בשנת 2008 זכה 'המנון' בפרס הראשון במסגרת סרטי הסטודנטים של פסטיבל קאן. בחבר השופטים ישבו הבמאים , אוליביה אסאייס, וסוזן ביר. הסרט המשיך וזכה בפרסים ראשונים בשבעה פסטיבלים נוספים, ובהם פרס של האיגוד העולמי של בתי הספר לקולנוע CILECT, ופרס בתחרות הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים, תל אביב. הסרט השתתף ביותר מ-40 פסטיבלים ברחבי העולם. 'המנון' נבחר במקום הראשון במשאל '20 הסרטים המובילים' של בית הספר סם שפיגל לכבוד 20 שנים לייסוד בית הספר. הסרט נרכש והוקרן ברשת ARTE הצרפתית וברשת ARD הגרמנית.
בעקבות 'המנון' הוזמן קידן לשפוט בתחרויות סרטים קצרים ברחבי העולם, ולאחר מכן צילם את סרטו העלילתי הארוך הראשון 'היורד למעלה' (2015), שהוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל קאן.
במשאל בין אנשי קולנוע מהארץ ומהעולם שיזם בית הספר סם שפיגל, נבחר 'המנון' לסרט הטוב ביותר שהופק בבית הספר בשלושים שנותיו הראשונות (1989-2019).
שמואל יצחק יפה
הרב שמואל יצחק יפה (י"ז בניסן ה'תרמ"ד, 12 באפריל 1884 - י"ז בניסן ה'תשי"ג, 2 באפריל 1953) היה רב ליטאי, רבה של בוריסוב שבפלך מינסק ובסוף ימיו ראב"ד בתל אביב. חתנו של רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, ה"בית הלוי".
ביוגרפיה.
נולד בקובנה לרב צבי יפה מצאצאי ה'לבוש' ולחיה רחל (נהרגה בגטו קובנה בסוף 1941). למד בישיבת סלובודקה והתפרסם בעולם הישיבות. רבי חיים סולובייצ'יק לקח אותו כחתן לאחותו מאביו, פעשא רבקה (ה'תר"ם, 1880 - י"ח בשבט ה'תשל"ג, 1973), בתו של רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (ה"בית הלוי") מאשתו השלישית, ואחותו מאב ואם של הרב שמחה סולובייצ'יק. היא התייתמה בילדותה וגדלה בביתו של אחיה הגדול. לאחר נישואיהם התגורר הזוג בבית אמה האלמנה אסתר ביילא, באותו בניין מגורים שבו גר רבי חיים, והרב יפה למד עמו בחברותא כעשר שנים.
בשנת 1914 התקבל כרב בבוריסוב שבפלך מינסק וכיהן במשרה זו במשך 20 שנה עד שנת 1934, שבה נמלט מרוסיה הסובייטית עלה לארץ ישראל והתמנה כרב וראב"ד בתל אביב. בתחילה כיהן כרב בשכונת נווה שלום ובהמשך התמנה כמנהל המחלקה לכשרות הבשר וכראש בית הדין לגיטין וחבר הרבנות הראשית בעיר.
אחרי סיום מלחמת העולם השנייה היה פעיל מאוד בהיתר עגונות מלחמת העולם השנייה.
הרב יפה נפטר ביום הולדתו ה-69, בחול המועד פסח, י"ז בניסן ה'תשי"ג, 2 באפריל 1953. ונקבר למחרת ביום שישי בצהריים בבית הקברות נחלת יצחק במעמד רבנים וקהל רב.
משפחתו.
הותיר אחריו בן: הרב יוסף דובער יפה, שערך את כתביו ופרסמם בספר "רמת שמואל".
ושתי בנות:
ימין כלפון
הרב ימין כלפון (1845 – 1929) היה שד"ר ואיש ציבור בטבריה ובחיפה, ומפעילי הקמת שכונת ארד אל-יהוד בעיר.
ביוגרפיה.
נולד בתטואן שבמרוקו בשנת 1845 (ה'תר"ה) לאסתר ולרב אברהם רפאל כלפון, שכיהן בהמשך כרב בטבריה ובחיפה.
בשנת 1860 (ה'תר"ך) עלו עמו הוריו לארץ ישראל והשתכנו בטבריה, שם החל ללמוד בישיבתו של הרב דוד עבו. בסיום לימודיו הוסמך לרבנות על ידי הרב חיים שמואל הכהן קונורטי. לאחר תקופת מגורים בטבריה עבר להתגורר בחיפה, שם עסק במסחר, ובשנת 1885 (ה'תרמ"ה) נישא לזהרה בת הרב נפתלי לרידו.
במסגרת פעילותו הציבורית נסע בשליחות כשד"ר מטעם מספר מוסדות ציבוריים בארץ ישראל לטורקיה, אפגניסטן, בולגריה ויוון. כן היה מקושר לקונסולים שונים ולמופתי שייח' מוחמד מראד.
לאחר פטירת הרב מסעוד התשואל בשנת 1909 (ה'תרס"ט), סייע לרב יהודה הלוי בענייני הרבנות בחיפה. כשנוסדה הסתדרות הספרדים בעיר, נמנה עם פעיליה וסייע בהשגת כספים לקניית האדמה שעליה נבנתה שכונת ארד אל יהוד.
כדי לא להתפרנס מכספי החלוקה, סירב לכהן כרב בטבריה, ובמקום זאת עסק לפרנסתו במסחר חומרי בניין.
הלך לעולמו בחיפה ב-1 בינואר 1929 (י"ט בטבת ה'תרפ"ט).
נכדו היה מרדכי כלפון, ואחיינו היה אברהם כלפון.
ולדימיר קירילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
ולדימיר קירילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Влади́мир Кири́ллович Рома́нов 30 באוגוסט 1917 פורבו - 21 באפריל 1992 מיאמי), היה בנו של קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה והטוען לראשות בית רומנוב.
ביוגרפיה.
בצעירותו.
ולדימיר נולד ב-30 באוגוסט 1917 בפינלנד, לשם ברחה משפחתו לאחר המהפכה הרוסית, לקיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ולויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, בתם של אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה - בנה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ומריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה - בתו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה. בני המשפחה התגוררו בפינלנד בתנאים קשים עד לשנת 1920, ולאחר מכן עברה המשפחה לקובורג שבגרמניה.
ב-8 באוגוסט 1922 הכריז אביו קיריל על היותו עוצר הכתר הרוסי, וב-31 באוגוסט 1924 הכתיר את עצמו כקיסר האימפריה הרוסית, וולדימיר קיבל את התואר "צארביץ'". בשנת 1930 עברו בני המשפחה לסן-בריאק-סור-מר בצרפת, שם הקים אביו את חצרו. בשנות ה-30 למד ולדימיר באוניברסיטת לונדון, ועבד בחווה בלינקולנשייר. לאחר מכן חזר ולדימיר לצרפת, וקנה חווה בברטאן.
ראש המשפחה ומלחמת העולם השנייה.
בשנת 1938 מת אביו קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, וולדימיר נהיה ראש בית רומנוב. באותה שנה עלתה הצעה שוולדימיר יהיה העוצר של אוקראינה, אולם הוא סירב ואמר שאין בכוונתו לפרק את האימפריה.
ב-26 ביוני 1941, זמן קצר לאחר תחילת מבצע ברברוסה, פרסם ולדימיר את ההצהרה הזאת: "בשעה קשה זו, כשגרמניה וכמעט כל אומות אירופה הכריזו על מסע-צלב נגד הקומוניזם והבולשביזם, ששעבד ודכא את העם הרוסי במשך עשרים וארבע שנים, אני פונה אל כל הבנים הנאמנים של מולדתנו באמצעות הקריאה הזו: תעשו מה שאתם יכולים, כמיטב יכולתכם, להוריד את המשטר הבולשביקי ולשחרר את מולדתנו מעול הקומוניזם הנורא". אולם בשנת 1942 הועברו ולדימיר ופמלייתו למחנה ריכוז בקומפיין, לאחר שסירב להנפיק כרוז הקורא למהגרים הרוסים לתמוך במלחמת גרמניה הנאצית נגד ברית המועצות.
בשנת 1944 העביר הורמאכט את המשפחה לפריז, ולאחר מכן הועברו לגרמניה, שם התגוררו בטירת אחותו הבכורה מריה קירילובנה באמורבאך, בוואריה עד לשנת 1945. לאחר תבוסת גרמניה חשש ולדימיר כי ייתפס על ידי הסובייטים ומשום כך ניסה לחצות את הגבול, אך ליכטנשטיין ושווייץ לא נתנו לו אשרת יציאה, ולכן נשאר באוסטריה, שם התגורר באזור הכיבוש האמריקני. בהמשך דודתו של ולדימיר - ביאטריס, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, השיגה לו אשרה ספרדית, והוא עבר להתגורר איתה בסנלוקאר דה ברמידה.
נישואיו וחייו לאחר המלחמה.
ב-13 באוגוסט 1948 התחתן ולדימיר עם לאונידה גאורגייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתו של גאורגי בגרטיון, נסיך מוחראני. אולם חוקיות הנישואים הוטלה בספק, משום שחוקי הירושה קובעים שמי שנולד מנישואים של חבר בית המלוכה עם מי שאינו חבר בבית מלוכה כלשהו (נישואים מורגנטיים) - אינו יכול לרשת את הכתר. לדעת המתנגדים, נישואי ולדימיר עם לאונידה אינם עומדים בכללים, מכיוון שהיא לא הייתה נסיכה, אלא רק מצאצאי משפחת המלוכה של גאורגיה, שכבר אינה בשלטון מאז המאה ה-16.
בשנת 1952 קרא ולדימיר למעצמות המערב להילחם נגד ברית המועצות, וב-13 בדצמבר 1953 נולדה בתו היחידה מריה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. ב-23 בדצמבר 1969 הכריז ולדימיר כי בתו היא יורשתו החוקית. לכך היו התנגדויות רבות בעיקר מהצד הגברי של המשפחה, ושאלת יורש העצר נשארת פתוחה. המתמודד העיקרי מול מריה היה ניקולאי רומנוביץ' רומנוב, אך כאמור המחלוקת עודנה עומדת. מריה טוענת לזכותה החוקית לכתר, והיא דורשת מכל בני משפחת האצולה לכבד זאת.
בנובמבר 1991 ביקר ולדימיר ברוסיה, ואף הוזמן לבקר בסנקט פטרבורג על ידי ראש העיר אנטולי סובצ'ק. ב-21 באפריל 1992 מת ולדימיר במיאמי מהתקף לב, בעת מפגש של בנקאים ומשקיעים דוברי ספרדית. גופתו של ולדימיר הוחזרה לרוסיה, שם נקברה בטקס ממלכתי בקתדרלת פטרופבלובסקיה, מבצר פטרופבלובסקיה, סנקט פטרבורג.
כיף (מחווה)
כִּיף (מערבית; באנגלית: High five) מתאר מחווה גופנית, המבוצעת בדרך כלל כששני אנשים מצמידים רגעית את כף היד של האחד לכף ידו של האחר, כששתיהן מורמות למעלה, בערך בגובה הראש. שתי כפות הידיים מוצמדות אחת לשנייה, מחליקות או טופחות. המחווה משמשת להבעת אחווה, שמחה, שביעות רצון וכסימן ברכה.
המושג נכלל במילון אוקספורד בתחילת שנות השמונים. התנועה נוצרה כנראה בסוף שנות השבעים בין שחקני בייסבול, כשיכלול של התנועה "low five" המתבצעת בגובה נמוך, והייתה מקובלת, בעיקר בין האפרו-אמריקאים, מאז מלחמת העולם השנייה.
התנועה מהווה גם חלק מהלצה, הגורסת:
ובמקור באנגלית:
פורטיה
פורטיה (שם מדעי: "Portia") הוא סוג של עכבישים ממשפחת הקופצניים החיים באזורים הטרופיים והסובטרופיים של העולם הישן, לרבות באפריקה, מדגסקר, הודו וסביבותיה, סין, דרום-מזרח אסיה ואוסטרליה. עכבישים אלה ידועים במזונם העיקרי - מיני עכבישים אחרים שבמקרים רבים גדולים מהם בהרבה.
אלו עכבישים קטנים יחסית. אורך הנקבות 5-10 מ"מ ואורך הזכרים רק 5-7 מ"מ. הם בעלי עיניים גדולות ומורכבות ובעלי ניבים ארסיים. הם אינם טווים קורים והם מכוסים בחומר דמוי שערות על גופם. עכבישים אלו יכולים לקפוץ לגובה פי 50 מאורך גופם.