ב-1 בנובמבר 1976, מונתה כשופטת בפועל בבית המשפט העליון. ב-2 במרץ 1977 מונתה במינוי קבע, והייתה לאישה הראשונה בהרכב בית המשפט.
בשנת 1983, עם מינויו של מאיר שמגר לנשיא, התמנתה לממלא מקום נשיא בית המשפט העליון (תואר אשר שונה בשנת 1984 ל"משנה לנשיא בית המשפט העליון"). בשנת 1984 הרכב שופטים בראשותה קיבל החלטה בפסק דין פטרומיליו.
היא פרשה מכס השיפוט בשנת 1988, בהגיעה לגיל 70. בשנה זו נמנתה עם מדליקי המשואות בטקס פתיחת יום העצמאות.
השופטת מרים בן-פורת דחתה בקשה למשפט חוזר של עמוס ברנס במרץ 1985, בטענה שברנס לא הציג בפניה כל ראיה חדשה, והיא אף המליצה על טיפול פסיכולוגי: "המוצא ממצב נפשי זה הוא, לדעתי, בקבלת עזרה מתאימה של מומחה לדבר וחבל אם לא יבחר בדרך זו".
כמבקרת המדינה.
מיד לאחר פרישתה מכס השיפוט, ב-4 ביולי 1988, מונתה לתפקיד מבקר המדינה. היא עמדה בראש מוסד מבקר המדינה במשך עשור, עד 4 ביולי 1998.
בתקופת כהונתה כמבקרת המדינה, היוותה בן-פורת גורם בעל השפעה ופעלה למינהל תקין בכל מוסדות השלטון. היא נחשבה כמי שיצקה תכנים חדשים למוסד המבקר, וכמי שעוררה את המשרד להיות בעל תפקיד אפקטיבי במלחמה בשחיתויות השלטון והמנהל הציבורי. בין היתר, היא אילצה את המפלגות השונות לפרסם את רשימות התורמים להן, וביקרה את צה"ל על כך שמסיכות הגז שחילק ערב מלחמת המפרץ הראשונה לא היו יעילות דיין.
הדו"חות שפרסמה עוררו הד נרחב בציבור, במיוחד הדו"ח של שנת 1992, שצייר תמונה קשה של התנהלות שלטונית מושחתת, מינויים פוליטיים ומתן כספים ייחודיים. דו"ח זה נוצל על ידי מפלגת העבודה בתעמולת הבחירות לכנסת ה-13.
בשנת 1991 הוענק לבן-פורת פרס ישראל למפעל חיים. בשנת 2004 הוענק לה התואר "יקירת ירושלים".
מרים בן-פורת הלכה לעולמה ב-26 ביולי 2012 בגיל 94. הובאה לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
חיים אישיים.
בעלה, יוסף, היה בעל מפעל עצמאי קטן שעסק בתבלינים ואבקות מאכל. בשעות הפנאי עסק בתרגום שירה.
בני הזוג אימצו בת אחת, אשר נשלחה לאימוץ בגיל 5, לאחר פטירת אמה האלמנה.
בתה היא מורה לחינוך מיוחד, אם לשלושה ילדים.
האספה הלאומית (צרפת)
האספה הלאומית (בצרפתית: Assemblée nationale) היא הבית התחתון של הפרלמנט הצרפתי (הבית העליון הוא הסנאט).
באספה הלאומית חברים 577 נציגים הנבחרים בבחירות אזוריות. הנציגים נבחרים בכל אזור בשיטת בחירות של שני סיבובים. בראש האספה הלאומית עומד יו"ר האספה, בדרך כלל נציג המפלגה הגדולה ביותר, ולצדו סגנים הבאים מקשת המפלגות המיוצגות בבית. אורך קדנציה של האספה הלאומית הוא חמש שנים, אך לנשיא הרפובליקה הסמכות להורות על פיזור האספה ועריכת בחירות חדשות, וזאת בלבד שלא עשה כן במהלך השנה הקודמת.
האספה הלאומית מתכנסת ב"ארמון בורבון" ברובע השביעי שבלב פריז, על גדת הסן. חיילי משמר הרפובליקה מאבטחים את המבנה.
מסורת שהחלה באספה הלאומית הראשונה בזמן המהפכה הצרפתית, קובעת כי מפלגות השמאל הפוליטי יושבות לשמאלו של יו"ר האספה (מנקודת מבטו), בעוד מפלגות הימין יושבות לימינו. סדרי ישיבה אלה קיימים עד היום, כך שסידור המושבים באספה מייצג סמלית את מערך הקשת הפוליטית. בהשראת האספה הלאומית הצרפתית, אומצו המונחים "שמאל" ו"ימין" ברחבי העולם כמונחים המייצגים את המצע האידאולוגי של מפלגות ופוליטיקאים.
נכון לבחירות הפרלמנטריות בשנת 2022, מפלגתו של נשיא צרפת, עמנואל מקרון, הרפובליקה בתנועה! (!En Marche) וסיעתה הפרלמנטרית, אינה מחזיקה ברוב מוחלט באספה הלאומית, זאת לאחר שאיבדה 100 מושבים שבהן החזיקה לאחר בחירות 2017, ונותרה עם 250 מושבים מתוך 577, ולכן, כעת מונהגת ממשלת מיעוט בראשותה של אליזבת בורן, חברת המפלגה.
ישרא בלוג
נינה קסיאן
נינה קסיאן (ברומנית: Nina Cassian; 27 בנובמבר 1924 - 14 באפריל 2014) הייתה משוררת, סופרת, מתרגמת, פסנתרנית ומלחינה
רומניה יהודיה.
קורות חיים.
קסיאן נולדה בשנת 1924 בגאלאץ, רומניה בשם רנה אניה קסיאן (Renée Annie Cassian) לאביה, יוסף קסיאן-מטסארו, היה מתורגמן מהשפה הגרמנית לשפה הרומנית, חייל מצטיין במלחמת העולם הראשונה בעל העיטור הרומני "גבורה ואמונה" מדרגה שנייה ולאמה, ז'אנה מבית שמילוביץ'.
לאחר שנתיים עקרה משפחתה לברשוב ורק בחופשות הקיץ הייתה חוזרת לגאלאץ. בגיל חמש כבר ידעה לקרוא וקיבלה שיעורי נגינה וכבר בגיל זה הלחינה את הואלס הראשון וחיברה את השיר הראשון. בהיותה בת 11 עברה משפחתה לבוקרשט. קסיאן למדה בבית ספר לאומנויות, יחד עם מקסימיליאן הרמן מקסי.
בשנת 1943 התחתנה עם הסופר ולדימיר קולין. בשנת 1948 התגרשה מבעלה והתחתנה עם סופר אחר שהיה גם מורה לצרפתית ומבקר, א. י. שטפנסקו.
הספר הראשון שלה הוכרז כ"אויב העם" על ידי השלטונות הקומוניסטים, לכן נאלצה לשנות את סגנונה, כדי להתאימו לדרישות השלטון. חרף מאמציה היא נכשלה שוב כאשר לא תיארה את לנין כנדרש ופרצה שערורייה. היא כתבה בשלב זה 4 ספרים שמאוחר יותר התכחשה להם מנקודת מבט אסתטית. היא פנתה לספרות הילדים, שם היה לה חופש רב יותר במשחקי מילים ופנטזיות לשוניות. בין השנים 1955–1957 הפסיקה לכתוב והחלה לחבר יצירות מוזיקליות. בתחום זה, טענה, לא יוכלו להאשימה ברמיזות בלתי תקינות פוליטית. לאחר מות סטלין ותחילת הדה-סטליניזציה כתבה ספר אחר ספר.
בשנת 1985 הוזמנה לארצות הברית להנחות קורס של כתיבה יוצרת באוניברסיטת ניו יורק. באותו קיץ נעצר מהנדס בנין רומני זקן מגאלאץ בשם גאורגה אורסו ונחקר על ידי הסקוריטטה. לאחר חודש במעצר ובחקירה נפטר אורסו, אך במשרדו נמצא יומן שבו כתב בצורה חופשית וגם הזכיר בו שיחות עם ידידיו. קסיאן, אחת מידידותיו, הבינה את העתיד לקרות ולא חזרה יותר לרומניה. לאחר מכן השלטונות החרימו את ביתה וסילקו את ספריה מהחנויות ומהספריות עד לנפילת ניקולאה צ'אושסקו במהפכה הרומנית של 1989.
בשנת 1984 ביקרה קסיאן בישראל.
בגיל 73 התחתנה קסיאן עם האמריקאי מוריס אדוארדס (Maurice Edwards), שהיה מבוגר ממנה בשנתיים.
בשנותיה האחרונות קסיאן חיה בניו יורק וכתבה את זיכרונותיה. היא נפטרה בניו יורק ב-14 באפריל 2014.
יהדות טקסס
הקהילה היהודית בטקסס היא אחת הקהילות היהודיות הגדולות בארצות הברית. יהודים היו חלק מההיסטוריה של טקסס מאז שהגיעו מגלי הארצות האירופאים הראשונים לאזור במאה ה-16. ב-1990 היו בטקסס כ-108,000 איש המזדהים כיהודים. הערכות עדכניות יותר מציבות את המספר בסביבות ה-120,000 איש.
היסטוריה.
טקסס תחת הכיבוש הספרדי לא קיבלה בברכה יהודים בעלי סממנים חיצוניים בולטים, אבל הם הגיעו בכל מקרה. ז'או דה לה פורטה וז'אן לאפיט הגיעו לגלווסטון בשנת 1816, ומוריס הנרי הגיע לוולסקו בסוף שנות ה-20. יהודים לחמו בצבאות המהפכה הטקסנית ב-1836, חלקם עם ג'יימס פאנין בגוליאד, אחרים בקרב סן חסינטו. ד"ר אלברט לוי, שהיה מנתח בכוחות הטקסנים המהפכניים ב-1835, השתתף בכיבוש בקסאר, והצטרף לצי הטקסני בשנה שלאחר מכן. המשפחות הראשונות היו אנוסים מיהדות ספרד. מתיישבים מאוחרים יותר כמו משפחת סימון בראשות אלכס סימון הגיעו בשנות ה-60 ותרמו לבניית בתי כנסת ומבנים אחרים, כגון תיאטרון סימון. ב. לוינסון, מנהיג אזרחי יהודי טקסני, הגיע לטקסס ב-1861. כיום, הרוב המכריע של הטקסנים היהודים הם צאצאים של יהודים אשכנזים, שהיגרו לטקסס ממרכז ומזרח אירופה לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית או מאוחר יותר.
יהדות מאורגנת בטקסס החלה בגלווסטון עם הקמת בית הקברות היהודי הראשון של טקסס בשנת 1852. בשנת 1856 הוקמו השירותים היהודיים המאורגנים הראשונים בביתו של תושב גלווסטון, איזדור דייר. שירותים אלה יובילו בסופו של דבר להקמת הקהילה היהודית הרפורמית הראשונה והוותיקה ביותר בטקסס, קהילת בני ישראל, בשנת 1868.
בית הכנסת הראשון בטקסס, קהילת בית ישראל של יוסטון, נוסד ביוסטון בשנת 1859 כקהילה אורתודוקסית. עם זאת, ב-1874 הקהילה הצביעה בעד שינוי השתייכותם לטובת התנועה הרפורמית המתהווה. השנים שלאחר מכן לוו בהתפשטות היהדות ברחבי טקסס. קהילת בית אל נוסדה בסן אנטוניו ב-1874, ואחריה נוסדה קהילת עמנו-אל בדאלאס ב-1875, וקהילת בני אברהם בברנהאם ב-1885. הקהילות היהודיות הרפורמיות של טקסס ידועות בשל תמיכתן הפתוחה מאוד בקהילת הלהט"ב היהודית, בעוד שקהילת בני אברהם, בראשותו של הרב ליאון טובין, הוא בית הכנסת האורתודוקסי הוותיק ביותר במדינה.
בין 1907 ל-1914, פעלה תוכנית יישוב מחדש, הידועה בשם תוכנית גלווסטון, שמטרתה הייתה להסיט מהגרים יהודים שהגיעו ממזרח אירופה הרחק מערי המהגרים הצפופות בצפון-מזרח ארצות הברית. עשרת אלפים מהגרים יהודים עברו בעיר הנמל גלווסטון בתקופה זו, כשליש מכמות היהודים שהיגרו באותו פרק זמן לשטחי ארץ ישראל שהייתה בשליטת האימפריה העות'מאנית. הנרי כהן, רבה של קהילת בני ישראל דאז, היה בין הפעילים הבולטים בהקמת התנועה.