ידוע כי אוגוסטוס התעלם מאגריפה בסדר הירושה ונמנע מלתת לו תפקידים חשובים, לדוגמה בשנת 7 לספירה כאשר נשלחה תגבורת צבאית לטיבריוס שעסק בדיכוי המרד הפאנוני, לא היה אגריפה בן ה-19 חלק מן המשלחת הצבאית. דברים אלה הגבירו את תסכולו ואכזבתו של אגריפה שכן חש שאוגוסטוס מונע ממנו את מקומו הראוי בסדר הירושה.
לא ידוע הסיבה הוודאית לכך, אך אגריפה הוגלה על ידי אוגוסטוס לסורנטום בשנת 7 לספירה, התנהגותו האלימה בגלות הביאה למעברו לאי פלנסיה שם הושם תחת משמר צבאי. גלותו הפכה לקבועה על ידי סנאטוס קונסולטום.
כשהיה ברור שאוגוסטוס עומד למות ושטיבריוס ירש אותו כקיסר, הוכנה קנוניה ברומא. עיקריה של הקנוניה היו מניעת הגלות על ידי חילוצם של אגריפה בן ה-28 ואמו יוליה, שאף היא הייתה בגלות בשל ניאופיה, אחרי מותו של אוגוסטוס, הבאתם ללגיונות הרומאים שחנו בגרמניה והכרזה על אגריפה כיורשו של אוגוסטוס והקיסר החדש. הקושרים גם הפיצו את שמו של אגריפה כמועמד אפשרי לרשת את אוגוסטוס והם ככל הנראה היו המקור לשמועה שטקיטוס מדווח עליה שכביכול לפני מותו אוגוסטוס ביקר את אגריפה במקום גלותו והתכוון לבטל את הגלייתו ולהחזירו לרומא.
אולם הקנוניה נתגלתה ואגריפה הוצא להורג לפני שהקושרים יכלו לחלצו, לא ברור על פי פקודתו של מי התבצעה ההוצאה להורג אולם ככל הנראה זה היה מעשה ידיו של אוגוסטוס, אחד ממשרתיו או ליוויה ולפי תגובתו המופתעת של טיבריוס כשהודיעו לו על ההוצאה להורג הוא לא היה מעורב בכך.
Oscommerce
מרדכי אנילביץ'
מרדכי אנילֶביץ (בפולנית: Mordechaj Anielewicz; 1919 – 8 במאי 1943, ג' באייר ה'תש"ג) היה מפקד הארגון היהודי הלוחם במרד גטו ורשה. נהרג בקרב מול הנאצים בגטו. בחייו ניחן בכושר מנהיגות בולט, ולאחר מותו נחרטה אישיותו כסמל לאומץ ולהקרבה. עד היום מייצגת דמותו את ההתנגדות היהודית בשואה.
ביוגרפיה.
ילדותו.
מרדכי אנילביץ' נולד בעיירה וישקוב שבפולין לאברהם ולצירל. הוריו, שהיו בעלי חנות מכולת קטנה, התקיימו בדוחק, ולאחר לידתו של מרדכי עברה המשפחה לוורשה הבירה בתקווה לשפר את מצבה הכלכלי. בוורשה התרחבה המשפחה, ולמרדכי נולדו אח ושתי אחיות: פנחס, חווה ופרידה. ילדותו עברה עליו בשכונת פובישלה הסמוכה לנהר ויסלה, שהייתה ידועה כשכונת עוני מוכת פשע. הרחוב היחיד בשכונה שבו גרו יהודים היה סולאץ, הרחוב הראשי, ושם השתכנה גם משפחת אנילביץ'. גם בוורשה עסקו אברהם וצירל בחנוונות.
משפחתו של אנילביץ' סבלה מעוני מַתמיד, ולא פעם הגיע המצב בבית עד כדי רעב. בנוסף, נאלצו ילדי המשפחה להתמודד באופן תמידי עם גילויי אנטישמיות. כבר אז התבלט מרדכי כמנהיג, כאשר, יחד עם אחיו הצעיר פנחס, הנהיג חבורת ילדים שלא פחדה להגן על עצמה מפני הילדים הפולנים. מרדכי הגה תכסיס – הוא היה מנצל את כושרו הגופני כדי לחמוק מהבריונים הפולנים, ולאחר שתש כוחם היה מכה אותם שוק על ירך. בעקבות כך, הצליח להשיג "הפסקת אש", ומנהיג החבורה האנטישמית היריבה הצהיר: "אתם בכלל לא יהודים. יהודים לא נלחמים, אתם משלנו."
בניגוד למקובל בקרב היהודים באותה תקופה, הִרבה אנילביץ' לעסוק בספורט. הוא השקיע זמן רב באימוני היאבקות ואיגרוף, ובנוסף, נהג לשוט בקיץ במי הנהר ויסלה, ולהחליק בחורף על מימיו הקפואים.
נעוריו.
עם סיום בית־הספר העממי קיווה אברהם לקבל עזרה מבנו בניהול החנות, אולם אמו החליטה לחפש עבורו גימנסיה. מרדכי לא התקבל לגימנסיות פרטיות בעיר, וצירל נאלצה לרשום אותו למוסד פחות יוקרתי, בית הספר לנערים "לאור" ברחוב נָאלֶבקי, מרכז החיים היהודיים בעיר. בלימודיו הצטיין אנילביץ' בעיקר במקצועות ההומניים, והתבלט בכושר הדיבור ויכולת ההבעה. במשך תקופה ארוכה שימש בתפקיד ראש ועד הכיתה והדובר שלה. הוא היה ידוע כעקשן, חסר סבלנות וכמנהיג טבעי שסוחף אחריו אחרים.
בגיל 15 הצטרף מרדכי לתנועת הנוער הציונית בית"ר. לאחר שנה הוא החליט לעבור לתנועת השומר הצעיר, וצורף מיד לקורס מדריכים, למרות גילו הצעיר. בתור מדריך בשומר הצעיר הקים גדוד חדש ונתן לו את השם "למרד". הוא הרבה לעסוק עם חניכיו בטיפוח המשמעת, במסעות מפרכים ובדיונים אידאולוגיים. בניגוד למקובל בקנים אחרים, לא עסק אנילביץ' בפעילות אינטלקטואלית. הייתה זו התקופה בה עלו הנאצים לשלטון בגרמניה, ומרדכי היה טוען בהקשר זה: "הבעיה איננה בטולסטוי, אלא במערב, בגרמניה."
אנילביץ', שהתעקש על השפה העברית ועסק ללא הפסק בחינוך ציוני, היה ידוע גם ביחס קר וענייני כלפי חניכיו בכלל וכלפי בנות בפרט. הוא טען כי "זה לא הזמן להתיידד עם בנות", ואף על פי כן הוא הכיר בתקופה זו את חברתו מירה פוכרר, הצעירה ממנו בשנה. בתקופה זו רצה אנילביץ' להקדיש את כל זמנו לפעילות בשומר הצעיר, ואת לימודיו הוא סיים בהצלחה רק משום שנענה להפצרות אמו ומוריו לא לעזוב את בית־הספר.
בגיל 18 יצא מרדכי למחנה אימונים פולני טרום־צבאי. כבר בתחילת האימונים, קבוצת חניכים פולנים גנבה את כלי נשקם של החניכים היהודים, על מנת להוכיח שיהודים לא יכולים להיות חיילים טובים. אנילביץ' ארגן את חבריו היהודים כדי להחזיר את הרובים ולהכות את הגנבים. בסיום הפרשה סולק ממחנה האימונים, למרות העובדה שמפקד המחנה הודה כי היהודים נהגו כהלכה.
במלחמת העולם השנייה.
בפרוץ המלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח אנילביץ' עם קומץ חברי השומר הצעיר לעיר קוֹבֶל שבמזרח פולין. משם ניסה יחד עם חבריו להגיע לגבול הרומני על־מנת לפתוח נתיב עלייה לארץ ישראל דרך הים השחור, ואילו מירה פוכרר הגיעה לווילנה כדי לנסות ולקבל שם אשרת עלייה. אנילביץ' נתפס בדרכו לגבול הרומני על ידי הצבא האדום. הוא נכלא למספר ימים, וחזר לוורשה אחרי שחרורו. ורשה באותה עת כבר נכבשה על ידי הצבא הגרמני, ואנילביץ', מזועזע מהמראות, פגש שם בפעם האחרונה את אביו, שהועסק בעבודות כפייה.
אנילביץ' ארגן חבורת צעירים, שהגיעה לווילנה כדי לעזור ולנסות לפתוח משם נתיב עלייה לארץ ישראל. בווילנה הוא חבר למירה פוכרר ולשאר ידידיו מהתנועה. הוא ומירה החליטו לחזור מיד לוורשה כדי לשקם את פעילות השומר הצעיר, שנאסרה על פי צו של השלטונות הנאציים. בדרכם עצרו אותם הן החיילים הרוסים והן החיילים הגרמנים, שלא ידעו על יהדותם. עם חזרתו לוורשה התבשר מרדכי על מות אביו.
יחד עם חבריו להנהגת השומר הצעיר בוורשה החל אנילביץ' לארגן את הפעילות המחתרתית של התנועה, שהתרכזה באותו זמן בפעולות חינוך וארגון תאי מחתרת, אנילביץ' הוציא עיתון ושמו "נגד הזרם" ודאג לפרסומים מחתרתיים אחרים. הוא הוביל קו של התנגדות ליודנרט, ואסר על חבריו לקבל משרות במועצת גטו ורשה. מפורסם המקרה בו הכה שוטרים יהודים שבאו לעצור אותו לצורך משלוח לעבודות כפייה. המשטרה היהודית העלימה עין ולא הטרידה אותו שוב. עם פלישת הגרמנים לברית המועצות ביוני 1941 החל אנילביץ' לארגן את ניצני ההגנה היהודית בגטו. תחילה, עם הקמת "הגוש האנטי־פשיסטי", היה אנילביץ' סגנו של מפקד הארגון הצבאי בגוש, פנחס קארטין, שהיה מוכר באותה עת כאנדז'יי שמידט.
ההיסטוריון ד"ר עמנואל רינגלבלום תיאר כך את מרדכי אנילביץ' ברשימותיו:
מרד גטו ורשה.
ב־1942, עם התגברות גירושי היהודים והמשלוחים מהגטו למחנות ההשמדה, נסע אנילביץ' לצ'נסטוחובה כדי לארגן את תנועת המרד. הוא חזר לוורשה לאחר הידיעות על האקציה הגדולה, שבמהלכה גורשו רוב יהודי הגטו, והיה בין מייסדי הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בגטו ורשה באוקטובר 1942. הוא נבחר לעמוד בראש הארגון, למרות חוסר הניסיון הצבאי שלו. כינויו המחתרתי היה "מלאכי" – תרגום מפולנית של הכינוי "אלניוק", שדבק בו מאז החל את דרכו הציונית.
ב־18 בינואר 1943 הנהיג אנילביץ' את הקרב הראשון שלו נגד הגרמנים, כאשר אלו נכנסו לגטו לבצע גירוש נוסף. אנילביץ' יחד עם קומץ לוחמים הצטרפו לשיירת המגורשים, וברגע בו הגיעה השיירה לפינת הרחובות זמנהוף־ניסקה, תקפו הלוחמים היהודים את הגרמנים, על־פי סימן של אנילביץ', והטילו לעברם רימון. בקרב העז שהתלקח אזלה תחמושתו של אנילביץ' והוא התנפל באגרופיו על ז'נדרם גרמני, הוציא ממנו את הרובה והמשיך לירות, מרבית הלוחמים נהרגו בקרב פנים אל פנים שהתפתח ברחוב, ואנילביץ' עצמו ניצל בזכות מעשי הקרבה של פקודיו. פעולת הגירוש הופסקה לאחר ארבעה ימים, ובשלושת החודשים הבאים עסק אנילביץ' בהתארגנות לקראת הקרב הגדול הממשמש ובא.
הארגון היהודי הלוחם מנה באותה תקופה מספר מאות לוחמים ומאות לוחמים נוספים השתייכו לאצ"י (ארגון צבאי יהודי). בטרם החל המרד הגדול התקיימו ניסיונות איחוד בין שני הארגונים, אך אלו לא צלחו. שני הארגונים פעלו במקביל תוך כדי תיאום מוגבל. התחמושת של ארגון אי"ל הייתה מועטה ואנילביץ' החליט לנסות לחפות על כך בניידות של הכוחות. הוא חילק את חייליו לחוליות קטנות שתפקידן היה לצלוף בגרמנים מבתים אשר התרוקנו זה לא כבר מיושביהם. מקומות המחבוא של הלוחמים היהודים היו בבונקרים שהוכנו וצוידו מראש. נתיב נסיגה למקרה של מפלה לא הוכן.
המרד הגדול החל בערב פסח, 19 באפריל 1943, עת חזרו הגרמנים בכוחות גדולים לגטו. ידוע מכתבו ליצחק (אנטק) צוקרמן שנכתב בזמן המרד, ובסופו כותב אנילביץ': (23 באפריל 1943).