לאחר מלחמת הבלקן הראשונה נותרו בוזג'אאדה וגקצ'אדה בשליטת העות'מאנים בזמן שכל יתר איי הים האגאי עברו לשליטת יוון, להוציא את האיים הדודקאנסיים שנכבשו בידי איטליה במהלך מלחמת טורקיה-איטליה. עם זאת, הסכם סוור שנחתם ב-10 באוגוסט 1920 מסר את השליטה בשני האיים ליוונים. לאחר מלחמת יוון–טורקיה הכיר הסכם לוזאן בריבונותה של טורקיה בשני האיים והם הוכרו כאזור אוטונומי מיוחד. עוד פטר הסכם לוזאן את 8,200 תושביהם היוונים של שני האיים מההסכם לחילופי אוכלוסייה בין יוון וטורקיה, והעניק להם זכויות מיעוט מיוחדות. עם זאת, ב-17 בפברואר 1926 ביטלה טורקיה את זכויות המיעוטים בניגוד לאמור בהסכם לוזאן. עם המתיחות הגואה בין טורקיה ויוון בסוגיית קפריסין בשנות השישים של המאה ה-20, היגרו מטורקיה רוב היוונים שהתגוררו בה, ובין אלה גם תושבי שני האיים. כיום מונה האוכלוסייה היוונית בבוזג'אאדה עשרות בודדות.
גקצ'אדה
גקצ'אדה (בטורקית: Gökçeada "אי השמיים" ובעבר İmroz, ביוונית: Ίμβρος - "אימברוס") הוא אי בצפון-מזרח הים האגאי השייך לנפת צ'נקלה בטורקיה. האי הוא הגדול בטורקיה ואחד משני האיים המיושבים בים האגאי השייכים לה. האי האחר והקטן מבין השניים הוא בוזג'אאדה (טורקית Bozcaada, יוונית Τένεδος - "טנדוס") השוכן מדרום לגקצ'אדה, ושני האיים הממוקמים באופן אסטרטגי מול הכניסה הדרומית למצרי הדרדנלים חולקים היסטוריה משותפת.
שטחו של האי הוא 279 קמ"ר. בשנת 2018 התגוררו כ-10,000 תושבים, רובם בעיר צ'נרלה (טורקית Çınarlı, יוונית Παναγία Μπαλωμένη - "פנאגיה בלומני") המכונה לעיתים בשמו של האי, והיתר בכפרים ברחביו. תושבי האי עוסקים בדיג ובתיירות, וכן ידוע האי בגפנים הגדלים בו וביין המיוצר בו.
היסטוריה.
לפי הרודוטוס היו הפלסגים (Πελασγοί) שקדמו להלנים תושביו המקוריים של גקצ'אדה, כמו גם במישור טרואד בו שוכנת טרויה ובאיים הסמוכים למנוס וסמותראקי. בסוף המאה ה-6 לפנה"ס כבשה אתונה העתיקה את האי אך איבדה את השליטה בו לפרסים בשנת 514 לפנה"ס. מילטיאדס הצעיר כבש את האי מידי הפרסים ב-499 לפנה"ס והשיבו לידי אתונה אשר שלטה בו עם מספר הפסקות. עם זאת שליטתה של אתונה באי אושרה שוב בשלום אנטלקידס משנת 387 לפנה"ס לאחר המלחמה הקורינתית:
האי נותר בחזקת אתונה 55 שנים נוספות עד שנכבש בידי אלכסנדר הגדול. לאחר מכן עבר לידי הרומאים, הביזנטים והעות'מאנים. לאחר מלחמת הבלקן הראשונה נותרו בוזג'אאדה וגקצ'אדה בשליטת העות'מאנים בזמן שכל יתר איי הים האגאי עברו לשליטת יוון, להוציא את האיים הדודקאנסיים שנכבשו בידי איטליה במהלך מלחמת טורקיה-איטליה. במלחמת העולם הראשונה עשו הבריטים שימוש באי כבסיס לקרב גליפולי שהתרחש בחצי האי גליפולי קילומטרים ספורים מזרחית לאי. לאחר המלחמה העניק הסכם סוור שנחתם ב-10 באוגוסט 1920 את השליטה באי ובבוזג'אדה ליוונים. לאחר מלחמת יוון–טורקיה הכיר הסכם לוזאן בריבונותה של טורקיה בשני האיים והם הוכרו כאזור אוטונומי מיוחד. עוד פטר הסכם לוזאן את 8,200 תושביהם היוונים של שני האיים מההסכם לחילופי אוכלוסייה בין יוון וטורקיה, והעניק להם זכויות מיעוט מיוחדות. עם זאת, ב-17 בפברואר 1926 ביטלה טורקיה את זכויות המיעוטים בניגוד לאמור בהסכם לוזאן. עם המתיחות הגואה בין טורקיה ויוון בסוגיית קפריסין בשנות השישים של המאה ה-20, היגרו מטורקיה רוב היוונים שהתגוררו בה, ובין אלה גם תושבי שני האיים. כיום מונה האוכלוסייה היוונית בגקצ'אדה כ-250 איש.
אימברוס
נציבות תלונות הציבור על שופטים
נציבות תלונות הציבור על שופטים היא יחידה שהוקמה ב-2002 וכפופה למשרד המשפטים. תפקידה לברר תלונות על שופטים במסגרת מילוי תפקידם וניהול משפט על ידם. הנציב כיום הוא השופט בדימוס אורי שהם. שופטים, לעניין זה, הם גם דיינים, קאדים, שופטים צבאיים משפטאים ונושאי משרה נוספים בעלי סמכות שיפוט מכוח חוק.
הקמת הנציבות.
הקמת נציבות תלונות הציבור על שופטים הייתה כרוכה בדיונים ממושכים בוועדת חוקה חוק ומשפט של הכנסת, שבמהלכם הוצגו נתונים על הטיפול בתלונות נגד שופטים ועל מספר התלונות המוגשות מדי שנה לגופים שונים באשר לתפקודם של שופטים – ובהם מנהל בתי-המשפט, נציב תלונות ציבור במשרד מבקר המדינה וגורמים נוספים. טרם הקמת הנציבות לא היה קיים בישראל גוף שריכז באופן מסודר ורשמי את הטיפול בתלונות הציבור על שופטים. הקים גוף כזה, ואיפשר למתלוננים פוטנציאליים כתובת אחת לפניותיהם ולטיפול מקצועי בתלונות. את החוק יזם חבר הכנסת יוסף פריצקי בכנסת ה-15, והוא נכנס לתוקף בתקופת כהונתו של מאיר שטרית כשר משפטים.
הנציב.
ע"פ החוק, מי שכשיר לכהן כשופט בית המשפט העליון רשאי לכהן כנציב, לאחר שיבחר לתפקיד על ידי הוועדה לבחירת שופטים (נכון ל-2008, מכהנים בה שני נציגי ממשלה, שני חברי כנסת, שני נציגי לשכת עורכי הדין ושלושה נציגי נשיא בית המשפט העליון).
הנציב מתמנה לתקופה של 5 שנים, ולאחר כהונתו הוא אינו רשאי להתמנות לשופט.
הטיפול בתלונות.
כל אדם הרואה עצמו נפגע בשל התנהגותו של שופט, רשאי להתלונן לנציבות. לפי תקנות נציב תלונות הציבור על שופטים, התשס"ד – 2003, הגשת תלונה צריכה להיעשות בכתב, בחתימת המתלונן ובציון שמו ומענו. הנציב לא יפתח בבירור תלונה שהוגשה בעילום שם, אולם החוק מאפשר לנציב לברר את התלונה מבלי למסור לשופט הנילון או לכל גורם אחר את פרטי המתלונן, אם סבר כי הדבר אינו דרוש לצורך בירור התלונה. פניה לנציבות תיעשה בכתב לפי הטופס שבתוספת לתקנות נציב תלונות הציבור על שופטים, התשס"ד – 2003, ותכיל את הפרטים המפורטים בטופס. תלונות המוגשות בידי אסירים, מוגשות במעטפה סגורה למנהל בית הסוהר, המחויב להעביר לנציבות את התלונה מבלי לפתוח את המעטפה.
לאחר סיום בירור התלונה, ובהתאם לתוצאות הבירור, רשאי הנציב להמליץ בפני שר המשפטים ונשיא בית המשפט העליון על הגשת קובלנה לבית הדין המשמעתי לשופטים. כמו כן, מוסמך הנציב להמליץ לוועדה לבחירת שופטים לסיים את כהונתו של שופט. כמו כן ניתנה לנציב סמכות להצביע על הדרכים הראויות לתיקונו של ליקוי שנתגלה תוך כדי בירור של תלונה ספציפית. אם הבירור מעלה חשש למעשה פלילי, מביא הנציב את העניין בפני היועץ המשפטי לממשלה ובפני שר המשפטים ונשיא בית המשפט העליון.
הנציבות מחויבת על פי החוק להוציא דו"ח שנתי המסכם את פעילותה, ומכיל נתונים סטטיסטיים על תלונות. הדו"חות מתפרסמים באתר האינטרנט של הנציבות.
בול (כתב עת)
בול הוא שבועון שיצא לאור בישראל בשנים 1965 עד 1989. בול היה בעל אופי אנטי ממסדי, עסק בפורנוגרפיה ובאקטואליה וניסה להתחרות ב"העולם הזה" באמצעות פורנוגרפיה בוטה יותר. הכתבות והידיעות שפורסמו בו נכתבו בשפה ייחודית תוך שימוש רב בסלנג ונחשבו לבעלות מהימנות בינונית. המוציאים לאור של השבועון היו שמואל מור, יצחק גוטמן ומקסים גילן.
שמואל מור עבד לפני כן כעיתונאי ועורך ב"העולם הזה" ופוטר על ידי אורי אבנרי, בעליו. בתחילת דרכו התקשו עורכי בול לאתר ישראליות שיסכימו להצטלם בעירום, אולם לאחר פרסום של כחמישים גליונות, נמצאו גם ישראליות שהסכימו להצטלם בעירום ל"בול" תמורת תשלום, חלקן היו קטינות שהוריהן נתנו הסכמתם בכתב. צילומים אלה נפסקו לאחר שצילומי קטינות הוצאו מחוץ לחוק בישראל. השבועון פרסם פרשיות מין שהיה מעורב בהן לכאורה שר הביטחון משה דיין.
בדצמבר 1966 עברו גילן ומור על חוקי הצנזורה הצבאית בחשיפת הפרשה שנודעה בשם "פרשת בן ברכה", כאשר פרסמו בגיליון 74 את הידיעה ששירותי הביטחון הישראליים השתתפו ברציחתו של האופוזיציונר המרוקני מהדי בן ברכה (ידיעה שהתבררה בדיעבד כידיעת-אמת). מור וגילן נעצרו והואשמו בריגול חמור. במשפטם טענו שהסיפור בדוי כדי להתחמק מעונש אך לבסוף הורשעו בעבירה כנגד חוקי הצנזורה ונדונו לשנת מאסר במסגרת עסקת טיעון. השניים שוחררו ממאסרם כעבור 135 ימים, בעקבות חנינה מהנשיא זלמן שזר. במהלך המאסר המשיכו וערכו את "בול" לפי דרישת שירות הביטחון, לבל יוודע דבר המאסר וכך תתאשרר הידיעה המביכה. אף על פי כן, דבר המאסר נודע בעולם, והתארגנה עצומה בינלאומית לשחרורם של מור ושל גילן, שעליה חתמו גם ברטרנד ראסל וז'אן-פול סארטר.
לאחר פרשה זו פרש מור זמנית מן השבועון ושב אליו בסוף שנות ה-60. "בול" המשיך להופיע, אך בהיקף מצומצם יותר. המערכת עברה מקומה אחת בבניין, לדירת שני חדרים ברחוב טיומקין בתל אביב. רמי ליבנה והסופר מנחם פורטוגלי, בעלה של מזכירת העורך, הצטרפו גם הם לצוות השבועון. רוב הכתבות תורגמו ושוכתבו מכתבי עת זרים שונים בידי צוות של ארבעה עובדים והופיעו תחת שמות עט קבועים כמו "ד"ר מאיר" ו"משה כרובי". תצלומי העירום נלקחו גם הם מעיתונים זרים, אולם לנשים ניתנו שמות עבריים ונוצרה להן ביוגרפיה בדויה. במקביל ל"בול" הפיק הצוות גם את חוברת הבידור "לאב", את העיתון הפורנוגרפי "איקס" ואת עיתון הנשים "יסמין". בשנת 1972 הפסיק מור באופן בלתי-רשמי את פעילותו כעורך ונותר הבעלים עד סגירתו ב-1989.
האליס
גשר המכביה
סקריה (נהר)
נהר סקריה (בטורקית: Sakarya, ביוונית: Σαγγάριος – "סנגריוס") הוא נהר בצפון-מערבה של אסיה הקטנה בטורקיה. מקורותיו של הנהר ברמת בייאט (Bayat Yaylası) והוא זורם מזרחה ומבצע תפנית רחבה צפונה, מערבה ושוב צפונה, ונשפך אל הים השחור בנפת סקריה. אורכו של נהר הסקריה הוא 824 ק"מ והוא הנהר השלישי באורכו בתחומי טורקיה אחרי הקיזילאירמאק ונהר הפרת.