בפסק דין ווטקינס נגד ארצות הברית (1957) זיכה בית המשפט העליון אדם בשם ג'ון ווטקינס מעבירה של ביזוי הקונגרס בשל סירובו להשיב על שאלות ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית בדבר אנשים המוכרים לו כקומוניסטים, בהתבסס בעיקר על הזכות להליך הוגן בהתאם לתיקון החמישי. בית המשפט העליון (הנשיא ארל וורן) קבע כי לקונגרס לא הייתה סמכות לחקור עניינים אישיים של הפרט, וכי לווטקינס לא ניתנה הזדמנות להליך הוגן על-פי התיקון החמישי, מאחר שההשלכות הפליליות של סרובו לענות על השאלות לא היו ברורות לו בעת המעשה, ומשום שמטרת החקירה לא הייתה ברורה דיה בזמן עדותו. לפיכך ווטקינס לא יכול היה להיות מודע לרלוונטיות השאלות, שהיא אשר הופכת את השתיקה לעוון לפי סעיף האישום בו הורשע, ועל כן זוכה מהעבירה שיוחסה לו.
פרנסואה אדריאן בואלדייה
ז'אן קלווין
ז'אן קלווין (בצרפתית: Jean Calvin; 10 ביולי 1509 - 27 במאי 1564), תאולוג ומשפטן צרפתי בן המאה ה-16 שהיה לאחד הרפורמטורים החשובים של הדת הנוצרית, וממוביליה של תנועת הרפורמציה הפרוטסטנטית. אבי הקלוויניזם, זרם דתי חשוב הקרוי על שמו.
ביוגרפיה.
ילדות.
ז'אן קלווין נולד בנויון (Noyon), עיירה בישופית קטנה במחוז פיקרדי, השוכנת על שפת נהר ורסה (Verse) צפונית מזרחית לפריז. בתקופת ילדותו של קלווין הבישוף של נויון ישב בקתדרלה גותית בת כמאתיים שנה במרכז העיירה, קתדרלה שבנייתה נסתיימה בסוף המאה ה-12.
ז'ראר, אביו של ז'אן, החזיק בקתדרלה במשרה פקידותית-כנסייתית כנוטריון ורשם הקתדרלה. בישוף נויון היה כפוף למלך צרפת דאז, לואי ה-12 לבית ולואה, יותר מאשר לאפיפיור יורשו של פטרוס ברומא. זאת בעקבות מאבקים שהחלו כמאתיים שנים לפני הולדת קלווין (סביב 1300) בין פיליפ הרביעי והאפיפיור בוניפקיוס השמיני. הקרע הזה בין המלוכה הצרפתית לבין הכס הקדוש ברומא, אותו החריף הקרע המערבי באפיפיורות התמתן מעט ב-1516, כאשר פרנסואה הראשון ביטל את הסנקציה של ברוז' בתמורה לסמכות למנות בישופים בתחומי ממלכתו.
אמו של קלווין, ז'אן לה פרנק, בת למשפחה עירונית מכובדת, מתה בעודו צעיר. אביו התחתן שנית, ומאחר וייעד את שלושת בניו לכמורה שלח את קלווין, הילד בן השש, להתחנך אצל משפחת אצולה שהתגוררה בשכנות, שם זכה לחינוכו הייסודי. בהיות קלווין ילד בן שמונה, פרסם בוויטנברג נזיר אוגוסטיני בן 34 בשם מרטין לותר את 95 התזות היוצאות נגד האינדולגנציות – מכירת מחילה תמורת כסף, ונגד הרעיון של סמכות אפיפיורית על הנשמות המתים בפורגטוריום, הממתינות להיכנס בשערי גן עדן. התזות שמו דגש על אופייה הרוחני של הגאולה הנוצרית ואת מרכזיותם של כתבי הקודש. כעבור שלוש שנים, לאחר סדרה של ויכוחים תאולוגיים עם הכנסייה, הוחרם לותר (1520), אך הדי הפולמוס הדהדו בכל יבשת אירופה.
נעורים.
ב-1521 שלח אביו של קלווין את הילד בן ה-12, אותו יעד לכמורה, לאוניברסיטה בפריז, המרוחקת כשלושה ימי מסע מנויון. שם סיים קלווין את לימודי תואר הבוגר בתאולוגיה והחל ללמוד לתואר מוסמך. בשנה שבה החל קלווין את לימודי הכמורה בפריז, הוציא לאור בוויטמברג מלכיור לוטר את הביבליה הגרמנית של לותר – תרגום שנועד לאפשר לאנשים שאינם קוראים לטינית גישה לכתבי הקודש – ב-3,000 עותקים. שנות העשרים של המאה ה-16, השנים אותן בילה קלווין בפריז, היו השנים בהן החלה לפרוח תעשיית הדפוס ברחבי הערים הגדולות של אירופה. קלווין נולד רק כ-50 שנים לאחר הדפסת הביבליה הראשונה של תנ"ך גוטנברג בלטינית, אך עד 1500 כבר הודפסו באירופה יותר מ–20 מיליון ספרים, וקצב מכבשי הדפוס הלך וגבר.
אחד מבתי הדפוס הראשונים שנבנו מחוץ לדוכסויות הגרמניות היה בית הדפוס של הסורבון, הפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת פריז. בית הדפוס התמחה בעיקר בספרי דת ומדעי הרוח. הרעיונות של התקופה, שקיבלו ביטוי באותם צמתים קריטיים של מידע בבתי הדפוס, הגיעו אל בין כותלי האוניברסיטה הפריזאית בה למד קלווין. הספרים המודפסים האיצו את מהירות התפשטותם של רעיונות, ואת מידת החשיפה אליהם.
השפעות הומניסטיות.
את עיקר ההשפעה על אישיותו ספג קלווין מרעיונות שנמצאו מחוץ לכיתות הלימוד, השפעה שיצרה קונפליקט מתמיד בחייו, קונפליקט שבו מול הדוגמה של התאולוגיה הכנסייתית הממוסדת היו השפעות אקלקטיות של הומניזם אוונגלי ורוחניות בסגנון רנסאנסי, רעיונות אותם ללא ספק קרא עם חבריו לאחר שעות הלימודים. כמאה וחמישים שנה לאחר הולדת ההומניזם הפלורטיני, הכתבים והתרגומים של פטרארקה, ברוני, וואלה ואחרים היו נפוצים על גבי מהדורות מודפסות ברחבי היבשת. הוגים ברחבי היבשת ספגו רעיונות וקדמו את רעיונותיהם שלהם: ב–1500 פרסם ארסמוס את "הפתגמים", ב–1511 את "בשבחי הכסילות", וב-1516 מהדורה משלו לברית החדשה. באותה שנה פרסם מקיאוולי את "הנסיך" ותומאס מור כתב את "אוטופיה". כל זאת בטרם מלאו לקלווין עשר שנים.
בתקופה שקלווין פקד את אוניברסיטת פריז, גם כתביהם של הומניסטים צרפתיים התפרסמו ברחבי העיר, ביניהם גרגנטואה ופנטגרואל של רבלה וכתביו של ז'ק לפבר, שלימד בפקולטה לפילוסופיה בפריז עד לפני שקלווין הגיע לאוניברסיטה והיה באותה תקופה במנזר סן ז'רמן. לפבר כתב על הפרדה בין לימודי דת ולימודים סכולסטיים. ארסמוס, וכמוהו גם לפבר, דיברו בשבחה של חזרה לכנסייה הקדומה, וזאת על ידי ידיעה בלתי מתווכת של שפות הקודש – עברית יוונית ולטינית – וחיים על פי הביבליה (העיקרון שהופיע בתזות של לותר כ-Sola Scriptura).
ב-1528, בטרם מלאו לקלווין 20, החליט אביו שמטעמים כלכליים מוטב יהיה שבנו ילמד משפטים. כך, בטרם סיים את לימודי הכמורה, נסע קלווין לבתי הספר בבורז'ה ואורליאן כדי ללמוד להסמכה לעריכת דין. שנים מאוחר יותר כתב קלווין במבוא לפרשנות שכתב על ספר תהילים:
היסטוריונים ותאולוגים מייחסים לקלווין רגע דרמטי של המרה: הגילוי – הרגע שבו זורחת האמת על הרפורמטור-לעתיד – הוא חשוב לצורך בניית נראטיב דתי של רפורמציה, או מנהיגות דתית. נראה גם שקלווין עצמו, ברטרוספקטיבה מגמתית על חייו, מספר את התפתחות חייו הדתית סביב 'רגע המרה' שכזה, אך נראה שהייתה בחייו תמורה הדרגתית, שילוב איטי של רעיונות שהתגבשו בסופו של דבר לכלל האג'נדה הפילוסופית-דתית של קלווין. לדבריו, קלווין עצמו, בדברו על 'המרה', לא דיבר על שינוי באמונה או על התגלות טרנסנדטלית, אלא התכוון אך ורק להתחדדות של התהיות והשאלות שעניינו אותו.
בגרות.
במהלך לימודי המשפטים, בהיותו כבן 20, נפטר אביו, כי הוא נעלב אחרי שהוחרם על ידי הכנסייה בעקבות ויכוח עם קבוצת אנשי כנסייה בקתדרלה שבה עבד.
על אף שקלווין עזב את אוניברסיטת פריז שהתאפיינה במחקר ביקורתי נוקב, הוא לא הפסיק לעסוק בכתבי הומניסטים, הרצה במנזר אוגוסטיני באורליאן על רטוריקה, ובגיל 23 אף פרסם פרשנות לנאומו של סנקה על מידת הרחמים. בפרשנותו הוא אף עקץ את ארסמוס, שכתב גם כן על סנקה והחמיץ, לדעתו, כמה ניואנסים.
נראה שקלווין ניסה לגבש לעצמו חברוּת בקולגיום הכותבים ההומניסטיים, ואף עשה שימוש ביכולת הכתיבה והשנינה המרשימה שלו למטרה זו. ממש כמו סופר בן זמננו, הממהר לבדוק את מוסף הספרים השמלאני בעיתון הארץ לביקורות על ספריו, הרפורמטור בעל התדמית החמורה והענווה לעתיד כתב בדריכות לחבריו בפריז כדי לשאול כיצד נתקבל פרסומו על סנקה בקרב קהל הקוראים.
החזרה לפריז.
עם סיום לימודי המשפטים ב–1532 חזר קלווין לאוניברסיטת פריז לזמן קצר, וביסס את מעמדו כעמוד תווך בתנועת רפורמה שמדברת בגנות האפיפיורות. בסוף 1533, הוא סייע לרקטור האוניברסיטה, ניקולאס קופ, לכתוב נאום תאולוגי אשר מתח ביקורת על מצב הכנסייה. אך בטרם נישא הנאום, השתנתה הרוח הסובלנית שנשבה בצרפת מכיוון השלטון.
למעשה, כבר ב-1523 הועלה על המוקד בפריז הפרוטסטנטי הראשון, ז'אן ואלייה. אך למרות רדיפות השלטון, 'התקשורת המודפסת הלותרנית' שנשבה מגרמניה מאז 1517 תפסה לה אחיזה הולכת וגוברת בקרב צרפתים, בעיקר באזורי עוני ובקרב קבוצות שהיו מסוכסכות עם המשטר. (אלה נקראו מאוחר יותר הוגנוטים, וקיבלו עליהם יותר מעקרונותיו של קלווין על פני אלה של לותר, והפכו במהרה לכוח פוליטי חתרני, שנרדף מאז ואילך על ידי המונרכיה הצרפתית, בהפוגות, דרך מלחמות הדת וטבח ליל ברתולומיאוס הקדוש עד האדיקט מנאנט ב-1598, ולאחר ביטולו נרדפו שוב, עד המהפכה הצרפתית ב-1789).
אם עד 1534 זכו קלווין ומרבית חבריו באוניברסיטת פריז לחופש יחסי בפעילותם האקדמית-תאולוגית, הרי שבאוקטובר אותה שנה, בעקבות לילה שבו נתלו ברחבי העיר כרזות שתקפו את המיסה הקתולית (בין היתר על דלת חדר השינה של פרנסואה הראשון) החמירו הרדיפות, וקלווין בן ה-25 מצא עצמו בזרם של פליטים שעזבו את תחום שלטונו של מלך צרפת על רקע דתי.