צריחון (Pinnacle; מכונה בעברית גם פינקל בעקבות שמו הלועזי) הוא צריח מחודד קטן השכיח מאוד באדריכלות הגותית. בנייה של צריחונים מקובלת מאוד כסיומת עליונה של קתדרלות גותיות רבות, בראש מגדל הפעמונים או צריחים גדולים במבנה, סביב שפת הגג של המבנה ובראשן של תמיכות דואות.
מקור המילה האנגלית הוא במילה הלטינית "pinnaculum" שפירושה "נוצה קטנה".
תפקידיו של אלמנט זה הם בעיקר שניים:
היסטוריה.
מספר היסטוריונים טענו שלא היו צריחונים באדריכלות רומנסקית, אך כיפות חרוטיות על תמיכות עגולות, עם סיומת מחודדות, לא היו נדירות בצרפת בתקופות מוקדמות. אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק הביא בתור דוגמאות את כנסיות סן ז'רמה וסן רמי, וישנה כיפה מחודדת דומה בחזית המערבית של קתדרלת רוצ'סטר.
בתקופת הרומנסק של המאה ה-12 מובאות שתי דוגמאות לצריחונים: אחת בברדון בווסטרשייר והשנייה בקליב בג'לוצ'סטרשייר. בדוגמאות אלה התמיכות הזדקרו כלפי מעלה ויצרו צריח מרובע שהסתיים בפירמידה, באופן דומה לצריחונים של סגנון הגותי האנגלי המוקדם שבא אחרי הרומנסק באנגליה.
בסגנון זה ובסגנונות שבאו אחריו, בעיקר באדריכלות הגותית, הגיע הצריחון לידי שימוש נאות ונרחב שהשתלב יפה בסגנון הגותי. מבחינה מבנית הצריחון סיפק משקל ועומס כדי להטות את מאמצי הקמרונות הגבוהים אל עבר התמיכות הדואות ומשם להטות את המאמצים הצדדיים כלפי מטה, אל עבר עמודים עבים וגדולים. כך מנעו בנאי הקתדרלות מהקירות הגבוהים והדקים לקרוס הצידה עקב לחץ מהקמרונות הגבוהים. בנוסף, הצריחונים עצרו מאבני גמלונים להחליק כלפי מטה וכן איזנו את העומס של הצריחים הגדולים. צריחונים שימשו גם להוספת מומנט כנגד אלמנטים המזדקרים החוצה מהמבנה כגון גרגוילים וקורבלים. מבחינה עיצובית הצריחונים חיזקו את הקווים האנכיים במבנה והגדילו את השאיפה שלו כלפי מעלה. סידור הצריחונים בשורות ובמרווחים קבועים יצר עיצוב דומה לשיני חומה מבוצרת.
בתקופה הגותית האנגלית המוקדמת התמיכות הקטנות הסתיימו לעיתים קרובות ב"גבלט", סיומת משולשית משופעת, ואילו התמיכות הגדולות והחשובות יותר הסתיימו בצריחונים שנתמכו בעמודים מורכבים (אומנות צרורות). בתקופה זו הצריחונים נתמכו רק על ידי העמודים המורכבים והיו פתוחים מלמטה; במבנים רבים מתקופה זו ואלו שאחריה הצריחונים יצרו גומחות (נישות) שהכילו פסלים. בזמן התקופה הגותית האנגלית המקושטת, החזיתות השונות מעל העמודים הזוויתיים הסתיימו לעיתים קרובות בגבלט, בעוד שאלה של התקופה המקושטת היו עשירים יותר וקושטו בקרוקטים וסיומות מחודדות (Finials), ולפעמים בקישוטי Ballflower. דוגמאות טובות לצריחונים כאלה ניתן למצוא בבוורלי מינסטר ובמעלה הצריח של כנסיית סנט מרי, אוקספורד. צריחונים מהתקופה הגותית האנגלית הניצבת שונים אך במעט מאלה של התקופה המקושטת, בעיקר בקרוקטים ובסיומות המחודדות שעוצבו בסגנון מאוחר יותר. המגדלים של הקתדרלות האנגליות מאופיינים ב-4 צריחונים הניצבים בפינות, לעיתים על חשבון צריח מחודד מרכזי גדול.
בצרפת, צריחונים, כמו צריחים מחודדים, היו בשימוש מוקדם יותר מאשר באנגליה. ישנם צריחונים קטנים על זוויות המגדל ב-Abbey of Saintes. ברולה ישנם צריחונים במקומות דומים, כל אחד מהם מורכב מארבעה עמודים קטנים, עם חופות ובסיסים המסתיימים בצריחים פרמידיים. בכל הדוגמאות לעיל החלונות הסייתמו בקשת חצי-עגולה.
באדריכלות הגותית המאוחרת בצרפת ומרכז אירופה הורכבו הצריחונים מעמודים שלעיתים היו ביניהם נישות לפסלים, ומעליהם צריחון מחודד בעל צורה של פירמידה ריבועית או חרוט המעוטר בקרוקטים וסיומת מחודדת (Finial).
השימוש בצריחונים ירד עם נטישת הסגנון הגותי לטובת הסגנונות הקלאסיים של הרנסאנס והבארוק אך חזר לעדנה עם התחייה הגותית.
אדריכלות סטאליניסטית
קבוצת איי די בי
אדריכלות מודרניסטית
נוחי דנקנר
נוחי דנקנר (נולד ב-13 בנובמבר 1954 בתל אביב) הוא איש עסקים. נודע בשל שליטתו בין 2003 ל-2013 (דרך חברות פרטיות ממונפות) בקבוצת אי די בי אשר החזיקה בשיאה בחברות רבות במשק, אך בסוף 2013 איבד שליטה זו על רקע הסדר חוב. בשנת 2011 הונו האישי הוערך ב-1.2 מיליארד דולר.
הורשע בעבירות על חוק ניירות ערך ועל חוק איסור הלבנת הון ונידון לשלוש שנות מאסר.
ביוגרפיה.
נח (נוחי) דנקנר נולד ליצחק דנקנר וזהבה לבית דוברושין, ילידת תל אביב ודור רביעי בארץ, שב-2011, אף השיאה משואה ביום העצמאות על התנדבותה ב"מועצה לישראל יפה". אביו, יצחק דנקנר, היה אחד מששת האחים שהקימו את "דנקנר השקעות" והיו בעלי מפעל תעשיות מלח לישראל בעתלית.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הרצליה ב-1972, התגייס דנקנר לצה"ל והתנדב לקורס טיס, ממנו הודח לאחר שנה, והוצב בלהק המודיעין. השתחרר משירות מילואים בדרגת רב-סרן. לאחר שירותו למד מדע המדינה ומשפטים באוניברסיטת תל אביב, שם גם ערך את כתב העת "עיוני משפט". אחרי סיום לימודיו והתמחות במשרד יגאל ארנון ושות׳, היה דנקנר ממייסדי משרד עורכי הדין דנקנר-לוסקי.
ב-1999 הכיר דנקנר את הרב יעקב איפרגן, המכונה "הרנטגן" ומאז, לפי עדותו, התפתחה ביניהם מערכת יחסים הדוקה. דנקנר הצהיר בתוכנית טלוויזיה ב-2010: "אני נהנה ממנו, מהחוכמה שלו, מהעצות שלו, מהניסיון שלו." לפי עדויות שונות במשך השנים, דנקנר התייעץ עם הרב איפרגן בקביעות לפני ביצוע עסקאות בהיקף ענקי. הוא הפך לאורח הכבוד הראשי שלו בהילולות השנתיות שהוא עורך בנתיבות, ולפי מקורות שונים בשנים 2005–2010, תקופת הפיכתו לטייקון, תרם דנקנר 20 מיליון שקל לעמותות של הרב איפרגן ומיליוני שקלים נתרמו בידי חברות ציבוריות שבשליטתו. ב-2013, שנת התמוטטות עסקיו, הוא נעדר לראשונה מההילולה של הרב איפרגן.
גנדן תיירות.
בשנת 1995 הקים יחד עם אביו, יצחק דנקנר ושותפים נוספים (אבי פישר, צור דבוש, ומשפחת שימל) את חברת "גנדן תיירות ותעופה" (על שם מנזר גנדן בטיבט בו ביקר), שפעלה כחברת החזקות בתחומי התיירות והתעופה. בינואר 1996 רכשה גנדן תיירות את השליטה בחברת "אופן סקיי", העוסקת בייצוג חברות תעופה זרות בישראל. בספטמבר 1997, רכשה את חברת התעופה "ישראייר". ובהמשך את החברות "המילניום השלישי", "נתור" ו"יוניטל".
בשנת 2009 רכשה איי די בי חברה לפיתוח (אז חברה ציבורית בשליטת נוחי דנקנר) את חברת "גנדן תיירות ותעופה", ומיזגה אותה עם כלל תיירות, המוחזקת גם כן בידי אי די בי חברה לפיתוח. פעילותה של כלל תיירות בתחומי התיירות והנסיעות בוצעה באמצעות החברה הבת דיזנהויז שמוזגה לתוך גנדן תיירות. הקבוצה הממוזגת החלה לפעול בשם "איי די בי תיירות". העסקה גררה ביקורת ציבורית רבה, מאחר שבאותה עת היו לגנדן תיירות הפסדים צבורים וחובות של עשרות מיליוני שקלים, שהועברו מחברת גנדן הפרטית לחברה הציבורית אי די בי.
רכישת מניות בנק הפועלים.
בשנת 1997 יזם נוחי דנקנר יחד עם בן דודו דני דנקנר, בניגוד לדעתו של דודו שמואל דנקנר שהיה עד אז הדמות הדומיננטית והמובילה בעסקי המשפחה, עסקה שבה רכשה תעשיות מלח 11.6% ממניות בנק הפועלים תמורת 358 מיליון דולר (1.4 מיליארד שקל), ההשקעה מומנה במלואה בהלוואה שתעשיות מלח קיבלה מבנק לאומי על ידי שעבוד הקרקעות של תעשיות מלח כבטוחה להלוואה. בנק לאומי העריך את שווי הקרקעות ב־200 מיליון דולר על סמך ההסכם עם מינהל מקרקעי ישראל המקנה לתעשיות מלח זכויות בנייה נרחבות על הקרקעות. החובות הללו עדיין לא הוחזרו.
אומדן שווי הקרקעות של תעשיות מלח נקבע על סמך הסכם שבגינו נעצר דני דנקנר באשמת מתן שוחד והלבנת הון. שווי הקרקעות של תעשיות מלח היה למעשה נמוך בהרבה מהשווי בו העריכו אותן בבנק לאומי, וספק אם הם היו מאשרים את ההלוואה אם היו יודעים על כך מראש.
הפרדת עסקי המשפחה.
בשנת 1999, בתום שנתיים של מתיחות בין נוחי דנקנר לבין שמואל דנקנר, הוחלט על פילוג בעסקי המשפחה, שמואל דנקנר ובני משפחה אחרים רכשו את המניות של נוחי דנקנר, של אביו, יצחק דנקנר, ושל משפחת גילינסקי בחברת דנקנר השקעות תמורת 100 מיליון דולר.
בדיעבד נאלצו שאר בני משפחת דנקנר להקדיש את המחצית הראשונה של שנות ה-2000 בניסיונות לחלץ עצמם מההלוואה מבנק לאומי. ובסופו של דבר מכרו את השליטה בדנקנר השקעות ביוני 2004, תמורת 58 מיליון דולר לדלק נדל"ן של יצחק תשובה. בינואר 2007 נאלצה המשפחה למכור גם את השליטה בתעשיות מלח (לשרי אריסון) תמורת 886 מיליון שקל, והעניקה לה בכך את השליטה הבלעדית בבנק הפועלים.
גנדן השקעות.
בשנת 1999 ייסד דנקנר ושותפים נוספים את חברת גנדן השקעות ("גנדן הולדינגס בע"מ") – חברה שביצעה השקעות כושלות בתחומי הנדל"ן, התקשורת והטכנולוגיה. בעקבות כישלון זה, חובו האישי של דנקנר לבנקים דרך גנדן מוערך בכ-400 מיליון ש״ח.
רכישת קבוצת אי די בי.
במאי 2003 רכשה גנדן השקעות, יחד עם משפחות מנור ולבנת, מ וקרסו, את השליטה בקבוצת אי די בי, שהיא אחת מהקבוצות הפעילות והמעורבות ביותר במשק הישראלי וכללה את שופרסל, נייר חדרה, מכתשים אגן תעשיות, נכסים ובניין, גב ים, אלרון, כלל עסקי ביטוח ועוד.