• Charles R. Bentley, John W. Glough, Kenneth C. Jezek and Sion Shabtaie, Ice-thickness Patterns and the Dynamics of the Ross Ice Shelf, Antarctica, Journal of Glaciology, Volume 24, Issue 90 1979, pp. 287-294, DOI: https://doi.org/10.3189/S0022143000014805Published online by Cambridge University Press: 30 January 2017
•G. W. Grindley (1963), The Geology of the Queen Alexandra Range, Beardmore Glacier, Ross dependency, Antarctica;; with notes on the correlation of Gondwana sequences, New Zealand Journal of Geology and Geophysics, 6:3, 307-347, https://doi.org/10.1080/00288306.1963.10422067
פילוסופיה של המוזיקה
פילוסופיה של המוזיקה היא תחום בפילוסופיה הדן בשאלות אודות מהות המוזיקה והאופנים בהם היא נחוות. המחקר הפילוסופי אודות מוזיקה קשור במידה רבה בשאלות פילוסופיות מתחום המטפיזיקה והאסתטיקה, כמו גם מתחומים פילוסופיים אחרים כמו הפילוסופיה של המתמטיקה והפילוסופיה של השפה. לעיסוק בפילוסופיה של המוזיקה היסטוריה ארוכה, ששורשיה מצוים כבר בפילוסופיה הפיתגוראית ובפילוסופיה האפלטונית. הפילוסופיה של המוזיקה ממשיכה להתפתח על ידי פילוסופים, מוזיקולוגים, תאורטיקני מוזיקה, מבקרי אמנות, ומלומדים אחרים. כמה שאלות בסיסיות בפילוסופיה של המוזיקה הן:
סוגיות פילוסופיות.
ההגדרה של "מוזיקה".
הפילוסוף אנדרו קניה (Andrew Kania) מציין בערך "הפילוסופיה של המוזיקה" באינציקלופדית סטנפורד לפילוסופיה כי "ההסברים על מושג המוזיקה מתחילים לרוב ברעיון שמוזיקה היא צלילים מאורגנים. הם ממשיכים לציין כי אפיון זה רחב מדי, מכיוון שיש דוגמאות רבות לצלילים מאורגנים שאינם מוזיקליים, כמו דיבור אנושי, והצלילים שמשמיעים יצורים לא אנושיים ומכונות." ישנן דרכים שונות ומגוונות להגדיר את האספקטים הבסיסיים של המוזיקה, באופן קונקרטי יותר מאשר מהישענות צרה על מושג ה"צליל". מקובל להתחייס להיבטים כמו מנגינה (גבהי צליל המתרחשים ברצף), הרמוניה (גבהי צליל הנחשבים כקבוצה - לאו דווקא נשמעים בו זמנית - וליצירת אקורדים) קצב, משקל וגוון הצליל.
עם זאת, קיימות סוגות מוזיקליות המאתגרות את היכולת להגדיר מוזיקה על בסיס מאפיינים קבועים. לדוגמה: "נויז" (מוזיקת רעש) עשויה להיות מורכבת בעיקר מרעשים שונים. "מוזיק קונקרט" (מוזיקה ממשית) מורכבת לעיתים קרובות רק מדגימות צליל בעלות אופי לא מוזיקלי, לפעמים בסמיכות אקראית של צלילים. אמביינט (מוזיקת אווריה) עשויה לכלול הקלטות של חיות בר או טבע, ובמוזיקה אלקטרונית על גווניה, נעשה שימוש בצלילים שלא תואמים את ההגדרה המסורתית של מוזיקה. מוזיקאים אוונגארדים כמו ג'ון קייג' איתגרו במכוון את הגדרת המוזיקה עם יצירות כמו 4′33″ והניסיונות השונים ב"מוזיקה אליאטורית".
מוזיקה אבסולוטית לעומת מוזיקה תוכניתית.
בתקופה הרומנטית, התחולל ויכוח על טיבה של המוזיקה: "מוזיקה אבסולוטית" לעומת "מוזיקה תוכניתית". חסידי המוזיקה האבסולוטית טענו כי מוזיקה אינסטרומנטלית אינה מעבירה למאזין רגשות או דימויים. הם טענו שהמוזיקה אינה מפורשת מייצגת משהו מהמציאות, היא איננה מימטית. הרעיון של מוזיקה מוחלטת התפתח בכתביהם של וילהלם היינריך וואקנדרדר , לודוויג טיק וא.ת.א הופמן.
חסידי המוזיקה התוכניתית האמינו שמוזיקה יכולה להעביר רגשות ודימויים, ותכנים חוץ מוזיקליים. אחת הדוגמאות למוזיקת התוכניתית היא הסימפוניה הפנטסטית של ברליוז. בפרק הרביעי (Marche au supplice) האמן מוצא להורג באשמת רצח אהובתו, ותוכן זה מבוטא באופנים מוזיקליים שונים; הצגת גרסה מעוות של המוטיב המרכזי, וייצוגים של מכות ההוצאה להורג.
מרבית ההתנגדות למוזיקה אבסולוטית הגיעה מהמלחין ריצ'רד וגנר. יצירותיו של וגנר, בדגש על האופרות שלו, היו בעיקרן תכנותיות. ואגנר אמר כי "איפה שמוזיקה לא יכולה להתקדם, מגיעה המילה... המילה עומדת גבוהה יותר מהטון".
פרידריך ניטשה (שהיה גם מלחין חובב) התחיל את הגותו הפילוסופית תוך הערכה רבה לגישתו של ואגנר. בספרו הראשון הולדת הטרגדיה מתוך רוחה של המוזיקה ניטשה הציג גישה דואליסטית, וראה את האמנות והחוויה האנושית בכלל כמושתתות על יסוד דיוניסי ויסוד אפולוני. לדידו, הטרגדיה היוונית בשיאה הצליחה למזג בין שני היסודות האלו. ניטשה ראה במוזיקה התוכניתית של ואגנר כמי שעשויה להשיב את האמנות אל שיאי הטרגדיה היוונית. מאוחר יותר הסתייג מואגנר, דבר שהתבטא בספריו פרשת וגנר וניטשה נגד ואגנר וכן זנח את גישתו הדואליסטית.
מנגד, רומנטיקנים ואידיאליסטים גרמנים כמו יוהאן וולפגנג פון גתה ראו במוזיקה, לא רק כ"שפה" אנושית סובייקטיבית, אלא אמצעי טרנסצנדנטי אבסולוטי המאפשר להציץ לתחום גבוה יותר של סדר ויופי. חלקם הביעו קשר רוחני למוזיקה.
המוזיקה ממלאת תפקיד משמעותי בשיטה הפילוסופית של ארתור שופנהאואר, כאופן בו ניתן להתגבר באופן זמני על ה"רצון". לדעתו (בהשפעת ביקורת כוח השיפוט של קאנט) ההתבוננות האסתטית מתייחסת לאובייקט באופן טהור, משוחרר מתשוקות ואינטרסים מעשיים, ובכך לדידי שופנהאואר היא גם מהווה שחרור זמני מהסבל. שופנהאואר העדיף את המוזיקה על הציור והפיסול הפיגורטיבים, מתוך תפיסה אבסולוטית של המוזיקה, שכן ראה בה כמשוחררת לחלוטין מעיסוק בעולם (בלי לסתור את העובדה ששופנהאואר היווה גם מקור השפעה מרכזי עבור ואגנר). בחלק הראשון של העולם כרצון וכדימוי כתב כי:
אבי האקזיסטנציאליזם הדתי, סרן קירקגור הציג בספרו או-או את הנאותיהם ומכאוביהם של החיים הנהנתנים ("האסתטיים"), הנכנעים לחושניות, בין השאר דרך המוזיקה של מוצרט, בדגש על האופרה דון ג'ובאני. בחלק זה של הספר קירקגור בחן את השאלה האם היפה ותחושת השלמות וההתעלות שגורמת לנו האמנות, היא סוג של הנאה חיצונית או שהיא מתחברת להתרוממות הרוח של האמונה הדתית.
גדול האידיאליסטים הגרמנים, ג.ו.פ הגל דווקא התנגד לתפיסה מופשטת של המוזיקה ושל האמנות בכלל. זאת, כחלק מהשיטה הדיאליקטית שלו לפיה הרוח מתפתחת ונעשית קונקרטית במציאות.
משמעות ותכלית.
תיאודור אדורנו מאסכולת פרנקפורט, דן במוזיקה פעמים רבות מתוך פרספקטיבה סוציולוגית-נאומרקסיסטית. ב-1936 פורסם חיבור בשם על הג'אז ("Über Jazz"). באותו זמן, המילה "ג'אז" שימשה פעמים רבות כשם כללי לכל סוגי המוזיקה הפופולרית. המאמר לא דן בג'אז כסגנון מוזיקלי אלא יצא נגד צורת הבידור הפורחת הזו ונגד חרושת התרבות. אדורנו האמין שחרושת התרבות היא מערכת המיועדת לשליטה בחברה דרך יצירה של תרבות מתוקננת (standardized) המעצימה את המסחור של הביטוי האמנותי. אדורנו דן בנושא זה גם במאמרו על האופי הפֶטישיסטי של המוזיקה (On the Fetish-Character in Music) (Zeitschrift, 1938), שבו הוא מנסח את אמירתו המפורסמת – "כל בידור שמשחרר את עצמו ממחיר השוק מקבל מאפיינים חתרניים". חיבורו הפילוסופיה של המוזיקה החדשה ("Philosophie der neuen Musik") שיצא לאור ב-1949, אחרי מלחמת העולם השנייה, מורכב משני מאמרים מובחנים, "שנברג וקידמה" ו"סטרווינסקי וריגרסיה". הפילוסופיה של המוזיקה החדשה המתבטאת בשני יוצרים אלו, מציבה את הקצוות המוזיקליים שבהם אדורנו תפס את המאבק לעתידה התרבותי של אירופה.
סטנלי קאבל, שהיה פילוסוף ומוזיקאי, עסק רבות במשמעות האמנות ובמוזיקה בפרט. מאמרו "Music Discomposed" עסק בשאלה "כיצד אפשר לחשוף רמאות באמנות?". השאלה מנוסחת בעזרת עולם המונחים של מלחינים כגון קייג' ושטוקהאוזן, וכנראה שמקורה גם באי הוודאות של קאבל עצמו כמוזיקאי צעיר בברקלי. במאמר זה קאבל טען כי:"אין מאפיין אחד, או מערך סופי של מאפיינים, שאפשר לתאר במדריכים טכניים, ואין מבחנים מוגדרים שלפיהם אפשר לזהות ולחשוף את התרמית [שביצירה]. אנו יודעים מניסיון שתרמיות והונאות אחרות, כמו זיופים, מסתיימות בתגליות דרמטיות – המתחזה נחשף בנשף, והזייפן נתפס כשהוא עומד מעל המכבש, או חותם בשמו של אדם אחר, ואולי הוא מתוודה. אך אין אפשרות להוכיח שיצירה המתקבלת על-ידי הציבור היא למעשה תרמית; ייתכן שאף האמן עצמו אינו מודע לכך."
משה בן חורין (פירושונים)
אזרח כבוד של ארצות הברית
אזרח כבוד של ארצות הברית, הוא תואר כבוד שמוענק על ידי הממשל האמריקאי לאדם שאינו אזרח ארצות הברית. התואר מוענק על סגולות יוצאות דופן (exceptional merit).
התואר סמלי בלבד, ואינו מעניק למקבל אזרחות אמריקאית או דרכון אמריקאי.
נכון למאי 2020, הוענק התואר רק ל-8 אנשים במהלך ההיסטוריה:
זורה קרטבלישוילי
זורה קרטבלישוילי (ברוסית: Зура Картвелишвили; ידוע בשם הבמה וולקן) (נולד ב-1982) הוא ראפר ושחקן ישראלי-רוסי.
קורות חיים.
זורה קרטבלישוילי נולד בברית המועצות. בשנת 1992, בגיל 10, עלה לארץ ישראל.
בראשית שנת 2007, הוציא וולקן את אלבום הבכורה שלו "מהלך ראשון", בלייבל "המשולש". האלבום זכה להצלחה רבה בסצנת ההיפ הופ הישראלית ולשבחים רבים ממבקרי המוזיקה.
ב-2008 הקליט יחד עם הזמר ארקדי דוכין את השיר "מלאכי ה-NET". השיר הוקלט במסגרת פרויקט המוזיקה של חברת סלקום "tarbut.ru", שמטרתו קידום יוצרים ישראלים צעירים דוברי רוסית לקדמת הבמה.
ב-2010 התארח באלבומו השני של הצמד "פלד ואורטגה", "משלוח מיוחד", בשיר "לא חייב לכם שיט".
ב-2013 שיחק בסרט "פנתר לבן" בתור יבגני צייטלין.
ב-2017 השתתף בעונה הרביעית של תוכנית המציאות "הכוכב הבא", אך לא הצליח לעבור את האודישן.
ב-2018 כיכב בסרט "כאן ועכשיו", בתפקיד עצמו.
סרגיי רומס