הפירמידה ממוקמת כמה מאות מטרים דרומה מהפירמידות של ח'ופו וחאפרו ולצידה נבנו שלוש פירמידות למלכות ומקדש מנכאורע. גובהה המקורי של הפירמידה היה 65.5 מטר והיום היא בגובה 61 מטר, בסיסה באורך 108.5 מ' ונפחה 235,183 מטר מעוקב. הפירמידה נוטה במדרון של 51 מעלות. היא בנויה מאבן גיר וכאבני ציפוי השתמשו המצרים בגרניט אדום ובאבן גיר מטורה, שנמצאת באמצע הדרך בין חלואן לקהיר. בתוך הפירמידה, ב-1835 גילה ריצ'רד ויליאם הווארד ויס, אגיפטולוג בריטי, במבואה העילית – ארון קבורה אנתרופואידי מעץ עליו כתוב השם מנכאורע ובתוכו עצמות אדם, אך בדיקת פחמן 14 גילתה כי הם בני פחות מאלפיים שנה ולא ברור למה הונחו שם. כשהגיע ריצ'רד עמוק יותר בפירמידה, הוא גילה סרקופגים עשויים מבזלת ועשירים בעיטורים. הסרקופגים לא שרדו, הם אבדו ב-13 באוקטובר 1838 כאשר הספינה "ביאטריס" שהובילה אותם לבריטניה טבעה בדרכה ממלטה לקטרחנה.
בסוף המאה ה-12, אל-מאלכ אל-עזיז עות'מאן בן יוסף, בנו ויורשו של צלאח א-דין, ניסה להשמיד את הפירמידות, החל משל מנכאורע. האיש ששכר אל מאלכ הבין במהרה כי להרוס את הפירמידה יהיה קשה ויקר בדיוק כמו לבנותה. הם עבדו במשך שמונה חודשים, כל יום הם לא הצליחו להרים יותר מאבן אחת או שתיים ונאלצו לחתוך אותן בעזרת טריז בשביל להרימן, עד שבסופו של הפסיקו. היום עדיין נשאר בקע אנכי בחלקה הצפוני של הפירמידה.
עירית קינן
עירית קינן היא דיקנית בית הספר לחינוך במסלול האקדמי המכללה למינהל, ופעילה חברתית בתחומים של צדק חברתי, דמוקרטיה, וסיום הסכסוך עם הפלסטינים.
קורות חייה.
עירית קינן נולדה לרבקה לבית קפלן, ילידת תל אביב; וליעקב ז'אק קלדרון, יליד מקדוניה, וניצול שואה יחיד ממשפחתו הענפה. לאחר נישואיהם עברתו הוריה את שמם לקדרון.
קינן היא בעלת תואר ראשון בחינוך והיסטוריה של עם ישראל מאוניברסיטת תל אביב (1980), תואר דוקטור בהיסטוריה של עם ישראל מאוניברסיטת תל אביב (1994), ובוגרת המכללה לביטחון לאומי (1996).
הייתה בין המייסדים של מרכז יצחק רבין לחקר ישראל בשנת 1997, ושימשה במשך 5 שנים כמנכ"לית הראשונה של המרכז.
בשנת 2002 מונתה ליועצת לאחריות חברתית לנשיא אוניברסיטת חיפה. במסגרת תפקיד זה הקימה צוות מיוחד לטיפול בנושא של עובדי קבלן וחברות כוח אדם, על מנת לשפר את זכויותיהם הסוציאליות, לקדם קביעות בעבודה ותנאי שכר. כמו כן יזמה ועמדה בראש "כנס חיפה לאחריות חברתית".
בשנת 2009 שהתה כחוקרת אורחת במרכז ללימודי ישראל באוניברסיטת ניו יורק, בשנת 2012 שהתה כמרצה אורחת באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ובשנת 2015 שהתה כחוקרת אורחת באוניברסיטת מסצ'וסטס, לואל.
פעילות אקדמית.
עבודתה האקדמית של קינן עוסקת בחברה הישראלית, בהיבטים שכורכים סוגיות היסטוריות ועכשוויות עם אחריות חברתית, רב תרבותיות, צדק חברתי ופיוס אתני ולאומי. היא פרסמה ספרים ומאמרים רבים בכתבי עת מדעיים ומקצועיים בנושאי עבודתה, בעיקר טראומת מלחמה, אחריות חברתית, זיכרון קולקטיבי, ותפקיד ההשכלה הגבוהה. כמו כן היא משתתפת ומרצה בכנסים מדעיים ומקצועיים בנושאים אלה, מפרסמת מאמרי דעה בעיתונות ומתראיינת מדי פעם לתוכניות טלוויזיה ורדיו.
ספרה הראשון, לא נרגע הרעב, ניצולי השואה ושליחי ארץ ישראל, גרמניה, 1945-1948, על ניצולי השואה וחייהם במחנות העקורים אחרי מלחמת העולם השנייה יצא בהוצאת עם עובד בשנת 1996, וזכה בבפרס יצחק שדה.
ספרה השני "כאילו היא פצע נסתר: טראומת מלחמה בחברה הישראלית", ייצא בהוצאת עם עובד ב-2012, וזכה בפרס שפירא לספר הטוב ביותר בלימודי ישראל.
היא הקימה תוכנית לתואר שני בחינוך, חברה ותרבות, שמתמקדת בחינוך לאחריות חברתית ולאזרחות רב תרבותית, עמדה בראש המכון לאחריות אזרחית במרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה, וכעת מכהנת כדיקנית הפקולטה לחינוך במסלול האקדמי המכללה למנהל.
פעילות ציבורית-חברתית.
לאורך כל הקריירה שלה מקפידה עירית לשלב את עבודתה האקדמית עם עשייה חברתית וציבורית.
בין היתר, היא כיהנה כיועצת לנשיא אוניברסיטת חיפה לאחריות חברתית וכיו"ר כנס חיפה לאחריות חברתית; הייתה המנהלת המקימה של מרכז יצחק רבין לחקר ישראל בתל אביב, שנוסד לאחר רצח ראש הממשלה; והיא היוזמת של עמותת "קו משווה" אותה הקימה בשיתוף עם דב לאוטמן, ושמטרתה קידום שוויון הזדמנויות בתעסוקה לאקדמאים ערבים ישראלים. קינן ממשיכה להיות חברה פעילה בוועד המנהל של קו משווה. עמותת קו משווה צמחה מתוך פרויקטים של צדק חברתי, שעירית קינן יזמה כפועל יוצא של כנס חיפה לאחריות חברתית, אותו יזמה ועמדה בראשו באוניברסיטת חיפה. בתקופת פעילותה באוניברסיטת חיפה הקימה גם כפר סטודנטים בשכונת הדר בחיפה, שמטרתו השתלבות צעירים בשכונה, תוך פעילות קהילתית לטובת התושבים. כפר הסטודנטים ממשיך לפעול במקום עד היום.
בנוסף, עירית קינן חברה בתנועת מחנכים לדמוקרטיה, שהוקמה בשנת 2019 על ידי פרופ' דניאל בר-טל, פרופ' נמרוד אלוני, פרופ' יורם הרפז, וחברים נוספים.
שרל אלטורפה
שרל אלטורפה (בצרפתית: Charles Émile Altorffer; 1881, וורת שבחבל גראנד אסט – 1960, שטרסבורג) היה כומר, פוליטיקאי מאלזס וחסיד אומות העולם מצרפת.
קורות חיים.
אלטורפה למד תאולוגיה בשטרסבורג בין השנים 1900–1906. לאחר הסמכתו לכמורה שרת במספר קהילות באזור אלזס. בין השנים 1919–1929 היה כומר בוויסמבור. הוא היה פעיל במיוחד בתחום החברתי, וסייע לבני קהילתו בתחומי ההשקעות, החיסכון, ייסוד מעונות יום לילדי עובדים, שיעורי ערב למבוגרים, מוסדות לשיקום נכים וספריות ציבוריות. עם חזרת אלזס משלטון גרמניה לשלטון צרפת בסוף מלחמת העולם הראשונה (אז ויתרה גרמניה על האזור לטובת צרפת תחת הסכם ורסאי), הצטרף אלטורפה למפלגה הרפובליקאית הדמוקרטית הימנית הצרפתית והיה נציג שטרסבורג באספה הלאומית של צרפת ב-1919. בהיותו חבר האספה הלאומית המשיך לפעול לקידום הנושאים החברתיים שלמענם פעל בקהילתו ולאימוץ של החקיקה הצרפתית הפדרלית בחבל מגוריו, אלזס-לורן - בעיקר בתחום הפיסקלי, בתחומים חברתיים ובתחום הפנסיות.
אלטורפה היה תחת ביקורת של הפרוטסטנטים במחוזו, שסברו כי הוא תחת השפעה קתולית חזקה, ובשנת 1928 הפסיד את מושבו באספה הלאומית. הוא מונה על ידי רמון פואנקרה לתפקיד מנהלתי.
פעילותו בתקופת השואה.
בתקופת השואה ומלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, החל אלטורפה לפעול בשורות תנועת ההתנגדות הצרפתית. הוא סייע לארגונים יהודיים שפעילותם נאסרה על ידי הגסטפו. בין היתר העביר להם כספים בחשאי, ותוך סיכון חייו. בפעילות זו, ובפעילויות אחרות, הציל חייהם של יהודים רבים.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
בדצמבר 1944, לאחר שחרור צרפת, שב אלטורפה לאלזס וקיבל בחזרה את תפקידו המנהלתי באלזס ובמוזל. בשנת 1947 נבחר לתפקיד סגן ראש עיריית שטרסבורג מטעם מפלגת RPF . בשנת 1955, עם מות ראש העירייה, מונה אלטורפה לתפקיד זה. הוא פרש ב-1959 עקב גילו. בשנה זו קיבל את אות לגיון הכבוד. הוא כתב בקביעות לעיתון האלזסי Le Nouveau Messager וכתב רומן שיצא לאור בשנת 1956.
אלטורפה נקבר בבית הקברות סנט הלן בשטרסבורג .
הנצחה.
בשנת 2001 הוכר אלטורפה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
רציף בשטרסבורג נקרא על שמו.
גולדרז גרין
פאון (מיתולוגיה)
פריוריטיזציה
כלבי דב
זרימה דו-מימדית
אסלאם באנגליה
אסלאם בבריטניה
איסלם בממלכה המאוחדת
קדחת זיקה
עונת 1993/1994 בליגה הארצית
עונת 1993/1994 בליגה הארצית הייתה העונה ה-18 של הליגה הארצית כליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.
הליגה כללה 16 קבוצות. העונה הסתיימה בניצחון של עירוני ראשון לציון שעלתה לעונת 1994/1995 לליגה לאומית לצד הפועל בית שאן ובית"ר תל אביב. שמשון תל אביב הפסידה במשחקי המבחן ולא עלתה ליגה.
בסיום העונה מכבי עכו והפועל דליית אל כרמל ירדו לליגה השלישית.
עונת 1994/1995 בליגה הארצית
עונת 1994/1995 בליגה הארצית הייתה העונה ה-19 של הליגה הארצית כליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.
הליגה כללה 16 קבוצות. העונה הסתיימה בניצחון של מכבי יפו שעלתה לעונת 1995/1996 לליגה לאומית לצד הפועל כפר סבא.
בסיום העונה הפועל אשקלון והפועל לוד ירדו לליגה השלישית.
ריצ'רד רייט
תסמונת גן עדן
תסמונת גן עדן (באנגלית: Paradise Syndrome) היא מונח המשמש לתיאור אדם שסובל מחוסר תחושת סיפוק, למרות שהגשים את כל שאיפותיו, משום שהוא חש שכבר לא נותר לו דבר להשיג.
התופעה אינה תסמונת המאובחנת על ידי פסיכולוגים או פסיכיאטרים על פי מדריכי האבחנות הרשמיים.
נטען כי המונח הוטבע לראשונה על ידי המוזיקאי הבריטי דייוויד א. סטיוארט, שתיאר בראיון ב-2004 את תחושותיו לגבי מצבו האישי.
המכונאי
זכור (פיוט)
אל נא בלשון אשר הזכרת
EMD G12
EMD G12 היא סדרת קטרים דיזל-חשמליים המופעלת על ידי חברת רכבת ישראל ועל ידי חברות רכבות נוספות בעולם.
בשימוש רכבת ישראל.
בשנת 1954 נקנו כל הקטרים מסדרה זו בעבור רכבת ישראל.
החל משנת 2015 צבעה רכבת ישראל את כל הקטרים מסדרה זו בצביעה חדשה בצבעים כחול וכסף.
במלחמת ששת הימים נלקחו שלל ארבעה קטרים מסדרה זו ממצרים ועברו לשימוש ישראלי. המספר הסידורי שונה לאחר מכן.
עונת 1995/1996 בליגה הארצית
עונת 1995/1996 בליגה הארצית הייתה העונה ה-20 של הליגה הארצית כליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.