לאחר ההתיישבות הלכה הקומונה, צמחה ושגשגה כשהיא שוכרת שטחים חקלאיים נוספים, מקימה טחנות מסור וקמח, בתי מלאכה, בתי ספר ואף תיאטרון וחיי תרבות שכללו קונצרטים קבועים. העבודה בקהילה הייתה מחולקת על בסיס:גברים עבדו כחייטים, בונים, נפחים, סנדלרים, מכונאים, נגרים, בורסקאים וקצבים. נשים עבדו כטבחות, תופרות, כובסות ומגהצות. במקום הוקמו גם שני בתי ספר - לבנים ולבנות. הקהילה הקימה מערך עיתונות אשר פרסם בצרפתית, אנגלית וגרמנית, ובפריז הוקם משרד לגיוס תומכים למושבה האמריקנית. ספריית הקהילה הכילה למעלה מ-4,000 כרכים באנגלית וצרפתית בתכנים ספרותיים ומדעיים. עד שנת 1855, התגוררו בקהילה למעלה מ-500 חברים.
על אף שבראשית ההתיישבות הסכימו המתיישבים למנות את קבה לראשם למשך עשור, עם ההתיישבות בנאוו החלו חילוקי דעות פוליטיים בקבוצה. קבט עצמו הבין כי מעמד זה איננו הולם את רעיונותיו הדמוקרטיים המובעים בספריו ובשנת 1850 הציע חוקה חדשה אשר כללה נשיא ודירקטוריון הנבחרים מדי חצי שנה. עם זאת נותר קבה בעל השפעה מכרעת וכמעט אבסולוטית בקבוצה.
בשנת 1852 הוגשה בפריז תביעה נגד קבה על ידי מספר חברים לשעבר בתנועה, אנשי הקבוצה הראשונה ניצולי ניסיון ההתיישבות בטקסס, שטענו כי קבה הונה אותם. קבה נדרש לשוב לצרפת למשך 18 חודשים על מנת להילחם על שמו ועל שם התנועה. כשחזר לארצות הברית, מצא את הקהילה מפוצלת והחל לדחוף שורה של כללים מגבילים בקומונה, שסבר שנחוצים לשם גיבושה. ביניהם איסור שימוש באלכוהול וטבק, ואיסור על דיבור בשעת העבודה. החוקים הללו עוררו מרירות בקרב חברי הקהילה כלפיו. ב-15 בדצמבר 1855 ניסה לשנות את החוקה כך שיוכל לכהן כנשיא בעל סמכויות נרחבות למשך 4 שנים רצופות, הצעה שהייתה מנוגדת לא רק לעקרונות הקבוצה כי אם גם לכתב הצ'ארטר שניתן לה ממשלת אילינוי, אשר התיר לה לשנות את החוקה רק אחת לשנתיים. האספה הכללית של הקומונה דחתה הצעתו זו.
עמדתו זו של קבה עוררה אמוציות חזקות ביותר בקהילה, שחברה נמנו על הענף הדמוקרטי של אנשי המהפכה הצרפתית, ומנגד חשו קבה ותומכיו, שהיוו מיעוט קולני, כי עמדתו חיונית לשמירה על טיבה המוסרי של הקהילה. קבה גם עשה שימוש במעמדו בתנועה כדי להוציא כספים בלא אישור האספה - ואף הורה לנציגות איקאריה בפריז שנוהלה על ידי אשתו, לעצור את הגירתם של חברים חדשים לקבוצה עד אביב 1857 ואשר עשה שימוש בבית הדפוס של הקומונה כדי להשמיץ את יריביו. בעקבות פעולות אלו החליטה האספה הכללית של הקומונה לפרק את המשרד הפריזאי ב-12 במאי 1856. הוויכוח התפתח לכדי פיצול סיעתי בין סיעת ה'דיסידנטים' בהובלת אלכסיס ארמל מרצ'נד וז'אן בפטיסט ג'רארד, וה'קבטיסטים' תומכי קבה. הדברים הגיעו לכדי מהלומות ידיים ותגרות המוניות שהמשטרה המקומית נאלצה להתערב בהן, לאחר שב-3 באוגוסט 1956 נבחרו להנהלת הקבוצה רוב ממתנגדיו של קבה. חדר האוכל אף הוא פוצל לשניים, ותומכי קבה השביתו חלק מפעילות המשק. מתנגדיו של קבה האשימו אותו כי הוא עושה שימוש במעמדו הרשמי כמורשה חתימה מטעם הקומונה כדי לפגוע בא במזיד ולגרום לה להפסדים כלכליים משמעותיים. קבה עצמו אף עתר לבית דין בניסון שכשל, לקבל צו פירוק לקומונה. ב-27 בספטמבר הגישה ועדת חקירה מטעם סיעת הרוב, מתנגי קבה, דו"ח שפירט רשימה ארוכה של האשמות כלפיו אשר אושר באספה הכללית. באוקטובר 1856, עזב קבה עם 170 מתומכיו, אשר התקדמו במורד זרם המיסיסיפי לכיוון סנט לואיס, כדי להקים מושבה חדשה.
הסכסוך גרם לאובדן של כ-40% מחברי הקומונה, ולדילדול מקורות הכנסתה מתמיכה כלכלית בצרפת, סיעת הרוב בנאוו נקלעה לבסוף לקשיים כלכליים ונאלצה להתפרק בשנת 1860. רבים מחבריה חברו למושבה האיקארית המקבילה בקורנינג שבאיווה.
צ'לטנהאם, מיזורי.
קבה וחברי סיעת הקבטיסטים שעזבו את נאוו הגיעו לסנט לואיס ב-6 בנובמבר 1856. באופן אירוני, מנהיג הקבוצה שבעטיו אירע הפיצול, אטיין קבה, נפטר יומיים לאחר מכן מהתקף לב פתאומי. את מקומו בהנהגת הקבוצה ירש עורך דין צעיר בן 32, בשם בנימין מרקדייה (Benjamin Mercadier). בתחילה עבדו חברי הקבוצה בבתי מלאכה שונים בעיר והעבירו משכורתם לקופה משותפת. החברים התגוררו במספר דירות קטנות שהצליחו לשכור. קבוצה זו, המשיכה לקבל גם תמיכה כלכלית מצרפת.
ב-15 בפברואר 1858 רכשה הקבוצה של 151 מאנשי הקבוצה על כמה מאות דונם בצ'לטנהאם, שבסנט לואיס, מיזורי. הם השתמשו ב-500 דולרים מעיזבונו של קבה, ולקחו משכנתה על סך 25 אלף דולר על מנת לרכוש שלושים ותשעה דונמים ושלושה בניינים בדרום מערב העיר, וחלק מהחברים הוסיף לעבוד בחוץ. ההסתגלות לאזור החדש ולשכנים החדשים הייתה קשה, אך ילדי הקבוצה, נרשמו לבתי הספר הציבוריים המקומיים.
הדיונים על החוקה עוררו פעם נוספת ויכוח פנימי על מידת הדמוקרטיה הפנימית של הקהילה, אשר הוביל פעם נוספת לפיצול ולעזיבתם של 42 חברים. היתר אימצו חוקה ברוח הצעתו של קבה לנאוו. במהרה נפלה גם מושבה זו לוויכוחים שונים, במיוחד במהלך מלחמת האזרחים, אז הצטרפו צעירים רבים לצבאו של לינקולן במטרה להיאבק במשטר העבדות אך גם מתוך תקווה להכניס באמצעות כך כסף וליצור הכנסה כשהקצינים מבין מתגייסי הקומונה נהגו לשלוח לה ממשכורתם. רבים מהנותרים נפלו קורבן גם למגיפות של דיזינטריה וכולרה בחודשים החמים. עד שנת 1864, נותרו בקבוצה רק כ-20 חברים - מהם שמונה גברים, שבע נשים והיתר ילדים.
ב-1863 חוסל המשרד הפריזאי שתמך בקומונה כלכלית, עם הצטרפותם של החשובים בעסקניו לאינטרנציונל הראשון. מכיוון שלא הצליחו לעמוד בתשלומי המשכנתה, במרץ 1864 החזירו את הנכס לבנקאי תומאס אלן מסנט לואיס, ממנו נרכש, כשהם מותירים חוב גדול. נעשה עוד מאמץ שלא צלח לנסות ולאתר שטח שניתן יהיה להתיישב עליו בנברסקה אולם ב-4 במרץ אותה שנה עזבו רוב החברים הנותרים את הקהילה וקומונת צ'לטנהאם חדלה מלהתקיים.
בשנת 1872, נותרו הבניינים עזובים, וב-1875, נשרפו בשריפה אשר כילתה את העדויות האחרונות לקיום המושבה במקום.
קורנינג, איווה.
בשנת 1852 רכשו האיקארים אדמות במחוז אדמס במדינת איווה כדי ליצור יישוב קבע חדש, והחלו להתיישב מדרום-מערב לקווינס סיטי בשנת 1853, אזור שלאחר מכן הוקמה בו העיירה קורנינג. בשנת 1860, כאשר פשטה מושבת נאוובו את הרגל, עברו רבים מבני הקהילה לאתר החדש שבאיווה. המתנחלים הגיעו ללא רכוש מלבד כישוריהם, אך עם חוב של 20,000 דולרים. השטח כלל כ-4,000 דונם, ובתחילה מצאו לעצמם מקלט בבקתות בוץ, ולאחר מכן בבקתות עץ גסות. הקהילה קיבלה אישור כאגודה רשומה מצד מדינת איווה ב-1860. בתקופת מלחמת האזרחים, הצליחו חברי הקהילה למכור את תוצרתם במחירים טובים ולכסות את חובם הקיבוצי על שנת 1870.
באביב 1874 ביקר במושבה האיקרית שליד קורנינג צ'ארלס נורדהוף, שנסע בארצות הברית וערך מחקר על קהילות שיתופיות לצורך כתיבת ספר. באותה תקופה מצא נורדהוף במקום בניין בן שתי קומות, 60 מטרים על 24, אשר שימש כחדר אוכל משותף, בית רחצה ובית ספר. לצידו הוקמו כתריסר בתי חווה רעועים, אשר הכילו באותה התקופה כ-65 חברים בכ-11 משפחות. רוב אנשי הקהילה היתו ממוצא צרפתי, וצרפתית הייתה השפה המדוברת ביניהם, אם כי ביניהם נכללו גם "אמריקאי אחד, שווייצרי, שוודי, ספרדי ושני גרמנים".
בספרו כתב נורדהוף כי "הילדים נראים בריאים להפליא, וביום ראשון היו לבושים בטוב טעם. החיים היו עדיין פשוטים ביותר. הם היו מתאספים בקבוצות לשולחנות ללא מפות בחדר האוכל המשותף, ושותים מכוסות פח, ומוזגים מים מקנקני פח. 'זה מאוד צנוע', אמר לי אחד מהם; "אבל אנחנו עצמאיים - איננו משרתים של איש - ואנחנו מרוצים".
נורדהוף ציין כי המושבה מכרה כ-2,500 פאונד צמר בשנה, לצד בקר, חזירים ומוצרים שייצרה במתקני הייצור שלה. הקבוצה המשיכה לפעול תחת החוקה המורחבת שנכתבהה על ידי קבה, "הקובעת בתשומת לב רבה את השוויון והאחווה בין בני האדם ואת החובה להחזיק את הרכוש במשותף. המוקיעה אדנות ועבודת משרתים, מורה על הנישואין תחת העונשים, לספק חינוך ולדרוש כי דעת הרוב תשלוט". בכל שבת התכנסה אספה של המבוגרים בקבוצה, פעם בשנה נבחר נשיא לעדה, ומדי שבוע נבחרו מזכירים לישיבות. בנוסף תחת הנשיא מונו ארבעה מנהלים שהיו אחראים על חקלאות, ביגוד, תעשייה ובינוי.
עוד ציין נורדהוף כי הקהילה לא קיימה מצוות דתיות כלשהן. "בימי ראשון נחו מעבודתם, והצעירים היו יוצאים חמושים ברובים. החברה נהנתה לפעמים מהצגות תיאטרון, מוזיקה או שעשוע כלשהו. הרעיון היה לאפשר לכל אחד לעשות כרצונו".
בשנות ה-70 של המאה ה-19 הושפעה הקומונה ממבקרים ומצטרפים מרקסיסטיים, חלקם פליטי הקומונה הפריזאית אשר חברו בעיקר לצעירי הקבוצה, וביקשו לקדם שינויים בקהילה במטרה להפוך אותה לגורם משמעותי במעמד העובד ובשמאל הצרפתי-אמריקני. קבוצה זו שכונתה דרשה שינויים במבנה הנהלת המשק, שיפור שיטות העבודה בחקלאות והרחבת הפעולה התעשייתית של הקומונה. חשוב מכך, תבעה קבוצה זו מתן זכות הצבעה לנשים באספת הקבוצה - כיוון שעד אז ניתנה זכות זו רק לגברים בני למעלה מ-22. קבוצה זו הייתה המיעוט באספה ומנתה 17 גברים בלבד.