בניין מגורים בן חמש קומות ברחוב 36 מערב, מספר 33, שנבנה בשנות ה-90 של המאה ה-19 במנהטן, שהיה בבעלותו של אלישר, היה אחד המבנים שיזם הנדל"ן פול מילשטיין רצה להפוך למתחם בשם "1 לינקולן פלאזה", מתחם בין 43 קומות שישמש גם למגורים וגם למשרדים. לאחר משא ומתן ארוך וכושל בין אלישר למילשטיין המבנים שמסביב לבניין בבעלותו של אלישר נהרסו ובמקומם נבנה הפרויקט "1 לינקולן פלאזה" של מילשטיין לצד הבניין של אלישר. אחד הדיירים בבניין אמר שהמבנה החדש "בולט כמו אגודל או אצבע כואבת – שזאת כנראה הייתה כוונת הקולונל".
מורשתו.
החל מאמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 אלישר החל לתרום למטרות בארצות הברית ובישראל. הוא היה המייסד והנשיא של אגודת דורשי הטכניון בארצות הברית, ארגון שמטרתו תמיכה בטכניון. בשנת 1953 הוא נבחר על ידי הקורטוריון בטכניון לשמש כנשיא כבוד של האגודה לאחר סיום כהונתו השלישית בתפקיד כנשיא. הוא תרם כספים לטובת מלגות לסטודנטים בטכניון ולטובת הקמת בניין הספרייה המרכזית בטכניון, שהושלם בשנת 1965 כאשר הספרייה עברה מהבניין ההיסטורי של הטכניון בהדר הכרמל למשכנה החדש בקמפוס נווה שאנן בחיפה. על כן הספרייה קרויה על שמו.
אלישר הקים קתדרה בבית הספר ללימודי יהדות ספרד בישיבה יוניברסיטי, אף היא קרויה על שמו. הוא תרם לבית הספר את אוסף היודאיקה שלו בשפה הספרדית ובלדינו, אוסף היודאיקה הספרדי הגדול ביותר שהיה אז בארצות הברית. כיום ישנה בבית הספר קרן מלגות ללימודי יהדות ספרד שבנו ראלף הקים להוקרת שמו. קרן מלגות נוספת על שמו של אלישר שנועדה למחקרים בתחום לימודי היהדות קיימת גם באוניברסיטת ייל
אלישר היה גם אחד המייסדים של הקולג' לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין , חלק מישיבה יוניברסיטי, ושל בית אבות יהודי ספרדי בברוקלין. על שמו קרוי גם "מרכז אליישר לחקר מורשת יהדות ספרד והמזרח" באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. אלישר היה חבר עמותת ידידי המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, ובשנת 1986 הוענקה לו תעודת הוקרה מהמכללה.
משפחתו.
לאלישר היו שני בנים תאומים, ראלף ודניאל, ובת, רות, מאשתו הראשונה, ג'ין, אשר נפטרה בשנת 1972. אלישר התחתן בשנית לאנה טולין.
בשנת 1987 אלישר ובניו התאומים היו מנותקים עקב סכסוך שהיה ביניהם בנוגע להסדר על ארבעה נכסים שהיו בבעלותו במנהטן, מאחר שאלישר נתן ולקח בעלות חלקית על הנכסים לבניו ולבתו קודם לכן. הוא התכוון לתרום את הנכסים למטרות צדקה שבהן הוא תמך, בעוד שבניו טענו שהם היו בעלים חלקיים של הנכסים. באותה תקופה הנכסים הפיקו תשואה של יותר משלושה מיליון דולר, עם רווחים שנתיים של לפחות מיליון דולר וחצי, לפי מסמכים בבתי משפט בארצות הברית.
אלישר נפטר מהתקף לב בגיל 90 ב-29 במרץ 1989 בבית החולים בלוויו במנהטן, מקום מגוריו. הוא הותיר אחריו את אשתו השנייה, אנה טולין, בתו ובניו התאומים.
שלושה נכסים בבעלותו של אלישר משנת 1929 מנוהלים על ידי "אלישר פרופרטיז" (Elyachar Properties LLC), חברה שבה לנכדיו של אלישר תפקיד מרכזי. הנכסים הם: "גרל" (Gerel) ברחוב מדיסון אבניו 1100, "רורדן" (Ruradan) ברחוב 48 מזרח, מספר 8, ו"טימסטון" (Timston) ברחוב 39 מזרח, מספר 250.
ג'ורג'ה מנדל-מנטלו
ג'ורג'ה מנדל-מנטלו או ג'ורג'ו מאנדל-מנטלו (ברומנית: George Mandel-Mantello או באיטלקית: Giorgio Mandel-Mantello, שמו בלידה: גיירג' מאנדל, בהונגרית: György Mandl, 11 בדצמבר 1901 סאס-לקנצה או לכניץ [בימינו -לקינצה], מחוז ביסטריצה-נסאוד, רומניה - 25 באפריל 1992 רומא) היה איש עסקים, בנקאי, נדבן ודיפלומט יהודי-רומני, יליד טרנסילבניה, מאוחר יותר איטלקי, ששימש בימי מלחמת העולם השנייה והשואה כקונסול כבוד של אל סלוודור בשלוש ארצות במזרח אירופה ואחר כך כ"מזכיר ראשון" בקונסוליה של אל סלוודור בז'נבה בשנים 1942–1945. הוא נודע במאמציו הרבים, לצד הקונסול הכללי קסטיינוס להציל יהודים מהשמדה. בעזרת תעודות אזרחות סלוודוריות הם הצילו אלפי יהודים. בנוסף באמצע שנת 1944 הפיץ מנדל-מנטלו בפומבי דיווחים על גירוש יהודי הונגריה לאושוויץ מתוך רצון להרעיש עולמות בנוגע לגורלם.
קורות חיים.
שנותיו המוקדמות.
מנדל-מנטלו נולד בשם ג'יירג' מאנדל להורים יהודים אורתודוקסים - ברוך יהודה מאנדל ואידה יינטה לבית שפיץ, בכפר לקנצה או סאס-לקנצה (בגרמנית - ליכניץ, ברומנית לקינצה) בטרנסילבניה, באזור ביסטריצה, בימינו מחוז ביסטריצה-נסאוד המאוכלס באוכלוסייה רומנית, הונגרית וגרמנית "סקסונית".אביו היה בעל טחנת קמח והמשפחה הייתה מבוססת. לגיירג' היו שלוש אחיות ושני אחים. אחד מאחיו, יוז'ף, היה מעורב לימים בפעילות ההצלה של מנדל.
מנדל למד בבית הספר הגבוה למסחר בבודפשט והחל משנת 1921 עבד באחד הבנקים של וינה.
בין מלחמות העולם.
בעוד הוריו גרו רוב השנים בעיר ביסטריצה, אחרי איחוד טרנסילבניה עם ממלכת רומניה בשנת 1918 חי ג'ורג'ה מנדל תחילה בעיר קלוז' ובווינה ואחר כך בבוקרשט, שם היה בעלים של בית חרושת לטקסטיל וניהל את אחד הבנקים הרומנים. באותם הימים הפך מנדל לאוהד של הציונות ואף ביקר בארץ ישראל.
השתתף גם בעסקה של אספקת נשק מרומניה לאל סלוודור שבאמריקה המרכזית.
בשנים 1938–1939 נכח מנדל בכניסתם של הנאצים לווינה ולפראג והתחיל להיות מוטרד מהיחס האכזרי של גרמניה הנאצית כלפי היהודים. עדיין לא הבין טוב את קיצוניות התוכניות של הנאצים וסבר שיש מקום להקים חברות פיננסיות שבהן יוכלו היהודים להפקיד כספיהם עד עבור זעם מתוך אמון שהם יוחזרו להם בעתיד. גם כן חשב שחברות כאלה תוכלנה לסייע ליהודים במצוקה בעת הרדיפות. בסופו של דבר תוכניותיו בסוגיה זו לא יכלו להתגשם.
בימי השואה.
בשנת 1939 כהוקרה על הסיוע ביחסי המסחר של סלוודור, הוענק למנדל דרכון סלוודורי ותפקיד של קונסול כבוד של מדינה זו ברומניה, הונגריה ויוגוסלביה. בהזדמנות זו קיבל מנדל גם שם משפחה בעל צליל לטיני - מנטלו או מנטייו (Mantello) כדי להסוות את מוצאו היהודי. מנדל מנטלו לא ידע ספרדית ולא דרך מעולם על אדמת אל סלוודור. ב-1941 אחרי שבעקבות ארצות הברית, הכריזה סלוודור מלחמה עם מעצמות הציר, נסגרה הנציגות של סלוודור בבוקרשט ומנדל-מנטלו יצא את גבולות רומניה להונגריה. ב-1942 נאלץ לעזוב יחד עם אשתו ובנו גם את הונגריה ובדרכו לשווייץ נעצר על ידי הגסטפו בנמל פיומה. אחרי חודש מעצר בזאגרב הצליח להשתחרר ולהגיע בחזרה לבוקרשט מחופש לטייס משנה של מטוס צבאי קטן. מרומניה נסע ברכבת לשווייץ בעזרת תעודה מזויפת של קצין רומני.
הקונסול הכללי של סלוודור בז'נבה, הקולונל חוסה קסטיינוס קונטררס, אותו הכיר היכרות קודמת בבוקרשט תוך כדי קשרי הסחר, העסיק אותו החל מאוגוסט 1942 בקונסוליה בתפקיד שהמציא בשבילו: "מזכיר ראשון של הקונסוליה".
התעודות הסלוודוריות.
באותה תקופה דרכונים דרום-אמריקאיים היו סחורה מבוקשת מאוד בשוק השחור בשווייץ. הנאצים נגעו פחות ביהודים בעלי אזרחויות אלה מפני שבדרום ומרכז אמריקה הייתה קיימת פזורה גרמנית חשובה וחששו מתגובות תגמול של מדינות אלה כלפי הגרמנים.
תעודות זהות ודרכונים ממדינות אלה, אפילו מזויפים, נמכרו בימים ההם בכסף רב, מפני שהיוו דרך הצלה כמעט יחידה מפני רדיפות קשות ושליחה למחנות ריכוז.
לעומת זאת קסטיינוס ומנדל התחילו להנפיק ליהודים דרכונים בחינם, בלי ידיעת השלטונות הסלוודוריים.
עם זאת הקונסול השיג את ברכתו של ד"ר גוסטבו גררו, משפטן מכובד מארצו שהתגורר בשווייץ, והמליץ שבמקום דרכונים תונפקנה תעודות אזרחות . תחילה סופקו מסמכים כאלה בשווייץ. בהמשך, בעזרת שליחים דיפלומטיים, דואר ובדרכים אחרות סיפק מנדל תעודות שהגיעו ליהודים בהולנד, בצרפת ואף בפולין. הוא הוציא על חשבונו כ-100,000 פרנקים שווייצריים על המפעל הזה. נעזר בהנפקת התעודות על ידי עוזרו, מתייה מילר ועוד חמישה סטודנטים שווייצרים שעבדו בהתנדבות. . תוך שנתיים חולקו מעל 10,000 מסמכים כאלה, חלקם עם חלקים ריקים לשם מילוי פרטים בדיעבד. לפי הערכות מסוימות, מפני שתעודות אלה התייחסו למשפחות, היו עשויות לסייע לכ-30,000-40,000 אנשים. המספר הרב של תעודות התחילו לעורר את חשדות הנאצים, אולם הקונסוליה בז'נבה הסבירה שלא הייתה טעות כי באירופה אכן חיים סלוודורים רבים.
קסטיינוס שכנע את הממשלה השווייצרית להעניק חסות בהונגריה ליהודים בעלי התעודות הסלוודוריות וגם שר החוץ הסלוודורי בממשלה החדשה בסן סלוודור, חוליו אנריקה, פנה לשווייץ בעיניין זה.
לדעתו של מרדכי פלדיאל, היסטוריון של השואה המלמד בישיבה יוניברסיטי בניו יורק בפועל עזרו התעודות הסלוודוריות בוודאות למאות יהודים, לדברי קרל לוץ, הקונסול השווייצרי בבודפשט - לאלפים.
בשנת 1944, אחרי פלישת הצבא הנאצי להונגריה, התחיל מנדל-מנטלו להיות מעורב במאמצים למנוע את המשך הגירושים ההמוניים של היהודים מארץ זו, כולל מהשטחים שסופחו לה בשנת 1940 ובהם צפון טרנסילבניה שבה התגוררו הוריו. לבקשתו, הדיפלומט הרומני ד"ר פלורין מנוליו, נספח מסחרי של צירות רומניה בברן ושותף לשעבר בעסקים של אחיו, יוסף מנדל, ביקר באוסטריה ובהונגריה כשבידיו דרכונים בשביל הוריו של מנדל. לרוע מזלם, הדיפלומט עוכב בדרך והגיע אליהם מאוחר מדי, כמה ימים אחרי גירושם במאי 1944 אל מחנות המוות. מנוליו היה עד להתרוקנות האזור מיהודים.
"פרוטוקולים של אושוויץ".