בחודש אדר ה'תשע"ח נפטר הרב שמואל אוירבך מדום לב. לאחר פטירתו מונו שנים מתלמידיו לעמוד בראשות הישיבה: הרב יוסף פטרוף והרב צבי וידר שמשמש גם כרב קהילה בקרית יובל, שהיה מרבני הכולל בישיבה.
ייחודה ומאפייניה.
הישיבה מונה כשבעים בחורים. יש בה גם כולל אברכים ובו כמאה אברכים.
הישיבה היא מעין "קיבוץ", דהיינו מסגרת לימוד לבחורים שכבר למדו לפחות שלוש שנים בישיבה גדולה, אם כי לעיתים רחוקות מתקבלים גם בחורים צעירים יותר. לאור זאת בחיי הרב אוירבך לא היו בישיבה אנשי צוות חינוכי מלבדו. הבחורים למדו בעיקר בעצמם והיו שומעים שיעור דו שבועי מהרב אוירבך. אנשי הישיבה החשיבו אותה כ"חבורה" שהתאספה סביב ראש הישיבה. הרב אוירבך עצמו היה גר בבניין הפנימייה של התלמידים. מועד סיום הסדרים היה כאשר הרב קם ממקומו כדי להתפלל.
סדרי הישיבה.
רוב התפילות וסדרי הלימוד מתקיימים בבית כנסת הגר"א אשר מועמד לרשותם על ידי תושבי שכונת שערי חסד שרצו שהישיבה תוכל להמשיך להתקיים בשכונת שערי חסד בשביל שמירה על צביונה החרדי של השכונה. תפילת שחרית התפילות והסדרים בשבתות וימים טובים מתקיימים בבית הכנסת "אגודה" שנתרם לשימוש הישיבה על ידי גמ"ח שערי חסד.
יצחק שמי
יצחק שָמי (4 באוגוסט 1888, חברון – 1 במרץ 1949, חיפה) היה סופר עברי, מראשוני הסופרים העבריים החדשים שפעלו בארץ ישראל בימי טרום-המדינה. יצירתו, הייחודית לתקופתה, עסקה בדמויות והתרחשויות המושרשים בהווי יהדות המזרח ובני ערב. שמי פרסם מספר סיפורים קצרים ואת הנובלה "נקמת האבות", וכן כתב מספר שירים ומאמרים. מבקר הספרות גרשון שקד, תיאר את הנובלה פרי עטו של שמי "כאחת מהיצירות החשובות ביותר בספרות העברית".
חייו.
שמי נולד כיצחק סָרְוִוי בחברון בכ"ז באב תרמ"ח, הבכור מבין שלושה ילדים. אביו, אליהו, היה סוחר משי שעבר לחברון מדמשק ב-1885, והיה ידוע בשם "א-שאמי" (הדמשקאי), שהיה מקור השם הספרותי שהבן יצחק אימץ לעצמו ושלימים הפך לשמו הרשמי. אמו, רבקה קסטל, הייתה חברונית ממשפחה ספרדית מסורתית. מבעלה, קסטל הייתה צעירה בהרבה מאליהו ואשתו השלישית, לאחר שהתאלמן והתגרש.
ילדותו של יצחק הייתה מושרשת בתרבות הערבית של אביו ושל העיר חברון. הוא לבש בגדים בסגנון המקומי, דיבר עם אביו ערבית (עם אמו דיבר לאדינו), ודרך עסקי הטקסטיל של אביו נחשף למשפחות חקלאים מאזור הר חברון, שמאוחר יותר הופיעו כדמויות בכתביו.
משפחתו הייתה שומרת מצוות, וכנער נשלח ללמוד בישיבת שדי-חמד בראשות הרב חיים חזקיהו מדיני, אך שמי התמרד כנגד החינוך הדתי ונתבקש לעזוב. ב-1905, כשהיה בן 17, עזב את חברון ביחד עם חברו דוד אבישר ונרשם לבית המדרש למורים הגרמני 'עזרה' בירושלים. אביו התנגד ללימודיו החילוניים, ושמי חי בדוחק באותם ימים. אמו של שמי הייתה מספקת לו מדי פעם מעט כסף בסתר, אך בעודו סטודנט שקעה אמו בדיכאון ונטלה את חייה. את לימודיו סיים ב-1907.
בעת שגר בירושלים החל להתלבש בסגנון מערבי ולהתערות בתרבות המעורבת של העיר. באותה תקופה גם הכיר את יצחק בן-צבי וש"י עגנון, ודרכם נחשף לציונות. שמי היה מבין הספרדים הבולטים שהיו פעילים בחוגים אלו בתקופה זו. הוא המשיך להיות פעיל במפעל הציוני במשך חייו. הוא נבחר לאספת הנבחרים הראשונה מטעם רשימת הפועל הצעיר וב-1927 נתבקש על ידי דוד בן-גוריון לעזור לגייס עובדים מבין ערביי ארץ ישראל להצטרף כחברים להסתדרות.
בעת לימודיו התיידד שמי עם סופרים צעירים אחרים, ביניהם יהודה בורלא, שהיה כמותו יליד הארץ, בוגר בית הספר 'עזרה', ופעיל ציוני. חבריו של שמי תמכו בו ועודדו אותו לכתוב. בין אלה שהעריכו את כתיבתו היו גם סופרי העלייה השנייה, בפרט אשר ברש, שלאחר מותו של שמי כינס את כתביו והוציאם לאור, ויעקב פיכמן, לימים עורך הביטאון "מאזנים".
לאחר לימודיו בירושלים החל שמי ללמד, תחילה לתקופה קצרה במושבות גדרה ועקרון ולאחר מכן בדמשק, שם עבד כמורה לעברית. באותה תקופה שמע על החלטתם של דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי ללמוד משפטים בקושטא ורצה אף הוא להצטרף אליהם, אך מחוסר אמצעים נמנע ממנו לחבור אליהם. במקום זאת עקר לבולגריה, שם חיפשו מורים לעברית, כשמטרתו הייתה לחסוך עד שיוכל אף הוא להירשם ללמוד משפטים.
בבולגריה פגש את פנינה גינגולד, חלוצה מרוסיה שעלתה ארצה אך נשלחה לעבוד כמורה בבולגריה. השניים נישאו ורצו לחזור ארצה, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלצו להישאר בבולגריה עד שביתת הנשק. ב-1918, בעודם בבולגריה, נולד להם בן יחיד, ידידיה. בתום המלחמה עברו לחברון, שם עדיין גר אביו של שמי, שעתה כבר היה כבן תשעים וסבל מעיוורון. בחברון עבד שמי בו-זמנית בבית ספר יהודי ובבית ספר ערבי כמורה לערבית, ספרות, והיסטוריה. אשתו עבדה כמורה בבית הספר "המזרחי" לבנות שבעיר.
בנוסף לעיסוקו כמורה, שמי שירת כמזכיר הקהילה היהודית בחברון. בתוקף תפקידו עזר להגן על הקהילה היהודית במשך חגיגות נבי מוסא בשנת 1920 (שבעקבותיהן פרצו מאורעות תר"פ). בקרב הקהילה הערבית בעיר נפוצו אותה שנה שמועות כוזבות שיהודים התנכלו למשלחת החברונית כשזו הגיעה לירושלים טרם עלייתם לקבר הנביא; ערביי חברון ביקשו לצאת לירושלים לעזור לחברי משלחתם, אך הממשל הבריטי סירב ובמקום זאת נתן להם לארגן הפגנה המונית בחוצות חברון. שמי ואחרים הפצירו בממונה הבריטי שלא יסגור את התושבים היהודים בבתיהם בעת ההפגנה, ושיארגן נוכחות צבאית כדי לשמור על השקט. הממונה נענה לבקשתם, ועל אף שאלפי ערבים חמושים באלות וחרבות התגודדו סביב הגטו היהודי בבוקר יום ההפגנה, נוכחותם של חיילים הודים שהוזמנו מבעוד מועד מנעה שפיכות דמים באותו יום. שנים לאחר מכן ביסס שמי את עלילת ספרו "נקמת האבות" על תהלוכות אותו החג ששנים קודם איים על יישובו.
באותה תקופה הייתה המשפחה שרויה במצוקה כספית, ואשתו פנינה לקתה במחלת לב. קשיים אלו הפילו את רוחו של שמי, דבר שהשפיע על יכולתו לכתוב. החרדה לגבי כלכלתו המשיכה לפקוד את שמי במשך חייו, והיא הייתה במידה רבה אחראית לתפוקתו הספרותית הדלה, בנוסף למחלת הנפחת (אמפיזמה) שממנה סבל בשנותיו המאוחרות ושהגבילה אף היא את יכולתו.
ב-13 בנובמבר 1925 נפטרה אשתו פנינה. לימים נישא בשנית לשרה קליש, שהכיר עוד בהיותו בדמשק לאחר שסיים את לימודיו בירושלים. קליש הייתה אחות במקצועה, וכשחודש הקשר עם שמי היא שהתה בארצות הברית ומשם חזרה ארצה. בהשפעתה עבר שמי מחברון לטבריה ב-1928, כשנה לפני מאורעות תרפ"ט. אף שכבר עזב את חברון כשפרצו המאורעות, ניכר ממכתבים שכתב לחבריו שהאסון השפיע עליו באופן קשה. בגילוי דעת עליו חתם ביחד עם "ועד פליטי חברון", הסופר דוד אבישר, הרבנים הראשיים לחברון, ואישים נוספים, גינה בחריפות מאמצי תעמולה מהצד הערבי להטיל את האשמה במאורעות על היהודים, וקרא לממשלה הבריטית לחקור אותן ללא משוא פנים.
ב-1931 עבר לחיפה, שם עבד כמורה, כפי שעשה גם בטבריה, ולימים כפקיד בית משפט. על אף שעזב את חברון, המשיך להתגעגע לעיר מולדתו. במכתב שכתב לחברו דוד אבישר ב-1932, הביע כמיהה לכתוב ספר ארוך שיגולל את ההיסטוריה העשירה שלה.
בנוסף לסיפורים שפרסם, שמי כתב גם שירה ומאמרים, כולל מסות על ספרות ובימה ערבית ועל יהודי דמשק.
הוא נפטר בחיפה במרץ 1949.
הותיר אחריו את רעייתו ובנו, ידידיה שמיר, מהנדס, ולימים המדען הראשי של משרד הביטחון. ידידיה נישא למהנדסת הדסה לבית רביקוביץ (דודתה של המשוררת דליה רביקוביץ).
סיפוריו הקצרים.
על אף ששמי – מראשוני הסופרים העבריים החדשים – פרסם באופן מצומצם ביותר, ולרוב רק סיפורים קצרים, הוא עדיין נחשב בחוגים מסוימים כאחד "מחשובי הסופרים מקרב העדה הספרדית בארץ ישראל."
בנוסף לנובלה אחת שיצאה לאור ב-1927, לזכותו רק שישה סיפורים קצרים, אותם פרסם בביטאונים ספרותיים שונים, ושקובצו יחדיו בספר "סיפורי יצחק שמי" שיצא לאור לאחר מותו.
אף שסיפוריו הקצרים עסקו בנושאים שונים, לעלילתם הייתה מתכונת דומה: כפי שמדגיש הפרופסור לספרות עברית חנן חבר במאמרו על שמי, כולם נכרכו סביב דמות מרכזית שנתקלה במשבר שלא יכלה להתמודד אתו. במקום להתגבר, הדמות הייתה מתפרקת ומתמוססת בפני מצוקתה במשך העלילה. מצד אחד, המשבר הטרגי אליו נקלעה הדמות בסיפור נתן לה פן אנושי שעורר עליה את רחמיו של הקורא. אבל מצד שני, אי-היכולת של הדמות לעמוד מול מצוקתה העידה על כך שלדמות עצמה הייתה יד במצבה הקשה, לא רק לנסיבות שגרמו למצוקה מלכתחילה, ובכך הסיפור ביקר אותה. מאחר שהדמויות בסיפוריו של שמי היו כולם ערבים ויהודים מזרחים, קהילות שמצאו את עצמן בשולי החברה של ארץ ישראל בעקבות העלייה הראשונה והשנייה, יש שרואים בסיפוריו ביקורת מעודנת על קהילות אלה על שסירבו להתמודד עם המציאות החדשה שהביאו אתם העולים החדשים. המסר הזה משקף את הסתירה שליוותה את שמי במשך חייו - מצד אחד העריך מאוד וכיבד את התרבות הערבית והמזרחית שבה גדל ואף נשבה בקסמיה, אך מצד שני הבין את מגבלותיה וחסרונותיה ועל כך ביקר אותה. באותה מידה, תיאר שמי את דמויותיו באופן אוהד ומבין, אך לא חסך מלהראות בחסרונותיהם.