בית המדרש לרבנים באמריקה (באנגלית: הסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה - The Jewish Theological Seminary of America, בקיצור: JTS) הוא המרכז האקדמי והרוחני העליון של הזרם היהודי הקונסרבטיבי. המוסד משמש גם כסמינר להכשרת רבנים מטעם היהדות הקונסרבטיבית. המוסד שוכן במנהטן, ניו יורק זה למעלה ממאה שנה, מאז הוקם מחדש בידי שניאור זלמן שכטר חוקר הגניזה הקהירית. המוסד קיבל את שמו מן בית המדרש לרבנים של ברסלאו, מורשת יהדות אירופה של המאה התשע עשרה. כיום משתייך המוסד לאוניברסיטת קולומביה.
ספריית הסמינר היא אחת הספריות למדעי היהדות הגדולות והחשובות בעולם, והיא מכילה כתבי יד נדירים וחשובים.
כמה ממורי ובוגרי בית המדרש זכו בפרס ישראל: שאול ליברמן זכה בקטגוריה של מדעי הרוח (1971), והפרס בקטגוריה של חקר התלמוד הוענק לחיים זלמן דימיטרובסקי (1994), אברהם גולדברג (2000), דוד הלבני (2008) ושמא פרידמן (2014).
היסטוריה.
ב-1885 התכנסו רבני הרפורמים וניסחו את מצע פיטסבורג הרדיקלי. כתגובה, שבתאי מוראיס, יחד עם הרב חנוך יהודה קאהוט שהגיע זמן קצר קודם לכן מאירופה, הנרי פררה מנדס, כורש אדלר ואחרים, נרתם לבנות מוסד להכשרת רבנים שיעמוד מנגד להיברו יוניון קולג'. ב-2 בינואר 1887 נחנך "בית המדרש לרבנים באמריקה", שחרת על דגלו נאמנות למסורת. בתקופה זו, הנתק בין הקונסרבטיבים לרפורמים לא היה מובהק, ובית המדרש לרבנים הכיל הן בעלי השקפה מסורתית גמורה, הן היסטוריציסטים ואפילו כאלו שהיו מקורבים לרפורמים כמעט בכל. דרך משל, ארגון הרבנים האורתודוקסי OU הוקם בתקופה זו על ידי רבנים מבית המדרש.
ב-1897 נפטר מוראיס, וב-1902 החליפו בתפקיד ראש בית המדרש שניאור זלמן שכטר. עם כניסתו של שכטר למוסד קיבל בית המדרש צביון קונסרבטיבי.
הוצאת משרד הביטחון
הוצאת משרד הבטחון
משרד הבטחון - ההוצאה לאור
שפרה שיפמן
לוח בשקה
לוח בשקה (קרואטית Bašćanska ploča) הוא לוח משנת 1100 לערך, עליו חרוטה כתובת בשפה הקרואטית, הלוח נחשב לאחת העדויות הכתובות המוקדמות בשפה זו.
הלוח התגלה בשנת 1851 בריצוף כנסית לוצ'יה הקדושה (Sveta Lucija) ביורנדבור (Jurandvor) שליד בשקה (Baška), באי קרק, קרואטיה; ומכאן שמו. מאז 1934 שמור הלוח באקדמיה הקרואטית למדע ואומנות בזגרב.
הכתובת על הלוח עוסקת בחלקת אדמה שתרם המלך זבונימיר למנזר בנדיקטיני וכתובה באלפבית הגלגוליטי הסלאבי העתיק. חשיבותה של הכתובת בעובדה שהיא מאזכרת לראשונה את השם "קרואטיה" בשפה הקרואטית, וכן את שם התואר הנגזר ממנו. הכתובת אינה כתובה ברובד הלשוני הקרואטי שרווח כשפת יום יום בעת כתיבתה, והיא אינה הכתובת הקרואטית העתיקה ביותר הידועה. למרות זאת, זכתה כתובת זו לכינויים "היהלום של השפה הקרואטית" ו"תעודת הלידה של השפה הקרואטית הכתובה".
ההוצאה לאור של משרד הביטחון
ראטלנד
ראטלנד (באנגלית: Rutland) הוא המחוז השני בקוטנו באנגליה. עיר הבירה של המחוז היא אוקהאם. המחוז הוא חלק מאזור מזרח המידלנדס. ראטלנד גובל במחוזות לסטרשייר, לינקולנשייר ונורת'האמפטונשייר.
עד שנת 1890 היה ראטלנד המחוז הקטן ביותר באנגליה, אולם בשנה זו קיבל האי וייט, ששטחו קטן בשני קמ"ר, מעמד של מחוז. ראטלנד הוא המחוז הרביעי בקטנותו בבריטניה כולה לאחר האי וייט, הסיטי של לונדון ובריסטול. זהו גם אחד מן המחוזות הקטנים ביותר מבחינת כמות התושבים.
מועצת המחוז מונה כ-26 נציגים. מתוכם 17 משויכים למפלגה השמרנית, 8 עצמאיים וכאחד משויך למפלגה הליברל-דמוקרטית. מועצה זו הוקמה בשנת 1918, אם כי המועצה במתכונתה הנוכחית הוקמה רק בשנת 1997. הבחירות למועצה מתקיימות אחת ל-4 שנים. במשאל העם על חברות בריטניה באיחוד האירופי, מרבית מהתושבים (50.57%) תמכו בעזיבה, בעוד ש-49.43% התנגדו.
הצפיפות היא 98 נפש לקמ"ר. 2.7% מהאוכלוסייה הם בני מיעוטים, נמוך באופן משמעותי לממוצע הארצי (9.1%). בשנת 2006 דווח כי בראטלנד יש את שיעור הפריון הגבוה ביותר בכלל אנגליה- 2.81 ילדים לאישה, לעומת 1.67 ילדים לאישה במחוז טיין אנד ויר. באותה השנה המחוז דורג במקום השישי בפעילות הספורטיבית של תושביו- 27.4% מהאוכלוסייה משתתפים לפחות 3 פעמים בשבוע במשך 30 דקות. בשנת 2012 ראטלנד דורג כמחוז המאושר ביותר בבריטניה.
מבחינה כלכלית, מקור התעסוקה המרכזי הוא המנהל הציבורי, החינוך והבריאות. בעבודות אלו עובדים כ-30.8% מן העובדים במחוז. 29.7% עובדים במלונאות ומסעדנות ו-16.7% בתעשייה.
היסטוריה.
לפני איחוד אנגליה (בשלהי המאה ה-10) היה מחוז ראטלנד חלק מממלכת מרסיה. בשנים 1974–1997 המחוז היה חלק מלסטרשייר.
מפרץ קוורנר
מפרץ קוורנר (קרואטית Kvarnerski zaljev; איטלקית Golfo del Quarnero/Quarnaro/Carnaro), הוא מפרץ בקרואטיה בצפונו של הים האדריאטי, והממוקם בין חצי האי איסטריה והחוף הקרואטי. האיים העיקריים במפרץ קוורנר הם צרס, קרק, פג, ראב ולושין. עיקרו של שטח המפרץ הוא ממערב לאיים קרק וצרס, ואילו חלקו שמדרום וממזרח להם מכונה קוורנר הקטן (Kvarnerić).
העיר החשובה ביותר השוכנת לחופיו של המפרץ היא רייקה, ועומק מימיו של המפרץ מאפשר לכל סוגי הספינות להגיע לנמלה של העיר. מפרץ קוורנר נהנה מאקלים ים תיכוני נוח וחופיו מפורצים והרריים. כל אלה תרמו להתפתחות התיירות לאורך חופי המפרץ ובאיים העיקריים שבתחומו.
אסכולת פריז
אסכולת פריז (בצרפתית: L'ecole de Paris) היא תנועה אמנותית שמרכזה היה בפריז החל מ-1918 ועד 1940, בין מלחמת העולם הראשונה לשנייה.
הייתה זו קבוצת גולים, ברובם יהודים, שהתגבשה בפריז במהלך מלחמת העולם הראשונה.
השם "אסכולת פריז" מבחין בין המקומיים, הצרפתים, הידועים בשם הכולל "האסכולה הצרפתית", לבין אלה שהתקבצו ובאו לפריז מכל קצות תבל, מארצות הברית ודרום אמריקה אבל בייחוד מארצות אירופה – איטליה, הונגריה, ליטא, ספרד, פולין, רומניה, רוסיה ושוודיה.
באסכולה של פריז נמנו ארבעה ציירים יהודים חשובים מהמאה העשרים: אמדיאו מודיליאני, ז'ול פסקין חיים סוטין ומארק שאגאל. אליהם יש להוסיף עוד עשרות אמנים ידועים פחות או כמעט אלמונים. בין האמנים כאלה שבאו לפריז בעשור הראשון של המאה העשרים כדי ללמוד את הסגנונות ששלטו בה באותה עת - הקוביזם והפוטוריזם, וכאלה שיצרו סגנון חדש, שנראה זר ומנוגד לרוח הצרפתית, בהם חיים סוטין. נוכחותם של הזרים בפריז הורגשה היטב בכל תחומי התרבות.
הצלחתה של אסכולת פריז נזקפת לפעולתם של הזרים בעיר, ובמידה רבה לציירים יהודים רבים ביותר, שהטביעו את חותמם על עולמן של האמנויות הפלסטיות, כוחות יוצרים שהעשירו את המורשת המשותפת של העולם התרבותי. כמעט כל הציירים מהאסכולה של פריז מוצאם בארצות מזרח אירופה. הם נמשכו לפריז, למרכז אמנות העולם ולאווירת החופש.
הציירים היהודים הגיעו לפריז למערבולת של סגנונות, בתחילה הם התייחסו באופן סביל להתרחשויות סביבם, אך אט אט הם קלטו את ההשפעות השונות, בעוד הם שומרים על ייחודם האישי. אקלימה של האסכולה של פריז היה אקלים של ויכוח חופשי, אקלים של תרבות אמיתית. האמנים מצאו בה אווירה שסייעה להתפתחותם האישית. תנאי חייהם ותנאי עבודתם אפשרו להם לתת ביטוי מלא לאישיותם. פריז כמטרופולין של האמנות האירופית פתחה לפני הציירים שמחוצה לה את שעריה למקום בו אפשר היה ללמוד את האמנות של כל הארצות וכל התקופות. התמזל המזל לאמנים, והם ניזונו מכמה וכמה ניסיונות אמנותיים אשר מהווים את תרומתה העיקרית של המאה העשרים לעיצוב תפיסה חדשה באמנות.
סגנון הציור היה אקספרסיוניסטי-פיגורטיבי עם נגיעות סנטימנטליות. נעשה שימוש בצבעים רבים וחזקים.
מספרם של הציירים היהודים שחיו ועבדו בפריז מאז שנת 1910 גדול יותר מאשר מספרם בכל מקום אחר בעולם בזמן נתון כל שהוא בתולדות האמנות. אמנים אלה שנמשכו לפריז תרמו תרומה רבת ערך לשמה של "האסכולה של פריז".
הכיבוש הנאצי של פריז ב-1940 חיסל את זרם האמנות המכונה "אסכולת פריז". יהודים שנחשבו לנתינים זרים, שהם למעשה היו רוב חברי הקבוצה, נרדפו כבר מהימים הראשונים של הכיבוש. מיעוטם הצליחו להגר או למצוא מסתור, אך רובם (כמו למשל יחזקאל קירשנבוים) נשלחו למחנות ריכוז והשמדה.
השפעת האסכולה על אמנות ישראלית.
החל משנות ה-20 של המאה ה-20 ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה יצאו ציירים ישראלים רבים למסעות לימוד בפריז, בירת האמנות של אותה התקופה. אמנותם הושפעה מהציור הצרפתי, ובעיקר מאמנים כמו אוגוסט רודן, מוריס אוטרילו, אדואר וויאר, ראול דופי, מוריס ולאמנק, לצד אמני אסכולת פריז היהודים, ביניהם חיים סוטין, ז'ול פסקין, פנחס קרמין ומישל קיקואין.
פרק זה בציור הישראלי בולט בעבודותיהם של חיים אתר, מנחם שמי, משה קסטל, יצחק פרנקל, אהרון אבני, אריה ארוך, צבי שור, עוזר שבת, משה מוקדי, חנה בן דב, ורבים אחרים. השאלות שעלו לדיון בעקבות הפנייה אל האמנות הצרפתית בכלל ואל אמני 'אסכולת פריז' היהודית בפרט, הגדירו את ייחודיותו של השיח הפרשני שנוצר בשדה האמנות הארצישראלי בתקופה זו.