עם השנים גדלו סמכויותיו של הפרלמנט הבריטי, ובעיקר סמכויות בית הלורדים, שהיה בעל השפעה ובעל שליטה רבה יותר משל הבית התחתון.
במהלך המאה ה-16 פחת כוחו של בית הלורדים, מאחר שמרבית הלורדים נהרגו בקרבות מלחמת השושנים; הסמכויות שאיבד הבית העליון שבו לידי המלך (ולא הועברו לבית התחתון). תקופת טיודור התאפיינה במלכים בעלי סמכויות רבות, אשר הגיעו לשיא כוחם בתקופת שלטונו של הנרי השמיני (1547-1509).
עם השנים גבר כוחו של הבית התחתון, ובמהלך המאה ה-17 החל הקונפליקט בין שני בתי הפרלמנט לבוא לידי ביטוי, והעימות הגיע לשיא במהלך שנות ה-40 של מאה זו במלחמת האזרחים האנגלית. לאחר הוצאתו להורג של המלך צ'ארלס הראשון והקמת הקומונוולת' בשליטתו של אוליבר קרומוול, נשללו מבית הלורדים כל סמכויותיו והוא הפך לגוף חסר כוח והשפעה הנמצא בשליטתו של קרומוול ומעניק תמיכה עיוורת לכל החלטותיו. ב-19 במרץ 1649 הועבר חוק על ידי הפרלמנט הבריטי המבטל את בית הלורדים מאחר "ובית הנבחרים מצא כי מניסיונו רב השנים, בית הלורדים הוא חסר תועלת ומסוכן לתושביה של אנגליה". בית הלורדים שב להתכנס רק עם השבת המלוכה לאנגליה בשנת 1660, עת שבו לו כל סמכויותיו וכוחו. סמכויות אלה יישארו בידי בית הלורדים עד המאה ה-19.
לאחר האיחוד של ממלכת סקוטלנד וממלכת אנגליה ב-1707 נקבע שלא כל האצילים הסקוטיים יוכלו לשבת בבית הלורדים של המדינה המאוחדת אלא שמספרם יוגבל לשישה עשר, הם יבחרו על ידי כל אצילי סקוטלנד לכהן בבית הלורדים.
במהלך המאה ה-19 עברו סמכויות בית הלורדים טלטלות ושינויים רבים. משך שנים רבות, היו בבית הלורדים כ-50 חברים בלבד. מספר חברים אלה הוגדל בצורה חסרת תקדים בתקופת מלכותו של המלך ג'ורג' השלישי ויורשיו, שהחלו להעניק בנדיבות רבה תוארי אצולה. עם הגידול במספר חבריו החל הפיחות במעמדו של בית הלורדים ועליית כוחו של בית הנבחרים.
חוק הרפורמה של 1832 אשר שינה את שיטת הבחירה של הבית התחתון באנגליה (שהייתה מאוד לא דמוקרטית קודם לרפורמה זו) הביא להגדלת הדמוקרטיה באנגליה תוך שינוי אזורי הבחירה (שינוי שלא נעשה מימי הביניים על אף השינויים הדמוגרפיים הרבים שאירעו בעקבות המהפכה התעשייתית - דבר שהביא למצב בו, למשל, ערים ענקיות כמו מנצ'סטר לא יוצגו כלל בבית הנבחרים, ואילו עיירה כגון "אולד סארום" בה התגוררו 11 תושבים בעלי זכות הצבעה בלבד, בחרה שני נציגים לפרלמנט. מחוזות בחירה קטנים אלה שהיו מושפעים על ידי שוחד רב שניתן לבוחריהם המועטים ונקראו "מחוזות רקובים" - (rotten borough) היוו למעשה את רוב חברי הפרלמנט הבריטי הנבחרים.
חוק הרפורמה האמור, עבר בשנת 1831 בבית הנבחרים, אולם בית הלורדים דחה את הצעת החוק. ניסיון נוסף להעביר את החוק בבית הלורדים בשנת 1832 נכשל אף הוא. ראש ממשלת בריטניה באותה עת, צ'ארלס גריי הציע למלך לאפשר את העברת החוק על ידי מתן תוארי אצולה ל-80 אנשים אשר יתמכו ברפורמה ובכך לאפשר העברתה בבית הלורדים. המלך ויליאם הרביעי התנגד בתחילה להצעה, אולם לבסוף הסכים, אולם הלורדים שחששו מאובדן כוחם בעקבות מתן תארים זה, הסכימו עוד קודם למתן התארים להעביר את החוק. משבר זה היווה את ראשית התדרדרות כוחו של בית הלורדים, ותחילת עליית כוחו של הבית התחתון.
מעמדו של בית הלורדים הפך נושא למחלוקת לאחר הבחירות שנערכו בשנת 1906, בהם עלתה ממשלה ליברלית לשלטון. בשנת 1909, שר האוצר דייוויד לויד ג'ורג' הציע חוק תקציב בבית התחתון, שלצורך מימונו הוטל מס על בעלי האדמות העשירים. בית הלורדים השמרני (שלרבים מחבריו אדמות רבות) התנגדו לחוק ודחו את הצעת התקציב. בעקבות דחיית החוק, מערכת הבחירות הבאה נסבה על כוחו של בית הלורדים, והליברלים נבחרו שוב בשנת 1910 על בסיס מצע זה. בעקבות בחירתה העבירה הממשלה חוק המגביל את סמכויות בית הלורדים. חוק זה, משנת 1911 הגביל את כוחו של בית הלורדים לדחות או לתקן חוקים שעברו על ידי הבית התחתון. החוק הציע כי בית הלורדים לא יוכל לעכב חקיקה של הבית התחתון למשך יותר משלושה מושבים רצופים (שנתיים רצופות). לא נערך שינוי במבנה בית הלורדים, ומרבית חבריו נותרו לורדים יורשים.
בשנת 1958 נחקק חוק הלורדים לימי חייהם 1958 שהתיר מינוי של ברונים בלא הגבלה על מספרם. בעקבות חוק זה הלך ופחת מספר הלורדים היורשים בבית הלורדים, כמו כן החוק איפשר בפעם הראשונה לנשים לשבת בבית הלורדים. בשנת 1963 נחקק חוק התארים 1963 שביטל את הנציגים הנבחרים של סקוטלנד והישווה את מעמדם של כל האצילים הסקוטיים למקביליהם האנגלים, כמו כן הוא איפשר לנשים שירשו תואר אצולה בזכות עצמן (suo jure) לשבת בבית הלורדים כמו עמיתיהן האצילים הגברים. בשנת 1968 ניסתה ממשלתו של הרולד וילסון (ממפלגת הלייבור) לשנות את בית הלורדים במסגרת רפורמה בה יותר ללורדים היורשים להשתתף בדיונים בבית הלורדים, אולם הם יאבדו את זכות ההצבעה. הצעת חוק זו נדחתה על ידי הבית התחתון בשל קואליציה של שמרנים מחד, ותומכי ביטול מוחלט של הבית העליון מאידך.
המחלוקת בין שני פלגים אלה מנעה כל שינוי בבית הלורדים, עד שובה של מפלגת הלייבור לשלטון בשנת 1997 תחת טוני בלייר שהעבירה לבסוף את הרפורמה בבית הלורדים. מפלגת הלייבור הציעה ביטול זכות ההצבעה של כל הלורדים היורשים, אולם לבסוף התקבלה פשרה לפיה ל-92 לורדים יורשים נותרה זכות הצבעה. זכויות יתר הלורדים היורשים בוטלו בחוק בית הלורדים 1999, ובפועל הפך בית הלורדים לבית נבחרים בו חברים הממונים על ידי הממשלה. הצעות שונות לרפורמות, לפיהן חלק מחברי הבית העליון ייבחרו (ההצעות נעות בין 20% ל-100% מהחברים) לא זכו לרוב בבית התחתון.
במסגרת ההצעות של מפלגת הלייבור מוצע גם שינוי שמו של בית הלורדים. השם המוצע הוא "הבית השני" - "Second Chamber".
הלורדים הרוחניים (Lords Spiritual).
חברי בית הלורדים המכהנים בו מכוח היותם נושאי משרה בכנסייה נקראים לורדים רוחניים. בין אלה נמנו בעבר הארכיבישופים של כנסיית אנגליה, בישופים, ראשי מנזרים וראשי כנסיות מקומיות. לאחר ביטול המנזרים בשנת 1539 רק ארכיבישופים ובישופים נותרו חברים בבית הלורדים. בשנת 1642, במהלך מלחמת האזרחים האנגלית הוצאו כל הלורדים הרוחניים מבית הלורדים, אולם הם שבו לכהן מכוח חוק הכמורה 1661. מספר הלורדים הרוחניים המכהנים הוגבל במסגרת חוק בישופות מנצ'סטר 1847, ובשל חוקים מאוחרים יותר. כיום חברים בבית הלורדים 26 לורדים רוחניים בלבד ובהם: הארכיבישוף מקנטרברי, הארכיבישוף מיורק, הבישוף של לונדון, הבישוף של דורהאם והבישוף של וינצ'סטר וכן 21 הבישופים הוותיקים בכהונתם בכנסיית אנגליה.
כנסיית סקוטלנד, מהיותה כנסייה פרסביטריאנית שאין בה ארכיבישופים ובישופים, לא שולחת נציגים לבית הלורדים. כנסיית אירלנד קיבלה מושב אחד בבית הלורדים לאחר האיחוד בין אירלנד ובריטניה הגדולה בשנת 1801, והותר לארכיבישוף של הכנסייה האירית ולשלושה בישופים לכהן ברוטציה (כל שנה כיהן אחד מהם בבית הלורדים).
עם הפרדתה של כנסיית אירלנד מהמדינה בשנת 1871 איבדה את המושב בבית הלורדים. באופן דומה כנסיית ויילס איבדה את הייצוג שהיה לה בבית הלורדים עם הפרדתה מהמדינה בשנת 1920.
בני דתות אחרות.
הרב עמנואל יעקובוביץ מונה על ידי מרגרט תאצ'ר לכהן בבית הלורדים מתוקף תפקידו כרב ראשי של אנגליה. מאוחר יותר הוענק גם לרב יונתן זקס מושב בבית הלורדים לכל חייו. מספר כמרים נוספים בעלי מעמד בכנסייה הסקוטית והארכיבישוף מארמה שבצפון אירלנד מונו אף הם על ידי טוני בלייר כלורדים לכל ימי חייהם בבית הלורדים. אף כהן דת קתולי לא מונה לכהן כלורד בבית הלורדים לאחר הרפורמציה.
מספר כהני דת נוצריים (מתודיסטים) וכן רבנים ראשיים אחרים של בריטניה כיהנו בעבר בבית הלורדים כלורדים חילוניים.
הלורדים החילוניים (Lords Temporal).
מאז ביטולם של המנזרים, מספר הלורדים החילוניים בבית הלורדים עולה על מספר הלורדים הרוחניים. לורדים אלה, בניגוד ללורדים הרוחניים, יכולים להיות חברי מפלגה פוליטית. לורדים שאינם חברי מפלגה פוליטית נקראים קרוס בנצ'רס.
מאז הקמת בית הלורדים נכחו בו לורדים חילוניים. לורדים אלה היו לורדים יורשים מדרגות שונות שתארם (דוכס, מרקיז, ארל, ויסקונט וברון) הוענק להם על ידי המלך. כיום התואר המוענק על ידי בית המלוכה בהמלצת ראש הממשלה הוא תואר ברון, והתואר הוא לכל ימי חייו של הלורד ולא ניתן להורשה. מספר הלורדים היורשים צומצם בבית הלורדים, בעקבות חוק בית הלורדים משנת 1999 הקובע כי רק 92 לורדים יורשים יורשו לשבת בבית הלורדים, מהם שניים הם נושאי משרה רשמית בבית הלורדים, 15 נבחרים על ידי חברי בית הלורדים, ו-75 נבחרים על ידי הלורדים היורשים האחרים, לפי מפלגתם. כאשר לורד יורש שנבחר נפטר, נערכות מיד בחירות נוספות למילוי מקומו, כאשר מחליפו של לורד יורש הנבחר על ידי מפלגה מסוימת, ייבחר מקרב חברי אותה מפלגה ועל ידי חברי אותה מפלגה.
בין הלורדים החילוניים ניתן למנות גם את לורדי הערעור (
Lords of Appeal in Ordinary) - המכונים לורדי המשפט (Law Lords), הממונים על ידי חברי בית הלורדים לבצע תפקידים שיפוטיים. לורדים אלה ממונים לפי חוק ערכאת הערעור 1876, כאשר, בהתאם לחוק, המינוי מוצע על ידי ראש הממשלה למלכה, הממנה את הלורדים. לורד הערעור פורש מתפקידו בגיל 70, או אם החליטה הממשלה להאריך כהונתו של לורד זה, בגיל 75. לאחר גיל זה הלורד אינו יכול לשמוע ערעורים משפטיים. מספר לורדי המשפט מוגבל ל-12, אולם ניתן בחוק לשנות את מספרם.