המקדש היה מורכב מהיכל ומכמה חצרות (עזרות) שהִקיפו אותו. ההיכל עמד בראש הר הבית, ואילו העזרות היו נמוכות ומוקפות חומה, שהורחבה משמעותית על ידי המלך הורדוס. חלק מפורסם ששרד מחומה זו הוא הכותל המערבי. לצידי העזרות היו מוסדות המקדש ובתי מלאכה שעסקו בתחזוק המקדש. החצר החיצונית הייתה קרויה "עזרת נשים" ובה נערכו התאספויות לשם קריאת תורה בנוכחות נשים.
שטחו של הר הבית על פי מסכת מידות היה 500X500 אמות . בתוך הר הבית היה שטח בשם החיל, שהקיף את מתחם המקדש ועזרת הנשים. שטחה של עזרת הנשים היה 135X135 אמות, והיא הייתה בגובה של 6 אמות מעל להר הבית. עזרת הנשים הייתה ממוקמת ממזרח לעזרה. מעזרת הנשים עלו בחמש עשרה מדרגות אל העזרה, שהייתה בגודל של 135 אמות (מצפון לדרום) על 187 אמות (ממזרח למערב). בתוך העזרה עמד המזבח, ששטחו 32X32 אמות, והכבש שעמד מדרום לו, שגודלו 30 אמות (מצפון לדרום) על 16 אמות (ממזרח למערב). בלב העזרה עמד מבנה ההיכל, שגודלו הכולל הוא 100X100 אמות. ההיכל חולק לשלושה חלקים: האולם, הקודש וקודש הקודשים. רוחב האולם (ממזרח למערב) היה 11 אמות ואורכו 70 אמות. אורך הקודש (ממזרח למערב) היה 40 אמות, ורוחבו 20 אמות. גודלו של קודש הקודשים היה 20X20 אמות. את שאר שטח המבנה תפסו תאים שונים שהקיפו את חלקיו העיקריים.
מלחמת הירושה הספרדית
מלחמת הירושה הספרדית (1701–1714) הייתה מלחמה אירופית שפרצה ב-1701 לאחר מותו של המלך הספרדי האחרון מבית הבסבורג, קרלוס השני. קרלוס הוריש את כל שטחו לפליפה, דוכס אנז'וּ (פליפה החמישי), נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. המלחמה התנהלה בשלבים, כשקיסר הקיסרות הרומית הקדושה לאופולד הראשון נאבק להגן על תביעת שושלתו לכס המלך בספרד. בעוד לואי ה-14 החל להרחיב את שטחו באגרסיביות, מדינות אירופיות אחרות (בעיקר ממלכת אנגליה והרפובליקה ההולנדית) נכנסו למלחמה לצד הקיסרות הרומית הקדושה בהתנגדות להתרחבות הצרפתית (ובמקרה של האנגלים, לשמור על הירושה הפרוטסטנטית). מדינות אחרות הצטרפו לקואליציה נגד צרפת וספרד במטרה להשיג שטחים חדשים ולהגן על שטחן הקיים. המלחמה ניטשה לא רק באירופה אלא גם בצפון אמריקה, ששם היא ידועה כמלחמת המלכה אן.
המלחמה התמשכה יותר מעשור והסתיימה בהסכם אוטרכט (1713) ובהסכם רשטאט (1714). בסוף המלחמה, הוסיף פליפה החמישי למלוך בספרד אך קיבל על עצמו להימנע מאיחוד עם צרפת. אוסטריה השיגה את רוב שטחיה של ספרד באיטליה ובארצות השפלה הדרומיות. בנוסף, תמה ההגמוניה הצרפתית באירופה היבשתית, ורעיון מאזן הכוחות הפך למושג מרכזי ביחסים הבינלאומיים בזכות אזכורו בהסכם אוטרכט.
רקע.
מאחר שקרלוס השני, מלך ספרד היה חולה גוף ונפש מילדותו, ברור היה שהוא לא יביא לעולם יורש. לפיכך, סוגיית הירושה של ממלכת ספרד - שכללה לא רק את ספרד, אלא גם את שטחיה באיטליה, ארצות השפלה הדרומיות והמושבות בעולם החדש - נעשתה מקור לעימותים. שתי שושלות תבעו את הכס הספרדי: בית בורבון הצרפתי ובית הבסבורג האוסטרי.
היורש הישיר והלגיטימי ביותר היה לואי, הדופן הגדול, בנם הלגיטימי היחידי של לואי הארבעה עשר ואשתו הספרדית מריה תרסה, אחותו למחצה של קרלוס השני. בנוסף, היה לואי הארבעה עשר דודנו של קרלוס השני מצד אמו, אן מאוסטריה, אחותו של המלך פליפה הרביעי. הדופן, בהיותו גם יורש העצר הצרפתי, היווה אופציה בעייתית: אילו היה יורש הן את צרפת והן את ספרד, הייתה לו ממלכה עצומה שהייתה מאיימת על מאזן הכוחות באירופה. יתר על כן, גם אן וגם מריה תרזה ויתרו על זכויותיהן לירושה הספרדית עם נישואיהן.
המועמד האלטרנטיבי היה לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית הבסבורג. אף הוא היה דודנו של המלך הספרדי מצד אמו; יתר על כן, אביו של קרלוס השני, פליפה הרביעי, הוריש את ממלכתו לבית הבסבורג האוסטרי בצוואתו. אך גם מועמדות זו הייתה בעייתית, מאחר שירושת לאופולד הייתה מחזירה את האימפריה האוסטרית-ספרדית רבת העוצמה מן המאה ה-16. ב-1668, שלוש שנים אחרי שקרלוס השני עלה לשלטון, הסכים לאופולד, שאז היה חשוך בנים, לחלק את השטחים הספרדיים בין בית הבסבורג לבין בית בורבון, על אף שצוואתו של פליפה הרביעי הותירה לו את כל הירושה. אולם ב-1689, כשויליאם השלישי, מלך אנגליה נזקק לסיוע הקיסר במלחמת הברית הגדולה נגד צרפת, הוא הבטיח לתמוך בתביעת הקיסר לספרד השלמה.
עוד מועמד לכס מלך ספרד, היה יוזף פרדיננד בנו של מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, נולד ב-1692. יוזף פרדיננד היה נכדו של לאופולד הראשון, אולם לא השתייך לבית הבסבורג אלא לבית ויטלסבאך. אמו, מריה אנטוניה, הייתה בתו של לאופולד מנישואיו הראשונים, לבתו הצעירה של פליפה הרביעי, מלך ספרד, מרגרט תרזה. מאחר שיוזף לא נמנה עם בית בורבון וגם לא על בית הבסבורג, האפשרות שיאוחדו ספרד וצרפת או ספרד ואוסטריה נעשתה סבירה פחות. בזכות חוסר האיום בעליית יוזף פרדיננד לכס מלך ספרד, הוא הפך עד מהרה למועמד עדיף עבור אנגליה והולנד.
בעוד מלחמת הברית הגדולה באה לקיצה ב-1697, סוגיית הירושה הספרדית הייתה עדיין על הפרק. אנגליה וצרפת, שהיו יגעות מן המלחמה, הסכימו לחוזה האג (1698), שלפיו יוזף פרדיננד יעלה לשלטון, אך יחלק את שטחי ספרד באיטליה ובארצות השפלה בין צרפת ואוסטריה. ההחלטה התקבלה ללא התייעצות עם הספרדים, שהתנגדו בחריפות לביתור האימפריה שלהם. לפיכך, בהיוודע תקנות החוזה, הוריש קרלוס השני ליוזף פרדיננד את האימפריה במלואה בניגוד לחוזה האג.
היורש הצעיר מת מאבעבועות שחורות. בעקבות מותו, עלתה סוגיית הירושה הספרדית פעם נוספת לסדר היום הבינלאומי. אנגליה וצרפת אשררו את הסכם לונדון שהוריש את כס המלוכה בספרד לקרל, ארכידוכס אוסטריה, שעתיד היה להיות קיסר האימפריה הרומית הקדושה. לפי תוכנית זו, השטחים באיטליה היו אמורים לעבור לידי צרפת, בעוד הארכידוכס היה אמור לרשת את שאר הקיסרות הספרדית. האוסטרים, שלא חתמו על החוזה, התאכזבו, מפני שהעדיפו דווקא את השטחים באיטליה. בספרד, הסכימו כולם על חוסר סבירותו של החוזה ותיעבו את הרעיון של חלוקת מדינתם, אך לא היו בטוחים אם עדיף מלך ספרדי מבית בורבון או מבית הבסבורג, אולם המדינאים הפרו-צרפתיים במדינה היוו רוב. לכן, באוקטובר 1700 הסכים קרלוס השני להוריש את האימפריה כולה לבנו השני של הדופן הצרפתי, פיליפ, דוכס אנז'ו, נכדו של לואי הארבעה עשר. עם זאת, נקט קרלוס בצעדים כדי למנוע איחוד צרפתי-ספרדי; אילו דוכס אנז'ו היה יורש את כס מלך צרפת, הייתה ספרד עוברת לאחיו הצעיר, שארל, דוכס ברי.
תחילת המלחמה.
כשנודע לצרפת על צוואתו של קרלוס, שוכנע לואי ה-14 על ידי יועציו שיהיה זה בטוח יותר להסכים לתנאי הסכם לונדון, מה שימנע את המלחמה שתתחולל אם וכאשר צרפת תתבע את כל ספרד. ז'אן-בטיסט קולבר, שר החוץ הצרפתי, הצליח לשכנע את המלך כי בין שצרפת תתבע את מלוא הקיסרות ובין שתתבע רק חלק ממנה, היא תצטרך להילחם נגד אוסטריה, שלא קיבלה את החלוקה המוצעת בהסכם לונדון. יתר על כן, לפי צוואתו של קרלוס השני, הוצע לפליפה דוכס אנז'ו לבחור את הקיסרות כולה או להישאר בידיים ריקות; אם ימאן, כל הקיסרות תעבור לאחיו הצעיר שארל, או, אם יסרב, לארכידוכס קרל מאוסטריה. בהתחשב בכך שהניח כי המעצמות הימיות - אנגליה והולנד - לא יצטרפו למלחמה כדי לאכוף את תנאי הסכם לונדון על אוסטריה, החליט לואי לקבל את ירושת נכדו. קרלוס מת ב-1 בנובמבר 1700, וב-24 בחודש הכריז לואי על פליפה כמלך ספרד. המלך החדש פליפה, או בשמו הספרדי פליפה החמישי, הוכרז שליט על כל קיסרות ספרד, בניגוד למוסכם בחוזה לונדון. ויליאם השלישי מלך אנגליה היה מנוע מלהכריז על מלחמה נגד צרפת בעקבות הפרת תנאי ההסכם, מפני שהאליטה שקבעה את המדיניות הן באנגליה והן בהולנד, לא תמכה בו. בהיסוס, הכיר בפליפה החמישי כמלך ספרד באפריל 1701.
לעומת זאת, לואי נקט בעמדה אגרסיבית בניסיונו להבטיח הגמוניה צרפתית באירופה. הוא ניתק את הקשר המסחרי בין ספרד לאנגליה והולנד, ותוך כך איים על האינטרסים המסחריים של שתי מדינות אלו. בספטמבר 1701, אנגליה, הולנד, ואוסטריה חתמו על חוזה האג מתוקן, שהכיר בפליפה החמישי כמלך ספרד, אך הקצה לאוסטריה את אשר חפצה: השטחים הספרדיים באיטליה, מה שכפה עליה לקבל גם את ארצות השפלה הדרומיות (שעליהן שלטה ספרד), ותוך כך מנע את השתלטות צרפת על אזור חיוני זה. על פי החוזה שנחתם, אנגליה והולנד יכלו שוב לסחור עם ספרד.
מספר ימים לאחר חתימת החוזה, מת בצרפת ג'יימס השני, מלך אנגליה לשעבר (שהופל על ידי ויליאם השלישי ב-1688). אף על פי שלואי הכיר בחוקיות מלוכתו של ויליאם השלישי מזה שנים, הוא החליט להכיר בבנו של ג'יימס השני, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטוארט, כמלך הלגיטימי של אנגליה. פעולתו זו של לואי הרחיקה אף יותר את הציבור האנגלי והעניקה לוויליאם עילה למלחמה. אנגליה והולנד כבר החלו להכין את צבאותיהן, אך טרם הכריזו על מלחמה. המלחמה החלה כאשר הנסיך אויגן מסבויה פלש לדוכסות מילאנו, אחד השטחים הספרדיים באיטליה, מה שחייב את צרפת להתערבות.
אנגליה, הולנד, ורוב מדינות גרמניה, במיוחד פרוסיה והנובר צידדו באוסטריה, אך הנסיכים הבוחרים מבית ויטלסבאך בבוואריה ובקלן, מלך פורטוגל, ודוכס סבויה תמכו בצרפת ובספרד. דווקא בספרד, ממשלות אראגון, ולנסיה, וקטלוניה צידדו באוסטריה.
קרבות מוקדמים.