בית הכנסת חסדאל היה בית כנסת שהיה ממוקם ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, ברחוב חב"ד.
בית הכנסת נוסד בידי יוצאי עיראק בשנת 1853 (ה'תרי"ג), ושימש מרכז לקהילת עולי בבל בעיר העתיקה. בית-הכנסת פעל עד כניעת הרובע היהודי במלחמת העצמאות, עת הפך לבית-מגורים למשפחה ערבית.
לאחר מלחמת ששת הימים נותר המבנה כבית-מגורים, וכיום הוא משמש את מדרשת הרובע, ולא שב לתפקד כבית כנסת.
מיצי ומימי החתלתולות
קייט אוסטן
עתיקות עין גדי
אודרי הפבורן
אודרי הפבורן (באנגלית: Audrey Hepburn; 4 במאי 1929 – 20 בינואר 1993) הייתה שחקנית, דוגמנית ופעילה הומניטרית בריטית.
שנות ילדותיה ונעוריה - עד מלחמת העולם השנייה.
נולדה בשם אודרי קת'לין רסטון (Audrey Kathleen Ruston) בבריסל שבבלגיה. בתו היחידה של הבנקאי הבריטי ג'וזף ויקטור אנת'וני רסטון ושל הברונית ההולנדית אלה ואן הימסטרה (Ella van Heemstra) – ברונית ממוצא פריזי הקשורה בקשרי משפחה לבית המלוכה הבריטי. מאוחר יותר שינה אביה את שמו להפבורן, ושמה של רסטון הפך לאודרי הפבורן רסטון. לאודרי הפבורן היו שני אחים למחצה מנישואיה הקודמים של אמה לאציל הולנדי - אלכסנדר ואיאן קוורלס פון אפורד. אביה של הפבורן היה מיודד עם אוסוואלד מוסלי, מייסד "איגוד הפשיסטים הבריטי", וכך התפקדו הוריה של הפבורן למפלגה הפשיסטית הבריטית וסייעו בגיוס כספים לפעילותה.
בשנת 1932, בהיותה בת שלוש לערך עברה המשפחה לפרבר אחר בבריסל - לינקביק. האב נסע לנסיעות עסקים פעמים רבות, אולם כאשר היה בביתו שבבריסל, נהגו הוא ואמה של הפבורן לנהל ויכוחים קולניים. כאשר הייתה אודרי בת שש, עזב אביה את אמה ולאחר תקופה קצרה השניים התגרשו. בהמשך חייה תיארה הפבורן את גירושי הוריה כאירוע מכונן טראומטי ביותר עבורה. יש הטוענים שבשל כך סבלה הפבורן במשך שנים אחר כך מחששות שגברים אליהם נקשרה יעזבו אותה.
בגיל חמש נשלחה הפבורן ללימודים בפנימייה בקנט, אנגליה. אמה חשבה שהדבר יסייע לחיזוק ביטחונה העצמי של הילדה, אשר נחשבה עד אז לביישנית ומופנמת. תחילת הדרך בפנימייה הייתה לה קשה, בין היתר בשל הגעגועים למשפחתה והעובדה שלא שלטה בשפה האנגלית. בחלוף הזמן, למדה הפבורן הצעירה את השפה עד לשליטה בה. בפנימייה החלה הפבורן בלימודי בלט, תחום שהיא עתידה להמשיך בו עד תחילת שנות העשרים שלה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כאשר הייתה אודרי בת עשר, החליטה האם לעזוב את בריסל ולשוב להולנד. השתיים עברו להתגורר בכפר סמוך לארנהם שבהולנד, כעשרים קילומטרים מגבול גרמניה. האם חשבה שבצורה זו תוכלנה היא ובתה להתגורר באווירה רגועה, הרחק משאון העיר ורוחות המלחמה. ליתר ביטחון, מחשש לחייה בשל היותה אזרחית אנגליה, שינתה את שמה של אודרי ל"אדה פון הימסטרה" באמצעות זיוף תעודותיה. כעבור מספר חודשים פלשה גרמניה להולנד והאחרונה נכנעה לשלטון הרייך. את השינוי במצב החלה אודרי לחוש בעיקר באביב 1942. הקצבת מזון הונהגה אז ובאותו קיץ החלו להשלח משפחות של יהודים הולנדיים למחנות ההשמדה. אודרי בת ה-12 חזתה בגירוש. בזכרונותיה, היא תיארה את שראו עיניה: . באותה שנה הוציאו הנאצים להורג את אוטו, דודה של אודרי, בחשד שפעל במחתרת ההולנדית בתקיפת מטרות נאציות. אחד מאחיה למחצה ברח באותה עת מחשש שיתפס. בגיל 13 החליטה לסייע למחתרת ולשמש שליחה עבורה. היא העבירה עלונים ברחבי האזור, תוך מעבר בנקודות בידוק נאציות.
ב-17 בספטמבר 1944 פתחו בעלות הברית במבצע, בין היתר במטרה לכבוש גשר הקרוב לעיר ארנהם, הסמוכה למקום מגוריהן של אודרי ואמה, במהלך מה שהפך למבצע הכושל "מארקט גרדן". תוך כדי הלחימה כמעט ונחרבה ארנהם כליל ורבים מתושביה נהרגו. על כ-90 אלף התושבים שנותרו ציוו הנאצים לעזוב את המקום. אודרי צפתה במחזות הקשים של הפינוי. כ-40 מתושבי העיר עברו להתגורר בכפר בו שכנה הפבורן. הגרמנים הרעו את יחסם לאוכלוסייה המקומית, ובשנת 1944 סבלה האוכלוסייה מרעב כבד ומחוסר באמצעי חימום. בשל תת תזונה והתנאים הירודים חלתה הפבורן בקצרת ובצהבת והייתה מרותקת למיטתה זמן רב. היא סיפרה כי נהגה לקרוא הרבה על מנת להסיח דעתה מהרעב. כאשר הבריאה נהגה לרקוד בלט ברחובות ולאסוף כסף עבור המחתרת ההולנדית ועבור יהודים שהסתתרו במחבוא.
הפבורן כוכבת הקולנוע.
לאחר תום מלחמת העולם עברו הפבורן ואמה לאמסטרדם כדי שהפבורן הצעירה תוכל להמשיך בלימודי הבלט אצל סוניה גסקל, שנחשבה לאחת הבכירות במורות למחול באותה עת. בהמשך, לאחר שהתברר כי לא תוכל לפתח קריירה כרקדנית בלט, בשל שנות המלחמה שהחלישו את גופה ומנעו ממנה להתאמן, עברו הפבורן ואמה ללונדון, שם החלה אודרי לעבוד כדוגמנית. בשנת 1951 החלה להופיע בתפקידי משנה זוטרים בסרטים. תפקידה העיקרי הראשון היה בסרט משנת 1951 - "האנשים הסודיים" בו שיחקה רקדנית בלט. כמו כן השתתפה בשנה זו במחזה "ג'יג'י" בתיאטרון בברודוויי ועבור תפקיד זה זכתה בפרס עולם התיאטרון.
סרטה ההוליוודי הראשון, בו שיחקה לצד גרגורי פק היה "חופשה ברומא" שזכה להצלחה רבה, ועבורו זכתה בשנת 1953 בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
הסרט "חופשה ברומא" הפך אותה לכוכבת, ובהמשך קיבלה הצעות רבות להשתתף בסרטים והשתתפה בין היתר ב"סברינה" עם המפרי בוגרט וויליאם הולדן עמו הייתה בקשר רומנטי. מאוחר יותר השתתפה עם הולדן בסרט נוסף - "יום מהפכה אחד בפריז".
בשנת 1954 חזרה להופיע בתיאטרון בתפקיד פיית המים בהצגה "אונדין", תפקיד עבורו זכתה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר.
הפבורן הפכה לאחת השחקניות הפופולריות ביותר בהוליווד. היא שיחקה לצד פרד אסטר בסרט "פנים מצחיקות", לצד מוריס שבלייה וגרי קופר בסרט "אהבה אחרי הצהריים", לצד קרי גרנט בסרט "חידון בחרוזים", לצד רקס הריסון בסרט "גבירתי הנאווה", לצד פיטר או'טול בסרט "כיצד לגנוב מיליון", לצד ברט לנקסטר בסרט "הגזע הארור" ולצד שון קונרי בסרט "רובין ומריאן".
אחד מתפקידיה הידועים ביותר היה בסרט משנת 1961 - "ארוחת בוקר בטיפאני".
ליהוקה בשנת 1964 לסרט "גבירתי הנאווה" היה מפתיע, שכן הכול ציפו כי תיבחר ג'ולי אנדרוז - באותה עת שחקנית לא ידועה, שהופיעה בתפקיד זה קודם לכן בברודוויי. המפיקים העדיפו לבחור בהפבורן הידועה על פני אנדרוז. הפבורן שרה את השירים במחזמר, אולם, בלא ידיעתה הוחלף קולה בקול הזמרת מארני ניקסון. אנדרוז עצמה לוהקה באותה שנה לסרט "מרי פופינס", ואף זכתה עבור תפקיד זה בפרס אוסקר בעוד שהפבורן לא הייתה מועמדת עבור תפקידה.
החל משנת 1967, לאחר 15 שנים ככוכבת, מיעטה הפבורן להופיע בסרטים. לאחר גירושיה מבעלה הראשון מל פרר ונישואיה לפסיכיאטר אנדריה דוטי היא ילדה את בנה השני.
רק לאחר גירושיה מדוטי שבה להופיע בקולנוע בסרט "רובין ומריאן". היא סירבה להופיע בסרטים מספר שנים לאחר מכן, ושבה לשחק בסרט "קו הדם של סידני שלדון" בשנת 1979.
סרטה האחרון היה הקומדיה "הם צחקו על כולם" בבימויו של פיטר בוגדנוביץ'. הפבורן הופיעה הופעת אורח נוספת אחת בסרט "לנצח" (Always) של סטיבן ספילברג משנת 1988 - סרט שלא זכה להצלחה והורד מהר מהאקרנים.
בנוסף לשפה האנגלית, שלטה הפבורן גם בצרפתית, איטלקית, הולנדית וספרדית.
עבודתה עבור UNICEF.
בשנת 1978 מונתה הפבורן שגרירה מיוחדת של קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF). הפבורן התרגשה מאוד ממינוי זה והחליטה להקדיש את חייה לשפר את חייהם של ילדים בארצות עניות, על מנת שלא יסבלו רעב כמו שהיא סבלה במהלך מלחמת העולם השנייה. הפבורן ביקרה בארצות רבות באפריקה ואסיה ופעלה לאיסוף כספים לתוכניות של UNICEF במשך שארית חייה.
בשנת 1992 העניק לה נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש, את מדליית החירות הנשיאותית לאות הכרה על עבודתה ההומניטרית, והאקדמיה האמריקאית לקולנוע העניקה לה את פרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית (הפרס ניתן לה לאחר מותה).
כיום מעניק ארגון יוניצ"ף פרס על שמה לאושיות המצטיינות בדאגה לזכויות אדם.
נישואיה ומותה.
בתחילת שנות ה-50 התארסה הפבורן לג'יימס הנסון בו התאהבה "ממבט ראשון" לדבריה, אולם לאחר שנקבע מועד חתונה, ואף נתפרה עבורה שמלה, ביטלה הפבורן את החתונה משום שהגיעה למסקנה שלא תוכל להמשיך בקריירה שלה אם תינשא לו (את השמלה נתנה כמתנה לזוג איטלקי עני שעמד להתחתן ולא היה לו כסף לרכוש שמלה).
הפבורן נישאה פעמיים - לשחקן האמריקאי מל פרר ולפסיכיאטר האיטלקי אנדראה דוטי, ונולדו לה שני בנים - אחד מכל בעל - שון מפרר, ולוקה מדוטי.
הפבורן התאהבה בפרר בעת צילומי הסרט "סברינה", ונישאה לו ב-25 בספטמבר 1954. הנישואים נמשכו 14 שנים ("יותר מדי" לדבריה של הפבורן). לפרר הייתה מאהבת במשך מרבית שנות הנישואים, ואף להפבורן היה רומן עם השחקן אלברט פיני עמו שיחקה ב"שניים לדרך".
לאחר גירושיה פגשה בעת מסע ליוון את הפסיכיאטר האיטלקי אנדראה דוטי והתאהבה בו. לאחר נישואיה דוטי בגד בהפבורן מספר רב של פעמים ולבסוף, לאחר 13 שנות נישואין, כשהייתה הפבורן סבורה שבנה לוקה יוכל להתמודד עם הגירושים, התגרשה מדוטי. במהלך צילומי הסרט "קו הדם" ניהלה רומן קצר עם השחקן בן גאזארה.
הפבורן הייתה ידועה ברזונה, ובמבט לאחור, רבים סבורים שהייתה אנורקטית, אולם בנה מכחיש זאת בתוקף וטוען כי נהגה לאכול הרבה אולם הקפידה על פעילות ספורטיבית רבה וריקוד בלט. הפבורן הקפידה על חיים צנועים, והבתים בהם התגוררה היו בתים קטנים, אך בעלי גנים נרחבים בשל אהבת הגינון שלה, כמו כן היא סירבה לטוס במחלקת עסקים או במחלקה ראשונה.