מקפלות המצנחים בצה"ל מקפלות את כל המצנחים הדרושים עבור צה"ל לצורכי תרגילים גדודיים (תרג"דים), היטסים ואספקה לשטח. הקיפול דורש מאמץ פיזי, שכן מצנח אישי שוקל 14.1 קילוגרמים ומצנח אפסניה יכול להגיע למשקל 70 קילוגרמים. קיפול מצנח בודד אורך בין 20 דקות לשעה.
תנאי קבלה ליחידת מקפלות המצנחים הם פרופיל רפואי 64 ומעלה, טירונות לרמת רובאי 02 וקורס הכנה בן חודש ימים.
לפני הרחבת תפקידי החיילות בצה"ל, נחשב תפקיד מקפלת המצנחים לתפקיד המשמעותי ביותר שיכולה חיילת למלא בשירות הצבאי. מקפלות המצנחים זכו לכבוד מהסביבה ואפילו חובר לכבודן השיר "מקפלות המצנחים" מאת יאיר רוזנבלום. השיר בוצע לראשונה ב-1971 על ידי צוות הווי של חטיבת הצנחנים ובהמשך, ב-1972, על ידי להקת פיקוד מרכז.
הסיכה של מקפלות מצנחים מכילה כנפיים שבמרכזן מצנח ומתחתיו שתי כפות ידיים.
מאחזקות המצנחים
מקפלת מצנחים
מאחזקת מצנחים
PAK DA
PAK DA (ברוסית: ПАК ДА) הוא הדור הבא של מפציץ אסטרטגי רוסי המתוכנן ומפותח על ידי טופולב. PAK DA הוא ראשי תיבות של перспективный авиационный комплекс дальней авиации.
הוא תוכנן להיות מפציץ אסטרטגי חמקן וצפוי להיכנס לשירות ב־2025-2030, בראשונה תוכנן שהמטוסים הראשונים יימסרו ב-2020, אך לאחר מכן נדחה ל"מעבר ל 2023".
היסטוריה.
במרץ 2017 דווח כי נבנה מודל ראשון בגודל מלא של PAK DA, לאחר בניית מודלים מוקטנים רבים של קונפיגורציות שונות. אושר בדיווח כי התצורה שלו היא של "כנף מעופפת" וכי יש דגש רב על יכולות חמקנות.
הטיסה הראשונה מתוכננת על פי דווחים ל 2025 ומבצעיות ב-2027, הוא יוכל לשאת כ-30 טון תחמושת ויהיה בעל טווח של מעל 12,000 ק"מ.
עונת 1958/1959 בפוטבול ליג
עונת 1958/1959 הייתה העונה ה-60 של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-23 באוגוסט 1958 והסתיימה ב-4 במאי 1959. בעונה זו התחרויות התקיימו בליגה הבכירה, בליגת משנה, בדיוויזיון השלישי ובדיוויזיון הרביעי.
הליגה הבכירה כללה 22 קבוצות. וסטהאם יונייטד ובלקברן רוברס היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון ביחס שערים דורגה במקום גבוה יותר. שיטה זו הייתה בתוקף עד לעונת 1976/1977.
וולברהמפטון וונדררס זכתה באליפות בפעם השלישית בתולדות המועדון ובפעם השנייה ברציפות.
בסוף העונה לליגת משנה ירדו אסטון וילה ופורטסמות'. במקומן לליגה הבכירה עלו שפילד וונסדי ופולהאם.
כדורגלנים מצטיינים.
ג'ימי גריבס מצ'לסי כבש 33 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
סיד אואן מלוטון טאון זכה בפרס כדורגלן השנה של התאחדות עיתונאי הכדורגל האנגלית.
אווה היימן
אווה היימן (בהונגרית: Éva Heyman; 13 בפברואר 1931 - 17 באוקטובר 1944) הייתה נערה יהודייה שגרה בעיר נאג'ווארד שברומניה (נכבשה על ידי הונגריה ב-1940). היא כתבה יומן אישי בשנת 1944, בתקופת שואת יהודי הונגריה. היומן מתאר מזווית המבט שלה כנערה את החיים תחת הכיבוש הנאצי, ההידרדרות הקיצונית במצבם של יהודי העיר, ושליחתם המהירה למחנות ההשמדה. היימן נספתה בשואה, ויומנה פורסם בשם "יומנה של אווה היימן". היה זה אחד מיומני השואה הראשונים שפורסמו. במאי 2019 הופקו סדרת סרטונים במסגרת "הסטורי של אווה", ובו הועלה יומנה כסדרת סרטונים קצרים ברשת החברתית "אינסטגרם".
ביוגרפיה.
אווה נולדה באוראדיה (נאג'ווארד בהונגרית) שברומניה למשפחה יהודית-הונגרית מתבוללת. הוריה היו אָגְנֶשׁ, או בשם החיבה, כפי שכינתה אותה אווה, אָגִי, שהייתה בתו היחידה של הרוקח ד"ר רז'ה ראץ, ואף היא למדה רוקחות, והארכיטקט בלה היימן. הם התגרשו בהיותה בת ארבע, ואווה ראתה זאת כאחד הגורמים העיקריים לעצבות התמידית שהיא חשה. אמה אגי נישאה בשנית לסופר בלה ז'ולט, והתגוררה עמו בבודפשט, ואילו אווה נותרה לגור עם סבה וסבתה, וראתה את הוריה לעיתים רחוקות. יוסטי, האומנת האוסטרית שטיפלה גם באמה הייתה אחראית לטיפול בה. ב-1940 על פי תכתיב וינה עברה העיר לרשות הונגריה מרומניה. הקהילה היהודית בעיר מנתה כ-30,000 איש. במרץ 1944 השתלטו הגרמנים על הונגריה ושואת יהודי הונגריה הואצה. הגרמנים הקימו גטו בסביבת בית הכנסת הגדול, משם שלחו את יהודי העיר למחנה ההשמדה אושוויץ.
בגטו הייתה המשפחה מאוחדת לתקופה קצרה, מכורח הנסיבות, ואווה זכתה סוף-סוף להתגורר עם אמה. אך זאת לזמן קצר: האם הצליחה להימלט מהגטו עם בן-זוגה, ולהגיע לבודפשט. אווה נותרה עם סבה וסבתה בגטו, ועימם נשלחה לאושוויץ ונרצחה שם, בהיותה בת שלוש-עשרה. אמה ואביה החורג הצליחו לצאת ברכבת קסטנר מבודפשט. לא ידוע מה עלה בגורל אביה. לאחר המלחמה אביה החורג נפטר ממחלה ב-1949, ואמהּ התאבדה ב-1951 עם תמונה של אווה לידה.
יומן.
אווה החלה לכתוב ביומנה החל מ-13 בפברואר 1944, שחל ביום הולדתה השלושה-עשר. היא לא הניחה לאיש לקרוא ביומנה ונעלה אותו במפתח קטן מוזהב, שאותו נשאה תמיד בשרשרת זהב דקה על צווארה. אווה לא זכתה לכתוב בו לאורך זמן רב: הוא נכתב במשך שלושה חודשים ושישה ימים בלבד. אך מרגע שקבלה את היומן לידיה, ועד ליום כתיבתה האחרון בו, כשחילצה אותו מהגטו ממש לפני שילוחה לאושוויץ, אווה כתבה ביומן בצורה אינטנסיבית מאוד, ועל כן הוא תיעוד עשיר לחייה (גם אלה שקדמו לזמן כתיבת היומן) ולאירועים הנוראיים שחוותה, מזווית מבט של נערה צעירה.
הטקסט לאורך היומן כולו מתהווה בצילה של השואה. כבר ביום הראשון המתועד ביומן ניכרת השפעת מלחמת העולם השנייה, כאשר אווה מספרת שחגיגות יום הולדתה צומצמו, "כדי שלא יאמרו הארים, כי צאצאי היהודים מתגנדרים".
בתחילה כתבה אווה ביומן את חלומותיה ושאיפותיה לעתיד: "לכשאגדל, ארוויח את לחמי כצלמת-עיתונאית ואעשה ככל שיעלה על ליבי..." (21 בפברואר 1944). אך ככל שהתקדם היומן, שאיפותיה של אווה מתחילות להצטמצם לשאיפה אחת ויחידה, לחיות:
אווה הביעה מעין התנצלות בפני יומנה, על שאין היא יכולה לכתוב בו דברים שמחים:
ואכן בשלושת החודשים שכתבה בו, היא תיארה בעיקר את אובדנה המהיר של יהדות הונגריה. כחודש לאחר פתיחת היומן, ב-19 במרץ 1944 פלשו הנאצים להונגריה. אווה תארה ביומנה, מתוך מודעות ורגישות גבוהה יחסית לילדה בת שלוש-עשרה, את ההידרדרות שחלה במצב היהודים ואת התחושות שעולות בסביבה. ביום פלישת הנאצים להונגריה כתבה אווה ביומנה:
פחות מחודש לאחר מכן, כבר נצטוו יהודי העיר לתפור טלאי צהוב על בגדיהם. אווה, שמוצאה היהודי לא היה עד אז מרכיב מרכזי בחייה, מצאה את עצמה לפתע כחלק מקבוצה חדשה, שהיא מכנה 'המכוכבים':
יומיים לאחר מכן, אווה תיארה את גזילת רכושה בידי השוטרים ההונגרים, שלקחו את האופניים שלה, אותם קנתה זמן קצר קודם לכן, וסיפרה על כך: "היום הורדתי את האופניים שלי מן הגג, בעוד שבועיים אולי אוכל לצאת לרכיבה. אני מעריצה את הרכיבה על אופניים, והאופניים הם של ממש – לא כמו של ילדים, אלא כמו של מבוגרים" (14 בפברואר 1944). כשלקחו לה את האופניים, ניסתה אווה להיאבק עליהם בכוח:
שלושה שבועות לאחר מכן, אווה גורשה עם משפחתה לגטו בנאג'ווארד:
במעבר לגטו לא הורשו לקחת כמעט דבר, וגם את שרשרת הזהב נאלצה אווה למסור לשוטרים ההונגרים. מכאן העניינים התחילו להידרדר בקצב מהיר, ואווה תיארה ביומנה איך החוקים משתנים, ואיך העולם המוכר לה כבר לא קיים עוד, ומשתנה מול עיניה לדבר אפל ונורא:
אווה רשמה ביומנה בפעם האחרונה ב-30 במאי 1944, שלושה ימים לפני שגורשה למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחה ב-17 באוקטובר 1944. בדף האחרון ביומנה כתבה אווה:
ביום האחרון לכתיבתה ביומן, היו כל יהודי נאג'ווארד סגורים בגטו הצפוף, לקראת שליחתם לפולין. אווה, בפיכחון נדיר לגילה, כתבה כי המבוגרים טועים: "לחינם אומרים כולם, שאנו לא נלך לארץ פולין". העוזרת ההונגרית של המשפחה, שאווה מכנה מארישקה, הצליחה להסתנן פנימה (ואלו המילים האחרונות ביומן - "איני יכולה לכתוב עוד, יומני הקטן, דמעותיי זולגות, אני ממהרת אל מארישקה"); את אווה היא כבר לא יכלה להציל, אך אווה העבירה לה את היומן, וביקשה ממנה שתשמור עליו מכל משמר. העובדה שאווה דאגה לחלץ את יומנה מהגטו המסוגר מעידה על כך שהיא הבינה שהסוף הגיע, וקיוותה שלפחות דרך היומן חייה יזכו באופן כלשהו להמשך.
מותה.
כשהגיעה אווה עם סבהּ וסבתהּ לאושוויץ, הם נשלחו מיד להשמדה בתאי הגז, ואילו היא הצליחה לשרוד במחנה עוד למעלה מארבעה חודשים. לא ידוע רבות על גורלה ומצבה בתקופה זו. ב-17 באוקטובר 1944, כחודשיים לפני שחרור המחנה, ראה מנגלה, על אף ניסיונותיה של אווה להסתיר זאת, שרגליה היו פצועות - ושלח אותה אל מותה בתאי הגז.
פרסום היומן.
מארישקה, העוזרת ההונגרית לה העבירה אווה את היומן, מסרה את היומן לאמה של אווה, יחד עם צילומים של אווה ששמרה אצלה. האם דאגה לפרסמו.
היומן התפרסם במקור בהונגרית (לראשונה ב-1948, ומהדורה שנייה ב-2011), שפת הכתיבה של היומן. יד ושם הוציא לאור תרגום לעברית בעריכת יהודה מרטו ב-1964, ולאנגלית ב-1974. בנוסף תורגם היומן גם לרומנית (1991), לרוסית (2001), ולגרמנית (2012).
תגובות לאחר מותה.
האומנת של אווה, יוסטי, האשימה במכתב מ-21 באוקטובר 1945 את אמה של אווה בהפקרת בתה למוות. היא טענה נגדה שהיה עליה להשקיע את כל כוחותיה בהצלת בתה, כשם שעשתה זאת למען בן-זוגה. אך יותר מכל, האשימה יוסטי את עצמה:
שומרי הגלקסיה (קבוצה מקורית)