ב-28 בפברואר ,1988 הרג נחמיה שניידר, מתנחל מהיישוב נווה-צוף, שניים מתושבי הכפר, אחמד אבראהים ברגותי וראיד מחמוד ברגותי. שניידר ושני אנשים נוספים נסעו דרך הכפר ונתקלו במחסום אבנים. השלושה הותקפו באבנים, יצאו מרכבם ושניידר ירה בהם. מן הירי נהרגו שניים מתושבי הכפר. המשטרה עצרה את שניידר ואחד הנוסעים, אך שופט שלום שחרר אותם לאחר שקבע כי הראיות מצביעות על כך ששניידר ירה להגנה עצמית.
בתקופת האינתיפאדה הראשונה עבר כביש 465 בתוך עאבוד, עקב השלכת אבנים ומחסומים הפכה התנועה לבלתי אפשרית. בעקבות כך הוחלט על סלילת כביש עוקף עאבוד .
לאחר הסכם אוסלו, 16.8% כ-2,462 דונם מאדמות הכפר מוגדרות כשטח B, ו-83.2% כ-12,193 דונם הנותרים הם שטח C.
ב-22 פברואר 2013, מוחמד עספור, סטודנט בן 23 מעאבוד, נפצע קשה בראשו מירי כדור גומי במהלך הפגנה ומת מפצעיו כעבור שבועיים.
ב-12 בדצמבר 2015, חיילי צה"ל הפריעו לשידור חי של כתבת רשות השידור הפלסטינית, בעת שהכתבת העבירה דיווח מהכפר. תיעוד התקרית הפך לוויראלי ברשתות החברתיות, והחיילים נשפטו ל-14 ימי ריתוק.
מאבק נגד גדר ההפרדה.
בשנת 2005 החלה ישראל בהקמתה של גדר הפרדה. באזור הכפר הגדר לא נבנתה על תוואי הקו הירוק, אלא כ-5 קילומטר ממזרח, כך שהכפר איבד 3,900 דונם מהאדמות החקלאיות שלו הנמצאות מצידו השני של הגדר. התוואי נקבע כדי לכלול את ההתנחלות בית אריה-עופרים מצידה המערבי של הגדר.
החל מה-18 בנובמבר 2005, במשך מספר חודשים, נערכה ליד הכפר מדי שבוע, ביום שישי, הפגנה נגד גדר ההפרדה שהחלה להיבנות בסמוך לכפר על אדמות השייכות לו. בהפגנות נטלו חלק תושבי הכפר, פעילי שמאל רדיקלי ישראלים (בעיקר חברי "אנרכיסטים נגד הגדר") ופעילים ממדינות זרות. מאבק בכפר אורגן על ידי הוועדה העממית של הכפר והוא היה חלק ממאבק כולל יותר כנגד גדר ההפרדה. הפגנות דומות, אם כי בעלות הד תקשורתי רחב ואופי אלים יותר, נערכו בבילעין.
במאי 2006, דחה בית המשפט העליון שתי עתירות נגד תוואי הגדר. עתירה אחת הוגשה מטעם המועצה המקומית בית אריה בה נטען, כי אין ביכולתו של תוואי הגדר המתוכנן לספק מענה הולם לצורכי הביטחון של היישוב ותושביו. כך למשל, תוואי גדר הביטחון אינו עונה על צורכי הביטחון של תלמידי בית הספר האזורי, אשר אינו מוגן מפני חדירת מחבלים. עוד טענה המועצה המקומית, כי קרבת הגדר לכביש הגישה המתוכנן ליישוב תסכן את בטיחותם של אלפי הנוסעים בו. במקביל הגישו עתירה תושבי עאבוד, במסגרתה ביקשו מבית המשפט להורות על ביטול תוואי הגדר או הסטתו מערבה. לטענתם, הפגיעה הנגרמת להם כתוצאה מתפיסתן של קרקעות חקלאיות ועקירתם של למעלה מ-1,000 עצי זית, כמו גם הפגיעה הנגרמת להם כתוצאה מהותרתם של אלפי דונמים מצידה ה"ישראלי" של הגדר, היא פגיעה קשה ובלתי מוצדקת בזכות הקניין של תושבי הכפר ובזכותם לפרנסה ולתעסוקה, כמו גם בחופש התנועה שלהם. בית המשפט דחה את שתי העתירות, בקובעו, כי בתוואי הגדר, יש כדי לספק את צורכי הביטחון של תושבי בית אריה, וכי תוספת הביטחון לתושבי היישוב אשר הייתה מושגת על ידי שינוי התוואי כבקשתם, אינה שקולה כנגד הנזק הנוסף שהיה נגרם לתושבים הפלסטינים באזור כתוצאה משינוי התוואי כאמור. כמו כן, תוואי הגדר הוא תוצאה של איזון מידתי שערך המפקד הצבאי בין צורכי הביטחון, זכויות התושבים הישראלים וזכויות התושבים הפלסטינים.
חינוך.
בעאבוד ארבעה בתי ספר. שני בתי ספר ממשלתיים באחריות משרד החינוך של הרשות הפלסטינית. בית ספר תיכון לבנים, ובית ספר מעורב בו לומדים בנים ובנות. ושני בתי ספר פרטיים, בית ספר יסודי מעורב ובית ספר תיכון של הפטריארכיה הלטינית.
גאוגרפיה.
הכפר ממוקם בשולי שלוחה, על גבעה שפסגתו בגובה של כ-430 מטר מעל פני הים. מצפון לכפר נובעים סדרה של מעיינות, בוואדי בו שכבת הסלע היא בקו המגע שבין סלע הדולומיט של תצורת עמינדב, לבין מחשוף החוור תצורת מוצא. המעיינות, הממוקמים על אדמה פרטית ומשמשים את תושבי הכפר להשקיה של גידולי שלחין. באחד המעיינות, עין אל מאר'רה, בנה בעל הקרקע מתחם הכולל בריכת שחייה ומסעדה. בסמוך נמצאים גם שרידי שתי טחנות קמח עתיקות שאליהן מובילות אמות מהמעיינות.
מערת עאבוד.
מערת עאבוד היא מערה קרסטית גדולה הנמצאת במדרון הצפוני של ואדי אל חרוב, במרחק של כקילומטר מדרום-מערב לכפר. המערה התפתחה כתוצאה מהמסה של סלעי סלע דולומיט מגיל קנומן עליון עקב חדירת מי גשמים. במערה נתגלה ממצא ארכאולוגי מהתקופה הנאוליתית והתקופה הרומית בארץ ישראל.
קמניץ
קמניץ (בגרמנית: Chemnitz) היא עיר במדינת סקסוניה שבגרמניה. אוכלוסיית העיר מונה 241,210 תושבים נכון לשנת 2012, ושטח השיפוט שלה הוא 220 קמ"ר.
קמניץ היא העיר השלישית בגודלה בסקסוניה. היא קרויה על שם נהר קמניץ הקטן, העובר בשטחה. בגרמניה המזרחית שונה שם העיר לקרל-מרקס-שטאדט (Karl-Marx-Stadt), ולאחר נפילת חומת ברלין ב-1989 שונה בחזרה לשם הישן.
בעיר שוכנת אוניברסיטה לטכנולוגיה, עם כ-10,000 סטודנטים ומהווה מרכז מדעי חשוב.
היסטוריה.
העיר הוקמה על ידי מתיישבים משבטים סלאבים בסוף המאה ה-10, ומוזכרת לראשונה במסמכים בשנת 1143, כמקום מושבו של מנזר. בשנת 1170 העניק פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לעיר מעמד של עיר קיסרית חופשית (ככזו, זכתה העיר לחסות הקיסר). בימי הביניים הפכה העיר למרכז טקסטיל, כשיותר משליש מתושבי העיר עסקו בענף זה. במהלך המאה ה-19 הפכה העיר למרכז תעשייתי גדול (היא כונתה בשל כך "מנצ'סטר של סקסוניה"), ובשנת 1913 עמדה אוכלוסייתה על 320,000 תושבים – שיא שאליו לא שבה עוד – מבין הערים הבודדות שמספרם לא גדל מתקופה זו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עקב הריכוז הגבוה של מפעלים חיוניים לכוחות הצבא הגרמניים, הופצצה העיר באופן נרחב. בסיום המלחמה מרבית העיר הפכה לחורבות. גרמניה המזרחית ששלטה על האזור, שיקמה את העיר ובנתה בה דיור מוזל. חלק ממוקדי התיירות שוקמו אף הם, בעיקר לאחר איחוד הגרמניות.
העיר, נכון ל-2006, מחזיקה במספר הלידות הנמוך לנפש בעולם. בחודש אוגוסט 2018, בעקבות חשד לרצח של אזרח גרמני בידי מבקשי מקלט מסוריה ומעיראק, התקיימה בעיר ההפגנה הלאומנית הגדולה ביותר מאז מלחמת העולם השנייה, ובה השתתפו כ-8,000 בני אדם.
בעיר מתקיים מדי שנה מאז שנת 1996 פסטיבל סרטים בינלאומי לילדים ונוער בשם ""
יהדות קמניץ.
בעיר קמניץ התקיימה קהילה יהודית מפוארת. בבעלותה היה בית הכנסת, שהיה אחד הבניינים המפוארים בעיר. בית הכנסת חרב ב-9 בנובמבר 1938, בליל הבדולח. הרב פוקס, רב הקהילה, ניסה להציל את ספרי הקודש מבית הכנסת הבוער אך סבל ממכות קשות מידי הפורעים. עקב גודלו ופארו של בית הכנסת התקשו הנאצים להחריבו וקבוצת אנשי אס אה פינו את הריסותיו במשאיות. בתקופה לפני כן, גורשו מבתי הספר הציבוריים כל הילדים היהודים, והוקם להם בית ספר יהודי ששרת אותם עד שנשלח המורה שניהל אותו למחנות הריכוז. לאחר השואה נותרו בקמניץ יהודים מעטים, כשרובם עזבו את העיר ועברו לברלין או לערים אחרות.
ב-2009 מנתה הקהילה היהודית בקמניץ כ-700–800 אנשים (רובם מהגרים מאוקראינה ומרוסיה). לקהילה ישנו מבנה (2001), ובו מתקיימות פעילויות רבות למגוון הגילאים.
קובוס שחור-רגל
קובוס שחור-רגל (שם מדעי: Kobus kob; מוכר גם בכינוי האפריקני קוב) הוא מין אנטילופה המצויה בסוואנות של אפריקה לאורך מרכז אפריקה מסנגל ועד מערב קניה. באזורים הדרומיים יותר של אפריקה קיים מין דומה - קובוס המשקפיים.
מאפיינים.
גובהו של הקובוס שחור-הרגל מכתפו הוא 70 עד 100 ס"מ, אורך גופו 1.25 עד 1.8 מטר ומשקלו מ-80 עד 100 ק"ג. צבע גבו הוא כתום-אדום, שמתבהר ללבן בחלקיו התחתונים וברגליים, ישנן טבעות לבנות סביב עיניו ופסים שחורים ברגליו. לקובוס זנב קטן באורך של 20–40 ס"מ. לזכרים קרניים המגיעות לאורך של בסביבות 50 ס"מ.
הקובוס שחור-הרגל הוא פעיל יום, אך בשעות החמות ביותר של היום הוא לא פעיל. הם חיים בקבוצות של נקבות וגורים או רק זכרים. קבוצות אלו מונות בין 5 ל-40 פרטים, אולם באזורים מסוימים ידועות אף קבוצות של למעלה מאלף פרטים. מערכת הרבייה של הקובוסים היא רביית לק: הזכרים מתקבצים בשטח גדול קבוע בו הם נאבקים על שליטה באזור הליבה, כאשר הנקבות שנכנסות לזירת הלק מעדיפות להזדווג עם הזכרים במרכז.
משכו של ההיריון 7.5 עד 9 חודשים ובסופו נולד בדרך כלל גור אחד. הגור יונק מאמו עד הגיעו לגיל 6–7 חודשים, אז הוא נגמל מיניקה. הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל 13 חודש ואילו הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל 18 חודש. אורך חייהם עד 17 שנה.
אאורקה
אֵאוּרֵקָה (ביוונית: – "מצאתי"; מבוטא הֵאוּרֵקָה ביוונית עתיקה ואֶבְרִיקָה ביוונית מודרנית) היא אמרתו המפורסמת של ארכימדס, המיוחסת לו לאחר גילוי חוק הציפה שעל שמו. הביטוי משמש בהשאלה לציון גילוי חשוב או תובנה חשובה ומפתיעה.