יוסטינוס: "יודע אתה, אמרתי, כי את כל אשר אמרו ועשו הנביאים - כפי שגם הוסכם על ידיכם (היהודים) - הם גילו במשלים ובסמלים, ועל כן אין זה קל לכל לתפוס את רוב הדברים, בהסתירם את האמת שבהם באופן שהמבקשים למצוא וללמוד (אותה) יתייגעו.
והללו אמרו (היהודים): "אכן הוסכם על ידינו".
יוסטינוס: האזן נא אפוא - אמרתי, לאשר (בא) אחר כך.
הרי משה היה הראשון שחשף באמצעות האותות את מה שנראה כקללה זאת שלו.
טריפון: לאילו (אותות) מכוון אתה?
יוסטינוס: "כאשר העם - אמרתי - נלחם בעמלק ובן נון, אשר נקרא בשם ישו (יהושוע), עמד בראש המערכה, משה עצמו התפלל אל האל בפרשו את ידיו לכל צד, ואילו חור ואהרן תמכו בהן מלמטה כל היום, כדי שלא ירפו בהתעייפו. כי, כפי שנכתב בכתובי משה, אם נתרופף משהו מן התבנית הזאת שחיקתה את הצלב - ידו של העם הייתה על התחתונה ואילו אם היא נשארה במצבה זה - עמלק הובס קשות, והגובר גבר על ידי הצלב.
יוסטינוס: "וכן נראה שההצבה נגד הנחשים שהכישו את ישראל הייתה לישועת המאמינים הודות לתבנית ולסימן (של הצלב), כי היא הכריזה מראש שמכאן ואילך יבוא מוות על הנחש הודות לזה שעתיד להיצלב, ונוסף על כך תבוא ישועה לאלה המוכשים על ידיו והנמלטים אל מי ששיגר את בנו הנצלב אל העולם."
בציטוטים אלו, מנסה יוסטינוס לבסס את טענתו העיקרית כי בואה של הנצרות, סמליה ונציגיה עלי אדמות נחזתה עוד במקרא.
יוסטינוס מתגלה בחיבורו כאחד מנאמניו של פאולוס, והוא אף מקצין את עמדותיו של השליח הנוצרי. אולם טריפון לא שוכנע מדבריו, ויוסטינוס אינו מסתיר עובדה זו. בספר גם מובאות טענות היהודים נגד הנצרות של אותם הימים. בחיבור מצוטטות מאות מובאות מן המקרא, רובן ככולן מתרגום השבעים, שכמה מטפסיו היו בימים ההם מסורסים על ידי הוספות ברוח הנצרות. כן מצוטטים בחיבור לראשונה דברי הבשורות בהרחבה. נשתמרו בו אף מסורות נוצריות של אותם הימים, וגם ידיעות על הכנסייה הקדומה, ולפיכך רבה חשיבותו מבחינת תולדות הנצרות.
החוקרים סבורים שהחיבור משקף בעיקר את המאבק שהתחולל בין יהודים לנוצרים על נפשות הפגנים. הוא ממוען בראש ובראשונה לגויים הקשורים ביהדות ואשר אינם בטוחים לגבי הנצרות. יוסטינוס מנסה לשכנעם לפסוח על היהדות ולעבור הישר אל הנצרות ואז לדבוק בה. לדבריו, היו גם גויים שהגיעו דרך הנצרות אל היהדות ולא להפך. יש בדבריו גם משום עדות למחלוקת בקרב הנוצרים בדבר שמירת המצוות. יוסטינוס עצמו גורס כי לנוצרים ממוצא יהודי מותר לשמור את מצוות היהדות (הגם שאין זה נדרש בשום אופן), ואילו לגויים נוצרים אסור הדבר.
מאפיין נוסף הוא מושגי האתניות והדת ששני הצדדים נוקטים בהם. דניס ביואל, שניתחה את הטקסט, עמדה על כך שיוסטינוס לא השתמש במונחים אוניברסליים, לפחות במשמעותם המודרנית, ועבורו היוו הנוצרים החדשים "גזע" בתקופה בה ההבחנה בין השתייכות אתנית, מדינית, אמונית ועוד היו מטושטשות ושונות מאוד מהמקובל כיום. "הגזע הנוצרי" היה קשור במוצאו לכל בני האדם דרך נח, והוגדר על ידי קשרו לישו. "הגזע הנוצרי" היה בעיני יוסטינוס "גמיש" יותר מ"הגזע היהודי", אותו האשים בסתגרנות הגם שלא תיארו רק במונחים ביולוגיים אלא קישרו עם אמונה מסוימת. טריפו, מצדו, כלל לא השתמש בשום מקום בהגדרות אתניות עבור היהודים: בעודם מתווכחים אודות מיהו ישראל האמיתי, דחה את הטענה הנוצרית לתואר לא באמתלות של מוצא אלא רק בכך שאינם נימולים ואינם שומרים את התורה ולכן אינם יכולים לשאת את שם ישראל. הוא הזמין את יוסטינוס לימול ולקבל עול מצוות ובכך ולהצטרף אל היהדות.
קישורים חיצוניים.
מהדורה קריטית פיליפ בובישון Ph. Bobichon Dialogue
טיל טאו
יהושע גרינץ
יעחמס
יעחמס הוא שמם של שניים מפרעוני מצרים העתיקה. הוא היה שם נפוץ בימי השושלת ה-י"ח במצרים העתיקה והיה גם שמם של מלכות ובני משפחה רבים אחרים בבית המלוכה המצרית. משמעות השם הוא "מולד הלבנה" או "בן הירח".
קולמוס
קוּלְמוּס (גם: קוּלְמוֹס), נוצה או קנה המשמשים לכתיבה.
מקור המילה קולמוס בשפה יוונית שבה היה קרוי הקנה המצוי "kalamos", משם עשה דרכו ללשון חז"ל ולשפה הלטינית (Calamus). באנגלית מבחינים בין Reed pen, קולמוס הנעשה מקנה, לבין Quill, קולמוס הנעשה מנוצה.
הכנה ושימוש.
הקולמוסים הקדומים הוכנו מקנה או במבוק, על ידי חידודו של קטע מהקנה. נתגלו קולמוסים מסוג זה כבר במצרים, מהמאה ה-4 לפנה"ס, ואף כאלה שלהם מאפיינים מתקדמים (כגון חוד חצוי).
קולמוסים העשויים קנה שמשו בעיקר בקהילות יהודיות באגן הים התיכון, ואלה עדיין משמשים סופרי סת"ם גם בימינו, השומרים על מסורת הכנה זו, למרות שאלה הנוצתיים הפכו נפוצים יותר וקלים יותר להכנה, מבחינה טכנית.
השימוש בנוצה כקולמוס החל במערב ככל הנראה מימי הביניים המוקדמים (מאה 6 לספירה) והפך נפוץ עקב היותה נוחה יותר לכתיבה על קלף והיותה ניתנת להשגה יותר מהקנה המסורתי. למעשה, המילה קולמוס שפירושה קנה הפכה לשמה של הנוצה ששימשה לכתיבה בגלל השימוש בה בדומה לקולמוס הקנה בו כתבו בעבר.
קולמוס הנעשה מנוצה של ציפור גדולה עדיין נמצא בשימוש בימינו, ככלי מדויק וגמיש בתחום הקליגרפיה.
לפני הכנת הקולמוס מהנוצה נהוג לרכך אותה על ידי השריה בחומץ או מים רותחים. לאחר מכן חותכים את קצה הנוצה כך שייווצר צינור חלול, ומשאירים קצה אחד בולט בעובי של כשני מילימטרים (תלוי בעובי הכתב הנדרש). לקצה זה דואגים שתהיה צורה מלבנית חדה, ועושים חריץ דק, שמטרתו לאגור ולווסת את הדיו ולשחררה מטה לכיוון החוד.
קצה מלבני זה נטבל בדיו והנוצה מוחזקת כלפי מטה כאשר הצד של המלבן נמצא בחלק העליון של הגליל אך צמוד לנייר (או לקלף).
קיימים הבדלים מזעריים בצורת החוד בין הכותבים כתיבה אשכנזית לכותבים בכתב אחר, בעיקר בהפרש הגובה בין שתי ה'רגלים' שנוצרות על ידי החריץ.
הקולמוס בכתיבת סת"ם.
סופרי סת"ם משתמשים בקולמוס לצורך כתיבת ספרי התורה, תפילין, מזוזות ומגילות על קלף. את הקולמוס מכינים מקנה סוף או מנוצה (רצוי עיקרית) של עוף גדול – בימינו בעיקר תרנגול הודו או אווז.
למרות חוסר הפופולריות ישנם קולמוסים העשויים ממתכות שונות.
כיום נפוצים אף קולמוסים העשויים מפלסטיק.
סטפנוס השני
סטפנוס השני (בלטינית: Stephanus II; 715 – 27 באפריל 757) כיהן כאפיפיור בין השנים 752–757. בחלק מרישומי הכנסייה הוא מכונה סטפנוס השלישי, שכן האפיפיור שקדם לו, האפיפיור הנבחר סטפנוס, נפטר משבץ מוחי שלושה ימים לאחר שנבחר לכס הקדוש ולפני שהוכתר באופן רשמי. החל משנת 1960 הוסר זה האחרון מרשימת האפיפיורים וסטפנוס השלישי כונה "סטפנוס השני" לאלתר. לפיכך, ההיסטוריונים של הכנסייה מכנים אותו "סטפנוס השלישי (השני)". תקופתו של סטפנוס מסמלת את המעבר מן האפיפיורות הביזנטית ל .
ביוגרפיה.
סטפנוס נולד למשפחת אצולה רומית, משפחת אורסיני ובבגרותו מונה לדיאקון. לאחר מותו של האפיפיור הנבחר סטפנוס הוא נבחר פה אחד לאפיפיור, והפך בכך לאפיפיור ה"מערבי" הראשון מזה זמן רב, לאחר שליטה כמעט מוחלטת של האימפריה הביזנטית במינוי האפיפיורים.
סטפנוס זכור בהיסטוריה בעיקר בשל העובדה שהוא ביקש עזרה מפפין הגוץ במאבקו נגד הלומברדים, אשר כבשו את האקסרכיה של רוונה ב-751 ואיימו לכבוש גם את רומא. האפיפיור לא יכול היה לקבל עזרה מהאימפריה הביזנטית, מכיוון שיחסי הכס הקדוש עם השושלת הסורית ששלטה על האימפריה היו רעועים והאימפריה עצמה הייתה עסוקה במאבקים מול בית עבאס. כל מה שקונסטנטינוס החמישי יכול היה להציע לאפיפיור הוא משלוח מתווך אשר ילווה את האפיפיור בדרכו לפגישתו עם אייסטולף מלך הלומברדים בפאביה. כאשר פגישה זו לא הובילה לכדי פשרה, לא נותרו בפני קונסטנטינוס החמישי אפשרויות לסייע לאפיפיור.
כך, לא נותרה לסטפנוס ברירה, אלא לפנות לפפין ולבקש שיגן על הכס הקדוש. סטפנוס אפילו עבר את האלפים (בשנת 754) והגיע לפריז על מנת לטעון באופן אישי בפני פפין. על פי כותבי הכרוניקות של התקופה, סטפנוס לבש בגדי אבלות והשתחווה לרגלי פפין, על מנת לשכנעו. ב-6 בינואר 754 סטפנוס קידש (מחדש, לאחר שהאפיפיור זכריה כבר עשה זאת ב-751) את פפין כמלך השושלת הקרולינגית ובניו קרל וקרלומן כיורשיו. בתמורה, פפין נטל על עצמו את תפקיד מגן הכנסייה מול הלומברדים. הוא נלחם בלומברדים והשיב את רוונה לידי הכס הקדוש, אך הותיר את מלכי הלומברדים על ממלכתם. לאחר מותו של אייסטולף, היה סטפנוס בעמדת כוח שאפשרה לו להשפיע על מינוי מלך לומברדיה החדש, דזידריוס.
לקשרים אלה בין פפין לבין האפיפיור משמעות רבה. ראשית, הטריטוריה ש"העניק" פפין לאפיפיור, הקרויה מתת פפין, היא זו שמאוחר יותר הפכה למדינת האפיפיור והיוותה בסיס לוותיקן של ימינו. שנית, קשרים אלה הובילו מאוחר יותר לקשריו של בנו קרל הגדול עם הכנסייה, ולהמלכתו כ"קיסר האימפריה הרומית הקדושה".
האפיפיור פאולוס הראשון, שירש את סטפנוס, היה אחיו.
ספא
אסקי
סברדלובסק
ערקום
שם המשחק (ירחון)
שם המשחק היה ירחון ספורט ישראלי שיצא לאור מאוגוסט 1996 עד פברואר 2010. הירחון נוסד על ידי העיתונאי אורי שרצקי, ששימש גם כעורך. את הירחון הוציאה לאור חברת מעריב החזקות. שם המשחק היה כתב העת היחיד בישראל שעסק בספורט, שהתפרסם באופן קבוע ועסק בכלל ענפי הספורט (ובכדורגל בפרט). הירחון לא עסק בחדשות ספורט אלא פרסם בעיקר כתבות צבע, כתבות עומק, ניתוחים טקטיים, ראיונות עם ספורטאים, מדור סאטירה, חידון נושא פרסים וטורים אישיים.
לאורך רוב שנות קיומו צורף לכל גיליון פוסטר של ספורטאי כלשהו, לרוב כדורגלן או כדורסלן. בכל שנותיו, הופיע הירחון על דפי ניייר כרומו והכיל 100 עמודים בדיוק.
וו (קנטון)