בגלל אורכה של ההצגה (מעל לשלוש שעות), ליהקו המפיקים צוות שחקנים נוסף עבור הצגות יומיות, שכלל את קייט ריד בתפקיד מרתה, שפרד סטרודוויק בתפקיד ג'ורג', אברה פטרידס בתפקיד האני וביל ברגר בתפקיד ניק. כמו בהצגות שנערכו בערב, גם הכרטיסים להצגות היומיות נמכרו כולם.
ההפקה ירדה ב-16 במאי 1964, לאחר חמש הצגות מקדימות ו-664 הופעות.
אלבום.
ב-1963 הוציאה קולומביה רקורדס הקלטה של המחזה בביצוע צוות השחקנים המקורי של ברודוויי בבימויו של אלן שניידר על גבי אריך־נגן.
מהדורה זו כללה חוברת בת 16 דפים עם תמונות של הצוות המקורית, מאמרי ביקורת מאת הרולד קלורמן ווולטר קר, ביוגרפיות של השחקנים והצוות, וכן מאמר קצר מאת גודארד ליברסון אודות תהליך ההקלטה. ההקדמה נכתבה על ידי אדוארד אלבי, בה כתב: "אני לא יכול להעלות על דעתי מי ירצה לקנות את האלבום הזה, אבל ... כל מחזאי רוצה כמה שיותר קביעות לעבודה שלו".
ההקלטה הופצה בשני פורמטים - סטריאו (DOS 687) ומונו (DOL 287). במשך שנים רבות לא יוצרו עוד עותקים של הקלטות אלו, וכמו כן לא הופצו הקלטות בפורמטים אחרים, כך שעותקים אלו הפכו ליקרים מאוד בקרב אספנים, שכן מחזה שכזה, עם תכנים מעוררי מחלוקת, מעולם לא הוקלט והופץ למכירה לקהל הרחב. ההקלטה הופצה מחדש רק בסוף שנת 2004, על ידי .
הפקות נוספות.
ההצגה עלתה לראשונה בלונדון בשנת 1965, בכיכובה של קונסטנס קאמינגס.
בשנת 1970, הנרי פונדה וריצ'רד ברטון ניסו לגייס את וורן בייטי ואת ג'ון ווייט לקחת חלק בהפקה של המחזה בהשתתפות שחקנים גברים בלבד, אך אדוארד אלבי לא איפשר זאת.
קולין דוורסט ובן גזארה כיכבו בהעלאה המחודשת של המחזה בברודוויי בשנת 1976. ברודוויי תחייה. מייק ניקולס ואליין מאי כיכבו בהפקה שעלתה בשנת 1980 בניו הייבן.
דיאנה ריג ודייוויד סושה כיכבו בהפקת המחזה שעלתה בתיאטרון אלמיידה באיזלינגטון ב-1996, לפני שהועברה לתיאטרון אלדוויץ' שבווסט אנד ב-1997.
המחזה הועלה מחדש בברודוויי בהפקה חדשה בתיאטרון לונגאקר. הצגות טרום בכורה החלו ב-12 במרץ 2005 וההפקה רצה עד ל-4 בספטמבר 2005 וירדה לאחר 177 הופעות ו-8 הצגות טרום בכורה. בהפקה זו, אשר בוימה על ידי אנתוני פייג', כיכבו קתלין טרנר בתפקיד מרתה וביל ארווין בתפקיד ג'ורג', עם מיריי אנוס (האני) ודייוויד הארבור (ניק). אירווין זכה בפרס טוני לשנת 2005 עבור השחקן הטוב ביותר עבור תפקידו. ההפקה הועברה לווסט אנד בלונדון שם הוצגה בתיאטרון אפולו עם כל צוות השחקנים המקורי, החל מ-31 בינואר 2006 ועד ל-13 במאי 2006. בחודש ינואר 2007, ההצגה הופיעה במרכז קנדי בוושינגטון די. סי., במשך חודש ימים. ב-6 בפברואר 2007, ההפקה החלה תקופת הרצה של שישה שבועות בתיאטרון אהמנסון בלוס אנג'לס. הפקה זו ערכה סיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית, ובין השאר הציגה בסן פרנסיסקו ב-Golden Gate Theater בין ה-11 באפריל ל-12 במאי 2007.
ב-12 בדצמבר 2010, תיאטרון Steppenwolf בשיקגו החל בהצגת המחזה, עם איימי מורטון בתפקיד מרתה, טרייסי לטס (המחזאי שזכה בפרס פוליצר עבור "August: Osage County") בתפקיד ג'ורג', קארי קון ומדיסון דירקס. הצגה זו בוימה על ידי פם מקינון, שביימה בעבר הצגותיו של אדוארד אלבי.
הפקה זו המשיכה משיקגו לברודוויי, שם החלו הצגות הטרום־בכורה ב-Booth Theatre ב-27 בספטמבר 2012, עם ערב בכורה רשמי ב-13 באוקטובר 2012, 50 שנה בדיוק לאחר ערב הבכורה המקורי בברודוויי. גם בהפקה זו שימשה פאם מקינון כבמאית, עם אותו צוות שחקנים שהופיע בתיאטרון Steppenwolf. טרייסי לטס זכה בפרס טוני על הופעתו בתפקיד ג'ורג' בהפקה זו, מקינון זכה בפרס טוני על בימוי וההפקה עצמה זכתה בפרס טוני על ההצגה המחודשת הטובה ביותר. לאחר סוף השבוע הראשון להצגתה, ההצגה וצוות השחקנים זכו לשבחים רבים מצד מבקר הניו יורק טיימס צ'ראלס אישרווד.
מג טילי חזרה לשחק בשנת 2011 את דמותה של מרתה בהפקה של Blue Bridge Repertory Theatre. הפקה זו הוצגה מה-5 ביולי 2011 ועד ל-17 ביולי 2011 בוויקטוריה שבקולומביה הבריטית, קנדה.
אימלדה סטונטון וקונלת' היל כיכבו בהפקה חדשה של ההצגה בתיאטרון הרולד פינטר שבלונדון בשנת 2017. ההצגה, בבימויו של ג'יימס מקדונלד עלתה ב-21 בפברואר 2017, ועוד השתתפו בה אימוג'ן פוטס ולוק טרדוויי. הפקה זו רצה עד ל-27 במאי 2017.
בישראל, עלתה בשנת 2018 הפקה בתיאטרון הבימה, בכיכובם של גיל פרנק, מאיה מעוז, דניאל גל ורוי מילר. הפקה זו, בבימוי אילן רונן, קוצרה מההפקה המקורית לשעה ארבעים וחמש.
בלט.
בשנים 1995–1996 העלתה הלהקה הקנדית "One Yellow Rabbit" מופע מחווה למחזאי אדוארד אלבי בשם "Permission" בצורת בלט שנמשך כשעה בהשראת המחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?". המופע הוצג בתחילה בעיר הולדתם, קלגרי, ובהמשך הוצג גם בטורונטו, פיניקס, גוודלחרה ומקסיקו סיטי.
פרסים.
המחזה זכה בפרס טוני לשנת 1963 עבור המחזה הטוב ביותר ובפרס New York Drama Critics' Circle עבור המחזה הטוב ביותר לעונת 63–1962. כוכבי המחזה גם כן זכו בפרס טוני עבור השחקן הטוב ביותר והשחקנית הטובה ביותר. המחזה נבחר על ידי ועדת פרס פוליצר לקבל את פרס פוליצר לדרמה לשנת 1963, אך המועצה המייעצת של הפרס - חבר הנאמנים של אוניברסיטת קולומביה - התנגדה לשימוש שנעשה במחזה בגסויות ובמין, שבזמנו היה שנוי במחלוקת, ודחתה את ההמלצה, ולפיכך לא הוענק פרס פוליצר לדרמה באותה השנה.
עיבוד קולנועי.
עיבוד קולנועי של המחזה עלה לאקרנים בשנת 1966. את הסרט ביים מייק ניקולס וכיכבו בו אליזבת טיילור בתפקיד מרתה, ריצ'רד ברטון בתפקיד ג'ורג', ג'ורג' סיגל בתפקיד ניק וסנדי דניס בתפקיד האני. כל ארבעת השחקנים הראשיים היו מועמדים לפרס אוסקר: טיילור עבור השחקנית הטובה ביותר, ברטון עבור השחקן הטוב ביותר, דניס עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר וסגל עבור שחקן המשנה הטוב ביותר. שתי השחקניות זכו בפרס. ברטון הפסיד את הפרס לפול סקופילד, על הופעתו כתומאס מור בסרט "אדם לכל עת".
סרט זה הוא הסרט השנוי במחלוקת הראשון שעמו נאלץ להתמודד ג'ק ולנטי מתוקף תפקידו כנשיא איגוד סרטי הקולנוע של אמריקה (MPAA). סרט זה היה הראשון להשתמש על המסך הגדול במילה Screw ובביטוי Hump the hostess. לדבריו של ולנטי, "בחברתו של היועץ המשפטי של MPAA, לואי נייזר, נפגשתי עם ג'ק וורנר, המנהיג האגדי של האחים וורנר, ועוזרו הבכיר, בן קלמנסון, דיברנו במשך שלוש שעות, והתוצאה הייתה מחיקת Screw ושמירה על Hump the hostess, אבל אני חשתי אי־נוחות בקשר לפגישה".
פסקול.
בשנת 1967, יצא פסקול מדבר של הסרט במהדורה מיוחדת - Deluxe Edition Two-Record Set - על ידי Warner Bros. Records, ובכך סרט זה היה הראשון שהפסקול שלו מפורסם בשלמותו כאלבום, שכן באותה העת לא ניתן היה להקרין את הסרט בטלוויזיה. הפסקול מכיל את קולותיהם של כל ארבעת השחקנים המופיעים בסרט. האלבום כולל קטע מוזיקלי אחד בלבד בשם Virginia Woolf Rock, בגרסה מעט שונה מזו שנשמעת בסרט על רקע הריקוד של מרתה וניק.
לפחות בשני מקרים נעשה שימוש באלבום בטייק שונה מזה שנכלל בסרט עצמו: שורתה הבלתי נשכחת של טיילור שוחזרה לגרסתה המקורית - , וכן חלק משורות הדיאלוג מתוך סיקוונס הריקודים. כאשר מרתה מספרת לניק והאני את הסיפור על חביטת ג'ורג' בבטנו מול אביה, היא נשמעת מאוד בבירור, זאת בעוד בסרט עצמו דבריה נשמעים רחוקים ועמומים, בעוד המצלמה עוקבת אחרי ג'ורג' לחדר הסמוך, בו הוא נוטל לידיו אקדח. כמו כן, אלבום הפסקול נמשך כחצי שעה פחות מהסרט, שכן רוב הפאוזות ורגעים שבהם אין דיאלוגים הוסרו. עם זאת, כמעט כל שורת דיאלוג נותרה בשלמותה. על עטיפת האלבום הקדמית מופיעים כל ארבעת השחקנים הראשיים, ועל העטיפה האחורית מופיע מידע אודותיהם, וכן מידע על תקופת שלב הצילומים שנמשכה חמישה חודשים, מידע על המחזאי אדוארד אלבי וכן תקציר העלילה. אלבום זה אינו מודפס עוד, מעולם לא פורסם בפורמטים אחרים, והוא אחד האלבומים היקרים ביותר בקרב אספנים.
הוצאה לאור.
מהדורה מודפסת של המחזה יצאה לאור בשנת 1962. מהדורות מודפסות של המחזה המשיכו להימכר מאז במעל ל-70,000 עותקים.
מי מפחד מווירג'יניה וולף?
יחסי מלזיה–ניגריה
יחסי מלזיה-ניגריה הם היחסים הדיפלומטיים שבין פדרציית מלזיה לבין הרפובליקה הפדרלית של ניגריה.
סקירה כללית.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-1965. היחסים בין המדינות מבוססים על שיתוף פעולה בתחומי הכלכלה והמסחר. ניגריה היא המדינה בעלת מספר הסטודנטים הגבוה ביותר שלומדים במלזיה ביבשת אפריקה. כמו כן, מלזיה היא גם שותפת הסחר השנייה בגודלה באפריקה.
יחסים כלכליים.
שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה כלכלי נרחב:
היום בו כדור הארץ חייך
היום בו כדור הארץ חייך (באנגלית: The Day the Earth Smiled) הוא אירוע שהתרחש ב-19 ביולי 2013, בו נכנסה הגשושית קאסיני לצל של שבתאי וצילמה אותו ואת ירחיו, את מערכת טבעותיו וגם את כדור הארץ, נוגה ומאדים. לקראת המאורע נערכו פעילויות אסטרונומיה ומדע פופולרי ברחבי העולם, והוא נודע בתור "היום בו כדור הארץ חייך". התמונה שנוצרה ידועה באותו שם.
היסטוריה.
קרולין פורקו, ראש צוות עיבוד התמונה של הגשושית קאסיני, העלתה רעיון לנצל את האירוע בו קאסיני חולף בצל שבתאי, ליום בו יש פעילויות ברחבי העולם. מטרת האירוע הייתה לעודד אנשים להתעניין בחקר החלל, ולהיות חלק מהחגיגה בו ידוע זמן צילום כדור הארץ מראש. השאיפה ליצור תמונה שתזכיר בהשפעתה את נקודה כחולה חיוורת.