מאגר בית זית הוא אגם עונתי מלאכותי השוכן בתוואי נחל שורק סמוך למושב בית זית בהרי ירושלים, כק"מ דרומית למבשרת ציון. הסכר והמאגר נבנו בשנות החמישים לשם החדרת מי הגשמים הזורמים בנחל שורק אל אקוויפר ירקון תנינים, אך למעשה המאגר אינו ממלא תפקיד זה, והוא מהווה דוגמה כיצד מחקר הידרולוגי לקוי מביא להחלטות שגויות ולבזבוז כספי ציבור.
הסיבה לבניית המאגר.
על מנת להעשיר את מי אקוויפר ההר המערבי נבנה סמוך לבית זית סכר גדול בערוץ נחל שורק (הגדול בנחלי הרי ירושלים המערביים), במטרה לחסום את זרימת המים, ולגרום להם לחלחל אל האקוויפר.
כישלון הפרויקט.
במשך כמה חורפים יצר הסכר אגם מלאכותי גדול, ומימיו חלחלו כפי הצפוי, אלא שבדיקה שנערכה העלתה כי כמות המים הרבה שחלחלה לא השפיעה ואפילו במעט על מאזן אקוויפר ירקון תנינים. חומר מיוחד הוכנס למי המאגר, במטרה לעקוב אחר תוואי זרימתם, ולמרבה ההפתעה החומר הופיע במעיינות נחל פרת במדבר יהודה שממזרח לנחל שורק, באקוויפר ההר המזרחי ולא במערבי.
בבדיקה מעמיקה יותר התברר כי המחקר ההידרולוגי והגאומורפולוגי באזור בו נבנה המאגר נעשה באופן רשלני ולקוי, ובעקבות כך לא ראו החוקרים כי אין התאמה בין קו פרשת המים הטופוגרפי ובין קו פרשת המים ההידרולוגי גאולוגי; שיא הקימוט אינו תואם לשיא הטופוגרפי, ולכן קו פרשת המים ההידרולוגי עובר ממערב לקו פרשת המים (ראו שרטוט).
הסבר מדעי.
חוסר התאמה בין קו רכס טופוגרפי ובין קו רכס גאולוגי יכול להיווצר מסיבות שונות. בהרי ירושלים נוצרה אי ההתאמה בעקבות שינויים גאולוגיים כבירים: עד היווצרות הבקע הסורי-אפריקני זרמו כל נחלי מערב עבר הירדן וארץ ישראל לים התיכון, ושחקו את הפסגות הגבוהות של כל שדרת ההר (הפנה-פליין האוליגוקני). במקביל לפתיחת בקע ים המלח והערבה חלה הטיה קלה של הצד המערבי מזרחה, כתוצאה מתהליכים אלו נחלים במזרח ארץ ישראל שזרמו לים התיכון עד היווצרות הבקע, שינו את כיוונם והחלו לזרום לים המלח, הנמוך יותר. במקביל, החלו נחלי עבר הירדן לזרום גם הם לים המלח.
פתיחת בקע ים המלח יצרה קו פרשת מים ארצי חדש בארץ ישראל המערבית, החוצה אותה לאורכה מהרי הגלבוע בצפון דרך בקעת באר שבע בדרום ועד לרכסי הר הנגב. באזור יהודה ושומרון מקו פרשת המים יש מדרונות עם שיפועים חדים לכיוון אגן הניקוז מרום גובהם באזור ירושלים (כ-800 מטרים מעל פני הים) ועד הישפכם לים המלח (כ-400 מטרים מתחת לפני הים) לאורך קילומטרים ספורים. הבדל טופוגרפי חריף זה גורם להתחתרות מהירה של הקניונים בשכבות הסלע ולהעמקתם, זאת בניגוד למערב קו פרשת המים, שם הזרימה מתונה יותר על פני מרחב גדול בהרבה.
בנוסף מכיוון שכמות המשקעים בצד המערבי של הרכס גבוהה בהרבה (תופעת צל הגשם המזרחי) תהליכי הבלייה מואצים במערב הרכס וגורמים לנסיגת קו פרשת המים מזרחה. שינויים אלו הביא ליצירת קו רכס הטופוגרפי מזרחית לקו הרכס הגאולוגי.
כיום, יש הטוענים כי הפרויקט כלל לא כשל, אלא להפך, השיג את מטרתו, ואף כי החלחול הוא לאקוויפר המערבי בניגוד למה שנטען בעבר.
החלטות לאחר מעשה.
עם היוודע הסיבה לכישלון הפרויקט, הוחלט בכל זאת שלא להרוס את הסכר, כדי שמאגר המים יהווה לכל הפחות אטרקציה תיירותית בימות החורף. אכן, לאחר שיטפון הופך המקום למוקד טיולים ופיקניקים, עקב היותו האגם (גם אם מלאכותי) היחיד במרחב הרי ירושלים כולו. עם זאת, בשנים האחרונות ישנו לחץ הולך וגובר להסיר את הסכר, המונע את זרימתו הטבעית של נחל שורק, ופוגע במערכת העדינה של הצמחייה ובעלי החיים החיים בו. הלחץ נשען בין היתר על מקרי טביעה במאגר בשל שוליו הבוציים, ועל סכנת הפצת מחלות ממימיו העכורים בתחילת הקיץ, בעיקר בשל נחילי יתושים.
שימושים תיירותיים.
בשנים האחרונות הוכשר בחלקו המזרחי של האגם מסלול אופניים, בין צומת כרם לצומת מוצא תחתית, המהווה חלק ממסלול סובב ירושלים. במקום תנועה ערה של מטיילים, ספורטאים ורוכבים, בעיקר בשבתות, ואף נצפו מספר כלי שיט קטנים במימי האגם. במהלך השנים הועלו רעיונות שונים לפיתוח תיירותי של האזור, אולם אלה נתקלו בהתנגדויות של תושבי היישובים הסמוכים לאגם.
תוצאה
ליקויד טנשין אקספירימנט
אימי ליכטנפלד
ליקוויד טנשין אקספרימנט
ליקויד טנשן אקספרימנט
Picea abies
שמעון דימנשטיין
שמעון (סמיון מרקוביץ') דימַנְשטיין (ברוסית: Семен Маркович Диманштейн; 21 במרץ 1886 – 25 באוגוסט 1938) היה מנהיג קומוניסטי בברית המועצות, עורך עיתונים וראש היבסקציה. שאף להשתלבות היהודים במערכת הלאומים הסובייטית כעם יידישיסטי-חילוני.
תולדות חייו.
שמעון דימנשטיין נולד בשנת 1886 (תאריך לא בדוק) בסבז', עיירה יהודית במחוז ויטבסק. דימנשטיין היה בן למשפחה מסורתית, ולמד בתלמוד תורה. הוא למד בישיבת טלז, אך עזב אותה בעקבות ההאפקע, שביתה של התלמידים נגד סדרי הישיבה. הוא עבר לישיבת סלובודקה וממנה עבר לישיבת חב"ד. הוא התמיד בלימודיו והוסמך לרבנות, בין השאר על ידי הרב חיים עוזר גרודזנסקי. בתקופה זאת הוא חי בעוני ולן ברחובות. בשנת 1903, על פי עדות אחת בעקבות קריאת הספר "הסוסה" של מנדלי מוכר ספרים, התפקר.
דימנשטיין נדד זמן רב עד שהגיע לריגה, שבה הצטרף בשנת 1904 למפלגה הבולשביקית. דימנשטיין היה פעיל בארגונים קומוניסטיים בליטא ובלארוס, ונאבק נגד הבונד ומפלגות ציוניות. בשנת 1908 נאסר דימנשטיין ונשלח לסיביר. בשנת 1913 הצליח לברוח מסיביר, והגיע לפריז, שם היה נציג המפלגה. לאחר מהפכת פברואר ב-1917 חזר לרוסיה, והיה עורך העיתון "אמת בחזית" ("Окопной правды"), עיתון שהתנגד להשתתפות רוסיה במלחמת העולם הראשונה.
בינואר 1918, לאחר מהפכת אוקטובר, מונה דימנשטיין לוועד לעניינים יהודיים, וערך את העיתון "דער עמעס" (יידיש: "האמת"). דימנשטיין כיהן כראש היבסקציה, המחלקה היהודית של המפלגה הקומוניסטית, עד סוף 1919, כסגנו של סטלין השר לענייני לאומים. נחום ניר-רפאלקס העיד עליו: "עם דימנשטיין ניהלתי עוד משא ומתן לא פעם במשך שנת 1918, ותמיד התייחס אלינו ואל שאלות היהודים בזהירות ובתבונה". כן סיפר שבסוף שנת 1918 פעל דימנשטיין להפסיק מאסר של מנהיגים ציוניים בסנקט פטרבורג.
ככל היידישיסטים ראה בעברית "שפה ריאקציונרית", מכיוון שהייתה לשון הקודש של היהדות וגם משום קשריה עם הציונות, אותם שאפה היבסקציה לדכא. העברית נאסרה באופן רשמי על ידי הנרקומפרוס (קומיסריון החינוך). בימיו החלו בהקמת רשת בתי-ספר עממיים ביידיש, ששאפו לשרש את הדת ולטפח זהות יידית-סובייטית.
בשנות ה-20 עבד דימנשטיין במוסדות מפלגתיים שונים, והיה אחד התאורטיקנים בשאלת הלאומיות בברית המועצות. בשנת 1929 הוא היה אחד משלושה יהודים שהיו בוועד הפועל של ברית המועצות. בשנת 1930 חזר דימנשטיין לעסוק בעניינים יהודיים, וכיהן כיושב ראש ועד אוזט, שנועד לקדם את הקמת האזור היהודי האוטונומי בברית המועצות. במקביל, ערך את הספר "יידן אין פססר" ("יהודים בברית המועצות"), 1935. בפברואר 1938, במסגרת הטיהורים הגדולים של סטלין, נאסר דימנשטיין, והוצא להורג בירייה ב-25 באוגוסט 1938 במוסקבה. רק בשנת 1955, לאחר מות סטלין, נסגר תיקו של דימנשטיין, וטוהר שמו.
Norway Sqruce
אירוס ירוחם
אִירוּס יְרֹחָם או אִירִיס יְרֹחָם (שם מדעי: "Iris petrana") הוא מין של גאופיט בסוג אירוס בסקציה אירוס ההיכל.
מאפיינים.
קנה שורשו מוארך ודק. העלים צרים - כ-5 מ"מ, אורכם מגיע ל-20 ס"מ. גובה עמוד הפריחה כ-40 ס"מ, הפרחים בצבע ארגמן כהה, הנוטה לשחור. קוטר הפרח כ-10 ס"מ. מבסיס עלה הכותרת החיצוני יוצא "זקן" - קבוצת שערות צהובות שבראשן כתם ארגמני. פריחתו היא בחודשי מארס - אפריל.
בעבר היה המין שייך למין אירוס הנגב, אך הוא הופרד ממנו למין נפרד על סמך סימנים מורפולוגיים.
המין אנדמי לישראל וירדן. מינים דומים מאוד צומחים בפרס ובטורקיה; וייתכן כי מוצאם ממין אחד שהיה משתרע על אזורים נרחבים וכיום נשאר רק במקומות מבודדים. באזור גידולו הוקמה עבורו שמורת טבע מיוחדת, ליד בסיס צה"ל צפונית לירוחם. ב-2012 נחתם הסכם בין צה"ל לרשות הטבע והגנים ובו נקבע שחיילי בסיס "שועלי הנגב" הסמוך ישמרו עליה.
ככל שאר האירוסים בישראל, גם מין זה הוא צמח מוגן על פי חוק.
בעלבק
שלומי שבת
שלומי שבת (נולד ב-30 באוגוסט 1954) הוא זמר ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה.
שבת נולד וגדל ביהוד, לאמילי ולאברהם שבת שעלו לישראל מטורקיה. אחותו הקטנה היא הזמרת לאה שבת.
שבת למד בתיכון מקיף יהוד אולם לא סיים את לימודיו. את שירותו בצה"ל עשה כנהג אמבולנס בחיל הרפואה ולאחר שירותו הצבאי פצח בקריירת שירה במועדונים בניו יורק, שבה גילה את קרבתו למוזיקה המזרחית. על אף הצלחתו בארצות הברית, אלבומו הראשון, "מן החושך חזרתי", שיצא לחנויות בשנת 1986, נחל כישלון חרוץ.
את הפריצה הגדולה עשה שבת בשנת 1989, עם הלהיט "בגלל הרוח", שהלחינה אחותו לאה שבת למילים של מיכה שטרית. השיר הקדים את אלבומו השני העונה לאותו השם שיצא באותה השנה. בעקבות הצלחת האלבום בכלל, ושיר הנושא בפרט, הפך שבת לאחד מכוכבי המוזיקה הגדולים בארץ. מאותו אלבום בלטו גם "נשירה" ומחרוזת "מרגריטה" (בשניהם - מילים: יוני רועה, עיבוד: ננסי ברנדס).
בסוף 1990 הוא השתתף לראשונה בפסטיגל עם השיר "בזכות הסלסה" (מילים: אהוד מנור, לחן ועיבוד: יורם צדוק).
ב-1991 הוא השתתף בקדם אירוויזיון עם השיר "מכאן" (מילים ולחן: אבי דור ויגאל בשן, עיבוד: יורם צדוק) שהגיע למקום החמישי. באותה השנה אף חבר מוזיקלית לבעז שרעבי וללהקת "החברים של נטאשה" ואפיון סגנוני כזמר בלדות מוביל.