לאחר מלחמת העולם השנייה החלו היהודים לשוב לשטרסבורג, אליהם הצטרפו יהודים רבים מצפון אפריקה בשנות ה-60. רבה הראשי של העיר הרב אברהם דויטש קרא לרב אברהם דוד הורוביץ, לימים אב בית דין בעדה החרדית בירושלים, לשמש כדיין בשטרסבורג, תופעה יוצאת דופן בזמנים אלו, שתרמה רבות לביסוס הקהילה ולהפיכתה למרכז רוחני ותורני בולט בצרפת, עם מוסדות תורניים רבים (ישיבה תיכונית, כולל אברכים, תלמוד תורה, מערכת כשרות ענפה ועוד).
כיום חיים אלפי יהודים בשטרסבורג (כ-15-20,000 יהודים, מתוכם רק כ-2,000 דתיים). מספרית, היא איננה מדורגת בין הקהילות הגדולות ביותר במדינה, אך משקלה מבחינה תורנית ורבנית וגם היותה חלק מערש יהדות צרפת המודרנית - עושים אותה לקהילה חשובה ביהדות צרפת. 60% מתוכם אשכנזים והיתר ספרדים. בכך מתאפיינת הקהילה כאחת היחידות בצרפת בה המסורת האשכנזית תופסת מקום מכריע, ברבנות, במנהג ויש שיאמרו גם באופי, כולל של הקהילות הספרדיות. בשל הכח התורני של הקהילה, גם פעילותה של חסידות חב"ד בעיר, אף כי חשובה, בעיקר בקרב הסטודנטים, איננה תופסת את המקום המכריע לו היא זוכה בשאר הקהילות במדינה.
הקהילה נתפסת כבעלת אופי "מתנגד", בוודאי לעומת האופי הרווח בקהילות הספרדיות בצרפת. תרמו לכך המסורת האשכנזית, פעילות אינטלקטואלית מאוד מושרשת בחוגי הלימוד המקומיים (הן בחוגים המסורתיים והן בחוגים התורניים יותר) ובמידה מסוימת השפעתן של משפחות מבית מדרשו של הרב אליהו אביטבול, אשר ריכז סביבו סטונדטים תועים בתקופת מהומות מאי 1968, וקירבם ליהדות בעלת אופי ליטאי אך פתוח לשפה הפילוסופית והאינלקטואלית. מהן השתלמו בבית מדרשו של הרב גדליה נדל ופתחו כמה בתי מדרש בעיר המושפעים מאופי לימודו והשקפתו (בעיקר במה שמהווה הריכוז היהודי השני בעיר, סביב גינות האורנג'רי והמוסדות האירופיים ).
בעיר יש כיום בתי כנסת ובתי מדרש רבים, בתי ספר, חנויות מכולת ומסעדות וכן מספר קהילות חרדיות. כל אלה יוצרים מרקם חיים פעיל עם נראות רבה (בעיקר ברובע הקונטד , בו קיים ריכוז יהודי בולט). רב העיר משנת 1987 היה הרב רנה (גרשון) גוטמן, יליד צרפת ובוגר ישיבות ליטאיות בישראל ואינטלקטואל מוערך בקרב הקהילה ומחוצה לה. החליף אותו הרב אברהם וייל, יליד העיר ולשעבר רבה של טולוז, בשנת 2017. הרב מרדכי זקבך, כיום מתגורר בעיר מודיעין עילית, מילא את מקומו של אב בת הדין הרב הורוביץ, וכיום משמש במשרת האב"ד הרב מיכאל שמערלא, רב הקהילה היחידה המתפללת בנוסח ספרד-חסידים (מלבד בית חב"ד), "עדת ישראל". קיימת קהילה חרדית ותיקה עוד מלפני השואה, קהילת "עץ חיים", בראשות הרב שמואל עקיבא שלזינגר. עד שנות ה-2000 היא היוותה עדות אחרונה לחיים היהודיים במרכזם הישן, קרוב לתחנת הרכבת העירונית. הקהילה נאלצה להעתיק את מקומה וממוקמת כיום סמוך לבית הכנסת הגדול. בית הכנסת הישן, ששרד את השואה, נהרס עד היסוד. בית הכנסת של קהילת עדת ישראל אף הוא היה ממוקם באזור היהודי הישן, עד אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20. מאז, לא ניתן למצוא בעיר בתי כנסת מלפני מלחמת העולם השנייה, כי אם מחוץ לעיר, בכפרים ברחבי המחוז.
בעיר פועלת גם קהילה של יהדות רקונסטרוקציוניסטית בראשות בירגיט קליין.
לעיר קיים עירוב, בחלקו טבעי (מפת הערוב), המאפשר לטלטל בשבת. רוב האוכלוסייה הדתית סומכת עליו, אך החוגים החרדיים יותר מחמירים על עצמם ולא מטלטלים בשבת בעיר.
אתרים רבים בעיר מנציחים את יהדות אלזס:
ביריה
בִּירִיָּה (גם: בִּרְיָה ו- בִּירִיָּא) הוא יישוב חילוני-דתי קהילתי בגליל העליון ליד צפת השייך למועצה אזורית מרום הגליל.
היישוב קרוי על שמה של העיירה התלמודית ביריא, ששכנה בסמוך למקום, שמה השתמר ומצוי בערבית בהוראת: בור, וזאת משום בורות לאגירת מי הגשם החצובים בקרבת העיירה הקדומה.
היסטוריה.
יישוב יהודי בשם ביריא התקיים בתקופת הבית השני, וגדל כנראה עקב הפגיעה בצפת, בעכברה ובגוש חלב הסמוכות בידי הרומאים במהלך דיכוי המרד הגדול בגליל העליון. בין היתר עברה למקום משמרת יקים ממשמרות הכהונה. ביריא נודעה בשל חכמים שונים שהתגוררו בה בתקופת המשנה והתלמוד, ובהם התנא רבי אלעזר איש ביריא והאמוראים אבא ביראה, רבי ירמיה ביראה ועולא ביראה. ביישוב קבר המיוחס לבניהו בן יהוידע שהיה מגיבורי דוד.
כן נזכרת ביריא בכתבי חז"ל בקשר לביקורם במקום של רבי יהודה נשיאה ואחיו הלל, ולעניין תושביה שהעבירו את רבי אלעזר ברבי שמעון לקבורה מעכברה למירון.
שם המקום בצורתו הקדומה: "בירוא",מופיע בספר של תייר-פרסי שעבר בה בשנת 1046 בספר נכתב אודות שני קברים הנמצאים במקום בהם חקוקים השמות: "עיס (ישוע) ושמעון" לפיכך היו שסברו כי התקיים שם ישוב יהודי מסוף ימי הביניים כדוגמת הכפרים שבסביבה:פקיעין,ושפרעם זכרו של המקום מתועד במכתב משנת 1625 ובו מופיעה שאלתו של הרב ניסים בירואני המופנית לרבי יאשיהו בן יוסף פינטו שהתיישב בשנים אלה בצפת, שם המשפחה "בירואני" מלמד על כך שהיה תושב בירייה.
עדויות מאוחרות יותר מספרות על יישוב יהודי שהתקיים במקום בין המאה ה-12 למאה ה-16. במאה ה-16 היה קיים ביישוב דפוס יחסית משוכלל ובו הדפיס מרן את ספריו כמו כן גר ופעל תקופה מסוימת ביישוב תוך כדי כתיבת חיבורו השולחן ערוך כאשר פרצה מגפת דבר בצפת . היישוב היהודי במקום חרב ככל הנראה בתחילת המאה ה-17. בסוף המאה ה-19 מתואר מנהג צפתי להלך לאזור ביריה בראש חודש אייר.
עד 1948 התקיים בסמוך כפר ערבי בשם "ביריא". בסמוך ליישוב מצויה מצודת ביריה בה אירעו האירועים המכונים העלייה לביריה שהיוו אבן דרך במאבק בשלטונות המנדט הבריטי לקראת הקמת מדינת ישראל.
הקמת היישוב היהודי.
יש גרסאות שונות לגבי הזמן בו נקנו אדמות ביריה. המקדימים מציינים שהשטח נקנה על ידי יק"א או הברון רוטשילד עוד בשנת 1893 והמאחרים מייחסים את קניית השטח לקרן קיימת לישראל בסביבות 1942. דיון משפטי בשאלת אדמות ביריה שנערך בשנת 1946 הראה על רישום במרשם הקרקעות של 450 דונם בבעלות פיק"א עוד בשנת 1895. ניסיון ראשון ליישב את המקום בפועלים חקלאים נערך בשנת 1922, אך כשל.
בינואר 1945 עלו על הקרקע בביריה חברי המחלקה הדתית של הפלמ"ח, שהורכבה מבוגרי בני עקיבא, כחוליה ראשונה בשרשרת יישובים שנועדו לחבר את צפת לאצבע הגליל. ביריה הוקמה סביב טירה מרכזית במתכונת חומה ומגדל. באותה מסגרת נבנו מצודות רמות נפתלי וחוקוק. בסוף פברואר 1946 מצאו חיילי הצבא הבריטי סליק סמוך לביריה ועצרו את כל שוכני היישוב. במקומם הוצבו במקום נוטרים וב-5 במרץ הוצבה במקום יחידה של הצבא הבריטי. בקשות של היישוב המאורגן לאייש את הטירה באנשים אחרים נענו בשלילה.
כדי לא להחריש בעקבות תקדים של הורדת יישוב יהודי, הוחלט בהגנה להעלות יישוב חדש בצמוד לטירה שנמצאה בשליטת הצבא הבריטי. במקום העלייה המסורתית לתל חי בי"א באדר עלו כ-3000 נערים מיישובי הסביבה, בליל גשם, לגבעה סמוכה לטירה, גדרו את המקום, נטו בו אוהלים וכינו את המקום "ביריה ב'". באותו היום אחרי הצהריים, לאחר שרוב שוהי המקום התפזרו, נכנס הצבא הבריטי לפעולה ותוך שימוש בטנקים ובשריוניות גירש את המתיישבים מהמקום. עוד באותו הלילה (בין 14–15 במרץ) עלו מאות אנשים מצפת וראש פינה למקום והקימו את "ביריה ג'". בעקבות זאת, פינו הבריטים את הטירה והתירו שהיית עשרים מתיישבים בביריה. ההנחה היא שעוצמת המאבק של היישוב המאורגן על ביריה גרמה לבריטים להבין שלא מדובר בנקודה צבאית אלא ביישוב סביבו יתלכד כל היישוב ולכן נסוגו מהפקעת המקום.
בתנועת בני עקיבא נהוג לציין מדי שנה את יום ביריה בי"א באדר, לזכר העלייה לביריה. תלמידי כיתה ח' (שבט הרא"ה) מסניפי בני עקיבא ברחבי הארץ נוסעים לביריה ביום זה. אירועי ביריה נחשבים בציונות הדתית כסוג של פעילות חלוצית ויש המכנים אותה "תל חי של הציונות הדתית.
בזמן המאבק, הסתיים משפט שניהלו הערבים נגד קק"ל לגבי הבעלות על קרקעות ביריה, וחלק מהקרקעות נמסרו לערבים.
במלחמת העצמאות נפגע היישוב קשות ונהרס. בשנת 1949 הוקם במקום מחנה עולים. באוקטובר 1959 הוחלט להפוך את היישוב לכפר יערנים.
היישוב כיום.
המשפחות ביישוב עוסקות בעיקר במקצועות חופשיים. ילדי היישוב לומדים בבתי ספר בצפת.
שלום שבזי
רבי שלוֹם שבזי, המכונה גם אבא שׁלום שבזי (ה'שע"ט, 1619 – ה'תמ"ו או ה'ת"פ, 1686 או 1720) היה מגדולי החכמים והמשוררים של יהדות תימן.
קורות חיים.
נולד ביישוב נג'ד אל-וליד (نجد الوليد) שליד תעז בשנת 1619, לאביו יוסף (שלם בן יוסף בן אביגד בן חלפון משתא אלשבזי), וכשעבר ליישוב שבז נוסף לו הכינוי "אל-שבזי". בגיל 15 נפטר אביו ועקב כך עזב את ביתו על מנת לפרנס את המשפחה. כשחזר התגורר בקלעת אלצעיד. נהג לנסוע אל צנעא בירת תימן לשאת ולתת עם חכמי העיר בתורה. ידועה ידידותו הרבה עם ראש רבני צנעא הרב סעדיה דריין (שחיבר פירוש על משנה תורה לרמב"ם שרובו אבד), אליו כתב שיר הפותח במילים "אהוב ליבי נשיא הדור בעירו אשר הגה בתורה התמימה".
שירתו.
שירתו הושפעה מתורת הקבלה ולרבים משיריו יש גוון מסתורי וסמלי. עסק גם בפילוסופיה והדבר ניכר בשיריו ובספרו "חמדת ימים" על התורה. מרבית שירי הרב שבזי הם בעיקר שירי קודש המבטאים את הקשר הנצחי שבין עם ישראל והקב"ה, ומיעוטם שירי חידות בתורה לידידיו הרבנים, ושירי פולמוס ושעשוע. בכולם חבויים רמזים או מוסר השכל. בדומה לחכמי ומשוררי ספרד בעידן תור הזהב, גם שירתו מתאפיינת במשקל שירת ספרד.
תורתו.