גרמניה הנאצית זיהתה את הטלוויזיה, שאך הומצאה, כמדיום תעמולה מעולה והייתה חלוצה בשימוש רחב היקף בשידורי טלוויזיה (תחנת הטלוויזיה הממשלתית הייתה למעשה תחנת הטלוויזיה הראשונה בעולם ששידרה על בסיס קבוע עם לוח שידורים מתוכנן מראש) ועודדה מפעלים לייצר מכשירי טלוויזיה במחיר שווה לכל נפש. מספר חברות ייצרו את המקלט Volkfernseher, ששווק במחיר 650 רייכסמרק. שידורי הטלוויזיה שודרו לכל גרמניה, אך מכשירים פרטיים היו בעיקר בברלין, בשאר המדינה ובארצות הכבושות הוקמו אולמות לצפייה בשידורי הטלוויזיה. בספטמבר 1942 הוקם משדר של הטלוויזיה הגרמנית בראש מגדל אייפל.
האדרת דמותו של היטלר.
מטרה מרכזית לתעמולה הנאצית הייתה "המיתוס של היטלר" - שהיק חלק מפולחן האישיות של היטלר. הסגידה להיטלר כאילו היה אל, המיתוס של האדם שעלה מההמון, חייל פשוט בחפירות מלחמת העולם הראשונה, כמבטא את תמצית מהותו של העם הגרמני, המיתוס של הפיהרר כאדם פשוט, אוהב ילדים, בעל אהבה רוחנית לאופרות ולמוזיקה של ואגנר, שהוא שהצליח להעיר את האומה, ולהקימה מן השפל שאליו הביא אותה הסכם ורסאי, הוחדר לראשי הגרמנים בכל אופן ובכל הזדמנות.
מסע תעמולה עקשני ואינטנסיבי זה (שכלל אף אלמנטים כנטיעת "תרזות היטלר" בכפרים, סיומן של שיחות פרטיות ומכתבים פרטיים בברכת "הייל היטלר", הופעתו של היטלר כמעט על כל בולי הדואר, ונוכחותו המתמדת בכרזות, במשדרי רדיו ובסרטי התעמולה בקולנוע) יחד עם הצלחות המשטר בתחומי הפנים ובתחום מדיניות החוץ, ולאחר מכן, עד לשנת 1941, הצלחותיו הצבאיות, הביא לאמונה כמעט מיסטית של האדם הגרמני מן השורה בכוחו ובעוצמתו של היטלר, ובהיותו אדם טוב ומיטיב היודע את הדרך שבה על העם הגרמני ללכת.
גם לאחר התבוסה בקרב סטלינגרד בשנים 1943–1945 משרד התעמולה של גבלס המשיך להחדיר לעם את האמונה בפיהרר ובניצחון הסופי. עוד בשנת 1945 ביים פייט הארלן את הסרט קולברג, שהראה את ניצחון הגרמנים כמעט כנגד כל הסיכויים בקרב היסטורי, סרט שלצילומו הקצו מאות חיילים ומשאבים רבים, בזמן בו אלו היו נחוצים בחזית. עד ליומו האחרון של המשטר המשיכה התעמולה להסביר כי הפיהרר, בגאונותו, יביא לשינוי של הרגע האחרון. אם יהיה זה נשק פלא, או שינוי פוליטי מדהים - כריתת ברית עם מעצמות המערב כנגד הרוסים, או אפילו תפנית אסטרטגית, כיתור הרוסים והשמדתם בשערי ברלין.
תיאור של השפעת תעמולה זו על העם הפשוט ניתן בסרט "הנפילה" (2005) המתאר את ימיו האחרונים של היטלר בבונקר בברלין. הסרט מתאר כיצד הזמין היטלר לבונקר שני רופאים ואחות, על מנת שאלו ידריכו אותו כיצד להתאבד. האחות, שאינה מודעת למטרה שלשמה נקראה אל הבונקר, קוראת אל עבר היטלר משהיא רואה אותו - "פיהרר שלי! חזק את אמונתי בניצחון הסופי!".
תעמולה זו לא פסקה עד התאבדותם של היטלר ושל גבלס. לפי איאן קרשו בחודשיו האחרונים של הרייך השלישי איבדה תעמולה זו את עוקצה, ועם היוודע מותו של היטלר קיבלוהו רבים מבני העם הגרמני במרירות שותקת, שהחליפה את ההערצה.
דמות היהודי בתעמולה הנאצית.
המוטיב הבולט השני בתעמולה הנאצית היה הצגת היהודי כתת-אדם, כאויב, וכמי שיש להשמידו. המוטיב החוזר היה הצגת היהודי כחיה מזיקה - כעכבר, או כחיידק המביא למחלות מידבקות.
תעמולה זו הכשירה את הלבבות לקראת השמדת העם היהודי בשואה.
המוביל מבחינה זו היה העיתון "דר שטירמר" אותו ערך יוליוס שטרייכר. עיתון זה הציג בעמודיו הראשונים את דמותו של היהודי מעוקל האף, החמדן, הרוצח והאנס. בשיאו של העיתון הגיעה תפוצתו למיליון וחצי עותקים. שטרייכר נדון למוות במשפטי נירנברג על ביצוע פשעים כנגד האנושות.
תערוכת "היהודי הנצחי" הייתה הגדולה בתערוכות האנטי־יהודיות בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה. היא נפתחה ב-8 בנובמבר 1937 במינכן ובהמשך שנת 1938 עברה גם לווינה וברלין. התערוכה משכה מעל 400,000 מבקרים (מעל 5,000 מדי יום) והוצגו בה בין היתר דגמים גדולים של איברי גוף יהודיים ותצלומים ענקיים של פרצופים ומחוות גופניות "אופייניים לגזע", כמו גם תיאורים של "היהודים בפוליטיקה", "היהודים בתרבות", "היהודים בעסקים" ו"היהודים בקולנוע".
הקולנוע הגרמני הציג אף הוא את היהודי כתת-אדם שיש להשמידו. שני הסרטים הידועים ביותר באנטישמיות הארסית שבהם היו סרטו של פייט הרלן "היהודי זיס" (1940) וסרטו של פריץ היפלר "היהודי הנצחי" משנת 1940. סרטים אלו הביאו לגל של אנטישמיות בכל מקום בו הוצגו, ושימשו ככלי להכשרת הלבבות לקראת רצח העם ההמוני בשואה. "היהודי הנצחי" כלל תמונות שצולמו בגטאות פולין, ובהן הוצג היהודי באור משפיל. קודם לכן, בשנת 1939, יצא לאקרנים סרט התעמולה הנאצית רוברט וברטרם, שהופק כקומדיה קלילה ובוים על ידי היינץ צרלט. היטלר, מצידו, לא ראה בעין יפה את הסרט, שכן הוא הציג את הגרמנים כנוכלים. הסרט גם לא זכה להצלחה של ממש, אולם היווה פריצת דרך לסרטי תעמולה נוספים.
היהודי הוצג בתעמולה הגרמנית כאויב האנושות, והועמד אל מול הגרמני, הארי, שהוא מקדמה ומפתחה של האנושות. הגרמני הוא הלאומי, העובד, היוצר, בעוד שהיהודי הוא הטפיל, האינטרנציונליסט, הניזון מעמלם של אחרים. על פי התעמולה הגרמנית שני האויבים של הפועל הגרמני, הקפיטליסט המנצל אותו, והקומוניסט הרוצה לשעבדו, הם שני פנים של אותו אויב ישן - היהודי.
שימוש מיוחד נעשה בתעמולה על מנת להסוות את זוועות השואה. ב-23 ביוני 1944 הנאצים התירו למשלחת של הצלב האדום לבקר בגטו טרזיינשטט על מנת להפריך את השמועות על הגורל לו זוכים באי המחנה. המחנה היה אך תחנת מעבר ליהודי מערב אירופה בדרכם להשמדה באושוויץ ובטרבלינקה, אך אלו ששהו בו תקופת מה בטרם עלו על הטרנספורט, זכו לתנאים קשים של רעב, השפלה ויחס בלתי אנושי. במאמץ מתואם הוקמו חנויות ובתי קפה דמה, על מנת להראות את הרווחה בה חיים היהודים, אל מול משטר הקיצוב בו היו נתונים הגרמנים בשלהי המלחמה. האורחים נהנו מהופעת אופרה של ילדים "ברונדיבר", שנכתבה בידי הנס קראסה. הנאצים סברו כי הזיוף היה כה מוצלח, עד שהחליטו ליצור סרט תעמולה. הסרט, "הפיהרר מעניק עיר ליהודים", צולם החל מאוגוסט 1944. הבמאי היה הבמאי היהודי המפורסם קורט גרון. מטרת הסרט הייתה להראות עד כמה היטיב משטרו של היטלר עם היהודים. לאחר צילום הסרט נשלחו רוב השחקנים, אנשי הצוות, ואף הבמאי, אל מותם במחנה ההשמדה אושוויץ. הסרט לא הוקרן מעולם, אך קטעים ממנו שמשו בתעמולה הנאצית, וחלקם שרדו.
הערכתה של התעמולה הנאצית.
נאמר כי התעמולה הנאצית לא הייתה תחליף לאלימות, אלא אחד ממרכיביה. בית הדין הבינלאומי לפשעי מלחמה שישב בדין במשפטי נירנברג הכיר בכך, כאשר הגיש אישומים כנגד התועמלנים המובילים - יוליוס שטרייכר, הנס פריטשה, אלפרד רוזנברג באשמת פשעים כנגד האנושות. שטרייכר ורוזנברג נדונו לעונש מוות. גבלס עצמו התאבד על מנת שלא לעמוד למשפט על פשעיו.
תרומתו הייחודית של גבלס לתעמולה, הרעיון כי יש לחזור על שקר מספר רב של פעמים עד שייקלט בתודעת הציבור כאמת, נקראת כיום "תעמולת גבלס", וקיימת מוסכמה כי תעמולה מעין זו אינה לגיטימית במסגרת מסעי תעמולה פוליטיים, אם כי לעיתים נעשה בה שימוש, וההאשמה בדבר שימוש ב"תעמולת גבלס" היא האשמה רווחת בשיח הפוליטי.
התעמולה הנאצית הייתה כה רבת עוצמה, ויצרה במהלך תקופת קיומה הקצרה מערכת ברורה ומושכת של סמלים, דימויים ואסתטיקה, עד שיש המצביעים על קיומו של כוח משיכה זה עד ימינו. המלומד שאול פרידלנדר, בספרו "קיטש ומוות" מסכם נקודה זו במילים אלו:
פסח חברוני
פסח חברוני (Pessach Hebroni, גם Hebrony; 1888 – 14 במרץ 1963 י"ח אדר התשכ"ג) היה מתמטיקאי ישראלי, חלוץ מחקר והוראת המתמטיקה בישראל, חתן פרס ויצמן לשנת 1963.
תולדות חייו.
נולד בשכונת מזכרת משה בירושלים, לאסתר-דינה טייטלבוים נכדת הרב ישראל דב לוי שעלה במחצית הראשונה של המאה ה-19 לטבריה, ומנחם-ציון חברוני, בן למשפחה ירושלמית ותיקה מחסידי חב"ד.
למד בתלמוד תורה ישיבת עץ חיים, בישיבת תורת חיים, ובישיבת "בית המוּסר", במהלך לימודיו נחשב לעילוי, כפי שתיארו ידידו מילדות פרופ' יוסף יואל ריבלין: "ל"עילוי" נחשב פסח חברוני משחר ילדותו. יתר על כן, מופלא היה ומפליא את יודעיו כבר משחר נעוריו."
כבן היישוב הישן לא זכה חברוני להשכלה כללית. כשהיה נער מצא בבית סבו ספר שנקרא "שבילי דרקיע", שבו היה עיסוק בנושאים מתמטיים, כך גילה את המתמטיקה והחל להתעניין בה אף בטרם ידע כי התחום המדעי נקרא כך. למרות האיסור מצד בני קהילתו, החל לקרוא ספרים בנושא, אותם שאלה למענו אחותו, מספריית בני ברית בירושלים.
כשהיה חברוני בן 17 לערך החליט לנטוש את אורח החיים החרדי ופנה לאליעזר בן-יהודה כדי שיסייע לו למצוא מקום בו ניתן ללמוד לימודים כלליים ובייחוד מדעים. משהבינו את יכולותיו האינטלקטואליות המבריקות, בן-יהודה יחד עם בוריס שץ ופאול נתן (מייסד חברת עזרה של יהודי גרמניה) סייעו לחברוני להתקבל ללמודים בבית הספר הריאלי "עזרה" בירושלים (כיוון שלא הייתה לו תעודת סיום בית-ספר יסודי). חברוני סיים את הלימודים תוך שנתיים (1907–1909).
בשנים 1909–1912 למד חברוני בפקולטה למתמטיקה של אוניברסיטת ציריך בשווייץ, לאחר שעבר את בחינות הכניסה בהצטיינות (סייעו לו מבחינה כלכלית אנשי חברת עזרה של יהודי גרמניה). שם עשה את עבודת הדוקטור, בהנחייתו של ארנסט צרמלו. עם סיום לימודיו ניתן לו התואר דוקטור במתמטיקה. כך היה חברוני לראשון מבני היישוב הישן שלמד מדעים בחו"ל.