בחיל הים מונתה ועדת חקירה לחקירת היעלמות הסירה "מנחם". התברר כי ב-19 בנובמבר לא התאים מזג האוויר להפלגה. אז פנו מפקד בית הספר לימאות בבסיס חיפה ומפקד הסירה "רבקה" לתחנה המטאורולוגית בנמל חיפה. נאמר להם כי מזג האוויר אמור להירגע למחרת. מפקד הקורס טען בפני ועדת החקירה כי הורה למפקדי הסירות להפליג למחרת בבוקר. מפקדה של "רבקה" טען לעומת זאת כי מפקד הקורס הורה לו ולמפקד "מנחם" להפליג כאשר מזג האוויר יאפשר זאת. לא ניתן היה לגבות את גרסתו של מפקדה של "מנחם", שנעלם עמה בים.
באמצעות ועדת שביתת הנשק ישראל-סוריה נעשתה פנייה אל סוריה על מנת לברר אם הסירה השנייה ואנשיה הגיעו שמה. התשובה הייתה שלילית.
ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון זימן ללשכתו את הורי שבעת החיילים הנעדרים והודיע להם על אבדנם. חיל הים המשיך בחיפושים עד שהגיע למסקנה כי אין בכך טעם. אז הודיע מפקד החיל על כך למשפחות בכתב.
במשך שנים האמינו משפחות הנעדרים שהם עדיין בחיים וכלואים בסוריה. רק לאחר מלחמת ששת הימים הוצבו מצבות לזכרם בחלקת הנעדרים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל. שמותיהם הונצחו גם ביד לחללי חיל הים באשדוד.
תיאודור מירון
תיאודור מירון (באנגלית: Theodor Meron; נולד ב-28 באפריל 1930 בקאליש, פולין) הוא משפטן יהודי-אמריקאי, ישראלי לשעבר, מומחה למשפט בינלאומי פומבי.
ביוגרפיה.
מירון נולד בשנת 1930 בקאליש שבפולין למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. כשהיה בן 9 פרצה מלחמת העולם השנייה ולימודיו בבית הספר נקטעו. ב-1945 עלה לארץ ישראל, נחוש להדביק את שש שנות הלימוד שהחמיץ. למירון תואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית, ודוקטורט במשפטים מאוניברסיטת הרווארד. לימים סיפר כי מוראות המלחמה הניעו אותו לעסוק בתחומים שבהם יוכל לסייע במניעת זוועות, כאוס וחוסר ישע, כמו אלה שהיה עד להם.
בשירות החוץ הישראלי.
בשנים 1961-1957 שימש עוזר ליועץ המשפטי של משרד החוץ. באפריל 1959 הוענק לו פרס ארלוזורוב למחקר מדיני, על חיבורו "האזורים המפורזים במשפט וביחסים בינלאומיים". באותה שנה ייצג את ישראל כיועץ בפני בית הדין הבינלאומי בפרשת הפלת מטוס אל על בשמי בולגריה. כן השתתף במשא ומתן על אוסטריה על הסכם הסגרה בין ישראל ואוסטריה.
בשנים 1961-1967 היה חבר במשלחת הישראלית לאו"ם בראשות השגריר מיכאל קומיי.
באוגוסט 1967 התמנה ליועץ המשפטי של משרד החוץ ובנוסף היה אחראי למחלקה הקונסולרית. הוא כתב חוות דעת הקובעות כי הקמת התנחלויות אזרחיות בשטחים שכבשה ישראל במלחמת ששת הימים, כמו גם הריסת בתי חשודים בטרור, וכן גירושם, הם הפרות של אמנת ז'נבה הרביעית. בשנת 1969 יצא לשווייץ לסייע משפטית למרדכי רחמים. בשנת 1970 עסק בהכנות לקראת שיחות גונאר יארינג.
בשנים 1975-1971 כיהן כשגריר ישראל בקנדה.
ב-1977 התפטר מתפקיד שגריר ישראל ליד מוסדות האו"ם בז'נבה, מאחר שמשרד החוץ סירב לאשר לאשתו לעבוד במקביל כמתורגמנית.
ב-1978 היגר לארצות הברית.
באקדמיה ועל כס השיפוט.
מירון מלמד משפט בינלאומי מאז 1977, והחל מ-1994 הוא מחזיק הקתדרה ע"ש צ'ארלס ל. דניסון בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק. בשנים 1993-1998 נמנה עם עורכי הרבעון "American Journal of International Law".
ב-2001 נבחר על ידי העצרת הכללית של האו"ם לשמש כשופט בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר.
כיהן כנשיא בית דין זה בשנים 2003-2005, וכן בשנים 2011-2015.
מירון היה אב בית הדין של ערכאת הערעורים בבית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה.
ב-2012 נבחר לתפקיד נשיא מנגנון הדין הפלילי הבינלאומי. ב-2016, בתום קדנציה של ארבע שנים נבחר שוב לתפקיד עד שהוחלף על ידי כרמל אגיוס.
זה רק ספורט
זה רק ספורט הוא השיר עמו ייצגה הזמרת והשחקנית דפנה דקל את ישראל באירוויזיון 1992. השיר נכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי קובי אשרת.
לפי סדר הצגות השירים בתחרות האירוויזיון 1992, השיר היה השלישי במספר, וזכה במקום השישי. דקל שרה על ההיבט המהנה של שירה וריקודים, המאפיינים את תחרות האירוויזיון.
רקע ומילות השיר.
לפי מילות השיר, המספרת היא נערה או אישה, המתארת את עצמה כאסירה למוזיקה וכמכורה לקצבה. המספרת רוצה לרקוד את צרותיה ומועקותיה שלה החוצה, לשיר אל תוך החושך ולשתול אושר באווירה.
בבית השני, המספרת נגשת למאזינים באומרה: .
במסגרת קדם-אירוויזיון 1992 זכה השיר במקום הראשון, ונבחר לייצג את ישראל באירוויזיון. ענת עצמון, אשר השתתפה בקדם והגיעה למקום השני עם השיר "התקווה", הגישה תביעה, משום שלטענתה השיר "זה רק ספורט" ארוך ב-17 שניות מהאורך המותר על פי כללי התחרות, שלוש דקות. לאחר שהתברר שגם שירה של עצמון חרג באורכו מן האורך המותר במספר שניות, דקל זכתה במשפט, קיצצה את 17 השניות האסורות והגיעה למקום השישי באירוויזיון באותה שנה.
הגרסה האנגלית של השיר נקראת "ויוה ספורט", והמילים הן הצדעה לאולימפיאדת 1992 בברצלונה.
השיר הושמע שלישי בתחרות הסופית של האירוויזיון ב-1992, לאחר השיר שייצג את בלגיה, "Nous, on veut des violons" (בעברית: "אנחנו רוצים כינורות") והשיר של ספרד, "Todo esto es la música" (בעברית: כל זה זה מוזיקה). בראיון שנערך עם דפנה דקל שבוע לפני האירוויזיון, נשאלה דקל לאיזה מקום היא רוצה להגיע, וענתה "במקום כלשהו בין החמישייה לשביעייה". בתום ההצבעה קיבל השיר 85 נקודות, והגיע למקום ה-6 מתוך 23.
פול נקאסוני
פול מיקי נקאסוני (באנגלית: Paul Miki Nakasone; נולד ב-19 בנובמבר 1963) הוא קצין אמריקאי בדרגת גנרל המכהן כראש הסוכנות לביטחון לאומי (NSA), כמפקד פיקוד הסייבר של ארצות הברית וכראש שירות הביטחון המרכזי (CSS), מאז מאי 2018.
ביוגרפיה.
נקאסוני נולד בסיינט פול וגדל בוויט לייק בר שבמינסוטה. הוא בנם של מרי ואדווין. אביו הוא יפני-אמריקאי יליד הוואי, אשר שירת בצבא ארצות הברית, שימש כמתורגמן של כוחות הכיבוש האמריקאיים ביפן והשתחרר בדרגת קולונל.
נקאסוני למד באוניברסיטת סיינט ג'וזף שבמינסוטה והצטרף לתוכנית הכשרת קציני המילואים של צבא ארצות הברית. שירת כמפקד פלוגה, גדוד וחטיבה וכקצין מודיעין של דיוויזיה וגיס. בין השאר הוצב בקוריאה הדרומית, באפגניסטן ובעיראק. שימש קצין המודיעין של כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן, היה ממקימי פיקוד הסייבר של צבא ארצות הברית ושימש בו ראש אגף המבצעים. פיקד על כוח המשימה הלאומי בתחום הסייבר של פיקוד הסייבר של ארצות הברית.
באוקטובר 2016 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הארמייה השנייה ולמפקד פיקוד הסייבר של צבא ארצות הברית.
במאי 2018 מונה לראש הסוכנות לביטחון לאומי (NSA), לראש שירות הביטחון המרכזי ולראש פיקוד הסייבר של ארצות הברית, שהפך בתקופתו לאחד מהפיקודים הקרביים המאוחדים.
נקאסוני הוא בוגר מכללת המלחמה של הצבא ובעל תואר שני מהאוניברסיטה לביטחון לאומי ומאוניברסיטת דרום קליפורניה. הוא נשוי לסוזאן, ואב לארבעה.
המטרופוליט נאופיט מווידין
המטרופוליט נאופיט מווידין (בבולגרית: Митрополит Неофит Видински; 29 ביוני 1868, גלבובו, האימפריה העות'מאנית - 26 בפברואר 1971, וידין, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה איש הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית, אשר כיהן כמטרופוליט של וידין מ-1914 ועד למותו, ונודע במאבקו נגד גירוש יהודי בולגריה אל מחנות ההשמדה.
קורות חייו.
נולד בעיירה גלבובו בשם נִיקוֹלָה מִיטֶב קָארָאבּוֹב (בבולגרית:Никола Митев Караабов). ב-1900 סיים את האקדמיה לתאולוגיה בסנקט פטרבורג. הוא ביצע שורת תפקידי כמורה בערים: סליבן, וידין וסופיה. ב-1905 עוטר בשם נאופיט וב-1909 מונה על ידי הסינוד למטרופוליט. באוקטובר 1914 מונה למטרופוליט של וידין ומ-1921 כיהן כחבר בסינוד הבולגרי ובהמשך כיהן כיושב הראש בפועל של הסינוד.
ב-9 בספטמבר 1944 נערכה בבולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת. המשטר המלוכני הודח ובהדרגה השתלטו הקומוניסטים על המדינה והיא הפכה טוטליטרית. ב-1949 דרש סגן שר הפנים יונקו יונוב להדיח מתפקידו את המטרופוליט נאופיט בשל היותו גורם ראקציונרי בסינוד, ותומך בחשאי בדמוקרטיזציה של בולגריה. הפוליטביורו הבולגרי דחה את הצעתו, ונאופיט כיהן כמטרופוליט של וידין עד למותו ב-1971.
אירועי מלחמת העולם השנייה.
ניסיון הגירוש הראשון.
ב-1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה להסכם התלת-צדדי ובו ביום נכנס הצבא הגרמני לממלכה ללא התנגדות. ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים, הסכם בשם ממשלת בולגריה עם תיאודור דנקר נציג גרמניה הנאצית, במסגרתו הסכימו הבולגרים לגרש 20,000 יהודים מאזורי תראקיה ומקדוניה "לשטחים הגרמניים במזרח". לאישור הממשלה הבולגרית הוגש נוסח הכולל גם את גירוש יהודי בולגריה "הישנה" והיא אישרה אותו. משרד הפנים הבולגרי ערך רשימות ובהן מכסות מגורשים מערי בולגריה השונות. ברישומי משרד הפנים נכללו 99 יהודים מווידין שיועדו לגירוש ב-10 במרץ. בעקבות לחץ כבד שהופעל על הממשלה הבולגרית נדחה הגירוש למועד לא מוגדר.