוקת המים:
כל הקשיים האלה גרמו למורל נמוך והתרופפות חברתית. החלו עזיבות, שערערו את הקבוצה מבחינה חברתית וכלכלית, והיא מצאה עצמה נאבקת לא רק בקשיים הפיזיים אלא גם בדכדוך שהשתרר בתוכה:
לבסוף, בכורח הנסיבות, נאלצה הקבוצה להתגמש, כדי לשרוד.
הקבוצה החליטה להחליף עמק בעמק, בתקווה לעתיד חדש. היא החליטה לעבור למקום שהוצע לה - אום ג'וני, ליד דגניה ב' - מצוידת בהבטחה, שבהמשך תעלה להתיישבות קבע בקרבת מקום, בנקודה שנקראה "כפר גון".
בפגישות של אנשי מרקנהוף עם אנשי דגניה עמדו האחרונים על העובדה שהקבוצה קטנה מדי, והזהירו את המרקנהופים כי ייכשלו אם לא יכפילו, לפחות, את מספרם. לדבריהם, נחוץ היה מינימום של 50 איש כדי לבנות ולהחזיק משק בעמק הירדן. אנשי מרקנהוף מנו 23 נפשות באותו זמן, אבל הם לא קבלו את העצה. בטוחים היו ביכולתם להחזיק משק, והעדיפו להמשיך בשיטתם - קליטה סלקטיבית של בודדים.
המעבר לאום ג'וני: הפעם, שלא כמו במעבר לרוב אל נצרא, לא היה די בהחלטת הקבוצה וגם לא בהחלטת המרכז החקלאי. חלוקת האדמות ליישובים העתידיים בעמק הירדן הייתה בתקופה זו נושא מרכזי על שולחן הנהגת היישוב, וגורמים רבים היו מעורבים בה. ההנהלה הציונית והקרן הקיימת סירבו לאשר את התיישבותה של קבוצת מרקנהוף בעמק ללא הסכמתה של חברת החשמל - למעשה, הסכמתו של פנחס רוטנברג - אשר שהה בתקופה זו בחוץ לארץ. רוטנברג היה בעל הקרקעות לאורך חופי הירדן, אותן קנה בשותפות עם חברת פיק"א, שהייתה אז רבת-כוח, והצטרפה בכך לקבוצת בעלי העניין. בינתיים, עד לקבלת החלטות סופיות, נמסרה אום ג'וני לידי פיק"א, אבל לה היו תוכניות משלה, והיא לא מיהרה לאפשר את מעבר הקבוצה למקום. הקבוצה שלחה נציגים, שהתדיינו עם נציגי פיק"א במשך שבועות, עד שהגיעו למסקנה כי מדובר בעיכוב מכוון. לאור זאת, החליטה הקבוצה שאין ברירה אלא לנקוט בתכסיס: נציגיה הגיעו להסכם עם פיק"א, שהתיר רק אחסון של יבול בחושות של אום ג'וני, אך מיד לאחר חתימת ההסכם נכנסה כל הקבוצה לגור בחושות אלה. תאריך המעבר: 12.10.1926. מספר המתנחלים: 25. ההתיישבות באום-ג'וני הייתה לעובדה, ופיק"א נאלצה להשלים עמה.
תחנה שלישית: אום-ג'וני.
עוד לפני המעבר לאום ג'וני כבר עזבה קבוצת מרקנהוף את רובע אל נצרא ועברה להתגורר בצריף שבנתה בדגניה א'. משם יצאו החברים יום יום לאום-ג'וני כדי להכין את החושות למגורים. הם גם הכניסו בהן חידוש, שלא היה מוכר בעמק הירדן:
אנשי מרקנהוף גם הפתיעו את אנשי העמק, שבאו לבקרם, בכילות שלהם: היו אלו רשתות על עמודים דקים, מעין חופות רשת, שהותקנו על המיטות ומנעו כניסת יתושים בלילה. תחילה היו הכילות ללעג בפי אנשי העמק, אך במהרה אימצו כולם גם את החידוש הזה.