נשיאת בית המשפט העליון, מרים נאור, אישרה את הבקשה, וקבעה דיון נוסף בהרכב של שבעה שופטים, שיעסוק בשאלה אם ניתן לקזז הפסדים לאחור, קרי כנגד הכנסות שהופקו בשנות מס שקדמו לשנת ההפסד. כשופטים בדיון הנוסף נקבעו מרים נאור, אליקים רובינשטיין, סלים ג'ובראן, אסתר חיות, חנן מלצר, ניל הנדל ונועם סולברג.
בדיון הנוסף נקבע ברוב קולות (מול עמדתו החולקת של השופט רובינשטיין) שאין להתיר קיזוז לאחור של כספי הגניבה מול כספי ההשבה, כלומר בוטלה ההלכה שנקבעה בפסק הדין הקודם של בית המשפט העליון.
אסף נימני
אסף נימני (נולד ב-7 במרץ 1983) הוא מאמן כדורגל ישראלי, המשמש כמאמן הפועל חדרה.
קריירה.
נימני החל את דרכו כמאמן קט-רגל ביישוב בו הוא מתגורר, קרני שומרון. בשנת 2008 הקים את מועדון הכח קרני שומרון ביישוב. באותה שנה הוביל את קבוצת הנוער של המועדון לאליפות ישראל בקט-רגל לנערים ונוער, כאשר ניצח בגמר המחוזי את מ.ס הרצליה ולאחר מכן, בגמר הארצי שנערך בהיכלי הספורט בראשון לציון את מ.ס חורה בתוצאה 4–7.
באוגוסט 2010 הצטרף נימני למועדון הכדורגל של הפועל רמת השרון ומונה למאמן קבוצת הנערים של המועדון, על ידי בני טבק ששימש כמנהל המקצועי של מחלקת הנוער. בנובמבר 2011 קודם נימני (אז מאמן נערים א' של המועדון) לעוזרו של מנחם קורצקי ששימש כמאמן הקבוצה הבוגרת בליגת העל. הייתה זו עונתה הראשונה של הקבוצה בליגה הבכירה, ובה היא סיימה בפלייאוף התחתון, והגיעה לחצי גמר גביע המדינה, שם הודחה על ידי הפועל תל אביב.
בעונת פתח את העונה השנייה שלו כעוזר מאמן בליגת העל, תחת ניסן יחזקאל שמונה לתפקיד בקיץ. באוקטובר 2012, עקב סכסוך שנוצר בין יו"ר המועדון מאיר יצחקי לראש העיר יצחק רוכברגר, קיבלו נימני ויחזקאל הודעה על סיום עבודתם במועדון.
ב-4 בנובמבר 2012 מונה נימני לעוזר השני של גיא לוזון, מאמן הנבחרת הצעירה של ישראל. באותו קיץ השתתפה הנבחרת בטורניר אליפות אירופה לנבחרות צעירות 2013 שנערך לראשונה בישראל. ב-28 בדצמבר 2012 החל במקביל לשמש כעוזרו של ניסן יחזקאל, שמונה למאמן מכבי הרצליה. את העונה סיימה הקבוצה בפלייאוף העליון בליגה הלאומית.
בעונת שימש כעוזרו של ניסן יחזקאל בקבוצת הפועל פתח תקווה, ובתום העונה העלו את הקבוצה בחזרה לליגת העל לאחר שלוש שנים. בעונת מונה נימני למאמן הפועל קטמון ירושלים והפך למאמן הצעיר ביותר באותה עונה בשלוש הליגות המקצועיות. הייתה זו עונתו הראשונה של כמאמן ראשי בקבוצת בוגרים, ובסופה חזרה הקבוצה לליגה הלאומית לאחר שזכתה באליפות ליגה א' צפון, כאשר במאזנה 25 משחקים ללא הפסד ו-13 ניצחונות רצופים.
בעונת פתח נימני את עונתו השנייה כמאמן הפועל קטמון ירושלים, הפעם בליגה הלאומית, והעלה את הקבוצה לרבע גמר גביע הטוטו לראשונה בתולדות המועדון לאחר שסיימו את שלב הבתים במקום הראשון. לאחר שנה וחצי במועדון פוטר נימני במחזור ה-13. בינואר 2016 שב נימני לעמדת עוזר המאמן כשמונה לעוזרו של ברק בכר בהפועל באר שבע, והיה שותף לזכייה באליפות המדינה.
ביום העצמאות ה 68 למדינה קיבל נמני את אות ״יקיר הישוב״ מטעם המועצה מקומית של קרני שומרון, בטקס שנערך מדי שנה ביישוב ליקרי המקום שמייצגים אותו בגאווה. נימני זכה באות על הגאווה שהוא מביא עם הפועל באר שבע ועל ההתנדבות שלו ביישוב עם נוער בסיכון.
ב-26 ביוני 2016 מונה למאמנה של הפועל פתח תקווה מהליגה הלאומית. ב-23 בנובמבר 2016 סיים את תפקידו. ב-8 בדצמבר 2016 הצטרף נימני להפועל תל אביב כעוזרו של גיא לוזון עד שהשניים החליטו כי לא ימישכו עקב ההוצאה של המועדון לפירוק. ב-14 בפברואר 2017 שב נימני לשתף פעולה עם גיא לוזון כאשר האחרון מונה למאמן מכבי חיפה ומינה את נימני לעוזרו. ב-9 בדצמבר 2017 סיימו השניים את תפקידם במועדון. ב-11 ביוני 2018 מונה נימני לתפקיד המנהל המקצועי במחלקת הנוער של הפועל ראשון לציון. בעונתו הראשונה כמנהל מקצועי שבה קבוצת הנוער של המועדון לליגת העל לאחר עונה אחת בליגה הלאומית.
ב-22 במאי 2019 מונה למנהל המקצועי במחלקת הנוער של הפועל כפר סבא. נימני התעמת עם שופטים מספר פעמים לאורך הקריירה ואף הורחק במהלך משחקים. בנוסף, לאחר שער ניצחון לקראת תום משחק מול הפועל הרצליה בעונת 2014/15 סימן נימני לעבר אוהדי היריבה אצבע משולשת וצעק לעברם קללות.
החל משנת 2019 ועד פרוץ מגפת הקורונה בישראל, שימש נימני כמנהל מחלקת הספורט במתנ"ס קרני שומרון.
בחייו הפוליטיים ניהל נימני את מערך הבחירות בשומרון של מפלגת כחול לבן במהלך המשבר הפוליטי והבחירות לכנסת ה-21, ה-22 וה-23. במהלך הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב נימני במקום ה-34 ברשימת המפלגה לכנסת.
ב-4 באפריל 2021 מונה נימני למאמנה של הפועל מרמורק לאחר פיטורי המאמן ארז בנודיס.
ב־25 במאי 2021 סיכם נימני בהפועל חדרה בתפקיד עוזר המאמן של מנחם קורצקי ובעצם חזר לשתף עימו פעולה לאחר עשור.
ב-19 במאי 2022 מונה לתפקיד המאמן בהפועל חדרה לאחר עזיבתו של מנחם קורצקי לקריית שמונה ולאחר שניר ברקוביץ עזב את התפקיד עוד לפני תחילת העונה.
רוז אל-יוסף
פטמה אל-יוסף (בערבית: فاطمة اليوسف) הידועה גם בשם רוז אל-יוסף (בערבית: روز اليوسف, 1898 - 10 באפריל 1958) הייתה עיתונאית, סופרת ושחקנית מצרית ממוצא לבנוני-טורקי. מוכרת כעיתונאית הראשונה של מצרים.
ביוגרפיה.
אל-יוסף נולדה בלבנון ב-1898. שמה הנתון בלידתה היה פטמה, אך הייתה קרויה רוז. אמה מתה בלידתה, והיא הגיעה למצרים עם אביה כילדה. שם הוא השאיר אותה עם משפחתו של השחקן המצרי אסקנדר פארה, אשר היה להשפעה גדולה על חייה, ובעיקר על בחירתה לבחור במקצוע המשחק. אביה נסע לחיות בברזיל. היא התחילה להופיע בגיל 14. בתחילה, רק בתפקידים קטנים, אך הפריצה שלה הגיעה כאשר בהצגה אף אחת מהשחקניות לא הסכימה לשחק תפקיד אישה זקנה, ואל-יוסף לקחה את זה על עצמה. מי ששיחקה את בתה במופע הייתה מבוגרת ממנה בשלושים שנים. ההצגה הייתה להצלחה גדולה, ועד מהרה יצא שמה של רוז לפניה, והיא הפכה לכוכבת מבוקשת.
קריירת משחק.
בדו"ח מטעם ארגון הפיתוח הערבי הבינלאומי, "The Arab Human Development Report 2005: Towards the Rise of Women in the Arab World", כינה אותה "חלוצת הבמה ואחת השחקניות הראשונות" במצרים, ו"אישה ייחודית" בזמנה.
ב-1912, הצטרפה ללהקתו של ג'ורג' עבאיד, והלכה מהצלחה להצלחה, עד שזכתה בכינוי "שרה ברנאר של המזרח", ולשבחים ממבקרים מצרים ובינלאומיים. היא הייתה לחביבת החברה הגבוהה.
עיתונות.
אך אל-יוסף החליטה לא להמשיך בעולם התיאטרון, וב-1925 יסדה את כתב העת הפוליטי הקרוי על שמה, רוז אל-יוסף . עליו אמרה, "יצרתי את האישה הזו בעצמי". המגזין התחיל כפרסום לביקורת ספרות ותרבות, בו כתבה על עולם התיאטרון ונתנה במה למשוררים, הוגים, ומבקרים. אך תוך שלוש שנים כבר היה מזוהה כמגזין פוליטי, לאחר שמוחמד א-טביי, שהיה בכיר במפלגת אל-ופד, הצטרף למערכת.
העיתון לא היה מקושר לאף מפלגה או תנועה, ועורר התנגדות ממספר כיוונים, במיוחד בשל הקריקטורות הפוליטיות שהופיעו בו, מאת האמן מוחמד רקחה. מספר פעמים הציעו לאל-יוסף שוחד לסגור את העיתון, והיא סירבה. אז, החלו ללחוץ עליה מטעם הממשלה, הבריטים, וארמון המלך. עיתונים אחרים כתבו נגדה, אך ארגוני סטודנטים צעדו והפגינו מול ביתה בתמיכה. בתחילת שנות ה-30, היא אפילו נעצרה. תוך שעה, הגיעו לתחנת המשטרה חברים ותומכים, ודיברו על המקרה בכל רחבי העיר. מספר עיתונים זרים החלו קמפיין לשחרורה, ולנוכח הלחץ הרב, היא שוחררה.
למרות הקשיים, אל-יוסף המשיכה בפעילותה ביתר שאת. כשביטלו את רישיון ההוצאה לאור של המגזין, היא הוציאה רישיון תחת שם אחר, ובמשך 42 שבועות הוציאה מגזין חלופי. את כל הכנסותיה מהשבועון השקיעה בהוצאת עיתון יומי שפורסם החל מ-1935. אך התחרות בשוק הייתה קשה, והיא אבדה את כל השקעתה.
בשנת 1960, נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר הלאים את המגזין. בתקופתו, ובתקופת אנואר סאדאת, המגזין נטה לשמאל הפוליטי.
נכון לשנת 2014, המגזין רוז אל-יוסף נותר בין הפופולריים במצרים, אף על פי שבשנה זו הודיע שנקלע לבעיות כלכליות.
פעילות חברתית.
אל-יוסף גם הייתה פמיניסטית מסורה, ומנהיגה בתנועה. היא פעלה למען הצטרפות נשים לכוח העבודה וקידומן בכל המקצועות.
חיים אישיים.
בעלה הראשון של אל-יוסף, מוחמד עבד אל-קודוס, עזב אותה ב-1919 כשהוא גילה שהיא בהריון. השניים התגרשו אחרי שנולד בנם, אחסאן עבד אל-קדוס, שהיה לאחד מהסופרים הגדולים במצרים. בינתיים, היא התפתחה ידידות בינה לבין שחקן אחר, זאקי טולאימאת, והיא נישאה לו כעבור מספר שנים. ב-1923 נולדה בתם, אמאל טולאימאת. השניים נפרדו, אך לא התגרשו, כעבור 9 שנים, לאחר שזאקי ניהל מספר רומנים מתוקשרים בעת שהותו בפריז. ילדיה תיארו אותה כעדינה וביישנית אך קשוחה וחזקה. אחסאן כתב שלמרות היעדר תעודות וכישורים מדעיים, הצליחה אל-יוסף והתפרסמה בעקבות האסרטיביות שלה ובזכות אישיותה הפמיניסטית החזקה והמיוחדת; וכן שהצליחה לשבור מוסכמות וגבולות חברתיים ופוליטיים, ולנפץ דעות קדומות שהוטלו על נשים בתקופתה, שמנעו מהן את זכות הביטוי העצמי ואת השתלבותן בזירה הפוליטית והחברתית.
אל-יוסף נפטרה ב-10 באפריל 1958, בגיל 67.
במהלך חייה סירבה אל-יוסף להרשות פרסומים אישיים או ביוגרפיים אודותיה. ב-1999, משפחתה נתנה רשותה ליצירת סרט תיעודי על חייה, בבימויו של מוחמד כמאל אל-קליובי, בשם "The Legend of Rose Al Youssef".
שפה מסומנת