במאות ה־30 עד ה־20 לפנה"ס יישבו החאתים את אסיה הקטנה. שמם נבע מכינויה של אנטוליה בפי האשורים - "ארץ החאתי". האשורים היו מעורבים במידה ניכרת בסחר עם ארץ החאתים, ועדות לכך הן מושבות הסוחרים הרבות שהקימו, ואשר נבנו בסמוך לערים קיימות. החשובה מבין המושבות הייתה קָרוּם־כַּנֵש אשר נבנתה בסמוך לקילטפה. על רשומות שנתגלו במושבה נחקקו תיעודי סחר, ובהם אזכורים לשמות הודו־אירופיים.
טרויה.
טרויה (או "איליון") הייתה עיר קדומה בצפון מערב טורקיה, שנזכרה בכתביו של הומרוס, ובמיוחד בסיפורים העוסקים במלחמת טרויה. העיר נוסדה באלף ה-3 לפנה"ס ושגשגה לאורך תקופת הברונזה, בין היתר בשל מיקומה החולש על הדרדנלים ועל המעבר הימי מהים האגאי אל הים השחור. טרויה המשיכה להתקיים גם בתקופת הברזל ועד למאה ה-1 לפנה"ס.
בעיר נחשפו 9 שכבות עקריות, והשכבה השביעית היא זו שזוהתה על ידי היינריך שלימן (Heinrich Schliemann) כעיר בתקופת מלחמת טרויה. בתקופה זו התגוררו בעיר בין 5,000 ל-10,000 תושבים, והיא נזכרה במקרות חתים בשם "ווילושה" (Wi-lu-ša), וייתכן שגם במקורות מצרים.
החתים.
החִתּים, עם דובר שפה הודו־אירופית, פלשו לאסיה הקטנה בשלהי המאה ה־20 לפנה"ס, אם כי יש הגורסים שהיו ילידי אנטוליה. הם ירשו את מקומם של החאתים והגיעו לשיא כוחם בשנים 1680 עד 1180 לפנה"ס, עת נמנו עם הגדולות שבמעצמות העולם העתיק. החתים היו העם הראשון שלמד את תורת הברזל, דבר שהעניק להם יתרון בשדה הקרב.
הדמויות העתיקות ביותר שנקשרות לעברם של החתים הם המלכים פמבש, פיתחנש ואניתש. האחרון בהם כבש את קילטפה והפכה לבירה החתית הראשונה. מאה שנה לאחר מכן הרחיב המלך לברנש הראשון את גבולות ממלכתו, ובנו, חתושיליש הראשון הקרוי גם לברנש השני, העביר את הבירה לחתושש.
תקופת האימפריה החתית החלה בשלטון המלך תודחליאש השני בסביבות שנת 1400 לפנה"ס. בשיאה נמתחו גבולות האימפריה על פני רובה של טורקיה המודרנית ועל חלקים ניכרים בסוריה ועד לנהר הפרת במזרח. בימי יורשיו, אַרְנוּוַאנְדַש השלישי ושופיליליומש השני, הסתערו גויי הים על הממלכה, ובשנת 1190 לפני הספירה לערך הפך שבט הקשקה את חתושש לעיי חורבות, והאימפריה החתית קרסה.
עם מפלת החתים, קמו ערי מדינה ריבוניות בצפון סוריה ודרום מזרח אנטוליה. ערים אלו כונו בפי החוקרים הממלכות החתיות החדשות. תושבי הממלכות היו ברובם קיליקים ותרבותם לווית־חורית. על הערים משלו מלכים אשר טענו לירושה ממלכי החתים. במאה ה-10 לפנה"ס נפלו רבות מהערים בחלקה המזרחי של אסיה הקטנה לידי ארם, אולם זו נדחקה הצידה על ידי אשור.
התנגדות לאשורים החלה בימי שלמנאסר השלישי, ויורשיו נאלצו להאבק עם ברית סורית־חתית בשיתוף אוררטו. תגלת פלאסר השלישי מאשור הצליח להביס את הברית והחל לספח את ערי המדינה לאימפריה האשורית. תהליך הסיפוח של הערים שממזרח לנהר קיזילאירמאק הושלם על ידי סרגון השני במאה ה-8 לפנה"ס, והממלכות החתיות החדשות האלה חדלו להתקיים במזרחה של טורקיה.
היאסה-אזי.
החתים הזכירו במקורותיהם במספר הזדמנויות את ברית הממלכות "היאסה" ו"אזי" אשר שכנו ממזרח לממלכתם. ממלכת היאסה תפסה את צפון מזרחה של אסיה הקטנה, ואילו אזי שכנה מדרום לה ועד לנהר פרת. לא ברור אם ממלכות אלה היו ממוצא הודו-אירופי או חורי, אך מקובל כי עמים אלה הם מאבותיהם של הארמנים. כתובות חתיות מתחילת המאה ה-14 לפנה"ס מזכירות את שתי הממלכות אשר ישבו באזור ימת ואן במזרח אסיה הקטנה, ומציינות כי ביניהן לבין החתים התקיימו יחסים בלתי יציבים שנמשכו לאורך כל המאה ה-13 לפנה"ס. יחסים אלה נעו בין מצב של מלחמה שבמהלכה לקחו שני הצדדים שבויים, ומאידך, שניים ממלכי היאסה - מריא והוקאנה - נטלו להן נסיכות חתיות לנשים. הברית ספגה מפלה מידי המלך החתי מורשיליש השני בשנת 1315 לפנה"ס, ולאחריו לא נזכרה עוד במקורות חתים או אשורים ככוח פוליטי מאוחד.
המחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס.
אוררטו.
אוררטו (אוררטית "ביאינילי" "Biainili") התקיימה סביב ימת ואן במזרח טורקיה, החל בשנת 1000 לפנה"ס לערך ועד שנת 585 לפנה"ס. היא נזכרה בתנ"ך בשם "אררט", ובשיאה, בשנת 743 לפנה"ס, השתרעה אוררטו על פני שטח של כחצי מיליון קמ"ר, מנהר קורה בצפון (כיום בגאורגיה) ועד מישורי צפון מסופוטמיה בדרום, וממפרץ איסכנדרון בים התיכון במערב ועד לימת אורמיה במזרח.
מקורותיה של אוררטו בשבטים הנאירים שישבו סביב ימת ואן, ואשר חלקם לפחות נמנו על שבטי ממלכות היאסה ואזי שקדמו להם. אוררטו נזכרה במאה ה-9 לפנה"ס כיריבתה של אשור, ובין שתי הממלכות ניטש מאבק עיקש עד שקיעתה של אשור זמן לא רב לפני שגם אוררטו ירדה מעל בימת ההיסטוריה. למרות המלחמות המתמשכות עם אשור הייתה לתרבות האשורית השפעה רבה על האוררטים אשר אימצו את כתב היתדות האכדי. מאידך הוכנס חיל הפרשים לשורות צבא אשור עקב השפעה אוררטית שחיל זה עמד במרכז כוחה הצבאי.
במחצית הראשונה של המאה ה-8 לפנה"ס התרחבה אוררטו מזרחה לעבר ימת סוואן שבארמניה, והייתה לאחד הכוחות המשמעותיים במזרח הקדום באותה עת. מלכה, ארגישטי הראשון, הצליח להדוף את התקפות אשור בהנהגת שלמנאסר הרביעי וצבאותיו אף הגיעו עד לעיר בבל וכבשו אותה מידי האשורים. הוא ייסד מספר ערים חדשות, ובהן את ארבוני (Erebuni) היא ירוואן, בירת ארמניה המודרנית. בתקופה זו התרחבה השפעת אוררטו אל צפון סוריה והיא שלטה על דרכי המסחר העיקריות ממערב אסיה למסופוטמיה. השפעות התרבות האוררטית ניכרו בחופי הים התיכון, באסיה הקטנה ואפילו ביוון.
האוררטים היו בעיקרם עובדי אדמה. הם עיבדו את העמקים והמישורים שבין ההרים, וגידלו עדרי צאן, בקר וסוסים. הם רכשו ידע ומומחיות בבנייה באבן ובעיבוד מתכות, ועמדו בקשרי מסחר עם הפריגים, המצרים והאטרוסקים. האוררטים בנו אמות מים, סכרים ודרכים וכרו מכרות, וקיימת סברה כי הם היו הראשונים שעשו שימוש בקמרון חבית במזרח הקדום.
במקביל לשקיעת אשור בסוף המאה ה-7 לפנה"ס, חלו תמורות גם באוררטו. בתקופה זו פלשו הסקיתים והמדאים לאוררטו, ובאתרים אוררטים רבים נתגלו עדויות להרס בשריפה. נראה כי הממלכה עברה תהליך של חילופי שושלות מלוכה, עד שבשנת 585 לפנה"ס הייתה לחלק ממדי, תהליך שייתכן והחל עד שלושה עשורים קודם לכן.
ממלכות מערב אסיה הקטנה.
בריק הפוליטי שהותירו החתים, קמו בחלקה המערבי של אסיה הקטנה מספר ממלכות ובריתות של ערי מדינה. חלקן, כמו לידיה וקאריה וברית הערים של ליקיה, החלו את דרכן כממלכות חתיות חדשות הרחק מהישג ידם של האשורים. לעומתן פריגיה, המזוהה עם משך במקורות אשורים, הוקמה על ידי הפריגים, שבט הודו-אירופי שהיגר למרכז אסיה הקטנה החל בשנת 1200 לפנה"ס לערך.
במקביל, לקראת סוף האלף השני לפנה"ס ובתחילת האלף הראשון לפנה"ס, החלה התיישבות של שבטים הלנים לאורך חופיו המזרחיים של הים האגאי ובתראקיה. הראשונים היו ככל הנראה האיונים שהתיישבו באיוניה, לאורך מרכז החוף האגאי של אסיה הקטנה ובאיים כיוס וסמוס, והקימו ברית של 12 ערים איוניות. מצפון לאיוניה התיישבו האיולים באיוליס ובמישור טרואד (סביב טרויה), וכן באי לסבוס. באזור קאריה לאורך החוף הדרומי, כמו גם באי רודוס, התיישבו שבטים דורים. המהגרים ההלנים התערו באוכלוסייה ההודו-אירופית המקומית.
פריגיה ביססה את מעמדה כממלכה עצמאית במרכז מערב אסיה הקטנה במאה ה-8 לפנה"ס, אך לאחר התקפות הקימרים בתחילת המאה ה-7 לפנה"ס, לא התאוששה עוד. לקראת סוף המאה ה-7 לפנה"ס הפכה לידיה שממערב לה לכוח החזק באזור. לידיה הניסה את הקימרים מאסיה הקטנה, והשתלטה על כל שכנותיה למעט ליקיה שמדרום לה ואשר הצליחה לשמור על עצמאותה. המצאת המטבע מיוחסת לתושבי לידיה, כנראה בתקופת המלך קרויסוס. קרויסוס פאר את סרדיס בירתו ובנה גם את מקדש ארטמיס באפסוס שהיה לאחד משבעת פלאי תבל בעולם העתיק. באיוניה התבלטה העיר מילטוס הן כמרכז מסחרי והן כמוקד תרבותי אשר שגשג בין 700 ל-500 לפנה"ס, וממנו יצאה האסכולה המילטית. ערים חשובות נוספות היו אפסוס ופוקיאה (Phocaea).
לידיה המשיכה לפרוח עד שקרויסוס אזר אומץ והתקיף את הפרסים. הוא הובס על ידי כורש בקרב סמוך לנהר קיזילאירמאק בשנת 546 לפנה"ס, והממלכה האחמנית איחדה את כל אסיה הקטנה תחת שלטונה.
אסיה הקטנה בתקופת הממלכה האחמנית.
כיבוש אסיה הקטנה על ידי הפרסים.
אסיה הקטנה נכבשה על ידי הפרסים בשני שלבים. בשלב הראשון נכבש חלקה המזרחי, ולאחר מכן המערבי.
כיבוש אוררטו במזרח על ידי מדי היה הדרגתי וייתכן שהחל כבר בשנת 612 לפנה"ס. עם זאת מספר מקורות תומכים בכך שהמהלך הושלם רק בשנת 585 לפנה"ס:
מאידך, ידוע כי צבאות מדי וממלכת לידיה התקוטטו ביניהם משך 15 שנה לאורך הספר שבין שתי הממלכות, שעבר באזור נהר קיזילאירמאק במרכז אנטוליה. מאבקים צבאיים אלה באו לכלל סיום בקרב האליס שהתקיים ביום 28 במאי 585 לפנה"ס סמוך לנהר האליס, הוא הקיזילאירמאק, ואשר הסתיים בפתאומיות בעקבות ליקוי חמה שפורש על ידי הצדדים כסימן מהאלים להפסקת הלוחמה. שביתת נשק זו התקיימה משך 40 שנה, ולידיה ומדי חילקו ביניהן את השליטה ברוב שטחה של אסיה הקטנה.