באותה תקופה מונה הנזיר ניקון, שעד אותו רגע נחשב לאחד מן "הקנאים", לפטריארך כל רוס. הוא קיבל סמכויות נרחבות יותר מקודמו בתפקיד, ומינה את נאמניו למשרות היוקרתיות. הוא החל גם ביישום תוכנית רפורמה נרחבת, שכללה שינוי של ספרי התפילה והטקסים הרוסיים לפי הדגם המקובל בכנסיות היווניות; תוכניות כלליות לתיקונים כאלו נדונו בידי "קנאי האמונה" קודם לכן. החוג התפצל בהדרגה, בין מי שהסכימו עם נוקשותו של ניקון לבין מי שביקרו אותו. נרונוב הוגלה כעונש באותו הקיץ. הוא הורחק לא בשל התנגדות כלשהי לסדרים החדשים שניקון החל להנהיג, כמו הצטלבות בשלוש אצבעות כדרך היוונים במקום בשתיים לפי המסורת המקומית, אלא בשל קנוניה נגדו מצד הסגל בקתדרלה שלו, והתנגדות למוסרנותו היתרה מצד הקהל. אבאקום, שחסרה לו משרה, ניסה לרשת את נרונוב בקתדרלת קאזאן, והתפרץ מדי פעם למקום תוך שהוא מתעמת עם הסגל. הוא נשא גם דרשה פומבית תקיפה נגד הפטריארך, אותו תיאר מאוחר יותר כ"ילד זנונים מנאף ומושחת". ב-21 באוגוסט 1653 נעצר הכומר. ההיסטוריון גאורג מיכלס, שחקר את הפילוג הכנסייתי, העיר שאין שום ראיה לכך שאבאקום פעל אז נגד הרפורמה (וכמותו, רוב אלו שזוהו לאחר מכן כראשוני ה"פלגנים"): הוא היה ממורמר על כך שלא ניתן לו מינוי, וסלד מן הפטריארך בשל הנהנתנות והאופי הסמכותני שייחס לו.
כעונש, נגזרה על אבאקום גלות בעיר יקוצק שבסיביר המרוחקת, אך הצאר התערב והמיר את מקום גלותו לטובולסק המרכזית יותר, כשהוא מותיר אותו בדרגתו הכנסייתית; הארכיבישוף שם ביקש כמרים נקיי-כפיים מזה זמן. ב-27 בספטמבר, הוא, אשתו וארבעת ילדיהם יצאו את מוסקבה תחת משמר. בטובולסק הוא קיבל קתדרלה משלו לנהל. בזכרונותיו מהעיר, סיפר שהסתכסך עם התושבים בשל קנאותו ונטייתו לענישה פיזית של חוטאים. הוא אילץ כומר לספוג צליפות ללא הרף בעודו משתטח אפיים 150 פעם, והרעיב במשך שלושה ימים אישה שהאשים בפריצות. אבאקום טען שכומר מקומי בשם איוואן סטרונה, שאותו האשים במעילה, קיבץ נגדו את תושבי העיר ואלו ניסו להטביעו. חקירה רשמית שנפתחה בעניינו, הביאה לכך שאבאקום נאלץ לעזוב את טובולסק ב-27 ביוני 1655. אז ציוו עליו להצטרף ככומר למשלחת הצבאית לדאוריה, שהוביל המושל המקומי אפנסי פשקוב. 400 החיילים ואבאקום יצאו לדרך ב-18 ביולי 1656, בצי סירות שהפליג בנהר האנגרה. הם סבלו רעב ונלחמו בשבטים המקומיים. המושל תיעב את הקנאי, שהתריס כלפיו והשווה אותו לשטן מספר פעמים; באוטוביוגרפיה שלו טען אבאקום שפשקוב הכה אותו באלה, הצליף בו במגלב 72 מלקות, הורה לגרור אותו בשלשלאות בנהר בחורף, וכלא אותו כמעט-עירום בצינוק קפוא.
הרפורמות הדתיות של ניקון ואישיותו הסמכותנית עוררו פילוג של ממש בתוככי הכנסייה הרוסית. אף שב-1657 ו-1658 נראה היה שהרוחות נרגעו – ניקון התפטר, אך לא מונה לו מחליף והוא המשיך בתפקידו, בעוד שנרונוב חזר בו בפומבי מסירובו לתיקונים – המתח התפרץ מחדש. ב-1662, בעת שהמון זועם ניסה לשרוף את ארמונו והאויב הפולני התקדם בחזית המערב, כבר ערך הצאר מזה זמן מה תוכניות לסינוד כללי שישים קץ למחלוקת, ושנועד למצוא מחליף מוסכם לניקון. במסגרת המדיניות הפשרנית, נקרא גם אבאקום מסיביר. הותר לו לצאת מדאוריה לרוסיה האירופית, לווליקי אוסטיוג, ביוני 1662, ובפברואר 1664 הוא שב למוסקבה. בבירה הוא שהה אצל משפחת האצילים מורוזוב, הפך למוודה של פאודוסיה מורוזובה, וזו נעשתה תומכת נלהבת שלו.
מאסר ומוות.
בשאיפתם להשיג הסכמה רחבה, נציגי המרכז המתון בהיררכיה הכנסייתית ניסו לגייס את אבאקום לצדם. לזמן מה הוא נהנה מכיבודים והוקרה, ואף הצאר קיבל את פניו. אלא שזמן קצר לאחר הגעתו למוסקבה, הכומר שלח לצאר אלכסיי הראשון מסמך בשם "העתירה הראשונה". האיגרת הייתה חדורה במאפיינים רבים שהתקבעו יותר ויותר אצל האגף השמרני, האנטי-ניקוני, שהתגבש באותן שנים. הם שילבו רעיונות אפוקליפטיים, שזרמו לרוסיה מהגותה של הכנסייה האורתודוקסית הנרדפת באוקראינה, עם נאמנות חזקה למסורת המקומית, שנאת זרים ושכנוע עמוק בכך שמוסקבה היא "רומא השלישית" והמלכות הנוצרית האמיתית האחרונה. זה היה גם התיעוד הראשון להתנגדות לרפורמה מצדו של אבאקום: פרוטוקול כנסייתי מ-1666 ציין אגבית ש"אחרי שחרורו מסיביר, החל לכתוב" אודות התיקונים בסדרי הטקס; טיוטות מקיץ 1664, המיוחסות לו בסבירות גבוהה, מעידות שכותבן רק החל ללמוד את הסידורים הניקוניים, כדי להביע את דעתו עליהם. בעתירתו לשליט, אבאקום השווה את ניקון לאריוס ולכופרים אחרים בהיסטוריה, ותיאר אותו כנציג השטן עלי אדמות; הוא הפציר בצאר שלא לנתק את העם הפשוט מן הכנסייה האמיתית, בטרם אחרית הימים, וכתב שהיבלות והפצעים שהופיעו על גופו של אלכסיי הם תו החיה. לאחר מספר חודשים בהם התאפשר לכומר האקסצנטרי להפיץ את משנתו בקרב החברה הגבוהה המוסקבאית, ב-29 באוגוסט הוא נעצר שוב ונשלח עם משפחתו לגלות במושבת העונשין מֶזֶן, הרחק בצפון, ליד ארכנגלסק.
אבאקום הושב לבירה כדי להיחקר בסינוד הכללי, שנפתח בפברואר 1666. הרפורמות של ניקון אושררו כמעט כולן, בעוד שניקון עצמו הודח מכל תפקידיו ותאריו והורד למעמד נזיר פשוט. מתנגדיו הבכירים, כמו נרונוב, ניקיטה דוברינין והארכיבישוף אלכסנדר מוויאטקה, נכנעו אף הם וקיבלו את מרות הסינוד. אבאקום, לעומת זאת, סירב לסגת מעמדותיו. הדין-וחשבון הרשמי ציין ש"המשטין והמרשיע הרהיב עוז למרות בפני המועצה הקדושה, וגידף את כולם באמרו שאינם אורתודוקסים." בזכרונותיו, הוא כתב ש"ישו התיר את חרצובות לשוני... אמרתי להם שניקון הזאב ביקש שנצטלב בשלוש אצבעות, אך רועינו הראשונים הצטלבו בחמש אצבעות (דהיינו בשתיים)... הפטריארכים הזרים נעשו מהורהרים, אך בני עמנו זינקו ממקומם כמו זאבים וקראו: אבותינו היו שוטים ולא ידעו לקרוא, כיצד נבטח בהם?" ב-13 במאי 1666, הסינוד הטיל חרם ונידוי על אבאקום ושלל את תואר הכמורה שלו.
הוא נשלח למאסר במספר מנזרים, אם כי לשונו לא נכרתה, בניגוד לרבים אחרים שסירבו לקבל את החלטות הסינוד. באוגוסט 1667 נשלח לפּוּסְטוֹזֶרְסְק שבהניינץ, מעבר לחוג הארקטי. קשריו עם העולם החיצון לא נותקו, וחמש-עשרה השנים הבאות, למרות תנאי הכליאה הקשים בקור, היו הפוריות ביותר בחייו. הוא חיבר ספר דרשות, כמעין דו-שיח עם פאולוס, כתב מאמרים על טבע השילוש הקדוש ופרשנות לברית החדשה ולברית הישנה, וניסח ושכלל את האידאולוגיה של ה"פלגנים" מתנגדי הרפורמה. כמו כן, חיבר את האוטוביוגרפיה שלו, "חיי הפרוטופופוס אבאקום, ביד עצמו", היצירה הראשונה מסוג זה בספרות הרוסית, שאת נוסחה השלישי והאחרון סיים ב-1675. היא הוברחה מן הכלא, הועתקה באופן פרטי במשך שנים רבות בחוגי האדוקים, וראתה אור בגלוי לראשונה ב-1861. בספר זה, ובכתבים אחרים, הציג את עצמו כמי שהתנגד מלכתחילה לתיקונים הדתיים של ניקון וראה אותם כסטייה ומינות, ושגלותו הראשונה התרחשה עקב כך. הוא ניהל גם תכתובת ענפה עם תלמידיו ובני-חסותו, והאיגרות ששלח לפאודוסיה מורוזובה נחשבות במיוחד. ברוח סגנונו הכללי, לצד העצות הרוחניות ששלח לה הוא גינה אותה כאישה חוטאת ומנאפת, והמליץ לה לעקור את עיניה כדי לא לפתות גברים. הוא כתב עוד ארבע עתירות אל הצאר אלכסיי, ששולבו בהן חזיונות אפוקליפטיים שונים. הרשויות ניסו מדי פעם לשכנע אותו להתחרט ולשוב אל הכנסייה, אך ללא הועיל. לבסוף, רמז במכתב ששלח לצאר פיודור השלישי שאלכסיי המנוח נשרף באש בגיהנום בשל תמיכתו בניקון בשעתו. פיודור השלישי מאס בכומר. ב-14 באפריל (24 לפי הלוח הגרגוריאני) 1682 הוכנסו אבאקום ותומכיו לבקתת עץ והומתו בשריפה.
אבאקום לא היה מנהיגם של אדוקי האמונה הישנה, שהחלו להתגבש ממש רק בעת מאסרו, ושנעשו תנועה מוגדרת הרבה אחרי כן; הייתה לו השפעה מועטה על המחנה הנרחב של מתנגדי הרפורמות, שהדמות הבכירה בקרבו, בין הדחת ניקון למעשה ב-1658 לסינוד 1666, הייתה הארכיבישוף אלכסנדר מוויאטקה. אבאקום שהה בגלות או במאסר כמעט כל הזמן, ולמעט הופעתו הקצרה בקיץ 1664 היה מרוחק ממוקד ההתרחשויות. אך הספרות שחיבר פשטה בקרב תומכי המנהג הישן, שנמלטו מחמת השלטונות, ומיצבה אותו כאחת הדמויות הזכורות והנערצות בקרבם. כשהחל המחקר ההיסטורי על הפילוג הכנסייתי, במאה ה-19, אבאקום תואר תכופות כמנהיגם הגולה של ה"פלגנים". הוא זכה להתעניינות רבה בתקופה הסובייטית, כמעין חלוץ של הקומוניזם ופופוליסט עממי. יצירתו, בייחוד "חיי אבאקום", היא מן הבולטות בספרות הרוסית המוקדמת.
פרדריק לייטון
פרדריק לייטון (באנגלית: Frederic Leighton; 1830, סקרבורו – 1896, לונדון) היה צייר ופסל בריטי. עבודותיו עוסקות בנושאים מיתולוגיים, קלאסיים ומקראיים, בסגנון אקדמי.
חייו.
לייטון החל את לימודי האמנות שלו אצל האמן האוסטרי אדוארד וואן שטיינל ובהמשך אצל הצייר האיטלקי ג'ובאני קוסטה.
בגיל 17 הוא פגש את הפילוסופ הגרמני ארתור שופנהאואר בפרנקפורט וצייר את דיוקנו, בגיל 24 עבר לפירנצה שם למד באקדמיה לאמנויות יפות, בין השנים 1855 עד 1859 עבר לפריז שם פגש את ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, אז'ן דלקרואה, ז'אן-בטיסט קאמי קורו, ואת ז'אן-פרנסואה מילה.
בשנת 1860 עבר ללונדון וחבר לקבוצת ציירים, משוררים, מבקרים ופסלים אנגליים בשם האחווה הפרה-רפאליטית, בשנת 1864 הוא חבר למוסד האמנות הבריטי האקדמיה המלכותית לאמנויות ובשנת 1878 מונה לנשיאו למשך שמונה שנים, בשנת 1900 ציוריו ייצגו את בריטניה בתערוכה העולמית של פריז (1900), היה מהוגי התנועה האסתטית, תנועה שחרתה על דגלה את האסתטיקה והיופי, כאידיאל עליון בכל תחומי החיים.