זשערמינאל היה עיתון אנרכיסטי ביידיש שיצא בלונדון ונערך על ידי רודולף רוקר שנולד בגרמניה. הוא הופיע בין 1900 עד 1903 ואחרי כן, שוב, בין 1905 ל-1908.
ב- 1898 שכר העיתון ארבעטער פריינד את רודולף רוקר, שלא היה יהודי ורק התחיל ללמוד יידיש, להיות עורכו. אבל, למרות התערבותה של אמה גולדמן ומסירותם של פעילים רבים שניסו להציל את העיתון הוא נאלץ להיסגר בשל סיבות כלכליות בינואר 1900. אבל האנרכיסטים היהודים שהוציאו לאור את ארבעטער פריינד לא רצו להישאר בלי אמצעי להפיץ את המסר שלהם. לכן, רוקר בעזרתו של מדפיס צעיר הידוע בשם נרודיצקי (Narodiczky) ייסד כתב עת שמנה 16 עמודים ויצא לאור פעם בשבועיים. הוא נקרא על שם ספרו של אמיל זולה ז'רמינל. בהשוואה לארבעטער פריינד הוא היה מכוון לקהל אינטלקטואלי יותר ודן בפילוסופיה וספרות כשהוא משתמש במושגים ליברטיניים כדי לנתח אותם. ב-1903 גם הוא נאלץ להיסגר בשל מחסור בכסף.
בינואר 1905 חידשו רוקר וחבריו את זשערמינאל. תנועת העבודה היהודית אנרכיסטית בלונדון גדלה וכך יכול היה העיתון להגיע לביקוש של 2500 מנויים בסוף השנה והוא התרחב ל-48 עמודים. פרסום ארבעטער פריינד חודש ב-1903 וכך היה לזשערמינאל תפקיד של המקבילה היותר אינטלקטואלית לעיתון שהיה עכשיו נפוץ יותר מבין השניים.
השפעתו של העיתון הגיעה הרחק מעבר ללונדון. ברוב הערים בעולם בהן היו יישובים משמעותיים של מהגרים יהודים מרוסיה ופולין היו קוראים לזשערמינאל. כך בכל הערים הגדולות בארצות הברית, פריז, ברלין, בוקרשט, סופיה, קהיר, אלכסנדריה, יוהנסבורג, קייפטאון ובואנוס איירס.
העיתון פסק להופיע ב-1908.
משה הראל
משה ארנסט הראל (הרץ) (13 באוקטובר 1920 - 15 באוגוסט 2001) היה אדריכל ישראלי, שנודע במבני המדע והמחקר שתכנן, הניצבים במוסדות אקדמיים ברחבי ישראל. היה חבר במחתרת ההולנדית שלחמה נגד הנאצים במלחמת העולם השנייה, וזכה בכתב הוקרה מהקונגרס האמריקני ובמדליית המלכה ההולנדית על פועלו.
ביוגרפיה.
הראל נולד בעיירה סיטארד שבהולנד כבן הבכור של משפחת הרץ. בגיל צעיר עברה המשפחה לרוטרדם ושם עברה ילדותו. למד ברוטרדם בתיכון ריאלי והחל בלימודי אדריכלות באוניברסיטת דלפט. סיים את לימודיו ב-1940, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה. בתום לימודיו פגש ברחל דידי לבית רוס. הם נפגשו לראשונה במסיבת פורים שנועדה לגיוס כספים למען פליטים יהודים מגרמניה שהגיעו להולנד. הזוג התארס באוגוסט 1941. ביולי 1942 לאחר יותר משנתיים עת החמיר הכיבוש הנאצי, הייתה אמורה משפחת הרץ להישלח למזרח אירופה. מרתה נגטגל (Nagtegaal), שעבדה אצל משפחת הרץ, הציעה להסתירם אצל בני משפחתה. באוגוסט 1942 פוזרו בני משפחת הרץ, בין בני משפחת נגטגל ומשפחת ון דה פול. במרץ 1943 השיגה מרתה נגטגל עבורם תעודות זהות מזויפות וכרטיסי הקצבה של מזון ומצרכי מחיה. ב-1988 הוכרו בני משפחת נגטגל כזכאים לתואר חסיד אומות העולם על ידי מוסד 'יד ושם'
פעילותו במחתרת ההולנדית.
בזמן הכיבוש הנאצי הזדהה הראל כנוצרי כפרי חרש-אילם, כדי להסתיר את העובדה שלא היה בן המקום. בהמשך התגייס למחתרת ההולנדית,באזור ארנהיים-בנקום, ועסק באיתור, הסתרה והצלה של לוחמי בנות הברית אשר נותקו מיחידותיהם או הוצנחו מעבר לקווים. בנוסף, סייע להצניח אבוקות צנחנים בריטים, קנדים ואמריקאים, ולפזרם בכפרים. במחתרת פעל תחת שם בדוי: ריינוס ון אלק (Rienus van Elck).
אולם תפקידו המרכזי של הראל היה ליצור קשר בין מפקדי המחתרת לפעילים שמצאו מקומות מסתור. תוך סיכון רב, נע הראל בין הכפרים ברכיבה על אופניים כשהוא מתחזה לאיכר מקומי. באוגוסט 1944, כאשר אוחדו הקבוצות שלחמו בנאצים בארגון שכונה "כוחות הפנים" התרחב היקף פעילותו והוא נטל חלק בפעולות נוספות שסילפו את הודעות שלטון הכיבוש הגרמני ושיבשו את העברתן.
קרב ארנהם.
לאחר 17 בספטמבר 1944, כאשר החל הקרב על ארנהם, נותרו רבים מחיילי בעלות הברית מאחורי קווי הגרמנים, חלקם פצועים וללא ציוד ומזון. המחתרת סייעה להסתיר ולטפל בחיילים אלה, ואף להעבירם את נהר הריין ולהצטרף לכוחותיהם. הראל השתתף בפעולות הללו, לצד תפקידיו השונים במחתרת.
אחרי המלחמה.
ב-9 במאי אורגן טקס הנישואין האזרחי של משה הראל (אז הרץ) ורחל (דידי) רוס בבניין העירייה של העיר איידה . חברי המחתרת ששרדו השתתפו בטקס החתונה ומפקד המחתרת הזכיר בברכתו את עמידתם של הזוג ותפקידם במחתרת ההולנדית במלחמה. באוגוסט 1945 התחתנו משה ורחל בטקס יהודי אצל הרב מרוטרדם בעיר אוטרכט. בנם הבכור, מתי, נולד באפריל 1946, ובספטמבר עברה המשפחה לרוטרדם שם קיבל הראל עבודה במשרד אדריכלים וזכות לגור בעיר. ב-1948 נולד בנם השני אלחנן הראל. בני הזוג היו פעילים בקהילה היהודית המשתקמת ומשה החל להשתלב בעולם בתכנון והבנייה ברוטרדם. לאחר המלחמה זכה משה הראל בכתב הוקרה מאת הקונגרס האמריקני על פועלו לסיוע לכוחות בעלות הברית במהלך המלחמה.
העלייה לארץ וגיוס לצה"ל.
בפברואר 1950 עלו משה ורחל הראל ושני ילדיהם לארץ ישראל, והתיישבו בקיבוץ בית השיטה. מאוחר יותר עברו לחולון, שם גם נולד בנם השלישי שמואל. ב10 יוני-1954 משה הראל גויס לצה"ל ושובץ כקשר בחיל ההנדסה. בנסגרת זו לחם במבצע קדש, ובהמשך השתתף כקצין במלחמת ששת הימים. הוא השתחרר לבסוף בדרגת סרן.
אחרית ימיו.
במקביל לעבודתו היה משה פעיל מסור במועדון רוטרי השרון שבהרצליה פיתוח והיה נשיא המועדון מספר תקופות. הוא נפטר ב-2001 ממחלה קשה, בגיל 81. הותיר אחריו שלושה בנים.
קריירה אדריכלית.
ב-1951 הצטרף הראל למשרד אדריכלים של לוטה כהן.
בשנת 1953 עבר למשרדו של האדריכל נחום זלקינד, ומיד הפך לשותפו. המשרד התמחה בתכנון מבני מדע ומחקר.
משרדו של משה הראל היה שותף לתפיסה ותכנון במכון ויצמן למדע, ותכנן מבנים רבים אחרים בכלל מוסדות המדינה, ובהם:
במכון ויצמן למדע:
הטכניון חיפה
אוניברסיטת תל אביב
הסוכנות היהודית
משרד הביטחון - נחל שורק
מכון ידע ליד מכון ויצמן
ביוטכנולוגיה כללית לישראל
נמל התעופה בן-גוריון- אל על
בית חרושת לשימורים גן שמואל
שטראוס ושות' רעננה
סופרפארם פתח תקווה
מכון ולקני בית דגן
מכון וולקני נווה יער
גישתו האדריכלית.
הראל האמין שעל האדריכל להקשיב ללקוח ולתרגם את הדרישות שלו לבניין. על הבניין להיות פונקציונלי, ללא חזית אחורית או קדמית, אלא בעל חזית צפונית, דרומית, מזרחית ומערבית. ייחודו כאדריכל התבטאה בעבודותיו על בנייני המדעים: בניית המעבדות במבנים ייחודיים עם גמישות מלאה למשתמש, וגישור בין כל הקונפליקטים. כמו בכל שלב בחייו, התמודד הראל עם קשיים ומעברים מהותיים מכורח הנסיבות, והדבר ניכר בעבודתו המקצועית - כל בניין הוא יצירה תכנונית השונה מכל מבנה אחר שתכנן, והוא נמנע משכפול תכנונים. מבניו ניחנו במקוריות ובפונקציונליות מרובה, אך באותה עד הושם דגש על תכנון אסתטי המשתלב במרחב.
הצעה 22 (קליפורניה)
הצעה 22, הייתה הצעת חוק שהוגשה לבית הנבחרים של מדינת קליפורניה בחודש מרץ 2000. מטרת הצעת החוק הייתה להגביל נישואים של זוגות חד-מיניים. הצעת החוק התקבלה והפכה לחוק במדינת קליפורניה בפער ניכר משחזו הסקרים והיא התקבלה ברוב של 61 אחוזים בעד הצעת החוק.
בחודש מאי 2008 החליט בית המשפט העליון של קליפורניה לפסול את החוק מאחר שהוא נוגד את החוקה האמריקאית.
במסגרת החוק נוסף לקודקס האזרחי בענייני משפחה של מדינת קליפורניה סעיף 308.5 אשר הגדיר נישואים רק בין גבר לאישה, ועל כך רק נישואים אלו יוכרו באופן חוקי. לפי החוק האמריקאי כאשר מדינה מחוקקת חוק רגיל (חוק שאינו פדרלי), יכול בית המשפט העליון של המדינה לפסול את החוק אם הוא עומד בניגוד לאמור בחוקה האמריקאית, וכך היה. במאי 2008 החליט בית המשפט העליון לפסול את החוק וקבע כי קיימת זכות חוקתית לבני אדם מאותו המין להינשא. החלטתו של בית המשפט ביטלה את הצעה 22 של מדינת קליפורניה ואת החוקים הקשורים אליה במדינה.
המסגרת הנורמטיבית.
בשנת 1977, יחסי הנישואים נקבעו בסעיף 4100 בקודס האזרחי של קליפורניה שקבע כי נישואים הם "יחסים אישיים הנובעים מכוח חוזה אזרחי, בהסכמת הצדדים שנחתמה והוצהרה", ועדת הביקורת של מדינת קליפורניה ציינה כי על פי החוק הקיים לא היה ברור מהו מעמדם של בני זוג מאותו המין והאם הם יכולים להינשא. באותה שנה תיקן בית הנבחרים של קליפורניה את ההגדרה על מנת להסיר את העמימות שנוצרה, ולשון החוק שונתה כך שהוספה לסעיף הגדרה שקבעה כי כל אדם זכאי לכרות חוזה נישואים.
בשנת 1992 עבר חוק הקודקס האזרחי של מדינת קליפורניה וסעיף 4100 נקבע כסעיף 300 לחוק בשינויים מסוימים.
התומכים בהצעה 22 ביקשו להוסיף לקודקס הגדרה למושג נישואים כך שיוגדרו כ"יחסים אישיים הנובעים מכוח חוזה אזרחי בין גבר לאישה, בהסכמת הצדדים שנחתמה והוצהרה" .
למרות שההגדרה מנעה מזוגות להט"ב להינשא בתחומי מדינת קליפורניה, סעיף 308 קבע כי על מדינת קליפורניה להכיר בחוזה נישואים רשמי אשר נכרת מחוץ לתחומי המדינה . תומכי הצעה 22 טענו כי סעיף 308 נראה כפרצה המחייבת את מדינת קליפורניה להכיר בנישואים חד מיניים שהוכרו כדין במדינה אחרת . על מנת לעקוף סעיף זה הציעו תומכי הצעה 22 להוסיף לקודקס כי רק נישואים בין גבר לאישה הם חוקיים ומוכרים במדינת קליפורניה, אשר לטענתם תאמה את רוחו של החוק הפדרלי הנוגע להגנת הנישואים שנחקק בקונגרס האמריקאי בשנת 1996, שמטרתו הייתה למנוע מצב בו מדינות בתוך הפדרציה מחויבות להכיר בנישואים ממדינה אחרת
החקיקה וביטולה.