עלייתה של התנועה המרקסיסטית ברוסיה חייבה איחוד של כוחות הביטחון - וכך נוצרה האוכרנה. רציחות של אישים בכירים ברוסיה, כגון פיוטר סטוליפין, ואירועי מהפכת 1905, חייבו הגדלה של כוחות הביטחון. כך ב־1908 היו 31 תחנות של האוכרנה, וב־1911 היו מעל ל־60 תחנות. בסתיו 1913 נסגרו כל התחנות ופעולותיה של האוכרנה נפסקו.
בקרב האוכרנה פעלו הפילורים, פילור (בצרפתית: fileur) היה בלש סוכן באוכרנה שעסק באיסוף מודיעין על פשעים פוליטיים ומפלגות פוליטיות במדינה.
ב-4 במרץ 1917 האוכרנה פורקה ובמקומה הוקם הצ'קה.
מבנה.
ב-14 בדצמבר 1906, מבנה האוכרנה אורגן באופן הבא, על מנת לבזר את תפקודו במחוזות השונים במדינה:
ז'ורואנה
נהר הז'ורואנה הוא נהר במערב-מרכז ברזיל, במדינת מאטו גרוסו. הנהר עובר לאורכו של הפארק הלאומי ז'ורואנה. הפארק הוכרז ב-5 ביוני 2006, ושטחו כ-19,000 קמ"ר.
רודולף קרנאפ
אריסטרכוס מסאמוס
אַרִיסְטרכוֹס מסאמוס (ביוונית: Ἀρίσταρχος; 310 לפנה"ס - 230 לפנה"ס) היה אסטרונום ומתמטיקאי יווני, אשר נולד באי סאמוס ביוון העתיקה.
אריסטרכוס היה מהראשונים להציע מודל הליוצנטרי של מערכת השמש, כלומר מודל הממקם את השמש ולא את כדור הארץ במרכז היקום הידוע (וזו גם הסיבה שהוא ידוע לפעמים כקופרניקוס היווני). רעיונותיו האסטרונומיים נדחו והוחלפו באלו של אריסטו ותלמי, אך כמעט אלפיים שנה מאוחר יותר זכו לתחייה, כשפותחו על ידי קופרניקוס.
על שמו קרוי מכתש אריסטרכוס. זהו המכתש הבוהק ביותר על הירח, וניתן לזהותו אף בעין בלתי מזוינת.
מודל הליוצנטרי וממדי היקום.
אריסטרכוס הקדים את קופרניקוס בכ-1,700 שנה בכך שסבר שהשמש, ולא כדור הארץ, נמצאת במרכז היקום. כל שיש בידינו אודות המודל שלו הוא ציטוט של ארכימדס, שמצא לנכון לציין:
רק ספר אחד של אריסטרכוס שרד, והוא עוסק בגודל ובמרחק של הירח והשמש. הספר עליו מדבר ארכימדס אינו בידינו. אף על פי כן ניכר מדבריו שאריסטרכוס היה האסטרונום הראשון שהבין עד כמה כבירים ממדי היקום בהשוואה לסולם המידות המקובל. כאמור, השקפתו של אריסטרכוס נדחתה על ידי בני זמנו. ללא רעיון כוח-המשיכה, קשה היה להצדיק מודל בו הארץ אינה במרכז ואילו במודל הגאוצנטרי הציעו כתחליף לכוח המשיכה חוק-טבע פשוט, והוא ש"טבעם של כל הגופים להמשך למרכז היקום" (שזהה עם מרכז הארץ).
מדידת יחס הגדלים ארץ:ירח.
הישג כביר של אריסטרכוס היה מדידה של יחס הגדלים בין הארץ לירח. בזכות מדידה זו יכול היה להעריך הן את גודל הירח (שכן היו כבר הערכות לגבי גודל כדור הארץ) והן את המרחק לירח - על ידי חישוב המרחק בו עצם בגדלו של הירח יראה בגודל זוויתי של כ-30 שניות.
לצורך המדידה נדרשו שעון חול וליקוי ירח. הרעיון של אריסטרכוס היה שמאחר ובעת הליקוי הירח חולף בצל כדור הארץ, יחס הזמנים בין התכסות בצל הארץ לבין יציאה ממנו הוא גם יחס הגדלים. המדידה הניבה תוצאה מדויקת כמעט - אריסטרכוס מדד יחס זמנים של 5 ל-19, שקרוב מאוד (כדי 97%) ליחס האמיתי.
הערכת יחס המרחקים בין הארץ לירח ולשמש.
הישג גדול נוסף של אריסטרכוס היה מדידת היחס בין המרחק ארץ-ירח למרחק ארץ-שמש. הוא התבסס על עבודותיהם של תאלס ואנכסגורס ולפיהן קבע שבעת שאנו צופים בחצי ירח (היינו, רביע ראשון או רביע שלישי של חודש סינודי) חייבת להיות זווית בת 90 מעלות בין השמש לירח ולארץ. נותר לו למדוד את הזווית בין השמש לירח כפי שהיא נראית מהארץ. במדידה זו שגה אריסטרכוס והגיע לתוצאה השגויה של 87 מעלות, בעוד שבפועל הזווית היא 89.85 מעלות. לכן שגה בתוצאה והסיק שהשמש רחוקה פי 19 מהירח, בעוד שבפועל היא רחוקה פי 375 לערך. עם זאת, מדידה זו היא מופת קדום לשיטה מדעית בפעולה, על אף שגיאת המדידה.
ארכימדס כתב שאריסטרכוס מדד זווית קרובה הרבה יותר למציאות, של חצי מעלה. ככל הנראה ספרו של אריסטרכוס שבידינו נכתב בתחילת מחקריו, ובהמשך שכלל את מדידותיו והתקרב הרבה יותר לתוצאה הנכונה. כך גם ניתן להבין מאין שאב את רעיונותיו על ממדיו הכבירים של היקום.
וו-שו
וו-שו (סינית מסורתית: 武術, סינית מפושטת: 武术, פין-יין: wǔshù) הוא מושג כולל המתייחס לכל אמנויות הלחימה וספורטי הלחימה שמקורן בסין. אף על פי שבמערב נהוג לכנות את אמנויות הלחימה הסיניות בשם "קונג פו" ואת אמנויות הלחימה הנוטות לאקרובטיקה ולתחרויות כ"וו-שו", בסין משמשת המילה וו-שו כשם כולל לכלל אמנויות הלחימה וספורטי לחימה הסיניות ואילו קונג-פו הוא מונח המתייחס ליכולת שנרכשה במאמץ והשקעה ללא קשר ספציפית לאמנות לחימה.
למעשה המונח וו-שו התקבל על ידי האקדמיה הלאומית לאמנויות לחימה כבר בשנת 1911, הרבה לפני עליית הקומוניזם בסין. ניתן לחלק את הוו-שו לסגנונות מודרניים ועתיקים, תחרותיים ומסורתיים.
אטימולוגיה.
המונח וו-שו מורכבת משני תווים: "וּו" (武) שמשמעו צבאי, או שייך ללחימה, ו"שוּ" (術) שמשמעו טכניקה, מלאכה או אמנות. מונח זה הוסכם כשם כולל לכל אמנויות הלחימה הסיניות רק בתחילת המאה ה-20. למעשה, עד לאותה תקופה נהוג היה להשתמש בשמות אחרים כגון גואו שו (Guo Shu 国术), וו אי (Wu Yi 武艺), צ'ואן פא (Quan Fa 拳法) ועוד.
היסטוריה.
היסטוריה עתיקה.
באמנויות הלחימה הסיניות קיימים אלפי שיטות וסגנונות רבים. הסגנון אשר נחשב לעתיק ביותר, הוא סגנון היאבקות סינית הידוע היום בשם שוואי ג'יאו (Shuai Jiao 摔跤). מומחים מצביעים על שנת 2697 לפני הספירה, תקופת הקיסר הצהוב. שם השיטה בתקופה זו היה כנראה "צ'יאו טי" (Jiao Ti), והיא שימשה את צבא הקיסר בלחימה נגד אויביו. בתקופת שושלת ג'ואו (1122-256 לפני הספירה) הסגנון התפתח ונקרא ג'יאו לי (Jiao Li). גם אז היה זה סגנון ששימש את הצבא הסיני. מאוחר יותר הוא הפך לסגנון של תחרויות שהתקיימו ברחבי סין בתקופת שושלת צ'ין (221-207 לפני הספירה). כבר אז, כמו היום, התחרויות התקיימו על במות ליי טאי (Lei Tai 擂台), בתחרויות גונג פו של מגע מלא. באותה תקופה, המנצחים בתחרויות היו מוזמנים לשרת כשומרי ראשו של הקיסר.[] היום שוואי ג'יאו נמנה בין היתר עם הכלים הנלמדים במשטרות סין וטאיוואן, והיא ספורט פופולרי ברחבי העולם.
אחד מן הסגנונות העתיקים ביותר, הוא סגנון עגור לבן טיבטי. השיטה משתלשלת לימי הודו הקדומים כ-2500 לפני הספירה, שם השיטה הייתה ידועה בשם סימהאנאדה וואג'ראמוקטי, אשר ההודים מייחסים אותה לאלם אינדרה. לאחר מכן נקרא בשם סימהאויקרידאטה (מיומנות האריה). הסגנון שנודע בשם סימהאנאדה ווג'ראמולאן (שאגת האריה והיהלום), היא הבסיס לאומנותו של אבי עגור לבן טיבטי, או-דאט-טו, שנודעה גם בשם פוטלה סנגווה מוואה (שאגת האריה של ארמון פוטלה).
עוד סגנונות שהוזכרו בעת העתיקה בשם בלבד הם טונג ביי צ'ואן, פיגואה ז'אנג ו-טאי ג'י צ'ואן. עם זאת, אין בידינו הכלים לדעת ולהשוות האם יש קשר היסטורי בין אלה או בין השוואי ג'יאו המודרני לבין אותם סגנונות שתוארו בימי קדם. בפועל, גם בהנחה שקיים קשר שכזה, הרי שמטבען של אמנויות הלחימה שהן מתפתחות ומשתנות הרבה במרווחים של 2–3 דורות, ועל כן לא שומרות על צורתן החיצונית המובהקת לרוב לאחר למעלה מ-100 שנים. למעשה, רוב אמנויות הלחימה ביד ריקה המתורגלות כיום הן בעלות היסטוריה של פחות מ-250 שנה.
היסטוריה מודרנית.
בכל העולם, נחיצותן של אמנויות לחימה צנחה עם הפצת כלי הירי. אמנויות לחימה רבות נאלצו להשתנות כדי להתאים לעולם בו אמנויות לחימה מתורגלות למטרות שאינן לחימה. בסין, נפילת השושלת הקיסרית צ'ינג בתחילת המאה ה-20, מלחמות אזרחים, מלחמת העולם השנייה ומהפכת התרבות גם הן השפיעו על תהליך זה.
בתרבות הסינית המסורתית קיימת תפיסת נאמנות ומחויבות תלמיד למורו המכונה שיוֹ (מסינית: 孝, פין-יין: xiào). תפיסת נאמנות ומחויבות זו נתפסה כשמרנית וכמעכבת את התפתחותה של סין על ידי הכוחות המהפכניים בה עוד בתחילת המאה ה-20, לדוגמה על ידי התנועה לתרבות חדשה. אחרי מהפכת התרבות, ארגונים סינים רבים בהם הייתה נהוגה תפישת נאמנות ומחויבות זו נאסרו, ביניהם גם בתי הספר לוו-שו. עם הזמן, השלטון הקומוניסטי אפשר לארגוני וו-שו לחזור ולהתקיים, אך תחת הגוף הממשלתי "ארגון הוו-שו הכלל סיני". תחת ארגון זה, אמנויות לחימה מסוימות הוחזרו ללא מאפייניהם הלחימתיים והפכו לשיטות מדיטציה ואימון גופני, לדוגמה טאי ג'י צ'ואן, וזרמים רבים אוחדו ועברו סטנדרטיזציה. בנוסף, הומצא ספורט הלחימה סאנדה, המבוסס על תחרויות וו-שו שהיו נהוגות בסין העתיקה.
אמנויות הוו-שו רואות היום תקופה של צמיחה מחודשת, כשמאז שנות השישים המשטר אינו מגביל את התחום כפי שבעבר. עם זאת, עדיין אמנויות הלחימה הנפוצות ביותר בסין אינן משתייכות לוו-שו, אלא הן אמנויות לחימה זרות, כמו איגרוף, טאקוונדו ואיגרוף תאילנדי.
זרמים.
שאולין צ'ואן.
מנזר שאולין הוא אחד הוותיקים והחשובים בהיסטוריית סין. הוא נחשב למקום היוולדו של זרם סיני מקורי בבודהיזם – צ'אן בודהיזם (מוכר במערב בשמו היפני "זן"). לפי מקורות ידועים, המנזר הושק ב-495 לספירה, על ידי נזיר הודי בטו (בגרסה הודית - בהדרה). שני תלמידיו אחד בשם סנצ'ואו והשני בשם חואיגואן היו לוחמים ידועים. לפי האגדה הנזיר הבודהיסטי בודהידהרמה, שנחשב גם מייסד הזן בודהיזם, התיישב במנזר שאולין וייסד את אמנות הלחימה המיוחסת להם. האמת ההיסטורית היא כנראה בכך שבמאה ה-7 אחד מיורשי הקיסרות של שושלת טאנג, לי שימין, במאבקו "על הכתר" החליט להשתמש בנזירים אנונימיים ממנזר נידח ולא ידוע (כפי שהיה דאז מנזר שאולין). הם עזרו לו בצורה מאוד החלטית ומסורה.