ב-8 ביוני 1878 כתב עיתונאי של השבועון "לה מונד" על הקונצרט הרשמי הראשון שהוצג באולם: "(הוא היה) גרנדיוזי באמת [...],(קונצרט המציג) עושר הגובל במפוארות. מלא כמו שהיה ביום חמישי, החדר הזה הציע מראה קסום. כמעט כל האדונים בלבוש רשמי, הנשים מסתערות בחן, פרחים ויהלומים [...] טוב לנו בחדר הזה [...]. אני רק חושב שצריך ללמוד עוד את השאלה הרצינית של האקוסטיקה, ואני לא היחידי שחושב כך”. גג האולם נתמך על ידי מסגרת מתכת בקוטר 50 מטר; גבריאל דוויוד מתאר זאת באופן הבא: "12 עמודי קשת מאוחדים לרגליהם על ידי חגורת יריעות וסורגים זוויתיים המתנגדים לריווח שלהם. בראשם הצטרפה טבעת בקוטר 15 מטר שנועדה לתמוך בפנס הגדול. גובהם הכולל של מסגרות אלה היה 25 מטר, מה שהביא את גובה החלק העליון של העששית מעל קרקעית קומת הקרקע ל -57 מטר".
באולם המרכזי ישנו עוגב שנבנה על ידי יוצר העוגבים אריסטיד קאווילה-קול. העוגב נחנך ב־8 באוגוסט 1878 על ידי אלכסנדר גילמנט, במקור הוא נועד לכנסיית נוטרדאם-ד'אוטואיל. למרות 66 תחנותיה, 72 רושמים, 1470 צינורות ו -32 מטר, הוא אינו העוגב הגדול ביותר בצרפת, אלא רק עוגב הקונצרט הראשון שהותקן במדינה. מכשיר זה יועבר תחילה לפאלה דה שיאו, לפני שיעזוב סופית לליון, שם יהפוך לעוגב של אודיטוריום מוריס-ראוול.
באולם ניגנו את הסימפוניה לעוגב של קאמי סן-סנס לראשונה. האולם התפרסם בזכות אירוח קונצרטים של עוגבים ורסיטלים, גם אם האקוסטיקה הגרועה של האולם והמוניטין הטכני שלו (שטח עוגב גדול מדי, היעדר חלקים מהעוגב, כמעט בלתי אפשרי לווסת את הפסקול תאורה, פינוי קשה באירוע של אסון וכו ') בסופו של דבר הפחידו תזמורות יוקרתיות ופופולריות, מה שהקשה על מילוי אולם בסדר גודל כזה. במהלך התערוכה העולמית בשנת 1878, הקהל הממוצע היה 3,000 איש, עבור חדר שיכול להכיל 4,600. בשנת 1920 הכריז הבמאי אורליאן לינייה-פו: "חדר טרוקדרו מחריד. זהו אולם ועידות ולא אולם תיאטרון [...]: הדרך הבטוחה ביותר להרוג שחקנים צעירים היא לתת להם לשחק באולם זה, שרק זמרים בודדים יכולים לעמוד בפניו ". לאחר 1878, מלבד קונצרטים לעוגבים, האולם אירח בעיקר קונגרסים פוליטיים ועמותות רפובליקניות, כמו עימוץ דה אקולס ב־13 ביולי 1880.
באפריל 1920 הכריז פייר רמיל על הפיכתו של הטרוקדרו לתיאטרון העממי הלאומי שיבוים על ידי פירמין גמייר. מיקומו, הרחק משכונות מעמד הפועלים, ואופי המקום, שאינו תורם במיוחד לתיאטרון, הביא לצמצום השאיפות הללו למרות הצלחות מסוימות, לפני שהפך ל"קליפה ריקה": "כשגמייר נפטר, בשנת 1933, התיאטרון הפופולרי הלאומי היה לא יותר מכותרת ריקה ממשמעות, מוסד רע עם מחזות ללא יוקרה".
גנים ועיטורים.
"מידע נוסף: גני טרוקדרו"
המהנדס אדולף אלפנד, מומחה בגנים פריזאים ובבניית מפלים, אחראי על מרחבים חיצוניים הגנים מסודרים סביב מזרקה מדורגת. ישנם כעשרה פסלים, כולל ארבעה בעלי חיים, השור מאת אוגוסט קין, הסוס עם הרועה מאת פייר לואי רוילארד, הפיל הצעיר שנלכד על ידי עמנואל פרמייט וקרנף מאת הנרי-אלפרד ז'קמארט, הפונה לסן ולשאן דה מארס. ארמון דה-מארס שנבנה ממול על ידי ליאופולד הרדי לתערוכה של 1878.
פסלים רבים מעטרים את ארמון טרוקדרו, במיוחד בצד הגן, על הבניין, כמו גם בפארק. סדרת פסלים המייצגת ערים מרכזיות בצרפת (סו, נאנט וכו ') מקיפה את האולם המרכזי בעוד שש אלגוריות של היבשות קו על המרפסת הצופה לגנים (צפון אמריקה, דרום אמריקה, אוקיאניה, אפריקה, אסיה ואירופה). הבריכה ממוסגרת בארבעה פסלי ברונזה של בעלי חיים מברזל יצוק מכוסה בשכבה זהובה (פיל, קרנף, שור וסוס). בצד הפלאס דו טרוקדרו תוכננה סדרת פסלים על קיר הגמלון, אך היעדרם מצילומי הארמון מעיד על כך שהם לא צולמו. הפסל הפרסום שנוצר על ידי מרסייה הוא פסל של "אישה מכונפת, עטופה ומצלצלת", המעטר את הכיפה הגדולה של האולם המרכזי.
פירוק הפסלים ופיזורם.
אם המבנה הכללי של הפסלים נשר הפסלים נמסרו הועברו.
גלריה של הפסלים.
פסלי היבשות שעיטרו את חזית ארמון טרוקדרו הותקנו מחדש בשנת 1985 על טיילת מוזיאון ד'אורסה, לאורך רחוב דה ליל.
שלושה מארבעת הפסלים המונומנטליים של בעלי חיים שהקיפו את מזרקת טרוקדרו מצאו את מקומם גם בחזית ד'אורסה במקביל: הקרנף, הסוס עם הארון והפיל. בין השנים 1935 עד 1985 הוצגו בכיכר הפורט-דה-סנט-קלוד (הרובע ה -16), לפני ששוחזרו בשנה שלאחר מכן בבית היציקה של קוברנין בסנט-רמי-לה-שברוז. באשר לזה של הבקר (למעשה שור), הוא נמצא בנים מאז 1937, בשדרות ז'אן-ז'ורס.
השקפות עכשוויות.
מאז הקמת ארמון טרוקדרו והרבה אחרי כן, בני הדור העירו על סגנון הבניין, בין אם היו מופעמים או ממורמרים, כמה עיתונאים בחרו לשבח או לקטול אותו בכתבותיהם:
בתרבות הפופולרית.
ארמון טרוקדרו הישן מוזכר בכמה וכמה סרטים כגון: לרקוד (2016), יום ראשון ארוך של אירוסין (2004), הרפתקאותיה יוצאות הדופן של אדל בלאן-סק (2010), יומן של חדרנית (2015) והחבלן (2009)
Gerbillus gerbillus
Apodemus hermonensis
משרד ההגנה האמריקני
Philips
סביון (סוג)
סביון (שם מדעי: "Senecio") הוא סוג קוסמופוליטי במשפחת המורכבים. בעבר הוגדר הסוג ככולל כ-3000 מינים, ובכך היה הגדול במשפחתו, אך כיום, בעקבות מחקרים מולקולריים נוטים לפצל אותו לסוגים נבדלים, דוגמת
"Kleinia", "Packera" ו-"Dendrosenecio".
בישראל גדלים בר 6 מינים של סביון:
הסביונים גדלים בעיקר בחורף ובאביב בחודשים שבין דצמבר למאי.
Dark side of the moon
סביון
מת'יו שפרד
מת'יו ויין שפרד (באנגלית: Matthew Wayne Shepard; 1 בדצמבר 1976 - 12 באוקטובר 1998) היה סטודנט אמריקאי, פעיל למען זכויות האזרח והומוסקסואל, שהוכה קשות על ידי שני גברים הומופובים ליד העיר לאראמי שבוויומינג, בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר 1998, ומת מפצעיו כעבור ימים אחדים.
ביוגרפיה.
מת'יו שפרד נולד בעיר קספר שבוויומינג, והיה הילד הבכור של דניס שפרד וג'וקי פֵּק שפרד. הוא למד בבית הספר היסודי "גבעת קרסט", בחטיבת ביניים "דין מורגן" ושנתיים בתיכון "נטרונה", והיה חבר בכנסייה האפיסקופלית של מרק הקדוש. בקיץ 1994 עברו הוריו לדהראן שבערב הסעודית, שם עבד אביו בחברת הנפט הסעודית "ארמקו", ומת'יו למד שנתיים בבית הספר אמריקאי בשווייץ, וסיים ב-1995. בזמן לימודיו בתיכון בשווייץ גילה שפרד את נטיותיו המיניות ויצא מהארון. לאחר סיום לימודיו חזר לארצות הברית, למד במכללת "קאטאובה" ובמכללת קספר, ובשנת 1998 עבר לדנוור שבקולורדו. לאחר מכן למד באוניברסיטת ויומינג בלאראמי והתמקד בתחום מדע המדינה.
הרצח.
בליל 7 באוקטובר 1998 מעט אחרי חצות, פגש שפרד, אז בן 21, במק'קיני ובהנדרסון בבר. מק'קיני והנדרסון שתו מעט בירה לפני כן, אך ככל הנראה לא היו שתויים. במשפט שנערך לאחר מכן התגלה כי הם גרמו לשפרד לחשוב שהם הומוסקסואלים ודיברו איתו על פוליטיקה ותנועת המחאה הגאה. לפי טענתו של מק'קיני, ביקש מהם שפרד שיחזירו אותו הביתה במכוניתם. בדרך, הוציאו השניים אקדח, שדדו את שפרד, הפשיטו אותו, הכו אותו באכזריות מכות קשות, קשרו אותו לגדר, ועזבו את המקום כשהם מותירים אותו חסר הכרה.
כעבור 17 שעות נמצא שפרד על ידי רוכב אופניים, שחשב תחילה בטעות שמדובר בדחליל. כאשר נמצא, היה שפרד קפוא בגלל הקור העז ששרר במקום ומחוסר הכרה.
רוכב האופניים, אהרון קריפלס, מיהר לביתו של צ'ארלס וו. דולן, פרופסור באוניברסיטת ויומינג, כדי לטלפן למשטרה. השוטרת רג'י פלאטי שהגיעה למקום אמרה כי כל פניו נראו אדומות מהדם שנזל, וכי החלק הלבן היחיד שנראה בפניו היו סימני הדמעות.
שפרד סבל משבר בגולגולת ומנזק בגזע המוח, שמנע ממוחו מלפקח על טמפרטורת גופו, על קצב לבו ועל פעולות חיוניות נוספות. בנוסף, היו כתריסר חתכים סביב ראשו, פניו וצווארו. פגיעות אלה היו חמורות מכדי לנתחן. שפרד מעולם לא התעורר וחי בעזרת הנשמה מלאכותית עד מותו כמה ימים לאחר מכן, ב-12 באוקטובר 1998. שפרד מת בבית החולים "עמק פודר" במצודת קולינס שבקולורדו.
המשטרה עצרה את מק'קיני והנדרסון זמן קצר לאחר מכן. נעליו וארנקו של שפרד התגלו בתא המטען של מכוניתם, וכן האקדח המגואל בדם שבו הכו את שפרד. הרוצחים ניסו לשכנע את חברותיהם לספק להם אליבי.
המשפט.
במהלך המשפט, ניסו הרוצחים להשתמש בשיטות שונות על מנת להצדיק את הפשע. השימוש הרחב ביותר היה בהגנת ה- "Gay Panic" וטענו לאי שפיות זמנית שנגרמה משום ששפרד ניסה להתחיל איתם, לכאורה. כמו כן הם ניסו לטעון כי רק רצו לשדוד את שפרד ולא הייתה להם כוונה להורגו.
הנדרסון הודה באשמה ב-5 באפריל 1999 והסכים להעיד נגד מק'קיני על מנת להתחמק מעונש מוות. הוא קיבל שני מאסרי עולם רצופים ללא אפשרות לשחרור מוקדם. כאשר חבר המושבעים דן בעונש מוות למק'קיני, הוריו של שפרד הסכימו לוותר על עונש מוות למק'קיני ולהחליפו בשני מאסרי עולם רצופים, ללא אפשרות לשחרור מוקדם. הוריו של שפרד אמרו כי הם "נתנו לו חיים לזכר אדם אחר שלא יזכה לחיות יותר".
התגובות.
כאשר שכב שפרד בבית החולים, נערכו בכל רחבי העולם משמרות תמיכה והודלקו נרות. התקשורת והציבור התמקדו בנטיותיו המיניות של שפרד, והעלו בכך לסדר היום את נושא ההומופוביה והאלימות כלפי הומוסקסואלים.