ההשתתפות בכל פשיטה הייתה התנדבותית, ומשתתפיה חלקו באוצרות.
מורגן החליט לתקוף את פורטבלו, עיר האוצר השלישית בגודלה בקריבים. העיר הייתה מבוצרת מאוד ונחשבה לבלתי ניתנת לכיבוש. אנשיו הגיעו מהיבשה לאחר צעדה בת שלושה ימים, שחטו את מגני העיר המופתעים וכבשו את שלושת מבצריה בזה אחר זה. כתמורה לאי-שרפת העיר קיבלו 100,000 פיסות כסף.
ב- 1670 תקף צי שודדים של 36 אוניות ו- 2,000 אנשי צוות את העיר פנמה, השנייה בגודלה בקריבים. גם זאת לאחר צעדה רגלית של 9 ימים. מרבית אוצר העיר סולק מבעוד מועד על ידי המגינים הספרדים על האנייה גליאון לה סנטיסמה טרנידד.
ב- 1672 זומן הנרי מורגן אל המלך שמאס במעשים השודדים הברבריים שהמיטו קלון על אנגליה.
בשיחתם, שכנע מורגן את המלך בחשיבות פעולותיו לאנגליה. הוא זכה לתואר אבירות, ונתמנה לסגן מושל ג'מייקה. מורגן מת בגיל 53 ב-1688.
הפיראטים נרדפים.
בשבעה בספטמבר 1701 פרצה "מלחמת המלכה אן" בין צרפת וספרד לבין אנגליה והולנד.
בעקבות מלחמה קשה זו, נחתם באַחַד עשר באפריל 1713 "הסכם אוטרכט". במסגרתו הותר לכל מדינה לסחור בקריביים. הספנות פרחה, והפיראטיות נאסרה והוקעה. יחד עם זאת איבדו 40,000 חיילים, בהם גם ספנים פרטיים, את תעסוקתם ומשכורתם. רבים מהם התיישבו בג'מייקה והפכו במהרה לפיראטים.
ב-24 ביולי 1715 יצא צי של 11 ספינות אוצר ספרדיות מהוואנה שבקובה לעבר ספרד ונקלע לסערה. הצי התרסק על חופי פלורידה ואוצרו שקע בחלקו בים וחלקו על החוף. הספרדים הצליחו לאסוף ולשלות את מרבית האוצר, וחלקו אוחסן בבקתה על החוף ונשמר בידי 60 חיילים. השמועה הגיעה לפורט רויאל, וכוח של 300 שודדי ים בראשות הנרי ג'נינגס פשט על החוף, הניס את השומרים וזכה בשלל עצום.
כששבו לג'מייקה נאסרה עליהם הכניסה, על אף שניסו לשחד את המושל כבעבר. לפיכך הפליגו וקבעו את מושבם באיים ניו פרובידנס ונסאו מקבוצת איי הבהאמה. אלו הפכו למושבות פיראטים, שחיו חיי תענוגות ועושר. מושבות הפירטים משכו אליהן מתיישבים חדשים, ביניהם גם שודד הים הנודע שחור הזקן.
שודדות ים בקאריביים.
בדומה לגברים רבים, היו גם נשים שהצטרפו לפיראטיות. אן בוני היא הידועה שבהן.
אן בוני הייתה בת עשירים, בִּתו של בעל מטעים מצ'ארלסטאון, דרום קרולינה. אישה נשואה שחיפשה הרפתקאות ומצאה אותן בניו-פרובידנס, מושבת השודדים.
ב- 1718 הגיעה לשם והכירה את השודד הידוע ג'ון רקהאם, שנודע בכינוי ג'ון "הבד" רקהאם, על שום בגדיו הצבעוניים והמבריקים וגנדרנותו הרבה. היא התאהבה בו. מושל ג'מייקה הבריטי איים לעצור אותה ולהלקותה אם לא תחזור לבעלה, וכדי להימנע מכך הצטרפה לרקהאם כשודדת ים.
ב- 1719 פשטו רקהאם ובוני על ספינה הולנדית, אנשיה נכנעו, וכנהוג, הוצע להם להצטרף לצוות אוניית השודדים. בין היתר הצטרף לצוות מרק ריד, שהצטיין כלוחם נועז וימאי מעולה. עד מהרה נרקמו יחסי קרבה בינו לבין אן בוני, מה שעורר את חמתו של ג'ון רקהאם. בעימות שפרץ ביניהם התגלתה אמת מדהימה: מרק ריד הוא בעצם אישה בשם מרי ריד, שמאז ילדותה הייתה לבושה כבן, שירתה על ספינות מלחים כנער שרת, ומאוחר יותר כמלח.
ב-22 באוקטובר 1722 עגנה ספינת הנשים של אן בוני ומרי ריד בנמל "דריי הרבור" בג'מייקה. הגברים השתכרו לחלוטין ורק הנשים נשארו פיכחות. ספינת שיטור בריטית בפיקוד קפטן ברנט גילתה אותם, ומשסירבו להיכנע, ירתה עליהם ופגעה במוט המפרש המרכזי. צוות השודדים של הספינה המושבתת נעצר והובא למשפט בספאניש טאון, ג'מייקה.
הגברים נידונו לתליה, אך הנשים טענו שהן בהיריון ואין להעניש את עובריהן. הטענה התקבלה והן הועברו לתא כלא עד שיילדו. מרי ריד מתה בשעת הלידה, בעוד אן בוני נעלמה לחלוטין מהרישומים, ואינה מופיעה עוד בשום מסמך רשמי. מעריכים כי אביה העשיר ובעל ההשפעה חילץ אותה ודאג למחוק את עברה המפוקפק.
סוף עידן שודדי הקאריביים.
במקביל לאן בוני פעל בקאריביים שודד הים ברתולומיאו רוברטס, הוא רוברטס השחור, מגדולי שודדי הים בקאריביים, ששדד בימי חייו כ-400 ספינות. רוברטס נהרג מפגיעת פגז ב-1722.
מותו סימל את תחילת סוף עידן שודדי הים, לפחות בקריביים. מתום חתימת הסכם אוטרכט ב-1713, שסימן את סוף עידן הלגיטימיות של שודדי הים, החל מצוד אחריהם על ידי ציי צרפת, אנגליה, ספרד והולנד. מעצמות הים למדו להילחם ביעילות בשודדים, והכחידו אותם.
מדי שנה הובאו לדין וניתלו מאות שודדי ים, עד שתוך כמה עשרות שנים נעלמה התופעה כליל.
יהודה שומרון ועזה
יואב שורק
יואב שורק (שלזינגר) (נולד ב-11 בפברואר 1970) הוא פובליציסט ועורך כתב העת "השילוח", דוקטור להיסטוריה. בעבר ערך את המוסף הספרותי-תורני "שבת" בעיתון מקור ראשון, ואת המגזין סגולה וניהל את "היוזמה הישראלית".
קורות חיים.
נולד ברחובות. למד בישיבות מרכז הרב, בית אל ובית אורות. במהלך לימודיו יזם וערך ביטאון של תלמידי ישיבות גבוהות וישיבות הסדר, בשם "אור חוזר". במהלך לימודיו בבית אורות הוציא לאור את "פרקים לתשעה באב", שלוקטו מתוך כתבי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ואת "חיים הם למוצאיהם", על לימוד התורה בבית המדרש של חז"ל ועל אופייה החי של התורה שבעל פה.
שורק הוא בוגר האוניברסיטה הפתוחה במדעי הרוח ובעל תואר שלישי בהיסטוריה יהודית. עבודת הדוקטורט שלו נעשתה במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בנושא "הרב משה שמואל גלזנר: המורד מבפנים באורתודוקסיה ההונגרית", והושלמה בשלהי 2020.
תחילת דרכו כעיתונאי ועורך.
כשלמד בישיבת בית אל התמנה לחבר מערכת נקודה, שם פרסם שורת מאמרים סביב הצורך בהתחדשות דתית וכן מדור קבוע על עולם הישיבות והיצירה התורנית החדשה ('חצר בית המדרש'). כאברך ותיק יחסית, בשנת תשנ"ו, התבקש לעזוב את ישיבת בית אל, בשל מורת הרוח של ראשי הישיבה מדעותיו. זאת, בעקבות פרסום הקונטרס "חַזְרוּ וְיִסְדוּם" שקרא תיגר על החינוך הישיבתי.
במשך שנה היה עמית מחקר במרכז שלם בירושלים. אחר כך עשה שלוש שנים כמתכנת בחברת מטריקס, כשבמהלך תקופה זו ייסד וערך בהתנדבות כתב עת קצר ימים בשם "ארץ ישראל", שעסק באיכות הסביבה מזווית יהודית. לאחר מכן היה שותף לצוות המייסד של ערוץ התכלת.
בעיתון מקור ראשון, סגולה, השילוח ועוד.
עם רכישת העיתון מקור ראשון על ידי שלמה בן צבי, נעשה שורק שותף לפיתוח הקונספט החדש של העיתון. כחלק מקונספט זה פותח מוסף שבת, המשלב תוכני הגות, ספרות ומאמרים תורניים, ושורק נעשה עורכו, משנת הקמתו של המוסף (2004) ועד לראשית 2012, עת הוחלף על ידי סגנו עד אז, אלחנן ניר. בשנת הלימודים התשע"ג היה עמית בתוכנית של הקרן תקווה. שורק ערך שניים מספריו של הרב פרופ' דניאל שפרבר – "דרכה של הלכה" ו"נתיבות פסיקה".
בפרק האחרון של סדרת הטלוויזיה תקומה, שעסק בתהליך המדיני מהסכמי אוסלו ועד לרצח רבין, ייצג שורק את עמדת הציבור הדתי-לאומי.
בשנת 2010 החליט שורק להוריד את הכיפה והגדיר את עצמו כחילוני מאמין ושומר מצוות. דעותיו הפוליטיות מזוהות עם הימין הפוליטי והכלכלי. במהלך כהונתו השנייה של ח"כ בני אלון כשר התיירות שימש שורק כעוזרו והשתתף בניסוח היוזמה הישראלית (המתווה האזורי לשלום).
באפריל 2010 החל לצאת לאור המגזין "סגולה" שאותו ערך עד הגיליון החמישי. בשנת 2016 מונה להקים ולערוך כתב עת חדש בשם "השילוח" היוצא לאור על ידי קרן תקווה, והוא משמש עד היום כעורך הראשי של כתב העת.
במרץ 2015 יצא לאור ספרו הראשון "הברית הישראלית" ובו סיכום תאולוגי של תפיסתו כפי שפרסם במאמרים לאורך השנים.
חיים אישיים.
שורק מתגורר בעפרה, נשוי לרחל ואב לשבעה.
אשתו היא בתו של הרב בנימין הרלינג, שנרצח בהר עיבל בסוכות תשס"א, ושורק ערך עליו ספר זיכרון הנקרא "איש ימינך". הרב מנחם בורשטין הוא גיסו (נשוי לאחות של אשתו).
ביתו נועה נשואה לנדב הלפרין.
רצח דביר שורק: באוגוסט 2019 נרצח בנו , בפיגוע טרור סמוך לישיבת מחנים שבה למד.
עיקרי תפיסתו.
הצבת חזון ישראלי-יהודי חדש.
במספר רב של מאמרים שפרסם ב-15 שנים האחרונות וכן בספרו "הברית הישראלית", שורק קורא להורדת "הייעוד האוניברסלי" של עם ישראל מחזון דתי אוטופי אל קרקע המציאות וחתירה למימושו בכלים פרגמטיים. לשם כך קורא שורק להכיר באופן מלא בשתי המהפכות הגדולות שחווה עם ישראל – העידן המודרני ("המהווה קו פרשת מים כמו זו של חורבן בית המקדש... סופו של עידן יהודי אחד, המפנה מקום לצמיחת צורה חדשה של יהדות") והציונות ("המהפכה המצליחה היחידה של המאה העשרים... שהתיכה מחדש עם לארצו ובנתה טיפוס חדש של יהודי") – הכרה שתיתן מקום לעולם שאינו העולם האידיאלי של "אחרית הימים", אלא עולמנו-אנו, השואף לאידיאל מתוך המציאות הקיימת.
ביקורת העולם הדתי.
במאמריו מנתח שורק בביקורתיות הן את עולם ההלכה היהודי הנוכחי והן את החברה הציונית-דתית לגווניה. לדבריו, עולם ההלכה הנוכחי מבוסס כמעט במלואו על מציאות גלותית, תוך התאמות "טכניות" לעולם המודרני. כך למשל, ההלכה בנויה למציאות של קהילות מפוזרות, אך לא למצב של חיים יהודיים עצמאיים. כמו כן, בניגוד מוחלט לעיקרון של התאמת ההלכה למציאות שנהג בכל הדורות, חל מצב של קיפאון הלכתי בהכרת השינויים התודעתיים המפליגים במציאות הנוכחית – דבר הגורם לאדם הדתי לחוות חיים של סתירה פנימית.