בדומה לקווי הרכבת U1, U2 ו-U4, גם קו U3 נבנה לפני שנת 1914. עד שנה זו, פעלה בברלין רכבת תחתית ראשית אחת בלבד. לאחר שנה זו, נבנו ונפתחו בברלין קווי רכבת תחתית חדשים, שהיוו התפצלויות של מסלול הרכבת התחתית הראשית המקורית. באמצעותם, הורחבה התשתית של רשת הרכבות התחתיות הברלינאית, וניתן היה להגיע באופן פשוט ונגיש הרבה יותר- למגוון רחב של אתרים ויעדים נוספים בברלין, שלא היו נגישים דיים טרם בנייתם ופתיחתם של קווים אלו.
הקווים החדשים נבנו מתוך מחשבה ותכנון עתידי - למזער את השטח הכולל של רשת הרכבות התחתיות הברלינאית. בעקבות השקפה זו, נבנו רכבות צרות יותר, ובהתאם לכך- גם רוחב המנהרות בהן נסעו- פחת באופן משמעותי. השקפה זו יצרה לבסוף את המונח: "רשת רכבות תחתיות בקנה מידה קטן".
כיכר אל-הדים
כיכר אל-הדים (בערבית מרוקאית: ساحة الهديم פירוש: כיכר ההרס) היא כיכר מפורסמת בעיר מקנס שבמרוקו. היא נמצאת בסמוך לשער מנסור שהוא השער הכניסה הראשי למתחם הארמון המלכותי ולחומות העיר העתיקה. הכיכר הוקמה בין השנים 1672–1674 לאחר שהסולטאן איסמעיל מלך מרוקו החליט להפוך את מקנס לבירת ממלכת מרוקו, והרס חלק גדול מהעיר העתיקה לצורך הקמת "הארמון המלכותי" המוקף חומות. הכיכר נמצאת בין העיר העתיקה לעיר החדשה, והוקמה כדי להדגיש את יופיו של שער מנסור.
תיאור הכיכר.
גודלה של הכיכר הוא 200 מטר אורך ו-90 מטר רוחב. בצידה האחד נמצאים חומות העיר העתיקה כאשר לצידם הוקמו בשנים האחרונות ביתנים מיוחדים בסגנון אדריכלי מרוקאי עבור "השוק העירוני" שנמצא בצידה השני. הכיכר ממוקמת במפגש שבין "העיר העתיקה", "מתחם הארמון המלכותי" ו-"העיר החדשה" כנהוג בערי מרוקו שבהם "מרכז העיר" ממוקם בדרך כלל בחיבור בין ערים עתיקות לצד ערים חדשות שהוקמו בצמוד אליהם. גם ה-"מלאח" היהודי של העיר נמצא בקרבת הכיכר המחולק ל-2 חלקים "הישן" ולצידו "החדש". בצידה הצפוני של הכיכר נמצא: "מוזיאון דאר ג'מאי" שהיה אחד מבתיה של משפחת ג'מאי שהייתה משפחה מעשירי העיר ולאחר מכן בתקופת השלטון הצרפתי שימש בתור בית חולים.
בחלקה המערבי של הכיכר נמצאת מזרקה ולצידה "תחנת כרכרות סוסים".
"המלאח היהודי הישן" נמצא בקצה הצפון-מערבי של הכיכר.
שער מנסור הנמצא בחלקה המזרחי של הכיכר משמש כיום בתור "גלריה לאומנות" וגם בתור שער הכניסה הראשי אל מתחם הארמון ואל מגרש המסדרים המלכותי הקרוי כיום בשם: "כיכר לאלה עוודה".
תורת ארץ ישראל (כתב עת)
תורת ארץ ישראל הוא כתב עת תורני שיצא לאור בירושלים כירחון משנות ה-30 ועד שנות ה-50 של המאה ה-20 (ה'תר"ץ, 1930 - ה'תשט"ו, 1955).
בכתב העת שלפי הגדרת עורכיו היה , התפרסמו בעיקר חידושי הלכה ופרשנות לתלמוד, אך גם מאמרי מחקר בתחומים תורניים, ביקורת ספרות תורנית, וידיעות שונות מהמתרחש בעולם היהודי.
משתתפים.
כתב העת יצא לאור בידי "ועד הרבנים המאוחד" ועורכו הראשי היה הרב יוסף אליהו קירשנבוים. גליונות כתב העת מתחילים ב"שנה שנייה, תרצ"א"; בשנת ה'תר"ץ (השנה הראשונה) יצא בידי "ועד הרבנים המאוחד", כתב עת בשם "קול תורה", בעריכתם המשותפת של הרב קירשנבוים והרב שמואל אהרן ובר. כתב העת חדל מלהופיע בשל נסיעתו של האחרון לארצות הברית והופעתו חודשה רק בשנת ה'תרצ"ג, בינתיים המשיך הרב קירשנבוים להוציא את כתב העת בשם "תורת ארץ ישראל" ובהמשך יצאו שני כתבי העת במקביל.
בין הכותבים בגליונות כתב העת נמנו אישים תורניים בולטים, בהם: הרב יעקב משה חרל"פ, הרב צבי פסח פרנק, הרב יחזקאל ליבשיץ, הרב זליג ראובן בנגיס, הרב נחום אתרוג ראב"ד צפת, הרב יצחק זונדל ריף, הרב אהרן הימן, הרב מרדכי שמואל קרול, והרב אליעזר יהודה רבינוביץ מממל.
תורת ארץ ישראל
תורת ארץ ישראל הוא מונח המתאר את התורה הנלמדת בארץ ישראל ומשמש בהשאלה לתיאור העיסוק בסוגיות ובהלכות המצוות התלויות בארץ.
גונסאלו קסטרו
אנחל אז'גרי
גונסלו קסטרו
U4 (הרכבת התחתית של ברלין)
קו U4 הוא אחד מקווי הרכבת התחתית של ברלין. בקו זה, הקצר בקווי הרכבת התחתית בברלין – אורכו 2.9 קילומטרים – פועלות 5 תחנות.
מסלולו מתחיל בפינת רחוב אלזה לסקר-שילר, בכיכר נולנדורף־פלאץ , ומשם הוא ממשיך מתחת לרחוב מוץ (Motzstraße) דרום-מערבית עד לכיכר ויקטוריה לואיזה. משם מבצע מסלולו פנייה שמאלה תחת רחוב מינכנר (Münchener Straße). הוא ממשיך עם פנייה זו שמאלה עד שברחוב רוזנהיימר (Rosenheimer Straße) מתבצעת פנייה קלה ימינה. משם ממשיך הקו לאורך רחוב היילברונר (Heilbronner Straße) עד הכיכר הבווארית , שם מצטלב מסלולו עם U7 מאז 1971. הקו ממשיך משם לאינסברוקר פלאץ דרך רחוב אינסברוקר.
היסטוריה.
הקו, שפועל בשכונת שנברג בלבד, נפתח ב-1910. באותה עת הייתה שנברג עיר עצמאית, וקו הרכבת התחתית נבנה כגאוותה של העיר. בתחילה פנתה העיר לחברת הרכבת העילית של ברלין כדי שתתכנן ותבצע את בניית הקו, אך בעקבות חוסר הסכמה החליטה העיר לבנות את הרכבת ואת מסילתה בעצמה. הקו תוכנן מנולנדורפפלאץ, הכיכר שבה כבר שכנה תחנת רכבת עילית של חברת הרכבת העילית של ברלין, לרחוב הראשי בדרומה של שנברג. הארכה לצפון העיר ואף לווייסנזה נשקלה.
על תהליך הבנייה הופקדה חברת סימנס והלסקה (Siemens &amp; Halske A.-G.); הסטנדרטים לבנייה נלקחו מהמסילה הקיימת בברלין, מכיוון שכבר אז נשקל חיבור בין רשת הרכבות של ברלין לקו בשנברג. לפיכך, ממדי המנהרות והציוד האלקטרוני זהים לקווי הרכבת הגרמנית המכונים "קליינפרופיל" (Kleinprofil, רשת רכבות תחתיות בקנה מידה קטן). לאחר שנתיים של עבודה נפתח הקו לפעילות ב-1 בדצמבר 1910.
מאצ'יי זוראבסקי
U5 (הרכבת התחתית של ברלין)
קו U5 הוא אחד מקווי הרכבת התחתית של ברלין. בקו זה, שאורכו 22.4 קילומטרים ממערב למזרח (בין ברלין האופטבנהוף להֶנו ), והוא עובר ברבעים מיטֶה, פרידריכסהיין-קרויצברג, ליכטנברג ומרצאן-הלרסדורף, פועלות 26 תחנות. החל מדצמבר 2020 זהו הקו השני באורכו ברשת קווי הרכבת התחתית של ברלין, לאחר U7.
פתיחתם של מקטעי הרכבת נעשתה החל מ-1930:
שמו המקורי של הקו היה E. השם הנוכחי התווסף ביולי 1990, עם החלת מערכת המספור המערב-ברלינאית על מזרח ברלין.
דפקה
דָפְקָה הוא אזור הנזכר במקרא. אחת מתחנותיהם של בני ישראל במהלך נדודיהם במדבר.
דפקה נזכרת פעם אחת בתנ"ך:
בתרגום השבעים מתורגם שם המקום כ"רפקה", מה שתואם שמות של מספר מקומות באזור כגון העיר רפיקן על הפרת. עם זאת, יש המפרשים את השם כמילה בערבית שמשמעותה לשפוך/ליצוק מים.
U55 (הרכבת התחתית של ברלין)
קו U55 היה אחד מקווי הרכבת התחתית של ברלין. בקו זה, שאורכו 1.8 קילומטרים (בין ברלין האופטבנהוף לשער ברנדנבורג), פעלו 3 תחנות. קו זה היווה קו זמני כחלק מפרויקט הארכת קו U5. בשנת 2020 נסגר U55 ובמקומו נפתח קו U5 במסלול שבין ברלין האופטבנהוף לבין הֶנו.
U6 (הרכבת התחתית של ברלין)
קו U6 הוא אחד מקווי הרכבת התחתית של ברלין. בקו זה, שאורכו 19.8 קילומטרים (בין אלט־טֵגֶל לאלט־מארינדורף), פועלות 29 תחנות.
דב צמיר
דב צמיר (ברנרדו צימרינג) (25 ביולי 1927 – 8 באפריל 2016) היה מנהיג תנועת הבונים דרור בברזיל, ממקימי קיבוץ ברור חיל של יוצאי ברזיל. מזכיר פנים של התנועה הקיבוצית; ראש מחלקת ההסברה של מפלגת העבודה (1973-1977); יועץ של ראש הממשלה יצחק רבין. צמיר השפיע על מאות צעירים לעזוב את ברזיל, לעלות לישראל ולהצטרף לקיבוץ ברור חיל.
קורות חיים.
פולין.
דב צמיר נולד בבית של סבו, אביו אמו, זאב גולדמן ב-1927 בחלם. כשהיה בן שנתיים אביו היגר לברזיל בחיפוש פרנסה. הוא המשיך לחיות בבית הסבא עד פטירתו ב-1933. לדב היה קשר עם משפחתו הרחבה, לפחות פעמיים בשנה היה נוסע לדודה בלובלין ולדוד בעיירה זמושץ'. הסבא מצד אביו, אהרון צימרינג חיי עם משפחתו הענפה בעיירה אחרת, פיאסקי, איפה הוא נהג להגיע לימים הנוראים. דב ציין שהסבא, זאב גולדמן, היה הדמות המרכזית בחייו ואליו הוא הרגיש קרוב מאוד בתקופות קשות בחייו. סבו היה חסיד טריסק שנסע לקבל ברכה כמה ימים לפני הנסיעה של אביו לברזיל. למרות זאת בבית לא הייתה חוויה יהודית שורשית עם תפילות, ביקור בבית כנסת וב"ס יהודי. לדבריו הדבר פגע בו כשנחשף להשפעה החזקה והסוחפת ושל התרבות הברזילאית המטמיעה.
ברזיל.
שנים ראשונות: בתחילת 1934, בגיל 7, היגר עם אמו לעיר סנטוס שבברזיל, לשם נסע אביו מספר שנים קודם לכן בחיפוש פרנסה. דב מציין שהוא לא גדל בבית בלי חוויה יהודית שורשית, תפילות, ביקורים בבית כנסת ולימוד בבית ספר יהודי; לדבריו הוא דיבר פולנית ושמע יידיש; רוסית דיברו בבית כשלא רצו שהילדים יבינו. בברזיל המאבק העיקרי היה בבית הספר - תוך שנה הוא למד פורטוגזית, רכש מספיק יידיש לתקשורת בבית ושכח לגמרי את הפולנית.
בברזיל הקושי הגדול בתחילה היה המפגש עם אביו: להתרגל לסמכותו בבית בצד הגעגועים הגדולים לחיים אצל הסב- איתו היה לו קשר מיוחד ושתדיר היה מופיע בחלומותיו.
בסוף שנות הארבעים הנהיג את תנועת דרור בברזיל במסגרתה איחד קבוצות נוער מערים שונות לתנועה אחת שמרכזה בסאו פאולו. יזם את הסמינר ההיסטורי בלאפה ב-1 במאי 1950, בו מהחברים בתנועה החליטו לעזוב את לימודיהם האקדמיים כדי לעלות לישראל. סמינר זה היווה נקודת מפנה בפעילות של תנועת דרור, ובעקבותיו החלו לעלות לישראל גרעינים במשך כעשור. דב הצליח לנתב את הגרעינים להצטרף לקיבוץ ברור חיל, שהוקם על ידי התנועה ממצרים ב-1948, שעם הזמן הפך לקיבוץ בעל רוב מוחלט של יוצאי ברזיל. במהלך הזמן עלו לברור חיל מעל ל-1,000 צעירים שמתוכם נשארו מספר מאות בקיבוץ כשרוב האחרים המשיכו למקומות אחרים בארץ.