האסטרונאוטיקה היא ענף רב תחומי הכולל בתוכו יישומים של פיזיקה, אסטרונומיה, מתמטיקה וכימיה ומשלבם בהנדסת מכונות, הנדסת חשמל, הנדסת חומרים ועוד, במטרה לפתח את הכלים והאמצעים שיאפשרו מסעות בחלל. עצם מלאכותי הנע בין הכוכבים נתון לשדות כבידה ושדות מגנטיים משתנים, טמפרטורות קיצוניות, צריך לעמוד בריק ובקרינה, לנווט את דרכו בין גופים הנעים בכיוונים שונים במרחב ועם כל זאת להיות קל משקל ככל שניתן על שיתאפשר לשגרו. עקב מורכבות הדרישות הרבות והסותרות לעיתים, נדרש שילוב של דיסציפלינות שונות ומחקר ופיתוח מתקדמים ויקרים.
היסטוריה.
צעדים ראשונים.
מקורות האסטרונאוטיקה הם במחקר תאורטי שהתבצע כבר במאה ה-17 על ידי אייזק ניוטון, שבספרו היסודות המתמטיים של פילוסופיית הטבע הניח את היסודות לפיזיקה של תנועה בחלל. אחריו המשיכו מדענים כאוילר ולגראנז' לחקור את תנועת הגופים בחלל והכוחות הפועלים עליהם.
בראשית המאה ה-20 החלה האסטרונאוטיקה לצעוד בכיוון מעשי עם מחקריו של קונסטנטין ציולקובסקי, שהגדיר את הנוסחאות הראשונות של הנעה רקטית, ואחריו רוברט גודרד והרמן אוברת שבנוסף למחקרים תאורטיים רב תחומיים ערכו בשנות ה-20 ניסויים מעשיים בשיגור רקטות.
האסטרונאוטיקה הגיעה לבשלות בסוף שנות ה-50, עם שיגורו של ספוטניק, הלוויין הראשון בחלל ואחריו השיגורים הראשונים של בני אדם לחלל ושל גשושיות לכוכבי הלכת.
המירוץ לחלל.
בתקופת המלחמה הקרה, מאבק יוקרה בין ארצות הברית וברית המועצות הביא להשקעות אדירות והתפתחות מואצת של תחום האסטרונאוטיקה.
תתי תחומים.
האסטרונאוטיקה מתחלקת למספר תחומים החופפים זה לזה וביניהם:
מערת כלבא שבוע
שפות אנגליות
שפות אנגליות (באנגלית: Anglic languages) היא קבוצה של שפות שהתפתחו באי הבריטי. השפה העיקרית בהן היא אנגלית.
הקבוצה משתייכת לשפות הגרמאניות המערביות. שפה גרמאנית מערבית מודרנית אחרת שאינה משתייכת לקבוצה האנגלית היא פריזית (Frysk), אשר מדוברת בהולנד וצפון גרמניה.
האנגלית העתיקה היא השפה העתיקה בקבוצה הזו. בימי הביניים היא התפצלה לניבים שונים. הניב הדרומי של אזור לונדון התפתח לאנגלית של היום. הניבים הצפוניים יותר התפתחו לסקוטית, אם כי שפה זו נשארה שפה מדוברת מקומית בסקוטלנד. עד היום אין לה תקן אחיד של כתיב ספרותי וישנה מחלוקת ביחס לשאלה האם היא שפה נפרדת או ניב של אנגלית.
ניבים אחרים של האנגלית העתיקה שהתפתחו באנגליה בימי הביניים, כגון נורתומברית (Northumbrian), יולה (Yola) ומרקית (Mercian) נכחדו או התמזגו עם אנגלית או סקוטית.
מתח (ז'אנר)
המכללה האקדמית יהודה ושומרון באריאל
פרנקו אלפאנו
פרנקו אלפאנו (באיטלקית: Franco Alfano, 8 במרץ 1875 - 26 באוקטובר 1954) היה מלחין ופסנתרן איטלקי, שפרסומו העיקרי בא לו מהשלמת האופרה הלא-גמורה של ג'אקומו פוצ'יני "טורנדוט" בשנת 1926.
חייו.
אלפאנו נולד בפוזיליפו, סמוך לנאפולי. עד לתקופה האחרונה קבעו את תאריך הולדתו שנה מאוחר יותר, ב-1876. הוא למד פסנתר באופן פרטי אצל אלסנדרו לונגו (1864–1946) והרמוניה והלחנה אצל קאמילו דה נארדיס (1857–1961) ופאולו סראו (1830–1907) בקונסרבטוריון סאן פייטרו א מאג'לה בנאפולי. אחרי סיום לימודיו השתלם בהלחנה אצל האנס זיט (1850–1922) וסלומון יאדאזון (1831–1902) בלייפציג. בתקופת עבודתו שם פגש את המלחין הנורווגי אדוורד גריג וכתב מספר רב של יצירות לפסנתר ולתזמורת. את האופרה "מירנדה", שעדיין לא יצאה לאור, השלים בשנת 1896. את הליברית לאופרה זו כתב בעצמו, על פי רומן של אנטוניו פוגאזארו. יצירתו "המעיין של אנסקיר" La Fonte Di Enschir (ליברית מאת לואיג'י אילקה) נדחתה על ידי המוציא לאור ריקורדי אך הוצגה בורוצלב (אז ברסלאו) בשם Die Quelle von Enschir ב-8 בנובמבר 1898 בהצלחה מסוימת.
מקובל לראות בשלוש האופרות הבאות את החשובות ביצירותיו:
משנת 1918 היה מנהל הקונסרבטוריון של בולוניה ומשנת 1923 ניהל את הקונסרבטוריון של טורינו ואחר את זה של פאלרמו. בהפצצה של בעלות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה איבד את נכסיו.
פרנקו אלפאנו מת בסן רמו ב-1954.
פרספקטיבה היסטורית.
עבודתו של אלפאנו להשלמת "טורנדוט" של פוצ'יני הייתה אמורה לבצר את המוניטין שלו, אך לא כך היה. תגובתו הראשונית של ארטורו טוסקניני הייתה לדחות את הסיום שכתב ולסרב לבצע אותו וכאשר ניצח בכל זאת על האופרה, התייחס אל התוספות של אלפאנו בפראות, שהרסה את המוזיקה וביטלה את לכידותה. במשך שנים רבות תלו באלפאנו את האחריות לסיום המקוטע, עד שבשנת 1982 הוציא המו"ל ריקורדי לאור את הפרטיטורה המקורית של אלפאנו וגילה לעין כל את טיב העבודה שעשה המלחין ביצירה, תוצאה של מאמצי פיענוח הסקיצות שפוצ'יני כתב לדואט הסיום, במשך תשעה חודשים עד למותו, בכתב בלתי קריא כמעט.
האופרה "שקונטלא", העוסקת במזרח הרחוק העידה על נטייה לאקזוטי ולתזמור עשיר. היא התקבלה בביקורת נוקבת. יצירותיו האחרות היו בלט קומי בשם "נאפולי" ומוזיקה לשלושה שירים של רבינדרנת טאגור.
רשימת יצירות.
יצירות אחרות: סוויטה אדריאטיקה; אינטרמצי למיתרים; "נינה-ננה פרטנופיאה"
וולטרין דה קלייר
וולטרין דה קלייר (באנגלית: Voltairine de Cleyre; 17 בנובמבר 1866 - 20 ביוני 1912) הייתה אחת הנשים המובילות בתנועה האנרכיסטית בארצות הברית בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ומהנשים הראשונות בתנועה האנרכיסטית אשר זכו להכרה בינלאומית. דה קלייר הייתה כותבת ודוברת מוכשרת שהתנגדת לקפיטליזם, למדינה, לנישואים ולשליטה של הדת על המיניות ועל חיי הנשים. רעיונותיה הביאו רבים לראות בה כמבשרת הפמיניזם הרדיקלי. דה קלייר ואמה גולדמן פעלו באותה התקופה בתנועה האנרכיסטית בארצות הברית. הן כיבדו האחת את השנייה אך היו ביניהן מחלוקות אידאולוגיות רבות. דה קלייר כונתה על ידי אמה גולדמן, כ"האנרכיסטית המחוננת והמבריקה ביותר שאמריקה ראתה".
חייה.
וולטרין דה קלייר נולדה בעיירה לסלי במדינת מישיגן שבארצות הברית. אביה קרא לה על שם הסופר הצרפתי וולטר. בצעירותה עברה עם משפחתה לסנט ג'ונס שבמישיגן ובגיל 12 נשלחה למנזר קתולי, מכיוון שאביה לא השתכר מספיק על מנת לכלכל את כל המשפחה, וקיווה שהמנזר יעניק לה חינוך טוב והיא תהייה לנזירה. חוויה זו דחפה את דה קלייר דווקא לכיוון האתאיזם ולא לכיוון הנצרות. המנזר שכן בעיר סרניה באונטריו שבקנדה על הגבול עם ארצות הברית, ועל הזמן שבילתה בו סיפרה כי "זה היה כגיא צלמוות, וישנן צלקות לבנות על נשמתי, היכן שבורוּת ואמונות טפלות שרפו אותי באש הגיהנום באותם ימים מחניקים". דה קלייר ניסתה לברוח מהמנזר בשחייה לעיר פורט-הורון שבמישיגן, שם צעדה 17 מיילים עד שנתקלה במשפחה שיצרה קשר עם אביה ושלחה אותה חזרה למנזר, שם סיימה את לימודיה. בגיל 19 היא הגדירה את עצמה כאתיאיסטית וטענה שהדת היא מוסד מאוס ומדכא. באותה התקופה היא שמעה את קלרנס דרו מרצה על סוציאליזם והתרשמה מהרעיון. זו הייתה הפעם הראשונה שהיא נחשפה לתאוריה כלכלית כמערכת לפרשנות של העולם. בהמשך היא העמיקה את הכרותה עם הרעיונות הסוציאליסטים ונחשפה לכתיבתו של בנג'מין טאקר שהיה העורך של כתב העת האנרכיסטי "חירות". מהומות היימרקט הובילו את דה קלייר להגדיר את עצמה כאנרכיסטית. היא התאכזבה עמוקת ממערכת המשפט האמריקאית שהרשיע שמונה אנרכיסטים על בסיס מידע קלוש שלכאורה שתלו פצצה שהרגה שוטרים בעת ההפגנות. ארבעה מהם הוצאו להורג. דה קלייר כתבה:
עברה דה קלייר לגרנד ראפידס, והתחילה את מעורבותה האינטלקטואלית בתנועת המחשבה החופשית כמרצה וככותבת למגזין התנועה.
בתקופת פעילותה בתנועת המחשבה החופשית, מאמצע שנות השמונים של המאה ה-19, הושפעה דה קלייר בעיקר מתומאס פיין, ממרי וולסטונקראפט ומקלרנס דארו. השפעה נוספת על חייה הייתה להנרי דייוויד תורו, לביל הייווד ובשלב מאוחר יותר גם ליוג'ין דבס. לאחר תליית המפגינים במהומות היימרקט, לעומת זאת, הפכה דה קלייר לאנרכיסטית. "עד אז האמנתי בצדק החיוני של החוק האמריקאי בדבר משפט על ידי חבר מושבעים", כתבה במאמר אוטוביוגרפי, "לאחר מכן כבר לא יכולתי".
דה קלייר הושפעה מאוד גם ממי שבמשך תקופה ארוכה היה בן זוגה, האנרכיסט דייר לם, שהתאבד בשנת 1893. ב-12 ביוני 1890 ילדה בן, הארי, אך הוא נלקח ממנה כאשר סירבה לחיות עם אביו, ג'יימס ב. אליוט.
דה קלייר נודעה כדוברת וככותבת מעולה. לדעתו של כותב הביוגרפיות פול אבריץ היא הייתה "כישרון ספרותי גדול יותר מכל אנרכיסט אמריקאי", וכדוברת נמרצת של האידיאל האנרכיסטי, אשר "קנאותה הדתית", כפי שניסחה זאת גולדמן, "הטביעה חותם בכל מעשיה" (דבריה של גולדמן מתייחסים לתשוקתה של דה קלייר אל אנרכיזם, ולא לאמונה דתית).
בין 1899–1910 מרכז חייה ופעילותה הפוליטית היה בפילדלפיה, שם התגוררה בין מהגרים יהודים עניים, היכן שהאהדה לאידיאלים האנרכיסטים הייתה שכיחה. שם היא לימדה אנגלית ומוזיקה, ולמדה לדבר ולכתוב ביידיש.
לאורך חייה סבלה דה קלייר ממחלות ומדיכאון, ואף עברה שני ניסיונות התאבדות. ב-19 בדצמבר 1902 ניצלה מניסיון התנקשות. המתנקש, הרמן הלשר, היה תלמיד לשעבר אשר יצא מדעתו עקב קדחת, ואשר לו סלחה מיד. "יהיה זה עלבון לציוויליזציה אם יישלח לכלא על מעשה שהוא תוצאה של מוח חולה", כתבה. ניסיון ההתנקשות הותיר את דה קלייר עם כאב כרוני באוזן וזיהום בגרון אשר לעיתים הפריעו ליכולתה לדבר או להתרכז. בשנת 2013 נחשפו פרטים נוספים אודות המתנקש, ונודע ששמו המקורי היה חיים הלכר, יהודי שנולד בדאוגבפילס, לטביה, והיגר לארצות הברית עם אמו ואחותו בשנת 1888. הוא ירה בה בשל אהבה נכזבת.