ב-22 ביוני, חודשיים לאחר מותו של רוזוולט, ביקש הנשיא טרומן מהריסון לערוך סיור במחנות העקורים באירופה, בעידודו של שר האוצר היוצא, הנרי מורגנטאו הבן. הריסון התבקש לברר את התנאים בהם שוהים העקורים במדינות מערב אירופה, בגרמניה הכבושה בידי בעלות הברית, וכן באוסטריה הכבושה בידי בעלות הברית, תוך התייחסות מיוחדת לפליטים היהודים שעלולים להיות חסרי מדינה או בלתי ניתנים להחזרה: (1) [יש לברר את] התנאים שבהם חיים עקורים אלה, ובמיוחד אלה מהם העשויים להיות חסרי מדינה או בלתי ניתנים להחזרה, במיוחד בגרמניה ובאוסטריה; (2) יש לברר את צורכיהם של אנשים אלה; (3) יש לברר כיצד עונים הרשויות הצבאיות, ממשלות האזורים הכבושים וגופי הסעד הבינלאומיים והפרטיים על צרכים אלה; (4) יש לברר מה השקפותיהם של העקורים שאינם ניתנים להחזרה לארצות המוצא שלהם, ביחס ליעדיהם העתידיים. בתחילת יולי עזב הריסון בראש משלחת קטנה, שכללה שני נציגי הג'וינט, ג'ו שווארץ והרברט קצקי (Herbert Katzki), האחרון גם היה חבר בוועד לפליטי מלחמה, וכן פטריק מרפי מלין מהוועדה הבין-ממשלתית למען הפליטים. הקבוצה התפצלה כדי לבקר בכשלושים מחנות עקורים. שווארץ נסע למחנות בצפון גרמניה והריסון ביקר במחנות תחת שליטת ארצות הברית באוסטריה ובבוואריה.
הדו"ח.
הדו"ח הוגש ב-24 באוגוסט. בו הייתה האשמה נגד רשויות צבא ארצות הברית שלפי הדו"ח היו אחראים לתנאים שתוארו בדו"ח:
הריסון הנגיד את התנאים הללו עם החיים הרגילים יחסית שניהלו האוכלוסיות הגרמניות הסמוכות ותהה על הניגוד: הריסון כתב שעד אותה עת טיפלו הרשויות האמריקניות בעקורים בדרכים מסורתיות בתור קבוצות לאומיות, אך התנאים וההיסטוריה של האנטישמיות הנאצית מחייבים הכרה בזהותם הייחודית, הלאומית, התרבותית והדתית המובהקת של עקורים אלה:
ארץ ישראל.
הריסון המליץ לנשיא כי 100,000 עקורים ממחנות אלו יורשו להתיישב בארץ ישראל. טרומן העביר את הדו"ח לגנרל אייזנהאואר, מפקד כוחות ארצות הברית באירופה. אייזנהאואר הגיב מייד בסדרת צעדים שהפרידו את העקורים היהודים מהעקורים האחרים, הכניסו אותם למקומות דיור נפרדים, גם אם פירוש הדבר היה עקירה של תושבי גרמניה הלא יהודים, הגדלת המנות עבורם והעדפתם בתעסוקה. תוצאה מיידית נוספת של המלצות הריסון הייתה מינוי יועץ לענייני יהודים לצבא ארצות הברית בדרגת אלוף, על סמך המלצת ארגונים יהודיים למזכיר המלחמה. הרב יהודה ניידיץ' היה הראשון, ואחריו באוקטובר 1945 הגיע סיימון ה. ריפקינד , שופט בעיר ניו יורק ונציג העירייה. הדו"ח מיקד את תשומת לבם של טרומן וצבא ארצות הברית בעקורים היהודים. טרומן כתב לאייזנהאואר ב-31 באוגוסט: הדו"ח הדגיש את ארץ ישראל כפתרון לבעיה, ואת השליטה הבריטית בהגירה לארץ ישראל - כמחסום מכריע לפתרון.
תגובה.
אייזנהאואר השיב לדו"ח האריסון בעדכון ממושך לטרומן באמצע אוקטובר: "המאבטחים הצבאיים שלנו מחליפים כעת כוחות אס-אס". הוא כתב: הריסון השיב בנאום רדיו למחרת כי מה שאייזנהאואר ראה כשיפורים היה רחוק מהנדרש: "הם לא צריכים להיות בשום מחנות, אלא בבתים. לא ניתן לומר כי העברתם ממחנה אחד למשנהו הוא שחרור."
השפעה.
לדו"ח הריסון הייתה השפעה על הקמתה של ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית בנושא ארץ ישראל, ועדה שנועדה להמליץ על מדיניות לשם התמודדות עם פליטי המלחמה היהודיים ועם בעיות ארץ ישראל תחת המנדט הבריטי. הריסון העיד בינואר 1946 בפני הוועדה האנגלו-אמריקאית. ב-1946 כינה "הניו יורק טיימס" את עבודתו של הריסון "ההצעה הרשמית הראשונה ליישוב מיידי של 100,000 יהודים בפלסטין". דו"ח האריסון היה צעד חשוב בגיבוש תמיכתה של ארצות הברית במדינת ישראל. ביוני קרא הריסון לאו"ם ליצור סוכנות שתטפל בבעיות העקורים, רבים מהם חסרי מדינה. הריסון סבר שאמריקה הלטינית עשויה לקבל בברכה רבים מהם.
שר החוץ הבריטי ארנסט בווין התייחס לדו"ח בנאום בפני בית הנבחרים הבריטי, שבוע לאחר כישלון ועידת לונדון בשנים 1946–1947 - הניסיון האחרון של בריטניה לנהל משא ומתן לשלום בפלסטין. בנאום האשים בווין את דו"ח הריסון בתחושה הרעה שיצר: אולי היינו יכולים לעשות יותר למען היהודים ולהגדיל את שיעור המהגרים באותה תקופה, אם התחושה המרירה הסובבת את בעיית ההגירה הזו לא הייתה מוגברת בלחץ אמריקני להכנסה מיידית של 100,000 [יהודים לארץ ישראל]. אני לא רוצה להרע את היחסים עם ארצות הברית; למעשה עשיתי ככל יכולתי כדי לקדם את היחסים איתם, כמו עם מדינות אחרות, אבל הייתי יותר מאושר אם הם היו מתייחסים לעובדה שאנחנו הכוח המנדטורי, ושאנחנו נושאים באחריות, ולו רק היו שואלים בעצתנו ומתייעצים איתנו לגבי אופן פעולתנו. היינו יכולים להודיע להם זאת. אבל במקום זאת, אדם בשם ארל הריסון יצא לאזורם בגרמניה, אסף מידע מסוים והוציא דו"ח. אני חייב לומר שזה הרס את הבסיס לתחושה הטובה שאנחנו - שר המושבות ואני - השתדלנו לייצר בארצות ערב, וזה דרדר את כל העניין.
יאיר צוקרמן
יאיר צוקרמן (נולד בשנת 1982) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש סגן מפקד אוגדה 162. קודם לכן שימש מפקד חטיבת עציוני, מפקד בא"ח נח"ל ומפקד גדוד 50.
ביוגרפיה.
צוקרמן, בנו של הרב יהושע צוקרמן, נולד, גדל ולמד בירושלים. התגייס לצה"ל באוגוסט 2002, ושובץ בגדוד 931 בחטיבת הנח"ל. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד 931 ומונה למפקד מחלקה. במהלך מלחמת לבנון השנייה היה סגן מפקד פלוגת החוד בגדוד 931, ולחם באזור הכפרים א-טייבה, חולא, ובקרב על הסלוקי בכפר ע'נדוריה. בהמשך שימש כמפקד פלוגת מסלול. לאחר מכן היה מפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 931. בהמשך מונה לקצין אג"ם של גדס"ר נח"ל. לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדס"ר נח"ל. בספטמבר 2013 קיבל תעודת מצטיין שר הביטחון, משה יעלון. בהמשך שירת כמפקד מחזור בבא"ח נח"ל. לאחר מכן מונה לראש לשכת מפקד פיקוד הדרום, סמי תורג'מן, ושימש בתפקיד בין היתר במהלך מבצע צוק איתן.
ב-21 ביוני 2016 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 50. במהלך תפקידו הגדוד הפעיל במסגרת פיילוט ראשוני בצה"ל, את נגמ"ש האיתן. את תפקידו סיים בשנת 2018. ב-10 באוקטובר 2018 מונה למפקד בא"ח נח"ל, תפקיד בו שירת עד 28 ביולי 2020. ב-11 ביוני 2020 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת עציוני, וכיהן בתפקיד עד 14 באוגוסט 2022. ב-22 בנובמבר 2021 הוחלט על מינויו לסגן מפקד עוצבת הפלדה.
חיים אישיים.
צוקרמן מתגורר בנוב שברמת הגולן, נשוי לאמנה, בתו של אפי איתם ואב לשישה.
ג'ורג' באנקרופט
ג'ורג' באנקרופט (באנגלית: George Bancroft; 3 באוקטובר 1800 - 17 בינואר 1891) היה היסטוריון ומדינאי אמריקאי, שבלט בקידום החינוך העל-יסודי, הן במדינתו מסצ'וסטס והן ברמה הארצית והבינלאומית. במהלך כהונתו כמזכיר הצי של ארצות הברית הוא הקים ב-1845 את האקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס. הוא היה דיפלומט בכיר ששרת באירופה. בין כתביו הידועים ביותר ניתן למנות את סדרת הספרים בת-הסמכא "היסטוריה של ארצות הברית מגילוי יבשת אמריקה".
ראשית חייו.
משפחתו של ג'ורג' באנקרופט ישבה במפרץ מסצ'וסטס משנת 1632. אביו, אהרון באנקרופט, היה חייל מצטיין שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית וכומר אוניטריאני מוביל שכתב ספר אודות חייו של ג'ורג' וושינגטון. ג'ורג' באנקרופט נולד ב-3 באוקטובר 1800 בווסטר, מסצ'וסטס והחל את חינוכו באקדמיית פיליפ אקסטר. בגיל 13 הוא התקבל להרווארד קולג' ובגיל 17 סיים את לימודיו שם במחזור 1817 והמשיך את לימודיו בגרמניה. בגרמניה הוא למד באוניברסיטת היידלברג, באוניברסיטת גטינגן ובאוניברסיטת הומבולדט של ברלין. בגטניגן הוא למד את כתביו של אפלטון אצל ארנולד הירן , שאצלו ואצל גוטליב יקוב פאלק הוא למד היסטוריה. בנוסף הוא למד ערבית, עברית, יוונית קוינה ופירוש כתבי הקודש אצל אלברט אייכהורן , מדעי הטבע אצל יוהאן פרידריך בלאומנבאך , ספרות גרמנית אצל גאורג פרידריך בנקה , ספרות צרפתית ואיטלקית אצל כריסטיאן קארל פון בונסן, ולימודים קלאסיים אצל גאורג לודולף דיסן . ב-1820 הוא קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת גטינגן.
באנקרופט שב לרובע שלירבאך שבהיידלברג, שם הוא התגורר בתקופת לימודיו באוניברסיטה המקומית. הוא ייסד קהילת לימוד למדעי הטבע ולדת שנקראה "הקולג' הקהילתי של היידלברג", שב-1825 הפכה ל"אוניברסיטת היידלברג למדעים". אוניברסיטה זו קיבלה תמיכה נרחבת מאוניברסיטת הרווארד וב-1916 התמזגה בחלקה עם אוניברסיטת היילדברג, למעט הפקולטות לרפואה ולמשפטים שעד היום נמצאות תחת החסות של המועצה האקדמית של הרווארד.
את לימודיו באירופה חתם באנקרופט בסיור ביבשת, בו הוא ביקר אצל כמעט כל אנשי הספר, המדעים והאומנויות הנחשבים ביותר באותה תקופה, כולל יוהאן וולפגנג פון גתה, וילהלם פון הומבולדט, פרידריך שליירמאכר, גאורג וילהלם פרידריך הגל, לורד ביירון, ברתולד גאורג ניבור, כריסטיאן קארל פון בונסן, פרידריך קארל פון סביניי, קארל אוגוסט ורנהגן פון אנזה, ויקטור קוזן, בנז'מן קונסטן ואלסנדרו מנצוני.
קריירה חינוכית וספרותית.
אביו של באנקרופט ייעד אותו לחיי כמורה. זמן קצר לאחר שובו מאירופה ב-1822 הוא נשא מספר דרשות שעשו רושם חיובי.