תהליך קרול (באנגלית: Kroll process) הוא השיטה התעשייתית העיקרית להפקת טיטניום מתכתי מעפרותיו. השיטה הומצאה בלוקסמבורג, בשנות ה-40 של המאה ה-20, על ידי המטלורג ויליאם ג'סטין קרול, ושוכללה בהמשך על ידיו, גם כתהליך ליצור של זירקוניום מתכתי. תהליך קרול החליף את תהליך האנטר ששימש קודם לכן.
התהליך.
עפרת טיטניום (בעיקר אילמניט או רוטיל) עוברת חיזור ראשוני באמצעות אבקת פחם, במיכל הגבה בטמפרטורה של כ-1000 מעלות צלזיוס. אז מוזרם לתערובת התגובה גז כלור (Cl2) ליצירת טיטניום ארבע-כלורי (TiCl4) - שהוא נוזל נדיף מאוד, המבודד מהמערכת באמצעות זיקוק מפריט.
משוואת התגובה:
formula_1
הטיטניום הארבע-כלורי (TiCl4) מועבר למיכל תגובה אחר, העשוי פלדת אל-חלד, בו הוא מחוזר על ידי מגנזיום או נתרן נוזלי, המוכנסים בעודף סטוכיומטרי של כ-20%, בטמפרטורה של כ-850 מעלות צלזיוס.
משוואת התגובה:
formula_2
החומר המתקבל בתהליך זה הוא טיטניום מתכתי גולמי, בתצורה של ספוג (titanium sponge), שעובר עיבוד מכני ובהמשך התכה ויציקה לתבניות.
מגמות עתידיות.
טיטניום היא מתכת בעלת חשיבות רבה לאדם, היא עמידה מאוד לשיתוך, חזקה, כמו פלדה, וקלה ממנה בהרבה (לערך 45% מפלדה), דבר שהופך אותה למועמדת מצוינת למגוון רחב של שימושים, בעיקר בתעשיית הרכב, התעופה והבנייה, אולם, מחירה הגבוה מהווה מכשול משמעותי ליישום נרחב שלה.
אחת מההנחות למחיר הגבוה של הטיטניום הוא תפוצתו, אולם, בניגוד למקובל לחשוב, טיטניום הוא יסוד נפוץ מאוד בקרום כדור הארץ (התשיעי במספר), ומחצבי טיטניום מצויים במקומות רבים בעולם, אלא שהפקה תעשייתית של טיטניום מתכתי מעפרותיו היא אתגר הנדסי רב. הטיטניום מופיע בטבע במחצבים בהם הוא קשור לחמצן באחד מהקשרים הכימיים החזקים והיציבים ביותר (TiO2), על מנת לפרק את הקשר בין חמצן וטיטניום ולהפיק טיטניום מתכתי, יש צורך בהשקעת אנרגיה רבה מאוד, שמקשה על יישום של שיטות הפקה פירומטלורגיות רגילות (כפי שנעשה לדוגמה בהפקת ברזל). בנוסף, טמפרטורת ההיתוך הגבוהה של הטיטניום (1668°C), פוטנציאל החיזור הגבוה שלו, והנטייה שלו ליצור דנטריטים, מקשה על היישום של שיטות הפקה אלקטרוליטיות.
תהליך קרול מספק מענה לחלק מהבעיות. עם זאת, מדובר בתהליך מורכב, הכולל "הקרבה" של מתכת אחרת (למשל כמגנזיום או נתרן), דבר שמייקר מאוד את מחירו הסופי. לו יימצאו בעתיד שיטות יעילות יותר להפקת טיטניום מעפרותיו, אזי עשוי הטיטניום להיכנס לשימוש נרחב בהרבה, ולהביא לרווחה משמעותית באורח חייו של האדם.
נחל דיווייד
נחל דִּיווַייְד או עמק דיווייד (באנגלית: Divide Creek - מילולית: נחל החלוקה) הוא נחל הזורם בעמק קצר בסמוך למעבר קיקינג הורס, בהרי הרוקי הקנדיים, על הגבול בין הפארק הלאומי באנף בפרובינציית אלברטה לבין הפארק הלאומי יוהו בפרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה.
גאוגרפיה.
הנחל ממוקם בהרי הרוקי הקנדיים, בדיוק על קו פרשת המים של אמריקה. נחל דיווייד זורם למרחק קצר על קו פרשת המים, ואז מתפצל - כאשר צד אחד זורם מזרחה, מתמזג לתוך נהר בואו וזורם למפרץ הדסון ולאוקיינוס האטלנטי, וצד אחר זורם מערבה, מתמזג לנהר קיקינג הורס וזורם אל האוקיינוס השקט. בכך מדובר בנהר ייחודי, בזורמו אל שני עברי קו פרשת מים.
שמוליק מלול
יחסי ארצות הברית–צרפת
יחסי ארצות הברית–צרפת הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה הצרפתית.
היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית לצרפת מתקיימים מאז 1776, אז, צרפת הייתה בעלת הברית הראשונה של ארצות הברית.
היחסים בין שתי המדינות ידעו עליות ומורדות, אך היו בדרך כלל טובים.
צרפת והמהפכה האמריקנית.
לאחר הכרזת העצמאות האמריקנית ב-4 ביולי 1776, החלו שתי המדינות לקיים קשרים ביניהן. לא מעט צרפתים הצטרפו אז לצבא הקונטיננטלי האמריקאי, כמו המרקיז דה לה פאייט.
ב-6 בפברואר 1778, חתמה צרפת על הסכמי סחר וברית עם ארצות הברית, אשר קשרו אותה להילחם לצד האמריקאים בבריטניה במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הברית הצבאית בין שתי המדינות החלה רע. האדמירל שארל אנרי הקטור ד'אסטן הצרפתי הפליג עם צי לצפון אמריקה ב-1778, והחל במאמץ משותף עם הגנרל האמריקני ג'ון סאליבן לכבוש את המאחז הבריטי בניופורט, רוד איילנד. ד'אסטן ניתק את שיתוף הפעולה כדי להתעמת עם הצי הבריטי, ולמרות תחנונים מסאליבן, הוא הפליג לבוסטון. ללא תמיכה ימית, התוכנית קרסה והכוחות האמריקנים בהנהגת סאליבן נאלצו לסגת. הזעם האמריקאי על הצרפתים התפשט, וכמה מלחים צרפתים נהרגו במהומות אנטי-צרפתיות.
היחסים השתפרו עם הגעתו של הרוזן דה רושאמבו ב-1780, ששיתף פעולה עם האמריקאים בצורה טובה יותר. פעולות הצי הצרפתי בקרב צ'ספיק, אפשרו את הניצחון הצרפתי-אמריקאי המכריע במצור על יורקטאון ב-1781 ובכך סיימו את המלחמה מבחינת האמריקאים.
המהפכה הצרפתית.
ב-1789 המהפכה הצרפתית הפילה את שלטון בית בורבון. תחילה ארצות הברית הייתה די אוהדת למצב החדש בצרפת, בה הוחלפה המלוכה התורשתית ברפובליקה חוקתית. עם זאת, תוך כמה שנים המצב בצרפת הפך ללא טוב: כוחות זרים ניסו לפלוש לצרפת והמלך לואי השישה עשר הואשם בבגידה והוצא להורג. כמו כן, גם ממשלת המהפכה הצרפתית הפכה ליותר אוטוריטרית ואכזרית.
ב-1793, מצאה עצמה צרפת שוב במלחמה עם בריטניה ובעלות בריתה, הפעם לאחר שממשלת המהפכה הצרפתית הוציאה להורג את המלך. ממשלת ארצות הברית לא ידעה איך להגיב למצב. הם תהו האם הברית הצבאית של 1778 מחייבת אותם להילחם לצד הממשלה הצרפתית הרדיקלית. לבסוף החליט הנשיא ג'ורג' וושינגטון על הכרה בממשלה הרדיקלית של צרפת, אך אי תמיכה בה במלחמה. הקונגרס האמריקאי העביר חוק האוסר על אזרחי ארצות הברית להשתתף במלחמה זו וגם האוסר על שימוש בקרקע של ארצות הברית כבסיס פעולה של שני הצדדים. לפיכך, הממשלה המהפכנית הצרפתית ראתה בארצות הברית חלק בלתי נפרד מהאויב.
האתגר הראשון של הנייטרליות האמריקאית הגיע מצרפת, כאשר הנציג הדיפלומטי של צרפת בארצות הברית אדמון-שארל ז'נה סייר ברחבי המדינה כדי לארגן משלחות של צבא ארצות הברית נגד בריטניה וספרד. תחילה וושינגטון רצה לשלח אותו בחזרה לצרפת, אך באותו זמן התחלף השלטון בצרפת ורצה לאסור את ז'נה. וושינגטון לא רצה להסגיר אותו ולכן הוענקה לו אזרחות אמריקאית.
לאחר הסכם ג'יי בין ארצות הברית לבריטניה בנובמבר 1794, צרפת החשיבה אותה כמדינה עוינת.
המלחמה הלא-מוצהרת בין ארצות הברית לצרפת (1797-1800).
עקב המתח בין ארצות הברית לבריטניה, שלח ג'ון אדמס משלחת מיוחדת לפריז ב-1797 כדי להיפגש עם שר החוץ הצרפתי שארל-מוריס דה טליראן. המשלחת האמריקנית הזדעזעה, כאשר נדרשה לשלם שוחד כספי כדי להיפגש עם שר החוץ הצרפתי ולהשיג עסקה בין ארצות הברית לצרפת. אדמס חשף את הפרשה, הידועה כ"פרשת XYZ" , שפגעה מאוד באמריקאים, אף כי שוחד לא היה דבר נדיר באירופה. המתחים בין המדינות החמירו ופרצה ביניהן מלחמה בלתי רשמית ב-1798. המלחמה הסתיימה ב-1800 וכן הברית שנחתמה ב-1778.
היחסים עם נפוליאון.
ב-1800, הפכה צרפת לשלטת בחבל לואיזיאנה, שכלל את מרבית מרכז ארצות הברית המודרנית, במקום ספרד. הנשיא תומאס ג'פרסון יכול היה לסבול את ספרד החלשה, אך לא את צרפת החזקה. הוא שקל מלחמה כדי למנוע שליטה צרפתית על נהר מיסיסיפי. תחילה, שלח ג'פרסון את חברו הטוב, ג'יימס מונרו לצרפת, כדי לקנות כמה שיותר קרקעות סביב ניו אורלינס. באופן מפתיע, נפוליאון הסכים למכור את השטח. בשל מרד העבדים במושבה סן דומנג (האיטי המודרנית), התמוטטה תוכניתו של נפוליאון בצפון אמריקה. כדי להרחיק את לואיזיאנה מיידים בריטיות במלחמה המתקרבת, הוא מכר באפריל 1803, את לואיזיאנה לארצות הברית תמורת 15 מיליון דולר. גודלה של ארצות הברית הוכפל בלי לצאת למלחמה.
מהלך זה נתפס בבריטניה כניסיון לערער את הנייטרליות האמריקאית ורצון לסחר בין ארצות הברית לצרפת. הנחת היסוד של ג'פרסון הייתה שאומות נייטרליות קטנות יכולות להפיק תועלת ממלחמות המעצמות הגדולות. הוא לא סמך לא על נפוליאון ולא על בריטניה הגדולה, אבל ראה את בריטניה (והצי הגדול שלה ומעמדה בקנדה) כאיום מיידי יותר על האינטרסים האמריקאים. לכן, הוא נקט בעמדה פרו-צרפתית והשתמש באמברגו כדי לפגוע בסחר הבריטי.
גם בריטניה וגם צרפת הפרו את הזכות הימית של ארצות הברית.
בשנת 1807, הנשיא ג'פרסון חתם על חוק האמברגו שאסר על כל היצוא והיבוא והיה מיועד לפגוע בבריטניה, אך פגע הרבה יותר בארצות הברית שכן הכלכלה האמריקאית הייתה בקיפאון ודבר זה הביא לביטולו ב-1809, אם כי צרפת ובריטניה נשארו עוינות לארצות הברית.
מלחמת האזרחים האמריקנית.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית (1861-1865), צרפת היה נייטרלית, אך נפוליאון השלישי העדיף ניצחון של המדינות הדרומיות בקונפדרציית המדינות של אמריקה, בתקווה להחליש את ארצות הברית, ליצור ברית חדשה עם קונפדרציה, להגן על סחר הכותנה ולהגן על השקעותיו במקסיקו. צרפת הייתה חלשה כדי להכריז מלחמה לבדה על הצפון (דבר שהיה עלול לגרום לפרוסיה לתקוף אותה) ונזקקה לתמיכת הבריטים. הבריטים מצדם לא רצו לצאת למלחמה ולכן שום דבר לא קרה בעניין. נפוליאון ניצל את המלחמה שהכריז על הארכידוכס האוסטרי מקסימיליאן הראשון כקיסר מקסיקו. ארצות הברית בתגובה מחתה וסירבה להכיר בממשל המקסיקני החדש.
ב-1865, השתמשה ארצות הברית בלחץ דיפלומטי כדי לשכנע את נפוליאון השלישי לסגת מתמיכתו במקסימיליאן ולסגת עם הכוחות הצרפתים ממקסיקו. לאחר שצרפת נסוגה ממקסיקו, מקסימיליאן הוצא להורג
1866-1906.