אלכסנדר ויקטורוביץ' דונסקוי (ברוסית: Алекса́ндр Ви́кторович Донско́й; נולד ב-10 ביוני 1970, ארכנגלסק) הוא איש עסקים ופוליטיקאי רוסי. בשנים 2005–2008 היה ראש עיריית ארכנגלסק. הודיע על רצונו להתמודד לתפקיד נשיא רוסיה בבחירות של שנת 2008 אך בסופו של דבר לא השתתף.
ביוגרפיה.
לאחר שרות צבאי, חזר לעיר הולדתו בשנת 1991. תחילה עבר בעבודות מזדמנות אך עד מהרה החל בעסקים פרטיים. בשנת 1992 הואשם בפלילים ונשפט.
הקים את חברת המסחר "סזון" (Сезон), שהפכה עם הזמן לרשת המרכולים הגדולה במחוז ארכנגלסק. לטענתו, הוא בוגר שני מוסדות השכלה גבוהה פרטיים: "בית ספר לעסקים של סטוקהולם" (Handelshögskolan i Stockholm) ו"המכון הצפוני ליזמות" (Северный институт предпринимательства) בארכנגלסק, אך יש טענה שהוא זייף את התעודות המעידות אל תאריו. בנושא נוהלו מספר משפטים ובסופו של דבר נמצא אשם.
עסק בפעילות חברתית - הקים מספר קרנות סיוע ליתומים ולמשפחות נזקקות.
בשנת 2005 התמודד בהצלחה בבחירות לראשות עיריית ארכנגלסק. ב־31 באוקטובר 2006 הודיע על כוונתו להתמודד לתפקיד נשיא רוסיה. זמן קצר לאחר הודעתו, נפתחה נגדו חקירה פלילית, בחשד כי זייף את תעודת סיום הלימודים שלו. דונסקוי טען, שהחקירה היא כלי שנועד לאיים עליו ולגרום לו להסיר את מועמדותו לנשיאות. לאחר פתיחת חקירות נוספות בסופו של דבר התפטר מתפקיד ראש העיר בתחילת 2008. חלק מהמשפטים שנערכו נגדו הסתיימו בהענשה.
בשנת 2009 עבר להתגורר במוסקבה ופתח מוזיאון של אומנות ארוטית.
בשנת 2011 נכנס לרשימת מועמדים לדומה מטעם מפלגת יאבלוקו. באוקטובר 2011 הורד מהרשימה בעקבות החלטת ראשי המפלגה.
לך אלי תשוקתי
לְךָ אֵלִי תְּשׁוּקָתִי הוא פיוט אשר חיבורו מיוחס לרבי אברהם אבן עזרא (ראב"ע) בן המאה ה-12, אם כי יש המייחסים אותו לרבי יהודה הלוי.
פיוט זה נאמר ביום כיפור על ידי כל הקהל כאיש אחד, על ידי החזן וקהל המתפללים לסירוגין או על ידי החזן בלבד. נהוג לומר את הפיוט בישיבה (אף על פי שהוא ממלא את מקומו של הווידוי, ועל פי ההלכה יש לעמוד בשעת אמירת הווידוי, ואכן יש שהצריכו מטעם זה לומר את הפיוט בעמידה).
זמני אמירת הפיוט.
פיוט זה נוהגים לומר מרבית הספרדים ויהודי תימן בפתיחת סדר תפילת ערבית של יום הכיפורים, וזאת משום שבנוסף להיותו מעורר את נפש האדם לכמיהה וערגה אל אלוהיו וזכירת יום המיתה, הוא מכיל בתוכו התוודות על חטאי האדם, אותם הפיוט מונה על פי סדר האלפבית, כדרך שעושים בוידוי. על ידי כך יוצאים המתפללים ידי חובת הפוסקים הסוברים שצריך להתוודות אחר האכילה בתום הסעודה מפסקת (בני עדות אשכנז מסתלקים מספק זה ויוצאים ידי חובתם על ידי אמירת "תפילה זכה").
ישנם שאמרו פיוט זה בדקות האחרונות לחייהם, כחלק מהווידוי הנאמר אז, ויש הנוהגים לאומרו בשעת לווית המת.
יש מקפידים שלא לומר את החרוז "ואנסך דמעי לך" אם אין עיניהם זולגות דמעות בעת האמירה.
הפיוט במוזיקה המודרנית.
מלבד הלחנים המסורתיים לפיוט זה, ישנם לחנים מודרניים המושרים על ידי יוצרים בני-זמננו, כמו מאיר בנאי, יוני גנוט, יאיר גדסי, ישי ריבו, ואודי דוידי.
לשיר חובר ריקוד עם בידי הכוריאוגרף שלמה ממן ומבוצעת על ידי הזמר סגיב כהן.
Tree of Life Web Project
Tree of Life Web Project ("פרויקט עץ החיים") הוא מיזם אינטרנטי רחב היקף הנועד לספק מידע טקסונומי על מגוון החיים על פני כדור הארץ.
שרתי המיזם שוכנים באוניברסיטת אריזונה ובפיתוחו משתתפים אלפי ביולוגים מכל העולם. כל מאמר או מיון באתר עובר ביקורת עמיתים. האתר דוגל במיון פילוגנטי מלא ואיננו משתמש במיון על פי רמות (מערכה, מחלקה, סדרה וכו'), אלא רק בקבוצות טקסונומיות מונופילטיות, אבות משותפים, קלדיסטים וקבוצות אשר נכחדו בעבר.
האתר בנוי כעץ של ממש, אשר ענפיו מייצגים את הקבוצות השונות בעולם החיים. לחיצה על קבוצה טקסונומית מסוימת, תחשוף את תת-הענפים שלה אשר בה ישנם תת-הקבוצות הטקסונמיות של אותה קבוצה. כך ניתן להמשיך ולהעמיק בתוך הקבוצה עד לרמת המין.
פמטומטר
Tree of life
שלמה לעוויזאהן
טבח ננקינג
טבח ננקינג, הידוע גם בכינוי אונס ננקינג (או נאנג'ינג), היה אירוע רצח ואונס המוניים אשר בוצע על ידי הצבא האימפריאלי היפני בעיר ננקינג שבסין ובסביבתה, במהלך מלחמת סין–יפן השנייה. מעשי הטבח החלו ב-13 בדצמבר 1937, היום בו נפלה ננקינג בידי היפנים, ונמשכו כשישה שבועות. על פי הערכות שונות, באירועים נרצחו בין 150 אלף ל-300 אלף אזרחים וחיילים סיניים, וכ-20,000 נשים סיניות נאנסו.
יפן מעולם לא הודתה באופן רשמי בביצוע הטבח, והיפנים מקפידים לכנות את האירוע "תקרית ננקינג". ביפן מתנהל מאז שנות ה-80 ויכוח ציבורי נוקב לגבי אחריותה לטבח, וכמה ראשי ממשלות הביעו התנצלות מסויגת לגבי הסבל שהסבה יפן לסין ולמדינות דרום-מזרח אסיה בעת הכיבוש היפני במלחמת העולם השנייה.
רקע.
לאחר הפלישה היפנית למנצ'וריה ב-1931, פלש הצבא היפני, ביולי 1937, ממנצ'וריה לסין ובכך נפתחה מלחמת סין–יפן השנייה. היפנים העריכו כי ההתנגדות תהיה קלה וכי יוכלו לכבוש את סין כולה בתוך שלושה חודשים בלבד, אולם תוכניותיהם השתבשו לאחר שהסינים גילו התנגדות עיקשת באזור שאנגחאי, שהייתה המטרה הראשונה של חיל הכיבוש היפני. רק לקראת אמצע נובמבר 1937 הצליחו היפנים לכבוש את שאנגחאי לאחר שנגרמו להם אבדות כבדות בקרבות פנים אל פנים. למטה הכללי בטוקיו דווח על מורל נמוך של החיילים היפנים בשטח. דווח אף על מעשי זוועה שעשו הסינים בשבויי מלחמה יפנים. בשל האבדות והמורל הנמוך החליט הפיקוד בטוקיו לא להרחיב את המלחמה לשאר סין. למרות זאת, ב-1 בדצמבר הורה הפיקוד היפני לצבאו לתקוף את ננקינג, שהייתה הבירה של הרפובליקה הסינית, ושכנה כ-250 קילומטרים משנגחאי, במעלה נהר היאנגצה.
ההתקדמות לננקינג.
בחודש נובמבר, לאחר שהתגברו על ההתנגדות בשנגחאי, החלו כ-50 אלף חיילים יפנים להתקדם לעבר ננקינג שהייתה מאורגנת ומוגנת פחות משאנגחאי. עם התקדמות הצבא היפני החלה האוכלוסייה הסינית להימלט כשהיא מותירה אחריה אדמה חרוכה ומציתה שדות, יערות, בסיסים, בתים, מחסנים וכל דבר שיכול היה להביא תועלת ליפנים.
ב-7 בדצמבר הורה הצבא היפני לכוחותיו להימנע מכל פעולה בלתי חוקית כלפי אזרחים סינים, כולל ביזה או ירי. החיילים היפנים הוזהרו מפני עונשים חמורים לכל מי שיפר את ההוראה. במהלך התקדמותם לעבר ננקינג פזרו היפנים כרוזים בהם הודיעו כי לא יגלו רחמים כלפי מי שיעז להתנגד להם אך לא יפגעו באזרחים תמימים והם קראו לחיל המצב הסיני להיכנע ולפתוח את שערי העיר. משלא נענו הורה מפקד הכוח היפני לפתוח במתקפה.
ב-12 בדצמבר, יומיים לאחר תחילת המתקפה היפנית, הורה המפקד הסיני, גנרל טאנג שנג צ'י, לכוחותיו לסגת. הנסיגה התנהלה באי סדר מוחלט ותוך בהלה. היו חיילים סינים שפשטו את מדיהם ולבשו בגדים אזרחיים בניסיון להיטמע בתוך האוכלוסייה האזרחית. אחרים נורו בגבם על ידי חבריהם בעת מנוסתם. אלה שברחו מחוץ לעיר התרכזו על גדות הנהר יאנגצה, אך אז התברר שאין במקום סירות שיוכלו להעבירם לגדה השנייה או להבריחם במורד הנהר. היו שקפצו למים הקרים וטבעו. ב-13 בדצמבר 1937 נכנסו היפנים לעיר מוקפת החומה כשהם נתקלים בהתנגדות קלושה בלבד. הצבא הסיני הניח את נשקו וכ-90 אלף מחייליו נכנעו.
המשימה הראשונית של צבא הכיבוש היפני הייתה להבטיח את עצמו מפני רבבות החיילים הסינים שנכנעו. עבור היפנים כניעה נחשבה לאקט בלתי מתקבל על הדעת של פחדנות ושבירת הקוד של כבוד צבאי, בכך מוסברת התייחסותם המשפילה כלפי שבויי המלחמה הסינים.
הטבח והאונס.
רצח שבויי המלחמה הסינים החל לאחר שהם הובלו במשאיות למקומות מרוחקים בפרברי ננקינג. קצינים יפנים עודדו את חייליהם הצעירים לדקור את השבויים, לחסלם בכידונים ואף לערוף את ראשיהם, כדי להעצים את סבלם ולחשל בכך את החיילים לקראת המשך המערכה בסין. היפנים גם דאגו לתעד באמצעות מצלמות קולנוע את הזוועות. בצילומים נראים חיילים יפנים מחייכים בשעה שהם כורתים את ראשי החיילים הסינים ומצטלמים אתם למזכרת. חלק מהשבויים נורו על ידי מכונות ירייה. אחרים נקשרו והוצתו חיים לאחר שנשפך עליהם דלק.
לאחר חיסול שבויי המלחמה, היפנים התפנו לטפל בנשים המקומיות והחלו לצוד אותן ללא הבחנה, זקנות, צעירות, נשים בהריון וילדות. כ-20 אלף נשים נאנסו, חלקן עברו אונס קבוצתי, ואחר כך נדקרו למוות בכידונים. על פי עדויות, במקרים מסוימים הכריחו היפנים גברים לאנוס את בנותיהם ובנים לאנוס את אימהותיהן. בית הדין הצבאי הבינלאומי לפשעים שבוצעו במזרח הרחוק, שהוקם לאחר כניעת יפן (The International Military Tribunal for the Far East), או בקיצור IMTFE, קבע כי לפחות 20 אלף נשים סיניות נאנסו על ידי החיילים היפנים. בכל רחבי העיר נמשכו כל העת מעשי רצח כשהיפנים יורים אל תוך ההמון המבוהל.
מעשי הרצח לוו במעשי ביזה ושוד. אזרחים סינים שלא יכלו לשאת את הסבל עלו על גגות וקפצו אל מותם. אלפים נורו על גדות נהר יאנגצה, שהתמלא בגופות צפות. מעשים אלה נמשכו מאמצע חודש דצמבר 1937 ועד תחילת פברואר 1938, במשך כשישה שבועות. אלה שלא נורו במקום נלקחו אל מחוץ לעיר, שם נאלצו לכרות במו ידיהם בורות לשם הושלכו אחר כך גופותיהם. הסינים טוענים כי בתום מעשי הרצח והזוועה פעלו היפנים להרגיע את האוכלוסייה המקומית באמצעות חלוקת אופיום וכי כ-50 אלף סינים התמכרו להרואין. נשים סיניות הפכו לשפחות מין של החיילים היפנים.
אזור הביטחון בננקינג.