בתקופת שלטונם של הסולטאנים מוסטפא הראשון ועות'מאן השני נחלש מאוד השלטון המרכזי העות'מאני, התחזק מעמדם של המושלים העות'מאנים המקומיים והשלטון המקומי הפך מושחת. במקביל התערער מצב ביטחון הפנים, סוחרים הותקפו בדרכים על ידי שודדים וחלה הידרדרות במצב הכלכלי. רק לאחר שעלה לשלטון מוראט הרביעי הושב הסדר על כנו. בתקופת שלטונו של אהמט השלישי נתונה הייתה העיר וידין תחת כיבוש אוסטרי למשך מספר שנים ובתקופתם של מהמוט הראשון ועות'מאן השלישי שותק המסחר הימי על ידי הצי של הרפובליקה של ונציה ושוב נקלע האזור למשבר כלכלי. בתקופה זו גברה רדיפת האוכלוסייה הלא מוסלמית, היא הוכרחה ללבוש בגדים נבדלים והוטלו עליה מיסים חדשים. בימי הסולטאנים סלים השלישי ומוסטפא הרביעי גברו העימותים מול האימפריה הרוסית מחד וחוסר הסדר במנגנוני השלטון העות'מאנים מאידך. ברחבי בולגריה פרצו מהומות של אספסוף וחבורות שודדים פשטו על ערי בולגריה השונות ללא תגובה ולעיתים בעידוד המושלים העות'מאנים המקומיים. בתקופה זו מרד אוסמאן פאזוואנטואולו בשלטון המרכזי והקים ישות עצמאית באזור וידין.
בתקופת מהמוט השני איבד כמעט לחלוטין השלטון המרכזי העות'מאני את השליטה בבולגריה והיא נוהלה בידי מושלים מקומיים שנחשבו מושחתים והטילו על דעת עצמם מיסים שונים על האוכלוסיות הנוצרית והיהודית. במהלך המאה ה-19 הפך אזור בולגריה לזירת קרבות כחלק מהאצת תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית. ב-1811 חצו הרוסים את הדנובה וכבשו את כל צפון בולגריה וב-1814 כבשו הוולאכים את וידין. ב-1828 כבשו הרוסים את מרבית בולגריה והגיעו עד לשערי אדירנה. הסולטאן אבדילמג'יט הראשון הצליח להשיב על כנו סדר שלטוני מסוים בבולגריה אך התמרמרות האוכלוסייה הנוצרית הלכה וגברה.
מלחמת העצמאות הבולגרית.
באמצע המאה ה-19 ידעה אירופה גל לאומני שכונה אביב העמים ותוצאותיו בלווי תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית הביאו להתעוררות לאומית בולגרית. ניצני תקופה זו המכונה התחייה הלאומית הבולגרית החלו בראשית המאה ושיאה במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877-1878) שהובילו לעצמאות בולגריה. התהליך לווה בפריחה תרבותית ודתית, תוך בנייה נרחבת של כנסיות ומבני ציבור וביסוס שכבת אליטה מצומצמת בעלת השקפות לאומיות וחתירה לעצמאות מדינית. באפריל 1876 פרצו הפגנות אספסוף בדרום ומרכז בולגריה תוך פגיעה באוכלוסייה המוסלמית. העות'מאנים שהיו עסוקים בדיכוי המרד בבוסניה והרצגובינה לא החזיקו מספיק כוחות סדירים באזור ונכשלו בהכלת המהומות. מיליציות מוסלמיות חצי צבאיות שכונו באשי באזוק והורכבו מצ'רקסים וטטרים, יצאו לפעולות תגמול כנגד האוכלוסייה הנוצרית ופרצה מלחמת אזרחים שכונתה בהמשך מרד אפריל הבולגרי ובמהלכה נהרגו 12,000 נוצרים וכמה מאות מוסלמים. האירוע הועצם בכלי התקשורת האירופים, המעצמות נאלצו להתערב וב-23 בדצמבר 1876 כונסה ועידת קונסטנטינופול במהלכה דנו נציגי המעצמות ללא הסכמה בגבולות העתידיים של בולגריה כיישות אוטונומית עות'מאנית. העות'מאנים התחייבו להרחיב את זכויות הנוצרים בבולגריה אך לא עמדו בהבטחתם וסירבו לקבל את סיכומי הוועידה.
הרוסים לא השלימו עם הקיפאון שנוצר וב-24 באפריל 1877 הכריזו מלחמה על העות'מאנים וחצו את הדנובה, תוך שהם זוכים לשיתוף פעולה מהרומנים והסרבים. הרוסים התקדמו בשלושה צירים. הראשון מהדנובה לכיוון פלבן וסופיה, השני לכיוון רוסה והשלישי לכיוון וליקו טרנובו. העות'מאנים הוכו, הרוסים כבשו את מעבר שיפקה ובהמשך את סליבן ובורגס. ב-9 בינואר 1878 נכבשה סופיה, ב-17 בינואר פלובדיב וב-20 בינואר העיר אדירנה. הבריטים שחששו מקריסת העות'מאנים לחצו על הרוסים ואף שלחו צי ספינות מלחמה כדי להרתיעם וב-3 במרץ נחתם חוזה סן סטפנו שסיים את המלחמה.
במסגרת החוזה הכירו העות'מאנים בבולגריה כנסיכות אוטונומית בעלת אופי נוצרי, שתורשה להחזיק בצבא עצמאי וראשי שלטון נבחרים. הנסיכות חויבה בתשלום מס לעות'מאנים. בשטח הנסיכות נכללו חבלי מקדוניה הווארדארית, תראקיה הצפונית, עמק הדנובה, אזור הרי הבלקן וסופיה. הוסכם שהצבא העות'מאני יעזוב את בולגריה ובמקומו יוצב צבא רוסי לתקופה של שנתיים. הבריטים נחרדו מהתחזוקתם של הרוסים בבלקן ולאחר לחץ כבד שהפעילו כונס קונגרס ברלין, שבמסגרתו נגרע משטח הנסיכות הבולגרית חלקה המזרחי שהפך למחוז עות'מאני אוטונומי בשם רומליה המזרחית. לתפקיד נסיך בולגריה, מונה אלכסנדר באטנברג בלחצו של גיסו אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
המלחמה הסרבו-בולגרית.
ב-6 בספטמבר 1885 הכריז אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה על איחוד בין פלך רומליה המזרחית שבירתו פלובדיב לבין נסיכות בולגריה. הצעד נעשה בניגוד לעמדת האימפריה הרוסית פטרוניתם של הבולגרים והשלטון הרוסי הורה בתגובה לצבא האימפריה לנטוש את הנסיכות הבולגרית. לרוסים היו מספר אוגדות בבולגריה והם תפסו את מרבית עמדות הפיקוד ברמת חטיבה ומעלה. הצבא הבולגרי נותר ללא סגל פיקוד בכיר ומנוסה. המלך פרדיננד חשש מתגובה עות'מאנית לאיחוד והעביר את מרבית כוחות הצבא לאזור הגבול עם האימפריה העות'מאנית.
מילאן הראשון, מלך סרביה, ניצל את ההזדמנות להכות בבולגרים המתחזקים שאיימו על מעמדם של הסרבים כמעצמה אזורית, ב-14 בנובמבר 1885 הכריז מלחמה על נסיכות בולגריה ופתח במתקפת פתע כנגדה. הבולגרים הופתעו לחלוטין ועד מהרה הצליחו הסרבים להציב 3 אוגדות בעמדת איום על סופיה ואוגדה נוספת הטילה מצור על העיר וידין. הנסיך בטנברג נטל פיקוד על צבאו וביצע מאמץ עליון לנייד מהר ככל האפשר את צבאו לחזית הסרבית. ב-17 בנובמבר נבלמו הסרבים וב-24 בנובמבר נהדפו אל מחוץ לגבולות בולגריה. הבולגרים המשיכו במתקפה לתוך סרביה תוך שהם כובשים את העיר פירוט. אולטימטום אוסטרו-הונגרי עצר את התקדמות הבולגרים וב-7 בדצמבר נחתמה שביתת נשק. ב-3 במרץ 1886 נאלצו הסרבים לחתום על הסכם בוקרשט במסגרתו סוכם שרק שליט בולגרי יוכל למשול בחבל רומליה המזרחית. לאחר משא ומתן עם הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני הועבר החבל לחזקתה המלאה של נסיכות בולגריה כפיקדון ל-5 שנים והוא לא הוחזר מעולם לעות'מאנים.
קצונת הצבא הבולגרי שרובה הורכב מוותיקי מיליציית המתנדבים הלאומנית האופלצ'נצי, לא סמכה ידיה על ההסכם מול העות'מאנים בו ראתה כניעה מצד הנסיך בטנברג וב-20 באוגוסט 1886 הוא הודח בהפיכה צבאית. הרוסים ארגנו הפיכת נגד והחזירו את בטנברג לשלטון, אך עם סמכויות מופחתות. בטנברג התפטר ב-8 בספטמבר.
מלחמות הבלקן.
לאחר התפטרותו של הנסיך בטנברג, יצאה משלחת מטעם הפרלמנט הבולגרי לאירופה במטרה לחפש אציל ממשפחת מלוכה מיוחסת, אשר יסכים לשמש כמלך בולגריה ויהיה מקובל על המעצמות. לאחר שסיירו ברחבי אירופה הגיעו לווינה ופרדיננד לבית סקסה-קובורג-גותה, שהיה קצין ומדען נאות להצעה. ב-7 ביולי 1887, הפך לנסיך בולגריה. פרדיננד החל בביצוע מיזמי תשתית שכללו כבישים, מסילות ברזל ורשת חשמל ובבניית מבני ציבור רבים, בעיקר בעיר סופיה. עוד פעל פרדיננד לחיזוק והצטיידות הצבא הבולגרי ונקט במדיניות חוץ אגרסיבית שמטרתה למצב את הנסיכות הבולגרית כמעצמה המובילה בבלקנים.
ב-5 באוקטובר 1908, הכריזה רשמית בולגריה על עצמאותה והתנתקותה מן האימפריה העות'מאנית וכך הפך פרדיננד מנסיך למלך. ההכרזה התקבלה על ידי כל מעצמות אירופה ובכלל זה העות'מאנים.
לאחר תום מלחמת בולגריה סרביה הפך האזור זירה למאבקי אינטרסים בין המעצמות האירופיות. הרוסים ראו בחבל קו הגנה קדמי מפני פלישה לארצם, האימפריה האוסטרו-הונגרית שאפה להשתלט על שטחים נוספים מידי האימפריה העות'מאנים ולבריטים היה אינטרס לשמור על סטטוס קוו במסגרתו הייתה האימפריה העות'מאנית חלשה מאוד, בת תמרון ונזקקת לתמיכתם. ב-1908 סיפחו האוסטרו-הונגרים את בוסניה והרצגובינה וכצעד תגובה יזמו הרוסים את כינונה של הליגה הבלקנית. ממלכת בולגריה, נסיכות סרביה, מונטנגרו וממלכת יוון חברו יחדיו כדי לגרוע שטחים מהעות'מאנים.
ב-8 באוקטובר 1912 הכריזה מונטנגרו מלחמה על האימפריה העות'מאנית, ב-17 באוקטובר הצטרפו אליה שלוש חברותיה לברית ופרצה מלחמת הבלקן הראשונה. העות'מאנים הובסו, ב-30 במאי 1913 נאלצו לחתום על הסכם לונדון והבולגרים זכו במרבית שטחי תראקיה המזרחית. גורלה של מקדוניה נותר סלע מחלוקת בין חברות הליגה הבלקנית, כאשר הסכם לונדון העניק זיקה לחבל לסרבים וליוונים, אך לא לבולגרים. פרדיננד הראשון, מלך בולגריה הוביל קו מיליטנטי אשר התייחס למקדוניה כשטחי מולדת היסטוריים ופעל בכוח להשגתם. ב-16 ביולי 1913 תקפו הבולגרים את חברותיהם לברית ובנוסף התעמתו מול העות'מאנים וממלכת רומניה במסגרת מלחמת הבלקן השנייה. תוצאות המלחמה היו הרות אסון לבולגריה וב-10 באוגוסט נאלצה לחתום על הסכם בוקרשט במסגרתו הועבר חבל דרום דוברוג'ה מהבולגרים לרומנים, מקדוניה הווארדארית לסרבים, תראקיה המזרחית ליוונים ובכלל זה העיר סלוניקי. לבולגרים הושארה רצועת חוף צרה באזור הים האגאי. כפועל יוצא ממלחמה זו הפכה ממלכת סרביה למעצמה האזורית בבלקנים.
מלחמת העולם הראשונה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הייתה ממלכת בולגריה נייטרלית, אך בעלת נטייה פרו-גרמנית. הבולגרים שחוו תבוסה קשה במלחמת הבלקן השנייה לא היו מוכנים למלחמה נוספת, לא כל שכן ארוכת ימים. אך למלך פרדיננד הייתה משנה מדינית מיליטנטית והוא חיפש הזדמנות להחזיר את השטחים שאיבדה הממלכה לאחר מלחמת הבלקן השנייה. אצולת הצבא הבולגרי שמונתה על ידי המלך ובראשם הגנרל ניקולה ז'קוב החזיקו בדעותיו ותמכו בכניסה למלחמה. ראש הממשלה הבולגרי וסיל רדוסלאבוב ניהל משא ומתן עם הגרמנים על תנאי ההצטרפות למעצמות המרכז.