עד שנות ה-80 של המאה ה-19 הופיעו כמה עשרות מכונות, שהמוצלחת בהם, Empire, שהוצגה ב-1872 ועברה בהמשך שכלולים נוספים, כבר פעלה במאות בתי דפוס ומערכות עיתונים. בשני העשורים האחרונים של המאה הופיעו מכונות חדשות, שהשתמשו בגישה שונה: מכונות אלו לא סידרו גופנים מוכנים מראש, ובמקום זאת סידרו את אמהות הדפוס (מטריצות), התבניות שמשמשות ליציקת הגופנים, ויצקו בעזרתן את הגופנים שמשמשים להדפסה. טכנולוגיית סדר זו מכונה "מתכת חמה".
בטכנולוגיית המתכת החמה, מחזור הגלופות בסיום העבודה לא נעשה על ידי מיון הגופנים, כמו בסדר הידני ובמכונות הראשונות, אלא על ידי התכתם ויציקת מטילי עופרת, שמוזנים למכונה, בה הם מותכים שוב לעופרת נוזלית ומשמשים ליציקת הגופנים.
שתי מכונות "מתכת חמה" דחקו כמעט לחלוטין את רגלי כל המכונות האחרות, ואיתן גם את הסדר הידני. הראשונה היא מכונת לינוטייפ, והשנייה היא המונוטייפ. הן שונות זו מזו באופן פעולתן ובתכונותיהן. הלינוטייפ שלטה שליטה כמעט מוחלטת בתחום העיתונות המודפסת, והתחרתה במונוטייפ בסידור ספרים. בעיתונות העברית של התקופה מופיעה המילה "מסדרה" לתיאור מכונת סדר, ובמילונים שונים נקוטה גם המלה "מִסְדֶּרֶת", אך שתיהן לא השתרשו בשפה.
המיכון שינה את מהות מקצוע הסדר: הסידור עצמו מתבצע לא על ידי נטילת גופנים מתיבה וסידורם במקל סדרים, אלא על ידי הקשת הטקסט במקלדת. היישור מתבצע באופן אוטומטי על ידי המכונה, ופעולת המיון בוטלה לחלוטין והוחלפה בהתכת הגופנים בתום השימוש. בשימוש בלינוטייפ, הסדר ממלא תפקיד כפול: כמו בסדר ידני, הסדר קורא את הטקסט ומסדרו, ובנוסף לכך הוא מתפקד גם כמכונאי, שבודק את תקינות המכונה, מאתר ומתקן תקלות, ומבצע פעולות תחזוקה נוספות. לינוטייפ לא יוצקת גופנים בודדים, אלא שורה שלמה להדפסה (זה גם מקור שמה - Line O' Type, כלומר "שורת דפוס"). כאשר בהגהה מתגלה שגיאה, יש לצקת מחדש את כל השורה, גם כשהשגיאה היא באות אחת בלבד.
לעומתה, המונוטייפ פיצלה את עבודת הסדר לשני תפקידים: הראשון, ששמר על הכינוי "סדר", קורא את הטקסט ומקליד אותו, ותוך כך יוצר סרט נייר מנוקב עליו מקודדות הוראות. סרט זה מועבר למכונה שנייה, שמכונה "מכונת היציקה", אותה מפעיל אדם נוסף. מכונת היציקה קוראת את סרט הנייר, ויוצקת גופן אחר גופן, אחד לכל אות, רווח, וסימן פיסוק. הגופנים מסודרים בשורות, וכשמסתיימת שורה היא עוברת למגש הסדר. המכונה פועלת באופן אוטומטי לחלוטין, ותפקיד המפעיל הוא להשגיח עליה ולטפל בתקלות. כשמסדרים בעזרת מונוטייפ, פעולת ההגהה זהה למעשה לפעולת ההגהה בסדר הידני, על ידי הוצאת, הוספת, או החלפת תו בודד במגש הדפוס, בלי צורך לחזור על פעולת היציקה כמו בלינוטייפ.
הספקו של סדר לינוטייפ מיומן, דומה להספקם של ארבעה עד שישה סדרים ידניים. עם זאת, ההתפשטות המהירה של המיכון לא הביאה, כפי שאפשר היה אולי לצפות, להקטנת מספר הסדרים הפעילים. הסיבה לכך היא שמיכון הסדר הביא עמו עלייה תלולה בכמות החומר המודפס בעולם. בעידן הסדר הידני, גודלו של עיתון יומי היה מוגבל למעשה לארבעה עמודים, לא בגלל מגבלות בטכנולוגיית הדפוס עצמו או בחומרי הגלם שלו - נייר ודיו, אלא משום שבסידור ידני, אין זה מעשי לסדר יותר מארבעה עמודים מדי יום ביומו. הסדר הממוכן ביטל את המגבלה, ועיתונים עם יותר עמודים הפכו חזון נפרץ, עד כדי מאות עמודים בגיליונות סוף השבוע של עיתונים מסוימים. המיכון אף אפשר לסדר יותר ממהדורה אחת ביום, כאשר מאורע חשוב מספיק התרחש אחרי נעילת המהדורה הראשונה.
הצורך בשימוש בסרט נייר במונוטייפ הוא אילוץ, שנובע מאופן פעולת המכונה: כדי שהמכונה תוכל לבצע יישור, היא מקבלת עבור כל שורה הוראות שמתארות, בנוסף לרצף התווים שמרכיבים אותה, גם את רוחב הרווח בכל שורה, לצורך היישור. ההוראות הנוגעות לרוחב הרווח בכל שורה צריכות להיות מוזנות למכונת היציקה לפני ההוראות שמתארות את רצף התווים, אך כאשר הסדר מנקב את הסרט בעזרת המקלדת, אפשר לחשב רוחב זה רק אחרי שהשורה הוקלדה. הפתרון הוא פשוט - סרט הנייר מוזן למכונת היציקה מהסוף להתחלה, באופן שהתו הראשון שנוצק הוא האחרון שהוקלד, והתו הראשון שהוקלד נוצק אחרון, ובכך מסמן את סיום העבודה.
הגם שהשימוש בסרט מנוקב במונוטייפ הוא אילוץ, כפי שתואר בפסקה הקודמת, יש לו יתרונות נוספים: הפרדת היציקה מהסידור מאפשרת לבית הדפוס להחזיק למשל ארבע מכונות יציקה המשרתות שבעה סדרים עם שבע מקלדות, עבודת הסדר לא נעצרת כאשר יש צורך לעצור את היציקה עקב תקלה או לצורך תחזוקה, ויתרון נוסף חשוב מאוד טמון בעובדה שניתן לשמור את סרטי הנייר, ולהדפיס הדפסה נוספת, למשל של ספר, בלי צורך לשמור את גלופות העופרת הכבדות והיקרות, שצורכות נפח אחסון רב.
יתרונות אלו הביאו להמצאות שנתנו גם ללינוטייפ את האפשרות להשתמש בסרטי נייר מנוקבים: מתקן שהוצמד למקלדת המכונה קורא את סרט הנייר, ומפעיל את המקלדת באופן דומה לאופן בו הסדר מפעיל אותה. סרט הנייר בשימוש הלינוטייפ זהה למעשה לסרט הנייר שמשמש בטלטייפ, טכנולוגיה שהיא שכלול של הטלגרף. משמעות הדבר היא שבשימוש בטכנולוגיה זו, בוטל הצורך ב"צימוד גאוגרפי" בין ההקלדה ומכונת הסדר. כתב העיתון יכול להקליד את הכתבה במקום אחד, ו"לשדר" אותה דרך קווי הטלפון או הטלגרף למערכת העיתון, בה נקלט השידור, סרט נייר חדש מנוקב, וסרט זה מוזן ללינוטייפ לביצוע פעולת הסדר. המקלדת שמשמשת באופן פעולה זה מכונה Teletypesetter. התפקיד המסורתי של "סדר" פורק, אך שלא כמו במונוטייפ, מפעיל המכונה הוא ששמר את שם המקצוע "סדר", והאדם שמזין את הטקסט כונה בדרך כלל "כתבן", או ברוב המקרים, "כתבנית". אופן פעולה זה סימן את הפעם הראשונה בה נכנסו נשים באופן משמעותי לתחום הסידור, ואופן העבודה האופייני נראה כך: במערכת העיתון העיתונאים (כמעט כולם גברים), כותבים בעט או במכונת כתיבה, ומעבירים את הכתבות ל"חדר הכתבניות" (כמעט כולן נשים). אלו מקלידות את הטקסט בעזרת Teletypesetter, שמנקב סרט נייר. הסרט המנוקב מועבר למפעיל הלינוטייפ (כמעט תמיד גבר) ששמר על השם "סדר", והמכונה יוצקת את שורות העופרת שמשמשות להדפסה.
סדר ידני וסדר מכני.
הסדר הידני השתנה במעט מאז גוטנברג ועד להופעת הסדר המכני, או הממוכן. עיקר השינויים היו בהתמקצעות. בדפוס של גוטנברג, כל הפעולות נעשו בבית הדפוס, על ידי אותו צוות, החל מיציקת הגופנים מאמהות, הסידור, ההדפסה עצמה, ועד לכריכה. בהמשך, יצא תהליך היציקה מבתי דפוס לבתי יציקה ייעודיים ליצירת גופנים, שמכרו אותם לבתי דפוס. שחרור בית הדפוס ממערכת היציקה פתח את הדלת לבתי דפוס זעירים, עד כדי עובד יחיד, בהם המשיך הצוות הקטן לבצע את כל פעולות הדפוס, החל מכתב יד, נייר ודיו, וכלה בספר כרוך, מודעה, או כל מוצר מוגמר אחר. לצידם התפתחו בתי דפוס גדולים, בהם פעלו עשרות, לעיתים מאות סדרים שכל עבודתם הייתה הסדר, ולצידם עובדים רבים נוספים המבצעים את שאר הפעולות. בצורת עבודה זו, ניתן לסדר עיתון שלם בשעות ספורות, חרף העובדה שסדר אחד יכול לסדר כמה עשרות שורות בשעה, וטורים בודדים ביום אחד. כמה מבתי הסדר הגדולים ביותר היו במערכות העיתונים היומיים, והעבודה בהם הייתה קדחתנית. עם כל זאת, תפוקת הסדר הגבילה למעשה את גודל העיתון לארבעה דפים, יותר מזה לא היה מעשי לסדר ביום אחד.
במהלך המאה ה-19 נעשו ניסיונות רבים למכן את הסדר. המכונה הראשונה שעבדה והצליחה לסדר נבנתה ב-1822, באנגליה, על ידי ויליאם צ'רץ'. ניסיונות בודדים נעשו בשנות ה-30 וה-40 של המאה, ולקראת סוף שנות ה-50, החלו להופיע מכונות רבות נוספות, לפעמים מספר מכונות באותה שנה.
מכונות הסדר היו המתקנים הראשונים שהציגו מקלדת בצורתה המוכרת לנו היום, והקדימו בכך את מכונת הכתיבה. רוב המכונות הללו ניסו לחקות את פעולתו של הסדר הידני, וסדרו את השורות מ"מחסנית" שהכילה את הגופנים, ושימשה בתפקיד דומה לתפקיד מגרת הסדר. בתחילה המכונות ביצעו את הסידור בלבד, כשפעולת היישור והמיון עדיין נעשו ידנית. בהמשך הופיעו מכונות שביצעו גם יישור, מכונות ייעודיות למיון הגופנים לעבודה הבאה, ולצידן מכונות סידור שכללו גם יחידת מיון.
עד 1875 הוצגו כבר עשרות מכונות שונות, שפעלו על עקרונות שונים, והונעו בכוח המשיכה, בעזרת משקולות (בדומה לשעון מטוטלת), או בכוח הקיטור.
אחת המכונות הראשונות שזכו להצלחה, של Burr האמריקאי, הופיעה ב-1875. מכונה זו ביצעה סידור בלבד, והשתמשה בשלוש מחסניות גופנים, כך שניתן היה לסדר, ובאותו זמן להכין את המחסניות הבאות. המכונה הייתה מצוידת ב"עמדת מיישר", עם עזרים שהאיצו וייעלו את פעולת היישור, שעדיין נעשתה ידנית. כחמש שנים לאחר מכן, ב-ב-1880 הציג Frank McClintock דגם משופר של מכונתו של Burr, בשם Empire. בו היישור נעשה באופן אוטומטי, ולצידה הוצג גם ממיין אוטומטי, שממלא את המחסניות בגופנים בעזרת חריצים ב"רגל" של הגופן, שאפשרו לממיין זיהוי הגופן והפלתו לערוץ המתאים במחסנית. יותר ממאתיים מכונות מדגמים אלו פעלו בבתי דפוס לאורך 25 שנים או יותר, והן יכולות להיחשב מכונות הסידור המוצלחות הראשונות. בשנות ה-80 וה-90 התנהל מרוץ קדחתני למיכון הסדר, כשבשנות ה-80 הוצגו עשרים דגמים או יותר של מכונות סידור, שונות זו מזו, כשכל אחת מציגה רעיונות חדשים ופתרונות מוצלחים פחות או יותר לאתגר. בשנות ה-90 הוצגו יותר מ-40 דגמים חדשים, כאשר ממציאים מאמצים במידה זו או אחרת רעיונות שלמדו ממכונות אחרות לצד רעיונות מקוריים לפתרון האתגר. בשנים אלו עלה בהתמדה מספר המכונות הפועלות ומייצרות דפוס, בארצות הברית, אנגליה ואירופה, והגיע לכמה אלפים.