אביו של ולדמר היה אריק השני, דוכס שלזוויג, נינו של אבל, מלך דנמרק ואמו הייתה אדלייד, בתו של היינריך הראשון, רוזן הולשטיין-רנדסבורג.
כאשר קרוב משפחתו הרחוק וראש הענף היריב בבית המלוכה הדני, כריסטופר השני, הוגלה מהממלכה, בחרו אצילי הולשטיין ודנמרק מלך חדש. בחירתם נפלה על הדוכס ולדמר בן ה-11 משלזוויג, שהיה ראש הענף שהתייחס לאבל הראשון. עקב גילו הצעיר, מונה דודו מצד אמו, הרוזן גרהרד השלישי מהולשטיין רב העוצמה, שגם היה בעל החוב הגדול ביותר של ממלכת דנמרק הממושכנת, כעוצר ואפוטרופוס של המלך הצעיר.
התנאים של העלייה לכס המלוכה של ודלמר היו נוקשים לא פחות מאלה של כריסטופר. ביניהם היה התנאי של הריסת הטירות בסקונה ולכל האצילים הוענקה הזכות לבצר את נחלותיהם. עם זאת, הסעיף החשוב ביותר בתנאי עלייתו למלוכה של ודלמר היה שבעתיד, לא יוכל אותו אדם למלוך על שלזוויג ועל דנמרק בעת ובעונה אחת. בהתאם לכך ויתר ולדמר על תוארו כדוכס שלזוויג והעבירו לדודו.
בפועל משלו על כל דנמרק באותה עת אצילים מסוימים. היה זה מצב שלא זכה לאהדה בקרב מעמד האיכרים. חלק מהאצילים היו למעשה זרים ורבים מהם הטילו מיסים חדשים. ב-1328 התמרדו איכרי זילנד, אך מרד זה דוכא. ב-1329 הגיעה תורם של איכרי יוטלנד למרוד ואלה נחלו יותר הצלחה, אך מרד זה גם הוא דוכא בסופו של דבר. לבסוף, ויתר גרהרד בשמו של ולדמר על כס המלוכה הדני וב-1329 הותר לכריסטופר השני לשוב לכס מלכותו. ולדמר הפך שוב להיות דוכס שלזוויג.
ב-1340 נישאה אחותו היחידה, הלוויג לולדמר הרביעי, מלכה החדש של דנמרק. בשארית תקופת שלטונו הוא הוביל שינויים במדיניותה של שלזוויג כלפי דנמרק וניהל כלפיה מלחמות ותקופות של שיתוף פעולה לסירוגין.
ולדמר מת ב-1364. הוא היה נשוי לריצ'רדיס משוורין, בתו של הרוזן גינצלין השישי משוורין-ויטנברג. יחד נולדו להם שני ילדים, ולדמר והיינריך, שירש את אביו על כס הדוכסות.
חוט (פירושונים)
הנרי דנקר
הנרי דנקר (באנגלית: Henry Denker, 25 בנובמבר 1912 ניו יורק - 15 במאי 2012) היה סופר, מחזאי ותסריטאי יהודי אמריקאי. היה עורך דין בהכשרתו.
קורות חייו.
הנרי דנקר נולד ב-1912 בניו יורק במשפחה יהודית ברובע אפר איסט סייד. אחרי שעסק הפרוות של אביו פשט את הרגל עברה המשפחה לגור בברוקלין ואחר כך ברובע הברונקס. בנעוריו לדבריו חשב ללמוד כדי להיות רב, אך בסופו של דבר מכר נעליים כדי לעזור בפרנסת המשפחה. הוא למד בתיכון מוריס בברונקס. אחר כך למד לתואר ראשון ומשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
דנקר התקבל ללשכת עורכי הדין של ניו יורק בשנת 1935 בעיצומו של המשבר הכלכלי העולמי. עזב מהר את תחום המשפטים כדי לכתוב רומנים ומחזות. הכשרתו המשפטית מהדהדת ביצירותיו. בקריירה הקצרה שלו כעורך דין זכה במשפט בתחום הנזיקים שבה הוכרה לראשונה גרימת מחלה נפשית על ידי חבלה גופנית.
דנקר היה נשוי למשך 61 שנה לאדית רוז הקמן, שהייתה האחות שטיפלה בו בעת שהיה מאושפז בבית החולים הר סיני בניו יורק.
פעילותו כסופר ותסריטאי.
דנקר כתב בשנת 1939 את התסריט למה שלדבריו הייתה סדרת דרמה המשכית הראשונה בכל הזמנים "עדות השקר" ("False Witness") ברשת הטלוויזיה NBC. הסדרה הופסקה למרות הצלחתה, בעקבות גיוס הטלוויזיה לאימוני משמרות בימי תקיפות מהאוויר לקראת כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
דנקר התחיל לכתוב תסריטים לתוכניות רדיו, בהן שלושה מחזות רדיופוניים בשביל Columbia Workshop של רשת הרדיו CBS: "Me? I Drive a Hack" עם ריצ'רד וידמרק, הסיפור "Emile, the Seal" והמחזה הפוליטי "Laughter to the Leader" שבו אסרה משום מה הנהלת הרשת שהתפקיד של היטלר ישוחק במבטא גרמני.
בימי המלחמה עבד דנקר בעורך בדסק האנגלי בשירות התקשורת של משרד ההגנה של ארצות הברית.
בשנת 1945 התחיל דנקר להקדיש את כל זמנו לכתיבה תוך כדי עבודתו ב"Radio Reader's Digest" ברשת CBS.
אחד מתסריטיו הוקדש לניתוח השתלת קרנית שהחזירה למטופל את הראייה.
בשנת 1947 כתב דנקר תסריט ראשון לסדרה הרדיופונית דתית בשם "הסיפור הגדול ביותר של כל הזמנים" ("The Greatest Story Ever Told"), על חיי ישו הנוצרי (עם מקס פון סידוב בתפקיד הראשי), שהביא לו בעונה הראשונה מספר פרסים: פרס פיבודי, פרס כריסטופר, פרס הסיטי קולג' של ניו יורק לתוכנית הרדיו של השנה, פרס ורייטי של שנת 1947. כתב את כל התמלילים של הסדרה ששודרה בשנים 1947 - 1957.
מאוחר יותר, כתב לטלוויזיה את התוכנית "The Choice" בהפקת דייוויד סוסקינד שהוקדשה לעוד סוגיה רפואית שתהיה אקטואלית כעבור מספר שנים - השתלת לב, שבו תיאר את שנות הייסורים שעוברים מטופלים הממתינים להשתלה. בתוכנית השתתפו השחקנים מלווין דאגלס, ג'ורג' גריזארד ופרנק לנגלה.
היא כללה קטעי צילום מניתוח שערך מייקל דיבייקי, ממציא הלב המלאכותי. CBS הגבילה את זמן הקטע המצולם של הלב הפועם ל-30 שניות בלבד מחשש לרגשות הצופים.
אחרי שהשיג מעמד לא מעורער בתחום הרדיו והטלוויזיה החליט דנקר לחזור ל"אהבתו הראשונה" - המחזאות. אחר כך כתב 34 רומנים, מתוכם 17 פורסמו ב-"Reader's Digest".
שישה ממחזותיו הועלו על במות ברודוויי, שניים במרכז קנדי לאמנויות הבמה בוושינגטון ושניים על במות אחרות.
הנרי דנקר נפטר בשנת 2012 בגיל 99 בביתו במנהטן, עקב סרטן ריאות.
ויילקיה אוצ'י
ויילקיה אוצ'י (בפולנית: Wielkie Oczy) הוא כפר במחוז לובאצ'וב שבפרובינציית פּוֹדְקַרְפָּאטִי בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב.
לוויילקיה אוצ'י (מילולית: "עיניים גדולות") הוענקו זכויות עיר בשנת 1671, ונקבעו בה ירידים שנתיים וימי שוק. לצדה, הוקם מבצר. במהלך המאה ה-19 הוקמו ביישוב מספר מפעלים, ובשנת 1935 ניטלו ממנו זכויות העיר.
יהודי ויילקיה אוצ'י.
יהודים ישבו בוויילקיה אוצ'י מראשיתו, ובמחצית השנייה של המאה ה-18 התקיימה במקום קהילה עצמאית ומרכזית. בסוף המאה ה-19 היגרו יהודים רבים מהיישוב לארצות הברית, ובשנת 1927 נבנה מכספם של יוצאי היישוב בארצות הברית בית כנסת חדש ביישוב. ביולי 1910 נערך ביהודי היישוב פוגרום בהסתת הכומר המקומי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לכפר כמה עשרות פליטים יהודים ממערב פולין, ומספר יהודיו הגיע לכ-700 איש. בתחילת יולי 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה וכיבוש היישוב בידי הגרמנים, פרעו האוקראינים המקומיים ביהודי הכפר, וביצעו בהם מעשי רצח. לאחר מכן, הוטלו על יהודי הכפר עבודות כפייה, ורכושם נגזל מהם. בד בבד, הועברו לכפר יהודים שגורשו מכפרי הסביבה.
בסוף מאי 1942 רוכזו יהודי הכפר בכיכר המרכזית בו, ושם ערכו בהם גרמנים ואוקראינים סלקציה. רוב יהודי היישוב גורשו לגטו יבורוב, והיתר למחנה ינובסקה, וגורלם היה זהה לגורל יתר היהודים במקומות אלו. בנובמבר 1942 הוכרזה ויילקיה אוצ'י כ"נקייה מיהודים".
יער ברעם
יער ברעם הוא יער אלונים טבעי משולב עם יער מעורב נטוע המשתרע על פני שטח של כ-10,000 דונם בגליל העליון. היער תחום בצורה גסה בין היישובים הבאים: ברעם, יראון, ואביבים בצפון, כרם בן זמרה במזרח, ג'ש (גוש חלב), וצבעון בדרום ודוב"ב במערב.
בתחומי היער זורמים הנחלים צבעון, גוש חלב, ברעם, יראון, אביב ודישון. בתחומיו מתנשאים גם שני הרים בולטים: הר שפרה והר פועה.
שמורת יער ברעם (שמורת אלוני ברעם).
תיאור כללי.
שמורת אלוני ברעם היא שמורת טבע ויער טבעי המשתרעת על פני שטח של כ-1,000 דונם, המהווה חלק מיער ברעם. השמורה תחומה בין היישובים ברעם, ג'ש, צבעון ודוב"ב וממוקמת סמוך לכביש הצפון, וכ-2 ק"מ צפונית לצומת חירם.
כל שטח השמורה נכלל בעברו בבעלותה של הכנסייה המארונית ולאורך השנים הגנו תושבי בירעם וג'ש על עצי השמורה בכלל ועל האלונים שבה בפרט מפני כריתה, דבר שתרם רבות לשמירתו ולשגשוגו לאורך השנים. ניתן לטייל בשמורה במסלול מעגלי היורד לכיוון דרום-מזרח עד למפגש עם ערוץ נחל דישון, משם ממשיך דרומה לאורך ערוץ נחל דישון, פונה דרום-מערבה לאורך ערוץ נחל צבעון ולבסוף צפונה ומזרחה דרך יער ברעם לנקודת ההתחלה. בתחומי השמורה עובר קטע משביל ישראל.
פלורה ופאונה.
בשטח השמורה ניתן להבחין בשתי צורות תכסית שונות: יער אלונים סבוך ובתה ים-תיכונית המתאפיינת בעיקר בשיחי סירה קוצנית ואזוב מצוי. הסיבה לשוני הזה נעוצה בנוכחותו של שבר גאולוגי, שעובר באזור השמורה מצפון-מערב לדרום-מזרח. שבר זה גרם להעתקת סלעי קירטון מאזור צפון-מזרח של השמורה לאזור סלעי הגיר והדולומיט, שהתבלו עם השנים ויצרו קרקע מסוג טרה רוסה. סלעי הקרטון אטומים לחלחול מי גשמים ולכן על קרקע מסוג זה צומחים שיחים ובני שיח שמסתפקים במעט מים, ואילו קרקע מסוג טרה רוסה ואבן גיר חדירים לחלחול של מי הגשמים ומאפשרים צמיחה של פלורה עשירה וסבוכה.
עצי אלון מצוי עתיקים מהווים כ-90% מכלל הפלורה בשמורה, דבר אשר הקנה לשמורת הטבע את שמה. פרט לאלון מצוי גדלים בתחומי השמורה מינים רבים נוספים של עצים, דוגמת אלון התולע, ער אציל, אלה ארצישראלית, עוזרר קוצני, שזיף הדב, אדר סורי, אגס סורי, לבנה רפואי, ומטפסים רבים דוגמת קיסוסית קוצנית, אספרג החורש וטמוס מצוי. בתקופת החורף, הודות לכמות משקעים רבה ולתנאי לחות הולמים, מתאפשרת, ברחבי השמורה, צמיחה של כ-80 מינים שונים של פטריות בסיסה ומיני טחב רבים. כמות מינים כה רבה העניקה לשמורה את התואר "המקום בעל המגוון הרב ביותר של פטריות בסיסה בישראל". כמו כן קיים בתחומי השמורה ריכוז גבוה של פרחי בר מוגנים וביניהם: יקינתון מזרחי, אירוס הדור, רקפת מצויה, גרניון הלבנון, סתוונית בכירה ומיני חלמוניות.