רוזוולט התנגד לגזענות ולאפליה, ומינה שחורים רבים למשרות מהדרג הנמוך. אולם הוא טען שהשחורים שנלחמו איתו בקרבות בקובה היו מוגי לב. הוא התנגד להפרדה גזעית, וחיסל אותה בעיר ניו יורק בתקופתו כמושל. הוא התנגד גם לאנטישמיות, והיה הנשיא הראשון שמינה לקבינט הנשיאותי ב-1906 מזכיר יהודי, את אוסקר שטראוס, לתפקיד מזכיר המסחר והעבודה.
רוזוולט, כמו אינטלקטואלים רבים בזמנו, האמין בהתפתחות חברתית. הוא טען שהגזעים השונים הגיעו לרמת התפתחות שונה, והלבנים הגיעו לרמה גבוהה יותר מהשחורים. לטענתו, כל גזע יכול להתפתח באופן בלתי מוגבל, והאמריקנים הם גזע חדש. רוזוולט לא דיבר יותר מדי על שוויון גזעי לאחר ההתנגדות לפגישתו עם וושינגטון. ב-1906 אישר הורדה בדרגה לחיילים שחורים שסירבו לפקודתו להעיד בנוגע לפעולותיהם מול אזרחים לבנים בטקסס.
ב-1905 ביקש רוזוולט מעיריית סן פרנסיסקו לאשר ליפנים להיכנס לבתי ספר ציבוריים עם לבנים. הם הוכנסו לבתי ספר לסיניים, והיפנים מחו על כך. רוזוולט איים בתביעה, ולבסוף היפנים הצליחו להיכנס לבית הספר. בתמורה, הפסיקה יפן להנפיק אשרות יציאה לפועלים שיצאו לארצות הברית.
מדיניות רדיקלית.
ב-1907 וב-1908, רוזוולט כבר התייאש מהתאגידים הגדולים, שהיו קשורים למפלגה הרפובליקנית בכל מדינה. הציבור נטה שמאלה לאחר השערוריות בעסקים הגדולים, ורוזוולט החליט לנטוש את מבקריו השמרנים כשהחליט ללחוץ על הקונגרס להעביר חוקי רגולציה.
הוא קרא לחוק שיסדיר מתן רישיונות עסק בידי המדינה, מס הכנסה ומס ירושה, מגבלות על הטלת צווי מניעה כנגד איגודי עובדים במהלך שביתות, חוק ביטוח כנגד פציעות בעבודה, יום עבודה בן שמונה שעות לעובדים ממשלתיים, מערכת חסכונות ממשלתית, וחוקים לשינוי מימון מערכת הבחירות.
הקונגרס לא אישר זאת, ורוזוולט המשיך לנסות להעביר את החוקים במהלך מסע הבחירות שלו ב-1912. הרפובליקנים המזרחיים דחו את הרעיונות, שהיו אהודים ברוב המדינה. נלסון אולדריץ' חיזק את שליטתו בקונגרס, והחליט ב-1908 להעביר תיקון לחוקה בנוגע למס ההכנסה. בנוסף העביר את חוק אולדריץ'-ורילנד, שייסד את "הוועדה המוניטרית הלאומית", שנועדה לבדוק כיצד מתנהלים בנקים מרכזיים בעולם, ולנסות ליישם זאת בארצות הברית, אשר בה באותה תקופה לא היה בנק מרכזי. אולדריץ' עמד בראשה, ולבסוף הפדרל ריזרב הוקם ב-1913.
מדינות שצורפו לאיחוד.
אוקלהומה הייתה המדינה היחידה שצורפה לארצות הברית כשרוזוולט היה הנשיא, והיא צורפה ב-16 בנובמבר 1907.
מדיניות חוץ.
מדיניות החוץ של רוזוולט הונחתה בידי שלושה עקרונות מרכזיים: שמירה על האינטרסים האמריקניים, חיזוק הצי, ושיתוף פעולה עם בריטניה. הוא היה מודע לעניינים הבינלאומיים, וגם למלחמות ברחבי העולם. הוא היה נחוש להפוך את ארצות הברית למעצמה ללא מלחמה.
צבא.
הצבא, עם 39,000 חיילים ב-1890, היה הקטן ביותר בקרב צבאות המעצמות באותה תקופה. לצרפת, לדוגמה, היו 542,000 חיילים. את המלחמה מול ספרד נלחמו בעיקר מתנדבים, ורוזוולט סבר שיש לשלוט באופן יותר הדוק בצבא.
רוזוולט תמך ברפורמות שאליהוא רוט, מזכיר המלחמה, הגיש לו. רוט דרש ראש סגל שיוכל לתכנן מלחמות בסגנון אירופאי. הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית התנגד לכך, אולם רוט הצליח ליצור אקדמיה צבאית ומבנה היררכי בצבא. רוט שינה את הקריטריונים לקידום וארגן בתי ספר מיוחדים ללימוד מקצועות שונים בצבא. רוט ארגן תחלופה גבוהה של הסגל הצבאי, ניסה לדאוג לכך שקובה תעבור לידי הקובנים, נתן אישור להקמת ממשל אזרחי בפיליפינים, וחיסל מכסים על ייבוא מפוארטו ריקו.
הצי.
האדמירל אלפרד תייר מהן נחשב לתאורטיקן מבריק בידי האירופאיים. רוזוולט הקשיב למהן, והגיע למסקנה שרק אומה עם הצי החזק ביותר בעולם תוכל לשלוט באוקיינוס, להגן על גבולותיה ולבצע דיפלומטיה יעילה. רוזוולט השקיע בבניית צי מודרני וחזק. ב-1904, לארצות הברית היה הצי החמישי בגודלו בעולם. ב-1907, הוא כבר היה השלישי בגודלו. הוא יזם את המסע של "הצי הלבן הגדול" מסביב לעולם, שנמשך יותר משנה החל מסוף 1907, על מנת להפגין את כוחה הימי של ארצות הברית. רוזוולט אמנם לא הצליח להגיע לרמת העוצמה של הצי הבריטי, אולם הצי נחשב לטוב ביותר בחצי הכדור המערבי. כריית תעלת פנמה הייתה לצורך עזרה לצי ולא רק לפתיחת הסחר אל המזרח.
מסקנת רוזוולט.
בעקבות משבר בוונצואלה בין 1902 ל-1903, רוזוולט הרחיב את דוקטרינת מונרו במה שמכונה "מסקנת רוזוולט". הוא קבע שזכותה של ארצות הברית להתערב כ"שוטר בינלאומי" במשברים בחצי הכדור המערבי בהן מדינות נקלעות למצב של חוסר יכולת לפרוע חובות אירופאיות, כדי למנוע מעורבות אירופאית. גרמניה איימה לפלוש לוונצואלה, ורוזוולט הזהיר את גרמניה מלהתערב.
סיום מלחמת רוסיה–יפן.
בקיץ 1905, רוזוולט תיווך בין יפן לרוסיה והביא לחתימת הסכם פורטסמות' שהביא לסיום מלחמת רוסיה–יפן. על כך זכה בפרס נובל לשלום לשנת 1906.
יפן וקוריאה.
רוזוולט זיהה את עליית יפן במונחים צבאיים וכלכליים. הוא לא התנגד לכך שהיפנים ישלטו בקוריאה. לאחר שהוציא את השגרירים האמריקנים מסיאול, האמריקנים סירבו להתנגד לפלישה היפנית לקוריאה. רבים טוענים שטאפט נפגש עם ראש הממשלה היפני והגיע איתו להסכם, לפיו יפן תשתלט על קוריאה ולא תכבוש את הפיליפינים.
האמריקנים בחוף המערבי התנגדו ליפנים מאוד. רוזוולט לא רצה להכעיס את היפנים ולעצור את ההגירה, ולכן הגיע איתם להסכם בו יפן הפחיתה מתן אשרות הגירה, בתמורה להפסקת ההפרדה של התלמידים היפניים בסן פרנסיסקו. ההסכם אסר הגירה יפנית להוואי ולארצות הברית. ההסכם נשאר בתוקף עד 1924, כשהקונגרס אסר על הגירה יפנית.
תעלת פנמה.
ב-1903, רוזוולט שכנע את הפנמיים ליצור אומה עצמאית מקולומביה (שאזור התעלה היה חלק ממנה באותה עת), סייע למורדים באזור להשיג עצמאות מקולומביה בנובמבר 1903, ושלח ספינות אמריקניות בשביל למנוע הגעת חיילים קולומביאנים. יומיים אחרי הכרזת העצמאות הכירה ארצות הברית בעצמאותה של פנמה ותוך זמן קצר הגיעה להסכם עם הממשלה הזמנית על חכירת אזור התעלה לנצח תמורת תשלום כספי קבוע ועוד עשרה מיליון דולרים. רוזוולט הרגיש שכריית התעלה היא חיונית לביטחון האמריקני ולכוחו של הצי. התעלה הושלמה ב-1914, והעלתה את הסחר בין המדינות.
רוזוולט ביקר בפנמה ב-1906 כדי לבחון את העבודות בתעלה, והיה לנשיא הראשון שנסע אל מחוץ לארצות הברית בתפקידו. הביקור סימן את תחילתו של עידן חדש ביחסים הדיפלומטיים של הנשיאים עם מדינות.
ועידת אלחסירס.
ב-1906, לאחר שהקייזר וילהלם השני בגרמניה ביקש ממנו, רוזוולט שכנע את הצרפתים לבוא לוועידה בינלאומית שתפתור את המשבר המרוקאי הראשון, בנוגע להשפעת האירופאים במרוקו. צרפת רצתה לשלוט במרוקו, למגינת ליבה של גרמניה, שרצתה נוכחות בצפון אפריקה. רבים חששו ממלחמה בין שתי המעצמות. סולטן מרוקו לא יכול היה לשלוט בערים שלו. הוועידה התקיימה באלחסירס, ספרד, בנוכחות 13 מדינות. גרמניה הייתה במיעוט, ומשלחתה הייתה חלשה. רוזוולט תמך בצרפת ולא רצה לחזק את הגרמנים. הוא שיתף פעולה עם השגריר הצרפתי, והגיע להסכם באפריל, שבו הצרפתים הפחיתו במקצת את כוחם כשהבטיחו את עצמאות הסולטן, עצמאות כלכלית וחופש תפקודי לכל המעצמות, אולם גרמניה לא השיגה דבר.
הפיליפינים.
לאחר סופה הרשמי של מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים ב-1902, השלטון האמריקני התבסס, מלבד באיים מרוחקים שהמוסלמים שלטו בהם. רוזוולט הסיר כמרים קתוליים משליטה באי, שיפר את התשתיות, שמר על בריאות התושבים ושיפר את הכלכלה באי. ההתלהבות להשגת מושבות נעלמה, ורוזוולט סבר שהשגת מושבות היא חולשה. הוא דרש מטאפט להשיג עצמאות לפיליפינים, בתמורה להבטחה שארצות הברית תוכל לשמור על הסדר. הנשיא כבר התמקד באמריקה הלטינית, והכין את הפיליפינים להפיכה למושבה המערבית הראשונה באסיה שתשיג ממשל עצמי.
בחירות 1904 והשבעה שנייה.
הבחירות ב-1904.
השליטה על המפלגה הרפובליקנית הייתה בידיו של מארק האנה עד למותו של מקינלי. השליטה של האנה במפלגה, וניסיונו להפוך למועמד ב-1904, הסתיימה לאחר שהחלו אצלו בעיות בריאותיות. הוא מת מוקדם יותר באותה השנה. הנשיא הבטיח את מעמדו, אבל העדיף שסגנו יהיה צ'ארלס וורן פיירבנקס.
רוזוולט, כמועמדים אחרים, לא ניהל את מסע הבחירות באופן אישי, אולם רצה לשלוט במסר של המפלגה. בנוסף, הוא יצר מועדון כתבים בבית הלבן. כל עיתונאי שציטט את הנשיא ללא אישור לא יכול היה להיכנס לשם.
המועמד הדמוקרטי היה אלטון פארקר. העיתונים הדמוקרטים טענו שהרפובליקנים זכו לתרומות גדולות מהתאגידים, והכתימו את רוזוולט. רוזוולט הכחיש כל האשמה בשחיתות, וציווה להחזיר 100,000 דולר שנתרמו אליו מסטנדרד אויל. פארקר טען שרוזוולט קיבל תרומות כדי למנוע ממידע מזיק לדלוף החוצה ממשרד התאגידים. רוזוולט הכחיש את דבריו של פארקר וטען שיישאר נקי במסעו לנשיאות. ההאשמות מצד פארקר והדמוקרטים לא השפיעו על הבחירות, ורוזוולט הבטיח לספק לכל האמריקנים "עסקה הוגנת". הוא זכה ב-56% מהקולות, לעומת 38% לפארקר. רוזוולט גם ניצח בחבר האלקטורים, עם 336 קולות לעומת 140. לפני שנכנס לתפקידו, הכריז שלא ירוץ לכהונה נוספת. הדמוקרטים המשיכו לטעון שהושפע בידי תאגידים.
חקירה מ-1912 טענה שבבחירות הללו, סטנדרד אויל תרמה 150,000 דולר לרפובליקנים, ושתאגידים אחרים תרמו 2,195,000 דולרים. הדמוקרטים גייסו 700,000 דולרים בלבד. ההיסטוריונים טוענים שרוזוולט לא היה מודע לכך שאנשיו שמרו את התרומות, ואין ראיות לכך שהתרומות הובילו ליחס מועדף לתאגידים מצד רוזוולט.
השבעה שנייה.