לואיס גורס, כי הפיחות בכמות העבדים הביא לכך שערבים שהזדקקו לעבדים נאלצו לחפש עבדים במקומות אחרים על מנת להימנע מלהפר את ההגבלות המצוינות בקוראן. המשמעות הייתה הגברת יבוא העבדים מאזורים לא מוסלמיים, בעיקר מאפריקה. רבים מהעבדים מתו. פטריק מאנינג מציין שהחקיקה האסלאמית היוצאת נגד ניצול העבדים הצליחה להגביל באופן ניכר את היקף העבדות בחצי האי ערב אך הצליחה פחות באזור אומאיאד שם העבדות הייתה מקובלת משחר הימים. הוא מציין שעם חלוף הזמן ובמקביל להתפשטות האסלאם, ניסיון האסלאם להכיר בעבדות ולחוקק חוקים הקשורים לה דווקא הביא למיסוד העבדות ולהגנה עליה.
בראשית האסלאם אסור היה לשעבד יהודים, נוצרים ומוסלמים.) העבדות אז נתפשה כאמצעי להמיר את דתם של לא מוסלמים לדת האסלאם. מחויבות האדונים הייתה לעסוק בהוראה דתית. המרת הדת אמנם לא הובילה מיד לחירות אולם הבטיחה סוג של יחס הוגן והייתה תנאי מקדים לשחרור. רוב הרשויות הסוניות אשרו את הפדיון של כל "אנשי הספר". על פי חלק מהשופטים רק עבדים מוסלמים יכלו להשתחרר. בפועל מפיצי האסלאם באפריקה גילו לא פעם, יחס זהיר כלפי המרת הדת אשר הביאה לדלדול מאגר העבדים.
זכויות ומגבלות.
העבד נחשב כנחות הן פיזית והן רוחנית כותב לוי. תחת החוק האסלאמי העבד הוא בן אנוש אך בד בבד הוא מהווה גם קניין. העבד זכאי לדמי מחיה מאדונו ביניהם מחסה, מזון, לבוש וטיפול רפואי. התנאים להם זכאי העבד חייבים להיות זהים לאלו של הקהילה. אם האדון מסרב לספק לעבד את התנאים הבסיסיים, העבד רשאי לשטוח את תלונותיו בפני שופט, אשר יכול לקנוס את האדון במכירת הטיבין שלו כנדרש על מנת לספק את צרכיו של העבד. אם האדון עני מכדי לממן את העבד, עליו למכור את העבד או להפטר ממנו כפי שיגזר עליו. לעבדים גם שמורה הזכות למנוחה במהלך הזמנים החמים ביותר של היום בקיץ.
עדות העבדים תקפה רק לעיתים נדירות בבית המשפט. מאחר שהעבדים נתפסים בחוק האסלאמי כנחותים, הרי שרצח העבד על ידי איש חופשי לא מחייב שהאחרון יומת כנקמה. עם זאת, הרוצח חייב לשלם לאדון פיצוי התואם את ערכו של העבד. בד בבד, העבדים עצמם נוטלים פחות אחריות על מעשיהם ומקבלים רק חצי מהעונש שמקבל אדם חופשי. למשל, בעוד איש חופשי יענש במאה הצלפות בשל יחסים טרם הנישואים, העבד יענש רק ב-50 הצלפות. נישואי העבדים מותרים רק בהינתן רשות מהאדון. השופטים חלוקים בדעותיהם בנוגע למספר הנשים שהעבד יכול לשאת. יש הגורסים כי מותרות רק שתיים ויש הגורסים כי מותרות ארבע נשים. זהות בן הזוג בנישואי העבד יכולה להקבע על ידי האדון והוא אף רשאי לכפות את הנישואים.
לעבדים אסור לעסוק במסחר או להחזיק בקניין. מותר להם לעסוק בפיננסים רק כבאי כוחו של האדון.
נישואים ופלגשות.
נשים במעמד של עבדות הוחזקו בעיקר כפלגשים. האדון המוסלמי היה זכאי על פי חוק לנצל מינית את הפלגשים, בעוד הדבר נאסר על נשים חופשיות אשר העסיקו עבדים ממין זכר.
העבד יכול היה להנשא לאשה חופשייה אך הדבר לא זכה לעידוד.
האסלאם מתיר יחסי מין בין האדון והפלגש מחוץ לנישואין. הדבר מוזכר בקוראן כ"מה שבבעלות יד ימינך".
על האדון מוטל האיסור להתרועע עם אשה אשר משועבדת לאשתו, . כמו כן נאסר על האדון להתרועע עם אשה אשר בבעלות אדם אחר מלבדו או אם היא נשואה. ברם האסלאם מתיר לאדון לפרק נישואין בין עבדיו גם שלא בהסכמתם.
במסורת הערבית העתיקה, ילדם של איש חופשי ושפחתו הוא עבד גם כן אלא אם שוחרר על ידי אביו. בתאוריה, ההכרה בילד על ידי האדון הייתה רק בגדר אפשרות בחברה האסלאמית ולרוב לא נתן האדון הכרה בילדו. אם הילד מקבלת את הכינוי "אום ולד" (בעברית: אם של ילד), שיפור במעמדה שכן כך אין היא יכולה להימכר. בקרב הסונים, האם משוחררת מיידית בעת מות אדונה. בשיעה, לעומת זאת, היא משוחררת רק אם ילדה עדיין בחיים.
אין מגבלה על מספר הפלגשים שיכולות להימצא בבעלות האדון. ברם, על האדון לשמור על חוקי הנישואין. כך למשל חל עליו איסור לקיים יחסים מיניים עם אחות של אשה משועבדת. באסלאם "הגברים זוכים לעידוד להינשא לנשים חופשיות בתחילה. אך אם אין ביכולתם לממן אישה חופשיה, עליהם להינשא לשפחה במטרה שלא ידרדרו למעשים אסורים."
ההגיון שמאחורי ההכרה בשפחה באסלאם הוא ש"הדבר מספק את היצר המיני של הנשים המשועבדות ומונע את נגע חוסר המוסר בקהילה המוסלמית."
ליגת העל הברזילאית
ליגת העל הברזילאית בכדורגל, הנקראת רשמית סרייה א' של האליפות הברזילאית בכדורגל (בפורטוגזית: Série A do Campeonato Brasileiro de Futebol), ומכונה גם "הברזילאי הגדול" (Brasileirão), היא ליגת הכדורגל הבכירה בברזיל. משתתפות בליגה 20 קבוצות ברזילאיות, כאשר בסוף כל עונה ארבע הקבוצות מתחתית הטבלה יורדות ל"סרייה ב'" (ליגת המשנה בברזיל) ואילו ארבע הראשונות בטבלת ליגת המשנה עולות חסרייה א'. כמו כן, קובעת ליגת העל 4 מתוך 5 המשתתפות ברזילאיות בגביע ליברטדורס. עד שנת 2011, המפעל גם קבע את כל 8 המשתתפות הברזילאיות בגביע סודאמריקנה של השנה שאחרי, אבל בשנת 2012 תפקיד זה עבר לגביע הברזילאי.
היסטוריה.
האליפויות של המדינות.
בגלל גודלה של ברזיל והמרחק הרב בין עריה, תחרויות הכדורגל ברמה הלאומית לא התאפשרו באופן מעשי לפני שנות ה-60. במשך רוב המאה ה-20, התחרויות החשובות בברזיל נערכו ברמה של מדינות, כאשר החשובות והוותיקות ביניהן הן אליפות סאו פאולו ואליפות ריו דה ז'ניירו. גם לאחר ייסוד התחרויות הלאומיות המשיכו האליפויות של המדינות להתקיים והן מוסיפות גם היום להיות תחרויות חשובות בברזיל. האליפות של מדינה מסוימת מאורגנת על ידי פדרציית הכדורגל של אותה המדינה. הפדרציות של המדינות כפופות לקונפדרציית הכדורגל הברזילאית.
בזכות התחרויות הללו התפתחו יריבויות מסורתיות בין קבוצות גדולות בתוך המדינות. משחקי הדרבי בין הקבוצות הגדולות מאותה המדינה נקראים בז'רגון הברזילאי "קלסיים" (Clássicos) והם מושכים קהל רב לאצטדיונים. בריו דה ז'ניירו, למשל, ה"קלסי סבא" (Clássico Vovô) בין פלומיננסה ובוטפוגו הוא הוותיק ביותר וה"קלסי של המיליונים" (Clássico dos Milhões) בין פלמנגו וואסקו דה גאמה הוא המושך את הכמות הגדולה ביותר של אוהדים. משחקי דרבי "קלסיים" נוספים הם ה"סאן-סאו" (San-São, שם שהוא גם התעתיק בפורטוגזית של שמשון) בסאו פאולו בין סנטוס וסאו פאולו, "גְרֶנַל" (Grenal) בריו גראנדה דו סול בין גרמיו ואינטרנסיונל, "אָתְלֶ-טיבָּה" (Atle-tiba) בפרנה בין אתלטיקו פרנאאנסה וקוריטיבה ואחרים.
טורניר ריו-סאו פאולו.
בשנת 1933 נערכה תחרות בה השתתפו קבוצות ממדינות סאו פאולו וריו דה ז'ניירו, בה זכתה קבוצת פלסטרה איטליה מסאו פאולו. לטורניר זה, שנקרא "טורניר ריו-סאו פאולו", לא הייתה המשכיות בשאר שנות ה-30 והוא חזר רק בשנת 1940. אך עונה זאת בוטלה באמצע עם עזיבת קבוצות סאו פאולו מהתחרות בזמן שהובילו הקבוצות פלומיננסה ופלמנגו מריו דה ז'ניירו. העונה הבאה הייתה זאת של 1942, אך במתכון מצומצם, כאשר חמש קבוצות בלבד השתתפו בה. אלופת הטורניר ב-1942 הייתה קורינתיאנס.
טורניר ריו-סאו פאולו הוסדר למעשה בשנת 1950, בעקבות אירוח גביע העולם בכדורגל בברזיל. החל משנה זו, התחרות נערכה מדי שנה עד 1966. הקבוצות אשר זכו במספר הרב ביותר בטורניר בין 1950 ל-1966 היו סנטוס וקורינתיאנס, עם 4 זכיות כל אחת. אחריהן באות בוטפוגו, עם 3 זכיות, פלומיננסה, ואסקו דה גאמה, פלמיירס ופורטוגזה, עם 2 זכיות כל אחת, ופלמנגו עם זכייה אחת.
בהיעדר אליפות ברמה לאומית, ובזמן שהכדורגל הברזילאי נשלט על ידי קבוצות שתי המדינות הללו, היווה טורניר ריו-סאו פאולו למעשה מין אליפות ברזילאית.
טורניר ריו-סאו פאולו חזר מאוחר יותר בשנת 1993 (בו זכתה פלמיירס), כבר בעידן האליפות הברזילאית הרשמית, כטורניר נוסף. הטורניר שוב הוסדר בשנת 1997 ושוחק עד 2002, עם זכיות של סנטוס, בוטפוגו, ואסקו דה גאמה, פלמיירס, סאו פאולו וקורינתיאנס, פעם אחת כל אחת.
טורניר רוברטו גומס פדרוזה.
בשנת 1967 הוחלט להרחיב את טורניר ריו-סאו פאולו על מנת לכלול אף קבוצות ממדינות אחרות בברזיל. גרסה מחודשת זאת של טורניר ריו-סאו פאולו נקראה "טורניר רוברטו גומס פדרוזה", על שם השוער לשעבר של נבחרת ברזיל בגביע העולם 1934, אשר הלך לעולמו ב-1954 עת שכיהן כנשיא התאחדות סאו פאולו. בשנת 1968 הטורניר החל להקרא גם "גביע הכסף".
טורניר רוברטו גומס פדרוזה (או "רוברטאו" כפי שכונה) שוחק עד לשנת 1970 והיווה הגרעין לייסוד הליגה הלאומית. באותה התקופה היא הייתה התחרות החשובה בברזיל, לצד האליפויות של המדינות, וקבעה (יחד עם טאסה ברזיל בחלק מהשנים) את נציגות ברזיל בגביע ליברטדורס.
אלופות הטורניר היו פלמיירס (1967 ו-1969), סנטוס (1968) ופלומיננסה (1970).
מהקמת האליפות הברזילאית עד לשנת 1986.
האליפות הברזילאית בכדורגל נוסדה על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית בשנת 1971 כהמשך טבעי לטורניר רוברטו גומס פדרוזה.
האליפות התאפיינה לאורך השנים באי-יציבות ואי-סדרים. שינויים קיצוניים בפורמט וקריטריוני ירידה לסדרה ב' היו נפוצים. כמעט כל עונה סבלה ממחלוקות ו/או תביעות משפטיות. חלק מהמחלקות ומהתביעות קשורות ללחץ מצד קבוצות גדולות במטרה למנוע ירידתן לליגה ב' או מלחצים פוליטיים אחרים.
כל המועדונים הגדולים מסאו פאולו, למעט פלמיירס, פרשו מהאליפות בעונת 1979, כמחאה נגד הכללים שהרשו לגוארני ופלמיירס, אלופה וסגניתה בעונה הקודמת, להיכנס לאליפות בשלבים המאוחרים שלה.