ב-1890 התפתח משבר קולוניאלי באפריקה והפורטוגלים שיגרו למושבותיהם באפריקה מספר חילות משלוח, במטרה לאחוז בקרקע שבריבונותם ביתר יעילות. מבצעים צבאיים אלה הביאו לצמיחתה וגיבושה של קבוצת קצינים אפריקניסטים ואנטי-ליברליים, שעתידים היו למלא תפקיד חשוב בהיסטוריה המודרנית של פורטוגל. בו בזמן, נוספו לתנועות הרפובליקניות חסידים, ככל שדעכה קרנה של המונרכיה. ב-1908 נורו למוות המלך קרלוש הראשון ובנו נסיך העצר בידי מתנקשים בכיכר המסחר (Praça do Comércio) שבליסבון. המלך החדש, מנואל השני, מנה את ראש הממשלה של אביו, ז'ואאו פרנקו, בין החולקים באשמה בהתנקשות. ז'ואאו פרנקו הודח, אך המלך לא הצליח לשקם את דימוי המונרכיה בעיני העם. ב-1910 הוכרזה פורטוגל כרפובליקה, והמלך יצא לגלות בממלכה המאוחדת.
הרפובליקה הראשונה.
לאחר הפיכה בליסבון, בא הקץ למונרכיה והוקמה רפובליקה פרלמנטרית, ששרדה בין השנים 1910–1926. תומכי הרפובליקנים היו בגדר מיעוט אורבני במדינה בה אוכלוסייה כפרית בעיקרה, ורק לגברים יודעי קרוא וכתוב הוענקה זכות בחירה. בתקופה זו שררה אי-יציבות רבה במערכת הפוליטית - בפרק זמן של 16 שנים שלטו 9 נשיאים על 45 ממשלות. במרכז המערכת הפוליטית היה הפרלמנט ומליאתו הייתה זו שבחרה בנשיא הרפובליקה. כוחו של הנשיא היה מוגבל ויכולתו לתווך בין הסיעות השונות הייתה מועטה. מערכת המפלגות הייתה מפוררת, ושלטו ממשלות עם גיבוי מועט של הפרלמנט. אחת מסיעות המפלגה הרפובליקנית הפורטוגלית, "הדמוקרטים" ("Os Democráticos) שבהנהגת אפונסו קוסטה, הובילה את המערכת הפוליטית ושלטה גם במערכת המנהלית, ובאמצעות קסיקיזם (caciquismo), אף במנהל מערכת הבחירות. יתר הסיעות הרפובליקניות פנו לדרך של התקוממות, ושאפו להשתלט על הגה השלטון, בדומה לתומכי המונרכיה. רבו מאוד הקנוניות והניסיונות להפיל את השלטון. המשטר היה חלש ויישם ברישול מדיניותו, שנשלטה במידה רבה בידי הכנסייה, ובכך בא לידי עימות עימה וגם עם האוכלוסייה הכפרית.
פורטוגל השתתפה במלחמת העולם הראשונה (1914–1918). הקריסה בסחר הימי, והשימוש בכוחות צבא במלחמה, גרמו לבעיות רבות בחברה ובכלכלה של פורטוגל. האינפלציה דהרה והאספקה של חומרי גלם ומזון הייתה מקוטעת ודלה. בתנועת העובדים, אותה הוביל ארגון האנרכו-סינדיקליסטים לא ראו ברפובליקה גוף המייצג את עניינם, ועל כן נקטו בפעולות מחאה, כגון ריבוי שביתות, ואף פנו לאלימות פוליטית. מטרת ההפיכה שביצע סידוניו פאיש ב-1917 הייתה הקמת רפובליקה נשיאותית, תוך שילוב תומכי המונרכיה והקתולים. עם חלוף שנה, נרצח פאיש ובראשית שנת 1919 פרצה מלחמת אזרחים מוגבלת היקף בין תומכי המונרכיה לתומכי המשטר הרפובליקני, שבעקבותיה הוחזרה על כנה החוקה של 1911. המערכת השלטונית הזו שרדה במשך 8 שנים ונדרשה להתמודד עם בעיות חברתיות לא מעטות וכן עם התקוממויות וניסיונות הפיכה. ב-1926 ביצעו אנשי צבא הפיכה וכפו על פורטוגל דיקטטורה צבאית.
המדינה החדשה.
עם ההפיכה הצבאית של 1926, בא הקץ לרפובליקה הפורטוגלית הראשונה והחלה תקופה של משטר צבאי דיקטטורי בהנהגתו של הגנרל קרמונה. ב-1928, החל המצב הפיננסי במדינה להדאיג מאוד את הממשלה. בשנה זו מינה קרמונה את אנטוניו דה אוליביירה סלזר, פרופסור מוערך לכלכלה, שנודע כפעיל במפלגה קתולית, לתפקיד שר האוצר. בהדרגה, צברה השפעתו של סלזר בממשלה משקל, וב-1932 הוא מונה כראש הממשלה. החל מאותה עת, פעל למסד במדינה את משטרו, שכונה "המדינה החדשה" (Estado Novo), ונודע גם בכינוי "סלזריזם".
במחשבתו הפוליטית של סלזר בלט הניגוד לקומוניזם ולמסורות של ליברליזם פוליטי וכלכלי. הוא היה שמרן ולאומן מובהק, והתמקד בפעילותו הפוליטית באזורים כפריים, סביבה שראה כאידיאלית לשם כך.
ב-1932 נטש סלזר את תפקידו כשר האוצר והתמנה לתפקיד ראש הממשלה. בכך החלו להתגבש אושיות המשטר החדש, שתחתיו הותרה פעילותה של מפלגה יחידה, היא מפלגת האיחוד הלאומי (União Nacional). דפוסי שלטון שאפיינו משטר זה כללו, בין השאר, נטייה להתערבות תדירה בכלכלה וגישה שלטונית אנטי-פרלמנטרית. אין תמימות דעים בהיסטוריוגרפיה בשאלת סיווג משטרו של סלזר כמשטר פשיסטי. תדיר יותר השימוש במינוחים כמו משטר אוטוריטרי או פשיזם קלריקלי. עם זאת, רב הדמיון בין משטרו של סלזר לדוגמאות משטר אחרות בתקופתו, כמו משטרו של מוסוליני באיטליה והמשטרים הדיקטטורים של מיגל פרימו דה ריברה ושל פרנסיסקו פרנקו בספרד. פורטוגל תמכה במשטרו של פרנקו במהלך מלחמת האזרחים בספרד (1936-1939), וטיפחה עמו מערכת יחסים מיוחדת, שלא פעם הייתה כרוכה בחשדנות הדדית (הברית האיברית). עם זאת, כיבדה פורטוגל את הברית המסורתית שלה עם אנגליה, ובעטיה אף דבקה בעמדה נייטרלית לאורך מלחמת העולם השנייה, תוך הזדהות לכאורה עם מטרות בעלות הברית, להבדיל מספרד, שצידדה יותר במדינות הציר.
ב-1933 נכנסה לתוקף חוקה חדשה, בעלת מאפיינים התואמים חוקה במשטר נשיאותי, אשר אפשרה את קיומה של מועצה לאומית והתירה את פעילותם של תאגידי עובדים, המזוהים עם בעלי מקצועות. למעשה, עוממה דמות הנשיא ובמועצה הלאומית לקחו חלק נאמני המשטר. הסמכות והשררה רוכזו תחת דמותו של ראש הממשלה סלזר.
המפלגות הפורטוגליות הוותיקות נעלמו מהמפה הפוליטית, ויוצאת מכלל זה היא המפלגה הקומוניסטית הפורטוגלית, אשר הוקמה ב-1921 וראשיה נרדפו ללא לאות בידי המשטרה החשאית הפוליטית. מעמדה של הצנזורה, אשר נחנכה ב-1926, התחזק ונאסרו השביתות באופן גורף. ב-1936 ייסד המשטר את הלגיון הפורטוגלי, מיליציה הפועלת בהשראה פשיסטית, ואת ארגון הנוער הפורטוגלי (Mocidade Portuguesa), שמטרתו לגבש תחתיו בני נוער וצעירים ולהחדיר בהם את המערכת הרעיונית של המשטר.
במהלך מלחמת העולם השנייה שמרה פורטוגל על נייטרליות, ונהנתה מהכנסות נאות ממכירת המתכת טונגסטן, ששימשה בייצור כלי נשק. בשנת 1949 הצטרפה פורטוגל לארגון הברית הצפון אטלנטית (NATO), וב-1955 גם לאו"ם.
בשנות השישים, האמירו מאוד שעורי ההגירה מפורטוגל. ארצות היעד העיקריות של המהגרים הפורטוגלים, אשר חיפשו אחר תנאי מחיה טובים יותר, היו צרפת ומערב גרמניה.
ב-19 בדצמבר 1961 כבשו כוחות צבא של הודו את המושבות הפורטוגליות גואה, דאמאן ודיו. באותה השנה, פרצה מלחמת עצמאותה של אנגולה מפורטוגל.
המלחמה הקולוניאלית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, חלו תמורות מהותיות בשאיפה להגדרה עצמית ובכמיהה לעצמאות במושבות אירופה מעבר לים. לתמורות אלה הקשרים פוליטיים וחברתיים אופייניים לאותה התקופה. בעטיין החלו מושבות המעצמות הקולוניאליות האירופיות להתמרד ולתבוע את עצמאותן, או לחלופין דרשו להחיל בהן מעמד מדיני שווה לזה של מדינות האם באירופה. מושבות פורטוגל, שבאותה התקופה כונו במטרופולין "פרובינציות עבר הים" ("provincias ultramarinas"), לא חרגו מכלל זה, ובשנים 1961–1964 פרצו הפגנות אלימות כנגד כוחות הצבא הפורטוגליים המוצבים במושבות מעבר לים. תחילה, פרצו התקוממויות באנגולה ובמהרה הן גלשו גם לגינאה ביסאו, כף ורדה וב-1964 אף למוזמביק. בהמשך, התדרדר המצב ופרצו מאבקים מזוינים בזירות שונות, אותם כינו ההיסטוריונים הפורטוגלים בשם "מלחמות עבר הים" ("guerras ultramarinas") ואילו ילידי המושבות טבעו את המינוח "מלחמות השחרור". הקושי האובייקטיבי הכרוך בניהול מלחמה בשלוש חזיתות שונות (לא כולל מזרח טימור, בה לא ניתן היה להתערב כלל, בגלל ריחוקה מאירופה) וההקשרים הפוליטיים והחברתיים הכרוכים בכך, בצילה של הדיקטטורה, הביאו את העם בפורטוגל הקונטיננטלית להתקומם. בשנת 1974, ביצע הצבא הפיכת קטיפה, שכונתה מהפכת הציפורנים, ובכך שחרר את העם מעול משטר הדיכוי ובפורטוגל הונהגה דמוקרטיה.
מהפכת הציפורנים.
ב-25 באפריל 1974, ביצעה קבוצה של קציני הצבא הפורטוגלי הפיכה, שנודעה בכינוי "מהפכת הציפורנים", בשל דרך התנהלותה הבלתי אלימה. מנהיגי המהלך, שנודעו בכינוי "הקפיטנים של אפריל" ("Capitães de Abril"), גיבשו צעדים שיש לנקוט לאחר ההפיכה, בעדיפות עליונה, והם: פירוקה של המשטרה החשאית הפוליטית ("PIDE"), החזרת חופש הביטוי והמחשבה על כנם, הכרה במפלגות הפוליטיות הקיימות וקיום משא ומתן עם תנועות השחרור במושבות.
על פי המתווה, את השלטון תפסה חונטה להצלה לאומית, בה חברים קציני צבא. גוף זה הוחלף בהמשך בידי מועצת מהפכה, אשר החזיקה ברסן השלטון בשנים 1975–1982. אנטוניו דה שפינולה מונה לנשיא הרפובליקה. בנוסף, מונתה ממשלה זמנית ובראשה אדלינו דה פלמה קרלוש. החלה תקופה סוערת אשר כונתה בשם "Processo Revolucionário em Curso" (בעברית: "תהליך מהפכני בהשתלשלות" או "תהליך מהפכני מתגלגל").
ב-11 במרץ 1975 ריחף מעל פורטוגל איום של הפיכה בידי גורמי ימין, בראשות אנשי צבא המקורבים לשפינולה. שפינולה עצמו לא שבע נחת מכך שהמדינה נוהלה לדעתו בידי אגף שמאלני במערכת הפוליטית במדינה, ועזב את פורטוגל לספרד. באותו היום, נקטה הממשלה בצעדים כלכליים בעלי גוון סוציאליסטי והכריזה על הלאמת הבנק לביטוחים.
ב-25 באפריל 1975, שנה לאחר ההפיכה, נערכו ברוב חגיגיות הבחירות הדמוקרטיות הראשונות, בהן נבחרו חברים במועצה מכוננת לחוקה, שמטרתה לנסח עבור פורטוגל חוקה דמוקרטית. זו אושררה ב-2 באפריל 1976 והיא תקפה עד ימינו. בעיתויים שונים עברו חלקים ממנה בחינה וניסוח מחודשים.
הרפובליקה השלישית.