בריונות יכולה לגרום לקורבנות להרגיש עצובים באופן כרוני ולא בטוחים בעולם. בריונות תשפיע על חוויתו של תלמיד בבית הספר. חלק מהקורבנות עלולים לחוש משותקים ולהפסיק להשתלב בחברה כמנגנון התמודדות. קורבנות אחרים של בריונות נגד להט"ב עשויים להתחיל לחיות עם ההשפעות של חוסר אונים נרכש. סטודנטים להט"בים או כאלה שמטילים ספק במיניותם עשויים לנסות להתחזות להטרוסקסואלים על מנת למנוע בריונות נגד להט"ב. התחזות כזו מבודדת את התלמיד מסטודנטים להט"בים (או כאלה שמטילים ספק במיניותם) אחרים, מבעלי ברית פוטנציאליים ומתמיכה. גם מבוגרים שמנסים להתחזות להטרוסקסואלים עשויים לחוש את ההשפעות, מבחינה רגשית ופסיכולוגית, של מאמץ זה להסתיר את זהותם האמיתית. אצל בני נוער להט"בים וכאלה שמטילים ספק במיניותם שחווים בריונות קיימת שכיחות גבוהה יותר של שימוש בסמים והידבקות במחלות מין וב-HIV, שעשויות להישאר איתם גם בבגרותם. בריונות נגד להט"ב עשויה להיתפס גם כביטוי של מה שהאקדמאי האמריקאי אילן מאייר מכנה דחק של המיעוט ("Minority Stress"), שמשמעו עקה פסיכולוגית הנובעת מהשתייכות למיעוט מסוים המנסה להתקיים בתוך חברה רחבה יותר ומאתגרת.
במסגרות חינוכיות.
ניתן לחלק את האלימות הלהט"בפובית במסגרות חינוכיות למפורשת ומרומזת. אלימות להט"בפובית מפורשת כוללת מעשים גלויים שגורמים ללהט"בים להרגיש לא נעים, פגועים, מושפלים או מאוימים. החברים והצוות החינוכי לרוב לא יתערבו כאשר הם עדים לתקריות אלה. הדבר תורם לנרמול של מעשים כאלה, שהופכים למקובלים כאמצעי משמעת שגרתי או כאמצעי לפתרון סכסוכים בין התלמידים. אלימות להט"בפובית – כמו בכל אלימות מגדרית הקשורה לבית הספר – אינה מדווחת דיו בגלל החשש מהקורבנות לנקמה, בשילוב עם מערכות דיווח, תמיכה ופיצוי לקויות או לא קיימות. היעדר מדיניות, הגנה או פתרונות יעילים תורם למעגל אכזרי בו אירועים מסוג זה הופכים להיות נורמליים יותר ויותר.
אלימות להט"בפובית מרומזת, המכונה לעיתים 'אלימות סמלית' או אלימות 'מוסדית', עדינה יותר מאלימות מפורשת. הוא כוללת ייצוגים או עמדות נרחבים שנראים בלתי מזיקים או טבעיים לקהילת בית הספר, אך מאפשרים או מעודדים הומופוביה וטרנספוביה, כולל הנצחת סטריאוטיפים מזיקים. מדיניות והנחיות יכולות לחזק או להטמיע ייצוגים או עמדות אלה, בין אם במוסד בודד ובין אם במגזר חינוך שלם. בדרך זו הם יכולים להפוך לחלק מהמנהגים והכללים היומיומיים שמנחים את ההתנהגות בבית הספר. דוגמאות לאלימות להט"בפובית משתמעת כוללות:
סטטיסטיקות ודוגמאות.
בני נוער להט"בים מתמודדים עם הטרדות, איומים ואלימות. מחקר שנערך בארצות הברית בשנת 1998 על ידי עמותת Mental Health America מצא כי סטודנטים שמעו עלבונות נגד הומוסקסואלים, כמו "הומו" (homo), "מתרומם" (faggot) ו"נקבה" (sissy), בערך 26 פעמים ביום בממוצע, או אחת ל-14 דקות. במחקר שערך איגוד המורים והמרצים (Association of Teachers and Lecturers), איגוד של אנשי מקצוע בבריטניה, דווח כי המילה "גיי" (gay) היא המונח הפופולרי ביותר עבור גידופים שנשמע על ידי מורים על בסיס קבוע.
כשני שלישים מהתלמידים ההומוסקסואלים והלסביות בבתי ספר בריטיים סבלו מבריונות אנטי-הומוסקסואלית בשנת 2007, לפי מחקר שנערך על ידי יחידת החינוך בבתי הספר של קבוצת פעילי הלהט"ב סטונוול. כמעט כל אלה שהיו הקורבנות לבריונות חוו תקיפות מילוליות, 41% הותקפו פיזית ו-17% קיבלו איומי מוות. המחקר העלה גם כי למעלה מ-50% מהמורים לא הגיבו לשפה הומופובית שנשמעה בכיתה במפורש, ורק 25% מבתי הספר אמרו לתלמידיהם כי בריונות הומופובית היא שגויה, והראה "תמונה מזעזעת של היקף הבריונות ההומופובית שבוצעה על ידי חבריהם לספסל הלימודים, ובאופן מדאיג, גם על ידי צוות בית הספר", כאשר מחקרים נוספים שנערכו על ידי אותה עמותה בשנת 2012 העלו כי 90% מהמורים לא עברו הכשרה למניעת בריונות הומופובית. עם זאת, המסגרת החדשה לשנת 2012 של אופסטד, מערכת הפיקוח הקיימת על בתי הספר, אכן שאלה את בתי הספר מה הם יעשו על מנת להילחם בנושא.
שיעור ההתאבדויות גבוה יותר בקרב להט"בים. על פי מחקר של Jay and Young שנערך בשנת 1979, 40% מהגברים ההומוסקסואליים ו-39% מהנשים הלסביות בארצות הברית ניסו או חשבו ברצינות להתאבד. באותו מחקר שנערך על ידי היחידה לחינוך בבתי הספר של קבוצת פעילי הלהט"ב סטונוול, סקר מקוון דיווח כי 71% מהמשתתפות שהזדהו כלהט"ביות ו-57% מהמשתתפים שהזדהו כלהט"בים שקלו ברצינות להתאבד. בשנת 1985 העריך פ. פריז כי התאבדויות של בני נוער הומוסקסואלים מהוות עד 30 אחוזים מכלל התאבדויות הנוער בארצות הברית. הדבר תורם לכך שהתאבדות היא הגורם השלישי למוות בקרב בני נוער בגילאי 10–24, על פי דיווח ה-CDC. הארגון האמריקאי למניעת התאבדויות מצא כי בני ובנות נוער הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים מנסים להתאבד בשיעור גדול פי שלושה עד שישה מזה של צעירים הטרוסקסואלים בגילים דומים. היחידה לחינוך בבתי הספר מדווחת גם כי באותו סקר מקוון, 25 אחוז מהאנשים שהזדהו כלהט"בים ניסו להתאבד.
חקיקה.
ביוני 2010, מדינת אילינוי שבארצות הברית העבירה חוק (SB3266) שאוסר על בריונות נגד להט"ב וכל צורה אחרת של בריונות בבתי ספר.
בפיליפינים, יישמו המחוקקים את חוק הרפובליקה מס' 10627, הידוע גם בשם חוק נגד בריונות משנת 2013 (Anti-Bullying Act of 2013), בבתי ספר. על פי החוק האמור, בריונות על רקע מגדרי מוגדרת כ"כל מעשה המשפיל או מדיר אדם על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית נתפסת או ממשית (SOGI)".
תמיכה.
באירופה, פועלות העמותות סטונוול ו-Anti-Bullying Network שפועלות בבריטניה, והארגון Russian LGBT Network שפועל ברוסיה.
בארצות הברית בולט פרויקט It Gets Better, בו ידוענים ולהט"בים מן השורה מייצרים סרטוני יוטיוב ומשתפים מסרים של תקווה לבני ובנות נוער להט"בים. הארגון עובד עם ארצות הברית, פרויקט טרוור ו-GLSEN. קואליציית בתי הספר הבטוחים מספקת משאבים למורים ולתלמידים למקרה של בריונות. Egale Canada עובדת עם להט"בים קנדים. בברזיל, הקבוצה הגאה של באהיה מספקת תמיכה. להט"בים דרום אפריקאים יכולים לפנות לנציבות זכויות האדם של דרום אפריקה.
תחנת ויטבסק (סנקט פטרבורג)
תחנת ויטבסק (ברוסית: Ви́тебский вокза́л) היא תחנת רכבת בסנקט פטרבורג, רוסיה. בעבר הייתה ידועה בשם תחנת סנקט פטרבורג-צארסקוסלסקי והיא הייתה תחנת הרכבת הראשונה שנבנתה בפטרבורג ובאימפריה הרוסית כולה.
היסטוריה מוקדמת.
התחנה, שנמצאת במעבר שדרת זגורודני ותעלת וובדנסקי שנעלמה כעת, נחנכה בנוכחות ניקולאי הראשון ב־30 באוקטובר 1837, כאשר הרכבת הרוסית הראשונה, ששמה היה פרובורני, יצאה מהרציף שלה למעון הקיסרי בצארסקויה סלו. ניתן לראות העתק של רכבת זו כמוצג קבוע בתחנה.
הבניין הראשון של תחנת פטרבורג (כפי שהייתה ידועה אז) נבנה מעץ באוגוסט ובספטמבר של אותה שנה לפי תכנון של קונסטנטין תון. מכיוון שהתברר שהוא קטן מדי, הוא נהרס תוך שתים עשרה שנה ומבנה גדול בהרבה הוקם בפיקוחו של תון בשנים 1849–1852. נעשו הרחבות נוספות בשנות 1870.
אדריכלות.
התחנה נעשתה יותר ויותר רעועה ועמוסה ככל שהמאה ה־19 נמשכה, עד שהתקבלה ההחלטה לקרוע את כל העניין ולהתחיל מחדש. הבנייה החלה בשנת 1901 ונמשכה שלוש שנים. סטניסלב ברזוזובסקי הוסיף לתחנה שתי קומות חדשות, חזית מצועצעת במגוון רחב של סגנונות היסטוריים, עם תבליטים דקורטיביים, עם מפרט יוגנדסטיל, חלונות בצורת חצי עיגול חריגה ושתי תכונות רגילות של תחנות רכבת מהמאה ה־19: כיפה בעלת מראה פסבדו-רנסאנס ומגדל שעון.
עם זאת, עיצובו של סימה מינאש () פנים אר-נובו מפואר שהפך את הבניין למקושט ביותר מבין תחנות הרכבת של פטרבורג. מינאש היה אחראי על גרם המדרגות, מבואה עם ויטראז'ים ואולמות מרווחים המתהדרים בסדרת לוחות מצוירים המתעדים את ההיסטוריה של הרכבת הראשונה ברוסיה. הקשתות המתנשאות של הבניין ומרחבי הזכוכית הראו את היכרותו של האדריכל עם טכניקות בנייה מתקדמות מהמערב.
בתחנת הרכבת ויטבסק, בניגוד למסופי רכבת אחרים, אין כיכר תחנה לפניה: חזיתה הראשית משקיפה אל פרוספקט זגורודני.
היסטוריה מודרנית.
בחריגה מהנוהג הרגיל בשנים הסובייטיות, תחנת ויטבסק שימרה את סככת הרכבות המוגבהת שלה, חמישה רציפים ומעליות המזוודות כמעט ללא פגע, מה שהפך אותה למיקום אידיאלי לצילומי העיבודים הסובייטים של אנה קארנינה, סיפורי שרלוק הולמס וקלאסיקות אחרות מהמאה ה־19.
מצד שני, פרטים ארכיטקטוניים רבים הוסרו מהחזית והאולמות במהלך שיפוצים סובייטים חסרי רגישות. רגע לפני חגיגות הרבע של שנת 2003, התחנה עברה שחזור מדוקדק של חלל הפנים המקורי ועיצוב יוגנדסטיל. מלבד ההעתק של הרכבת הרוסית הראשונה, תחנת ויטבסק כוללת ביתן נפרד עבור הצאר ומשפחתו ופסל חזה שיש של ניקולאי הראשון.
שירותי התחנה עוברים למרכז אירופה, למדינות הבלטיות, אוקראינה, בלארוס והפרברים הדרומיים של סנקט פטרבורג, כמו פושקין ופאבלובסק. התחנה מחוברת לתחנת פושקינסקאיה של הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג.
תחנת ורשה (סנקט פטרבורג)
תחנת ורשה (ברוסית: Варша́вский Вокза́л), היא תחנת רכבת נוסעים לשעבר סנקט פטרבורג, רוסיה, הממוקמת מדרום למרכז העיר, והייתה פעילה בשנים 1853–2001. משנת 2001 עד 2017 שימשה כביתו של מוזיאון הרכבות הרוסי (הידוע גם כמוזיאון התחבורה המסילתית המרכזי של הפדרציה הרוסית).
היסטוריה.