שיעורי התקיפות המיניות של ילדות ותינוקות בדרום אפריקה, הם מהגבוהים בעולם. משטרת דרום אפריקה דיווחה ב-2001, שילדים היוו 41% מכלל קורבנות האונס במדינה. נושא אונס של תינוקות קיבל תשומת לב בשנים האחרונות בעקבות שני מקרי אונס מתוקשרים, של תינוקת בת 9 חודשים ותינוקת בת 8 חודשים. התוקפים הם לרוב נשאי איידס, המאמינים במיתוס הנפוץ במדינות דרום יבשת אפריקה, שלפיו, קיום יחסי מין עם בתולה, יגרום לגבר להבריא מאיידס. רוב התוקפים הם קרובי משפחה ולפעמים אפילו האבות עצמם.
"אונס מתקן".
"אונס מתקן" הוא כינוי לפרקטיקה פושעת הנהוגה בדרום אפריקה, ובה גברים מבצעים מעשי אונס בנשים לסביות על מנת "לרפא" או "לטהר" אותן מנטייתן המינית. ברוב המקרים, מדובר בכנופיות, המבצעות בנשים אונס קבוצתי. במחקר מקיף בנושא 'פשעי שנאה בדרום אפריקה' נמצא ,כי חלה עלייה בממדי האונס המתקן במדינה. לפי המחקר, 86% מהנשים הלסביות השחורות במדינה חיות בחשש מתקיפה מינית וכל שבוע מתרחשים בממוצע 10 מקרי "אונס מתקן" במדינה. מקרה מתוקשר אחד, שהעלה את הנושא לסדר היום הציבורי, הוא האונס של אודי סמליין (Eudy Simelane), כדורגלנית דרום אפריקנית לסבית מוצהרת ופעילת זכויות להט"ב באפריקה, שנרצחה במהלך אונס מתקן. נטען, כי הממשלה הסתירה את הרצח מהתקשורת במשך זמן רב וטייחה את הסיבה לרצח. במשפטם של הרוצחים לא הועלתה לדיון נטייתה המינית של סמליין, על אף שזו היוותה את המניע לאונס הקבוצתי ולרצח.
חקיקה בנושא האלימות המינית בדרום אפריקה.
במגילת הזכויות בחוקה הדרום אפריקאית מיוצגים ערכים דמוקרטיים של כבוד האדם, שוויון וחופש. כמו כן, החוקה קוראת לזכות לחופש ולביטחון, חופש מכל צורות האלימות והזכות לשלמות גופנית ופסיכולוגית. ערכים אלו לא באים לידי ביטוי במציאות הקיימת.
ממשלת דרום אפריקה מכירה בצורך לחקיקה פרקטית בנושא האלימות. בית הנבחרים של דרום אפריקה חוקק את החוק "תקיפות מיניות ונושאים קשורים" (2007), שנכנס לתוקף בדצמבר 2007. מטרת החוק היא לאגד את כל החוקים בנושאי תקיפות מיניות ולחזקם. החוק קורא לבחון בצורה מעמיקה את הבעיה בדרום אפריקה, ומציין כי הבעיה "משקפת חוסר תפקוד מערכתי עמוק בחברה שלנו".
זנות וסחר בנשים וילדים.
זנות בדרום אפריקה היא לא חוקית, הן כצריכה והן כסיפוק השירותים. גם ניהול בית בושת וסירסור הם בניגוד לחוק. למרות זאת, הזנות ממשיכה להיות נפוצה ואכיפת החוק לא נעשית באופן תדיר. בשנת 2003 ארגון SWEAT, המאגד עובדים בתעשיית המין העריך, כי יש בין 121,000-167,000 עובדים בתעשיית המין בדרום אפריקה.
אי הפללת הזנות במדינה.
נושא אי-הפללת לקוחות הזנות ועובדי תעשיית המין נמצא בשיח הציבורי משנת 2009. בעקבות הערכות שיגיעו כ-40,000 זונות ממדינות סמוכות למונדיאל 2010 שנערך במדינה, עלו קריאות התמיכה באי-הפללה ומיסוד הזנות במדינה. הערכות אלו התבררו כשגויות.
ב-2012 זרוע הנשים של ה-ANC הודיעה על תמיכה באי-הפללה. המטרה בכך היא לשנות את הסטיגמה על עובדי (בעיקר עובדות) תעשיית המין והפיכת סביבת העבודה והמחייה לבטוחה יותר עבורם. ארגון SWEAT פועל גם הוא לאי-הפללת זנות, כשמטרתו הסופית היא הפיכת זנות לחוקית וממוסדת. הארגון מספק שירותי בריאות לעובדי תעשיית המין, כיוון שאין להם גישה לשירותים אלו במקומות אחרים, ויוזמים תוכניות להעלאת המודעות לבעיות איתן מתמודדים עובדי תעשיית המין. הצעות אלו לשינוי החוק לא קרמו עור וגידים, כיום צריכת זנות עדיין לא חוקית בדרום אפריקה.
סחר בנשים וילדים.
דרום אפריקה היא מקור, תחנת מעבר ויעד, לנשים וילדים, הנסחרים עבור תעשיית המין. כנופיות מקומיות שולטות בסחר בילדים ובסחר של נשים דרום אפריקאיות לאירופה. סחר בנשים המגיעות לדרום אפריקה נשלט לרוב על ידי כנופיות ממדינות המוצא של הנשים.
חטיפת כלות לנישואים.
בדרום אפריקה קיים מנהג בו חוטפים כלות לנישואין, בשם אוקות'וואלה. לפי המנהג, חוטפים ילדות ונערות ומכריחים אותן להינשא בניגוד לרצונן. הגיל המותר בחוק לנישואים בדרום אפריקה הוא 18, אך עם אישור ההורים, ניתן להשיא בחורה מגיל 15, אישור שניתן לרוב בנישואים שהתבצעו בחטיפה. מנהג זה מתרחש לרוב באזורים הכפריים, במיוחד בשני מחוזות; בכף המזרחי, שהיווה בעבר חלק מכף התקווה הטובה ובקוואזולו-נטאל.
איידס, הכחשת איידס ושכיחות בקרב הנשים הדרום אפריקאיות.
מחלת האיידס, הנגרמת על ידי נגיף ה-HIV, היא בעיה בריאותית מרכזית בדרום אפריקה. בשנת 2007 פרסם ה- UNAIDS -זרוע האו"ם המתמודדת בתיאום ההתמודדות העולמית עם מחלת האיידס, כי להערכתו בדרום אפריקה חיים כ־5,700,000 נשאי או חולי איידס. מנתונים עדכניים שמספקת UNICEFF, קרן החירום של האו"ם לילדים, ניתן לראות, שבמדינות מזרח ודרום אפריקה חיים 5% מאוכלוסיית העולם, אבל 50% מאוכלוסיית העולם הנושאת את נגיף ה-HIV.
הכחשת האיידס בדרום אפריקה.
בשנת 1983 אובחנו לראשונה שני מקרים של איידס בדרום אפריקה, אך רק בשנת 2002 הכיר הפרלמנט הדרום אפריקני באופן רשמי בנגיף ה-HIV כגורם לתסמונת האיידס. הסיבה המרכזית לכך היא הכחשת הקשר בין הנגיף למחלה על ידי תאבו מבקי (Thabo Mbeki), נשיאה של דרום אפריקה בשנים 1999–2008. מבקי הרחיב את התאוריה של פיטר דוסברג, הגורס כי אין הוכחה ממשית שנגיף כלשהו גורם לאיידס, וטען כי עוני, תזונה לקויה וזיהומים כרוניים הם הגורמים לאיידס. שרת הבריאות של מבקי, מנטו צ'באללה מיסמנג (Mantombazana "Manto" Edmie Tshabalala-Msimang), ניסתה לטפל במגפת האיידס בעזרת ירקות, כמו סלק ושום, במקום בתרופות אנטי-רטרו-ויראליות ("הקוקטייל"). מבקי מנע בתחילה באופן גורף את ייבואן ושיווקן של כל התרופות נגד איידס, אך לאחר מחאות חריפות בארצו הוקלו ההגבלות על ייבוא התרופות.
שכיחות האיידס בקרב נשים.
מחלת האיידס נפוצה בדרום אפריקה בעיקר בקרב נשים, במיוחד מתחת לגיל 40. בקבוצת הגיל 20–24 נשים הן 80% מנשאי הנגיף ובקבוצת הגיל 25–29 הן שני שלישים מאוכלוסיית הנשאים.
שכיחות הנשאות של HIV בקרב נשים בהריון, היא מאוד גבוהה. במחוז קוואזולו-נטאל 37% מהנשים בהריון שנבדקו בשנת 2006 במרפאות טרום-לידה נמצאו נשאיות. במחוזות האחרים אחוז הנשאיות נע בין 13%-26%. קיים סיכוי של 15%-45% ,שאם שהיא נשאית HIV תעביר את הנגיף לתינוקה. ההדבקה יכולה להתרחש במהלך ההיריון, במהלך הלידה או לאחר מכן דרך הנקה. הסיכוי להדבקה יורד בצורה משמעותית כאשר האם הנשאית נוטלת תרופות נגד המחלה, יולדת בניתוח קיסרי ונמנעת מהנקה. בדרום אפריקה, חוסר הזמינות של תרופות, תחליפי חלב, ושירותים רפואיים מתקדמים ליולדת, מעלים את סיכויי ההדבקה של התינוק.
נשים דרום אפריקאיות בתרבות הפופולרית.
סרטים, ספרים ויצירות רבות נכתבו לאורך השנים על דרום אפריקה. במקרים רבים, אפשר לקבל דרך היצירות תמונה מוחשית של מעמד האישה לאורך השנים. הסרט (Lucky' 2001'), ממחיש את הנזקים של מחלת האיידס, במקרה בו ילד קטן נותר יתום לאחר שאמו נכנעה למחלה. בסרט (Mandela, Long Walk to Freedom' 2013'), מתוארות שנות ה-50, בהן לוחם החופש האגדי נלסון מנדלה מוביל שינויים רבים. לאחר כליאתו של מנדלה, אשתו וויני הופכת למיליטנטית ומנהיגה מהפיכות בעצמה. הסרט ממחיש את השינוי התפיסתי ומעמד הנשים בשנים אלו. בסרט (The Long Run' 2001'), מתוארת מערכת היחסים המורכבת בין גבר לבן לאישה שחורה.
מרים מקבה (Miriam Makeba), היא דמות נשית אפריקאית חשובה מבחינה תרבותית. מרים הייתה זמרת דרום אפריקאית שהוגלתה לשנים רבות מארצה בשל פעילותה בתחום זכויות האדם. מקבה, זוכת פרס גראמי, הייתה מוכרת בארץ מולדתה וברחבי העולם בשל פעילותה הפוליטית, יש שכינו אותה "מאמא אפריקה".
המפלצת מפלאטוודס
המפלצת מפלאטוודס, המכונה גם בשמות "הפנטום מפלאטוודס" ו"המפלצת מברקסטון", הוא יצור שדווח שנצפה במפגש מהסוג השלישי, שאירע כביכול בערב ה-12 בספטמבר 1952 במערב וירג'יניה במחוז ברקסטון בארצות הברית.
תיאור.
ישנם מספר תיאורים על דמות היצור שנצפה. לפי רובם, גובהו היה 2.1 מטרים, בעל גוף שחור ופנים קורנות אור. העדים תיארו אותו כבעל פנים מוארכות ובצורה המזכירה צורת יהלום יהפוך ובעל עיניים לא אנושיות. גם גופו תואר כבלתי אנושי והיה לו ביגוד שהזכיר חצאית או גלימה.
לפי חלק מהעדים ליצור לא היו גפיים, בעוד שאחרים אמרו שהם ראו גפיים דקות שיוצאות מגופו ואצבעות המזכירות טפרים. כמו כן, נטען שמעל ראשו של היצור היה כדור אדום שפלט אור או שהיה מונח מאחוריו על הארץ. עב"מולוגים מאמינים שהיה זה כלי טיס שאותו הטיס החוצן.
השתלשלות האירועים.
בשעה 7:15 בערב ב-12 בספטמבר 1952, שני אחים, אדוארד ופרד מיי וחברם טומי הייר (בגילאי 13, 12 ו-10 בהתאמה) ראו חפץ זוהר בשמיים שביצע נחיתה בחווה הסמוכה למגרש המשחקים שלהם. מיד עם ההיתקלות בעב"מ הם רצו לביתם וסיפרו לאימם, קייטלין מאי, על התקרית. יחד עם האם, ושלושה נערים נוספים, ניל נונלי (14), רוני שייבר (10) ויוג'ין למון (17) ששירת במשמר הלאומי, הם מיהרו לעבר החווה בה נחת העב"מ כדי לחקור אותו ולאמת את סיפור הילדים.