מחקר גנטי מצא כי כ-27% מיהודי מרוקו הם צאצאים של אישה אחת. במחקר משנת 2008 בהובלת ד"ר דורון בהר מהטכניון נתגלה כי שיעור הגנים הנפוצים באזור (הפלוגרופ M1 ו-U6) נמוך מאוד בקרב יהודי צפון אפריקה - מה שמציע כי נישואין לברבריים או לערבים לא היה דבר נפוץ כלל וכי תאוריית ה"התגיירות ההמונית שהגדילה את סך היהודים במגרב" שהייתה נפוצה במחקר ההיסטורי של המאה ה-20 שגויה. בהר טען כי הממצא הגנטי תומך במסורות התרבותיות והאיסורים הדתיים של היהודים להתבוללות עם החברה הכללית והעדפת אנדוגמיה. עוד עולה מן המחקר כי גם גנים אפריקאים שחורים, שקיימים בשיעור של 20-25% בקרב הברברים במגרב (לדוגמה הפלוגרופ L), אינם נפוצים כלל בקרב יהודי צפון אפריקה וכי רק 1.3% מיהודי מרוקו נושאים את הגן הזה (בעוד ש-2.7% מיהודי תוניסיה ו-3.6% מיהדות לוב נושאים אותו).
ממחקר אוטוסומלי עולה כי מבנם הגנטי של יהודי צפון אפריקה כמקשה אחת הוא כזה: 40-42% מסך הנבדקים העידו על שורשים ממוצא מזרח תיכוני, 37-39% מסך הנבדקים העידו על שורשים ממוצא אירופאי (בדגש על דרום אירופה) ו-20-21% מסך הנבדקים העידו על שורשים ממוצא צפון אפריקאי מקומי.
יהודי מרוקו אף קרובים לקהילות אשכנזים (הקרובים ביותר מקרב יהודי צפון אפריקה), וכי מרכיבה הגנטי של כשליש מכלל הקהילה (בדומה ליהודי אלג'יריה) מכיל מוצא דנ"א מיטוכונדרי מנשים מדרום אירופה (בעיקר יוון ואיטליה) שכנראה מתחקה לתקופת בית שני בעת התגבשו אבותיהם של היהודים (צאצאי קשרי חיתון בין זכרים יהודים לבין נשים מתגיירות מאירופה) שיהפכו לאבותיהם של עדות אשכנז ויהדות ספרד (ובשל כך פחות נפוץ בקרב יהודי המזרח התיכון שאבותיהם לא היו במגע כה תדיר עם אירופאים בימי הבית השני).
אנה אכמטובה
יגאל הורוביץ
הסרט האילם
ג'ולי שלז
ג'ולי שלז (נולדה ב-29 בנובמבר 1960) היא במאית ואשת קולנוע ישראלית. זוכת פרס אופיר לבימוי הטוב ביותר על סרטה "עפולה אקספרס".
קריירה.
בוגרת המחלקה לקולנוע בבית הספר בית צבי. בשנת 1993 ביימה את הסרט הדוקומנטרי "סנג'ין", במהלכו עקבה אחר אתר קראוונים סמוך לעכו ואחר האנשים והסיפורים הייחודיים לקהילה המתגוררת באזור. לאחר יציאתו לאקרנים, זכתה שלז בפרס וולג'ין במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים. בשנת 1995 ביימה שלז סרט דוקומנטרי נוסף בשם "באבא-לובה" במהלכו עקבה אחר מסע-השורשים של הזמר דני בסן אל עבר מציאת אביו הביולוגי בארץ מוצאו, ברזיל, וחקירת המושגים אבהות והורות. סרט זה זכה להצלחה גם הוא וגרף פרס אופיר בקטגוריית סרט דוקומנטרי.
סרטה המשמעותי והמפורסם ביותר הוא "עפולה אקספרס" שיצא לאקרנים בשנת 1997 בבימויה. העלילה עוקבת אחר דוד (צביקה הדר) ובתיה (אסתי זקהיים) במהלך מסעו של דוד להגשמת חלומו, להיות קוסם מפורסם. "עפולה אקספרס" זכה להצלחה אדירה ולביקורות משבחות. בטקס פרסי אופיר לאותה שנה גרף הסרט שישה פרסים, ביניהם לסרט עצמו ולשלז בקטגוריית הבימוי הטוב ביותר. לאחר מכן זכה גם סרט זה בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים, פתח את פסטיבל ברלין לקולנוע והשתתף בפסטיבלים לקולנוע במדינות שונות, ביניהן צ'כיה וארצות הברית.
בשנת 2002 ביימה יחד עם דורון צברי את סדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית בת השישה פרקים "דרומה (התופרת ממצפה)" במהלכה עקבו שני הבמאים אחר מאבקן של פועלות מתפרה ממצפה רמון נגד סגירת מפעל התפירה שלהן, תוך שילוב ראיונות ייחודיים ונקודת מבט שונה למקרים המתוקשרים שביצעו התופרות במאבקן. הסדרה נחלה הצלחה גם היא וגרפה את פרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית הסדרה התיעודית.
במהלך השנים ביימה תוכניות טלוויזיה דוקומנטריות מיוחדות עבור תוכנית התחקירים "עובדה", ביניהן "אם את שומעת, תעני" על רצח חנית קיקוס, "חברון", "קו 16" ו"הדסים". במהלך 2004 מונתה לאחראית על המחלקה הדוקומנטרית של חברת הטלוויזיה רשת בערוץ 2 והטלוויזיה בכבלים. באותה שנה ביימה סרט קצר במסגרת פרויקט "סיפורים מהסרטים" בשם "משחק האמת והשקר", בכיכובה של אוולין קפלון, המספר את סיפורם של שני זוגות חברים הנפגשים לחגוג את יום-הולדתה של אחת הנשים בחבורה, ואת המהלכים השונים המתרחשים באותו הערב. באותה תקופה החלה להיות צלע משמעותית במאבקים שונים של יוצרים נגד חברות תמלוגים, ביניהם מאבק היוצרים נגד HOT.
בשנת 2005 ביימה שלז את הסרט "מוכרחים להיות שמח", בכיכובם של רבקה מיכאלי, טל פרידמן וקרן מור, העוקב אחר משפחה בעלת מקרה-עבר מסכסך של ההורים הרודף את המשפחה מיום קיומה, ואחר נסיונותיה של שמחה (סיגלית פוקס) להביא את המשפחה למקום טוב יותר דרך תוכנית מציאות מיוחדת. הסרט לא זכה להצלחה בבתי הקולנוע בארץ, אך גרף חמישה פרסי אופיר.
בפסטיבל בשנת 2015, הייתה חברה בחבר השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
בשנת 2021 הוציאה לאור שלז את סרטה הדוקומנטרי "למה אמרתי אני" הסוקר שוב את פרשת הנערה חנית קיקוס, הפעם תוך התמקדות בהליך הרשעתו ברצח של סולימאן אל עביד. הסרט חוקר באופן עמוק את תהליך קבלת ההחלטות בפרשה זו ומעלה תהיות בנוגע לאופן תפקודן של מערכות האכיפה והמשפט בישראל.
הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים בירושלים וזכה לביקורות משבחות.
לייזר (פירושונים)
בלו ריי
אייווינד יונסון
אֵיווִינד יוּנְסוֹן (בשוודית: Eyvind Johnson; 29 ביולי 1900 – 25 באוגוסט 1976) היה סופר שוודי.
חייו.
יונסון הצטרף כחבר לאקדמיה השוודית בשנת 1957. בשנת 1974 קיבל את פרס נובל לספרות יחד עם הרי מרטינסון בציון לשבח על "אמנותו כסופר, בהבנה מרחיקת ראות במרחב ובזמן, בשירות החירות".
הבחירה ביונסון ובמרטינסון הייתה שנויה מאוד במחלוקת, כיוון ששניהם ישבו בעצמם בוועד נובל וגראהם גרין, סול בלו וולדימיר נבוקוב היו המועמדים המועדפים לאותה שנה.
יונסון נולד בבודן, צפון שוודיה, שם מוצג כיום הבית הקטן שבו גדל.
יצירותיו הידועות ביותר הן:
איווינד ג'והנסון
סעודת יום שבת
סעודת יום השבת היא הסעודה השנייה שנערכת בשבת מתוך שלוש הסעודות אותן חייבים לאכול בשבת. הסעודה נערכת בבוקר יום השבת, לאחר תפילת שחרית ותפילת מוסף, מה שעשוי לדחות את תחילת הסעודה לשעות הבוקר המאוחרות.
חובתה וחשיבותה.
בגמרא נקבע כי כבוד יום השבת עדיף על כבוד הלילה; מה שאומר, כפי שנפסק בשולחן ערוך, כי אדם שאין לו מספיק כסף כדי לקנות מצרכים גם לסעודת יום השבת וגם לסעודת ליל שבת, עדיף שיקנה את צורכי סעודת היום. אמנם במקרה שהכסף לא מספיק לו גם לקניית יין לקידוש של הלילה, עדיף שיקנה יין לקידוש הלילה מאשר שיקנה מזון לסעודת היום.
זמנה.
את הסעודה עורכים בבוקר יום השבת, לאחר תפילות שחרית ומוסף. בקהילות בהן נמשכת התפילה עד חצות היום, דנו הפוסקים מה יעשו כדי שלא יעברו על איסור תענית בשבת.
סדר הסעודה ומנהגיה.
קידוש.
לפני הסעודה יש לקדש על היין.
יש שנוהגים לאכול לאחר הקידוש עוגות או קוגל. בחסידות קוז'ניץ מכונה קוגל זה בשם שלום בית קוגל. אחד הטעמים למנהג אכילת העוגות לפני הסעודה הוא כדי לצאת את שיטת רבי חידקא הסובר שיש לאכול ארבע סעודות בשבת, ואכילה זו נחשבת לסעודה נוספת. טעם נוסף למנהג הוא כדי לצבור ברכות נוספות על מנת להשלים את מניין מאה ברכות שחייבים לומר בכל יום.
נטילת ידיים ובציעת הפת.
לאחר הקידוש נוטלים ידיים ומברכים ברכת "המוציא" על לחם משנה - שתי כיכרות לחם שלמות, ובדרך כלל חלות. בשעה שמברך מניח את אחת החלות גבוהה מהשנייה, ועל זו העליונה בוצע.
מאכלים.
כמנה ראשונה נהוג להגיש בסעודה זו דגים. במספר חצרות חסידיות נהגו שלא לאכול דגים בסעודה זו, והיו שאכלו אותם לפני נטילת ידיים כדי לשמר את המנהג שלא לאכול אותם בתוך הסעודה.
למנה שנייה נהוג להגיש ביצה קשה מרוסקת עם בצל. יש המכנים מאכל זה בשם "ציבל" (מיידיש: בצל) ויש המכנים מאכל זה בשם "אייער מיט צוויבל" (מיידיש: ביצים עם בצל). לעיתים נלווים אליו כבד עוף (שלם או קצוץ) ורגל קרושה.
מנה שלישית מכילה חמין, שעמו מגישים קוגל ומאכלים נוספים.
זמירות ופיוטים.
נהוג לשיר בסעודה זו זמירות ופיוטים שמיוחדים לסעודת יום השבת. בקהילות האשכנזיות נהוג לשיר "ברוך ה' יום יום" ו"ברוך אל עליון". יש שבמהלך הסעודה שרים גם קטעים מנוסח תפילות השבת ויש ששרים את שיר הייחוד ליום השבת המתחיל במילים "אז ביום השביעי נחת".
בסוף הסעודה מברכים ברכת המזון כמו לאחר כל סעודה שאוכלים בה לחם.
יד לילד
יד לילד הוא אתר זיכרון המצוי במוזיאון יד ושם בהר הזיכרון שבירושלים, המנציח את זכר הילדים היהודיים שנרצחו על ידי הנאצים ועוזריהם בשואה.
הקמת האתר.
אתר "יד לילד" הוקם בשנת 1987, לאחר שינוי שחל בתפיסת ההנצחה של מוסד יד ושם. עד לשנות ה-80 התמקד המוסד בהנצחת זכר הגבורה וההתנגדות לנאצים, והמעיט בהנצחת האנשים שהושמדו.
האתר מנציח את כלל הילדים היהודים שנספו בשואה, אך כיוון שהוא הוקם במימון אידית ואברהם שפיגל, אשר בנם עוזיאל נספה במחנה ההשמדה אושוויץ, הוא אף מנציח את עוזיאל עצמו - תמונתו ושמו חקוקים בכניסה.
תיאור האתר.
הכניסה לאתר היא שביל היורד לתוך גבעה. על ראש הגבעה מצויים עמודים לבנים שבורים, אשר בשל שבירתם מגיעים לגבהים שונים. עמודים אלה מסמלים את שבירת חייהם של הילדים וצבעם הלבן מסמל את טוהר הילדים.
משני צידי שביל הכניסה יוצאים מהקירות חוטי ברזל היוצרים הרגשה של מבנה שניזוק במלחמה. שביל היורד לתוך הגבעה בין קירות אבן מזכיר ירידה לקבר עתיק או לבונקר. שביל זה נועד לסמל את הירידה אל השאול או את ההליכה לתאי הגזים.