לאחר שירותו הצבאי, החל לעבוד ככתב לענייני משטרה וספורט במקומונים של רשת שוקן בצפון. לאחר שנה מונה לכתב לענייני פלילים במקומון החיפאי "כלבו". בהמשך היה כתב ברדיו חיפה, כתב ב"עדשה מקומית", החדשות המקומיות של הטלוויזיה בכבלים, ושימש ככתב במעריב ו-nrg, המסקר את אזור הצפון. בפיגוע בצומת יגור היה יחד עם צוות השידור שלו על הצומת, והיה עד ראייה לפיגוע. צוות השידור שלו צילם את האוטובוס ופינוי הפצועים, זמן קצר לאחר פיצוץ המטען שנשא המחבל. לוי שימש גם ככתב בערוץ 2, ותקופה קצרה כדובר עיריית נשר.
בשנת 2010 החל לשמש ככתב באזור הצפון של ערוץ 10. שידורו החי הראשון היה זמן קצר לאחר שהצטרף לתחנה, ממוקדי השרפה בכרמל.
בשנת 2017 מונה, בנוסף לתפקידו, לשמש גם ככתב לענייני סביבה של הערוץ. ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל באותה שנה שודר סרט בבימויו של לוי, "ואליהו רק בן 19", המספר את סיפור חייו של דודו אליהו, שעל שמו הוא קרוי, שנפל בעת שירותו הצבאי בשנת 1969. עם מיזוג רשת וערוץ עשר, המשיך לשדר בחדשות 13.
משנת 2013 ועד 2021 הגיש את תוכנית האקטואליה "זירה חופשית", המשודרת בכל יום שישי ברדיו חיפה, יחד עם העיתונאית ענבר דותן וקודם לכן, עם יוסי מזרחי.
ב-25 באפריל 2021 מונה לדובר משטרת ישראל וסגן ראש חטיבת הדוברות, והוענקה לו דרגת ניצב משנה.
לוי נשוי ואב לשניים. מתגורר ברמת ישי.
ישיבת עץ חיים (לונדון)
ישיבת "עץ חיים" היא ישיבה אשכנזית-אורתודוקסית ותיקה בגולדרס גרין שבלונדון בירת הממלכה המאוחדת.
היסטוריה.
רקע.
עד שנת 1885 לא התקיים חינוך יהודי מאורגן בלונדון, הורים שרצו להעניק חינוך כזה לילדיהם נאלצו להשתמש בשירותיו של מורה פרטי. מצב זה השתנה עם הקמת תלמוד תורה ראשון ברחוב סטוארד שבהמשך עבר לרחוב גרייט גארדן. בשנות ה-90 של המאה ה-19 נפתחו בתי ספר יסודיים נוספים בשפות לימוד שונות וללא יד מכוונת אחת. בשנות ה-80 של המאה ה-19 יזם סמואל מונטגיו מינוי רב ואב"ד לקהילת "חברת בני ישראל" שהקים ארבע שנים קודם לכן בלונדון, כדי לאגד את יהודי לונדון האורתודקסים, בפרט מקרב המהגרים ממזרח אירופה. בפברואר 1890 נבחר אחד מארבעת המועמדים, הרב מאיר לרנר, לרב בקבלו את מספר הקולות הגדול ביותר מבני הקהילה, הרב לרנר ארגן את מערכת תלמודי התורה בעיר, שהיו עד אז אוסף גדול של "חדרים" פרטיים ללא פיקוח.
אחד המועמדים האחרים, הרב ד"ר שטרנהיים מברלין מיוצאי הקהילה היהודית בפרנקפורט ותלמידו של הסבא מקלם בגרובין, נותר בעיר למרות הפסדו בבחירות ולמרות שלפי דעתו ודעת הרב אהרן הימן היו לו קולות תומכים רבים יותר משל הרב לרנר, והלה זכה במינוי בשל היותו נכדו של רש"ר הירש ובתחבולות שונות. הוא סבר כי לא ייכון חינוך יהודי בלונדון בלי ישיבה ולכן יסד בעיר ישיבה קטנה בסיוע כמה מיוצאי גרמניה, קיבץ אליה תלמידים עניים שהישיבה דאגה לפרנסתם ולימדם תורה במשך כמה שנים עד שעזב את לונדון.
שנים ראשונות.
בעקבות ניסוי ראשוני זה שבו ועלו רעיונות לייסוד ישיבה בעיר; הרב אהרן הימן מונה כמה מהמייסדים הראשונים שניתן לייחס להם את הנחת היסודות לישיבת "עץ חיים": הרב משה יצחק סג"ל, לימים ראש ישיבת מנצ'סטר; הרב יעקב צינקין, מחבר (בעילום שם) "חשבונות של מצווה" ו"יובל שי"; ודוד היימזון. מייסדים אלו אספו כסף ובחורים ויסדו ישיבה בסביבות שנת 1900, בראשה הועמד הרב אהרן הימן שכיהן כדיין בלונדון. הישיבה נוהלה על ידו בעשור הבא. בתחילה התקיימה הישיבה בבית הכנסת שברחוב ווילק, וכשגדלה שכרו המייסדים דירה ברחוב דאנק.
בעשור הראשון לקיומה סיפקה הישיבה מענה לקהילה המקומית, ורבנים אחדים מרבני הקהילות בלונדון סייעו בביסוסה, כך נמנה בין מייסדי הישיבה הרב ד"ר אביגדור שנפלד (1881–1930) רבה של קהילת "עדת ישראל" בלונדון שהגיע לעיר ב-1908, מצבה הכלכלי של הישיבה היה רעוע ונערכו עבורה מסעות לגיוס כספים גם בראשית העשור השני של המאה ה-20. הישיבה גדלה ונוסף לה מורה, ובשלב מסוים שכרו את הרב יוסף גרין, מקורבו של החפץ חיים, שהגיע לאסוף כסף בלונדון עבור ישיבת ראדין, לכהן כראש ישיבה. הרב סגל התמנה כמשגיח בהתנדבות ונוספו מורים נוספים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נסגרה הישיבה למשך תקופה מסוימת, ופעילותה חודשה בידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק עם בואו ללונדון בחודש שבט ה'תרע"ו, 1916. חידוש הישיבה התאפשר בתמיכתו של דוד ששון ורעייתו פרחה (פלורה). בתקופה זו למדו בישיבה גם כ-200 אברכים, 120 מתוכם במשך כל היום וכ-80 שבאו לסדר לימוד של כשעתיים וחצי מדי ערב. רוב התלמידים היו בני עניים ופליטים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשל ריבוי התלמידים לא יכלה הישיבה להישאר בדירה השכורה, ובעזרת הברון לואיס מונטגיו , נרכש עבור הישיבה בית גדול ברחוב האצ'יסון והיא עברה אליו. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוחלה תוכנית בניין עיר על האזור לצורך הרחבת הרחובות ובית הישיבה נמכר על מנת להורסו ונרכש במקומה מבנה ברחוב ת'ראול (Thrawl) ליד בריק ליין.
במחצית הראשונה של שנות ה-20 של המאה ה-20 כיהן בישיבה כבוחן, הרב שמריה יצחק בלוך שכיהן בעברו כרבה של דרשונישוק בליטא ומ-1902 כאב בית הדין הרבני בברמינגהאם. במחצית השנייה של שנות ה-20 הוזמן לכהן בישיבה הרב אליהו לופיאן שכיהן עד אז כראש הישיבה לצעירים שליד התלמוד תורה בקלם, הוא התמנה כמשגיח ראשי ונשא במשרתו זו במשך למעלה מ-20 שנה עד עלותו בראשית שנות ה-50 לישראל. ב-1930 הצטרף הרב נחמן שלמה גרינשפאן כראש ישיבה.
בשנת ה'תרצ"ב, 1932 הוציאו תלמידי הישיבה להוציא כתב עת תורני בשם "החיים", הוצאתו של כתב העת נפסקה וחודשה רק בשנת ה'ת"ש, 1940, אך לא נדפסו גליונות נוספים.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
שני ראשי הישיבה קיבלו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ולאחריה את זרם הפליטים שהגיעו ללונדון מרחבי אירופה הכבושה, ותקופה זו הייתה תקופת פריחה לישיבה.
בשנות ה-50 המשיך הרב גרינשפאן להנהיג את הישיבה עם הרב נתן אורדמן, בוגר הישיבה וחניך ישיבת טלז, שהצטרף אליו לראשות הישיבה. בשנות ה-60 התדרדרה מצבת התלמידים בישיבה והיא נסגרה. המבנה עמד בשממונו עד תחילת שנת הלימודים ה'תשל"ז (אלול ה'תשל"ו, ספטמבר 1976), אז התמנה הרב אהרן פפויפר, אז בן 27 בלבד, לכהן בישיבה לצד הרב אורדמן.
הישיבה נפתחה מחדש, בתחילה כ"קיבוץ" לבחורים בני עשרים ומעלה, יוצאי אנגליה שלמדו באותה עת בישיבת מיר ובישיבת חברון כנסת ישראל בירושלים ונקראו בידי הרב פפויפר לבוא ולחדש את הישיבה. הישיבה התפתחה לכדי כמה עשרות בחורים, אך לא מעבר לכך, ובראשית שנות ה-80 עזב אותה הרב פפויפר. הישיבה המשיכה לפעול כשבה כמה עשרות בחורים, כראש ישיבה לאחר פטירת הרב נתן אורדמן משמש הרב צבי רבי.
ראשי הישיבה.
כיהנו כר"מים בישיבה: הרב אריה זאב גורביץ, חתנו של הרב לופיאן; הרב אהרן פפויפר; הרב יום טוב ליפמן ראקוב.
ירד לואיס דה יר
הברון ירד לואיס דה יר מפינספנג (בשוודית: Gerhard Louis De Geer af Finspång, ידוע גם כלואיס דה יר; 27 בנובמבר 1854 – 25 בפברואר 1935) היה פוליטיקאי שוודי שכיהן כחבר הריקסדאג (הפרלמנט השוודי) בין השנים 1901 – 1914, כמושל נפת קריסטיאנסאד בין השנים 1905 – 1923 וכראש ממשלת שוודיה מאוקטובר 1920 ועד פברואר 1921.
חייו.
לואיס דה יר היה בנם של הברון וראש ממשלת שוודיה לשעבר, לואיס ירד דה יר ושל רעייתו, קרולינה וקטמייסטר. הוא נולד בעיר קריסטיאנסאד שבמחוז סקונה. לאחר שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת אופסלה, הוא נכנס לעולם הפוליטי. הוא היה חבר הבית העליון של הריקסדאג כנציג נפת קריסטיאנסאד בין השנים 1901 – 1914 ובין השנים 1905 – 1923 הוא שימש כמושל הנפה. בראשית דרכו היה דה יר ליברל מתון, אך בהמשך הוא היה לחבר במפלגת המיעוט בבית העליון. עם הקמתה של המפלגה הליברלית ב-1912 הוא הצטרף אליה. ב-1914 הוא פרש מהמפלגה והיה לחבר פרלמנט עצמאי. בשנים הבאות הוא היה יושב ראש הוועדה שב-1919 העלתה את ההצעה להנהגת יום עבודה בן 8 שעות, מהלך שחיזק את קשריו עם הסוציאל-דמוקרטים.
ב-1920, לאחר הפסד בבחירות, נאלץ ראש הממשלה המכהן, יילמאר ברנטין, להתפטר מתפקידו, אך הוא עצר את תהליך החלפת הממשלה כדי לחסום את האפשרות של ממשלת ימין. המלך גוסטב החמישי התייעץ עם מנהיגי המפלגות על האפשרות של הקמת ממשלה שתהייה מבוססת על תמיכת המפלגות. מנהיגי האגף הימני מחו, אך הסוציאל-דמוקרטים תמכו בממשלת המעבר שמונתה על ידי המלך.
גוסטב החמישי מינה את דה יר לתפקיד ראש הממשלה שנשענה על קואליציה של הליברלים ושל השמרנים המתונים. הממשלה הייתה אמורה לכהן עד לבחירות שהיו אמורות להיערך באוקטובר 1921, הבחירות הראשונות בהן יושמה לראשונה בשוודיה זכות בחירה אוניברסלית.
ממשלתו של דה יר לא זכתה לתמיכת מפלגות השמאל ולא לתמיכת מפלגות הימין. כאשר נפלה בהצבעה הצעתו של שר האוצר, הנריק טם, להעלות את המיסוי על קפה, טם עצמו העמיד את עצמו להצבעת אי-אמון ונאלץ להתפטר מתפקידו. שלושה ימים לאחר מכן הלך דה יר בעקבותיו והתפטר גם הוא. התפטרותו של דה יר באה לאחר ששרי הממשלה האחרים ניסחו מכתב התפטרות משותף, בו הם דרשו מהמלך לבחור בינם לבין ראש הממשלה.
משנתו הפוליטית.
בראשית המאה ה-20 היה לואיס דה יר כל מה שפוליטיקאי היה צריך להיות: עשיר, ממשפחת אצולה ופקיד ממשל בכיר. אביו היה זה שיישם את הדמוקרטיה הייצוגית בשוודיה ב-1865 וכעת הוא היה זה שהעביר את העוצמה הפוליטית לידיהן של המפלגות עם קיומן של הבחירות הראשונות בהן יושמה זכות הצבעה אוניברסלית.