בעקבות התקפות חוזרות ונשנות של ארגוני הטרור הפלסטיניים על יישובי הצפון בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, יצא צה"ל למלחמת לבנון הראשונה. במהלך המלחמה, כבש צה"ל שטח בדרום לבנון, שמרובו נסוג ביוני 1985. מאז ועד שנת 2000, שלט צה"ל בשטח שנקרא רצועת הביטחון, שמטרתו הייתה להפריד בין המחבלים בלבנון לבין היישובים סמוכי הגבול.
האבדות הרבות שנגרמו כתוצאה מהלחימה ברצועת הביטחון יצרו לחץ ציבורי כבד לפינויה. ב-24 במאי 2000 נסוג צה"ל באופן חד-צדדי מדרום לבנון והתבצר בקו הגבול הבינלאומי ("הקו הכחול").
בעקבות הנסיגה, עלתה קרנו של ארגון חזבאללה בעולם הערבי, מפני שתפסו אותו כארגון שהסיג את צה"ל מלבנון. ב-26 במאי נשא מזכ"ל הארגון, חסן נסראללה, את "נאום קורי העכביש", שבו דיבר על ישראל: "ישראל נראית חזקה מבחוץ, אך קלה להרס והכנעה, כמו קורי עכביש. ישראל אמנם מצטיירת כבעלת עוצמה צבאית גדולה ועליונות טכנולוגית, אך החברה הישראלית לא תעמוד בעוד מתקפות טרור, פיגועים וקטיושות. החברה הישראלית עייפה ממלחמות ואין לה האיתנות והחוסן לעמוד במאבק דמים ולספוג נפגעים".
עם יציאת צה"ל מדרום לבנון, התבסס חזבאללה באזור, התחמש באמצעי לחימה חדשים ומתקדמים - שרבים מהם הועברו אליו מאיראן דרך סוריה והים - והקים ביצורים ביערות הסבוכים ובכפרים של דרום לבנון. חזבאללה גם פיתח את מערך הרקטות והטילים ארוכי הטווח שלו, וזאת על מנת ליצור מאזן אימה מול ישראל.
מספר התקיפות ירד באופן משמעותי, ובעקבות כך גם מספר הנפגעים, אולם אחת לכמה חודשים נערכה התקפה מרוכזת ונקודתית של חזבאללה - בעיקר בהר דב (חוות שבעא), אותו חזבאללה תובע, על אף שישראל טוענת שלפי המשפט הבינלאומי, השטח אינו לבנוני, אלא סורי. בנוסף לסוגיית השליטה בהר דב, חזבאללה גם ביצע תקיפות בטענה שישראל מפרה את הריבונות של לבנון וכן בתגובה לחיסולים של בכירים בארגון.
לקראת הנסיגה, הדגיש ראש הממשלה דאז, אהוד ברק, כי אם לאחר הנסיגה תיפתח אש מלבנון לעבר ישראל, "כל לבנון תבער". חרף זאת, בשל חוסר רצונה של ישראל להיגרר ללחימה בלבנון בימי האינתיפאדה השנייה, תגובות צה"ל לתקיפות חזבאללה בגבול היו מדודות והסתכמו בתקיפות ממוקדות של יעדים בדרום לבנון.
פרוץ מלחמת לבנון השנייה (2006).
בבוקר ה-12 ביולי, נחטפו שני חיילי צה"ל בגבול לבנון סמוך למוצב ליבנה ליד זרעית. עשרות מחבלים פתחו בהתקפה מתואמת שכללה ירי מרגמות וקטיושות לעבר יישובים ומוצבים הסמוכים לגבול, ירי טילים נגד טנקים על שני רכבי סיור של צה"ל וחדירה של חוליית חזבאללה, שחטפה מרכבי הסיור את חיילי המילואים ואלדד רגב, שנפגעו קשה בפיגוע ונהרגו. בנוסף לחטופים, נהרגו עוד שלושה חיילים ונפצעו שלושה נוספים באורח קשה. את הפעולה תכנן עימאד מורנייה, שגם פיקד עליה.
צה"ל הגיב למתקפה בירי לעבר בסיסי חזבאללה, תשתיות וגשרים על מנת להקשות על פעילי חזבאללה להתרחק עם החטופים. טנק מרכבה מגדוד 82 של חטיבה 7 ונגמ"חון נכנסו ללבנון במטרה להתחקות אחר תנועת המחבלים ולעצור את רכב המילוט. הטנק עלה על מטען גחון כבד ורב-עוצמה שנאמד בחצי טון חומר נפץ. הטנק נהרס, וארבעת לוחמיו נהרגו. לוחם נוסף מגדוד 50 של חטיבת הנח"ל, שפעל במטרה לחלץ את חללי הטנק, נפגע מרסיס של פצצת מרגמה ונהרג. בסך הכול, נהרגו באותו יום 10 חיילים - שניים מתוכם נחטפו ללבנון - ונפצעו 10 חיילים נוספים ו-6 אזרחים.
המתקפה הייתה יריית הפתיחה למלחמת לבנון השנייה. במהלך המלחמה, שהסתיימה ב-14 באוגוסט, נהרגו 165 ישראלים ולפחות 1,000 לבנונים.
ב-16 ביולי 2008, הוחזרו גופותיהם של אהוד גולדווסר ואלדד רגב לישראל בתמורה לשחרורם של אסירים ביטחוניים פלסטינים ולבנונים, ביניהם, המחבל הדרוזי סמיר קונטאר, רוצח בני משפחת הרן בנהריה.
ועידת בלודאן (1937)
ועידת בלודאן (בערבית: مؤتمر بلودان الأول) הייתה פסגה כל-ערבית שנערכה בעיירה בלודאן שבסוריה ב-8 בספטמבר 1937. הוועידה כונסה על ידי הוועד הערבי העליון בתגובה לדו"ח ועדת פיל שהמליצה על חלוקת ארץ ישראל ממערב לנהר הירדן לשתי מדינות – יהודית וערבית. הנציגים המשתתפים דחו את המלצות ועדת פיל. החלטת ועידת בלודאן היא אבן דרך בתולדות הסכסוך הישראלי-פלסטיני מכיוון שלראשונה הוצגה עמדה כל ערבית המתנגדת לציונות, להצהרת בלפור ולמדינה יהודית בארץ ישראל. הוועידה גם הביעה תמיכתה במרד הערבי הגדול, קראה להפסיק את ההגירה היהודית לארץ ישראל ומחתה נגד שלטון המנדט הבריטי.
מטרות הוועידה.
לאחר פרסום מסקנות ועדת פיל, הוועד הערבי העליון ביקש להגיב בכנס שייערך בירושלים. בקשה זו נדחתה על ידי שלטונות המנדט הבריטי, ובמקומה נבחרה העיירה בלודאן שבסוריה.
בוועידה השתתפו כ-400 נציגים מארצות ערב, בעיקר מהארצות הסמוכות לארץ ישראל.
מטרת הוועידה הוגדרה כך:
לנשיא הוועידה נבחר נאג'י אל-סויידי, ראש הממשלה לשעבר של עיראק, וסגניו היו שרים מממשלת לבנון ומממשלת מצרים, שכיב ארסלאן ועלי עלובה, והבישוף חורייכה, של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית בחומס. סוריה לא שלחה נציגים רשמיים לוועידה, בלחץ בריטניה וצרפת, ואף על פי כן השתתפו בה 115 נציגים סוריים. ערביי ארץ ישראל יוצגו על ידי 97 צירים, מלבנון השתתפו 59 צירים בראשות ריאד א-סולח, מעבר הירדן המזרחי הגיעו 29 צירים, עיראק שלחה 9 צירים, מצרים 2 צירים וטריפוליטניה העות'מאנית נציג אחד. מדינות שלא שלחו נציג העבירו למשתתפי הוועידה מסרים של סולידריות ותמיכה באמצעות שליחים או מברקים. בין אלה נמנו אמיר כווית ונציגים מתוניסיה, מאלג'יריה וממרוקו.
לבנון לא השתתפה בכנס, עקב עמדת המנדט הצרפתי בלבנון, שפורסמה בביטאון הממשלתי, לפיה טובת המדינה מחייבת נייטרליות הן כלפי היהודים והן כלפי הערבים. מספר נציגים ערביים מלבנון שהשתתפו בוועידה ניסו להעביר החלטת גינוי לגישה זו, אך ללא הצלחה.
נציג הוועד הערבי העליון הדגיש בנאומו בוועידה שבארץ ישראל עומדים הערביות והאסלאם נגד "היהדות העולמית" ולכן "על כל ערבי ומוסלמי לשאת בחלקו במעמסת הגנתה". צירי הוועידה נשבעו "להמשיך במאבק למען פלסטין עד שתשוחרר ותושג הריבונות הערבית עליה".
בוועידה הוחלט לדחות את התוכנית לחלוקת ארץ ישראל ולהתנגד לרעיון הקמת "מדינה יהודית". הוועידה הכריזה כי "פלסטין היא חלק בלתי נפרד מהעולם הערבי". בוועידה נדונו גם דרכי ההתנגדות לתוכנית החלוקה. בוועידת בלודאן הוכרזה האנטי-ציונות כמדיניות רשמית כלל-ערבית.
הקונגרס בבלודאן כינה את הציונות "סרטן" שיש להשמידו ולהרחיקו "מגופיהן של מדינות ערב", והזהיר את בריטניה כי תצטרך לבחור בין הערבים ליהודים, אחרת יחפשו הערבים בעל ברית אחר.
גם מקומה של נציגות היישוב היהודי לא נפקד משולי הוועידה בבלודאן. אליהו אילת, מנהל האגף לארצות שכנות במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, בפגישה עם הנהגת 'הגוש הלאומי' הסורי בבלודאן ב-1 באוגוסט 1936 אמר: "אם השאיפות הלאומיות של הערבים יוליכו ביום מן הימים להקמת משטר מדיני פדראטיבי באזורנו, אין אנו מתנגדים לכך באופן עקרוני, בתנאי שהפדראציה תתבסס על הרמוניה והבנה בין כל הצדדים הנוגעים בדבר". בדברים אלו ניכרת חזרה למדיניות הציונית של 1919 כפי שמצאה ביטויה בהסכם ויצמן-פייסל - תמיכה בפדרציה בעלת נטייה כלל-ערבית בתקווה שזו תפחית מן הלחץ הערבי בשאלת ארץ ישראל ותאפשר התפתחותו של בית לאומי לעם היהודי.
לאחר הוועידה הפומבית בבלודאן נערכה פגישה חשאית בדמשק, בה השתתפו פעילים ערבים שכינו את עצמם "ועידת הנוער הלאומני". בפגישה זו הוחלט לקרוא לפעולות שיאחדו את בני הנוער ברחבי העולם הערבי, ונקבעה פגישת המשך שהייתה אמורה להיערך באירופה.
תגובות.
משה שרת כתב ביומנו כי לדעתו הממשלה הסורית משתמשת בהסתה אנטי-ציונית כדי להסיח מעצמה את זעם העם, וכי בהשפעת החלטות הוועידה מתבצעת הברחת נשק לערבים בישראל, וכנופיות מסוריה משתתפות במרד הערבי הגדול.
כמו כן כתב:
הקונסוליה הבריטית בדמשק פרסמה הצהרה לפיה בריטניה מודאגת מקיומה של הוועידה.
פואד מופארג', ציר מוביל בוועידה, האמין שהיא שימשה לביטוי השאיפות והמטרות של הערבים, והיוותה צעד משמעותי להשגת מטרות אלה. עם זאת, ההיסטוריון הלבנוני ראג'יד אל-סול ציין שוועידת בלודאן וכנסים כלל-ערביים אחרים שנערכו בשנות השלושים של המאה ה-20 התאפיינו בשסעים פנימיים מאחורי הקלעים בין גושים פוליטיים שונים. לדבריו, אומות העולם בדרך כלל התעלמו מכנסים אלה.
לאחר הוועידה.
לואיס אנדרוס, מושל מחוז הגליל שתמך בציונות, נרצח על ידי ערבים שבועיים לאחר הוועידה, ואחריו נרצחו חיילים, שוטרים ואנשי ציבור בריטים. אירועים אלו הושפעו מהחלטות הוועידה.
באוקטובר 1938 נערכה ועידה כלל-ערבית דומה בקהיר, ובתחילת שנת 1939 נערכה ועידת השולחן העגול, בה דנו נציגים בריטיים עם העילית הפוליטית של ארצות ערב בנושא השאלה הפלסטינית.
הקורפוס ה-97 (ורמאכט)
הקורפוס ה-97 (בגרמנית: LXXXXVII. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הקורפוס הוקם ב-28 בספטמבר 1944 על בסיס האזור המבצעי החוף האדריאטי, וכמפקדו מונה לודוויג קיבלר. הקורפוס לחם באזור טריאסטה כחלק מקבוצת ארמיות C, ובהמשך כחלק מקבוצת ארמיות E, וב-8 במאי 1945 נכנע לכוחות בעלות הברית.
סטניסלב גולדברג
סטניסלב גולדברג (נולד ב-30 באוקטובר 1992) הוא כדורגלן אסטוני ממוצא יהודי המשחק בעמדת הקיצוני.
קריירה.