חלק גדול מהידע אודות תולדות בירקה מגיע משני חיבורים - "חיי אנסקאר" (Vita Anskarii) מאת רימברט מהשנים 869–876, ו"מעשי הבישוף מהמבורג" (Gesta Hammaburgensis ecclesiae pontificum) מאת אדם מברמן. אנסקאר היה נזיר פרנקי שנשלח בשנת 829 על ידי לואי החסיד לבירקה כדי לנצר את תושביה. הוא התקבל בידי המלך ביורן השני אשר התיר לו לפעול ביישוב. המלך לא התנצר אך אנסקאר הצליח לנצר את הרגייר (Hergeir), מושל העיר. אנסקאר נותר שנה וחצי בבירקה ואז שב להמבורג והיה לבישוף. אנסקאר שב לבירקה בשנים 852–853 ולאחר משא ומתן ממושך עם המלך אולוף הראשון הותר לו להקים כנסייה ביישוב. מעט מאוד ידוע על השליחות הנוצרית בשוודיה לאחר מותו של אנסקאר בשנת 865, אך אדם מברמן מזכיר בספרו ארכיבישוף בשם אוני אשר מת בשנת 936 בעת שליחות בבירקה. שני החיבורים מספקים מידע גם על הופגורדן השוכנת על האי אַדֱּלְ (Adelsö) הסמוך, שבו התגורר המלך. לא ברור אם מלכי הופגורדן היו מלכי שוודיה כולה או מלכים מקומיים, ונראה שלפחות באופסלה מלך מלך נוסף. למלך הייתה סמכות מסוימת בבירקה, אולם ליישוב הייתה מועצה ומושל משל עצמו. החוק בבירקה נקרא חוק בּיֶירְקֱּה או בִּיָירְקִּי (Björkö ו-Bjarkey בהתאמה) והצטיין בכך שקבע שוויון בין כל בני האדם, ללא קשר למקום מוצאם, דבר חריג באותה עת. חוק זה שימש בסיס לחוקים דומים של ערי מסחר אחרות בימי הביניים, וכן של חוקים מאוחרים יותר אשר הגדירו את מעמדן של ערים.
בירקה ירדה מגדולתה בבת אחת בשנת 970 לערך, אף שהיישוב המשיך והתקיים אל תוך המאה ה-11. אדם מברמן כתב כי בשנת 1060 לערך האתר היה נטוש לחלוטין. הסיבה המדויקת לשקיעתה של בירקה אינה ידועה וסביר שמדובר במספר גורמים שחברו להם יחדיו. עם אלה נמנים נסיגת קו החוף שהביאה לסגירת נתיבי שיט; הירידה בסחר עם מזרח אירופה בעקבות התקפות סוויאטוסלב, נסיך קייב באגן הוולגה, העתקת תפקידה של העיר לסיגטונה כ-35 ק"מ מצפון לעיר, ובנוסף שרידי חורבן מראים שבירקה הותקפה בסוף המאה ה-10.
האתר.
האדמה השחורה.
ליבו של האתר הארכאולוגי מכונה "האדמה השחורה" (Svarta Jorden) ובו התגוררו תושבי היישוב בתקופה הוויקינגית. הכינוי "האדמה השחורה" מייצג שכבה ארכאולוגית עשירה בממצא אורגאני שצבעו כהה, ואשר מבהיר כי האתר יושב במשך זמן רב. גובהה של שכבה זו הוא עד שני מטרים, ושטחה כ-7 הקטאר. היא תחומה במערב בקו החוף ובמזרח בחומה מבוצרת. עם זאת, בחלק מהתקופה היה היישוב גדול יותר והשתרע מעבר לחומה לכיוון צפון-מזרח, כך שכיסה שטח של 13 הקטאר. חלק משטח היישוב נפגע מאוחר יותר בשל עיבוד חקלאי. היישוב נחלק לחלקות שנתחמו ברחובות ובתעלות. בכל חלקה היו בית אחד או שניים וכן מבנים נספחים ששימשו כבתי מלאכה או כחנויות. המבנים נבנו מבוץ וקורות עץ (half-timbered) ונשאו גגות מעץ או כבול. הריכוז הגבוה של זרחן בקרקע וערך ההגבה הגבוה שלה, סייעו לשימור מתכות, ובאדמה השחורה נמצא מספר גדול של חפצי ברונזה וברזל וכן מטבעות, במיוחד ממקור מוסלמי, דבר המאשר את חשיבות המסחר עם המזרח. עוד נמצאו חפצי זכוכית, חרס, עצמות ואפילו בד.
הנמלים.
ממערב ליישוב משתרע מפרץ קטן ורדוד אשר שימש ככל הנראה כמעגן, ונוסף לו שני מפרצים בצפונו של האי משמרים את הסיומת "האמן" (Hamn) שמשמעותה בשוודית היא נמל - קוגהאמן (Kugghamn) וקושהאמן (Korshamn). ייתכן והיה נמל נוסף בסוֹלוִיקסגרופן (Salviksgropen) בצפון-מזרח האי. במעגן הסמוך ליישוב התגלה רציף עשוי מלבני אבן באורך של כ-10 מטרים וברוחב של 3 מטרים וכן עמודי עגינה מעץ. מבנים דומים התגלו מאוחר יותר גם בשני הנמלים שבחופו הצפוני של האי.
הביצורים.
בצידו המזרחי של היישוב שכנה חומה באורך של 700 מטרים, אשר הגיעה עד לגבעת המצודה בדרום. רק חלקה הצפוני של החומה באורך של 400 מטר השתמר והיתר נהרס, ככל הנראה בגלל עיבוד חקלאי. החומה הייתה עשויה משני קירות אבן מקבילים שביניהם חלל אשר מולא באדמה ובכבול. הקמת החומה נעשתה במספר שלבים אך לכל המוקדם בשנת 900, ובשל מטבע שנמצא בבסיס החומה ניתן לתארך חלק ממנה לשנת 925. חלקים מהחומה הוקמו מעל קברים אשר שולבו בה. כדי להגן על היישוב מן הים, חומה עשויה עץ המשיכה מערבה אל תוך המפרץ, ובה נקבעו שערים צפים. חלק מעמודי העץ של החומה עדיין נראים במפרץ.
בצידה הדרומי של העיר שכנה גבעה מבוצרת (Borgen) שהייתה אופיינית לתקופת הברונזה באירופה. כ-500 גבעות מבוצרות דומות התגלו באזור ימת מלארן לבדו. אולם בתקופה הוויקינגית גבעות מבוצרות כאלו הפכו נדירות, דבר שמאפשר להתייחס אל בירקה כשלב מעבר בין תקופת הברזל הגרמאנית למצודות המבוצרות של ימי הביניים. מבנה המצודה היה מסיבי וגם כיום הוא מתבלט באתר. הוא התאפיין בחומה חצי עגולה נושאת שינות מעץ, באורך של 350 מטרים, גובה של 2–3 מטרים ועובי של 7–8 מטרים. גם חומה זו הייתה עשויה משני קירות אבן מקבילים, והתווך מולא בחומר. בצידה המערבי של הגבעה לא הוקמה חומה, שכן בצד זה שכן מצוק שיורד אל הימה ואשר סיפק הגנה מספקת. נראה כי המצודה הוקמה במקביל להקמת היישוב, אולם בשני שלבים - חומה ראשונה עלתה באש בתחילת המאה ה-9 ואילו החומה המאוחרת, המסיבית יותר, ספגה מספר שריפות בסוף המאה ה-10. החומה הוקמה מעל מספר קברים, ובמיוחד קבר גדול מאמצע המאה ה-8 בו נקברו אדם רם מעלה וסוסו. בשל סמיכות הזמנים להקמת היישוב, ייתכן שאדם זה השתייך למשפחה שהקימה את בירקה.
הקברים.
באי ביירקה שוכנים לפחות 2,500 קברים באזורים שונים. באזור הגדול ביותר (האמלאנדן - Hamlanden), השוכן צפונית-מזרחית לאדמה השחורה, מרוכזים 1,600 קברים, דבר ההופך אותו לאחד מבתי הקברות החשובים ביותר שהשתמרו מהתקופה בסקנדינביה. בנוסף נמצאו ריכוזים גדולים של קברים מדרום ומצפון למצודה. רק 1,600 מהקברים נחקרו ובחלקם יותר מאדם אחד, כך שקשה לאמוד את מספרם המדויק של האנשים אשר נקברו באי. שיטת הקבורה האופיינית ביותר לתקופה הוויקינגית הייתה שריפת גוויות והטמנת האפר מתחת לרוגם, ולעיתים נדירות יותר מתחת למבנה אבן. עם זאת בבירקה התגלו שלדים שלמים רבים, דבר המרמז על חדירת הנצרות ליישוב, או על קבורת זרים בהתאם למנהגם. בנוסף התגלו 111 אולמות קבורה שבהם הונחו ארונות עץ שבהם גופה וחפצים שונים, ולעיתים הוקם רוגם גדול מעל לקבר. קברים אלה שברבים מהם התגלו בני זוג, שייכים לאנשים רמי מעלה או לעשירים, והמספר המשמעותי של קברים מסוג זה מעיד על השפעה זרה. לעיתים נקברו גם סוסים בקברים אלה, והחפצים שהונחו בהם כוללים כלי נשק, תכשיטים, בגדי משי ומוצרי יוקרה נוספים. באחד מאולמות הקבורה התגלה בשנת 2017 שלד של אישה, דבר המעיד על קיומן של נשים לוחמות בעלות מעמד גבוה בחברה הוויקינגית. בתחילה חשבו החוקרים כי מדובר בגבר בשל כלי הנשק שנמצאו בקבר, אולם לאחר מכן הוכח כי מדובר באישה.
אריאנה דבוז
אריאנה דבוז (באנגלית: Ariana DeBose; נולדה ב-25 בינואר 1991) היא שחקנית, זמרת ורקדנית אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2021 על תפקידה בסרט "סיפור הפרברים".
ראשית חייה.
דבוז נולדה ב-25 בינואר 1991 בצפון קרוליינה. אמה, ג'ינה דבוז, היא מורה בחטיבת ביניים. דבוז למדה ריקוד במתחם הריקודים CC &amp; Co בראלי, צפון קרוליינה. אביה אפרו-פורטו ריקני ואמה לבנה. היא אמרה גם, "אני מציגה את עצמי כשחורה ויש לי שושלת אפרו-אמריקאית, אבל אני יש לי גם חלק איטלקי."
קריירה.
פריצה.
את פריצת הדרך היא עשתה בשנת 2009, כשהתחרתה בתוכנית הריאליטי "So You Think You Can Dance", והגיעה לטופ 20. מאוחר יותר היא הופיעה באופרת סבון "One Life to Live" ושיחקה את אינז בהפקה של המחזמר "היירספריי" בתיאטרון צפון קרוליינה. לאחר מכן גילמה את נאוטיקה בהפקת המחזמר "מעודדות צמודות" ב-2011 בתיאטרון אליאנס. היא הופיעה גם באנסמבל של הפקת הפילהרמונית של ניו יורק של המחזמר "קומפני" שצולמה לטלוויזיה. בסוף שנת 2011, "מעודדות צמודות" יצא למסע הופעות ארצי ברחבי ארצות הברית. דבוז המשיכה בתפקידה בהפקת ברודוויי משנת 2012, והייתה שחקנית מחליפה של הדמות דניאל.
הקריירה שלה התפתחה כאשר דבוז שיחקה את מארי וילסון במחזמר "מוטאון" בברודוויי ב-2013, והייתה שחקנית מחליפה לדמות של דיאנה רוס. דבוז עזבה את ההפקה זמן קצר לאחר מכן כדי לגלם את אפונין בהפקה אזורית של "עלובי החיים" לפני שחזרה לברודוויי לתפקיד אצילה ונגנית במחזמר "פיפין", תוך שהיא מחליפה את תפקיד השחקן הראשי, שבסופו של דבר היא קיבלה אותו לתקופה קצרה בשנת 2014.
המילטון.
דבוז עזבה את "פיפין" כדי להופיע בתפקיד ה-Bullet בהרכב המחזמר "המילטון" באוף-ברודוויי בתחילת 2015. המחזמר עבר לברודוויי מאוחר יותר באותה השנה, והפך לסנסציה בן-לילה. היא הייתה מועמדת לפרס אסטר על ריקודה במחזמר.
סיפור ברונקס וסאמר.
דבוז עזבה את "המילטון" ביולי 2016, והופיעה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה, "Blue Bloods" בתפקיד סופיה אורטיז, ושיחקה בתפקיד דפני בסרט המותחן "Seaside."
היא חזרה לברודוויי בנובמבר 2016 בתפקיד ג'יין במחזמר "סיפור ברונקס" עד אוגוסט 2017. היא גם אירחה את הבלוג של Broadway.com "ברונקס בולט" במשך שמונה שבועות.
דבוז החלה לשחק את התפקיד של דיסקו דונה ב"" בסן דייגו בתיאטרון לה ג'ולה פלייהאוס בסוף 2017. היא חזרה לתפקיד זה בברודוויי, שנפתחה באפריל 2018. היא קיבלה מועמדות לפרס טוני לשנת 2018 לשחקנית משנה טובה ביותר במחזמר. לעיתים קרובות היא מופיעה במועדון ההופעות 54 Below.