מרקוביץ' גדל בקבוצת הנוער מכבי ראשון לציון, ושיחק במקביל גם בנבחרת של תיכון קריית שרת בחולון, עמה זכה באליפות ליגת העל בשנת 1996.
בעונת הצטרף לסגל הקבוצה הבוגרת של מכבי ראשון לציון, אם כי כמעט ולא שותף במשחקיה. בעונה שלאחר מכן שיחק במכבי רחובות בליגה הלאומית, ואז חזר לליגת העל, לעירוני רמת גן. הוא בילה בקבוצה זו שלוש מתוך ארבע העונות הבאות (ב-2001 שיחק באליצור אשקלון), באחרונה שבהן, 2002, הגיע עימה עד לגמר הפלייאוף.
מאוחר יותר עבר מרקוביץ' לעירוני נהריה, והפך לראשונה לשחקן חמישייה. למרקוביץ' היה חלק חשוב בהעפלתה של נהריה לגמר הפליי אוף ב-2003 ולהישגיה של הקבוצה ביורוקאפ. הוא שיחק בקבוצה במשך שלוש עונות, ובסיום עונת שיחק גם לתקופה קצרה בראסינג פאריס הצרפתית. בסיום העונה חתם בהפועל ירושלים, עמה זכה בגביע המדינה בכדורסל בעונות 2006/2007 ו-2007/2008 (באחרונה אף שימש כקפטן הקבוצה). ב-2009 חזר מרקוביץ' לקבוצת נעוריו, מכבי ראשון לציון. בתחילת 2010 שוחרר ממכבי ראשון לציון וחתם בהפועל חולון. לאחר עונה אחת באליצור אשקלון, חתם מרקוביץ' בחודש אוגוסט 2011 בקבוצת מכבי קריית גת מליגה ארצית. לאחר שעלה ליגה עם קריית גת חתם מרקוביץ' בקיץ 2012 בקבוצת א.ס. רמת השרון, גם היא מליגה ארצית. בשנת 2014 חתם במכבי רחובות.
מרקוביץ' שיחק עם נבחרת הנוער של ישראל במוקדמות אליפות אירופה ב-1996 (הנבחרת לא העפילה לאליפות עצמה) ועם נבחרת העתודה באותה שנה. הוא זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת ב-2002, למשחק ידידות מול כוכבי המכללות של ארצות הברית, אך רק במשחקי מוקדמות אליפות אירופה ב-2005 הפך לחבר קבוע בסגל הנבחרת.
מרקוביץ' נחשב לשחקן בעל יכולת הגנתית טובה, בעל תנועות מגוונות עם הגב לסל, וכשחקן המרבה לקלוט כדורים חוזרים. עם זאת, יכולת הקליעה שלו מטווחים רחוקים יותר ומקו העונשין חלשה, והוא נוטה לעיתים לבצע עבירות רבות מדי.
פסימיזם
ג'קרנדה
קבוצת מוסקבה
קבוצת מוסקבה היה כינוי מקובל ברומניה לסיעת פעילים קומוניסטים רומנים שהיו במאבק על השליטה במפלגה עם קבוצת בית הסוהר (הסיעה המתחרה, שחבריה היו כלואים ברומניה). שם הסיעה "המוסקבאית" נבע מכך שחלק גדול מחבריה שהו בברית המועצות בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בראש קבוצת מוסקבה עמדו אנה פאוקר, ואסילה לוקה ותאוהרי ג'אורג'סקו. מבין השלושה, ג'אורג'סקו לא שהה בברית המועצות בזמן המלחמה, אלא היה כלוא ברומניה.
קבוצת מוסקבה הפסידה במאבקה וחבריה הודחו מתפקידי המפתח בהם החזיקו, נחקרו ואף נכלאו לתקופות שונות. גם בקבוצת מוסקבה, כמו גם בקבוצת בית הסוהר, הייתה נציגות גבוהה לקומוניסטים יהודים.
ספרות גותית
הספרות הגותית והשירה הגותית הן תת-סוגות של הספרות הרומנטית שהתפתחה במאה ה-19. הספרות הגותית משלבת בין הגרוטסק לנשגב, ומתעסקת הרבה באפל, במסתורי ובעל-טבעי.
הספרות הגותית.
הספרות הגותית התעסקה בסיפורי אימה שבהם מעורבים יסודות אפלים ועל-טבעיים. הוראס וולפול, שהוקסם מתרבות ימי הביניים ושימש כמבשר "התחייה הגותית" היה מראשוני הסופרים הגותיים. לצידו בלט גם ויקטור הוגו עם ספרו "הגיבן מנוטרדאם" (במקור: Notredame de Paris) שעסק בגיבן גרוטסקי המשרת בקתדרלה נוטרדאם דה פארי.
סיפור אימה גותי (שהיה גם מראשוני הסיפורים מסוגת מדע בדיוני) הוא הרומן "פרנקנשטיין" של הסופרת מרי שלי ובו מתואר כיצד מדען מטורף בונה מפלצת חיה מחלקי גופות מתות. סיפורי אימה על ערפדים (כגון "דרקולה" של ברם סטוקר), אנשי זאב ומפלצות אחרות היו גם הם פופולריים ונפוצים. סיפורים אחרים עוסקים בדת, בשאלות מוסריות של טוב ורע, ובגן עדן וגהנום.
מוטיבים בספרות הגותית:
השירה הגותית.
המשורר הגותי הנודע ביותר היה אדגר אלן פו שכתב שירי אימה שעסקו בפחדים האפלים והתשוקות הכמוסות בנפשו של האדם. אדגר אלן פו היה מאבי הספרות הגותית בשל שירי האהבה שכתב וסיפורי המסתורין שחיבר. שירתו מעוררת רגשות עזים ומתאפיינת בקצב מיוחד עד כי שארל בודלר, אבי השירה המודרנית, היה נוהג לעיין בה מדי יום. הסבל והבדידות בחייו באו לידי ביטוי ביצירה אחוזת ביעותים ודמוית חלום בלהות. סיפוריו מלאי הזיות וחודרים לעולמם של טרופי הדעת, מביעים את פחדם וכאבם ומתארים סיוט מתמשך שלא נגמר. תחת השפעת האופיום היה פו נובר בתת-הכרתו ושולף מתוכה חרדות עמוקות אודות השתוללות מגיפות, עינויים במערות קבורה וכאב חסר גבולות בעולם הזה. שירו הידוע ביותר היה "העורב" שאף זכה לתרגום של זאב ז'בוטינסקי.
תימוס
קלייר דלבו
קלייר דלבו (בצרפתית: Claire Delbos; ) הייתה כנרת ומלחינה צרפתייה, נודעה בעיקר כאשתו של המלחין אוליבייה מסייאן. דלבו, בתו של פרופסור בסורבון, הייתה חברה ב"ספיראלה", אגודה חשובה למוזיקה חדשה.
כשרונה בנגינה בכינור נתן למסייאן השראה לחיבור יצירות למענה ("נושא ווריאציות לכינור ופסנתר" בשנת 1932) וקטעי מוזיקה שחגגו את זוגיותם (ביניהם מחזור השירים "פואמות למי" בשנת 1936, שמסייאן תזמר ב-1937, בהתבסס על שיריו הוא בנושא חדוות הנישואים). מי היה כינוי החיבה של מסייאן לקלייר. הם הופיעו יחד ברסיטלים בפריז בשנות ה-30' הראשונות ונישאו בשנת 1932.
בשנת 1937 נולד בנם פסקל מסייאן. זמן קצר אחר כך החלה קלייר דלבו לגלות סימנים ראשונים למחלת נפש ובשנות ה-50' היה הכרח לאשפזה במוסד, שם נשארה עד יומה האחרון. היא מתה לבסוף בשנת 1959.
קבוצת בית הסוהר
קבוצת בית הסוהר היה כינוי מקובל ברומניה עבור קליקה של עסקנים קומוניסטים רומנים שנאבקו על השליטה במפלגה עם קבוצת מוסקבה המתחרה. שם הקליקה נבע מכך שחלק גדול מחבריה שהו בבתי סוהר רומנים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בראש קבוצת בית הסוהר עמדו גאורגה גאורגיו-דז', יוסיף קישינבסקי, גאורגה אפוסטול, ניקולאה צ'אושסקו ופטרה בורילה.
קבוצת בית הסוהר ניצחה במאבקה והדיחה מתפקידיהם את חברי קבוצת מוסקבה. בקבוצת בית הסוהר, כמו בקבוצת מוסקבה, הייתה נציגות גבוהה לקומוניסטים יהודים.
אחרי מותו של גאורגיו-דז' התפצלה הקבוצה על רקע בחירת היורש, צ'אושסקו מול אפוסטול.
אברהם הכהן (תימן)
הרב אברהם הכהן (ה'תרכ"ט, 1869 - י"ט באלול ה'תשי"ט, 1959) היה ראש ישיבת בית שרעבי בתימן.
תולדות חייו.
נולד לרב אהרן הכהן בצנעא, תימן בשנת ה'תרכ"ט (1869). כבר בגיל צעיר למד מרבי יוסף הכהן. לאחר מכן עבר ללמוד אצל הרב יוסף קרח, ובנו הרב חיים קרח. בהגיעו לבגרות עבר ללמוד עם אביו בישיבה המרכזית והגדולה שבצנעא, ישיבת מהרי"ץ.
עיקר לימודו היה בגמרא ובפוסקים. אחד מחבריו לספסל הלימודים היה הרב עמרם קרח ששימש בסוף ימיו כרב ראשי ליהודי תימן.
חתנו, הרב שלום יצחק הלוי, כתב עליו: "זכורני בהיותי צעיר לימים כשהייתי לומד כתלמיד לפניו והייתה מתעוררת שאלה בבית המדרש, היו הלומדים נושאים מבטיהם אליו שיאיר עיניהם בהלכה, מתוך שברורים לו שבילי ההלכות כשבילי שכונתו, היה פותח ההלכה בלא היסוס ומציין את הפרק ואת הסימן המבוקש".
בשנת ה'תרס"ה, 1905, בימי מלחמת האמאם נגד הטורקים, חרבה עיר הבירה צנעא. בעקבות זאת נסגרה הישיבה והרב הכהן גלה חודשים ספורים ממקום מגוריו עם כל משפחתו ובראשם אביו הרב אהרן לכפר סיאן הסמוך לעיר. אחיו משולם היה דואג להם לצורכי מזון ולכלכלת ביתם.
כשפסק הרעב, חזר הרב יחד עם אביו וחבריו לצנעא. הוא עבר יחד עם אביו לבית מדרשו של הרב יחיא קאפח, בה למדו כעשר שנים.
ראש ישיבה.
בשנת ה'תר"פ, 1920, פרשו הרב ואביו מבית המדרש ופתחו ישיבה בבית כנסת של הרב חותר, שנקראה "כניס בית אלשרעבי". הרב החל ללמד ולהורות בישיבתו של אביו. רבים באו לשמוע אותו.
הוא הפך לראש הישיבה לצד אביו. עיקר לימודיו בישיבה היו תלמוד ופוסקים ובעיקר ברמב"ם. אביו עמד בראשות הישיבה לצידו 14 שנה, עד שנפטר בשנת ה'תרצ"ד, 1934 ולאחר-מכן המשיך הרב לבדו לעמוד בראש הישיבה עד עלותו לארץ ישראל.
עלייתו לישראל.
בכסלו שנת ה'תש"ד, 1943, עלה הרב לארץ ישראל. בראשונה הגיע למחנה עולים בעתלית, ולאחר תקופה קצרה עבר להתגורר בשכונת כרם התימנים בעיר תל אביב. עם בואו נפתחה ישיבת "אהל תורה" בתל אביב. והוא שימש כמגיד השיעור ונשיא הישיבה במשך 16 שנים.
נפטר בי"ט באלול שנת ה'תשי"ט, 1959, והוא בן תשעים שנה. הוא נטמן בהר המנוחות בירושלים, לצד דודיו, שהיו בין עולי תימן הראשונים.
חתנו הוא הרב שלום בן הרב יחיא יצחק הלוי, חבר הרבנות הראשית לישראל.
שלום קלזאן
הרב שלום קלזאן (1910 – אוקטובר 1979; תר"ע - ל' בתשרי תש"מ) היה ראש ישיבת סוכת שלום.
ביוגרפיה.
נולד בצנעא, בירת תימן, צאצא למשפחת רבנים בת כמה מאות שנים. למד בישיבת בית שרעבי מפי הרב אהרן הכהן ומפי הרב אברהם הכהן. אחר כך למד אצל הרב חיים כסאר. היה רב שכונה, ורב בית הכנסת בית צאלח. סירב לכהן בראשות בית הכנסת חג'אג'י.
לאחר שעלה לישראל, התגורר בירושלים. את לימודו קבע בישיבת שערי ציון של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל ובישיבות נוספות. לאחר מכן למד בישיבת סוכת שלום של הרבנים שלום כסאר והרב שלום יצחק הלוי, ולאחר פטירתם נתמנה לראשות הישיבה. מונה לרב בית הכנסת "תפארת ירושלים" בשכונת קטמון ג'. לצורך פרנסתו עבד כסופר סת"ם וכמגיה ספרי תורה של הרבנות הראשית. היה חזן ומומחה בשירת יהודי תימן ונעימותיה.
אחר פטירתו של הרב שלום הוציא בנו ספר ביוגרפי לזכרו שזכה להקדמות מהרב חיים כסאר, הרב יוסף קאפח, הרב יחיא אלשיך ועוד.
בנו הרב יוסף קלזאן היה רב הקהילה התימנית במצפה יריחו. אחיינו הוא פרופ' יוסף טובי.
מר בר&quot;א
קוריאן אייר