באותו יום שעזב את הנשיאות, קאייס לקח על עצמו את הנהגת הוועדה המארגנת של המפלגה המהפכנית הלאומית; PNR, שהוקמה ב-4 במרץ 1929, איתה ניסה להכיל את כל הקבוצות המהפכניות ולפתור את הסכסוך על עמדות חברי הממשלה ותפקידיהם. הבחירות העממיות בדרך שלווה ולהוות "חזית מהפכנית שלפניה ניסיונות תגובת-הנגד קורסים". המועמד הראשון לנשיאות של המפלגה החדשה היה המהנדס פסקואל אורטיס רוביו, שהביס את יריבו הפוליטי ארון סאנץ במהלך הבחירות הפדרליות לנשיאות בשנת 1930 והחליף את חיל. מועמדותו של פסקואל עוררה את ההתקוממות של הגנרל גונזאלו אסקובר.
עקב מרידה זו, חזר קאייס לתפקיד שר המלחמה והחיל הים, כאשר אמיליו פורטס חיל עודנו היה בתפקיד הנשיא הזמני, כדי להילחם באופוזיציה השלטונית שגורמים בתוכה האשימו אותו ב"צמא שאינו יודע שובע לשלטון ולעושר". גורמי האופוזיציה שהועלו נגד קאייס וממשלתו תמכו במועמדותו לנשיאות של עורך הדין ז'ילברטו ולנזו. קאייס הביס אותם ומאז ואילך נותרו בהנהגה הצבאית רק הקצינים הנאמנים למשטר המוסדי המהפכני שקידם קאייס עצמו. השאר מתו במערכה עם ההתקוממות או יצאו לגלות. מעתה, לגנרלים הפוליטיים של המהפכה כבר לא הייתה די יכולת מספקת לשאוף לתפוס את השלטון. מאוחר יותר השאיר קאייס את הגנרל ז'ואקין אמרו במקומו בשר המלחמה והצי, עם המשימה לבטל את הפוליטיזציה של מה שנותר מהצבא הלאומי.
במשך מספר שנים, קאייס, 'המפקד המקסימלי של המהפכה', הרחיב את השפעתו הפוליטית על קבלת ההחלטות של פורטס חיל, ושלושת הנשיאים שבאו אחריו, פסקואל אורטיס רוביו, שמונה בידי קאייס למנהל בנק מקסיקו הלאומי ואחר כך מונה לשר המלחמה והצי; אבלרדו רודריגס, אשר היה מזכיר האוצר והאשראי הציבורי בנשיאותו של קאייס ונשיא המועצה המבצעת המפקחת על מסילות הברזל הלאומיות; ולאסרו קארדנאס, גם כן פעיל בממשלתו של קאייס שכלל בקבינט הפוליטי שלו רבים מהמקורבים על קאייס. בתקופה ה"מקסימאטו", קאייס השפיע על כל התחומים הרשמיים, פוליטיקאים, פקידים וקצינים בצבא הגיעו אליו לבקש ייעוץ ותמיכה. אחת התבדח באומרו: "בלול התרנגולות של הפוליטיקה, התרנגולת המוערכת ביותר היא לא זו שמטילה את הביצה הטובה ביותר, אלא זו שיודעת לקרקר אותה בצורה הטובה ביותר."
סביב קאייס סבב מושא של מחוות, הוא נהג להשתתך ברכיבה על סוסים וארוחות נשף גדולות. הוא ערך סיורים תכופים ברכבת הנשיאות שמשכה אנשים רבים והייתה לו המותרה הפוליטית לצאת בהצהרות קיצוניות, כמו כינוי התעשיינים במונטריי כי הם חסרי יכולת להודות על הנעשה עבורם ועל כך שלא התאימו למה שהעניקה להם המהפכה. ב-20 ביולי 1934 נשא קאלס נאום ("זעקת גואנחואטו"), בו הצהיר:
ההדחה וההגליה.
ב-11 ביוני 1935, לפני קבוצת סנאטורים, התלונן קאייס על החלוקה והקיצוניות אליהן נפלו לשכות החקיקה והגיעו למסקנה "במשך שישה חודשים האומה זועזעה בשביתות מתמשכות, רבות מהן לגמרי לא מוצדקות... שביתות פוגעות בהון הרבה פחות מהממשל, הן סוגרות את מקורות השגשוג שלהן... אנחנו הולכים אחורה, אחורה, תמיד הולכים אחורה... ומה הם מקבלים מהתהפוכות המבשרות האלה? חודשים של שחרור שכר, ייאוש מהון, נזק חמור לקהילה." מרגע שפורסמו הצהרות אלו, ענה לו גם הנשיא קארדנאס בפומבי: "מעולם לא יעצתי לאוגדות שאינן נסתרות ממני, יהיו להן השלכות קשות... ההנהלה הפדרלית מוכנה לפעול בכל החלטה כדי שהתוכנית של המהפכה והחוקים יוצאו לפועל אשר מסדירים את מאזן הייצור, ונחושים, באותה מידה, לבצע את הגשמת תוכנית שש השנים (תוכנית פיתוח פדרלית ארוכת טווח), ללא קשר לבהלה של נציגי המגזר הקפיטליסטי."
קאייס טס לארצות הברית חמישה ימים לאחר מכן, יצא לחופשה בהוואי וחזר ב-13 בדצמבר לאחר מספר חודשים. במהלך היעדרותו, המהומות והשביתות נגדו גברו ונמשכו מספר חודשים. שמועות התפשטו על מזימה של קאייס נגד הנשיא קארדנאס; מושלים מטעמו של קאייס ומנהיגי הצבא הוחלפו; כאשר הוא הופיע בבית המשפט לצורך ייבוא נשק שביצע בשנת 1915; היו הפגנות פוליטיות נגדו שפרצו בכיכרות; לבסוף, ה-PNR צידד עם הנשיא ושוקטו הרוחות ברחובות בהפלת הסמכות הפוליטית של קאייס ותומכיו. בחילופי ההצהרות הפוליטיות בין קאייס וקארדנאס התפרסמו חלוקות הנשק שלו בסונורה, פעילויות בעת המהפכה עליהן הבליג, התערבותו הפוליטית ועוד. במהלך המאבק הפוליטי רבים מתומכיו של קאייס נטשו אותו. לבסוף, ב-9 באפריל 1936, האגף השמאלי של הסנאט השיק "אני מאשים" ממושך, וסימן את קאייס כבוגד.
למחרת, יום שישי הטוב, "בגלל חובה לבריאות הציבור", הורה קארדנאס "לעזוב מיידית את השטח הלאומי עבור קאייס, מורונס, לואיס ל. לאון ומלגור אורטגה (פעילים פוליטיים תומכי קאייס נוספים)." קאייס לא הביע התנגדות בפני הקצין שעצר אותו: "אני מחשיב את עצמי כאסיר שלך, ברשותך לשים אותי מול כיתת יורים." יומיים לאחר מכן, בכיכר 'דה לה קונסטיטוציון' במקסיקו סיטי, התקיימה עצרת גדולה של תומכי הנשיא קארדנאס ומתנגדיו של קאייס. ב-3 ביוני שלאחר מכן שוחרר קאייס משירותו בצבא הפדרלי המקסיקני. בכך הסתיים שלטון ה"מקסימאטו "שלו וקאייס עצמו גורש לגלות. ב-20 ביולי 1937, חוותו בסנטה בארברה, בדרך לקואוטלה, חולקה בין חברי הקהילה המקומית.
שנים אחרונות.
קאייס חי את שנות גלותו בסן דייגו, קליפורניה, ארצות הברית. הוא חזר מחו"ל בשנת 1942, כאשר בהזמנת הנשיא מנואל אבילה קמאצ'ו השתתפו כל הנשיאים לשעבר החיים בטקס זיכרון המהפכה: דה לה ורטה, קאלס, פורטס חיל, אורטיס רוביו, אבלרדו רודריגס ולסארו קארדנאס. באותה שנה הועלה בצורה סמלית לדרגת גנרל בצבא הפדרלי וזוכה מאשמה. קמאצ'ו, מעבר לטקס הנקודתי, הנהיג קמפיין פוליטי של הסדרים ופשרות עם הפלגים הנאבקים בתוך הפוליטיקה המהפכנית ואף העניק חופש רב יותר אל הכנסייה הקתולית במקסיקו.
במהלך שנותיו האחרונות שינה קאייס את ראיית עולמו הפוליטית ונקט בהתנהלות יותר מתונה מאשר קודם לכן. ה-PNR התפתחה עם הזמן אל ה-PRI (המפלגה המוסדית המהפכנית), אשר נותרה בשלטון במקסיקו באופן רצוף עד שנת 2000. קאייס נפטר במקסיקו סיטי, בסנטוריום קאודריי (Cowdray), לאחר ניתוח בכיס המרה, ב-19 באוקטובר 1945, בשעה 14:40. הוא נקבר בפנתיאון דולורס. ב-20 בנובמבר 1969 הועברו שרידיו של קאייס לאנדרטת המהפכה.
ג'ייקוב פרג' רפאל ג'ייקוב
ג'ייקוב פרג' רפאל ג'ייקוב (באנגלית: Jacob Farj Rafael Jacob; 1923, כלכותה, הודו הבריטית – 13 בינואר 2016, ניו דלהי, הודו) היה לוטננט גנרל יהודי בצבא הודו אשר כיהן כראש המטה הכללי של פיקוד המזרח ההודי ונודע בחלקו במלחמת הודו-פקיסטן (1971). לאחר תום שירותו הצבאי הצטרף למפלגת העם ההודית וכיהן כמושל גואה ופנג'אב.
קורות חיים.
ג'ייקוב פרג' רפאל ג'ייקוב נולד בכלכותה למשפחה יהודית בבלית שהיגרה להודו במחצית המאה ה-18. בשלהי 1941 התגייס ג'ייקוב פרג' לצבא הודו הבריטית. בעקבות הידיעות על שואת יהודי אירופה בחר בקריירה צבאית. לאחר שהוסמך לקצונה הוצב באזור כירכוכ ובהמשך הועבר לחזית בצפון אפריקה. הוא נטל חלק גם במערכה על בורמה.
לאחר המלחמה נשלח ללימודים צבאיים בבריטניה ובארצות הברית ולאחריהם שב לשורות הצבא ההודי ולחם במלחמת הודו-פקיסטן (1965) כמפקד אוגדה. ב-1969 מונה לראש המטה הכללי של פיקוד המזרח ההודי והועלה לדרגת מייג'ור גנרל. במהלך מלחמת הודו-פקיסטן (1971) ניצחו כוחות פיקוד המזרח ההודיים את צבא פקיסטן והביאו לקריסתו. פרג' רפאל זכה להערכה על תפקודו במערכה ונחשב לאחד מגיבוריה.
ב-1978 סיים את שירותו הצבאי והצטרף למפלגת העם ההודית. הוא כיהן כמושל גואה ופאנג'ב. הוא פעל להעמקת יחסי הודו–ישראל ולכינון יחסים דיפלומטיים בין המדינות. עוד פעל להעמקת שיתוף הפעולה הצבאי בין המדינות.
ג'ייקוב פרג' רפאל ג'ייקוב הלך לעולמו ב-2016 לאחר סיבוך של דלקת ריאות, והוא בן 92. הוא נקבר בבית העלמין היהודי בניו דלהי.
עינת עריף-גלנטי
עינת עריף-גלנטי (נולדה ב-1975) היא צלמת ישראלית.
ביוגרפיה ופעילות אמנותית.
עריף-גלנטי נולדה בירושלים, ולמדה בתיכון לאמנויות בעיר. בין השנים 1995 ו-1998 למדה במחלקה לצילום יישומי במכללה האקדמית הדסה ירושלים. עם סיום לימודיה זכתה שנתיים ברציפות במלגת צילום קרן התרבות אמריקה-ישראל. בשנת 2002 למדה ציור ורישום בסדנא לציור ורישום בירושלים בראשותו של ישראל הרשברג, מוסד שממשיך גישה מסורתית לאמנות פיגורטיבית. ב-2004 ייסדה את הגלריה השיתופית אגריפס 12 בירושלים יחד עם בן-זוגה יוסי גלנטי ואמנים ירשלמיים נוספים (בניהם ימימה ארגז, מני סלמה, וג'ואל קנטור).
יצירתה עושה שימוש נרחב בטבע דומם, תוך התייחסות לרעיונות המתפתחים מתוך המושגים ואניטאס ו"ממנטו מורי", היא מעלה תהיות בנוגע לתרבות עכשווית ולמשבר האקולוגי.
עריף-גלנטי מרצה בבית הספר הגבוה לאמנות – פרדס בגבעת וושינגטון. היא הציגה תערוכות יחיד רבות והשתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות בארץ ובעולם, ביניהם במוסדות הבאים: מוזיאון ישראל, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, מוזיאון בס לאמנות, מיאמי, מוזיאון העיר של Collegno, טורינו, מוזיאון חיפה לאמנות ומוזיאון Kiyosato לאמנות הצילום, יפן. בשנת 2013 זכתה במענק של מועצת הפיס לתרבות ולאמנות ובשנת 2018 בפרס עידוד היצירה של משרד התרבות והספורט. עבודותיה מצויות באוספים פרטיים וציבוריים בארץ ובעולם. כתבה במגזין אנטייטלד, עבדה בסטודיו בסדנאות האמנים ירושלים בין השנים 2015-2020 ולאחר מכן עברה לעבוד בסטודיו בסדנאות האמנים - הגלריה החדשה באצטדיון טדי.
השמנת יתר בקרב ילדים