אוניברסיטת הרווארד בשיתוף פעולה עם IBM בנו את המחשב Harvard Mark I , והוא נכנס לפעולה ב-1944, והיה אחד המחשבים הספרתיים הראשונים, והראשון בארצות הברית. המחשב היה מבוסס על ממסרים בדומה ל-Z3, וכמו המנוע האנליטי של בבג' והמחשבים של צוזה, עשה שימוש ב"סרט מנוקב" להזנת התוכנית, וסרט נפרד להזנת המידע. כמו המנוע של בבג', ושלא כמו המחשבים של צוזה, המחשב השתמש בשיטה העשרונית,
המחשב החל לפעול ב-1944, ואחת התוכניות הראשונות שביצע, לחישוב והדפסת לוחות מתמטיים מימשה, באיחור של כ-100 שנים, את תוכניתו המקורית של בבג'.
הארכיטקטורה של המחשב היא המקור למונח ארכיטקטורת הרווארד, שהוחלפה במידה רבה במחשבים הבאים בארכיטקטורת פון נוימן. לפי סיווג זה, המנוע האנליטי והמחשבים של צוזה בנויים גם הם בארכיטקטורת הרווארד.
כיום.
במאה ה-21 החל ניסיון רציני לתעד ולהגשים את עבודתו של בבג'. דגם עובד של מנוע ההפרשים שלו נבנה לראשונה, והתגבר מאמץ מסודר לרכז ולחקור את ניירותיו, כמו גם חומר שהיסטוריונים קודמים ריכזו ואספו.
השאיפה היא כמובן לבנות את המנוע האנליטי, או רכיבים ממנו, ולפני כן, לרכז ולפרסם באופן מסודר את הניירות, לתאר את מהלך ההתפתחות, ולהאיר את האבולוציה של התכנון לאורך כמעט ארבעים שנה.
בריכת הסולטן
בריכת הסולטן היא בריכת אגירה בירושלים שתוקנה בידי הסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון בשנת 1536, במהלך המאה ה-16. אזור זה שימש כחמאם של עשירי ירושלים וכיום משמשת כתיאטרון פתוח לאירועי תרבות רבי משתתפים.
תיאור.
הבריכה ממוקמת בחלקו הצפוני של גיא בן הינום, למרגלות חומת העיר העתיקה ממערבה. היא הוקמה בדרך של בניית סכר לרוחב הגיא, שעצר את ניקוז הגיא דרומה לעבר נחל קדרון ויצר מאגר מים. במקומו של הסכר עבר קודם לכן גשר עתיק, עליו עברה אמת המים שהובילה מים מבריכות שלמה שליד בית לחם אל ירושלים והר הבית.
לאורך כל הבריכה התגלתה תעלה חצובה מקורה ומטויחת מהתקופה הרומית. הבריכה עצמה בנויה על בריכות קדומות יותר, וייתכן כי מזוהה עם בריכת הנחשים שהזכיר יוסף בן מתתיהו.
בתקופה הצלבנית כונתה הבריכה "בריכת גרמנוס".
הסולטן סולימאן הראשון עשה שתי פעולות עיקריות כאשר שלט בארץ ישראל, בתקופת השלטון העות'מאני בארץ ישראל:
לשון הכתובת:
בתקופה העות'מאנית, בימות הקיץ בהם הבריכה הייתה יבשה, היה מתקיים בבריכה שוק למכירת בהמות.
בין מלחמת העצמאות ומלחמת ששת הימים הייתה הבריכה שטח הפקר בין ישראל לירדן. לאחר מלחמת ששת הימים הוכשר מתחם הבריכה וכיום הוא משמש כתיאטרון פתוח בו מתקיימים אירועי תרבות שונים.
הבריכה מהווה רצועת חיץ ירוקה מחוץ לעיר העתיקה. מצב שימורה כיום בינוני. אורכה הוא כ-170 מטרים, רוחבה כ-67 מטרים, ועומקה יותר מ-10 מטר. כיום אין בה מים.
על צלע ההר שממערב לבריכה ממוקמות השכונות ימין משה ומשכנות שאננים, מצפון לה חוצות היוצר, ומדרום לה המשכו של גיא בן הינום.
אירועי תרבות.
לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד ירושלים, יזם ראש עיריית ירושלים טדי קולק את פיתוח סביבת השכונות ימין משה ומשכנות שאננים כאזור תרבות ואמנות, בין השאר הוקמו באותה עת: חוצות היוצר, המרכז למוזיקה ירושלים במשכנות שאננים, בית הקונפדרציה ותיאטרון החאן. בשנת 1981 עבר גם סינמטק ירושלים לאזור. כחלק מתוכנית זו, הקרן לירושלים פיתחה בריכת הסולטן כמתחם לאירועי תרבות. נבנתה במה ומתחתיה חדרי הלבשה. מאז, בבריכת הסולטאן מתקיימים כמידי שנה מופעים ואירועים שונים רבי משתתפים. במקום מוקרן על מסך ענק סרט הפתיחה של פסטיבל הקולנוע ירושלים, נערכות בה הפקות של פסטיבל ישראל, הפקות אופרה תחת כיפת השמיים.
אמנים בינלאומיים רבים ערכו הופעות באתר הייחודי, מול חומות העיר העתיקה, במהלך ביקורם בישראל, בהם להקת דייר סטרייטס (שהשיקה בה את המופע הבינלאומי "Brothers in Arms" ב-1985), יורית'מיקס, לאונרד כהן, ג'יימס טיילור, אריק קלפטון, בוב דילן, טום פטי, ג'ת'רו טאל, מדונה ואחרים.
החל משנות התשעים הורחב מתחם יריד חוצות היוצר (המתקיים כל שנה באוגוסט) מתחומי חוצות היוצר אל בריכת הסולטאן, תוך שהוא כולל הופעות מוזיקה, סדנאות יצירה, פעילויות לילדים ותצוגות של אומנים מארצות חוץ (ביתנים בולטים הם של ארצות דרום אמריקה, סין, רוסיה ארצות אפריקה ועוד).
במקום התארחו גם הופעות האיחוד של להקת כוורת ב-1984, 1990 ו-2013 והופעות של אמנים ישראלים רבים כשלום חנוך, עידן רייכל, שלמה ארצי, משינה, אהוד בנאי, אביב גפן, אברהם פריד חנן בן ארי ורבים אחרים.
אוניברסיטת טנטא
אוניברסיטת טנטא (בערבית: جامعة طنطا) היא אוניברסיטה מצרית, הממוקמת בעיר טנטא, במחוז ע'רביה. אוניברסיטת טנטא היא אוניברסיטה ציבורית תחת פיקוח משרד החינוך המצרי.
האוניברסיטה הוקמה בשנת 1962 כשלוחה של אוניברסיטת אלכסנדריה עם פקולטה לרפואה בלבד. ב-1972 הפכה לאוניברסיטה עצמאית, "אוניברסיטת מרכז הדלתה". בשלב זה, היו לאוניברסיטה פקולטאות לרפואה, מדע, חקלאות וחינוך. ב-1973 שונה השם לשם הנוכחי, אוניברסיטת טנטא.
ב-1983 הוקמה שלוחה של האוניברסיטה בכפר א-שיח'. ב-2006 הפכה השלוחה לאוניברסיטה עצמאית, אוניברסיטת כפר א-שיח'.
ההערכה היא כי באוניברסיטת טנטא לומדים כ-102,286 סטודנטים, כ-49% מהם נשים. בין בוגרי האוניברסיטה, הסופרים נביל פארוק ואחמד ח'אלד תופיק.
יחזקאל קירשנבאום
יחזקאל דויד קירשנבוים
עין א-תינה
עין תינה
אלפרדו קאזלה
אלפרדו קאזלה (באיטלקית: Alfredo Casella; 25 ביולי 1883, טורינו – 5 במרץ 1947, רומא) היה מלחין איטלקי.
ביוגרפיה.
קאזלה היה בן למשפחה מוזיקלית; סבו, ידיד של ניקולו פגניני, היה צ'לן ראשון בתזמורת של תיאטרון סאן קארלו בליסבון, פורטוגל ובהמשך היה סולן בקאפלה המלכותית בטורינו. אביו של אלפרדו ושני דודיו, קארלו, צ'זארה וג'ואקינו היו כולם צ'לנים מקצועיים, שעשו להם שם במידה זו או אחרת; אמו הייתה פסנתרנית ומורתו הראשונה של אלפרדו. הוא נכנס לקונסרבטואר של פריז בשנת 1896 ללמוד פסנתר אצל לואי דיאמר וקומפוזיציה אצל גבריאל פורה. ג'ורג'ה אנסקו ומוריס ראוול היו חבריו לכיתה. בתקופת לימודיו בפריז התוודע אל דביסי, דה פאיה וסטרווינסקי ויצר קשרים גם עם בוזוני, מאהלר וריכרד שטראוס. קאזלה התרשם מאוד מדביסי אחרי ששמע את הפרלוד "אחר הצהריים של פאון" בשנת 1898, אבל בכתיבתו הוא בתקופה זו פנה בכיוון רומנטי יותר, שההשראה לו באה מריכרד שטראוס ומאהלר, ולא לאימפרסיוניזם. הסימפוניה הראשונה שלו משנת 1905 נוצרה בתקופה זו וזו גם הייתה היצירה הראשונה שניצח עליה, בביצוע הבכורה עם תזמורת מונטה קארלו, בשנת 1908.
בשובו לאיטליה בתקופת מלחמת העולם הראשונה החל ללמד פסנתר באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא. קאזלה היה אחד הפסנתרנים הווירטואוזים הנודעים ביותר בדורו באיטליה ויחד עם ארטורו בונוצ'י (צ'לו) ואלברטו פולטרוניירי (כינור) הקים ב-1930 את טריו איטאליאנו, שהופיע בהצלחה מרובה באירופה ובארצות הברית. מעמדו כפסנתרן ועבודתו עם השלישייה הניבו כמה מן הנודעות ביותר ביצירותיו, ביניהן A Notte Alta, הסונאטינה, Nove Pezzi וששת האטיודים לפסנתר אופוס 70. לשלישייה, לנגינה בסיבוב ההופעות שלה, כתב את ה"סונאטה לשלושה" ואת הקונצ'רטו המשולש. להצלחתו הגדולה ביותר זכה קאזלה בבלט "הכד" לפי סיפור של לואיג'י פיראנדלו (אחד הסיפורים המרכיבים את הסרט קאוס של האחים טביאני); עוד יצירות נודעות שלו הן "איטליה", קונצ'רטו רומאי, פרטיטה וסקרלטיאנה לפסנתר ותזמורת, הקונצ'רטי לכינור ולצ'לו, פגניניאנה והקונצ'רטו לפסנתר, כלי קשת, טימפני וכלי הקשה. במוזיקה קאמרית, שתי הסונאטות לצ'לו, הסונאטה המאוחרת, היפה במיוחד לנבל והמוזיקה לחליל ופסנתר.
ב-1923 ייסד עם גבריאלה ד'אנונציו וג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו מוונציה את האגודה לקידום הפצתה של מוזיקה איטלקית מודרנית, ה"תאגיד למוזיקה חדשה".
התחדשות העניין ביצירות ויוואלדי במאה ה-20 חבה את קיומה בעיקר לקאזלה, שארגן בשנת 1939 את "שבוע ויוואלדי", אירוע שהיה מאז להיסטוריה וגם המשורר עזרא פאונד היה שותף לו. מאז נהנות יצירותיו של ויוואלדי מהצלחה אוניברסלית כמעט והופעתם של ביצועים אותנטיים לתקופה הזניקה אותו מחדש למעמד כוכב בשמי המוזיקה. ב-1947 ייסד איש העסקים הוונציאני אנטוניו פאנה את "המכון האיטלקי על שם אנטוניו ויוואלדי" והציב את המלחין מאליפיירו כמנהלו האמנותי. מטרת המכון היא קידום המוזיקה של ויוואלדי והוצאה מחדש של יצירותיו. עבודתו של קאזלה למען אבותיו הרוחניים בני הבארוק האיטלקי הציבה אותו במרכז התחייה הנאו-קלאסית במוזיקה בראשית המאה ה-20 והשפיעה במידה רבה על יצירותיו הוא.
"דור שנות ה-80'" (של המאה ה-19) generazione dell'ottanta, הכולל את אלפאנו, קאזלה, מאליפיירו, פיצטי ורספיגי - כולם מלחינים שנולדו בסביבות 1880, הדור שלאחר פוצ'יני - שהתרכזו בדרך כלל בכתיבת יצירות אינסטרומנטליות, להבדיל מן האופרות, שפוצ'יני ואבותיו המוזיקליים התמחו בהן. בני הדור הזה היו הדמויות השליטות במוזיקה האיטלקית אחרי מות פוצ'יני ב-1924; היו להם מקבילים בספרות ובציור האיטלקים.