בטבת תש"ף הודיע היועץ המשפטי של הרבנות הראשית כי בשל מאפייני מערך הכשרות ככשרות פרטית ולא עירונית (זאת עקב מתן הכשר למפעלים ועסקים מחוץ לגבולות העיר ובחוץ לארץ) לא יוכר עוד הרב לנדא כנותן כשרות מטעם הרבנות הראשית, ויוכל לתת כשרות רק בצמוד לתעודת רבנות מקומית. בתגובה ביקש הרב יצחק יוסף להשהות את ההחלטה עד לדיון במועצת הרבנות הראשית.
מוריס אוקספורד MO
מוריס אוקספורד MO (באנגלית: Morris Oxford MO) היא מכונית משפחתית, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Morris Motors Limited אשר יוצרה בין השנים 1948–1954.
יוצרו 159,960 יחידות.
ספרות לטינית
ספרות לטינית הוא שם כולל לסך היצירות שחוברו בשפה הלטינית. תחילתה של ספרות זו בעיר רומא, סביבות המאה השלישית לפני הספירה. בתהליך הדרגתי של כמאתיים שנים תפסה הספרות הלטינית את מקומה של הספרות היוונית העתיקה, והפכה לספרות המרכזית והמשמעותית ביותר בעולם הרומי. סגנונן של היצירות הלטיניות ותוכנן הושפעו עמוקות מהספרות היוונית העתיקה, וניתן להתייחס לספרות הלטינית כהמשך ישיר של זו היוונית. היצירות הלטיניות כוללות מגוון רחב של סוגות, וביניהם מחזות, ספרי היסטוריה, פרוזה, שירה וכתבי הגות.
הלטינית שימשה בתחילה רק כשפתם של הרומאים הקדמונים, אך עם התפשטות האימפריה הרומית היא הפכה ללינגואה פרנקה של חלקים נרחבים של אירופה. הלטינית המשיכה להיות שפת האליטות התרבותיות גם לאחר נפילת האימפריה, כך שכתיבת ספרות בלטינית המשיכה להיות נפוצה במהלך ימי הביניים ואף לאחר מכן. בין הכותבים הלטיניים החשובים ביותר ניתן למנות את קיקרו, ורגיליוס, אובידיוס והורטיוס, שכתבו את יצירותיהם במהלך התקופה הקלאסית, אך גם דמויות מפתח אחרות בהיסטוריה האנושית, כגון ברוך שפינוזה ואייזק ניוטון, כתבו את חיבוריהם בשפה זו.
היסטוריה.
חלוקה לתקופות.
את הספרות הלטינית נוהגים לחלק לתקופות הבאות:
ספרות לטינית מוקדמת.
הספרות הלטינית מתחילה את דרכה בשנת 240 לפנה"ס, כאשר קהל רומאי התאסף כדי לשמוע תרגום לטיני של מחזה יווני. מבצע התרגום היה ליוויוס אנדרוניקוס , יווני שהובא לרומא כשבוי מלחמה בשנת 272 לפנה"ס. אנדרוניקוס אף תרגם את האודיסיאה של הומרוס, במשקל לטיני עתיק הקרוי "סטורניאני". המשורר הרומאי הראשון אשר חיבר יצירה על נושא רומאי מקורי היה גנאיוס נאיוויוס, במהלך המאה השלישית לפני הספירה. נאיוויוס חיבר פואמה על אודות המלחמה הפונית הראשונה, בה לקח חלק. מרבית יצירותיו של נאיוויוס היו עיבודים לטרגדיות יווניות, אך הוא יצר גם טרגדיות המבוססות על ההיסטוריה והמיתוסים הרומיים.
משוררים אפיים נוספים המשיכו בדרכו של נאיוויוס. קווינטוס אניוס חיבר יצירה אפית היסטורית, "הרשומות ההיסטוריות" (זמן מה אחרי שנת 200 לפנה"ס), בה הוא תיאר את ההיסטוריה הרומית מתחילתה ועד לימיו. הוא השתמש בהקסמטר הדקטילי היווני, אשר הפך למשקל הסטנדרטי לאפוסים רומאים. אניוס אף חיבר מספר טרגדיות, וממשכי דרכו המפורסמים ביותר בתחום היו מקרוס פקוביוס ולוקיוס אקיוס. שלושת יוצרים אלו השתמשו לעיתים נדירות באפיזודות מההיסטוריה הרומית; במקום זאת, הם כתבו גרסאות לטיניות לנושאים שנדונו כבר ביצירות היווניות. רק פרגמנטים בודדים מיצירותיהם נותרו בידנו.
ידע נרחב יותר נמצא בידנו בנוגע לקומדיות המוקדמות – 26 מביניהן הגיעו לידינו, 20 מאת פלאוטוס ו-6 מאת טרנטיוס. יוצרים אלו חיבור את הקומדיות שלהם על סמך יצירות יווניות המכונות "קומדיות חדשות", אך עשו שימוש חופשי בעלילות ובשפה, מבלי לחקות את אלו היווניות. פלאוטוס נהג לצרף שירים ומשחקי מילים במחזותיו, והעצים את האפקט הקומי בעזרת הפעולות של השחקנים השונים. מחזותיו של טרנטיוס היו בעלי טון מנומס יותר, ועסקו בעיקר בסיטואציות הקשורות למשק הבית. יצירתו של טרנטיוס היוותה מקור השראה לקומדיות הצרפתיות והאנגליות מהמאה ה-17, והשפעותיה ניכרות אפילו במקומדיה האמריקאית בת ימינו.
היצירה המוכרת ביותר מהתקופה הזו היא "על אודות החקלאות" מאת קאטו הזקן. קאטו אף כתב את ספר ההיסטוריה הראשון בלטינית, העוסק בהיסטוריה של רומא ושל ערים שכנות. הוא היה המדינאי הרומי הראשון אשר העלה על הכתב את נאומיו הפוליטיים, על מנת להשפיע על דעת הקהל של הרומאים.
עידן הספרות הלטינית המוקדמת הסתיים עם גאיוס לוקיליוס, אשר יצר צורת שירה חדשה ב-30 ספרי הסאטירות שלו, אשר נכתבו במאה השנייה לפנה"ס. הוא נהג לכתוב בסגנון קליל הדומה ללשון הדיבור על נושאים כגון ספרים, אוכל, ידידים ומאורעות אקטואליים.
תור הזהב של הספרות הלטינית.
באופן מסורתי, נהוג לראות את פסגת הספרות הלטינית בתקופה שבין שנת 81 לפנה"ס לשנת 17 לספירה, על אף שמחקרים חדשים מערערים על העליונות הסגנונית של יצירות התקופה הזו. נוהגים לתחום את תור הזהב של הספרות הלטינית לנאומו הראשון הידוע של קיקרו, ועד למיתתו של הסופר אובידיוס.
תקופת קיקרו.
קיקרו נחשב באופן מסורתי לגדול מחברי הפרוזה הלטינית. חיבוריו משנת 80 לפנה"ס עד שנת 43 לפנה"ס מתעלים על חיבוריהם של כל שאר המחברים הלטיניים הן מבחינת היקפם והן מבחינת רוחב היריעה של הנושאים הנידונים בהם. ניתן לחלק את חיבוריו של קיקרו לארבעה תתי-נושאים:
מכתביו מעניקים מידע מפורט על אודות תקופה מכרעת של ההיסטוריה הרומית. כמו כן, מכתבים אלו מאפשרים לנו להציץ על חייהם הציבוריים והפרטיים של המעמד השליט ברומא העתיקה. היצירות הרטוריות של קיקרו הן המקורות הלטיניים החשובים ביותר העוסקים בתאוריות חינוכיות ובאומנות הדיבור. יצירותיו הפילוסופיות היוו בסיס לאתיקה בימי הביניים, ונאומיו של קיקרו שימשו כמקור השראה לדורות של מנהיגים אירופיים ואמריקאים.
יוליוס קיסר וסאלוסטיוס היו מההיסטוריונים החשובים ביותר מתקופתו של קיקרו. קיסר כתב פרשנויות צבאית נרחבות על מלחמותיו בגאלים ועל מלחמת האזרחים ברומא. בסגנונו הישיר והפשוט הצדיק קיסר את מהלכיו כמצביא בזמן המלחמות השונות. סאלוסטיוס, לעומת זאת, ביכר סגנון חופשי וממוקד יותר ביצירותיו, והציג באופן מבריק תיאורים של אישים מתקופתו והסברים לפעולותיהם.
לידתו של הסגנון הלירי בשירה הלטינית מתוארך בערך לאותה תקופה. שירי האהבה הקצרים של קאטולוס ידועים בעוצמה הרגשית שלהם. קאטולוס אף כתב שירים בהם הוא תוקף את יריביו ואת מבקשי רעתו. יצירתו התאפיינה בשפה עשירה ועדינה, המלאה בתיאורים ומטאפורות.
אחד מהכותבים המלומדים ביותר בתקופה זו היה מרקוס טרנטיוס וארו. הוא כונה בתור "הרומאי המלומד ביותר" על ידי קווינטיליאנוס. הוא חיבר ספרים על מגוון נושאים רחב, החל מדת ועד לשירה. מבין יצירותיו השונות הגיעו לידינו בשלמותן רק אלו העוסקות בחקלאות ובשפה הלטינית.
תקופת אוגוסטוס.
הקיסר אוגוסטוס התעניין באופן אישי ביצירה הספרותית שחוברה בתקופת שלטונו, בין 27 לפנה"ס ל-14 לספירה. תקופה זו לרוב מכונה "התקופה האוגוסטינית" של הספרות הלטינית. בשנים אלו ורגיליוס פרסם את חיבוריו ה"גאורגיקה", ה"אקלוגיקה" וה"אינאיס". יצירה זו מתארת את המאורעות שהובילו להקמת העיר רומא, תוך כדי הצגת סיפורו של הנסיך הטרויאני אינאיס, אשר עזב את עיר מולדתו טרויה והגיע לחופי איטליה. מטרתו של ורגיליוס בכתיבת אפוס זה היה להעניק הצדקה לכיבוש שאר אומות העולם בידי העם הרומאי. אף על פי שורגיליוס נפטר בטרם השלים סופית את ספרו, הרי שיצירה זו נחשבת כיום ליצירה הספרותית החשובה ביותר שחוברה בלטינית.
הורטיוס, חברו של ורגיליוס, חיבר את ה"אפודות", ה"אודות" ה"סאטירות" וה-"מכתבים". השלמות הסגנונית והתוכנית של ה"אודות" הקסימו דורות של קוריאם למשך מאות שנים. בסאטירות ובמכתביו הוא עוסק בסוגיות אתיות וספרותיות בסגנון שנון ומתחכם. "אומנות השירה" מאת הורטיוס השפיעה באופן ניכר על תאוריות ספרותיות מאוחרות יותר; ספר זה הציג את העקרונות הבסיסיים של הכתיבה הקלאסית כפי שנתפסה על ידי הרומאים. לאחר מות ורגיליוס, הורטיוס הפך למשורר המוביל ברומא העתיקה.
האֵלֶגִיָה (קינה) הלטינית הגיעה לרמתה הגבוהה ביותר עם יצירותיהם של טיבולוס, פרופרטיוס ואובידיוס. מרבית יצירותיהם עוסקות באהבה. אובידיוס חיבר את ה"פאסטי" (Fasti), המתארים את הפסטיבלים הרומאיים ואת המקורות המיתיים שלהם. יצירתו החשובה ביותר של אובידיוס, ה"מטמורפוזות", עוסקות במיתוסים רבים, השזורים זה בזה ליצירת רצף סיפורי אחיד. אובידיוס היה סופר שנון אשר הטיב ליצור דמויות חיות ומלאות רגשות. ה"מטמורפוזות" היה המקור הידוע ביותר למיתולוגיה רומית במהלך ימי הביניים והרנסאנס. על סמך ספר זה נוצרו יצירות אומנות רבות, וחוברו שירים וספרים רבים.
בנוגע לפרוזה, ליוויוס כתב ספר היסטוריה על אודות רומא שחולק ל-142 כרכים. רק 35 כרכים הגיעו לידינו, אך הם מהווים מקור ראשי לידע שלנו בנוגע לתקופה הרומית.
תקופה הקיסרות.