ב־1702 התחוללו באזור קרבות בין הרוסים של פטר הגדול לבין השוודים של קרל ה-12, שאליו התחבר איוון מזפה, מנהיג הקוזקים. לאחר הניצחון הרוסי צורף האזור סופית לרוסיה. בתקופת פטר ואחריו התגלה באזור פחם רב. במסגרת מדיניות פיתוח השטחים הקוזקים, שסופחו במהלך המאה ה-18 על ידי המלכה יקתרינה הגדולה ב-1795 הוקם באזור העיר בית חרושת של לוהנסק (לוהנסקי זבוד), שנקרא על שם הנהר לוהן. הקמת העיר לוותה בהקמת בית חרושת לעיבוד עפרות ברזל, לייצור יצקת, שעליו הופקד המהנדס הסקוטי קרל גסקויין. הקמת בית החרושת משכה מהגרים פועלים מכל רוסיה, בעיקר מאזורי תעשייה אחרים, כמו חבל ירוסלבל. ב-1800 לראשונה הופקה יצקת בתנור רם. ב־1812, בעת מלחמות הנפוליאוניות, סיפק בית החרושת את רוב התותחים לצבא הרוסי. במקביל לפיתוח תעשייתי התרחש בעיר גם פיתוח מסחרי, ומספר העסקים ואוכלוסייה גדלו משמעותית בתקופה זאת.
ב־1882 שם העיר שונה ללוגנסק (לוהנסק בהגייה אוקראינית) על ידי צו קיסרי. בזמן מלחמת האזרחים בין 1918–1920 עברה העיר מספר ידיים, עד שב־1920 הצבא האדום השתלט עליה סופית. ב־1935 שונה שם העיר לוורושילובגרד על שם קלימנט וורושילוב, מראשי המנהיגים של המפלגה הקומוניסטית. ב־1938 הוכרזה העיר כבירת המחוז. בין יולי 1942 לפברואר 1943 בכיבוש גרמני. ב-1958 הוחזר לעיר השם הישן, שכן מדיניות המפלגה באותו זמן הייתה:" לא לקרוא לערים על שמות אנשים חיים", אך ב־1970 שונה שם העיר שוב לוורושילובגרד לאחר מותו של וורושילוב. ב-1990 שונה שוב שם העיר ללוהנסק.
באפריל 2014 הפכה לחלק מהרפובליקה העממית של לוגנסק, והפכה לבירת המדינה החדשה, שהכריזה על היפרדות חד צדדית ועצמאות מאוקראינה.
ספורט.
בעיר שישה אצטדיוני כדורגל, כשהמפורסם שבהם הוא אצטדיון אוונגרד המכיל 22,288 מושבים ושימש עד 2014 כמגרש הבית של קבוצת זוריה לוהנסק שזכתה באליפות ליגת העל הסובייטית בכדורגל בשנת 1972. בעקבות משבר אוקראינה זוריה מארחת את משחקיה בסלאבוטיץ' ארנה שבעיר זפוריז'יה. בשנת 2015 האצטדיון הופקע על ידי הרשויות הבדלניות של הרפובליקה העממית של לוגנסק ומשמש את משרד הספורט של הרפובליקה העממית כמתקן אימונים ספורטיבי. מאז 2015 מועדון הכדורגל העיקרי בעיר הוא מועדון "דאלבץ" שזכה בשתי אליפויות הכדורגל של הרפובליקה העממית של לוהנסק.
מאז 2015 פעילה בעיר גם קבוצת הוקי קרח בשם "דיזל לוהנסק". כמו כן, פעילה גם קבוצת הכדורעף זוריה וקבוצות נוספות המתמודדות בטורנירי הספורט של הרפובליקה הבדלנית.
אוכלוסייה.
לפי מרשם האוכלוסין משנת 2001, מבחינה לאומית הורכבה אוכלוסיית העיר מ: אוקראינים - 50%, רוסים - 47%, ביילורוסים - 1%, יהודים - 1%. עם זאת, כ-85% מתושבי העיר ציינו את הרוסית כשפת האם שלהם.
יהודים.
בית הכנסת האחרון בעיר נסגר ב־1935 ומאז נפסקה פעילות הקהילה. החיים היהודיים התחדשו מיד אחרי התפרקות ברית המועצות ב־1990. ב־1992 לקהילה הוחזרו ספרי התורה, שנלקחו בשנות ה־30 על ידי הממשל. בשנת 1998 הרב שלום גופין שליח חב"ד, הגיע לעיר ומונה לרב ראשי. העיר משמשת כמרכז המחוז, שבו קיימות כ־10 קהילות יהודיות (האגודות באיגוד הקהילות היהודיות בחבר העמים). הקהילה נתמכת על ידי קרן רוהר ואור אבנר.
אגודת ההומואים, הלסביות, הביסקסואלים והטראנסקסואלים בישראל
הר רוריימה
הר רוריימה (בשפות אחרות: Monte Roraima, Cerro Roraima, Pico do Roraima, Roroima) הוא הגבוה ביותר בשרשרת הרי השולחן (או הטפויים) שמשתרעת על פני ונצואלה, גיאנה ומדינת רוריימה שבברזיל. ונצואלה מתנגדת להכללה זו ותובעת ריבונות על האזור בגיאנה המכיל את הר רוריימה, חבל ארץ המכונה על ידי ונצואלה גיאנה אסקיבה. בגיאנה זו הרמה הגבוהה ביותר, אך בוונצואלה ובברזיל ישנם הרים גבוהים יותר.
רוריימה היא רמה המורכבת מאבן חול שמתרוממת מעל לסוואנות וליערות הסובבים, ומסמנת את הנקודה המחלקת בין ונצואלה, גיאנה וברזיל. "נקודת המשולש", המקום בו שלושת הגבולות נפגשים, נמצאת בגובה 2,739 מטר. היא ממוקמת בפינה הדרומית-מזרחית של 30,000 הקילומטרים של הפארק הלאומי קנאימה, ונצואלה. הרי השולחן של הפארק נחשבים לאחת מהתופעות הגאולוגיות העתיקות ביותר על פני כדור הארץ, ומעריכים שהם נוצרו בעידן הפרקמבריון, לפני כ-2 מיליארד שנה.
הגובה הממוצע של הרמה הוא כ-2,500 מטר, ובמקומות בהם השיפועים תלולים, דרכי הגישה לאזור קשות במיוחד. למרות זאת, היה זה הטפוי המשמעותי הראשון שהעפילו לפסגתו: סיר אוורארד אם טורן העפיל אל הפסגה המיוערת ב-1884 וצפה אל הרמה משופעת המים והרוחות.
רעיון מקובל הוא שדיווחי משלחות ויקטוריאניות קדומות שנשלחו להר סיפקו לסר ארתור קונאן דויל השראה לכתיבת סיפור ההרפתקאות הקלאסי "העולם האבוד", ב-1912 - שעובד למספר סרטים עצום.
מסלולי טיפוס.
כיום, הר רוריימה הוא יעד לטיולי טרקים. כמעט כל מי שמטפס על ההר מגיע אליו מהצד הוונצואלי. רוב המטפסים שוכרים מדריך מן הכפר הסמוך - פאראטפוי. למרות שהמעבר המגיע לרמה מסומן היטב והטיול בו פופולרי, קל מאוד ללכת לאיבוד בפסגת ההר מפני שישנם רק מעט נתיבים ברורים, והעננים הקרובים המכסים את סביבת הפסגה גורמים לראוּת במקום להיות בעייתית. פירוש המילה פאראטפוי הוא "אל הטפוי". המרחק מן הכביש המהיר הסלול הוא קצר וניתן להגיע ממנו בקלות ברכב 4X4, או על ידי מכונית בקושי רב אם תנאי הכביש, שאינו סלול, טובים באופן יוצא דופן. המסלול ניתן למעבר אפילו ברגל, מסלול הלוקח כיום אחד. מפאראטפוי, רוב המטפסים מבלים יום שלם בהגעה לבסיס ההר, ויום נוסף בטיפוס בגרם המדרגות "El Rampa" - גרם מדרגות טבעי, כמו מעבר, למעלה לעבר הפסגה. יומיים נוספים נדרשים בדרך כלל על מנת לחזור, ומטיילים רבים מעדיפים לבלות יום אחד בפסגת ההר כדי להשלים טיול בן חמישה ימים.
המסלול הלא-טכני היחיד לפסגה הוא מסלול הפאראטפוי; כל גישה אחרת להר דורשת ציוד טיפוס. על ההר טיפסו גם מכיוון גויאנה וברזיל, אך מסלולים אלו מצריכים שליטה ביכולות טיפוס טכני.
אפשרות נוספת להגעה אל ראש ההר היא טיסה אליו במסוק.
עולם הצומח.
שליש ממיני הצמחים בהר רוריימה התפתחו שם, והם מינים המיוחדים לרמה זו. רוריימה היא אחת מסביבות החיים האכזריות ביותר בעולם. יורד גשם כמעט בכל יום מימות השנה. כמעט כל השטח עשוי אבן חול חשופה ולכן לשורשי הצמחים קשה במיוחד להיאחז בקרקע. הצמחים שמצליחים, סובלים מהתוצאות בשל כמות הגשמים הגדולה. רוב חומרי המזון שנמצאים בקרקע נשטפים על ידי שיטפונות שיורדים בקצות הצוקים ויוצרים חלק ממפלי המים הגבוהים ביותר בעולם, ובסופם נשפכים לאמזונאס. לכן הפכו צמחים רבים, בשל המחסור בחומרי מזון, לצמחים טורפים. סוגי צמחים אלו הם קנקן הביצה, מספר מינים של טללית, וצמחים מסוג הנאדידים.
STS-9, ידועה גם בשם (Spacelab 1), הייתה הטיסה התשיעית בתוכנית מעבורות החלל של ארצות הברית, והשישית של מעבורת החלל קולומביה לחלל.
המשימה.
המשימה יצאה לחלל עם המספר הרב ביותר אנשי צוות שיצאו עד אותה התקופה (6 אנשי צוות).
השיגור נערך ב-28 בנובמבר 1983 השעה 11:00:00 בבוקר לפי שעון החוף המזרחי של ארצות הברית. במקור, תוכנן השיגור חודשיים קודם לכן, אך נדחה לאחר שנתגלתה דליפה בנחיר הפליטה של רקטת ההאצה הימנית. דבר זה גרם להחזרתה של המעבורת לבניין ההרכבה, לשם החלפת הנחיר.
לראשונה טסו שני אנשי צוות שהם לא אסטרונאוטים. שני מומחי המטען: חוקר מטעם המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ד"ר בירון ליכטנברג, וד"ר מרבולד, אזרח מערב גרמניה שהיה גם הראשון בתוכנית החלל שאינו אזרח ארצות הברית.
המשימה כולה הוקדשה ל"מעבדת החלל" (Spacelab 1), פרויקט משותף של נאס"א וסוכנות החלל האירופאית. התוכנית הראתה יכולת למחקר מתקדם בחלל, עבודת צוות, ותיאום מוחלט בין נאס"א לסוכנות החלל האירופאית. המימון ל"מעבדת החלל" בא מצד סוכנות החלל האירופאית.
הצוות התחלק לשני צוותים של 3, וכל צוות עבד בתורו 12 שעות. יאנג, פארקר ומרבולד כונו "הצוות האדום" בעוד ששאו, גריוט וליכטנברג כונו "הצוות הכחול".
72 ניסויים מדעיים נערכו במשימה זו, בתחומי האסטרונומיה, פיזיקה אטמוספירית ופיזיקה של פלזמה, פיזיקה של השמש, מדעי החיים ותצפיות על כדור הארץ. בשל העובדה שהכל עבד ללא תקלות, הוארכה המשימה ביום, וסה"כ 10 ימים של שהייה בחלל. משימה זו הייתה הארוכה ביותר עד אותה שנה.
הנחיתה התעכבה במשך שמונה שעות, לאחר ששני מחשבי ניווט על סיפון המעבורת הפסיקו לפעול, כמו גם מערכת מדידה אינרציאלית. במהלך הנחיתה, פרצה אש באחת המשאבות ההידראוליות, עקב דליפה שהגיבה להידרזין במכלול המנוע האחורי. הדליפה שיתקה גם את המשאבה השנייה, לאחר שכובתה. לו פרצה הדליפה מספר שניות קודם לכן, כל שלוש המשאבות היו עלולות לצאת מכלל פעולה, השליטה במעבורת הייתה אובדת, וקרוב לוודאי שהייתה מתרסקת על קרקע המדבר.
סמל המשימה.
בסמל המשימה מתוארת המעבורת ו"מעבדת החלל" שהיא נושאת בתא המען. תשעת הכוכבים מאחורי המעבורת, מתאר את מספר הטיסה (הטיסה התשיעית).
יהדות ברזיל
יהדות ברזיל היא הקהילה היהודית השנייה בגודלה באמריקה הלטינית (אחרי יהדות ארגנטינה), ותחילתה במאה ה-16 באזור מדינת ברזיל של היום.