הסרט מתעד את סיפור משפחתה של הבמאית, רנא אבו פריחה. הסרט נפתח ומסתיים לאחר מותה של האם, רודיינא. בסרט משוחזרים אירועים מחייה של המשפחה מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, כשהאם הייתה נערה צעירה מהכפר ג'ת, במרכז הארץ, והתאהבה בצעיר בדואי מהדרום והחליטה לקשור את חייה איתו, בניגוד לרצון משפחתה. רודיינא, שחיפשה חיים אחרים, עברה יחד עם בעלה ליישוב שלו, תל שבע, שהפך במהרה לכלא בשבילה - כאשר, כפי שהיא מספרת, נשים אינן יכולות לצאת לקניות ללא ליווי, אפילו במכולת השכונתית. בעקבות רצונה של רודיינא, עזבו השניים עם חמשת ילדיהם הקטנים את ביתם בתל שבע ליישוב היהודי עומר הסמוך (הנמצא בדירוג הגבוה ביותר במדד הכלכלי-החברתי של יישובים שמפרסמת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, לעומת תל-שבע, שנמצאת בדירוג הנמוך ביותר במדד), במטרה לאפשר לילדיה עתיד טוב יותר, ובמיוחד לתת חינוך טוב יותר לבנותיה. ילדי המשפחה גדלו כישראלים לכל דבר, דיברו עברית, והיו מוקפים בחברים יהודיים, רחוקים מהתרבות הערבית שבה גדלו הוריהם.
הכל השתנה כשהאם, עמוד התווך של הבית, חלתה בסרטן השד. על ערש הדווי, מבקשת האם להיקבר בעומר, היישוב שבו היא גרה במשך כ־20 שנה, ונתקלת בביורוקרטיה הדתית שאינה מאפשרת ללא־יהודים להיקבר בבית העלמין המקומי. ילדיה מעדיפים לקבור אותה בבוא היום בג'ת, מקום הולדתה, ואילו בעלה, עודה, רוצה לקבור אותה בתל שבע, מקום הולדתו. לאחר מותה של האם, שאספה סביבה את בני המשפחה, כל דמות פונה לדרכה.
יחסי אוגנדה–קניה
יחסי אוגנדה–קניה הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה של אוגנדה לבין קניה.
שתי המדינות שותפות בתחומים רבים, במיוחד בתחומי מסחר, תשתיות, ביטחון, חינוך, חקלאות ואנרגיה.
היסטוריה.
בין השנים 1961 ל-1965, התאחדו המדינות יחד עם טנזניה בארגון שירותים משותפים במזרח אפריקה, שוק משותף עם מבנה פדרלי. קניה ואוגנדה הקימו גם את ארגון הקהילה המזרח אפריקנית הראשון, שהתמוטט לאחר מכן בשל הבדלים אידאולוגיים וסכסוכים טריטוריאליים בתוך עצמה.
ב-7 ביולי 2000, אוגנדה, קניה וטנזניה הקימו מחדש את הקהילה המזרח אפריקנית. קהילה זו תרמה רבות לשיפור היחסים הבילטרליים ובעיקר הסחר בין שתי המדינות.
מסחר וכלכלה.
במשך שנים רבות הייתה אוגנדה יעד הייצוא הגדול ביותר של סחורות אוגנדיות. אך, בשל הסרת הגבלות הסחר בתוך הקהילה המזרח אפריקנית, טנזניה הפכה ליעד הייצוא הגדול ביותר עבור קניה במקום אוגנדה.
בשנת 2013, הייצוא של קניה לאוגנדה עמד על כ-632 מיליון אירו. בשנה זו, אוגנדה ייצאה לקניה סחורות בשווי 144 מיליון אירו.
יחסים דיפלומטים.
אוגנדה מחזיקה בשגרירות בניירובי. מאידך, קניה מחזיקה בשגרירות בקמפלה.
מחנה הריכוז בולצאנו
מחנה הריכוז בולצאנו (בגרמנית: Polizei- und Durchgangslager Bozen) הוקם בידי גרמניה הנאצית בבולצאנו, עיר בנפת דרום טירול, באיטליה. המחנה פעל בתקופה השואה בסוף מלחמת העולם השנייה מאוגוסט 1944 ועד לסיום המלחמה, ושימש כמחנה ריכוז וכמחנה מעבר, בשלב ביצוע הפתרון הסופי באיטליה. מחנה זה הוקם קרוב ככל הניתן לגבול עם אוסטריה, לאחר שהגרמנים פינו את מחנה הריכוז פוסולי (Fossoli), בשל התקדמות בעלות הברית. המחנה הוקם בגריאס ׁ(Gries), אחד מפרברי בולצאנו, בסמוך למסילת הברזל בולצאנו–מיראנו . צריפי המחנה נבנו מהאנגרים נטושים ששימשו בעבר כמוסכי מטוסים.
האסירים במחנה הובאו אליו ברכבות שיצאו מרציף מספר 21 (Binario 21), מתחנת הרכבת המרכזית במילאנו, מילאנו צ'נטראלה. מהמחנה יצאו משלוחים לאושוויץ-בירקנאו, מאוטהאוזן, ברגן-בלזן, רוונסבריק, ופלוסנבירג. מרבית המשלוחים היו למאוטהאוזן.
כושר קליטתו של המחנה היה הגדול שבין המחנות שהקימו הגרמנים באיטליה, והיו כלואים עד 3,000 איש בו בזמן, היהודים במחנה היוו לא יותר מ-20% מהאסירים.
הפתרון הסופי באיטליה.
השלב הראשון בביצוע הפתרון הסופי באיטליה, החל מיד עם פלישת הגרמנים בספטמבר 1943, בעקבות כניעת המשטר הפאשיסטי לבעלות הברית. כל עוד איטליה הייתה מדינת עצמאית וגרורה של גרמניה הנאצית, נמנע היטלר לדרוש ממוסוליני מלדרוש את גירוש היהודים והשמדתם. בוועידת ואנזה שהתכנסה בברלין ב-20 בינואר 1942, הופיעו 58,000 יהודי איטליה ברשימת היהודים שעתידים להיות מושמדים במסגרת הפתרון הסופי. במספר זה נכללו גם יהודים באזורים שהיו בשליטת האיטלקים מחוץ לאיטליה.
פרוץ המלחמה ב-1939 והצטרפות איטליה לצידם של הגרמנים, לא הביאו בתחילה לשינויים משמעותיים במעמדם החוקי של יהודי איטליה. כבר ב-1938 משטרו הפשיסטי של מוסוליני הטיל על היהודים הגבלות וחוקקו חוקי גזע, אך לא הייתה פגיעה פיזית רחבת היקף ביהודים. ערב כניסתה של איטליה למלחמה ביוני 1940, הוחל במאסרים נרחבים ללא משפט של פליטים יהודים ששהו באיטליה, והיו ללא אזרחות איטלקית, וכן של יהודים איטלקים שנחשדו כמתנגדים לשלטון. זמן מה לאחר מכן, אותם יהודים נשלחו למחנות עונשין, אשר נכון לספטמבר 1940 כבר מנו 15 במספר. מספרם של המחנות הגיע לשיא של כ-40 מחנות בכל רחבי איטליה, בעיקר בדרומה.
ב-30 בנובמבר 1943 פרסם שר הפנים של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, גואידו בופאריני גואידי , את "צו המשטרה מספר 5", לכל ראשי המחוזות לביצוע מיידי. הצו החדש הורה על מעצרם של כל היהודים, ריכוזם במחנות ריכוז מקומיים קטנים ומותאמים, עד שיוקם מחנה לאומי גדול – פוסולי, ומיד לאחר מכן גם את הקפאת כל רכושם. הצו הגדיל את הסכנה שהיו נתונים בה היהודים באיטליה. היהודים שהסתתרו מפני הגרמנים באזורי הכפר או בערים קטנות, לא היו יכולים עוד להתחמק מעיניה של המשטרה האיטלקית. מכאן ואילך, חיפשו ועצרו את היהודים בכל מקום: בבתיהם, ברחוב, ברכבות, בזמן ניסיונות בריחה לשווייץ או לשטחים בשליטת בעלות הברית, ועוד. לאחר שנתפסו על ידי המשטרה הובאו היהודים לבתי סוהר מקומיים, ומשם הועברו למחנה הריכוז פוסולי שבקארפי, מדרום לנהר הפו, שבצפון איטליה. מחנה פוסולי שימש את הגרמנים כמאגר נוח למכסות הגירושים למחנות ריכוז והשמדה מצפון לאיטליה..
בעקבות התקרבות כוחות בעלות הברית לפוסולי, והפחד של הגרמנים מפני התקפות של הפרטיזנים האיטלקים, שהיו באזור, החליטו הגרמנים להקים מחנה חדש בבולצאנו, הקרובה יותר לגבול עם אוסטריה. מרבית האסירים, וכן הסגל הפיקודי של מחנה פוסולי, הועברו בבהילות למחנה בולצאנו.
קבלת והעברת העצורים למחנה.
האסירים במחנה הובאו אליו ברכבות שיצאו מרציף מספר 21 (Binario 21), מתחנת הרכבת המרכזית במילאנו, מילאנו צ'נטראלה. מהמחנה יצאו משלוחים לאושוויץ-בירקנאו, מאוטהאוזן, ברגן-בלזן, רוונסבריק, ופלוסנבירג. רובם למאוטהאוזן. רציף מספר 21 במילאנו צ'נטראלה היה בנוי מתחת לאדמה, ואיננו שימש להובלת נוסעים, אלא את שירות הדואר האיטלקי. כך יכלו הנאצים להעמיס יהודים ואסירים אחרים על קרונות רכבת משא מבלי שהאוכלוסייה המקומית תבחין בכך. בזמן פעילותו של הרציף כתחנת משלוחים, נשלחו ממנו 816 מיהודי מילאנו בכ-14 משלוחים מתוכם שרדו רק 26. חלק מהמשלוחים היו מיועדים ישירות לגרמניה ופולין, וחלקם עצרו קודם במחנות הריכוז פוסולי, ולאחר שנסגר, בבולצאנו. הפעם הראשונה אשר הגיעו עצורים למחנה בולצאנו דרך רציף 21, הייתה בתאריך 19 באוגוסט 1944, ומשם, יצאו משלוחים לאושוויץ, עד 24 באוקטובר 1944, ולאחר מכן למחנות בגרמניה, ראוונסבריק ופלוסנבירג. המשלוח האחרון יצא ב-25 בינואר 1945, ואחריו נותרו במקום כ-800 אסירים, אשר רק כמה עשרות מהם היו יהודים. הגרמנים ניסו להוביל גם אותם לגרמניה במשלוח שיצא ב-25 בפברואר 1945, אך הם איחרו את המועד – מסילת הברזל במעבר ברנר שבאלפים נחבלה בהתקפות אוויריות, והקשר עם גרמניה נותק. האסירים הוחזרו למחנה, ושם המתינו עד לשחרורם בסוף אפריל 1945.
ב-2013, הקימה הקהילה היהודית במילאנו אתר הנצחה לשואה ברציף 21 ממנו נשלחו הרכבות.
מבנה המחנה.
המחנה הוקם ממערב לבולצאנו, בפרבר גריאס, מצפון למסילת הברזל בולצאנו–מיראנו. מבחינת מבנהו וסדרי החיים הנהוגים בו, דמה מחנה בולצאנו, יותר מכל מחנה אחר באיטליה, למחנות העבודה הגרמניים שנבנו בארצות אירופה הכבושות.
כושר קליטתו של המחנה היה הגדול שבין מחנות איטליה, ובו היו כלואים עד 3,000 איש בו בזמן. במחנה היו היהודים למיעוט, כנראה לא יותר מ-20%. רוב האסירים הועברו משם למאוטהאוזן שבאוסטריה. צוות המפקדים במחנה והשומרים היו אכזריים כלפי האסירים. בדומה למחנות אחרים, במחנה בולצאנו השתמשו הגרמנים בשומרים אוקראינים.
הוא נבנה במספר מבנים נטושים בעלי גגות מקומרים, ששימשו בעבר כהנגארים לאחסון מטוסים. הצריפים היו מחולקים בפנים לחדרי שינה, שמחיצות בטון בגובה של 3 עד 4 מטרים מפרידות ביניהם, כך שיצרו חדרים גדולים שכונו "בלוקים". האסירים ישנו על דרגשים מן הסוג הנהוג באניות, עשויים עץ וסדורים בשלוש קומות. לכל אסיר היה דמוי מזרן ממולא נסורת ושתי שמיכות. המחנה היה מוקף בגדר חשמלית, שמנעה מן העצורים בו מגע כלשהו עם העולם החיצון. הבלוקים לא היו מבודדים זה מזה.
עצורי המחנה.
קליטת האסירים במחנה כללה תהליך של גילוח, החרמת רכוש (אריזציה), לבישת מדי אסירים אחידים וחיפוש בכליהם בדקדקנות. לכל אסיר היה מותר להחזיק סכום של עד כ-500 לירות איטלקיות, בו בזמן שכל התעודות שלהם נלקחו מהם לאלתר. לאחר מכן, ניתן לכל עציר מספר רישום מודפס על משולש בעל צבע משלו, והעציר היה חייב לשאת אותו במקום הנראה לעין. מיד לאחר תהליך הקליטה, חילקו את האסירים לסוגים שונים אשר כל סוג אופיין בעזרת משולשים בצבעים שונים: