דקסמתילפנידאט עלולה לגרום לטיקים בילדים ובמבוגרים ויש להיזהר בשימוש שלה בתסמונת טורט.
חרדות, שינויים במצב הרוח וחוסר מנוחה עלולים להתרחש אצל כל מי שנוטל את דקסמתילפנידאט.
גשר ברום
גשר ברום (באירית: "Droichead Broome") הוא גשר החוצה את תעלת המים המלכותית בקברה, דבלין, אירלנד. הוא נקרא על שם וויליאם ברום (william broome) אשר היה אחד ממנהלי חברת התעלה המלכותית. הגשר ידוע בתור המקום שבו ויליאם רואן המילטון כתב לראשונה את הנוסחה היסודית לכפל קוונטרניונים ב-16 באוקטובר 1843, שהיא formula_1. על הגשר מוצב שלט זיכרון לציון התגלית "בהבזק של גאונות" שעליה כתוב:
בתאריך זה מתקיימת מדי שנה צעדה ממצפה דאנסינק לגשר. בין המשתתפים בצעדה ניתן למנות את: מארי גל-מאן, סטיבן ויינברג, פרנק ווילצ'ק, אנדרו ויילס, רוג'ר פנרוז ועוד. תאריך זה קיבל את השם ברומסדיי (broomsday) על שם הגשר ועל הדמיון בין תאריך בלומסדיי שנחגג ב-16 ביוני על שם ג'יימס ג'ויס.
דקסמתילפנידט
אנטיפאקסי
פוקלין
פוקאלין
מאפיין אוילר
בטופולוגיה אלגברית ובתורת הגרפים, מאפיין אוילר של גרף מוגדר כ- formula_1 כאשר E מייצג את כמות הצלעות, F מייצג את כמות הפאות ו-V מייצג את כמות הקודקודים או צמתים. ידוע על פי נוסחאת אוילר שבמישור דו ממדי או לפאונים אפלטונים מאפיין אוילר שווה ל-2, ולכול פאון במישור פרויקטיבי הוא בעל מאפיין אוילר של 1.
באופן כללי יותר, מאפיין אוילר של יריעה עם הומולוגיה נוצרת סופית שווה לסכום המתחלף formula_2.
מחלקת שיכון ופיתוח עירוני של ארצות הברית
לייט שואו עם סטיבן קולבר
הלייט שואו עם סטיבן קולבר (באנגלית: The Late Show with Stephen Colbert) היא תוכנית לייט נייט אמריקאית, המשודרת בימי השבוע ברשת CBS מאז ספטמבר 2015. היא מונחת על ידי הקומיקאי סטיבן קולבר, שהחליף את המנחה הקודם של התוכנית דייוויד לטרמן. היא משודרת בערבי השבוע בין השעות 22:35 ל-23:35 לפי שעון החוף המזרחי. התוכנית מצולמת, כמו קודמתה, בתיאטרון "אד סאליבן" שבניו יורק.
הלייט שואו עם סטיבן קולבר
רונה ישראל קולת
רונה ישראל-קולת היא זמרת סופרן ישראלית בעלת קריירה בינלאומית, מוזיקולוגית ומנהלת המאסטרקלאס והתחרות ע"ש ז'מבוקי לשירה אומנותית, ירושלים.
קורות חיים.
רונה ישראל-קולת נולדה בלונדון, אנגליה ועלתה לישראל בגיל 8.
למדה בתיכון תלמה ילין במגמת אמנות חזותית. בעלת תואר ראשון בביצוע מטריניטי קולג' אוף מיוזיק, לונדון, ותואר שני (אמן) מהקולג' המלכותי למוזיקה, לונדון. את תואר רב-אמן (קונצרט-אקזמין) רכשה באוניברסיטת מיינץ.
לאחר לימודיה הייתה סולנית בבתי אופרה במיינץ, גיסן, דסאו, המבורג ועוד. השתתפה בין היתר בפסטיבל האביב בהיידלברג, פסטיבל היידן באייזנשטדט, פסטיבל האופרה הקאמרית של ריינסברג, בריטן פירס, פסטיבלי אבו–גוש ופסטיבל שלזויג–הולשטיין. הופיעה במגוון תפקידים אופראיים וקונצרטים עם תזמורות בישראל ומחוצה לה, ביניהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, תזמורת הרדיו של פרנקפורט, התזמורת הפילהרמונית של ריינלנד פפלץ. הופעותיה ברדיו ובטלוויזיה כוללות הקלטות ל"קול המוסיקה" במסגרות "אתנחתא", עם אנסמבל המאה ה-21, רסיטל אמן, ופורטרט אישי ברשת הטלוויזיה הגרמנית מ.ד.ר. (MDR).
בין היצירות שנכתבו עבורה והושמעו על ידה בהופעות בכורה: "נעימות שחורות" למילותיה של אלזה לסקר שילר (הגרסה לקול גבוה) "לא ילמדו עוד מלחמה" ו"תפילה חדשה" מאת רחל גלעין, יצירות משל הגר קדימה, יחזקאל בראון, אייל באט ועוד.
מייסדת ומנהלת המאסטרקלאס הבינלאומי לשירה אמנותית, ירושלים (IMVAJ), וחברת פורום המלחינות בישראל. בשנת 2020 החלה להגיש פינה שבועית בנושאי שירה וחברה בתוכנית "שלושה שיודעים" ברשת כאן תרבות של תאגיד השידור הישראלי.
פורת מרצה בנושאי שירה ומוזיקה. מלמדת פיתוח קול ופדגוגיה ווקאלית במכללת לוינסקי ומנהלת את הסטודיו הישראלי להפקה קולית נכונה.
עבודה אקדמית.
דוקטורנטית בפקולטה למוזיקה באוניברסיטה העברית בהנחייתה של פרופסור רוני גרנות. בעלת תואר מוסמך (מחקרי) במוזיקולוגיה במסגרת התוכנית למדעי הקוגניציה באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת המחקר שלה מתמקדת בזייפנות ("הזייפנות כתופעה דינמית") בהפקה קולית נכונה וצמצום הפער בין אימון לביצוע. עבודת המאסטר הוצגה במספר כנסים בינלאומיים וזכתה לציטוטים רבים.
חיים אישיים.
מתגוררת בזכרון יעקב. אם לשלושה.
אנצאר בית אל-מקדס
הבלתי חוקיים
הבלתי חוקיים (או הבלתי לגאליים, מוכר גם בשם לא תפחידונו) הוא סרט משנת 1948 שצולם בנתיבי ההעפלה מאירופה לארץ ישראל. הסרט משלב עלילה בדיונית, שבמרכזה זוג מעפילים, בצילומים תיעודיים. הסופר היהודי-אמריקאי מאיר לוין כתב, הפיק וביים את הסרט. ארבעה אנשי צוות - לוין, השחקנים טרסקה טורס ויענקל מיכאלוביץ (לימים יצחק מיכאלי), והצלם ברטראן הס - הפליגו בדצמבר 1947 באוניית המעפילים "לא תפחידונו". הם השתלבו בין המעפילים, ונעצרו לימים ספורים אחרי שהאונייה נתפסה בידי הבריטים.
עלילה.
זוג ניצולי שואה, שרה (טרסקה טורס) ומיכה (יענקל מיכאלוביץ) וילנר, מנסים לחדש את חייהם בפולין. הם מבקרים בכפר הולדתו של מיכה ומגלים שלא נותר בו אף יהודי. הם מתיישבים בבית נטוש בורשה ומבקרים בחורבות הגטו. שרה מודיעה למיכה שהרתה, והיא רוצה שהילד ייוולד בארץ ישראל. השניים יוצאים לדרך בקבוצת מעפילים, אך נאלצים להיפרד כאשר מיכה נעצר בגבול צ'כוסלובקיה. שרה ממשיכה לבדה לווינה, ממתינה שם למיכה במשך כמה שבועות, ומתנדבת בבית החולים רוטשילד המטפל בפליטים. היא מסכימה להפליג לבדה באוניית מעפילים מחשש שבשלב מאוחר יותר של ההריון לא תוכל להפליג כלל. בינתיים מיכה משתחרר, והשניים מתאחדים על אוניית המעפילים לא תפחידונו. האונייה מפליגה מאיטליה לארץ ישראל, ונעצרת על ידי משחתות בריטיות.
הפקת הסרט.
לוין החליט להפיק את הסרט בעקבות פרשת אוניית המעפילים אקסודוס. הוא פנה אל ארגון ידידי ההגנה בארצות הברית, אשר מימן את ההפקה וסייע ביצירת קשר עם תנועת הבריחה ומנגנון ההעפלה באירופה. לוין כתב באוטוביוגרפיה שלו כי שכנע את אנשי הארגון לתמוך במיזם בנימוק "נניח שבימי יציאת מצרים הייתה מצלמה והייתה אפשרות לתעד את האירוע. מה הייתם חושבים לו מנהיגים יהודים היו מונעים זאת?"
השילוב בין סרט תיעודי לסרט עלילתי נוצר כדי לשמור על רציפות למרות הצורך לצלם בכל קטע קבוצת פליטים אחרת, אך גם בהשפעת הקולנוע האירופאי של סוף שנות ה-40.
לוין גיבש בפריז צוות מצומצם ובו שלושה אנשים. טרסקה טורס, אשתו לעתיד של לוין, הייתה אז סופרת מתחילה, אלמנת מלחמה ואם לילדה בת שנתיים. יענקל מיכאלוביץ (לימים יצחק מיכאלי) היה מורה במוסד ליתומים. לא היה להם ניסיון קודם במשחק. הצלם הראשון, אנדרה קאוביין, פרש עקב הקשיים הפיזיים במסע. הצלם השני, ז'אן-פול אלפן, עזב ערב ההפלגה בגלל התחייבויות קודמות. הצלם השלישי, ברטראן הס, היה עובד של חברת החדשות פאתה, והושאל תמורת צילומים מן ההפלגה.
לאחר קשיים רבים הצליחו לצלם את הסרט, להבריח את הסלילים מחוץ לארץ-ישראל ולערוך אותו. גרסה קצרה של הסרט הופצה לפני קום המדינה וזכתה להדים רבים. אך ריבים בין מאיר לוין לבין הארגון היהודי-אמריקני שמימן את הסרט הביאו לכך שהגרסה הארוכה הופצה רק לאחר קום המדינה.
לא תפחידונו (סרט)
הבלתי לגאליים
בסיס הצוללות בלוריאן
בסיס הצוללות בלוריאן היה מעגן צוללות מבוצר של גרמניה הנאצית שהוקם בעיר לוריאן במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא נבנה בין השנים 1941–1944, במהלך הכיבוש הגרמני בצרפת.
תולדות הבסיס.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה תכנן הצי הגרמני בונקרים כמעגנים מוגנים עבור הצוללות שלו. קרל דניץ החליט לבנות את הבסיס ב-28 ביוני 1940 על שטחו של נמל הדיג קרומון (Keroman), כמה ימים לפני הנמל ננטש, בין 15–21 ביוני.
הבסיס כלל שלושה בונקרים. בניית הבונקר הראשון החלה בפברואר 1941. בנייתו של הבונקר השני התחילה כשלושה חודשים לאחר מכן, הבונקר השלישי החל להיבנות כמה חודשים לאחר השני, וב-1944 התחילה העבודה על המבנה הרביעי. נדרשו 15,000 איש לבניית כל הבונקרים.
לוריאן סבלה רבות בעקבות מלחמה, בתים נבזזו, נהרסו ומשפחותיהם נפרדו וחלקם נאלצו לשלוח את ילדיהם למקומות אחרים, קרובים וגם לא.
בעלות הברית ערכו ניסיונות כושלים רבים להרוס את הבסיס בהפצצות אוויריות. לבסוף הוחלט להחריב את העיר לוריאן עצמה. מפציצים אמריקאיים ובריטיים הרסו את העיר בינואר 1943.
ב-7 באוגוסט 1944 הוטלה על הבסיס הפצצה טולבוי, שפותחה במיוחד כדי לפגוע ביעדים מבוצרים, אך היא גרמה לו נזק שטחי בלבד.
ב-1946 קראו את הבסיס על שם המהנדס סטוסקופף, שעבד בבסיס עבור הגרמנים, אך למעשה ריגל לטובת בעלות הברית, עד שנתפס על ידי הגסטפו והוצא להורג.
הבסיס שימש את הצי הצרפתי עד 1997, ומאז האתר מוקדש לפעילות אזרחית.
צוללות.
בתחילת המלחמה היה לגרמניה 26 צוללות פעילות, לקראת סוף המלחמה היו 1000. הצוללת הראשונה שנכנסה ללוריאן היא הU-30 ב-7 ביולי 1940 ובאוגוסט הגיעו U-334 ,U-32 ,U-99.
עם הזמן צוללות נוספות פעלו בבסיס כמו U-48, U-38, U-101 ועוד וגרמו להרס רב אצל בעלות הברית, 2,500,000 טון ספינות ואספקה שטבעו בין יוני לספטמבר, 1940 בעוד שגרמניה הפסידה רק שתי צוללות בין יוני לאוקטובר באותה השנה. לתקופה הזאת צוותי הצוללות קוראים "The Happy Times".
הבונקרים.
הבונקר הראשון.