לשיטתם של השייקרים, ישוע (ואן-לי אחריו) לא היה אלוהים, אלא אדם למופת ולהשראה. אמונה זו חיזקו גם בכך שישוע מת, בעוד אלוהים אינו יכול למות. הם ראו באדם אחראי על מעשיו, ולא קיבלו את הרעיון שמותו של ישוע ודמו מכפרים על חטאי האדם. הם גם לא האמינו כי טבעו של האדם הוא לחטוא בעקבות חטא אדם הראשון. הם ראו את האדם כמחויב להיאבק מאבק פנימי עם הרע שבקרבו, ולהיעזר ברוח אלוהים כפי שבאה לידי ביטוי ברעיונותיהם של ישוע ואן-לי. הם ראו בהתגלות תהליך אין סופי, של התקדמות אל העולם שמעבר לנו, והכירו אף במוגבלותם של כותבי התנ"ך והברית החדשה לראות את האמת במלואה. הם לא האמינו שהאדם אף בעת מותו זוכה לראות את פני אלוהים, וכי האין סוף הוא מעבר להשגה.
השייקרים לא ראו באורח חייהם מוסר המחייב את כלל בני האדם - אולם האמינו כי כל בני האדם שווים, וקיבלו לעדה כל אדם שרצה בכך ללא הבדל גזע ומוצא. בין חבריהם נמצאו גם בעלי אחוזות אשר הצטרפו לעדה יחד עם עבדיהם כשווים, ואף אנשים ממוצא יהודי, וקיימו יחסי רעות עם שבטים אינדיאנים. השייקרים לא התביישו במוצאם הנמוך של ראשוניהם, וביניהם אן-לי, ונהגו להשוות בן ישוע שהיה בן נגר, לאן-לי שהייתה בתו של נפח, ואף השוו עצמם לנוצרים הראשונים שהיו גם הם בני עניים. פ. ו. אוונס, אחד מזקני המושבה "הר הלבנון" כתב על כך "בעיניו של השייקר הפשוט משונה מאוד הדבר שמחצית האנושות תהא משוללת זכויות מדיניות, משום שהיא ממין נקבה, ושתאולץ בכוח החרב לציית לחוקים, שאותם לא אישרה מעודה ושברובם אין לה כל אמון, או שתהא נתבעת לשלם מיסים ללא זכות הנציגות. וכאילו להוסיף חטא על פשע, נוהגים במיליוני אזרחים אחרים כבחפץ פרטי אך ורק משום שעורם כהה יותר מעורם של אחיהם האכזריים יותר. ולא עוד, אלא שבני אמונה דתית או כנסייה אחת יחולקו לעשירים ועניים בעולם בן-חלוף זה על אף התוחלת לשכר טוב בעולם הבא". כמו כן נאבקו השייקרים לחירות דת ומצפון לכל, ולזכויותיהם של מיעוטים, וכן היו פעילים בתנועות שלום מקומיות ועולמיות.
השייקרים האמינו כי ההיסטוריה האנושית נחלקת לארבע תקופות. הראשונה - טרם המבול, היא תקופה בה שלט היצר בעולם. בשנייה חוקקו חוקים להסדרת חיי המין, בתקופה זו ציוותה תורת משה על המילה ונשים הורחקו מבית המקדש טרם הלידה ולאחריה. התקופה השלישית מצוינת בהתפתחות מוסד הנזירות בכתות השונות - ואילו השייקרים ראו בעצמם את בני התקופה הרביעית בה יגיע האדם לשלמות רוחנית בתוך חיי פרישות. הם ראו בעצמם ביטוי להתגשמות החזון המתואר בספר ההתגלות שבברית החדשה המנבא את בואם של "המאה וארבעים אלף וארבעה אשר לא נגואלו בנשים והם כבתולות וכביכורים לאלוהים ומרמה לא יצאה מפיהם, כי ישרים ותמימים הם". כמו כן לא ראו השייקרים בנישואין חטא, אך ראו בעצמם כ"שורים בקומה עליונה" מעל לרוב בני האדם החיים ב"קומה התחתונה" של עולם הלידה הטבעית.
שמם של השייקרים ניתן להם בתחילה כשם גנאי, אולם הם אימצוהו כשהם נסמכים על פסוקים מהתנ"ך: רעש והמולה היו חלק מרכזי בטקסיהם הדתיים, בייחוד בתחילת ימיה של הכת, והם נהגו לרעוד, לפרכס, לרקוע, ליפול, לכרוע ולהסתובב במקום. לחלק מן התנועות היו משמעויות סמליות כמאבק בשדים, תקשור עם נשמות המתים ורמיסת החטאים - וחלקם היו פשוט תוצר של התלהבות דתית. תפילתם הייתה פעמים רבות ללא מילים, או בג'בריש והברות מקוטעות. עם הזמן, ובייחוד תחת הנהגתה של לוסי רייט קיבלו ריקודיהם צורה הרמונית וקהילתית יותר, וניתנו בה יותר משמעויות לתנועות הסמליות. תפילותיהם החלו ללבוש צורה של "ריקודי עם" בשורות, מעגלים וצורות נוספות, תוך כדי שירה. השייקרים אף פיתחו צורה ייחודית של תווים שהתבססה על 7 האותיות הראשונות של הא"ב הלטיני, שצורתן סימנה גם את אורך התו - דבר שהקל עליהם ללמד מזמורים. שירים חדשים שנכתבו הועברו באמצעות צורת תווים זו מקהילה לקהילה. השירים סיפרו פעמים רבות את ההיסטוריה של העדה.
ייתכן שבהשפעת רעיונות ספירטואליסטיים אינדיאניים, פיתחו השייקרים אמונה ברוחות, ובהתגלויות רוחניות. שייקרים נהגו להתנבא בהתקפים רוחניים בשמם של אבות העדה, של אן-לי או של רוחות שונות. השייקרים הוטרדו מגורלם של האינדיאנים, ורוחותיהם אף הופיעו פעמים רבות בהתגלויותיהם. התגלויות אלו פסקו בשנות ה-50 של המאה ה-19. השייקרים לא נהגו לספוד בלוויות והתייחסו אל המוות כאל "שינוי צורה". על קבריהם נהגו לשתול עצים, ולציין במצבות ראשי תבות של השם בלבד. עם זאת התנגדו לנתיחות שלאחר המוות.
ימי ראשון הם ימי הקודש של השייקרים והם דומים מעט באופיים לשבת היהודית. מרבית מלאכות החול אסורות להם ומותר להם לעסוק רק בתפילה ולימודי קודש. החל משנת 1840 חדלו, בהשפעת התנבאות, מאכילת בשר חזיר, ורבים מבין חבריהם דגלו בצמחונות.
אמונתם ואורח חייהם תועדו על ידי מספר אמנים שהיו חברי הקהילה, המפורסמת ביניהם היא האנה קוהון ופולי קולינס.
אורח החיים השיתופי.
השייקרים החלו בחיים שיתופיים עם הגעתם לארצות הברית. בתחילה אורח חיים זה נגזר מאתגרי החיים המשותפים של חברי הכת שהיו נרדפים ומאוימים. היות שגזרו על עצמם שלא להינשא ולהקים משפחות נטו לחיות בצוותא. רק באחד ממסעותיה האחרונים של אן-לי בשנת 1780 החלה לדבר על השיתוף במפורש. בשנת 1818 הופיע חיבור בשם "המנשר" ובו תואר אורח החיים השיתופי של העדה כנובעת ממניעים דתיים: "מבחן האחווה האמיתית הוא בביטול האנוכיות הכרוכה בקניין הפרטי, ושיתוף בנכסים אינו אלא גילומם ההגיוני של השויון ואהבת הכלל; כי האמונה באחוות האדם היא חסרת שחר בלעדי מעשים מתאימים. ונאמני המשיח נבדלים משאר הבריות לא רק בשלילתם את התשוקות הגשמיות, אלא באחדות הרוח והנכסים החומריים. אהבת הבורא מאחדת ותשוקת הבשר מפלגת ומבודדת. מי שהפקיד את עצמו למשיח בגופו, בנפשו וברוחו, אינו יכול לחסוך את רכושו". בחיבור זה מכונה הקומונה "נחלה משותפת". הקומונות התפרנסו הן מחקלאות והן מתעשייה מסוגים שונים. העובדה שבין המצטרפים לכת היו בעלי מקצועות רבים, אפשרה להם לייצר עבור עצמם חלק ניכר מצורכיהם. הם גם אימצו טכנולוגיות מתקדמות וייצרו חידושים להקלת העבודה ולייצור תעשייתי. המסור העגול הומצא בין היתר על ידי אישה שייקרית מווטרווליט, כמו גם מעונת ההקצעה, ציפורני מתכת לכתיבה, מכונה לחיתוך מסמרים והמצאות נוספות. בין היתר התפרסמו בתעשיית המטאטאים הייחודיים שלהם, והם התפרסמו גם באיכות הרהיטים וכלי העבודה שלהם. השייקרים היו הראשונים לייצר רהיטים בקנה מידה המוני.
בקומונה שייקרית על פי רוב הנהגה המורכבת מגבר ואישה, או משני גברים ושתי נשים - המכונים "זקנים". הזקנים ממנים את כלל בעלי התפקידים בקומונה, מנהלי עבודה, גזברים, באי כוח (נאמנים) המנהלים משא ומתן עם החברה שמחוץ לקומונה. החלטות הזקנים מחייבות, והקהילה אינה דוגלת בדמוקרטיה ובהצבעות. אנשים העומדים להתמנות לתפקידי הנהלה, או הנהגה עוברים לעיתים מבחנים או תקופות הכנה לכהונה, בהן הם מבצעים עבודות מבזות או קשות טרם הכהונה, ומתרגלים צניעות והשפלת קומה, וזאת על מנת שידעו שלא לרדות בשעת כהונתם באחרים. הכשרה זו מכונה גם "זריית המוץ מהבר". כלל חברי העדה, ובכללם הזקנים והמנהלים חייבים בעבודה גופנית, ותפקידים נוספים מבוצעים בשעות עבודה נוספות. כל אחד רשאי לבחור לו תחום עיסוק על פי טעמו וכישוריו, ובעבודות השירותים ישנה רוטציה. הנאמנים היוצאים מן הקומונה לקשור קשרים מסחריים עם החברה שסביב לה מחויבים באורח חיים צנוע שאינו עולה בהוצאותיו על זה של חברי הקומונה, אף בשעה שהם שוהים מחוץ לה.
השייקרים ייחסו חשיבות גבוהה ביותר לעבודה. אף שייקר לא היה נבחר לתפקיד ניהולי או רוחני טרם השתלם במקצוע, וחלק מהשייקרים רכשו אף יותר ממקצוע אחד לשם גיוון ומניעת מונוטוניות בחיי העבודה. עם זאת שמו דגש השייקרים על עבודה מתונה, יעילה ולא מפרכת, והקפידו על יום המנוחה הקדוש השבועי. חלוקת העבודה לקחה גם בחשבון את גילם של החברים, וכל עובד עובד מכסת עבודה שמרגישה לו צודקת, בלא משגיחים.
החיים בקומונה מופרדים בין גברים לנשים, המקיים הלכה למעשה "שני מסדרים בבית אחד". הקומונות בנויות בבתים משותפים גדולים - כשבין חדרי הגברים בצד אחד לחדרי הנשים בצד האחר מפריד מסדרון. גם העבודה מתבצעת בנפרד, ולנשים וגברים אסור להפגש ביחידות. הארוחות מתבצעות בחדרי אוכל משותפים, וסביב שולחנות משותפים, כשהגברים יושבים בצד אחד, והנשים בצד האחר, וגם התפילות מתבצעות יחדיו. הקהילה החיה יחדיו בקומונה מכונה "משפחה" והיא מונה עד סדר גודל של 80 חברים וחברות. הקומונות השייקריות מפורסמות בנקיונן היסודי.
המבקשים להצטרף לקומונה, נדרשים בתקופת מועמדות ממושכת, בה הם מתחילים להתנזר וחיים בקומונה. במהלך השנה עליהם להתוודות על כל חטאי העבר שלהם. משפחות המבקשות להצטרף לעדה היו מופרדות על פי רוב לקומונות שונות.
ילדים.