כמו כל כלי אחר המשמש לעישון הסיגר מזיק לבריאות. הסיגר חושף את המעשן לסכנות בריאותיות שונות, בדרך כלל, מאשר אלה הנלוות לסיגריה, לנרגילה, למקטרת ולדומיהם, בגלל אופן עישונו - המעשן אינו שואף את העשן ישירות לריאות, אלא משאירו בחלל הפה ופולט אותו מיד. לפי מחקר שערך מכון הבריאות האמריקני בשיתוף עם המכון הלאומי לסרטן בארצות הברית, מתברר כי מעשנים קבועים ("לפחות סיגר אחד ביום") חשופים לסכנות הבריאותיות הכרוכות בעישון סיגרים, בעוד שהסכנות הבריאותיות אליהם חשופים מעשנים מזדמנים אינן ידועות. אף על פי שמרבית המעשנים אינם שואפים את האוויר לריאותיהם, ישנם מעשנים שכן עושים זאת. לרוב מדובר במעשני סיגריות לשעבר שעברו לעישון סיגרים .
הסכנות הבריאותיות העיקריות להן חשופים מעשני הסיגרים הם סוגי סרטן שונים הקשורים בפה, בהם סרטן לוע הפה, סרטן הגרון וסרטן בלוטת הרוק. גם דלקות שונות אופייניות לאוכלוסיית מעשני הסיגרים. אותם מעשנים שבכל זאת שואפים את האוויר לריאותיהם, חשופים לסכנות בריאותיות דומות להם חשופים מעשני סיגריות.
מעשנים פאסיביים החשופים לעשן שמקורו בסיגר, נמצאים בקבוצת סיכון גדולה. העשן שמפיק טבק שמקורו בסיגר הוא רב וסמיך יותר, ועל כן מסכן את בריאותם של הנחשפים לו. באירועים שמתארגנים במטרה להפגיש בין מעשני סיגרים, עשויה רמת העשן להגיע לרמה שתהווה סיכון בריאותי חמור במיוחד - הרבה יותר מסביבות רוויות עשן טבק אליהן חשופים מעשנים פאסיביים ביום-יום.
Henree
רוביני
רוביני (בקרואטית: Rovinj, באיטלקית: Rovigno באיסטריוט: Ruvèigno) היא עיירה בחצי האי איסטריה שבקרואטיה, לחוף הים האדריאטי. חלקה העתיק של רוביני ממוקם על חצי אי קטן. חצי אי זה היה בעבר אי שהופרד מהיבשה בתעלה, שיובשה ב-1763 על מנת לאפשר את התרחבותו. בראשית המאה ה-20 היו רוב רובם של התושבים ברוביני איטלקים, ועדיין מתגוררים בה כ-2,400 איטלקים, מתוך כ-14,000 תושבים (2001). העיירה היא אתר תיירות פופולרי, ויש בה נמל דיג פעיל. מועצת אירופה הקימה בה מרכז למחקר היסטורי.
גאוגרפיה ואקלים.
רוביני היא אחת מתשע הערים במחוז איסטריה. אקלימה ים-תיכוני, והטמפרטורות נעות בין 4.8°C בינואר לבין 22.3°C ביולי בממוצע. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 16°C. טמפרטורת הים היא מעל עשרים מעלות צלזיוס מאמצע יוני עד אמצע ספטמבר. ממוצע המשקעים עומד על 941 מ"מ בשנה.
היסטוריה.
ההתיישבות ברוביני החלה אף לפני התקופה הרומית. בתקופת האימפריה הרומית נקראה במספר שמות: אַרוּפִּינוּם, מוֹנְס רוּבִּינֶאוּס, רוּגִ'ינְיוּם ולבסוף רוּבִינְיוּם. בהמשך הייתה לאחת הערים החשובות של הרפובליקה הוונציאנית באיסטריה, ועם נפילתה של זו, נשארה תחת שלטון אוסטריה. חצי האי שעליו שוכנת העיר היה בעברו אי, שהופרד מהיבשה על ידי תעלה, אך עד שנת 1763 התמלאה התעלה באשפה ונסתמה. עם סיום מלחמת העולם הראשונה עברה רוביני לידי האיטלקים, וב-1947, לאחר מלחמת העולם השנייה, עברה השליטה בה ליוגוסלביה. כמו ביתר איסטריה, חלק ניכר מהאוכלוסייה האיטלקית נטש עם חילופי השלטון.
יהודים.
יהודים התגוררו ברוביני מהמאה ה-14 ועד שלהי המאה ה-18. היו אלו בנקאים ומלווים בריבית שהגיעו למקום מהמרחב הגרמני. במהלך המאה ה-17 נודעה משפחת הבנקאים סטלה. היהודים התגוררו בגטו מיוחד. במחצית השנייה של המאה ה-18 נקרא הגטו: Via Libera ומאוחר יותר Contrada della ruinione. לאחר הקמתו של מוסד העבוט הכנסייתי מונטי די פייטה, עזבו היהודים את רוביני ועברו בעיקר לפאדובה. בראשית המאה ה-19 לא מתועדת עוד נוכחות יהודים בעיר.
קופריט
קופריט הוא מינרל המורכב מתחמוצת הנחושת ומשמש מקור משני לכריית נחושת. למרות צבעו האדום הנאה משמש המינרל לעיתים רחוקות כאבן קישוט בשל רכותו היחסית (3.5 עד 4 בסולם מוס).
הקופריט הוא מינרל שניוני הנוצר כתוצאה מחמצון מרבצי סולפיד הנחושת, והוא מופיע פעמים רבות יחד עם נחושת, אזוריט, כריזוקולה, מלכיט, טנוריט ומינרלים של תחמוצת הברזל. הקופריט מכונה גם "נחושת אודם" בשל צבעו האדום האופייני.
המינרל תואר לראשונה ב-1845 ומקור שמו מהמילה בלטינית לנחושת - קוּפּרוּם (Cuprum). מקור שם סוג הקופריט המכונה כלקוטריציט הוא מיוונית ופירושו "נחושת שעירה".
מקומות שבהם ניתן למצוא את המינרל הם: ישראל (כמויות זניחות באבני החול הנוביות בבקעת תמנע ובבקעת עמרם), צ'ילה, אוסטרליה ומדינת אריזונה בארצות הברית.
אורבייטו
אורבייטו (באיטלקית: Orvieto) היא עיר בנפת טרני בדרום-מערב מחוז אומבריה באיטליה. העיר נבנתה על פסגתו השטוחה של הר העשוי מטוף געשי. הנוף הנשקף אל העיר הוא בין הדרמטיים באירופה. העיר עולה מהמצוקים האנכיים העשויים מטוף, שאותם משלימות חומות מגן הבנויות מאותה האבן עצמה. גובהה של העיר הוא 325 מטרים מעל פני הים וכ-200 מטר מעל פני הסביבה.
מזרחית לעיר עוברת מסילת הברזל המרכזית של איטליה רומא - מילאנו וכן הכביש המהיר - A1 - המכונה "דרך השמש" (Autostrada del Sole). העיר נמצאת 131 ק"מ צפונית מרומא ו-165 ק"מ דרומית מפירנצה.
ב-31 בדצמבר 2014 מנתה אוכלוסיית העיר 20,735 נפשות.
גאוגרפיה פיזית.
העיר אורבייטו נמצאת בחלק הדרום-מערבי של מחוז אומבריה. מדרום היא גובלת בנפת ויטרבו שבמחוז לאציו. בסמוך לעיר עמק פורה שבו זורמים הנחלים פאליה (Paglia) וצ'יאני (Chiani), בטרם יישפכו לנהר הטיבר. אדמת העמק פורייה, והיא בעלת שכבה של טוף מתפורר בעובי של 20 עד 50 מטר, דבר תורם לפוריות היבולים.
שטח השיפוט העירוני, שגודלו 281 קמ"ר, כולל בתוכו כחמישים קהילות חקלאיות המאוגדים בהתארגנות מיוחדת הדואגת לצרכיהם הייחודיים של החקלאים.
גאולוגיה.
העיר בנויה על שכבות טוף געשי אופקיות, שנחתו עם זרם פירוקלסטי שנפלט מלוע הרי געש. באורבייטו, התפרצויות געשיות שהביאו לפיזור הטוף בשטח התרחשו לאחר שהאזור סיים לעבור את המהלך העיקרי של טקטוניקת הלוחות בהרי האפנינים, אשר עיצבה את המראה הגאומורפולוגי של הרי מרכז חצי-האי האיטלקי. ניתן לראות בעיר, בחלקים שבהם ניתן לרדת מתחת לפני האדמה, את שכבות הטוף נטויות בצורה כמעט אופקית. ההרבדה של האפר הגעשי נעשתה במישור שנוצר בהדרגה לאחר הפעילות הטקטונית.
הטוף עצמו אינו אוגר מים. המשקעים היורדים בעיר מחלחלים ונאגרים מעל שכבות החרסית שבעמק עליו בנויה העיר. הגישה למאגרי המים של העיר היא בבארות עמוקות, הבנויות באופן המקל על תושבי העיר את הגישה.
העובדה שהגבעה עליה בנויה העיר מורכבת מחומרים פירוקלסטיים אינה תורמת ליציבות המבנה. החומרים אינם מלוכדים יחד, גם אינם מתלכדים חזק בשל אי-ספיקת מים, דבר הגורם מפולות. בעבר תרמה חומת העיר ליציבות מבנה הגבעה, אם כי החומה לא הוקמה למטרה זו. גם היום, העירייה עוסקת באופן שוטף בשיקום החומות מסביב לעיר על-מנת למנוע מפולות.
היסטוריה.
האטרוסקים.
העיר העתיקה של אורבייטו (בלטינית - urbs vetus) הייתה מאוכלסת מאז תקופת האטרוסקים. יש הסבורים כי העיר, שנקראה בימי האטרוסקים וולזנה, היא אורבייטו של ימינו, אך מספר מלומדים חולקים על כך. אורבייטו הייתה ללא ספק מרכז אטרוסקי חשוב, והמוזיאון הארכאולוגי בעיר (Museo Claudio Faina e Museo Civico) מציג כמה מהממצאים המעניינים ביותר מהתקופה, שנמצאו באזור העיר אורבייטו. ממצא ארכאולוגי שנחפר מאדמת העיר, הוא כתובת על מצבה בבית הקברות האטרוסקי שנמצא בעיר, המציגה שם פרטי לטיני (אנולוס) ושם משפחה קלטי - קטאקוס. הכתובת עשויה להעיד על היחסים האתניים המורכבים באיטליה האטרוסקית, וכיצד יכלו יחסים אלו להיות יחסים של שלום.
הרומים וימי הביניים המוקדמים.
אורבייטו נכבשה על ידי האימפריה הרומית במאה השלישית לפנה"ס. לאחר התמוטטות האימפריה הרומית קיבלה העיר חשיבות בשל היותה נוחה להגנה. העיר הייתה חלק מממלכותיהם של הגותים אלאריק ואודואקר. ויטיגס הגותי ביצר את העיר, אך לא הצליח למנוע את נפילתה לידי האימפריה הביזנטית ב-530. עד לנפילתם הסופית של הגותים עברה העיר פעמים נוספות מיד ליד.
בשנת 596 נשלטה העיר על ידי הלומברדים שהושיבו בה בישוף ומינו בה דוכסים. המושב האפיסקופלי של המחוז הועבר מבולסנה השכנה, שהייתה במיקום נגיש, על שפת אגם בולסנה, אל העיר הנישאת על צוק רם.
במאה העשירית הוקמה בעיר קהילה עירונית בעלת שלטון עצמי. הקהילה נשלטה על ידי קונסולים שנשבעו אמונים, על פי השיטה הפאודלית, לבישוף העיר. אורבייטו נהנתה מיחסים טובים עם הכס הקדוש. במאה העשירית האפיפיור בנדיקטוס השביעי ביקר בעיר ביחד עם אחיינו פיליפו אלבריצ'י. אלבריצ'י התיישב בעיר, והפך לקונסול של העיר ב-1016.
ימי הביניים.
מ-1201 נשלטה העיר על ידי שורה של שליטים מקומיים שנשאו בתואר podestà (תואר מקובל לשליט עירוני באיטליה בתקופה זו). לעיתים נשא בתואר הבישוף של העיר, ולרוב תוך שיתוף פעולה עם שליט צבאי שכונה "הקפיטן של העם", אך מריבות וסכסוכים פילגו את העיר במהלך כל המאה ה-13.
שלוש משפחות מילאו תפקיד חשוב בעיר בתקופה זו. משפחת מונלדסקי, משפחת פיליפסקי, ומשפחת אלבריצ'י. רק משפחת אלבריצ'י שרדה עד ימינו. העיר הפכה למרכז תרבותי בתקופה שבה לימד תומאס אקווינס ב"סטודיום" בעיר. במאה שלאחר מכן, ב-1337 הקים האפיפיור גרגוריוס ה-11 בעיר אוניברסיטה קטנה (המשמשת כיום כחלק מן האוניברסיטה של פרוג'ה).
חלק ממדינת האפיפיור.