ב-10 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית, כשפתח בהרכב במדי ליל במשחק נגד לוריאן, ושמר על שער נקי בניצחון קבוצתו 1–0. החל מהמחזור השישי שמר אניימה על רשת נקייה במשך 11 משחקים רצופים, והיה קרוב לשבור את שיא אי-הספיגה בליגה הצרפתית. ב-6 בדצמבר 2013 האריך אניימה את חוזהו בליל עד שנת 2017. במשך ארבע עונות היה אניימה השוער הראשון של ליל, אך בעונת 2017/2018 לא שותף במשחקי הקבוצה, וב-31 באוגוסט 2018 שוחרר מהמועדון.
נבחרת ניגריה.
אניימה זומן לסגל נבחרת ניגריה כשוער מחליף לקראת מונדיאל 2002. במהלך הטורניר שיחק במשחק אחד, ושמר על רשת נקייה מול נבחרת אנגליה. מאז הפך אניימה לשוערה הראשון של הנבחרת, ובמדיה פתח בהרכב בכל משחקי גביע אפריקה לאומות 2004.
בזכות כושרו ותפקודו הטובים כשוער הצליחה נבחרת ניגריה להגיע עד לחצי גמר גביע אפריקה לאומות 2006, בה הפסידה 0–1 לנבחרת חוף השנהב ולבסוף זכתה במקום השלישי. לאחר הטורניר חזר אניימה לישראל לאחר שנודע עליו בעיתוני ניגריה בתור "הגיבור הלאומי" ופגש לראשונה את בתו שנולדה בזמן שהתאמן באליפות אפריקה.
אניימה השתתף עם נבחרתו במונדיאל 2010 שנערך בדרום אפריקה. הוא הצטיין במשחק הראשון של ניגריה, בו הפסידה 0–1 לנבחרת ארגנטינה, כאשר עצר מספר כדורים, ארבעה מתוכם של ליונל מסי. בסוף המשחק הוכתר על ידי פיפ"א כאיש המשחק. אניימה המשיך להרשים במשחק השני נגד יוון עם מספר הצלות, אך טעות שלו הביאה לשער הניצחון של היוונים. למרות זאת נבחר שוב אניימה לאיש המשחק. המשחק השלישי, מול קוריאה הדרומית הסתיים בתוצאה 2–2, וניגריה סיימה את דרכה בטורניר.
ב-10 בפברואר 2013 זכה אניימה עם נבחרת ניגריה בגביע אפריקה לאומות 2013, לאחר ניצחון 1–0 על נבחרת בורקינה פאסו במשחק הגמר. הזכייה בגביע אפריקה העניק לניגריה השתתפות בגביע הקונפדרציות 2013 וגם בטורניר זה עמד אניימה בשער הנבחרת שהודחה בשלב הבתים לאחר ניצחון בודד על .
אניימה שימש כשוער הראשון של הנבחרת גם במונדיאל 2014, והצליח לשמור על רשת נקייה בשני משחקיה הראשונים, שהעניקו לה 4 נקודות. במשחק השלישי הפסידה ניגריה 2–3 ל, תוצאה שלא מנעה העפלה לשמינית הגמר. בשמינית הגמר נגד צרפת, יציאה לא טובה של אניימה לכדור קרן הובילה לשער הראשון של הצרפתים, בדרך להפסד 0–2 וסיום דרכה של ניגריה בטורניר.
ב-16 במרץ 2015 ערך אניימה את ההופעה ה-100 שלו במדי נבחרת ניגריה, במשחק מול נבחרת אוגנדה.
ב-8 באוקטובר 2015 הודיע אניימה על פרישתו מהנבחרת, לאחר ששיחק במדיה 13 שנים וערך 101 הופעות בינלאומיות, והוא שיאן ההופעות של הנבחרת בכל הזמנים.
מוזיאון הסובלנות
מוזיאון הסובלנות של מרכז שמעון ויזנטל, הוא מרכז כנסים הצפוי לכלול מתחמי בילוי ותרבות וכן שני מוזיאונים.
המבנה נמצא במרכז ירושלים, ופתיחתו מתוכננת לסוף 2022.
היסטוריה.
חלק מן השטח עליו נבנה המוזיאון היה שייך בתחילתו לבית הקברות המוסלמי בממילא. לאורך תקופת המנדט הבריטי פיתוח השטח העירוני הבנוי של ירושלים התקדם מסביב לבית קברות זה, שנחשב עד אז כשטח פתוח. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נסלל המשכו של רחוב הלל (שנקרא במקור רחוב בצלאל) והוקם 'בית אגרון', שנחנך ב-3 ביוני 1969. באותה עת נבנה במקום גם מגרש חנייה עירוני מוסדר לבאי 'בית אגרון', 'בית המהנדס' וגן העצמאות.
את הקמת המוזיאון יזם הרב מרווין האייר, שיזם הקמת מוזיאון דומה גם בלוס אנג'לס, שנחנך ב-1997. לצורך הקמת מוזיאון הסובלנות תרמה עיריית ירושלים את השטח שהוקצה למגרש החנייה. בדצמבר 2000, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בירושלים את תוכנית הקמת המוזיאון. כעבור שנה, בדצמבר 2001, אושרה התוכנית סופית כשקיבלה תוקף מוועדת המשנה המחוזית להתנגדויות, לאחר שנקבע כי המוזיאון יופעל כמוזיאון מוכר על פי חוק המוזיאונים ויפעל כרשות ציבורית ולא כמוזיאון פרטי. החלטה זו נבעה מהתנגדות שהגיש מוזיאון יד ושם, שחשש כי מוזיאון זה יעסוק בין היתר גם בנושאים הקשורים לשואה. לתוכנית הוגשו בסך הכל שלוש התנגדויות: התנגדות טכנית, התנגדות של תושב הגר בסמוך, והתנגדות מוזיאון יד ושם.
ב-23 בנובמבר 2002 נערך טקס הסרת הלוט מעל דגם המבנה בבית הנשיא בירושלים. עיצוב המוזיאון בתכנונו המקורי נעשה על ידי האדריכל פרנק גרי ונחשב לייחודי בישראל, ועל כן זכה לתומכים ומתנגדים רבים, עוד בטרם נבנה. העיצוב יוצא הדופן התבטא גם בצורתו האמורפית והמיוחדת, כמו גם בציפוי החדשני בזכוכית ובטיטניום; העיצוב הזכיר את מוזיאון גוגנהיים בבילבאו, אף הוא פרויקט של פרנק גרי. עלותו הגבוהה של המוזיאון, בשל העיצוב והציפוי הייחודי, הרקיעה עד לכ-200 מיליון דולרים, מכספי תרומות ומכספי מרכז שמעון ויזנטל.
בין תומכי העיצוב הייחודי המקורי (של המרכז ושל המוזיאון) נמנו גם ראשי העירייה לשעבר אהוד אולמרט ואורי לופוליאנסקי; תומכי התוכנית טענו כי עיצוב זה ימשוך תיירות לירושלים, יחזק אותה בתיירים רבים ויביא תמורה כלכלית. מתנגדיה טענו כי ירושלים אינה זקוקה למונומנט נוסף ומוזיאון בעיצוב כזה, הדורש ציפוי בחומרים שאינם נפוצים בעיר, שיהיה נטע זר בהשוואה לבנייה בנחלת שבעה, המאופיינת בבניית אבן נמוכה וברחובות צרים.
ב-2 במאי 2004 נערך בכיכר טקס הנחת אבן הפינה למוזיאון, בנוכחות מושל קליפורניה לשעבר ארנולד שוורצנגר. באוקטובר 2004 זכתה חברת מנרב בחוזה להקמת המבנה בעלות 120 מיליון דולר.
בניית המרכז החלה ביוני 2005 לאחר קבלת השטח מעיריית ירושלים, כשמוריה, חברת הפיתוח העירונית, החלה בעבודות חפירה באתר. בדצמבר 2005 ערכה רשות העתיקות חפירת הצלה באתר, במימון מרכז ויזנטל, כדי לפנות את השטח לבניין. במהלך חפירת ההצלה, שנוהלה על ידי הארכאולוג גדעון סולימני, נמצאו כאלף שלדי אדם. כבר בהתחלת הבנייה התנגדו לה ארגונים מוסלמיים, בגלל הקמת המוזיאון על חניון עירוני שהיה בעברו חלק משטח בית קברות מוסלמי עתיק - בית הקברות ממילא. ארגונים אלו תבעו את הפסקת העבודות וזכו לצו הקפאת תהליכי בנייה מבית המשפט העליון, שדרש תהליך גישור בין הצדדים. נציגי המוזיאון הציעו לשפץ ולהעביר את הקברים למקום אחר על חשבונם. ב-29 באוקטובר 2008 קבע בית המשפט העליון כי אין מניעה להמשיך בבניה. לאחר החלטת בג"ץ לאשר את הקמת המוזיאון נשכר הארכאולוג אלון שביט, באמצעות חברה פרטית שבבעלותו, לפנות את הקברים והשלדים שבאתר.
בינואר 2010 הודיע האדריכל פרנק גרי כי בחר שלא להיות מעורב יותר ונסוג מעיצוב ותכנון המוזיאון. בספטמבר באותה שנה התפרסם כי משרד חיוטין אדריכלים זכה בתחרות הפנימית לתכנון מחודש של המוזיאון.
ב-12 ביולי 2011 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה בירושלים את הקמת מוזיאון הסובלנות לפי התוכנית החדשה, ועבודות הכשרת השטח באתר חודשו. בינואר 2012 נודע שגם משרד חיוטין אדריכלים נטש את הפרויקט בשל עיכוב בתשלומים וסכסוך עם מרכז שמעון ויזנטל העומד מאחורי הקמת המוזיאון, מה שהביא לעיכוב נוסף של הפרויקט. הפרויקט נמסר לתכנון משותף של משרד האדריכלים יגאל לוי מירושלים, בשיתוף עם משרד האדריכלים Aedas הבריטי-סינגפורי; ביולי 2013 התקבל היתר הבנייה האחרון למוזיאון, בעיצוב המחודש.
מרבית הקמת המבנה הושלמה חלקית ב-2019; במאי אותה שנה נערך שם האירוע הראשון: אנשי העסקים לארי מייזל ומייקל שטיינברג, שתרמו כ-260 מיליון דולר להקמתו, ערכו במוזיאון אירוע הצדעה לכבוד איש העסקים מוריס קאהן. השלמת המוזיאון ופתיחתו לציבור טרם הסתיימו. הוא היה צפוי להיפתח חלקית לקהל החל מ-2020, כשבמקביל הבנייה תימשך. לא ידוע מועד סיומו הכללי של הפרויקט ותאריך פתיחתו המלאה, והבנייה צפויה להימשך עד 2022.
מבנה.
המרכז כולל: מוזיאון; אולם תיאטרון וקולנוע, ובו 380 מושבים; לובי לכנסים; מרכז חינוכי וספרייה. מחוץ למבנה תוכנן בחצר אמפי פארק פתוח ובו כ-1,000 מקומות המיועד להעלאת מופעים קטנים או הקרנת סרטים בקיץ. הוא נבנה ברחוב הלל פינת רחוב מנשה בן ישראל, מול "כיכר החתולות" ושכונת נחלת שבעה הסמוכה, וגובל בבית הקברות המוסלמי בממילא וגן העצמאות. המכלול נבנה במימון מרכז שמעון ויזנטל וכן תורמים נוספים.
המוזיאון כולל, בנוסף לאודיטוריום, גם בית כנסת, מסעדות, כיתות לימוד וחללים לשני תת-מוזיאונים: אחד למבוגרים ואחד לילדים.
בהמשך צפויה בניית אגף חיצוני נוסף למוזיאון, מעבר לכביש, באזור "כיכר החתולות"; זה יהיה מבנה ציבור בן ארבע קומות עם מלון בוטיק לאירוח אנשי רוח, וכן חדרי סדנאות ופעילות לצעירים במסגרת המוזיאון.
מוזיאון הסובלנות בירושלים
כלא 6 (הרכב)
כלא שש הוא הרכב ראפ ישראלי המונה שלושה חברים: איתמר אליאסי (יאנג), אמיר פז (בייבי ג'י) ועמית אלק (סיקס).
היסטוריה.
ההרכב בתצורתו הנוכחית נוסד בשנת 1998. עוד לפני האלבום הראשון הוציא ההרכב מספר שירים בתפוצה פרטית או באוספים מחתרתיים והשתתפו במספר אירועי להקות צעירות וערבי היפ-הופ.
בשנת 2000 השתתפו כלא 6 באלבום האוסף של חברת מאד מאן, "מיקרופון למקסימום" בשירים "סגנון חופשי" עם סניקס ו"המשחק". ב-2001 השתתפו כלא 6 באלבום השני, "מיקרופון למקסימום 2" בשירים "מכים שנית", גם הוא עם סניקס ו"תמיד קדימה".
ב-2004 השתתפו כלא 6 בשיר "ישראל" ביחד עם סאבלימינל, הצל, שי 360 וצ׳ולו מתוך האלבום "אולסטארז". השיר אף נכלל באלבומם של ההרכב.
באוגוסט 2004 הוציאו כלא 6 את אלבום הסולו הראשון שלהם, "כלא 6", שכלל בתוכו את הסינגלים "פצצת זמן" ו"דיבור חדש".