ב-10 באפריל 2017, בשלהי עונת 2016/2017, התמנה אדמס לתפקיד מאמן גרנדה. אדמס לא הצליח לסייע לקבוצה, ופוטר עם תום העונה, לאחר שהפסיד בכל שבעת משחקי הליגה בהם אימן, והוביל את הקבוצה לליגת המשנה לראשונה מזה שמונה שנים.
חנילאי וחסינאי
חסינאי וחנילאי
מרד חסינאי וחנילאי
טאבארד
טאבארד הוא מעיל קצר, מעוטר מלפנים ומאחור בשלט האצולה של שליט או ריבון, הנחשב ללבוש טיפוסי של כרוזים. לטאבארד מספר גזרות - ללא שרוולים, עם ריפוד לכתפיים או עם שרוולים קצרים. לבוש דומה שימש את האבירים בימי הביניים לכיסוי שריונם - עם ובלי הדפסי שלט אצולה.
בימי קדם השם "טאבארד" שימש, כמו כן, לתיאור אריג צמר גס ומחוספס אותו לבשו בעיקר צמיתים.
אשה חלוצה
גוטפריד קלר
גוטפריד קלר (בגרמנית: Gottfried Keller; 19 ביולי 1819, ציריך - 15 ביולי 1890, ציריך) היה סופר ומשורר שווייצרי, כותב גרמנית.
חייו.
קלר נולד בציריך, בנו של הנס-רודולף קלר, גלף עץ מן הכפר גלאטפלדן שבצפון קנטון ציריך, אשר מת ב-1824, כשהיה בנו בן חמש. למוות המוקדם של האב ולרקע שממנו בא נודעו חשיבות גדולה מאוד ביצירתו של קלר. אימו אליזבת (לבית שויכצר) התחתנה שוב כעבור שנתיים. נישואיה השניים לא עלו יפה וב-1834 התגרשה.
בגיל שש נשלח קלר לבית הספר לעניים, ובגיל 12 נשלח לבית ספר תעשייתי. כעבור שנה גורש מן המוסד בשל ריב בין התלמידים. מכיוון שנראה שדרך זו באה אל קיצה, החל ללמוד ציור ושירת שנה אצל אומן הליטוגרפיה וציורי הנוף (ודוטות) פטר שטייגר. בשנים 1837–1838 המשיך במסלול האמנותי, ועבר למורה רודולף מאייר, שאצלו שיפר את כישורי הציור שלו ושאיתו עבד במהלך לימודי האמנות במינכן שאותם התחיל באפריל 1840 וסיים ב-1842 ללא הצלחה.
לאחר שהותו במינכן שב לציריך, במטרה להקדיש את עצמו למלאכת השירה. הוא פרסם את שיריו הראשונים, לקח חלק בשינויים החברתיים של זמנו (התקופה שקדמה לאביב העמים) ובשנת 1846 פרסם את אסופת שיריו. עד שנת 1848 התגורר אצל אימו. לאחר הכישלון במינכן זנח לחלוטין את הציור והתמקד עתה בשירה. בתקופה זו נוצרו גם הטיוטות הראשונות ליצירתו המפורסמת ביותר, היינריך הירוק, אשר לאחר עריכה מקיפה הפך בגרסתו השנייה לאחד מרומני החניכה החשובים ביותר בשפה הגרמנית, שווה בחשיבותו ל"וילהלם מייסטר" של גתה ול"צייר נולטן" של אדוארד מוריקה. בנוסף לכתיבה היה מעורב פוליטית, כתב טורי שירה אקטואליים והשתתף במיליציות שלחמו במלחמות הבין-קנטוניות נגד לוצרן (בשנים 1844–1845). קלר אימץ עמדה דמוקרטית רדיקלית ותיעב את השמרנים.
בשנת 1845 עזב לחלוטין את הציור. מעבר לסכומי הכסף הקטנים שהרוויח על כתיבתו, נתמך כספית בידי אימו. בנוסף לאימו ולאחותו הצעירה רגולה (Regula), שאליהן היה קשור מאוד, החלו נשים אחרות לצוץ בחייו. בשנים הבאות התאהב בשלוש נשים שונות שסירבו לחיזוריו.
בשנים 1861–1876 נדחק פועלו הספרותי לשוליים, משום שקלר היה לפקיד ממשלתי בכיר בממשלה המקומית בציריך. בשנת 1864 שבר מותה של אימו את חיי השיגרה שלו. בשנת 1869 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ציריך. כעבור חמש שנים השלים את קובץ הסיפורים המצליח שלו, אנשי זלדווילה.
בשנת 1878 פרסם את "הנובלות הציריכיות" בשני כרכים, בשנת 1884 את "שיר ההגיון" ("Das Sinngedicht") ומעט מאוחר יותר את יצירתו האחרונה "מרטין זלנדר", שעניינה ביקורת חברתית נוקבת.
קלר מת ב-15 ביולי 1890 בציריך ונטמן בה בבית הקברות זילפלד (Sihlfeld).
קלר סבל כל חייו ממבנה גוף חריג. פלג גופו העליון היה גדול, ואילו רגליו היו קצרות במיוחד. מראהו הזה, וכן הדחיות הרומנטיות שהיו מנת חלקו, היו אולי בין הגורמים לאופיו, שתואר לא פעם כתוקפני (קלר היה מעורב בין השאר בתגרות). כן סבל מאלכוהוליזם.
ישראל כ&quot;ץ
דניאיל חארמס
דניאיל איבנוביץ' חארמס (ברוסית: Даниил Иванович Хармс; נולד ב-30 בדצמבר 1905 (17 בדצמבר על פי הלוח היוליאני) בסנקט פטרבורג ומת בכלא הרוסי ב-2 בפברואר 1942) היה סופר וסאטיריקן של התקופה הסובייטית המוקדמת, שכתב בסגנונות הסוריאליזם והאבסורד.
חייו.
נולד בשם דניאיל איבנוביץ' יובאצ'וב (רוסית: Даниил Иванович Ювачёв). את שם העט "חארמס" (Kharms) המציא בתקופת לימודיו בתיכון הגרמני היוקרתי "פטרשולה" (Peterschule), כנראה בהשפעת אהדתו לשרלוק הולמס של ארתור קונאן דויל. בשהותו שם, למד את יסודות השפות האנגלית והגרמנית. שמות עט נוספים בהם השתמש היו "חורמס" (Khorms), "צ'ארמס" (Charms), "שאראדם" (Shardam) ועוד.
ב-1924 נכנס חארמס לטכניון לחשמל של לנינגרד, משם נזרק עקב "חוסר השתתפות בפעילויות חברתיות". אחרי גירושו, התמסר לחלוטין לספרות ולעיסוק בה. ב-1927 הוקמה אגודת כותבי ספרות הילדים הרוסית, וחארמס הוזמן להיות חבר בה. בשנים 1928 עד 1941, חארמס הפיק ספרות לילדים ללא הרף.
חארמס הואשם בפעילות אנטי-סובייטית, ובתחילת שנות ה-30 נכלא, נשפט, ונידון לגלות בקורסק שבמרכז רוסיה. שנתיים לאחר מכן חזר ללנינגרד, כאשר שמו מופיע ברשימה של אנשים חשודים פוליטית, ואיום במאסר נוסף מרחף מעל ראשו. ביולי 1941, במהלך המצור על לנינגרד, חארמס נעצר בשנית באשמת תבוסתנות. הוא גווע ברעב ומת בתחילת 1942.
עבודתו.
על פי רוב, סיפוריו של חארמס הם גפניות: מעין סיפור-מקרה קצר, לעיתים קטע מחזה, תיאור כללי ולא מפורט של התרחשות. לעיתים קרובות אורכן לא עולה על מספר פיסקאות בודדות. בסיפוריו של חארמס מוצגות, לחלופין, סצנות של עוני ומחסור וכן התרחשויות פנטסטיות וחלומיות וקומדיה נרחבת. לא פעם משולבות בהן הופעות פארודיות ולא הולמות של סופרים רוסים מפורסמים ומוערכים, כמו אלכסנדר פושקין וניקולאי גוגול.
עולמו של חארמס הוא בלתי צפוי ומאופיין באי-סדר; דמויות חוזרות על אותן הפעולות פעמים רבות וברציפות, ומתנהגות באופן לא רציונלי; עלילות ליניאריות מתחילות להתפתח אך מופרעות על ידי קטסטרופות בלתי מוסברות אשר שולחות אותן לכיוונים שונים לחלוטין.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, לקח חארמס חלק בהקמת האובריו (רוסית: ОБэРИу) - איגוד אומנות ריאליסטית, והיה לאחד ממובילי האומנות השמאלנית. בשנות ה-30, כאשר הזרם המרכזי של הספרות הסובייטית הלך ונהיה יותר ויותר שמרני ביחס לקווים המנחים של הריאליזם הסובייטי, חארמס מצא מחסה בספרות הילדים. רבים מן הסיפורים הקצרים והפואמות שחיבר עבור ילדים ופורסמו במגזינים סובייטיים שונים, נחשבים ליצירות קלאסיות בסוגה זו, ועד היום כעשרים ספרי הילדים שפרסם מוכרים היטב ונאהבים על ידי קהל היעד שלהם.
כתביו של חארמס עבור מבוגרים מעולם לא פורסמו בימי חייו, ואף לא בשנים שלאחר מותו. רק בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60, החלו הסמיזדט (אנגלית: Samizdat; התפוצה המחתרתית של ספרות שדוכאה על ידי המשטר הסובייטי) לאסוף אותם ולפרסמם במידה מוגבלת. אולם, רק בסוף שנות ה-80, עת החל המשטר הקומוניסטי לקרוס, פורסמו יצירותיו ברוסיה באופן רחב. למערב הגיעו הכתבים כבר בשנות ה-60, כאשר חוקרים-סלאביסטיים מארצות הברית ביקרו ברוסיה ופרסמו בגרמניה, בצרפת ובארצות הברית טקסטים ששמעו ממכריהם במוסקבה או בלנינגרד. אסופה מלאה של כתבי חארמס ששרדו פורסמה בברמן, בארבעה כרכים, בשנים 1988-1978.
דניאל חארמס
דניאיל יובאצ'וב
דניאיל איבנוביץ' יובאצ'וב
דניאל יובאצ'וב
שנת 4 היא השנה הרביעית במאה ה-1. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. לפי הדעה המקובלת כיום, שנה זו הייתה שנה מעוברת, ואורכה היה 365 ימים. דעה זו מבוססת על פפירוס מצרי, ובו רישום תנועת כוכבי הלכת באותה תקופה. מאידך, חוקרים אחרים טוענים, ששנה זו לא הייתה מעוברת ואורכה היה 365 ימים, עקב רפורמה שנעשתה כמה שנים מוקדם יותר בלוח היוליאני, על ידי אוגוסטוס קיסר. ספירת הנוצרים המקובלת כיום, החלה למעשה בשנת 525, והונהגה רטרואקטיבית. לכן, מי שחי בשנת 4, עדיין לא "ידע" שהוא חי בשנת 4.
שתיים
ארבע
דניאל איבנוביץ' יובאצ'וב
חמש
שבע
שמונה
תשע
מדינות אתיופיה
אתיופיה מחולקת לאחת עשרה מדינות (הנקראות באמהרית קילילוץ' ברבים וביחיד קיליל), ושתי ערים אוטונומיות (הנקראות באמהרית אַסְתֶדָאדֶר אָקָאבָּאבִּיוֹץ' ברבים וביחיד אַסְתֶדָאדֶר אָקָאבָּאבִּיአስተዳደር አ, מנהלת מקומית). מדינות אלה מחולקות על בסיס אתני ולשוני לכ-68 אזורים (זוֹן ዞ, מאנגלית zone), אלה מחולקים למחוזות (וֶרֶדָה ወረዳ) ואלו בתורם מחולקים לנפות (קֶבֶּלֵי ቀበሌ) אשר מאגדות מספר יישובים (מֶנְדֶר መንደር).
המודל האתיופי הנוכחי הוצג בחוקה החדשה בשנת 1995, והחלוקה הנוכחית תוקנה בה בשנת 2021 כאשר מדינת עמי דרום מערב אתיופיה הפכה למדינה נפרדת ממדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום.
החוקה מבטיחה את הסמכויות המקיפות של המדינות. למדינות יש אופן פעולה עצמאי בענייני פנים כגון חינוך, אוצר ובריאות. לכל מדינה יש בית נבחרים, שבו הנציגים נבחרים ישירות על ידי הבוחרים. בתי הנבחרים המחוזים מקבלים את סמכותם מהחוקה האתיופית. סעיף 39 של החוקה עוסק ביחס שבין הממשל הפדרלי לבין המדינות.
מחוזות של אתיופיה
עשר
טריליון
בסיס (אלגברה לינארית)
מרדכי שטנר