לוטה לניה הייתה נוכחת באולפן כשלואי ארמסטרונג הקליט את "מקי סכינאי" של וייל וברכט. ארמסטרונג אילתר את השורה "היזהרו ממיס לוטה לניה!" והוסיף את שמה לרשימה הארוכה של קורבנות שהפיל מקי בקרב הנשים שבשיר.
אחרי מותו של ג'ורג' דייוויס בשנת 1957, נישאה לצייר ראסל דטוויילר בשנת 1962. נישואים רביעיים וקצרים ביותר היו לבמאי דוקומנטרי ממוצא פולני. המאפיין את כל נישואיה, לאחר מות וייל, שהם היו לגברים הומוסקסואליים. לניה עצמה הייתה בי-סקסואלית כל ימיה וניהלה כמה פרשיות אהבה עם נשים.
ב-1961 שיחקה בסרט "האביב הרומאי של גב' סטון" לצידם של ויוויאן לי ווורן בייטי.
בשנת 1963 קיבלה את תפקיד הסוכנת הלסבית "רוזה קלב" של ארגון SPECTRE בסדרת הסרטים של ג'יימס בונד, "מרוסיה באהבה". בסרט כיכבו בין השאר, שון קונרי ודניאלה ביאנקי. בסצנה האחרונה בסרט נעלה זוג נעליים שסכינים מזדקרות מתוכן. לאחר מכן סיפרה בראיונות, שכאשר היא פוגשת אנשים חדשים, הם קודם כל מסתכלים בנעליה. בשנת 1969 שיחקה בסרטו של סידני לומט "הפגישה", מותחן פסיכולוגי לצדם של עומר שריף ואנוק איימה.
לניה מתה מסרטן בניו יורק בשנת 1981, בגיל 83 ונקברה לצד קורט וייל במזוליאום בבית הקברות מאונט ריפוז (הר המנוחה) בהאברסטרואו, ניו יורק.
אסכולת ניו יורק
אסכולת ניו יורק (באנגלית: New York School) הוא כינוייה של קבוצת ציירים, משוררים, רקדנים ומוזיקאים אמריקאים, שסגנון עבודתם מכונה אקספרסיוניזם מופשט. הקבוצה פעלה בעיר ניו-יורק בשנות הארבעים והחמישים. ההתפתחויות היצירתיות החדשניות בניו-יורק בשנות הארבעים הולידו סגנון חדש ורדיקלי בציור, שבראשית שנות החמישים כונה אקספרסיוניזם מופשט. שני המונחים הללו מתארים את אותה התופעה, כך שאמני אסכולת ניו יורק הם למעשה ציירי האקספרסיוניזם המופשט. אמני האסכולה שאבו השראה מהסוריאליזם ומתנועות האוונגרד בנות הזמן באמנות, ובפרט מציור הפעולה, הג'אז, תיאטרון האימפרוביזציה, המוזיקה אקספרימנטאלית והאינטראקציות בין החברים השונים בעולם האמנות של ניו-יורק.
המונח החל לשמש ככל הנראה כבר בשנות הארבעים בהשפעת המונח "אסכולת פריז" וכן גם את התפיסה לפיה לאחר מלחמת העולם השנייה, ניו-יורק החליפה את פריז כמרכז עולמי של אמנות מודרנית. לאחר מלחמת העולם השנייה אסכולת ניו-יורק קיבלה מקום דומיננטי באמנות העולמית, דבר שנמשך עד לשנות השמונים.
דמויות מרכזיות.
פרנק אוהרה היה במרכז התנועה, עד למותו בשנת 1966. בגלל הקשרים החברתיים הנרחבים שלו והודות לתפקידו כאוצר במוזיאון לאמנות מודרנית בניו-יורק, הוא יצר קשרים בין ציירים ומשוררים, כגון ג'יין פרלייכר, פירפילד פורטר ולארי ריברס. בין אמני האסכולה התקיימו שיתופי פעולה רבים, ובמיוחד בין משוררים, כמו אוהרה, קנת' קוך, ג'ון אשברי וג'יימס סקיילר. רות פדג'ט וטד בריגן הגיעו שניהם לקבוצה מטלסה, אוקלהומה. קוך, אוהרה, סקיילר ואשברי היו משוררים שונים בסגנונם, אבל הם העריצו אחד את השני והיה להם הרבה במשותף: חוץ מסקיילר, כולם למרות באוניברסיטת הרווארד; מלבד אשברי, כולם עשו שירות צבאי וגרו בניו-יורק במהלך השנים המעצבות שלהם כמשוררים ומלבד קוך, כולם כתבו על אמנות. ארבעת המשוררים הללו שאבו השראה מהסוריאליסטים הצרפתים, ביניהם ריימונד ראסל, פייר רברדי וג'וליום אפולינר.
שירה.
לגבי משוררי אסכולת ניו-יורק, מבקרים טוענים שיצירתם היא תגובה לתנועת השירה הווידויית בשירה המודרנית. הנושאים בשירתם היו לעיתים קרובות קלילים, אלימים או תצפיתיים, כאשר סגנון כתיבתם תואר כקוסמופוליטי. המשוררים כתבו לרוב בסגנון מיידי וספונטאני המזכיר את סגנון זרם התודעה, תוך שימוש בדימויים עשירים. הם שאבו השראה מהסוריאליזם ומתנועות אמנות אוונגרדיות, ובייחוד מציור הפעולה של חבריהם בשדה האמנות של האסכולה, כמו ג'קסון פולוק ווילם דה קוניג.
אמנות חזותית.
אסכולת ניו-יורק, הכוללת את ציירי האקספרסיוניזם המופשט של שנות החמישים בניו-יורק, תועדה בסדרה של תערוכות. הראשונה היא תערוכת האמנות של הרחוב התשיעי שהתקיימה בניו-יורק בשנת 1951; אחריה התקיימו תערוכות נוספות בגלריה סטייבל בניו יורק (Stable Gallery): התערוכה השנתית השנייה של ציור ופיסול, 1953; התערוכה השנתית השלישית של ציור ופיסול, 1954; התערוכה השנתית הרביעית של ציור ופיסול, 1955; התערוכה השנתית החמישית של ציור ופיסול, 1956 והתערוכה השנתית השישית של ציור ופיסול, 1957.
הקבוצה פעלה אחרי מלחמת העולם השנייה, תחת אווירה חברתית כללית של ריקנות, ייאוש וחוסר אמונה בטוב שבאדם. אמני הקבוצה רצו ליצור אמנות חדשה ותרבות חדשה; הם דחו את האמנות הפיגורטיבית הריאליסטית שאפיינה את האמנות האמריקנית וגם את האמנות הקוביסטית האירופית, ורצו ליצור אמנות רגשית, אנושית והומניסטית, המתבטאת בסמלים אוניברסליים המובנים לכל בן אנוש. יצירותיהם היו בעלות ממדים ענקיים; האמנים שצמחו מתוך המרחבים העצומים של ארצות הברית נתנו בכך ביטוי לתחושת המרחב והחופש. בין האמנים הבולטים של התנועה, היו: ג'קסון פולוק (Jackson Pollok), מארק רותקו (Mark Rothko), וילם דה קונינג (Willem de Kooning), הנס הופמן (Hans Hofmann), אדולף גוטליב (Adolph Gottlieb), רוברט מדרוול (Robert Motherwell), פרנץ קליין (Franz Kline) ארשיל גורקי (Arshil Gorky) ואחרים.
שני כיוונים עיקריים התפתחו בין אנשי הקבוצה: אמנות פעולה הכוללת יצירות כמו אלה של פולוק, ואמנות שדות הצבע, סגנון הכולל יצירות כדוגמת אלה של רותקו. תנועה זו נחשבת להתפתחות האמנותית החשובה הראשונה באמנות האמריקאית והיא זכתה להכרה ולהשפעה בינלאומית.
גלריות.
גלריה אניטה שפולסקי בניו יורק התמחתה בשנות החמישים והשישים באמנות אסכולת ניו יורק והציגה יצירות מהסגנונות אקספרסיוניזם מופשט, מופשט גאומטרי, ומופשט פוסט ציורי. גלריה טיבור דה נאג'י וגלריה סטיבל הציגו גם הן את אמני אסכולת ניו יורק ובשנת 1988 גם גלריה גאגוסיאן בניו יורק הציגה תערוכה של אמני האסכולה.
מוזיקה.
המונח "אסכולת ניו יורק" מתייחס גם לקבוצה של מלחינים בשנות החמישים, שכללה את ג'ון קייג', מורטון פלדמן, ארל בראון וכריסטיאן וולף. המוזיקה שלהם השפיעה על המוזיקה ועל האירועים של תנועת הפלוקסוס.
מחול.
במהלך שנות השישים, מרכז המחול ג'ודסון בניו יורק ערך מהפיכה במחול המודרני, כאשר שילב בדרכים חדשות את הרעיון של אמנות מיצג, כוריאוגרפיה חדשה ורדיקלית, לחנים מאת מלחיני אוונגרד ושיתופי פעולה עם כמה מציירי אסכולת ניו יורק. קבוצת האמנים שיצרה את מרכז המחול נחשבת למייסדת של המחול הפוסט-מודרני. האמנים שעבדו במרכז המחול ג'ודסון היו אמני אוונגרד אקספרימנטליסטים, שדחו את הגבולות, המונחים והתיאוריה של טכניקת הבלט. המופע הראשון של המרכז נערך ב-6 ביולי 1962 והשנים 1962–1964 נחשבות שנות השיא של פעילותו. במהלך שנות החמישים, השישים והשבעים, אמני אסכולת ניו יורק שיתפו פעולה עם מספר כוריאוגרפים ורקדנים אחרים, כולל: סימון פורטי, אנה הלפרין, מארסה קוניגהם, מרתה גראהם ופול טיילור.
פארק אוסטרלי
פארק אוסטרלי (באנגלית: Osterley Park) הוא פארק גדול ובו בניין אחוזה בפרווריה המערביים של העיר לונדון. בעת בניית בניין האחוזה היה האזור כפרי ומרוחק ושימש אזור נופש לעשירי לונדון.
הפארק הוא האזור הפתוח הרחב ביותר במערב לונדון.
היסטוריה.
בניין האחוזה הניצב בפארק נבנה עבור הבנקאי תומאס גרשם במאה ה-16. המלכה אליזבת לנה באחוזה פעמיים.
במהלך השנים הוזנח בניין האחוזה עד שהגיע לבעלותו של סר פרנסיס צ'יילד, צורף ובנקאי, ובשנת 1761 שכר צ'יילד את האדריכל רוברט אדם על מנת שייעצב מחדש את הבניין. רוברט עיצב את בניין הלבנים האדומות עם צריחים בארבעה קצותיו. הוא עשה אמנם שימוש בבניין המקורי אולם ההרחבות הובאו לתוצאה סופית שונה ביותר.
העיצוב הנאו קלאסי של אדם זכה לפרסום רב באותה תקופה. החדרים עוטרו בקישוטי גבס עשירים בתמות נאו קלסיות, בסגנון יווני ובסגנון אטרוסקי.
בשנת 1949 נתרם הבית לקרן הלאומית לאתרים בעלי חשיבות היסטורית או יופי טבעי, המנהלת אותו עד היום. כיום מבנה האחוזה פתוח לקהל.
הפארק בקולנוע.
הסרט "הדשא ירוק יותר" (The Grass Is Greener) בכיכובם של קרי גרנט ודברה קר צולם בחלקו באחוזת פארק אוסטרלי.
כלכלה מוסדית
כלכלה מוסדית היא זרם כלכלי שאינו מתמקד בשווקים עצמם אלא במוסדות מעשה ידי אדם, ורואה בשווקים תוצאה של אינטראקציות בין המוסדות השונים הללו (לדוגמה פרטים, פירמות, מדינות, נורמות חברתיות וכו').
התפתחות.
אסכולה זו צמחה על רקע הניגוד בין הישגיו המרשימים של הקפיטליזם האמריקאי בתקופה שבין מלחמת האזרחים ובין מלחמת העולם הראשונה שהפכו את התעשייה של ארצות הברית לגדולה והחזקה בעולם למצבם של מרבית השכירים ומעוטי היכולת שהכנסתם לא הדביקה את הצמיחה במשק. ימי עבודה ארוכים, עבודת ילדים נפוצה, מגורים דלים, החינוך העל יסודי היה מחוץ להישג ידם, היעדר ביטחון תעסוקתי, בטיחות ובריאות בעבודה מתחת לכל ביקורת, התעמרות של המעסיקים, שכר נמוך, מיסוי רגרסיבי ומשברים כלכליים חוזרים ונשנים שהמיטו חורבן על המובטלים. ממשלות המדינות והממשל הפדרלי צידדו ב"לסה פייר" בכל הנוגע לעובדים אך תמכו בעסקים הגדולים בעזרת מכסי מגן וסובסידיות למסילות הברזל. שחיתות פוליטית הייתה עניין יומיומי וחוקי הסחר לא נאכפו. לאור כל אלה, שימוש באסכולה הקלאסית והמרגינליסטית כהצדקה כלכלית ל"לסה פייר" כעל היוצר את הטוב מכל העולמות האפשריים הפך פחות ופחות סביר והתנועה הציבורית בעד רפורמה ובקרה חברתית הביאו לעליית הכלכלה המוסדית.