לקראת סוף המאה ה-18 הגיע לפרס השדר הירושלמי ר' יוסף מאמאן, שהזדעזע לראות את חוסר בקיאותם של יהודי פרס בנושאי יהדות בכלל ובתפילה בפרט. סידורים בנוסח פרס היו רק בכתבי יד בודדים, ויהודים רבים כלל לא ידעו להתפלל. ר' יוסף מאמאן שכנע את יהודי פרס לעבור לנוסח הספרדים ודאג להפיץ סידורים מודפסים. מאז, בתהליך דומה לזה שעבר על יהודי המשריק, נשתרש נוסח הספרדים בקרב יהודי פרס ובוכרה, ונוסח פרס חדל מלהתקיים.
מועצה אזורית עמק המעיינות
מועצה אזורית עמק המעיינות היא מועצה אזורית במחוז הצפון, השוכנת בעמק בית שאן, בסמוך לגבול ישראל–ירדן, בין בקעת הירדן, הגלבוע והגליל התחתון. המועצה האזורית אינה כוללת את העיר בית שאן, המהווה רשות מקומית נפרדת.
ביוני 2008 אישרה ועדת השמות הממשלתית את מיתוגה מחדש של המועצה ואת שמה החדש, "עמק המעיינות", כששמה הקודם היה מועצה אזורית בקעת בית שאן.
ראש המועצה מאז 2009 הוא יורם קרין.
גאוגרפיה.
שטחי השיפוט של המועצה מתפרסים על עמק בית שאן, חלקים מעמק חרוד ומהר הגלבוע. השטח ברובו מישורי, ונחצה על ידי מספר נחלים: נחל הקיבוצים, נחל עמל, נחל חרוד, נחל יששכר ונחל תבור. באזור מעיינות רבים, ברובם של מים מלוחים שאינם ניתנים לשתייה. למרות זאת, מקורות המים הנובעים באזור הם המספקים את צריכת המים לשתייה ולהשקיה, ולמרות הקרבה לכנרת, המועצה לא עושה שימוש במי הכנרת.
גבולות.
גבולות שטחי השיפוט של המועצה הם:
יישובי המועצה.
המועצה מאגדת 24 יישובים:
היסטוריה.
בקעת בית שאן הייתה מיושבת ברציפות מהעת העתיקה ואף קודם לכן. בשלהי השלטון העות'מאני בארץ ישראל הייתה אוכלוסיית הבקעה מוסלמית ברובה המכריע, ונחלקה בין מספר כפרים שעסקו בחקלאות, בעיקר דגנים, ירקות, הדרים, חלב וצמר, והעיירה ביסאן (בית שאן) ששימשה שוק לתוצרת המקומית. בביסאן התגוררו גם מספר קטן של יהודים (41, על פי מפקד 1922) שלא ידוע מתי הגיעו לעיר אך משוער כי מקורם בטבריה. יהודים אלו עסקו במסחר ובמלאכות. על פי העדויות, בין הערבים ליהודים שררו יחסי כבוד ושכנות טובה.
חלק מתושבי העמק המוסלמים היו בדואים (במפקד 1931 נמנו כ-3,500 מהם) שהשתייכו ל-2 שבטים: אל-סקאר וע'זוויה.
ראשית ההתיישבות היהודית באזור הייתה בשנת 1901, התיישבות שב-1903 הפכה למושבה מנחמיה.
תקופת המנדט.
עם הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל הוקמה בבקעה נפת ביסאן (1920), שחופפת בשטחה המנהלי את עמק המעיינות של היום.
רכישת אדמות העמק.
בתום תקופת השלטון העות'מאני, היו אדמות העמק בבעלות ממשלתית. עם ראשית תקופת המנדט, ביקשו הערבים תושבי העמק להעביר את האדמות לבעלותם הפרטית. המוסדות הציוניים, לעומתם, ביקשו להקצות חלק מהאדמות להתיישבות יהודית, בטענה כי האוכלוסייה המקומית לא ניצלה את האדמות הללו. הנציב הבריטי הרברט סמואל הכריע לטובת הערבים, וממשלת המנדט החלה למכור אדמות אלו ליושביהן הערבים.
מיד עם העברת הקרקעות לידי הערבים, התרחשו מספר מקרים של מכירת קרקעות לידי יהודים ולידי טמפלרים שהקימו עליהן חוות חקלאיות, אך היו אלו מקרים בודדים וללא יד מכוונת. אף על פי כן, ראתה ממשלת המנדט מקרים אלו בחומרה והטילה הגבלות על מכירת הקרקעות. בשנת 1929 החלה חברת הכשרת הישוב ברכישות שיטתיות של קרקעות מידי בעליהן תושבי המקום, רכישות שהקפידו על ההגבלות שהוטלו (למשל תנאי כי יש להשאיר לפחות 100 דונם לכל מוכר לצורך קיומו האישי). קרקעות אלו הועברו לידי קק"ל אך בשלב הראשון לא יושבו ביהודים. חלק מהקרקעות נמסרו לעיבוד למשקים יהודיים שכבר היו קיימים באזור כעין חרוד ובית אלפא.
תהליך רכישת הקרקעות התרחש כסדרו עד פרוץ המאורעות בשנת 1936. פרסום הספר הלבן (1939) שיתק את תהליך רכישת הקרקעות.
החל בשנת 1937 התנהלו מגעים בין חברת הכשרת היישוב לבין הבדואים תושבי העמק לפינויים מהאדמות אשר נרכשו. אדמות חלופיות, שנרכשו על ידי המוסדות הציוניים, הוצעו להם בעבר הירדן המזרחי, וראש שבט הע'זוויה אף נפגש עם עבדאללה הראשון, מלך ירדן וקיבל ממנו אזרחות ירדנית. על אף שהתהליך היה בהסכמה עם ראשי השבטים וכלל פיצוי כספי והענקת קרקעות חליפיות כאמור, לא הושלם תהליך הפינוי עד 1947.
ההתיישבות בעמק.
כאמור, במהלך שנות ה-20 הוקמו על ידי טמפלרים מספר חוות חקלאיות בבקעה. חוות אלו העסיקו שכירים מתושבי הסביבה או שהתגוררו בחוות עצמן. במרץ 1939, עקב המתיחות עם גרמניה הנאצית והמצב הביטחוני הרעוע באזור, ננטשו כל החוות, שטחיהן נמכרו לקק"ל והציוד נמכר או נמסר ליישובים היהודים. השטחים שנקנו בידי קק"ל סופחו לקיבוצים טירת צבי ושדה אליהו.
במחצית השנייה של שנות ה-30, במהלך המאורעות, הוקמו בבקעה שורה של יישובים יהודים, חלקם במסגרת מבצעי חומה ומגדל. הראשון בהם היה קיבוץ ניר דוד, שעלה לקרקע ב-10 בדצמבר 1936. תוך שנים ספורות הוקמו על האדמות שנרכשו 23 יישובים בגוש צפוף ונוח להגנה.
הסכסוך הערבי-יהודי.
ב-24 באפריל 1920 נערכה התקפה של פורעים ערבים על המושבה מנחמיה והמתיישבים התפנו לתקופה קצרה. במאורעות תרפ"ט הגיעו לביסאן מספר יהודים שנמלטו מיישובים אחרים, אולם גם הם וגם יהודי ביסאן נמלטו מהעיר מחשש לחייהם. עם שוך האירועים חזרו היהודים לעיירה. בשיאה, מנתה האוכלוסייה היהודית בביסאן בין 200 ל-250 איש. אלו עזבו בזמן מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט. המאורעות פרצו ב-19 באפריל 1936, הערבים בביסאן איימו בפרעות על הקהילה היהודית ולכן יומיים לאחר מכן פונו כל יהודי העיר. היה זה סופה של ההתיישבות היהודית בעיר עד לאחר קום מדינת ישראל.
עם תחילת המאורעות, הקימו הבריטים תחנת משטרה בסמוך לטירת צבי, על מנת להגן על המתיישבים הטמפלרים.
עיבוד האדמות שנרכשו היה כרוך בסכנת נפשות מראשיתו, בהיותן יעד למתקפות ערבים. גם היישובים שהוקמו בעמק כאמור, הותקפו מראשית הקמתם.
מלחמת העצמאות.
מהחלטת עצרת האו"ם ועד להפעלת תוכנית ד'.
בשבועות לפני פרוץ המלחמה הורעו היחסים בין היהודים והערבים בעמק בית שאן. יחידה ההגנה שעשתה דרכה ליד טובאס הותקפה על ידי ערבים שהחלו לשדוד אותה. כאשר הערבים התעסקו בשוד והתרשלו בהבטחת עצמם, זינקו עליהם אנשי ההגנה, הכו אותם מכות נמרצות ופרקו את נשקם. המחלקה נסוגה במהרה לטירת צבי. השייח'ים המקומיים דרשו מהקיבוץ להחזיר את הנשק ונתקלו בסירוב מוחלט. זמן קצר לאחר מכן נתקלו שומרי טירת צבי בקבוצת ערבים השוכבת במארב ליד הקיבוץ. בחילופי אש נהרגו שני ערבים.
מיד לאחר החלטת האו"ם מ-29 בנובמבר, יזמו כנופיות ערביות סדירות למחצה תקיפות שנועדו לשבש את החיים בישובי האזור. הכנופיות ערכו באופן ספונטני הפגזות, צליפות, מארבים וחסימות כבישים. הכביש ליישובים היהודים עבר בביסאן. בפרוץ המלחמה נחסמה הדרך בתוך העיר והשיירות נאלצו להתנהל בדרכי שדה שלאחר גשם הפכו לבוציות, ללא אפשרות למעבר. חסימה נוספת של הכביש לכיוון מערב הייתה בכפר זירעין. הבריטים ישבו בעיקר בתחנות משטרה ובחלק מהצמתים נמנעו מהתערבות בסכסוך ולא איבטחו את הצירים. לעומת זאת, יחידות של הלגיון הערבי שפעלו באזור ככוחות שיטור בחסות השלטונות הבריטיים, סייעו לא פעם לפעולת הכנופיות.
ב-16 בפברואר 1948, תקף "צבא ההצלה" של קאוקג'י את טירת צבי אך נהדף באבדות כבדות. לאחר הדיפת ההתקפה נמלטו ערביי הסביבה מבתיהם. חלק מהבתים שימשו את התוקפים (על פי נשק ואמצעים נוספים שנמצאו בהם). הבתים שננטשו בסביבות טירת צבי פוצצו.
לאחר הפעלת תוכנית ד'.
ב-21 באפריל נעשה ניסיון ראשון לכיבוש זירעין על ידי כוח גדול של "גדוד העמק" (הגדוד הראשון) מחטיבת יפתח של הפלמ"ח בשיתוף תגבורת מגולני ואלכסנדרוני. בקרב הקשה בין הצדדים פוצצו בניין בית הספר ונהרגו למעלה מ-20 ערבים, אך הכוחות נאלצו לסגת לאחר שנתקלו בהתנגדות חזקה. מבין אנשי ההגנה נהרגו 6 לוחמים.
לפי הערכת המטה הכללי של ההגנה, הייתה בקעת בית שאן אחד האזורים מהם צפויים צבאות ערב לפלוש לשטח מדינת ישראל. על מנת להיערך לאפשרות זאת הוחלט להשתלט על כל השטח בעוד מועד. בין ה-27 באפריל וה-14 במאי נכבש כל האזור על ידי חטיבת גולני במסגרת מבצע גדעון.
פלישת צבאות ערב.
הערכות הפיקוד הישראלי הוכחו כמוצדקות עת ניסו הלגיון הערבי ואחריו כוח המשלוח העיראקי לחדור באזור קיבוץ גשר, ניסיונות שנהדפו בידי חברי הקיבוץ בסיוע לוחמי חטיבת גולני.
בלילה שבין ה-28 וה-29 במאי כבש כוח של חטיבת גולני את זירעין בקרב קל יחסית ובכך נפתחה סופית הדרך הראשית ממרכז הארץ לבקעת בית שאן. למעט הטרדות כהפצצת קיבוץ מסילות על ידי מטוס עיראקי (בה נהרג חבר קיבוץ אחד ועוד מספר חברים וחברות נפצעו) לא נעשו בהמשך המלחמה ניסיונות תקיפה נוספים של האזור.
שנות המדינה.
עשור ראשון.
כבר במהלך מלחמת העצמאות הוקמו בבקעה שני קיבוצים חדשים – רשפים ושלוחות. עם סיום מלחמת העצמאות נותר העמק ללא תושביו הערבים, והאדמות והכפרים שננטשו איפשרו השלמת רצף של חלקות חקלאיות, עיבוד חלקות גדולות ואף הקמת יישובים חדשים. החל בשנת 1949 החל אכלוס מחדש של העיר בית שאן שעמדה נטושה במשך כשנה, ותושביה החדשים של העיר, ברובם עולים חדשים, מצאו עבודה כעובדים עונתיים בישובי הבקעה. תושבי עמק בית שאן ראו בחשש התפתחות של יישוב עירוני, בהיותו "נטע זר" במערך השיתופי של העמק, והתערבו בניהול בית שאן תוך מטרה להפכה ליישוב "קואופרטיבי". משמעות הדבר בפועל הייתה מניעת פתיחה של עסקים פרטיים וניסיונות לאגד את אנשי בית שאן בקואופרטיבים. חלק מתושבי בית שאן טענו, בדיעבד, כי התערבות זו עיכבה את התפתחות העיר.