על-פי עקרון היחסות של גלילאו, שעליו מבוססות תורת היחסות הפרטית ותורת היחסות הכללית, אין הבדל פיזיקלי בין מערכת צירים שבה כדור-הארץ נייח למערכת צירים שבה השמש נייחת. על פי עיקרון זה כל שנותר למדענים לקבוע הוא מי סובב את מי מנקודת ייחוס קבועה חיצונית למערכת השמש, כמו למשל מרכז שביל החלב. בחירת המרכז, כאמור, היא כזו שהמודל המתקבל יהיה קל לחישוב ותיאור ככל האפשר.
במשך כאלף שנים היה המודל הגאוצנטרי המודל הנאות ביותר ביחס למדידות, לתצפיות האמפיריות ולשאר התאוריות המדעיות של התקופה. הוא גם עלה בקנה אחד עם ההשקפה שהאדם הוא מרכז היקום. עם התפתחות אמצעי המדידה, שיפור התצפיות וההתפחות שאר ענפי המדע הוכיחו שזהו תיאור מסורבל במידה לא-סבירה, וכך נאלצו בני האדם להעדיף את המודל ההליוצנטרי על פניו.
התאוריה הגאוצנטרית
המודל הגיאוצנטרי
התאוריה ההליוצנטרית
קרב אלאמו
ניקולאס קופרניקוס
סאן
דוד (ברניני)
דוד של ברניני הוא פסל של ג'ובאני לורנצו ברניני המתאר את דמותו של דוד, לימים מלך ישראל. פוסל בשיש בין השנים 1624–1623. הפסל מוצג בגלריה בורגזה בעיר רומא שבאיטליה, והוא אחד מהפסלים המפורסמים של תקופת הבארוק ונמנה עם היצירות הנודעות ביותר בתולדות האמנות.
פסלו של ברניני מציג את דוד ברגע המכריע, שניות ספורות טרם שהוא מיידה את האבן לכיוון מצחו של גוליית. בכך סוטה ברניני מן המסורת הפיסולית בה נראה דוד כמגיע לזירת הקרב כשהוא נושא את הקלע והאבן, כבפסל דוד של מיכלאנג'לו (1501-1504), או נראה לאחר הקרב כשראשו של גוליית מוטל למרגלותיו כבפסליהם המפורסמים של דונטלו (1440 לערך) או ורוקיו (1473-1475). דוד נמצא באמצע סיבוב התנופה, ברגע שלפני הזריקה, בתנוחה המזכירה פסלים מן העת העתיקה כגון זורק הדיסקוס של מירון. דוד מתואר כנער עירום למעט נרתיק לאבני הקלע ובד העוטף את אזור חלציו. הוא אוחז בקלע העשוי מחבל, שריריו מתוחים והוא ניצב על קצות אצבעותיו. לרגליו מונחים שריונו וכלי נשקו של שאול המלך, אותם נתן לדוד טרם תחילת הקרב ואשר דוד העדיף לא להשתמש בהם. כן מונח לרגליו נבל, אטריבוט שכיח לתיאור דמותו של דוד.
מן הבחינה הפסיכולוגית, דוד של ברניני הוא רב הבעה יותר מכל התיאורים הפיסוליים של דמותו שקדמו לו. עם גופו הנטוי קדימה,רגליו המפושקות, שיערו המתנפנף ושפתיו החשוקות, דמותו מביעה מתח רב וריכוז נפשי עצום. בניגוד לפסליו הקודמים של ברניני, כ"פלוטו ופרספונה" (1621-1622), או "אפולו ודפנה" (תחילת עבודה 1622), אין יריבו של דוד מתואר על ידי הפסל, ואנו נאלצים להשלים בדמיוננו את גוליית מיתמר מעל דוד במרחק מה ממנו. תנועת הפסל היא סיבובית, במידה מסוימת בדומה ל- Figura Serpentinata המאפיינת את הפיסול המנייריסטי, דבר המעצים את תחושת הדינמיות והדחיפות שבפעולה אצל הצופה בו. עם זאת, שלא כבפיסול המנייריסטי הדורש מן הצופה להקיף את הפסל ולראותו מכל צדדיו ללא זווית ראייה מועדפת, אין בהכרח הדבר כך אצל דוד של ברניני. בניגוד לצורה בה הוא מוצג כיום בגלריה בורגזה, המאפשרת את הקפתו על ידי המבקרים, נועד הפסל במקור להצבה כשקיר מאחוריו ושני כדים גדולים ניצבים משני צדדיו.
ברניני החל לעבוד על הפסל במחצית הראשונה של שנת 1623 להזמנתו של פטרונו דאז, הקרדינל שיפיונה בורגזה (Borghese), אחיינו של האפיפיור פאולוס החמישי. תוך כדי העבודה על הפסל נוצר קשר בין ברניני לבין מי שיהפוך במהרה לפטרונו הגדול, הקרדינל רב ההשפעה מפאו ברבריני (Barberini), שמספר חודשים אחר כך יעלה לכס האפיפיורות תחת השם אורבנוס השמיני. הביוגרף הראשון של ברניני, פיליפו בלדינוצ'י (Baldinucci), כותב כי פניו של דוד הם דיוקנו העצמי של ברניני, וכאשר פיסל אותם, מי שהחזיק את המראה שאפשרה לברניני לבחון את פניו, היה לא אחר מאשר מפאו ברבריני בכבודו ובעצמו.
מדד מסת גוף
מדד מסת הגוף (מדמ"ג; באנגלית: Body Mass Index – BMI) הוא מדד הנותן הערכה כמותית האם אדם נמצא במשקל תקין, בעודף משקל או בתת־משקל. המדד מחושב באמצעות נתוני הגובה (במטרים) והמשקל (בק"ג).
BMI הומצא במאה ה-19 על ידי המתמטיקאי והסטטיסטיקאי הבלגי אדולף קטלה, במהלך קורס על פיזיולוגיה שהעביר באוניברסיטה. בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הוא אומץ כתקן רפואי למדידת השמנה.
בשנות ה-90 נקבע מדד מסת הגוף כתקן הבינלאומי בתחום, שגם ארגון הבריאות העולמי (WHO) משתמש בו. כיום הוא משמש כמדד המרכזי והפופולרי ביותר לחישוב השמנה, בו רופאים נעזרים כדי לזהות אנשים הסובלים מעודף משקל או מתת-משקל.
חישוב המדד.
הנוסחה לחישוב ה-BMI היא: formula_1, כלומר משקל (בק"ג) חלקי ריבוע הגובה (במטרים).
BMI בין 18.5 ל-25 נחשב למשקל תקין. BMI מעל 25 נחשב למשקל עודף. BMI מתחת 18.5 נחשב לתת-משקל.
דוגמה: אם אדם שוקל 90 ק"ג, וגובהו 1.95 מטרים, חישוב BMI שלו יהיה כלהלן:
לכן, על פי מדד ה-BMI שלו, 23.7, המשקל של אדם זה תקין.
פירוש ערכי BMI.
ערכי BMI הגבוהים מ-40 מגדירים השמנת יתר חולנית. קיימים סיווגי משנה לא אחידים לקבוצת הערכים שמעל ל-40.
BMI לילדים.
בדומה למבוגרים, גם בילדים נמדדת ההשמנה, בדרך כלל, באמצעות מדד מסת הגוף (BMI). עם זאת, בניגוד לתוצאות BMI למבוגרים בהן כל תוצאה נכנסת לטווחים שנקבעו מראש, בילדים ובמתבגרים עודף משקל מוגדר כ- BMI מעל אחוזון 85 לגיל ולמין. ילד שמן מוגדר ככזה שה-BMI שלו מעל האחוזון ה-95, ותת משקל מוגדר כ-BMI מתחת לאחוזון 5 לגיל ולמין.
ביקורת.
החיסרון של מדד זה הוא שהוא מתייחס אך ורק לגובה ולא לוקח בחשבון את רוחב שלד האדם כמו כן חוסר ההתייחסות לפיזור השומן בגוף וחוסר ההפרדה בין מרכיבי הגוף השונים - שומן ושריר.
לדוגמה, אנשים המתאמנים בחדר כושר ומפתחים רקמת שריר מאסיבית, במקום רקמות שומן, עדיין ישקלו יותר (תא שריר כבד מתא שומן). במקרה זה, למשל, גם אם יופחתו משמעותית אחוזי השומן בגופם, הם עשויים להישאר באותו אחוזון BMI מבלי ששינוי גופני זה יבוא לידי ביטוי.
דוגמה מוכרת לאי דיוק מדד ה-BMI הוא מייקל ג'ורדן, אשר בשיא כושרו הגופני היה בעל ערכי מדד BMI של 27-29 המוגדרים כמשקל יתר.
פנטסיה 2000 (מגזין)
פרשת סוקל
פרשת סוקל או תרמית סוקל (באנגלית: The Sokal Hoax או The Sokal affair) הוא כינוי שניתן לתעלול אקדמי שבו פורסם מאמר מופרך מיסודו בכתב עת פוסטמודרני נחשב העוסק בלימודי תרבות.
בשנת 1996 פרסם הפיזיקאי אלן סוקל את מאמרו "פורצים גבולות: לקראת הרמנויטיקה טרנספורמטיבית של כבידה קוונטית" ( Transgressing the Boundaries: Toward a Transformative Hermeneutics of Quantum Gravity) בכתב העת Social Text היוצא על ידי אוניברסיטת דיוק. ביום פרסום המאמר, במאי 1996, חשף המחבר בכתב העת לינגואה פרנקה כי המאמר הארוך ועמוס הערות השוליים מופרך מיסודו ומורכב מבליל שטויות, הבלים וטעויות בחשבון בסיסי. אחת הטענות המופרכות במאמר הייתה ש־formula_1 (פאי – היחס בין קוטר המעגל להיקפו) ו־G (קבוע הכבידה) הם תלויי הקשר היסטורי, כמו כן טוען המאמר בין השאר שבדיוק כמו המציאות החברתית גם המציאות הפיזיקאלית היא הבניה חברתית ולשונית ושתורת הכבידה הקוונטית מראה שמרחב הזמן איננו מציאות פיזיקלית אובייקטיבית.
המאמר פורסם בגיליון של כתב העת שהוקדש ל"מלחמות המדע" - דיון מתמשך שהחל בשנות ה-70 של המאה ה-20, הסלים והגיע לשיאו בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, בין מצדדי המדע, רובם מדענים ופילוסופים אנליטיים של המדע, למתנגדיו, רובם סוציולוגים של המדע ומבקרי תרבות המשתייכים לזרם הפוסטמודרני. עקב פרסום זה התחוללה שערורייה רבתי באקדמיה, סביב השאלה מדוע פורסם המאמר מלכתחילה, ומה אומר פרסום המאמר על אמות המידה של כתבי האקדמיה של ימינו. סוקל עצמו הכריז במפורש שמטרת המאמר הייתה להדגים את הטפשות שבפוסטמודרניזם ואת הניוון המחשבתי שהוא גורם לאקדמיה. לימים, אף חיבר ספר עם ז'אן בריקמונט, פיזיקאי בלגי, שהרחיב את ביקורתו על ההגות הפוסטמודרנית ועל רלטיביזם תרבותי ביחס למדע.
ביקורת נמתחה על עורכי Social Text וגרסה כי הסיבה העיקרית לכך שהסכימו לקבל את המאמר לדפוס היא עובדת היותו רווי במינוחים פוסטמודרניים אשר החמיאו לדעתם הפרטית של העורכים. להגנתם טענו עורכי כתב העת כי התייחסו לתוכן הפילוסופי של המאמר כניסיון ראשוני ולא מוצלח במיוחד של פיזיקאי להתמודד עם תאוריות ביקורתיות מורכבות, ושלא הייתה להם סיבה לחשוד בתוכן הפיזיקלי של המאמר בגלל המוניטין המכובד של הכותב. עוד טענו כי המאמר לא עמד אמנם בסטנדרטים הרגילים לפרסום, אולם הם חשבו שיש לו מקום בגיליון המיוחד שהוקדש למלחמות המדע.
טראפיסטים
טראפִּיסטים או "הנזירים השתקנים" הם פלג של מסדר הנזירים הציסטרציאנים של הכנסייה הקתולית המקיים את תקנון הנזירים של בנדיקטוס (Regula Benedictina). באופן פורמלי נקרא המסדר "המסדר הציסטרציאני של ההקפדה המחמירה" (Cistercian Order of the Strict Observance), ויש בו כיום (2006) 102 מנזרי גברים ו־71 מנזרי נשים.
המסדר החל בשנת 1662 ברפורמה דתית שחולל ארמאנד-ז'אן לה בוטלייה דה רנסי, אב המנזר נוטר־דאם דה לה טראפ שבנורמנדי, צרפת. מטרתו של דה רנסי הייתה להחזיר את הנזירות לחיי קדושה, לאחר שלדעתו נפגמו חיים אלה במהלך השנים, ולשם כך לנקוט באמצעים שיישמרו חיים אלה. חוקת המסדר התקבלה שנתיים אחר־כך. ב־1689 נוסד גם מסדר של נזירות טראפיסטיות. במאה ה־19 החלו לקרוא לחברי המסדר "טראפיסטים" על שם המנזר שבו נקבעה חוקתם.
הטראפיסטים דוגלים בחיי פשטות, ורואים בדיבור בעלמא מקור לבזבוז זמן הגורם למחשבות כפירה, לכן הם נמנעים מדיבור חולין ככל האפשר אך אינם נודרים נדר שתיקה.