בשעות הצהריים החלו הסורים לסגת וטנקי חטיבה 7 החלו להתקדם ולתפוס מחדש את העמדות השולטות בעמק. בסיום הקרב אמר יאנוש בן גל לקהלני בקשר: "אתה גיבור ישראל".
במהלך הקרב סייעו סוללות תותחים רבות לחטיבה 7 בירי ארטילרי מדויק על דרכי הגישה של הסורים אל העמק. מפקד הסיוע החטיבתי, רס"ן אריה מזרחי, ריכז בשיאו של הקרב את אישם של שבעה גדודי ארטילריה (כ-21 סוללות) על השטח המצומצם של גזרת הקרב. להפגזה הכבדה הייתה השפעה של ממש על ההסתערות הסורית.
במקביל למתקפה בעמק הבכא ערכו הסורים מאמץ משני מעט דרומה משם, בפתחת קוניטרה דרום. חטיבה 43 הסורית, מתוגברת בטנקי T-62, ניסתה לפרוץ אך נבלמה על ידי פלוגת טנקים מגדוד 74 שניצבו באזור ונלחמה עד לגמר התחמושת שלה.
עד ל-10 באוקטובר השלימו כוחות צה"ל את הדיפת הכוחות הסוריים חזרה אל מעבר לקו הסגול, וב-11 בחודש עברו למתקפת נגד, הבקיעו לשטח סוריה וכבשו שטח של כ-400 קילומטר רבוע, שכונה בשם המובלעת.
מורשת הקרב והנצחה.
שמו של הקרב, קרב עמק הבכא הוטבע בסדרת כתבותיו של רנן שור ב"במחנה" שפורסמו כחודש לאחר המלחמה.
הקרב על עמק הבכא הפך לסמל העמידה העיקשת של כוחות צה"ל המופתעים אל מול כוחות עדיפים מספרית במלחמת יום הכיפורים.
אנדרטת עמק הבכא של גדוד 77 הוקמה לזכר הנופלים בקרב. האנדרטה משקיפה על העמק שבו הקרב התרחש.
ציונים לשבח.
לוחמים רבים עוטרו בציונים לשבח בפעולתם בקרב. ביניהם:
Piece Of Mind
Piece of Mind הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת ההבי מטאל קלאסי האנגלית איירון מיידן. באלבום זה, נפרדו חברי הלהקה מהמתופף קלייב בור, אותו החליף ניקו מק'בריין. אלבום זה הפך את איירון מיידן לאחת מלהקות הרוק הכבד המפורסמות בעולם.
האלבום מכיל מלודיות נעימות, שיצרו את האלבום הקליט ביותר של הלהקה עד עתה, ומאידך, הוא מכיל קטעי רוק כבד איכותיים.
השם הראשון שנבחר לאלבום היה "Food For Thought" (אוכל למחשבה), שנזנח עקב חוסר קליטות, ובמקומו נבחר השם הנוכחי, אשר מהווה משחק מילים: הביטוי Peace of Mind באנגלית – משמעו "שקט נפשי", אלא שכאשר במקום Peace ("שלום") כותבים Piece ("חתיכה"), אז הרי שפירוש השם הוא "חתיכת מוח".
השירים באלבום, לראשונה, נכתבו גם על ידי חברי להקה אחרים מסטיב האריס, ומספרים על העניין של הלהקה בספרים ובסרטים. לדוגמה, To Tame A land מבוסס על הנובלה מאת פרנק הרברט, חולית. השפעות נוספות הן Where Eagles Dare, המבוסס על סרט ונובלה מאת אליסטר מקלין, המיתולוגיה היוונית שבאה לידי ביטוי בשיר The Flight of Icarus, ואגדת הסמוראי מיאמוטו מוסאשי בשיר Sun And Steel.
אליסטר קרולי השפיע על השיר Revelations שנכתב על ידי דיקינסון. בשיר משולבים קטעים מחזון יוחנן ופיוט שכתב ג. ק. צ'סטרטון.
יחד עם האלבום נוצרו גם כמה מאיורים המפורסמים והטובים של הלהקה למפלצת שליוותה את אלבומיה "אדי", ובהם גם תמונתו בתור החייל בשיר The Trooper.
צמח (ישוב)
גנטיקה סטטיסטית
ארטילריה של צה&quot;ל
ארטילריה בשירותם של צה"ל ושל חיל התותחנים הישראלי.
ז'אן מרטינו
ז'אן מרטינו (בצרפתית: Jean Martinon;
10 בינואר 1910 – 1 במרץ 1976) היה מנצח ומלחין צרפתי.
מרטינו נולד בליון, שם החל בלימודיו, ונסע לפריז להשתלם בקומפוזיציה אצל אלבר רוסל ובניצוח אצל שארל מינש ורוז'ה דזורמיה. הוא שירת בצבא צרפת במלחמת העולם השנייה ונלקח בשבי בשנת 1940. בתקופת שביו הלחין יצירות כמו "שירת השבויים". בשנת 1943 הוא יצר מוזיקה לסרט "כוחות נסתרים".
אחרי המלחמה התמנה מרטינו למנצח תזמורת הקונסרבטואר של פריז ובשנת 1946 למנצח הפילהרמונית של בורדו. תזמורות אחרות, שעמן עמד בקשרי עבודה, היו התזמורת הסימפונית של שיקגו, תזמורת דיסלדורף, התזמורת הלאומית של צרפת, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הפילהרמונית של לונדון ועוד.
הרפרטואר שלו התמקד ביצירות מראשית המאה ה-20, משל מלחינים צרפתים ורוסים.
בביצועי הבכורה של הקונצ'רטי שלו לכינור ולצ'לו ניגנו הנריק שרינג ופייר פורנייה, בהתאמה.
מוקצ'בו
מוקצ'בו (באוקראינית: Мукачево; בסלובקית: Mukačevo; בהונגרית: Munkács, מונקאץ'; בגרמנית: Munkatsch; ביידיש: מונקאטש, קרי "מונקאץ'") היא עיר הבירה של נפת מוקצ'בו במחוז זקרפטיה שבאוקראינה. אוכלוסיית העיר, שמנתה 86,061 נפש ב-2015, מורכבת מרוסינים, אוקראינים והונגרים.
גאוגרפיה ואוכלוסייה.
מוקצ'בו שוכנת על שתי גדות נהר הלאטוריצה, רובה בשמאלית, בנקודה בה משיקה שפלת הטיסה להרי הקרפטים. בסביבה קיימים מיני צמחייה אנדמיים לקרפטים המזרחיים. העיר נמצאת 42 ק"מ מבירת המחוז אוז'הורוד, בערך 50 ק"מ לכל כיוון מהגבולות עם הונגריה וסלובקיה ו-100 ק"מ מאלה של רומניה ופולין. מיקומה הפך אותה למרכז העירוני השני בגודלו בזקרפטיה ולצומת תנועה חשוב בין המדינות: מסילות הברזל המחברות את קייב לבודפשט ופראג עוברות בה.
במפקד 2001 עלה כי 77% מהאוכלוסייה מגדירים עצמם כאוקראינים (אף כי רבים מאוד הם רוסינים, שממשלת אוקראינה לא מכירה בהם כקבוצה נפרדת). כמו כן היו 9% רוסים ו-8.5% הונגרים. אלה האחרונים היוו לפני מלחמת העולם הראשונה רוב בעיר אך התדלדלו עקב הגירה, גירוש והטמעה. כמו כן, נמנו מ-2001 1.9% גרמנים (שהיו בעבר קבוצה משמעותית) ו-1.4% בני רומה. מבחינה דתית, מתפלגת האוכלוסייה בין הכנסייה האורתודוקסית, הקתולית והאוניאטית, ויש אף אחת קלוויניסטית. במקום שוכן מנזר ניקולאוס הקדוש לנשים, הקיים מן המאה ה-11.
במוקצ'בו שורר אקלים ימי ממוזג (Cfb), והטמפרטורות נעות סביב ממוצע של 20 °C בשיא הקיץ ו3°C- בקרת חורף. יורדים בה כ-700 מ"מ משקעים מדי שנה.
היסטוריה.
בין המאה ה-9 למאה ה-11 הייתה מונקאץ' חלק מנסיכות קייב. כחלק מהתפוררות הנסיכות, האזור שבו שוכנת העיר נכבש על ידי ההונגרים ב-1018. ב-1397 מסר מלך הונגריה זיגמונד את חבל הארץ לנסיך פודוליה פיודור קוריאטוביץ', שעודד הגירת סלאבים לחבל הארץ. במאה ה-14 נבנתה על גבעה סמוכה מצודת פלנוק.
ב-1445 אחרי שהעיר הפכה למרכז אומנות, אמנות ומסחר היא זכתה למעמד של עיר קיסרית חופשית, כלומר עיר הנמצאת תחת חסותו הישירה של הקיסר ובעלת זכות לקיים שלטון עצמי פוליטי וכלכלי. במאה ה-16 היה האזור חלק מנסיכות טרנסילבניה, מדינת-חסות של האימפריה העות'מאנית. ב-1683 גירשו ההבסבורגים את הטורקים וסיפחו אותו שוב לממלכת הונגריה תחת שליטתם. נסיכת טרנסילבניה אילונה זריני, אמו של פרנץ ראקוצי, התבצרה בפלנוק וכוחותיה עמדו במצור הבסבורגי שנמשך שלוש שנים. לאחר כישלון המרד של ראקוצי הבן ב-1711, העביר הקיסר את הנחלות לבישוף לותר פון שנבורן, שמשפחתו יישבה גרמנים רבים באזור.
ב-1867, עם כינון השלטון האוסטרו-הונגרי המשותף, שכנה העיר במחציתה ההונגרית של הקיסרות עד לסיום מלחמת העולם הראשונה. ב-1919 סופחה לצ'כוסלובקיה, אך ב-1939 שבה לשליטה הונגרית לאחר הפרת הבנות הסכם מינכן.
ב-1944 גורשו יהודי העיר לאושוויץ. ב-26 באוקטובר 1944 נכבשה מוקצ'בו על ידי הצבא האדום והועברה שוב לצ'כוסלובקיה. ב-1945 סופחה לרפובליקה הסובייטית האוקראינית.
בתקופה שלאחר המלחמה (11 בינואר 1945) אוחדו לתוך המטרופולין של מוקצ'בו, חמישה כפרים ועיירות שהיו בקרבת העיר:
מ-1991 העיר היא חלק מאוקראינה העצמאית.
יהודים במוקצ'בו.
בשנות ה-20 של המאה העשרים חיו בעיר מעל 10,000 יהודים שהיוו מחצית מתושביה. רובם ניספו בשואה.
התיעוד הראשון של יהודי בעיר היה ב-1649, היא שנת ת"ט, לאחר פרעות ת"ח ות"ט. מס יהודים נגבה עוד ב-1760, ומכאן שהיה כבר בית-כנסת. לפי מסורת אחת, אביו של רבי שניאור זלמן מלאדי, ברוך, שימש כמלמד בעיר. הרב הראשון המוכר נקרא יהודה לייב. ב-1825 מונה האדמו"ר צבי אלימלך שפירא. הוא סולק לאחר ארבע שנים, משום שאסר על פיטום אווזים מנימוק של צער בעלי חיים, דבר שקומם עליו את הרבים שעסקו בכך.
ב-1866 מונה הרב חיים סופר, קנאי קיצוני שנאבק בנאולוגים אך היה גם מתנגד לחסידות. ב-1880 נאלץ לפרוש בשל התנגדות החסידים. ב-1882 החלה פעילותה של חסידות מונקאטש. רבי שלמה שפירא, נכדו של רבי צבי אלימלך היה האדמו"ר הראשון. לאחר מותו ירשו בנו הרב צבי הירש שפירא, שכיהן ללא אישור הממשלה בגלל חוסר ידיעתו בהונגרית. ב-1913 כיהן נכדו, רבי חיים אלעזר שפירא, מתנגד קיצוני של אגודת ישראל והציונות, ויוזם הקמת שכונת "בתי מונקאטש" בירושלים. לאחר פטירתו החליף אותו חתנו הרב ברוך יהושוע ירחמיאל רבינוביץ', שנמלט לארץ ישראל בשואה.
בעיר התקיימה גם פעילות ציונית, והוקמה בה גימנסיה עברית ב-1924, בניהול הד"ר חיים קוגל. הוטלו עליה חרמות וקללות מצד האדמו"ר. העסקנים הציוניים בעיר הוציאו כתב עת בשם "יידישע שטימע". בין מלחמות העולם מנו היהודים 40% מתושבי העיר.
ב-1939 הושב החבל להונגריה, שגירשה יהודים בעלי אזרחות זרה (בייחוד מגליציה) ואלה נמסרו לגרמנים בקמניץ פודולסק ונרצחו. בשנים הבאות סבלה הקהילה מרדיפות ורבים גויסו לעבודת כפייה. באפריל 1944, לאחר הפלישה הגרמנית, רוכזו יהודי הפלך בשני גטאות. אחד יועד לשארית בני העיר, והשני לכ-15 אלף יהודים מהאזור כולו. בסוף אפריל פרצה במקום מגפת טיפוס, ומ-15 במאי ועד 24 במאי 1944 נשלחו כל יהודי העיר ברכבות להשמדה, רובם לאושוויץ-בירקנאו, וחלקם לפלאשוב. חלק מהניצולים שבו למוקצ'בו, וכיום מתגוררים בה כ-300 יהודים. בשנת 1990 נוסדה מחדש הקהילה היהודית בעיר ובית הכנסת ברחוב הקוסמונאוטים שוחזר.
אנדרטה לזכר יהודי העיר שנספו בשואה הוקמה על ידי תורמים אמריקאים.
בשנים האחרונות מקבלת הקהילה היהודית בעיר סיוע מהקהילות בז'יטומיר ובדניפרו.
מונקאטש
ארקהם
מונקץ
סיימון ראטל