מאתיים אלף איטלקים פגשו את נובילה ואנשי צוותו בתשואות עם הגיעם לרומא ב-31 ביולי. הפגנת אהדה זו לא נצפתה מראש מצד מתנגדיו של נובילה, שהציפו את העיתונות הזרה והמקומית בהאשמות כנגדו. נובילה הפגוע לא נרתע מהצגת תלונותיו; בריאיון עם בניטו מוסוליני, העליב את הדיקטטור כשפירט את טענותיו באריכות. החקירה הרשמית והמבוכה בנושא ההתרסקות נתנו לאויביו של נובילה את ההזדמנות שחיפשו: האחריות לאסון הוטלה על כתפיו, והוא הואשם בנטישת אנשיו על הקרח - האשמות שישתדל לְהָזֵם בשארית חייו. במחאה על הממצאים, התפטר גנרל נובילה מחיל האוויר במרץ 1929. הוא הועמד שוב למשפט עם מות אשתו קרלוטה ביולי 1934.
המשך קריירה.
בשנת 1931 עזב נובילה את איטליה ובארבע השנים הבאות עבד בברית המועצות, שם סייע בתוכנית ספינת האוויר הקשיחה-למחצה. פרטים על התוכנית הסובייטית לבניית ספינות אוויר עודם עלומים, אבל השפעתו של נובילה ניכרת בבירור בעיצוב ספינות האוויר USSR-V5 ו-SSSR-V6 OSOAVKhIN. הותר לו לחזור לאיטליה כמורה בדצמבר 1936, לפני שעקר לארצות הברית ב-1939, ללמד אירונאוטיקה באוניברסיטת לואיס ברומאוויל, אילינוי. כשאיטליה נכנסה למלחמה עם ארצות הברית, הותר לנובילה להישאר באמריקה, אך הוא דחה את ההצעה לאזרחות אמריקאית ותחת זאת חזר לרומא במאי 1942. לאחר שהות קצרה, עבר לספרד, שם נשאר עד שאיטליה נכנעה לבנות הברית ביולי 1943. בשלב זה, חזר לרומא לדאוג לשלומה של בתו היחידה מריה, שנולדה בסביבות 1921.
ב-1945 ניקה חיל האוויר האיטלקי את נובילה מכל ההאשמות הנוגעות להתרסקות ה"איטליה", ולא זו בלבד שהשיב אותו לדרגתו הקודמת כמייג'ור ג'נרל אלא אף קידם אותו ללויטננט ג'נרל ופיצה אותו בתשלומי שכר משנת 1928. בשנה שלאחריה נבחר לאספה המכוננת כמועמד עצמאי ברשימות המפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
נובילה חזר לאוניברסיטת נאפולי שאהב, שם לימד וכתב את הרפתקאותיו, עד לפרישתו. הוא נישא בשנית, הפעם לגרטרודה שטולפ, גרמניה שפגש בספרד. בהמשך הייתה אשתו לספרנית ראשית במנהל המזון והחקלאות ברומא.
נובילה מת ברומא ב-30 ביולי 1978 בגיל 93, אחרי שחגג יובל לשתי המשלחות שלו לקוטב בצפוני. מוזיאון חיל האוויר האיטלקי בוויניה די ואלה (סמוך מאוד לרומא) מציג תערוכה גדולה קבועה של הישגיו.
וילקס
על השחיטה
על השחיטה הוא שיר מאת חיים נחמן ביאליק משנת 1903, שנכתב מיד לאחר פרעות קישינב.
כתיבת השיר.
השיר נכתב על ידי ביאליק בה' באייר תרס"ג כתגובה רגשית ספונטנית, לאחר ששמע על פוגרום קישינב שהחל כשבועיים קודם לכן. לאחר מכן שהה במשך כשבועיים באזור כחלק מוועדה היסטורית שהוקמה לשם איסוף עדויות על מנת לברר את שאירע.
לנוכח הטבח חש ביאליק תדהמה, אך גם כעס בשל אי הצדק שנעשה, דבר שבא לידי ביטוי גם בשיר עצמו.
בעקבות הטבח ובזמן שהותו בקישינב כתב ביאליק גם את הפואמה "בעיר ההרגה".
פרסום השיר.
כשהתקבל השיר לפרסום בכתב העת "השילוח", חשש הצנזור בוורשה – נחמיה זק"ש – לאשר את פרסומו. עורך "השילוח", יוסף קלוזנר, שלח את השיר, בצירוף שטר של 25 רובל, לאישורו של הצנזור הראשי בסנקט פטרבורג, ישראל לנדא, שהיה חסיד חב"ד שהמיר את דתו כדי לקבל היתר לגור בסנקט פטרבורג. פרסומו של השיר התעכב במשך חודשיים, ולבסוף אושר לפרסום תוך שינוי הכותרת: "על השחיטה" והמילים: "דמי מותר", משום שהביעו ביקורת כנגד המשטר. השיר פורסם תחת הכותרת: "שמים בקשו רחמים עלי", והמילים: "דמי מותר" הוחלפו למילים: "הנף גרזן". ביאליק נאלץ לאשר את השינויים, בלית ברירה, אך עם כינוס שיריו בספר הוחזרו המילים המקוריות.
תוכן השיר.
כותרת.
ניתן לראות בכותרת ובשיר כולו יותר משמץ של האשמה כלפי מעלה. השמיים מוצגים כמרחב שהוא ספק ריק מנוכחות אלוהית, ספק אפוף רשע נצחי. אופיים הסיסמתי העז של משפטי הקריאה הממלאים את השיר גרם לכך ששורות לא מעטות מתוכו (כגון: 'ואם יש צדק - יופע מיד! או 'נקמה כזאת, נקמת דם ילד קטן עוד לא ברא השטן') נחרתו בזיכרונם הקולקטיבי של קוראי העברית ודובריה, וחוזרות ומצוטטות עד היום בהקשרים אקטואליים שונים בפי רבים, שאף אינם מודעים למקורן.
ההרוגים בטבח מדומים בשיר לחיות המובאות לשחיטה, מבלי כל יכולת להתנגד. ההֶרְמֵז של ביאליק בכותרת השיר לברכת השחיטה ("בָּרוּךְ אַתָּה ה' אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם אֲשֶׁר קִדְּשָׁנוּ בְּמִצְוֹתָיו וְצִוָּנוּ עַל הַשְּׁחִיטָה") מחזק דימוי זה.
הבית הראשון.
השיר מורכב מארבעה בתים. בארבע השורות הראשונות של רוב הבתים ניתן למצוא חריזה חובקת, והשורה שלאחר מכן מתחרזת עם האחרונה.
בשורה הראשונה - , הדובר מתייחס לעצמו כמעין קורבן נוסף של פוגרום זה, תוך שהוא פונה לשמים דווקא ולא לאל עצמו. כמו כן, ניתן לראות מעט אירוניה בחריזה שבין השמיים והרחמים בשורה זו: גם השמיים, מקום משכנו של אלוהים, וגם מידת הרחמים, שכה מאפיינת את אלוהים, נמצאות ריקות מתוכן בשורה הראשונה. יש בכך ביקורת על החמלה והנוכחות של אלוהים לאחר הפוגרום. במילים , הוא מטיל ספק בשנית בקיומו של אלוהים.
בהמשך בית זה, עם השורה , ניתן לראות כי למרות פניית הדובר אל השמיים, הוא סבור כי הפתרון תלוי אך ורק בו, באמצעות הדגש במשפט על המילה "אני" ושימוש בצורת ניסוח שניתן למצוא גם בתלמוד.
הבית השני.
בדומה לתיאור היהודים כחיות שצווארן נמצא סמוך לסכין, הדובר מציע ל"תליינים" (הכוונה בכך היא לאלוהים, שגרם להופעת הספקות שלו) את צווארו ().
מעשה ההקרבה לשחיטה שלא מטוהר לב (בניגוד לעקדת יצחק) מתואר בתנ"ך, גם על ידי אלוהים, כמעשה אסור שאף מזכה את מבצעו בעונש מוות. אם כן, נראה כי ישנה אצבע מאשימה כאן כלפי אלוהים. הדבר אכן מתברר כך בשורה שלאחר מכן - , כשהכוונה כאן יכולה להיות לכוחו האדיר של אלוהים, שלקיים צדק הוא חלק ממנו.
הבית השלישי.
בתקווה לנקמה שתתבצע על שנעשה, הדובר מחכה ל"צדק" שיעשה מידי שמיים (כביכול על ידי ישות אלוהית, זו שכאמור הוא הטיל בה ספק בתחילת השיר).
הבית הרביעי.
בבית זה מראה הדובר את כמיהתו לצדק לאחר הפוגרום, אך בניגוד לספק באל שמביע בתחילת השיר, הוא שוב תומך דווקא בצדק "מלמעלה", מידי שמיים, שלא דורש הפעלת כוח מצד היהודים כדי לבצעו. לקראת סוף הבית הוא טוען שדם הקורבנות המכסה את האדמה יהפוך לחרפה וכסמל למעשה מביש זה (במילים ). הבית והשיר כולו מסתיימים בכך שמתואר כיצד דם הקורבנות מחלחל לתחתית האדמה.
הרמזים מן המקורות.
ש"י עגנון היטיב לתאר, במילים ששם בפי אחד מגיבורי הרומן "שירה", את התופעה של קישורים אינטרטקסטואלים בין היצירה לבין ארון הספרים היהודי, שהרבו להופיע בתקופת ההשכלה והתחייה.
נחיצותם של ההרמזים מן המקורות מתפרשת בדברי עגנון בשני אופנים: ראשית, עקב דלותה של העברית המדוברת בתקופה הנדונה, יש צורך להיעזר במילים הידועות מהמקורות, ושנית, מילים אלו מעשירות את היצירה ומעניקים לה ממד נוסף. לא פלא, אפוא, שגם בשיר זה, כברוב שיריו האחרים, נעזר ביאליק בטקסטים נרמזים מתוך המקורות היהודיים.
למעלה, הוזכר כבר ההרמז לברכת השחיטה בכותרת של השיר, אך השורה הראשונה של השיר היא זו שנקלטה היטב אצל הקוראים, ואף היא מגיעה משני מקורות עיקריים: מהמדרש ומהתלמוד. מסופר במדרש תנחומא על משה רבנו, שניסה לשנות את רוע הגזרה על מותו הקרוב. "כיון שראה משה שאין משגיחין בו, הלך אצל שמים וארץ. אמר להם: בקשו עלי רחמים. ואילו בתלמוד מסופר על מקרהו של אלעזר בן דורדיא, שסירבו לקבל את תשובתו על חטא חמור שחטא. "אמר שמים וארץ בקשו עלי רחמים" .
ביאליק מעניק למילים "שָׁמַיִם, בַּקְּשׁוּ רַחֲמִים עָלָי!" תוספת של עצמה, לא רק עקב הקריאה התקיפה לרחמים בשמיים ובארץ, אלא גם בגלל הערך המוסף של פנייה שכזו מסיפורי המדרש והתלמוד, שמעניקה להם את "תפארת כוחם" כלשונו של עגנון.
"אֲנִי יְשֵׁנָה, וְלִבִּי עֵר" אומרת השולמית משיר השירים בתקווה נרגשת, לעומת לבו המת והמתאבל של המשורר: "אֲ נִ י – לִבִּי מֵת וְאֵין עוֹד תְּפִלָּה בִּשְׂפָתָי"
הצירופים: "עד מתי?" "עד אנה?"כחלק מנוסח של תלונה שגורות במקרא, "עַד-מָתַי תִּשְׁתַּכָּרִין? מטיח עלי בפני חנה; "עַד-אָנָה יָרוּם אֹיְבִי עָלָי" שואל משורר תהילים (תהילים י"ג). ביאליק צירף את שתי התלונות הללו בשורה אחת: "עַד-מָתַי, עַד-אָנָה, עַד-מָתָי".
"לְךָ זְרוֹעַ עִם-גְּבוּרָה, תָּעֹז יָדְךָ תָּרוּם יְמִינֶךָ" מתפעל מחבר תהילים מעוצמתו של אלוהים, ואילו ביאליק משנה את הנמען ביותר משמץ של התרסה כלפי מעלה במילים: לְךָ זְרֹעַ עִם-קַרְדֹּם, וְכָל-הָאָרֶץ לִי גַרְדֹּם. גם הסייפא של המשפט מרמז במצלול על הפסוק של ישעיהו: "כֹּ֚ה אָמַ֣ר ה': הַשָּׁמַ֣יִם כִּסְאִ֔י וְהָאָ֖רֶץ הֲדֹ֣ם רַגְלָ֑י".
"וַיִּמַח אֶת-כָּל-הַיְקוּם אֲשֶׁר עַל-פְּנֵי הָאֲדָמָה" אומר המקרא בפרשת המבול, וביאליק כאילו משווה את כל היקום לדם של תינוק ושב "דַּם יוֹנֵק וָשָׂב עַל-כֻּתָּנְתְּךָ - וְלֹא יִמַּח לָנֶצַח, לָנֶצַח".
"וָאֶעֱבֹר עָלַיִךְ וָאֶרְאֵךְ, מִתְבּוֹסֶסֶת בְּדָמָיִךְ; וָאֹמַר לָךְ בְּדָמַיִךְ חֲיִי, וָאֹמַר לָךְ בְּדָמַיִךְ חֲיִי" מתנבא יחזקאל על תקומת ירושלים, ואילו ביאליק מטיל קללה על הזדים ו"מתנבא עליהם": אַף-אַתֶּם לְכוּ, זֵדִים, בַּחֲמַסְכֶם זֶה וּבְדִמְכֶם חֲיוּ וְהִנָּקוּ.
וְיִקֹּב הַדָּם אֶת-הַתְּהוֹם! יִקֹּב הַדָּם עַד תְּהֹמוֹת מַחֲשַׁכִּים, שולח את הקורא להיזכר בשורת המקור של הביטוי החזק הזה מהתלמוד: יקוב הדין את ההר, שנאמר "כִּי הַמִּשְׁפָּט לֵאלֹהִים הוּא". במקור, המשפט הוא לאלוהים, אך ההתרשמות מתחזקת בשיר שהמשורר עורך משפט נגד אלוהים בעקבות מראות הפוגרום בקישינב.