מאידך מציין כותב הרשומות הארמני, ורדן ארוולצי, כי דוד שלט במשך חודש אחד בלבד, ונרצח בידי , סומבט ואיוון אורבלי, שעשו הסכם סודי עם גיאורגי. סטפנוס אורבליאן, צאצא של שבט אורבלי, כתב זמן קצר אחרי ורדן, כי דוד שלט במשך שנתיים, והכחיש כל מעורבות משפחתית ברציחתו של דוד. לדבריו, גיאורגי נשבע לאחיו שישלוט בממלכה רק עד שבנו של דוד, דמנה, יגיע לבגרות, אבל הפר את הבטחתו. הוא טען כי האורבלים היו עדים לשבועתו של גיאורגי, ולכן הובילו את המרידה בשנת 1177, כדי להכתיר את הטוען החוקי לכתר, דמנה, לכס המלוכה.
גיאורגי עלה לכס המלוכה בשנת 1156, עם מותו של אביו דמטרה הראשון. בעלותו לשלטון שינה גאורגי את המדיניות הצבאית ההגנתית של אביו למדיניות אגרסיבית יותר, ופתח במתקפה על שליטי ארמניה השכנה, הסלג'וקים. במערכה הראשונה כנגד סולטנות חלאט הסלג'וקית, בראשות שאח-ארמן, מיד עם עלייתו לשלטון, בשנת 1156, הוא קצר הצלחה. בשנים 1161–1162, הוא סיפח את הערים הארמניות אני (Անի) ודווין (Դվին). אולם התקפת נגד של הסלג'וקים גרמה לגיאורגי לוויתור על העיר אני לשליטים המוסלמים בתנאים של ואסליות. בסופו של דבר סופחה העיר לממלכה הגאורגית בשנת 1173. במהלך תקופה זו, הורחב הצבא הגאורגי במתנדבים ארמנים, שלקחו בהתלהבות חלק בשחרור אדמותיהם. בשנת 1167, הוא התקדם להגנת הוסלות הגאורגית, שאח אר'סארטן משירוואן (Şirvan) כנגד הסתערות הכוזרים והקיפצ'קים (Qıpçaq), שנבעה משאיפתם לעצור את חיזוק השליטה הגאורגית באזור.
בשנת 1177, התקוממו אצילי הממלכה, והכריזו על הנסיך דמנה, בנו של דוד החמישי, שהיה מוכר בקרב האופוזיציה האריסטוקרטית כטוען החוקי לכתר. כ-30,000 מורדים, תחת הנהגתו של חותנו של דמנה (אבי אשתו), יואן אורבלי, התבצרו במבצר לורי (Լոռի). המבצר הושם במצור על ידי הצבא המלכותי, הצבא הביא לכניעת העיר, הפך את דמנה לעיוור ומסורס, ומחותניו נרצחו.
בשנת 1178, מינה גיאורגי את בתו הבכורה, תמר כשליטה יחד עמו, וכיורשת מוחלטת, כדי למנוע כל ויכוח אחרי מותו. הוא נותר כשליט משותף עד למותו בשנת 1184. הוא נקבר במנזר גלאתי שבכותאיסי.
נישואין וילדים.
בסביבות שנת 1155, נישא גיאורגי לבורדוחאן (גוראנדוחט), בתו של חודן, מלך אוסטיה. נולדו להם שתי בנות:
דווייט דיוויד אייזנהאואר
לוויין המחקר WMAP
לוויין המחקר WMAP, או בשמו המלא Wilkinson Microwave Anisotropy Probe, הוא לוויין ששוגר על ידי נאס"א על מנת לסקור את קרינת הרקע הקוסמית הבאה מכל עבר על פני השמים. קרינת הרקע הקוסמית היא הקרינה השיורית מן המפץ הגדול. מטרת המשימה היא לגלות הפרשי טמפרטורה זעירים בקרינת הרקע הקוסמית כדי לאמת את התאוריות על היווצרות היקום. WMAP הוא היורש של לוויין המחקר COBE, ואחד משרשרת לווייני מחקר בגודל בינוני.
WMAP שוגר ב-30 ביוני 2001 בעזרת משגר דלתא 2 מבסיס חיל האוויר בקייפ קנוורל שבפלורידה.
נקודת מבט ייחודית.
מטרת המחקר של WMAP היא קרינה התואמת לגוף שחור בטמפרטורה של 3 מעלות קלווין בלבד (3 מעלות מעל האפס המוחלט), ולפיכך החליטו מתכנני המשימה להרחיקו מכדור הארץ ולמקמו ב נקודת לגראנז' L2, אשר בה כוחות הכבידה של כדור הארץ והשמש מבטלים את הכוח הצנטריפטלי.
עיקר הקרינה בטמפרטורות האלו נופל בתחום של גלים מילימטריים, ולפיכך הלוויין מצויד בגלאים הסורקים את השמיים במספר תדרים בתחום, שהם 23, 33, 41, 61 ו-94 גיגה-הרץ.
קרב אדריאנופול
שנלאורפה
שנליאורפה
אסלאם בישראל
מוסלמים מהווים, נכון לשנת 2022, 18.1% מן האוכלוסייה בישראל. האסלאם אינו אחת מהדתות המוכרות בישראל עקב סיבות היסטוריות. בזמן השלטון העותמאני הוכרו דתות המיעוט, אך הדת השלטת לא קיבלה הכרה רשמית.
דמוגרפיה.
המוסלמים מבחינת ישראל מתחלקים לשתי קבוצות אוכלוסייה עיקריות: ערבים, בדואים (שנחשבים על פי מוצאם כחלק מהאוכלוסייה הערבית-ישראלית), וצ'רקסים (שעל אף מוצאם השונה מהקווקז, משרד החינוך מחשיב כחלק מהאוכלוסייה הערבית-ישראלית).
כ-75% מהערבים בישראל הם מוסלמים, רובם מוסלמים-סונים. כ-10% מהם הם בדואים. מספר מועט של שבטים בדואים משרתים בצה"ל, אך לא הנשים הבדואיות.
הקהילה הצ'רקסית הקטנה מונה כ-5,000 איש, ומכילה מוסלמים-סונים אשר במקור הגיעו מהקווקז בסוף המאה ה-19 ויושבו בגליל על ידי הרשויות העות'מאניות.
רוב המוסלמים בישראל חיים בגליל, בנגב ובמשולש.
היסטוריה.
היסטוריה לפני קום המדינה.
התקופה הערבית הקדומה (מאות 7–11).
האסלאם הגיע לארץ ישראל בתקופת השלטון הערבי הקדום בארץ שנמשך כ-450 שנה, משנת 640 עד 1099. החל משנת 634 ניהל הצבא הערבי-מוסלמי קרבות עם הצבא הנוצרי-ביזנטי של האימפריה הביזנטית ששלטה בארץ ישראל. הצבא הערבי-מוסלמי שפלש לארץ היה מורכב משבטים בדואים שהגיעו מסוריה וחדרו לעמק הירדן, ושבטים שהגיעו מחג'אז והתקדמו לעבר חוף הים. בשנת 641 הכריעו הערבים את החילות הביזנטיים והשתלטו על הארץ.
האיסלמיזציה של אוכלוסיית הארץ התרחשה בשלבים: תחת שלטון בית אומייה (640–750) ננקטת מדיניות של שיערוב בארץ ישראל שמטרתה החדרת התרבות והשפה הערבית בקרב האוכלוסייה במקום התרבות היוונית-נוצרית, אך לא פעלו לאיסלום האוכלוסייה. בתקופת השלטון העבאסי (750–942) התחזקה הקנאות הדתית והחלה אכיפה קפדנית יותר של "תנאי עומר", מערכת התקנות נגד הלא-מוסלמים. המדיניות שמה דגש על הזהות המוסלמית ולא על הזהות הערבית. בתקופת השושלת הפאטימית (942–1099) נגזרו גזרות שמד נגד הלא-מוסלמים ורבים היגרו או המירו את דתם. בקרב הנוצרים הגיעה ההתאסלמות לכ-50% ובקרב היהודים לא הייתה תופעה של התאסלמות אלא במקרים בודדים משיקולי תועלת. התאסלמות קבוצתית רחבה אירעה רק בקרב העדה השומרונית.
התקופה הצלבנית (מאות 12–13).
ב-1099 כבשו הצלבנים את ארץ ישראל מידי השושלת הפאטימית, אך המאבק נמשך לאורך כל התקופה (1099–1260) והארץ הייתה לזירת קרבות בלתי פוסקים בין הפרנקים הנוצרים לאיובים המוסלמים וחבלי ארץ עברו מיד ליד.
האוכלוסייה המוסלמית הייתה מורכבת ממיעוט ערבי שהתיישב בארץ בעת הכיבוש הערבי, מנוצרים שהתאסלמו, וממהגרים שהגיעו מארצות מוסלמיות. רוב המוסלמים היו סונים, אבל בצפון הייתה גם אוכלוסייה שיעית. האוכלוסייה המוסלמית התחלקה לארבע קבוצות: עבדים – שבויי מלחמה. צמיתים – כפריים ששועבדו במסגרת המשטר הפאודלי. עירונים – המוסלמים היוו מיעוט בערים ומעמדם היה כמו שאר הלא-פרנקים, של אנשים חופשיים. בנוסף היו שבטים בדואים וטורקמנים שנדדו בארץ.
הצלבנים לא ניהלו מדיניות מיסיונרית אך מאחר שבמהלך התקופה הארץ עברה מידי נוצרים למוסלמים וחוזר חלילה, הייתה תופעה של נוצרים שהתאסלמו ומוסלמים שהתנצרו. המוסלמים יכלו לקיים את פולחנם באזורים כפריים ללא הפרעה, אבל בערים שבהן חיו נוצרים, הותר להם לקיים את דתם רק במסגרות פרטיות והמסגדים הפכו לכנסיות. בשל מעשי טבח ובריחה מהארץ, ירד מספרם בסוף התקופה לכ-150,000 מכלל 500,000 תושבי הארץ, וחלק ניכר מהם היו בדואים נוודים.
התקופה הממלוכית (מאות 13–15).
ב-1260 הביס הסולטאן הממלוכי בייבארס את המונגולים שחדרו לארץ אל שטחים שהיו תחת השלטון האיובי והחל בחיסול השלטון הצלבני בארץ. הממלוכים, כמוסלמים חדשים, היו קנאים לדת האסלאם וקיבלו את מרותם של אנשי הדת שנתמכו על ידי הציבור הרחב. התגברות הקנאות הדתית הביאה לרדיפות ולפרעות בבני החסות, לפגיעה בנפש וברכוש, להריסת בתי כנסת וכנסיות ולפרסום תקנות המפלות לא-מוסלמים. הממלוכים נקטו מדיניות של אסלום בכפייה של הרוב הנוצרי-מזרחי והשומרונים. לקראת סוף המאה ה-14 הייתה הרעה נוספת במדיניות כלפי הלא-מוסלמים, לאחר השתלטותם של הצ'רקסים על הממלכה הממלוכית. פועל יוצא מכך היה צניחה בתעשיית היין שעד אז הייתה ענפה ומשגשגת בארץ ישראל.
המוסלמים הפכו בתקופה הממלוכית לקבוצה הגדולה ביותר באוכלוסייה ומנו כ-80,000, 70%–60% מכלל האוכלוסייה שצנחה בשלהי התקופה לכ-123,000 נפש. הבדואים היו ממוצא ערבי, אבל האוכלוסייה המוסלמית בערים ובכפרים הייתה מעורבת וכללה צאצאי ערבים ומוסלמים אחרים. האוכלוסייה המוסלמית הייתה ברובה כפרית ומיעוטה עירונית. האוכלוסייה הנוודית הייתה מורכבת משישה שבטים כורדיים, שבט טורקמני אחד ומעט שבטים ערביים, והייתה מיעוט קטן מתוך כלל האוכלוסייה המוסלמית.
בימי השלטון הממלוכי הסתיים תהליך האסלאמיזציה של הארץ, שהחל במאה ה-7 עם הכיבוש הערבי-מוסלמי, עלה שלב נוסף בימי השלטון של צלאח א-דין והאיובים והגיע לסיומו בימי השלטון הממלוכי.
התקופה העות'מאנית (מאות 16–20).
ב-1516 השתלטה האימפריה העות'מאנית על ארץ ישראל. שלטונם הבטיח את מרכזיות וחשיבות האסלאם הסוני כדת הדומיננטית באזור.
השלטון העות'מאני ירש מהממלוכים ארץ חרבה ודלילת אוכלוסין ולכן נקט מדיניות של עידוד התיישבות ופתח את שעריו למהגרים. העולם המוסלמי היה המקור העיקרי להגירה. ההגירה לארץ הייתה משלושה סוגים עיקריים: פלישות של שבטי נוודים בדואים, הגירה מארצות ערב והאסלאם ויבוא פועלים על ידי איברהים פשה בתקופת הכיבוש המצרי של הארץ (1831–1841). ההגירה לארץ מארצות ערב והאסלאם החלה אמנם מהכיבוש הערבי-מוסלמי במאה ה-7 ואילך, אבל הגל העיקרי והגדול ביותר היה בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בעקבות המדיניות העות'מאנית לעידוד הגירה, הגיעו לארץ שבטים אלג'ירים, טורקמנים, בוסניאקים (מוסלמים ממוצא סלבי מבוסניה), צ'רקסים, מצרים, דרוזים, כורדים ועוד.