הרומן הדיקטטורי חזר לאופנה בשנות השבעים של המאה העשרים, לקראת סוף הבום. כפי שמציינת החוקרת שרון קיפה אוגאלדה, "שנות השבעים מסמנות שלב חדש בהתפתחות הרומן הדיקטטורי הלטינו-אמריקני, המאופיין בשתי התפתחויות לפחות: שינוי בפרספקטיבה ממנה רואים את הדיקטטור ומיקוד חדש בטבע השפה." בכך היא מתכוונת שהרומנים הדיקטטורים של שנות השבעים, כמו "סתיו של פטריארך" של גארסיה מארקס או "אני, העליון", של רואה באסטוס מציעים לקורא מבט אינטימי יותר על נשוא הסיפור: "הדיקטטור הופך לדמות הראשית ביצירה" והעולם לעיתים קרובות מוצג מנקודת מבטו. עם ההתמקדות החדשה בשפה, קיפה אוגאלדה מצביעה על ההבנה מצד סופרים רבים ש"כוחו של הרודן נגזר מהשפה ואף מובס על ידה. " כך לדוגמה, ברומן "בורונדון-בורונדה הגדול מת" של חורחה זלמאה, הרודן אוסר על כל צורות השפה.
לטענת ריימונד ל. ויליאמס, רק בשנות השבעים, הפך הרומן הדיקטטורי למאפיין נפוץ, לאחר שמספר נכבד של סופרים לטינו-אמריקנים פרסמו רומנים העוסקים במשטרים צבאיים. הרומנים המפורסמים ביותר של תקופה זו היו "לטובת המדינה" של אלחו קרפנטייר (1974), "אני, העליון" של אוגוסטו רואה באסטוס (1974), "וסתיו של פטריארך של" גבריאל גרסיה מארקס (1975). ויליאמס מגדיר את הרומן הדיקטטורי כרומן המסתמך על התיעוד ההיסטורי ליצירת גרסאות בדיוניות של דיקטטורים. בדרך זו המחבר יכול להשתמש בספציפי כדי להסביר את הכללי, זאת מכיוון שרומנים דיקטטורים רבים מתרכזים בשלטונו של דיקטטור מסוים. בתוך קבוצה זו הוא כולל את אותם סופרים שלקחו להם למשימה דמויות סמכותיות כמו "דו-שיח בקתדרלה" של ורגאס יוסה (1969) ו"הטרגדיה של הגנרליסימו" של דזיל רומרו (1984). הוא אפילו כלל בהקשר זה את "האם הפחיד אותך הדם?" של סרחיו רמירז (1977), רומן העוסק בחברה הניקרגואית תחת הדיקטטורה של סומוזה, שתואר כ"רומן דיקטטורי ללא דיקטטור ".
סגנון ונושא.
סופרי ז'אנר הרומן הדיקטטורי שילבו אסטרטגיות עלילתיות של כתיבה מודרנית ופוסט-מודרניסטית כאחד. טכניקות פוסט-מודרניסטיות, שהתפתחו ברובם בסוף שנות השישים והשבעים, כללו שימוש במונולוגים פנימיים, נרטיב קיצוני של התודעה, פיצול וקיטוע, נקודות מבט עלילתיות משתנות, השתלבות וטמיעה, אסטרטגיות סיפוריות חדשניות וחוסר סיבתיות תכופה. אלחו קרפנטייר, סופר הבום הלטינו-אמריקאי שתרם לז'אנר הרומן הדיקטטורי, היה החלוץ לפני המחנה שנודע בהמשך כריאליזם קסום, אם כי השימוש בטכניקה זו אינו בהכרח תנאי מוקדם לרומן הדיקטטורי, מכיוון שיש רבים שלא עשו שימוש בריאליזם הקסום.
הנושא השולט ברומן הדיקטטורי הוא כוח, שלדברי מבקר הספרות מייקל ולדז מוזס, כפי שמופיעים בסקירתו את "חגיגת התיש" של ורגאס יוסה משנת 2002, קשור לנושא הדיקטטורה: "כוחו המתמשך של הרומן הדיקטטורי הלטינו-אמריקני קשור הדוקות לכוח התמידי של הדיקטטורים הלטינו-האמריקנים ". ככל שרומנים כמו "אדוני הנשיא הפכו למוכרים וידועים יותר," כך הם נקראו יותר ויותר כהצהרות פוליטיות שאפתניות, בגנות סמכותם של דיקטטורים לטינו-אמריקאים. כהצהרות פוליטיות, כותבי הרומן הדיקטטורי קראו תיגר על הכוח הדיקטטורי, ויצרו קשר בין כוח לכתיבה באמצעות עטם. לדוגמה, הרומן של רואה באסטוס ", אני, העליון", נסב סביב נושא מרכזי של שפה והכוח הטמון בה בכל צורותיו, כוח שנמצא לעיתים קרובות רק בפירוק הטקסט והבנייתו מחדש. גונזלס אצ'ברייה טוען כי: הפחד של ד"ר פרנסיה מהפסקווינדה, מהתעללותו במזכירו האישי פטיניו ..., [וגם] דאגתו הבלתי פוסקת מכתיבה נובעים כולם מהעובדה שהוא מצא והשתמש בכוח המרומז בשפה עצמה. "אני, העליון" מגדיר את הכוח כיכולת לעשות באמצעות אחרים את מה שאיננו מסוגלים לעשות בעצמנו: שפה, מעצם היותה נפרדת ממה שהיא מיועדת לו, היא עצם התגלמות הכוח, שכן הדברים פועלים ומתכוונים באמצעותה מבלי להפסיק להיות הם עצמם. ד"ר פרנסיה גם הבין שהוא לא יכול לשלוט בשפה, במיוחד בשפה כתובה, שיש לה חיים משל עצמה המאיימים עליו. נושא קבוע נוסף העובר כחוט השני לאורך הרומן הדיקטטורי של אמריקה הלטינית, שזכה לחשיבות ותדירות במהלך הבום הלטינו-אמריקאי, הוא התלות ההדדית בין הרודן הלטינו-אמריקני לבין האימפריאליזם של ארצות הברית . בספרו של מריו ורגאס יוסה "חגיגת התיש," למשל, טרוחיליו מתמודד עם אופוזיציה רצינית זמן קצר לאחר שהפסיד את התמיכה החומרית שלו מן הסי.אי. איי (CIA), שהחזיקה מעמד במשך 32 שנים על רקע נטיותיו האנטי-הקומוניסטיות.
מגדר הוא נושא מרכזי נוסף של הרומן הדיקטטורי. דמויות לאומיות באמריקה הלטינית מתעקשות לעיתים קרובות על חשיבותן של נשים (וגברים) שהן בריאות, מאושרות, יצרניות ופטריוטיות, אך עם זאת, אוצרות ספרותיים לאומיים רבים משקפים לעיתים קרובות את הרטוריקה הממשלתית באופן בו הם מתייחסים לאזרחות פעילה כגברית. גבריות היא מוטיב מתמשך ברומן הדיקטטורי. יש קשר בין העט לאיבר המין בסיפורת הלטינו-אמריקאית, אך לא ניתן להסביר דפוס זה על ידי מצ'ואיזם בלבד — הוא מורכב הרבה יותר. לדברי רבקה א. בירון, "במקום בו אנו מוצאים פנטזיות אלימות ומיזוגניות על גבריות, אנו [מוצאים] גם יחסים חברתיים אלימים בין גברים ונשים" יצירות רבות באמריקה הלטינית "כוללות דמויות שפועלות מתוך תפיסה אלימה של גבריות, ובכל זאת המבנה העלילתי שלהן מספק לקוראים מענים חלופיים לפנטזיות שגויות על היווצרות זהות גברית".
הקשר היסטורי.
דיקטטורים בהיסטוריה של אמריקה הלטינית.
מאז שהשיגו את עצמאותן היו מדינות אמריקה הלטינית נתונות תחת משטרים אוטוריטריים הן מצד ימין והן מצד שמאל של המפה, הנובעים מהיסטוריה של קולוניאליזם בה קבוצה אחת שלטה בקבוצה אחרת. בהתחשב בהיסטוריה הארוכה הזו, אין זה מפתיע שנכתבו כל כך הרבה רומנים "על דיקטטורים בודדים, או על בעיות הדיקטטורה הקאודילית, "קאסיקיזם", מיליטריזם וכדומה." מורשת הקולוניאליזם היא של קונפליקט גזעי שלעיתים דוחף את הסמכות המוחלטת לקום ולהכיל אותה - וכך נולד הרודן. בבקשם כוח ללא הגבלה, מתקנים דיקטטורים רבים את החוקה ומפרקים חוקים המונעים את בחירתם מחדש. מנואל אסטראדה קבררה, למשל, שינה את החוקה בגואטמלה בשנת 1899 כדי לאפשר את חזרתו לשלטון. הדיקטטורים שהפכו למוקד הרומן הדיקטטורי (א"ני, העליון" של אוגוסטו רואה באסטוס, למשל, מבוסס על הרודן של פרגוואי של ראשית המאה התשע עשרה, מי שמכונה ד"ר פרנסיה) אינם שונים זה מזה מבחינת אופן שלטונם. כפי שקובע הסופר גונזלס אצ'ברייה: "אלו הם גברים, מיליטריסטיים, האוחזים בכוח אישי כמעט מוחלט." הטקטיקה של הזרוע החזקה שלהם כוללת גלות או כליאה של האופוזיציה שלהם, תקיפת חופש העיתונות, יצירת ממשלה ריכוזית המגובה על ידי כוח צבאי רב עוצמה, וקבלת שליטה מלאה על המחשבה החופשית. למרות ביקורת חריפה שהושמעה על נתונים אלה, הדיקטטורים שהיו מעורבים בתנועות לאומניות פיתחו שלוש אמיתות פשוטות, לפיהן "כולם שייכים, יש לחלוק את היתרונות הקידמה, ולכן הפיתוח התעשייתי צריך להיות בראש סדר העדיפויות". אפיטסיו פסואה, שנבחר לנשיא ברזיל בשנת 1919, רצה לגרום למדינה להתקדם ללא קשר אם הקונגרס העביר את החוקים שהציע או לא. בפרט, במהלך השפל הגדול, הממשלות האקטיביסטיות באמריקה הלטינית של שנות השלושים של המאה הקודמת ראו את סופו של הניאו קולוניאליזם ואת חדירתן של התנועות הלאומניות ברחבי אמריקה הלטינית, מה שהגביר את ההצלחה של התיעוש החלופי ליבוא (ISI). השפעת הלוואי החיובית של התמוטטות הסחר הבינלאומי פירושה שיצרנים מקומיים של אמריקה הלטינית יכלו למלא את נישות השוק שנותרו ריקות בגלל ייצוא.
במאה העשרים, הדיקטטורים הבולטים של אמריקה הלטינית כללו בין היתר את שושלת סומוזה בניקרגואה, אלפרדו סטרסנר בפרגוואי ואוגוסטו פינושה בצ'ילה. התערבותה של ארצות הברית בפוליטיקה של אמריקה הלטינית וניסיונה להשפיע מבחוץ על פוליטיקת הפנים במדינות השונות, הייתה שנויה במחלוקת ולעיתים קרובות נמתחה עליה ביקורת קשה. כפי שציין גרסיה קלדרון כבר בשנת 1925: "האם היא רוצה שלום או שהיא נשלטת על ידי אינטרסים מסוימים?" כמושא ברומן הדיקטטורי, הקשר בין האימפריאליזם האמריקני לכוחו של הרודן הוא חשוב מאוד. הדיקטטורים באמריקה הלטינית קיבלו תמיכה צבאית וכלכלית מארצות הברית כשזה התאים להם, אך גם פנו נגד ארצות הברית, תוך כדי שימוש בקמפיין אנטי-אמריקני כדי לזכות בחסד העם. במקרה של רפאל טרוחיו, "לא היה דבר שהבטיח יותר את רענונה מחדש של הפופולריות התשושה שלו מאשר ההתמודדות עם התוקפן הינקי בשם המולדת."
בעשור הראשון של המאה ה-21, המטוטלת התנדנדה לכיוון השני עם עלייתן לשלטון של שורה של ממשלות 'שמאלניות' אשר צמצמו את חירויות האזרח והקימו גרסה מבולגנת משלהן לדיקטטורות פופולריות באמצעות תהליך שכונה "סמכותניות (אוטוריטריזם) תחרותית". הידוע שבהם היה הנשיא הוגו צ'אבס מוונצואלה, ועימו מדינות אחרות הכלולות בברית הבוליברית (קובה, ניקרגואה, בוליביה, אקוודור, הונדורס - ובמובנים מסוימים ארגנטינה, אם כי היא לא הייתה חברה רשמית בברית) שחברו יחדיו למה שכונה הגאות הורודה (הסחף לעבר השמאל וההתרחקות מהמודל הכלכלי הנאו-ליברלי).
אבות האומה.