בד בבד עם המאבקים הן כלפי פנים והן כלפי החוץ שניהל, פעל האיחוד הקונגרסאי ב-1914 כדי להבטיח שהתיקון לחוקה שהציעה סוזן ב. אנתוני יישאר על סדר היום. התיקון של אנתוני, היה תיקון פדרלי לחוקה שיעניק את זכות ההצבעה לנשים ואמור היה להפוך לתיקון ה-19 לחוקה האמריקאית. מאז הפיצול שלהן מה-NAWSA, רות חנה מקמריק נבחרה ליושבת הראש של שדולת הקונגרס של ה-NAWSA. מבלי להתייעץ עם הוועד המנהל של ה-NAWSA, היא תמכה בתיקון החלופי שהציעו הסופרג'יסטיות שפרוט ופלמר. זה היה איום מהותי על מטרתן של ברנס ופול, כיוון שתיקון זה, אם היה עובר, היה הופך את עניין זכות ההצבעה לנשים לעניין של כל אחת ממדינות ארצות הברית בלבד. ברנס, פול ונשים אחרות מהאיחוד הקונגרסאי ומ-NAWSA נפגשו כדי לדון בעניין, אך NAWSA תמכה בסופו של דבר בתיקון של שפרוט, והאיחוד הקונגרסאי המשיך את מאבקו לתיקון כלל-פדרלי.
ברנס הייתה האישה הראשונה שנאמה בפני נציגים של הקונגרס ב-1914, כאשר התיקון של אנתוני הגיע סוף-סוף לשולחן לבית הנבחרים. העובדה שהיא הייתה הראשונה לדבר בזמן כה חיוני של מאבקן לתיקון פדרלי שיסדיר את זכות ההצבעה לנשים . הנאומים של ברנס ופול היו מאוד חשובים באותו זמן כיוון שהראו לפוליטיקאים שהנשים עומדות להתאחד כגוש חוסם.
מיד לאחר מכן, שלח האיחוד הקונגרסאי שני מארגנים לכל אחת מתשע המדינות בהן לנשים הייתה זכות הצבעה. ברנס נשלחה לסן פרנסיסקו שבקליפורניה יחד עם הסופרג'יסטית רוז וינסלו (Rose Winslow). לארגן את הנשים במדינות אלו לא הייתה משימה קלה, ומציאת מימון הולם נוסף התגלתה כמשימה בעייתית לחלוטין. ברנס צוטטה אומרת "אם הנשים כאן, רק יתנו לי את הכסף שהן מוכנות לבזבז על ארוחות צהריים וערב יקרות, אני אסתדר בצורה נפלאה." ברנס הפיצה את המסר לזכות ההצבעה לנשים בתיאטרונים, ברחובות ואף מדלת לדלת. לאחר הבחירות ב-1914, האיחוד הקונגרסאי טען שבזכות פעילותו, הוא גרם לחמישה הפסדים בחמש מדינות של המפלגה הדמוקרטית.
ב-1915, החל האיחוד הקונגרסאי בתוכנית שמטרתה להקים ענף של האיחוד בכל מדינה שעדיין לא היה קיים בה כזה. תוכנית זו המשיכה את ההחלטה שקיבלו ב-1914, לפיה יש להפוך את זכות ההצבעה לנשים לעניין לאומי באמצעות הצגת דרישה לכך בכל מדינה. ב-1915 התמתנה ברנס לעורכת הראשית של עיתון האיחוד הקונגרסאי, "הסופרג'יסטית." לכל אורך התקופה, ב-NAWSA נאלצו להתמודד עם סכסוכים פנימיים. לאחר ועידה שהתקיימה ב-1915, אנה הווארד שו התפטרה מתפקידה, ורבים האמינו שהגיעה העת לפיוס בין ה-NAWSA לאיחוד הקונגרסאי.
ברנס ופול נפגשו עם ראשי ה-NAWSA במלון ווילרד בוושינגטון די.סי. ב-17 בדצמבר 1915. ה-NAWSA דרשו שהאיחוד הקונגרסאי יסופח לתנועה, אך הציבו לכך מספר דרישות: על האיחוד הקונגרסאי להפסיק במאבקו נגד המפלגה הדמוקרטית, ולחדול מהפעילות הפוליטית בעתיד. הדרישות הללו היו לצנינים בעיני ברנס ופול, והפגישה הסתיימה ללא כל פיוס, או היתכנות לפיוס בעתיד.
מפלגת הנשים הלאומית.
בעקבות האדרלמוסיה של השנים האחרונות, גיבשה אליס פול תוכנית רדיקלית חדשה ל-1916 - הקמת מפלגת נשים פוליטית. ברנס תמכה בתוכנית זו בתוקף וב-5, 6 ו-7 ביוני 1916 נפגשו צירים ונשים בעלות זכות הצבעה בתיאטרון בלקסטון שבשיקגו, והקימו את מפלגת הנשים הלאומית. ברנס ופול התחייבו לנקוט בפעולה ישירה במאבק למען זכויות הנשים, ובפרט הזכות להצביע. התנגדו להן סופרג'יסטיות שמרניות, שנקטו בגישה זהירה יותר. ראשי ה-NAWSA חשבו שגישתה של מפלגת הנשים הלאומית היא לא יעילה, ותגרום לניכור בקרב הפוליטיקאים הדמוקרטים, גם אלו שכבר תמכו במתן זכות הבחירה לנשים. החברות ב-NWP הוגבלה רק לנשים בעלות זכות הצבעה, ומטרתן העיקרית הייתה לקדם תיקון פדרלי שיעניק את זכות הבחירה לנשים.
לברנס היה תפקיד משמעותי במפלגה והייתה מעורבת, למעשה, בכל פעילות שלה. היא הייתה מארגנת, יו"ר השדולה, עורכת העיתון, מחנכת, מורה, נואמת, והיוותה את הסמל של המפלגה. בבתי הספר שהקימה, היא לימדה נשים כיצד לנהל מסעות הסברה ניידים, שדולה ועבודה תקשורתית.
מפלגת הנשים הלאומית הובילה עשרות נשים להפגנה בינואר 1917 מול הבית הלבן בוושינגטון D.C, במסגרת ארגון שקראו לו "השומרות השקטות". הארגון כיוון את התקפותיו נגד נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון. ברנס התנגדה למלחמת העולם הראשונה, משום שראתה בה מלחמה שנגרמה בגלל גברים כוחניים ובעקבותיה גויסו נערים צעירים לצבא ואף קיפחו את חייהם. ברנס מאסה מאי-הצדק וכעסה על האדישות והפסיביות בה נקטו הנשיא והעם האמריקאי.
החיים בכלא.
ברנס נעצרה בעת שהפגינה מול הבית הלבן ונשלחה לכלא אוקוקן שבוושינגטון די.סי. בכלא, הצטרפה ברנס לאליס פול ונשים אחרות, ויחד הן פתחו בשביתות רעב, על מנת להפגין את מחויבותן למטרה. הן טענו שהן למעשה אסירות פוליטיות. ברנס הייתה מנוסה בשביתות כאלו, משום שהשתתפה בעברה בשביתות רעב שה-WSPU ערך באירופה. אף השהות בכלא לא עצרה את ברנס - היא ארגנה מחאות מתוך הכלא, יחד עם אסירות אחרות.
ברנס הפיצה בכלא את אחד המסמכים הראשונים שהגדירו את מעמדם של אסירים פוליטיים. המסמך תיאר את הזכויות של אסירים פוליטיים ומנה את זכותם לעורך דין, ביקורים משפחתיים, קריאה, כתיבת חומרים והבאת מזון מבחוץ. המסמך הופץ דרך חורים בקירות, עד שכל האסירים חתמו עליו. יום אחד, הסוהרים הבחינו בברנס בעשותה כך, והם העבירו אותה לבית הכלא המחוזי, שם שהתה בצינוק.
לאחר ששוחררה, מהר מאוד נעצרה שוב על כך שהפגינה, שבתה וצעדה אל הבית הלבן. לאחר מעצרה השלישי ב-1917, השופט החליט להחמיר עמה, למען יראו ויראו, ופסק עליה עונש חמור. בשובה לכלא, התרחש מה שנודע לימים כ"ליל הטרור", במהלכו סוהרים הכו את האסירות. הנשים סבלו מיחס ברוטלי, מבלי שניתן להן טיפול רפואי. כדי לאחד את הנשים, ערכה ברנס מסדר וסירבה להפסיק, על אף שהסוהרים הפצירו בה לחדול מפעילותה. משהבינו שרוחה של ברנס לא הולכת להישבר בקלות, הם כבלוה באזיקים לדלת של התא שלה והשאירו אותה כך למשך כל הלילה. ברנס הייתה אהובה ומוערכת בעיני האסירות האחרות, עד שהנשים בתאים האחרים קשרו את ידיהן מעל ראשן ועמדו באותה תנוחה. על האף האומץ שלה, וכישורי ההנהגה יוצאי-הדופן שלה, הנטל הכרוך בעבודה אינטנסיבית שכזו, העיק על ברנס לפעמים. היא אמרה לאליס פול, "אני כל כך כעוסה ואיני יכולה לאכול או לישון. אני כזו פחדנית, שאני צריכה להיות תופרת ולא מארגנת של מפלגת נשים."
בעקבות "ליל הטרור", סירבו הנשים לאכול במשך שלושה ימים. הסוהרים ניסו לכפות על הנשים לאכול, אולם האחרונות רק ראו בכך כעלבון.
בהבינם כי יש לנקוט בפעולה דחופה, שמא יהיו אסירים הרוגים תחת השגחתם, העבירו הסוהרים את ברנס לכלא אחר ואמרו לנשים האחרות שהשביתה הסתיימה. ההיסטוריונית אלינור קליפט מציינת שכדי להאכיל את ברנס "נדרשו חמישה אנשים שיחזיקו אותה, וכשהיא סירבה לפתוח את פיה, הם דחפו לה את האוכל דרך הנחיריים." האירוע הזה היה מאוד מסוכן וכואב, וגרם לברנס לדמם מאפה. מבין כל הסופרג'יסטית הידועות באותה התקופה, ברנס שהתה הכי הרבה זמן בכלא.
דחיפה אחרונה להשגת זכות ההצבעה וסוף דרכה.
יושב ראש ועדת הבחירות של בית הנבחרים האמריקאי הודיע לברנס ולסופרג'יסטיות אחרות, כי בית הנבחרים לא יעביר תיקון לחוקה הנוגע לזכות הבחירה לנשים לפני 1920. להפתעתן, בשלהי 1917 הוכרז כי בית הנבחרים יקבל החלטה ב-10 בינואר 1918. התיקון עבר ברוב של 274 תומכים אל מול 136 מתנגדים, והחברות במפלגת הנשים הלאומית, כולל ברנס עצמה, התחילו לעבוד למען השגת 11 קולות נוספים שיידרשו כדי שהתיקון יעבור בסנאט. לרוע המזל, ב-27 ביוני 1918, הסנאט לא העביר את התיקון לחוקה.
ברנס ופול זעמו, אך אחרי שהיו כה קרובות להשגת מטרתן, לא היה קיים סיכוי שיוותרו. הן המשיכו את מחאותיהן מול הבית הלבן ב-6 באוגוסט. פעם נוספת הנשים נכלאו, נחשפו לתנאים קשים, ושוחררו שוב זמן קצר לאחר מכן. כעת הן התמקדו בלסייע למועמדים התומכים במתן זכות ההצבעה לנשים להיבחר בבחירות שבנובמבר. בפעם הראשונה, מפלגת הנשים הלאומית לא תמכה במפלגה ספציפית, אלא תמכה בכל מועמד שמוכן היה לתמוך במתן זכות ההצבעה לנשים. זה גרם לדמוקרטים, בסופו של דבר, לאבד את הרוב שלהם בקונגרס.
כשהמתיחות בין הנשיא וילסון לסופרג'יסטיות גברה, הוא הבין שיש לנקוט כמה שיותר מהר בפעולה, כדי לסיים את המחאות הפומביות ואת המאבקים בין המשטרה לסופרג'יסטיות, וכינס את הקונגרס במאי 1919. ב-21 במאי העביר בית הנבחרים את התיקון שהציעה סוזן ב. אנתוני עוד ב-1878, ברוב של 304 קולות מול 89, וב-4 ביוני, הסנאט העביר אותו ברוב של 66 אל מול 30. למרבה ההפתעה, הסופרג'יסטיות הגיבו באיפוק לנוכח קבלת התיקון. מאבקן עוד לא הסתיים. עדיין היה עליהן להבטיח שרוב המדינות יאשרו את התיקון. בסופו של דבר, באוגוסט 1920, טנסי הייתה למדינה ה-36 שאישרה את התיקון שהגישה סוזן ב. אנתוני, ומשאלת לבה של ברנס לתיקון פדרלי, שיבטיח את זכות ההצבעה לנשים, סוף סוף התגשמה.
בשלב זה, ברנס הייתה מותשת לחלוטין וצוטטה אומרת לאחר שנשות ארצות הברית השיגו את זכות ההצבעה, פרשה ברנס מהחיים הפוליטיים והקדישה עצמה לחיי הדת ולאחייניתה היתומה. ברנס נפטרה ב-22 בדצמבר 1966 בברוקלין שבניו יורק.
מורשת.
מלאכיות מברזל.
בשנת 2004, HBO שידרה את הסרט מלאכיות מברזל, המתעד את פעילותה של התנועה שהקימו לוסי ברנס, אליס פול וסופרג'יסטיות אחרות. את דמותה של ברנס גילמה השחקנית האוסטרלית פרנסס או'קונור.
מכון לוסי ברנס.
מכון לוסי ברנס, ארגון חינוכי, ללא מטרות רווח, הממוקם במדיסון, ויסקונסין, ונקרא על שם ברנס.