על פי מספר היסטוריונים, השיגה את הפלתה הראשונה - מסרשמיט Bf 109 - ב-14 בספטמבר 1942, הפלה משותפת יחד עם לידיה ליטבק. על פי רישומי היחידה, בודנובה קטפה שתי הפלות "סולו" ב-2 באוקטובר 1942, מטוס יונקרס Ju 88 ו-bf 109. אולם, המכונאית של בודנובה, אינה פספורטניקובה, ציינה שהפלתה הראשונה אירעה ב-6 באוקטובר לאחר שתקפה 13 מפציצי יונקרס Ju 88, והצליחה להפיל רק אחד מהם.
מאוקטובר עד ינואר 1943 בודנובה (וליטבק) שירתו באזור סטלינגרד יחד עם הרגימנט התשיעי, עליו פיקד לב שסטקוב, גיבור ברית המועצות. רגימנט זה הורכב מאלופי הפלות או טייסים בעלי פוטנציאל גבוה להפוך לכאלה. אחד מטייסי היחידה היה ולדימיר דימיטריביץ' לבריננקוב, שנכנס למלחמה עם רקורד של 46 הפלות (11 מהן משותפות). לאחר המלחמה תיאר את בודנובה: "היא הייתה גבוהה, שמרה על שיער קצוץ, ו...בסרבל הטיס שלה כמעט ולא בלטה לעומת הטייסים". הוא תיאר את דמותה כ"עליזה, מלאת חיים" בעוד שליטבק נראתה "מתחשבת ושקטה". את שתיהן ציין כטייסות מצטיינות. בתחילה טסו זו לצד זו, אך בהמשך נפרדו ונהפכו ל"מספר 2" של טייסים אחרים. בעודן בסטלינגרד, התקבלה פקודה להחזיר את הטייסות לכנף המילואים 586. פספורטניקובה נזכרה ש"בודנובה וליטבק ערערו על ההחלטה בפני המפקד שסטקוב, והפצירו בו לתת להן להישאר ברגימנט". הן הורשו להמשיך ולקחת חלק בקרבות וצוותו לכנף 9 למשך שלושה חודשים.
ב-10 בדצמבר בודנובה יירטה 2 מטוסי מסרשמיט Bf 110 נוספים. בחודשים שלאחר מכן זקפה לזכותה הפלות נוספות.
בינואר 1943 הרגימנט התשיעי הצטייד במטוסי P-39 "איירהקוברה" אמריקאיים, בודנובה וליטבק עברו לרגימנט 296 של החיל (לימים כנף 73) תחת פיקודו של ניקולאי ברנוב והמשיכו להטיס מטוסי יאק. בכנף זו ליטבק ובודנובה השיגו את עיקר הפלותיהן. בודנובה נבחרה ללוות את ברנוב, בעוד שמפקד הלהק אלכסיי סולומטין בחר בליטבק כמלוותו.
בפרק זמן קצר, ניתנה לבודנובה האפשרות לצאת לגיחות לבדה ("צייד סולו" בסנלג הצבאי), היה זה כבוד שניתן לטייסים מוצלחים ואגרסיביים.
ב-10 בפברואר 1943, ליד רוסטוב על הדון הצליחה להפיל מטוס פוקה-וולף Fw 190 יחד עם טייס נוסף ומספר שתיים שלה.
ב-23 בפברואר הוענק לה עיטור הכוכב האדום. ב-9 במרץ הצליחה לרשום לזכותה הפלה נוספת של מטוס מסרשמיט Bf 109.
ב-20 באפריל 1943 בודנובה וליטבק כיכבו בכתבה של מגזין תרבות בשם "אוגונק". הכתבה תיארה את הישגיהן באופן קולקטיבי, ולא עסקה בכל אחת מהן בנפרד. בכתבה מנו את סך ההפלות שלהן בכל פרקי זמן.
ב-30 במאי בודנובה הצליחה להפיל מסרשמיט Bf 109 נוסף בהפלה משותפת.
עד ליוני 1943 בודנובה צברה 6 הפלות אויב, ופעילותה ברוסטוב על הדון במהלך שחרור הדנובה סייעו לה לצבור הפלות נוספות ולהגיע לסך כולל של 11 הפלות.
משימתה האחרונה.
ב-19 ביולי 1943 יצאה אל משימתה האחרונה, ליד נובוקרסנובקה. בבוקר זה המריאה למשימת ליווי מעל לוהנסק ונכנסה לקרב אווירי עם מטוסי bf 109. אינה פספורטניקובה תיארה את הקרב:
בודנובה הצליחה להשתלט על השרפה במטוסה ונחתה נחיתת אונס בשטח פתוח. איכרים מקומיים ניגשו לחלץ אותה מן המטוס אך היא כבר לא הייתה בין החיים. היא נקברה בפאתי הכפר נובוקרסנובקה. הטייסים שהפילו אותה היו גאורג שווינטק מכנף קרב 52 או אמיל ביטש מכנף קרב 3 של הלופטוואפה. הם הטייסים היחידים שהפילו מטוס מדגם יאק-1 באותו יום מעל אזור נובוקרסנובקה.
מחלוקת על מספר הפלותיה.
ישנן מספר גרסאות באשר למספר ההפלות המדויק של בודנובה, אף אחת מהן לא קיבלה אישור רשמי. על פי רוב הדיווחים היא צברה 11 הפלות (6 לבדה ו-5 הפלות משותפות). מספר היסטוריונים גורסים שהצליחה להפיל 11 מטוסים באופן עצמאי ושאף אחת מהן אינה הפלה שהושגה בשיתוף עם טייס אחר.
פספורטינקובה העידה שבודנובה הצליחה להשיג 5 הפלות "סולו" עד למותה. בודנובה עוטרה פעמיים בעיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה. במהלך המלחמה נשקל להעניק לה את עיטור גיבור ברית המועצות אך הוא לא הוענק לה באופן רשמי. לאחר מותה הוענק לה עיטור גיבור הפדרציה הרוסית ב-1 באוקטובר 1993.
קטה חדת-זנב
קָטָה חַדַּת־זָנָב (שם מדעי: Pterocles alchata) היא מין של קטה שגודלה בינוני, בסכנת הכחדה. אורכה נע בין 31 ל־39 ס"מ. הראש, הגב והכנפיים צהובים־ירקרקים. הבטן לבנה, והחזה בצבע ערמוני. הצוואר ירקרק. הזכר והנקבה דומים במראם, אם כי הנקבה מוסווית טוב יותר, וזנבה בדרך כלל קצר יותר. ישנם שני תת־מינים: "P. a. alchata", שמצוי בדרום אירופה, ו־"P. a. caudacutus", שמצוי בצפון־מערב אפריקה, המזרח התיכון (גם בישראל), ודרום־מזרח אסיה. זהו מין נודד־למחצה: חלק מהאוכלוסייה האסיאתית נודדת למזרח התיכון ולצפון פקיסטן בחורף. הזכרים מתת־המין "caudacutus" נבדלים מתת־המין השולט (ששמו זהה לשם המין) בבטנם, שצבעה דהוי יותר, והכנפיים של נקבות מתת־מין זה לבנבנות, ולא צהובות.
הקטה חדת־הזנב היא מין חברתי, וניתן לראות התקבצויות גדולות של קטות ליד בורות מים טבעיים, אליהם הן עפות זמן קצר לאחר הזריחה. הקטות ניזונות בעיקר מזרעים, אך גם מניצנים ועלים. לעיתים רחוקות, הן ניזונות גם מחרקים, בין השאר חיפושיות.
הקטות מקננות בשקעים בקרקע. הנקבה מטילה 2–3 ביצים במרווחים של כיומיים. הביצים הן בצבע קרם, ומנוקדות בחום כהה, חום־אדמדם או אפור. הזכר והנקבה דוגרים על הביצים לסירוגין במשך 19–25 ימים: הזכר מתחיל את הדגירה כשעה לפני השקיעה, והנקבה מתחלפת איתו לאחר שחזרה מבור המים. האפרוחים עצמאיים, ועוזבים את הקן ימים ספורים לאחר הבקיעה. הזכר והנקבה ממלאים חלק בטיפול בהם לאחר מכן, אם כי רק הזכר מביא להם מים מבור המים. האפרוחים יכולים לחפש את מזונם בעצמם החל מגיל שבוע, ועפים לראשונה בגיל כארבעה שבועות. הם תלויים בהוריהם כחודשיים לאחר הבקיעה, והנוצות של הפרטים הבוגרים מתחילות לצמוח בגיל 4 חודשים.
שפן עצים מזרחי
שפן עצים מזרחי או שפן עצים דרומי (שם מדעי: "Dendrohyrax arboreus") הוא מין של שפן החי על עצים וקרוב משפחתו לסוג של שפן עצים מערבי. שפן זה כשמו חי באזור דרום-מזרח אפריקה.
מאפיינים.
לשפן העצים פרווה אפורה-חומה ושופעת, בהירה בחלקה התחתון. הוא בעל אף ושפתיים וכן עיניים שחורות ושערות אוזניים לבנות. הרגליים והזנב קצרים. אורכו הממוצע 620 מ"מ ומשקלו 2.27 ק"ג.
השפן חי בטבע ביערות גשם טרופיים וממוזגים, ערבות עשב וסוואנות לחות ואזורי סלעים באנגולה, קניה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מוזמביק, דרום אפריקה, טנזניה וזימבבואה.
שפנים אלה חיים בזוגות, ביחידות או בקבוצות קטנות והם בעיקר ליליים ומשמיעים קריאות חזקות וצורמות. הם שוכני עצים כשמם ונוטים לטפס על עצים כדי לאכול עלים, זרעים ופירות שונים. עם זאת הם מתרחקים מצמרות עצים גבוהים, שם הם חשופים לטורפים.
הטורפים העיקריים שלהם הם עיט לוחם ועיט סוואנות ונטרפים גם על ידי אריות, נמרים, צבועים, תנים, ופיתונים. באזור רואנדה הם בסכנה בעיקר מצד כלבים מבויתים והם ניצודים גם על ידי הילידים.
שפן הסבך
שפן הסבך (שם מדעי: "Heterohyrax brucei") הוא מין יחיד בסוגו של יונק קטן ממשפחת השפניים. שפן זה חי בערבות עשב וסוואנות במזרח אפריקה והוא בעל פרווה חומה-זהובה.
מאפיינים.
שפן זה מזכיר מעט את שפן הסלע אך יותר קטן ובעל לסתות קטנות ועגולות יותר. הוא בעל פרווה חומה מעט ובקצה הגב ישנם שערות מנומרות בחום-זהוב. הרגליים קצרות ויש לו טוחנות גדולות המזכירות ניבים בקצה הלסת. כמו לרוב השפנים הוא בעל אוזניים, אף וזנב קצרים. הרגליים קצרות וצהובות מעט. אורכו הממוצע 305-380 מ"מ ומשקלו 2.3-3.6 ק"ג.
השפנים חיים במחילות באזורי אפריקה המזרחית וחיים בחבורות בינוניות של 5-34 פרטים. הם שוכני אזורים סלעיים אך יורדים לאכול מהעצים ומבלים הרבה מהזמן בסבכים ומכאן שמם.
מזון: השפן בעיקר מניצנים, פרחים, עלים וזרעים של צמחים שונים ורק לעיתים נדירות אוכלים עשב. לעיתים הם גם עולים על עצים כדי למצוא מזון. הם שותים לעיתים נדירות.
אויבים: לשפן הקטן מגוון אויבים ביניהם חתולים גדולים כמו האריה והנמר, צבועים, תנים, עופות דורסים ונחשים גדולים. הקטנים פגיעים גם לחתולים קטנים, שועלים, נמיות, נחשים, בזים וינשופים.
שפן עצים מערבי
שפן עצים מערבי (שם מדעי: "Dendrohyrax dorsalis") הוא מין של שפן החי על עצים וקרוב משפחתו לסוג של שפן עצים מזרחי. כפי שמשתמע משמו הוא נפוץ במערב אפריקה.
סימני הזיהוי העיקריים שלו הם גבו השעיר, כתם פרווה לבן מתחת לסנטר ושיניים אחוריות תחתונות גדולות מעט יותר משאר השפנים. הוא בעל פרווה אפורה-לבנה וכמו רוב השפנים הוא איטי ובעל רגליים וזנב קצרים. אורכו 45–60 ס"מ ומשקלו 1–5 ק"ג.
השפן חי בטבע ביערות טרופיים, אזורים סבכים לחים ואזורים סלעיים שונים במערב אפריקה המשוונית במדינות: בנין, קמרון, הרפובליקה המרכז אפריקאית, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, חוף השנהב, גינאה המשוונית, גבון, גמביה, גאנה, גינאה, גינאה ביסאו, ליבריה, ניגריה, רואנדה, סנגל, סיירה לאון, דרום סודאן, טוגו, אוגנדה וייתכן שגם בניז'ר.
שפן זה חי בבדידות או בקבוצות של 2–3 פרטים החיים במאורות בימים ויוצאים לטפס על עצים בלילות. הם בעלי כריות מתחת אצבעותיהם העוזרים להם לטפס. הם צמחונים וניזונים מעלים, פירות וזרעים על העצים ולעיתים נדירות יורדים לאכול עשבים. הם לא שותים לעיתים קרובות.
הם עשויים להיטרף על ידי עיטים, נצים, נמרים, תנים, סרוואל, חתול זהוב אפריקני ופיתון. הם גם ניצודים על ידי התושבים המקומיים. בכמה מקרים נצפו כמה שימפנזות צדות שפנים אך הם לא הרגו אותם אלא השתעשעו איתם בקינם.