בתגובה שלחו חברי "המועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני" מברק בו בירכו את ראש הממשלה מנחם בגין "על פריצת הדרך לשלום, על ההחלטה להפסקת ההתנחלויות וההתקדמות המקווה להסדר עם יתר שכנינו והפלסטינים".
באפריל 1979, לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, הוקמה "ועדת השרים לענייני האוטונומיה" בראשות שר הפנים יוסף בורג, שהייתה אמורה לכאורה לממש את תוכנית האוטונומיה בגדה המערבית וברצועת עזה, כפי שאושרה בהסכם השלום עם מצרים.
כחודש לאחר מכן שלחה של"י לוועדה מסמך בו תוכנית למימוש השלטון העצמי הפלסטיני בגדה המערבית וברצועת עזה, ובו קבעה כי האוטונומיה צריכה "להיות צעד בשורה של שלבי הכנה של דעת הקהל בישראל לקראת הקמתה של מדינה פלסטינית ערבית, אשר תיכון לצידה של מדינת ישראל תוך קיום יחסי שכנות של שלום וידידות", וכי בתהליך יצירתה ההדרגתית של המדינה הפלסטינית יש לשתף את אש"ף ונציגים של האוכלוסייה הפלסטינית בשטחים.
אולם בדבריהם ובמעשיהם, הבהירו בגין וממשלת ישראל, שהגבירה את קצב בניית ההתנחלויות ברחבי שטחי הגדה המערבית ורצועת עזה, אותה פלד ניסה לעצור במאבק משפטי נגד נחיצותן הביטחונית, כי תוכנית האוטונומיה מבחינתם אינה באמת שלב ביניים בדרך להחזרת השטחים ולהקמת מדינה פלסטינית לצידה של ישראל, וכי אפילו היא כשלעצמה, במתכונתה המצומצמת, לא עומדת להתגשם.
הוא התפלמס עם חוגגי יום ירושלים, ויצא נגד תהליך "עיבוי ירושלים", המכליל אזורים נרחבים מהגדה המערבית שאין להם דבר עם ירושלים ההיסטורית, כמו הכפרים הפלסטינים עיסאוויה, כפר עקב וצור באהר, כדי להציג את תהליך הסיפוח הזוחל של שטחי הגדה המערבית וההתנחלות בהם כחלק אינטגרלי מ"איחוד ירושלים". כך, על פי פלד, שטחים נרחבים יוצגו לציבור כירושלים שאינה ניתנת לחלוקה, וכל מי שיעז לחלוק על כך "יוקע כפוגע באחד הערכים היקרים ביותר לעם ישראל". הוא טען כי אם יש רצון כן להבטיח כי ירושלים ההיסטורית תישאר חלק מבירת ישראל לעתיד לבוא, מוטב לשחרר את העיר "מעולו של אותו שטח כפרי שהודבק אליה ללא כל מחשבה יסודית, ולמקד את המאמץ בעיקר".
פלד, אבנרי וחברי סיעת של"י גינו בחריפות את המתקת עונשו של סגן דניאל פינטו, מי שעינה ורצח בחניקה ארבעה כפריים לבנוניים והשליך את גופותיהם לבאר מים במהלך "מבצע ליטני" הורשע ונגזרו עליו 8 שנות מאסר, ועונשו קוצר על ידי הרמטכ"ל רפאל איתן משמונה שנים לשנתיים בלבד. הם טענו כי מעשה זה גורם לערעור קיומו של עיקרון "טוהר הנשק" בצה"ל ובקרב כוחות הביטחון האחרים, וכי במעשה זה יצר הרמטכ"ל סטנדרטים חדשים של מסמוס העונש המרתיע על פשעי מלחמה הכרוכים ברצח. בנוסף הגישו הצעת אי-אמון בממשלה על מעשה זה, כיוון שאף אחד מהממונים עליו בדרג האזרחי, חברי הממשלה, לא הגיב על המעשה. כמו כן, תבעו החברים את פיטורי הרמטכ"ל, הן בשל המעשה עצמו, הן בשל הגרסה השקרית שנתן בריאיון לעיתונות בנוגע למעשיו האמיתיים של החייל, והן בשל כך שהפעיל את הצנזורה הצבאית כדי למנוע את פרסום מעשיו האמיתיים של החייל לציבור.
בבחירות לכנסת העשירית הוצב במקום הרביעי ברשימתה של של"י לכנסת. המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
ב-1983 נפגשו חברי "המועצה הישראלית למען שלום ישראלי-פלסטיני" אורי אבנרי, יעקב ארנון ומתי פלד, עם יאסר ערפאת ואנשי אש"ף נוספים בתוניס, זאת לאחר מפגש קודם של אורי אבנרי עם יאסר ערפאת בלבנון במהלך "מלחמת לבנון הראשונה". לאחר שני מפגשים אלה, ולאחר שהיועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, קבע בתום חקירה שאין עילה משפטית להעמידם לדין, החלו אישים מהמערכת הפוליטית להעלות את הרעיון לחקיקת חוק שיאסור מפגשים מסוג זה עם אנשי אש"ף, גם אם אין בהם כוונה לפגוע בביטחון המדינה, מה שהוביל, כארבע שנים מאוחר יותר, לתיקון לפקודת מניעת טרור שהוסיף את סעיף 4(ח), שאסר לקיים, בישראל או מחוצה לה, מפגש עם נציג של ארגון טרור, במה שנודע בשם "חוק המפגשים".
פלד היה מהמתנגדים המובהקים למלחמת לבנון עוד מראשיתה. ב-1983 האשים פלד את חברו להנהלת מחנה של"י, רן כהן, שהשתתף במלחמת לבנון כסגן מפקד אגד בעוצבת האש, פיקד על שמונה גדודי ארטילריה שכיתרו את ביירות, ושהיה ממותחי הביקורת המרכזיים במפלגה עליו, על אבנרי ועל ארנון על פגישתם עם ערפאת ועוזריו, בביצוע "פשעים נגד האנושות בביירות", בראיון שהעניק פלד למוסף השבועי של על המשמר, חותם. בראיון אמר כי הגיע למסקנה ש"אין מקום לשבת בתנועה אחת עם מפקד בכיר שביצע פשעים נגד האנושות", וכי "רן כהן פיקד על הארטילריה שהרסה בתי פלסטינים בלבנון - מטרות אזרחיות". צעד זה היווה למעשה את אקורד הסיום של מחנה של"י, המפולג ממילא בתוכו בין אגף "מתון" שהורכב רובו ככולו מאנשי "מפלגת מוקד" לשעבר, ואגף "רדיקלי" יותר שהורכב מפלד, אבנרי, ארנון, יוסי אמיתי, חיים ברעם ואחרים.
אלטרנטיבה והרשימה המתקדמת לשלום.
עם הפילוג השתתף האגף הרדיקלי הפורש ממחנה של"י, לצד פעיל "הוועד לסולידריות עם אוניברסיטת ביר זית" יהודה נאמן, פעיל "יש גבול" אורי רם, פעיל "שלום עכשיו" אנדרה יפה, ואחרים, בהקמת קבוצת "אלטרנטיבה".
בשנת 1984 השתתף פלד, יחד עם שותפיו הפוליטיים ל"אלטרנטיבה", "התנועה המתקדמת" מנצרת (שחבריה פרשו מ"החזית הדמוקרטית", שהביאה לבחירתו של תאופיק זיאד לראשות העיר, ב-1981, וגרפו הצלחה בריצה עצמאית בבחירות לרשות המקומית בנצרת ב-1983), ועוד כמה חוגים שונים (בהם "אל אנצאר" מאום אל-פחם, שפרשה מבני הכפר, ומצפן, שחברה חיים הנגבי היה למזכיר המפלגה) ויחידים נוספים, בהקמת הרשימה המתקדמת לשלום – מפלגה משותפת ליהודים וערבים שמצעהּ קרא לשוויון מוחלט בין אזרחי ישראל ולסיום הכיבוש. פלד הוצב במקום השני ברשימה, שזכתה בשני מנדטים, ונבחר לכנסת.
פלד כיהן כחבר הכנסת בשנים 1984–1988. בתקופת כהונתו בכנסת האחת עשרה היה חבר בועדת החינוך והתרבות ובוועדת הכלכלה.
כחבר כנסת המשיך להיאבק, בין השאר, למען משא ומתן לשלום בין ישראל לאש"ף, למען פיקוח הדוק יותר של משרד האוצר על תקציב משרד הביטחון והקטנתו של תקציב זה, למען איכות הסביבה בתבעו, נוכח אסון צ'רנוביל, להקים רשות להגנה על הסביבה, נגד פרויקט הלביא, ונגד ייצוא נשק ישראלי למשטרי דיכוי ב"עולם השלישי" כמו שלטונות גואטמלה, צ'ילה של אוגוסטו פינושה ודרום אפריקה של תקופת האפרטהייד.
פלד הועמד במקום השני מטעם "הרשימה המתקדמת לשלום" גם בבחירות לכנסת השתים-עשרה, אולם לא נבחר לכנסת עקב ירידת כוחה של הרשימה למנדט אחד.
פעילות פוליטית באחרית ימיו.
פלד המשיך בפעילות פוליטית גם בשנות התשעים, ונמנה עם מקימי תנועת גוש שלום, אולם את עיקר מאודו הקדיש לפעילות אקדמית. בשנת 1994 התפרסם תרגומו (מערבית לעברית) לספר "חכמי האפלה" של הסופר הכורדי-סורי הגולה סלים ברכאת, שעליו זכה פלד בפרס ארגון המתרגמים הישראלי.
מתי פלד נפטר בשנת 1995 מסרטן הכבד ונקבר בבית הקברות של קיבוץ נחשון.
חיים אישיים.
למתי ולאשתו זיקה נולדו ארבעה ילדים. בנו הבכור הוא יואב פלד, פרופסור בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, בת אחרת היא נורית פלד-אלחנן, פרופסור לחינוך בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית, כלת פרס סחרוב לזכויות האדם, ממייסדי "טריבונל ראסל" בנושא הפלסטיני. בנו הצעיר, מיקו פלד , מתגורר בארצות הברית, וחיבר ספר "The General's Son – Journey of an Israeli in Palestine" בו הוא מתאר את התהפכות הלב ההדרגתית שלו ושל אביו, כל אחד בנפרד, ומותח ביקורת חריפה על מדינת ישראל וצה"ל. נכדתו סמדר (בתה של פלד אלחנן) נרצחה בפיגוע התאבדות במדרחוב בן-יהודה בירושלים ב-4 בספטמבר 1997 ונקברה בקיבוץ נחשון, ליד סבה.
חוג השלמים
פרשת וישב
פרשת וַיֵּשֶׁב היא פרשת השבוע התשיעית בספר בראשית. לפי החלוקה המקובלת לפרקים, פרשת זו נפתחת בתחילת ומסתיימת בסופו של . הפרשה כוללת 4 פרקים שלמים.
פרשת וישב פותחת את קובץ הסיפורים סביב יוסף ואחיו המשתרע על גבי הפרשות הבאות והוא הנרטיב המסכם את סיפורי יעקב ומשפחתו, ואת ספר בראשית בכלל. בפרשה זו מתחילים להשתלשל האירועים אשר יביאו לירידת יעקב ובניו למצרים, ובשלב מאוחר יותר לשעבודו של עם ישראל שם. עם זאת, כל אחד מן הפרקים בפרשה מהווה סיפור עצמאי שבו דמויות שונות והוא מתרחש במקום גאוגרפי אחר.
את פרשת וישב קוראים בדרך כלל בשבת שלפני חנוכה. בשנים שבהן יש בחנוכה שתי שבתות, קוראים את פרשת וישב בשבת הראשונה. בשנים שבהן נר ראשון של חנוכה חל ביום שישי, קוראים את הפרשה ביום שני של חנוכה.
תוכן הפרשה וחלוקתה.
מכירת יוסף.
בסיפור זה מתוארת השנאה ההולכת ומתרקמת בין יוסף ובין יתר האחים. ברקע שנאה זו עומדים כמה מרכיבים - העדפתו של יעקב את יוסף וכתונת הפסים שנתן לו, הוצאת דיבת האחים רעה על ידי יוסף, וחלומותיו של יוסף הממחישים את עליונותו על פני יתר אחיו.
שנאה זו מובילה, בסופו של דבר, לכך שכאשר האחים רואים את יוסף מתקרב אליהם בשליחותו של אביהם, הם זוממים להורגו. לאחר שראובן מונע מהם להרוג אותו, הם משאירים את יוסף בבור סמוך ונפנים לאכול לחם. כאשר הם פוגשים בשיירת ישמעאלים בדרכם מצרימה, הם מחליטים, בעצתו של יהודה, למכור להם את יוסף.
האחים מכתימים את כותנתו של יוסף בדם ומביאים אותה ליעקב, והוא מזהה אותה וסבור כי יוסף נטרף על ידי חיה רעה. סצנה זו מסתיימת בכך שיוסף נמכר כעבד לפוטיפר, סריס פרעה, שר הטבחים.
יהודה ותמר.
כרגע התנך מניח את סיפור יוסף ופונה לתיאור קורותיו של יהודה. בנו הבכור, ער, נישא לאישה בשם תמר, ואחר כך מת. בנו השני של יהודה, אונן, נושא את תמר אך מוציא זרע לבטלה מתוך כוונה להימנע מקיום מצוות הייבום: