במכון פועלות כיום 75 קבוצות מחקר. רשימה חלקית כוללת את פרופ' דפנה אטלס, פרופ' ישעיהו ארקין, פרופ' בת שבע כרם, פרופ' לירן כרמל, פרופ' מיכאל לויט, פרופ' אלכסנדר לויצקי, פרופ' ערן משורר, פרופ' רוג'ר קורנברג, פרופ' עידן שגב, ופרופ' חרמונה שורק.
דורות קודמים.
חוקרים בולטים פעלו במכון מאז היווסדו. רשימה חלקית כוללת את פרופ' אלכסנדר איג, פרופ' אלישבע גולדשמידט, פרופ' אבינעם דנין, פרופ' אריאל דרבסי, פרופ' גאורג האז, פרופ' פיטר הילמן, פרופ' יעקב ורמן, פרופ' מיכאל זהרי, פרופ' צבי זלינגר, פרופ' קלרה חן, פרופ' יעקב לורך, פרופ' אברהם פאהן, פרופ' דב (פרנסיס) פור, פרופ' נעמי פיינברון-דותן, ופרופ' יצחק פרנס.
מסלולי לימוד.
לימודי בוגר במכון למדעי החיים מקנים את הידע והכלים הדרושים לעיסוק בבעיות ביולוגיות החל מהרמה המולקולרית ועד רמת הסביבה. הלימודים מקיפים תחומים רבים וכוללים ביוכימיה מבנית ומולקולרית, גנטיקה וגנומיקה, ביולוגיה תאית והתפתחותית, מיקרוביולוגיה, מדעי הצמח, אבולוציה, אקולוגיה, התנהגות בעלי חיים, מדעי המוח ועוד. הלימודים כוללים מספר מסלולים, בכללם מסלול חד-חוגי, מסלולים משולבים ודו-חוגיים, הוספת חטיבה ללימודי מדעי החיים, וכן מספר מסלולי הצטיינות.
לימודים לתארים מתקדמים מתקיימים במסלול מחקרי בלבד, הכולל לימוד קורסים מתקדמים, ביצוע עבודת מחקר, הגשת תיזה ומציאת מנחה מקרב חוקרי המכון. לימודים אלה כוללים גם מסלולי הצטיינות. כיום לומדים במכון מאות תלמידים לתארים מתקדמים, המבצעים מחקר במגוון רחב של תחומים במדעי החיים.
OBAK אודסה
OBAK הוא שמו של מועדון הספורט הבריטי של אודסה (ברוסית: Одесский британский атлетический клуб, בראשי תיבות ОБАК בקירילית, מילולית: המועדון האתלטי הבריטי של אודסה) הייתה אחת מקבוצות הכדורגל הראשונות שפעלו ברוסיה בתקופת האימפריה הרוסית. היא נחשבה לאחת הקבוצות החזקות בתקופה שקדמה לפרוץ מלחמת האזרחים ושחקניה הרכיבו את נבחרת אודסה שזכתה באליפות האימפריה הרוסית בכדורגל, בתקופה שלא הייתה אליפות ארצית למועדונים אלא אליפות בין נבחרות הערים.
היסטוריה.
זה היה מועדון ספורט מהעיר אודסה, שנוסד בשנת 1878 על ידי העובדים הבריטיים של משרד הטלגרף המקומי והוא מהווה למועדון הכדורגל הוותיק ביותר שהוקם באוקראינה. מייסדי המועדון הם האזרחים הבריטיים הנרי ר. רוג'רס ווולטר קרפנטר.
הצו הרשמי לאשרור תקנון מועדון הכדורגל בשמו של ראש עיריית אודסה דאז אפולון גריגורייב, נחתם על ידי צ'ארלס סמית' במרץ 1907.
המועדון היה חלק מאגודת הספורט הבריטית של אודסה (OBAO), שעד 1907 כללה גם מועדוני קריקט וטניס. משחק הקריקט באודסה התקיים לראשונה באוגוסט 1881 בכיכר הסמוכה לגבעת המגפה. משחק שבו השתתפו נציגי המושבות האנגליות באודסה וגאלאץ והסתיים בניצחון אודסה. במשחק נכח גם המושל הכללי של אודסה, הנסיך אלכסנדר מיכאילוביץ' דונדוקוב-קורסקוב וראש העיר של אודסה גריגורי מרזאלי. ב-1884 נבנה באודסה מגרש כדורגל, אשר היה ממוקם בשדרות הצרפתיות שמול המבנה הנוכחי של אולפני הקולנוע של אודסה.
ב-1911 הקבוצה הייתה אחת המייסדות של ליגת הכדורגל של אודסה. המגרש הביתי של המועדון היה ממוקם באזור בכביש המזרקה הקטנה, סמוך לחופי הים השחור. בשנת 1913 מגרש הקבוצה היה היחיד בעיר שיכול היה לקיים משחק בתשלום והוא נבחר כמי שיארח את גמר אליפות האימפריה הרוסית בכדורגל.
נבחרת אודסה שזכתה באליפות 1913 הורכבה משחקני OBAK: גאטון, קאר, בלום, הוברט טאוננד וארנסט ג'ייקובס. בשנת 1917 הקבוצה פורקה, בעקבות פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה שבעקבותיה אזרחים זרים רבים עזבו את המדינה, ביניהם שחקני הקבוצה.
12 Angry Men
Kendrick Lamar
קבר איתמר בן אהרון הכהן
קבר אלעזר בן אהרון הכהן
טריומף רודסטר
טריומף רודסטר (באנגלית: Triumph Roadster) היא מכונית ספורט, בתצורת מכונית רודסטר מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית טריומף שיוצרה בין השנים 1946–1949.
יוצרו 4,501 יחידות.
אופל רודסטר
חארס
חארס (בערבית: حارس) הוא יישוב פלסטיני הממוקם במחוז סלפית שבשומרון, ו-24 ק"מ מדרום-מערב לשכם. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 3,776 נפש בשנת 2016.
היסטוריה.
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב כבר מתקופת הברונזה הקדומה. במרכז הכפר נמצאת "חירבת אֶ-תֵל" ("התל") ובה נתגלו ממצאים רבים מהתקופה הכנענית (ברונזה קדומה ותיכונה) ותקופת הברזל. יש המציעים חורבה זאת כזיהוי לעיר תמנת חרס. גרעין הכפר הנוכחי הוקם מסביב שני קברי שייח ("א-שייח עותמאן" ו"שייח עבדאללה") ומסגד מהתקופה הממלוכית בארץ ישראל.
התקופה העותמאנית.
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר עם 21 בתים בסנג'ק שכם. תושבי הכפר שילמו מס על כוורת דבורים לייצור דבש.
במאות ה-18 וה-19 חארס היה חלק מחבל הארץ שנקרא "ג'וֹרַת עַמְרַא" או "בילאד ג'מאעין." אזור זה היה על התפר שבין הרי יהודה והרי השומרון, והוא סבל מחוסר יציבות פוליטית עקב הגירת שבטים ותחרות מתמדת בין משפחות תקיפות על גביית מיסים בשם השלטונות העת'מאניים.
בשנת 1870, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב: "בכפר מבנה גדול ממדים ששימש כמסגד, מחולק לשלושה חלקים המופרדים על ידי עמודי שיש בגדלים שונים, וככל הנראה עתיקים. על תל חורבות של מגדל עתיק. המקום נטוע כעת בזיתים. שני קברים עתיקים וכמה בורות חצובים בסלע שייכים לעיר העתיקה שעמדה כאן."
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ-"כפר על ראש גבעה, מוקף במטעי זיתים.
בתקופת המנדט הבריטי.
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 285 מוסלמים, ובמפקד 1931 האוכלוסייה גדלה ל-394, שלמעט נוצרי אחד כולם היו מוסלמים, ואכלסו 99 בתים.
ב-1945 האוכלוסייה הייתה 540 איש, כולם מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל היה 8,391 דונם, כשמתוכם 1,545 שימשו למטעים ואדמות השקיה, 1,341 לגידולי דגנים, ואילו 21 דונמים סווגו כשטח בנוי.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עברה חארס משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961, האוכלוסייה הייתה 726 נפש.
לאחר 1967.
בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית.
בתחילת שנות השמונים הופקעו מאות דונמים מאדמות הכפר לצורך הקמת ההתנחלויות: אריאל, קריית נטפים, רבבה, ברקן, יקיר, ונופים. עד שנות השמונים של המאה ה-20 עבר כביש חוצה שומרון הישן (כביש 505) במרכז הכפר, כאשר נבנה מעקף מדרום לכפר. ובשנות ה-90 של המאה ה-20 הפקיעה מדינת ישראל קרקעות נוספות של הכפר לצורך הקמת כביש 5. בסך הכל הופקעו 3,097 דונם מאדמות הכפר. בשנת 2000 חסמה מדינת ישראל בפני תושבי הכפר, במסגרת ההגבלות על התנועה בגדה, את הכניסה הצפונית לעיירה סלפית, כביש המסתעף מכביש 5 והמשמש גם ככביש הגישה המרכזי לאריאל, וכפתה על כפרי נפת סלפית נתיב נסיעה ממושך אל העיירה, העובר דרך צומת תפוח ודרך הכפרים יאסוף ואיסכאכא, עד לכניסה המזרחית לסלפית. נסיעה שארכה קודם לכן כחמש דקות ארכה במסלול זה כשעה.
לאחר הסכם אוסלו, סביב השטח הבנוי של הכפר שורטט קו כחול וזה סווג כשטח B, המצוי תחת שליטה אזרחית פלסטינית. האדמות החקלאיות שמסביב לכפר הוכרזו כשטח C, המצוי תחת שליטת ישראל. מאז 1995, ועדות התכנון המקומי בשטחי "C" אינם פעילות ומדינת ישראל אינה נותנת לתושבי הכפר אישורי בנייה. מאז שנות ה-2000, לא נותר שטח פנוי לבנייה בתוך הכפר, ובתים חדשים שנבנים גולשים לתוך שטח C, אך צה"ל והמנהל האזרחי נוהג להרוס בתים אלו.
בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה מדינת ישראל בהקמתה של גדר ההפרדה סביב ההתנחלות אריאל ויצרה חיץ המפריד את הכפר ושישה כפרים נוספים (כיפל חארס, קירה, מארדה, ג'מעין, זיתא-ג'מעין ודיר איסתיא), שבהם חיים כ-25,000 תושבים, מעיר המחוז והמרכז השלטוני שלהם, בעיירה סלפית שבה הם מקבלים שירותי בריאות וחינוך. התושבים עתרו לבג"ץ נגד תוואי הגדר, ב-2006 נדחו העתירות על ידי בית המשפט העליון.
איסכאכא
איסכאכא (בערבית: إسكاكا) הוא כפר פלסטיני השוכן במחוז סלפית שבשומרון, 27 ק"מ דרומית מערבית לשכם. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 1,107 תושבים בשנת 2016.
איסכאכא גובל ביישובים הפלסטינים זאוויה ולובאן א-שרקיה במזרח, סלפית (עיר) ממערב, ומרדה, יאסוף וג'מעין מצפון; ונמצא בין ההתנחלויות אריאל וכפר תפוח, ובקרבת נופי נחמיה.
היסטוריה.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 127 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-186 מוסלמים שהתגוררו ב-48 בתים.
ב-1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 260 מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 5,311 דונם. מתוכם היו 1,309 דונם של מטעים ואדמות השקיה, 1,624 של גידולי דגנים, ו-12 דונם סווגו כשטח בנוי.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן מ-1949, עבר איסכאכא משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961 האוכלוסייה של איסכאכא הייתה 415 נפש.
לאחר 1967.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עבר איסכאכא משליטה ירדנית לישראלית. לאחר הסכם אוסלו, 25% מאדמות הכפר מוגדרים כשטח B, ו-75% הנותרים הם שטח C. מדינת ישראל הפקיעה 356 דונמים של אדמה מאיסכאכא, לבניית אריאל, נופי נחמיה ולגדר ההפרדה.
הדר בית&quot;ר
הדר בית"ר הייתה מאחז על גבול הקו הירוק, בתחומי העיר ביתר עילית. נקראה על שם העיר ביתר הקדומה הסמוכה, על שם תנועת בית"ר ועל שם הערך "הדר" שבו דגל זאב ז'בוטינסקי.