עד שנת 2015 מספר התיירים התדרדר ביותר מ-98%. שר התיירות טען ש-45,000 תיירים ביקרו במדינה במחצית הראשונה של שנה זו, אבל הנתונים האלה שנויים במחלוקת על ידי משקיפים, על פי הפורום הכלכלי הסורי, שגם קבע כי התיירות הדתית האיראנית היא כל מה שנותר. על פי מאמר שפורסם בדיילי טלגרף בשנת 2015, מלונות על חופים בחוף הים התיכון בטרטוס ולטקיה עדיין קיבלו תיירים פנימיים ומלון אחד אף היה מלא בקיצים של 2014 ו-2015.
בנייה מחדש.
במהלך כבישתו מחדש של הצבא הסורי את חלקי המדינה הדרומיים והמערביים, הם חזרו לשליטת ממשלת סוריה המרכזית. עקב כך, החלו לשפץ ולשחזר אתרים תיירותיים מרכזיים שנהיו לא נגישים ונפגעו עקב הקונפליקט. צוותים באתרי מורשת עולמית של אונסק"ו שנפגעו כמו העיר העתיקה של חלב, חורבות תדמור וקראק דה שבלייה החלו בשיקום ובנייה מחדש בעקבות שנות הסכסוך וההרס.
קידום.
קידום התיירות בסוריה מנוהל על ידי משרד התיירות הסורי, שמקיים דף פייסבוק, וכמו כן גם אתר תיירות רשמי. בספטמבר 2016 משרד התיירות הסורי היה נתון לביקורת של מספר גורמים בגלל שחרור סרטון בשם "סוריה תמיד יפה" המעודד תיירים לבוא ולבקר בחופיה. הסרטון שם תחת אור הזרקורים אזורים כמו טרטוס, שנשארו שלווים במידת מה, על אף שבמאי 2016 טרטוס עצמה חוותה התקפה קשה שתוצאותיה היו מעל ל-150 מתים.
אטרקציות.
אתרי אונסק"ו.
ישנם כשישה אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו ברחבי סוריה. בנוסף, כשנים עשר אתרים אחרים נמצאים ברשימה הזמנית של הארגון: גלגלי המים של חמה, אוגרית, אבלה, אפמיה, קסר אל-חייר א-שרקי, מעלולה, טרטוס, ארוואד, ושני אתרים בעמק הפרת: מארי, ודורה אירופוס.
תיירות מלחמה.
העימות הסורי מושך, על פי הדיווחים, מחפשי הרפתקאות רבים. לפי אלוף-משנה במיל' קובי מרום, שמדריך סיורים על אזור המלחמה שמעבר לגבול הישראלי, תיירים מעוניינים לראות את הסכסוך ו"להשתגע" כשנודע להם שהם כנראה נצפים על ידי חיילים חמושים של אל-קאעדה.
ארמון עזם
ארמון עַזֶם (בערבית: قصر العظم בתעתיק מדויק: קַצְרֶ אלְעַטֶ'ם) הוא ארמון בתוך העיר העתיקה של דמשק, סוריה, אשר נבנתה בשנת 1749 ממעונו הרשמי של מושל העיר מטעם האימפריה העות'מאנית.
היסטוריה.
הארמון נחשב לאחת מיצירות המופת של האדריכלות האסלאמית של המאה ה-18. הוא נפגע קשות בשנת 1925 כאשר כוחות צרפתים הפגיזו את הרובע העתיק של העיר במהלך התקוממות בסוריה (ראו המרד הדרוזי). מאוחר יותר נמשך שחזור המתחם (שהפך בשנת 1954 למוזיאון עממי) במשך כ-34 שנה. העבודה דרשה מחקר מקיף, תושייה ודמיון משום שלא היו תמונות ותיעוד למבנה קודם לכן.
השמרנים התבססו על תוכניות שתכננו הצרפתים בשנות העשרים ועל תיאורים של בני משפחת עזם, מושלי דמשק אשר חיו בארמון עד לנפילת האימפריה העות'מאנית בסוף מלחמת העולם הראשונה. מנתונים אלו היה שימוש חוזר באבנים וקישוטים ממבנים אחרים של אותה תקופה שנהרסו כדי לפנות מקום לכבישים המודרניים שנבנו בדמשק. הפרלמנט שיבח את הפרויקט על היותו פרויקט חשוב בכינון מחדש של זהות תרבותית והמשכיות תרבותית ובפיתוח מומחיות ומיומנויות אומנותיות. הכינון מחדש של ארמון אזם קיבל משמעות הייתה יותר מזו של מקרה של שיקום.
מבנה.
הארמון נבנה בבניית פלאק כהה ובהיר לסירוגין, מאפיין אופייני של אדריכלות מונומנטלית בדמשק. הארמון משמש כאחת הדוגמאות המפוארות ביותר של בית מסורתי בדמשק, החלונות מעוטרים בעבודות סריג אבן מעוטר, קשתות ועמודים מעוטרים קו בחצרות והחצרות מקיפות מזרקות מרכזיות שמהן נובעים עיצובים מרוצפים משיש ואבן לעבר המבנים הבנויים. החדרים הפנימיים של הארמון מכוסים באריחים עדינים יותר, המציגים עיצובים גאומטריים מורכבים. התקרות המרכזיות מכוסות בעבודות עץ מורכבות, מגולפות וצבועות המתארות עיצובים פרחוניים.
Cats (אלבום מחזמר)
Cats הוא אלבום המחזמר של "קאטס", משנת 1983. אלבום המחזמר משויך למפיק ומלחין המחזמרים אנדרו לויד ובר, תוך ששמה של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן, חתום עליו גם כן, היות שהיא ביצעה בו כמה שירים. מעבר לכך, נחשב האלבום לאחד מאלבומי המחזמר הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
אלבום המחזמר הגיע למקום החמישי במצעד האלבומים האוסטרלי.
רקע וביקורת.
צוות השחקנים המקורי של "קאטס" הקליט את האלבום כבר באוקטובר 1982. לויד ובר טס מלונדון על מנת שיוכל לפקח על מהלך הקלטות אלבום המחזמר, שעל פי ההערכות, עלה בקירוב 400,000 אלף דולר. אלבום המחזמר הופץ למכירה ב-26 בינואר 1983. הוא חולק לשני תקליטורים.
כלפי אלבום המחזמר הופנו ביקורות חיוביות ברובן, תוך ששיבחו את השירים שנכללו בו.
הצלחה מסחרית.
אלבום המחזמר זכה להצלחה מסחרית רבה ונחשב עד היום (נכון לשנת 2020) כאחד מאלבומי המחזמר הנמכרים והמצליחים ביותר בכל הזמנים. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לו את תואר הפלטינה, ב-5 בדצמבר 1988 על מכירות של למעלה ממיליון עותקים במדינה.
על פי "Playbill" מכירותיו בארצות הברית נאמדות בשני מיליון עותקים, מה שהופך אותו לאלבום המחזמר ה-16 הנמכר ביותר בכל הזמנים במדינה.
פרסים ומועמדויות.
מעבר להצלחה המסחרית והביקורתית, הצליח אלבום המחזמר לזכות בפרס גראמי בקטגוריית "אלבום המחזמר הטוב ביותר".
המוזיאון לתולדות הגולאג
המוזיאון הממלכתי לתולדות הגולאג (ברוסית: Госуда́рственный музе́й исто́рии ГУЛА́Га) הוא מוזיאון במוסקבה המוקדש לזכר קורבנות הדיכוי הסטליניסטי. הוקם בשנת 2001 ביוזמת הסופר, העיתונאי והפובליציסט אנטון אנטונוב-אובסנקו, שהיה במחנות יותר משלוש עשרה שנה. תערוכת הקבע הראשונה התמקמה בבית על רחוב פטרובקה. מאז 2015 ממוקם המוזיאון בבניין בסמטת סמוטיוצ'ני 1.
היסטוריה.
הקמה.
המוזיאון נוסד בשנת 2001 ביוזמתו של הסופר, העיתונאי והפובליציסט אנטון אנטונוב-אובסנקו, שבילה יותר משלוש עשרה שנה במחנות הגולאג. הוא דוכה בעקבות אביו, המהפכן ולדימיר אנטונוב-אובסיינקו, שהורשע בשנות ה-30 כאויב העם. כדי להתאים את התערוכות העבירה עיריית מוסקבה למוזיאון בית מהמאה ה-18 ברחוב פטרובקה 16, ליד בניין משרד התובע הכללי. עד לתחילת המאה העשרים היו בבית זה דירות ועם כניסת מערכות החום בשנת 1917 – דירות קהילתיות. התערוכה מבוססת על אוסף מסמכי ארכיון ותיקים אישיים של אסירים, שנתרמו למוזיאון בשנים 2001–2002 על ידי איגוד הקורבנות של דיכוי פוליטי בלתי חוקי במוסקבה.
בשנים 2001–2004 עבר הבניין שיקום ובמהלכו הוחלפו מערכות התקשורת והחלל הפנימי הותאם לצורכי המוזיאון. עם זאת, השטח הקטן של הבית לא אפשר ארגון ספריית מוזיאונים, אולם קולנוע ואולם הרצאות.
מעבר.
בשנת 2012, רשויות העיר החליטו להעביר את המוזיאון לבית שנבנה בשנת 1908 בסמטת סמוטיוצ'ני. משנת 2012 עד 2014 שופץ הבניין: התקרות הפנימיות שוחזרו, הוקמו מרחבים לספריית המוזיאון, אחסון כספים, כמה אולמות קולנוע ואולם הרצאות נפרד. הלבנה האדומה של חזית הבניין צופתה בחוט נחושת: על פי רעיון האדריכלים, בעוד כמה שנים, כתוצאה מתהליך החמצון, הנחושת תשחיר, מה שישקף את הסמליות של הדיכוי.
פתיחת תערוכת הקבע בכתובת החדשה התקיימה בשנת 2015. הנהלת המוזיאון גם הודיעה על תוכניות להקים מתחם זיכרון המוקדש לקורבנות הדיכוי הפוליטי. זה היה אמור לכלול את גיא ההריקה בקומונרקה ששימש את הנ.ק.ו.ד, אבן סולובצק, כמו גם "בית הירי" ברחוב ניקולסקאיה בעיר.
נכון לשנת 2018, המוזיאון הוא המוסד היחיד ברוסיה המוקדש לקורבנות הדיכוי הסטליניסטי.
תערוכות.
עיצוב.
חללי התצוגה מספרים על ההיסטוריה של המחנות שנוצרו בברית המועצות בשנים 1920–1930, שם אסירים ריצו עונשים בגין עבירות פליליות ופוליטיות. חיי היומיום שלהם כללו עבודה פיזית: פיתוח אדמות שקשה להגיע אליהם, כריית פחם וזהב, בניית מסילות ברזל וערים. במהלך קיומם של המחנות שהו בהם יותר מ-20 מיליון איש. במשך זמן רב עובדת הדיכוי הופרכה על ידי השלטונות הסובייטים והארכיונים סווגו כסודיים ביותר. הגישה אליהם התאפשרה רק לאחר קריסת ברית המועצות בשנת 1991.
חלל התצוגה בנוי על עיקרון פסיכולוגיעת האגו, המבוסס על ניסיון להבין אירוע טרגי באמצעות חוויה של מישהו אחר. אוסף המוזיאון כולל מכתבים של אסירים, חפציהם האישיים, חומרי ארכיון, ציורים ותצלומים, וכן מתקנים דקורטיביים המאפשרים לשחזר את אווירת המחנות. האקספוזיציה שוכנת בשמונה אולמות, שכל אחד מהם מוקדש לשלב אחר של הדיכוי הסטליניסטי. כל החדרים מחוברים באמצעות גרם מדרגות פתוח, המאפשר למבקרים לטפס על האובייקטים של המוזיאון. לדברי אוצר המוזיאון רומן רומנוב, גישה כזו לתפיסת האקספוזיציה מאפשרת לאדם הפשוט להזדהות רגשית עם האסירים.
אולמות ומוצגים.
שני החדרים הראשונים מעוצבים כפחונים. דלתות, דרגשי כלא, כמו גם אור וקול בצורת רעש מכני מונוטוני משחזרים לחלוטין את אווירת המחנות. ככלל, אסירים ישנו על דרגשים מוצקים או קומתיים, שיכולים להכיל עד שישה אנשים. המסכים התלויים על הקירות משדרים קטעי וידאו עם רשימות המוצאים להורג, סרטים תיעודיים ויומנים. הרצפה באולם הראשון מרופדת בריבועים בהיקף 6–10 מטר, מה שמעיד על גודלם הסטנדרטי של התאים במחנות.