בשנת 1986 החל את תפקידו כמנהל אגף תכנון של משרד החינוך. עמד בראש צוות אשר ביצע שינוי ארגוני מקיף במבנה הפעולה של משרד החינוך אותו יזם המנכ"ל, ד"ר שמשון שושני ושר החינוך יצחק נבון, עד יציאתו ללימודי הדוקטורט באוניברסיטת אוקספורד, בשנת 1988.
עם שובו מלימודים בשנת 1991 התרכזו מאמציו בקידום האוטונומיה המקצועית של מנהלי בתי הספר ומורים תוך שהוא עומד בראש הוועדה שעסקה במעבר בתי ספר לניהול עצמי. עם אישור המלצות הוועדה הנהיג את יישום התוכנית אשר הקיפה כ־700 בתי ספר עד שנת 2001 כאשר הכשרת המנהלים התבצעה במרכז ציפורי בהנהגתה של שלומית שימרון. באותה שנה ארגנן כנס בינלאומי בנושא הניהול העצמי בה השתתפו מומחים מקנדה, ארצות הברית, אוסטרליה, הונג קונג ואנגליה ובנוכחות שרי חינוך לדורותיהם. מעבר בתי הספר לניהול עצמי אותו יזם הושלם בשנת 2011. בשנת 1998 יזם יחד עם צבא הגנה לישראל את התכנית השלמת ההשכלה של צעירים בישראל אשר הניבה את השלמת תעודת הבגרות של 15,000 חיילים לוחמים עד שנת 2013. בשנת 2003 הגיש את התכנית לשינויים במבנה תוכנית הלימודים ומבנה בחינות הבגרות במטרה לסייע לצעירים הבאים "מהרבעון התחתון" של החברה.
תוכניות נוספות אותן יזם נועדו לקדם קליטה של מורים יוצאי ברית המועצות לשעבר; תיאום ושיתוף פעולה עם בנק ישראל, במטרה להחיל את "הערבויות האמריקאיות" על השקעות תשתית בחינוך אשר בעקבותיה נוספו כמיליארד דולר לחינוך החל משנת 1993. תוכניות להעלאת שיעור הזכאים לתעודת בגרות (1992); תוכנית לחיזוק יישובי עדיפות לאומית (1993); תוכנית "לימודי חול" למגזר החרדי (1997). בשנת 2000 התמנה לעמוד בראש צוות מומחים לצמצום פערים בין רשויות מקומיות ולהתייעלות בחינוך. כמו כן החליף מידע עם מומחים ממערכות חינוך בעולם, והגיש סקירות מקצועיות תקופתיות להנהלת המשרד אודות מגמות התפתחות של מערכות חינוך באנגליה; קנדה; הונג קונג; יפן; סינגפור; ניו זילנד; אוסטרליה וארצות הברית.
ייעץ בתחום מדיניות ההשכלה הגבוהה לשרי החינוך שולמית אלוני, אמנון רובינשטיין, יוסי שריד ולימור לבנת והתמקד בדרכים להגברת הנגישות להשכלה גבוהה תוך עבודה הדוקה עם ראשי הוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת) והמועצה להשכלה גבוהה (מל"ג). עמד בראש הצוות לפיתוח המכללות האזוריות כהכנה לקראת העברתן ממשרד החינוך לות"ת. העברת המכללות היוותה תשתית שהלכה והתרחבה ובעקבותיה הועמקה הנגישות להשכלה אקדמית מ־22.9% מתוך שנתון בשנת 1990 לכ־47% בשנת 2008. בשנת 2001 גיבש, יחד עם יו"ר ות"ת, פרופ' לב ציון, תוכנית לשילוב העשירון העליון של תלמידים בעלי יכולת גבוהה מיישובים חלשים, בחוגים הסלקטיביים והמבוקשים באוניברסיטאות. בשנת 2000 מונה על ידי שר החינוך לעמוד בראש צוות משרד החינוך במשא ומתן עם ועדת הקבלה הבין-אוניברסיטאית במטרה לגבש חלופה לבחינה הפסיכומטרית. בעקבות כך החל בשנת 2003 ניסוי שזכה לכינוי "המצרף".
בשנים 2013–2016 שימש כמדען הראשי במשרד החינוך. בתקופה זאת, התמקדו מאמציו בייזום מחקרים בנושאי הליבה של מדיניות החינוך ובהם:
נשוי לצביה ולהם שלושה ילדים.
קריירה אקדמית.
תחומי המחקר וההוראה.
רפורמות בחינוך; זרמים רעיוניים בחינוך; מדיניות ההשכלה הגבוהה; ביזור ומרכוז בחינוך; ניהול עצמי ואוטונומיה בית ספרית; בתי ספר אפקטיביים; טיפול בנוער מנותק ופערים חינוכיים.
דמדומים (רומן)
אפולינריו מאביני
אפולינריו מאביני (23 ביולי 1864 - 13 במאי 1903) היה מנהיג פיליפיני מהפכני, מחנך, עורך דין, ומדינאי ששירת בתחילה כיועץ משפטי חוקתי של הממשלה המהפכנית, ולאחר מכן כראש הממשלה הראשון של הפיליפינים עם הקמת הרפובליקה הפיליפינית הראשונה. הוא נחשב ל"utak ng himagsikan" או "מוח המהפכה".
שתיים מיצירותיו, "El Verdadero Decalogo" ("התקציב האמיתי", 24 ביוני 1898), ו"Programa Constitucional dela Republica Filipina" (התוכנית החוקתית של הרפובליקה הפיליפינית, 1898) הפכו לכלי עזר לניסוח מה שעתיד להיקרא בסופו של דבר החוקה הפוליטית של הפיליפינים.
מאביני ביצע את פעילותו כמהפכן ואת תפקידו בממשלה אף על פי שאיבד את היכולת להשתמש בשתי רגליו לאחר במחלת הפוליו זמן קצר לפני המהפכה הפיליפינית בשנת 1896.
תפקידו של מאביני בהיסטוריה הפיליפינית התבטא בהתמודדותו מול השלטון הקולוניאלי הספרדי הראשון בימים הראשונים של המהפכה הפיליפינית, ולאחר מכן מול השלטון הקולוניאלי האמריקני בימי המלחמה הפיליפינית-אמריקאית. בתקופה זו מאביני נלכד והוגלה לגואם על ידי הרשויות הקולוניאליות האמריקניות והורשה לחזור בסופו של דבר רק חודשיים לפני מותו במאי 1903.
קורות חייו.
ראשית חייו.
אפולינריו מאביני נולד ב־23 ביולי 1864 בברנגאי טלאגה בטנאואן, בטנגס (Barangay Talaga in Tanauan, ) . הוא היה השני מבין שמונת ילדיו של דיוניסיה מרנן, שהיה מוכר בשוק התנואן כאיכר.
בשנת 1881 קיבל מאביני מלגה לנסוע ל"קולג'יו דה סן חואן דה לטרן" במנילה. כאנקדוטה על שהותו שם נכתב כי פרופסור שם החליט להשפיל אותו בשל לבושו הפשוט, שהראה בבירור כי הוא עני. מאביני הדהים את הפרופסור כשענה בקלות על סדרה של שאלות קשות מאוד. לימודיו בלטרן הופסקו מעת לעת עקב מחסור קבוע בכספים, והוא הרוויח כסף עבור ציוד הלימוד והלינה שלו על ידי הוראה לילדים.
לימודי משפטים.
אמו של מאביני רצתה, שהוא ייכנס ללימודי כמורה, אך רצונו להגן על העניים גרם לו להחליט ללמוד משפטים. שנה לאחר שקיבל את התואר הראשון BA בהצטיינות הגבוהה ביותר ואת התואר פרופסור ללטינית מלטרן, הוא עבר לאוניברסיטת "סנטו תומאס", שם קיבל, בשנת 1894, את התואר במשפטים.
בהשוואה של דור האינטלקטואלים הפיליפינים של מאביני לדור של קודמו, מתאר חוזה ריזאל, העיתונאי והאמן הלאומי של הפיליפינים לספרות ניק חואקין, את דורו של מאביני כחזרה בהתפתחות האינטלקטואלית הפיליפינית:
מאביני הצטרף לגילדת עורכי הדין לאחר שסיים את הלימודים, אך הוא בחר לא לעסוק בעריכת דין כתפקיד מקצועי. הוא לא הקים משרד עורכי דין משלו, ובמקום זאת המשיך לעבוד במשרדו של נוטריון ציבורי.
מאביני, בידיעותיו את החוק, עשה בו שימוש רב בימי המהפכה הפיליפינית והמלחמה הפיליפינית-אמריקאית. העיתונאי ניק חואקין מציין, כי כל תרומותיו להיסטוריה הפיליפינית היו איכשהו מעורבות בחוק:
בנייה חופשית וה"ליגה פיליפינה".
מאביני הצטרף למסדר הבונים החופשיים בספטמבר 1892, כשהוא מתקדש בלשכת "בלאגטס", ולקח לעצמו את הכינוי "קטאבי".
בשנה שלאחר מכן, 1893, הפך מאביני לחבר ב"לה ליגה פיליפינה" (ארגון שדרש רפורמות פוליטיות בממשלה הקולוניאלית של הפיליפינים), שחזר לפעילות לאחר מעצרו של מייסדה חוסה ריזאל. בשנת 1892. התמנה מאביני למזכיר המועצה העליונה החדשה שלה. זו הייתה הפעם הראשונה של מאביני בה הצטרף במפורש לארגון פטריוטי.
מאביני, שהצעותיו לתיקון העדיפו את התנועה הרפורמיסטית, דחף את הארגון להמשיך במטרותיו לתמוך בLa Solidaridad וברפורמות בהן דגל. כשחברי הליגה המהפכניים יותר הצביעו על כך, שהם לא חושבים שתנועת הרפורמה משיגה תוצאות ורוצים לתמוך בצורה גלויה יותר במהפכה, "לה ליגה פיליפינה" התפלגה לשתי סיעות: Cuerpo de Compromisarios המתונה יותר, שרצתה פשוט להמשיך לתמוך במהפכה, המהפכנית. מאביני הצטרף לסיעת Cuerpo de Compromisarios.
כאשר חוזה ריזאל, שהיה חלק מ"לה ליגה פיליפינה", הוצא להורג בדצמבר באותה השנה, שינה מאביני את דעתו והעניק למהפכה את תמיכתו המלאה.
שיתוק הפוליו.
מאביני נפגע מפוליו בשנת 1895, והמחלה גרמה לו להיות חסר יכולת בהדרגה עד ינואר 1896, אז איבד סופית את השימוש בשתי רגליו.
1896 מהפכה והמעצר.
כאשר התגלו תוכניות סיעת ה"קטיפונן" על ידי הרשויות הספרדיות, והשלב הפעיל הראשון של המהפכה הפיליפינית בשנת 1896 החל ברצינות, מאביני, שעדיין היה חולה, נעצר יחד עם עוד רבים מחברי "לה ליגה פיליפינה". שלושה-עשר פטריוטים שנעצרו בעיר קאוויטה (Cavite) נשפטו והוצאו להורג. הם זכו לתואר " שלושה-עשר הקדושים של קאוויטה ". חוזה ריזאל עצמו הואשם בכך שהיה שותף למהפכה, ובסופו של דבר הוצא להורג בדצמבר באותה השנה. כשרשויות השלטון בספרד ראו שמאביני משותק, החליטו לשחררו מהמעצר.
יועץ לממשלת המהפכה.
לאחר שחרורו ממעצרו הוא נשלח לבית החולים, מאביני נשאר במצב בריאותי לא טוב במשך תקופה ארוכה. בשנת 1898 כאשר עשה טיפולים במרפאות של המעיינות החמים בלוס באנוס לגונה, פנה אליו אמיליו אגונאלדו וביקש ממנו לשמש כיועץ למהפכה.
בתקופת ההחלמה כתב מאביני את העלונים "El Verdadero Decálogo" ו- "Ordenanzas de la Revolución." אגונאלדו התרשם מיצירות אלה ומתפקודו של מאביני כדמות מובילה ב"לה ליגה פיליפינה", ודאג לכך, שמאביני יועבר מלוס באנוס לקאוויט שבקאוויטה. נדרשו מאות גברים שהתחלפו איש בתורו כשהם נושאים את ערסלו כדי להעביר את מאביני לקאוויטה.
הוא המשיך לכהן כיועץ הראשי של הגנרל אגונאלדו לאחר הכרזת העצמאות הפיליפינית ב־12 ביוני. הוא ניסח חוקים וערך את החוקה לרפובליקה הפיליפינית הראשונה, כולל את מסגרת הממשלה המהפכנית שהופעלה בעיר מלולוס בשנת 1899.
ראש ממשלת הפיליפינים.
זמן קצר לאחר חזרתו של אגוינאלדו לפיליפינים מהגלות בהונג קונג במאי 1898, הוא ביקש ממאביני לסייע לו להקים ממשלה. מאביני חיבר את צו "ה-18 ביוני 1898", שהביא להקמת ממשלת הדיקטטורה של הפיליפינים. לאחר פרסום "החוקה של מלולוס", החוק הבסיסי של הרפובליקה הפיליפינית הראשונה, אשר פורסם ב־21 בינואר 1899, מאביני מונה לראש ממשלה וגם לשר החוץ. לאחר מכן הוא הוביל את הקבינט הראשון של הרפובליקה.