הרעיון המרכזי ב"אוטואמנציפציה!" בנוגע לצורך בתחיית העם היהודי בארץ משלו לא היה חדש וקדמו לו הוגים אחרים כדוגמת משה לילינבלום. מה שייחד את חוברת זו הייתה דרכו המיוחדת של פינסקר להסביר את אי היכולת של היהודים לחיות בשלום בקרב שאר העמים. הוא היה הראשון שהצביע על הסיבות שבעטיין צריכים היהודים ארץ משלהם, ואשר איבחן את שנאת העמים כמחלה תורשתית של הגזע האנושי.
בנוסף, השכיל פינסקר להעביר את מרכז הכובד של השאלה היהודית מן העולם החיצון אל העם היהודי עצמו. הטרגדיה היהודית, האסונות והפוגרומים שקרו ליהודים במשך השנים לא נגרמו רק בגלל יחס העמים אל היהודים, כי אם בעיקר בגלל יחסם של היהודים לעצמם; על היהודים להוכיח שהם מוכרחים להיהפך לאומה. לכן החליט לקרוא לחיבורו "אוטואמנציפציה" ולא "אמנציפציה". עד אז היהודים היו תלויים באומות אחרות שיתנו להם זכויות ומעתה היהודים צריכים להעניק זכויות לעצמם. המסר היה שישועת היהודים תבוא אך ורק מעצמם, ולכן העמוד הראשון של "אוטואמנציפציה!" נפתח במאמרו של הלל הזקן: "אם אין אני לי מי לי? ואם לא עכשיו, אימתי?"
התגובות והביקורות לחיבור.
פרסום החוברת עורר תגובות רבות ברחבי אירופה, לחיוב ושלילה. רובה המוחלט של יהדות מערב אירופה קיבלה את חיבורו של פינסקר באדישות ואף באירוניה; הם לא האמינו ביכולתה של התעוררות לאומית, ושמו את כל תקוותיהם באמנציפציה שעליה נאבקו שנים רבות. היו שטענו כי פינסקר נותן נשק בידי האנטישמיים, בכך שהוא מגדיר את היהודים כיחידה לאומית שיש בה יותר מאחדות אשר בדת בלבד. טענה נוספת הייתה שהוא מתעלם מן המהות ומהתהודה הכלל-אנושית של היהדות בקרב אומות העולם, שלמענה כדאי לשאת ולסבול.
לעומת זאת, בקרב יהודי מזרח אירופה תרם החיבור לחיזוקה והתרחבותה של התנועה הלאומית היהודית, ושימש כוח המאגד הן מבחינה אידאולוגית והן מבחינה מעשית. פינסקר, שעד אז היה מוכר כמעט ורק באודסה, נהפך לאחד היהודים המוערצים ברחבי האימפריה הרוסית.
פעילותו ב"חובבי ציון".
הקמת אגודת חיבת ציון.
פעילי אגודת "חובבי ציון" התרשמו מאוד מחיבור של פינסקר וניסו לצרף אותו לשורותיהם. בחודש אוגוסט 1883 נפגש פינסקר עם פרופ' הרמן שפירא מאוניברסיטת היידלברג וד"ר מקס מנדלשטם מקייב בכינוס של חוקרי מדעי הטבע שהתקיים באודסה. ביחד עם משה לילינבלום, מחובבי ציון המובהקים באודסה, השתכנע פינסקר להצטרף להקמת תנועת חובבי ציון וליטול לידיו את איחוד החוגים השונים של חובבי ציון ברוסיה ומחוץ לה.
פינסקר איגד סביבו כמה מנכבדי היהודים באודסה – רופאים, עורכי דין וסוחרים – שיחד הקימו אגודת חובבי ציון בשם "זרובבל". בין חברי הוועד היו לילינבלום וג' לוונסון. פינסקר שימש יו"ר וכמזכיר.
אחת מפעולות ועד האגודה הייתה יצירת קשרים עם החוגים השונים שהיו קיימים בערים אחרות והפצת רעיון איחוד היהודים בארץ ישראל גם במקומות אחרים. בתקופה שבה נרקמו הקשרים בין ערי אירופה ותיאום הפעולות השונות (1882-1883) נוסדו בארץ ישראל המושבות הראשונות של חובבי ציון, בני העלייה הראשונה: זכרון יעקב, ראשון לציון, נס ציונה וראש פינה.
ועידת קטוביץ.
בראשית חודש נובמבר 1884 התכנסה הוועידה הכללית הראשונה של כל אגודות חובבי ציון מרוסיה ומחוצה לה. הוחלט לקיים את הוועידה בעיירת הגבול הגרמנית קטוביץ, בשל הסכנה לכינוס שכזה ברוסיה עצמה מצד השלטונות. נשיא הכבוד היה הרב שמואל מוהליבר והניהול המעשי הוטל על פינסקר שנאם את ונאום הנעילה.
בעיקרי דבריו דן פינסקר בצורך בשיבת העם היהודי אל החקלאות וההתיישבות בארץ ישראל, והציע לייסד הסתדרות כללית על שם משה מונטיפיורי – "מזכרת משה" – לעידוד החקלאות, בעיקר על ידי תמיכה במושבות חקלאיות יהודיות בארץ ישראל.
בסיכום הוועידה הוחלט על מספר פעולות, בהן איחוד כל אגודות חובבי ציון במסגרת "מזכרת משה" לעידוד החקלאות, בחירת ועד מרכזי שינהל את ענייני התנועה, ושיגור משלחת לארץ ישראל כדי לבדוק את המקום ולהציע דרכי עזרה למתיישבים.
יושב ראש חיבת ציון.
בוועידה זו נבחר פינסקר ליושב ראש תנועת "חיבת ציון", וליליינבלום למזכירהּ. מרכז התנועה נקבע באודסה ומרכז משני נוסף היה בוורשה.
פינסקר פעל במרץ ובמסירות בניהול התנועה ובהפצת הרעיון הציוני ברחבי רוסיה. הוא גילה כי היה לו קל הרבה יותר לכתוב לבדו את משנתו התאורטית לגבי פתרון השאלה היהודית מאשר לתרגם את רעיונותיו למעשים. פינסקר וחבריו לאגודה נתקלו בקשיים לא מעטים בדרך להגשמת מטרותיהם. הם עשו מאמצים גדולים כדי להשיג כספים שהמתיישבים בארץ ישראל נזקקו להם והשקיעו את מרצם בגיוס חברים חדשים לתנועה.
למרות האמצעים המוגבלים והמכשולים בהם נתקלו, עמדה התנועה במבחן. המושבות פתח תקווה וגדרה קיבלו את התמיכה המבוקשת, הוקמו בתים חדשים, נרכשו קרקעות וכלי עבודה ועוד. עם זאת, משנה לשנה הלכה הקופה והידלדלה; רבים מן החוגים החזיקו אצלם את כספי התרומות ומסי החברים אך העבירו רק מקצתם לקופה המרכזית בוורשה. היו חברים בתנועה שמתחו ביקורת אך פועלו, התגלעו חיכוכים והוטחו האשמות הדדיות בין חוגים שונים. עם הזמן הצטברה מרירות רבה בתנועה והיה צורך בוועידה חדשה כדי לטהר את האווירה.
בשנת 1887 התכנסה ועידת דרוזגניק, אשר התנהלה תוך האשמות הדדיות בין הדתיים לבין המשכילים לגבי דרכי הפעולה של התנועה. לבסוף עלה בידי פינסקר לשכך את הרוחות, והוועידה ננעלה בהסכם הדדי.
מיד לאחר הוועידה יצא פינסקר למסע נוסף במערב אירופה במטרה לגייס עזרה לתנועה מנכבדי היהודים בקהילות הגדולות. הפעם הצליח יותר, ובכל מקום שהגיע קיבלו אותו בכבוד רב, והוא הצליח לגייס סכומי כסף נכבדים לקופת הוועד המרכזי.
במשך כל זמן כהונתו לא נקט פינסקר שום צעד פוליטי להגשמת המטרה הסופית של התנועה. הוא נמנע מניהול משא ומתן עם הממשלה הטורקית שפעלה בארץ ישראל ולא התערב במעשיהם של פקידי הברון רוטשילד בקונסטנטינופול מפני שעדיין לא ראה כוח לאומי במערב שיכול לייצג את היהודים בצורה יעילה. בנוסף, הוא לא יכול היה כאדם פרטי לנהל מהלכים פוליטיים, מפני שמבחינה רשמית התנועה לא הייתה קיימת. במשך כל שנות ה-80 של המאה ה-19 הייתה התנועה בחזקת תנועה מחתרתית, ורק ב-1890, כששינתה התנועה את שמהּ ל"האגודה לעזרת החקלאיים היהודיים בפלשתינה וסוריה", קיבלה אישור רשמי לפעילותה.
סיום פעילותו הציבורית.
ב-1888, תשוש מבחינה פיזית ונפשית, הגיש פינסקר את התפטרותו מהתנועה, ובעקבות כך כונסה ועידה שלישית, בווילנה, כדי לדון בהמשך גורלה של התנועה. בוועידה זו פינסקר כבר לא היה נוכח.
בשנת 1891 גברו הרדיפות על יהודי רוסיה, חל גירוש יהודים ממוסקבה ומסנקט פטרבורג והתגברה העלייה הראשונה לארץ ישראל, אשר נחלה כשלים רבים בגלל חוסר המוכנות של העולים, ובעקבות כך הייתה גם עזיבה המונית מהארץ.
פינסקר קיבל את המשבר באופן קשה, ועל אף שכבר פסק מכל פעילת ציבורית, יש הסוברים כי בתקופה זו התייאש מן האפשרות שארץ ישראל תוכל להיות אי פעם מדינת היהודים והחל רואה אותה כמרכז רוחני בלבד.
מותו של פינסקר והקמת פנתיאון לאומי בארץ ישראל.
ב-21 בדצמבר 1891, כ' בכסלו תרנ"ב, נפטר פינסקר ממחלת לב. עם מותו ירד אבל כבד על כל הקהילות היהודיות בארץ ישראל ומחוצה להּ. כמעט בכל העיתונים היהודיים פורסמו דברי הספד ומאמרי הערכה לאישיותו ופועלו המרשים של פינסקר. הוא נקבר בעירו אודסה אולם ב-1934 העלה מנחם אוסישקין, מנהל הקרן הקיימת לישראל את עצמותיו לארץ ישראל וקבר אותו במערת ניקנור שנמצאת היום בתוך מתחם הגן הבוטני הלאומי של קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים. אוסישקין ייעד את המקום להקמת פנתיאון לאומי בארץ ישראל ולימים אף נקבר במקום בעצמו, במערה אחת לצד פינסקר. אחרי קום המדינה הוקם הפנתיאון הלאומי בהר הרצל במערב העיר.
על שמו רחובות בערים רבות בארץ.
ראו גם.
Ohry A, Levy A. Leon Pinsker, doctor and Zionist - one hundred years after the Kattowitz Convention. Korot. 1984;8:420-1.
אל-ח'ירייה
אל-ח'ירייה (בערבית: الخيريّة, עד 1924 נקרא אבן איברק) היה כפר ערבי ששכן במישור החוף הדרומי כשבעה קילומטרים ממזרח ליפו, לצידי הכביש המוביל מיפו ללוד דרך הכפר יהודייה (עבאסייה) באזור מחלף מסובים של ימינו. בתקופת המנדט השתייך הכפר לנפת יפו מחוז לוד (1945). על פי סקר הכפרים 1945 שנערך בידי רשויות המנדט היו שטחי אדמותיו 13,672 דונם ובשנת 1945 מנה 1,420 נפשות. במלחמת העצמאות עזבו התושבים את הכפר בעקבות התקפת "ההגנה", ולא הורשו לחזור לאדמותיהם מאוחר יותר.
היסטוריה.
במנסרת סנחריב, המתארת את מסע סנחריב לדיכוי מרידה אנטי אשורית בארץ ישראל, נזכרת במקום העיר בני-ברק שבשליטת אשקלון הפלישתית. העיר נכבשה ונבזזה ב-701 לפנה"ס על ידי צבא אשור.
במקרא יועד היישוב להיכלל בנחלת שבט דן.
בתקופה הרומית התקיים במקום יישוב יהודי, ששרד עד המאה ה-4 לספירה.
בתקופה הצלבנית צוין היישוב בשם "בומברק".
בתקופה העות'מאנית נקרא הכפר "אבן איברק", והוזכר על ידי יהוסף שוורץ בספרו "תבואות הארץ" בשם "בני באראק". תושבי הכפר היו מוסלמים ברובם, וכלכלתם התבססה על חקלאות ועל גידול משק חי.
ב-1924 הוקמה המושבה היהודית בני ברק על אדמות שנקנו מתושבי הכפר, ובעקבות כך שינו תושבי הכפר את שמו מ"אבן איברק" ל"אל-חירייה", כדי להבדילו משם המושבה. עוד הוקמו על אדמות שהיו שייכות בעבר לכפר המושב כפר אז"ר, הקיבוץ אפעל (כיום רמת אפעל) ושכונת מפדה אזרחי (כיום שכונת נווה יהושע ברמת גן).
מלחמת העצמאות.