כמה מהמוסלמים בירושלים, שטענו בפני אבראהים פאשא כי הם הורידו את נשקיהם, התגלו חמושים לגמרי והצטרפו למורדים לבזוז את בתי הקצינים המופקדים על הגנת שערי העיר וחומותיה; הבוזזים מיהרו בחזרה לבתיהם עם כל אשר יכלו לשאת. חמש מאות חיילים עזבו את המצודה וההגנה על חומות העיר ותקפו את הבוזזים בתככי העיר. לאחר מכן הם החלו לבזוז את העיר בעצמם כנקמה על השמדת רכושם, עד שמפקדם הורה להם לעצור. ההרוגים שדווחו באותו יום כללו 50 איכרים, 16 תושבי העיר וחמישה חיילים. למחרת האיכרים חידשו את התקפותיהם. לאחר מתקפת נגד קצרה, ראשיד ביי (מפקד המוצב המצרי בעיר) נסוג שוב למצודה. נסיגה זאת אפשרה לירושלמים לפתוח את שער שכם, ואפשרו את כניסתם של 2,000 מורדים אל תוך העיר.
בספרות נבדל זמן זה בתור "הפעם בה האיכרים שלטו בירושלים". צעירים ומבוגרים נפלו לביזה, החל מביתם של מיר-עליי (קצינים האחראים על ביצורי העיר), משם הסירו את החפצים הכבדים והותירו מאחור כריות, שמיכות ושולחנות עץ. לאחר מכן הם בזזו את הבתים היהודיים באותו אופן. בלילה שלאחר מכן החלו הרדיקלים, עם כמה שודדים מהמעמד הנמוך בירושלים, לבזוז את חנויות היהודים, הנוצרים, הסוחרים האירופאים ואז גם המוסלמים. המכולת, הסנדלרים וכל הסוחרים סבלו כאחד מהאירוע. בתוך יומיים-שלושה לא הייתה חנות אחת שלמה בשוק, משום שניפצו את המנעולים ואת הדלתות ותפסו את כל אשר היה בעל ערך.
רבים מהמוסלמים הירושלמים הספיקו להסיר מחנויותיהם את כל הרכוש בעל הערך, והשאירו אחריהם רק דברים חסרי תועלת. עכשיו הם הצהירו כי החיילים לקחו את הדברים החשובים, ובכך הם הראו שהם בעלי סיבה טובה לשנאת הצבא. השוק היה במראה מצער. היה זה נראה כאילו היה נטוש במשך שנים. אביזרים ומצרכים כגון שקי ירקות ומזרנים ושמיכות, נמצאו קרועים בחיפוש אחר כסף שעלול להימצא בתוכם. במקומות רבים הבוזזים חפרו את כל החנויות בחשד שהבעלים אולי הסתירו את הכסף או כל דבר אחר. האזרחים מחו על כך שוב, אך לא נשמע קולם מכיוון שהם היו מעטים בהשוואה לרדיקלים המורדים. כולם באו לקחת מן השוק הנבזז ואיש לא חזר בידיים ריקות.
בימים שלאחר מכן החלו לפשוט ולבזוז את בתיהם של האורתודוקסים, הצרפתים והארמנים, אך מנהיגי המורדים והשייח'ים מנעו מהם בכך שאמרו להם שאם הם יפגעו ב'רייה' (הנוצרים ויהודים), ישנו חשש שהם יגרמו למורת רוחם של המעצמות האירופאיות. למרות זאת, הם המשיכו לבזוז את הבתים הלא מיושבים שתושביהם ברחו מדי לילה.
פעולות נגד.
ב-24 במאי לאחר שהגיעו חדשות על המתרחש בירושלים אל אבראהים פאשא במחנהו ביפו, האחרון יצא לעבר ירושלים בראש 9,000 חיילים. ב-27 במאי שב אבראהים פאשא לירושלים אך סירב להיכנס לעיר וחנה במפקדתו בהר צִיוֹן. למחרת הציע חנינות למי שהשתתף במרד, אך אף אחד לא נכנע. לאחר מכן יצאו כוחותיו של הפאשא במרדף עם 3,000 פרשים, ואלו הרגו 300 והכניעו והביאו לשבי 500 מורדים. 17 מנהיגי מורדים נכלאו והשאר מאלו אשר נתפסו שוחררו.
ב-30 במאי שב אבראהים פאשא לירושלים עם 7,500 שבויים, כמו גם בעלי חיים חמושים, בהם פילי מלחמה. למחרת הותקף הכפר בית ג'אלא על ידי חיילים ו-33 גברים ונשים נוצרים נהרגו בחשד כי ביצעו ביזה. הפאשא עצר את הטבח, אך החרים את בעלי החיים של איכרי הכפר. ב-1 ביוני החלו כוחות סדירים ומאחוריהם אלפי תותחים לצאת בהוראת פאשא להגנה על בית לחם.
במסע ההתקוממות המתמשך נגד הפאשא, ב-4 ביוני, הותקף הוא וכוחו המונה 4,000 איש ליד בריכות שלמה. 1,500 איש בפיקודו של ראשיד ביי, אחד הסגנים של אבראהים פאשה ומפקד מצודת ירושלים, עמדו נגד התקיפה. ראשיד ביי עצמו נהרג ו-800 מחייליו נהרגו או נפלו בשבי. האסירים תומכי אבראהים הובלו לחברון. האיכרים המנצחים נצרו אז על אבראהים פאשא בהר ציון, לשם ברח למפלט. בין ה-4 ל-8 ביוני, עצים להסקה וקמח לאפיית לחם היו חסרים בעיר ירושלים; בינתיים המרד התפשט לשכם, רמלה, לוד, יפו ועכו. מורדים כבשו את טבריה וצפת ובזו על הערים בפרעות. בדואים תקפו את כרכ והרגו את 200 החיילים ששמרו עליה.
אבראהים לבסוף חמק מהמצור אשר הטילו עליו המורדים בעזרת כוחות הצלה, הוא המשיך פועלו בניסיון להתמודד נגד המרד בהרי יהודה. ב-30 ביוני מוחמד עלי עצמו הגיע ליפו. המיסיונר ויליאם תומסון דיווח על המחזה:
יומיים אחר כך פגש מוחמד עלי בבנו הפאשא בעודו ברמלה והשניים שבו ליפו.
מודאגים מהגעתו הממשמשת ובאה של מוחמד עלי פאשה עם צבא של 15,000 חיילים חדשים, ניסו נכבדי ירושלים להסדיר הפוגה בין הפאשא למורדים באמצעות המופתי טהיר אפנדי אל-חוסייני. היה זה דרך המופתי שעיסא עמר, מנהיג המורדים ממחוז חברון, קבע את התנאים הבאים אשר למענם יקרא לנאמניו להפסיק את המרד ויביא להפסקת אש והעבירם אל אבראהים:
אבראהים פאשא דחה את הדרישות הללו, אך המשיך לדבר עם המופתי באמצעות תומכו, השייח' חוסיין עבד אל-האדי. אבראהים פאשא קיבל אז מכתב מקאסם אל-אחמד, כעת היה האחרון מוכר כמנהיג המורדים בעבר שכם, וביקש חנינה כדי שיוכל לנהל משא ומתן על הפוגה. אבראהים פאשא, בעזרתו של המופתי וחוסיין עבד אל-האדי, כתב מכתב שמבטיח האת ביטחונו של קאסם. כאשר המופתי וחוסיין עבד אל-האדי הבטיחו כי הם ערבים לנושא, פגש קאסם את הפאשא. אבראהים נזף בקאסם על בגידתו. קאסם טען כי נאלץ להשתתף במרד והתנצל. הפאשא קיבל את דברו, הלביש אותו במעטה של כבוד, ומינה אותו מחדש כמושל שכם וירושלים, כמו גם דובר המורדים.
שכם.
מוחמד עלי הורה על הוצאתם להורג של מספר מנהיגים אזוריים ברחבי ירושלים ומרכז הארץ מחשש כי אלו תמכו במרידה, נוסף על כך הייתה חשיבות לטעמו להביא לדרג חדש בכוח אשר יבטיח נאמנותו לקהיר ולא קונסטנטינופול. נכבדים אחרים ברחבי האזור, כולל שייח' עבדאללה אל-פאהום מנצרת ועובדיו הוגלו. ב-23 ביוני, קאסם אל-אחמד דחה את ההפוגה שלו עם אבראהים פאשה, וקרא לאנשי שכם לקחת נשק. קאסם אל-אחמד כתב למנהיגים בירושלים:
אסטרטגיית המורדים הייתה לחלק את כוחותיהם כדי להגן על עצמם בשלוש חזיתות. שלושים אלף איש הוקמו לכדי שלושה גדודים, אחת בפיקודו של שייח' יוסף אל-קאסם שהוצב בראס אל-עין, השני נע צפון לשמירה על הגישות לגליל, והשלישי נותר בשכם. ב-24 ביוני תקפו בדואים, שלא נקשרו עם קאסם, את מחנהו של אבראהים פאשא. בארבעת הימים הבאים קרב השתולל מחוץ לשכם.
ב-28 ביוני, כוחותיו של אבראהים פאשא כבשו את ראס אל-עין והמורדים שם נכנעו. איכרים שנשבו בשבי נשלחו למצרים "כדי ללמוד את אמנות המלחמה באופן מלכותי." שכם נכבשה בידי אבראהים עוד באותו היום.
טבח חברון.
בשלב זה המרד הסדיר התפרק. שייח' קאסם אל-אחמד ובניו יוסוף ומחמוד נסו אל העיר חברון. פאשא הגיע אל שערי חברון עם 4,000 אנשי חיל רגלים ו-2,000 פרשים אשר הפגיזו את העיר עד אשר נכנעה. על אף הבטחותיו של אבראהים שכל רע לא יעשה ליהודי חברון, בעת העיר נפלה, הפרעות שהחלו בתוכה הביאו לקח שלא היה בכוחו של אבראהים למלא הבטחה זאת; העיר נהרסה כמעט לגמרי, והמאבק עליה נגמר במותם של 500 מורדים כמו גם 12 יהודים. אירועי טבח חברון היו טרגיים לחברה היהודים יתרה מאירועי פרעות צפת שהתרחשו באותה העת.
קאסם ובניו צלחו לברוח מהעיר אל מעבר לנהר הירדן לעיירה כרכ. ב-1 ביולי רדף אחריהם אבראהים פאשא עם 1,500 איש והרס את כרכ לכדי אפר. היה זה בנקודה זאת שקאסם נתפס ונלקח בשבי אל דמשק, שם לאחר משפט קצר נגזר עליו דין מוות. עם מותו התמוסס המרד, שלטון מוחמד עלי על ארץ ישראל וסוריה לא יאותגר שוב עד למלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה.
מרד האיכרים בפלסטין
פייבאק (2015)
פייבאק (2015) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE, ששודר בערוץ של ה-WWE Network. האירוע נערך ב-17 במאי 2015, באולם רויאל פארמס ארנה שבבולטימור, מרילנד. האירוע היה האירוע השלישי בסדרת אירועי פייבאק והראשון שהתקיים מחוץ לפרוורי שיקגו של רוזמונט, אילינוי.
תשעה קרבות התנהלו באירוע, כולל שניים שהתקיימו במופע המקדים לאירוע. בקרב המרכזי, סת' רולינס ניצח את רנדי אורטון, דין אמברוז ורומן ריינס בקרב מרובע ושמר על אליפות ה-WWE העולמית במשקל כבד. עוד ברשימת הקרבות, ג'ון סינה ניצח את רוסב בקרב "אני נכנע" ושמר על אליפות ארצות הברית, והניו דיי (ביג אי וקופי קינגסטון) ניצחו את סזארו וטייסון קיד בקרב 2 מתוך 3 הכרעות ושמרו על אליפות הזוגות של ה-WWE.
שיעור הקנייה של האירוע בטלוויזיה היה 54,000 (לא כולל צפיות דרך ערוץ ה-WWE Network), נתון נמוך משיעור הקנייה של אירוע פייבאק של השנה הקודמת אשר עמד על 67,000.
הפקה.
רקע.
פייבאק הוא אירוע שלם וצפה שנתי, המופק על ידי ה-WWE מאז שנת 2013.
עלילות.
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות גם מ-Raw וגם מסמאקדאון.
באירוע חוקי אקסטרים, ג'ון סינה הגן בהצלחה על אליפות ארצות הברית נגד רוסב בקרב שרשרת רוסית. מאוחר יותר באותו האירוע, לאחר שהתייעצה עם האות'וריטי, לאנה הצהירה שסינה יגן פעם נוספת על תוארו מול רוסב באירוע פייבאק, הפעם במסגרת קרב "אני נכנע".