ב-12 במאי 1941 זכה לנט בהפלה הלילית הראשונית שלו, וב-30 באוגוסט אותה שנה הוא עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל לאחר שהפיל 22 מטוסי אויב. ב-10 בספטמבר 1941 התחתן לנט עם אליזבת פטרסן, מעריצה מהמבורג ילידת מוסקבה, שאותה הכיר בפגישה עיוורת, ונולדו להם שתי בנות. ב-1 בינואר 1942 הועלה לנט לדרגת האופטמן, וב-6 ביוני 1942 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים, לאחר שזכה ב-34 ניצחונות ליליים בנוסף ל-7 ניצחונות יומיים. ב-1 בינואר 1943 הועלה לנט לדרגת מיור, וב-2 באוגוסט 1943 הוענק לו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים, לאחר שזכה ב-67 ניצחונות ליליים בנוסף ל-8 ניצחונות יומיים. ב-27 ביולי 1944 זכה לנט בניצחונו ה-100, ובעקבות כך הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, והוענק לו תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובכך היה הראשון מבין הטייסים הליליים שזכה בעיטור זה. הטייס השני שזכה בעיטור זה היה היינץ וולפגנג שנאופר.
מותו.
ב-5 באוקטובר 1944 יצא לנט לטיסה שגרתית באזור פאדרבורן, ובעת הנחיתה נתקל בחוט חשמל והתרסק עם מטוסו. שלושת אנשי צוותו מתו מפצעיהם למחרת, ואילו לנט עצמו מת ב-7 באוקטובר, לאחר שהרופאים נלחמו במשך יומיים על חייו. לאחר מותו הועלה לנט לדרגת אוברסט, ונערכה לו הלוויה צבאית בהשתתפות הרמן גרינג, שאף נשא הספד במהלך ההלוויה. לזכותו של לנט נזקפו 110 הפלות, מתוכן 102 הפלות ליליות, שבהן זכה ב-520 גיחות.
הדיוויזיה ה-269 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-269 (בגרמנית: 269. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
ב-26 באוגוסט 1939 הוקמה הדיוויזיה, והועמדה תחת פיקודו של ארנסט-אברהרד הל, ובמהלך המערכה בפולין היא הייתה חלק מהקורפוס ה-27 במסגרת הארמייה החמישית. במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה השישית, ולחמה בנאמור ושרלרואה, כחלק מהקרב על בלגיה, ולאחר מכן לחמה באזור ליון ודיז'ון. לאחר מכן הועברה הדיוויזיה לדנמרק, ובמהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. בדמצבר 1942 הועברה הדיוויזיה לנורווגיה, והוכפפה לקורפוס ה-70 במסגרת ארמיית נורווגיה, ונשארה שם במשך השנתיים הבאות. בנובמבר 1944 נשלחה הדיוויזיה לצרפת, שם לחמה כחלק מהארמייה ה-19 בדרום צרפת ובכיס קולמר, ובפברואר 1945 היא הועברה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרב על שלזיה כחלק מהארמייה ה-17 עד סוף המלחמה, עת נכנעו שרידי הדיוויזיה לכוחות הצבא האדום.
דרבן עב-זנב
דוֹרבָּן עב-זנב (שם מדעי: Atherurus) הוא סוג בעל שני מינים של מכרסמים ממשפחת הדורבניים החיים בדרום-מזרח אסיה ובאפריקה שמדרום לסהרה.
מינים אלה דומים לבני הסוג דורבן אך קטנים יותר ובעלי שערות נמוכות יותר ופחות בולטות. הם חיים ביערות גשם ויוצאים לאכול בלילות צמחים שונים ופקעות. משקלם 2–4 ק"ג בממוצע.
מינים אלה בעלי שיער ארוך עם ציצה לבנה בקצוות.
דרבן ארוך-זנב
דוֹרבָּן ארוך-זנב או דורבן זִיפָנִי (שם מדעי: Trichys fasciculata) הוא מין של דורבן החי בדרום-מזרח אסיה והוא המין היחיד בסוגו כשהוא קרוב לבני הסוג דורבן עב-זנב. זהו המין הקטן ביותר במשפחתו.
מאפיינים.
הדורבן מצוי בטבע בג'ונגלים של אינדונזיה, מלזיה וברוניי שבבורנאו. אורכו עד 48 סנטימטרים, אורך הזנב 23 סנטימטרים והוא שוקל 1.7–2.3 קילוגרם בממוצע. צבעו של הדורבן חום כהה עם קוצים לבנים-אפורים קצרים. מראהו מזכיר מראה חולדתי יותר משאר הדורבנים. הזנב ארוך ובעל שערות לבנות עם קצוות קוצניים קצרים.
הוא מצוי ביערות גשם, יערות הרריים ונמצא גם בקרבת מגורים ובביצות מנגרובים בסביבתו. הוא פעיל בשעות הלילה, אז הוא מחפש מזון על הקרקע. הוא ניזון מעלים, עשבים, נצרים, זרעים, פקעות וגם מחסרי חוליות. ביום הוא נח במאורות. קוציו של הדורבן מגוננים עליו מטורפים אפשריים כמו עופות דורסים, נחשים או טיגריסים.
הדורבנים מתחרים בעונת הרבייה על נקבות, והזכר הגדול והחזק ביותר מזדווג. הנקבות ממליטות 2 גורים והם מטפלים בהם במשך 8 שבועות. דורבנים ממין זה יכולים להגיע עד גיל 10 בשבי.
הדורבן לא נמצא בסכנה בטבע אך הוא ניצוד בידי כמה שבטים בתחומי מחייתו.
דורבן מכבד
דרבן צפון אפריקני
אמבפה
בחירות 1983
קובריק
הדיוויזיה ה-290 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-290 (בגרמנית: 290. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
ב-2 בפברואר 1940 הוקמה הדיוויזיה, והועמדה תחת פיקודו של מקס דנרליין, ובמהלך המערכה על צרפת היא הייתה חלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה הרביעית, ולאחר מכן לחמה כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה התשיעית. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-56 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, והשתתפה בקרבות השונים בזירה הצפונית. בינואר 1942 נלכדה הדיוויזיה בכיס דמיאנסק, יחד עם 5 דיוויזיות אחרות, אך הן חולצו במאי אותה שנה. לאחר מכן המשיכה הדיוויזיה בקרבות השונים בזירה הצפונית, ובסוף 1944 נלכדה הדיוויזיה יחד עם שאר קבוצת ארמיות צפון בכיס קורלנד, שם לחמה עד לכניעתה לרוסים בסוף המלחמה.
הארווי גראנט
דניאל קדמור
תוכנית אאורורה
תכנית אורורה
סאאב 95
סאאב 95 (בשוודית: Saab 95) היא מכונית סטיישן, 3 דלתות, מתוצרת יצרנית הרכב והמטוסים השוודית סאאב אשר יוצרה בין השנים 1959–1978.
יוצרו 110,527 יחידות.
דגמי "סאאב 95" השתתפו בסרטי קולנוע ובסדרות טלוויזיה.
וליד אבו שקרה
וליד אבו שקרה (1946 באום אל-פחם - 4 במרץ 2019) היה צייר ואמן תחריט פלסטיני. הוא למד במכון אבני ועבר בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 להשלים את לימודיו בבית הספר הגבוה לאמנות ועיצוב סנטרל סיינט מרטינס (Saint Martins). אבו שקרה היה לאחד האמנים הפלסטינים הראשונים שלמד במוסדות ישראלים ואף יצא מחוץ לישראל. בחירותיו ותעוזתו פתחו את הדלת בעבור הדורות הבאים.
דרכו האמנותית של אבו שקרה התאפיינה בכניסה אל מבוכי המציאות הנופית והפסיכולוגית של הסביבה הראשונית בה נולד. במהלך דרכו חקר את הגלוי והנסתר ואת המשמעויות הסוּפיות האישיות והרוחניות הגלומות בפניה המרובות של המציאות הסובבת. התנסויות אלה הביאו אותו להתמקד באדם אשר עומד במרכז הדיון האתי ובטבע שהוא ציר ההתרחשות והמוטיב השולט באמנותו. מדובר בהתנסות אמנותית חזותית מרובדת, העוסקת ביחסים בין אדם וטבע, שליטה ושימור הזיכרון.
ביוגרפיה.
וליד אבו שקרה נולד באום אל-פחם, בשנת 1946. הוא האח הבכור במשפחה בת שבע נפשות. בן דודו, עאסם אבו שקרה, שני אחיו, סעיד אבו שקרה ופריד אבו שקרה, כמו גם אחיינו הצעיר קרים, הם אמנים מוכרים בישראל.
כשהיה בן 16, אביו פשט רגל והוא נאלץ לעזוב את ביתו ולצאת לעבוד כדי לסייע לפרנסת המשפחה שנקלעה למשבר כלכלי. הוא נסע לתל אביב, התגורר בצריף קטן ביפו עם בן דודו ועבד בשלוש משרות במקביל.
בין 1964 ל-1974 עבד לפרנסתו כפקיד מס רכוש בחדרה ובזמנו הפנוי החל לפקוד חוגי אמנות. בתקופה זו התגורר בחדר שכור אצל זוג יהודי מחדרה, פניה ואריה קוצ'וק, ניצולי שואה שפרשו עליו את חסותם. "הם אימצו אותי כבנם", הוא מספר. אומר אבו שקרה בריאיון לפאוזי אבו טועמה. בשנת 1967 התקבל למכון אבני לאמנות ועיצוב, תל אביב, שם זכה להערכה רבה ולהדרכה וליווי מצד אמנים ישראלים בולטים: כסלר, פרופס, עוקשי, שטרייכמן ואחרים. בתחילת שנות ה-70 עזב וליד אבו שקרה את הארץ והשתקע בווייברידג' שבמחוז סארי, אנגליה. בין השנים 1974–1976 למד הדפס בסנט מרטין קולג' (Saint Martin's School of Art). ב-1979 זכה אבו שקרה להיות חבר ב- RBA) Royal Society of British Artist) וב- Printmakers.
במהלך חזרתו לנופי ילדותו חל גם מפנה אישי בנפשו של האמן שחזר בתשובה והוא הפך למוסלמי דתי.
ב-2011 נערכה לכבודו תערוכה רטרוספקטיבית בשם "וליד אבו שקרה / מנטרת אל-באטן". התערוכה התחלקה לשני חלקים: ציורים משנות ה-60 וה-70 שהוצגה בגלריה לאמנות באום אל-פחם שאצר אחיו פריד אבו שקרה. הדפסים 1975–2011 שהוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות שאצרו אירית הדר ופריד אבו שקרה. שמה של התערוכה נילקח מאחד האתרים שזכר והכיר אבו שקרה מנוף ילדותו. "את השם הזה מכיר כל תושב אום אל-פחם של שנות ה-60." אומר אבו שקרה. פירושו בעברית הוא: עמדת השומר והוא מציין גבעה ידועה בנוף אליו עורג אבו שקרה כל שנותיו באנגליה.
אבו שקרה היה אב ל-4 ילדים ונשוי לאישה אנגלייה. הוא נפטר ב-4 במרץ 2019.
אמנות.
הפשטה.
בין השנים 1970–1973, בזמן לימודיו במכון אבני, וגם לאחר סיומם, סגנונו האמנותי של וליד אבו שקרה נטה לכיוון המופשט. פריד אבו שקרה כותב במאמרו "החוץ והפנים - הגלוי והנסתר כי: "הציורים המופשטים של וליד אבו שקרה וסגנון העיבוד ההנדסי שלהם אפשרו לו להתמקד בחיפוש אחר ההתבודדות, ההתייחדות והבריחה מן הכבלים, ובה בעת למצוא מפלט בעצמו, לתת דרור לתחושותיו ולתקשר עם עצמו ועם האמת שלו בלי להיצמד לתמה כלשהי. הוא הסתפק בהנאה מן החופש לבטא את המופשט, את המצב האנושי על מגוון הרגשות המוכלים בו."
העבודות המופשטות שיצר וליד אבו שקרה לאחר סיום לימודיו במכון אבני, העמוסות בתלאות החיים ובקשיי הפרנסה של משפחתו, העניקו לו שלווה ותחושת רווחה. חזרתו לציור המופשט הטמיעה בתודעתו את תחושת השלווה שחיפש ושמה בצד את המשקעים השליליים של קשיי היום.