האחיות הצטרפו בשנת 1835 לארגון נשים שפעל למען ביטול העבדות ובו היו חברות נשים נוספות מהקהילה הקווייקרית דוגמת לוקרשיה מוט. הארגון לא זכה לעידוד מהקהילה הקווייקרית ואף הותקף מצד גורמים שונים מהקהילה ומחוצה לה. הארגון הוקם מלכתחילה עקב תחושת הנשים כי אף על פי שתמיכתן בארגון למען ביטול העבדות התקבלה בשמחה, הרי שלא ניתן להן מקום בשורות הארגון עצמו. באופן זה, לעיתים קרובות הרגישו נשים את חוסר השוויון העמוק בין נשים וגברים בארצות הברית דווקא במסגרת פעילות נגד העבדות ולמען שוויון. הגברים דאגו לכך שהנשים יישארו במקומן "הראוי", דהיינו יחזיקו בתפקידים שזוהו כנשיים גם במסגרת הפעילות לביטול העבדות, ממש כפי שבעלי העבדים בתורם דאגו לכך שהשחורים לא יזכו לאמנציפציה. בתמיכתה של לוקרשיה מוט, שהייתה בעצמה כומרה חשובה בקהילה הקווייקרית, אנג'לינה ושרה גרימקה התנערו סופית מאגודת החברים הקווייקרית של פילדלפיה והתפנו להקדיש עצמן לאגודה האמריקאית נגד העבדות.
בשנת 1836 עברו לניו יורק ואחרי תקופת הכשרה בנושא היו מוכנות לצאת למאבק לביטול העבדות. לראשונה מזה זמן רב הרגישו בביטחון שהן ממלאות את ייעודן ושהן מוקפות בחברים שהם שותפים אמתיים לדרך. שרה פרסמה את ה"איגרת אל הכמורה של המדינות הדרומיות" שעוררה הדים רבים בדרום, ועל אף שנאסרה לפרסום והפצה במדינות הדרומיות בכל זאת נקראה בידי רבים. היא בחרה את מטרתה היטב שכן חלק נרחב מאנשי הכמורה בדרום קראו שוב ושוב לבחון את סוגיית העבדות, אך הנושא דוכא בידי פוליטיקאים ואנשי ממון. שרה כתבה:
מסע הרצאות.
האיגרת של שרה ביססה את מעמדן של האחיות כדמויות בעלות חשיבות גדולה בארגון למען ביטול העבדות ובלחץ ראשי הארגון הן הסכימו לדבר בפני קבוצות קטנות של נשים שהתעניינו בנושא. הן יצאו לניו יורק והתארחו בתחילה בחוגי בית שנשים ארגנו בביתיהן. הפגישות הללו נמשכו שעות ואף על פי שהחשיפה לכמות הנשים בהתחלה הייתה קטנה יחסית, הן היוו את הבסיס למעורבות נשים בתנועה לביטול העבדות ומאוחר יותר גם בתנועה למען זכויות האישה. עד מהרה הפכו למבוקשות וכבר אי אפשר היה לארח מפגשים בבתים פרטיים. הרצאותיהן הועברו לכנסיות קטנות ואולמות כנסים. הדיבור הבוטה שלהן על פוליטיקה, אקטיביזם ומעורבות פעילה בנושא ביטול העבדות חולל סערה והגברים בארגון חששו כי הפופולריות שלהן תהפוך למוקד במקום המטרה עצמה, חשש שהלך וגבר ככל שהביקוש להן גבר וחדר גם לעולם הגברי. עוד חששו, כי בשלב מסוים הכוח הנשי שהלך ותפס תאוצה בארגון בזכות הרצאותיהן של האחיות, יפנה את תשומת לבו למאבק אחר.
לאחר כמה הרצאות שהתקיימו לקהל של נשים בלבד ברחבי מדינות הצפון החלו האחיות לנאום גם בפני קהל מעורב, בתחילה של שחורים ולאחר מכן גם של לבנים, דבר שלא היה נהוג כלל בתקופה זו. נאומיהן הפומביים עוררו ביקורת רבה משום שדיברו בפני קהל שכלל בתוכו נשים וגברים, מה שנקרא בזמנו "קהל מופקר" וחמור מכך, אף התווכחו בצורה פומבית עם גברים שלא הסכימו עמן. מבקרים ציניים הציעו שהן היו בסך הכל שתי רווקות אומללות אשר הציגו את עצמן בפומבי כדי למשוך תשומת לב גברית משום שלא הצליחו לעשות זאת בצורה נורמלית.
המאבק להכרה בזכויות הנשים.
תחושות אי הנוחות בקרב הגברים בתנועה לביטול העבדות גברה מנאום לנאום והם החלו לנסות ולהשתיק את שתי האחיות. בתגובה, החלו להכליל בנאומיהן את הסברה כי ישנה עוד אוכלוסייה מדוכאת שיש לדאוג שקולה יישמע. עם קריאותיהן לביטול העבדות הן דיברו גם על ההכרה בזכויות הנשים. הדבר עורר את מה שהגברים בתנועה לביטול העבדות חששו ממנו מלכתחילה, נשים שעד אותה העת רתמו את כל האנרגיות שלהן למען התנועה לביטול העבדות התפצלו והחלו לפעול למען הכרה בזכויותיהן שלהן.
בשנת 1837 פרסמה שרה סדרת מכתבים בשם "מכתבים על השוויון בין המינים ומצבן של הנשים" בעיתון "The Spectator" ומיד פורסמו ב"The Liberator", כתב העת של גריסון אשר פרסם בעבר את מכתבה של אנג'לינה. בשנת 1838 פורסמו המכתבים כספר. שרה כתבה:
באחד מנאומיהן אמרה אנג'לינה: "האישה צריכה להיות רגישה אף יותר לעוולות שנעשו לאדם השחור, שכן, ממש כמוהו, היא הואשמה בנחיתות מנטלית ונמנעו ממנה הפריווילגיות שבחינוך ליברלי". אמירה זו זכתה לתשואות שאי אפשר היה להאשימן בהיותן "נשיות".
השתיים לא זנחו את מטרתן המקורית והן המשיכו לנאום כנגד ביטול העבדות לצד הדרישה להכרה בזכויות הנשים. בשנת 1838 הוזמנו להציג את עמדתן נגד ביטול העבדות בפני הגוף הציבורי המחוקק של מדינת מסצ'וסטס. זו הייתה הפניה הראשונה של גוף ממשלתי כלשהו אשר ביקש מנשים לדבר בפומבי והדבר עורר סערה גדולה. אנג'לינה נאמה באירוע הזה, נאום שהוגדר כמבריק.
פרישתן מפעילות ציבורית.
באותה שנה נישאה אנג'לינה לתאודור וולד, אחד ממנהיגיה הבולטים של התנועה לביטול העבדות ואדם אשר היה מבין מבקריהן הגדולים בנוגע לניסיונותיהן לכלול מאבק למען זכויות הנשים יחד עם פעולותיהן למען ביטול העבדות. לאחר נישואיה נסוגה אל מאחורי הקלעים של התנועה ואילו שרה הפסיקה לחלוטין לדבר בפני ציבור. מכתב שנשלח אליה מגיסה החדש פירט בפניה את מגרעותיה כנואמת והסביר לה שהיא מזיקה למטרה יותר מאשר מועילה לה. שרה נחשבה כנואמת הפחות מוצלחת מבין השתיים, וללא אחותה לצידה, היא איבדה את ביטחונה העצמי והעדיפה להתרכז בכתיבה ולא בנשיאת נאומים. השתיים המשיכו להשתתף בחוגי בית שעסקו בנושא ביטול העבדות והכרה בזכויות הנשים אך לאחר לידת בנה השני מצבה הבריאותי של אנג'לינה לא איפשר המשך פעילות אינטנסיבית. שרה נשארה לצד אחותה כמטפלת ובת לוויה וסייעה לה לגדל את ילדיה.
אף על פי ששרה פרשה מהחיים הציבוריים ופעולותיה הצטמצמו לניהול משק בית וטיפול באחייניה, המשיכה להיות מעורבת ולכתוב חיבורים שעסקו במקומן של נשים והצורך בביטול העבדות. בשנת 1850 כתבה חיבור פורץ דרך הטוען כי נישואין ייצגו חילופים כלכליים בלתי שוויוניים אשר נשים נדחפו אליהן מתוך חוסר ברירה, רק כי זו דרכן לשרוד בעולם. היא כתבה:
במלחמת האזרחים.
שרה ואנג'לינה חשו, כמו רבים אחרים, כי מלחמת אזרחים היא בלתי נמנעת. כבר בשנת 1854 שרה אמרה כי היא לא מאמינה שקיימת אפשרות בה מוסד העבדות יבוטל בדרכי שלום ואנג'לינה כתבה:
בתחילה, הן לא תלו תקוות בלינקולן והן חשו שהמניע שלו בעימות בין הצפון לדרום לא נובע מתוך רצון אמיתי לביטול העבדות, אלא שהוא משתמש בנושא כדי להשיג את תמיכת הציבור. שרה כתבה:
כאשר פרצה המלחמה דעתן השתנתה. בשנת 1863 הן פרסמו איגרת בשם "קריאה לנשות הרפובליקה" בה קראו לנשים לתמוך במטרות האיחוד ולהתאחד בכנס לאומי כדי לדון כיצד נשות הצפון יכולות להועיל למאמץ המלחמתי. לראשונה מזה זמן רב אנג'לינה נאמה והתייחסה אל עצמה כנציגת הדרום:
האחיות תמכו בלינקולן במסעו להיבחר לכהונה שנייה ופרסמו מאמרים בעיתונים המעודדים בחירה בו. הן צפו בהתרגשות כיצד משאת חייהן מתגשמת ומוסד העבדות מבוטל.
סוף חייהן.
בשנת 1868, בתקופה בה הועברו התיקון ה-13, התיקון ה-14 והתיקון ה-15 לחוקה האמריקאית שעיגנו את ביטול העבדות וחופש ההצבעה ללא הגבלה לפי גזע, שרה גילתה על קיומם של שלושה אחיינים מעורבי גזע אשר אחיה הנרי הביא לעולם יחד עם ננסי וסטון, שהייתה משועבדת לו, אך עמה חי כאילו היא אשתו, כידועה בציבור, מכיוון שהחוקים של דרום קרוליינה לא איפשרו לו לשחרר אותה, או להינשא לה. היא קיבלה אותם בברכה ועמלה כדי לספק מימון לטובת חינוכם של שניים מהם, ארצ'יבלד גרימקה ופרנסיס ג'יימס גרימקה, שלימים היו ממנהיגי הקהילה האפרו-אמריקאית; פרנסיס אף נישא לשרלוט פורטן גרימקה, פעילה מובילה בתנועה בזכות עצמה. בריאותה של שרה החלה להתדרדר והיא סבלה מהתקפי התעלפויות תכופים. ב-23 בדצמבר 1873 הלכה לעולמה. אנג'לינה הלכה לעולמה בשנת 1879.
השנים שחלפו הפכו את חיבורה של שרה גרימקה "מכתבים לשוויון בין המינים ומצבן של הנשים" לטקסט מרכזי בתנועות הנשים והיא לאם מייסדת של התנועה לקידום זכויות הנשים. כתביה סיפקו לפעילות סופרג'יסטיות בולטות כמו לוסי סטון, אליזבת קיידי סטנטון ולוקרישה מוט טענות ורעיונות אשר סייעו להן במאבקן לסיום העבדות ולהתחלת התנועה הסופרג'יסטית.
האחיות נחשבות לא רק כפעילות למען ביטול העבדות אלא גם כפמיניסטיות משום שהן אתגרו את אגודות החברים אשר שיבחו את הכללת הנשים כשוות אך מנעו אותה. דרך רדיפתן אחר ביטול העבדות הן הפכו לרגישות יותר להגבלות שהוצבו על נשים ופעלו כדי לעורר מודעות ולשנות את המצב.
בתרבות פופולרית.
סו מונק קיד כתבה את ספרה ׳המצאת הכנפיים׳ על פי סיפורן של האחיות גרימקה, ובעיקר במערכת היחסים בין שרה לאחת מהשפחות בחווה, שנולדה באותה שנה כמוה.
פלייסטואנאקס
פלייסטואנאקס (ביוונית: Πλειστοάναξ) היה מלך ספרטה מהשושלת האגידית. מלך בין 458-445 לפנה"ס, ופעם נוספת בין 426-409 לפנה"ס.
ביוגרפיה.