אתאסי זכה לתמיכתם הפוליטית של רבים מחברי מפלגת הבעת', בין היתר הודות למוצאו המיוחס, לרפורמות הכלכליות-סוציאליסטיות שהוביל ולתמיכתו בתנועות התנגדות עממיות ברחבי העולם הערבי. עד שנת 1965 חבר לפלג הצבאי של מפלגת הבעת', שהתנגד לפלג האזרחי שכלל את מישל עפלק, סלאח אל ביטאר ואמין אל חאפז. בעלי בריתו העיקריים בשלב זה היו שני קציני צבא בכירים ממוצא עלווי: סלאח ג'דיד ומפקד חיל האוויר הסורי, חאפז אל-אסד. תמיכתו בפלג הצבאי השתלמה כאשר בפברואר 1966 הובילו אסד וג'דיד הפיכה צבאית (הידועה כהפיכת הנאו-בעת'), במהלכה גורשו עפלק, ביטאר ואל-חאפז מסוריה.
ג'דיד, אשר סלד מאור הזרקורים והעדיף לשלוט בסוריה מאחרי הקלעים, מינה את אתאסי לנשיא הרפובליקה ולמזכ"ל מפלגת הבעת'. אסד היה לשר ההגנה, שעה שג'דיד בחר בעמדה חשופה פחות לעין הציבור, זו של סגן מזכ"ל המפלגה. אתאסי מינה שני רופאים כמוהו לעמדות מפתח במדינה: איברהים מח'וס היה לשר החוץ ויוסוף אל-זועיין - ראש הממשלה (שלושתם התנדבו לשמש כרופאים באלג'יריה בעת ההתקוממות האנטי-צרפתית שם). העיתון הלבנוני "ל'וריין" כתב בתגובה לשרשרת המינויים כי "סוריה נשלטת בידי שלושה רופאים. מובן שהיא חולה." בסופו של דבר, הברית בין אתאסי, ג'דיד ואסד החלה להתמוסס, בעיקר נוכח התנגדותו של אסד למדיניות הנוקשה שהובילו אתאסי וג'דיד בתחומים רבים.
בספטמבר 1966 דיכא אתאסי מרד בהר הדרוזים בראשותו של קצין מפלגת הבעת', סלים חאטום. אתאסי פיטר רבים ממקורביו של חאטום ובכך עורר תרעומת במגזר הדרוזי. בביקור הפיוס שערך בעיר סוודייה נעצר על ידי חאטום ואנשיו. אסד שלח בתגובה מטוסי קרב להר הדרוזים ואיים להפגיזו אם לא ישוחרר הנשיא הסורי. כך הצליח לשמר את ממשלת הנאו-בעת' בארבע השנים הבאות.
לקיצוניותו האידאולוגית של אתאסי היה חלק בלתי מבוטל בדינמיקה שהובילה לפרוץ מעשי האיבה בין סוריה וישראל ביוני 1967 (ראו מלחמת ששת הימים). התבוסה במלחמה זו, שהמיטה זעזוע כבד על המערכת הפוליטית בסוריה, קרעה קרע משמעותי בהנהגה הסורית, כשאסד מחד וג'דיד ואתאסי מאידך מחליפים ביניהם האשמות בדבר האחריות לתבוסה במלחמה. ב-16 בנובמבר 1970, ביצע אסד הפיכה צבאית משל עצמו ("מהפכת התיקונים"), במהלכה נעצרו ג'דיד ואתאסי. אתאסי צפה הפיכה זו ותכנן לפטר את אסד ומקורבו, רמטכ"ל הצבא הסורי מוסטפא טלאס, אולם אסד פעל ראשון. אתאסי נותר בכלא בין השנים 1970–1980, ולאחר מכן הועבר לכלא מזה. בשנת 1992 שוחרר בעקבות בריאות לקויה ונשלח לטיפול בפריז במימון ממשלת צרפת, אולם הוא מת זמן קצר לאחר מכן.
אמה (סרט, 1996)
אמה (באנגלית: Emma) הוא סרט קולנוע משנת 1996. עיבוד קולנועי לספר של ג'יין אוסטן באותו שם מ-1815.
תקציר עלילה.
אמה וודהאוס היא צעירה עשירה וסימפתית שאוהבת להתערב בענייני זולתה. באופן קבוע היא מנסה לשדך בין גברים ונשים שאינם מתאימים זה לזו. אחרי שמיס טיילור, המחנכת שלה ובת לווייתה, נשאה למר וסטון אמה מתיידדת עם הארייט סמית. אמה מעודדת את הארייט לשאוף לנשואין עם גבר ממעמד גבוה משלה. היא מנסה לשדך בין הארייט, שהיא בת לא חוקית, לכומר המקומי מר אלטון. למרות חיבתה לרומנטיקה אמה אינה בוגרת מספיק ולא מודעת לרגשותיה, ולחיבתה למר נייטלי, האיש הקרוב אליה ביותר.
על אף שהתסריט של דאגלס מקגרת' נאמן ברוחו לרומן של אוסטן, מקגרת' הוסיף חילופי דברים והתלוצצויות בין אמה התוססת למר נייטלי המיושב בדעתו, כך שהם מבליטים את המשיכה שביניהם.
צוות השחקנים.
גווינת' פלטרו זכתה לשבחי הביקורת על תפקידה ובעיקר על יכולתה להסוות את המבטא האמריקני שלה. הדמויות של מרת בייטס ובתה מיס בייטס גולמו על ידי אם ובת, השחקנית פילידה לאו ובתה סופי תומפסון. הקומיקאי הבריטי אלן קמינג והשחקנית ג'ולייט סטיבנסון גנבו את ההצגה ברגעים הקומיים שבסרט בתפקידיהם כמר ומרת אלטון.
פרסים.
רייצ'ל פורטמן זכתה בפרס האוסקר על פסקול מקורי לסרט קומדיה או מחזמר. הסרט היה מועמד לאוסקר נוסף עבור התלבושות.
אלכסנדר מילינקביץ'
אלכסנדר ולדימרביץ' מילינקביץ' (בבלארוסית: Алякса́ндар Уладзі́меравіч Мілінке́віч, ברוסית: Алекса́ндр Влади́мирович Милинке́вич; נולד ב-25 ביולי 1947 בהורדנה) הוא פוליטיקאי בלארוסי ואחד ממנהיגי האופוזיציה במדינה.
בוגר המכון לפיזיקה של האקדמיה למדעים של בלארוס. עבד כמורה בבית ספר וחוקר במכוני מחקר בבלארוס וצרפת. מ-1980 עד 1984 עסק בהקמת הפקולטה לפיזיקה באוניברסיטת סטיף באלג'יריה.
פרסם מאמרים מדעיים רבים בנושא הלייזרים וכן עבודות על ההיסטוריה, התרבות והאדריכלות של בלארוס.
דובר בלארוסית, רוסית, צרפתית, אנגלית ופולנית.
קריירה פוליטית.
משנת 1990 עד 1996 שימש כסגן ראש עיריית הורדנה המופקד על נושאי חינוך ותרבות.
לאורך שנות התשעים היה פעיל בארגונים לאומיים דמוקרטיים בבלארוס.
בשנת 2001 שימש כראש מטה הבחירות של המועמד לנשיאות בלארוס סיאמיון דומש, שהפסיד לאלכסנדר לוקשנקו.
הבחירות לנשיאות ב-2006.
בשנת 2005 נבחר בכנס של מפלגות האופוזיציה בתור המועמד המאוחד של הכוחות הדמוקרטים המאוחדים של בלארוס לבחירות לנשיאות שהיו אמורות להיערך ביולי 2006. הבחירות הוקדמו בהחלטת הנשיא המכהן לוקשנקו ל-19 במרץ. בנוסף למילינקביץ' רצו נגד לוקשנקו מועמד המפלגה הסוציאליסטית אלכסנדר קאזולין ומועמד המפלגה הליברל-דמוקרטית סיארהיי היידוקביץ'.
על-פי התוצאות הרשמיות לוקשנקו זכה בבחירות עם תמיכה של מעל 80% ומילינקביץ הגיע למקום השני עם כ-6% בלבד. מילינקביץ וקאזולין טענו שהתוצאות זויפו וניסו להוביל מאבק עממי למען בחירות חוזרות. שניהם נעצרו ונשפטו על הפרת סדר ציבורי. מילינקביץ' שוחרר לאחר ריצוי 15 ימי מאסר, ואילו קאזולין נשלח לכלא לחמש שנים וחצי.
מילינקביץ' ממשיך לשמש כמנהיג האופוזיציה העיקרי בבלארוס.
נווה-צדק
סומליו&quot;ן
סומליו"ן הוא האיגוד המקצועי של סופרי הילדים והנוער בישראל, המאגד כ-150 יוצרים. שמו מורכב מראשי תיבות של "סופרים ומשוררים לילדים ונוער".
סומליו"ן הוקם, בין השאר, כדי להגן ולשמור על זכויותיהם של סופרי הילדים והנוער, שנחשבו משום מה, עד לעת האחרונה, כנופלים וכנחותים מסופרים רגילים, המאוגדים בארגונים "אגודת הסופרים", ו"איגוד כללי של סופרים בישראל". בשנים האחרונות חל שינוי בתפיסת ארגוני היוצרים, וסומליו"ן נחשב כארגון שווה זכויות לחלוטין לארגונים האחרים. שינוי זה מבטא את השינוי הכללי ביחס אל ספרות הילדים העברית בכללה, מסוג ספרותי נחות כביכול, לסוג ספרותי שווה ערך, לכל דבר ועניין, לספרות האחרת על כל צורותיה.
סומליו"ן, הפועל לקידום ספרות הילדים והנוער בארץ, מארגן פעילות ספרותית ענפה ועשירה במערכת החינוך, בבתי הספר, בחוגים לכתיבה לנוער, בסדנאות ועוד.
סומליון
חופש העיתונות
חופש העיתונות נחשב בעיני רבים לאחד מערכי היסוד של מדינה דמוקרטית. לדעתם, כדי להבטיח את תפקוד השלטון יש להבטיח את אי־תלותה של העיתונות בשלטון ולהגן עליה מפני איומים מצדו. אי־תלות זו נתפשת בעיניהם כתמצית חופש העיתונות.
הרציונל העומד בבסיס התמיכה בעקרון זה בעיני הדוגלים בו הוא האינטרס של כל שלטון להמשיך ולשלוט. לצורך כך גורמי המפתח במנגנון השלטוני ירצו להימנע מכל צורה של פיקוח או ביקורת עליו. העיתונות, מצד שני, עשויה לספק מידע על המתרחש במדינה ובעולם, ובכך היא ממלאת פונקציה של פיקוח על השלטון. בנוסף, העיתונות מספקת במה להעלאת דעות, רעיונות והצעות חלופיות לשלטון ולמדיניות ובכך היא ממלאת פונקציה של ביקורת. כדי שהעיתונות תוכל למלא את תפקידיה על הצד הטוב ביותר יש להבטיח את עצמאותה. חופש עיתונות זה בא לידי ביטוי בשני אופנים עיקריים: היכולת לכתוב ביקורת על השלטון ללא חשש מצנזורה, והחיסיון העיתונאי - שמירה על זהותו של מקור מידע חסויה.
בשנת 1993 קבע האו"ם את 3 במאי כיום חופש העיתונות כדי להדגיש את הצורך בחשיבות הנושא.
חופש העיתונות בעולם.
ברבות ממדינות הדמוקרטיות חופש העיתונות מעוגן בחוקה, ובהן:
יש מדינות שבהן חופש העיתונות נרמס, למשל באמצעות כליאתם של עיתונאים. בטורקיה, למשל, בשלושת החודשים הראשונים של 2010 עמדו לדין 216 עיתונאים, בעיקר בגין הפרת החוק למלחמה בטרור, או הסעיף האוסר על פגיעה באומה הטורקית.
חופש העיתונות בישראל.
חופש העיתונות בישראל אינו מעוגן בחקיקה ראשית או משנית, אלא בפסיקות בית המשפט העליון, למן ההכרעה בבג"ץ קול העם שניתנה בשנת 1953.
עד לאחרונה, הייתה לממשל בישראל, בניגוד לרבות מהדמוקרטיות האחרות, סמכות לסגור עיתונים. סמכות הסגירה הייתה על פי פקודת העיתונות משנת 1933 אשר חייבה לקבל רישיון ממשלתי לפני הוצאה לאור של עיתון, ואפשרה לסגור עיתונים כמעט ללא התראה. - פקודת העיתונות בוטלה בעקבות עתירה לבג"ץ שהוגשה על ידי האגודה לזכויות האזרח והחלטת הכנסת מיום 29 במאי 2017.
בנוסף, תקנות ההגנה (שעת חירום) משנת 1945 כוללות, בין היתר, הענקת סמכויות רחבות לצנזורה הצבאית, כדי למנוע חיכוכים בלתי פוסקים בין אמצעי התקשורת לצנזורה, התקבל בשנת 1949 "הסכם הצנזורה" ועודכן שנית בשנת 1951 בין נציגי התקשורת לנציגי צה"ל. על פי ההסדר זה העיתון ביצע מעין צנזורה עצמית בנושאים הקשורים לביטחון המדינה. בתמורה הצנזורה הצבאית התחייבה שלא להפעיל את הסמכויות הנרחבות שמקנה לה החוק, אם הדבר לא היה נחוץ.
הסכם זה החזיק מעמד עד פרשת "שניצר" בשנת 1988, בה חידד בג"ץ את מטרתה של ועדת הצנזורה למנוע פרסום של ידיעות רק כאשר יש "ודאות קרובה" לפגיעה בביטחון המדינה.
מדד חופש העיתונות.