בשעות הערב תוכננה התקפה בדרום הרמה. חטיבת הצנחנים 80 בסיוע טנקים ומסוקים יועדה לכבוש את תאופיק, כפר חרב ואזור פיק. כוחות החטיבה החלו בתנועה משטח הכינוס באזור יבניאל לאזור האון, אולם על הכבישים המועטים בדרום הכנרת נעו טורים של חטיבות אחרות בנוסף לתנועה אזרחית, והחטיבה התעכבה בפקק התנועה שנוצר. בשעה 23:00, משהבין רבין כי הכוחות טרם התחילו במתקפה הורה לבטל את התוכנית.
בשעות הערב המשיכה המערכה המדינית. במועצת הביטחון של האו"ם התקיימו דיונים קדחתניים בנוגע להפסקת אש, אולם לא התקבלה החלטה מחייבת. ממשלת ישראל ניסתה בדרכים דיפלומטיות לדחות את מועד כניסת הפסקת האש, כדי לאפשר לצה"ל לתפוס שטח גדול ככל הניתן. ההערכה הייתה כי לצה"ל ידרשו עוד יומיים של לחימה כדי להגיע לקו מסעדה-קונייטרה-בוטמיה. במקביל, החלה התפרקות של המערך הסורי. מפקדים וקצינים רבים נטשו את יחידותיהם, ובעקבותיהם חיילים רבים, אולם דבר זה לא היה ידוע לצה"ל. בדיונים בממשלה שר הביטחון משה דיין אשר חשש מפני התערבות של ברית המועצות, חשב שיש לסיים את הלחימה ולהסתפק בשטח שנכבש. מנגד, חשב ראש הממשלה אשכול כי אין להסתפק בחצי מלאכה.
יום ההבקעה בעיניים סוריות.
כאמור, בלילה שבין 8 ו-9 ביוני קיבלה ממשלת סוריה את הפסקת האש והודעה על כך שודרה ברדיו דמשק לפנות בוקר. כדי להימנע ממתן סיבות לתקיפה ישראלית אסרו הסורים על כוחותיהם בחזית לירות אש ארטילרית מבלי לקבל אישור מהרמה הפיקודית. כתוצאה מכך היה יכול צה"ל לנוע באותו הבוקר משטחי הכינוס לאזור הגבול ללא הפרעות. המטכ"ל הסורי שישב הרחק בדמשק התקשה לקבל תמונת מצב עדכנית על המצב בחזית ובתחילה חשב כי ההתקפות הישראליות הן תקריות מקומיות. רק לקראת הצהריים הבינו מפקדי הצבא כי הם תחת מתקפה כוללת.
הערכות המשטר הסורי היו כי מטרת התקפה ישראלית תהיה הגעה לדמשק. לפיכך, בשעות הערב, עם קריסת קו ההגנה הראשון, החל המטכ"ל הסורי במאמצים לבסס קו הגנה שני לצורך עצירת צה"ל ושמירה על המשטר. חטיבה משוריינת וחטיבת חי"ר הונחו להיערך להגנה על דמשק.
קרבות 10 ביוני.
בבוקר יום שבת, 10 ביוני, החזיק צה"ל בכמה ראשי חץ במרכז וצפון רמת הגולן ("אצבעות שלוחות קדימה" כהגדרת אלעזר), אך לא היה זה קו רצוף של מאחזים צבאיים ועדיין נותרו כמה מוצבים סוריים על הגבול. בשל החשש מהפסקת אש הוחלט לבצע בלילה שבין 9 ו-10 לחודש מהלכים לניקוי השטח שכבר נתפס, וזאת במקום מהלכי הבקעה. על חטיבה 1 הוטל לכבוש את אזור הבניאס: גדוד 51 נשלח לתפוס את מחנות הבניאס ומבנה המשטרה וגדוד 13 הופנה לתפיסת הכפר בניאס. עד בוקר שבת השלימה חטיבה 1 את משימתה וכבשה את אזור הבניאס ללא התנגדות. במקביל, כבשה חטיבה 45 את תל חמרה, גם כן ללא התנגדות. התברר כי במהלך הלילה נסוגו הסוריים מאזור הבניאס ותל חמרה ופוצצו קטעים מכביש בניאס-מסעדה (כביש 99).
בלילה שבין 9 ל-10 ביוני ניתנה פקודת נסיגה לצבא הסורי. בשלב זה היה זה לא יותר מאישור בדיעבד לתהליך שכבר החל ללא אישור. הפיקוד הסורי רצה לארגן את כוחותיו להגנה עד דמשק. בשעה 8:30 שידר רדיו דמשק הודעה כי קוניטרה נפלה, אף שכוחות צה"ל עוד לא היו באזור. קיימת מחלוקת האם מדובר בטעות או בניסיון סורי להחיש את הפסקת האש, אולם הדבר גרם לבהלה והגביר את קצב בריחת הכוחות. החיילים הנסוגים הותירו במוצבים תותחים, מרגמות וציוד נוסף וברחו עם נשקם האישי בלבד.
בישיבת ממשלה שנערכה לפנות בוקר אישרה הממשלה לצבא לפעול עד שעות הצהריים כדי "ליישר את הקו", אך לא דובר על התקדמות לעבר קו מסעדה-קוניטרה-בוטמיה. בהמשך הבוקר, עם התרבות הדיווחים על נסיגת הכוחות הסוריים הוחלט כי יש להתקדם במהירות אל עבר קוניטרה. ראש הממשלה ושר הביטחון הגיעו לחפ"ק של אלוף הפיקוד על הר כנען. אלעזר התחייב כי יוכל לכבוש את קוניטרה עד השעה 16:00. עקב ההתחייבות להפסקת אש בשעה 14:00 הוחלט כי בשעה זו יופסק הסיוע האווירי אולם עד שיתפרסו משקיפי האו"ם על קו הפסקת האש יוכלו כוחות הקרקע להמשיך בלחימה ללא סיוע אווירי. אלעזר הורה לחטיבות 8 ו-37 להתקדם במהירות לעבר קוניטרה ולחטיבה 45 להתקדם אל מסעדה. כוחות אוגדה 36 הונחו להיערך להתקפה בדרום הרמה.
כוחות צה"ל החלו בהתקדמות מהירה לתוך הרמה: חטיבה 45, יחד עם גדוד חי"ר מחטיבה 1, הגיעה למסעדה מבלי שנתקלה בכוח אויב ונערכה בעיירה עד השעה 18:30. במקביל, גדוד 39 של החטיבה נע לחוות שבעא והכפר ע'ג'ר וכבש אותן ללא התנגדות. חטיבה 37 התקדמה מאזור רויה אל צומת וואסט וחברה לחטיבה 8 שהגיעה מקלע. שתי החטיבות היו אמורות להתקדם לקוניטרה אולם עקב מחסור בדלק, המשיכה חטיבה 37 רק עד צומת נפח ואבטחה אותו. חטיבה 8, אשר קיבלה תגבורת שריון וחי"ר במהלך הלילה, נעה לקוניטרה דרך צומת וואסט. בסביבות השעה 13:00 הגיעה החטיבה לקוניטרה ונערכה בסביבתה בהיערכות הגנתית. לאחר ירי תותחים וטנקים על העיירה נכנסו הטנקים של החטיבה לתוך העיירה ומצאו אותה ריקה. חטמ"ר 3 תפסה יחד עם גש"פ 181 את מחנות עליקה ובית המכס העליון, ומשם נעה דרומה עד לשפך הירדן. בשעה 13:00 החלה אוגדה 36 בתפיסת שטח דרום הרמה. האוגדה כללה את חטיבת הצנחנים 80 (מוקטנת) שתוגברה בגדוד צנחנים מחטיבה 55, חטמ"ר 2, ו-18 טנקים מגש"פ 181. כמו כן הועמדו לרשות האוגדה יחידת מסוקים שכללה 15 מסוקי סיקורסקי S-58 ושלושה מסוקי סופר פרלון. כבר עם תחילת התנועה של חטיבה 80 אל עבר תאופיק הסתבר כי המוצבים ריקים לאחר שלא נורתה מהם אש. גם כפר חרב נמצא ריק וגדוד נוסף של החטיבה הונחת באמצעות מסוקים באזור פיק. סיור מוטס שנשלח גילה כי כל השטח עד לבוטמיה ריק מכוחות צבא. לקראת ערב הונחתו בצומת בוטמיה כוחות של חטיבה 80 שתפסו את הצומת. במשך הלילה ניהלו הכוחות חילופי אש עם חיילים סורים נסוגים באזור.
בבוקר המחרת, 11 ביוני, המשיכו כוחות מחטיבה 80 בטיהור השטח מבוטמיה דרומה עד אל-על. אבדות חטיבה 80 במהלך יום הלחימה היו שלושה הרוגים ושלושה פצועים. במקביל, נעה חטיבה 2 מעין-גב צפונה, תפסו את כורסי, ובשעה 22:10 הגיעה לבקעת הבטיחה, משלימה את תפיסת כל חוף הכנרת.
תפיסת הר חרמון לא נכללה בתוכניות הקרב של פיקוד הצפון, אולם ב-11 ביוני אישר דיין להעלות כוח אל ההר. ב-12 ביוני הונחת כוח מגדוד 13 של חטיבה 1 על שלוחה של החרמון בגובה 2,224 מטרים ותפס אותה ללא קרב.
סיכום.
במהלך יומיים של לחימה כבש צה"ל את רמת הגולן מן החרמון בצפון ועד הירמוך בדרום והסיר את האיום מעל יישובי הכנרת ועמק החולה. למרות זאת, לולא הנסיגה הסורית ספק אם היו מצליחים הכוחות להגיע עד לקו מסעדה-קוניטרה-בוטמיה עד לשעת הפסקת האש. קו הגבול החדש נקבע על פי מיקומי הכוחות בזמן הפסקת האש, ועל שטח הרמה שנכבש החילה ישראל ממשל צבאי. לצה"ל היו 141 הרוגים ו-436 פצועים. 97 מההרוגים נפלו ביום ההבקעה, 9 ביוני. אין נתונים מדויקים על האבדות הסוריות, אולם הערכת המודיעין בישראל היא על כ-450 הרוגים ו-2,000-2,500 פצועים. 365 חיילים סורים נשבו על ידי צה"ל. כמו כן איבד הצבא הסורי 118 טנקים וכ-470 קני ארטילריה. לפי מוסטפא טלאס לסוריה היו במלחמה 714 הרוגים ו-1,254 פצועים.
הצבא הסורי המובס לא יזם פעולות התקפיות מיד לאחר המלחמה, אולם החל מסוף 1969 החל ליזום פעולות נקודתיות נגד צה"ל לאורך הגבול החדש, במה שנודע כ"ימי קרב". המתיחות בין המדינות הגיעה לשיאה במלחמת שלושת הימים, ובהמשך במלחמת יום הכיפורים.
מרבית התושבים הסורים נטשו את בתיהם. במפקד אוכלוסין שנערך ב-10 באוגוסט 1967 נמצאו ברמת הגולן כ-5,000 דרוזים, למעלה מ-400 מוסלמים, מרביתם עלווים תושבי ע'ג'ר, וכ-200 איש בקוניטרה. מדינת ישראל לא התירה לתושבים שברחו לסוריה לשוב לכפריהם.
ראשי המדינה היו בדעה כי שטח רמת הגולן יוחזר לסורים רק תחת הסכם שלום, והצעה כזו הועברה לסוריה, דרך האמריקאים, ב-19 ביוני. משלא נתקבלה תשובה הוחלט להחזיק בשטח עד שיושג הסכם שלום. יגאל אלון, סגן ראש הממשלה, הציע מיד לאחר סיום המלחמה להחיל על הגולן את ריבונות ישראל, וכעבור שנה הציע זאת רשמית במכתב לראש הממשלה. אשכול חשש שדיון על ריבונות יחבל במאמץ ההתיישבותי, וסירב אפילו לקיים דיון.
חודש לאחר המלחמה, ב-14 ביולי 1967, הוקם היישוב הישראלי הראשון ברמה – מרום גולן, ובהמשך הוקמו יישובים נוספים על רקע אידאולוגי וביטחוני.
מלי גרין
מלכה אשלג
רבקה (מיני-סדרה, 1997)
רבקה (באנגלית: Rebecca) היא מיני-סדרה בריטית / גרמנית בבימויו של ג'ים או'בריאן. את התסריט כתב ארתור הופקרפט על פי הרומן "רבקה" מאת דפנה דה מוריאה שיצא לאור ב-1938.
הסדרה צולמה עבור חברת Carlton Television על ידי פורטמן הפקות בשיתוף עם ערוץ WGBH ועם Tele München. בארצות הברית שודרה הסדרה כחלק מתוכניות Masterpiece Theatre ברשת הטלוויזיה הציבורית PBS.
תקציר עלילה.
מקסים דה וינטר נמצא בחופשה במונטה קרלו. השנה היא 1927. הוא פוגש אישה צעירה, בריטית נאיבית מעט, שהיא בת לווייתה של גברת ואן הופר, אמריקאית מכוערת טיפוסית. גברת ואן הופר חולה בשפעת וכך הצעירה - ששמה כמו במקור הספרותי אינו מוזכר - חופשייה לבלות את זמנה עם האלמן העשיר. כשגברת ואן הופר מודיעה שהיא מתכננת לחזור לניו יורק, מקס מציע נישואים לנערה. הם מתחתנים והוא לוקח אותה לקורנוול שם על חוף הים שוכנת מנדרלי, האחוזה שלו. על צוות המשרתים הגדול מפקחת גברת דנוורס, שהייתה מסורה לאשתו הראשונה של מקס, רבקה. רבקה נהרגה בתאונת שיט כעשרה חודשים לפני כן. גופתה המושחתת התגלתה כ-40 מיילים צפונית לאחוזה וזוהתה על ידי בעלה.