הולדמן היה דמות מפתח בפרשת ווטרגייט. שמונה עשרה וחצי הדקות החסרות מהקלטות החדר הסגלגל היו של שיחה בין הולדמן לנשיא. לאחר עדות מרשיעה של ג'ון דין, יועץ הבית הלבן, ביקש ניקסון מהולדמן ומארליכמן להתפטר במה שתואר כשיחה אמוציונלית בקמפ דייוויד. ב-30 באפריל 1973 התפטרו השניים, זמן קצר לאחר פיטוריו של דין.
ב-1 בינואר 1975 הורשע הולדמן בקשירת קשר ובשיבוש מהלכי משפט ונשפט לשמונה עשרה חודשי מאסר. לאחר שחרורו, הפך לסוכן נדל"ן ויזם מצליח.
לאחר הפוליטיקה.
ב-1978 פרסם את הספר "קצות הכוח", בו לקח אחריות להכשרת הקרקע לפרשת ווטרגייט, בניגוד לארליכמן שמעולם לא סלח לניקסון על שלא חנן אותו. הספר גם טען לקנוניה מצד ה-CIA לכיסוי עובדות רבות אשר היו פוגעות בסוכנות, כולל פרטים הנוגעים לרצח קנדי. בהתבסס על מידע זה, הציג אוליבר סטון, בסרטו "ניקסון" משנת 1995, גרסה על-פיה 18 וחצי הדקות החסרות הכילו שיחה בה דובר על גרסת הכיסוי לרצח קנדי. בספרו טוען הולדמן שכאשר ניקסון ביקש ממנו להודיע ל-FBI שחקירת ווטרגייט יכולה "לפתוח את כל עניין מפרץ החזירים", כפי שצוטט בקלטות, התייחס ניקסון לרצח קנדי. הולדמן מת בנסיבות בלתי-ידועות בביתו בסנטה ברברה שבקליפורניה, אחת הסברות היא שהוא מת מסרטן בבטנו. גופתו נשרפה ואפרו פוזר במקום לא ידוע. במותו השאיר אחריו את אשתו ג'ו וארבעת ילדיהם - סוזן, הארי, פיטר ואן. לאחר מותו אמר ניקסון: "הכרתי את בוב הולדמן כאיש בעל אינטליגנציה נדירה, כוח, יושר ואומץ...".
יומניו מהתקופה בה עבד בבית הלבן פורסמו ב-1994 כ"יומני הולדמן".
הארי רובינס הולדמן
ה. ר. הולדמן
סטאד ריים
באוד
באוד (באנגלית: Baud) היה מדד נפוץ לקצב העברת מידע, עד שהוחלף במושגים יותר נוחים להשוואה, כמו: ביטים לשנייה. המונח באוד מייצג את כמות הסמלים בשנייה אחת. מאחר שסמל הוא יחידת נתונים מורכבת היכולה לייצג יותר מביט אחד, הבאוד הוחלף במדד של ביטים לשנייה, כהצגה של קצב שידור הנתונים ללא הצורך לבצע שקלול נוסף של כמות הביטים שכל סמל מייצג.
המדד נקרא על-שם המהנדס הצרפתי ז'אן מוריס-אמיל באדות. נעשה בו שימוש לראשונה כדי למדוד קצב שידור של טלגרף.
סטאד דה ריימס
אפופיס (אל)
מכון סוורדלין להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית
מכון סוורדלין להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית הוא מכון מחקר המתמקד בחקר ההיסטוריה של אמריקה הלטינית ותרבותה. המכון השייך לבית הספר להיסטוריה ע"ש זלמן ארן בפקולטה למדעי הרוח ע"ש לסטר וסאלי אנטין שבאוניברסיטת תל אביב.
היסטוריה.
באפריל 1999 אישר סנאט אוניברסיטת תל אביב את הקמת המכון להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית ובראשו פרופסור צבי מדין. הקמת המכון נעשתה בד בבד עם קיומו של קונגרס עולמי של הפדרציה העולמית ללימודי אמריקה הלטינית והקריביים באוניברסיטה. תחת הכותרת "הים התיכון ואמריקה הלטינית" התכנסו כ-400 חוקרי אמריקה הלטינית והקריביים בכינוס ראשון מסוגו ובהיקפו בישראל. מאז גדל המכון והתפתח וכיום הוא אחד המכונים הפעילים והפוריים ביותר באוניברסיטה. לאחר תקופה ארוכה בה עמד בראש המכון פרופסור רענן ריין, עברה ראשות המכון בשנת 2005 לידי דוקטור חררדו לייבנר. במאי 2008 נקרא המכון על שם משפחת סוורדלין.
על אף פעולתו במסגרת בית הספר להיסטוריה מהווה המכון מסגרת רב-דיסציפלינרית שמטרתה היא קידום לימודי אמריקה הלטינית וספרד באוניברסיטה ופיתוח המחקר אודות חלקי עולם אלו. לשם כך מקיים המכון מגוון פעילויות, עליהן ניתן למנות את קיומו של סמינר מחלקתי שנתי; עשרות הרצאות פתוחות לקהל הרחב בשנה; הקרנות סרטים המלוות בהרצאות רקע שונות; הזמנת מומחים בינלאומיים מרחבי העולם להרצאות וכנסים בארץ; מתן מלגות לתלמידי אוניברסיטה שמחקרם מתמקד בתחומי עיסוקו של המכון לשיפור מיומנויות שפה ונסיעות מחקר הדרושות להשלמת תארים מתקדמים; הרחבת אוסף הספרים האוניברסיטאי אודות אמריקה הלטינית על מנת לשפר את יכולות המחקר ובעיקר קיטלוגו של אוסף וודרו בורה, שנתרם למכון עם מותו של החוקר.
נוסף על פעילויות אלו מקיים המכון מדי שנה כנס בינלאומי המביא לארץ עשרות מומחים בתחום מסוים של לימודי אמריקה הלטינית וחצי האי האיברי, המאפשר גם לחוקרים ישראלים להציג את מחקרם בפני הקהל הרחב ועמיתיהם מחו"ל. החל משנת 2003 נקרא גם כנס זה על שם וודרו בורה. החל משנת 2004 מקיים המכון, בשיתוף עם החוג ללימודים ספרדיים ולטינו-אמריקאים של האוניברסיטה העברית בירושלים ובתמיכת שגרירות ספרד בישראל ומכון סרוונטס, כנס ארצי תחת הכותרת "מחקרים חדשים בהיסטוריה ותרבות של ספרד ואמריקה הלטינית". כנס זה מהווה במה ייחודית להצגת תחום לימודים זה בעברית ובישראל.
המכון מוציא לאור את סדרת הספרים איברו-אמריקה בעריכת צבי מדין ורענן ריין, המוקדשת כולה למחקר מקורי, ישראלי ומתורגם כאחד. נוסף על כך מוציא המכון לאור את כתב העת Estudios Interdisciplinarios América Latina y el Caribe, הרואה אור באנגלית, ספרדית ופורטוגזית החל משנת 1990 (טרם ייסוד המכון).
מצבת אלנבי
ויליאם מיינור
ויליאם צ'סטר מיינור (באנגלית: William Chester Minor, היה ידוע גם כ-W. C. Minor; יוני 1834 – 26 במרץ 1920) היה מנתח בצבא האמריקאי, שתרם לערכים רבים במילון אוקספורד, תוך כדי הסגר במוסד לחולי נפש באשמת רצח.
תחילת ימיו ועבודתו.
נולד באי ציילון (כיום סרי לנקה). בתור נער נמשך ברגשות עזים לילידות האי, תופעה שגרמה לו ייסורי מצפון רבים. הוריו, שהיו מיסיונרים מניו אינגלנד, שלחו אותו בגיל 14 חזרה לארצות הברית, ובשנת 1863 הוא סיים את לימודיו כמנתח באוניברסיטת ייל.
הוא התקבל לצבא האיחוד ככירורג ובמסגרת מלחמת האזרחים נכח בקרבות עזים ששיכלו רבים מחבריו. מסופר על מקרה מסוים בו נצטווה לצלק את פניו של חייל אירי שניסה להשתמט מאחד הקרבות. סיוטים, הזיות ופרנויה סביב זוועות המלחמה ליוו אותו עד סוף ימיו.
מחלתו וההסגר.
לאחר מלחמת האזרחים הוצב מיינור לעבוד בניו יורק. הוא נמשך לאזורים המפוקפקים של העיר ובילה את רוב זמנו הפנוי אצל זונות. ב-1867, הבחינו רשויות הצבא בהתנהגותו (שנחשבה בזמנו למוזרה) והעבירו אותו למוצב נידח בפלורידה. ב-1868 אושפז מיינור במוסד לחולי נפש "סיינט אליזבת" שבוושינגטון די. סי.. לאחר 18 חודשים בהם לא הראה כל שיפור במצבו, אישר לו הצבא להתפטר מתפקידו ולהתחיל לקבל פנסיה.
ב-1871 הוא עבר לגור בלמבת', פרבר עני של לונדון. ב-17 בפברואר, מיינור, רדוף פרנויה, ירה באדם בשם ג'ורג' מרט בטענה כי ניסה לפרוץ לדירתו. מרט היה באותו הזמן בדרכו לעבודה לתמוך בששת ילדיו ובאשתו ההרה, אלייזה. במשפט, זוכה מיינור מחמת חוסר שפיות ונשלח בעל כרחו למוסד סגור בכפר קראות'ורן. בזכות הפנסיה הצבאית שלו ומכיוון שלא נחשב מסוכן, זכה מיינור לתנאי מגורים נוחים שאפשרו לו לקנות ולקרוא ספרים רבים.
אחרית ימיו ותרומתו למילון.
כנראה בעקבות ההתכתבות שלו עם מוכרי ספרים בלונדון, נודע למיינור כי דרושים מתנדבים לתרום לערכים במה שעתיד להיות מילון אוקספורד. מיינור הקדיש את רוב שארית חייו למטרה זו.
הוא התברר כאחד התורמים היעילים ביותר למילון. מיינור עבר באופן שיטתי על כל הספרים ברשותו וסקר את תדירות המילים השונות. הוא התאים את הרשימה שלו לרשימת הערכים שחסר להם ציטוט במילון אוקספורד. ככל שרשימתו גדלה כך יכול היה לספק ציטוטים רבים יותר למילה מסוימת. לאחר זמן התיידד מיינור באופן אישי עם עורך המילון ג'יימס מארי, שאף הגיע לבקרו במוסד.
מצבו הנפשי המשיך להידרדר וב-1902 כרת לעצמו את איבר המין. בריאותו התערערה והותר לו לחזור לארצות הברית, למוסד לחולי נפש סיינט אליזבת, שם אובחן כחולה סכיזופרניה. הוא נפטר ב-1920 בניו הייבן, קונטיקט.
אישיות משפטית
אישיות משפטית היא ישות אשר החוק העניק לה כשרות לשאת בזכויות ובחובות משפטיות. האדם, ורק האדם, הוא אישיות משפטית טבעית הכשרה לשאת זכויות וחובות. יצורים אחרים (וכן צמחים וחפצים דוממים) אינם מוכרים כאישיות משפטית ואינם כשירים לשאת זכויות ו/או חובות אם כי בשיח המודרני, קיימת מגמה של זכויות בעלי חיים. תאגיד, לסוגיו השונים, הוא אישיות משפטית מלאכותית הנבדלת מהמחזיקים בה - ישות או ישויות אחרת/ות שהם אדם או תאגיד.
החוק מקנה לאישיות משפטית את זכות הקניין וזכות לחתום על חוזים, ניתן לתבוע אישיות משפטית לדין והיא יכולה לתבוע אחרים. יש להבחין בין אישיות משפטית טבעית, לבין אישיות משפטית מלאכותית. אישיות משפטית טבעית - בני אדם; אישיות משפטית מלאכותית - תאגיד שהוא יציר הדין כגון חברה, עמותה או אגודה שיתופית. לא כל הזכויות המוקנות לאדם מוקנות גם לאישיות משפטית מלאכותית - לזו אין זכות בחירה וזכות להתחתן, למשל. מדינות שונות נבדלות זו מזו ביכולתה של אישיות משפטית מלאכותית לעבור עבירה פלילית. כאשר אישיות משפטית עוברת עבירה פלילית, ניתן להטיל עליה קנס, אך עונש מאסר יוטל רק על אדם, ולא על אישיות משפטית מלאכותית.
כמו כן, יש להבחין בין המונח "אישיות משפטית כללית" - ישות שהדין מעניק לה את הכוח להיות עם כל הזכויות והחובות שטבעי עבורה (אדם לא יכול להתמזג ולהתפרק וחברה בע"מ לא יכולה להינשא, להיכנס לבית הסוהר וכו'), לבין המונח "אישיות משפטית מוגבלת" - הדין מגביל מראש את כל הזכויות והחובות האפשריות, למשל, רשות שלטונית היא מוגבלת כי מותר למדינה לעשות כל מה שהחוק מאפשר לה במפורש, לעומת אדם שכל עוד לא נאסר עליו, הכל מותר לו.