ב-2004 הציע עודד גולדרייך שני שיפורים משמעותיים לאלגוריתם האמור כדי להופכו לאלגוריתם נטול זיכרון. ראשית הוא הציע שכל צומת (שאינו עלה) בעץ יכיל חתימה חד-פעמית על ערך הגיבוב של המפתח הציבורי של הצמתים הבנים שלו. המפתח הסודי יהיה גרעין התחלתי אקראי אשר ישמש לבניית העץ כולו באמצעות מחולל פסאודו-אקראי. מעצם הגדרתו של מחולל כזה אם מתחילים מגרעין התחלתי קבוע, תמיד יתקבל רצף זהה, עובדה זו מסייעת בשיחזור כל עלה רק כאשר הוא נדרש ואין צורך לבנות את כל העץ בזיכרון. שנית הוא הציע במקום לנהל מעקב אחרי החתימות שהשתמשו בהם באמצעות מונה כלשהו, לבחור עלה באופן שערכו נגזר מהמסר, מייצגים את ערך הגיבוב של המסר כמספר כלשהו באורך formula_32 סיביות ואז המספר הזה משמש כאינדקס לבחירת העלה המתאים לחתימה. בשיטה זו חתימה אחת תכיל את כל המפתחות הציבוריים של כל החתימות החד-פעמיות של הצמתים במסלול מהעלה לשורש העץ, את כל המפתחות הציבוריים של הצמתים האחים לאורך המסלול וכן את החתימה החד-פעמית של המסר עצמו.
החתימה כעת נטולת זיכרון כי אין צורך לשמור מונה כלשהו ואין סיכוי שתהיה התנגשות, כלומר עלה אחד שאיתו נחתמו שני מסמכים שונים. שיטה אחרת שהציע היא לבחור עלה באופן אקראי אם מרשים סבירות מאוד קלושה להתנגשות. במקרה כזה אין צורך בגיבוב המסר לפני החתימה כדי לבחור עלה מתאים.
לסיכום מפתח החתימה הפרטי באורך formula_40 סיביות, חישוב החתימה על המסמך דורש formula_86 מפתחות ו-formula_40 חתימות. את מפתחות החתימה של כל הצמתים במסלול אין צורך לצרף לחתימה על המסמך כי אפשר לחשב אותם מהמפתחות הציבוריים. אך בכל זאת החסרון הוא שחתימה חד-פעמית אחת היא באורך formula_88 מפתחות הציבוריים. שילוב של שיטת גולדרייך עם חתימת וינטרניץ מגיע לאורך חתימה של 1 מגה בית במקרה שפרמטר הביטחון הוא formula_89.
אלגוריתם SPHINCS-256 משלב כמעט את כל הטכניקות המתוארות בנוסף לכמה שיטות חדשות כדי להפוך חתימה חד-פעמית לחתימה דיגיטלית רב-פעמית נטולת זיכרון ויעילה, עם ביטחון ברמה של formula_90 ועם מפתחות באורך 1 קילו בית וחתימה באורך 41 קילו בית.
תקנים.
NIST הכינו טיוטה לתקן חדש לחתימה דיגיטלית מבוססת גיבוב הנחשבת בטוחה נגד קריפטואנליזה קוונטית (כאשר הדבר יהיה רלוונטי), היא מהירה ויעילה המשלבת כמה רעיונות ביניהם formula_91 שהוא וריאציה של חתימת וינטרניץ, XMSS ו-formula_92. בהתבסס על הצעה של Mecgrew ו-Curcio.
קבוצה אחת בטאלין
קבוצה אחת בטאלין הוא השם שניתן למשחק המתוכנן שבין אסטוניה לבין סקוטלנד. המשחק הסתיים כעבור שלוש שניות משריקת הפתיחה, לאחר שהנבחרת האסטונית לא התייצבה למשחק, כתוצאה ממחלוקת על שעת המשחק והשלכותיה. סקוטלנד הניחה כי תקבל ניצחון טכני, אך פיפ"א הקשתה על ההליכים ובסופו של דבר נקבע משחק חוזר במונקו שהסתיים בתיקו מאופס.
רקע.
במסגרת משחקי מוקדמות מונדיאל 1998 שובצו אסטוניה וסקוטלנד בבית ד' עם ארבע נבחרות נוספות: אוסטריה, בלארוס, לטביה ושוודיה. אסטוניה פתחה את הקמפיין עם הפסד בתוצאה 1 - 0 לבלארוס בעוד שסקוטלנד סיימה בתיקו מאופס נגד אוסטריה. במחזור הבא ניצחו שתי הנבחרות, והן הגיעו למשחק ביניהן כאשר נקודה אחת הפרידה ביניהן.
לפני המשחק.
סקוטלנד התאמנה באצטדיון קדריורג בלילה שלפני המשחק עם התאורה הזמנית באצטדיון שהייתה לקויה. סקוטלנד מחתה על כך בפיפ"א. לאחר דיון בפיפ"א, הוקדם זמן המשחק מ-18:45 ל-13:00. התאחדות הכדורגל האסטונית לא הייתה מרוצה משעת המשחק שנקבעה, לאור החשש מאובדן הכנסות מזכויות שידור. מנהל צוות הטלוויזיה של אסטוניה אמר כי היה מוכן וערוך לשדר את המשחק אך התאחדות הכדורגל האסטונית סירבה לכך בתוקף.
מהלך המשחק.
לפני המשחק שרו האוהדים הסקוטים שיר שטבע את כינויו של המשחק, "קבוצה אחת בטאלין, רק קבוצה אחת". השופט היוגוסלבי מירוסלאב רודמן שרק את שריקת הפתיחה ולאחר נגיעה אחת בכדור שרק את שריקת הסיום. הסקוטים נטשו את המגרש והחלו בהכנות לנסיעה הביתה. האסטונים לעומת זאת הגיעו ערוכים למשחק בשעות אחר הצהריים המאוחרות אך הופתעו לגלות שהמגרש שומם וריק.
על הזדון של הרודוטוס
על הזדון של הרודוטוס או על רשעותו של הרודוטוס (ביוונית עתיקה: Περὶ τῆς Ἡροδότου κακοηθείας בלטינית: De malignitate Herodoti) הוא חיבור של הסופר וההוגה היווני-רומאי בן המאה ה-1 לספירה פלוטרכוס, שנמצא באסופת הכתבים פרי עטו, "מוראליה". בחיבור זה שם לעצמו פלוטרכוס מטרה לבקר את ההיסטוריון הקדום הרודוטוס.
פלוטרכוס משתמש בלשון בוטה מאוד נגד הרודוטוס, תופס אותו בשגיאות שונות, ומאשים אותו בדעה קדומה וסילופים. פלוטרכוס מאשים מספר פעמים את הרודוטוס באהדה יתרה לברברים, וטוען שהוא מוטה מראש נגד הערים תבאי, קורינתוס, ארגוס ופוקיס. עם זאת, ייתכן גם שמדובר בתרגיל רטורי בלבד, שבו פלוטרכוס לקח את תפקיד הקטגור, כדי לראות מה ניתן לומר נגד סופר כל כך ידוע ואהוב.
החיבור.
ביקורת נגד הרודוטוס.
פלוטרכוס פותח את חיבורו בטענה שהסגנון הפשוט והקלילות של הרודוטוס מטעים את מרבית קוראיו וגורמים להם להאמין שהוא כן עמם. פלוטרכוס מצטט את אפלטון, המכנה התנהגות מסוג זה "עוול קיצוני"; פלוטרכוס סבור שזו "הרשעות הגדולה ביותר להעמיד פן של פשטות רכה, ולהיות באמת זדוני ביותר." פלוטרכוס מאשים את הרודוטוס שהוא "מפעיל את הזדון שלו" נגד הקורינתיים והבויאוטים, והוא מצהיר שהוא חש להגן על אבותיו. פלוטרכוס סבור שכדי לחשוף את כל שקריו של הרודוטוס ידרשו ספרים רבים, אולם הוא מאמין שגם ספר אחד יוכל להספיק כל עוד הוא כתוב בלשון טובה.
הראיה הראשונה של פלוטרכוס נגד הרודוטוס היא שהרודוטוס משתמש לעיתים בלשון גסה וב"מונחים נתעבים", כאשר גם לשון עדינה יכולה להעביר את המסר. פלוטרכוס סבור שצורת כתיבה כזו מעידה בבירור על הגזמה. פלוטרכוס גם תוקף את נטייתו של הרודוטוס להפסיק באמצע תיאור של דברים חשובים ולהאריך בפרטים שוליים כמו אופיין של הדמויות הפועלות. הוא מביא בתור השוואה את תוקידידס, שלא מפרט יותר מדי בחיבורו את מגרעותיהם של קליאון והיפרבולוס, למרות ש"כאלה היו בשפע". גם פיליסטוס שכתב על דיוניסיוס הראשון, התמקד ב"עניינים היווניים" ולא סטה לעניינים אחרים. פלוטרכוס מכנה את הרודוטוס "אספן אסונות של אנשים", וכותב שנטייתו זו מעידה בבירור שהוא "נהנה מדברים רעים".
כמו כן פלוטרכוס מאשים את הרודוטוס שהוא שופט דברים בצורה חד-צדדית, ואינו מנסה כלל לראות את הצד השני של המטבע. פלוטרכוס גם תוקף את הרודוטוס על נטייתו הבאה: כאשר ידוע שאירוע מסוים התרחש, אולם ישנן שתי אפשרויות למה גרם לו, הרודוטוס (כך טוען פלוטרכוס) תמיד מעדיף את האפשרות הגרועה ביותר. פלוטרכוס משווה את הרודוטוס למחזאים הטוענים שהמלחמה הפלופונסית פרצה רק כי פריקלס רצה להשביע את רצונה של אספאסיה, ולא למען הכבוד האתונאי. פלוטרכוס אומר שהוא מסוגל להוסיף הערות נוספות "אבל אלו מספיקות כדי לאפשר לנו להבין את הטבע והנימוסים של הרודוטוס".
טעויותיו של הרודוטוס.
מכאן ואילך עובר פלוטרכוס לבקר את טעויותיו של הרודוטוס. הרודוטוס דוחה את הטענה שהמצרים הקריבו קרבנות אדם, ותחת זאת מייחס ליוונים מעשים דומים. הרודוטוס חולק על הסברה המקובלת על פיה שהתה הלנה בטרויה בזמן חטיפתה, וטוען כי פאריס שמר אותה כל זמן מלחמת טרויה במצרים. הוא ביסס את טענתו בין היתר על קטעי השירה של הומרוס באיליאדה (שיר 6) ובאודיסיאה (שיר 4). הוא טען כי מנלאוס הגיע עם צבאו למצרים, והמצרים קיבלו אותו בפנים יפות והחזירו לו מיד את הלנה. עם זאת, בדרך חזור תקפה סערה את אניותיו, וכדי להרגיע אותה הוא חטף שני נערים מבני הארץ והעלה אותם קרבן. פלוטרכוס דוחה את הסיפור, שכן הרודוטוס כותב שמנלאוס נמלט "שנוא ונרדף" אל לוב, בעוד לטענתו של פלוטרכוס, עד ימיו מעניקים המצרים כיבודים למנלאוס והלנה.
הרודוטוס טוען כי הפרסים למדו מהיוונים את משכב הזכר. פלוטרכוס דוחה טענה זו, וטוען שהפרסים נהגו כך עוד לפני שפגשו לראשונה ביוונים. הוא גם מוחה נגד אהדתו הברורה של הרודוטוס למנהגי הדת של המצרים. הרודוטוס שולל את מוצאם היוני של גיבורים כמו פרסאוס והרקולס, וטוען כי למעשה מוצאו של פרסאוס היה מצרי או אשורי, וכי מוצאו של הרקולס היה פיניקי. פלוטרכוס מכנה את הרודוטוס "כופר" וטוען שלמעשה פרסאוס היה מארגוס וכי הרקולס היה בויאוטי (כמו פלוטרכוס בעצמו).
פלוטרכוס מוחה על המילים ששם הרודוטוס בפיו של סולון: "כמה מלאה האלוהות כולה קנאה ותהפוכות". פלוטרכוס רואה זאת כפגיעה בשמו של סולון, והצגתו כמחלל קודש. כאשר הרודוטוס מזכיר על קרב גדול בין אתונה למיטילנה, הוא מספר על המשורר אלקיאוס בן מיטילנה, שהצליח להימלט מהקרב בקושי, אולם נשקו נפל בידי האתונאים והם תלו אותו לראווה על עץ. פלוטרכוס לועג להרודוטוס על שהוא נתפס לעניינים שוליים שכאלו תחת לספר על מעשי גבורה גדולים יותר שאירעו באותו קרב, כמו הדו-קרב בין המצביא האתונאי פארינון ללוחם בן מיטילנה פיטאקוס. פלוטרכוס מצביא על סתירות פנימיות בתיאורו של הרודוטוס את קרויסוס מלך לידיה. בתחילה מציג הרודוטוס את קרויסוס כמלך הולל וחסר אחריות, ובהמשך הוא מתואר כפיקח ואחראי הדואג מאוד לשלום עמו. כמו כן הוא מתאר בו זמנית את קרויסוס כירא שמים השולח מתנות לאלים, ומיד לאחר מכן מזכיר שקרויסוס רצח את אחיו. כך הוא גם עושה לגבי דיאוקיס מלך מדי, אותו הוא מתאר בו זמנית כערמומי ותאב כוח מחד, וכשופט צדק הגון מאידך.