בדרך כלל, ריכוז המינרלים השונים במי המעיינות החמים גבוה. הם נחשבים כבעלי ערך רפואי לגוף האדם, ונהוג לכנותם "מעיינות מרפא". מעיינות חמים רבים מהווים יעד פופולרי לתיירות ונופש, במיוחד עבור אנשים הלוקים במחלות שונות, המגיעים אליהם כדי לטבול בהם למשך מספר ימים או שבועות, בהנחה כי הדבר יתרום לשיפור במצבם הבריאותי.
מעיינות חמים בישראל.
בישראל קיימים מספר מעיינות חמים. מרביתם מצויים באזור הכנרת וים המלח, שם המים החמים נובעים באזור ההעתק הפעיל המצוי באזור והוא חלק מהבקע הסורי-אפריקני. הידועים בהם הם חמת גדר, חמי טבריה, חמי זוהר, חממאת מעין וחמאם אל-מליח. מספר מעיינות חמים נובעים גם באזורים אחרים כדוגמת חמי יואב וחמי געש.
ספריית הפקדה
ספריית הפקדה (או ספריית פיקדון) היא ספרייה שיש חיוב על פי חוק להעביר אליה עותקים של פרסומים שונים, בעיקר של ספרים.
מטרת חוקי ההפקדה (או בשם אחר: "חוק עותקי חובה") היא לוודא את שימור ותיעוד התרבות, המסורת והשורשים של המדינה.
במדינות רבות ישנה דרישה חוקית כלפי הרשויות להפקיד עותקים של פרסומיהן בספריות הפקדה. מטרת חוקים אלו היא לאפשר לכל אזרח גישה חופשית לפרסומים השונים של רשויות המדינה, ללא צורך בהליכים מסובכים.
היסטוריה.
מקרה קדום של חובת הפקדה היה באלכסנדריה בתקופת בית תלמי. כל מבקר בעיר נדרש להפקיד את הכתבים שברשותו בספרייה הגדולה של אלכסנדריה, שם הועתקו הכתבים על ידי לבלרים מומחים, המקור נשמר בספרייה והעותק הועבר לבעלים המקוריים.
המדינה המודרנית הראשונה שבה הונהג חוק עותקי חובה הייתה צרפת. בשנת 1537 פרסם פרנסואה הראשון מלך צרפת את "חוק מונפלייה", שחייב מסירת עותקים ממסמכים שנכתבו בצרפת, על מנת ליצור אוסף לאומי. מאז נחקקו חוקים דומים ברבות ממדינות העולם, ובהן דרישה להעברת בין עותק אחד (למשל באוסטרליה) ועד 18 עותקים (בבולגריה). לרוב משמשת הספרייה הלאומית ככתובת לחלק מעותקים אלו.
עם התפתחות הטכנולוגיה עדכנו מדינות רבות את החוקים, כך שיחולו גם על פרסומים לא-ספריים, כגון: סרטים, אלבומי מוזיקה ופרסומים על גבי תקליטור.
חוקי הפקדה במדינות שונות.
האומות המאוחדות.
במסגרת החלטת האו"ם בשנת 1949 על נוהלי הקמת ספריית האו"ם נקבע כי הספרייה אחראית להפצת פרסומים של האו"ם ברחבי העולם. במסגרת זו זכאית כל מדינה לקבלת עותק ללא תמורה של הפרסומים העיקריים של האו"ם. לצורך כך הוקמו ספריות הפקדה של האו"ם, לרוב במסגרת הספריות הלאומיות של המדינות. ספריות נוספות יכולות לפתוח ספריות הפקדה בתחומן, בתנאים מסוימים. כיום ישנן מעל 400 ספריות הפקדה של האו"ם ביותר מ-140 מדינות.
אוסטרליה.
במסגרת חוק זכויות היוצרים של אוסטרליה מחויב כל מוציא לאור לשלוח עותק אחד של כל דבר דפוס (ספר, כתב עת, עיתון, מפה וכו') לספרייה הלאומית של אוסטרליה.
ארצות הברית.
בארצות הברית אין חוק הפקדה. עם זאת, מוציא לאור המעוניין בשמירת זכויות יוצרים על יצירתו מחויב לשלוח 2 עותקים של היצירה למשרד זכויות היוצרים (Copyright Office) שבתוך ספריית הקונגרס.
בנוסף, מחויב הממשל הפדרלי של ארצות הברית להפקיד עותקים של המידע שברשותו בספריות הפקדה פדרליות. קיימות כיום מעל 1250 ספריות כאלה, בכל המדינות והטריטוריות של ארצות הברית.
הממלכה המאוחדת.
בממלכה המאוחדת קיימת חובה חוקית לשלוח עותק אחד של כל ספר לספרייה הבריטית. בנוסף, זכאיות עוד 5 ספריות לדרוש, תוך שנה, לקבל עותק ללא תשלום של כל ספר שלו הן נזקקות. ספריות אלה הן הספרייה הבודליינית באוניברסיטת אוקספורד, ספריית אוניברסיטת קיימברידג', הספרייה הלאומית של סקוטלנד, הספרייה הלאומית של ויילס וספריית טריניטי קולג' (דבלין).
ישראל.
בישראל, מוגדרת חובת ההפקדה בחוק הספרים, התשס"א-2000, שמהווה המשך לפקודת העיתונות המנדטורית, פרט לתיקון שנערך לה ב-1953. החוק החדש הרחיב את הדרישה כך שתכלול גם חומרים לא-ספריים, אך ביטל את חובת מסירת עותק למשרד החינוך שהייתה קבועה בפקודה. לפי החוק חובה להעביר שני עותקים של כל ספר שיוצא לאור בישראל לבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (כיום הספרייה הלאומית) תוך 30 יום מהוצאתם לאור. ישנה גם חובה למסור עותק אחד ללא תמורה לגנזך המדינה, וזאת על פי בקשת הגנזך.
בנוסף, יש למסור עותק של ספר בתחום המוגדר כ"נחוץ לעבודתה של הכנסת" על ידי יושב ראש הכנסת ושל כל עיתון לספריית הכנסת. התיקון בפקודת העיתונות משנת 1953, שבוטל עם קבלת חוק הספרים, חייב מסירה של ספרים בכל התחומים, ללא הגבלת נושא. עד 1 ביולי 2005 נמסר העותק לכנסת ללא תמורה, ומאז תיקון החוק ניתנת תמורה של 25% מהמחיר הקטלוגי של הספר או העיתון.
בנוסף, לפי תקנות חוק חופש המידע מחויבת כל רשות ציבורית (כהגדרתה בחוק זה), למעט רשות מקומית והתאגידים שבשליטתה, לשלוח עותק של הדו"ח שנתי על פעילותה לספריית הכנסת, גנזך המדינה, הספרייה הלאומית (שני עותקים) ולספרייה הציבורית של כל רשות מקומית בת 5,000 תושבים או יותר.
רשות מקומית (והתאגידים שבשליטתה) מחויבת להפקיד בספרייה הציבורית שבתחומה, בנוסף לדו"ח השנתי, גם את חוקי העזר שלה בנוסחם המעודכן.
מונקו.
בנסיכות מונקו חובת ההפקדה מבוססת כיום על צו נסיכותי מס' 816 שהוציא הנסיך אלבר השני, נסיך מונקו ב-21 בנובמבר 2006, בעקבות חוק מס' 1,313 מ-29 ביוני 2006 שעוסק בדיני זכויות יוצרים.
לפי הצו, חובה להפקיד ארבעה עותקים של יצירות על גבי נייר (ספרים, כתבי עת וכו'), הדפסים של איורים וציורים, תוכנות מחשב, מאגרי מידע, הקלטות קול, סרטים ומולטימדיה. פריט שנוצרו ממנו פחות מ-100 עותקים חייב בהפקדת שני עותקים בלבד. העותקים מופקדים בספריית לואיס נוטארי (Bibliothèque Louis Notari), הספרייה העירונית והלאומית של מונקו.
ניו זילנד.
חובת ההפקדה בניו זילנד קיימת משנת 1903, ונקבעה חובה לשלוח שלושה עותקים של כל דבר דפוס שהודפס בניו זילנד. בשנת 2003 נחקק חוק הספרייה הלאומית ולפיו החל מ-1 ביולי 2004 יש צורך לשלוח רק שני עותקים של כל דבר דפוס. החל מ-13 באוגוסט 2006 ישנה חובה לשלוח גם עותקים של פרסומים דיגיטליים, כולל מסמכים מקוונים באינטרנט. במקרה שהודפסו פחות ממאה עותקים או שהמסמך יקר (1,000 דולר או במקרה של כתב עת 3,000 דולר למנוי שנתי) יש חובה לשלוח רק עותק אחד. עותק אחד מועבר לספרייה הלאומית של ניו זילנד בולינגטון שם הוא נגיש לקהל הרחב. עותק נוסף נשמר בספריית אלכסנדר טרנבול הסמוכה, שאינה פתוחה לקהל הרחב.
שוודיה.
כבר בשנת 1661 נחקק חוק המחייב לשלוח שני עותקים של כל דבר דפוס לשלטונות. עותק אחד יועד לספרייה המלכותית השוודית ועותק נוסף לארכיון הלאומי השוודי. במקור נועד חוק זה כדי לאפשר פיקוח על תוכן הספרים.
דליה פרידלנד
דליה פרידלנד (נולדה ב-13 בפברואר 1935) היא שחקנית תיאטרון וקולנוע, מדבבת וזמרת ישראלית.
ביוגרפיה.
פרידלנד נולדה בתל אביב כבת יחידה לחנה'לה הנדלר וצבי פרידלנד, ממייסדי תיאטרון "הבימה", וכבר מגיל צעיר שיחקה בהצגות תיאטרון במסגרת החוג הדרמטי של "גימנסיה הרצליה". בזמן שירותה הצבאי במטכ"ל, גילמה פרידלנד את תפקידה הראשון בתיאטרון "הבימה", במחזה "ליל סופה" (רינה), בבימויו של אביה. לאחר שסיימה את שירותה בצה"ל נסעה ללמוד משחק ב- Central School of Speech and Drama בלונדון. יחד עימה למדו השחקניות ונסה רדגרייב, אנה קרופר וג'ודי דנץ'. עם חזרתה הצטרפה פרידלנד לצוות השחקנים של "הבימה". בשנת 1965 התקבלה לקולקטיב "הבימה" והייתה מהשחקניות הבכירות בתיאטרון.
הייתה נשואה לשחקן התיאטרון מישא אשרוב. בתה היא המוזיקאית והיוצרת אילה אשרוב-קיילוס.
קריירה בתיאטרון.
במשך ארבעים שנה שיחקה פרידלנד במספר רב של הצגות בתיאטרון "הבימה", בהן: "מסע ארוך אל תוך הלילה" (קאטלין), "מלחמה ושלום" (נטאשה), "בגדי המלך" (לילי מנרווה), "ליזיסטראטה" (מריני), "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" (האני), "החולה המדומה" (טואנט), "בית הבובות" (נורה), "השחף" (נינה), "חתולה על גג פח לוהט" (מרגרט), "יום א' בניו יורק" (פגי טיילור), "המאהב" (שרה), "אותלו" (אמיליה), "יוליוס קיסר" (פורציה), "שש נפשות מחפשות מחבר" (הבת),"ידיים מזוהמות" (אולגה), "נשי טרויה" (קסנדרה), "יתוש בראש" (מאדם שאנדביז), "ארבע נשים" (דוזה), "בית המלאכה" (סימון), "ירמה" (דולורס), "תיבת הצללים" (אגנס), "הלילה השנים עשר" (מריה), "המשרתת צרלין" (הצגת יחיד) ו"המכשפה" (מירה'לה).
ב-1968 הוזמנה לשחק בתפקיד הראשי במחזמר "איי לייק מייק" של גיורא גודיק לצד מוטי ברכאן, ליאור ייני, ליה דוליצקיה, מוטי גלעדי, שולה חן ויגאל בשן. שירי המחזמר הופיעו באלבום הנושא את שמו, בו מבצעת פרידלנד מספר שירים, בהם "המלחמה משנה אנשים".
כמו כן השתתפה בערב מיצירות לורקה, "פרח הסכין והבושם" יחד עם מישה אשרוב. ובהצגת הבידור "בוטיק השקרים" עם זאב רווח ועוד.
מאמצע שנות ה-80 ועד היום, מעלה פרידלנד את הצגת היחיד "נולדתי לתיאטרון". בהצגה מספרת פרידלנד את סיפור חייה בתור שחקנית, בתם של שניים ממייסדי תיאטרון "הבימה". ההצגה הועלתה למעלה מ-1,000 פעמים.
בשנת 2004 הוזמנה על ידי גרי בילו, מנהל בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי" דאז, לגלם את פרוליין שניידר במחזמר "קברט".
בשנת 2008 השתתפה פרידלנד בהצגה "כ"ב תמונות", שזכתה במקום הראשון בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר. בשנת 2011 הוזמנה על ידי תיאטרון באר שבע להשתתף בקומדיה "אסיר בלב העיר" מאת ניל סיימון, בשיתוף עם תיאטרון הקאמרי.
לאחרונה השתתפה בהצגה "הנסיכה לא אוכלת צ'יזבורגר", שכתבה וביימה רותי אוסטרמן במסגרת "פסטיבל עכו" 2015
קריירה בקולנוע.