ב־14 בפברואר 1984 נישא לטכנאית ההקלטות הגרמנייה רנאטה בלואל בטקס ראוותני, שהתקיים בכנסיית סט. מארקס שבדרלינג פוינט, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה. חרף דבריו של ג'ון לחבר, שהמחזה של רנאטה היורדת במעבר בין הכיסאות בכנסייה היה המחזה היפה ביותר שראה מעודו, בלואל סיפרה לימים כי כבר במהלך ירח הדבש שלהם, בסן טרופה, ג'ון אמר לה שהוא רוצה לסיים את הנישואים, והיא אף ניסתה להתאבד בשל כך. לאחר גירושיהם ב־1988, הצהיר ג'ון בריאיון כי הוא הומוסקסואל. ב־2020 תבעה בלואל את ג'ון בטענה כי הוא הפר את תנאי הסכם הגירושים שלהם, כשחשף פרטים על נישואיהם באוטוביוגרפיה שפרסם, . השניים הגיעו ל"הסדר ידידותי" מחוץ לכותלי בית המשפט, תוך שבלואל הצהירה שג'ון נהג כלפיה בכבוד ב־30 השנים האחרונות ותמיד שמח לעזור לה.
בפברואר 1987 פרסם הצהובון הבריטי "הסאן" כתבה מפוברקת שעסקה בנערים קטינים העוסקים בזנות שנשכרו כביכול על ידי ג'ון. ג'ון הגיש מיד תביעת דיבה, אף על פי שחבריו (בהם מיק ג'אגר) יעצו לו להתעלם מהכתבה, כדי שהצהובון לא יחריף את התקפותיו, כפי שאומנם קרה: הצהובון פרסם כתבות נוספות. ג'ון לא ויתר והגיש תביעה נוספת על כל פרסום נוסף. בספטמבר של אותה שנה פרסם הצהובון את הכתבה האחרונה בסדרה, שטענה כי כלבי "הרוטוויילר האכזריים" של ג'ון הושתקו באמצעות "ניתוח נורא" ועתה הם אינם מסוגלים לנבוח. ג'ון הגיש את התביעה האחרונה וה־17 במספר. ב־12 בדצמבר 1988 עמד להיפתח משפט הדיבה הראשון. באותו יום פרסם "הסאן" כתבת התנצלות תחת הכותרת "מצטערים, אלטון!" על פני כל עמוד השער שלו. בהסדר שהושג התחייב הצהובון לשלם לג'ון פיצויים בסך מיליון פאונד (באותה תקופה, פיצויי שיא בהיסטוריה של בריטניה) וכן חצי מיליון פאונד עבור הוצאות משפט. במהלך הפרשה תפוצתו של "הסאן" ירדה ב־200,000 עותקים ליום.
מאז 1993 הוא בן-זוגו של הפרסומאי ויוצר הסרטים דייוויד פורניש; ב-2005 השניים נישאו בטקס אזרחי. ארתור, הקוקר ספניאל השחור־לבן האהוב של ג'ון שימש "שושבין" במהלך הטקס. ב-2010 נולד להם בן מאם פונדקאית. בינואר 2013 נולד להם בן שני מאותה אם פונדקאית. השניים נישאו ב-21 בדצמבר 2014. ג'ון פעיל חברתית בנושאים הקשורים לזכויות להט"ב.
לג'ון היה נתק של שבע שנים עם אימו, שנגרם לאחר שג'ון, לטענתה, תבע ממנה לנתק קשר עם מנהלו לשעבר ג'ון ריד ועם עוזרו לשעבר בוב האלי ששמרו איתה על קשר קרוב, והיא סירבה ואף תקפה את דייוויד פורניש במילים קשות. טענות האם היו שפורניש גרם לסילוקם של אנשים ותיקים ונאמנים מהמעגל הקרוב של ג'ון (כולל היא עצמה). ג'ון מצידו הודה בסילוקם של אנשים רבים מהמעגל הקרוב אליו, אך גיבה את פורניש באופן מוחלט בטענה שהאנשים שסולקו "הרוויחו כמויות עצומות של כסף, אבל לא נתנו כלום בתמורה". האם אמרה שהיא לא מתחרטת על שעמדה מול בנה: "אני לא הטיפוס ששולטים בו, או אומרים לו מה לעשות". טענות מהסוג שהעלתה אימו של ג'ון הועלו גם על ידי מקורות אחרים. ג'ון ואימו התפייסו בשנים האחרונות לחייה.
במאי 2016 פרסמו כלי תקשורת אנגליים כי לדייוויד פורניש היה רומן עם שני גברים במהלך הקשר שלו עם ג'ון – בידיעתו של ג'ון; הם טענו כי היחסים בין ג'ון ופורניש היו פתוחים מלכתחילה. ג'ון ופורניש פנו לבית המשפט העליון האנגלי שהוציא צו שאסר לפרסם את שמותיהם של ג'ון ופורניש, בהקשר לפרשה, בתקשורת האנגלית והוולשית. הצו גרם באנגליה לסערה של ממש הנוגעת לחופש הביטוי: כלי התקשורת האנגליים טענו שמדובר ב"פארסה" ו"אבסורד" מאחר שבכל העולם מותר לדווח על הפרשה, ושצווים מסוג זה הם כלים בידיהם של בעלי כסף וכוח, שעושים שימוש בעוצמה שבידיהם כדי להסתיר מידע מהציבור.
ב־1992, לאחר מות חבריו, המוזיקאי פרדי מרקיורי והנער ריאן וייט בעקבות מחלת האיידס, הקים ג'ון את (EJAF), שנועדה לגייס כספי תרומות להעלאת המודעות למחלה, לסייע במניעת הידבקות בנגיף HIV, וכן לטפל ולספק שירותים לאנשים הנושאים את הנגיף. הקרן גייסה למעלה מ־300 מיליון לירות שטרלינג. ב־2009 ניסה ג'ון לאמץ ילד אוקראיני בן שנה מבית יתומים של ילדים חולי איידס, אך הוא נדחה בשל גילו ונטייתו המינית. ג'ון ופורניש הודיעו שימשיכו לתמוך כלכלית בילד ובאחיו, וייצאו לקמפיין נגד החוק האוקראיני.
ג'ון משמש כסנדק לעשרה ילדים לפחות, בהם שון לנון, ילדיהם של דייוויד בקהאם ואשתו ויקטוריה, ובנה של אליזבת הארלי.
כמעריץ של "מונטי פייתון", היה ג'ון חלק מקבוצת מוזיקאים שמימנו ב־1975 את הסרט "מונטי פייתון והגביע הקדוש".
ג'ון הוא חובב טניס נלהב, ואף כתב את הסינגל "Philadelphia Freedom" כמחווה לחברתו הטובה, הטניסאית בילי ג'ין קינג.
ג'ון היה ליו"ר וחבר הנהלה של מועדון הכדורגל ווטפורד ב־1976, לאחר שהיה אוהד של הקבוצה מנעוריו (לימים סיפר שאביו לקח אותו לצפות במשחקי הקבוצה, ושהדבר היה אחד מהזכרונות הטובים הבודדים שלו ממנו). הוא מינה את גרהאם טיילור למאמן והשקיע סכומים גדולים של כסף, והקבוצה עלתה מהליגה הרביעית לליגה הבכירה. ג'ון מכר את הקבוצה לג'ק פצ'י ב־1987, אך נותר בתפקיד הנשיא. הוא רכש את הקבוצה מחדש מפצ'י ב־1997, ומכר אותה ב־2002, מכיוון שהקבוצה נזקקה ליו"ר במשרה מלאה, אבל המשיך לשמש כנשיא. ג'ון המשיך לתמוך בקבוצה, ומונה ל"נשיא כבוד" של המועדון לכל חייו.
ב־2019, הונו של ג'ון הוערך בכ־320 מיליון לירות שטרלינג.
הלהקה של אלטון ג'ון.
מאז 1970, ג'ון ולהקתו ידועים בשם "הלהקה של אלטון ג'ון" (The Elton John Band). באפריל 1970 החל ג'ון להופיע בהופעותיו החיות יחד עם הבסיסט והמתופף . באוגוסט 1971, לאחר הקלטת "Madman Across the Water", הצטרף גם הגיטריסט כחבר מלא ללהקה. מוזיקאי נוסף שניגן לראשונה באותו אלבום היה נגן כלי ההקשה ריי קופר. קופר הצטרף ללהקה כחבר מלא ב־1974. אולסון ומארי פוטרו ב־1975. מאז חלו שינויים בהרכב, אך נייג'ל אולסון, דייווי ג'ונסטון וריי קופר המשיכו לעבוד עם ג'ון, אומנם לא באופן רצוף. לריי קופר היו התחייבויות כנגן למוזיקאים רבים נוספים, לכן לא היה זמין לעבודה רצופה עם ג'ון. מארי נפטר ב־1992. אולסון חזר ללהקתו של ג'ון ב־2000.
הנריק סנקביץ'
הנריק אדם אלכסנדר פיוס סנקביץ' (נהגה: שֶׁנְקיֶיביץ'; בפולנית: Henryk Adam Aleksander Pius Sienkiewicz, ; שנודע בשם העט לִיטְווֹס, Litwos; 5 במאי 1846, וולה אוקזֶ'ייסקה, ליד לוקוב, פולין – 15 בנובמבר 1916, וְוֶה, שווייץ) היה עיתונאי וסופר פולני, חתן פרס נובל לספרות.
ביוגרפיה.
סנקביץ' היה בן למשפחת אצולה ממוצא ליטאי. בנעוריו גילה עניין רב בספרים שעלילותיהם התרחשו במאות ה-16 וה-17. הוא קרא את יצירותיהם של אלכסנדר דיומא ושל וולטר סקוט, עסק בציד ולמד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת ורשה. בתקופה שלאחר לימודיו יצא לטיולים ממושכים על פני גרמניה, צרפת ואנגליה ושהה ארבע שנים בארצות הברית. אחרי כן יצא לסיורים ביוון, באיטליה ובאפריקה. עם סיום תקופת נדודיו החלה פעילותו הספרותית.
בשנת 1905 הוענק לו פרס נובל לספרות "על גדולתו כמספר אפי".
בימי מלחמת העולם הראשונה נמלט סנקביץ' לשווייץ, ושם נפטר. עצמותיו הועברו לפולין בשנת 1924 ונקברו מחדש בטקס חגיגי.
יצירתו.
סנקביץ' ערך בו-זמנית שני כתבי עת והשתתף בכתיבתם של כתבי עת נוספים. את הסיפורים הראשונים שלו פרסם בשם בדוי. נושאיו היו לקוחים מן ההיסטוריה הפולנית, המיתולוגיה של הודו, מהספיריטואליזם ומהאלגוריה.
בהשפעת הרומן בן חור כתב על תקופת ישו, ובסיפור נלך בעקבותיו אפשר כבר לזהות את ניצניו של הרומן קוו ואדיס, שייכתב מאוחר יותר. הוא כתב סיפורים על רשמי מסעותיו באפריקה, כמו הסיפור דרמה במדבר. ברבים מסיפוריו, המתרחשים ברחבי העולם, הוא מוצא הזדמנויות להביא דברים על מולדתו ועל בני עמו. בסיפור שומר המגדלור, גיבור הסיפור הוא פולני זקן שעזב את מולדתו 40 שנה קודם לכן, אך כשמזדמן לו לקרוא בשיריו של מיצקביץ', הוא מזדעזע עד כדי כך שהוא שוכח להדליק את האור במגדלור וכתוצאה מכך מפטרים אותו והוא יוצא שוב לכתת את רגליו בדרכים. באחד הסיפורים על הרקע האמריקאי, לחם חוקנו, מתואר גורלם של איכר פולני זקן ובתו.
סיפוריו לא זכו להצלחה, ורק כשהתחיל לתאר נושאים פולניים מובהקים, חשף את מלוא כישרונו. בסיפור שרטוטי פחם הוא מביא מראה אותנטי של הכפר הפולני. לסיפור זה יש דמיון מה ל"אדמה" של אמיל זולא ודרך התיאור דומה לדרכו של גוגול. בסיפור יש גם דמות של יהודי. דמויות היהודים ביצירותיו מוצגות באופן שלילי למדי.
אחרי עוד כמה יצירות שלא זכו לתהודה רבה, סלים מורזה, דרך המדבר ועול הטטרים, פרסם סנקביץ' את הטרילוגיה ההיסטורית הגדולה שהפכה אותו למספר הראשון במעלה של אומתו ולאחד הסופרים הפופולריים של הדור.
שלושת חלקי הטרילוגיה הם:
הטרילוגיה עוסקת בתולדות פולין במאה השבע עשרה. החלק הראשון מתרחש ברקע מרד הקוזאקים הגדול של בוגדן חמלניצקי. החלק השני מתרחש ברקע המאבק הלאומי, הדתי והצבאי של הפולנים נגד השוודים. החלק השלישי מתאר את המלחמה הגדולה בטורקים בשנת 1662. בשנות ה-70 של המאה ה-20, הבמאי היהודי-פולני יז'י הופמן צילם סרטים על בסיס טרילוגיה זו.
אחרי הטרילוגיה פרסם סנקביץ' רומן היסטורי גדול בשם הצלבנים, שעלילתו מתרחשת בראשית המאה החמש עשרה ומתארת את סיפור אהבתם של בני האצולה הפולניים הצעירים, זבישקו ודנוסיה, ואת התקופה שהובילה לקרב גרונוולד בין ממלכת פולין וליטא ולבין המסדר הטווטוני בצפון-מזרח אירופה.
רומן היסטורי נוסף הוא בשדה התהילה, המתאר את הכנותיו של סובייסקי לקרבות נגד האוסטרים. רומן זה היה אמור להיות החלק הראשון בטרילוגיה שמעולם לא הושלמה.