בקרב חוקרים עלתה השערה לפיה אם מדובר על תרמית, ייתכן כי בודה הסיפור היה לא אחר מאשר המוציא לאור - ג'יימס וארד. וארד היה מודד הדרכים של המחוז ויש עליו יחסית מעט מידע ברשומות מקומיות בנות התקופה. עם זאת, ידוע כי אדם שנשא שם זה החזיק בבעלותו בית שבו נפטרה אישה בשם שרה מוריס (Sarah Morriss), המזוהה כאשתו של המלונאי רוברט מוריס. עוד ידוע כי וארד קיבל דרגת רב-בונה חופשי (Master Mason) בארגון הסתרים הבונים החופשיים בשנת 1863.
התייחסויות מודרניות לסיפור.
לסיפור התייחסות רבה באינטרנט.
בספר סודות ההצפנה מ-1999 פרי עטו של סיימון סינג מתואר סיפורה של חוברת ביל באחד הפרקים.
קיימת התייחסות אליו גם במספר תוכניות טלוויזיה, לדוגמה בפרק ספיישל של התכנית הבריטית Unsolved Mysteries ובפרק של הריאליטי האמריקני Expedition Unknown.
בשנת 2010 נוצר סרט מצויר קצר בשם The Thomas Beale Cipher שעוסק בצופן.
חמש הבעיות של ימי קדם
סמנטה פוקס
אבי האומה
אבי האומה הוא תואר, לרוב לא רשמי, של מנהיג הנחשב כמייסדה של אומה. ברוב המקרים הוא גם דמות מפתח בתולדות האומה, גיבור שגבר על אתגרים בדרך לייסוד האומה או לעצמאותה ואף מהווה השראה לפטריוטיות. דמותו בדרך כלל מונצחת על שטרות, על בולים ובשמות רחובות. במדינות מסוימות מגיע הדבר עד כדי פולחן אישיות. המינוח המודרני "אבי האומה" בא על בסיס המינוח הקדום יותר לתיאור האב הראשון של קבוצה אתנית מובדלת הנושאת או משמרת את שמו בזיכרונה הקולקטיבי. אחת הדוגמאות הבולטות לכך היא אברהם, אבי האומה העברית, המוזכר בתנ"ך ובכתבי דתות שונות.
השימוש הראשון במונח במשמעותו המודרנית היה בתקופת האימפריה הרומית, כאשר אוגוסטוס, מייסד האימפריה, זכה לתואר הרשמי "Pater Patriae" (בלטינית "אבי המולדת").
לא כל "אבות האומה" מחזיקים בתואר לעולמים, בעיקר כאשר מחקר כלשהו מגלה שהם לא היו כפי שהצטיירו בתודעה. לדוגמה, בזמן שלטונו של יוסיף סטלין בברית המועצות הוא נחשב על ידי מיליוני אזרחים סובייטים כדמות אב וכאבי האומה. ההערצה והכבוד אליו היו כה עזים עד כדי כך שלאחר מותו החל גל התאבדויות של אזרחים שהאמינו באמת ובתמים שחיים ללא סטלין אינם אפשריים. לאחר מספר שנים התגלה היקף הדיכוי שהנהיג ורצח האזרחים בהוראתו, והדבר הוביל לגינויו על ידי ממשיך דרכו ניקיטה חרושצ'וב ולהעברת גופתו מהמאוזוליאום של לנין שם הונחה לצד קודמו בתפקיד ומייסד ברית המועצות, ולדימיר לנין. דוגמה נוספת היא איימון דה ואלירה, אשר כיהן שלוש פעמים כראש ממשלת אירלנד. אירים רבים ראו בו את "אבי האומה", אך הערכה מחודשת של מעשיו הביאה לכך שמאז שנות ה-80 עברו להתמקד במנהיגים אחרים, כמו מייקל קולינס.
שימוש רשמי.
"אבי האומה" (Guófù, 國父) הוא תוארו הרשמי של סון יאט-סן בסין. כמו כן, חוקת אפגניסטן מ-2003, שנחקקה תחת הנשיא חאמיד כרזאי, העניקה את התואר "אבי האומה" למלך אפגניסטן לשעבר, מוחמד זאהיר שאה, תואר בו החזיק עד מותו.
STS-41-C
STS-41-C, היא המשימה ה-11 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, והחמישית במספר של מעבורת החלל צ'לנג'ר. המשימה שוגרה ב-6 באפריל 1984.
גם במשימה זו, כמו בקודמתה, התגלתה שחיקה באטם המעגלי של נחיר הפליטה של מאיץ הדלק המוצק הימני של המעבורת. פריצה של אטם זה התגלתה כסיבה הראשית לאסון מעבורת החלל צ'לנג'ר.
המשימה.
המשימה יצאה לדרכה ב-6 באפריל 1984 בשעה 8:58:00 לפי שעון החוף המזרחי של ארצות הברית. לראשונה, נרשם שיגור מושלם ללא תקלות עד הגעה לגובה המסלול (533 ק"מ).
במשימה זו היו שתי מטרות עיקריות:
האחת, לפרוס ולהכניס למסלול את מתקן החשיפה לטווח ארוך (Long Duration Exposure Facility), מתקן גלילי פסיבי שניתן להחזרה לכדור-הארץ, ששקל 9,660 ק"ג, קוטרו 4.3 מטרים ואורכו 9 מטרים, ובו 57 ניסויים של 8 מדינות שונות ברחבי העולם.
המטרה השנייה במשימה הייתה "לתפוס" את הלוויין Solar Maximum Mission ששוגר ב-1980 ושחקר את השמש ואת התפרצויותיה (רוח השמש), תיקונו, פריסה חוזרת והצבתו במסלול שנית.
בנוסף, נשאה המעבורת מצלמת IMAX ומצלמת "סינמה 360", וניסויי תלמידים.
הצוות מנה 5 אנשים: מפקד המשימה רוברט קריפן, טיסתו השלישית בתוכנית המעבורות (STS-7, STS-1), הטייס פרנסיס סקובי ושלושת מומחי המשימה ג'ורג' נלסון, ג'יימס ואן הופטן וטרי ארט.
כבר ביום השני למשימה נאחז מתקן החשיפה לטווח ארוך בזרוע הרובוטית ושוחרר למסלולו בהצלחה.
במקור, תוכנן מתקן זה להיאסף ולחזור לכדור-הארץ בשנת 1985, אך בעקבות דחיות בלוח הזמנים ואסון צ'לנג'ר נאסף רק ב-12 בינואר 1990 על ידי הקולומביה במשימת STS-32. ב-22 בינואר 1990 חזר המתקן לכדור הארץ.
ביום השלישי למשימה עלתה המעבורת למסלול גבוה יותר (556 ק"מ), והייתה רחוקה 60 מטרים מהלוויין Solar Maximum Mission. שני האסטרונאוטים ג'ורג' נלסון וג'ימס ואן הופטן ביצעו הליכת חלל, כשנלסון השתמש ביחידת התמרון (MMU), התקדם לעבר הלוויין וניסה לתפוס אותו במכשיר תפיסה מיוחד, Trunnion Pin Acquisition Device. שלושה ניסיונות לתפיסת הלוויין נכשלו, וגם ניסיונותיו של ואן הופטן לתפיסת הלוויין על ידי זרוע ה-RMS לא צלחו. ביום למחרת ניסו שוב השניים לתפוס את הלוויין, והצליחו בניסיון הראשון.
שני האסטרונאוטים הביאו את הלוויין לקרבת המעבורת, החליפו מערכת בקרת גובה ומערכת למדידת העטרה של השמש, והשיבו אותו למסלול. עקב העיכוב בתפיסת הלוויין, הוארכה המשימה ביום אחד.
בשאר ימי המשימה ביצע הצוות ניסויי סטודנטים בהצלחה רבה.
סה"כ עברה המעבורת מרחק של 4,619,000 ק"מ, ב-108 הקפות סביב כדור-הארץ. היא הייתה אמורה לנחות במרכז החלל קנדי בקליפורניה, אך התוכנית שונתה ולבסוף המעבורת נחתה ב-13 באפריל 1984 בשעה 5:38:07 (לפנות בוקר) על-פי שעון האזור הפסיפי, במסלול נחיתה 17 באדוארדס, קליפורניה. שינוי התוכנית גרם להארכת המשימה ביום נוסף.
המעבורת חזרה למרכז החלל קנדי ב-18 באפריל 1984.
תג המשימה.
במקור, הייתה המשימה אמורה להיקרא STS-13. התג שעוצב רמז למזל הרע, כביכול, של משימת אפולו 13. הוא כלל חתול שחור, המספר 13, וציור של המעבורת טסה מתחת.
טרוור פינוק
טרוור דייוויד פינוק (באנגלית Trevor David Pinnock, נולד ב-16 בדצמבר 1946) הוא נגן צ'מבלו ומנצח אנגלי. פינוק נודע בעיקר בניצוח על תזמורת המנגנת בכלים אותנטיים בשם "הקונצרט האנגלי", שעמה הוא ביצע עד לאחרונה יצירות מתקופת הבארוק והתקופה הקלאסית. פינוק נוהג לנצח על התזמורת ממושב הצ'מבלו.
ביוגרפיה וקריירה.
טרוור פינוק נולד בקנטרברי. הוא הצטרף כזמר למקהלת הקתדרלה בגיל 7 ולמד בבית הספר למקהלה של הקתדרלה. לאחר לימודי פסנתר ועוגב, התמנה לנגן עוגב בכנסייה. בגיל 19 נכנס לקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון. הוא קיבל מלגה ללימודי עוגב ובהמשך גם צ'מבלו, וזכה בפרסים על ביצוע
בשני הכלים. מוריו היו ראלף דואנס ומיליסנט סילבר. כנגן צ'מבלו ערך סיורי קוטנצרטים באירופה עם האקדמיה של St. Martin in the Fields. בתקופת לימודיו בקולג' המלכותי למוזיקה אמר לו הרשם, ג'ון שטיינר, שאין לו סיכוי להשתכר למחייתו כצ'מבליסט. כדי לשפר ככל האפשר את סיכויי עבודתו בשלב מוקדם בקריירה שלו, כלל ברפרטואר שלו לא רק את יצירות הבארוק המקובלות אלא גם קונצ'רטי מודרניים לצ'מבלו, כמו הקונצ'רטו לצ'מבלו, כלי הקשה ומיתרים של רוברטו גרהארד, הקונצ'רטו של מנואל דה פאיה, סימפוניה קונצרטנטית זעירה לנבל, צ'מבלו, פסנתר ותזמורת מיתרים כפולה של פרנק מרטין ו-Concert Champêtre
של פרנסיס פולנק.
הופעת הבכורה שלו בלונדון הייתה ברויאל פסטיבל הול עם שלישיית גאייארד (סטיבן פרסטון, חליל; אנתוני פלית', צ'לו) בשנת 1966. הופעת הבכורה שלו כסולן בצ'מבלו התקיימה בשנת 1968 באולם פרסל בלונדון. בנובמבר 1972 היה אחד ממייסדי "הקונצרט האנגלי" (The English Concert), תזמורת המתמחה בביצועי מוזיקת בארוק וקלאסיקה מוקדמת בכלי התקופה. הוא ניצח על התזמורת, בדרך כלל מן הצ'מבלו (או עוגב קאמרי לפי הצורך) כנגן קונטינואו, עד 2003. את מקומו תפס הכנר אנדרו מאנזי. הוא יצא עם התזמורת לסיור ראשון בצפון אמריקה בשנת 1983. מסעות קונצרטים רבים מספור ברחבי העולם והקלטות רבות הקנו לאנסמבל שלו שם בינלאומי, אך את קהל המעריצים העצום שיש לו בעולם כולו יכול האנסמבל לזקוף לזכות האיכות היוצאת מן הכלל ולהתלהבות הכובשת של הופעותיו. המקהלה שלצד התזמורת הוקמה במועד מאוחר יותר ואיפשרה לאנסמבל לבצע אופרות בארוק, אורטוריות ויצירות ווקאליות אחרות.
הופעת הבכורה שלו בניו יורק הייתה בשנת 1988, בניצוח על האופרה יוליוס קיסר של הנדל. בשנת 1989 ייסד את "הלהקה הקלאסית" (The Classical Band) וניצח עליה ברפרטואר הקלאסי מהיידן עד מנדלסון בכלים תקופתיים, כולל נגינה כסולן בפורטה-פיאנו, עד שפרש באופן בלתי צפוי בשנת 1990. בין השנים 1991 ל-1996 שימש מנהל אמנותי ומנצח ראשי של תזמורת מרכז האמנויות הלאומי באוטווה, קנדה, קבוצה שעליה ניצח לראשונה בשנת 1985. בהמשך כיהן כיועצה האמנותי בעונות 1996-7 ו-1997-8, שכללו גם סיור בארצות הברית וביצוע, וכנראה גם הקלטות של הקוננצ'רטי לפסנתר מס' 1 ו-5 של בטהובן, עם גריגורי סוקולוב כסולן.
פינוק מרבה להופיע כמנצח אורח עם רבות מן התזמורות החשובות בעולם, ביניהן התזמורת הסימפונית של בוסטון, התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו ותזמורת דטרויט, התזמורות הקאמריות של סיינט פול, לוס אנג'לס, תזמורת המוצרטיאום של זלצבורג, התזמורת הפילהרמונית של וינה, תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג וכן בפסטיבל טנגלווד ובפסטיבלי מוצרט.