במסגרות הבינלאומיות של ה-IIHF רשומים בסגל כל קבוצה 22 שחקנים, מתוכם 20 מחליקים – כלומר, ארבעה קווים של חלוצים וארבעה קווים (צמדים) של מגינים. ב-NHL רשומים בסגל כל קבוצה שני שחקנים פחות, כך שיש בסגל רק שלושה קווים של מגינים. באופן כללי, קבוצת הוקי קרח תשאף ששחקניה הטובים ביותר ישחקו בקו השחקנים הראשון וישהו על הקרח זמן ארוך יותר מחבריהם לקבוצה - אך הדבר נתון לשיקול דעת מאמנה, וייתכנו מקרים בהם מועבר אחד מכוכבי הקבוצה לקו השני או אף השלישי, כדי ליצור איזון ואחידות בין קווי השחקנים.
יתרון מספרי וחסרון מספרי.
כאשר קבוצה נמצאת בחסרון מספרי על הקרח כתוצאה מעונש על עבירה שביצעה, נתונים עיקר מעייניה ל"הריגת" העונש – העברת זמן העונש בלי לספוג שער. במצב כזה יגנו שחקניה על שערם במערך צפוף יותר, וממנו יצאו כדי לדחוק את שחקני ההתקפה אל צידי הזירה ופינותיה, בהתאם למיקום הדיסקית. כיוון שנגד קבוצה בחסרון מספרי לא תקף חוק ה"אייסינג", היא יכולה להרחיק את הדיסקית בחופשיות על פני זירת הקרח כולה - ובכך "להרוג" חלק מזמן העונש עד שתשיב הקבוצה היריבה את הדיסקית אל אזור ההתקפה. לעיתים יצאו שחקני הקבוצה שבחסרון מספרי קדימה, אל אזור ההתקפה שלהם, כדי לעכב את תחילתו של מהלך התקפה חדש של יריבתם, או - אם נקרית לפניהם הזדמנות להתקפה מתפרצת - ינסו אף להבקיע שער למרות החיסרון המספרי, אך מדובר בניסיון מסוכן שנעשה רק אם נוצר עבורם מצב הבקעה מיידי וברור.
שחקני הקבוצה הנמצאת ביתרון מספרי שואפים לנצל את יתרונם ולהבקיע כל עוד העונש נמשך. כיוון שהסכנה שיספגו שער פחותה מבחינתם, הם מגבירים את הלחץ ההתקפי על הקבוצה השנייה, ולעיתים אף מוציאים מהקרח את אחד משני המגינים ומכניסים חלוץ נוסף כל עוד העונש ליריבתם נמשך. המשחק, מטבע הדברים, מתנהל ברובו באזור ההתקפה של הקבוצה הנמצאת ביתרון מספרי, ולכן הוא מאופיין במשחק סטאטי יחסית ובמהלכי התקפה מחושבים ומרובי מסירות, בניסיון למצוא את הפרצה במערך הצפוף של היריבה, להניע את הדיסקית לשחקן חופשי ולהגיע למצב הבקעה. בד בבד, הקבוצה הנמצאת ביתרון מספרי שואפת שהדיסקית לא תורחק על ידי הקבוצה היריבה אל מעבר לקו הכחול התוחם את אזור ההתקפה, כיוון שבמקרה כזה יצטרכו כל שחקניה להחליק אל האזור הנייטרלי כדי להימנע ממצב נבדל, ובכך לאבד חלק מזמן היתרון המספרי.
עלייה להתקפה וירידה להגנה.
כאשר קבוצה משתלטת על הדיסקית באזור ההגנה שלה ויוצאת להתקפה, מטרתה להגיע לאזור ההתקפה במהירות, אך בצורה מסודרת, על מנת להימנע ממצב נבדל. מטרת שחקני הקבוצה השנייה היא לשבש את העלייה להתקפה של יריבתם על ידי הגבלת יכולתם להיכנס בצורה מסודרת אל אזור ההתקפה.
"מלכודת האזור הנייטרלי" היא טכניקה נפוצה להשגת המטרה – שחקני הקבוצה המגינה מתרכזים באזור הנייטרלי ומונעים את כניסת הדיסקית אל אזור ההגנה שלהם בצורה שתסכן את שערם. שחקני ההתקפה המחליקים קדימה נאלצים לחכות לכניסת הדיסקית אל אזור ההתקפה כדי לא להיתפס במצב נבדל, ובמקרים רבים מאלצים את שחקן ההתקפה המוביל את הדיסקית לחבוט בה בצורה סתמית אל אזור ההתקפה כדי למנוע מצב נבדל מחבריו. כך נאלצים שחקני ההתקפה לרדוף אחרי הדיסקית אל אזור ההתקפה בצורה לא מסודרת, ולשחקני ההגנה יש יתרון בהגעה לדיסקית והשתלטות עליה.
אפשרות נוספת של הקבוצה היורדת להגנה היא "נעילת אגף" (באנגלית: wing lock) - דחיקת שחקני ההתקפה של היריבה לאגף מסוים עם כניסתם לאזור ההתקפה, על מנת לצמצם את שטח התמרון שלהם, ולהקטין את הסכנה המיידית לשער. על ידי כך המגינים מעכבים את מהלך ההתקפה של היריבה ויוצרים לעצמם שהות להסתדר במערך הגנתי. שחקני ההתקפה יכולים להתגבר על ההגבלה עוד באזור הנייטרלי על ידי מסירה אחורה למגן הנמצא באגף השני, וממנו מסירה מהירה אל חלוץ האגף אותו ניסתה הקבוצה השנייה לבודד מהמהלך.
ציוד.
שחקן הוקי קרח זקוק, בנוסף לציוד המשחק הבסיסי, גם לאמצעי הגנה מפציעה כתוצאה מהתנגשות עם שחקנים אחרים ומפגיעה ממקלות ההוקי או מהדיסקית.
פציעות.
בהוקי קרח מספר גורמי סיכון משמעותיים לפציעות.
בראש הגורמים עומדות ההתנגשויות בשחקנים אחרים או בלוחות שבצידי הזירה, העלולות לערב כוח רב עקב מהירות ההחלקה של השחקנים. אלה אחראיות לכ-65% מהפציעות. גורמי סיכון אחרים הם פגיעות ממקלות ההוקי, מהדיסקית, ממשטח הקרח או מסכיני המחליקיים. קטטות המתפתחות לעיתים בין שחקנים הן גורם סיכון שולי יחסית לפגיעות לעומת הגורמים האחרים.
ציוד המגן הרב שלובשים השחקנים מפחית את הסיכון במידה ניכרת והופך את הפציעות הקשות לנדירות יותר, אך עדיין קיימות פציעות בכל הדרגות, כולל פגיעות בעמוד השדרה עד כדי שיתוק, זעזועי מוח ופגיעות פנים, כולל איבוד עין כתוצאה מפגיעת דיסקית או מקל הוקי. רובן המכריע של הפציעות הקשות נגרם מעבירות, ולא מתיקולי גוף חוקיים.
חבישת קסדת המגן הפכה בהדרגה לחובה בהוקי קרח הבינלאומי בשנות ה-60 של המאה ה-20, וב-NHL הפכה לחובה ב-1979 עבור שחקנים שהצטרפו לליגה מאותה שנה ואילך, כך שכיום היא חובה לכל השחקנים - השחקן האחרון שעליו לא חלה חובת חבישת הקסדה פרש ממשחק פעיל ב-1997. לפני שחבישת הקסדה הפכה לחובה, קרו אף מספר מקרי מוות כתוצאה מפגיעות ראש קשות. בהוקי קרח הבינלאומי חובה על השחקנים לחבוש את קסדת המגן גם בעת החימום שלפני המשחק; בליגת ה-NHL אין חובה כזו. חוקי המשחק מחייבים שחקן שאיבד את קסדתו תוך כדי משחק, ושמעורבותו במהלך המשחק נפסקה, לצאת מיידית מזירת הקרח או להרים את קסדתו ולחבוש אותה מחדש בתוך זמן סביר. שחקן הנכנס אל זירת הקרח מספסל קבוצתו, או שחוזר אל זירת הקרח מתיבת העונשין לאחר שהסתיים עונש אותו ריצה בשל עבירה, חייב להיכנס אל הקרח עם קסדה רכוסה לראשו.
אחת הפגיעות הנפוצות במשחק, שהפכה לסימן היכר שלו, היא אובדן שיניים כתוצאה מפגיעת דיסקית או מקל הוקי - בעיקר בליגות גברים מקצועניות, בהן המחליקים אינם משתמשים בכלוב להגנה מלאה על הפנים, והחלק התחתון של הפנים נותר בלתי מוגן. על אף השימוש במגיני שיניים על ידי שחקנים רבים, לא נמנע לחלוטין אובדן שיניים במקרה של פגיעה - אך מגיני השיניים מונעים לרוב את הידרדרות הפגיעה בפה ובשיניים לכדי זעזוע מוח. שחקנים רבים משתמשים בשיניים תותבות משוכללות מחוץ למגרש, אך בעת משחק רבים מעדיפים להסירן - וחיוך בו חסרות שיניים הפך לאחד מסמלי המשחק.
בנוסף להפחתת כמות וחומרת הפציעות באמצעות ציוד המגן, מנסות המסגרות השונות המנהלות את הענף להפחית את כמות הפציעות וחומרתן באמצעות חקיקה, למשל על ידי החמרת העונשים על עבירות קשות – בעיקר אלה הכוללות פגיעה בראש ובגב.
גם מקל שנשבר תוך כדי משחק יכול להוות גורם סיכון עקב הקצוות החדים שהשבר גורם. חוקי המשחק קובעים ששחקן שמקלו נשבר חייב לשמוט את החלק שנותר בידו מיידית על הקרח כדי לא לסכן את סביבתו. אם מצב המשחק מאפשר זאת, יכול אותו שחקן להחליק אל ספסל קבוצתו כדי לקבל מקל חדש; אך אם קבוצתו נמצאת תחת מתקפה, יכול השחקן להישאר על הקרח ולעזור במאמצי ההגנה של קבוצתו ללא מקל. מטבע הדברים יעילותו של השחקן ללא מקל נפגמת מאוד, אך הוא יכול לסייע במאמצי ההגנה של קבוצתו באמצעות עצירת הדיסקית בגופו או ביצוע תיקולי גוף על שחקני היריב.
ה-NHL וליגות נוספות בצפון אמריקה.
הוקי קרח הוא אחד מארבעת ענפי הספורט העיקריים בצפון אמריקה. ליגת ההוקי הלאומית (National Hockey League) ה-NHL שקמה ב-1917 היא הליגה הבכירה בצפון אמריקה, ונחשבת לטובה ולפופולרית בעולם. ה-NHL היא ליגה עצמאית שאינה כפופה לפדרציית ההוקי קרח הבינלאומית (IIHF) ומשחקיה מתנהלים לפי ספר החוקים שלה, שחלק מהחוקים בו שונים מאלה שבספר החוקים של ה-IIHF.
בליגה 32 קבוצות, כאשר 7 מתוכן מבוססות בקנדה והשאר בארצות הברית.
נכון לעונת 2021/22 הקבוצות מחולקות לשתי חטיבות (conferences) - מזרחית ומערבית, לפי חלוקה גאוגרפית, המחולקות לשני בתים כל אחת. אורך העונה הרגילה הוא 82 משחקים. בתום העונה הרגילה, עולות שמונה קבוצות מכל חטיבה לפלייאוף בו הן משחקות בסדרות בשיטת הטוב משבעה משחקים, כאשר המפסידה בכל סדרה מודחת מהמשך המשחקים. אלופת המזרח ואלופת המערב נפגשות לסדרת הגמר על הזכייה בגביע סטנלי, הגביע הוותיק ביותר בספורט בצפון אמריקה, ועל תואר אלופת ה-NHL.
מלבד ה-NHL, קיימות בצפון אמריקה ליגות הוקי קרח רבות נוספות - החל מליגות מקצועניות משניות (Minor Leagues) וכלה בליגות מקומיות חובבניות וליגות גילאים עד גילאי הילדים. הליגה הנחשבת לטובה ולחשובה ביניהן היא ה-American Hockey League (ר"ת AHL), ליגה מקצוענית משנית המונה 31 קבוצות, כאשר לכל קבוצת NHL (למעט סיאטל קראקן שהצטרפה ל-NHL בעונה הנוכחית, 2021/22) יש בה קבוצה-בת המשמשת לפיתוח שחקנים צעירים, או כמסגרת לשחקנים שירדו ביכולתם או משתקמים מפציעות. בעונת 2022/23 צפויה ה-AHL להתרחב בקבוצה נוספת, ה-32 במספר, שתהייה קבוצה-בת של סיאטל קראקן.
בתחום ליגות הגילאים, הארגון הבולט ביותר הוא ה-Canadian Hockey League (ראשי תיבות CHL) - ארגון גג תחתיו פועלות שלוש הליגות העיקריות לצעירים עד גיל 20 (באנגלית: Major Junior), שהן ספקיות השחקנים העיקריות לדראפט ה-NHL מדי קיץ. על אף שם הארגון והזיהוי המוחלט של הליגות עם קנדה, שתיים מהן פעילות גם בארצות הברית.
המקבילה של ה-CHL בארצות הברית היא ה-United States Hockey League (ראשי תיבות USHL) הפועלת באזור המערב התיכון. היא נחשבת לליגת הצעירים הבכירה (Tier 1) של ארצות הברית ומוציאה אף היא כמות מכובדת של שחקנים לדראפט ה-NHL.