ב-17 באוקטובר נפגשו הצבאות באזור החולי שבין אשקלון לעזה ליד הכפר הקטן "הרביא" הקרוי בפי הצלבנים Forbie, היום באזור קיבוץ זיקים. בעבודת מחקר שערך איליה ברקוביץ נכתב כי הקרב התחולל לצד ערוץ נחל שקמה בסמוך לקיבוץ גברעם, על פי המחקר האמור מהלך הקרב הביא את הלחימה גם לשטחי קיבוץ גברעם והעיר שדרות. הצבא הצלבני תפס את האגף הימני של שדה הקרב- הגובל בשטח הדיונות של חוף הים, במרכז ובאגף השמאלי עמדו הצבאות המוסלמיים.
הקרב החל בהתקפה צלבנית על הצבא המצרי שנמשכה עד לשעות הערב של אותו יום מבלי שהצלבנים הצליחו להכריע את הקרב או לגרום לצבא המצרי לסגת. בשעות החשיכה הופסקה הלחימה וחודשה ביום המחרת עם התקפה מאסיבית של הצבא המצרי ובני בריתו. כבר בהתנגשות הראשונה נשבר מרכז המערך הנוצרי-מוסלמי במרכזו, הכוחות הדמשקאים נלחמו עד שהושמדו ברובם ואדונם – אל מנסור – ברח משדה הקרב מלווה ביתרת כוחו הצבאי, כ-280 לוחמים. בשלב זה, נותר הצבא הצלבני לבדו בשדה הקרב.
מספר ההיסטוריון האנגלי בן התקופה מתיה פאריס בחיבורו "הכרוניקה הגדולה" (Chronica Majora)
תחת איום הצבא המצרי ממולם והח'ואריזמים באגף תקפו הצלבנים את החזית המצרית והצליחו להדוף את הממלוכים אך ההתקפה איבדה את המומנטום מול ההתנגדות הממלוכית, הח'ואריזמים הצליחו לשבור את התנגדות חיל הרגלים שנותר ללא הנהגה, האבירים שנותרו מוקפים לחמו ללא הרף ורק לאחר שעות רבות של לחימה נשברה התנגדותם והקרב הסתיים בתבוסתם המוחלטת.
מספר האבידות של הצבא הצלבני לא ידוע במדויק, ומקורות שונים מצטטים מספרים שונים. בספרו של יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל מציין ההיסטוריון כי הוא מעריך את מספר האבירים שנהרגו בקרב ב-2,000 ואת מספר החיילים הרגלים שנהרגו ב-10,000. בספר מצוין כי מכלל האבירים 50 הצליחו להימלט משדה הקרב. ובהמשך מציין הכותב כי 100 לוחמים נוספים ברחו משדה הקרב עם פיליפ ממונפורט בספר לא מצוין מספר הצלבנים שנלקחו בשבי.
מתיה פריס מספר
כי מספר אצילים צלבניים נפלו בשבי ובראשם מפקד הצבא וולטר דה בריין נפלו בשבי המצרים.
מקורות אחרים מצביעים על מספרים שונים ומציינים כי בסך הכל נהרגו בקרב כ-7,500 לוחמים צלבניים וכ-800 לוחמים נשבו על ידי המצרים.
בספרו "היסטוריה של הצלבנים" ("Histoire Des Croisades") מציין ז'אן רישרד (Jean Richard) את המספרים הבאים: מתוך 348 טמפלרים שיצאו לקרב 36 נותרו בחיים, מתוך 351 הוספיטלרים 26 נותרו בחיים ומתוך 400 אבירים טבטוניים 3 נותרו בחיים.
סוף דבר.
בסיכומו של הקרב, הושמד הצבא הנוצרי של מדינת הצלבנים וקרב הירביה זכה לשם חיטין השנייה.
תוצאות קרב הירביה היו הרסניות לצלבנים כמו התבוסה בחיטין בשנת 1187. כוחם הצבאי של המסדרים כמעט ונמחק וכל שנותר ממנו היו חילות מצב קטנים בערים והמבצרים הצלבניים. פיליפ ממונפורט חזר משדה הקרב עם 100 חיילים - כל שנותר מהכוח הצבאי של האצולה המקומית.
במחקרו המונומנטלי על תולדות ממלכת הצלבנים מציין ההיסטוריון הבריטי סר סטיב רונצימן כי ממלכת ירושלים עמדה - הלכה למעשה - על פי תהום הכליה אך ניצלה מהשמדה מוחלטת מאחר שהסולטאן המצרי היה טרוד ומרוכז באויביו המיידים - הנסיך האיובי של דמשק ובני בריתו המוסלמים - ורק בזכות עובדה זו ניצלה ממלכת הצלבנים מחורבן מיידי. קונסטלציה פוליטית אסטרטגית זו לא התקיימה בימיו של צלאח א-דין שיכול היה לפעול ללא חשש מול הצלבנים.
מערכת הבריתות שהבטיחה את השלמות הטריטוריאלית של מדינת הצלבנים נפרמה וארץ ישראל הפכה לשטח הפקר בו שוטטו גדודים ח'ואריזמים ללא הפרעה עוסקים בשוד הרס והרג.
ניצול ההצלחה.
אחרי הקרב פעלו המצרים לניצול ההצלחה ולביסוס ניצחונם. הצבא המצרי הופיע בחודש אוקטובר בפני חומות אשקלון ששוקמו זמן קצר קודם לכן אך חיל המצב ההוספיטלרי סירב להיכנע והמצרים נטשו את המצור והמשיכו צפונה ובדרכם תפסו את כל שטח יהודה ושומרון, כבשו את חברון, ירושלים, שכם כל אזור עמק הירדן בהם הוקמה אדמיניסטרציה מצרית.
סופם של הח'ואריזמים.
הח'ואריזמים פשטו בארץ ישראל כארבה, תחילה הופיעו מול חומות יפו ומשלא הצליחו להיכנס לעיר תחת איום לתלות את אדונה שהיה בידם המשיכו לכוון עכו וגדודיהם התפרשו בגליל ותקפו את נצרת וצפת.
מתיה פריס מצטט מאיגרת שנשלחה לאירופה :
הנסיכים האיובים בני בריתם של הצלבנים ויוזמי המסע על מצרים לא נמלטו ללא עונש. בשנת 1245 יצא הסולטאן המצרי בראש צבא ושם מצור על דמשק שנכנעה לאחר חצי שנה של קרב עיקש. שליטה, אלמלך אצאלח איסמעיל הוגלה לבקעת הלבנון. הח'ואריזמים שקיוו לקבל את דמשק כתשלום על השתתפותם בקרב ותרומתם לניצחון נאלצו להסתפק בשטח שהיה בעבר בשליטה צלבנית ונרכש בעמל רב במסעי הצלב הקודמים.
בעוד העולם האיובי ממשיך במלחמות והח'ואריזמים משכירים את חרבם לכל דורש עמדו הצלבנים - משותקים ונעדרי כל יכולת או רצון ליוזמה - מהצד מבלי לנקוט כל פעולה לניצול התוהו.
אדון עבר הירדן אלמלך אלנאסר אלדאוד שותפם של הצלבנים בקרב הירביה, חזר וכבש את יהודה ושומרון מידי המצרים. שותפם השני, אלמלך אל מנסור תקף את המחנה העיקרי של הח'ואריזמים באביב של 1246 והביא עליהם את סופם, כאשר ראשו של מנהיגם ברכה חאן הובא בפני המנצח שישב בעיר חלב.
כיבוש טבריה ואשקלון.
בקיץ של שנת 1247 יצא צבא מצרי צפונה להשלים את החשבון עם המדינה הצלבנית. טבריה הותקפה ונכבשה לאחר מצור קשה. אחריה הותקפה אשקלון והושמה תחת מצור משולב של צי מצרי בן 22 ספינות מלחמה מהים ומהיבשה גדודי פרשים.
לאחר פריצה נועזת לעיר של צי צלבני מקפריסין ועכו נותרו שוב המגינים לבדם מול כוח המצור היבשתי שהביא מכונות מצור ופרץ לעיר ביום 15 באוקטובר 1247 טבח את חיל המצב הצלבני שרק מעטים ממנו הצליחו להימלט לעכו. בכך בא הקץ על אשקלון הצלבנית.
סיכום תוצאות הקרב.
תוך שלוש שנים מתום קרב הירביה ותבוסתם של הכוחות הצלבנים בו נמחקו כל ההישגים של מסעי הצלב שהגיעו בעמל ומאמץ אדיר מאירופה, המדינה הצלבנית הגיע לעברי פי פחת וסכנת השמדה מרחפת על גורלה.
התבוסה בקרב הירביה שמה קץ לניסיונות ההתפשטות הנוצריים. אף שבתקופות מאוחרות אפשר היה למצוא בערים 1000 ולעיתים גם 2000 אבירים ורגלים רבים, לא יצאו עוד הצלבנים להתקפות גדולות. הם הסתגרו בין חומותיהם וצפו בהרס שיטתי של מבצריהם ועריהם הבצורות על ידי המוסלמים.
בסופו של דבר, לא הייתה עוד תקומה למפעל הצלבני ורצועת החוף הנוצרית הלכה והתכווצה לאטה עד אשר גורשו אחרוני הצלבנים בשנת 1291 מאדמת ארץ ישראל.
בספרות פופולרית.
הסופר רוברט הווארד, הידוע יותר בזכות ספרו קונן הברברי פרסם בשנת 1932 סיפור קצר בשם "זורעי הסערה" (The Sowers of the Thunder) ובו תיאור רומנטי של הקרב. הסיפור מתרחש בממלכת ירושלים ומתאר את הרפתקאותיו של צלבן ממוצא אירי שמולו עומד הממלוכ ביברס.
בסיפור הנושא אופי הירואי-טרגי עומד הגיבור בעל כוחות פיזיים על - טבעיים מול עולם אכזרי ואויבים חזקים ממנו. בסיפור - תערובת של עובדות היסטוריות מופיעות הדמויות העיקריות של קרב הירביה - ביברס הממלוכי, וולטר מבריין, אל מנסור ואחרים.
חסידות שומרי אמונים
חסידות שומרי אמונים היא חצר חסידית שהקים הרב אברהם חיים ראטה. לחסידות שכונה סמוך לשכונת מאה שערים בירושלים, הנקראת קריית שומרי אמונים, ובסמוך לה בית מדרש וישיבה קטנה. בעיר בני ברק יש לחסידות בית מדרש, ישיבה קטנה וישיבה גדולה.
רקע.
אביו של הרב אברהם חיים, הרב אהרן ראטה, הקים בשנת תרפ"א (1924) את קהילת "יראי ה'" בעיר סאטמאר שברומניה, כחבורת אברכים שאין להם בעולמם אלא תורה ותפילה. בשנת תרפ"ח (1928) עלה הרב אהרן לארץ ישראל וייסד בית מדרש בשכונת מאה שערים. עקב שימת הדגש המיוחדת בקהילתו על עניית אמן בקול רם, שינה רבי אהרן בשנת תרצ"ג את שם חבורת חסידיו לשומר אמונים, זאת על פי מאמר חז"ל: .
הרב אהרן נפטר בו' בניסן ה'תש"ז (1947). כשנה לאחר פטירתו התפלגו תלמידיו לשניים. רובם בחרו בחתנו הרב אברהם יצחק קאהן, שהקים את חסידות תולדות אהרן. תלמידים אחרים קיבלו כרבם את הרב אברהם חיים ראטה, שירש את בית מדרשו של אביו.
חסידות שומרי אמונים.
האדמו"ר רבי אברהם חיים שכונה תחילה האדמו"ר מברגסז, היה חתנו של רבי מרדכי גולדמן מזוועהיל. הוא נודע כבעל תפילה בעל קול ערב, לפי נוסחו וניגוניו של אביו.
בתחילת שנות השישים של המאה העשרים, הקים האדמו"ר את קריית שומרי אמונים בין השכונות הירושלמיות הוותיקות מאה שערים ובית ישראל, סמוך לשער מנדלבוים, בה אף ייסד תלמוד תורה וישיבות. בשנת תשל"ו (1976) עבר לעיר בני ברק, שם התגורר במשך רוב ימות השנה ובה הקים בית מדרש והעביר לשם את ישיבותיו. את תקופת החגים בחודש תשרי עשה האדמו"ר בביתו שבירושלים, לשם מגיעים חסידיו מהארץ ומחו"ל. חלק מחודשי החורף עשה האדמו"ר בדירת הקיט שלו במושב תפרח ובה מקווה פרטי ובית מדרש. נפטר בה' באלול תשע"ב.
בשנת תשס"ד - נפתח בית המדרש של החסידות בעיר אשדוד, שם שימש בנו רבי רפאל אהרן כרב הקהילה, ובשנת תשס"ח - (2008) הקימה החסידות בית מדרש גם בעיר בית שמש. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 נפתחה מחדש ישיבה קטנה של החסידות בירושלים.
לאחר פטירת רבי אברהם חיים התמנו ארבעת בניו לאדמו"רים, על פי צוואתו:
נכדו הרב אהרן גלדציילר הוא ראש ישיבת "חוקי חיים - שומרי אמונים".
שיטתה של החסידות.