לורה מויר (באנגלית: Laura Muir; נולדה ב-9 במאי 1993) היא אתלטית סקוטית, סגנית האלופה האולימפית (טוקיו 2020), סגנית אלופת העולם באולם (ברמינגהאם 2018), פעמיים אלופת אירופה (ברלין 2018, מינכן 2022) ופעמיים ברציפות אלופת אירופה באולם (בלגרד 2017, גלאזגו 2019) בריצת 1500 מטר. נוסף לכך, היא פעמיים ברציפות אלופת אירופה באולם (בלגרד 2017, גלאזגו 2019) בריצת 3000 מטר.
ביוגרפיה.
מויר נולדה באינוורנס שבסקוטלנד. היא החלה להתאמן בריצה בגיל 11.
ב-2010 סיימה במקום הרביעי בריצת 800 מטר באליפות סקוטלנד עד גיל 20. ב-2012 זכתה באליפות סקוטלנד לבוגרים בריצת 800 מטר. באליפות העולם לנוער ב-2012 במקום ה-16 בריצת 3000 מטר. באליפות אנגליה שהיותה גם את המבחנים לקראת אולימפיאדת לונדון סיימה במקום ה-12 בריצת 1500 מטר. ב-2013 זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר באליפות אירופה U23, באותה שנה נכללה בנבחרת בריטניה לאליפות העולם באתלטיקה וסיימה במקום ה-9 בריצת 800 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2015 סיימה במקום הרביעי בריצת 3000 מטר. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה במקום השביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:12.88 דקות. ב-2016 זכתה באליפות ליגת היהלום בריצת 1500 מטר, עם ניצחונות בתחרות בלונדון ובפריז. בשתי התחרויות שיפרה את שיא בריטניה.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2017 שהתקיימה בבלגרד זכתה במדליות זהב הן בריצת 1500 מטר (4:02.39 דקות) והן בריצת 3000 מטר (8:35.67 דקות). באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיימה רביעית בריצת 1500 מטר בזמן של 4:02.97 דקות ושישית בריצת 5000 מטר בזמן של 14:52.07 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2018 זכתה במדליית ארד בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:45.78 דקות ובמדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4.06.23 דקות. באליפות אירופה באתלטיקה 2018 זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:02.32 דקות. באותה שנה זכתה בפעם השנייה באליפות ליגת היהלום.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2019 זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בריצת 3000 מטר, בשיא אליפות של 8:30.61 דקות ובפעם השנייה ברציפות בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:05.92 דקות. באליפות העולם באתלטיקה 2019 סיימה במקום החמישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:55.76 דקות.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה במדליית כסף בריצת 1500 מטר, בשיא בריטי חדש של 3:54.50 דקות. באליפות העולם באתלטיקה 2022 זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:55.28 דקות לאחר פיית' קיפייגון (3:52.96 דקות) וגודאף צגאי (3:54.52 דקות). במשחקי חבר העמים הבריטי שהתקיימו בברמינגהאם זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר ובמדליית ארד בריצת 800 מטר. באליפות אירופה באתלטיקה 2022 זכתה במדליית זהב בתוצאה של 4:01.08 דקות.
מויר סיימה ב-2018 לימודי רפואה וטרינרית באוניברסיטת גלאזגו.
רכס פישינג
רכס פישינג (באנגלית: Fishing Range) הוא רכס הרים המהווה תת-רכס של רכסי סוואנל בהרי אומינקה בצפון פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
הרכס ממוקם ממזרח לנהר פינליי.
שטח הרכס 362 קמ"ר, גובה הרכס 1,937 מטרים מעל פני הים.
מקור השם.
בשנת 1917 נקרא הרכס "הרי פישינג" (Fishing Mountains), ב-17 בינואר 1952 שונה שם הרכס לשמו הנוכחי.
מהומות פורט סעיד
המהומות באצטדיון פורט סעיד התרחשו ב-1 בפברואר 2012. בתום משחק כדורגל בליגת העל המצרית בין הקבוצות אל-מסרי ואל-אהלי שנערך באצטדיון הכדורגל "פורט סעיד" בעיר פורט סעיד אשר במצרים פרצו מהומות בהם נהרגו 74 ומעל ל-500 נפצעו. רבבות מאוהדי אל-מסרי פרצו אל תחומי המגרש ואל יציע אוהדי אל-אהלי בתום המשחק, לאחר ניצחון הקבוצה הביתית, אל-מסרי, בתוצאה 3–1. האוהדים הסתערו לעבר שחקני ואוהדי אל-אהלי, ותקפו אותם בעזרת סכינים, חרבות, מקלות, בקבוקים וזיקוקים.
73 אנשים הואשמו במשפטים שנערכו בעקבות חקירת האירוע, ביניהם תשעה שוטרים ושני אנשי סגל מקבוצת אל מסרי. 11 נשפטו לעונש מוות, 21 זוכו ושאר 41 הנאשמים נשפטו לעונשי מאסר שנעים בין שנה אחת ל-15 שנים.
בעקבות המהומה הקשה, השביתה ממשלת מצרים את ליגת הכדורגל המקומית לשנתיים, החלטה שאף פגעה קשות בנבחרת הכדורגל המצרית, הנשענת ברובה על שחקנים מהליגה המקומית.
הרקע למהומה.
קבוצת אל-אהלי נחשבת למועדון הכדורגל הגדול במצרים ולבעלת שם עולמי. קבוצה זו, נתמכה באופן מסורתי במשך השנים על ידי הממשל המצרי ונחשבת לשגרירת השלטון מבחינה ספורטיבית ופוליטית. אוהדיה הקיצוניים אף לקחו חלק עיקרי בארגון והגנה על כיכר א-תחריר ושלטונו של חוסני מובארכ במהלך אירועי ההפיכה במצרים ב-2011.
הרקע למהומה אינו ברור לחלוטין. משוער כי מטרת המפגעים מצד קבוצת אל-מסרי, שתמכה במתנגדי מובארכ, הייתה לנקום באוהדי אל-אהלי, תומכי מובראכ. השערה זו נשענת על ממצאי חקירת האירוע שהצביעו על אדישות וחוסר-התערבות מוחלטת של כוחות הביטחון באצטדיון, אותם כוחות אשר התעמתו עם פעילים תומכי מובארכ וביניהם קומץ אוהדי אל-אהלי, ועל סימנים נוספים אשר העידו על שיתוף פעולה מצד האחראים על אבטחת האצטדיון – כגון הימצאות כלי נשק רבים בתחומי האצטדיון ונעילת שערי היציאה ביציע אוהדי אל-אהלי.
המהומה.
עוד טרם החל המשחק, אוהדי אל-מסרי פרצו לתחומי המגרש ובעקבות כך עוכבה תחילת המשחק בחצי שעה. במחצית המשחק, ולאחר כל אחד משלושת השערים שהובקעו לטובת אל-מסרי, פרצו אוהדי הקבוצה הביתית למגרש. מיד בהישמע שריקת הסיום, פרצו אלפים מאוהדי אל-מסרי אל המגרש.
בעקבות כך, שחקני קבוצת אל-אהלי הוברחו לחדר ההלבשה בליווי משטרתי. ההמון אשר פרץ למגרש היה חמוש בנשקים קרים כגון סכינים ואלות, נוסף על בקבוקים ואבנים. ההמון התקדם לעבר יציע אוהדי אל-אהלי ותקף את האוהדים הנמלטים, אשר כשלו לצאת מתחומי האצטדיון, שכן חלק משערי האצטדיון היו נעולים. כמו כן, זמן קצר לאחר פרוץ המהומה, נכבו אורות האצטדיון.
בקטטת ההמון שהתפתחה באצטדיון, נהרגו 74 איש ומעל ל-500 איש נפצעו. חלק נדקרו והוכו למוות, חלק נזרקו מהיציעים וחלק נרמסו כאשר המון אוהדי אל-אהלי נסו לכיוון שערי האצטדיון הנעולים. צבא מצרים הוזעק לעזור לכוחות המקומיים על מנת לסייע בפינוי שחקני קבוצת אל-אהלי בעזרת מסוקים, ובהמשך גם לפנות את נפגעי האירוע.
מאמן אל-אהלי דאז, מנואל חוסה (Manuel Jose), הותקף אף הוא על ידי אוהדי אל-מסרי, ולאחר המקרה, נלקח חוסה יחד עם מוחמד אבו תריכה, משחקניה הבולטים של אל-אהלי, לתחנת משטרה, שם העידו כי חזו באוהדי אל-אהלי מתים בחדר ההלבשה.
מוחמד אבו תריכה הודיע על פרישתו מכדורגל לאחר המקרה, יחד עם שני שחקנים בכירים נוספים – מוחמד ברקאת (Mohamed Barakat) ועימאד מוטאב (Emad Moteab).
מתחקור צילומי וידאו של המהומה, בולט לעין כי השוטרים שאיבטחו את המשחק לא פעלו לעצירת האירוע. עדי ראייה טענו כי המשטרה התעלמה ולא ניסתה להדוף את ההמון הפורץ ואוהדי אל-אהלי הנסים נתקלו בסירוב השוטרים לפתוח את שערי האצטדיון הנעולים. עדים אף טענו כי שוטרים נצפו פותחים את המחסומים שבין יציע אוהדי אל-מסרי ויציע אוהדי אל-אהלי.
תגובות לאירוע.
סגן שר הבריאות המצרי צוטט כאומר "זהו האסון הגדול ביותר בהיסטוריה של הכדורגל המצרי".
ראש המועצה הצבאית העליונה במצרים, הגנרל מוחמד חוסיין טנטאווי, הקים בתגובה לאירוע ועדת חקירה דחופה יום לאחר המקרה, ב-2 בפברואר 2012, על מנת לדון בתגובה למקרה.
משחקי ליגה סמוכים למועד המהומה בוטלו וב-10 במרץ 2012, התאחדות הכדורגל המצרית הודיעה כי המשך עונת הכדורגל מבוטל.
עונת הכדורגל העוקבת נפתחה כסדרה, לצד החמרות בנוהלי ביטחון המשחקים, ונאסר על אוהדים להגיע למשחקים עד דצמבר 2014, אז הוסרה החמרה זו.
בריאיון לתקשורת הבריטית, קפטן נבחרת אל-מסרי, כרים זקרי (Karim Zekri), טען כי המשטרה והצבא הלהיטו את הטבח. עוד טען כרים כי היו גורמים רבים אשר הצביעו כי הטבח היה מתוכנן.
מנואל חוזה, מאמן אל-אהלי, חיזק את דבריו של כרים והעיד כי ביציע הצפוני באצטדיון נתלה שלט שכיתובו "We are going to kill you all". עוד הוסיף ואמר כי המהומות פרצו על בסיס פוליטי. הטבח חל בציון שנה למהומות בכיכר תחריר, מהומות שפרצו על ידי קבוצה של תומכי-מובארק, המזוהים פוליטית עם קבוצת אל-אהלי.
משפטי הנאשמים.
73 נאשמים, ביניהם 9 קציני משטרה ו-2 אנשי סגל מועדון אל-מסרי, הואשמו בהריגת 72 אוהדי אל-אהלי. ב-26 בינואר 2013, התכנס בית המשפט הפלילי בפורט סעיד, מסיבות ביטחוניות, באקדמיית המשטרה בעיר, פסק הדין המקדמי גזר עונשי מוות על 21 מהנאשמים. עבור 52 הנאשמים הנותרים, נדחה מתן גזר הדין ל-9 במרץ 2013.
בעקבות פסיקת השופט, פרצה מהומה באולם, כאשר בני משפחות הנידונים למוות מבכים על גזר הדין, בו בזמן שאוהדי אל-אהלי חגגו את הפסיקה. לאחר מכן, עברו קומץ אוהדי אל-אהלי לעבר משכן שר הפנים להפגין בקריאה לפסק דין דומה עבור קציני המשטרה המואשמים. בהפגנה זו התעמתו באלימות המפגינים עם כוחות המשטרה במקום, וכוחות המשטרה פיזרו את ההפגנה בעזרת גז מדמיע.
תושבי פורט סעיד ראו בפסיקה החלטה פוליטית שנועדה לדכא את הצד הפוליטי אליו משתייך המועדון אל-מסרי, ולא גזר דין הוגן. גורמים פוליטיים רבים בפורט סעיד הביעו את מחאתם על פסק הדין בתקשורת. חלק ממשפחות הנגזרים לדין התאגדו יחד עם אוהדים קיצוניים של קבוצת אל-מסרי מחוץ לכלא בו נכלאו הנידונים למוות, בזמן שקבוצה נוספת חסמה את רחוב מוחמד עלי הראשי אשר מוביל למשרדי השלטון האזורי בפורט סעיד. קבוצה שלישית השביתה מפעל טקסטיל גדול שמעסיק 20,000 עובדים.