במשך זמן רב סברו, שהסימפוניה נוצרה בשנת חייו האחרונה של שוברט, 1828. בחודשי חייו האחרונים החל שוברט לכתוב טיוטה לסימפוניה - אבל זו הייתה היצירה בדו מז'ור, הנחשבת כיום לסימפוניה העשירית, שהכנתה לביצוע נעשתה בידי בריאן ניובולד. למעשה, כיום ידוע, ש"הגדולה" חוברה ברובה כסקיצה בקיץ 1825: שזו, לאמיתו של דבר, הייתה היצירה ששוברט הזכיר במכתב ממרץ 1824, שבו כתב כי בכוונתו לכתוב "סימפוניה כבירה". באביב או קיץ 1826 הושלמה כתיבת הפרטיטורה ובאוקטובר שלח אותה שוברט, שלא הייתה לו שום אפשרות לשלם תמורת ביצועה, אל האגודה הפילהרמונית של וינה עם הקדשה. הם נענו למשלוח בתשלום קטן, ארגנו את העתקת תפקידי התזמורת ובמהלך המחצית השנייה של 1827 (התאריך המדויק ושם המנצח אינם ידועים) הסדירו ביצוע נסיוני לסימפוניה - אך החליטו שהיא ארוכה וקשה מדי לביצוע פומבי.
ב-1838, 10 שנים אחרי מות שוברט, ביקר רוברט שומאן בווינה ומצא את כתב היד המאובק של הסימפוניה. הוא לקח אותו איתו ללייפציג, שם זכתה לביצוע פומבי ראשון בניצוח פליקס מנדלסון ותזמורת הגוונדהאוז של לייפציג, ב-21 במרץ 1839. ב"כתב העת החדש למוזיקה" Neue Zeitschrift für Musik חגג שומאן את האירוע במאמר נלהב שבו הילל, בהתבטאות שנועדה להיזכר, את הסימפוניה על "אורכה השמיימי". שומאן, עם שמיעת הביצוע הראשון של הסימפוניה, קבע, כי זו לדעתו היצירה האינסטרומנטלית הגדולה ביותר מאז מות בטהובן.
הגדרה מספרית.
חילוקי דעות מסוימים קיימים עדיין בנוגע לקביעת מספרה של הסימפוניה הזו. חוקרים דוברי גרמנית מגדירים אותה לעיתים כסימפוניה מס' 7, בגרסאות מסוימות של קטלוג דויטש (הקטלוג התקני של יצירות שוברט, בעריכת אוטו אריך דויטש) היא מופיעה כמס' 8 וחוקרים דוברי אנגלית רושמים אותה לעיתים קרובות כמס' 9. תזמורות רבות בארצות הברית מוותרות מכל וכל על המספור מאז אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 ובתוכניות מודפסות מכתירות אותה בשם הסימפוניה "הגדולה" בדו מז'ור.
מבנה.
בהתאם לצורת הסימפוניה התקנית, יש ארבעה פרקים:
הסימפוניה הגדולה בדו מז'ור של שוברט, הנחשבת במקרים רבים ליצירתו הטובה ביותר, היא גם אחת מיצירותיו החדשניות ביותר. ביצירה יש עדיין פיתוח תמאטי בסגנון בטהובן, אבל שוברט שם דגש רב פי כמה על מלודיה, כפי שאפשר היה לצפות ממלחין, שחיבר כשש-מאות לידר. למעשה, הסגנון החדש הזה הניע את שומאן לטפח את השאיפות הסימפוניות שלו עצמו.
אף כי בטהובן השתמש בטרומבונים בסימפוניות שלו (החמישית, השישית והתשיעית משתמשות כולן בטרומבונים), שוברט היה הראשון למזג באופן מלא את הטרומבון בסימפוניה. בטהובן השתמש תמיד בטרומבונים כאפקט, ומשום כך בצמצום רב, או, במקרה של הסימפוניה התשיעית, גם כדי להכפיל את תפקידי האלט, הטנור והבס של המקהלה, כפי שהיה מקובל במוזיקת קודש ובאופרות באותה תקופה. לעומת זאת, הן בסימפוניה הבלתי-גמורה והן בתשיעית של שוברט, הטרומבונים הופכים לחלק בלתי-נפרד מהתזמורת ומנגנים לכל אורך היצירה, ואף מקבלים תפקידים מלודיים חשובים.
זנקט הדוויג קתדרל
צירוף אפיני
במתמטיקה, צירוף אפיני של וקטורים "x"1, ..., "x""n" הוא צירוף ליניארי
שבו סכום המקדמים הוא 1, כלומר:
הווקטורים משוכנים במרחב וקטורי "V" מעל שדה "K"; והמקדמים formula_3 הם סקלרים ב-"K".
מושג זה חשוב בגאומטריה אוקלידית.
בהינתן העתקה אפינית, כל צירוף אפיני של נקודות שבת של ההעתקה גם הוא נקודת שבת של ההעתקה, לכן נקודות השבת יוצרות מרחב אפיני (בתלת-ממד: קו, מישור והמקרה הטריוויאלי של נקודה והמישור כולו).
מוטיבציה.
נניח שיש אי ודאות בנקודת הראשית במרחב מסוים ואנו חושבים שזאת נקודה p (אך למעשה זו נקודה אחרת). נניח שרוצים לחבר שתי נקודות: a ו-b. נמתח קו מנקודה p לנקודה a, קו נוסף מנקודה p לנקודה b וניעזר בכלל המקבילית למצוא את נקודה a+b לפי הנחתנו לגבי הראשית. למעשה קיבלנו את הנקודה p + (a − p) + (b − p). באופן דומה נוכל ליצור צירוף ליניארי של a ו-b או של כל קבוצה סופית של וקטורים. לרוב, נקבל תשובה שגויה (בגלל ההנחה לגבי הראשית), אולם אם סכום המקדמים של הצירוף הליניארי הוא 1 התשובה תהיה נכונה.
תיאור ההוכחה: נניח formula_4 הוא תוצאת צירוף אפיני של וקטורים formula_5 עם מקדמים formula_6. באופן דומה formula_7 הוא צירוף אפיני עם אותם מקדמים, של הווקטורים המוזזים formula_8, אזי:
הקצין והרוזן
הקצין והרוזן הוא שמו של רומן זר שהמוציא לאור של גרסתו העברית ייחס אותו לסופר הצרפתי ז'ול ורן. אולם, אוריאל אופק, מחבר "לקסיקון אופק לספרות ילדים", סבור כי התרגום לעברית נעשה מרוסית, ולא אותר המקור הצרפתי של הספר. צבי הראל, המומחה לכתבי ז'ול ורן, סבור כי הספר לא נכתב על ידי ורן, וזאת בדומה לשני תרגומים עבריים אחרים המיוחסים לספרים מאת ורן, שתורגמו על ידי אותו מתרגם, ג. בן חנה (גדליהו אמיתי): "הגנרל בוסטמנטה" ו"ספינת העבדים".
נושא הרומן הוא "מלחמת העצמאות של צ'ילה" באמצע המאה ה-19. שני חברים צרפתיים, רוזן וקצין בדימוס, נוסעים לצ'ילה לחפש אישה ספרדייה יפה ומושכת, שהייתה בפריז ונעלמה. הרוזן, היוצא לדרום אמריקה, בזבז עליה את רכושו ויום אחד היא נטשה אותו. היות שמוצאה של האישה הוא מצ'ילה הם מחליטים לנסוע לארץ זו במטרה למצוא אותה. הם מגיעים לדרום אמריקה בעיצומו של מרד נגד הגנרל שמשל בה מטעם האימפריה הספרדית ולמען הקמת רפובליקה עצמאית. הצמד, הרוזן והקצין בדימוס מעורבים בתככים ובקרבות בין המתיישבים הספרדים לבין שבטי האינדיאנים, בין המתיישבים והשבטים, ובין שבט לשבט - זהו למעשה לבו של הרומן. הרוזן מוצא את האישה הספרדייה שעזבה אותו, אבל היא לא משיבה לו אהבה. וכך, כאשר המאבק על עצמאות צ'ילה הסתיים והמדינה זוכה לעצמאות הם חוזרים לצרפת ללא האישה.
בדומה לרומנים אחרים של ורן, יש ברומן זה מבואות גאוגרפיים והיסטוריים על הארצות שבהם מתרחשת העלילה, עם דגש על הכרת טיבם של השבטים האינדיאנים. נעדרים מהספר ההיבטים המדעיים, המופיעים ברומנים אחרים של ורן.
עלילה.
עלילת הרומן נגללת באמצעות סיפור מסגרת, בו הקצין הצרפתי, עתה בדימוס, מגיע לארצות הברית, למדינת טקסס. במהלך מסעו הוא מוצא גופות משפחה גרמנית שנרצחה על ידי האינדיאנים. הוא חולק להם כבוד אחרון וקובר אותם. בתום עיסוקו בנרצחים מגיע למקום צייד אלמוני, המספר לו כי הוא נוהג לשוטט ברחבי ארצות הברית. הוא מתיישב ליד המדורה והקצין הצרפתי מספר לו על קורותיו בעשרים השנים שקדמו לכן - עלילת הרומן.
ולנטין והרוזן, מַכּסִמִילְיְאָן קִרַנְסֶה, "אחים לחלב אם", ילידי צרפת מפליגים לצ'ילה במטרה למצוא את האישה שהרוזן התאהב בה. במצוקתו, פונה הרוזן לעזרת הקצין בדימוס, אשר מציע לו לצאת לדרום אמריקה ולחפש את האישה, דּוֹנְיָה רוֹזֵרִיָה דִיל-וַלֶה, ספרדייה מיוחסת ועשירה.
בשנת 1835 הם מגיעים לצ'ילה, שבה שלט גנרל בּוּסְטַמנטֶה. ביום הגיעם לבירת המדינה סנטיאגו, מוצאים להורג עשרה מראשי המורדים בכיכר העיר. אחד מהמועמדים להוצאה להורג, דון טֹודֵאוֹ דֵי-לֵיאוֹן, שהיה בן עשרה, לא נורה משום שאשתו, דוניה מריה, שיחדה את כיתת היורים. היא עשתה זאת על מנת לגלות היכן הסתיר את בתם המשותפת, שדונה אינה יודעת היכן היא נמצאת. לבני הזוג די לאון היה אופי שונה : בעוד הבעל שהיה בן למשפחת רוזנים ספרדית מכובדת, עשירה בשדות ובמטעים, למד רפואה ומדעים ולחם לחופש לארצו הרי רעייתו הייתה בת איכרים וחייתה חיי הוללות ותענוגות. הבעל ובתו עזבו את בית המשפחה, אחרי שדון טודאו נוכח לדעת כי דוניה מזניחה את הטיפול בבתם המשותפת. מאז אשתו מחפשת את הבת.
דון טודיאו, שניצל מכיתת היורים והובל לבית אשתו, נמלט מהבית אליו הובא בידי אנשים מקבוצה המכנה את עצמה "הלבבות הנוּגּים" שהוא היה מנהיגם. הקבוצה שמה לה למטרה להגן על העניים ועל החפים מפשע. בדרך מנוסתם "הלבבות הנוגים" נתקלים בדוניה רוזריה, הספרדייה שעזבה את צרפת ונחטפה לבית דונה מריה. המצילים, בדרכם עם החטופים, נתקלים בדרך בקצין וברוזן, שבמקרה הזדמנו לרחוב והם מסייעים בידם. הרוזן הצרפתי מגלה, מבלי שידע על כך מראש, את האישה שחיפש. אך האישה אומרת לו שיעזוב אותה והוא עושה כן.
גנרל בוסטמנטה, השומע על הקבוצה הפועלת נגדו, "הלבבות הנוגים", מחליט להתחפש ולהציע את עצמו כמועמד להיות חבר בארגון. הוא חושש להצלחת הארגון ולהיותו גורם מרכזי במרד המאורגן נגדו. הוא מנצל את העובדה כי חברי הקבוצה נוהגים להופיע למפגשים שלהם עם כיסוי על ראשם, וכך החברים אינם מכירים את פניהם של זולתם. הגנרל מוזמן לאחד המפגשים בתור מועמד להצטרפות לקבוצה ומתקבל אליה. מנהיג ה"לבבות הנוגים", הוא דון טודיאו, מגלה לנוכחים במפגש מי הוא המועמד. הגנרל מוכה בחרב ונפצע קשה. הצבא, שהמתין לו בסתר בחוץ, מכתר את מקום המפגש ומציל את הגנרל הפגוע. חברי הארגון נעלמים מהשטח.
בתככים ובמערכות.
דון טודאו, שהצרפתים עזרו בחילוצו, מציע להם לנסוע לחווה רחוקה בבעלותו ולגור שם. הוא מבקש, כי בדרך לחווה, ייפגשו נסיך אינדיאני בשם "נמר השמש". הוא מבקש כי ימסרו לו איגרת ובה בקשה להצטרף למרד נגד הגנרל. הם פוגשים בדרך מנהיג אינדיאני אחר, "הארנבת הגדולה", המבטיח לסייע במרד נגד השליט. המנהיג מציין כי: "הצרפתים עם טוב ועַם גיבור, לו מנהיג גדול -נפוליון.