בשנת 1915 היה לורשי אחד המייסדים של חוג יום ראשון יחד עם בלה באלאז' וג'רג' לוקאץ', אך לא היה משתתף קבוע. כעיתונאי באותה תקופה, הוא כתב מאמרים על סוציולוגיה וכלכלה, הוקיע את הרדיקליזם הבורגני, כמו גם אוסקר יאסי, ובמאמריו הרים קול נגד מלחמת העולם הראשונה, אך לאחר שקיבל את צו הגיוס לצבא התגייס לבסוף בספטמבר 1915. לאחר שהמשטרה הפסיקה את פעולת חוג גליליאו בתחילת 1918, הקימו לורשי ומקורביו שני ארגוני נוער חדשים שאחד מהם היה "חוג קארואי", שחבריו שלחו מברק קבלת פנים נלהב למיהאי קארואי. קארואי הבחין בעיתונאי הצעיר, בחלקו באמצעות כתביו נגד המלחמה ובחלקו דרך עבודתו בארגון החוג סביבו, והזמין אותו להשתתף במנגנון הממשלתי שלו. בנובמבר 1918 היה לורשי חבר במשלחת השלום הרשמית לבלגרד כמזכירו של השר אוסקר יאסי. מאוחר יותר, תחת שלטון ממשלת קארואי מונה לורשי ליועץ במשרד החוץ. לדברי ג'ורג' פאלודי הוא היה גם השגריר ההונגרי בשווייץ באותה תקופה. ב -11 בפברואר 1918, נשא לאישה את ארז'בט שטרן, בתם של גוסטב שטרן ותרזה הרצוג. העדים בחתונה היו יוז'ף וסי ולאיוש בירו. הנישואין התפרקו בשנת 1931. אשתו השנייה של לורשי הייתה ארז'בט לאנג, בתם של אגושטון לאנג ולאורה שווייצר. ילדם הראשון, אליז, נולדה בברלין בשנת 1932, ילדם השני פטר נפטר כמה שבועות לאחר לידתו בשנת 1933, וילדם השלישי (1935, בודפשט) נקרא גם הוא פטר.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית התמנה למזכיר מדיני (סגן שר) ליד קומיסר העם לחינוך ציבורי ובהמשך שימש כראש מחלקת עיתונות החוץ. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית הוא נעצר בבודפשט ב־28 באוגוסט 1919 בשעה תשע בערב מכיוון שכיהן בתפקיד ברפובליקה, אך שוחרר באותו היום בהיעדר אשמה כלשהי על פי החלטה סופית מיום 7 בספטמבר 1919.
ההגירה הראשונה והשיבה (1938-1919).
מאוחר יותר באותה השנה היגר לאוסטריה, והצטרף לעיתון ההונגרי הווינאי, כעורך העיתון, וככותב מאמרי המערכת. במאי 1920, "איגוד העיתונאים של הונגריה" הוציא אותו משורותיו יחד עם אילש קוצר ופרנץ גנדר. עד שנת 1933 עבד בעיתונים שונים בווינה, ברלין ובפריז, אך לאחר עלייתו של אדולף היטלר בראשית שנות השלושים עזב את ברלין וחזר לבודפשט, שם התגורר בדרך אטילה. בתקופה זו פגש את ג'ורגי פאלודי במערכת העיתון של מדיאר הירלאפ, ונקשרה ביניהם ידידות לכל החיים.
ההגירה לצרפת (1940-1938).
בסוף 1938, עזב את אשתו וילדיו, היגר לצרפת, שם הצטרף למהגרים ההונגרים והתגורר ב"אוטל דה פראנס" בפריז. הוא התקשר עם מוציא לאור כדי לכתוב ספר על קו מאז'ינו, אך מעולם לא עשה זאת וטען כי המערכת המבוצרת לא מגיעה לים בצפון צרפת, כך שהגרמנים יוכלו בקלות לעקוף אותה דרך בלגיה. בתקופת שהותו בפריס, הסופר אנדרה הוואש היה מזכירו. הגרמנים פתחו במתקפה על צרפת באביב 1940 מה שמכונה המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. לורשי, שחשב שהם עלולים לכבוש את פריז, החליט לנסוע לדרום צרפת. הוא יצא עם הוואש לתחנת אוסטרליץ, שם התנתק ממנו והמשיך ברכבת למונטובן, ואז לאחר הפצצת בורדו לבאיון בדרום מערב צרפת באקויטניה. משם המשיך את מסעו עם פאלודי וחבורתו.
צפון אפריקה וארצות הברית (1960-1940).
מאחר שלא הצליח להשיג ויזה לפורטוגל, הפליג לצפון אפריקה והשאיר את חבריו מאחור. בהמשך התגורר אצל שאנדור אויווארי, שעבד שם כמורה אצל משפחה אמידה, אך הרשויות של צרפת כלאו אותו במחנה המעצר במיסור, בצפון מזרח מרוקו, בגלל האזנה בלתי חוקית לתחנת הרדיו של צרפת החופשית ששידרה מברזוויל ברפובליקה של קונגו. כאשר הוזמן על ידי רוזוולט לארצות הברית, הוא שוחרר מהמחנה.
לורשי נסע תחילה לספרד יחד עם משפחתו ועם ג'ורג' פאלודי. שם עלו כולם על האוניה "אס אס נאַבֶמַר", שהפליגה לארצות הברית. ""במהלך ההפלגה של ששת השבועות הוא הקים קמפינג על הסיפון ומכיוון שלא הצליח להשיג אוכל, הקיף את עצמו בהמוני בקבוקי קוניאק"." הם הגיעו לניו יורק ב־12 בספטמבר 1941. בארצות הברית הוא חי זמן מה מכספו של אלכסנדר אויווארי ובהמשך מינה אותו מושל אוהיו למנהל הספרייה הציבורית בקליבלנד, שם הפך גם לעמית בכיר בעיתון "חופש". במהירה הצטרף לפעילות "הברית הדמוקרטית של ההונגרים באמריקה", ובשנת 1942 כבר יחד עם נשיא הברית רוסטם ואמברי ועם לאסלו פנייש, פאל קרי והוגו איגנוטוש חתם על מכתב בשם קבוצת שיקגו כחבר נשיאות הארגון. ב־25 בדצמבר 1941 פרסם מחקר על פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה בכתב העת "מאבק" של הארגון. בשנת 1944 הוזכר לורשי כמנהיג הקבוצה של קליבלנד של "הברית הדמוקרטית של ההונגרים באמריקה".
הוא עבר לניו יורק בשנת 1949, שם התפרנס מתרגום ספרותי כמו גם בבודפשט, ועבד ב-International Motion Picture Division of Department of State. בשנת 1950, ה-FBI התייחס אליו כחשוד קומוניסטי, אך לא ננקטו נגדו צעדים נוספים בהיעדר ראיות. בשנותיו האחרונות עבד שוב כעיתונאי ב"מאבק", והיה מכותבי המאמרים של "האדם והאופק". לורשי נפטר בשנת 1960 בביתו בריברסייד דרייב במנהטן. אפרו הובא להונגריה באופן לא חוקי על ידי בתו אליז, ולבקשת לורשי הוטמן לצד אביו בשנת 1964 בבית הקברות היהודי בכפר הולדתו, מזהסילש. אשתו, ארז'בט לאנג, נפטרה בספטמבר 1978.
כתביו.
לטענת בלה ז'ולט, לורשי כתב את זכרונותיו של ג'ק בילבו "בשירותו של אל קפונה".
אדולף אולמן
אדולף אולמן, הברון ברניווארי (בהונגרית: Ullmann Adolf; פשט, 19 ביוני 1857 – בודפשט, 5 בפברואר 1925) היה כלכלן הונגרי-יהודי, חבר הבית העליון של בית הנבחרים ההונגרי, אחת מעשרים ושמונה משפחות הברונים היהודים-הונגרים.
קריירה.
אביו של אדולף אולמן, מוריץ ג'רג' אולמן היה סיטונאי וסגן נשיא בורסת הסחורות וניירות הערך של בודפשט, אמו הייתה יוליה ליאון. אדולף סיים את לימודיו באקדמיה למסחר בבודפשט ובשנת 1874 הצטרף ל"בנק האשראי הכללי ההונגרי", שם התמנה למנהל סניף בשנת 1881 למנהל העסקים בשנת 1885 ולנשיא הבנק ב- 1895. בשנת 1909 ירש את כיסאו של ז'יגמונד קורנפלד בלשכת המנכ"ל, ובשנת 1910 התמנה כחבר בבית העליון בפרלמנט ההונגרי. הבית העליון של הפרלמנט מנה אז כ-360 חברים ומושבים קבועים נקבעו הן לראשי הכנסיות השונות (לרבות היהודים) והן לאצולה הגבוהה (נסיכים רוזנים) ולחלק מן האצולה הנמוכה לאנשי עסקים חשובים ולנציגי הלאומים השונים בהונגריה. הבית העליון פעל במתכונת זו משנת 1867 עד 1918 ולאחר מכן משנת 1927 עד 1945. אולמן מילא תפקיד מוביל בהנהגת פעולות רבות בתחום המימון הציבורי ובהקמת חברות תעשיות. הוא היה סגן נשיא האיגוד הלאומי של התעשיינים ונשיא מחלקת התעשייה. בשנת 1916 קיבל את הצלב הגדול של מסדר פרנץ יוזף, בין יתר אותות ההוקרה, ומה 13 באפריל 1818 הוענק לו גם התואר "ברון".
רבים מכתביו בנושא פיננסי ובנושאי מדיניות המסחר הלאומית התפרסמו בעיקר בעיתון בשפה הגרמנית שהוםיע בבודפשט הפסטר לויד. בשנת 1905 כתב ספר על מחקריו בנושא פיננסים ואשראי בעקבות סיור מקיף שערך בארצות הברית.
משפחתו.
הוא נשא לאישה את אלה ליכטנברג בשנת 1890 ונולדו הם שלושה ילדים:
לאו לאנצי
לאו לאנצי (במקור לזרספלד, בהונגרית: Lánczy Leó; פשט, 10 במאי 1852 – בודפשט, 26 בינואר 1921) היה בנקאי יזם, סוחר, מממן ופוליטיקאי הונגרי-יהודי, נשיא בנק. על פי הפורבס (מגזין העסקים האמריקאי) הוא היה האדם התשיעי העשיר ביותר בהונגריה בסוף המאה ה -19 תחילת המאה ה-20 עם שווי נטו של 15 מיליון פנגו הונגרים מופיע ברשימת המשפחות היהודיות העשירות בהונגריה על פי המגזין פורבס (של עשירי הונגריה במחצית הראשונה של המאה ה-20).
משפחתו ולימודיו.
אביו של לאנצי היה סוחר מצליח בפשט בשם וולף (זאב) לזרספלד, ובשנת 1861 שינה את שמו לאדולף לאנצי. כאדם אמיד הוא הצליח להעניק לבניו (לאו הצעיר, ודיולה המבוגר) ולבתו, חינוך ברמה גבוהה. אמו הייתה קטלין פולק. אחיו דיולה לאנצי הפך להיסטוריון, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בודפשט. את הבן הצעיר לאו רשם אביו לבית ספר למקצועות ריאליים. לאחר מכן הוא המשיך כסטודנט באקדמיה למסחר בבודפשט בשנת 1866, אך שנתיים לאחר מכן עזב את בית הספר והצטרף לזמן מה לפירמה "לצקו וגומפרג".
קריירה.
לאנצי התקבל ל"בנק האנגלו-הונגרי" שנוסד בשנת 1868. שם טיפס במהירות בסולם התפקידים והתארים. כבר בגיל עשרים היה ראש מחלקת הנהלת החשבונות. הוא נסע בין סניף הבנק בבודפשט והמטה בלונדון ולמד יותר מכל אוניברסיטה. המשבר הכלכלי של 1873 גרם לפשיטת רגל של הבנק בהונגריה וחברת האם סגרה את סניף בבודפשט.