בטרם כתב עוד בנושאי גברים והעצמה, פארל בילה שנים בחקר גילוי עריות, כולל הדרכים בהן האנשים שביצעו גילוי עריות הצדיקו את מעשיהם, והפוטנציאל (השנוי במחלוקת) להשפעה חיובית על חיי המשפחה. ב-2015 במאמר במגזין "אמא ג'ונס, כתבה" מריה בלייק סיכום של הממצאים וציטטה אותו בנושא: "בראיון מ-1977 לפנטהאוז, פארל הסביר כי חלק מהאנשים שביצעו גילוי עריות ראו את מעשיהם כ"חלק מסגנון חיים פתוח וחושני של המשפחה, שבו סקס הוא תוצר של חום וחיבה." המגזין גם ציטט אותו כאומר ש"ליטוף מיני" של ילדים, הוא ביטוי אכפתי ואוהב שעוזר להם לפתח מיניות בריאה." רעיונות אלה איימו על המוניטין שלו; כפי שהמגזין דיווח. פארל טוען, לעומת זאת, כי הוא אמר למגזין: "בדרך כלל, ליטוף של ילדים הוא ביטוי אכפתי ואוהב" ולא כפי שנכתב בפועל, ושהמגזין חיבר את הרעיונות שלו לאלה של מושאי המחקר שלו. פארל טוען עוד: "השאלה היא, איך גבר או אישה מצדיקים קיום גילוי עריות? ודיווחתי איך אנשים הצדיקו זאת. ברוב המקרים המאמר הבהיר זאת, אבל במקרים מסוימים מה שהאנשים שראיינתי אמרו, התערבב עם מה שאני אמרתי." לנוכח תגובה ציבורית אפשרית העשויה לפגוע במוניטין, בשל התכנים הרגישים של הספר וממצאיו, פארל החליט לבסוף שלא לפרסם את הספר.
"למה גברים הם כמו שהם".
כל אחד מספריו של פארל מכיל הקדמה אישית, המתארת את הפרספקטיבה שלו על איך ההיבטים של התודעה הציבורית, וההתפתחות האישית שלו, הובילו אל הספר. עד לאמצע שנות השמונים, פארל כתב שגם תרגילי היפוך התפקידים, וגם קבוצות הנשים והגברים שערך, אפשרו לו לשמוע את הכעס המתגבר של נשים כלפי גברים, וגם ללמוד על תחושות הגברים על כך שהם מוצגים באופן שגוי. הוא כתב את הספר "למה גברים הם כמו שהם" כדי לענות על שאלות של נשים על גברים, בדרך שהוא קיווה שתתקבל כנכונה גם עבור גברים.
הוא הבחין בין מה שהוא האמין שהן הפנטזיות והצרכים העיקריים של כל מין, וקבע כי "שני המינים התאהבו בבני המין השני, אשר היו הכי פחות מסוגלים לאהוב: נשים התאהבו בגברים מצליחים; וגברים התאהבו בנשים צעירות ויפות." לטענתו נשים הרגישו מאוכזבות כי, "התכונות הנדרשות כדי להצליח בעבודה, הן לעיתים קרובות מנוגדות לתכונות שצריך כדי להצליח באהבה." כמו כן הוא טוען שגברים מרגיש מאוכזבים כי, "אישה צעירה ויפה במיוחד (או במושג שטבע: ידוענית גנטית, ובמקור: Genetic celebrity) לעיתים קרובות לומדת יותר על קבלה, ולא על נתינה, בעוד נשים מבוגרות יותר, או פחות מושכות, לעיתים קרובות לומדות יותר על נתינה ועשייה למען אחרים, מה שמתאים יותר לאהבה". באופן חלקי בשל תמיכתה של אופרה ווינפרי, הפך כשיצא הספר: "למה גברים הם כפי שהם" לספרו הנמכר ביותר.
"מיתוס הכוח הזכרי".
עד שנות ה-90 המוקדמות, פארל כתב כי אי ההבנות לגבי גברים העמיקו והפכו להיות מסוכנות להישרדותן של משפחות ושל האהבה. התוצאה הייתה ספרו: "מיתוס הכוח הזכרי".
בספר "מיתוס הכוח הזכרי", פארל הציע לראשונה מבט מעמיק לקווי המתאר שלו לתזה שהוא שזר עבור ספריו הבאים: כדי שגברים ונשים יעשו קפיצה אבולוציונית מהתמקדות בהישרדות, להתמקדות באיזון בין הישרדות והגשמה, מה שיהיה בסופו של דבר הכרחי זו לא תנועה למען נשים או תנועה למען גברים, אלא "תנועת מעבר מגדרית". הוא הגדיר את המעבר המיגדרי כתנועה שמטפחת את המעבר מתפקידי העבר הנוקשים שלנו לתפקידים הגמישים יותר של העתיד.
כפי שרומזת כותרת הספר, מיתוס הכוח הזכרי מערער את האמונה שלגברים היה את הכוח, בחלקו על ידי קריאת תיגר על ההגדרה עצמה של כוח. פארל הגדיר כוח כ"שליטה על אדם על חייו שלו." הוא כתב ש: "בעבר, לאף מין לא היה כוח; לשני המינים היו תפקידים: תפקיד הנשים היה לגדל ילדים; תפקיד הגברים היה לגדל כסף."
פארל תיעד כיצד באופן חוצה תרבויות, תחושות חוסר האונים של גברים היו כרוכות בדרכים בהן הרגישו כיצד הם מתוכנתים חברתית, אפילו כבנים צעירים, להיות "המין שניתן להקריב." (במקור: "The Disposable Sex") הוא טען כי כל חברה ששרדה, עשתה זאת על ידי הכשרת הבנים שלה להיות ניתנים להקרבה, במלחמה, ובעבודה. הפרדוקס של הגבריות, הוא הציע, היא שאותה הכשרה מסורתית שיצרה חברה בריאה, יצרה בנים וגברים לא בריאים.
"המיתוס של הכוח הזכרי," אותגר בלהט על ידי נשות אקדמיה פמיניסטיות, אשר ביקורתן הייתה כי גברים מרוויחים יותר כסף, ושכסף שווה כוח. פארל הסכים כי גברים מרוויחים יותר כסף, ושכסף הוא סוג אחד של כוח. עם זאת, פארל גם הוסיף כי "גברים לעיתים קרובות חשים מחויבות להרוויח כסף שמישהו אחר מוציא, בזמן שהם מתים קודם, ותחושת המחויבות איננה כוח." נקודת המבט הזו פותחה באופן מלא יותר בספרו של פארל: "למה גברים מרוויחים יותר".
פארל טוען כי גברים הטרוסקסואלים מותנים להאמין שהם יכולים לקבל אהבה, וחיבה מנשים רק על ידי הרווחת כסף. אמונה זו מובילה לבעיות פסיכולוגיות עבור שני המינים; על פי פארל, "החולשה של גברים היא החזות החיצונית של כוח; והכוח של נשים היא החזות החיצונית של חולשה."
אולי ההצהרה השנויה ביותר במחלוקת של פארל בספרו "מיתוס הכוח הזכרי" היא ההכחשה כי החברה האמריקאית פטריארכלית ויוצרת חוקים לטובת גברים על חשבון נשים. פארל טוען כי זוהי פשטנות יתר המתעלמת בין היתר מהעובדה שרק גברים, ולא נשים, נדרשים להירשם למאגר הגיוס לצבא בארצות הברית; או שגברים לוקחים על עצמם יותר עבודות מסוכנות ומהווים 93% ממקרי המוות במקומות עבודה.
טיעונים כגון אלה הובילו "את מיתוס הכוח הזכרי" להיות הספר שזכה למרבית הביקורות החיוביות והתשבחות, כמו גם לספרו השנוי ביותר במחלוקת. בתחום הלימודים האקדמי של לימודי הגברים, הספר נחשב לקלאסיקה. כתב העת האקדמי הבינ"ל, "ניו מייל סטאדיס", למשל, פרסם ראיונות עומק עם ד"ר פארל על ספרו בשני גליונות ב-2012. בתנועה לזכויות גברים, "מיתוס הכוח הזכרי" מכונה לעיתים התנ"ך של התנועה. ביקורת במגזין מאמא ג'ונס האשימה כי הספר מקדם שינאת נשים. סוזן פאלודי טוענת כי לדעתה פארל חזר בו מעמדותיו המקוריות כחלק מגל הנגד לפמיניזם.
"נשים לא יכולות לשמוע מה שגברים לא אומרים, והאיחוד בין אב לבנו".
בעקבות העלייה במקרי גירושין בשנות ה-80 וה90 פארל החל לכתוב בעיקר על שתי בעיות: דלותה של התקשורת הזוגית ואובדן הילדים את אביהם, בעקבות החלטות משפטיות על משמורת ילדים.
בספרו: "נשים לא יכולות לשמוע את מה שגברים לא אומרים", פארל טוען כי זוגות נכשלים לעיתים קרובות בתקשורת זוגית מחוץ לחדר הטיפולים, כאשר האדם שמקבל ביקורת אינו יודע כיצד לאפשר לעצמו או לצד השני להרגיש בטוח. פארל פיתח שיטה שנקראת "טבילה קולנועית" כדי לצור את תחושת הביטחון, ואת האמפתיה בין בני הזוג, ולהתגבר על מה שהוא טוען שהוא נטייה אנושית ביולוגית להגיב באופן מתגונן לביקורת אישית.
כדי להתייחס לאובדן הילדים של אביהם במקרים בהן זה מתרחש עקב החלטות בית משפט על משמורת ילדים, פארל כתב את הספר: "האיחוד בין אב לבנו", מטא-אנליזה של מחקרים המנבאים מה הוא סידור המשפחה האופטימלי עבור ילדים במקרים של גרושין. ממצאי "האיחוד בין אב לבנו" כוללים 26 דרכים המשפרות את מצבם של ילדים לאחר גירושין כאשר מתקיימים שלושה תנאים הקובעים: הורות משותפת מלאה (או משמורת משותפת מלאה); קרבה הורית רבה; והיעדר השמצות הוריות הדדיות. המחקר שערך עבור "האיחוד בין אב לבנו" סיפק את הבסיס לכך שהופיע, לעיתים קרובות, בעשור הראשון של המאה ה-21 כעד מומחה במשפטי גרושין הנוגעים למשמורת ילדים. במשפטים אלו תמך באיזון הנדרש בין זכויות האם לזכויות האב, כדי לצור מצב משפחתי אופטימלי לאחר הגרושין במשפחה.
"מדוע גברים מרוויחים יותר?".
בתחילה המאה ה-21, פארל חש כי הוא בחן מחדש כל סוגיית גברים-נשים מרכזית מלבד פערי השכר. (כלומר, גברים כקבוצה נוטים להרוויח יותר כסף מאשר נשים כקבוצה). בספרו: "למה גברים מרוויחים יותר: האמת המדהימה מאחורי פערי השכר, ומה נשים יכולות לעשות לגבי זה" הוא מתעד 25 הבדלים בין נשים לגברים הנוגעים לבחירות שונות שהם עושים בעבודה ובחיים. הוא טוען שבחירות שונות אלו מסבירות את רוב, או את כל פערי השכר בצורה מדויקת יותר מאשר הטענות הנפוצות לכך שיש אפליה נגד נשים.
המשותף לבחירות הגברים היה הרצון להרוויח יותר כסף, בעוד בחירות הנשים נתנו עדיפות לחיים מאוזנים יותר. 25 ההבדלים האלו איפשרו לפארל להציע לנשים 25 דרכים לשכר גבוה יותר, כשכל אחד מהם מלווה במחיר או פשרה. הפשרות כללו עבודה של יותר שעות, ולאורך יותר שנים; לקיחת עבודות טכניות יותר, או מסוכנות יותר; מעבר דירה לקרבת מקום העבודה, או לחו"ל, או עבודת לילה או שכרוכה בנסיעות לילה, ועוד. כמות השבחים הניכרת שהתקבלה, הפכה את הספר "למה גברים מרוויחים יותר" לספר בעל חשיבות לקריאה בנושא קריירה לנשים.
חלק מהממצאים של פארל בספר "למה גברים מרוויחים יותר" כוללים את ניתוח נתוני הלשכה לסטטיסטיקה המאשרים כי נשים שלא נישאו והן ללא ילדים, מרוויחות 13% יותר מאשר עמיתיהן הגברים, וכי פערי השכר המגדריים מתקיימים בעיקר כשמדובר בגברים נשואים עם ילדים שמרוויחים יותר בשל לקיחת אחריות ומחויבויות רבים יותר במקום העבודה.
הנושאים השזורים לאורך הספר "למה גברים מרוויחים יותר" מדגישים את החשיבות של האיזון, והמקח ומימכר המתקיימים בין שכר גבוה לאיכות חיים גבוהה; וש"הכביש המוביל לשכר גבוה יותר, הוא כביש אגרה."
"פרדוקס התשלום" (ה"תשלום" הוא הכוח שאנו מוותרים עליו, כדי לקבל את כוח התשלום); ומאחר שגברים מרוויחים יותר, ולנשים יש חיים מאוזנים יותר, לגברים יש יותר מה ללמוד מנשים, מאשר נשים מגברים.