אריך קלייבר היה לאזרח ארגנטינה בשנת 1938.
אחרי מלחמת העולם השנייה הוצעה לו משרתו הקודמת באופרה של ברלין, שנמצאה עכשיו באזור הרוסי של העיר, אבל אחרי שגילה, שהקומוניסטים אינם לטעמו יותר משהיו הנאצים, התפטר בלי לנצח ולו על הצגה יחידה. הוא היה למנצח אורח משוטט ושוב לא החזיק בשום משרת ניצוח קבועה.
מותו.
נסיבות מותו שרויות בערפל מסוים. הוא נפטר ב-1956, זמן קצר לאחר שבית האופרה של וינה החליט שלא למנותו למנצחו הקבוע, וסיבת המוות הרשמית הייתה התקף לב. ואולם, בנו קרלוס קלייבר (שלימים נעשה מנצח ידוע שם ונכבד בזכות עצמו) צוטט כמי שהעיד שאביו נמצא באמבט כשהוא מדמם למוות, ובכך פתח פתח להשערה כי הלה התאבד. ואולם, טענה זו לא הוכחה מעולם.
סגנונו המוזיקלי.
קלייבר ידוע כמנצח עתיר עוצמה, שהעדיף בדרך כלל טמפו מהיר וצליל חיוני ו'צבעוני' על פני ברק וליטוש ממושטרים. דרכו זו בולטת במיוחד בביצועיו לבטהובן. מן הבחינה הזאת היו שהציבו אותו לצד מנצחים דוגמת ארטורו טוסקניני, ובהנגדה למנצחים דוגמת הרברט פון קאראיין. סגנון ניצוח זה יצא מן האופנה במחצית השנייה של המאה העשרים, אך לקראת סופה של מאה זו החלו רבים להתגעגע אליו, והקלטותיו של קלייבר נעשו יותר ויותר מבוקשות ומוערכות.
הפרמייר ליג הסעודי
הפרמייר ליג האיראני
הפרמייר ליג הכוויתי
מצילות
מצילות הוא רומן שנכתב על ידי הסופרת הישראלית תמר לזר.
הספר ראה אור בשנת 2017. נערך על ידי דפנה שחורי.
הספר מצילות הוא אחד משני הזוכים בפרס רמת גן בקטגוריית הסיפורת לשנת 2018, והספר הראשון בהוצאה עצמית שזוכה בפרס ספרותי מרכזי.
במרכז ספרה של לזר גיבורה בשנות השלושים לחייה שנושאת צלקות נפשיות של פגיעה מינית.
הספר מגולל את סיפורה של הדס שנפגעה קשה בילדותה וחווה פוסט טראומה מתמשכת בבגרותה. הספר מתאר את ניסיונותיה של הדס לאחות את פצעי נפשה באמצעות מדיטציה וסדנאות ויפאסאנה שבסופו של דבר רק מחמירות את מצבה הנפשי.
עלילה.
מצילות מביא את סיפורה של הדס, אישה צעירה שחוותה פגיעה קשה בילדותה ואינה מסוגלת להתגבר עליה בבגרותה. בגיל 31 הדס עדיין מתגוררת עם תרצה אמה בבית ילדותה בגבעתיים ואינה מצליחה להגיע לעצמאות כלכלית ונפשית. היא מעבירה את זמנה בעבודה חלקית במירוק חרוזים עבור חברתה התכשיטנית של אמה, העושה לה טובה בהעסקתה. בה בעת, היא מקיימת זוגיות בלתי מספקת עם סטודנט עדין בשם עמית.
עולמה הפנימי של הדס סובב סביב ניסיונות חוזרים ונשנים למצוא את עצמה ולשרוד בסביבה הנחוות כמכאיבה ומנוכרת. אחת הדרכים המרכזיות שלה לנסות לחלץ את עצמה מזיכרונות העבר היא באמצעות מדיטציה אינטנסיבית. אלא שדווקא הכניסה לעולם זה מתחילה להשתלט על אישיותה, ולהעמיק את השסע הנפשי ממנו היא סובלת.
הספר מצילות מהווה תקדים בכך שזכה בפרס וקיבל שבחים רבים אף על פי שראה אור בהוצאה עצמית. החלטתה של לזר להוציא את הספר בהוצאה עצמית לא נובעת דווקא מהעובדה שהספר לא התקבל בהוצאות השונות, אלא מחששות שהתעוררו בה לצד ניסיון העבר: "גיבורת הספר הפכה לחלק ממני והרגשתי שאינני מסוגלת לתת לה ולספר לעבור את אותו מסלול (שעבר ספרה הקודם, ע"ק), ובכל זאת שלחתי אותו לכמה מהן מכוח ההרגל (...) נודע לי, שמאות עותקים מספרי הקודם נגרסו על ידי ההוצאה. לכן החלטתי להוציא לאור את 'מצילות' בעצמי. הזכייה בפרס רמת גן חיזקה את הביטחון שלי בספר הזה ובשיטת ההוצאה העצמאית, והוכיחה שאיכות ספרותית אינה תלויה בהוצאה או בשם גדול ומוכר, וכי יש דרכים מגוונות ליצור ספרות טובה ולהגיע לקהל הקוראים".
טירגארטן
טִירגַארְטן (בגרמנית: Tiergarten) הוא רובע בברלין בירת גרמניה. הרובע גובל בוודינג (Wedding) בצפון, מיטה (Mitte) במזרח, קרויצברג בדרום-מזרח, שנברג בדרום ושרלוטנבורג במערב.
כתוצאה מרפורמת הרבעים של ברלין, אוחד הרובע רשמית בשנת 2001 עם ודינג ומיטה לישות מנהלתית אחת. הרובע המאוחד נקר גם היא מיטה, אך האיחוד הוא רשמי בלבד, ובפועל ההבדל בין מיטה העשירה והגרמנית לוודינג וטירגארטן העניות בהן שוכנים זרים רבים נשאר כשהיה.
השם טירגארטן נובע מהפארק הגדול טירגארטן שבשטחה של השכונה (שיש מכנים אותו "הסנטרל פארק" של ברלין). משמעות השם בגרמנית הוא "גן חיות", אך בפארק אין ולא היה מעולם גן חיות. בעבר היה הפארק אזור ציד. בתוך הפארק אגמים ושבילים רבים, יערות קטנים ואזורי דשא ופרחים והוא גובל בשער ברנדנבורג במזרחו. במרכז הפארק נמצא כיכר הכוכב הגדול (Großer Stern), כיכר ובאמצעה עמוד הניצחון (Siegessäule), עמוד בגובה 67 מטרים, שבראשו אלת הניצחון במיתולוגיה הרומית, ויקטוריה והוא נבנה לזכר ניצחון גרמניה ב-1864 במלחמתה עם דנמרק. בפארק נמצא גם בית תרבויות העולם (Haus der Kultur der Welten) ומשכנה של התזמורת הסימפונית של ברלין וברחוב המקשר בין שער ברנדנבורג וכיכר הכוכב הגדול, רחוב ה-17 ביוני (Straße des 17. Juni) עוברות תהלוכות ופסטיבלים רבים, הידוע בהם הוא מצעד האהבה השנתי (Love Parade).
קרוב לפארק נמצאות גם המשרדים החדשים של קנצלר גרמניה, שגרירויות רבות, ביניהן השגרירות המאוחדת של מדינות סקנדינביה המורכבת מבניין אחד כלפי חוץ כאשר בפנים ישנם בניינים נפרדים לכל מדינה וכן הגלריה הלאומית החדשה (Neue Nationalgalerie) ובגבולה גם הרייכסטאג, בניין הפרלמנט הגרמני. גם אזור כיכר פוטסדאם, בנייני המשרדים (ביניהם המרכז האירופי של דיימלר-קרייזלר וסוני) ומרכזי הקניות שבו נמצאים בתחומי השכונה.
מדרום לפארק, ברחוב קורפירסטן (Kurfürstenstraße), מתנהלת סצנת ההרואין והזנות של ברלין, שעליה נכתב הספר וצולם הסרט "אני, כריסטיאנה אף". מצפון, בחלק הגובל עם ודינג, נמצאים רבעים מוזנחים וחסרי ייחוד המאוכלסים בצפיפות במהגרים רבים ומהווה אזור עני במרכזה הגאוגרפי של העיר.
האזור בו שוכן רובע האנזה (Hansaviertel) כיום נחרב כליל במלחמת העולם השנייה וב-1957 הזמינה עיריית ברלין ארכיטקטים בעלי שם לתכנן את הרובע וכל אחד מהם תכנן בניין אחד. התוצאה הייתה רובע יוקרתית של בתי קומות בסגנונות שונים, אך עם השנים לא נוצרה סימביוזה בין חלקי הרובע והוא ירד מגדולתו והוזנח.
נסראללה
החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה
החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה נוסדה ב-6 באפריל 1913 על ידי קבוצת אנשי רוח ארץ-ישראליים במטרה להעמיק את המחקר ההיסטורי, הגאוגרפי והארכאולוגי של ארץ ישראל. בין המקימים היו אברהם יעקב ברור, דוד ילין ואהרן מאיר מזי"א.
היסטוריה.
פעילות החברה הופסקה בימי מלחמת העולם הראשונה וחודשה בשנת 1919. החברה ערכה את החפירות הראשונות שנערכו בארץ על ידי ארכאולוגים יהודיים-ארץ-ישראלים: בחמת טבריה (1921), ביד אבשלום (1922) ובחומה השלישית בירושלים (1925–1927). מאז ובמשך שנות קיומה ארגנה החברה את מרבית החפירות הארכאולוגיות שנערכו במדינת ישראל בהן: רמת רחל, בית שערים, תל בית ירח, תל קסילה, תל חצור, מערות מדבר יהודה, מצדה, עין גדי, ערד, תל לכיש, תל אפק, יריחו, הרודיון, תל יקנעם, תל דור, תל מגידו, מצד חשביהו, חפירות באתרים פרהיסטוריים כגון שער הגולן, מערת היונים, מערת כבארה, נתיב הגדוד וכן את החפירות שנערכו בירושלים לאחר מלחמת ששת הימים לרגלי חומות הר הבית, ברובע היהודי ובעיר דוד.
החברה רשומה כמוסד ציבורי ופועלת כמוסד ללא כוונת רווח. היא מנוהלת על ידי ועד מנהל ומועצה בהם מיוצגים כל המכונים לארכאולוגיה של האוניברסיטאות, רשות העתיקות ומוזיאונים לעתיקות במדינת ישראל.
החברה משמשת כארגון-גג למוסדות הארכאולוגיים הישראליים ומהווה גורם מרכזי התומך והיוזם של המחקר הארכאולוגי בישראל. החברה עוסקת בארגון ובניהול כספי של החפירות ומרכזת בשיתוף עם מוסדות אחרים את עיבוד הממצאים והבאתם לידי פרסום סופי בדו"חות מדעיים.
החברה מוציאה לאור, בשיתוף עם רשות העתיקות, את "קדמוניות" – כתב עת לעתיקות ארץ-ישראל וארצות המקרא בעריכת אפרים שטרן, וכן באנגלית את כתב העת Israel Exploration Journal, ארץ-ישראל – מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, מחקרים בגאוגרפיה של ארץ-ישראל, וכן רואים אור אצלה דו"חות סופיים של החפירות השונות ועשרות ספרים בארכאולוגיה, חלקם בשיתוף עם מוסדות אחרים. בעבר הוציאה החברה את כתב העת ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, בין השנים 1933–1967.
החברה עוסקת בהפצת ידיעת הארץ ותוצאות החפירות הארכאולוגיות בקרב הציבור הרחב. חברי החברה מקבלים את כתב העת "קדמוניות" ומשתתפים בכנסים השנתיים לידיעת הארץ. מאז 1944 נערכו עשרות כנסים לידיעת הארץ. במסגרת הכינוסים מסיירים מאות משתתפיהם באתרים ארכאולוגיים בהדרכת ארכאולוגים וחופרי האתרים. מספר סיורים נערכו גם לארצות השכנות במטרה להכיר את התרבויות שנתקיימו בהן בעבר והקשרים עם תרבותה הקדומה של ארץ-ישראל.
החברה ארגנה בשיתוף עם מוסדות ארכאולוגיים נוספים, כנסים בינלאומיים, בהם שני כנסים לארכאולוגיה מקראית שנערכו בשנים 1984 ו-1990 לציון מלאת 70 ו-75 שנים ליסודה. בכנסים נטלו חלק מאות ארכאולוגים וסטודנטים, וההרצאות נתפרסמו בקבצים מיוחדים. הכנס הבינלאומי האחרון נערך בשנת 1997 לציון 50 שנה לגילוי המגילות הגנוזות וההרצאות שהושמעו בו נתפרסמו בקובץ מיוחד.
בשנת תשמ"ט הוענק לחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה פרס ישראל על פעילותה הענפה בחקר ארץ-ישראל ועתיקותיה, הנחלתו לציבור הרחב ותרומתה המיוחדת לחברה ולמדינה. את הפרס קיבל בשם החברה יוסף אבירם, ששימש כמזכיר משנת 1940, ועמד בראשה משנת 1983.
החברה הוציאה לאור חמישה כרכים של האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ-ישראל בעברית ובאנגלית (הכרך ה-5 קיים רק באנגלית).
כתב העת של החברה.