קדמוס נפרד מהרמוניה, ויוצא למשימתו. קופידון מבטיח לנסיכה הרמוניה כי הוא יגן על אהובה.
מערכה III.
המכשול הראשון של קדמוס - עליו להביס את הדרקון שמרס הציב. לאחר שקדמוס הורג את הדרקון, כוהני מרס מקריבים לו קורבנות.
מערכה IV.
קדמוס אוסף את שיני הדרקון, זורע אותם, וכל שן הופכת ללוחם עז. קדמוס זורק ביניהם רימון והם הורגים אחד את השני.
ענק תוקף את קדמוס, אולם פאלאס אתנה מסייעת לו להפוך את צבאו של הענק לאבן באמצעות ראש המדוזה המצויר על מגינו.
קדמוס שב להרמיון, אך היא נחטפת בפקודתה של יונו.
מערכה V.
קדמוס מתפלל לפאלאס אתנה, והיא, ברשותו של יופיטר מחזירה לו את הרמיונה, ומאפשרת את נישואיהם.
מטרופוליס (קומיקס)
מטרופוליס (באנגלית: Metropolis) היא עיר בדיונית בארצות הברית, המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום חברת DC קומיקס, בעיקר כזירת ההתרחשות המרכזית לרוב עלילותיו של גיבור-העל סופרמן. העיר הופיעה לראשונה בחוברת "Action Comics #16" מספטמבר 1939, ונוצרה על ידי הכותב ג'רי סיגל והמאייר ג'ו שוסטר.
העיר מטרופוליס מתוארת כאחת מהערים הגדולות והעשירות ביקום DC, המאכלסת כ-11 מיליון תושבים. בראשית דרכה עוצבה העיר בדמותה של טורונטו, עיר הולדתו של ג'ו שוסטר, אך במרוצת השנים עוצבה בהשראת העיר ניו יורק. היא ממוקמת בצפון-מזרח ארצות הברית, בקרבה יחסית לגות'אם סיטי; לפי הכותב פרנק מילר, מטרופוליס היא העיר ניו יורק בשעות היום, בשעה שגות'אם סיטי היא ניו יורק בשעות הלילה.
בית שאן העתיקה
יואב הלוי (איש קולנוע)
יואב הלוי (נולד ב־24 באוקטובר 1963) הוא מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע וטלוויזיה.
ראש המחלקה לקולנוע, בפקולטה לאומנויות המדרשה, המכללה האקדמית בית ברל.
ביוגרפיה.
הלוי, נולד וגדל בגבעתיים, בוגר תיכון "קלעי".
הלוי למד לימודים לתואר ראשון בחוג לקולנוע ולטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ולמודי תואר שני בחוג ללימודי תרבות באוניברסיטה הפתוחה ובתוכנית הבינתחומית באומנויות באוניברסיטת תל אביב.
כסטודנט לקולנוע הלוי כתב, ביים והפיק את הסרט הקצר "מיטה אחרת – בוקר אחר", על פי סיפוריו של הסופר ואיש התיאטרון הישראלי נפתלי יבין, שקובצו בספר "ילדות ממושכת וקיץ וחורף בעיר אחרת". בסרט הקצר שיחקו עזרא כפרי ומיריי דיגלאן. הסרט הופץ באסופת סרטים קצרים ישראליים נבחרים, והוקרן בערוץ 2.
בשנת 1995 כתב הלוי את התסריט לסרט הקולנוע הראשון שלו, "לילה לבן", בבימוי ארנון צדוק. התסריט נכתב לאחר חצי שנה של תחקיר בשילוב עם חזרות ואימפרוביזציות של שחקני הסרט. הסרט התקבל לפסטיבל קאן בשנת 1996 וזכה בפרס הביקורת הצעירה בפסטיבל.
בשנת 1998 כתב הלוי את התסריט לסרט הטלוויזיה "צדק מוחלט" בבימוי ארנון צדוק ובכיכובה של עופרה חזה וארנון צדוק.
בשנת 2002 הפיק הלוי את הסרט הקולנוע "טאהרה" אותו כתב ביחד עם אמו, בהשראת ספרה של דורית זליברמן "סירוס". בסרט כיכבו מיטל דוהן וג'וליאנו מר. הסרט הוא אחד הסרטים הראשונים שעסקו בתופעת מילת הנשים. הקרנת הבכורה העולמית של הסרט התקיימה בפסטיבל קארלו וי – וארי הסרט היה מועמד לפרס אופיר, ונמכר להפצה בבתי קולנוע וברשתות להשכרת סרטים בארצות הברית.
בשנת 2006 הפיק הלוי את סרט הקולנוע "מכתבים לאמריקה" אותו כתב וביים חנן פלד. בסרט כיכבו רמי הוייברגר, יבגניה דודינה ודובלה גליקמן. הקרנת הבכורה עולמית של הסרט התקיימה בפסטיבל פאלם ספרינגס בארצות הברית והסרט היה מועמד לפרס אופיר.
בשנת 2010 הפיק הלוי את הסרט הדוקומנטארי "בגוף שלישי" בבימוי ארתור יעקובוב ושרון אטיאס. הסרט זכה בפרס הסרט הדוקומנטארי הטוב ביותר בפסטיבל חיפה.
בשנת 2013 הלוי ביים, הפיק וכתב את הסרט הדוקומנטארי "לשכה 06" המספר את סיפורם של חוקרי אדולף אייכמן שהכינו את כתב התביעה נגדו. הסרט זכה בציון לשבח על מצוינות קולנועית בפסטיבל ירושלים, נבחר להיות משודר כסרט המרכזי בערבי יום השואה בערוצי הטלוויזיה בישראל, הוקרן בטלוויזיות רבות בעולם, ובבנייני האו"ם לרגל אירועי יום השואה הבינלאומי, 2020.
במקביל לפעילותו כיוצר קולנוע, פועל הלוי, משנת 2006, כמרצה לקולנוע, ומכהן כראש תחום הפקה וממלא מקום ראש המחלקה לקולנוע, בפקולטה לאומנויות המדרשה, המכללה האקדמית בית ברל. הלוי, המאמין בטיפוח יצירת קולנוע צעיר, אותנטי ומאתגר, חנך וטיפח קולנוענים צעירים רבים, והיה אחראי על הפקתם של מאות סרטים קצרים, רבים מהם זוכי פרסים בישראל ובעולם כ – "המודדים" בבימוי אסף סבן, "רכבות במדבר" בבימוי בועז ארמוני, "זנב" בבימוי רוני קידר, "האני" – בבימוי עדי הראל, "אביונה" בבימוי שגב שאו, "קו 881" בבימוי רון גולדין, "מאיר" בבימוי שי בלנק, "בית שלישי" בבימוי יאיר פרידמן, "בחורה עם מזלג בעולם של מרק" בבימוי יותם קניספל ועוד.
יואב הלוי מתגורר בלוטם, יישוב קהילתי בגוש שגב, בגליל תחתון.
קדמוס והרמוניה
מחנות הריכוז הפיניים במזרח קרליה
מחנות הריכוז בפיניים במזרח קרליה הם מחנות ריכוז לאסירי מלחמה סובייטים ואזרחים אסירים, שנוצרו על ידי ממשל הכיבוש הפיני במזרח קרליה, בשטח שנכבש מברית המועצות במהלך מלחמת ההמשך ומלחמת העולם השנייה. צילומי מחנות הריכוז בפטרוזבודסק שצילמה כתבת המלחמה גלינה סנקו ביוני 1944, הוצגו כראייה במשפטי נירנברג.
הצו להקמת מחנות כאלה פורסם ב-8 ביולי 1941 ונחתם באופן אישי על ידי המרשל גוסטב מנרהיים. צו זה קבע ביצוע טיהור אתני ומחנה הריכוז הפיני הראשון הוקם ב-24 באוקטובר 1941 בפטרוזבודסק. בסך הכל נבנו כ-14 מחנות ריכוז. עד 1942 הוחזקו במחנות כ-24,000 אסירים בעלי אזרחות סובייטית ברובם (96%). לטענת הניצולים, תנאים לא-סניטרים שלטו במחנות, רעב ומגיפות השתוללו. בנוסף למבוגרים, גם ילדים הוחזקו במחנות. שיעור התמותה של אזרחים במחנות היה גבוה בגלל רעב ומחלות: לפי הערכות, 4,279 אזרחים מתו במחנות אלה, כלומר שיעור תמותה גס של 17%.
באפריל 2020, נודע כי ועדת החקירות הרוסית בודקת את פשעי הפיניים בקרליה במהלך המלחמה, יחד עם משרד החוץ הפיני ושירות הביטחון הפדרלי הרוסי.
המחנות.
על פי נתוני ארכיון המדינה של רוסיה שנפתח בשנת 1998, בשטחי הרפובליקה הקרלו-פינית פעלו במהלך מלחמת החורף 17 מחנות ריכוז, לא כולל מחנות הריכוז בפטרוזבודסק.
הקורבנות.
המספר המדויק של קורבנות מחנות הריכוז מהווה נושא לוויכוח ונע בין 4,000 ל-7,000 איש.
זיכרון.
לוח זיכרון לזכר ההרוגים במחנות הריכוז הפינים נפתח ב-24 ביוני 2017 בבית העלמין פסקי שבפטרוזובודסק.
יגון משולל זכויות
יגון משולל זכויות (Disenfranchised grief) הוא מונח המתאר עצב שהחברה אינה מכירה בו. דוגמאות לאירועים שהובילו לסוג כזה של עצב הן מותו של חבר, אובדן חיית מחמד, טראומה במשפחה בדור הקודם, אובדן של בית או מקום מגורים, במיוחד במקרה של ילדים, שברוב המקרים אין להם שליטה במצבים כאלו, ואלו שמטפלים בהם אינם מסוגלים לשים לב לצערם או להבין אותו. ילדים של אנשי צבא בארצות הברית המשנים מקום מגורים לעיתים קרובות. היריון שנפסק עקב הפלה טבעית או יזומה, העברת ילד לאימוץ, אובדן האם הביולוגית של ילד מאומץ, מותו של אדם אהוב בנסיבות שהחברה לא מקבלת אותם, למשל התאבדות, או מותו של ידוען.
אירועים מסוימים הקשורים לסטיגמה חברתית יכולים גם הם לגרום יגון משולל זכויות. פרידה, או ניתוק של רומן חשאי (כלומר יחסים מחוץ לנישואין), ניתוח פלסטי שהשתבש, אבחון זיהום המועבר במגע מיני, פיטורים וכו' הם דוגמאות מובהקות. סוגים מסורתיים של יגון זוכים כן להכרה, אפילו במקרים של דרך חיים פחות קונבנציונלית, אבל אין כמעט מערכות תמיכה, טקסים, מסורות, או אפילו חופש המיועד לאבל, לאלו שחווים יגון משולל זכויות.
אפילו צורות מוכרות מאוד של יגון יכולות להפך למשוללות זכויות, כאשר חברים ובני משפחה, בעלי כוונות טובות מנסים להציב מגבלת זמן על זכותו של השכול להתאבל. למשל, הצורך להסדיר את עניין האבל ולחזור לשגרת עבודה השפיעו קשה על תהליך האבל של קורבנות הפיגוע באוקלהומה סיטי, כך לפי החוקר האמריקני אדוארד ליננטל. האבל על ילדים שנפטרו הוגדר מחדש כהפרעת דחק פוסט-טראומטית אם ההורים לא "התגברו" על האובדן תוך שבועיים.
אובדן.
אובדן הוא אחת הסיבות העיקריות ליגון, ואף על פי שלרוב הוא נתפס כתגובה נורמלית, ישנם מקרים שהוא נשלל. דוגמאות אחדות בהם היגון עלול להפוך למשולל זכויות, הן: אובדן נכד, בן / בת זוג לשעבר, אח או אחות, או ילד/ה מאומץ.
אובדן נכד יכול להיות קשה ביותר עבור סבא וסבתא, אך האבל שלהם משולל זכויות כיוון שהם אינם חלק מהמשפחה הגרעינית. תשומת לב ותמיכה ניתנות להורי הילד ואחיו, אך האבל של הסבא והסבתא הוא כפול כיוון שהם אינם מתאבלים רק על אובדן נכדתם, אלא גם אבלים על ילדיהם הבוגרים שאיבדו את ילדם. תופעה זו מכונה על ידי דוידסון "צער כפול" והיא מסבירה כי תופעה זאת מקשה עוד יותר על השכול.
אובדן בן / בת זוג לשעבר הוא משולל זכויות כיון שבזמן האסון לא היה קשר מתמשך בין בני הזוג לשעבר. אבל אף על פי שהנישואין הסתיימו, הקשר בין בני הזוג לא נגמר, ויש להם קשרים אשר יישארו לעד כמו: ילדים משותפים, חברויות הדדיות וקשרים כלכליים. מחקרים מצאו כי זוגות שמעולם לא פתרו את הסכסוכים ביניהם חוו יגון הרבה יותר עמוק מאשר אלו שעבדו על היחסים לאחר שהסתיימו. האבלים חווים רגשות אשמה ומחשבות של "מה היה קורה אילו", בדומה לאלו של אלמנות.