המערכת הפוליטית בבריטניה כיום כוללת לא רק את הממשלה שהורכבה על ידי מפלגת הרוב (או קואליציה של מפלגות) בבית הנבחרים, אך גם אופוזיציה מאורגנת שהוקמה על ידי אלו שלא חברים במפלגת השלטון. האופוזיציה קרויה בשם הרשמי "האופוזיציה הנאמנה ביותר של הוד מלכותו/מלכותה" (Her/his Majesty's Most Loyal Opposition) והם יושבים בבית הנבחרים בספסלים שמשמאלו של יושב ראש הבית, ממול לספסל האוצר של הממשלה. מנהיגי האופוזיציה מקימים ממשלת צללים שבראשה עומד "ראש ממשלת הצללים", הוא מנהיג האופוזיציה. ממשלת הצללים נכונה תמיד לתפוס את השלטון בכל עת בה הממשלה נופלת או נוחלת הפסד בבחירות.
התנגדות לממשלתו של המלך נחשבה בסוף המאה ה-17 כחוסר נאמנות ואף כבגידה. במהלך המאה ה-18 דעך רעיון זה ובסופו של דבר עבר מן העולם כאשר התפתחה המערכת הדו-מפלגתית. הביטוי "האופוזיציה של הוד מלכותו/מלכותה" נטבע על ידי ג'ון הובהאוס, ברון בראוטון הראשון. ב-1826 הכריז בראוטון, שהיה ויגי, בבית הנבחרים שהוא מתנגד להצעת חוק. בבדיחות הדעת הוא אמר: "נאמר שזה קשה לשרים של הוד מלכותו להעלות התנגדויות להצעה. מצדי, אני סבור שזה קשה יותר לאופוזיציה של הוד מלכותו לנקוט בדרך זו". הביטוי התפרסם והיה בשימוש מאז. לעיתים קרויה האופוזיציה בשם "האופוזיציה הנאמנה" (Loyal Opposition), כדי להדגיש את הלגיטימיות של המערכת הדו-מפלגתית וכדי לתאר את חשיבות התפיסה החוקתית שעל פיה התנגדות לממשלה לא יכולה להיחשב כבגידה. אדם בעל היגיון יכול בכנות להתנגד למדיניותו של הריבון ועדיין להישאר נאמן לו ולאומה.
לאחר שבמשך כמאה שנים הוכר תפקידו של ראש האופוזיציה במוסכמה חוקתית, ניתנה לו הכרה חוקתית רשמית ב-1937 עם חקיקתו של "חוק שרי הכתר" (Ministers of the Crown Act 1937).
חוק הרפורמה של 1832 וראשות הממשלה.
ראשי ממשלת בריטניה לא נבחרו מעולם באופן ישיר על ידי ציבור הבוחרים. אין צורך שראש הממשלה יהיה מנהיג מפלגה, דייוויד לויד ג'ורג' לא היה מנהיג מפלגה כאשר במהלך מלחמת העולם הראשונה כיהן כראש הממשלה וכך גם רמזי מקדונלד במחצית הראשונה של שנות השלושים. ראשי הממשלה מונו לתפקידם בשל היותם חברי בית הנבחרים או בית הלורדים ובשל העובדה שעמד לזכותם רוב בבית הנבחרים או שהם זכו במספר מושבים גדול יותר בבחירות הכלליות בהשוואה לאופוזיציה.
מאז 1722 היו רוב ראשי הממשלה חברי בית הנבחרים ומאז 1902 לכל ראשי הממשלה היה מושב בו, למעט אלק דאגלס-יום שהתפטר מבית הלורדים כדי להיבחר לבית הנבחרים. כמו כל חברי בית הנבחרים הבריטי, גם ראשי הממשלה מתמודדים בבחירות הכלליות כנציגים של מחוז בחירה. לדוגמה, ראש הממשלה לשעבר, טוני בלייר, ייצג את מחוז הבחירה של סדגפילד שבמחוז דרהאם בין השנים 1983 – 2007. הוא נבחר לתפקיד ראש הממשלה בשל העובדה שב-1994 הוא נבחר לתפקיד מנהיג מפלגת הלייבור ולאחר מכן הוביל את המפלגה לניצחון בבחירות הכלליות בבריטניה 1997, בהם זכתה מפלגתו ב-418 מושבים בבית הנבחרים בהשוואה ל-165 המושבים של המפלגה השמרנית והשיגה רוב בבית.
לא לריבון ולא לבית הלורדים הייתה השפעה משמעותית על בחירת הנציגים לבית הנבחרים ב-1997 או על ההחלטה על מינויו של בלייר לראשות הממשלה. הניתוק שלהם מתהליכי הבחירות ומהאפשרות להיות שותפים לזהותו של ראשה ממשלה היא מוסכמה חוקתית הקיימת כמעט מאתיים שנה.
אף על פי כן, לפני המאה ה-19, הייתה למלך ולבית הלורדים השפעה על תהליך הבחירה, כאשר הם ניצלו לטובתם את העובדה שרוב האזרחים היו משוללי זכות בחירה ושמושבי בית הנבחרים חולקו באופן לא פרופורציונלי. באמצעות פטרונות, שחיתות ושוחד, החזיקו הכתר והלורדים "בבעלותם" כ-30% ממושבי בית הנבחרים, שנקראו מחוזות רקובים ומחוזות כיס ושהעניקו להם השפעה משמעותית בבית הנבחרים וכתוצאה מכך על זהותו של ראש הממשלה.
ב-1830 נבחר צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני, שהיה ויגי כל ימי חייו, לתפקיד ראש הממשלה והוא היה נחוש בדעתו לבצע רפורמות בשיטת הבחירות. במשך שנתיים, נאבקו הוא וממשלתו להעביר את החוק שנודע בשם חוק הרפורמה של 1832. גדולתו של חוק זה טמונה פחות בתוכנו מאשר בסמליות שלו. כפי שאמר ג'ון ברייט, פוליטיקאי שהיה פעיל בדור הבא: "זה לא היה חוק טוב, אך זה היה חוק טוב כאשר הוא עבר". באופן מהותי הוא הגדיל את זכות ההצבעה ב-65% ל-717,000, כשמעמד הביניים נמנה עם רובם. ייצוגם של 56 מחוזות רקובים בוטל לחלוטין ובנוסף הוקטן ייצוגם של 30 מחוזות בחירה אחרים. מושבי הפרלמנט שהתפנו כתוצאה מכך חולקו למחוזות שקודם לכן לא זכו לייצוג הולם. אף על פי כן, עדיין נותרו מחוזות רקובים רבים וכתוצאה מכך נותרו מיליוני מצביעים גברים ממעמד העובדים וכל הנשים ללא ייצוג.
בכל מקרה, באופן סמלי חוק הרפורמה עלה על הצפיות ממנו. כיום הוא מדורג יחד עם המגנה כרטה ועם חוק הזכויות כאחד מהמסמכים החשובים ביותר במסורת החוקתית הבריטית.
ראשית, החוק השאיר את הריבון מחוץ לשיטת הבחירות ומתהליך בחירת ראש הממשלה. לאחר תהליך הדרגתי של מאה שנה, אושרה לבסוף מוסכמה זו שנתיים לאחר שחוקק חוק הרפורמה. ב-1834 פיטר ויליאם הרביעי את הלורד מלבורן מתפקיד ראש הממשלה, אך הוא נאלץ להחזירו לתפקיד כאשר המועמד המועדף עליו, רוברט פיל, לא הצליח לגייס רוב בבית הנבחרים. מאז ועד היום לא ניסה שום מונרך לכפות על הפרלמנט ראש ממשלה על פי העדפתו.
שנית, החוק צמצם את כוחו של בית הלורדים על ידי ביטולם של מחוזות כיס רבים ויצירת מחוזות בחירה חדשים שעליהם לא הייתה להם כל השפעה. בהיותם מוחלשים, לא הייתה להם האפשרות למנוע את הרפורמות החוקתיות המקיפות יותר שבוצעו ב-1867, 1884, 1918 ו-1928, שכתוצאה מהן הושגה זכות בחירה אוניברסלית.
לבסוף, הכרסום בכוחו של בית הלורדים הוביל לחקיקתו של חוק הפרלמנט 1911, שדחק לשוליים את תפקידו של בית הלורדים בתהליך החקיקה ונתן משקל נוסף למוסכמה שהתפתחה במאה השנים הקודמות שראש הממשלה לא יכול לשבת בבית הלורדים. האחרון שעשה זאת היה הלורד סולסברי שישב בבית הלורדים בין השנים 1895 – 1902 בעודו מכהן כראש הממשלה. במשך המאה ה-19, ראשי ממשלה שישבו בבית הלורדים נתקלו בקשיים למשול לצד שרים שישבו בבית הנבחרים.
גריי שימש דוגמה ותקדים לבאים אחריו. הוא היה "ראשון בין שווים" (באנגלית: first among equals ובלטינית: primus inter pares), כפי שב-1867 הוגדר מעמדו של ראש הממשלה על ידי העיתונאי וולטר בג'ט. בנצלו את ניצחונה של המפלגה הוויגית כמנדט לביצוע הרפורמה, היה גריי חסר פשרות בנוגע להשגת מטרתו ולצורך כך עשה שימוש בכל תכסיס פרלמנטרי. למרות הכבוד שהוא רכש כלפי המלך, הוא הבהיר שחובתו החוקתית היא לציית לרצון העם והפרלמנט.
האופוזיציה נקטה אף היא בדרך של ציות. כמה מנכבדי הטורים טענו שהם יבטלו את החוק ברגע שהם ישובו לשלטון. אך ב-1834, שם רוברט פיל, אז מנהיג השמרנים, קץ לאיום זה, כאשר הוא הצהיר ב"גילוי הדעת של טמוורת'" (Tamworth Manifesto) שהחוק הוא "הסדר סופי שאין לשנותו הנוגע לשאלה חוקתית רבת חשיבות ששום אדם ששלומה ורווחתה של הארץ הזאת חשובים לו, לא ינסה להפריע לו".
ראש ממשלה פופוליסטי.
עד 1832 היו ראשי הממשלה מנותקים מן הציבור. ראשי הממשלה המכהנים עבדו יחד עם שרי הקבינט ועם פקידי הממשלה האחרים. מעת לעת הם נועדו עם המלך ונכחו בישיבות הפרלמנט כאשר זה קיים את מושבי האביב והקיץ. הם מעולם לא עלו על הבמה כדי להוביל מערכות בחירות. לעיתים נדירות הם פנו באופן ישיר אל ציבור הבוחרים בנוגע למדיניותם ובנוגע לנושאים שעל הפרק.
לאחר חקיקתו של חוק הרפורמה, השתנה אופיו של תפקיד ראש הממשלה. ראשי הממשלה הצטרכו לרדת אל העם. בעקבות החוק מנה ציבור הבוחרים 717,000 איש. צעדי חקיקה נוספים (והגידול באוכלוסין) הגדילו את המספר ל-2 מיליון ב-1867, ל-5.5 מיליון ב-1884 ול-21.4 מיליון ב-1918. עם הרחבת זכות הבחירה, עבר מרכז הכוח אל העם וראשי הממשלה קיבלו על עצמם יותר תחומי אחריות בנוגע למעמדם כמנהיגי מפלגותיהם. באופן טבעי זה גרם להם ליזום פעולות השפעה וארגון בקרב תומכיהם, להסביר את מדיניות המפלגה ולפרסם הצהרות. על מנהיגים מוצלחים היה לרכוש מיומנויות חדשות: לשאת נאומים איכותיים, להיות בעלי אישיות נוחה ולהיות בעלי אינטראקציה עם ההמונים. הם הפכו ל"קול", "הפנים" ו"הדמות" של המפלגה ושל הממשלה.
רוברט פיל, שלעיתים קרובות כונה "ראש הממשלה לדוגמה", היה הראשון שהבין את תפקידו החדש. לאחר מערכת בחירות מוצלחת מבחינתם של השמרנים ב-1841, כתב הסופר והפוליטיקאי ג'ון וילסון קרוקר לפיל: "הבחירות היו נפלאות, ומה שמסקרן הוא שאת כל זה ניתן לזקוף לזכותו של סר רוברט פיל. זוהי הפעם הראשונה שזכורה לי בהיסטוריה שלנו שהעם בחר את ראש הממשלה עבור הריבון. המקרה של מר פיט ב-1784 הוא ההשוואה הקרובה ביותר, אך אז העם רק אישר את בחירתו של הריבון. כאן כל מועמד שמרן הכריז על עצמו במילים פשוטות כאחד מאנשיו של סר רוברט פיל, ועל רקע זה הוא נבחר".