ועד הצירים לארץ ישראל (נודע גם בשמות הוועדה הציונית או הקומיסיה הציונית, וכן "הקומיסיה הציונית לפלשתינה" ו"הוועדה הארצישראלית"), שנודע בקיצור בשם ועד הצירים (באנגלית: Zionist Commission), היה משלחת מנהיגים ציוניים לארץ ישראל. הוא הוקם בעקבות הצהרת בלפור ופעל בין השנים 1918–1921, בראשותו של חיים ויצמן. מטרותיו העיקריות היו הנחת יסוד יציב לבניית בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, דאגה ליהודי הארץ ולקשר בין ההסתדרות הציונית והיישוב העברי לבין השלטונות הבריטיים בארץ ישראל.
הוועד כלל קבוצה של שמונה מנהיגים ציונים שבאה מטעם ההסתדרות הציונית לארץ ישראל באפריל 1918, לאחר כיבוש חלקה הדרומי על ידי הבריטים והתייצבות הכוחות הלוחמים משני עבריו של קו שתי העוג'ות, על מנת לקשר בין השלטון הבריטי לבין היישוב היהודי ולייעץ לו על יישום הצהרת בלפור. הוועד עסק גם בתחומי בריאות, חינוך, סעד והתיישבות יהודית. בין היתר פעל לייסוד האוניברסיטה העברית בירושלים. הוועד אף פעל להחזרת פליטים ומגורשים ואף גישר לקיום יחסים טובים בין היהודים לערבים ובין שאר האוכלוסייה הלא-יהודית שגרה בארץ ישראל.
הוועד מנה 11 שליחים. בראש עמד חיים ויצמן, ואחריו מנחם אוסישקין. מזכירו היה משה שרת, ועם אישיו הבולטים נמנו אהרן אהרנסון, איש ארץ ישראל, שהיה עוזרו של חיים ויצמן, והמייג'ור ויליאם אורמסבי-גור, קצין בריטי אוהד הציונות. כמו כן היו חברים בוועד: סילוואן לוי מכי"ח, לא ציוני שהצטרף על פי מינוי של הממשלה הצרפתית, זלמן דוד ליבונטין, ז'יל רוזנהק (פקיד יק"א), ישראל זיו, דוד אידר מאנגליה (נציג הארגון הטריטוריאליסטי היהודי, ITO), ג'וזף קאואן, ג'יימס דה רוטשילד, אלטר מאיר, אמריקאי שנלווה לוועד כיועץ כלכלי לויצמן, מ. אלוני ורב החובל אנג'לו לוי-ביאנקיני מאיטליה. בראש הוועד עמדו אישים חשובים ובעלי יוקרה, דבר שהגדיל את השפעתו.
לפי מעמדו הרשמי היה הוועד רשאי לעסוק בעניינים ארגוניים, כלכליים ומדיניים, אך בסופו של דבר מיעט לעסוק בהתיישבות, בשל חילוקי דעות פנימיים רבים. השלטון הבריטי לא אהד את פעילותו ובמקומו נוסד הוועד הלאומי.
ראשית פעילותו של ועד הצירים.
בסוף 1917, לאחר הצהרת בלפור, התכנסו מספר עסקנים ציונים והחלו לגבש רעיון להקים ועד שמטרתו לדאוג לחינוך עבודה, ביטחון לאומי והפעלת מוסדות ציבוריים בארץ ישראל. הרעיון גובש ואושר על ידי ה"וועדה המדינית הציונית בלונדון" שמו של הוועד באותה תקופה היה "הוועד היהודי".
לאחר מכן הגישו את הבקשה לשלטונות הבריטיים, וב-19 בינואר 1918 אישרה ועדה בריטית ממשלתית את הנסיעה של נציגים ציונים לארץ ישראל שתחת ממשל צבאי בריטי.
תחילה הייתה מחלוקת קלה בין הציונים לבין הבריטים לגבי מטרות וסמכויותיו של הוועד. הציונים הדגישו את הרצון לשקם ולפתח את ארץ ישראל ולהכין אותה לקראת הקמת בית לאומי יהודי. האנגלים לא שללו זאת אך ביקשו לשמור על צורת חיים תקינה וטובה גם לתושבים הערבים בארץ. הדיונים והקמתו של "ועד הצירים" היוו תקדים בכך שזו פעם ראשונה שנעשה צעד ליישם הלכה למעשה את הצהרת בלפור. מעתה ואילך החלה מגמה בה הציונים נקטו עמדה לשיפור מצב היהודים בארץ ישראל ואילו הבריטים מיתנו אותה ולאחר מכן אישרוה.
לא הכול פעל בצורה חלקה. עד יישום התוכנית היא נתקלה במספר בעיות: היו התנגדויות מטעם השלטונות הצבאיים הבריטים ואזרחים שישבו במצרים. ההרכב הראשון של הוועד היה חלש וזאת מפני שרוב חבריו מלבד ראש הוועד, חיים ויצמן והמייג'ור ויליאם אורמסבי-גור לא היו פעילים מנוסים. התגובות להקמת הוועד לא היו אחידות. העיתונות הבריטית הגיבה באהדה וכך גם יהדות אנגליה, יהדות רוסיה ויהדות ארצות הברית. לעומתם היו שהגיבו בספקנות להצלחת הוועד ואף חששו לתלות מיותרת של הציונים בבריטניה.
תחומי פעילותו של ועד הצירים.
סקירה כללית.
הוועד הגיע לארץ ישראל ב-1918 דרך מצרים, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה.
ב-22 במרץ, מיד לאחר הגעת המשלחת למצרים, נפגשה עם הנציב העליון הבריטי במצרים, סר רג'ינלד וינגייט, שהזהיר אותה מפני החששות הרבים שהצטברו בציבור הערבי בנוגע למגמות הציונות והציע לה להיפגש בהקדם עם נציגים ערביים. ב-27 במרץ נערכה פגישה ראשונה כזו בקהיר עם שלושה נציגים: פארס נימר, סעיד שקייר וסולימאן ביי נציף. בפגישה נידונו נושאים בעלי אופי כלכלי ותרבותי בלבד, אך לא ההיבטים הפוליטיים של העלייה היהודית או גורלה של ארץ ישראל.
בארץ ישראל התיישב הוועד ביפו. עבודתו התמקדה בשלושה תחומים עיקריים: קיום מגעים עם ההנהגה העברית בארץ ישראל, שמירה על מערכת יחסים תקינה עם השלטון הבריטי והמשימה העיקרית: שיקום ופיתוח היישוב היהודי בארץ ישראל.
המצב הכלכלי בארץ היה קשה. רוב היהודים התקיימו עד אותה תקופה מכספי החלוקה, שלא הגיעו בשל מלחמת העולם, משקים רבים במושבות נפגעו קשות וכמו כן פרצו מגפות רבות באזור. למרות כל זאת הצליחו היהודים לשמור על מבנה ארגוני טוב, ומשהגיע ועד הצירים הוא נתקל ב"ועד הזמני" שבראשו עמד יעקב טהון. "הוועד הזמני" דרש למנות נציגים מטעמו בוועד הצירים, אך כיוון שלא היה ניתן לשנות את הרכב ועד הצירים ללא אישור ההנהלה הציונית וממשלת בריטניה, הגיעו להסדר כי תתקיימנה ועדות משותפות של שני הוועדים. ועד הצירים הגיע עם סכומי כסף מכובדים. הוא עודד עלייה והתיישבות, דאג לייבא מזון מהודו ומאוסטרליה, עזר כלכלית ליהודים שנכנסו לחובות בעקבות המלחמה, עשה מאמצים על מנת למצוא מקומות עבודה, עזר בשיקום החינוך, סייע בהפעלה מחדש של רשת בתי הספר, תוך גיוס מורים ברמה נאותה והתאמת החומר הלימודי לתפיסה הציונית.
לצד ועד הצירים הוקמו חמש מחלקות:
עלייה.
כבר בהתחלה הייתה לוועד מחלקה לקליטת עלייה, אך רק מסוף 1919, כשהחל גל העלייה להתגבר, הוועד נערך לקליטת עלייה ותפקידיו הוגדרו כדאגה לעולים מיום עלייתם ועד שייכנסו למעגל העבודה. הוועד דאג להקמה ותחזוקה של בתי עולים, הלוואות ראשוניות וסיוע רפואי. ועד הצירים לא עסק בארגון העלייה אלא בעידודה ובהשפעה על הרכבה והיקפה.
במאורעות תרפ"א, על אף קשיים כלכליים שנוצרו וניסיון להפחית את העלייה, המשיך הוועד לפעול לעידוד העלייה, אך פעל בעיקר להעלאת אנשים אמידים ופחות להעלאת חסרי אמצעים.
תעסוקה.
ההיצע הגדול של הפועלים הערבים דרש התערבות להגברת העבודה העברית. כאשר הון פרטי הפסיק לזרום לארץ ישראל מקיץ 1919, היה צורך למצוא אפשרויות תעסוקה נוספות והוועד החל ליצור אפשרויות תעסוקה חדשות. הוא דאג להכשרת פועלים וחקלאים, לייבוש ביצות ולהעסקת פועלים שיסייעו בהכנת קרקע להתיישבות. הוועד סייע לפועלים שלא השתייכו למפלגות הפועלים ולכן לא קיבלו תמיכה מההסתדרות. הוועד אף ייסד את "קרן הציוד לפועלים" שסיפקה ציוד לפועלים. הוא עסק בסעד משקם, הקים בתי מלאכה לתפירה שהעסיקו נשים ונערות ודאג לסידור יתומים במשפחות אומנות והכשירם למלאכה.
מנהל, מדיניות וביטחון.
ועד הצירים סייע כלכלית וסבסד את השוטרים והפקידים היהודים במוסדות השלטון הבריטי. המניע לכך היה ריבוי מספר היהודים המשרתים במוסדות השלטון. כאשר החל הממשל האזרחי, הוועד נאלץ להפסיק את הסבסוד. הוועד אף סייע כספית בהקמת מוסדות חינוך יהודיים בערים ערביות, כגון: קהיר, ביירות ודמשק. ועד הצירים הטיל על זאב ז'בוטינסקי לארגן את היהודים להגנה עצמית. בחסות ועד הצירים ארגן ז'בוטינסקי בירושלים את "ההגנה". בשנת 1920, לאחרי מאורעות תל חי והמאורעות שהתרחשו באפריל 1920 בירושלים, הגדיל הוועד את סכומי הסיוע שנועדו להגנה ולטיפול משפטי באסירים ונפגעים מהמאורעות ובשיקומם.
התיישבות חקלאית.
עוד בתחילת הדרך הודיע חיים ויצמן שיש לעשות הבחנה בין פעולות שיש לעשותן מיידית לבין פעולות שניתן לעשות בעתיד, אותן ניתן רק לתכנן. ההבחנה נעשית בהתאם לתנאי המלחמה הקיימים בארץ משום שהוא העריך שהמלחמה זמנית ועתידה לחלוף במהרה.
הוועד הפועל הציוני הגביל את פעולות ועד הצירים בתחום ההתיישבות החקלאית משום שקק"ל פעלה בתחום עוד קודם. ועד הצירים סייע בעיקר בהכשרת פועלי אדמה שיעסקו בהכשרת קרקע, שתילת עצים, ייעור, ייבוש ביצות, הפיכת חוות למושבות ושיקום הקרקע.
חינוך ותרבות.
תחום החינוך עמד בראש סדר העדיפויות של היישוב היהודי, דבר שנבע מהתנאים בארץ ומהאידאולוגיה הציונית, כי החינוך הוא חלק בבניית חברה בריאה וטובה בארץ ישראל. למרות המצב הקשה, הוועד מצא בארץ ישראל מערכת חינוך ציונית מאורגנת. כל שנותר לו לעשות היה לעודד ולתמוך במערכת הקיימת. הוועד פעל להקמת מוסדות חינוך חדשים כדי לכלול אוכלוסייה נוספת שלא קיבלה חינוך עד כה ודאג להפעיל מחדש את רשת בתי הספר תוך גיוס מורים ברמה נאותה והתאמת החומר הלימודים לתפיסה הציונית.
במקביל לשיפור החינוך, הוועד פעל גם לשיפור התרבות בארץ וסייע למוסדות חינוך שלא נכללו במערכת, סייע בפרסום ספרים, הלוואות להקמת ספריות ובתי-ספר למוזיקה, תמך באגודות ספורט, שיקם אתרים היסטוריים ונתן שיעורי ערב למבוגרים. ב-24 ביולי 1918 הניח ויצמן את אבן הפינה לאוניברסיטה העברית בירושלים.
השאלה הערבית.