זה היה בלתי חוקי עבור בן חורין למכור את עצמו או את ילדיו לעבדות עבור חוב או כדי לכפר על פשע שביצע, כפי שהיה מקובל בעולם הרומי, ולמרות ניסיונות הרפורמה, בחלקים של אירופה הנוצרית עד המאה השש-עשרה לפחות נמשכה העבדות.
זה הפך לעיקרון יסודי במשפט המוסלמי, שהמצב הטבעי הוא החופש, מה שלא נאמר שהוא איסור באופן מפורש, הוא מותר. מי שלא הוכר כעבד הוא אדם חופשי. אך כלל זה לא תמיד נאכף. מורדים הוקעו לעיתים ככופרים והורדו לעבדות, וכך גם קורבנותיהם של כמה שליטים מוסלמים באפריקה, שהכריזו על הג'יהאד נגד שכניהם.
באופן כללי, במדינות המרכזיות של האסלאם, הוקם הכלל שפרטים חופשיים במדינה, מוסלמים ולא מוסלמים, היו מוגנים מפני שעבוד בלתי חוקי.
כיוון שכל בני האדם היו חופשיים מטבעם, העבדות יכולה לנבוע רק משתי סיבות: הראשונה היא היוולדות להורים עבדים. השנייה היא נפילה בשבי בזמן מלחמה. רפורמות אלה הגבילו מאוד את היצע העבדים החדשים. ילדים נטושים לא יכלו עוד להתקבל כעבדים, ואנשים חופשיים לא יכלו עוד להשתעבד. על פי החוק האסלאמי, ניתן לגייס את אוכלוסיית העבדים, בנוסף ללידה ולכידה, על ידי יבוא. היבוא התבצע על ידי רכישה או בצורה של מחווה.
עבדים הוצאו מתפקידים דתיים או מכל משרד הקשור לתחום שיפוט על אחרים וכן עדותם לא נתקבלה בהליכים משפטיים. בחוק העונשין, העונש על עבירה היה לאדם החופשי מחצית מזה של עבד.
בנוסף, להתעללות בעבדים לא היה שום עונש קבוע בחוק. כמו כן, העבד היה ללא סמכויות משפטיות או זכויות כלשהן, הוא לא יכול להיכנס לחוזה, להחזיק רכוש, או לרשת רכוש.
למרות כל אלו, לעבד המוסלמי היו יותר זכויות מעבד יווני או רומאי, שכן משפטנים מוסלמים הביאו בחשבון שיקולים הומאניים, הם הניחו שהאדון חייב לדאוג למצבו הבריאותי של העבד לספק לו תנאי מחיה הולמים וכן לתמוך בו בזקנתו. על האדון אסור להעביד בפרך את עבדו, ואם עשה זאת עד כדי אכזריות, הוא היה נתון לעונש שהיה על פי שיקול דעתו של השופט. אם האדון לא מילא אחר חובות אלה ואחרות לעבד שלו, השופט של בית הדין השרעי (קאדי) היה יכול לאלץ אותו למלא אותם או לשחרר את העבד. עבד יכול להתחתן רק בהסכמת האדון. אדון לא היה יכול להתחתן עם השפחה שלו, אלא אם כן הוא שחרר אותה.
דרכי גיוס העבדים.
אוכלוסיית העבדים גויסה בארבע דרכים עיקריות-על ידי לכידה, מחווה, צאצאים ורכישה.
לכידה.
לכידה של אנשים במהלך מלחמה או כאשר הם חצו גבולות מדינה. במאות הראשונות של האסלאם, בתקופת הכיבוש וההתפשטות, זה היה המקור החשוב ביותר. עם הייצוב של הגבול, המספרים שגויסו בדרך זו פחתו, ובסופו של דבר סיפקו רק חלק קטן מאוד מדרישות העבדים. לוחמת הגבול והפשיטות הימיות הניבו מספר שבויים, אבל אלה היו מעטים יחסית, והם הוחלפו בדרך כלל. במאות מאוחרות יותר, לוחמה באפריקה או בהודו סיפקה מספר עבדים על ידי לכידה. עם התפשטות האסלאם וקבלת מעמדם של הד'ימים (אזרחים לא מוסלמים אשר חיים במדינה מוסלמית), הוגבלו באופן משמעותי אפשרויות הגיוס באמצעות לכידה.
מחווה.
לעיתים עבדים היו חלק מן המחווה הנדרשת ממדינות גובלות למדינות האסלאם כאות לפיוס או תמורה. האמנה הראשונה שנעשתה אי פעם, כללה היטל שנתי של עבדים שיסופקו מנוביה (חבל ארץ היסטורי בעמק הנילוס) וזו אכן הייתה הסיבה מדוע נוביה לא נכבשה במשך זמן רב. הסכמים דומים שסיפקו מסירת עבדים, הוטלו על ידי הכובשים הערבים הראשונים על נסיכים שכנים באיראן ובמרכז אסיה, אך היו קצרים יותר.
צאצאים.
ילדי העבדים המשיכו ברוב הפעמים את עבדות הוריהם. גיוס אוכלוסיית העבדים על ידי גידול טבעי נראה קטן, ועד ימינו, לא מספיק כדי לשמר את כמות העבדים הנחוצה. זאת בניגוד לתנאים בעולם החדש, שם גדלה אוכלוסיית העבדים במהירות רבה. כמה גורמים תרמו להבדלים אלה, החשוב ביותר הוא שאוכלוסיית העבדים במזרח התיכון האסלאמי הייתה מתרוקנת ללא הרף על ידי שחרור העבדים - לפעמים כאקט של חסד אך בדרך כלל באמצעות ההכרה והשחרור על ידי האיש החופשי אשר אבותיו היו עבדים.
היו סיבות נוספות לגידול הטבעי הנמוך של אוכלוסיית העבדים בעולם האסלאמי שכללו בין היתר:
רכישה.
עבדים נרכשו באמצעות כסף או מוצרים יקרי ערך בגבולות העולם האסלאמי ולאחר מכן יובאו למרכזים הגדולים, שם היו שוקי עבדים מאוד נפוצים.
בנוסף, אוכלוסיית העבדים גויסה גם על ידי מכירה, נטישה או חטיפה של ילדים. אנשים חופשיים יכלו למכור את עצמם או את צאצאיהם לעבדות. כמו כן, אנשים שלא הצליחו לפרוע את חובותיהם היו משועבדים לעבדות על מנת לשלם את אותם חובות.
הנצחה ומורשת.
קולנוע.
ניתן למצוא אזכורים לסחר העבדים הערבי באפריקה בסרט הדוקומנטרי "מורשת". מדובר בסרט תיעודי על יבשת אפריקה מימי מצרים העתיקה ועד ימינו. הסרט נותן סקירה כללית של ההיסטוריה האפריקאית ונושאים עכשוויים, כאשר תושבי אפריקה במרכז הסיפור.
הסרט זכה לפרסים:
בסוף הסרט מעודדים את האפריקאים לזכור את עברם כדי להתקדם. הסרט מקדם את הרעיון כי עצם השעבוד צריך להיות מקור כוח ולא חולשה או גורם לבושה.
מטרת הסרט היא ללמד ילדים אפריקאים היסטוריה אפריקאית, במקום היסטוריה אירופאית. היא גם מעידה על כך שהחברה חייבת להקים ולקדם רעיונות והיסטוריה אפריקאים כדי לשמר את מה שהם רוצים לדורות הבאים. הסרט קורא לרעיונות המקודמים בו להפוך למיינסטרים, כך שתהיה אפריקה טובה יותר והיסטוריה טובה יותר הקשורה ליבשת.
ספרות.
אחד הספרים הבולטים 'The Slave Trade Today', Sean O'Callaghan ,-מתאר את השווקים הרבים בהם אדונים ערבים סחרו בעבדים אפריקאים. שווקים אלו אף נחשבו קדושים עבור האסלאם.
הספר אומנם נכתב לפני 40 שנה, אך מקורות רבים טוענים כי תרבות העבדות נשמרה ומתרחשת גם כיום, אמנם בסודיות, כדי לא לעורר את עניין הציבור.
בעקבות הספר, דורות העתיד של אותם עבדים מכירים באבותיהם כאנשים חזקים אשר הצליחו לשרוד עבדות שכזו, מוקירים ומעריכים אותם.
ב- 1814 כתב חוקר השווייצרי יוהאן בורקהארט על מסעותיו במצרים ובנוביה, שם ראה את הפרקטיקה של סחר העבדים: "ראיתי לעיתים קרובות סצנות של חוסר הגינות מרושע ביותר, אשר הסוחרים, שהיו השחקנים הראשיים, רק צחקו.
דייוויד ליווינגסטון כתב על סחר העבדים באזור האגמים האפריקאיים, שאותו ביקר באמצע המאה התשע-עשרה. ליוינגסטון העריך כי 80,000 אפריקאים נפטרו מדי שנה לפני שהגיעו לשוקי העבדים של זנזיבר. זנזיבר היה פעם נמל הסחר העיקרי של מזרח אפריקה, ובמאה ה -19, כ -50,000 עבדים עברו את העיר מדי שנה.
יבגני פוסטני
יבגני פוסטני (נולד ב-3 ביולי 1983, נובוסיבירסק, ברית המועצות) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב אמן, סגן אלוף ישראל בשחמט ואלוף ישראל בשחמט בזק לשנת 2018.
ביוגרפיה.
יבגני פוסטני נולד בנובוסיבירסק שבברית המועצות. הוא התחיל לשחק שחמט בגיל חמש בהדרכת אביו. בשנת 1995 הוא היה אלוף רוסיה לגילו. בשנת 1999 הוא זכה במקום השני באליפות אירופה (עד גיל 18) ובמקום השלישי באליפות העולם (עד גיל 18).
בשנת 2001 הוא זכה באליפות ישראל הפתוחה.
הוא זכה במספר תחרויות: בודפשט 2002-2003, מץ 2006, ועוד.
פוסטני השתתף בגביע העולם בשחמט בשנים 2011 ו-2013 בהם הודח בסיבוב הראשון.
פוסטני היה חבר נבחרת ישראל באולימפאדות השחמט, אליפות אירופה ואליפות העולם לקבוצות.
משחק בליגה הלאומית מטעם מועדון באר שבע, והיה שותף למספר אליפויות.
יבגני פוסטני באולימפיאדת השחמט.
בין השנים 2008 ל-2016 השתתף יבגני פוסטני ב-4 אולימפיאדות שחמט:
קילר
קילר הוא סינגל של הזמרת הישראלית נועה קירל. השיר יצא לאור ב-11 באוגוסט 2015, כסינגל שלא מתוך אלבום. השיר יצא בחסותו של "רוברטו מיוזיק". במהרה הפך השיר ללהיט בישראל, והיווה את סינגל הפריצה של קירל. נועה השתמשה במשפט "נועה קילה" גם בשירים "יש בי אהבה", "חצוף" ו-"פאוץ'".
רקע כתיבה.
השיר נכתב על ידי אלון כהן ועומרי סגל שגם הפיקו אותו והולחן על ידי סגל גם כן. השיר הוא שיר בסגנון הפופ, המשלב בתוכו גם את סגנון ההיפ הופ. לטענתה של קירל, בשיר הזה היא ניסתה להביא את חו"ל לארץ, על ידי שימוש בז'אנר שונה, שבו לא משתמשים כמעט בארץ.
וידאו קליפ.
הוידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר הופק על ידי נרטיבי הפקות, בוים על ידי איתן אשכנזי ונוהל על ידי רוברטו מיוזיק. תחילה, ניתן לראות בקליפ את קירל עם חברותיה באזור עם מכולות רבות, שרות את השיר בתוכן, ומחוץ להן.
הקליפ של השיר הפך לוויראלי, ונכון לאפריל 2021, מונה הצפיות שלו עומד כל כ-18.4 מיליון צפיות.
ביקורת.
בשל היותו של השיר פרובוקטיבי, הופנו כלפיו ביקורות מעורבות, חיוביות ושליליות.
וואלה! NEWS, טענו כי השיר מציג סקסיזם בשל כך שבתחילת השיר מופיע קרדיט למפיק השיר עומרי 69 סגל, בו נאמר "המספר האהוב עליי הוא 69", וגם בשל הלבוש המינימלי שלה. Mynet פתח-תקווה פרסמו כתבה בה נאמר כי "הורים מתנגדים להופעה של נועה קירל בעיר: "היא רוקדת בחושניות ומשדרת מיניות", הם אמרו."
עיתון הארץ פרסם ראיון שערך עם קירל, בו הם מדברים על איך שקירל קיבלה את תגובת הקהל כלפי השיר. מעריב אמרו על השיר כי: "למרות הפרובוקציות: נועה קירל מוכיחה שהיא ווקאליסטית מצוינת".
איביזה (עיר)
איביזה (בספרדית: Ibiza, בקטלאנית ובאופן רשמי בספרדית: Eivissa) היא עיר בקהילת האיים הבלאריים, שממוקמת על החוף הדרום-מזרחי באי איביזה. העיר מחולקת לשני חלקים עיקריים: העיר העתיקה שמכונה "וילה דאלט", הממוקמת על הר קטן ליד הים; והחלק המודרני של העיר שמוכנה "הרחבה". נכון לשנת 2017, אוכלוסיית העיר מונה כ-49,986 אנשים.
טאוויאן
אבי פרל
__לחיפוש__
ברנרד לגאט
ברנרד לאגט
ברנארד לגאט
ברנארד לאגט
ברנארד לאגאט