בתחילה שימש המונח "המשולש הקטן" לציון האזור. זאת לאחר ש"המשולש הקטן" המקורי שבאזור הכרמל נחרב, ורוב תושביו הערבים נמלטו לאחר מבצע שוטר. בהמשך קוצר השם ל"המשולש" ובמשך הזמן התקבל הכינוי העברי גם לערבית. במשך הזמן החל הביטוי להתייחס לשטח גדול יותר, כך שכיום מקובל להתייחס לאזור אום אל-פחם כאל "המשולש הצפוני" (المثلث الشمالي), ואל אזור כפר קאסם כאל "המשולש הדרומי" (المثلث الجنوبي).
יישובי המשולש.
יישובים ערביים.
היישובים הערבים באזור הנקרא "המשולש" הם: טייבה, טירה, קלנסווה, באקה אל-גרביה, ג'ת, זמר (במקור: ימה, ביר א-סיכה, מרג'ה ואיבתאן), מייסר, ג'למה (נהרס), אום אל-קוטוף, כפר קרע, ערערה, עארה, ברטעה, עין אל-סהלה, אל-עריאן, כפר קאסם, אום אל-פחם, מוסמוס, מושריפה, מועאוויה, ג'לג'וליה וכפר ברא. יישובי המשולש מתאפיינים בגיוון החמולות.
יישובים יהודיים.
היישובים יהודיים באזור הם שער אפרים, ניצני עוז, ראש העין, מצר, בת חפר, בחן, יד חנה, מגל, מצפה אילן, צור יצחק, צור נתן, מתן, כוכב יאיר צור יגאל ,קציר, חריש, אייל ומי עמי. חלקם הגדול הוקמו במסגרת תוכנית "יישובי הכוכבים".
קביעת הקו הירוק ממזרח ל"משולש".
על פי הסכמי שביתת הנשק עם ירדן שנחתמו ב-1949 ("הסכמי רודוס") קיבלה מדינת ישראל את אזור המשולש ואת כביש ואדי עארה, הסמוך לאפיק נחל עירון. ישראל הייתה מעוניינת בשטח מסיבות אסטרטגיות - כביש ואדי עארה הוא עורק תחבורה חשוב ממרכז הארץ לגליל, שניהם אזורים בשליטת ישראל. הר אלכסנדר, שעל כתפו שוכנת העיר אום אל-פחם, הוא נקודת תצפית גבוהה החולשת על האזור כולו. לפיכך, ישראל תבעה חזקה על האזור ואף איימה על ירדן לכבוש אותו בכוח צבאי במידה ולא יוסכם על כך בדיונים. ירדן, שלא הייתה לה אחיזה בשטח (שהוחזק על ידי כוחות עיראקיים בלבד) נאלצה להסכים, אולם קיבלה בתמורה שטחים שהוחזקו על ידי ישראל ליד בית שאן ובאזור דאהרייה שבדרום הר חברון.
קבלת אזרחות ישראלית והקשר עם יהודה ושומרון.
תושבי האזור קיבלו אזרחות ישראלית ב-1949, והיו כפופים לממשל צבאי עד שנת 1966. עד 1967 היה האזור אזור ספר שסבל מאוד מניתוקו מהערים הערביות הגדולות שנותרו מהעבר הירדני של הגבול - קלקיליה, טולכרם ועוד. אחד הכפרים, כפר ברטעה נחצה לשניים עקב טעות בסימון שטחו על המפות שעליהן שורטט הקו הירוק. לאחר תחילת השלטון הישראלי ביהודה ושומרון מידי ירדן ביוני 1967 חודש הקשר בין כפרי המשולש ליישובים הסמוכים לו מהעבר האחר של הקו הירוק, אולם קשר זה התערער שוב עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה בדצמבר 1987. תושבי המשולש לא השתתפו בדרך כלל באינתיפאדה, והמשיכו לעבוד בישראל ולקנות תוצרת ישראלית, בעוד התושבים הפלסטינים מהעבר השני של הקו הירוק פעלו נגד ישראלים והחרימו תוצרת ישראלית. האינתיפאדה השנייה שפרצה בספטמבר 2000 והקמת גדר ההפרדה בעקבותיה, חידשו את החיץ בין כפרי המשולש לבין יהודה ושומרון.
הקמת יישובים יהודיים ובג"ץ קעדאן.
ביוזמת ממשלת ישראל הוקמו יישובים יהודיים באזור המשולש. התושבים הערבים לא ראו בעין יפה את הקמת היישובים האלה, כיוון שהם הגבילו את האדמות שעמדו לרשות היישובים הערביים, כך שהצפיפות בהם הלכה וגברה. היישובים היהודיים במשולש הוגדרו כיישובים קהילתיים של הסוכנות היהודית, כדי שיותר להם להרכיב ועדות קבלה שיסננו את המעוניינים לקנות מגרשים ביישובים האלה. ועדות הקבלה לא אפשרו לערבים לקנות מגרשים ביישובים היהודיים. בני הזוג עאדל ואימאן קעדאן, שביקשו לעזוב את באקה אל-גרבייה ולרכוש בית ביישוב קציר, פנו אל האגודה לזכויות האזרח ועתרו באמצעותה לבג"ץ ב-1995, בדרישה שהדבר יותר להם. במרץ 2000 התקבל פסק דין של בג"ץ אשר קבע כי המדינה נהגה באי שוויון בכך שהקצתה אדמות לסוכנות היהודית וייעדה אותן ליהודים בלבד. ב-2004, בעקבות עתירה נוספת לבג"ץ, בוצע פסק הדין והותר למשפחת קעדאן לקנות בית בקציר.
קלנסוואה
מיסר
איזור המשולש
סגול (צבע)
אוביטוארי
אוביטוארי (באנגלית: Obituary, בתרגום חופשי: הספד) היא להקת דת' מטאל מסורתי שהוקמה בטמפה, פלורידה בשנת 1984, במקור תחת השם Xecutioner.
אוביטוארי הייתה אחת ממנהיגותיה של סצנת הדת' מטאל המשפיעה של פלורידה של סוף שנות השמונים (כמו גם דת', מורביד אנג'ל ודייסייד). חברי הלהקה הצליחו עם מספר אלבומים ברוטליים בשנות התשעים, ביניהם cause of death ו-slowly we rot שנחשבים למוצלחים ביותר.
אוביטוארי אינה רק אחת מלהקות הדת' הראשונות, אלא גם אחת מהלהקות הראשונות שאימצו את הגראולינג האגרסיבי יותר.
הלהקה התפרקה ב-2000 על רקע סירובו של ג'ון טארדי לקחת חלק בסיבוב הופעות. טרבור פרס הקים להקת דת' חדשה בשם קטסטרופיק.
אוביטוארי התאחדה ב-2004 והוציאה את אלבומה הראשון מזה שמונה שנים, Frozen In Time. אלן ווסט נפרד מאוביטוארי ב-2005 כדי להתרכז בלהקה נוספת שלו בשם לואוברואו.
אט&quot;ל
בסיס עובדה
בסיס עובדה (בח"א 10) הוא בסיס של חיל האוויר הישראלי המרכז את רוב ההכשרות הבסיסיות של החיל. בבסיס ממוקמים בסיס טירונים חילי, בית הספר למקצועות התעופה (ביסמ"ת), בית הספר לקצינים של חיל האוויר (ביסל"ק) ובית הספר לבקרה אווירית ופיקוח טיסה.
הבסיס מהווה גם את בסיס הפריסות של החיל, ומארח תרגילים בינלאומיים. בבסיס פועלת טייסת 115, טייסת ביום אויב.
היסטוריה.
בסיס עובדה הוא אחד משני בסיסי חיל האוויר אשר הוקמו על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית (US Army Corps of Engineers) בעקבות פינוי בסיסי חיל האוויר בסיני, בהתאם להסכמי קמפ דייוויד. בסיס עובדה נועד להחליף את בסיס עציון על שמו הוא נקרא "כנף 10" והוא נושא אף את סמלו של בסיס עציון, בעוד שבסיס רמון נועד להחליף את בסיס איתם. תכנונם המקורי של שני הבסיסים היה דומה לזה של הבסיסים שהוחזרו בסיני. כוח חלוץ של הכוח האמריקני לבניית הבסיסים החל להגיע לישראל כבר בנובמבר 1978 זמן קצר לאחר חתימת הסכם השלום. מטה פרויקט בניית שדות התעופה שכן בבית יבמ ואילו ניהול הבנייה וצוות המהנדסים תפסו את בניין מלון פאלאס בתל אביב.
שני הבסיסים נבנו על פי תוכניות כמעט זהות. בכל בסיס נבנו עשר מערכות של דירים תת־קרקעיים, בכל מערכת שישה דירים למטוסים. בהתאם לדרישתו של מפקד חיל האוויר, האלוף לפידות, חלקים נרחבים מתכנון הבסיס, כולל תכנון הדירים התת־קרקעיים, נעשה על ידי אדריכלים ומתכננים ישראלים. עוד בטרם החלה הבנייה דרשה ישראל שינויים שונים בתוכניות הבנייה. כך למשל, שונו מסלולי הסעת המטוסים באופן שיאפשר פינוי מהיר של מסלולי ההמראה. בסופו של התכנון מתוך 105 מרכיבים מבניים של כל בסיס, 70 היו זהים לבסיסי חיל האוויר בסיני, איתם ועציון. לתאום בניית הבסיסים מטעם משרד הביטחון מונה תת־אלוף משה ברטוב, נווט חיל האוויר.
בדיקות תנאי הקרקע במקום המיועד לבסיס החלו באביב 1979. על אף שקווי המתאר של מבני הבסיסים ומסלולי התעופה היו זהים, הרכב הקרקע היה שונה באופן משמעותי בשני המיקומים, דבר שחייב התאמות ושיטות בנייה שונות. בעובדה שכבות הקרקע העליונה מורכבת בעיקר מטין, חול וחצץ כתוצאה מסחף שיטפונות, בעוד ששכבת הסלע נמצאת כ־40 מטר מתחת לפני הקרקע. הרכב הקרקע הצריך עבודות נרחבות להידוק שכבת הקרקע העליונה בטרם תחילת עבודות הבנייה. כמו כן נדרשו עבודות נרחבות להטיית ערוצי שיטפונות חורף, לצורך כך נחפרה תעלת הטיה לאורך 15 ק"מ אשר תוכננה להכיל אף שיטפונות נדירים בעוצמתם.
בשטח המיועד לבסיסים נערך סקר ארכאולוגי בטרם תחילת הבנייה וכן היה צורך במבצע נרחב לפינוי נפלים מן השטח. אתר בסיס עובדה שימש כמטווח לחיל האוויר ובמקום היו מסלולי דמה כמטרות להפצצה. מבצע פינוי הנפלים בעובדה היווה אתגר מיוחד כיוון שלא ניתן היה לגלותם עם מגלי מוקשים לאחר שחלקן התחפרו בעומק הקרקע. תחילה לקח על עצמו משרד הביטחון את משימת פינוי הנפלים, אולם משהסתבר גודל המשימה ומורכבותה, הובא ציוד לגילוי מתכות מארצות הברית. צפיפות המתכות שהתגלתה בשטח הייתה גדולה מאוד, לעיתים עד 100 חתיכות מתכת בשטח של כ־150 מ"ר, דבר שעיכב את תחילת עבודות הבנייה. בנובמבר 1979 הושלמה רוב עבודת חשיפת הנפלים, אולם צוות קטן של חיל הנדסה נותר בשטח לאורך כל עבודות הבניה. אף בעת חפירת דירים תת־קרקעיים התגלו פצצות נפל נוספות, חלקן התפוצצו בעת שהוזזו על ידי כלי העבודה.
רוב הפועלים שעבדו בבניית שדות התעופה הגיעו מתאילנד, פורטוגל והפיליפינים. בעובדה רוב הפועלים היו תאילנדים. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של מדינת ישראל שהובאו למדינה עובדים זרים באופן נרחב ומאורגן, עובדה שעוררה התנגדות רבה בהסתדרות העובדים ואף בקרב תושבי דימונה וירוחם, לשם נהגו פועלים מאתר רמון להגיע בזמנם החופשי.
השלמת שדות התעופה והפיכתם למבצעיים הייתה תנאי שהציבה ישראל לפינוי חצי האי סיני. בגלל לוח הזמנים הדוחק בניית הבסיסים התקדמה עוד בטרם הושלמו כל תוכניות הבנייה, ללא סדר לוגי מקובל בתחום הנדסת הבניין. הפועלים הזרים בבסיסים עבדו בשבוע עבודה של 60 שעות, 10 שעות עבודה ביום, שישה ימים בשבוע. בבסיס עובדה, במשך תקופה של שישה שבועות לקראת סיום הפרויקט הוארך יום העבודה ל־12 שעות ביום, שישה ימים בשבוע. בשיא תקופת הבניה, בשנת 1981, עבדו בכל אחד מאתרי הבסיסים למעלה מ־2,500 פועלים. בחודש נובמבר 1980, מיד לאחר שהושלם מסלול הנחיתה בבסיס עובדה, הנחית האלוף דוד עברי מטוס קרב במקום, זאת עוד בטרם הושלמה בניית הבסיס.