שמו של הנהר מגיע מן המילה הגרמנית "salz", שפירושה מלח, מכיוון שעד המאה ה-19 העברה של מלח בנהר שימשה בתפקיד מרכזי בכלכלת האזור. העברת המלח דרך הנהר פסקה כשהוחלפה על ידי העברת המלח ברכבות במאה ה-19.
תחנות כוח הידרואלקטריות.
קיימות 12 תחנות כוח הידרואלקטריות לאורך נהר זלצך:
כלפון משה הכהן
הרב כַלְפוֹן משה הכהן ( הכמ"ה ובראשי תיבות: מוהרמ"ך; י"ב בשבט ה'תרל"ד, 30 בינואר 1874 – י"ח בטבת ה'תש"י, 7 בינואר 1950) היה רבה הראשי של ג'רבה ומגדולי רבני תוניסיה. כתב חיבורים רבים, בהם ספרי הלכה, חינוך, מוסר, דרשות ושו"ת.
היה תומך נלהב של הציונות ופעל כל חייו לשיבה לארץ ישראל. כתב חזון קוסמופוליטי שדגל בשלום עולמי ובהקמת ארגון דוגמת האו"ם בירושלים. נפטר בג'רבה ערב עלותו ארצה, ובחשוון ה'תשס"ו (אוקטובר 2005) הועלו עצמותיו לירושלים.
תולדות חייו.
שושלת משפחתו.
משפחת הכהן הייתה ממשפחות הכהנים "כהן אברי"ש" המיוחסות, לפי מסורת משפחתית, לעזרא הסופר. אבי סבו הוא הרב שאול הכהן שהיה אב בית הדין של הרובע הקטן (חארה זגירה) באי ג'רבה. סבו מצד אביו הוא הרב משה הכהן, מחבר הספר "פני משה", ועל-שמו נקרא. אביו, רבי שלום, חיבר את הספרים "נהר שלום", "חפץ יקר" ו"חיים ושלום", היה אב בית הדין של העיירה ז'רז'יס הסמוכה לג'רבה.
שמו.
הכינוי "כלפון" שנוסף לשמו הוא כינוי חיבה שניתן לו על ידי אמו. יש הטוענים שהקפיד להקדים את השם כלפון לשם משה ולהיקרא "הרב כלפון משה הכהן", על מנת שהציבור לא יטעה ויחשוב שהשם כלפון הוא שם משפחתו וישמיט את השם "הכהן" אולם נמצאו מסמכים של התכתבות בין רבי משה לבין ידידו הרב לוי יצחק (לואיס) רבינוביץ' שבו פונה אליו רבי משה בתלונה על כך שאנשים מעוותים את שמו ומקדימים את השם "כלפון" לשם "משה".
שנותיו המוקדמות.
נולד בשנת ה'תרל"ד, 1874 לרב שלום הכהן ותראכּי, באי ג'רבה בדרומה של תוניסיה. בילדותו ידעה משפחתו שנות עושר ושובע והייתה ידועה בגמילות חסדים ובתמיכתה בחכמי ועניי ג'רבה. בבחרותו הידרדר מצבה הכלכלי של משפחתו, והוא נאלץ לצאת לעזור בפרנסת הבית, בין השאר על ידי הגהת והעתקת ספרים. למד אצל אביו ואצל הרב יוסף ברבי, לימים רבה הראשי של ג'רבה.
כאשר נקרא אביו להנהיג את קהילת ז'רז'יס נתבקש מוהרמ"ך לשמש כשוחט לבני הקהילה. בהיותו בן שבע עשרה למד שחיטה אצל הרב בנימין חדאד (השוחט של הרובע הגדול - "חארה צגירה = קטן"), ושימש כשוחט ובודק. עקב תנאי העבודה הקשים, תחת כיפת השמים בימי הקיץ החמים, חלה בקדחת וראייתו נפגעה. למרות זאת, בתחילה לא רצה להפסיק את עבודתו לטובת פרנסת ביתו, ורק לאחר הפצרות רבות חזר לג'רבה להמשיך בלימודיו.
משפחתו.
בשנת 1895 נשא הרב כלפון משה הכהן לאשה את מסיעדה, בת דודו מצד אמו, הרב אברהם כהן. לזוג נולדו שלושה בנים וחמש בנות:
בנותיו היו:
מנהיגותו.
כשהיה בן עשרים וחמש נדרש לקבל משרת חבר בבית הדין של ג'רבה, אך הוא דחה את ההצעה בטענה שאינו רוצה ליהנות מן הציבור. על אף סירובו, לאורך השנים המשיכו לזרום אליו הצעות לשמש בתפקידים רבניים שונים, לעיתים גם בצירוף הבטחה לפרס גדול ומכובד, אך הוא תמיד סירב.
בשנת 1917, בגיל 43, התמנה לבסוף לחבר בית הדין בג'רבה (לצד הרב ציון כהן יהונתן והרב מרדכי אמייס הכהן, בן דודו מצד אביו), אולם גם אז סירב לכהן בתור ראש בית הדין אלא רק כשלישי בדין, ורק במשך מספר שעות מסוים ביום. למעשה התנאים לא התקיימו, וכל היום הוא היה עסוק בעבודתו כאשר כמעט כל בית הדין של ג'רבה מוטל על כתפיו. מספר פעמים הוא אף שקל להתפטר עקב מצבו הבריאותי מפאת הקושי לעמוד בעומס העבודה. במהלך כהונתו תיקן תקנות חשובות בג'רבה, ועמד על משמר הדת בכל רחבי האי. פרשה מיוחדת בה בלטה מנהיגותו הייתה בעת פלשו הנאצים לג'רבה וביקשו 50 קילו זהב מהקהילה היהודית, היה זה ביום השבת והוא נסע עימם ברחבי השכונות היהודיות וחייב כל יהודי להביא את כל הזהב שיש לו.
פטירתו וקבורתו.
בשנת תש"ט, כשהיה בן שבעים וחמש, חלה אנושות. לאחר שיפור קל במצבו הוא הורע שוב, והוא נפטר בג'רבה ביום שבת בי"ח בטבת ה'תש"י (1950). ביום קבורתו כמעט התרוקנו ערי הסביבה מיושביהן היהודים, והשוק הראשי של ג'רבה (אשר רוב החנויות בו היו בבעלות יהודית) נסגר. רבבות אנשים, בהם נציגי ממשל תוניסאיים וצרפתיים, השתתפו בהלוויה. נקבר בג'רבה, אך בז' בחשוון שנת תשס"ו (2005), 55 שנה לאחר פטירתו, הועלו עצמותיו מתוניסיה (דרך צרפת) לישראל, והוא נקבר בהר המנוחות בירושלים על יד הרב שלום משאש. העלאת עצמותיו לארץ הייתה כרוכה במבצע מדיני מורכב אשר היה מעורב בו גם שר החוץ התוניסאי. במסע ההלוויה, שנמשך שלושה ימים, נטלו חלק רבבות משתתפים מישראל, תוניסיה וצרפת, ובהם הרב מרדכי אליהו והרב עובדיה יוסף, שאפיין בדברים שנשא שם את דרכו ההלכתית של הנפטר: אי סטייה, לרוב, משיטת פסיקתו של מחבר הספר שולחן ערוך.
על שמו קרויים בתי כנסת, ישיבות וכולל אברכים, ובערים נתיבות ואשקלון קיימים רחובות על שמו. באוקטובר 2010 נקרא על שמו רחוב בשכונת הר חומה בירושלים.
דעותיו ומשנתו.
כל ישראל חברים.
עם הקמת בתי ספר של חברת כל ישראל חברים במאה ה-19 בתוניסיה, הוביל החינוך המודרני שלה להתרחקות מהמסורת. בניגוד לרבה הראשי של תוניסיה, הרב ישראל זיתון ורבנים נוספים, ביקש הרב כלפון לשמור על החינוך התורני-מסורתי, והתנגד יחד עם בן דודו, הרב מרדכי אמייס הכהן (לימים אב"ד ג'רבה והרב הראשי לתוניסיה) להקמת בית ספר של החברה באי. הוא לא שינה את דעתו גם לאחר שקיבל פניה מרבה של תוניסיה, שביקש ממנו לתמוך בחברה. גם לאחר שהוקם בית הספר, מרבית התושבים נשמעו לרב כלפון, ולא שלחו את ילדיהם אליו.
ציונות וארץ ישראל.
למרות התנגדותו להכנסת המודרניזציה אל בתי הספר של חברת כל ישראל חברים, הרב כלפון היה תומך נלהב בתנועה הציונית, למרות שהיה מודע לכך שפעיליה המרכזיים היו רחוקים ממסורת:
על בנימין זאב הרצל כתב: "בימינו אלה הופיע בקרבנו איש רם המעלה זך השכל וחד הרעיון, בנימין זאב הרצל שמו... המציא רעיון נכבד להיות כל איש הבא להסתופף בצל החברה הציונית ובשם ציוני יקרא... ודפק על פתחי מלכים ורוזנים לקחת מהם משפט גלוי להיות ארץ ישראל לנו כמלפנים".
בשנת 1919 נמנה עם מייסדי התנועה הציונית "עטרת ציון" בג'רבה, שפעלה בשיתוף עם הקרן הקיימת וקרן היסוד, לחיזוק השפה העברית וחבריה התעדכנו בחדשות מארץ ישראל, בין היתר על ידי קריאת עיתונים עבריים כמו "הלבנון", "המגיד", "הצפירה" ו"החבצלת".
בדרשתו בשבת פרשת נשא, בי"ב בסיוון תר"פ, ימים אחדים לאחר תום ועידת סן-רמו ואשרור הצהרת בלפור בידי חבר הלאומים, אמר שמדובר ב"אתחלתא דגאולה". את הדרשה הזו שִׁכְתֵּב במוצ"ש, ופרסמה כ"הדרוש החמישי לאתחלתא דגאולה" בספרו "מטה משה", וכך כתב: "מעתה אין ספק כי זהו ראשית והתחלת הגאולה, וראוי לכל איש ישראלי לתת אלפי תודות לו ברוך הוא על הגאולה ועל התשועה, כי פקד ה' את עמו והוציאנו משעבוד לגאולה".
הרב כלפון סבר שהיכרות עם ארץ ישראל תגביר משמעותית את העלייה אליה, ובחזון שכתב בשנות ה-20 של המאה ה-20, הציע לארגן ביקורים של צעירים יהודים מרחבי העולם בארץ ישראל במימון התנועה הציונית. רעיון דומה מומש עם הקמת פרויקט תגלית בשנת 2000.
הרב כלפון עודד עלייה לארץ ישראל, ודאג שבני קהילתו יתמכו בעולים. הוא גם קרא לקניית קרקעות בארץ ופעל להחייאת השפה העברית. עם הקמת מדינת ישראל, קבע לחגוג באי ג'רבה את יום העצמאות של מדינת ישראל במשך שלושה ימים רצופים (ד'-ו' באייר).
ניסיונותיו לעלות לארץ.
בשנת תרנ"ח, כשהיה בן עשרים וארבע, ניסה לראשונה לעלות ארצה בעזרת ידיד מטריפולי, עמו היה בקשרי ידידות מביקוריו שם בדרכו לרפא את עיניו. אולם, לאחר שהנסיעה כבר הוסדרה, אביו שמע על כך וביקש להניא אותו מלעלות בטענה שלפי חשבונו המשיח יבוא בשנת תרע"ז ועליו לחכות עד אז. על מנת שלא לצער את אביו ר' משה כלפון שמע בקולו וויתר על ההזדמנות לעלות, הזדמנות שהצטער עליה כל ימיו.
כהכנה לעלייה ארצה קנה חלקת אדמה בשכונת בית הכרם בירושלים, ובערוב ימיו, כאשר בריאותו רופפת, החליט לנסות לעלות לארץ פעם נוספת. בשנת תש"ט הוא השיג רישיון עלייה, ובנו שושן יצא לתוניס על-מנת להסדיר את המסמכים. אולם, עקב מחלה נדחתה עלייתו לארץ בשל ההחמרה במצבו הבריאותי, אשר לא השתפר די הצורך עד יומו האחרון.
חזון איחוד האומות, שלום עולמי והכפר הגלובלי-מוסרי.
בחיבוריו המוקדמים, עוד בטרם קמה מדינת ישראל, הוא דן ברעיונות מדיניים מפורטים הלכה למעשה, לא רק בנוגע לרעיון הציוני אלא גם ברעיונות קוסמופוליטיים מובהקים.
בעקבות מלחמת רוסיה-יפן שפרצה ב-1904, הרב כלפון הגיע למסקנה שתורת ישראל לא מסתפקת בגאולת ישראל, אלא מבקשת לבנות עולם שלם ומתוקן עבור האנושות כולה. הוא ניסח חזון קוסמופוליטי נרחב, שבו קיימים מנגנונים ומוסדות שיכוננו שלום עולמי. בשל חששו כי דבריו לא יתקבלו בשל מעמדו ומעמד ארץ מגוריו השוליים יחסית, גנז את הרב כלפון החזון. עיתון בשפה הערבית שהגיע לידיו 15 שנים לאחר מכן, חשף בפניו להפתעתו רעיונות מדיניים הזהים לרעיונות שכתב ב-1905. מאז החליט כי מחובתו לפרסם את רעיונותיו בפומבי.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 נשא הרב כלפון דרשות שבהן הדגיש את הצורך לעסוק במשפט בינלאומי, וניסח בפירוט הצעה מעשית להקמת ממשלה עולמית ולכינון משפט בינלאומי. הוא פיתח מנגנון לפתרון סכסוכים, וניסח תוכנית מדינית מפורטת בת סעיפים רבים.