את המשלחת הקים ארגון בשם "שוברים את הקרח". מייסד הארגון, נתנאל הסקל, רצה להוכיח שפלסטינים וישראלים יכולים לעבוד בצוותא על אף הבעיות בישראל.
חברי המשלחת התאמנו כחודשיים בשיט מפרשיות בתל אביב ובטיפוס בהרי האלפים בתחום צרפת, לפני שיצאו לאנטארקטיקה.
המשלחת.
המשלחת יצאה מפוארטו ויליאמס שבצ'ילה ב-1 בינואר 2004, על סיפון היאכטה חוצת-האוקיינוסים "פלאגיק אוסטרליס". היאכטה שייטה כ-960 ק"מ בתנאים קשים ומסוכנים, לרבות הקפת כף הורן.
בהגיעם לאנטארקטיקה, צעדו חברי המשלחת במשך שבוע עד שהגיעו למרגלות ההר. ברוח עזה ובתנאי ראות גרועים, על קרקע משובשת בבתרונים רבים, החלו לטפס. קשורים בחבלים בקבוצות מעורבות של ארבעה, עם קרמפונים מחוברים למגפיהם וגרזני קרח בידיהם, חלקו המטפסים, ישראלים ופלסטינים יחד, באחריות לחיי חבריהם. לאחר טיפוס על גבי קרחון, הגיעו אל הפסגה בשעה 4:00 אחר הצהריים ב-16 בינואר 2004.
על הפסגה, כרעו שלושת הגברים המוסלמים בתפילה, בפניהם לעבר מכה. הישראלים פתחו בקבוק שמפניה. זיאד דרוויש התרגש עד דמעות. הוא אמר: "הרגע הזה יפה כל כך, לראות ישראלים ופלסטינים עושים דבר כזה בצוותא. עם זאת, אינני יכול שלא לחשוב על הדברים המחרידים שאנו מעוללים זה לזה בבית." במרחק 13,000 ק"מ מבתיהם במזרח התיכון הכריזו חברי המשלחת את הצהרת הפסגה, שעליה הסכימו כל השמונה קודם לכן:
במשך ימים לפני הגיעם לפסגה, התווכחו הקבוצות בנושא ניסוח ההצהרה שישאו בהגיען לפסגה. בסופו של דבר, הסכימו החברים לדחות כל רמז לאלימות בהצהרה המשותפת.
על אף חילוקי דעות מרים בכל הנוגע לפוליטיקה של המזרח התיכון, התאחדו כל חברי המשלחת וסייעו איש לרעהו בקשיי הדרך.
חיה סימון זבלודוף
חיה סימון זבלודוף (באנגלית: Chaya Simone Zabludoff; נולדה בשנת 1993), היא שחיינית ישראלית-אמריקאית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
ביוגרפיה.
זבלודוף עלתה לישראל מארצות הברית בשנת 2015 והצטרפה לקבוצת הפועל דולפין נתניה, בהדרכתו של עדי ולפמן ואחר כך בהדרכתו של דימה רבינסקי. כיום, היא מתאמנת במכון וינגייט בהדכתם של לירן ועקנין, חנן גלעד ולאוניד קאופמן.
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בדצמבר 2015 זכתה זבלודוף ב-5 מדליות, 3 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:16.71 דקות, לפני עדן גירלואנצה ממכבי קריית אונו (4:18.34 דקות) וחברתה לאגודה טלי למקוף (4:18.44 דקות), במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לאגודות של 1:43.12 דקות ובמשחה שליחות 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:53.73 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.35 שניות, אחרי אנדראה מורז מהפועל ירושלים (53.52 שניות) ולפני שחר מנחם ממכבי פארק מים רעות (57.22 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:01.68 דקות, אחרי אנדראה מורז (1:56.12 דקות) ולפני שחר מנחם (2:03.25 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום 11 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:14.04 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט ביולי 2016 זכתה זבלודוף ב-6 מדליות 2 זהב, 3 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:53.64 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:27.01 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 26.67 שניות, אחרי זוהר שיקלר (25.38 שניות) ולפני אניה גוסטומלסקי (27.03 שניות), שתיהן חברות אגודתה, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 2:03.83 דקות, אחרי אנדראה מורז (2:00.98 דקות) ולפני רוני בווה (2:04.90 דקות), שתיהן מהפועל ירושלים ובמשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 4:18.78 דקות, אחרי אנדראה מורז (4:17.57 דקות) ולפני רוני בווה (4:22.61 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.77 שניות, אחרי אנדראה מורז (55.40 שניות) וזוהר שיקלר (56.24 שניות).
שיאנית ישראל.
שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה באואירס, פורטוגל בסוף יולי 2016 זכתה זבלודוף ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם שחר מנחם, עדן פסקרה ומיכל ליברמן בתוצאה של 3:54.44 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם שחר מנחם, עדן פסקרה ורוני בווה בשיא ישראלי חדש של 8:24.74 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 57.73 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:04.97 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 9:04.97 דקות.
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בדצמבר 2016 זכתה זבלודוף ב-5 מדליות, 3 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 4:10.60 דקות, לפני רוני בווה (4:16.59 דקות) ונטע שיף ממכבי פארק מים רעות (4:19.52 דקות), במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 8:40.74 דקות ובמשחה שליחות 4x50 מטר חופשי בתוצאה של 1:43.56 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 55.26 שניות, אחרי אנדראה מורז (54.18 שניות) ולפני זוהר שיקלר (56.28 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:58.93 דקות, אחרי אנדראה מורז (1:58.01 דקות) ולפני שחר מנחם (2:00.69 דקות).
נישה איוב
נישה איוב (5 באפריל 1979) היא פעילת לזכויות טרנסג'נדרים מלזית. היא ידועה בזכות בפעילותה למען זכויותיהם של טרנסג'נדרים שנרדפים בגלל חוקי השריעה ברחבי מלזיה. איוב היא מייסדת שותפה של קרן הקהילתית סיד והארגון צדק לאחיות. איוב היא האישה הטרנסג'נדרית הראשונה שזכתה באות האומץ הנשי הבינלאומי לשנת 2016.
ראשית חייה.
נישה איוב נולדה במלאקה, מלזיה ב 5 באפריל 1979. היא ממוצא מעורב הודי-מלזי, מלאי (Malays) וציילוני. כשהייתה בת חמש, נהגה לרקוד מכוסה בצעיף לשירי בוליווד. איוב גדלה אצל משפחתה הנוצרית של אמה אחרי שאביה נפטר שהייתה בת שש. אמה התאסלמה. בגיל תשע היא השתתפה בתחרות תחפושות שהיא לבושה כבלרינה עם שמלה שחורה ופאה. אז היא הבינה שזוהי זהותה האמיתית.
ביוגרפיה.
כטרסג'נדרית החיה במדינה מוסלמית בה חוקי השריעה נאכפים, נישה איוב מתמודדת עם הטרדות והצקות קבועות. לגבר, על פי החוק המוסלמי, אסור ללבוש בגדי אישה, להתנהל כאישה או להופיע כאישה בציבור. הפרה זו דינה קנס של 1,000 רינגיט מלאזי (כ־257$ אמריקאי) ומאסר לתקופה של שישה חודשים עד שנה. חוקי השריעה נאכפים על ידי מחלקות הדת האיסלמיות במדינה. בשנת 2000, איוב נאסרה למשך שלושה חודשים. בזמן המאסר, בבית כלא לגברים, סוהרים ואסירים תקפו אותה מינית. איוב סיפרה על מאסרה: "הם דרשו ממני להתפשט לפני כולם וצחקו עלי כיוון שהגוף שלי לא מתאים למה שגוף של גבר או אישה אמור להיות".
אחרי שיחרורה מהכלא איוב החלה לפעול למען זכויות טרנסג'נדרים. היא מסבירה: "עכשיו אני יודעת מה הזכויות שלי ומבינה את החוק, שלא כמו שהייתי בת 20. הייתי מאוד נאיבית בנוגע לחוק במלאזיה ולא ידעתי איך להגן על עצמי. עכשיו אני מודעת לכל". היא ייסדה שני ארגונים, קרן סייד וצדק לאחיות כדאי להביא לביטולי החוקים המפלים טרנסג'נדרים ולסייע לטרנסג'נדרים, עובדי תעשיית המין ואנשים החיים עם HIV. איוב מסבירה את המשמעות של הזהות הטרנסג'נדרית עבורה: "אתם יכולים לגזור את שערי, אתם יכולים להפשיט אותי ואתם יכולים לקחת ממני את הכבוד שלי. אתם יכולים להרוג אותי. אבל אתם לא יכולים לקחת ממני את הזהות שלי כטרנסג'נדרית".
בזכות הארגונים שהקימה איוב, טרנסגנדרים קיבלו ייעוץ, הכשרות תעסוקתיות, טיפלו בסוגיות הנוגעות לבריאות ולרווחה שלהם וקיבלו ייעוץ משפטי. הסיוע המשפטי, באמצעות צדק לאחיות, הביאה את בית המשפט הפדרלי לערעורים לקבוע כי חוק השריעה "מפלה ובלתי חוקתי". חבר בן שלושה שופטים קבעו פה אחד שחוק השריעה במדינת נגרי סמבילן מפלה ולא הצליח להכיר באתגרים של טרנסגנדרים. כן נכתב על ידי השופטים כי החוק מונע מטרנסג'נדרים את הזכות לחיות חיים הוגנים. השופט מוחמד הישאמודיון (Hishammuddin) מוחמד יונס אמר: "היחס משפיל, מעיק ולא אנושי". בעקבות פסיקת בית המשפט איוב אמרה: "זהו ניצחון לזכויות האדם. פסיקת בית משפט היא ציון דרך שנותן תקווה להבטחת הזכויות החוקתיות של נשים טרנסג'נדריות. אולם ב-8 באוקטובר 2015, בית המשפט העיליון של מלזיה ביטל את הפסיקה.
הוקרה.
ב־2015 איוב קיבלה את פרס אליסון דה פורגס (Alison Des Forges) של ארגון Human Rights Watch על פעילותה למען הקהילה הטרנסג'נדרים במלאזיה. באותה השנה, היא גם קבלה את התואר גיבורת השנה ופרס מ- Asia LGBT Milestone Awards (ALMA). ב-2016 היא קיבלה את אות האומץ הנשי הבנלאומי והייתה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה שקבלה את האות.
ב־2016 סן דיגו הכריזה על ה-5 באפריל כיום נישה איוב. ראש עירית סן דייגו, קווין ל. פולקורנר, הסביר שנישה איוב ממשיכה להילחם לשוויון והגנה לכל הבני האדם במלאזיה ומחוצה לה ובשל כך הוא החליט להנציחה.
פנירמין
מקצוע פרא-רפואי
האקאן הראשון, מלך שוודיה
האקאן הראשון, או האקאן האדום (בשוודית: Håkan Röde) היה מלך שוודיה שמלך במשך כעשור במחצית השנייה של המאה ה-11. המידע אודותיו מועט וברובו שנוי במחלוקת. דבר לא ידוע על תקופת מלכותו. כינויו "האדום" לקוח מרשימות המלכים שבתוך "החוק של וסטרייטלנד" (Västgötalagen), שנכתב במאה ה-13. אותו מקור טוען שהאקאן נולד בלוון שבוסטרייטלנד.
הרצף השושלתי.