למחרת ירד אל החוף, הקיץ גווע, ובאוויר הייתה תחושה של סתיו. משפחתו של טאדז'ו עמדה גם היא לעזוב, ואשנבאך ירד אל החוף וחזה במאבק בין טאדז'ו לחברו; מעין מאבק בין בעל הגוף הגברי השחום לנער הדק והחיוור. החבר הגברי ניצח וטאדז'ו המובס עמד עזוב מול הים, מעין בבואה לנשמתו הבודדה של אשנבאך. הנובלה מסתיימת עם מציאתו של אשנבאך מת על החוף "ועוד בו-ביום שמע העולם מתוך זעזוע ורחשי-כבוד את הידיעה על מותו".
רקע ביוגרפי.
עלילת הסיפור.
בשנת 1897 ערך תומאס מאן מסע לאיטליה, מרחק לא גדול ממינכן שבה ישב עד אז, והצטרף אל אחיו, הסופר היינריך מאן, ששהה כבר ברומא. הוא סייר בחבל קמפניה והשתכן לבסוף בוונציה. כשחזר, הביא עמו לגרמניה כתב-יד עבה של רומן שהחל לכתוב ברומא וסיים במינכן כעבור שלוש שנים, בשנת 1900. בשנת 1901 פורסם הרומן, שלימים נקרא "בית בודנברוק". מפגש זה של מאן הסופר עם ונציה עתיד היה למצוא את ביטויו בתוך עשור.
ברשימותיו הביוגרפיות כתב מאן לימים על אודות היסוד הביוגרפי בסיפורו "טוניו קרגר" ובעיקר ב"מוות בוונציה":
בשנת 1911 הומלץ למאן ולאשתו קטיה לצאת לחופשה בדלמטיה. לפני כן נסעו לאי בְּרִיוֹנִי (Brijuni) שבים האדריאטי, אך הם לא היו מרוצים מהמקום משום שהחול בחופו של האי לא היה נעים, וכן משום שבאותו זמן נפשה שם אמו של קרל, שעתיד היה להיות קיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית, וגינוני הכבוד שסבבו אותה הכבידו על הזוג. בעקבות כך החליטו בני הזוג להעתיק את מושבם לוונציה. מאן, שהתגורר באותה תקופה דרך קבע במינכן, נהג לנסוע ברכבת לוונציה, והייתה זו הפעם הראשונה שהפליג בספינת קיטור אל העיר. על הסיפון פגש גנדרן ישיש צבוע-שיער, מפורכס ומאופר באופן עז ומוקף אנשים צעירים שהשתוללו סביבו. מאורע זה עשה על מאן רושם עז, והדבר בא לידי ביטוי בפרק השני של הנובלה. לאחר שהזוג ירד מהאונייה, הם נסעו בגונדולה אל לידו. לאחר ירידתם סיפר להם מקומי כי לגונדולייר שהסיע אותם "אין כל רישיון לכך. היה לכם מזל שלא קרתה לכם אי-נעימות!". דמותו של הגונדולייר מצאה את ביטויה כדמות מבשרת מוות בנובלה.
לאחר ירידתם מהגונדולה הם הלכו למלון "דה-בן" (Hotel des Bains), שם הזמין מאן מקום מראש. המלון שכן על חוף הים והיה מלא עד אפס מקום. כבר ביום הראשון, כשהסב אל שולחן הסועדים בחדר האוכל, ראה מאן משפחה פולנית שמשכה את תשומת לבו ותוארה על ידו בנובלה כהעתק מהמציאות: היו בה נערות הלבושות במעט נוקשות וקפדנות, ונער יפה בן שלוש-עשרה שלבש חליפת מלחים עם צווארון ועניבת פרפר. נער זה היה הברון הצעיר ולדיסלב מס (Władysław Moes) ששמו קוצר לרוב ל"ולאדז'יו" או "אדז'יו". הוא חי בין השנים 1986-1900 וכיום קבור בוורשה. הסיפור נחשף על ידי מתרגמו של מאן, אנרדי דויגווסקי (Andrzej Dołęgowski), בשנת 1964 ופורסם בעיתונות הגרמנית ב־1965. דמותו של מס באה לידי ביטוי בנובלה בדיוקנו של טאדז'ו, מושא תשוקתו של אשנבאך. אשתו של מאן כתבה בספר זיכרונותיה כי: "מיד חש [מאן] כעין חולשה כלפי הנער הזה; הנער מצא חן בעיניו ללא שיעור, ולמן היום ההוא התבונן בו שוב ושוב על החוף, והוא בחברת ידידיו. הוא לא דלק אחריו לאורך ונציה ולרוחבה, זאת לא, אבל הנער הקסים אותו, והוא הרהר בו לעיתים קרובות".
בעת החופשה התעניין מאן רבות במצבו הבריאותי של המלחין הנערץ עליו גוסטב מאהלר, כפי שדווח באריכות בעיתונים. גוסטב אשנבאך דמה בתווי פניו למאהלר, שגסס באותה עת (1911). גם השמות הפרטיים הזהים של אשנבאך ומאהלר (גוסטב) מעידים על זיקה בין הדמויות. עם זאת ההנחה היא כי ההשראה לשמו של גוסטב פון אשנבאך הגיעה משמו של המשורר הגרמני ההומוסקסואל אוגוסט פון פלאטן.
בנובלה מתואר אשנבאך כ"מחברה של האפופיה על חיי פרידריך הגדול [...]; האמן השקדני אשר ביד חרוצים ובאורך-רוח ארג את השטיח עתיר הדמויות, הוא הרומן הקרוי 'מאיה' [...] יוצרו של אותו סיפור רב-רושם, 'הנידח' שמו [...]" ולפי עדותה הביוגרפית של אשתו, אכן התכוון מאן לכתוב רומן בשם "פרידריך" על אודות פרידריך הגדול, אך לבסוף כתב בימי מלחמת העולם הראשונה מסה על אודות פרידריך, הנקראת "פרידריך והקואליציה הגדולה". את הספר "הנידח" רצה מאן לכתוב על אודות תיאודור לסינג אשר עמו התעמת בימי כתיבת בית בודנברוק עד כדי בקשת דו-קרב מצדו של לסינג. הרומן "מאיה" היה רק בגדר תוכנית רחוקה שלא הגיעה לידי מימוש.
עם סיום החופשה, אבדה להיינריך מזוודה, וזו הייתה הסיבה לחזרתם לוונציה, חזרה שמאן קיבל בברכה. המשפחה הפולנית עדיין התגוררה במלון, ובאחד הערבים הגיע למלון זמר נאפוליטני, שהירבה לנבל את פיו. אירועים אלו היוו שרשרת עלילתית בנובלה.
כעבור זמן קצר מחזרתם למלון עזבו אורחים רבים, ופשטו שמועות כי מגפת כולרה פרצה בעיר. בדיעבד לא הייתה זו מגפה קשה אך היו מספר מקרי מוות. מאן וחבורתו לא ידעו בתחילה דבר על כך ולא ייחסו חשיבות לעזיבת האורחים, וכאשר שאלו בעניין נאמר להם כי מדובר באחד מהפגעים אותם נושאת רוח השירוקו, והיא עתידה לחלוף בקרוב. מאן פנה אל משרד התיירות "קוק" כדי לסדר את השיבה למינכן, אך שם, להפתעתו, אמר הפקיד האנגלי כי "אילו הייתי במקומכם לא הייתי מזמין את קרון השינה רק בעוד שמונה ימים, אלא כבר ליום המחר, כי לידיעתכם: אירעו כמה מקרים של כולרה, דבר שמסתירים ומטשטשים. אין איש יודע עד כמה תתפשט המגפה. בוודאי שמתם לב כי אורחים רבים עזבו את המלון". פקיד הגון זה הציל כנראה את חיי מאן ומשפחתו, ומאן גמל לו בתמורה בתיאור הולם בנובלה. יום לפני עזיבתו עזבה גם המשפחה הפולנית את המלון.
אשנבאך בדמות מאהלר.
כמו אמצעים ספרותיים אחרים ב"מוות בוונציה", מילת הפתיחה של הנובלה לא נכתבה בה בדרך מקרה. מאן נודע בתחכומו הספרותי שהיה לשם דבר בעולם הספרות. כמו כן, ידוע כי מקור השראתו של מאן נסב באופן כמעט מוחלט על מאורעות ודמויות חיות שהכיר. כך הוא גם המקרה בדמותו הקיצונית של גוסטאב פון אשנבאך.
במחברת רישומים מתקופת עבודתו של מאן על "מוות בוונציה" (1910-1911) נמצא גזיר עיתון שעליו הייתה מודפסת דמותו של גוסטב מאהלר. בתמונה נראה מאהלר כאשר ידו השמאלית קפוצה מאוד ואילו הימנית משתלשלת בנוחות על מסעד הכיסא. במקביל תואר אשנבאך, באחד התיאורים רבי הרושם בספרותו של מאן, בדיוק כבתמונה, כאשר התנועה הפיזית קיבלה ממד רוחני עמוק:
קווי המתאר של אשנבאך בנובלה תואמים באופן מפליא גם לתיאורו של מאהלר במציאות: "קומתו של גוסטאב פון אשנבאך הייתה קצת למטה מבינונית", "גון עורו שחום ופניו מגולחות למשעי", "ראשו נראה גדול משהו ביחס לגוו הדקיק", "שערו הכהה... הסרוק לאחור... דליל על קודקודו, שופע ומאפיר מאוד בצדעיו", "עטר מצח נישא בקוע וכמו מצולק", "גשרון משקפי הזהב שלו נטולי המסגרת", "חתך בשורש חוטמו העב המתעקל בקשת אצילית".
ההתאמה קיימת גם מבחינת זמן החיים של שתי הדמויות: מאהלר נולד בעיירה קאלישט (Calisch) שבבוהמיה ב-7 ביולי 1860 ונפטר ב-18 במאי 1911, והוא כבן 51 שנה. אשנבאך מת בגיל 50, כמו גוסטאב מאהלר במותו. כאשר מאן משרטט בנובלה את העץ המשפחתי של אשנבאך הוא מציין את המקורות השונים, שהטביעו בנפשו אותה כפילות משסעת בין השכל והמשמעת (האפוליני, לשיטתו של פרידריך ניטשה ממנה הושפע רבות) לבין היצר המתפרץ, הרגש הבלתי-נשלט (הוא הדיוניסי לפי ניטשה):
אישוש מפי מאן עצמו לגרסה זו ניתן במכתבו משנת 1921 לוולפגנג בורן, אחיה של קטיה מאן ומי שהופקד על איורי "מוות בוונציה", בנוגע לאיור האחרון הנקרא "מוות":
משנה תוקף לכך ניתן בספר הזיכרונות של קטיה מאן, שנכתב עשרות שנים לאחר מותו של מאן:
על רקע הנחות אלו החליט לוקינו ויסקונטי, במאי הסרט מוות בוונציה (Morte A Venezia), לעצב את דמותו של אשנבאך כמלחין (ולא כסופר) בעל תווי פנים הדומים לאלו של מאהלר. כמו כן, מוזיקת הרקע של הסרט נלקחה באופן בלעדי מהסימפוניה השלישית ומהסימפוניה החמישית של מאהלר.
על המחבר.
תומאס מאן ניהל יומן במהלך כל חייו. את כל היומנים מהתקופה שלפני מרץ 1933 שרף מאן עם תום מלחמת העולם השנייה. יומניו של מאן ששרדו משנת 1933 ועד מותו, נפתחו רק עשרים שנה לאחר מותו - החל משנת 1975 - לפי הוראות שנתן בצוואתו.
ביומנים שפורסמו ביטא מאן את מחשבותיו ותשוקותיו ההומוסקסואליות ואת התמודדותו איתן. ביומניו ייחס מאן חשיבות מרכזית בחייו לאהבתו לגברים צעירים, דבר שרוח התקופה, בה לא נהוג היה לדבר על נושא ההומוסקסואליות, לא אפשרה דיון בו.