במשך שנים סירב הרב פוברסקי לעסוק בתחומים פוליטיים. עם זאת, בכ"ו באב תשע"ב צורף כחבר למועצת גדולי התורה של דגל התורה.
למרות התנגדות רוב אנשי הזרם הליטאי לחסידות חב"ד, שומר הרב פוברסקי על יחסים טובים איתה. בשנת תש"ע הוא אירח בביתו את הרב יואל כהן, שלמד אצל אביו בישיבת תומכי תמימים בתל אביב. בשנת תשע"ד התראיין לשבועון כפר חב"ד וסיפר שהוא מקבל מדי שבוע שיחה מודפסת של הרבי מחב"ד הרב מנחם מנדל שניאורסון ומתרשם מגאונותו ומבקיאותו. כמו כן מבקרים אצלו רבנים חב"דיים, כדוגמת הרב מאיר אליטוב, הרב אליעזר ברוד והרב עזרא שוחט.
הרב פוברסקי הוא יושב ראש ועדת פרס לספרות תורנית בני ברק ויו"ר ועדת פרס תחרות חיבורים תורניים של מפעל הפיס.
משפחתו.
נשוי ללאה, בתו של הרב ישראל חיים קפלן, חתנו של הרב ירוחם ליבוביץ, ראש ישיבת תורת חסד שבבריסק דליטא לפני השואה, ולאחר מכן כיהן בישיבת בית מדרש עליון במונסי.
ילדיו:
Please Please Me (שיר)
Please Please Me (אנא ספקי אותי) הוא שיר רוק של להקת הביטלס מהאלבום Please Please Me. השיר נכתב על ידי פול מקרטני וג'ון לנון. השיר יצא בתור סינגל ב-11 בינואר בבריטניה וב-25 בינואר בארצות הברית בשנת 1963. השיר הופק על ידי ג'ורג' מרטין ואורכו 2:04 דקות. הבי-סייד של השיר בארצות הברית הוא From Me to You בריטניה Ask Me Why.
השיר הגיע למקום הראשון במצעדים של NME ומלודי מייקר ולמקום השני בRecord Retailer (שבהמשך הפך למצעד הסינגלים הבריטי). כמו כן, הוא נבחר על ידי המגזין רולינג סטון למקום ה-186 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים.
קרב מגן
שילה (אתר במקרא)
מעגל דיגיטלי
אסנת לוי
פרוקופיוס
פְּרוֹקוֹפְּיוּס מקיסריה (ביוונית: Προκόπιος ὁ Καισαρεύς; ~500 – לאחר 565) היה היסטוריון ביזנטי בן המאה השישית. כתביו הם מקור המידע העיקרי על תקופת קיסרותו של יוסטיניאנוס הראשון, כמו גם על דמותו של יוסטיניאנוס עצמו, אנשי חצרו והמצביא הידוע בליסאריוס.
חייו.
פרוקופיוס נולד בקיסריה, ככל הנראה בשלהי המאה החמישית. מעט מאוד ידוע על מוצאו ונעוריו. מלומדים אחדים שיערו כי היה יהודי או שומרוני שהתנצר. השערה זו אינה בלתי סבירה, לאור המאפיינים הדמוגרפים של קיסריה אז. גם הטון הביקורתי שבו הוא כותב על דיכויו ביד קשה של המרד השומרוני בימי יוסטיניאנוס, תומך בהשערה כי לא היה נוצרי. מצד שני, סביר שאת ההשכלה שרכש בצעירותו כ"רטור", כלומר פרקליט, יכול היה להשיג רק בן האליטה הנוצרית.
את הקריירה שלו בשירות הציבורי החל בקונסטנטינופול, כיועץ משפטי ומזכיר של בליסאריוס, החל משנת 527. זמן קצר לאחר מכן עלה יוסטיניאנוס לשלטון ובליסאריוס התקדם בסולם הפיקוד, עד שהיה למפקד הבכיר ביותר של הקיסרות. פרוקופיוס היה עד ראייה לרבים מהאירועים שכתב עליהם, כשנדד עם צבאו של בליסאריוס במלחמותיו: כשדיכא את מהומות ניקה, כשגבר על הונדלים בצפון אפריקה וכבש את קרתגו; כשנלחם באוסטרוגותים וכשנכנס מנצח לבירה הגותית רוונה ב-540.
בשנות הארבעים של המאה השישית כבר לא היה פרוקופיוס נספח לבליסאריוס, אלא ישב בקונסטנטינופול. בתקופה זו החל לכתוב את חיבורו "היסטוריה של המלחמות". ככל הנראה השלים ב-545 את שבעת חלקיו הראשונים של חיבור זה, עדכן אותם ב-551 והוסיף חלק שמיני ומסכם ב-552. את "על המבנים" חיבר בשנות החמישים, ככל הנראה לפני 558.
תאריך מותו שנוי במחלוקת. המקדימים גורסים שמת בסביבות 554. ידוע שב-562 עמד בליסאריוס למשפט בפני מושל בשם פרוקופיוס, אולם הזיהוי של אותו מושל עם פרוקופיוס מקיסריה מוטל בספק. העובדה שאירועים רבים שהתרחשו בשנות החמישים המאוחרות נעדרים מכתביו, כמו גם העדרן של עבודות נוספות שהבטיח (בכתביו הקיימים) לכתוב בעתיד, תומכת בהשערה שמת קודם לכן. יש המתארכים את ה"אנקדוטה" ל-559 ולפיהם מת מאוחר יותר.
כתביו.
ההיסטוריון הבריטי אדוארד גיבון שיבח את כתיבתו של פרוקופיוס ותמצת את המגוון הייחודי של סוגות שבהם שלח את ידו: "פרוקופיוס חיבר האחת אחרי השנייה את ההיסטוריה, את דברי הקילוסין ואת הסאטירה של זמנו". כוונתו של גיבון לשלוש עבודותיו של פרוקופיוס ששרדו עד ימינו: "היסטוריה של המלחמות", "על המבנים" ו"אנקדוטה", בהתאמה.
היסטוריה של המלחמות.
עבודתו ההיסטורית המרכזית של פרוקופיוס, "היסטוריה של המלחמות" (Ὑπὲρ τῶν Πολέμων Λόγοι), עוסקת בעיקר במלחמותיו של בליסאריוס, בהן חזה המחבר בעצמו כשהתלווה אל המצביא הגדול. "מלחמות" נחלק לשמונה ספרים: שני הראשונים עוסקים במלחמות יוסטיניאנוס בפרסים, השלישי והרביעי במלחמותיו בוונדלים; ושלושת הבאים במלחמותיו עם הגותים. הספר השמיני נכתב זמן מה לאחר שבעת הראשונים. הוא מסכם את קודמיו ומוסיף עליהם השלמות מאוחרות יותר, שככל הנראה מגיעות עד 552 או 554.
בכתיבתו על "המלחמות" פרוקופיוס שואב השראה רבה ממסורת הכתיבה ההיסטורית "הקלאסית", שמזוהה עם כותבים כמו הרודוטוס ותוקידידס. ההשראה הקלאסית באה לידי ביטוי במבנה היצירה והסגנונות בהם מתוארים אירועים שונים, כמו קרבות, שיחות או נאומים, כמו גם טכניקות ספרותיות שונות – למשל, נאומי המנהיגים הצבאיים לפני הקרבות שמסבירים את האסטרטגיה שמובילה אותם. בנוסף, עושה פרוקופיוס שימוש ברמיזות והתייחסויות לחלקים ספציפיים מתוך היצירות הקלאסיות שקדמו לו, כמו למשל המשפט הראשון של היצירה, שמחקה את הכתיבה של תוקידידס.
פרוקופיוס מציג את עצמו במלחמות כמי שהיה עד ממקור ראשון לרבים מהאירועים שהוא מתאר, וככל הנראה ליווה את הצבא בהנהגתו של בליסאריוס בחלק נכבד ממסעותיו ברחבי האימפריה. עם זאת מדובר במקור היחיד שנמצא כרגע בידינו לרבים מהאירועים המתוארים ולכן קשה להעריך את אמינות היצירה באופן מלא.
תמורה ניכרת חלה בטון הכתיבה לאורך הספרים: פרוקופיוס החל את הכתיבה כמעריץ של גיבורו בליסאריוס, אולם בפרקים המאוחרים הלך ומיעט בערכו. אולם הסגנון הכולל של החיבור הוא היסטוריוגרפי אובייקטיבי, בניגוד גמור לסגנונו של חיבורו החשוב השני. יחסו של פרוקופיוס כלפי יוסטיניאנוס בחיבור זה הוא לא חד משמעי. באופן כללי, ניתן לומר שגישתו יותר ביקורתית מזו שמופיעה ב"על המבנים" אך הרבה פחות ביקורתית מזו שב"אנקדוטה". בעיקר לקראת סוף היצירה, במקביל לעלייה בביקורת ביחס לבליסאריוס, ניתן לשים לב לביקורת המובעת ביחס ליוסטיניאנוס, עם כי היא לא מבוטאת בצורה ישירה. למשל, לפעמים ניתן לראות את הביקורת באה לידי ביטוי דרך דבריהן של דמויות בתוך היצירה.
פרוקופיוס מזכיר בספר את האי "יוטבה" (יוונית: Ἰωτάβη). לדבריו פעלה באי מושבה יהודית אוטונומית, שעברה לשלטון ביזנטי בימי יוסטיניאנוס הראשון. האי מתאים בתיאורו לאי טיראן שמדרום לחצי האי סיני.
בספר כותב פרוקופיוס על מבצר בנומידיה, במקום שבו שוכנת העיר טיגיסיס , וכי ישנם שם שני עמודי אבן עם כתובת בשפה הפיניקית: "אנו הם אלו שנמלטו מפניו של יהושע השודד, בן נון".
האנקדוטה.
הטקסט המוכר בשם "אנקדוטה" מכונה לעיתים גם בשם "ההיסטוריה הסודית" (Ἀπόκρυφη Ἱστορία), או לחלופין "זכרונות שלא פורסמו" (בתרגום חופשי מיוונית) הטקסט נכתב על ידי ההיסטוריון פרוקופיוס ומעולם לא הופץ באופן פומבי אלא נשמר כסוד בשל תוכנו הקיצוני. בעוד שבמהלך הטקסט "ההיסטוריה של המלחמות" אותו פרסם פרוקופיוס ברבים עוד במהלך חייו מתאר פרוקופיוס את ההיסטוריה הרשמית והגלויה של תקופת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס, ב"אנקדוטה" בוחר פרוקופיוס לתאר את חייהם של הקיסר יוסטיניאנוס וזוגתו תאודורה, וכך גם את חייהם של הגנרל בליסאריוס וזוגתו תוך כדי מתיחת ביקורת בוטה וקשה עליהם, על חייהם ועל התנהגותם.
בניגוד ל"היסטוריה של המלחמות" אשר מהווה עד ימינו אנו את אחד ממקורות המידע העיקריים אשר מתאר את תקופת השלטון המשמעותית של יוסטיניאנוס ומהווה אמצעי מידע חשוב בתהליך הלמידה והניתוח של היסטוריונים החוקרים תקופה זו, ה"אנקדוטה" שונה ממנו מן היסוד. בשל הנושאים הרגישים והניסוחים הפוגעניים בהם בחר פרוקופיוס להשתמש לאורך כתיבת הטקסט, הוא לא נודע ברבים ואף לא הופץ באופן פומבי, עובדה ניתנת להבנה בהתחשב בהשלכות האפשריות שהפצתו הייתה עלולה לגרום לחייו של כותבו – פרוקופיוס. יחד עם זאת, נראה כי קיומו היה ידוע לכותבי האנציקלופדיה הביזנטית "סודא" אשר נכתבה במהלך המאה העשירית. כותביו אף תיארו את הכתב כ"לעז ופגיעה בשמם של הקיסר יוסטיניאנוס ואשתו תאודורה כמו של בליסאריוס עצמו ואשתו".
במהלך שנת 1623 נחשפה בספריית הוותיקן תגלית חדשה, עותק של "אנקדוטה" נמצא בין כותלי הספרייה, הוצא לאור ופורסם ברבים. במהלך קריאתו הדבר העיקרי הבולט לעינו של הקורא הוא השיפוטיות העזה התיעוב הרב אותם רוכש פרוקופיוס לנושאי הטקסט, הלא הם יוסטיניאנוס, תאודורה, בליסאריוס ואשתו. פרוקופיוס נוקט גישה ביקורתית ונוקשה בכתיבתו ובין היתר מתאר את יוסטיניאנוס כשליט אכזרי, אנוכי ותאוותן ואילו את הקיסרית תיאודורה כהיותה אישה מופקרת ונהנתנית בעלת דחף מיני בלתי נשלט.
בהקדמתו לטקסט מסביר פרוקופיוס כי הפעם בכוונתו לכתוב את כל האמת ויתאר את חצרו של יוסטיניאנוס כפי שהיא אכן נראית, דבר שלא היה ביכולתו לעשות בכתבו את כתביו הקודמים בשל ההשלכות הקשות שהיה סובל. לכל אורך קריאת הטקסט פרוקופיוס אינו בוחל באף אמצעי על מנת להשחיר את פניהם של יוסטיניאנוס ותאודורה. בין היתר לאורך הטקסט מוקיע פרוקופיוס את כל הסובבים את הזוג הקיסרי ככסילים, מושחתים וטיפשים, חסרי כל עמוד שדרה.