אפרים דקל (במקור: קרסנר) נולד בשנת 1903 בעיירה ליטין באוקראינה. במאי 1921, בגיל 18, עלה לארץ ישראל. לראשונה הגיע עם חבריו העולים לנמל יפו, אך עקב המצב ששרר ביפו בעת מאורעות תרפ"א לא ניתן להם לעלות לחוף והם נאלצו לרדת לחוף באיסטנבול וזכו לעלות לארץ ישראל רק בחודש אוגוסט של אותה שנה. בשנת 1923 התגייס למשטרת תל אביב. בשנת 1925 הצטרף דקל לשורות הכבאים והיה ליו"ר מרכז מכבי האש הכל ארצי מ - 1928 עד קום המדינה. פעילות מכבי האש שימשה לעיתים תכופות כהסוואה לפעילותו בהגנה. פעל רבות בענייני הביטחון של היישוב, בהעפלה וברכש. במאורעות תרפ"ט העביר עם אחרים משלוח של נשק לירושלים. דקל היה מייסדו ומפקדו של הש"י בתל אביב ומחוז הדרום ובין השאר היה ממונה על קצין המשטרה שטיינברג. לקראת סוף המרד הערבי הגדול נשלח על ידי ההגנה ליצור קשרים עם אורד וינגייט. בשנת 1940 נאסר בידי הבריטים וישב בכלא עכו מספר חודשים.
בשבת השחורה ביוני 1946 היה דקל ברשימת המבוקשים של המשטרה הבריטית, אך הצליח לחמוק מידה והגיע לאירופה והיה לאחד ממנהיגי תנועת הבריחה ביחד עם אשר בן נתן ואחרים. החל מסתיו 1946 נתמנה דקל למפקד הבריחה באירופה.
בימי מלחמת העצמאות היה דקל לראש אגף חיל הים במשרד הביטחון. במסגרת תפקידו זה ערך דקל סקירה השוואתית מקפת בין הצי המצרי לחיל הים הישראלי, אשר שימשה יסוד להתארגנות ולתכנון פעילותו של חיל הים בתקופה שלאחר סיום מלחמת השחרור.
באפריל 1960 מונה למפקח על שירות הכבאות במשרד הפנים.
תפקידו האחרון של דקל היה מנהל נמל יפו עד לסגירתו והפיכתו מנמל ספנות לנמל דיג בשנת 1965.
אפרים דקל נפטר בשנת 1982.
ספריו.
בשנת 1953 יצא לאור ספרו של אפרים דקל "עלילות ש"י" בו העלה על הכתב את זכרונותיו מימי היותו מפקד הש"י בתל אביב. הספר ניתן כפרס למנויי העיתון דבר וככזה זכה לתפוצה רבה. בהקדשה לספר כתב דקל: "מוקדש לפקיד ולאיש המשטרה העברי בתקופת המנדט שעמדו בנאמנותם להגנה וליישוב". במבוא לספר מסביר דקל את הקדשתו זאת:
בספר גילויים אודות פעולות שהיו חסויות בתקופת המנדט. לראשונה ניתן בספר אישור רשמי לכך שארגון ההגנה חיסל את מנהיג הטמפלרים בארץ ישראל גוטהילף וגנר בשנת 1946.
לגילוי אחר, המהווה פרק מרכזי בספר, ניתן על ידי דקל השם "הבולשת מפסידה עמל שלושים שנה". גיבור הסיפור (האמיתי) הוא איש שלטון אנגלי, שגם בעת פרסום הספר, שבע שנים לאחר האירוע, אין דקל מוסר את שמו אלא מכנה אותו "ג'ון סמית". לש"י נודע כי סמית מגלה אהדה לציונות וליישוב. נוצר עמו קשר והוא נתבקש להמציא מידע מן המקורות החסויים שהיו פתוחים בפניו. תוך כדי מסירת המידע גילה האיש דבר קיומה של מערכת תיקים, השמורה במתקן מאובטח ובה רשימות של אלפי חברי ארגוני המחתרת, ההגנה, הפלמ"ח, האצ"ל והלח"י. 16 אנשי ש"י חדרו בעת ערב, בעזרת מדים בריטיים ותעודות מזויפות, למתקן המוגן, הוציאו את התיקים והביאו אותם לקיבוץ סמוך, בו צולמו הרשימות במשך כל הלילה במצלמות, דף לאחר דף וגליונות הצילום נתלו לייבוש על חבלי הכביסה של הקיבוץ. בין התיקים נתגלתה מעטפה סגורה הנושאת את חתימותיהם של הנציב העליון ושל המזכיר הראשי של ממשלת המנדט. המעטפה נפתחה בעדינות ונתגלתה בה פקודת מבצע בשם Broadside למאסרם של מפקדי ההגנה, שכתובותיהם צוינו בפקודה ולתפיסת נשקה של ההגנה במחסני נשק שמיקומם פורט בה. מיד החלה פעולה מהירה להעברת מפקדי ההגנה מבתיהם למקומות מסתור ולהעתקת מחסני הנשק ממקומותיהם. בתום ליל הצילומים הוחזרו התיקים והמעטפה שהודבקה מחדש, למתקן המאובטח.
מטה ההגנה החליט להביא את דבר הפקודה לידיעת אנשי היישוב. ב-15 ביוני 1946 שידרה תחנת השידור החשאית של ההגנה קול ישראל את ההודעה:
בהמשך סקרה ההודעה את התוכנית הבריטית לפרטיה ונסתיימה בהכרזה:
לדברי דקל יצאה הבולשת הבריטית מכליה, נבצר היה ממנה להבין כיצד נפלו הרשימות בידי ההגנה. מלאכת איסוף של כשלושים שנה ירדה לטמיון. הבולשת הטילה את האשמה במשטרה וזו מצדה חזרה והטילה את האשמה על הבולשת. קצין בריטי בכיר אמר: "זוהי אחת המכות הקשות ביותר שהוכה המשטר הבריטי מאז שלטונו בארץ זו, וספק אם יתאושש אחריה".
גילוי רב משמעות אחר בספר הוא העובדה כי דבר מבצע המאסרים של "השבת השחורה" נתגלה לש"י זמן קצר לפני תחילת ביצועו. דקל מספר כי ליד אחד היישובים החקלאיים נמצא, בשעת לילה מאוחרת של ה-29 ביוני 1946, משוטט קצין בריטי. האיש (שדקל מכנה אותו חסיד אומות העולם), שהציג עצמו בשם "גורדון", ביקש מהנוטר במקום להביאו בפני מפקד ההגנה. כשהובא בפניו הציג עצמו כידיד והודיע כי הוא מבקש להזהיר מפני אסון העומד להתרחש בשעות הקרובות. האיש פירט את שמות מפקדי ההגנה שנועדו למאסר. באמבולנס שהוביל כביכול ילד חולה (נער בן שמונה שנחבש והושכב על אלונקה), לצורך מעבר במחסומי הצבא, הגיעו אנשי ההגנה מן היישוב לתל אביב ומסרו את הודעת הקצין הבריטי לדקל. ההודעה הועברה מיד למפקדה הארצית של ההגנה וזו דאגה לכך שהידיעה תגיע אל מפקדי ההגנה ששמם היה ידוע לבולשת וניתנה להם הוראה להיעלם מיד. המפקדים העלימו עקבותיהם ומסמכים חשובים נטמנו בסליקים. במבצע המאסרים שהחל בשעה ארבע לפנות בוקר נאסרו כאלף איש, אך מפקדי ההגנה הבכירים לא נמצאו. גם חיפושי הנשק העלו שלל מועט בלבד, רוב מחסני הנשק ומתקני התעש נשארו עלומים. כישלון המבצע פגע בתדמיתו של השלטון הבריטי וחישל את תנועת המרי העברי. "שמי לא גורדון ואינני יהודי, שמי... (וכאן מסר האיש את שמו שדקל לא חשף אותו בספרו) הצדק ינצח, שלום" (המילה האחרונה נאמרה בעברית), אלו היו מילות הפרידה של הקצין ומאז נעלם ואנשי ההגנה לא הוסיפו לראותו עוד.
בנוסף ל"עלילות ש"י" פרסם אפרים דקל שני ספרים תיעודיים נוספים מן החוויות שהתנסה בהן, ספר על ארגון הבריחה, שראה אור ב-1959 וספר על חילוץ ילדים יהודיים ניצולי שואה, שראה אור ב-1963.
נעליים
נעל (ברבים: נעליים) היא פריט לבוש, שמטרתו לכסות את כף הרגל על מנת להקל על ההליכה ולמנוע פציעות ממכשולים סביבתיים כגון קוצים, אבני חצץ וזכוכיות.
הנעל בנויה מסוליה - החלק התחתון של הנעל המעניק את המשען המוגבה לעקב יותר מאזור האצבעות, גוף הנעל והשרוכים המהדקים את הנעל לכף הרגל. חומר גלם עיקרי לייצור גוף הנעל הוא עור, וכן פלסטיק ובד. הסוליה עשויה מעור, גומי או פלסטיק.
הידוק הנעל לרגל נעשה בדרך כלל באמצעות שרוכים שקשירתם בצורה נכונה מבטיחה אחיזה טובה של כף הרגל, מונעת נזקי הליכה ומונעת מהנעל מלהחליק מהרגל. תחליף לא נפוץ לשרוכים הוא צמדנים, שרכיסתם מהירה יותר ופשוטה יותר. לצד הנעליים הקלאסיות, קיימים גם דגמים שונים שכל אחד מהם נועד לפעילות ספציפית.
כדי להתאים את גודל הנעליים לנועל מחולקות הנעליים ל"מידות". מידות אלו שונות בין אירופה, אסיה ואמריקה. כדי להקל על ההליכה ולעיתים גם מסיבות רפואיות נעזרים במדרסים בנעילת הנעליים. על מנת למנוע שפשוף בין הרגל לנעל וגם על מנת לחמם את כף הרגל נהוג ללבוש גרביים. כדי לנקות את הנעליים משתמשים לרוב במשחת נעליים (במיוחד בנעלי עור, אבל לא בנעלי בד). יש המשתמשים בכף נעליים להקל על הכנסת הרגל לנעל. עבודת תחזוקת הנעליים קרויה סנדלרות, מהמילה היוונית סנדלון (σανδαλον) שמשמעותה נעל.
היסטוריה.
על פי ההערכות, הגרסאות הקדומות ביותר של נעליים הוכנו בתקופה הפלאוליתית התיכונה, אולם נכנסו לשימוש של ממש בתקופה הפלאוליתית העליונה. הגרסאות המוקדמות ביותר של נעליים הידועות למחקר היו רכות, עטופות עור והזכירו במידת מה סנדלים או מוקסינים.
במהלך אלפי השנים האחרונות השתכללו בהדרגה היכולות לייצר נעליים עמידות יותר והומצאו סוגי נעליים שונות לשימושים שונים.
בתקופת הבארוק באירופה, סוג הנעליים היה מעין סמל סטטוס, כאשר פשוטי העם נעלו בדרך כלל נעליים עם עקב עשוי עור, ואריסטוקרטים נעלו נעליים עם עקב שגולף מעץ.
בתחילת המאה ה-19 החלו אופנות להבחין באופן מובהק בין נעלי גברים לנעלי נשים בצבע, גובה עקב וסגנון. באמצע מאה זו החלו סנדלרים להבחין בין נעליים שמיועדות לרגל שמאל/ימין, להבדיל מימי קדם בהן זוג נעליים היה מעוצב באותו הכיוון.
הממציאה האמריקנית הלן בלנשארד, המציאה מכונת תפירה לתיפור נעליים, בשנות ה-1870.
במאה ה-20 החלו שינויים תכופים יותר ויותר בעיצוב הנעליים, ואלו נבעו בעיקר מתשלובת התפתחויות טכנולוגיות מקבילות ששינו וייעלו את תהליך הייצור פעם אחר פעם. החל מאמצע המאה החלו נעלי הנשים להתאפיין בעיצובים מתוחכמים יותר.
סוגי נעליים.
נעלי בית.
נעלי בית נועדו להליכה בבית, כדי לצמצם הכנסת לכלוך על ידי נעליים רגילות מבחוץ. רוב נעלי הבית נוחות יותר מנעליים רגילות מפני שהן קלות יותר, ורכות יותר. נעלי בית מיוצרות במגוון רחב של דגמים וצורות, לדוגמה כפכפים, מגפונים וגרביים עבים המשמשים כנעלי בית. נשים נוטות לנעול נעלי בית יותר מגברים.
נעלי עקב.
נעליים, לרוב נעלי נשים, המיועדות להליכה בחוץ. נעליים אלו מוגבהות בסוליה.
הנעליים גורמות נזקים לתנועת האגן לעמוד השדרה ולירכיים.
העקב הגבוה בעולם נישא לאורך 23 ס"מ.
ניתן למצוא גם סנדלי עקב וגם מגפי עקב מכל מיני סוגים, גדלים וגבהים.
נעלי פיפ-טואו.
נעלי אצבע הן נעליים, המשמשות בעיקר נשים, שבהן אצבעות כף הרגל חשופות דרך פתח בקדמת הנעל.
נעלי ספורט.
קיימות נעליים מותאמות לפעילויות ספורטיביות.
דוגמאות:
בשנים האחרונות נעליים אלו, ובעיקר נעלי ריצה, נכנסו לאופנה גם בתור נעלי הליכה רגילות ליום-יום.
נעלי הרים.