בעשרת האנשים של קבוצת החוף, שעתידים היו לחרוף בכף אדייר, היו בורשקרווינק, חמישה מדענים, קצין רפואה, טבח שמילא גם תפקיד של עוזר כללי, ושני נוהגי כלבים. מבין אנשי הקבוצה הזו, חמישה היו נורווגים, שניים אנגלים, אחד אוסטרלי ושניים, הכלבנים, היו בני סאמי מצפון נורווגיה, שתוארו לפעמים ברישומי המשלחת כלאפים או "פינים". בין המדענים היה טסמני לואיס ברנאקי, שלמד מגנטיזם ומטאורולוגיה במצפה הכוכבים של מלבורן. הוא התמנה למשלחת האנטארקטית הבלגית 1899-1897, אבל לא יכול היה להתייצב לתפקיד; אוניית המשלחת, בלגיקה לא עצרה במלבורן בדרכה דרומה, וברנאקי נשאר תקוע. לאחר זאת הפליג ברנאקי ללונדון והבטיח את מקומו בצוות המדעי של בורשקרווינק. יומן המסע שלו ממשלחת צלב הדרום, "אל מחוזות הקוטב הדרומי", הרסט ובלאקט, לונדון 1901, מתח ביקורת על היבטים במנהיגותו של בורשקרווינק, אבל הגן על הישגיה המדעיים של המשלחת. בשנת 1901 חזר ברנאקי לאנטארקטיקה כפיזיקאי במשלחת דיסקברי של סקוט. עוד אחד מאנשי בורשקרווינק שהצטרף בהמשך למשלחת של סקוט (כמפקד "מורנינג", ספינת הסיוע של "דיסקברי") היה האנגלי ויליאם קולבק, ימאי מנוסה, לויטננט בצי המלכותי. לקראת משלחת צלב הדרום השתתף קולבק בקורס במגנטיות במצפה הכוכבים בגני קיו.
עוזר הזואולוג של בורשקרווינק היה יו באקוול אוונס, בנו של כומר מבריסטול, שעשה שלוש שנים בחוות בקר בקנדה ואף השתתף במסע לציד כלבי-ים אל איי קרגלן. הזואולוג הראשי היה ניקולאי הנסן, בוגר אוניברסיטת כריסטיאניה. עוד היה בקבוצת החוף הרלוף קלובסטאד, קצין הרפואה של המשלחת, שמינויו הקודם היה בבית חולים לחולי נפש בברגן. שאר חברי הקבוצה היו אנטון פוגנר, עוזר מדעי ואיש תחזוקה כללי; קולביין אליפסן, טבח ועוזר כללי; ושני הכלבנים בני שבט סאמי, פר סאביו ואולה מוסט. סאביו ומוסט, בני 21 ו-20 בהתאמה, היו הצעירים בחבורה. בורשקרווינק תיאר לאחר זמן את סאביו כמי ש"נודע בנאמנותו, חוסנו ותבונתו".
סגל הספינה, בראשות רב החובל ברנרד ינסן, מנה 19 ימאים נורווגיים ודייל שוודי אחד. ינסן היה נווט קרח מנוסה במימי החוג הארקטי ואנטארקטיקה, והיה עם בורשקרווינק במסע "אנטארקטיקה" בהנהגת בול בשנים 1894–1895.
המסע.
כף אדייר.
"צלב הדרום" הפליגה מלונדון ב-23 באוגוסט 1898, אחרי שהדוכס מיורק (לימים המלך ג'ורג' החמישי) סקר את אוניית המשלחת וצוות המשלחת כנציג היוניון ג'ק. מלבד סגל המשלחת, הציוד והמצרכים, נשאה הספינה כלבי מזחלת סיביריים, הראשונים שמשלחת לקחה עמה לאנטארקטיקה. עוד לקחה עמה המשלחת רובי צייד, למקרה שייתקלו בחיות גדולות, הואיל ובורשקרווינק סבר, שדובי קוטב עשויים להימצא באנטארקטיקה כמו בחוג הארקטי. לאחר השלמת ציוד אחרונה בהובארט, טסמניה, הפליגה "צלב הדרום" לאנטארקטיקה ב-19 בדצמבר. היא חצתה את החוג האנטארקטי ב-23 בינואר 1899, ואז נלכדה בקרח דחוס למשך שלושה שבועות. כף אדייר נצפה ב-16 בפברואר, ולמחרת היום עגנה הספינה סמוך לחוף.
את כף אדייר גילה חוקר אנטארקטיקה ג'יימס קלארק רוס במהלך משלחתו, בשנים 1839–1843. הכף נמצא בקצה לשון יבשה ארוכה; מתחת לכף יש משולש גדול של שפת-ים זרועה חלוקי אבן, שם עצרו בול ובורשקרווינק לחניה קצרה בשנת 1895. על שפת-הים שוכנת מושבת הקינון הגדולה ביותר באנטארקטיקה כולה של פינגווין אדלי, וכפי שבורשקרווינק ציין בשנת 1895, "בנקודה מסוימת זו, יש שפע מקום לבתים, אוהלים וציוד".
הפריקה החלה ב-17 בפברואר. ראשונים על החוף היו 75 הכלבים עם שני נוהגי הכלבים הלאפים, שנשארו עם כלביהם ובכך היו לאנשים הראשונים ששהו בלילה על יבשת אנטארקטיקה. מבצע הפריקה, שתוכנן להימשך 4 ימים, התארך עקב סופה ל-12 ימים, שבמהלכם נפרק שאר המטען, ציוד ואספקה, אל החוף, ושני צריפים טרומיים הוקמו במקום, אחד למגורים והאחר למחסן.
בתוך צריף המגורים היו שני חדרים אחוריים קטנים, שאחד מהם שימש כחדר חושך והשני להתקנת פוחלצים. אל תוך מרחב המגורים הראשי הוכנס אור יום באמצעות חלון כפול-זגוגיות ומוגן בתריס ומבעד לשמשה קטנה רבועה גבוה על הקיר הצפוני. דרגשים נקבעו סביב הקירות החיצוניים, ושולחן ותנור תפסו את מרכז הצריף. הדרגשים הדו-קומתיים איפשרו סגירה לשם פרטיות, לפי הצעת הרופא שבורשקרווינק נועץ בו לפני המשלחת.
במשך השבועות הספורים שנותרו לפני בוא החורף, ערכו חברי הקבוצה מסעות מזחלות נסיוניים על קרח הים במפרץ רוברטסון הסמוך, ובמהלכם מיפו את קו החוף ואספו דגימות של עופות ודגים. כן צדו ושחטו כלבי-ים ופינגווינים למזון ולדלק. הפעילויות מחוץ לצריף הצטמצמו במידה רבה באמצע מאי, עם ראשיתו של מזג אוויר חורפי קשה.
חורף באנטארקטיקה.
עם השתלטות החורף, הייתה הקבוצה מוגבלת כמעט לחלוטין לאגף המגורים הצפוף. היה זה זמן קשה; ברנאקי כתב על תופעות של שיעמום ועצבנות: "קצינים ואנשים, עשרה מאיתנו בסך הכל, מצאנו שסבלנותנו פוקעת בנקל". במהלך תקופה זו של מתח והגבלת תנועה, נמצאו סגולותיו של בורשקרווינק כמפקד לוקות בחסר; ברנאקי כתב, "במובנים רבים ... הוא לא היה מנהיג טוב". היסטוריון הקטבים ראנולף פינז כותב, שבתנאים של "אנרכיה דמוקרטית", לכלוך, אי-סדר ובטלה היו דבר שבכל יום.
בורשקרווינק לא הוכשר להיות מדען, וחוסר המיומנות שלו במכשור ואי-יכולתו לערוך תצפיות פשוטות עוררו על פי הרישומים דאגה ניכרת בלב כמה מאנשי הקבוצה. עם זאת, התקיימה תוכנית של תצפיות מדעיות, פעילות גופנית התבצעה מחוץ לצריף כשמזג האוויר אפשר זאת, וכאמצעי נוסף לבידור והסחת דעת אילתר סביו הלאפי סאונה בסחף השלג שהצטבר לאורך הצריף. נערך קונצרט, שכלל תצוגת פנס קסם, שירים וקטעי קריאה. במהלך תקופה זו אירעו שתי תקריות, שהיו עלולות להיות קטלניות; בראשונה, הצית נר, שהושאר דולק לצד דרגש שינה, את הצריף וגרם נזק רב. בשנייה, היו שלושה מחברי הקבוצה קרובים להיחנק מאדי פחם בשנתם, אלמלא התעורר לואיס ברנאקי בעוד מועד ופתח את דלת הצריף.
הקבוצה הייתה מצוידת היטב במגוון מוצרי יסוד - חמאה, תה וקפה, דגים מלוחים, סרדינים, גבינות, מרקים, בשר בקר, לפתן שזיפים, תפוחי אדמה וירקות מיובשים. עם זאת, עד מהרה נשמעו תלונות על מחסור במותרות. קולבק ציין, ש"כל שימורי הפירות שסופקו לקבוצת החוף, או שנאכלו בזמן ההפלגה או שנשארו על הספינה בשביל הצוות". היה גם מחסור בטבק, על אף הכמות המיועדת של 500 ק"ג, רק כמות מוגבלת של טבק לעיסה הגיעה אל קבוצת החוף.
הזואולוג, ניקולאי הנסן, חלה במשך החורף. הוא מת ב-14 באוקטובר 1899, כנראה ממחלת מעיים, והיה לאדם הראשון שנקבר על יבשת אנטארקטיקה. קברו נחצב בדינמיט מן הקרקע הקפואה בפסגת הכף. ברנאקי כתב, "כאן, בשלוות השקט עמוקה, אין דבר שיפריע שנת נצחים זו מלבד מעוף ציפורי-ים". הנסן הניח אישה ותינוקת, שנולדה אחרי שהפליג לאנטארקטיקה.
ב-28 בינואר 1900 שבה האונייה "צלב הדרום" לאסוף את אנשי המשלחת. האונייה הגיעה בבוקר, כשכל אנשי המשלחת ישנו, ורב החובל ינסן דפק בדלת הצריף וקרא "דואר!"
כשהחורף היה לאביב, התכוננה הקבוצה למסעות שאפתניים יותר אל פנים הארץ, עם כלבים ומזחלות. ואולם, רכסי הרים גבוהים חצצו בין מחנה הבסיס לפנים היבשת, והמסע לאורך קו החוף סוכל עקב נוכחות קרח-ים מסוכן. הגורמים האלה הגבילו מאוד את היקף מסעות החקר שלהם, שנאלצו להסתפק במפרץ רוברטסון הסמוך. כאן התגלה אי קטן, שכונה "אי הנסיך מיורק", על שם פטרון המשלחת. שנים אחדות לאחר מכן ביטלו חברים ממשלחת דיסקברי של סקוט את התגלית הזו בטענה, ש"אין אי כזה", אבל מיקומו של האי אומת מאז ב-71°38′ דרום, 170°04′ מזרח.
חקר ים רוס.
ב-28 בינואר 1900 חזרה "צלב הדרום" לכף אדייר מאוסטרליה. בורשקרווינק החל לפרק את המחנה ולהעלות את שארית האספקה לאונייה, אבל עד מהרה חדל מזה; ב-2 בפברואר השיט את האונייה דרומה, אל תוך ים רוס. ראיה ליציאה חפוזה ובלתי מאורגנת מכף אדייר נמצאה כעבור שנתיים, כשחברי משלחת דיסקברי ביקרו באתר. אחרי הביקור כתב אדוארד וילסון: "... ערימות אשפה בכל מקום, והר של תיבות צידה, גוויות של עופות, כלבי ים וכלבים, ציוד מזחלות; ... ורק אלוהים יודע מה עוד".
המקום הראשון שבו ביקרה "צלב הדרום" במסע לים רוס היה האי פוזשן, שם נמצאה תיבת המתכת, שבורשקרווינק ובול השאירו בשנת 1895. משם התקדמו דרומה, במקביל לחוף ארץ ויקטוריה תוך גילוי עוד איים, שאחד מהם קרא בורשקרווינק על שם סר קלמנטס מרקהם, שעוינותו כלפי המשלחת לא פחתה כהוא זה בגין הכבוד שניתן לו. משם המשיכה "צלב הדרום" אל האי רוס, צפתה בהר ארבוס הוולקני ועצרה להנחית אנשים בכף קרוזייה, לרגלי הר טרור. בורשקרווינק ורב החובל ינסן כמעט וטבעו כאן בגל גדול, שחוללה הינתקות קרח מעל מדף הקרח רוס הסמוך. נאמנים לנתיב שקבע ג'יימס קלארק רוס שישים שנה קודם לכן, התקדמו מזרחה לאורך שפת החומה, בחיפוש אחר המפרצון שציין את קצה הדרום של רוס בשנת 1843. תצפיות לימדו, ששפת החומה נעה כ-50 ק"מ דרומה מאז זמנו של רוס, ומכאן שהאונייה נמצאה כבר דרומית לשיא של רוס. בורשקרווינק היה נחוש בדעתו לרדת אל פני החומה עצמה, ובקרבת מפרצון רוס מצא מקום, שבו השתפע הקרח די הצורך להניח אפשרות של נחיתה. ב-16 בפברואר ירדו הוא, קולבק וסביו, עם כלבים ומזחלת, אל פני החומה, ומשם נסעו כמה קילומטרים דרומה אל נקודה, שאת מיקומה חישבו כ-78°50′ דרום, שיא חדש של קצה הדרום.
הם היו האנשים הראשונים שנעו על פני חומת הקרח, ועל כך אמר אמונדסן: "חייבים אנו להכיר בכך, שבעלייתו על חומת הקרח, פתח בורשקרווינק את הדרך לדרום ופינה את המכשול הגדול ביותר לפני המשלחות הבאות".