בין הבישופים שאולף הביא איתו מאנגליה היה גרימקל (בלטינית: Grimcillus). גרימקל היה ככל הנראה היחיד מבין הבישופים המיסיונרים שנותרו בנורווגיה עם מותו של אולף והוא היה זה שעמד מאחורי ההכרזה על אולף כמבורך ב-3 באוגוסט 1031. מאוחר יותר היה גרימקל לבישוף הראשון של העיר סיגטונה שבשוודיה.
באותה תקופה, יכלו בישופים מקומיים וקהל מאמיניהם להכריז על אדם כעל קדוש ותהליך קאנוניזציה רשמי באמצעות קוריה אפיפיורית לא היה מקובל. במקרה של אולף, הפיכתו לקדוש לא אירעה עד ל-1888. בכל אופן, אולף מת לפני פילוג הכנסייה הנוצרית ומערך קפדני של טקסים קתוליים לא מוסד עדיין בסקנדינביה באותה עת. אולף נערץ גם בנצרות האורתודוקסית והוא מהווה מקור גאווה גדול למאמיניה, במיוחד במערב.
בהמשך מונה גרימקל להיות הבישוף של הדיוקסיה של סלסי שבדרום-מזרח אנגליה. זוהי ככל הנראה הסיבה להימצאותם באנגליה של הסממנים המוקדמים ביותר לפולחן אולף הקדוש. תפילה לאולף הקדוש נמצאה בספר תפילות שהונהג על פי בקשתו האחרונה וצוואתו של הבישוף לאופריק מאקסטר לקתדרלת אקסטר. נראה שפולחן אנגלי זה היה קצר ימים.
אדם מברמן, שכתב בשנת 1070 לערך, מאזכר עלייה לרגל לקברו של אולף הקדוש בקתדרלת נידארוס, אך זהו הסימן הברור היחיד לפולחן אולף הקדוש בנורווגיה לפני אמצע המאה ה-12. באותה עת קיבל אולף את הכינוי "מלכה הנצחי של נורווגיה". ב-1152 – 1153 הופרדה נידארוס מלונד כארכיבישופות נפרדת. נראה שבין אם באופן רשמי או לאו, פולחן ההערצה לאולף כקדוש, שהתקיים בנידארוס עוד קודם לכן, נעשה רשמי באותה עת.
בפואמה "שירת הים הרגוע", שמתוארכת ל-1030 – 1034, מוזכרים בפעם הראשונה הניסים שבוצעו על ידי אולף הקדוש. אחד מהם הוא הריגתו והשלכתו על ההר של נחש הים שניתן היה אז לראותו על המצוק. נס אחר התרחש ביום מותו של אולף, כאשר הושבה לאדם עיוור ראייתו לאחר שעיניו שופשפו בידיים שהוכתמו בדמו של הקדוש.
הטקסטים ששימשו לחגיגות הליתורגיות של אולף הקדוש במשך כל ימי הביניים לוקטו או נכתבו ככל הנראה על ידי איסטיין ארלנדסון, הבישוף השני של נידארוס (1189-1161). תשעת הניסים שדווחו ב"שירת הים הרגוע" יוצרות גרעין של מעשי ניסים המיוחסים לאולף.
אולף הקדוש היה אהוד באופן נרחב לא רק בנורווגיה, אלא גם בכל רחבי סקנדינביה. כנסיות אין ספור בנורווגיה, בשוודיה ובאיסלנד הוקדשו לו. נוכחותו הורגשה גם בפינלנד ורבים מחוץ לעולם הנורדי עלו לרגל לקברו. מעבר לעקבות המוקדמים של פולחן אולף הקדוש באנגליה, קיימים אזכורים אקראיים לאולף מחוץ לתחומי סקנדינביה. כמה כנסיות באנגליה הוקדשו לו. כנסיית סנט אולף שביורק מוזכרת בכרוניקות האנגלו-סקסיות ב-1055 כמקום קבורתו של מייסדה, סיווארד, רוזן נורת'מבריה. מקובל לחשוב באופן כללי שזוהי הכנסייה הקדומה ביותר המתועדת שהוקדשה לזכרו של אולף וזוהי עדות נוספת לפולחן אולף הקדוש בראשית שנות החמישים של המאה ה-11 באנגליה. כנסיית סנט אולאב הארט סטריט שבסיטי של לונדון היא מקום קבורתו של סמיואל פיפס ושל אשתו. כנסייה נוספת מדרום לגשר לונדון נתנה את שמה לרחוב טולי ול"איגוד הסיוע לעניים על שם אולף הקדוש", ומאוחר יותר נודע אזור זה כרובע ברמונדזי. בית המחסה של האיגוד ברות'רהית' הפך לבית החולים על שם אולף הקדוש ולאחר מכן לבית מחסה לזקנים בקרבת כנסיית אולף הקדוש, שהיא הכנסייה הנורווגית של לונדון. ב-1571 הוקם בית הספר היסודי על שם אולף הקדוש שעד 1968 שכן ברחוב טולי ואז הועבר לאורפינגטון שבקנט.
אולף הקדוש, יחד עם מרים, אם ישו, הוא הקדוש המגן של הקפלה של הורנגים, ששרתו כשומרי הראש של קיסרי האימפריה הביזנטית. האמונה היא שכנסייה זו הייתה ממוקמת ליד כנסיית הגיה אירנה שבקונסטנטינופול. אולף הקדוש הוא אחרון הקדושים שהתקיים פולחן של הערצתם הן על ידי הכנסייה המערבית והן על ידי הכנסייה המזרחית לפני הפילוג הגדול.
קיימת גם קפלה המוקדשת לאולף הקדוש בבזיליקת סן קרלו אל קורסו שברומא. על המזבח שניצב בה היה מצויר דיוקנו של אולף, המראה מלך ויקינגי המביס דרקון והייתה זו מתנה שהוענקה לאפיפיור לאו השלושה-עשר על ידי מנהל משק הבית האפיפיורי ב-1893 לרגל יובל הזהב להסמכתו כבישוף.
בזיליקת סן קרלו אל קורסו היא הכנסייה הקתולית היחידה שבה קיים מזבח המוקדש לאולף הקדוש מחוץ לנורווגיה. בגרמניה היו מזבחות שהוקדשו לאולף הקדוש בקובלנץ. אלה הוצבו ב-1463 או ב-1464 על ידי היינריך קלטזיין במעון הפרישה שלו, המנזר הדומיניקני בעיר העתיקה של קובלנץ. קלטזיין היה הארכיבישוף של נידארוס בין השנים 1452 – 1458. לאחר מותו ב-1464 הוא נקבר מול המזבח, אך המזבח לא שרד. המנזר הדומיניקני הוסב להיות מבנה חילוני ב-1802 ונהרס ב-1955.
לאחרונה הוחזר למעמדו נתיב העלייה לרגל לקברו של אולף הקדוש בקתדרלת נידארוס. הנתיב ידוע בשם "נתיב אולף הקדוש" או "נתיב העלייה לרגל" (Pilegrimsleden). הנתיב הראשי, שאורכו כ-640 ק"מ, יוצא מחלקה העתיק של העיר אוסלו ופונה צפונה, לאורך אגם מיוסה, ממשיך דרך רכס הרי דוברפיל ויורד לעמק אורקדל עד לקצהו בקתדרלת נידארוס שבטרונדהיים. קיים משרד ייעוץ לעולים לרגל באוסלו ומרכז עלייה לרגל בטרונדהיים בחסות הקתדרלה שמעניק תעודות לעולים לרגל שמשלימים בהצלחה את המסע. שרידי גופתו של אולף הקדוש לא נמצאים עוד בקתדרלה.
ב-29 ביולי, יום מותו של אולף הקדוש, מציינים תושבי איי פארו את ה"אולפסוקה" (Ólavsøka), יום חגם הלאומי, ובו הם זוכרים את המלך שהנהיג את הנצרות באיים. איי פארו הם הארץ היחידה בעולם שמקיימת חג ביום זה.
אולף הרלדסון
אולף השני הרלדסון
סיינט אולף
ארמון סבוי
ארמון סבוי (באנגלית: Savoy Palace) היה ארמון מלכותי של בית המלוכה האנגלי בלונדון של ימי הביניים. הארמון נהרס במהלך מרד האיכרים בשנת 1381. הארמון היה ממוקם ברחוב הסטרנד, במקום בו מצויים כיום תיאטרון סבוי ומלון סבוי.
היסטוריה.
עשירי לונדון של ימי הביניים בחרו לצאת את חומות העיר והתגוררו לאורך רחוב הסטרנד שיצא מחומות העיר לונדון לעבר הכפר צ'רינג, בו היה צלב אלינור (כיום נקרא המקום צ'רינג קרוס).
מבני העשירים נבנו לאורך צידו הצפוני של הרחוב, ופנו לעבר נהר התמזה אשר זרם באותה עת בדרומו של הרחוב. הנהר שימש למעשה עורק התחבורה הראשי של העיר, והמגורים לאורך הסטראנד היו מרוחקים מהעיר הצפופה שבין החומות, הריחות הרעים שבה והצפיפות שבה.
המלך הנרי השלישי העניק את האדמה עליה נבנה הארמון לפייטרו השני, רוזן סבויה, דודה של המלכה אלינור מפרובנס בשנת 1246. פייטרו בנה שם בית מידות, אשר הוענק לאדמונד קראוצ'בק, הארל הראשון מלנקסטר - בנם הצעיר של המלך הנרי השלישי והמלכה אלינור.
צאצאיו של הנרי התגוררו בארמון עד המאה ה-14. במאה ה-14 בנה במקום ג'ון מגונט, דודו של המלך ריצ'רד השני אשר היה אחד מהאנשים החזקים והעשירים באנגליה באותה עת, ארמון על מנת לשכן את אוספי האמנות ושטחי הקיר שלו.
במהלך מרד האיכרים של שנת 1381, בו האשימו המורדים את ג'ון מגונט בהטלת מיסים כבדים (אשר היו הגורם העיקרי למרד), הרסו המורדים את הארמון עד הקרקע ושרפו את כל תכולתו.
בשטח עליו עמד הארמון בנה המלך הנרי השביעי בשנת 1512 בית חולים לעניין שנקרא "בית החולים סבוי", שהיה בית החולים הראשון באנגליה בו עבד צוות קבוע. בית החולים נסגר בשנת 1702 ובמאה ה-19 נהרס המבנה.
ממבני בית החולים נותרה כיום רק הקפלה של בית החולים - קפלת סבוי.
במקום בו עמד בית החולים עומדים כיום מלון סבוי ותיאטרון סבוי הנושאים את שם הארמון.
ארמון סאבוי
הגשמת האל
גרגוריוס השמיני
גרגוריוס השמיני (בלטינית: Gregorius VIII; 1100 לערך - 17 בדצמבר 1187) הוא כינויו כאפיפיור של אלברטו דה מורָה, אשר כיהן כאפיפיור בין ה-25 באוקטובר 1187 ועד למותו. גרגוריוס השמיני ידוע בראש ובראשונה כאפיפיור אשר קרא ליציאה למסע הצלב השלישי.
ביוגרפיה.
דה מורה נולד בשנת 1100 בבנוונטו, והיה בן למשפחת אצולה בבנוונטו, ובגיל צעיר הצטרף למסדר הנזירים הציסטרציאנים. בשנת 1172 נטל דה מורה חלק בוועידת אברנשה כשליח האפיפיור. הוועידה חננה את הנרי השני מלך אנגליה מאשמת רצח תומאס בקט, תוך הלקאה פומבית של המלך.
ב-25 באוקטובר 1187 נבחר כאפיפיור במקומו של אורבנוס השלישי. הפעולה המשמעותית הראשונה שלו כאפיפיור הייתה פרסום הבולה (איגרת אפיפיור) "אודיטה טרמנדי" ("Audita tremendi"), אשר קראה ליציאת מסע הצלב השלישי כתגובה לתבוסת ממלכת ירושלים הצלבנית בקרב קרני חיטין. ירושלים כבר נפלה בשעה שפרסם את האיגרת (או ליתר דיוק, ב-2 באוקטובר 1187), אך החדשות לא הגיעו לגרגוריוס בזמן זה.
האיגרת, שפורסמה רק ארבעה ימים לאחר מינויו לאפיפיור, נפתחת במילים:
"Audita tremendi severitate judicii, quod super terram Jerusalem divina manus exercuit..."
שמשמעותן "לאחר שמיעת האופן הנוראי והחמור שבו ממלכת ירושלים נמחצה ביד העליונה..." וממשיך בסגנון דומה לזה של האיגרת אשר קראה ליציאת מסע הצלב השני ב-1145. הפסדיה הצבאיים של ממלכת ירושלים מתפרשים באיגרת כעונש אלוהי על חטאי המדינות הצלבניות. היא הבטיחה מחילה מלאה והגנה כנסייתית ליוצאים לקרב.
גרגוריוס לא ראה את מסע הצלב יוצא לדרך. הוא נפטר מקדחת באותה שנה. יורשו היה קלמנס השלישי.
הקפות שניות
מיכה (תרי עשר)
דוד הראשון קורופלאטס
דוד הראשון קורופלאטס (בגאורגית: დავით I კურაპალატი, דאווית I קוּראפּאלאטי, 876–881) היה מלך טאו-קלארג'תי מענף כארתלי של הבגרטידים האיברים.