י' צפריר מתייחס למבנה כאל מבצר-מצודה. הוא מסכים על תפקידו המנהלי כמרכז שליטה על חבלים חקלאיים, אך מדגיש שתכליתו העיקרית צבאית - להבטיח מפלט לאחר שאבדה התקווה לגבור על האויב בשדה פתוח. הוא מנמק זאת באמצעות מיקומו הנישא והמבודד מסביבתו הקרובה. את הממצאים הלא-צבאיים שנמצאו, הוא מסביר בכך שתקופת הורדוס התאפיינה בימי שלום.
ע' גורי-רימון מתייחסת למבנה כאל ארמון-מבצר. היא לא מתעלמת מהפן הצבאי של המבנה, אך טוענת ששימש בראש ובראשונה בתפקיד מנהלי - כארמון, כמחסן, כבית אוצר, וכמרכז מנהל לאדמות המלך. היא נסמכת על הפאר הרב שאפיין את המבצר, וכן על ניתוח לשוני של המושגים השונים בהם משתמש יוסף בן מתתיהו לתיאור המבצרים.
החפירה הארכאולוגית באתר.
החפירות באתר נערכו ב-1974, נוהלו בידי אהוד נצר ועמנואל דמתי וממצאיהן פורסמו לציבור באופן רשמי בשנת 1975. החפירות התמקדו בפסגת ההר וכן במשטח הנמוך ממנה בכ-30 מ', בכיוון דרום-מזרח. מהתקופה החשמונאית התגלו שרידים מעטים בפסגת ההר - כמה חדרים, מתקני מים וכן קטע מהחומה החיצונית. בנוסף, התגלה יסוד של מגדל עגול במשטח התחתון - כנראה מבנה הגנתי.
הממצאים מימי הורדוס רבים ומרשימים. עם בנייתו מחדש של הבניין בימי הורדוס, נעשה מאמץ רב להגדיל את שטח הפסגה באמצעות הקמת קירות-תמך גבוהים (שיטה בה השתמש הורדוס גם ברחבת הר-הבית). חלקים ניכרים מהמבנה בפסגת ההר נמצאו הרוסים כתוצאה מהתמוטטות קירות התמך הללו, אך החוקרים הצליחו להעריך את גובהו בכ-12 מ'. אחד הממצאים המרשימים במבנה הוא בית מרחץ מפואר, בתוכו נמצאה אמבטיה מאבן בהט, עשויה גוש אבן אחד ומשקלה כטון וחצי. כמו כן, במבנה נמצאו עקבות שרפה בחדרים רבים, עדות לחורבנו בידי הקנאים. במשטח הנמוך נערכו חפירות בדיקה ספורות בלבד, אך הן הספיקו כדי לחשוף חדרי ארמון (בהם קירות מכוסים פרסקו צבעוני, גילופי אבן, טיח צבוע) ובית מרחץ מפואר נוסף - אחד מהגדולים ביותר שנתגלו עד כה מתקופת הורדוס - רצפתו עשויה אבני-פסיפס לבנות עם עיטורים גאומטריים.
הממצא המאוחר ביותר הוא מהתקופה הביזנטית - במשטח התחתון נחשף מבנה רבוע של 20 על 20 מ', ובמרכזו חדר אחד הפונה מזרחה - ככל הנראה מנזר קטן ששימש נזירים נוצרים (שרידים דומים נמצאו בנוסייב אל אוישירה הסמוכה).
אספקת המים לקיפרוס.
את מערכות המים שהזינו את קיפרוס חקרו זאב משל ודוד עמית בשנים 1970-74. התגלו שתי אמות מים הרלוונטיות לקיפרוס - חשמונאית והרודיאנית. האמה החשמונאית הייתה קצרה - אספה מי נגר עילי מהאזור והובילה אותם אל ארבעה בורות גדולים שנחצבו במדרון המזרחי של ההר. ניכר כי הורדוס הכיר את האמה המוקדמת ואף שילב את הבורות בתכנונו, שהיה שאפתני יותר ונועד לספק את תצרוכת בתי המרחץ שבנה. אורך האמה ההרודיאנית כ-20 ק"מ והיא מביאה לקיפרוס את מי מעיינות ואדי קלט - עין-פארה ועין-פואר. זו אמה מתקדמת המשלבת מנהרות וגשרי אבן בשיטות ההרודיאניות המוכרות.
רחבעם זאבי
רחבעם עמיקם ("גנדי") זאבי (20 ביוני 1926, ח' בתמוז ה'תרפ"ו – 17 באוקטובר 2001, ל' בתשרי ה'תשס"ב) היה אלוף בצה"ל ופוליטיקאי ישראלי. נושא דגל הטרנספר בהסכמה לאוכלוסייה הערבית בשיח הציבורי הישראלי בשנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20. ב-2001 נרצח על ידי שלושה מתנקשים פלסטינים, אנשי החזית העממית לשחרור פלסטין. בעת הירצחו היה שר התיירות בממשלת ישראל, וחבר הכנסת מטעם מפלגת מולדת בסיעת האיחוד הלאומי.
תולדות חייו.
ילדותו.
רחבעם זאבי נולד ב-1926 בשכונת ימין משה בירושלים, למשפחה מסורתית, ששילבה בין ערכים סוציאליסטים ליהודיים. אביו, שלמה הכהן זאבי (וולקוביץ), נולד למשפחת חסידי גור בעיירה זְדוּנְסְקָה וְוֹלָה, שליד לודז' בפולין והיה איש העלייה השלישית, ומנהל לשכת העיתונות והמודיעין של עיריית ירושלים. אמו, מינה (לבית זובאק), נולדה לבית דתי בנחלת שבעה והייתה דור רביעי בירושלים. שניהם היו חברים בגדוד העבודה.
זאבי נהג לספר בהומור שהוא צורף ל"הגנה" כבר בהיותו פעוט בן שלוש, במהלך פרעות תרפ"ט. לשכונה הגיע איש "ההגנה" פסח בר אדון, כדי להגן מהפורעים, והתגורר בבית זאבי. לאחר שבר אדון ירה באקדחו, שהיה לא חוקי, הגיעו חיילים בריטים לחיפוש בבית המשפחה. אמו מינה הסתירה את האקדח מתחת לכרית של רחבעם הפעוט וצבטה את לחיו והוא החל לבכות. החייל הבריטי נרתע מלחפש בכריתו של הפעוט הצורח והאקדח לא נמצא. לימים ההדיר זאבי את אחד מספריו של בר-אדון.
זאבי התחנך בבתי הספר של תנועת העבודה. את הכינוי "גנדי", שליווה אותו למשך כל חייו, קיבל בבית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן בקיבוץ גבעת השלושה. בקיבוץ נהגו לספר את הילדים בתספורת קרחת; כשהגיע רחבעם הרזה והקירח לחדר האוכל, יחף ומגבת למותניו, כשהוא מושך אחריו עז פועה, נראה דומה בחזותו למהאטמה גנדי, ומאז דבק בו שמו של המנהיג ההודי. לרפי איתן הייתה גרסה מעט שונה על הכינוי:
בכיתה ח' עבר ללמוד בגימנסיה העברית רחביה בירושלים. שם הושפע במיוחד ממורהו לטבע, נתן שלם, מייסד חוג המשוטטים ומבכירי חוקרי ארץ ישראל. גנדי היה זה שהציע לקרוא לקיבוץ מצפה שלם במדבר יהודה על שם מורהו הנערץ.
מהפלמ"ח לצה"ל.
בגיל צעיר הצטרף לתנועת הנוער המחנות העולים. עם חבריו לתנועת הנוער הצטרף ל"הגנה" שם סירב ליטול חלק בסזון נגד אנשי האצ"ל, ולאחר מכן שירת בפלמ"ח, ובמלחמת העצמאות היה מ"מ בגדוד הראשון וקצין המודיעין של חטיבת יפתח במסגרתה לחם בקרבות מלכיה, כיבוש לוד במבצע דני ומערכת הנגב הנצור. לימים ייחס את דעותיו לחינוכו ולתקופתו בפלמ"ח ואמר "אין לי זכויות יוצרים ולו על שורה אחת בהשקפת העולם שלי. חינכו אותנו על ציונות ועל סוציאליזם, תוך דגש על הציונות האקטיביסטית וה"הגנה". ההגשמה האישית ושלמות הארץ עמדו במרכז חיינו, והיה ברור כשמש בצהריים שמולדת אין מחלקים".
זאבי שירת בצה"ל בשנים 1948–1974. הוא החל את דרכו כקצין המבצעים של פיקוד הצפון, וכקצין המודיעין של פיקוד הדרום. לאחר מכן, כמפקדו של גדוד 13 בחטיבת גולני, פיקד, במאי 1951, על קרב תל מוטילה. בקרב זה, שנמשך ארבעה ימים, נהדף כוח סורי שחדר לשטח ישראל, במחיר כבד לצה"ל: כ-40 הרוגים ו-70 פצועים. צה"ל והעיתונות הסתירו את מספר הנפגעים. הסתרה זו נזקפת כיום לחובת הרמטכ"ל יגאל ידין, אשר כתב מכתב בו שיבח את זאבי על תפקודו במערכה, למרות ביקורת חריפה אשר נמתחה מאוחר יותר על אופן ניהול הקרב, ובמיוחד על זאבי עצמו שישב בחפ"ק (חבורת פיקוד קדמית) שלמעשה הייתה עורפית (בוילה מלצ'ט) וכדברי המ"פ בקרב זאב סלעי: " ...(הקרבות) נוהלו בשטח בידי מפקדים ברמת מ"פ, מ"מ וסמלים. בגזרת הלחימה נפקד מקומם של מפקדי הדרג המסתער, ברמת מג"ד ומעלה". מחבר המאמר, הפרשן הצבאי אמיר אורן, שסיכם את הנושא במאמר בעיתון "הארץ" הוסיף, ש"זאבי הצטיין בהשמעת מלות עידוד בקשר, באיחולי הצלחה ובהבטחת תגבורת שבוששה לבוא". מאוחר יותר, הוסיף גם ההיסטוריון הצבאי ד"ר אורי מילשטיין חיזוקים לטענות הללו.
בהמשך הקריירה הצבאית שירת כראש ענף במחלקת ההדרכה וראש ענף מבצעים באג"ם, ראש מטה פיקוד הדרום בשנים 1955–1957, רמ"ח באגף המטה, ראש מטה פיקוד המרכז בשנים 1962–1963 ועוזר ראש אג"ם, תפקיד שבו נשא בעת מלחמת ששת הימים; בפברואר 1967 הועלה לדרגת אלוף על ידי הרמטכ"ל יצחק רבין, אף על פי שתקן עוזר ראש אג"ם היה אלוף-משנה בלבד, זאת בעקבות המלצתו של ראש הממשלה לוי אשכול שהיה מעוניין להשאיר את זאבי בשירות.
ב 1 ביולי 1968 מונה למפקד פיקוד המרכז. בתפקיד זה ניהל את הלחימה כנגד מחבלים שחצו את הירדן. בתקופה זו, לפני אירועי ספטמבר השחור של 1970, חדרו חוליות מחבלים רבות לבקעת הירדן. זאבי השתתף ביותר מ-120 מרדפים שנערכו באזור זה. כמפקד פיקוד המרכז, שסמלו אריה, העניק לו משה דיין גורת אריות שקיבל מאציל צרפתי. הוא מנע מלהקת הנח"ל לשיר את "שיר לשלום" שכתב יעקב רוטבליט, בתחומי פיקוד המרכז, באמרו שהשיר מכיל תכנים תבוסתניים. תחת זאת ביכר את השיר "הימים האחרים" שכתב ידידו חיים חפר (בשנת 1971 כתב חפר את השיר "האיש מן הבקעה" לבקשת זאבי).
בשנת 1972 היה זאבי ממתכנני פעולת ההשתלטות על מטוס סבנה, והיה מי שהעלה את הרעיון כי לוחמי סיירת מטכ"ל, בפיקוד אהוד ברק, ילבשו סרבלים לבנים ויסוו עצמם כטכנאים של אל על.
זאבי פרש מצה"ל ב-1 באוקטובר 1973, אך עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים ב-6 באוקטובר, חזר לשירות פעיל כעוזר מיוחד של הרמטכ"ל, דוד אלעזר. אחרי המלחמה שירת תקופה קצרה כראש אג"ם, והשתחרר סופית ב-15 בינואר 1974.
לאחר שירותו בצה"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-1974 מונה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין ליועצו למלחמה בטרור ובמאי 1975 גם ליועצו לענייני מודיעין. הוא התפטר מתפקיד זה ב-1976 בעקבות התנגדותו להסכמי הביניים עם מצרים. זאבי שמר על יחסי ידידות עם רבין גם בשנים הבאות, שבהן היו במחנות פוליטיים מנוגדים, וכינה אותו "מר ביטחון" ו"מצביא מהולל".
עם מותו הפתאומי של ידידו הרמטכ"ל לשעבר דוד אלעזר (דדו) באפריל 1976 פעל זאבי יחד עם האלוף יקותיאל אדם להנצחתו.