במאמר "בקשה לתירוצים" (A plea for excuses), אוסטין מדגים את שיטתו הפילוסופית. הוא משתמש בסוג של משחק מילים כדי לפתח את המשמעות של מושג מפתח. אוסטין נעזר במילון כדי לבחור רשימה של מילים שקשורות למושג מסוים, ולאחר מכן מחפש בו את פירושיהן. הוא המשיך בתהליך זה עד שהמילים התחילו לחזור על עצמן, וכך מצא למעשה "משפחת מילים" שקשורה למושג המפתח.
ספרו "איך עושים דברים עם מילים" (How to Do Things with Words) הוא כנראה חיבורו המשפיע והידוע ביותר. אוסטין מצביע על העובדה שפילוסופים של השפה מתמקדים בטענות (statements), כלומר משפטים המתארים עובדות ועשויים לשיטתם להיות אמיתיים (true) או שקריים (false). אך יש קבוצה של אמירות שעל-אף שהן נראות מבחינה דקדוקית כטענות, אינן למעשה מתפקדות ככאלה. את הקבוצה הראשונה הוא מכנה "מבעים קביעתיים" (constative utterances), ואת הקבוצה השנייה "מבעים ביצועיים" (performative utterances). מבעים ביצועיים אינם מדווחים על עובדה אלא שבעצם אמירתם מבוצעת פעולה מסוימת. דוגמאות שאוסטין מביא הן "אני קורא לספינה זו 'המלכה אליזבת'" בעת טקס הטבלה (חניכה) של ספינה; "אני מוכן ומזומן (לשאת אישה זו לאשתי החוקית)" (I do) כתשובה לכומר במהלך חתונה; או "אני מוריש את שעוני לאחי" במסגרת צוואה. המשותף לדוגמאות אלה הן שאינן משפטים המתארים מצב עניינים חיצוני להם, אלא שבעצם אמירתם הדובר מבצע את הפעולה המתוארת (מעניק שם, מתחתן, מצווה על ירושה). כתוצאה מכך, מבעים ביצועיים אינם אמיתיים (true) או שקריים (false), אך הם יכולים להצליח או להיכשל. אוסטין מכנה מבעים מוצלחים "שמחים" (happy) ומבעים כושלים "בלתי שמחים" (unhappy). למשל, אם המבע "אני מסכים" נאמר על ידי החתן בטקס חתונה כשלצידו עומדת בובה, אז המבע הביצועי יהיה "ריק" (void), וכך גם יהיה אם אדם יצווה להוריש שעון לאחיו כשאין לו שעון או כשאין לו אח.
בהמשך הספר אוסטין דוחה את הדיכוטומיה בין מבעים קביעתיים ומבעים ביצועיים. הוא מראה שאין קריטריון דקדוקי שיבחין ביניהם, ושבכל מבע יש אלמנט קביעתי, כלומר כזה שאמור להיות הולם לעובדות, ואלמנט ביצועי, כלומר שיכול להיות מוצלח או כושל. הוא מנסח תורת מעשי דיבור (speech acts) שלפיה כל אקט דיבור נחלק לשלושה ממדים, שלושה מעשים שונים בעת ובעונה אחת:
הוגים רבים בפילוסופיה האנליטית ומחוצה לה הושפעו מעבודה זו, התייחסו אליה, או השתמשו באוצר המילים ובמושגים שהיא מציעה. ביניהם אפשר למנות את תלמידו ג'ון סרל, וכן את ז'אק דרידה, פייר בורדייה, וג'ודית באטלר.
ישיבת הר ברכה
ישיבת הר ברכה היא ישיבת הסדר הנמצאת בהר ברכה בשומרון. הישיבה הוקמה בחודש אלול ה'תשנ"א, 1991, על ידי הרב אליעזר מלמד, שמכהן כראש הישיבה. הישיבה ממשיכה את הקו האידאולוגי של ישיבת מרכז הרב שבה למדו הרב אליעזר מלמד והרב זאב סולטנוביץ' מקימי הישיבה.
לישיבה חלק מרכזי בפיתוח היישוב הר ברכה ורבים מבוגריה קובעים בו את בתיהם.
צוות הישיבה.
ראש הישיבה ההסדר והגבוהה הוא הרב אליעזר מלמד המכהן גם כרב היישוב הר ברכה. הרב יזהר אשור אחראי על תוכנית שילובים. הרב גור גלון הוא ראש הכולל לרבנות. הרב אורן דחבש, הרב בראל שבח והרב חגי כהן הם ר"מים בישיבה. הרב אהרון פרידמן הוא ר"מ סדר בוקר ור"מ סדר צהרים הוא הרב אליה גוטליב.
הרב מאור קיים עומד בראש מכון המחקר ומכון הוצאת הספרים בישיבה. הרב זאב סולטנוביץ' מעביר שיעורים בהיסטוריוסופיה ובאמונה. בנוסף, הרב שלומי בדש, הרב יונדב זר, הרב מנחם טחלוב והרב ד"ר בועז הוטרר מעבירים שיעורים בישיבה. רוב הרבנים הם בוגרי הישיבה.
בעבר לימדו בישיבה הרב יעקב חביב, כיום ראש ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, והרב גד אלוואי, כיום רב היישוב מרחב עם.
מכון הר ברכה.
מכון הספרים של הישיבה מוציא לאור את סדרת פניני הלכה וכלל חיבוריו של הרב אליעזר מלמד, וכן ספרות תורנית של רבנים מהישיבה, ספרות מחקרית וספרות חינוכית.
במקביל מוציא המכון גם ספרי היסטוריה שנלמדים במסגרת הבגרות להיסטוריה בחינוך הממלכתי דתי, וכן פניני הלכה במהדורה מיוחדת ללימוד בכיתות ז–ט וכן פניני הלכה לילדים.
ביטול ההסדר והחזרתו.
בשנת ה'תש"ע, 2009, לאחר שמספר חיילים בגדוד שמשון, אחד מהם תלמיד הישיבה, הניפו במהלך טקס השבעתם שלטי מחאה על השתתפות הגדוד בפינוי חומש, ולאחר מקרה שבו הונף שלט מחאה נוסף, כתב הרב אליעזר מלמד: "אילו נשאלתי הייתי מניא אותם (=את מניפי השלטים); בדיעבד - אני מכבד את מעשיהם ומכיר בתועלת שבכך". בעקבות זאת המליץ הרמטכ"ל, גבי אשכנזי, לשר הביטחון, אהוד ברק, לבטל את השתתפות הישיבה במסלול ההסדר. גם אלוף פיקוד המרכז, אבי מזרחי, תמך בביטול עקב הביקורת שהעביר הרב מלמד על יושרם של קציני צה"ל והעידוד שלטענתו הוא מעניק לסרבנות, איגוד ישיבות ההסדר גינה את הנפת השלטים ועם זאת התנגד לביטול ההסדר. "גורם בכיר במערך ישיבות ההסדר" ששמו לא פורסם טען כי הפסקת ההסדר עם הישיבה היא חלק מרדיפה אישית של הרב מלמד. בדצמבר 2009, זימן אהוד ברק את הרב מלמד לשימוע על דבריו, והוא סירב להגיע, בנימוק של פגיעה בכבוד הרבנות. ברק החליט לבטל את השתתפות הישיבה בהסדר. בעקבות כך היא הפכה לישיבה גבוהה. הישיבה המשיכה להדריך את תלמידיה להתגייס לצבא, במסלול של חוק טל ובמסלולים נוספים. בפגישה של רבני ישיבות ההסדר הצטרף אליהם הרב מלמד בשלילת הפגנות בצה"ל ובציפייה שצה"ל לא יערב את חייליו במשימות בעלות אופי אזרחי.
ביולי 2013, לאחר שיחות בין משרד הביטחון לראשי הישיבה, החליט שר הביטחון החדש משה יעלון להחזיר את הישיבה לרשימת ישיבות ההסדר. מאוחר יותר התפטר הרב מלמד מתפקידו הרשמי כראש הישיבה, בנימוק שכך יוכל להתבטא מתוך חירות. במקומו קיבל את התואר הרב יעקב חביב, ב-2017 החליפו הרב גור גלון, ובשנת 2019 חזר הרב מלמד לתפקיד ראש הישיבה.
עישון קר
ליאו בק
הרב ד"ר אריה ליפמן (ליאו) בק (בגרמנית: Leo Baeck; 23 במאי 1873 – 2 בנובמבר 1956) היה רב ומלומד יהודי-גרמני, מראשי הקהילות הליברליות (רפורמיות) ומנהיג כל יהודי גרמניה בימי המשטר הנאצי והשואה.
ביוגרפיה.
בק נולד בשנת 1873 בעיר ליסה שבפרוסיה (כיום לשנו בפולין). משפחתו הייתה אורתודוקסית, אביו, הרב ד"ר שמואל בק כתב ספרים על ההיסטוריה היהודית.
בשנת 1891 החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו שהשתייך לאסכולה פוזיטיבית-היסטורית מיסודו של זכריה פרנקל, וב-1894 המשיך את לימודיו בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות מיסודו של אברהם גייגר, שלא השתייך באופן רשמי לאף זרם אך היה מזוהה על התנועה הרפורמית. במקביל למד באוניברסיטת ברלין שפות עתיקות, תאולוגיה והיסטוריה וקיבל תואר דוקטור.
בגיל 24 קיבל את מינויו הראשון כרב בעיר אופלן ואחר כך כיהן כרב בדיסלדורף עד 1912, משם עבר לברלין. בק שירת כרב צבאי בצבא הגרמני בזמן מלחמת העולם הראשונה ועוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה.
בק כתב מאמרים ומחקרים רבים בנושאי יהדות, ושימש בהמשך כמנהיגה הרוחני של היהדות הליברלית בגרמניה. לימד בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות.
הרב בק שרד את השואה, ולאחר המלחמה עבר ללונדון ואף לימד בהיברו יוניון קולג' בניו יורק. בשנת 1955 הוקם בניו יורק בהתערבותם של מרטין בובר וחנה ארנדט מכון ליאו בק לחקר ההיסטוריה והתרבות של היהודים דוברי הגרמנית, ובק הפך לנשיאו הראשון.
ב-29 באוקטובר 1956 חתם הרב ד"ר ליאו בק על הגהת ספרו השני "זה העם". בשעות אחר הצהריים לקה בשבץ וכעבור שלושה ימים נפטר, בגיל 83.
פועלו בזמן השואה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון שימש בק כמנהיג הנציגות הארצית של היהודים הגרמנים (Reichsvertretung der Deutschen Juden) והיה מקובל על כל הזרמים ביהדות גרמניה. הוא המשיך להכשיר, בסתר, רבנים לקהילה היהודית הגוועת גם כאשר נאסר הדבר על ידי שלטונות גרמניה הנאצית. בימי מלחמת העולם השנייה היו לליאו בק הזדמנויות רבות לעזוב את גרמניה, אך הוא האמין שמנהיג צריך לעמוד לצד קהילתו, ולכן לא ניצל את ההזדמנויות.
טרזינשטט.
בינואר 1943 נשלח בק לגטו טרזיינשטט, שם היה מספרו הסידורי ברשומות 187894. בתחילה קיבל עבודות פיזיות אך לאחר יום הולדתו השבעים התאפשר לו לספק עזרה רוחנית לחולים ולגוססים.
יחד עם מלומדים גדולים מארצות אירופה, ליאו בק העביר הרצאות בנושאים שונים כגון ספרות, היסטוריה, כלכלה, אסטרונומיה, משפטים ופילוסופיה. אסירים רבים בגטו היו נדחקים לחדרון קטן כדי לשמוע את הרצאותיו ודמותו של בק היוותה להם את התגלמות דמות הרב והאדם שבידו הכוח לנחם. בתוך מצוקת חיי הגטו ליאו בק היווה את הסמכות המוסרית.
בק הוביל את התפילות בגטו בכל מקום ובכל שעה על פי בקשת המתפללים.
בנוסף, בק היה חבר ב"מועצת הזקנים" של הגטו. ה' ג' אדלר, אחד מהמעטים ששרדו, סיפר על פועלו: "האישיות הראויה ביותר להיזכר מתוך מועצת הזקנים היה הרב ד"ר ליאו באק מברלין. הוא היה מכובד על כולם. מעולם לא התחמק מעול המחנה, אולם בקרבתו נדמה שהמחנה אינו קיים...".
ליאו בק היה אחד מהמיועדים להשמדה אך ניצל - בעת הגיעו לגטו, מת רב אורתודוקסי זקן מצ'כוסלובקיה בשם באק. לשלטונות הנאצים נמסר בטעות שהרב ליאו באק נפטר ומאז לא נכלל ברשימות המוות.
בק שוחרר יחד עם שאר 9,000 השורדים האחרים מגטו טרזינשטט ב-1945.
דילמת החברות במועצת הזקנים.
בשנת 1939 בוטלו כל הארגונים הנבחרים של המוסדות היהודיים, ביניהם "מועצת הזקנים", ובמקומם מינו הגרמנים נציגות מטעמם. מרגע זה עלתה דילמת שיתוף הפעולה בין הנאצים לבין קורבנותיהם היהודים.