דייסת גרעיני תירס היא מאכל מסורתי בדרום ארצות הברית, כמו גם מחית קמח תירס במדינות הדרום והמרכז. במקסיקו מכינים "אטולה" עם מים או חלב, לעיתים גם עם שוקולד. באיטליה מכינים דייסת תירס יחד עם עגבניות, פלפלים, וירקות אחרים והיא נקראת "פולנטה" וברומניה מגישים אותה חם יחד עם חמאה וגבינה מלוחה והשם שלה הוא "ממליגה". גם הפולנטה וגם הממליגה עשויות מקמח תירס דק. דייסת תירס היא חלק מארוחת כלולות במדינות רבות באפריקה, כגון טנזניה, דרום אפריקה וזימבבואה.
דייסת חיטה.
בישראל מכינים דייסת סולת עם חלב וסוכר כמאכל חורפי, לעיתים מוגשת עם ריבה. בבתי חולים מוגשת כחלק מארוחת הבוקר וכך גם בחדרי האוכל הצה"ליים (עם קינמון).
יהודי מרוקו נוהגים להכין דייסה העשויה מ-"בורגול (גרגירי חיטה)" דייסה צבעונית בין פורים לבין ראש חודש ניסן בשם: "ברקוקש" לצד חלה אפויה עם ביצים קשות.
באיטליה מוגשת "פולנטינה" מחיטה, צימוקים, חלב וסוכר.
בדרום הודו מוגשת דייסת סולת מטוגנת המכונה "סוזי" או "שוג'י". היא מתובלת בגהי - חמאה מזוקקת, בצל מטוגן, זרעי חרדל קלויים, עלי קארי; לרוב מעורבת עם ירקות או מאכלים אחרים כמו תפוחי אדמה, פלפלי צ'ילי אדומים יבשים, כרובית מטוגנת, ובוטנים או אגוזי קשיו קלויים.
במדינות הנצרות האורתודוקסית דייסת חיטה הנקראת קוליבה משמשת כמאכל טקסי ומוגשת בלוויות ובאזכרות, בהן היא מבורכת בטקס הליטורגיה הקדושה. בחלק מהמדינות היא משמשת גם מאכל חגיגי בתקופת הפסחא, בחגי קדושים נוצרים ובארוחת חג המולד.
דייסת אורז.
בפיליפינים מוגשת דייסת אורז עם סוכר, חלב ושוקולד או עם מים, זעפרן, זנגביל, ולעיתים בשר. בסין מכינים "קונג'י" - דייסת אורז, לעיתים עם ביצי תרנגולת או ברווז, בשר חזיר, עלי כוסברה, אטריות "וונטון" מטוגנות, או לחם מטוגן. ביפן מגישים "קיו" - דייסת אורז עם מלח ובצל ירוק, וכן "ננקוסה גיו" - דייסת אורז עם שבעת עשבי האביב, מאכל מסורתי של ה-7 בינואר. בקוריאה דייסת האורז מוגשת עם מאכלי ים, צנובר, פטריות ועוד. בתאילנד מוסיפים לה תבלין מכוסברה, ביצי ברווז משומרות, רוטב דגים, פלפלי צ'ילי קצוצים, ירק כבוש בחרדל או כרוב כבוש מלוח ושבבי פלפל אדום. בווייטנאם דייסת אורז "צ'או" כוללת גם בקר או בשר עוף, מים או רוטב דגים, מוגשת לרוב עם בצל ירוק ומקלות לחם מטוגן.
בנורווגיה מוסיפים לדייסת האורז וניל, מבשלים אותה בחלב ומגישים עם קינמון, סוכר וחמאה.
בפינלנד, שוודיה, דנמרק ונורווגיה דייסת אורז מסורתית בחג המולד מוגשת עם סוכר וקינמון.
דייסות מדגנים נוספים.
ברוסיה מכינים דייסת כוסמת עם חמאה, בקווקז - עם יוגורט.
בתרבות המאיה העתיקה הייתה נהוגה דייסת קינואה עם קקאו וקינמון. הקינואה זוכה כיום לפריחה כ"דגן על" בקרב חלק מהצמחונים.
בדרום נמיביה נהוגה דייסת דוחן. במזרח התיכון מוגשת עם כמון ודבש. דייסת דוחן היא גם מאכל ילידי בצפון יפן.
דייסת דורה נאכלת כארוחת צהריים קייצית בגינאה החדשה.
בפינלנד קיימת ארוחת בוקר מסורתית של דייסת שיפון.
דייסה מאפונה יבשה או קמח אפונה היא מאכל מסורתי באנגליה וסקוטלנד.
דייסה בתרבות.
בישראל, משחק אצבעות אהוד מאוד על פעוטות הוא "סבתא בישלה דייסה".
הדייסה מוזכרת במעשייה "זהבה ושלושת הדובים".
הדייסה נפוצה בבישול מוסדי. היא מוגשת בין היתר כמנת קבע בבתי הכלא בבריטניה, ובסלנג הבריטי אף נפוץ המונח "doing porridge" ("לעשות דייסה"), שמשמעותו לרצות עונש מאסר. במטבח הצה"לי נפוץ בישול דייסת סולת עם אבקת קינמון, שהיא בדרך כלל בחזקת פרווה (ללא חלב, עם סוכר, מים ומרגרינה).
הילדסהיימר
קיוקושין
כסא מפלט
פסטיבל המוזיקה של אספן
פסטיבל המוזיקה של אספן שנוסד ב-1949 ובית הספר שלידו הוא פסטיבל נודע למוזיקה קלאסית, המציג מוזיקה ברמה בינלאומית במסגרת אינטימית של עיר קטנה. כמו כן הוא מאפשר מגרש אימונים מן המדרגה הראשונה לנגנים בוגרים צעירים. את הפסטיבל ובית הספר ייסדו אנשי הרוח ובעלי החזון אליזבת ווולטר פפקה משיקגו בהסתמך על הרעיון האומר, שהשילוב של אמנות וטבע מטפח את צמיחתה של רוח האדם. כל היבט של ארגון הפסטיבל עודנו חדור בעיקרון המנחה הזה.
יותר מ-350 אירועי מוזיקה מתקיימים במשך 9 שבועות בכל קיץ, מיוני עד אוגוסט, ביניהם הופעות של חמש תזמורות באתר הפסטיבל, מוזיקה קאמרית, אופרה, מוזיקה בת-זמננו, אירועים לילדים, הרצאות ודיונים. מדי יום מתקיימים עד 8 אירועים ויותר מ-100,000 מבקרים מכל רחבי העולם באים להשתתף בהם.
לתלמידי מוזיקה, התוכנית בת תשעת השבועות מספקת שילוב של שיעורים עיוניים והתנסויות ביצוע. תוכנית לימודים רחבה כוללת נגינה בתזמורת, שיעורים אינדיבידואליים, כיתות אמן ורסיטלים. שבע-מאות וחמישים מוזיקאים צעירים לומדים בבית הספר, מרחבי ארצות הברית והעולם. כמעט 40 אומות מיוצגות, ביניהן אוסטרליה, סין, איסלנד, מקסיקו, שוודיה וונצואלה. הגיל הממוצע הוא 23.
הקשר בין מורה אמן למתלמד, אושיות החינוך המוזיקלי, בא לביטוי באופן מלא בבית הספר. הסטודנטים של אספן זוכים בהזדמנות בלתי רגילה לבצע כחברים בתזמורת, עם כמה מן הנגנים המעולים בעולם ותחת שרביטם של מנצחים בעלי שם עולמי. נגנים בני כל הגילים לומדים ממדריכיהם לא רק בחדרי הכיתה, אלא גם בנגינה שכם אל שכם עמם בתזמורת הפסטיבל, בתזמורת קאמרית של אספן, הסינפוניה של אספן, תזמורת הקונצרטים של אספן ובמוזיקה קאמרית במשך כל הקיץ. גם למנצחים יש הזדמנות לנצח על תזמורת באקדמיה האמריקאית לניצוח באספן.
בוגרי פסטיבל אספן תופסים משרות מוזיקה מקצועיות חשובות ברחבי העולם, אם בנגינה בתזמורות צמרת, אם בבתי אופרה ואם בהוראה בבתי ספר למוזיקה. שרה צ'אנג, ג'יימס קונלון, לין הארל, רנה פלמינג, ג'יימס לוויין, צ'ו-ליאנג לין, רוברט מקדאפי, סוזן מנצר, יצחק פרלמן, ליאונרד סלטקין, נדיה סאלרנו-זוננברג, פיליפ גלאס, ברייט שנג, אוגוסטה ריד תומאס, ויליאם בולקום, ברברה הנדריקס ודון אפשאו הם בין אלה, שהקריירות צמחו מפסטיבל המוזיקה ובית הספר של אספן. המנהל המוזיקלי הוא דייוויד זינמן ואילו אלאן פלטשר (מלחין) משמש כנשיא ומנכ"ל. יוכבד קפלינסקי שימשה במשך שנים רבות כמורה במקום.
קולהאס
המלכה אליזבת' השנייה
פסיכולוגיה של המוסיקה
הפסיכולוגיה של המוסיקה
אודי לאון
אודי לאון (נולד ב-4 ביולי 1956) הוא תסריטאי העוסק בפיתוח וביזמות של תוכניות וסרטים בנושאים יהודיים ובייצוג קבוצות מיעוט בטלוויזיה. כיום הוא מנהל תוכניות מועדפות וגיוון חברתי ותרבותי בזכיינית קשת בערוץ 2.
קורות חייו.
נולד וגדל בירושלים, למד בישיבת מרכז הרב במשך שמונה שנים, בהן פיתח קשר אישי עם ראש הישיבה הרצי"ה, ושנתיים בכולל "מקור חיים" בראשות הרב עדין שטיינזלץ והרב שג"ר. למד באוניברסיטה העברית בירושלים חינוך מיוחד ומנהל חינוכי. היה אחד העמיתים הראשונים בבית ספר מנדל למנהיגות חינוכית.
נשוי ואב לשלושה, מתגורר בירושלים.
פעלו.
כאב לילד נכה הקים ליאון את "צעד קדימה" ארגון לשיקום ילדים נכים על בסיס גישת שפותחה בהונגריה. לאון היה ממייסדי בית ספר לקולנוע "מעלה" וניהל אותו שנתיים. היה שותף מרכזי במאבק לחקיקת חוק הקולנוע. כמו כן הוא כיהן כחבר בהנהלת קרן הקולנוע הישראלי.
ליאון הקים גם את קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, והיה אחראי ליצירתן של הפקות כמו "הישיבה", האחים יונה, המנגליסטים, האושפיזין ועוד. במסגרת קרן "גשר" טיפח יוצרים צעירים רב-תרבותיים כמו דוד גברו (יוצר "סיסאי"), יהודה גרובייס (מהבולטים שביוצרי הקולנוע החרדי) ועלאא חליחל (סופר ותסריטאי ערבי ישראלי).
יצירתו הבולטת ביותר היא סדרת הדרמה מעורב ירושלמי שזכתה בשלושה פרסי אופיר בשנת 2004 וכן בפרס הדרמה הטובה ביותר בפסטיבל ירושלים לקולנוע.
בתפקידו בזכיינית ערוץ 2 "קשת". יזם את בית המדרש ליוצרי טלוויזיה, את "המשמר האזרחי", "המהפכנים" עם קובי אריאלי ועוד. לאחרונה ערך וניהל את הסדרה עבודה ערבית של סייד קשוע, שבה לראשונה סופר סיפורה של החברה הערבית בפריים טיים של ערוץ מסחרי. הסדרה זכתה לפרסי האקדמיה לתסריט, שחקנית וסדרה הקומית הטובה ביותר.
בדצמבר 2011 התבקש ליאון על ידי חביבה פדיה, יו"ר עמותת חזון פתיה, העוסקת בשילובן בקהילה של נשים דתיות הסובלות מהפרעות נפשיות, כדי לסייע בהצלת העמותה מפשיטת רגל. ליאון סייע בשיקום העמותה.
ב-2014 הקים ליאון את "סוגיא" מיזם אינטרנטי ייחודי לפתוח שיח, דיון ויצירת חכמה קולקטיבית סביב סוגיות שונות.
אל יתהלל חוגר כמפתח
אַל יִתְהַלֵּל חֹגֵר כִּמְפַתֵּחַ היא אמרה מקראית שמשמעותה: אל לאדם להתרברב ולהתפאר בכוונותיו לפני שהוכיח כי הוא מסוגל לבצען.
אמרה זו שאולה משדה הקרב. החוגר הוא החייל שלובש את החגור לפני הקרב. המפתח הוא החייל הפותח או משיל את החגור מעליו לאחר שחזר משדה הקרב. ביטוי זה בא ללמד את האדם לא להתרברב על הצלחותיו העתידיות, פן לא יוכל להוכיח את דבריו במעשים.
מְקור האמרה.
בספר מלכים א' כ' פסוק י"א מסופר על בן הדד השני מלך ארם שהתכונן לתקוף את ממלכת שומרון והתרברב בניצחונו עוד לפני שהביס את אחאב מלך ישראל:
בן הדד התרברב בצבאו הגדול וטען, בשבועה, כי כל עפר חורבות השומרון (שמתכנן הוא להחריב) לא יספיק למלא את אגרופיהם של חייליו הרבים, כך לפי המפרשים שמשמעות המילה "שעלים" היא אגרוף, ולפי פירושים אחרים, משמעות המילה "שעלים" היא העפר הנדבק ברגלי ההולך, כלומר, אין די עפר השומרון שידבק לרגלי חייליו הרבים של בן הדד.
אחאב מלך ישראל השיב:
כלומר - אל לך להתרברב לפני שניצחת במלחמה. בן הדד, שהיה בטוח לחלוטין בניצחונו, הרשה לעצמו לשתות לשוכרה באוהלו לפני הקרב, והובס על ידי אחאב.
ביטויים דומים.