כיו"ר משמרת הקודש והחינוך נודע גם בהתבטאויות בנושאים שונים שלעיתים עוררו סערה. לדוגמה, לפני הבחירות לכנסת העשרים כתב בהקשר להקמת מפלגת ובזכותן, כי "כל אשה שתתקרב למפלגה שלא בהנהגת גדולי ישראל - ואסור ללמוד במוסדות החינוך שלה, וכן לרכוש ממנה כל מוצר, ומצווה להוציא את כל הצאצאים שלה מהמוסדות". בעקבות כך הודיעה הפרקליטות שהיא שוקלת לפתוח בחקירה נגד בלוי. במקרה אחר הזהיר נגד השתתפות במופע של מרדכי בן-דוד ויעקב שוואקי. בריאיון לכתב בחדרי חרדים אמר כי "כל משתתפי האירוע הערב באצטדיון רמת-גן יצולמו, בדרכים שונות ומשונות, והתמונות יובאו לידיעת הגורמים הרלוונטיים, אם זה ראשי ישיבות, מנהלי סמינרים או כל גורם אחר". במקרה נוסף הביא לביטולו של מופע זמר חסידי בטענה שהאירוע מתקיים נגד דעתם של גדולי ישראל.
בלוי הוא ממקימי "תודעה" - ארגון התרבות ושעורי התורה של דגל התורה, מכהן כיו"ר הנהלת "שמעיה" - ללקויי שמיעה ולקויות נוספות, ומפקח חינוכי בארגון "אנחנו וצאצאינו".
ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל
ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל (; 13 במאי 1767 – 10 במרץ 1826) היה מלך פורטוגל בין השנים 1816–1826.
חייו.
ילדותו.
ז'ואאו השישי נולד בליסבון ב-13 במאי 1767, לפדרו השלישי, מלך פורטוגל ומריה הראשונה, מלכת פורטוגל, בתם של ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל ומריאנה ויקטוריה מספרד. בשנת 1785 התחתן ז'ואאו עם קרלוטה ז'ואקינה מספרד, בתו של קרלוס הרביעי, מלך ספרד באישור האפיפיור פיוס השישי, והנישואים נחגגו בפאר גדול, ואחותו של ז'ואאו מריאנה ויקטוריה, נסיכת פורטוגל התחתנה עם אח אשתו האינפנטה גבריאל מספרד. בשנת 1788 מת אחיו הבכור של ז'ואאו ז'וזה, נסיך ברזיל, וז'ואאו מונה ליורש העצר.
עוצר הממלכה.
אמו מריה סבלה מדיכאון שהחמיר מאוד בשנת 1792 אחרי מותו של הכומר המוודה שלה עד כדי אי-מסוגלות לשלוט, ולפיכך בשנת 1799 מונה ז'ואאו לעוצר השלטון במקומה. פורטוגל הייתה חלק מהקואליציה האנטי צרפתית השנייה, ובעקבות כך בשנת 1801 פלשה ספרד לפורטוגל. בהסכם בדחוס שנחתם בחודש יוני של אותה שנה הסיגה ספרד את כוחותיה, בתמורה לוויתור על טריטוריות מצד פורטוגל.
בשנת 1805 ניסתה אשתו שתמכה בספרד להדיחו מהשלטון, אך כשלה והוגלתה לעיר מפרה. פורטוגל סירבה בשנת 1807 להיענות לדרישת נפוליאון לתמוך במצור על בריטניה, כחלק מאמברגו על הממלכה המאוחדת. כתוצאה מכך, כוחות צרפתיים, תחת פיקודו של הגנרל ז'ונו (Junot), פלשו לפורטוגל כחלק ממלחמת חצי האי והשתלטו על הבירה ב-1 בדצמבר 1807.
לאחר הכיבוש עברה חצר המלוכה לברזיל, וכתוצאה מכך הפכה ברזיל לחלק מהממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל ואלגרבש, ובמעמד שווה לפורטוגל. מעורבותם של הכוחות הבריטיים במלחמת העצמאות הספרדית השיבה למדינה את עצמאותה, ובשנת 1812 גורשו אחרוני החיילים הצרפתים מהמדינה.
שלטונו.
ב-20 במרץ 1816 מתה אמו מריה הראשונה, מלכת פורטוגל, וז'ואאו עלה במקומה לשלטון, אולם רק ב-6 בפברואר 1818 התקיים טקס ההכתרה. מכיוון שז'ואאו לא מיהר לשוב לפורטוגל, שלט בה מפקד הצבא הבריטי ויליאם קאר ברספורד כדיקטטור צבאי. ב-24 באוגוסט 1820 פרצה בפורטוגל המהפכה הליברלית שניצלה את עובדת היעדרותו של ויליאם קאר ברספורד עקב נסיעתו לברזיל, והחלה התקוממות צבאית בעיר פורטו נגד המלוכה האבסולוטית של פורטוגל. התביעה למנות מליאה פרלמנטרית שתנסח חוקה לפורטוגל, התפשטה במהירות וללא גילויי התנגדות לשאר חלקי הארץ, וזאת למרות ניסיון המלוכה לדכא את התנועה, וב-15 בספטמבר הצטרפה גם ליסבון למהפכה. הממשל של ויליאם ברספורד הוחלף על ידי חונטה זמנית שמטרתה הייתה לארגן בחירות לקורטס. בקורטס שהתכנס ב-1 בינואר 1821 נבחרו כחברים נציגים מכל קצוות האימפריה הפורטוגזית.
הפרלמנט דרש מז'ואאו השישי לחזור מיד לפורטוגל. לפני חזרתו באפריל 1821, מינה המלך את בנו פדרו כעוצר על ממלכת ברזיל. צעד זה לא נשא חן בעיני חברי הפרלמנט, אשר גרסו שאכיפת הריבונות על שטחי האימפריה צריכה להתבצע משטחי פורטוגל באירופה. בנוסף, נדרש פדרו לחזור לאירופה, על מנת להמשיך בה את תהליך הכשרתו למלוכה. 65 חברי הפרלמנט הברזילאים מחו כנגד דרישה זו ובתגובה נטשו את הפרלמנט בפורטוגל וחזרו לברזיל. ב-7 בספטמבר 1822, הגיעה לידיו של פדרו בברזיל הודעה נוספת בנושא מאת הפרלמנט. הדבר הוביל אותו להכריז על עצמאותה של ברזיל ועל עצמו כקיסר הראשון שלה, באירוע שנודע לימים כזעקת איפירנגה. באותה שנה אושרה בפורטוגל החוקה, שנוסחה ברוחה של החוקה הצרפתית (1791), שקידשה הפרדה בין הזרוע המחוקקת, הזרוע המבצעת והזרוע השופטת, וייחסה למלך תפקיד סמלי בלבד. הגה השלטון עבר לידי פרלמנט חד-אגפי, שחבריו נבחרו בבחירות ישירות, ובידיו השליטה הבלעדית בחקיקה.
בשנת 1824 ניסה בנו מיגל בתמיכת אשתו להדיחו מהשלטון, אולם המרד נכשל בתמיכה בריטית, ומיגל הוגלה לווינה, ואשתו נעצרה במעצר בית.
בשנת 1825 קיבל ז'ואאו את התואר "קיסר ברזיל", בתמורה להכרתו בעצמאות ברזיל, וב-10 במרץ 1826 מת ז'ואאו השישי בליסבון. בשנת 1990 נתגלו בגופתו שרידי ארסן, מה שמחזק את הטענות שז'ואאו נרצח על ידי מתנגדיו. לאחר מותו החלה בפורטוגל מלחמת ירושת הכתר. בנו פדרו הראשון, אשר כיהן כקיסר ברזיל העצמאית, הוכרז גם כמלך על פורטוגל, תחת השם פדרו הרביעי. אך הן הפורטוגזים והן הברזילאים לא רצו באיחוד מונרכי בין שתי הממלכות; כתוצאה מכך, ויתר פדרו על כתר פורטוגל לטובת בתו מריה השנייה, מלכת פורטוגל, תחת התניה שזו תינשא לאחיו, מיגל. עקב אי-שביעות הרצון מהרפורמות החוקתיות שביצע פדרו, הובילו האצילים והכנסייה בשנת 1828 להכתרתו של מיגל הראשון, ובכך פרצו המלחמות הליברליות שבהן כפה פדרו על אחיו מיגל, בסיוע האנגלים, לוותר על הכתר ולבטל את אירוסיו למריה, ולצאת לגלות (1834), ובכך עלתה מריה השנייה שוב על כס המלוכה.
משפחתו.
בשנת 1785 התחתן ז'ואאו עם קרלוטה ז'ואקינה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
צבי שור (קצין)
צבי שור (נולד ב-17 באוקטובר 1935) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שירת כיועץ הכספי לרמטכ"ל וכיהן כמנכ"ל התאחדות תעשייני היהלומים.
ביוגרפיה.
שור נולד בחדרה, למד בכפר הנוער מאיר שפיה ובתיכון בסמ"ת. למד הנדסת חשמל בטכניון במסגרת העתודה האקדמית, התגייס לצה"ל ושירת בחיל הים כקצין חשמל של שייטת המשחתות. במהלך שירותו סיים תואר ראשון נוסף בהנדסת ייצור ותואר שני בתעשייה ובמנהל עסקים בטכניון.
ב-1964 עבר למשרד הביטחון ושירת ביחידת התכנון בלשכת סגן שר הביטחון. ב-1967 היה חלק מצוות ההקמה של יחידת המחקר והפיתוח במשרד. ב-1969 עבר ליחידת היועץ הכספי לרמטכ"ל וב-1973 מונה לסגן היועץ הכספי לרמטכ"ל. ב-1976 מונה לראש המחלקה הכלכלית במשלחת הרכש של משרד הביטחון בניו יורק שבארצות הברית. ב-1978 חזר לישראל ובאוקטובר אותה שנה מונה ליועץ הכספי לרמטכ"ל, תפקיד בו שירת עד ינואר 1982.
לאחר שחרורו עבד כמבקר בחברת תדיראן ובשנים 1983 עד 2002 כיהן כמנכ"ל התאחדות תעשייני היהלומים. במקביל כיהן כיו"ר ארגון צוות - ארגון גמלאי צה"ל, חבר במועצת המנהלים של תנועת "המכבי העולמי", יו"ר העמותה שהקימה את המרכז האולימפי לקליעה בהרצליה, יו"ר איגוד הקליעה הארצי בשנים 1989 עד 1994 ויו"ר התאחדות הקליעה בישראל בשנים 2001 עד 2008. שימש חבר דירקטוריון בחברות ציבוריות רבות בהן שמן תעשיות, אמבלייז, בנק אוצר החייל, קרדן, כלל ביטוח, אל-אופ, ברטל זיווד אלקטרוני, שניב תעשיות נייר, אפריקה ישראל מלונות ונביעות. הוא נשיא עמותת "מגן לעורף" לקידום מערכות הגנה המבוססות על לייזר.
פדרו הרביעי, מלך פורטוגל
ספריית בני ברית
ספריית בני ברית היא מבנה שנבנה בירושלים בראשית המאה ה-20 בידי ארגון בני ברית. המבנה שימש בתחילה כמשכנה של הספרייה הלאומית ולאחר מכן כספרייה עירונית, מדרשה של הרבנות הצבאית וכיום - ישיבת עץ החיים של ארגון שלום לעם בראשות הרב יוסף הלל בנו של המקובל הרב יעקב משה הלל ראש ישיבת חברת אהבת שלום.
גיוס התרומות ובניית המבנה.
בשלהי שנת 1899 הפיץ יוסף חזנוביץ קול קורא, היה זה המשכו של קמפיין ארוך שניהל חזנוביץ למען הספרייה הלאומית בירושלים, אך בניגוד למכתביו הקודמים, כאן התמקד חזנוביץ לא בקריאה להרחבת אוספיה של הספרייה, אלא בצורך בהקמת "בית נאמן" - בניין ייעודי לאכלוס אלפי הספרים, שעברו עד אז בין חדרים ובתים שכורים ברחבי ירושלים.
הביטוי בו השתמש חזנוביץ נקלט היטב ובמהלך השנים הבאות נמלאו העיתונים בהודעות ומודעות שונות על תרומות שהורמו לטובת אותו "בית נאמן". במיוחד נרתמה לטובת העניין מערכת עיתון המליץ, שקבעה מדור מיוחד בשם "בית נאמן" לפרסום התורמים.
מנהלי הספרייה ניגשו למלאכה עוד בטרם נאספו הכספים. הם רכשו בהקפה מגרש בסמוך לרחוב החבשים (כיום - בפינת רחובות "בני ברית" ו"יוסף חזנוביץ") והניחו את אבן הפינה לבניין ב-30 באפריל 1900 הונחה אבן הפינה לבניין החדש. במגילת היסוד נכתב:
קצב התרומות לא עמד בקצב הבנייה, וכעבור מספר חודשים, נאלצו המנהלים להפסיק את עבודות הבנייה לזמן מה בסופו של דבר נאספו התרומות, חודשו העבודות וב-5 באפריל 1902 פתח בית הספרים את שעריו לציבור. בתוך מספר חודשים, הועבר כל הציוד לבניין הספרייה החדש ובסיוע הלוואה מקרן מזכרת משה מונטיפיורי, סולק החוב לבעל הקרקע כעבור מספר חודשים נוספים.
הספרייה הלאומית.