היעל הסיבירי נפוץ לאורך רכסי ההרים המרכז-אסיאתיים. התפוצה המדינית שלו משתרעת על פני צפון הודו (ג'אמו וקשמיר והימאצ'ל פרדש); צפון פקיסטן (אזאד קשמיר, גילגיט-בלטיסטן, ח'ייבר פח'טונח'ווה ואזור השבטים המנוהל פדרלית); צפון ומרכז אפגניסטן (בעיקר במחוז בדחשן, גור ובמיין); מרבית טג'יקיסטן וקירגיזסטן, מזרח אוזבקיסטן (מחוזות: נמגן, קשקדריה וטשקנט); מזרח קזחסטן, (מחוזות: מזרח קזחסטן ואלמטי); צפון ומערב סין העממית (מחוזות: המחוז האוטונומי הטיבטי, שינג'יאנג, מונגוליה הפנימית); דרום, מרכז, מערב וצפון מונגוליה (מחוזות: גובי-אלטאי, חובד, באיין-אולגי, אובס, חובסגול, זבחאן, בולגאן, ארחאנגאי, באיינחונגור, אומנוגובי, דונדגובי, דורנוגובי ואובורחאנגאי); דרום-מרכז רוסיה (ברפובליקות: אלטאי, טובה ובוריאטיה).
התפוצה הגאוגרפית של המין מתחילה במערב הרי ההימלאיה הקארקוראם והינדו-כוש, עוברת לאורך רכס הרי פמיר, הרי אלאי והרי טיין שאן עם גלישה רחבה לאזור המערבי של הרמה הטיבטית, הרי קונלון וסביב מדבר טקלה מקאן, והיא מסתיימת בהרי גובי-אלטאי המונגוליים הרי אלטאי הרוסיים, הרי טנואולה והרי סייאן.
בית הגידול של היעל הסיבירי הוא בעיקר באזורים הרריים-סלעיים בגובה של 500 עד 6,500 מטר מעל פני הים, במיוחד אלו הכוללים מדרונות תלולים או אנכיים. בית הגידול כולל על פי רוב צוקים, גבעות, קניונים, מחשופי סלע, שיחים ומרעה אלפיני, ובמהלך החורף הוא מכוסה לעיתים קרובות בשלג עמוק. בתי הגידול עלולים להיות ממוקמים בסביבה המדברית הקרירה של מרכז אסיה. היעלים הסיבירים נמנעים מלהיכנס לחגורות היער שסביב ההרים, אך עלולים להיכנס מדי פעם לאזור מיוער בדלילות כדי לנוח - בעיקר בתקופות חמות. הטמפרטורות בתחומי מחייתו של היעל הסיבירי עד 20 מעלות בקיץ, ועד מינוס 20 בחורף, וכמות המשקעים הממוצעת היא 2,000-100 מילימטר לשנה.
אקולוגיה.
התנהגות ופעילות.
היעל הסיבירי הוא בדרך כלל פעיל יום, ומבלה את שעות הבוקר, אחר הצהריים והערב בחיפוש אחר מזון. שעות הצהריים החמות ושעות הלילה מנוצלות למנוחה ולהעלאת גרה. משך זמן הפעילות משתנה בין העונות; בעונה החורפית שבה יש שעות אור מועטות יותר, היעל הסיבירי ינצל את מרבית היום לאכילה מאשר למנוחה.
היעל הסיבירי הוא בעל חיים חברותי בדרך כלל החי לרוב בעדרים. גודל העדר מושפע לעיתים קרובות מגודל האוכלוסייה. יחס הזוויגים של העדרים משתנה לאורך השנה. בדרך כלל העדרים הגדולים מורכבת מנקבות וגדיים בני שנה עד שנתיים, וזכרים צעירים חיים בדרך כלל בעדרים משלהם. הזכרים הבוגרים עשויים אף הם לחיות בקבוצות קטנות, אם כי הם ידועים גם ככאלה שחיים בגפם עד עונת הרבייה. עדרים גדולים של יעל סיבירי בהיקף של 40 פרטים ומעלה, מכילים לרוב יעלים מכל הגילים ושני הזוויגים. גודל העדר הממוצע הוא 6–30 פרטים, וגודל העדר המרבי הוא כ-100 פרטים.
בכל הטווח של היעל הסיבירי, ישנה הגירה עונתית קבועה שקשורה להצטברות השלג בסתיו, הנובעת מהגישה המוגבלת למזון לאחר שלג כבד. היעלים הסיבירים עלולים לנדוד מעל למרחק של 100 קילומטר בין העונות, כשהנדידה מורכבת בדרך כלל בירידה ממרומי ההרים המושלגים עד לגובה סביר יותר של 2,000 מטר. מכיוון שגם באזורים נמוכים יורד שלג בגובה 30–40 ס"מ המכסה את האדמה, היעלים הסיבירים משתמשים בפרסותיהם כדי לחפור בשלג על מנת להגיע למקורות מזון.
היעל הסיביר מתקשר עם בני מינו בדרך כלל בדברים הקשורים לרבייה, טורף והכרה. הנקבות מזהות את הגדי שלהם באמצעות ריחו בימים הראשונים שלאחר הלידה, ולאחר זמן קצר הן יכולות להסתמכך כבר על המראה של הגדי כדי לזהותו. הנקבות גם קוראות לגדי על מנת להניקו. התקשורת בעונת הרבייה תתבצע בעיקר על ידי ריח. בעת הבחנה בטורף, הגדיים יכולים להשמיע פעייה כדי לאותת על סכנה, ואילו המבוגרים ישמיעו שריקה חזקה.
היעל הסיביר מארח על גופו מינים שונים של קרציות וטפילים אחרים. הנוכחות שלהם על פרוות היעל גורמת לקשר סימביוטי בין היעלים לבין עורבים וציפורים אחרים. הציפורים הללו נהנות מהמזון שמגיע אליהם בקלות, בעוד שהיעל נהנה להיפטר מטפילים.
תזונה.
היעל הסיבירי הוא בעל חיים צמחוני, וידוע על לפחות 140 מיני צמחים הנצרכים על ידו. הצריכה הצמחית עלולה להיות שונה לאורך הטווח שלהם ובהתאם לזמינות המזון העונתית. עשב ירוק וטרי, הוא חלק משמעותי מתזונת היעל הסיבירי באביב ובקיץ יחד עם פירות מסוימים, ועשבי תיבול, עשבים ישנים, ועלים נצרכים בעיקר בסתיו. מלבד חזזיות, קליפות, ושיחים, ענפים של מחטניים וניצני עצים הם מזון נפוץ בחורף בגלל אי הנגישות למזון קרקעי המכוסה בשלג. כדי להגדיל את מקורות המזון, היעלים ירדו בחורף למדרונות נמוכים יותר שבהם המזון נגיש יחסית.
זכר היעל צורך ביום כ-16 קילוגרם של מזון, והנקבה צורכת 8–10 קילוגרם. מכיוון שהיעלים הסיבירים מקבלים את מרבית הלחות הנדרשת להם מהצמחייה, הם מסוגלים ללכת ימים רבים ללא מים. היעלים נוהגים ללקק באופן תכוף מלח לאורך כל השנה באתרי מינרלים.
היעל חופף בתחומי מחייתו עם אוכלי עשב הרריים אחרים כדוגמת כבש ארגאלי, כבש אוריאל, כבש כחול, סרו ההימלאיה, גוראל ההימלאיה, טאר ההימלאיה ויעל בורג, אך מכיוון שהיעל חזק ממרביתם וגם נוטה לאכלס אזורים גבוהים יותר, התחרות תהיה נמוכה יחסית.
התמודדות עם טורפים.
למרות שהיעלים יכולים לאותת קולית אחד לשני כאשר הטורף קרב, ההגנה הטובה ביותר שלהם מפני הטורפים היא היכולת לתמרן בשטח תלול וסלעי. הפרסות של היעל בעלות כרית גומי רכה בכף הרגל המוקפת בחומר קשה, והיא מגדילה את כוח המשיכה והאחיזה של היעל בסלעים. היעל הסיבירי נוטה לשמור על מרחק סביר משטח תלול, וגם בירידה לעמקים ולאזורים נמוכים הוא נשאר בתוך מרחק של 350 מטר מההר. הסתתרות בצמחייה היא ההגנה העיקרית מפני הטורפים הימים הראשונים לחייו של הגדי.
הטורף העיקרי של היעל הסיבירי הוא נמר השלג שטורף יעלים יותר מכל הטורפים האחרים ביחד; נמרי השלג צדים לעיתים קרובות דווקא את הזכרים הבוגרים מאחר שהללו עייפים ומותשים לאחר עונת הרבייה. חוקר טבע אחד שחקר את שטח הציד של נמר שלג שהשתרע על 14 קילומטרים מצא כ-30 שרידים של יעלים סיבירים. דוב חום, זאב מונגולי ושונר צפוני עלולים גם הם לצוד יעלים. הזאבים צדים את היעלים בדרך כלל כאשר הם מצליחים להסיגם לפני שהללו מגיעים לאזור ההררי. העיט הזהוב מהווה לרוב איום בעיקר לגדיים צעירים ובוגרים, אולם הוא מצליח לעיתים לצוד גם נקבות; שיטת הציד של העיט הזהוב מצמררת למדי: בעזרת טפריו הגדולים והחדים העיט תופס את נקבת היעל בקרניה או ברגליה, ואז מרימה באוויר ומשליכה לתהום לאחר כמה שניות. לאחר שטרפו מת מיד בעקבות החבטה החזקה מנפילה בגובה של מאות מטרים, העיט יורד לאדמה וניזון מהפגר. איומים נוספים לגדיים הם מצד שועלים וגרגרנים. במקרה שהגדי נרדף על ידי טורפים קטנים, האם תגן עליו בעזרת קרניה.
רבייה.
העיתוי של עונת הרבייה של היעל הסיבירי משתנה בין רכסי ההרים האסייתים, ומושפע באופן משמעותי על ידי מזג האוויר. העונה יכולה להתחיל בחודש אוקטובר באזור מסוים ובאזור אחר בחודש ינואר, בשל הבדלים בין הטווחים ותנאי מזג האוויר. הייחום נמשך בדרך כלל כ-20 ימים, ולעיתים ישנו ייחום שני שעלול להאריך את משך זמן עונת הרבייה.
עונת הרבייה מתחילה כאשר הזכרים יורדים מהאזורים הגבוהים ומצטרפים לעדרי הנקבות. ההיררכיה נקבעת בדרך כלל אצל זכרי היעל הסיבירי על ידי קרבות. היעל משתמש בסגנונות לחימה רבים, כולל נעילת הקרניים ועמידה חזיתית זה מול זה או זה בצד זה, ולעיתים גם תוך כדי עמידה על שתי רגליים והטחת הקרניים בכוח בראשו של היריב. עם זאת, התמותה מקרבות אלה היא נדירה יחסית. לאחר הקרבות הרבים בתקופה הראשונה של העונה, הזכרים הגדולים והדומיננטיים יקימו לעצמם "הרמון" הכולל 5–15 נקבות עליו ישמרו מזכרים אחרים.
החיזור של היעל הסיבירי מתחיל בכך שהזכר הולך אחר הנקבה תוך כדי מתיחה נמוכה של הצוואר והראש. הזכר ירחרח או ילקק את הנקבה לפני שחפלוט צעקה נמוכה והנקבה בשלב תברח מהזכר. הנקבה עלולה להכות בקרניה את הזכר או להטיל שתן מה שיגרום לזכר לבצע את תגובת פלהמן. בעזרת הריח הזכר קובע האם הנקבה מוכנה לרבייה. התנהגות החיזור של היעל נמשכת כ-30 דקות, כאשר הזוג חייב להתרחק מהעדר בשל התחרות הכבדה בין הזכרים על השליטה בנקבות.
מחזור חיים.
ההריון נמשך 155–180 ימים, לאחריהם נולד גדי אחד או תאומים ולעיתים נדירות שלישייה. על מי מחקר מ-1998, רק 2 נקבות מתוך 58 שהיו בהריון ילדו תאומים. כאשר הנקבה צריכה להמליט, היא נפרדת מהקבוצה שלה כשבוע לפני הלידה והולכת ללדת בבדידות באזור מוגן מטורפים. לאחר הלידה הנקבה מלקקת את הגדי מהשליא עד שהוא נקי לגמרי, כדי למנוע את הרחתו על ידי טורפים. בימים הראשונים של הלידה הגדי עשוי להסתתר לבדו בצמחייה פני טורפים, כשאימו תגיע מספר פעמים להניקו. אורך זמן ההסתתרות משתנה בהתאם ליכולת של הגדיים להתמודד עם תנאי השטח. לאחר תקופת זמן מסוימת, האם חוזרת עם הגדי לקבוצה שלה.