מגדל נבוישה (בסרבית: Кула Небојша; ביוונית: Πύργος Νεμπόισα; מילולית: "ללא חת"), המוכר גם בשמות המגדלור הלבן (בסרבית: Бела кула) ומגדל טימישוארה (בסרבית: Темишварска кула), הוא המגדל היחיד ששרד מימי הביניים ששייך למצודת בלגרד. המגדל נבנה בתחילת המאה ה-15, והיה מגדל ההגנה הגדול של המבצר במשך מאות שנים. מאוחר יותר, המגדל שימש כצינוק ומ-2010, המגדל משמש כמוזיאון. המגדל ממוקם בסמוך ליד הנהרות סאווה ודנובה.
היסטוריה.
המגדל נבנה בתחילת המאה ה-15, במהלך תקופת שלטונו של הדספוט סטפן לזרביץ' , ששלט בבלגרד מ-1403, והפך אותו לבירת סרביה. המגדל לא תפקד כמו מגדל עוז, וככל הנראה היה "המגדל של הרודן". עמדת השמירה של המבצר הוקמה ליד המנזר מנסיה . מגדל זה נהרס מפיצוץ במהלך המצור על בלגרד ב-1690, כאשר האימפריה העות'מאנית לקחו את השליטה על בלגרד מידי האוסטרים. הפיצוץ השמיד את החלק הגדול של קטע העיר הקטנה במבצר (אזור שבין "שער דפטרדר" לאנדרטת פובדניק המודרנית), כולל המגדל עצמו.
לאחר שהשליטה על בלגרד חזר לאימפריה העות'מאנית, העות'מאנים החליפו את המגדל בצינוק. כתוצאה מכך, המגדל איבד את חשיבותו הצבאית. בשל התנאים האיומים והנוהג לחנוק את האסירים ולזרוק את גופתיהם דרך פתחי המגדל לנהרות שהוא נמצא לידם, הפך מגדל נבוישה לאחד הסמלים האפלים ביותר בבלגרד. השבוי המפורסם ביותר היה המהפכן והמשורר היווני ריגאס פראיוס, שנחנק יחד עם חבריו ב-1798. שליט בלגרד מתודיוס נהרג גם הוא במגדל ב-1801.
במהלך מלחמת העולם השנייה הביא הנהר סאווה גופות שצפו כל הדרך ממחנה הריכוז יאסנובאץ, כמעט במעלה הזרם. הדייגים הוציאו את הגופות מהמים וקברו אותם סביב המגדל. למרות זאת, גופות אלו אינן מסומנות.
ב-1948, לאחר החלטת אינפורמבירו והפיצול היוגוסלבי-סובייטי, החלה בניית בונקר חדש באזור, כאשר בזמן הבנייה, התגלה ביצור עבה של מגדל נבוישה המקורי. הביצור נהרס, וב-1949 בניית הבונקר הסתיימה. הנקודה הגבוהה ביותר של הבונקר הייתה כיפת התותח ששימשה ליחידות הארטילריה והצבא. המבנה ננטש מאוחר יותר, ונפתח לציבור הרחב בדצמבר 2012, לאחר ששוחזר מ-2007 ועד לפתיחתו בעלות של יותר מ-1.4 מיליון אירו. בתוך המבצר, יש חלקים מהמלאי משנות ה-50 של המאה ה-20: דלתות בטיחות, מיטות, אוורור, מיכלי מים וכו'.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 2016
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 2016 נערך ב-3 באפריל 2016 בבית האופרה המלכותית שבלונדון. את הטקס הנחה מייקל בול. קטעים נבחרים מהטקס שודרו בטלוויזיה בערוץ ITV.
זוכים ומועמדים.
שמות המועמדים הוכרזו ב-29 בפברואר 2016.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות.
ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
יחסי אוקראינה–ספרד
יחסי אוקראינה–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין שתי המדינות הללו. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים מאז עצמאות אוקראינה מברית המועצות בשנת 1991.
יחסים דיפלומטיים.
בין שתי המדינות מתקיים דיאלוג פוליטי שוטף. ההיבט ההומניטרי במערכת היחסים התחזק עם תוכניות העמותות הספרדיות לקבלת פנים לילדים אוקראינים במשפחות ספרדיות במהלך חופשות הלימודים ובנוכחותה של קהילה חשובה של אזרחי אוקראינה בספרד, אשר תרמה להתפתחות ספרד ולשילוב מלא בחברה הספרדית.
יחסים כלכליים.
נתוני הסחר הדו-צדדיים בין אוקראינה לספרד גדלו מאז משבר אמצע 2008. מאזן הסחר הספרדי עם אוקראינה רושם גירעון מסורתי. בשנת 2014 הגירעון המסחרי עמד על 884 מיליון אירו, גבוה במקצת לעומת 2013, שהיה 687 מיליון אירו. זה נבע בעיקר מירידה של 32% בייצוא הספרדי לאוקראינה בגלל המשבר הכלכלי העמוק שעברה המדינה. גם הייצוא המופחת כמותית וגם היבוא מהווים אחוז קטן מסך סחר החוץ בספרד. בשנת 2014 דורגה אוקראינה במקום ה-61 כרוכשת בספרד ובמקום ה-45 כמוכרת לה.
שיתוף פעולה.
אוקראינה אינה מדינת עדיפות בתוכנית האב לשיתוף פעולה ספרדי. עם זאת, ישנן כמה תוכניות לשיתוף פעולה בתחומים חברתיים שונים, כמו גם פרויקטים ספציפיים של שיתופי פעולה מבוזרים. הממשל הספרדי מריץ בימים אלה מספר תוכניות תיאומים של האיחוד האירופי באוקראינה.
ולדיסלב הראשון (ארוך האמה)
וְלָדִיסְלָב הָרִאשׁוֹן לוּקְיִטָּאק (בפולנית: Władysław I Łokietek; 1260 – 2 במרץ 1333), נודע בכינוי "ארוך האמה", היה מלך פולין הראשון לבית שושלת פיאסט. שלט בפולין מאז 1320 ועד מותו.
ביוגרפיה.
ולדיסלב נולד בשנת 1260 לקז'ימייז' הראשון מקויאוויה, ולאחר מות אביו בשנת 1267 היה תחת אפוטרופסות של אמו אאופרוסין מאופולה ואחיו הגדולים לסזק וסימומיסלב עד הגיעו לבגרות בשנת 1275. הוא ירש חלקה קטנה מנחלותיו של אביו. בעוד כמה מאחיו נפטרו, שטחי ירושתו גדלו. הוא ניסה לספח ללא הצלחה את דוכסות קרקוב לתוך שטחיו בשנת 1289, לאחר מות אחיו, לסזק השחור.
לאחר תקופת גלות בעת שלטונו של ווצלאב השני, מלך בוהמיה (1300–1305), ולדיסלב ירש מחדש כמה משטחיו ובשנת 1306 נוספה גם קרקוב להשפעתו בעת שואצלב השלישי נרצח. הוא לקח לזמן מה שליטה על פולין הגדולה, אחר כך איבד את השליטה עליה לידי דוכסויות בוהמיה וליטא ומאוחר יותר כבש אותה מחדש מידם.
ולדיסלב היה מצביא חזק ומוצלח, אך גם מנהל אדמיניסטרטיבי נודע. הוא כבש את גדנסק והשאיר את השליטה בה למכרים עליהם יחל היה לסמוך כאישי מפתח. בשביל להגן על שטחיו, ולדיסלב יצא למלחמה מתמשכת עם המסדר הטבטוני אשר דרש עוד ועוד שטחים מידיו בקירוב אל חוף הים הבלטי. הוא יצר ברית עם ממלכת הונגריה ועצר את פשיטות הפרשים הליטאים בעזרת נישואים לבתו של הדוכס הליטאי הגדול.
מכל הישגיו, הגדול והחשוב בהם היה שבשנת 1320, ולדיסלב השיג את רשות מדינת האפיפיור לקבלת התואר "מלך פולין". הוא הוכתר בקתדרלת ואוול שבקרקוב, בירתו.
ולדיסלב נפטר ב-2 במרץ 1333, ובנו ירש אותו ולימים נודע בתור קז'ימייז' השלישי, "הגדול".
תוכנית חילופי סטודנטים
ולדיסלב השני, הגולה
וְלָדִיסְלָב הַשֵּׁנִי, הַגּוֹלֶה (בפולנית: Władysław II Wygnaniec; 1105 – 30 במאי 1159) היה הדוכס הגדול של ממלכת פולין והדוכס של שְׁלֶזְיָה בין השנים 1138 ועד לגירושו ב-1146. הוא מוכר כאביהם של הפיאסט השלזים (בני שושלת פיאסט אשר גורשו לעבר שלזיה).
ביוגרפיה.
לאחר מות בולסלאב השלישי, עקום הפה, אביו של ולדיסלב, בשנת 1138, ממלכת פולין התפרקה בין ארבעת בניו של הראשון. בשביל לשמור על אחדות פולין לאחר מותו, בולסלאב קבע כי בעת יגיע לבגרות, בנו הבכור ירש את העיר קרקוב וסביבתה. ולדיסלב, הבכור באחיו, ירש לחלקו את שלזיה וכרצון אביו גם את קרקוב. עם ירושת קרקוב, ולדיסלב ירש את הסמכות העליונה מעל כל שאר נסיכי ודוכסי פולין. אף על פי שולדיסלב פעל לשמירת אחדות פולין, מירב הדוכסים, כמו גם חלק מהאצולה החלו להילחם בו למען כוחם האישי.
לבסוף, לאחר מלחמות חוזרות ונשנות, בשנת 1146, בעודו בעיר צייץ (מדינת סקסוניה-אנהלט) ולדיסלב ויתר על כתר פולין והכריז על האומה כפֵאוֹדָלִית. תוך זמן קצר הנסיכים הפולניים גירשו את ולדיסלב מהארץ המפורקת לעבר האימפריה הרומית הקדושה.
קונראד השלישי, מלך גרמניה אחיה של אגנס מבאבנברג, אשתו של ולדיסלב, קיבל את ולדיסלב לחסותו בממלכת גרמניה (חלקה מתוך האימפריה הרומית הקדושה). בינתיים בולסלאב הרביעי, המתולתל, אחיו השני של ולדיסלב, ירש את שלזיה וקרקוב בהיעדר אחיו הבכור.
ולדיסלב החל במערכה מחודשת לאיחוד פולין ולאחר מערכה מוצלחת החלו בתמיכת הקוריה הרומאית ומדינת האפיפיור, מגעים לשלום שבוצעו בידי אלברכט הראשון, מרקיז ברנדנבורג המכונה "דוב" אשר פעל להביא לסיום הקרבות בין אוגדות הפולנים. כאשר בשנת 1152 בולסלאב הרביעי לא פעל כקריאת פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, האחרון פלש לעבר פולין ואיים על פוזנן. בולסלאב נכנע לקיסר הרומאי ושחרר את בניו של ולדיסלב מהשבי שלהם לעבר סקסוניה-אנהלט ואל ולדיסלב אביהם.
לאחר מותו של ולדיסלב בשנת 1159 בולסלאב לא שמר על הבטחתו ועם מערכת מלחמה מחודשת בשנת 1163 הוא תפס מחדש את בניו של ולדיסלב והעביר אותם לשבי.
לאסלו לייטה
לאסלו לייטה (במקור לייסטרדורפר – Leitersdorfer, בהונגרית: Lajtha László; בודפשט, 30 ביוני 1892 – בודפשט, 16 בפברואר 1963) היה מלחין יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט, חוקר מוזיקה עממית, מורה למוזיקה.
ביוגרפיה.
לאסלו לייטה נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר ליפוט לייטרסדורפר (1861–1939) ושל אידה ויזל. סבו וסבתו מצד אביו היו דוד לייטרסדורפר וטרזיה אונגאר. לייטה היה תלמידם של ויקטור הרצפלד וארפאד סנדי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. הוא המשיך את לימודי המוזיקה שלו בלייפציג (1910), בז'נבה (1911) ולאחר מכן מספר פעמים בפריז, שם היה תלמידו של ונסן ד'אנדי. בשנת 1913 קיבל תואר דוקטור בכלכלה באוניברסיטת בודפשט, שנקראת כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד ובאותה שנה הפך לאוצר גנזך כלי הנגינה של המוזיאון הלאומי של הונגריה. לייטה החל את פעילות איסוף המוזיקה העממית שלו בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים, בשיתוף פעולה עם שני המלחינים הגדולים של הונגריה בלה ברטוק וזולטאן קודאי. תקופה מסוימת הוא היה גם מנהל המוזיאון האתנוגרפי. משנת 1919 הוא היה מורה בבית הספר "מוזיקה לאומית" ומשנת 1945 עד 1949 היה המנהל של בית הספר, שם כללו תלמידיו את יאנוש פרנצ'יק, וילמוש טאטראי, יאנוש סטארקר ואנדראש קורודי.
ב-22 באפריל 1919 בבודפשט, נשא לאישה את רוזה סטפניה אמיליה הולוש.
כתביו ועבודותיו המדעיות.
כרכים עצמאיים, מאמרים, מחקרים על מוזיקה עממית ונושאים מוזיקליים אחרים. כרכים:
אוון ויליאמס