בשנת 2002 החליט מפיק ההפקה הקודמת, משה יוסף, להעלות את המחזמר בפעם השלישית בארץ. לתפקיד הנרי היגינס לוהק שחקן התיאטרון עודד קוטלר; שדרן הרדיו אלכס אנסקי היה פיקרינג; הבדרן והשחקן שייקה לוי היה אלפרד דוליטל; והזמרת הצעירה מירה עווד הייתה אלייזה דוליטל.
בשנת 2013 עלתה בתיאטרון "הבימה" גרסה חדשה של המחזמר בבימוי משה קפטן ובכיכובם של נתן דטנר (בתפקיד היגינס), שני כהן (בתפקיד אלייזה דוליטל), דב רייזר (כקולנל פיקרינג) ופיני קידרון (כאלפרד דוליטל).
בשנת 2015 חזרה ריטה לתפקידה מלפני 30 שנה עת החליפה את שני כהן בתפקיד אלייזה דוליטל למספר מוגבל של הצגות.
המדינות הבלתי-מזדהות
המדינות הבלתי-מזדהות (באנגלית: Non-Aligned Movement או בקיצור NAM) המכונה גם "הגוש השלישי" הוא ארגון בינלאומי המאגד בתוכו 120 מדינות שאינן רואות עצמן כמשתייכות לחוג השפעתה של אף מעצמה. במקור, מדובר היה במדינות שביקשו שלא להזדהות עם העולם המערבי או עם הגוש המזרחי. עם התמוטטותה של ברית המועצות אבד במידה רבה הצידוק הגאופוליטי לקיומו של הארגון, והוא מתמקד היום בנושאים הומניטריים כמו חיסול העוני, פיתוח כלכלי וכן התנגדות לקולוניאליזם ולאימפריאליזם. הארגון מייצג 55% מתושבי כדור-הארץ וכשני שלישים מהמדינות החברות באו"ם. רוב מדינות הארגון הן מדינות עולם שלישי.
היסטוריה של הארגון.
המונח "אי-הזדהות" נטבע על ידי ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו במהלך נאום שנשא ב-1954 בקולומבו שבסרי לנקה. בנאום זה תיאר נהרו את "חמשת העמודים" (פּאנְצְ'שִיל) עליהם יש לבסס את היחסים בין סין להודו. חמישה עקרונות אלו הפכו מאוחר יותר לבסיס ארגון המדינות הבלתי-מזדהות, ואלו הם:
תחילתו של ארגון המדינות הבלתי-מזדהות בוועידה שהתקיימה ב-1955 בבאנדונג שבאינדונזיה, שקיבלה את הכינוי ועידת באנדונג, שבה הצהירו המדינות המשתתפות על רצונן שלא להזדהות עם אף אחד מן הצדדים בעימות האידאולוגי שבבסיס המלחמה הקרה. ועידת באנדונג היא אבן דרך חשובה בהתפתחות ארגון המדינות הבלתי-מזדהות כגוף פוליטי.
בשנת 1961 התקיימה בבלגרד ועידת הפסגה הרשמית הראשונה של המדינות הבלתי-מזדהות ביוזמתו של נשיא יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו. מלבד טיטו ונהרו, המנהיגים שהיה להם חלק חשוב ביצירתו של הארגון היו נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ונשיא אינדונזיה סוקרנו.
ועידות פסגה.
ועידות הפסגה של ארגון המדינות הבלתי-מזדהות מתקיימות מדי שלוש שנים. ועידת הפסגה הראשונה התקיימה בבלגרד ב-1961 בנוכחות 25 צירים, רובם מאסיה ומאפריקה, וכן מיוגוסלביה, מקובה ומקפריסין. הפסגה הבאה התקיימה בקהיר ב-1964 בהשתתפות 46 מדינות, כאשר רוב החברות החדשות היו מדינות בעלות ממשל חדש שהוקם בסמוך למועד הוועידה, בעקבות התמוטטות משטרים קולוניאליים באפריקה. בוועידה זו עסקו רבות בסכסוך הישראלי-ערבי ובמלחמת הודו פקיסטן.הפסגה ב-1970 התקיימה בלוסקה, זמביה והייתה בין החשובות ביותר, מאחר שנקבעו בה מנגנונים קבועים לטיפוח קשרים כלכליים בין המדינות.הפסגה שהתקיימה ב-1973 באלג'יר עמדה בצילו של משבר האנרגיה, שהביא להתעשרות מהירה של כמה מחברות הארגון.
ב-2009 התקיימה ועידת הפסגה בשארם א-שייח' שבמצרים, וב-2012 התקיימה בטהראן שבאיראן, בהשתתפות המזכיר הכללי של האו"ם באן קי מון.
עמדות פוליטיות של הארגון.
אף כי ארגון המדינות הבלתי-מזדהות נועד להיות ארגון מלוכד בדומה לנאט"ו או ברית ורשה, בפועל נוצרו בו חיכוכים רבים בין החברות, והקשר ביניהן רופף יותר מאשר בבריתות אחרות. חלק מן החברות מצאו את עצמן מצטרפות לאחד הגושים הגדולים למרות המחויבות לאי-הזדהות; כך למשל חברה קובה לברית המועצות בעת המלחמה הקרה. ניקיטה חרושצ'וב הפשיר את הגישה האידאולוגית הנוקשה שאפיינה את משטר סטלין והוביל גישה אוהדת כלפי גוש המדינות הבלתי מזדהות, לעומתו - טרומן ואייזנהאואר הובילו משטר אנטי קומוניסטי נוקשה שבא לביטוי גם במקארתיזם. גישתה המרחיקה של ארצות הברית מול גישתה המקרבת של ברית המועצות גרמו לגוש השלישי להיות קרוב יותר לברית המועצות מאשר לארצות הברית, וזאת עד לשנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר קנדי שינה את גישתה של ארצות הברית. סיבה נוספת לקרבה שחשו מדינות הגוש השלישי אל הגוש המזרחי היא היותן של המדינות הקולוניאליסטיות לשעבר (בריטניה וצרפת) משויכות לגוש המערבי.
לעיתים נוצרה מתיחות בין חברות בארגון - כגון המתיחות שבין הודו לפקיסטן והחל ב-2012 המתיחות שבין סוריה למצרים בעקבות ההפיכה במצרים ומלחמת האזרחים בסוריה, כאשר נשיא מצרים מוחמד מורסי מתנועת האחים המוסלמים הסונים ביקר בחריפות את נשיא סוריה בשאר אל-אסד והדרך בה דיכא את המפגינים והמורדים הסורים במהלך הוועידה ה-16 שנערכה בטהראן.
בעקבות התפרקותה של יוגוסלביה הביעו המדינות שבעבר הרכיבו אותה עניין מועט בלבד בארגון המדינות הבלתי-מזדהות. כמו כן, סלובניה, קפריסין, קרואטיה ומלטה, עזבו את הארגון ב-2004 עם הצטרפותן לאיחוד האירופי. קרואטיה עדיין קשורה לארגון במעמד של "משקיפה", כמו ברזיל, אשר מעולם לא הייתה חברה בו.
חברות הארגון.
בסוגריים מצוינת שנת ההצטרפות לארגון:
מלתעות (סרט)
מַלְתָּעוֹת (באנגלית: Jaws) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1975, אשר בוים על ידי סטיבן ספילברג ומבוסס על ספר רב-מכר בעל שם זהה, מאת פיטר בנצ'לי. הסרט נחשב לקלסיקה בז'אנר סרטי האימה ולאחת מאבני הדרך החשובות בפרסומו ובהצלחתו של ספילברג. הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר: עבור העריכה, הפסקול המקורי והקול, וכן בפרס גלובוס הזהב עבור הפסקול המקורי.
הסיפור מבוסס על תקיפות הכרישים בניו ג'רזי ב-1916 ובמיוחד תקיפת האינדיאנפוליס, בה היה הדייג קווינט. הוא צולם על חופי האי מרתה'ס ויניארד.
למרות שיוכו כסרט אימה הוא איננו מזכיר את מרבית סרטי האימה ודומה יותר למותחן. עם זאת אפקט האימה בסרט בולט, בין השאר, בשל הצגת הכריש האימתני לעיני הצופה רק בחלקו האחרון של הסרט וכן בעזרת הרמיזות בנוגע לאופיו השטני והכוונה שמאחורי התקפותיו.
הסרט הפך לזיכיון בעל מספר סרטים, ביניהם "מלתעות 2" (1978) בבימויו של ז'אנו שוורץ; "מלתעות 3" (1983) בבימויו של ג'ו אלבס, שכיהן כמנהל אמנותי ומעצב אמנותי, בהתאמה, בשני הסרטים הקודמים; ו"" (1987), בבימויו של ג'וזף סרג'נט.
עלילה.
בעיירת נופש באי האמריקני הבדיוני "אמיטי" בניו אינגלנד בקיץ מגיע עמלץ לבן ענקי הפוקד את חופיה בחיפוש אחר אנשים למאכל. הוא מפתיע את הנערה כריסטין ווטקינס וטורף אותה, כשגופתה נמצאת על החוף למחרת.
השריף של העירה מרטין ברודי, מנסה להגן על המתרחצים בחוף באמצעות סגירתו אך נתקל בסירוב מועצת העירייה בראשות לארי ווהן, אשר חוששים להזהיר את האנשים בנוגע לסכנה, מהפחד לאבד תיירים ואת מקור ההכנסה העיקרי שלהם בתקופה זו של השנה, אף שהם מעניקים פרס לדייגים שיהרגו את הכריש, (ביניהם בן גרטנר אשר נטרף בהמשך). לאחר שהחופים ממשיכים להיפתח נטרף ילד קטן ואמו של הילד סוטרת למרטין ונוזפת בו כאשר היא מודעת לכך שהוא ידע על הכריש ולא סגר את החופים. מאוחר יותר הכריש כמעט טורף את בניו של מרטין, כשהוא עולה לשפך נהר וטורף שחיין. עקב כך מרטין מחליט להוביל פעולה נגד הכריש.
מרטין לוקח על עצמו את המשימה להרוג את הכריש, בעזרתם של מאט הופר, ביולוג ימי צעיר ושל קווינט הזקן, דייג ומומחה לכרישים שהעירייה מחליטה לשלם לו לעיסוקו. השלושה יוצאים על סירתו של קווינט כדי לחפש את הכריש, אשר מופיע ומוביל לטביעתה של הסירה. ניסיונו של הופר להחדיר לחיה רעל קטלני נכשל כשהכריש הורס את כלוב ההגנה שלו. אולם לבסוף, לאחר מאבק ארוך ומורט עצבים ולאחר שקווינט נתפס ונטרף בידי הכריש ברודי יורה על חבית בפה הכריש והוא מתפוצץ. מרטין והופר השמחים מרכיבים ציוד מאולתר וחותרים לחוף בשלווה.
פסקול.
ג'ון ויליאמס הלחין את פסקול הסרט וזכה בפרס אוסקר על כך. הפסקול נהפך לפופולרי במיוחד ודורג במקום השישי ברשימת הפסקולים הטובים ביותר על ידי המכון לקולנוע אמריקאי.
הלחן המרכזי של הסרט המבשר את בואו של הכריש מורכב משני תווים בלבד (E ו- F) ובוצע על ידי הנגן טומי ג'ונסון.
כשוויליאמס השמיע לסטיבן ספילברג את הלחן (בעל שני התווים) בפעם הראשונה על פסנתר, ספילברג צחק וחשב שזו בדיחה.
רווחים.
עם צאתו לאקרנים הפך הסרט להצלחה גדולה בקופות הקולנוע, עם הכנסה של למעלה מ-100 מיליון דולר. בכך שבר את שיאו של הסרט הסנדק שהכנסותיו היו כ-85 מיליון דולר. הישג זה נשמר עד צאתו לאקרנים של הסרט "" בשנת 1977. כיום, נחשב הסרט לאחד מסרטי האימה המכניסים ביותר בכל הזמנים.
כרזת הסרט.
כרזת הסרט צוירה על ידי האומן רוג'ר קסטל , שצייר שמן על . בכרזה נראית כריסי ווטקינס, הקורבן הראשון של הכריש מסצנת הפתיחה, שוחה בעירום ומתחתיה עמלץ לבן, רגע לפני שהוא תוקף אותה. הדוגמנית בציור היא אליסון מאהר (ולא השחקנית סוזן בקליני , שגילמה את דמותה של ווטקינס בסרט), שקיבלה עבור העבודה 35 דולר. עם השנים הכרזה נהפכה לאייקונית ונחשבת לאחת מהכרזות המפורסמות בעולם. הציור המקורי אבד.
מדינות בלתי מזדהות
מדינות בלתי-מזדהות
ג'רלד דארל
ג'רלד (ג'רי) מלקולם דארל (באנגלית: Gerald ('Gerry') Malcolm Durrell;
7 בינואר 1925 - 30 בינואר 1995) היה חוקר טבע, מטפל בחיות, סופר ומנחה טלוויזיה, שהתפרסם בעיקר הודות לייסוד הגוף שנקרא בהמשך בשם קרן דארל לשימור חיות וגן החיות ג'רזי על האי ג'רזי שבתעלת למאנש בשנת 1958, כמו גם במספר רב של ספרים המבוססים על המשלחות שלו לאיסוף חיות, עבודתו עם חיות ומאמצי השימור שלו.
ילדותו בהודו ובקורפו.