ליוון נשלחו ארבע פלוגות חפרים, כ-1,400 איש, ויחד אתם חיילים נוספים, כ-400 אנשי יחידת תפעול נמלים (פורט אופריישן 1039), וחיילים נוספים, בסך הכול כ-2,200 במספר. רובם הגיעו ב-21 במרץ, אם כי אנשי פלוגה 1039 הגיעו כבר בתחילת חודש מרץ, כדי לפרוק את הציוד של כוח המשלוח הבריטי שהחל להתבסס ביוון ב-7 במרץ (מבצע לוסטרה).
החיילים היהודים סבלו מאפליה ומיחס גרוע מצד מפקדיהם הבריטים. העובדה כי הם נמצאים ביוון לא פורסמה. עם תחילת הנסיגה מהיבשת היוונית, ניתנה עדיפות בפינוי ליחידות הלוחמות, והחפרים הושארו במתכוון אחרונים על החוף. כתוצאה מכך נפלו ב-29 באפריל כ-1,400 מהם בשבי הגרמני בקלמטה. הייתה זו מכה מוראלית קשה לתנועת ההתנדבות לצבא הבריטי, וליישוב בכלל.
הבריטים דרשו מן הגרמנים כי יתנהגו אל השבויים אנשי ארץ ישראל באופן שווה לשאר השבויים הבריטים, ואיימו כי יחס מפלה יתבטא ביחס של מידה כנגד מידה לגבי אנשי SS שיפלו בשבי. בשל כך קיבלו השבויים הארץ ישראלים יחס כשאר השבויים הבריטים, לא נשלחו להשמדה כשאר היהודים שהיו תחת השלטון הנאצי, וחלקם הגדול שב הביתה לאחר למעלה מארבע שנות שבי. בשבויים נכללו אישים כיצחק בן-אהרן, יוסף אלמוגי והרב אריה בינה. השבויים שמרו על זהותם היהודית והארץ ישראלית, גם בתנאים הקשים של השבי הנאצי.
הקהילה היהודית היוונית נרתמה למאמץ המלחמתי בהיותה חלק אורגני מהממלכה היוונית. 12,898 מבני הקהילה לחמו בחזית, מתוכם 343 בדרגות קצונה או תת-קצונה. הקולונל היהודי מרדכי פריזיס בן העיר חלקידה פיקד על הכוח אשר הדף את האיטלקים בקרב מעבר קאלמה ב-5 בדצמבר 1940. פריזיס נהרג בקרב ונחשב לגיבור מלחמה. בחלקידה הוקמה אנדרטה לזכרו. במהלך המלחמה נהרגו בקרבות 513 מבני הקהילה ונפצעו 3,743.
תוצאות המלחמה והשפעתה על המהלך הכולל של אירועי מלחמת העולם השנייה.
תוצאותיה המיידיות של המלחמה.
במהלך ששת חודשי הלחימה, הן מול הגרמנים והן מול האיטלקים, איבדו היוונים, מתוך כוח שכלל כ-235,000 חיילים, 15,700 הרוגים ונעדרים. האיטלקים, לעומתם, איבדו למעלה מ-102,000 חיילים. 13,755 נהרגו, 50,784 נפצעו ו-25,067 נעדרו. לכך יש להוסיף 12,368 חיילים שסבלו מפגיעות קור חמורות. בעלות הברית איבדו ביוון 12,712 הרוגים, פצועים ונעדרים, וכן 9,000 שבויים, רובם על החוף בקלמטה. לעומתם איבדו הגרמנים, במהלך כל המערכה הבלקנית הן ביוגוסלביה והן ביוון, 1,684 הרוגים ו-3,752 פצועים.
לאחר הקרב על כרתים, שבו נכבש האי כרתים על ידי כוח גרמני מוצנח בעיקרו, היה כל שטחה של יוון כבוש בידי מדינות הציר. במהלך שלוש וחצי השנים שלאחר מכן, חולק שטחה של יוון בין בולגריה, איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית. לעמה של יוון הדבר בישר אך סבל ומכאוב. יהודי יוון נשלחו להשמדה. באזורי הממשל האיטלקי שרר רעב, שכן ממשלו הכושל של מוסוליני לא יכול היה לספק מזון לאוכלוסייה, ומאות אלפים נספו. תנועת המחתרת שקמה בשטחי הכיבוש דוכאה באכזריות. מלחמת גרילה נרחבת נפתחה באזורי הכיבוש, ועד לשחרור בספטמבר 1944 השיגה התנועה הצלחות, ושלטה באזורים נרחבים משטחה של יוון, במיוחד בהרים. חיילים יוונים וספינות הצי היווני שהצליחו להימלט מהכיבוש הנאצי נלחמו לצד הבריטים בצפון אפריקה. תנועות השחרור הלאומיות שקמו ביוון היו מפולגות בין ימין ובין שמאל, ולאחר השחרור מן הנאצים פרצה מלחמת האזרחים ביוון, שנמשכה עד לשנת 1949.
כישלונו של מוסוליני ביוון חשף אותו במערומיו. איש לא האמין לתעמולה הפשיסטית כי מדובר בניצחון. הטענה התעמולתית לפיה בעת הפלישה הגרמנית היה כבר הצבא היווני בנסיגה כוללת לא קנתה את אמונם של האיטלקים, שידעו את האמת. בעל בריתו של מוסוליני, היטלר, איבד בו את האמון. בחזית הצפון אפריקנית פעל ארווין רומל, ופיקד על כוחות איטלקיים, מבלי לשים לב לפקודות מרומא. התבוסה ביוון הייתה תמרור בדרך להפוך מבעלת ברית שוות מעמד למדינה גרורה, ולבסוף, בשנת 1943, למדינה כבושה. יוקרתו של המשטר הפשיסטי, אם כלפי פנים ואם כלפי חוץ, קיבלה מהלומה, שממנה לא החלימה.
תוצאה נוספת של עמידתה של יוון לצד בעלות הברית היא שעם סיום המלחמה, בשנת 1947 סופחו ליוון איי הדודקאנס שאוכלוסייתם יוונית, אך הם הוחזקו בידי איטליה משנת 1912.
ההשפעה על תוצאות מלחמת העולם השנייה.
על אף ניצחונן של מדינות הציר על יוון ויוגוסלביה במערכה הבלקנית, לעמידה האמיצה של היוונים כנגד האיטלקים הייתה השפעה ניכרת על תוצאות המלחמה, הרבה מעבר לחזית המצומצמת שבה התנהלה מלחמת איטליה-יוון. היסטוריונים טענו שההתערבות הגרמנית בבלקן הביאה לדחייה בת מספר שבועות במבצע ברברוסה - הפלישה הגרמנית לברית המועצות, דחייה שהביאה לעריכת הקרב על מוסקבה בתנאי מזג אוויר קיצוניים, שהביאו לניצחון הרוסי בקרב, ובסופו של דבר, לתבוסת גרמניה במלחמה. לעומתם טוענים אחרים כאנטוני ביוור, כי הפלישה לברית המועצות נדחתה בשל הצורך לסיים בנייתם של שדות תעופה במזרח אירופה. ריצ'רד אוברי טוען כי המערכה הבלקנית סייעה לשכנועו העצמי של סטלין כי היטלר לא יתקוף את ברית המועצות ביוני, כאשר נותרו לו רק שבועות ספורים של מזג אוויר נוח, ובכך סייעה להפתעה האסטרטגית שבפלישה, והביאה לדחיית האזהרות הרבות שקיבל סטלין מגורמים שונים. אין ספק כי הלחימה הנמשכת אל מול ההתקוממות העממית היוונית במהלך שנות הכיבוש, ריתקה לבלקנים אוגדות גרמניות ואיטלקיות שהיו דרושות במהלך הלחימה ברוסיה.
אל מול טענות אלו עומדת הטענה כי ההתערבות הבריטית ביוון מנעה ניצחון בצפון אפריקה עוד בתחילת שנת 1941. הגנרל אלן ברוק כינה את ההתערבות ביוון "כישלון אסטרטגי מוחלט". טיעונו של צ'רצ'יל היה בעיקרו מוסרי ופוליטי. שאיפתו של צ'רצ'יל לסייע ליוונים הנלחמים כנגד כוחות גדולים מהם נראתה לאנשי הצבא המקצועיים כברוק וויוול כהעדפת האינטרס הפוליטי על האינטרס הצבאי.
הדרך שבה מצוינת המלחמה כיום.
המלחמה, המכונה ביוון "האפוס של 1940" (Έπος του Σαράντα) מצוינת ביוון מדי שנה ב-28 באוקטובר המכונה ביוון "יום הלא", היום שבו אמר מטקסס "לא" לאולטימטום האיטלקי. מצעד צבאי צועד ברחובות סלוניקי, ומציין בנוסף לכך גם את שחרור העיר במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, ואת יום חגו של הקדוש המקומי. בנייני ציבור ומבנים פרטיים ביוון מניפים את הדגל הלאומי. הטלוויזיה והרדיו משדרים תוכניות וסרטים בעלי אופי היסטורי, ושירים פטריוטיים, בין היתר של הזמרת סופיה וומבו ששיריה זכו לפופולריות במהלך המלחמה. היום משמש כיום זיכרון לחללי תקופת הכיבוש הנאצי.
המלחמה בספרות ובקולנוע.
המלחמה תוארה במספר ספרים וסרטי קולנוע:
הדגל העות'מאני
ספ מאייר
ג'וזף דיטר מאייר (בגרמנית: Josef (Sepp) Dieter Maier, תעתיק מדויק: זפ מאייר; נולד ב-28 בפברואר 1944 בגרמניה), שוער כדורגל גרמני. שיחק בבאיירן מינכן ובנבחרת מערב גרמניה. נחשב בזמנו לאחד מהבולטים בשוערי העולם ונחשב כיום לאחד מהבולטים בשוערים הגרמנים בכל הזמנים, ואחד הכדורגלנים המעוטרים ביותר בתארים בתולדות הכדורגל העולמי.
מאייר שיחק לכל אורך הקריירה בבאיירן מינכן, בין השנים 1965–1980. הוא זכה עם הקבוצה בארבע אליפויות גרמניה, בארבעה גביעים, בשלושה גביעי אירופה לאלופות, בגביע אירופה למחזיקות גביע ובגביע הביניבשתי. בנוסף שיחק בנבחרת מערב גרמניה בין השנים 1966–1979 וזכה ביורו 1972 ומונדיאל 1974. בשנת 1980 פרש מכדורגל.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הצטרף לצוות המקצועי של באיירן מינכן ושל נבחרת גרמניה כמאמן השוערים, וגם בתפקיד זה זכה בתארים רבים.
מאייר הוא שיאן ההופעות בבאיירן מינכן, שבמדיה הופיע 536 פעמים. במדי הנבחרת הופיע 95 פעמים. הקריירה שלו נקטעה בשל תאונת דרכים אשר אילצה אותו לפרוש.
קריירה כשחקן.
באיירן מינכן.
מאייר החל לשחק בבאיירן מינכן עוד טרם הקמת הבונדסליגה. בעונת 1964/65 העפיל מאייר עם באיירן מינכן לבונדסליגה תחת המאמן זלטקו צ'ייקובסקי, ובעונת 1965/66, עונת הבכורה של באיירן מינכן בבונדסליגה, סיים מאייר עם הקבוצה במקום השלישי, וזכה עם הקבוצה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 4-2 בגמר על מיידריכר (כיום דיסבורג). זכייה זו בגביע הגרמני הקנתה לבאיירן מינכן השתתפות בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1966/67. באיירן ומאייר זכו בתואר זה, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על גלאזגו ריינג'רס. בזירה המקומית, סיימו באיירן מינכן ומאייר במקום השישי בבונדסליגה, וזכו בפעם השנייה ברצף בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 4-0 בגמר על המבורג. ראוי לציין שהחל מעונה זו, מאייר לא הפסיד ולו משחק ליגה אחד במשך 13 עונות רצופות, וליתר דיוק 442 משחקי ליגה רצופים. בעונת 1968/69 זכה מאייר בדאבל עם באיירן מינכן, כאשר זכה באליפות הבונדסליגה הראשונה בקריירה שלו בפער של שמונה נקודות מהסגנית אלמניה אאכן, ובגביע הגרמני, לאחר ניצחון בגמר על 2-1 בגמר על שאלקה 04. בעונת 1970/71 זכה מאייר בפעם הרביעית בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על פ.צ. קלן. זכייה זו הייתה האחרונה של מאייר בגביע הגרמני, על אף שבאיירן זכתה בתארים רבים במהלך שנות ה-70, בהן מאייר היה שחקן הרכב קבוע.