שבט איתנים היה אחד הגרעינים הראשונים בתנועת בני עקיבא בישראל, שבין חבריו ילידי שנת 1936/1937 נמנו מי שלימים היו לחשובי הרבנים בציונות הדתית.
היסטוריה ומאפיינים.
שבט איתנים הוא שמו של המחזור ה-11 של בני עקיבא, שאליו השתייכו בצעירותם רבנים משפיעים בציונות הדתית. הכינוי "שבט איתנים" מתייחס בדרך כלל לקבוצה זו בתוך אותו מחזור.
בני השבט הקימו את גרעין גחל"ת (גוש חלוצי לומד תורה) שמטרתו להגביר את לימוד התורה בקרב הנוער הציוני דתי. על מנת להיחשב כחלק מן הגרעין, דרשו בתחילה את המובחרים ביותר בלימוד התורה שכוללים בם את שתי הדרישות: "יהיה בסדר מבחינה חברתית" ו"יהיה בסדר מבחינה דתית". בהמשך, מתוך רצון לכמות גדולה יותר פתחו שורותיהם ל"טובים שבבני הסניפים". הגרעין דרש מחבריו ללמוד תורה בישיבה קודם גיוסם להתיישבות, על מנת להשפיע על סביבתם באור השקפתם. הגרעין התווכח בפולמוס רב מול ראשי "ההנהלה הארצית" של תנועת בני עקיבא, שאף דרשה לפרקו מיד. אל בני הגרעין צורפו גם בנות קבוצת "נוגה".
על קבוצה זו נמנו הרבנים זלמן מלמד, צפניה דרורי, יעקב פילבר, שבתי זליקוביץ, ובנימין הרלינג, ופעילי ציבור כידידיה כהן ושופט בית המשפט השלום בירושלים בדימוס דוד פרנקל. מדריכם היה הרב חיים דרוקמן, שתחילה לא ידע על התארגנות גחל"ת. חברי השבט למדו אצל הרבנים משה צבי נריה ואברהם צוקרמן בישיבת כפר הרואה באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20, והושפעו רבות מחזונם. בהמשך הם הקימו מוסדות תורניים רבים בציונות הדתית, החל מישיבת כרם ביבנה שהייתה הראשונה ליישם את מסלול הסדר, דרך ישיבת ירושלים לצעירים, ישיבת אור עציון, ישיבת קריית שמונה, ישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים ועוד. כן היוו את הגרעין ל"הקמתה מחדש" של ישיבת מרכז הרב בראשותו של הרצי"ה ממנו צמחה תנועת גוש אמונים. מטרות ההגשמה שסימנו היו קליטת עלייה, רבנות בעיירות הפיתוח, התיישבות, חינוך ועשייה פוליטית.
בין חברי השבט נמנו גם השר זבולון המר, שופט בית המשפט המחוזי בחיפה חיים פיזם, יו"ר המועצה להשכלה גבוהה (יהודה ושומרון) פרופ' עמוס אלטשולר ועוד.
השפעתה של קבוצה זו ניכרת עד היום, בעיקר בהיותם מי שהקימו את הבסיס התורני והאידאולוגי של "דור הכיפות הסרוגות", הרואה במעורבות בחיי החול ובענייני המדינה ערך לכתחילה.
וילהלם גליזה
וִילְהֶלְם גְלִיזֶה (גרמנית: Wilhelm Gliese, 21 ביוני 1915 - 12 ביוני 1993) היה אסטרונום גרמני שנודע בשל עבודתו לזיהוי הכוכבים הקרובים למערכת השמש ויצירת קטלוג גליזה לכוכבים קרובים המתעד אותם.
קורות חייו.
וילהלם גליזה נולד בשנת 1915 בעיירה גולדברג בשלזיה, סמוך לעיר לגניצה, אז חלק מגרמניה ומאז 1945 חלק מפולין (נקראת כיום זלוטורייה). אביו שנקרא גם כן וילהלם היה שופט מחוזי. מגיל צעיר התעניין גליזה באסטרונומיה וכבר בזמן לימודיו בבית הספר החל לבצע תצפיות בכוכבים. בשנת 1933 החל ללמוד אסטרונומיה, מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת ברסלאו ולאחר מכן באוניברסיטת ברלין. לאחר לימודיו החל לעבוד במכון לחישובים אסטרונומיים ששכן בדאהלם ועבר לאחר מלחמת העולם השנייה להיידלברג. בזמן המלחמה הוא גויס לשירות צבאי כמומחה לבליסטיקה ונשלח בשנת 1942 לחזית המזרחית, שם שירת עד לפברואר 1945 אז נפל בשבי הרוסי מצפון לפוזנן. גם בזמן שירותו ובתקופת השבי הוא המשיך לצפות בכוכבים, אך ללא כל ציוד עזר, עד לשחרורו בספטמבר 1949.
גליזה חזר לעבודתו במכון לחישובים אסטרונומיים במקומו החדש בהיידלברג ושם עבד עד למותו בשנת 1993, 13 שנים לאחר פרישתו הרשמית לגמלאות. החל משנת 1951, בעידודו של האסטרונום ההולנדי פטר ון קאמפ, החל גליזה בחקר הכוכבים הקרובים למערכת השמש, תחום בו עסק לאורך רוב שנותיו במכון, וב-1957 פרסם את הגרסה הראשונה של קטלוג גליזה לכוכבים קרובים.
עבודתו.
בשנות עבודתו במכון עסק גליזה בזיהוי הכוכבים הקרובים למערכת השמש ובקיטלוגם ופרסם בשנים 1957 ו-1969 את שתי הגרסאות הראשונות של קטלוג גליזה. כמו כן היה מעורב ביצירת גרסאות 4 ו-5 של קטלוג הכוכבים היסודיים שכולל את המיקום המדויק של כוכבים נבחרים, שמשמשים לחישוב המיקום של שאר כוכבי השמים. החל משנות ה-70 של המאה ה-20 הוא עבד בשיתוף עם הרטמוט יארייס ואיתו פרסם עדכון של קטלוג גליזה בשנת 1979 ואת המהדורה השלישית של הקטלוג בשנת 1991. כוכבים רבים שמופיעים בקטלוגים שפרסם נקראים בפרסומים מדעיים ופופולרים בציון שקיבלו בקטלוג (למשל גליזה 581 או גליזה 229). כמו כן גליזה הונצח בשמו של האסטרואיד 1823 גליזה שהתגלה בשנת 1951.
ספר יוסף המקנא
ספר יוסף המקנא הוא ספר מסוגת ספרי הפולמוס שנכתב על ידי יהודים במסגרת הפולמוס היהודי-נוצרי. הספר נכתב ככל הנראה בצפון-מערב צרפת באמצע המאה ה-13 על ידי ר' יוסף ב"ר נתן אופציאל.
עיקרו של הספר הוא פירוש לפסוקי התורה המתמודד עם פרשנותם של אבות הכנסייה לכל פסוק. בעיקר תוקף הספר את הפרשנות הנוצרית המוצאת בפסוקי המקרא פרה-פיגורציה לאירועים בברית החדשה ומפגין בקיאות רבה בפרשנות הנוצרית. הספר מציג הפרכה כנגד כל פירוש נוצרי, המעמידה פרשנות יהודית אלטרנטיבית, פעמים רבות מתוך עמדה אירונית ואף פרודית, המציגה את הפירוש הנוצרי כאבסורדי. טכניקה נפוצה אחרת בספר היא אימוץ לכאורה של עמדות היסוד של הפרשנות הנוצרית, רק על מנת להעמידן על ראשן ולהוכיח את אמיתות הפרשנות היהודית, גם לשיטת הפרשנות הנוצרית.
מחצבת יסמק
מחצבת יסמק (בטורקית: Yesemek Taş Ocağı) הוא מוזיאון פתוח ואתר ארכאולוגי בנפת גזיאנטפ בטורקיה. האתר שימש כמחצבה לסירוגין, החל מהתקופה החתית (המאה ה-14 לפנה"ס) ועד הכיבוש האשורי במאה ה-8 לפנה"ס. שטח המחצבה השתרע על כ-100 דונם וחלקו שימש כסדנת סיתות, מה שהפך אותה לסדנת הסיתות הגדולה ביותר מהעת העתיקה במזרח הקרוב. באתר נמצאו מעל 300 פסלים ואורטוסטטים (אבני ריבוד) עתיקים.
גאוגרפיה.
המוזיאון שוכן מדרום לכפר יסמק, על המורדות המערביים של האזור ההררי וממזרח למאגר המים של סכר טהטלי . מרחקו מהכפר הוא כ-1.5 ק"מ, הוא שוכן 23 ק"מ דרומית מזרחית לאיסלהיא , על הגבעות המערביות של קאראטפה ו-113 ק"מ מגזיאנטפ. שטח הסדנה משתרע על 400X20 מ"ר, והוא מתחיל באפיק נחל יסמק ועולה למעלה לגובה של 90 מטר. הסלע באזור מורכב מסלע בזלת געשי שנמצא על פני השטח ממישור איסלהיא עד למישור אמוק מצפונו. האזור שימש כמחצבה וסדנה ככל הנראה בשל הזמינות והאיכויות הגבוהות של בזלת נקבובית ודקה.
המחקר הארכאולוגי.
השרידים הארכאולוגים באתר נחשפו חלקית על ידי הארכאולוג האוסטרי פליקס פון לושאן (Felix von Luschan), בעת שביצע ב-1890 חפירות בזינג'ירלי הויוק, שנמצא מצפון לאזור מחצבת יסמק. בין השנים 1957–1961 בוצעו באתר חפירות נוספות על ידי הארכאולוג הטורקי בהאדיר אלקים . הוא חשף כ-200 פסלים ומצבות. החפירות האחרונות בוצעו בין השנים 1989–1991, על ידי אילחאן טמיזסוי (İlhan Temizsoy), מנהל המוזיאון לתרבויות אנטוליה. הוא חשף 100 מצבות ופסלים נוספים. ב-2004 האתר הפך למוזיאון פתוח המנוהל על ידי המוזיאון לארכאולוגיה של גזיאנטפ.
היסטוריה.
האתר שימש בעת העתיקה כסדנת פיסול. הוא נוסד על ידי המלך החתי שופילוליומש הראשון (1358 - 1323 לפנה"ס). לאחר נפילתה של האימפריה החיתית, בסביבות שנת 1178 לפנה"ס, העבודה בסדנה כנראה פסקה. במאה ה-9 לפנה"ס התחדשה העבודה בסדנה, בעת שיסמק הפכה להיות חלק מממלכת שמאל הארמית. בפסלים מתקופה זאת ניכרת השפעה ארמית ואשורית. סביר להניח שבתקופה זאת הפסלים יוצרו עבור בירת ממלכת שמאל והמחוזות המשניים של הממלכה. במאה ה-8 לפנה"ס נכנס האזור לתחום שלטונה של אשור והאתר ניטש שוב. לא ידוע אם האמנים הפסיקו לעבוד או שהם הועברו לבירה האשורית. האזור שסביב למחצבה מכוסה בבזלת ששימשה חומר גלם ליצירת הפסלים. השטח הכולל של המחצבה הוא 100 דונם. בין 300 הפסלים שנחשפו ומפוזרים על פני השטח אפשר לראות ספינקסים, אריות, מרכבות, פסלי אלים ועוד.
עיצובי הפסלים.
הפסלים שנמצאו באתר מחולקים למספר טיפוסים בסיסיים. הרוב הם דמויי ספינקס עם ראש של אישה וגוף של אריה, או של אריות שחלקם מכונפים. השערת החוקרים היא שפסלי הספינקס והאריות נועדו לאזור השער של הערים החתיות, המקדשים והארמונות. הם מאוד דומים לפסלי השער שנמצאו בחתושש עיר הבירה החתית ואלג'הויוק. בנוסף נמצאה קבוצת פסלים של אלי הרים עם ידיים משולבות על חזם. תבליטים של סצנות ציד ודמויות של דוב-אדם. לפסלי אלי ההרים יש דמיון לאותם פסלים ששימשו כתמיכה למקדש המעיין באפלטון פינאר . הפסלים שנחשפו באתר הם בשלבים שונים של פיסול. אחד הפסלים הידועים שנמצאו בזינג'ירלי, מוצג במוזיאון לארכאולוגיה של גזיאנטפ.
פסלי האריות המוצגים באתר, דומים בעיצובם ליצירות שנוצרו בהתאם לאמנות בתקופת האימפריה החתית, ומכאן שמסורות אלה נמשכו עד ימי ממלכת שמאל. משקל הפסלים נע בין 500 ק"ג ל-15 טון.
העבודה באבן.
תהליך העבודה במחצבה כלל שבירת גושים גדולים של בזלת אדומה על ידי הכאה בפטיש ואזמל לתוך סדקים בגושי הבזלת. לתוך הסדקים הוכנסו טריזי עץ. על הטריזים שפכו מים שהביאו להתרחבותם, ובכך הביאו להרחבת הסדקים ולפיצול גושי האבן לגושים נפרדים. גושים אלה פוסלו בעיצוב גס תוך שימוש באזמל, והשטח החיצוני של פני הפסל הוחלק. לאחר מכן נעשה גילוף מעודן יותר של הפסל והחלקה סופית. הפרטים הסופיים לא עוצבו בסדנה עצמה בשטח, אלא באתר היעד אליו הפסל נשלח.
אתר מורשת עולמית.