בשנת ה'תרפ"ו (1926), נישא לשושנה רוטמן, בתו של מנחם-מנדל רוטמן, חסיד חב"ד הידוע כמתיישב הראשון של קבוצת "בית וגן" (לימים העיר בת-ים). השניים הכירו כשנפגשו בשיעורי אספרנטו בהם השתתפוהנישואין הבין-עדתיים, אשר נחשבו לתקדימיים בתקופה זו, נערכו בידי הראי"ה קוק, אשר כיהן כרב הראשי לארץ ישראל.
נמנה עם ראשוני התלמידים במכון למדעי היהדות - שקדם לפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית, בה קיבל בשנת 1933 תואר מוסמך למדעי הרוח (מקרא, תלמוד, ידיעת ארץ ישראל, שפה וספרות יוונית והיסטוריה של יוון ורומא).
בעל תואר ד"ר לפילוסופיה על מחקרו "מדרשי הלכה של התנאים בתלמוד הבבלי" (ה'תש"א 1941).
לימד בבית הספר העממי "דורש ציון", ב"סמינר למורות של המזרחי" (כיום "מכללת אפרתה") וב"בית המדרש למורים העברי" (כיום המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין).
היה המזרחי הראשון שמונה לדרגת פרופסור במדינת ישראל, עם מינויו לפרופ' חבר בחוג למקרא של האוניברסיטה העברית בשנת 1964.
לאחר יציאתו לגמלאות בשנת 1972, לימד בנוסף גם בחוגים לתלמוד באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן, ממנה קיבל בשנת 1987 תואר דוקטור לשם כבוד.
נפטר ביום כ"ו באדר ה'תשנ"ד, 1994.
מחקריו.
מחקריו מקיפים תחומים רבים במדעי היהדות: חקר המקרא, התלמוד, ארץ ישראל והספרות היוונית-יהודית.
בין קרוב למאה ספריו ומאמריו, בולטים ספריו רחבי ההיקף אודות "מפרשי המקרא, דרכיהם ושיטותיהם"; "פרקי מבוא לספרות התלמוד"; תרגומיו לעברית ספרים מיוונית עתיקה ומפרסית; מילונים שכתב: ארמי - עברי, לתרגומי המקרא ולתלמוד הבבלי, אספרנטו - עברי (תרפ"ח, 1927, "בצירוף מבנה השפה ודקדוקיה").
רבים ממחקריו מרוכזים בשני הספרים: "מחקרים במקרא" ו"עיונים בספרות התלמוד". על תרגומו לעברית של מסכת בבא קמא זכה בפרס טשרניחובסקי (1954). בעד ספרו "מדרשי הלכה של התנאים בתלמוד הבבלי" זכה בפרס ע"ש דוד ילין (1944).
במהלך חייו הוציא לאור שלושה עשר ספרים של חוקרים אחרים. בתוך כך, ערך והוציא לאור רבים מכתבי רבו - פרופ' ר' יעקב נחום הלוי אפשטיין, וכן, ספרי מחקר של חבריו: החוקר גדליה אלון והפרופ' בנימין דה-פריס. בנוסף, הוציא לאור כתבי-יד עתיקים משפות שונות.
מאז פטירתו, ממשיכים בניו להוציא לאור ספרים נוספים מכתבי ידו.
פעילות ציבורית.
בפברואר 1932 נבחר לוועד הקהילה של ירושלים מטעם רשימה של יהודי המזרח, ולאחר מכן אף נבחר מטעמה לחבר המועצה הדתית של ירושלים.
לאחר פטירת הראשון לציון הרב עוזיאל, פנו בכירים מחוגי המזרחי בבקשה להעמידו כרב הראשי הספרדי למדינת ישראל. עם זאת, לאחר שהתברר כי מועמדותו עלולה לעורר מחלוקת, ביקש שלא יגישו את מועמדותו.
כיהן כחבר ועדת השופטים של פרס ירושלים לספרות תורנית.
לאחר מות אביו, מילא את מקומו ושימש כרבה של קהילת יהודי פרס בשכונת נחלת ציון, בירושלים. וכן, כראש הישיבה הקהילתית שהקים אביו "שערי רחמים".
החל משנת 1956, כיהן כחבר האקדמיה ללשון העברית עד לפטירתו כזקן חברי האקדמיה.
יחסו לארץ ישראל ולמדינה.
התעקש לעשות את כל מחקריו בארץ ישראל. כך, סירב להזמנות מאוניברסיטאות בחו"ל, אף בשנות השבתון.
סבר כי להקמת מדינת ישראל חייבת להיות ביטוי בתפילה. בהתאם לכך, היה הראשון שתיקן תפילות למען המדינה וחיילי צה"ל, וכן חיבר תפילת "על הניסים" מיוחדת ליום העצמאות. את התפילות הדפיס בספריו השונים, וכן שילבם בתפילות שבבית הכנסת שייסד אביו.
מספריו.
לאחר פטירתו:
בית החולים הדסה (תל אביב)
בית החולים הדסה תל אביב או בשמו הרשמי האחרון בית החולים העירוני-ממשלתי ע"ש ישראל רוקח היה בית חולים שהוקם ביפו בשנת 1918 ונדד לכמה מקומות בעיר, ביניהם רחוב גרוזנברג בתל אביב בשנת 1920 ולאחר מאורעות תרפ"א לרחוב נחלת בנימין, אך במרבית שנות פעילותו, משנת 1929 ועד סגירתו בשנת 1992 פעל ברחוב בלפור 8 בתל אביב. כיום עומד במקומו מתחם רובע לב העיר.
היסטוריה.
ראשיתו של בית החולים בשלהי מלחמת העולם הראשונה, כאשר ההסתדרות הציונית בארצות הברית נרתמה לעזור לחלוצי הארץ במלחמתם במגפות והחליטה לשלוח צוותים רפואיים לארץ ישראל. הם פנו לארגון הנשים הדסה, וביוזמת הנרייטה סאלד הוקמו ארבעה בתי חולים בארץ, החשוב והגדול בהם בית החולים הדסה (יפו). בית החולים הוקם באוקטובר 1918 ושכן בשכונת יפה נוף שברובע מנשייה שביפו, סמוך למלון בלה ויסטה ובתי פיינגולד. במקביל לפתיחת הדסה יפו שב ונפתח בית החולים שער ציון במשכנו הקודם בבית הקונסול האוסטרו-הונגרי, יעקב פסקל,
על ידי קבוצת עזרה מדיצינית ציונית אמריקנית ששכן מאז 1898 באותה שכונה, ונסגר ערב פסח תרע"ז עת גורשו מעירם יהודי יפו ותל אביב בהוראת השלטונות העות'מאניים.
כעבור שנתיים, בשנת 1920, עבר בית חולים "הדסה" ארעית לבנין ברחוב גרוזנברג בתל אביב, ומספר המיטות גדל תחילה ל-28 ואחר כך ל-48. ארגון הדסה נכנס למשא ומתן עם אלקנה (רזניק) ספקטור בדבר שכירות הבניין שבנה ברחוב נחלת בנימין 18 ויעד להיות מלון (ברבות הימים מלון ספקטור), אך בעקבות מאורעות תרפ"א טבילת האש של בית החולים הראשון בתל אביב הייתה דרמטית בהרבה. באחד במאי 1921 נערכה תהלוכת פועלים ביפו, ותושבי העיר הערבים פגעו בתהלוכה. הפצועים פונו לבניין "ספקטור" ובעשרת הימים הבאים בוצעו בבית החולים המאולתר 43 ניתוחים גדולים, ובסך הכול טופלו 150 פצועי המהומות. לאחר פרעות תרפ"א הוכשר בניין מלון ספקטור לבית חולים בעל 75 מיטות. בשנת 1922 ד"ר יאיר זיינפלד מונה למנהל המחלקה הפנימית.
ב-30 ביוני 1925 הונחה אבן הפינה למושב הקבע של בית החולים במגרש בן עשרה דונמים מאחורי רחוב אלנבי, בין רחוב בלפור ורחוב מזא"ה. כתובת בית החולים נקבעה לרחוב בלפור 8. הסתדרות הרוקחים קבעה את שעות פתיחת בתי המרקחת ואת תורנויות בתי המרקחת בשעות הלילה קיימת סברה לפיה המגרש הוועד לבית חולים כבר בשנת 1914 ואפילו אבן פינה הונחה אז, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ועקב התנגדות השלטון העות'מאני פסקה הבנייה וחומרי הבנייה הופנו לבניית מסגד חסן-בֶּק. הבניין שהוקם לבסוף תוכנן על ידי האדריכל דב הרשקוביץ ונבנה בסיוע עיריית תל אביב, ממשלת א"י המנדטורית, ההסתדרות הציונית הדסה, ועד הרופאים היהודיים באמריקה והברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד. הבניין נחנך בינואר 1929 ונפתח לקהל הרחב. בבית החולים היו מחלקות לאפידמיולוגיה, כירורגיה, רפואת ילדים, רפואת עיניים, נשים ויולדות, אף אוזן גרון, עצבים, אורולוגיה וכן חדר ניתוח מודרני. המעבדות שכנו בבניין נפרד צמוד לבית החולים ברחוב מזא"ה (ראו תמונה). בית החולים עשה שימוש גם בבניינים סמוכים נוספים, והעיקרי שבהם בית הבריאות על שם לינה ונתן שטראוס אשר ברחוב בלפור 14. בנין מרשים זה העומד עד היום על תילו מתפרס על פני שישה דונמים, תוכנן על ידי האדריכל היהודי הבריטי בנימין חייקין (שתכנן גם את בית הבריאות על שם שטראוס בירושלים). אבן הפינה הונחה ב-31 בינואר 1928 בטקס בהשתתפות ראשי היישוב היהודי ובכירים בשלטון המנדטורי, לרבות סר אלפרד מונד (הלורד מלצ'ט) וחיים נחמן ביאליק אשר נשא מילים בשבחו של שטראוס. הבניין הכיל מעון תינוקות לאימהות עובדות ומחוסרות אמצעים, קליניקה לרפואת שיניים לילדי בתי הספר, ספרייה רפואית, בית ספר לחרשים אילמים, תחנה לטיפול ביונקים ובנשים הרות, מעבדה למצרכי מזון, מחלקה אורתופדית לילדים ואולם להרצאות. הבית שימש גם כמרכז ל"צופי הבריאות".
כבר עם פתיחת בית החולים היה ברור כי המקום צר מלהכיל מוסד רפואי "מודרני" ולכן במקביל, עוד בשנת 1925, קנתה העירייה מאיברהים שוקי אפנדי, תושב הכפר הערבי סומייל, פרדס בן 50 דונם (פרדס פורטליס) בשטח הנמצא בימינו בסוף שדרות בן-גוריון וכולל את גן העיר, בניין העירייה וכיכר רבין. תוכנית בניית בית החולים לא יצאה לפועל בעיקר בהיות השטח ספר מסוכן ממנו ירו פורעים ערביים על בתי העיר הסמוכים. מאוחר יותר הפך הפרדס יחד עם בריכת שחייה בשטחו ל"גן הדסה", ושמו של הרחוב בצפונו של המתחם, רחוב הדסה, הוא זיכרון יחיד לתוכנית לבנות את בית החולים במקום.
עם פתיחתו ובמשך שנים רבות היה בית חולים הדסה תל אביב בית החולים היחידי במחוז. ד"ר אריה אלוטין נזכר:
מובאה נוספת בנידון:
ואכן הפיקוח על בתי החולים הציבורים (ממשלתיים או ממשלתיים עירוניים) בתקופת שלטון המנדט הבריטי בפלשתינה היה באמצעות "מחלקת הבריאות של ממשלת ארץ ישראל", ומי שניהל 24 שנים את שירותי הרפואה בארץ ישראל היה קולונל ד"ר ג'ורג' הרון (1880–1963) -"שר הבריאות של ממשלת המנדט" (מנהל שירותי הרפואה בא"י), כירורג בהכשרתו. בשנים 1908–1915 היה נספח של מחלקת בריאות הציבור הבריטית במצרים. בשנים 1915–1920 שירת בצבא הבריטי. ב-1.6.1920 מונה מנהל מחלקת הבריאות בממשל בא"י. סיים את תפקידו עם פרישתו לגמלאות ב-1944. תפיסת עולמו הייתה מוגבלת ואופיינית לקצין בריטי קולוניאלי הדואג לילידים ('natives') הנחשלים בפינה נידחת באימפריה, ולא למנהל של אלפי רופאים מהטובים בעולם שהיו מוכנים לעבוד במקצועם בתמורה מזערית. המחלקה שבניהולו עבדה בצורה טובה (אך ללא מעוף) במספר תחומים: באדמיניסטרציה ובסידור מינהל תקין, במלחמה במגפות ובחקיקת חוקי התברואה. בנושאים אלה הקנתה ידע וניסיון למשרד הבריאות של המדינה העתידה לקום.