במיונים לצה"ל התברר שהייתה לו בעיה בריאותית ולכן לא סווג כלוחם. הוא ערער פעמיים ולבסוף גויס ב-24 בינואר 1965, יחד עם חבריו לנח"ל מוצנח. טירונות עבר במחנה 80 ואיתם הלך למחלקת הנח"ל בקיבוץ אשדות יעקב. הוא הוכשר כלוחם בצנחנים, ובנוסף לכך עבר קורס חובשים קרביים. החלטתו ללכת לקורס חובשים קרביים נבעה מרצונו לעזור, הוא הגיע למצבי עימות עם אנשים תוך עמידה על עקרונות הצדק שאימץ לעצמו, שבמסגרתם נענה גם לכל פנייה לעזרה שהופניתה אליו. לקראת סיום שירותו הצבאי, צורף לאימון בערד, שבמסגרתו הוקמה חטיבה 55 שהיא חטיבת צנחנים במילואים שבה שרת לאחר מכן.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-20 במרץ 1967, התקבל כחבר בקיבוץ גדות. הוא חזר לעבוד במסגריה בקיבוץ. ליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל של שנת 1967 הוחלט בקיבוץ להכין כן לנר זיכרון מפליז שישמש את חברי הקיבוץ, בטקסי יום הזיכרון שהתקיימו בקיבוץ. על גבי בסיס הכן נכתבה המילה לזכרם מפח גס וחלוד. האותיות הוכנו על ידי אורי לבוביץ שוב ושוב עד שהתוצאה השביעה את רצונו. הכן שימש לראשונה בטקס של יום הזיכרון של שנת 1967 שהתקיים ב-ד' באייר, תשכ"ז, 14 במאי 1967, שלושה שבועות לפני מלחמת ששת הימים שבמהלכה נהרג. אורי לבוביץ הספיק להיות חודשיים בלבד בקיבוץ, לפני שגויס למילואים ב-20 במאי 1967 בשל ההיערכות למלחמת ששת הימים.
לבוביץ לחם בקרב בגבעת התחמושת בירושלים במסגרת גדוד 66, בתפקיד החובש המחלקתי. הוא נהרג במהלך הקרב תוך חירוף נפשו בהגשת עזרה ראשונה, וקיבל את אות המופת על גילוי אומץ לב ודבקות במטרה במהלך הקרב.
אורי לבוביץ הובא למנוחת עולמים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
הקרב על גבעת התחמושת.
תיאור מעשיו של לבוביץ בקרב כחובש קרבי, מופיעים בספר "רפואה בשישה ימים" של חיל הרפואה. אורי לבוביץ השתייך לפלוגה ג', שמפקדה היה דדי, מפקד מחלקתו היה מילר.
עוד לפני תחילת הלחימה על בית הספר לשוטרים וגבעת התחמושת, בדרכה של המחלקה אל התעלה שיועדה להם בקרב, עצר לבוביץ בדרכו וחבש בחבישה ראשונה, פצועים מפלוגות אחרות.
המחלקה נכנסה לגבעת התחמושת דרך "הבית הארוך" הלכה לאורך תעלת הקשר הימנית לכיוון "בית הטלוויזיה" ובונקר הפיקוד של המוצב. המ"מ מילר הורה לחוליית המקלעונים לנוע בשטח הפתוח שמשמאל לתעלה, המ"פ דדי התמקם בעמדת הפיקוד הפלוגתית. לאחר מכן החל מטח כדורים שהגיע משמאל. מילר הורה לחוליית האבטחה לחזור בחזרה לשטח המוגן, אבל הם כבר יצאו לשטח הפתוח, ואש נפתחה עליהם. החייל איצקו נפגע מהאש.
חיילי המחלקה המשיכו לנוע קדימה, שני חיילים, שושני ושטיין, הגיעו לקרבת הירדנים, כדור פגע בעינו של שטיין והוא נפגע. לבוביץ זינק אליו מיד וטיפל בו. בעודו עושה זאת הגיע אליו קוקו שנפצע אנושות בחזהו, ולבוביץ טיפל בשניהם יחדיו, בסיוע חיילים אחרים במחלקה. המ"מ מילר טיפס מהתעלה הימנית לעבר הבית והסתבך בגדר התיל. החיילים הירדנים המשיכו לזרוק רימוני יד שפגעו בחיילים שבעורף.
הדיווח על מותו.
אורי לבוביץ נהרג ב-6 ביוני 1967. רק ביום חמישי, 15 ביוני, דיווח קצין העיר על מותו להוריו המאמצים בקיבוץ גדות, לא נמסרה כל הודעה להורים בקריית מוצקין. ההורים המאמצים בקיבוץ הודיעו לקצין העיר שזה לא תפקידם להודיע למשפחה. אצל קצין העיר נרשם שנמסרה הודעה על מותו. ביום שישי, ה-16 ביוני, בעת שהמשפחה לא הייתה מודעת למותו, פרסמו החברים ליחידה הצבאית מודעת אבל בעיתוני הערב, המבכה את החברים שנהרגו במערכה על ירושלים. המודעה כללה 15 שמות של חללי פלוגה ג' גדוד 66, כולל השם רב"ט אורי ליבוביץ. במשפחת לבוביץ קראו רק את העיתון "דבר", ולא היו מודעים לידיעה בעיתונים. כל השכנים היו מודעים לידיעה הזאת אבל לא העזו להודיע למשפחה. רק במוצאי שבת ב-17 ביוני סיפר שכן קרוב למשפחה על מותו של אורי לבוביץ. ידיעה הגיעה למשפחה מקצין העיר רק ביום ראשון, 18 ביוני 1967. ביום שני, 19 ביוני, פורסמה מודעת אבל של מועצה אזורית הגליל העליון המודיעה על מותו ביחד עם בני יישובים אחרים במועצה. המודעה התייחסה אליו כאל אורי ליבוביץ מקיבוץ גדות.
בתקופה שבין מותו עד לידיעה הסופית על מותו שלחה המשפחה שתי גלויות לכתובת הצבאית עם המסר "אנחנו דואגים, צור קשר", שתי הגלויות הוחזרו למשפחה עם חותמת דואר "מוחזר לשולח" עם סימון המשבצת "סיים שירות" כסיבת החזרת דבר הדואר.
לבוביץ נקבר תוך כדי הקרבות, והמשפחה לא נכחה בהלווייתו. ההחלטה לקבור אותו בהר הרצל לא הייתה של המשפחה. הצבא אפשר להעביר לאחר מכן את מקום הקבר, אבל המשפחה החליטה להשאיר את הקבר בבית הקברות בהר הרצל כשההורים אמרו: .
הנצחה.
אורי לבוביץ מונצח במספר אנדרטאות ברחבי ישראל. ב-2004 הפיקה העמותה להנחלת מורשת הצנחנים סרט לזכרו עם הכותרת אורי ליבוביץ ז"ל. בנוסף יצא ב-2015 ספר אורי לבוביץ, בהוצאת משרד הביטחון, אגף משפחות והנצחה.
בקיבוץ גדות שמו מופיע על גבי גלעד בבית הקברות של הקיבוץ, על גבי לוח האבן נכתב:. בעבר נקרא על שמו מתקן השמנים ששכן במסגריה שבקיבוץ.
בבית ספר אחדות בקריית מוצקין, חדר המדעים נקרא על שמו ונקרא "חדר אורי". הוריו יסדו קרן על שמו שמממנת רכישת ציוד ספציפי לבית הספר, הציוד שנרכש נושא עליו לוחית זיכרון, בערב יום הזיכרון מתקיים טקס בבית הספר אליו מוזמנות המשפחות התורמות, ובטקס נאמרים דברים על ידי המשפחות השכולות. שמו גם מופיע על גבי קיר זיכרון לנופלים בבית הספר.
בנוסף הוא מונצח באנדרטה לחללי חטיבת הצנחנים גדוד 66, הניצבת בגבעת התחמושת ובלוחית ההנצחה בגבעת התחמושת, בכיכר התותח בקריית מוצקין, שהיא אנדרטה לזכר בני המקום שנפלו במלחמת ששת הימים, ובבית יד לבנים בקריית מוצקין, באנדרטת הצנחנים כביש גדרה - צומת ביל"ו ליד תל נוף. באנדרטת חיל הרפואה לחללי חיל הרפואה בבית חולים 10 בחיפה, בבית יד לבנים בירושלים, בחדר הנצחה לסיירת צנחנים בבסיס הצבא בבית ליד, באנדרטת הקיבוצים לנופלים בני התנועה הקיבוצית ביערות מנשה ליד משמר העמק. בלוח הנצחת שמות הנופלים בהיכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל, שנחנך באפריל 2017.
רפי ישראלי
אנציקלופדיית אביב
מלכה ליף
מלכה ליף (24 באוקטובר 1928 – 18 בנובמבר 2017) הייתה מזכירתם של שרי הביטחון דוד בן-גוריון, פנחס לבון, לוי אשכול ומשה דיין. ניהלה את מוזיאון בית בן-גוריון בתל אביב מיום הקמתו כמוזיאון (1974, על פי צוואתו של דוד בן-גוריון) ועד שנת 2006. זכתה בפרס בן-גוריון לשנת 2006.
ביוגרפיה.
נולדה בת"א ליצחק ארוך, סוחר ובעל חנות לבדים, ומרים ארוך (לבית שלמן שנולדה בחברון), עקרת בית. למדה בתיכון למסחר ובאוניברסיטה העממית בתל אביב.
בשנת 1947 התנדבה למרכז המפקד לשירות העם. בשנים 1948–1951 שירתה במרכז הגיוס בתל אביב, בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון (באיסוף חומר על חללי מלחמת העצמאות) ובמפקדת הגדנ"ע.
בשנים 1951–1963 הייתה מזכירת שרי הביטחון דוד בן-גוריון ופנחס לבון. בשנים 1963–1967 הייתה מזכירת שרי הביטחון לוי אשכול ומשה דיין.
בשנים 1968–1972 שהתה עם משפחתה בדרום אמריקה בעקבות שליחות בעלה.
בשנים 1974–2006 ניהלה את בית בן-גוריון בתל אביב.
ב-9 באוקטובר 2006 הוענק לה פרס בן-גוריון לאותה שנה, בו נכתב: "על מסירות, נאמנות ואהבה גדולה לבן-גוריון; על פעולתה המאומצת בארגון בית בן-גוריון ובעיצוב תכניו; על הפיכת הבית לאתר ביקורים פעיל לציבור רחב מהארץ ומהעולם ומיצובו כמוקד חינוכי מרכזי להנחלת מורשת בן-גוריון".
משפחתה.
הייתה נשואה לאל"ם עו"ד אליעזר ליף שנפטר בשנת 1993. לזוג נולדו שני בנים.
מעברת גדרה
מעברת גדרה הייתה מעברה אשר הוקמה בקרבת המושבה גדרה בשנת 1950 לשם קליטת עולים אשר עלו לארץ ישראל בשנות ה-20 מארצות שונות.
היסטוריה.
עם סיום קרבות מלחמת העצמאות, הגיעו לארץ גלי העלייה הגדולים. בתחילת שנת 1950 שיכנה הסוכנות היהודית חלק מעולי העלייה ההמונית הראשונה בגדרה. כשבעים משפחות שהגיעו לארץ במסגרת מבצע "על כנפי נשרים" שוכנו בבתים בכפר הערבי הנטוש קטרה אשר נמצא בסמוך למושבה. עם הזמן הגיעו למעברה עוד ועוד עולים ששוכנו בשתי מעברות. בשנת 1950 הוקמה המעברה הראשונה (היום נמצא היפר גדרה)  ושנה לאחר מכן המעברה השנייה (אזור בית הספר אוהל שלום). הקליטה הראשונית במעברות הייתה באוהלים, בפחונים ובצריפי עץ שהועמדו לרשות בית התינוקות, כיתות הלימוד, המכולת והמטבח. העולים הגיעו מארצות שונות כגון: תימן, מצרים, מרוקו, לוב, הודו, תוניסיה, פולין, פרס, עיראק ורומניה. גדרה, שמנתה בזמן גל הקליטה הראשון כ-920 תושבים, קלטה לאורך שנות ה-50 כ-3,000 עולים. לאחר שהות של שנתיים עד שלוש במעברה, רוב העולים שוכן בבתים בשכונות "נווה ציון" ו"נווה שולמית" במושבה עצמה.
התנאים במעברה.
תושבי המעברה לנו באוהלים או בצריפים עשויי פח, "פחונים". מקומות הלינה לא סיפקו בידוד מהחום או מהקור, ובחלקם שכנו עכברים ופשפשים. הפחונים לא היו אטומים או יציבים ומי הגשם דלפו מהגגות. בחצר המעברה היו שני כיורי פח ששימשו לכביסה.
כרבע מראשי המשפחות היו זקנים ולא כשירים לעבוד. האנשים שכן יכלו לעבוד היו מורשים לעבוד רק שלושה ימים בשבוע, ועם השכר הצטרכו לפרנס כשבע עד תשע נפשות.
הרמה הבריאותית במעברה הייתה נמוכה גם כן. בשנת 1950 שכנו במעברה כ-900 עולים, אך למעברה היה רק רופא אחד, שגר רחוק ולא קיים קשר טלפוני עם המעברה. מכיוון שהרופא לרוב לא היה נגיש, מטפלת המעברה, בת שבע בן אליהו, שאינה מוסמכת, נאלצה להיות אחראית על מקרי הלידה.