לגישת השופטת עדנה ארבל הייתה פגיעה בזכות החוקתית לחינוך, הנגזרת מהזכות לכבוד האדם. משום כך היא פנתה לשלב השני בבחינה החוקתית, שהוא השאלה אם החוק עומד בתנאי פסקת ההגבלה שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, לפיה פגיעה בזכות חוקתית אפשרית רק אם היא נעשתה בחוק או לפי חוק ומכוח הסמכה מפורשת בו; החוק הולם את ערכיה של מדינת ישראל; הפגיעה נועדה לתכלית ראויה, ואינה עולה על הנדרש. לדברי השופטת ארבל, חוק מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים הולם את ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית משום שהוא מאפשר התמסרות ללימודי התורה, והולם את ערכיה כמדינה דמוקרטית משום שהוא מאפשר אוטונומיה של קבוצת מיעוט. ההגנה על האוטונומיה ההורית מלמדת כי החוק נועד גם לתכלית ראויה. אשר לתנאי המידתיות, השופטת קבעה כי יש קשר רציונלי בין הפגיעה לבין תכלית החוק, שהיא הגנה על האוטונומיה ההורית ותוצאתו אוטונומיה מלאה למגזר החרדי בתחום החינוך העל יסודי. כמו כן, לא הוכח שישנו אמצעי פחות שיגשים את מטרת החוק. אך לגבי מבחן-המשנה השלישי של מידתיות קבעה השופטת שהחוק נכשל במבחן הצר של איזון בין הזכות לאוטונומיה של הילד מול הזכות לאוטונומיה ההורית, ולכן איננו מידתי, החוק מעניק העדפה מוחלטת לאוטונומיה ההורית ובכך נפגעת זכותם של הילדים לכבוד האדם בצורה שאינה מידתית. השופטת ארבל סברה שיש לקבל את העתירה ולכפות לימודי ליבה חובה על הישיבות הקטנות.
השופט סלים ג'ובראן הצטרף לעמדתה של השופטת ארבל.
בעקבות פסק הדין.
פסק הדין הכשיר פטור גורף מלימודי ליבה בישיבות הקטנות (כיתות י'–י"ב) במגזר החרדי, הנחשבים כמוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים.
פסק דין זה לא סימן את סוף הדיון הציבורי באשר להחלת לימודי הליבה על בני הישיבות. בשנת 2016 נחקק חוק לימוד חובה (תיקון מס' 35), התשע"ו–2016 הקובע, בין היתר, כי התנאים לתקצוב מוסדות פטור, לרבות בנושא היקף תוכנית הבסיס הנלמדת במוסדות אלה, לא ייקבעו בחקיקה הראשית, אלא ייקבעו על ידי שר החינוך בתקנות, בהתייעצות עם שר האוצר. כלומר כיום גם במוסדות פטורים נתונים לימודי הליבה לשיקול דעתו של שר החינוך. התיקון גם ביטל סעיף 10א לחוק לימוד חובה, שחייב את כל מוסדות החינוך היסודי בישראל, כולל מוסדות הפטור החרדים, ללמד 10–11 שעות מתמטיקה מדעים ואנגלית. לתיקון לחוק היו מתנגדים רבים אשר ראו במהלך הסכם קואליציוני לא ראוי, על בסיס הסכמות בין שר החינוך נפתלי בנט לבין המפלגות החרדיות.
בג&quot;ץ אדם טבע ודין נגד ראש ממשלת ישראל
בג"ץ 4128/02 אדם טבע ודין נגד ראש ממשלת ישראל הוא פסק דין של בית המשפט הגבוה לצדק העוסק בשאלת המעמד של הזכות לאיכות הסביבה כחלק מחוק יסוד כבוד האדם וחירותו. בפסק הדין קבע השופט אהרן ברק כי אין להכיר בזכות זאת כחלק מהחוק, בהיותה פרשנות שגויה למושג איכות הסביבה. לדבריו, הוא אינו מכיר באיכות הסביבה כזכות שהיא חלק מכבוד האדם, כלומר כזכות שכלולה בכבוד המינימלי, וכי הזכות לאיכות הסביבה אינה חלק מהקניין והחירות של האדם. יתר על כן קבע השופט ברק בפסקה 19 כי אין די בהשפעה על איכות הסביבה כדי להוות פגיעה בחיים או פגיעה בגוף, אלא יש להראות סכנה מוחשית וממשית לחיי האדם או לגופו. עם זאת, לדברי השופט ברק, אין לבטל את הטענות של אדם טבע ודין בדבר ההחלטות המנהליות ואת האפשרות לתקוף אותן מבחינה משפטית.
השופטת דליה דורנר מציינת כי יש לשקול בחיוב את הארכת המועדים להגשת ההשגות מצד אדם טבע ודין. השופטת דורנר מדגישה בפסק דין זה את החשיבות הרבה שיש להעניק לשתי זכויות חופפות: הזכות לאיכות הסביבה והזכות לחיים ולבריאות - הזכות האחרונה מעוגנת בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו. לדבריה של השופטת דורנר, יש לתת לחוק התכנון והבנייה פרשנות שתבטא חשיבות יתרה לפיתוח התשתיות הלאומיות על פני שמירת איכות הסביבה.
לסיכום נקבע בפסק הדין, כי יש זכות לאיכות הסביבה כחלק מחוק יסוד כבוד האדם וחירותו, אולם רק אם זכות זאת קשורה לזכות לחיים ולשלמות הגוף. כיוון שבמקרה שהובא בפני בג"ץ, לא הוכח שהפגיעה בסביבה מביאה סכנה מוחשית לחיי אדם או לבריאותם, הרי אין פגיעה בזכות חוקתית וגם אין פגיעה בכבוד האנושי המינימלי. לפיכך, העתירה נדחתה.
הרקע לפסק הדין.
העתירה באה על רקע הסעיפים בחוק התכנון והבנייה, בהם סעיף 76 ג(4) אשר יש בו כדי להציב זמן לא סביר להכנת התסקיר האמור להגן על איכות הסביבה. לדברי אדם טבע ודין, הרקע לפסק הדין הוא החשש הגדול לפגיעה באיכות הסביבה בכלל ובחיי האזרחים גם כן, שכן יש בהחלטותיה של הוועדה לפגוע קשות בסביבה.
עובדות פסק הדין.
מדובר בעתירה שהוגשה לבג"ץ מצד ארגון אדם טבע ודין אשר הוא ארגון שכל מטרתו היא להבטיח איכות סביבה טובה יותר. העתירה נסבה סביב עניין הוראות חוק התכנון והבנייה אשר יש בהם התייחסות לעניין הוועדה לתשתיות אשר הסעיפים שם יכולים לפגוע קשות באיכות הסביבה ובחירותם של האזרחים. יתרה מזאת, ארגון אדם טבע ודין ביקש כי בג"ץ ירחיב את הזכות הקיימת על איכות הסביבה, מה שכאמור לבסוף לא קרה.
טענות הצדדים.
לדברי אדם טבע ודין קיימת סכנה גדולה באי פסילת הסעיפים האמורים בעתירה כנגד התנהלותם של המדינה בכול הנוגע לאי מיגור המפגעים הסביבתיים. יתר על כן, לדברי אדם טבע ודין קיימת סכנה גדולה הן לחירות האדם, והן לקניין שלו כתוצאה מהסעיפים כמו סעיף 76 ג(8),סעיף 76 ג(4) כאשר יש בהם כדי לפגוע באיכות הסביבה בצורה משמעותית. יתר על כן לדברי אדם טבע ודין, הזמן אשר הציבו להם להגשת השגות על ההחלטה המנהלית הם אינם סבירות, וכי מן הראוי להעניק להם זמן ארוך יותר לצורך קבלת השגתם על ההחלטה המנהלית שיש בה על מנת לסכן את כלל הציבור. יתר על כן, לדברי אדם טבע ודין, חוק ההסדרים אשר קובע את ההסדר בדבר הפגיעה בזכויות האדם החוקתיות, יש בו על מנת לעמוד בסתירה ברורה לפסקת ההגבלה וכי הוא אינו לתכלית ראויה ואף לא מידתי.
לדברי המדינה בשם ראש הממשלה, יש לדחות את הטענות של אדם טבע ודין בדבר אי חוקיות התיקון, הכול נעשה באופן מידיתי וסביר, התועלת החברתית היא גדולה כתוצאה ממהלך זה וכי גם הם יתחשבו ככל האפשר בפגיעה מצומצמת באיכות הסביבה. יתר על כן, לדברי המדינה בשם ראש הממשלה, פרק הזמן אשר הוקצב להגשת השגה, כלומר 30 יום, זהו זמן סביר, הפגיעות שמעלות העותרות לא מצביעה על פגיעה בזכויות חוקתיות, וכי הם מידתיות. יתר על כן, מציינות המשיבות כי גם אם נפל פגם בהתנהלות הרשות המנהלית, ניתן לתקנה באמצעות ביקורת שיפוטית על חוקיות פעולתו של המינהל.
פסק הדין.
השופט ברק קובע כי אין זכות לאיכות הסביבה ושהזכות לחיים לא באמת נפגעת בעקבות הנסיבות אשר העלו ארגון אדם טבע ודין. ביהמ"ש פסק כי אין להכיר באיכות לסביבה ראויה ולחיים ראויים כחלק מחוק יסוד כבוד האדם וחירותו , אין לגזור את הזכות לאיכות הסביבה כחלק מחוק יסוד כבוד האדם, כי אז נחטיא את המטרה הפרשנית. העתירה נדחית.
כמו כן, ארגון אדם טבע ודין טוענים כי הפגיעה בזכות החוקתית להליך הוגן נפגעה וזאת בעקבות המועד הלא סביר שנתנו להם על מנת להשיג על ההחלטה של הרשות המנהלית בעניין הקמת תוכנית הוועדה.
בפסיקתה של השופטת דורנר נראה התייחסות לעניין הצורך בהארכת תקופות הזמן אשר נמצא בחוק ההסדרים באשר לקבלת החוק וכניסתו לתוקף. ביהמ"ש בחר לא להעניק לאיכות הסביבה את ההגנה כחלק מזכות של חוק יסוד כבוד האדם וחירותו וקבע כי יש להכיר בזכות לאיכות הסביבה באופן מינימלי.
השינויים שנעשו בחוק התכנון והבניה נעשו באמצעות חוק ההסדרים אשר הם אלה שהחליטו כי תקום וועדה ארצית לתכנון ובנייה וכי הטענה המרכזית של ארגון אדם טבע ודין היא בדבר הזמן הקצר והבלתי סביר שניתן להם על מנת להשפיע או לשנות את תוכנית הוועדה וזאת כחלק מההגנה על איכות הסביבה. ביהמ"ש נמנע מלהרחיב את הזכויות המנויות בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו מהחשש לזניחת הזכויות הקיימות ולחשש מההרחבה של זכויות אחרות כמו פוליטיות וחברתיות. העתירה נדחתה ברוב של 5 מול 1.
באשר לחוק ההסדרים, דברי השופט חשין כאשר בפסיקתו בפרשת אדם טבע ודין נראה כי ישנה תקיפה מצד השופט חשין של חוק ההסדרים, כאשר לדבריו בגלל הזריזות והמהירות שבה מועברים החוקים והתיקונים נובע מהרצון להקים פרויקטים חדשים בארץ.
בפס"ד אדם טבע ודין היו 6 שופטים כאשר השופטת דורנר, השופטת א פרוקצ'יה, השופט א.א לוי, השופט א ריבלין מסכימים עם פסק דינו של הנשיא ברק ואילו השופט חשין היה בדעת יחיד וסבר כי יש לפסול את חוק ההסדרים אשר יש בו לזנוח את ההליך החקיקתי הראוי גם בעניין שלפנינו.
בעקבות פסק הדין.
אדם טבע ודין העלו את הטענה כי הכנסתה של איכות הסביבה אל תוך הזכויות המנויות בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו, בעצם החלישה את מעמדו של איכות הסביבה, כך שביהמ"ש כלל לא רואה בו כזכות הנכללת בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו.
גלגולים מאוחרים יותר של ההליך המשפטי: פסק הדין בעצם משמר את המצב המשפטי שהיה קיים בדבר אי ההכרה בזכות לאיכות הסביבה כחלק מחוק יסוד כבוד האדם וחירותו.
זכות העמידה בעניין מנהלי חוקתי בעקבות פסק הדין.
בפסק דין האחים בולוס נקבע כי כדי שביהמ"ש יתערב יש להוכיח כי הרשות המנהלית סטתה באופן מהותי ממסגרת השיקולים העניינים או שיבשה באופן מהותי את האיזון הראוי בין שיקולים אלה או חרגה באופן מהותי ממתחם הסבירות. על הרשות המנהלית חובה להתחשב בכל השיקולים העניינים. התעלמות הרשות משיקולים עניינים עלולה לפסול את החלטתה. כאשר קיימים שיקולים הנכללים באופן ברור בין מטרות החוק אפשר להרכיב עליהם שיקולים נוספים שיש להם קשר ענייני לשיקולים המפורטים בסעיף המטרה.