(בהשאלה מסטאד ריימס)
(בהשאלה מהופנהיים)
פיינורד רוטרדאם
החלוצים
באזל (מועדון כדורגל)
סגנון נטול מגדר
יהדות ליבורנו
קהילת יהדות ליבורנו (או ליווֹרנו) הייתה במאות ה-17 וה-18 אחת הקהילות היהודיות העשירות באירופה. מקהילות יהודי ספרד המגורשים.
העיר ליבורנו הייתה מרכז מסחרי תוסס. היא הייתה מרכז חשוב ותחנת מעבר. סוחרים ועוברי אורח עברו בה מהצפון לדרום וחזרה. בין העוברים בעיר היו גם מבני ישראל, אולם כקהילה, יהדות ליבורנו היא אחת מהקהילות היהודיות המאוחרות ביותר באיטליה. הקהילה נוסדה רק במאה ה-16.
יהודי ליבורנו נהנו מהזכויות האזרחיות כמו שאר תושבי הדוכסות הגדולה של טוסקנה.
רקע.
במטרה להפוך את ליבורנו למרכז בינלאומי ולעיר נמל חופשי חשובה באגן הים התיכון, פנו שלושה דוכסים של טוסקנה אל היהודים ואל בני לאומים אחרים לבוא ולהתיישב בעיר:
לבאים להתגורר בעיר הובטחו התנאים הבאים:
יהודים ואנוסים נענו להזמנה. קהילת יהדות ליבורנו הוקמה בתור בת חסות של קהילת יהדות פיזה. ולכן התקנות של שתי הקהילות היו דומות בעת יסוד קהילת ליבורנו.
צמיחת הקהילה.
במהלך המאות ה-16 וה-17 אירעו מספר אירועים שגרמו לנדידת יהודים על פני אירופה. צאצאי האנוסים שהגיעו לארצות השפלה חיפשו מקומות יישוב בהם יוכלו לפתח את עסקיהם. מלחמת שלושים השנים גרמה ליהודים לעזוב ערים בגרמניה, בוהמיה וצרפת ולחפש מקומות בטוחים יותר. פרעות חמלניצקי ופלישת השוודים לפולין עצרו את ההגירה מזרחה וגרמו ליהודים לחפש מקומות בהן שורר שקט יחסי.
כתוצאה מתהליכים אלו הגיעו לליבורנו יהודים אשכנזים וצאצאי אנוסים שהקימו שתי קהילות נפרדות.
אוכלוסיית היהודים בעיר גדלה מ-114 בשנת 1601 ל-3,000 בשנת 1687 והגיעה באמצע המאה ה-18 ל-7,000 נפש.
ליהדות ליבורנו היו קשרים הדוקים עם קהילות ספרדיות אחרות במערב אירופה, בבלקן ובתוניסיה: אמסטרדם, לונדון ,המבורג, בורדו, סלוניקי ותוניסיה. הקשרים היו לא רק במסחר ובתרבות אלא גם קשרי משפחה. בארצות הלבנט וצפון אפריקה, יוצאי ליבורנו הקימו תחנות סחר, שהמשיכו את הקשרים עם קהילת האם. קשרים מיוחדים היו עם קהילות בצפון אפריקה ובמצרים. במיוחד היה קשר עם יהדות תוניסיה ויהדות לוב, שבהם הייתה קהילה מיוחדת של יוצאי יהדות ליבורנו, הגראנה.
הקהילה היהודית בליבורנו נהנתה משוויון זכויות ואוטונומיה. חיו בה רבנים מפורסמים כמו חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א) ואליהו בן-אמוזג. יהודי העיר נהגו לדבר בינם לבין עצמם בניב מקומי באז'יטו (bagitto). יוצאי העיר הקימו שכונות מיוחדות לעצמם באחדות מערי אגן הים התיכון. הם גרו בנפרד משאר יהודי העיר וכונו בשם ה"גראנה" או ליוורנסי (livornesi) בערים אחרות.
ארגון מוסדות הקהילה.
המניע לארגון אפקטיבי של מוסדות הקהילה בליבורנו היה רצונם של ראשי משפחות מספרד ופורטוגל בעיר כי יהודי לא יוכל להתיישב בעיר ללא רשותם. דרישת מייסדי היישוב היהודי בליבורנו התקבלה, והוקמה קהילה נפרדת לעיר, עם הנהגה משלה. ההנהגה של הקהילה הייתה בידי הפרנסים - המסרי. הפרנסים מילאו את תפקידי החקיקה, השיפוט והביצוע ביד תקיפה, לעיתים היו ממנים שמשים (פקידים) לביצוע תפקידים מסוימים: קבועים או חד-פעמיים.
המיוחד ליהדות ליבורנו היה שלמוסדות הקהילה היה גיבוי מלא בחוק. פרנסי הקהילה דרשו וקבלו עבור בני הקהילה את הזכויות שהובטחו להם. השלטונות נתנו לקהילה סיוע לניהול התקין שלה על ידי אכיפת דין פרנסיה על חבריה. הפרנסים ביקשו את התערבות המושל, כאשר מהגרים יהודים חדשים באו לעיר ולא הסכימו לפעול בהתאם לדרישות הפרנסים.
מהתנאים שהוענקו ליהודי ליבורנו ניתן ללמוד על התנאים שלא ניתנו לשאר יהודי איטליה. היהודים שזכו למידה של חופש ולהכרת זכויותיהם כ"אומה יהודית", נענו להזמנה. כך החלה תקופת הפריחה של ליבורנו. ליבורנו ופיזה הפכו לקהילות יהודיות לבנטיניות תוססות שחבריהן עוסקים בפעילות מסחר ענפה. קשריהם עם הקהילות היהודיות ומאוחר יותר הקמת רבעים מיוחדים בערים האלה ליוצאי ליבורנו תרמה להצלחה העסקית במסחר הבינלאומי שניהלו.
שנות הפריחה.
במאה ה-17 היו הכוחות הדומיננטיים בקהילה היהודית בליבורנו: אצולה של סוחרים והאנוסים שכונו מרני או "נוצרים חדשים" (cristiaõs novos - marrani), בייחוד מפורטוגל. עד 1715 הם שלטו בקהילה.
בשנת 1780 היהודים זכו בייצוג במועצת העיר. היהודים זכו לכבוד מתושבי העיר וכן מריכוזי המיעוטים שהיו בה: טורקים, יוונים, ארמנים, הולנדים ואנגלים.
בתקופה זו אירע אירוע אנטישמי בעקבות האשמת היהודים בשימוש בשיש השייך לכנסייה לבניית בית הכנסת שלהם, הותקפו ריכוזי היהודים על ידי פועלי הנמל ועובדי המספנות, ובית הכנסת נרגם באבנים. עקב כך מאה וחמישים עגלות עמוסות פליטים עזבו את העיר. רק אחרי שלושה ימי ביזה ותשלום סכומי כסף ניכרים הושב הסדר על כנו.
היהודים נדרשו לממן את ההגנה מפני צבאו של נפוליאון (בשנת 1799) בסכום שלא היה ביחס הוגן לשיעורם באוכלוסייה.
הקהילה היהודית בליבורנו (Nazione Ebrea) נחשבה לקהילה הזרה החשובה ביותר מהבחינה הכלכלית מבין שאר הקהילות הזרות בעיר שכונו אף הן נציונה (Nazione). אם בתחילה שימש נמל ליבורנו נמל חופשי בין נמלי הלבנט
לבין נמלי צפון איטליה ואירופה, הרי בזכות קשריהם של היהודים עם ארצות המגרב, עבר המסחר מארצות האלה דרך נמל ליבורנו. הכיבוש הצרפתי של ארצות צפון אפריקה הפסיק את העדיפות של ליבורנו בסחר מארצות אלה.
הקהילה היהודית בליבורנו היוותה מרכז לתנועת השבתאות, ונקלעה עקב כך למחלוקת. הדיה נשמעו שנים רבות עד אשר מתנגדיה, בראשות הרב יעקב ששפורטש, הצליחו להדבירה.
יהדות ליבורנו נודעה בעושרה והרימה צדקה ליהודי העולם. פרק נכבד היה לסיוע ליהודי ארץ ישראל. שד"רים מארץ ישראל, מצאו בליבורנו יעד מועדף להתרמה ולשהוּת באווירה של תורה. בפנקסי הקהילה נרשם כי שליחי ארץ ישראל נבחרו למשרות ציבוריות בקהילה: גבאי צדקה, גבאי קופות ארץ ישראל. וכן היו בחבורות הלומדים - ה"משמרות" של תלמוד תורה ופדיון שבויים. חכמי ישראל הגיעו לליבורנו להדפיס את ספריהם בבתי הדפוס היהודיים שקמו בעיר והוציאו לה מוניטין כבית ועד לחכמים. בין השנים 1770 ועד 1821 הודפסו בדפוס ליוורנו עשרות ספרים וביניהם ספרו של רבי חיים אזולאי חיד"א, ספריו של הרב עובדיה הלוי בן הרב אברהם הלוי מחלב, חזון עובדיה תקמ"ז וחזון למועד תקמ"ז, וספריו של הרב אליהו שמאע הלוי "מכשירי מילה" תקנ"ג ו"קרבן אשה" תקפ"א.
יהודי ליבורנו פיתחו מטבח מיוחד, אשר תכונותיו עברו לשאר יהודי טוסקנה, וכיום יש לכך עקבות במטבח המקומי הליבורנזי. מרכיבי התבשילים הם: שמירה על הכשרות - כאשר הבעיה העיקרית הייתה אי ערבוב חמאה עם בשר, בישול בשמן זית ושימוש בהרבה ירקות. יש הטוענים כי היהודים הנהיגו את שתיית הקפה בשנת 1632; זמן קצר לאחר מכן נפתחה חנות הקפה הראשונה בעיר.
מוסדות הקהילה.
הקהילה היהודית בליבורנו מוּסדה במאה ה-17, בעקבות הכרזת הליוורנינה (La Costituzione Livornini) ב-10 ביוני 1593. סעיפי "חוקת ליוורנינה" כללו 47 סוגי זכויות והטבות במסחר, במיסים ובכל פעילות כלכלית. מוקד חשיבותה של ה"חוקה" היה במתן אוטונומיה פנימית מלאה בתחומי הדת, התרבות, האדמיניסטרציה והמשפט לכל קהילה וקהילה, בתחום השירותים לחבריה.
ההחלטה למתן זכויות מעין אלה באיטליה לקהילות זרות בכלל ולקהילה יהודית בפרט הייתה חריגה. אפילו תחת שלטון דוכס טוסקנה, שמשל בליבורנו, לא ניתנו זכויות כאלה לקהילות יהודיות אחרות בטוסקנה, ובהן יהדות פירנצה ויהודי העיר לוקה. נסיבות מדיניות מיוחדות הביאו לכך שדוכסות טוסקנה החליטה לעודד את פיתוח המסחר בעיר הנמל החדשה, ליבורנו. במתן החוקה, שהעניקה זכויות לקהילות זרות, ניתנה תנופה גדולה לפיתוח נמל ליבורנו שהפך לאחד מהנמלים החשובים באגן הים התיכון.
ניהול הקהילה היה בידי חמישה פרנסים ממשפחות יוצאי ספרד ופורטוגל. להם הייתה שליטה על הנעשה בקהילה. שליטה שנאכפה על ידי הדוכסים מטוסקנה. במרוצת השנים השליטה עברה למועצת השנים-עשר, אך גם אז נשמרה השליטה בידי מייסדי הקהילה. בסוף המאה ה-17 מנתה הקהילה 3,000 נפש. היו בה חינוך חובה, בתי מדרש וישיבות, בית כנסת אחד גדול ו"חבורות" לעזרה הדדית. במחצית השנייה של המאה ה-17 יהדות ליבורנו הגיעה למעמד של קהילה גדולה וחשובה והייתה לאחד ממרכזי היהדות החשובים של ראשית העת החדשה.
סדרי הבחירות.
הציבור ייחס חשיבות רבה לבחירת הפרנסים המתאימים, ולכן נקבעו תקנות מפורטות בנושא זה. פקידי הקהילה פעלו תחת הנחיות הפרנסים ונדרשו לדווח להם על פעולותיהם.
המושל, ולעיתים השופט, היה נוכח בתהליך הבחירות לנושאי התפקידים בקהילה. בשנת 1642 היו בליבורנו 1,175 יהודים מתוך אוכלוסייה כללית של 12,484 תושבים לעומת 114 יהודים מתוך 4,403 תושבים בשנת 1601. לאור זאת נקבעו בשנת 1655 תקנות חדשות.