מעמדו של שאה כמורה נשאר ללא הגדרה; בהכחישו את זהות הגורו וכל רצון לייסד כת, הוא גם דחה את הכובע של האקדמאי. מיכאל רובינשטיין, הכותב ב- "עושי" "תרבות מודרנית", (Makers of Modern Culture), סיכם ש"ככל הנראה טוב ביותר לראות אותו [שאה] כהתגלמות של המסורת שבה יכולות ההרהור והאינטואיציה של המוח נחשבות הכי יצירתיות כשהן עובדות יחד."
מורשת.
אידריס שאה התייחס לספרים שלו כמורשתו; הם שימלאו את תפקידו כשלא יהיה. עבור תלמידיו, קידום והפצה של הפרסומים של מורם הפך לפעילות חשובה או "עבודה", גם לצורך גיוס כספים וגם לשינוי דעת הציבור. ה-ICR הפסיק את פעילותו ב-2013 בעקבות הקמת עמותה חדשה, קרן אידריס שאה. ה- SSS (האגוד ללימודים סופיים) הפסיק את פעילותו קודם לכן. ה- ISHK (המכון ללימוד ידע אנושי), המנוהל על ידי אורנסטיין, ממשיך להיות פעיל בארצות הברית; לדוגמה, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, המכון הפיץ עלון פרסום של ספרים המתייחסים לאפגניסטן שחוברו על-ידי שאה וחוג עמיתיו לחברי האגודה הצפון אמריקאית ללימודי המזרח התיכון, כך יצר זיקה עם הפרסומים לצורך שיפור ההבנה הבין תרבותית.
כאשר אליזבת האל ראיינה את שאה לירחון "פסיכולוגיה היום" ביולי 1975, היא שאלה אותו: "למען האנושות, מה היית רוצה שיקרה?" הוא ענה: "מה שאני באמת רוצה, במידה ומישהו מקשיב, הוא שתוצאות המחקר הפסיכולוגי של 50 השנים האחרונות יילמדו על ידי הציבור, על ידי כולם, כך שהממצאים ייעשו חלק מהדרך בה חושבים (...) יש להם את גוף הידע הפסיכולוגי העצום הזה והם מסרבים להשתמש בו."
אחיו של שאה, עומר עלי-שאה (Omar Ali-Shah, 1922-2005), היה גם הוא סופר ומורה לסופיות; האחים הדריכו יחד זמן מה בשנות השישים, אך ב-1977 "הסכימו שלא להסכים" והלכו לדרכים נפרדות. לאחר מותו של אידריס שאה ב-1996, רבים מתלמידיו הצטרפו לקבוצתו של עומר עלי-שאה.
אחת מבנותיו של שאה, שאירה שאה (Saira Shah), התפרסמה ב-2001 בדיווח שלה על זכויות נשים באפגניסטן בסרטה הדוקומנטרי "במסתור" ה"רעלה". בנו טהיר שאה (Tahir Shah), הוא כתב מסעות, עיתונאי והרפתקן מפורסם.
תרגומים.
היצירות של אידריס שאה שפורסמו במקור באנגלית, תורגמו לשפות רבות כגון צרפתית, גרמנית, לטוית, פרסית, פולנית, רוסית, צפרדית, שוודית, טורקית ואחרות. אין עדיין תרגום לעברית.
התקבלות.
הספרים של שאה זכו לשבחים ניכרים. הוא היה במוקד סרט תעודי של ה-BBC ב-1969. ושניים מספריו ("The Way of" "the Sufi" ו- "Reflections") נבחרו כ"ספר השנה" על ידי התוכנית "The Critics" של ה- BBC. בין שאר הכיבודים, שאה זכה בשש קתגוריות פרס ראשון ב"ספר השנה העולמי", אונסק"ו 1973, וחוקר האסלאם, James Kritzeck, שיבח את ספרו של שאה "Tales of the Dervishes" כ-"מתורגם להפליא".
קובץ הערכות על פועלו של שאה "Sufi Studies: East and West" פורסם ב-1973 וכלל, בין השאר, מסות של L.F. Rushbrook Williams, Rom Landau, Mohammad Hidayatullah, Gyula Germanus, סר ג'ון גלאב, Sir Razik Fareed, Ishtiaq Hussain Qureshi, Ahmet Emin Yalman, Mahmoud Youssef Shawarbi ו- Nasrolla S. Fatemi.
הסופר Colin Wilson אמר: "בסיועו של אידריס שאה, בין השאר, ניגלו לעיניי מספר השלכות חדשות ומעניינות [בנושא המיסטיות]" וכשסקר את ספרו של שאה "The Magic Monastery" ציין ששאה "לא עוסק בהפצת תורה מיסטית אלא בדרך העברת ידע זה... [הסופים] מעבירים ידע דרך אינטואיציה ישירה בדומה למורי זן, ואחד האמצעים העיקריים לבצע זאת הוא דרך סיפורים קצרים ומשלים שנקלטים בתת-המודע ומפעילים את כוחותיו הנסתרים."
באפגניסטן ה- "Kabul Times" אמר שהספר של שאה, "Caravan of Dreams," היה "מומלץ ביותר" ו- "מעניין במיוחד לאפגנים" מפני שהוא "באופן בסיסי מבחר של סיפורים קצרים, מעשיות ומשלים, בדיחות וקטעים, מהספרות הכתובה וזו שבעל פה, הנפוצים בשיחות ערב בין אנשים גם באפגניסטן בת ימינו." ה- Afganistan News דיווח ש-The Sufis "מכיל מסרים אפגניים מרכזיים לפילוסופיה ומדע אוניברסליים" והיווה "ספר בר-סמכא ראשון בנושא סופיות ונתיב ההתפתחות האנושית של הדרווישים." באשר לספקות על רקע ומעמדו של שאה, Sardar Haji Faiz Muhammad Khan Zikeria, מלומד אפגני שבעבר שירת כשר החינוך, שגריר ושר החוץ של אפגניסטן, הפיץ ב-1970 הצהרה מאומתת נוטריון עבור חוקרים בינלאומיים אודות משפחת שאה: "המוסווי-סיידים של אפגניסטן והחאנים של Paghman מוכרים כצאצאים של הנביא – עליו השלום. הם מוכרים כבני אצולה של האסלאם ומוערכים כמורים סופים ומלומדים משכילים. הסייד אידריס שאה, בנו של הסייד אקבל עלי שאה המנוח, מוכר לי אישית כאדם יקר שמעמדו, תאריו ושושלתו ידועים כבעלי מוניטין."
ב־1980 פרופסור חלילולה חלילי (Khalilullah Khalili), המשורר עטור זרי הדפנה של אפגניסטן, שיבח את עבודתו של "בן ארצי וחברי ה'עריף' [סופי מואר] הסייד אידריס שאה", ואמר "במיוחד ניתן להעריך את גאוניות שירותיו החשובים בחשיפת ההשראה הנשגבת וההגות הפנימית של המורים הדגולים של האסלאם והסופים."
העיתון ההודי "Hindustan Standard" מצא ש- "Caravan of Dreams" הוא "אנתולוגיה מצוינת, שאפשר לצלול בה בכל עת להנאה, ריענון, נחמה והשראה... שנון, מרתק ומאוד אנושי."
ה- Institute for Cross-cultural Exchange, עמותה קנדית שהוקמה ב-2004, החליטה להשתמש בספרי הילדים של אידריס שאה בפרויקט הפצה לאלפי ילדים נזקקים בקנדה, מקסיקו ואפגניסטן, כחלק מתוכנית אוריינות ילדים וכדי לקדם הבנה בין-תרבותית. הסדרה הזאת של ספרי ילדים יצאה לאור על ידי Hoopoe Books, יוזמה ללא רווח של המכון לחקר ידע אנושי (ISHK). המכון מספק את הספרים הללו דרך ההתארגנות "Share Literacy".
כתבי "מדרשת שאה".
ג'יימס מור היה חסיד גורדייף ומבקר עוין ששלל את טענת שאה שתורתו של גורדייף סופית במהותה והסתייג מפרסום, שנקשר לשאה בשם עט, של ספר לא אפשרי כרונולוגית ("The Teachers of" "Gurdjieff "מאת Rafael Lefort). במאמר ב-1986 בכתב העת "Religion Today" (ששמו היום "Journal of" "Contemporary Religion"), מור סקר את מחלוקות בנט וגרייבס וציין ששאה היה מוקף "ענן של חנופה מופרזת, שהוא עצמו דרבן." הוא תיאר דמות שנתמכת על ידי "קליקה של עיתונאים, עורכים, מבקרים, אנימטורים, שדרנים וכותבי מסות שבדבקות של מקהלה משבחים את שאה". מור פיקפק בחינוך ומורשת הסופיים כביכול של שאה וגינה את ספרי "בית מדרש שאה" שנכתבו בשמות עט כגון: "Omar Michael Burke Ph.D" ו- "Hadrat B.M. Dervish" בשנות ה - 60 – מוצגים כצד חסר פניות, מרעיפים עליו שבחים מופרזים ומתייחסים אליו בשמות מכובדים כגון "השייח גדול אידריס שאה סהיב", "הנסיך אידריס שאה", "המלך Enoch", "הנוכחות", "המלך השקדן", ה"התגלמות של עלי" ואפילו ה"קוטב" – כל זאת על מנת לתמוך במאמציו הראשוניים של שאה בשווקו סופיות לקהל מערבי.
פטר וילסון העיר בצורה דומה על " האיכות המאוד ירודה" של רוב החומר שנכתב כתמיכה בשאה, וציין "סגנון מאוס למרבה הצער". הוא ביקר את הטענות שלשאה יש יכולות על טבעיות, וגם "נימה של עליונות; יחס לעיתים זחוח, מתנשא, או מלא רחמים, כלפי אלה ש'בחוץ', בהיעדר כך נראה כל רצון לבסס את אותן טענות וע"י כך להצדיק את השבחים." לדעתו היה "הבדל ניכר באיכות בין הכתיבה של שאה עצמו" ובין איכות הכתיבה המשנית הזאת. מור וילסון ציינו דמיון בסגנון בין ספריו של שאה והספרות שנכתבה עליו, ושקלו את האפשרות שהרבה מהכתיבה הזאת שיצאה לאור בשם עט על ידי אוקטגון המו"ל של שאה, עשויה הייתה להיכתב על ידי שאה עצמו.
חוקר הדתות Andrew Rawlinson כשטען שיש פרוש חלופי לספרות זו, הציע שבמקום "הונאה... שקופה לצורך השגבה עצמית", ייתכן שזה היה "העמדת פנים – משהו שעל פי הגדרה אמור להיחשף". הוא קבע ש"ביקורת של עמדות מושרשות לא יכולה בעצמה להיות קבועה ודוקטרינרית", בציינו את הכוונה התמידית של שאה לחתור תחת ודאיות שוא, הוא טוען שייתכן ש"מיתוס השאה" שנוצר על ידי הכתיבה הזאת היה כלי ללמידה, ולא כלי להסתרה; משהו ש"עשוי להיות מפורק – שאמור להנמס כאשר נוגעים בו". רואלינסון מסכם ש"לא ניתן לקחת [את שאה] כפשוטו. האקסיומות שלו עצמו שוללות את האפשרות."
הערכה.
דוריס לסינג, אחת התומכות הגדולות של שאה, אמרה בראיון בשנת 1981: "אני מצאתי בסופיות, כפי שאידריס שאה מלמד אותה, שנטען שהיא החזרה של תורה עתיקה, משהו מתאים לזמן ולמקום הזה. זה לא משהוא מהמזרח ששחזרו אותו או אסלאם מדולל או שום דבר מסוג זה." ב-1996, בציון יום פטירתו של שאה בעיתון "דיילי טלגרף", אמרה לסינג שהיא הכירה את שאה בגלל "הסופים", שעבורה היה הספר הכי מפתיע שקראה, וגם ספר ששינה את חייה. כאשר היא מתארת את יצירתו של שאה כ"תופעה ללא תקדים בזמנינו", היא אפיינה אותו כאיש אשכולות, הבן אדם השנון ביותר שהכירה, אדיב, טוב לב, צנוע (היא מצטטת אותו "על תביט בפניי, אלא קח את מה שיש לי ביד"), וחבר טוב ומורה במשך כ-30 שנה.