ב-1762 הוקם אחד ממאפייניה המרכזיים של הקתדרלה, צריח המדונינה, שהתנשא לגובה מסחרר של 108.5 מטר. הצריח תוכנן על ידי פרנצ'סקו קרוצ'ה (Francesco Croce) ועליו נמצא פסל פוליכרומי של מריה הקדושה (המדונה) ההולם את שיעור הקומה של הקתדרלה.
ב-20 במאי 1805 ציווה נפוליון בונפרטה (שעמד להיות מוכתר כמלך איטליה) לסיים את החזית המערבית. בהתלהבותו הרבה, הוא הבטיח שכל ההוצאות יכוסו על ידי האוצר הצרפתי, שיפצה את ה-Fabbrica על הנכסים שהיה עליו למכור. למרות שהפיצויים מעולם לא שולמו, ההבטחה נתנה זריקת מרץ לעבודות ותוך 7 שנים הושלמה החזית. האדריכל החדש, פרנצ'סקו סואבה (Francesco Soave) עקב אחרי המיזם של בוצי והוסיף מספר פרטים נאו-גותיים לחלונות העליונים. כצורה של הודיה, פסל של נפוליאון הונח על אחד מצריחים.
בשנים שלאחר מכן נבנו רוב הקשתות והצריחים החסרים. הפסלים על הקיר הדרומי סוימו אף הם. בשנים 1829–1858 הוחלפו הוויטראז'ים בחלונות, דבר שדווקא פגם באסתטיקה. הפרטים האחרונים של הקתדרלה הושלמו רק במאה ה-20: השער האחרון נחנך ב-6 בינואר 1965. תאריך זה נחשב לסוף בניית הקתדרלה, תהליך שנמשך דורות רבים ומאות שנים, למרות שנותרו מספר אבנים לא-מסותתות שיש להשלימן כפסלים.
בשנת 2006 עברה החזית המערבית של הקתדרלה שיפוץ.
אדריכלות ואמנות.
מבחוץ נראית קתדרלת מילאנו קלה ואוורירית, כאילו היא עומדת להמריא, וזאת הודות לתמיכות הדואות המשופעות בעלות 2 החלקים והמספר הרב של הצריחונים (פינקלס) המזדקרים ממנה כמו חצים. הבניין העצום בנוי מלבנים ומצופה בשיש מהמחצבות שתרם ג'אן גאליאצו ויסקונטי. התיקונים והתחזוקה של המבנה מורכבים מאוד.
גג הקתדרלה פתוח לתיירים תמורת תשלום וממנו אפשר לראות על נקלה את יער הצריחונים המזדקרים מהקתדרלה, אך גם להבחין בפרטי פיסול שאחרת לא היה ניתן להעריכם.
מבנה הקתדרלה הוא בעל 5 אגפים: ספינה ראשית (Nave) בגובה 45 מטר (הקמרונות הגותיים השלמים הגבוהים בעולם, למעט 48 המטרים של קתדרלת בווה שלא הושלמה) ו-2 מעברים מכל צד, המחולקים בידי 40 עמודים. מבנה זה משקף את מבנה החזית בעלת 5 השערים. גם לבית הרוחב (Transept) יש מעברים. הקתדרלה היא בצורת צלב אופייני ומעל מקום המצלב בנויה כיפה מתומנת שעליה צריח שבראשו עומד פסל המדונה הקדושה המפורסם, ומתנשא לגובה 108.5 מטר.
מונומנטים מרכזיים ומראות.
פנים הקתדרלה כולל כמות עצומה של מונומנטים ויצירות אמנות. אלה כוללים את:
הדואומו בספרות.
הסופר והעיתונאי האמריקאי מארק טוויין, תיאר בספרו את הדואומו במילאנו בספרו "מסע תענוגות לארץ הקודש":
ג'יימס &quot;מנקי&quot; שייפר
אפרים א' אורבך
דאנציג
דודלי
רישום פולני הפוך
הסכם לוזאן
הסכם לוזאן היה הסכם שלום שנחתם ב-24 ביולי 1923 בלוזאן שבשווייץ, בידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, יוון, בריטניה, איטליה וצרפת, והסדיר באופן סופי את גורלה של אסיה הקטנה לאחר התפרקותה של האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה והדיפת הכוחות הצרפתים והיוונים משטחיה במסגרת מלחמת העצמאות של טורקיה. ההסכם ביטל את הסכם סוור מ-1920 לו התנגדו הטורקים ואימץ את עיקריה של שביתת הנשק של מודניה מ-1922.
הסכם לוזאן נחתם לאחר דיונים ממושכים שנמשכו בהפסקות מ-20 בנובמבר 1922. את הטורקים ייצג איסמט פשה וראש צוות המשא ומתן היווני היה אלפתריוס וניזלוס.
עיקריו של ההסכם בן 143 הסעיפים קבעו כדלקמן:
חילופי האוכלוסייה המוסכמים בין שתי המדינות נחשבים לאחד המאפיינים יוצאי הדופן של הסכם לוזאן, ובעוד שהזיכרון הלאומי הטורקי זוכר "חילופי אוכלוסייה" (Türkiye-Yunanistan Nüfus Mübadelesi), התקבע האירוע בזכרונם של היוונים כ"אסון אסיה הקטנה" (Μικρασιατική καταστροφή) או "הקטסטרופה".
עניין הסכם לוזאן נידון בפס"ד לוטוס (1926) שעסק במקרה התנגשות בין אוניית דואר צרפתית וספינת פחם טורקית באזור ללא שליטה ימית טריטוריאלית. השאלה המשפטית שעלתה: האם קיימת לטורקיה סמכות שיפוט להעמיד לדין את המלחים שעל הספינה הצרפתית. בית הדין הקבוע לצדק בינלאומי מצא כי בעוד אמנת לוזאן מפנה לעקרונות כלליים של המשפט הבינלאומי - יש לפנות למנהג הרווח על מנת להכריע בסוגיה זו. כך נקבע, כי מאחר שאין מנהג אחר האוסר זאת, טורקיה יכולה להפעיל סמכויות שיפוט ולהעמיד לדין את המלחים הצרפתיים, אשר כבר נמצאו בטורקיה.
צפרדעים
עצירות
עצירות היא תסמין במערכת העיכול, שבמסגרתה מתקשה אדם או בעל חיים אחר לסלק פסולת צואתית שהצטברה במעיו. עצירות היא תסמין (סימפטום) ואיננה מחלה. העצירות היא הפרעה שכיחה וסובלים ממנה על פי הערכות כ-20% מהאוכלוסייה. התופעה ההפוכה לעצירות, כלומר עודף נוזלים בצואה, מכונה שלשול. ישנה הבחנה בין סוגים שונים של עצירות: עצירות כרונית שעשויה להימשך שנים מבלי שהאדם ישים לב לכך, לעומת עצירות אקוטית שמופיעה לפתע וקשה להתעלם ממנה. וכן עצירות תפקודית שנובעת באופן ישיר מבעיה במעיים לעומת עצירות משנית שנגרמת בשל התנהגות או מצב של גוף האדם כמו מחלה.
אבחנה.
אמת המידה להגדרה של העצירות היא אחת מאלה:
אפידמיולוגיה.
העצירות היא הפרעה שכיחה וסובלים ממנה כ-20% מהאוכלוסייה. היא נפוצה יותר בגיל מבוגר, ונפוצה יותר אצל נשים מאשר אצל גברים (פי שניים עד פי שלושה נשים סובלות מעצירות מאשר גברים).
אטימולוגיה (סיבות).
קיימות שתי חלוקות בהגדרת עצירות: עצירות הנובעת מתפקוד ובעיה במעי הגס עצמו, ועצירות שהיא תוצאה של גורם אחר, כגון מחלה, הרגלי חיים, ותרופות.
גורמי סיכון.
אנשים שאינם פעילים גופנית (במיוחד כאלו שרתוקים למיטה), כאלו שתזונתם לקויה (אי הקפדה על שתיית נוזלים וצריכת סיבים תזונתיים), ובעלי הרגלי יציאה לקויה (כאלו שדוחים את היציאות שלהם, כאשר הם מרגישים צורך בכך), נמצאים במקום גבוה להיות לוקים בתסמין הזה.
מאכלים.
תזונה של חלבונים ושומנים ופחות סיבים תזונתיים (קמח לבן, בשר אדום, גבינות) באופן יחסי מעודדת עצירות.
מאכלים הגורמים עצירות: רימון ובעיקר הגרעין עצמו ופחות המיץ. בננה ובעיקר כאשר אינה בשלה. משקאות אלכוהוליים.
הסכנות שבעצירות.
במצב של עצירות, שאריות מזון בלתי מעוכל ופסולת שוהים במערכת העיכול זמן רב לעומת הנורמה. בזמן זה, פועלים עליהם חיידקי המעיים, מפרקים אותם ונוצרים גזים ותוצרי פירוק שאינם רצויים. במידה והעצירות נמשכת, יש ספיגה חוזרת של נוזלים, הצואה מתייבשת ויש סכנה להתפתחות אבני צואה, טחורים, דלקות במעי, פיסורה ואף סוגים מסוימים של סרטן, כל זאת מעבר לתחושה הלא נעימה המלווה את הסובל מעצירות.
טיפול.
תרופות.
ישנם סוגים שונים של אמצעים לטיפול בעצירות:
פניה לצוות רפואי.
תסמינים להתערבות רפואית דחופה.
במצב של עצירות כרונית יש לפנות לרופא בדחיפות לצורך ביצוע בדיקות למציאת הסיבה לעצירות.
בדיקות.
במצב של עצירות כרונית מקובל לעשות בדיקות רפואיות שונות בהתאם לאבחנה.
שבויי צה&quot;ל
שבויי צה"ל הם חיילי צה"ל שנפלו בשבי של צבא אחר. חיילי צה"ל (וגם אזרחים) שמוחזקים כבני ערובה בידי ארגוני טרור או מיליציות, קרויים בישראל "חטופים", אם כי מבחינה מעשית, ישראל נושאת ונותנת על שחרורם כאילו היו שבויים.
שבויי צה"ל במלחמות ישראל.
במלחמת העצמאות נפלו בשבי מגיניהם של יישובים אחדים, שנאלצו להיכנע למצרים ולירדן. בין השאר נפלו בשבי מגיני גוש עציון ומגיני הרובע היהודי. תגובה יוצאת דופן ניתנה לנפילתם בשבי של מגיני ניצנים.
בדף קרבי של חטיבת גבעתי כתב קצין התרבות של החטיבה, אבא קובנר תחת הכותרת "נפילת ניצנים כישלון":
במלחמת יום הכיפורים נפלו בשבי סוריה ומצרים 301 שבויים, 232 חילים נפלו בשבי המצרים, 65 בשבי הסורים ו- 4 בידי הלבנונים, בעיקר בשלב הראשון של המלחמה, שבו הצליחו צבאות סוריה ומצרים לכבוש מוצבים ישראליים לאורך קווי הפסקת האש. בידי הסורים נפלו גם 6 אזרחים ישראלים: שלושה בדואים תושבי טובא-זנגרייה, שעסקו בגנבת ערימות חציר משדות במזרח רמת הגולן ביום כיפור, ונלכדו במהלך הפגזות בתחילת המלחמה, שני שומרים דרוזים ששמרו על מבנים בבנייה במושב נוב, שנכבש על ידי הסורים במהלך התקדמותם, ורועה צאן דרוזי שנלכד בסמוך לקוניטרה. החיילים והאזרחים הישראלים דיווחו לאחר שחרורם כי תנאי החזקתם היו קשים, וכי הם הוכו קשות בידי שוביהם, לעיתים עד לאובדן הכרה. רבים מהם דיווחו כי נחקרו בעינויים. אחד השבויים הדרוזים מת במהלך שביו בעקבות חקירה אלימה שעבר והזנחה רפואית.
חיילי צה"ל שנתפסים בידי ארגוני טרור סובלים מיחס קשה במיוחד, ולעיתים קרובות שחרורם מתעכב שנים רבות, עקב הקושי לנהל משא ומתן עם ארגוני הטרור. ניכרים הבדלי הטרמינולוגיה בין הצדדים - בעוד התקשורת הישראלית מתייחסת לחיילים האלה כ"חיילים חטופים", בתקשורת הערבית הם מכונים "שבויים".
חקירה בשבי.
הנחיות צה"ל לחייליו הן כי על השבוי להימנע לחלוטין ממסירת מידע לשוביו, מלבד פרטי הזיהוי הבסיסיים שלו. עם זאת, רוב שבויי צה"ל אינם מחזיקים מעמד בחקירתם בשבי, בניגוד לדימוי השכיח בתרבות הישראלית. לדברי ראובן ירדור, מראשי אגף המודיעין במלחמת יום הכיפורים, הנחת העבודה הייתה שכל מה שידוע לשבוי הופך לידוע לשוביו. לפרסום רב זכו סיפוריהם של שבויים אחדים:
סג"ם אברהם וייס הוא קצין מודיעין שנפל בשבי בתחילת מלחמת יום הכיפורים וקיבל ציון לשבח מקצין מודיעין ראשי על התנהגותו בשבי. במסגרת שירותו בסיירת מטכ"ל, לאחר שחזר מהשבי, השתתף וייס בבחינה מקיפה שחשפה שגיאות ועיוותים בהתייחסות לשבי בצה"ל:
פעולות לשחרור שבויים.
לכידת בני ערובה כדי להאיץ שחרור שבויים.
במקרים אחדים יצא צה"ל לפעילות יזומה של לכידת בני ערובה, כדי להאיץ שחרורם של שבויים: