אורנה הכירה את בעלה הראשון ירון אנג'ל, מנכ"ל מאפיות אנג'ל, במהלך שירותם הצבאי, ולזוג שלושה ילדים. לאנג'ל שני ילדים נוספים מנישואיה השניים לשרון בר, אותו הכירה בשנת 2005 בעת שניהלה את מתחם הנמל והתגרשה ממנו בשנת 2019. אנג'ל חלתה בסרטן השד והבריאה. בעבר התגוררה בשכונת אבו טור בירושלים וכיום מתגוררת בכרם בן שמן.
אורה נמיר
אורה נמיר (1 בספטמבר 1930 – 7 ביולי 2019) הייתה חברת הכנסת, שרה בממשלות ישראל ושגרירת ישראל בסין.
ביוגרפיה.
נמיר נולדה בחדרה למרים טיכטנברג, מהעיר זדולבונוב, ופנחס טויב, מהעיר קובל. בהיותה בת שש עברה עם הוריה למושב חוגלה, שם גדלה והתחנכה. במלחמת העצמאות שירתה כקצינה. סיימה את סמינר לוינסקי למורים.
בכנסת השנייה (1951–1955) הייתה מזכירת סיעת מפא"י והנהלת הקואליציה.
לאחר מכן יצאה לארצות הברית, עבדה בצוות הקונסוליה הישראלית ושימשה כמזכירה במשלחת ישראל לאו"ם.
כמו כן לימדה עברית בבית הקונסול הכללי בארצות הברית אברהם הרמן. במקביל למדה לימודים קלאסיים וספרות אנגלית במכללת האנטר בניו יורק.
בעקבות פציעה במהלך אימון ספורט נאלצה לשוב לישראל.
בשנת 1959 נישאה למרדכי נמיר, אז ראש עיריית תל אביב, שהיה מבוגר ממנה ב-33 שנים. כאשת ראש העיר היא השתתפה בפעילויות ציבוריות וייצגה את ישראל בביקורים של ראש העיר ורעייתו מחוץ לישראל. ביקורה בהודו בשנת 1961 תואר במעריב: "רעיית ראש־העיר, גב' אורה נמיר, אינה רק מלווה פסיבית. היא מקיימת פגישות עם עיתונאיות, הרצאות ומסיבות חברתיות". היו מקרים רבים שרצו אחריה יותר מאשר אחרי" מדגיש מר נמיר". בשנת 1965 היא כובדה בחיתוך הסרט בפתיחת כלבו שלום. ביוני 1967 החליפה את דבורה נצר כמזכירת ארגון אמהות עובדות בתל אביב. באפריל 1970 נבחרה למזכירות הארצית של מועצת הפועלות. נמיר תבעה שהארגון יפעל יותר בקרב חברות התנועה ויצאה נגד טשטוש הזהות הפוליטית של התנועה.
בשנים 1967–1979 כיהנה כמזכ"ל "נעמת" בתל אביב וכחברה במזכירות הארצית של הארגון עד 1974.
באוגוסט 1973 בחרה מחלקת החברות של מפלגת העבודה את נמיר כנציגתן ודרשה מהועדה המסדרת להציב אותה במקום ריאלי ברשימת המערך לכנסת. היא שובצה במקום ה-50 ברשימת המערך לבחירות לכנסת השמינית.
בשנת 1974 נבחרה לכהן כחברת הכנסת, תפקיד אותו מילאה ברציפות עד שנת 1996, מטעם המערך ומפלגת העבודה. בדצמבר 1975 מונתה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין ליושבת ראש הוועדה לבדיקת מעמד האישה בישראל והוציאה את הדו"ח הראשון בנושא זה אשר התפרסם בפברואר 1978 תחת הכותרת "צוותי הוועדה למעמד האשה - דיונים וממצאים". אחת ההמלצות המרכזיות בדו"ח הייתה להקים רשות ממלכתית למעקב אחר מעמד האשה, המלצה שלא יושמה. המלצות אחרות היו לחוקק את חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, לשריין לנשים 25% מהמקומות בכנסת, לפתוח לנשים את כל התפקידים בצה"ל שאינם תפקידי לחימה, הפעלת יום לימודים ארוך וחינוך חובה מגיל 3, והענקת הטבות למשפחות חד-הוריות.
בכנסות ה-9 וה-10 הייתה יו"ר ועדת החינוך והתרבות של הכנסת ובכנסות ה-11 וה-12 הייתה יו"ר ועדת העבודה והרווחה. במסגרת תפקידה זה הוציאה את חברי הוועדה לסיורים רבים במפעלי תעשייה, על מנת שיוכלו להיווכח בתנאי העסקת העובדים ושידברו ישירות עם ציבור הפועלים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-13 התמודדה על ראשות מפלגת העבודה מול יצחק רבין, שמעון פרס וישראל קיסר והגיעה למקום הרביעי בפריימריז. נמיר נבחרה בדירוג גבוה בפריימריז לקביעת הרשימה והייתה לאישה הבכירה במפלגה. בממשלת רבין השנייה (בשנים 1992–1996) כיהנה תחילה כשרה לאיכות הסביבה ולאחר כחמישה חודשים, בעקבות לחץ תקשורתי וציבורי על כך שאין שר במשרה מלאה במשרד העבודה והרווחה, מונתה על ידי רבין לשרת העבודה והרווחה. בכהונתה שופרו תנאי העובדים והמובטלים, אולם למרות התנגדותה הואץ ייבוא עובדים זרים לישראל, דבר שפגע במעמדו של העובד הישראלי.
בפריימריז של מפלגת העבודה, לקראת הבחירות לכנסת ה-14, דורגה במקום ה-13, הפסידה את תואר "האישה הבכירה" לדליה איציק וגם מערכת היחסים המעורערת בינה ובין יו"ר המפלגה, שמעון פרס, הביאו אותה לפרוש מהפוליטיקה. בין 1996 ל-2000 כיהנה כשגרירת ישראל בסין ושגרירה לא-תושבת במונגוליה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-16 הוצבה במקום החמישי, הסמלי בעיקרו, ברשימת עם אחד, ולא נבחרה לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ב-3 מנדטים.
עמדה בראש הוועד המנהל של מכון אבשלום.
נמיר התגוררה שנים רבות בתל אביב, על גבול דרך נמיר הקרויה על שמו של בעלה המנוח.
נפטרה ב-7 ביולי 2019, בגיל 88. נטמנה בבית העלמין של מושב חגלה.
מותו של סוכן
מותו של סוכן (באנגלית: Death of a Salesman) הוא מחזה שכתב המחזאי ארתור מילר וביים איליה קאזאן ב-1949. המחזה נחשב לסאטירה חריפה על החלום האמריקאי ועל הקפיטליזם המוקצן שאפיין את ארצות הברית באמצע המאה ה-20, ומציג את התמוטטות החלום הבורגני. המחזה התקבל בביקורות נלהבות וזכה בשנת 1949 בפרס פוליצר, בפרס טוני ובפרס חוג מבקרי הדרמה של ניו יורק למחזה הטוב ביותר. מילר התפרסם בעולם כולו בזכות המחזה, שהיה הראשון שזכה בשלושת הפרסים האלה בו-זמנית.
תקציר עלילה.
המחזה מוצג בשתי מערכות בתוספת תפילת אשכבה. במרכז המחזה עומד וילי לומן (Loman – נהגה כמו "low man" = 'אדם שפוף'; זהו שם המעיד על בעליו, ראו בהמשך), סוכן מכירות מזדקן שמאבד אט אט אחיזתו במציאות. לומן חשב תמיד שהוא ניחן בקסם אישי וביכולת להתחבר עם אנשים. הוא מספר שבעבר היה מוכר בכל רחבי ניו אינגלנד, כשהיה מסתובב ורוקם עסקאות. בניו של וילי, ביף והפי, היו מקור לגאווה ולשמחה בשכונת מגוריהם, ואשתו לינדה הייתה מאושרת. לרוע מזלו, זמנים אלו חלפו, ועלילת המחזה מתרחשת בתקופה שבה חייו של לומן קודרים מאוד.
לומן עבד תמיד קשה לפרנסת משפחתו, ובשלב זה של חייו אמור היה לפרוש, לחיות חיי רווחה ולסגור עסקאות עם אנשי עסקים בטלפון. אך חוויות של אובדן, ועיסוקו בעבר, פגמו ביכולת הנהיגה שלו ובכישוריו לתקשר עם בני הדור החדש, שהחליפו את לקוחותיו הוותיקים. כל שאיפותיו נכזבו: הוא פוטר מעבודתו (שאך בקושי התפרנס ממנה) על ידי צעיר בגיל של בניו, בנו של מייסד החברה המנוח, שלומן עצמו הציע לו את שם בנו. במצב זה נאלץ לומן לבקש הלוואות מחברו האמיתי היחיד ומושא קנאתו, צ'ארלי - השכן שגר ממולו - כדי "לגמור את החודש". אף לא אחד מחבריו או מלקוחותיו לשעבר, אינו זוכר אותו עוד.
ביף, בנו בן ה-34 של לומן, התקשה למצוא את ייעודו בחיים, מחוסר יכולתו להתמיד בשום דבר, כתוצאה מחינוכו של אביו "להצליח תוך שבועיים". הארולד-"הפי", בנו הצעיר יותר של לומן, מעמיד פנים בנוגע למצבו הכלכלי כדי "להגשים" את חלומו של האב על "בנים מצליחים". מנגד, השכן צ'ארלי הוא איש בעל עסק משגשג, ובנו ברנרד, שהיה "תולעת ספרים" בילדותו, הוא עורך דין מצליח. בנוסף, מסתבר שללומן היה רומן אחד לפחות במהלך מסעות העסקים שלו, דבר שגרם לבנו ביף לאבד את האמון באביו ובערכיו ולהכשיל עצמו בבחינות גמר התיכון. לבסוף, עולים במוחו של לומן זיכרונות מאחיו המת בן, שעזב לאפריקה בגיל צעיר והתעשר. על רקע הנסיבות מופיעות אצל לומן נטיות אובדניות שבניו, שחזרו הביתה לאחר שנים, אינם ערים להן, בניגוד לאשתו.
עומק הבעיות נחשף בהדרגה במחזה. לומן מדגיש את היותו נצר למשפחה נאהבת, מתוך אמונה שזה יביא אותו להצלחה, אך העובדה שהוא דבק בזה בכל כוחו מזיקה לו. בניו הם לא רק אהובים על כולם אלא גם נאים מנקודת מבטו של לומן, ואין הם צריכים להתאמץ בחיים כדי להצליח. הוא מחדיר בהם אמונה זו בצורה כה עמוקה עד שהם מאמינים שהחיים יזמנו להם הזדמנויות בלי שיידרשו להתאמץ. אך החיים אינם נדיבים כפי שהם מקווים, ואף אחד מהם אינו מצליח להחזיק בעבודה ראויה. לומן מתקשה לעכל את כישלונו וכישלון בניו, וזו טעותו הטראגית. "הפי" מאמץ את גישת אביו ובסוף המערכה הראשונה מתייעץ עם ביף, כדי לחפש הזדמנות עסקית להתעשרות מהירה. ואולם כשביף מנסה אחת מאותן הזדמנויות, הוא מבין את טעויותיו של אביו, ומתקשה לבסוף לעצור התפרצותו כלפי אביו. בשיאו של המחזה מתעמתים השניים: ביף מאשים את האבא בנוירוזה (הפרעה נפשית), בעוד אביו מטיח בו שהרס את חייו כדי לפגוע ברגשותיו. בשיא הקרב המילולי הנסער איש מהשניים אינו מוותר; ביף נשבר לבסוף, פורץ בבכי ושואל את אביו אם יתעורר מחלומו. השאלה הישירה נוגעת לליבו של לומן, כיוון שהיא מוכיחה לו שהוא חשוב לביף, למרות הכל.
כשלומן נשאר בודד וחרד, מופיע שוב אחיו הבכור בן, מעבר לכתפו. לומן מכריז כי יתאבד, וכי האורחים שיתייצבו ללווייתו יוכיחו לבניו עד כמה היה אהוב בחייו; כספי ביטוח החיים שלו יהוו התעשרות הבזק שלה חיכה כל חייו, והם יאפשרו לביף לפתוח עסק משלו. שכונת מגוריהם נחרדת לקולות ההתנגשות של מכוניתו של לומן, למרות אזהרותיו של בן, שפוליסת הביטוח לא תשולם במקרה של התאבדות.
ללוויה של לומן מגיעים רק בניו, אשתו, צ'ארלי וברנרד.
ניתוח.
מבנה המחזה מזכיר את זרם התודעה: לומן נסחף בביתו בין הסלון, קדמת הבמה, ופלאשבקים מהעבר. בנוסף הוא מפנטז שיחות עם אחיו בן. השימוש בבמות ותפאורות שונות אלו מאפשר למילר לעמת את חלומותיו של לומן עם המציאות בדיוק מרבי, וכן לעמת עם זה את הדמויות עצמן. מילר חושף את פרטי הסיפור בפני הצופה בהדרגה, ובכך מקשה על הקהל לשפוט את הדמויות. כשמוצג במחזה אירוע המתרחש בהווה, נכנסות הדמויות רק מהדלת שבשמאל הבמה, אך כשמוצג אירוע מהעבר נשברים החוקים וניתן לראות דמויות עוברות דרך קירות, או המסדרון שבימין הבמה.
עיבודים לקולנוע וטלוויזיה.