הכישרון והנחישות שהוכיח צ'ויקוב בניהול קרבות המגננה מדרום לסטלינגרד לא נעלמו מעיני פיקוד החזית. ב-11 בספטמבר הוא זומן למועצת המלחמה של החזית הדרום-מזרחית וקיבל את הפיקוד על הארמייה ה-62, שנותרה להגן לבדה על העיר סטלינגרד לאחר שהגרמנים פרצו אל הוולגה מדרום לעיר ותקעו טריז בין הארמיות ה-62 וה-64. הארמייה ה-62 ספגה אבדות כבדות במהלך הקרבות הקודמים. אגד הכוחות הגרמני שתקף את סטלינגרד נהנה מעדיפות גדולה עליה בכוח אדם ובמיוחד בטנקים ובמטוסים. הארמייה הייתה במצב של דמורליזציה, והפיקוד שלה לא האמין ביכולתה להחזיק בסטלינגרד. פיקוד החזית ציפה מצ'ויקוב להחזיר את רוח הלחימה לארמייה המוכה, והוא נשלח לסטלינגרד בצירוף הוראה ברורה להחזיק בעיר בכל מחיר, ולהתגונן בתוכה עד לאיש האחרון.
יומיים לאחר שמונה צ'ויקוב לתפקידו פתחו הגרמנים במתקפה הגדולה הראשונה שלהם על העיר סטלינגרד. הארמייה ה-62 עמדה בפני התמוטטות ורק באמצעות שילוב של לחימה נואשת של יחידות סובייטיות קטנות, שתפסו עמדות מפתח בתוך העיר והגנו עליהן עד האיש האחרון, והזרמה מאסיבית של תגבורות מהעבר המזרחי של הוולגה, הצליחה להאט ולבסוף לבלום את המתקפה הגרמנית. המנהיגות הנחושה של צ'ויקוב, המשמעת האכזרית שכפה על אנשיו, והדוגמה האישית שלו, מילאו תפקיד חשוב בהחזרת הביטחון העצמי של לוחמי הארמייה ה-62, ובחיזוק רוח הלחימה שלהם.
במהלך הקרב פיתחו צ'ויקוב ומספר קצינים מוכשרים במפקדתו טקטיקות, שנועדו לנצל עד למקסימום את היתרונות הגלומים לצד המגן באופי הלחימה בשטח בנוי, ולנטרל את העדיפות הגרמנית העצומה בטנקים ובמטוסים. חיילי הארמייה נדרשו לצמצם למינימום את המרחק בינם לבין חיילי האויב, ולחתור למגע עימם בכל הזדמנות, כדי להקשות על הגרמנים לתקוף את העמדות הסובייטיות באמצעות אש ארטילריה ומטוסים, מחשש לפגיעה בכוחותיהם. הופעלו יחידות סער קטנות שתקפו ללא הרף עמדות קדמיות של האויב, בעיקר בשעות הלילה. הארמייה הפעילה לוחמת צלפים בקנה מידה נרחב. יכולתם של הטנקים הגרמניים לסייע להתקפות הגרמניות הוגבלה בגלל גלי ההריסות שהקשו על תנועתם, מיקוש מאסיבי, ותיעול הטנקים ל"שטחי השמדה", שם המתינו להם כוחות נ"ט ושריון. הושם דגש על שיתוף פעולה הדוק עם הארטילריה הסובייטית, שהוצבה בגדה המזרחית של הוולגה, והופעלה באופן מרוכז ויעיל כדי לפגוע בריכוזי כוחות גרמניים ובאזורי העורף שלהם.
למרות התנגדות הגבורה של הארמייה ה-62 הצליחו הגרמנים להתקדם בהדרגה ולהשתלט על רוב שטחה של העיר. אולם גם לאחר חודשיים של לחימה קשה בחורבות העיר, עדיין הצליחו הכוחות הסובייטים להמשיך להחזיק במספר מאחזים קטנים יחסית בגדה המערבית של הוולגה. הכוחות הגרמניים שספגו אבדות כבדות והותשו במהלך המערכה, לא היו מסוגלים לעקור את הארמייה ה-62 ממאחזיה האחרונים. גם הארמייה ה-62 ספגה אבדות כבדות מאוד, מכוחה המקורי כמעט לא שרד איש, וגם יחידות התגבורת שנשלחו אליה נשחקו כמעט לחלוטין. מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד, שנפתחה ב-19 בנובמבר, אילצה את הגרמנים להפסיק את הפעולות ההתקפיות בתוך העיר והבטיחה את הישרדותה של הארמייה ה-62. במהלך החודשיים וחצי הבאים תקפה הארמייה ה-62 ללא הרף, באמצעות קבוצות הסער שלה, את הכוחות הגרמניים שעמדו מולה, הרחיבה בהדרגה את השטח שבשליטתה וריתקה כוחות גרמניים חזקים. הארמייה גם השתתפה במבצע הסופי לחיסול הכוחות הגרמניים בכיס סטלינגרד, שהסתיים ב-2 בפברואר 1943 עם כניעת שרידי הארמייה השישית הגרמנית.
על תפקודו במהלך קרב סטלינגרד הוענק לצ'ויקוב תואר גיבור ברית המועצות.
לאחר הניצחון בסטלינגרד המשיך צ'ויקוב לפקד על הארמייה ה-62, שקיבלה באפריל 1943 את השם "ארמיית המשמר ה-8", עד לסוף המלחמה. הכוחות בפיקודו השתתפו בשחרור אזור דונצק, צליחת הנהר דנייפר ושחרור אוקראינה המערבית. הארמייה של צ'ויקוב הביסה את הכוחות הגרמניים באזור לובלין ושחררה את מחנה הריכוז מיידנק. היא הובילה את הכוחות הסובייטיים בצליחת נהר הוויסלה ונהר האודר, והשתתפה במתקפה הסובייטית האחרונה על העיר ברלין. צ'ויקוב היה זה שקיבל את כניעת הכוחות הגרמניים בברלין ב-2 במאי 1945. לאורך כל המלחמה הוכיח צ'ויקוב שוב ושוב את כישוריו כמפקד אמיץ ומוכשר, אחד מהמפקדים המוכשרים ביותר של הצבא האדום במלחמת העולם ה-2.
לאחר המלחמה מונה צ'ויקוב לסגן מפקד והחל משנת 1949 מפקד הכוחות הסובייטים בגרמניה המזרחית. בשנת 1953 מונה לתפקיד מפקד המחוז הצבאי של קייב. בשנת 1955 קודם לדרגת מרשל ברית המועצות. בשנים 1960–1964 היה מפקד זרוע היבשה של הכוחות המזוינים של ברית המועצות. בשנים 1964–1972 היה מפקד ההגנה האזרחית של ברית המועצות. בשנת 1972 פרש למעשה משירות צבאי פעיל.
צ'ויקוב כתב ספר זכרונות- "המלחמה על סטלינגרד" שתורגם לעברית.
וסילי צ'ויקוב נפטר ב-18 במרץ 1982. על פי צוואתו, הוא נקבר בבית העלמין בסטלינגרד, לרגלי הפסל "אמא מולדת", שם קבורים חייליו שנהרגו במהלך הקרב על העיר.
המרשל וסילי צ'ויקוב עוטר בעיטורים רבים במהלך שירותו הצבאי: 9 עיטורי לנין, 4 עיטורי הדגל האדום, 3 עיטורי סובורוב, עיטור הכוכב האדום. בנוסף לעיטורים אלו הוענקו לו: צלב השירות המצוין של צבא ארצות הברית, 3 עיטורים פולנים, 3 עיטורים מזרח גרמנים ועיטור מונגולי.
כמו כן הוענק לו פעמיים התואר גיבור ברית המועצות.
מוניקה לוינסקי
סמל דלאוור
סמל מדינת דלאוור אומץ ב-17 בינואר 1777. בסמל נערכו מספר שינויים במהלך השנים, והסמל, כפי שהוא כיום אומץ ב-29 באפריל 2004.
תיאור הסמל.
במרכז הסמל נמצא שלט אצולה שעליו שלושה פסים: אדום בחלקו העליון, כחול במרכז, ולבן בחלקו התחתון. על הפס האדום מצוירת אלומת חיטה וכן קלח תירס, ועל הפס הלבן מצוי שור העומד על עשב.
מעל המגן מצוירת ספינה ואת המגן מחזיקים שני גברים - חקלאי מצד שמאל של המגן וחייל מצידו הימני. מתחת למגן כתוב מוטו המדינה.
משמעות הסמל.
אלומת החיטה לקוחה מסמל מחוז ססקס ומסמלת את פוריותה של הקרקע של המדינה. קלח התירס לקוח מסמל מחוז קנט ומסמל את ענף החקלאות של המדינה. הפס הכחול שבסמל מסמל את נהר דלאוור - עורק התחבורה והמסחר העיקרי של המדינה בעת הקמתה. השור מסמל את חשיבותו הכלכלית של ענף גידול הבקר במדינה. הספינה מסמלת את ענף תעשיית בניית הספינות במחוז ניוקסל ואת המסחר הימי המהווה מרכיב חשוב מכלכלת המדינה. החקלאי מסמל את ענף החקלאות והחייל מסמל את ההכרה בחשיבות החייל המתנדב להגן על החירויות של ארצות הברית.
כתובות על הסמל.
סביב הסמל נמצאת הכתובת: "החותם הגדול של מדינת דלאוור" (באנגלית: "Great Seal of the State of Delaware") והתאריכים 1704, 1776 ו- 1787.
תאריכים אלה מייצגים את התאריכים בהם מחוזות דלאוור הקימו את בית המחוקקים שלהם בשנת 1704, את יום ה-15 ביוני 1776 בו הכריז בית המחוקקים של דלאוור הקולוניאלית על היותה של דלאוור מדינה עצמאית, ואת ה-7 בדצמבר 1787 - היום בו אשרר בית המחוקקים של דלאוור את חוקת ארצות הברית - והיה הראשון מבין מדינות ארצות הברית שעשה כן.
היסטוריה.
הסמל הראשון של המדינה אומץ בשנת 1777. שינויים נערכו בסמל בשנים 1793, 1847, 1907 ו-2004.
בשנת 1793 הוצאו מהסמל דמויות החקלאי והלוחם. בשנת 1847 הם הושבו ונוסף מוטו המדינה "חירות ועצמאות" (Liberty and Independence). בשנת 1907 שונה הכיתוב של שם המדינה מ- "THE DELAWARE STATE" ל- "THE STATE OF DELAWARE".
דובר (דלוור)
משינה 3
משינה 3 הוא שמו של אלבומה השלישי של להקת הרוק הישראלית "משינה", שיצא ביולי 1988 על ידי חברת התקליטים "CBS" בהפקת ראובן שפירא.
רקע.
האלבום יצא כשנה לאחר אלבומה השני של "משינה", שלא שיחזר את הצלחת אלבומה הראשון. בעקבות כישלון אלבומה השני, החליטה חברת התקליטים CBS, שבה יצאו שני אלבומיה הראשונים של הלהקה, להפסיק להשקיע בה. בעקבות זאת נאלץ מנהל הלהקה בועז בן ציון לממן את הפקת האלבום מכספו הפרטי. בניסיון לחזור לשיטת העבודה של אלבומה הראשון, פנו חברי הלהקה לראובן שפירא, שהסכים להקליט את האלבום השלישי בתנאי שיהיה גם מפיקו. שפירא גם עיבד את שירי האלבום יחד עם חברי הלהקה, וכן השתתף בהלחנת שניים מהם, "אהובתי" ו"ברחובות שלנו". יתר שירי האלבום נכתבו ברובם הן על ידי יובל בנאי והן על ידי שלומי ברכה. אשתו של בנאי דאז, אורלי זילברשץ, כתבה את מילות השיר "סוזי בלי היד" והשתתפה בכתיבת השיר "אהובתי".
את עטיפת האלבום, כמו בשני אלבומיה הראשונים של הלהקה, צילם ברי פרידלנדר. התמונה, המתעדת את בניין 96 בשדרות רוטשילד שבתל אביב, נבחרה מתוך אוסף צילומים של פרידלנדר. חברי הלהקה חשו כי היא מעבירה מסר תל אביבי ובוגר יותר מהסברס שעל עטיפת אלבומה השני, וזאת מתוך הרגשת חיבור עם העיר.
האלבום הכיל להיטים כגון "אהובתי", "שלג צח" ו"ברחובות שלנו" אך זכה להצלחה פחותה מאלבום הבכורה של הלהקה. שנה לאחר יציאת אלבום זה יצא אלבום האוסף הראשון של הלהקה, "", שכלל שלושה שירים מהאלבום.
עד 1995 נמכר האלבום בכ-19,000 עותקים.
רשימת השירים באלבום.
כל העיבודים מאת חברי "משינה" וראובן שפירא.
רומנטיקה עתידנית
רומנטיקה עתידנית הוא שמו של אלבום האולפן השמיני במספר של להקת הרוק הישראלית משינה, אשר הוקלט לאחר איחודם בשנת 2003 ויצא במאי 2005 על ידי חברת התקליטים הליקון בהפקת רונית רום.
יש המחשיבים אלבום זה לאחד האלבומים הפחות מוצלחים של הלהקה. שירי האלבום נכתבו והולחנו על ידי יובל בנאי ושלומי ברכה למעט "הייתי אתמול" שנכתב והולחן על ידי איגי דיין ו"ילדתי" שנכתב על ידי יובל בנאי ושלומי ברכה במשותף עם אהוד בנאי.