במזרח ברלין של שנת 1984, בהוראת שר התרבות, ברונו המפף, מתמנה קצין השטאזי גרד ויזלר (אולריך מיהה) לעקוב אחר המחזאי גיאורג דריימן (זבסטיאן קוך), למרות שדריימן מוכר כנאמן לשלטון הקומוניסטי. אנשי השטאזי מתקינים מספר רב של אמצעי ציתות בדירתם של דריימן ובת זוגו, כוכבת התיאטרון כריסטה-מריה זילנד (מרטינה גדק). ויזלר, איש מנגנון אפרורי החי בגפו, מתמקם בעליית הגג מעל דירתם של השניים ועוקב משם אחר חייהם. במהלך המעקב אחרי דריימן נחשף ויזלר לחיי האמנות והרוח במזרח ברלין, ואל חיי החברה של האליטה התרבותית בה. הוא גם נחשף לחיים האינטימיים של דריימן ובת זוגו והופך להיות מעורב בחייהם הפרטיים ללא ידיעתם. ויזלר מגלה כי המניע למעקב אחר המחזאי ובת זוגו אינו אידאולוגי אלא אישי – שר התרבות חושק בזילנד, ולכן הוא חפץ בהפללת דריימן.
דריימן משנה את יחסו לשלטונות מזרח גרמניה בעקבות התאבדות של אחד מחבריו, במאי תיאטרון שהוחרם על ידי השלטונות. ויזלר בוחר להתעלם מפעולותיו החתרניות של דריימן ומחפה עליו ללא ידיעתו. דריימן מבריח לגרמניה המערבית מאמר שכתב על התאבדויות בגרמניה המזרחית, וזה מתפרסם בעילום שם בשבועון "דר שפיגל". בניסיון לאתר את כותב המאמר עורך השטאזי חיפוש בביתו של דריימן, לשם איתור מכונת הכתיבה ששימשה לכך, אך אינו מאתר אותה. כריסטה-מריה זילנד נלקחת לחקירה. מלאכת החקירה מוטלת על ויזלר, המצליח להוציא מזילנד את מקום המסתור, בדירתו של דריימן. אנשי השטאזי חוזרים לדירה וניגשים למקום המסתור. זילנד, שרואה זאת וחרדה מהתוצאות, יוצאת מהדירה, רצה לכביש, ונפגעת אנושות ממכונית חולפת. בדירה פותחים אנשי השטאזי את מקום המסתור, אך אינם מוצאים דבר, משום שוויזלר הקדימם וסילק משם את מכונת הכתיבה. דריימן יוצא מדירתו אל זילנד הפצועה, והיא גוועת בזרועותיו.
ויזלר מודח מתפקידו בשטאזי, אף שאין ראיות להרשעתו, ומקבל תפקיד עלוב של פותח מכתבים שהשטאזי מעוניין לקרוא, כחלק מפעילות המעקב. לאחר שנים אחדות בתפקיד זה, חומת ברלין נופלת. דריימן הופך למחזאי חופשי, והוא ניגש למשרדי השטאזי, שבהם הוא יכול כעת לעיין בתיקיו שם. מעיון בתיקים מתברר לו שהסוכן שעקב אחריו, החותם על דו"חות המעקב שלוו בשם HGW XX/7, החל בשלב מסוים לכתוב דו"חות כוזבים, המסתירים את פעילותו הפלילית של דריימן, ובכך הגן עליו ממאסר. דריימן מברר שסוכן זה הוא ויזלר, ומגלה שוויזלר הוא כעת דוור. הוא צופה בו בעבודתו, אך אינו ניגש אליו (בעקבות המהפך הפוליטי התהפכו התפקידים, והעוקב הפך לנעקב).
דריימן כותב ספר חדש, "סונטה לאדם טוב", שזוכה להצלחה רבה. ויזלר רואה את הספר בחנות ספרים ומגלה שהספר מוקדש ל-HGW XX/7.
פרסים.
פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2007; פרס מבקרי הקולנוע בגרמניה לסרט הבכורה הטוב ביותר, לשחקן הטוב ביותר (אולריך מיהה), לצילום ולעריכה.
פרשנות.
ההקשר ההיסטורי.
גרמניה המזרחית, או בשמה הרשמי "הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית" (GDR), התקיימה בין השנים 1949–1990 כגרורה של ברית המועצות. למרות שמה, השלטון במדינה היה חד-מפלגתי בפועל והיה נתון בידי "מפלגת האיחוד הסוציאליסטי" הקומוניסטית. שנה לאחר הקמת הרפובליקה הוקם "המשרד לביטחון המדינה", הידוע בכינוי שטאזי, שחרת על דגלו את הסיסמה "Schild und Schwert der Partei" ("המגן והחרב של המפלגה"). בנוסף למשימות ביון מחוץ לגבולות גרמניה, עסקו סוכני השטאזי במעקב ובילוש אחר אזרחי גרמניה המזרחית והמערבית. בשנות ה-80 פיתח הארגון רשת של מודיעים שהעבירו מידע על מכריהם. על פי הערכות, העסיק השטאזי יותר מ-90 אלף שכירים ו-300 אלף מודיעים ערב קריסתה של גרמניה המזרחית ב-1989. בעת ההפיכה השלווה של 1989 ניסו אנשי השטאזי להשמיד תיקים חסויים במשרדי הארגון. לאחר איחוד גרמניה נפתחו התיקים שנותרו בארכיון השטאזי לעיונם של האזרחים שהיו מטרה למעקב. התיקים חשפו במקרים רבים מעורבות של בני זוג, קרובי משפחה, עמיתים לעבודה וחברים במסירת מידע לשטאזי אודות הקרובים להם.
שנת התרחשות העלילה.
עלילתו העיקרית של הסרט מתרחשת בשנת 1984, שנים אחדות טרם קריסתה של גרמניה המזרחית. מבקרי הקולנוע רואים בבחירתה של שנה זו דווקא רמז לספרו של ג'ורג' אורוול, "1984", העוסק אף הוא בשלטון העוקב אחר כל אזרחיו ושולט בחייהם.
המבקר אורון שמיר רואה זיקה הדוקה יותר בין הסרט ובין הספר, ומציין:
קרום תא
אחריות שילוחית ואחריות מעביד
ככלל, אחריות בדיני נזיקין מוטלת על פלוני, רק בגין מעשיו שלו. אחריות זו היא אחריות אישית. אחריות שילוחית, לעומת זאת, היא האחריות המוטלת על פלוני לפצות את אלמוני, בגין נזק שנגרם לאלמוני על ידי גורם שלישי.
לדוגמה: שמעון מבקש מראובן לסור לביתו של לוי, ולמסור ללוי חפץ כבד. ראובן עושה זאת, אך בשל התרשלותו, החפץ נופל, פוגע בלוי, ומסב לו נזק. לכאורה, זכות התביעה בנזיקין עומדת ללוי כנגד ראובן בלבד, שהרי ראובן הוא שהזיק ללוי במישרין, אלא שבאמצעות דוקטרינת האחריות השילוחית, יוכל לוי לתבוע בנזיקין את שמעון, שולחו של ראובן.
אחריות מעביד היא מקרה ספציפי, השכיח ביותר מבין סוגי האחריות השילוחית. פקודת הנזיקין קובעת הוראות מפורשות ביחסי עובד – מעביד, ושולח - שלוח (סעיפים 13, 14 לפקודת הנזיקין- בהתאמה). סעיף 15 לפקודת הנזיקין אינו דן באחריות שילוחית, אלא באחריות למעשי הזולת. סעיף זה, פוטר בעל חוזה מאחריות בנזיקין למעשי הזולת, למעט חמישה חריגים, בהם קמה אחריות. חריגים אלו מתייחסים בעיקר למקרים של התרשלות בעל החוזה בבחירת הקבלן, או לחלופין מקרים בהם ידע בעל החוזה על פגם בחוזה, או בהתנהלות הצד השני לחוזה, ולא פעל למניעת הנזק.
ביתר המקרים, חל כאמור, העקרון המקובל לפיו אין אדם אחראי לעוולות זולתו.
אחריות שילוחית ואחריות מעביד בדיני הנזיקין.
נשיא בית המשפט העליון (בדימוס) אהרן ברק עמד על חשיבות דיני השליחות בדברי הקדמה שכתב לספרו של פרופסור פרוקציה- "שליחות": "חשיבות יתרה נודעת להם לדיני השליחות בכל שיטות המשפט. בלעדיהם יתקשה האדם לפעול מחוץ לדל"ת אמותיו. באמצעותם הוא יכול לפרוש כנף ולשאוף למרחקים. יחד עם החוזה, הוא עומד כמכשיר העיקרי להגשמת ציפיותיו של היחיד. אכן, אילו השליחות לא הייתה קיימת צריך היה להמציאה..."
על מנת להבין מהי אחריות שילוחית, ראשית יש להבין מהי שליחות במובנה המשפטי. השליחות מוגדרת בחוק השליחות תשכ"ה:
1.(א) שליחות היא ייפוי כוחו של שלוח לעשות בשמו או במקומו של שולח פעולה משפטית כלפי צד שלישי.(ב) כל פעולה משפטית יכולה לשמש נושא לשליחות, חוץ מפעולה שלפי מהותה או על פי דין יש לבצעה אישית. בספרות המשפטית מוגדרת אחריות שילוחית כ-"ייחוס יסודות האחריות שגובשו אצל השלוח אל שולחו".
"מיקומה הגאומטרי" של האחריות השילוחית בעולם המשפט מתגבש בשלב בו הוכח קיומו של נזק ישיר. כלומר, יש מזיק ישיר (שלוח), ומתקיים קשר סיבתי בין מעשה המזיק לנזק. שאלת האחריות השילוחית מתעוררת כשבוחנים על מי ראוי להטיל את נטל הפיצוי בגין הנזק. בהנחה, ואין עוררין על כך שהניזוק זכאי לפיצוי, יש להחליט האם המזיק הישיר (השלוח) חייב בפיצוי, או שמא האחריות חלה על המזיק העקיף (השולח). אין באמור לעיל, לפסול את האפשרות, כי האחריות תוטל על שניהם.
סעיף 14 לפקודת הנזיקין מעגן את דוקטרינת האחריות השילוחית בדיני נזיקין. אחריות שילוחית מהווה, על פי הגישה המקובלת, מעין סוג של אחריות מוחלטת, כל זאת מאחר שאין היא טעונה אשם מצד השולח, עליו מוטלת החבות (החולקים על גישה זו גורסים, כי החבות השילוחית דווקא עולה בקנה אחד עם עקרון האשם הנזיקי- ר' פירוט בהמשך). אשמתו של השלוח ('agent') מיוחסת באופן גורף לשולח ('principal') גם כאשר השולח עצמו הפעיל שיקול דעת, ונהג בזהירות סבירה כלפי הניזוק (למעט סייגים שיפורטו בהמשך). סוגיה זו נידונה בהרחבה ב- ע"א 502/78 מדינת ישראל נ' ירוחם ניסים (להלן: פרשת ניסים), פ"ד ל"ה (4) 748.
יחסי עובד ('servant')- מעביד ('master') הם מקרה פרטי של אחריות שילוחית. יחסי עובד –מעביד מעוגנים, כאמור, בסעיף 13 לפקודת הנזיקין. מקרים של תביעת מעביד בגין נזק שגרם עובדו הם השכיחים ביותר בהם נדרש בית המשפט להביא לכדי יישום את דוקטרינת האחריות השילוחית. על כן, עיקר הפסיקה העוסקת באחריות שילוחית דנה במקרים כגון אלו. זה המקום לציין, כי למושג "מעביד" אין משמעות יחידה בעולם המשפט, ייתכן כי אדם ייחשב מעביד לעניין אחריות שילוחית, אך לא לשם תובענה בדיני עבודה או כל ענף משפטי אחר. הדברים נכונים לגבי מושג ה-"עובד" גם כן.
בבואנו לבחון את קיומה של אחריות מעביד יש להידרש למספר הבחנות: ראשית, קיים קושי להבחין בין עובד ובין "קבלן עצמאי"- הנחשב מעביד בפני עצמו, ועליו לא חלים דינים אלו. כמו כן, יש להבחין, בין מצבים בהם השולח חב בגין מעשי השלוח מכוח אחריותו הישירה, דהיינו, מצב בו התרשלות השולח גופא היא שגרמה לנזק. מקרה שנידון בפסיקה זרה מתייחס לאחריותו הישירה של מעביד שנתן נשק לעובדו, למרות שידע שהוא בעל עבר אלים, והשתתף בתקריות ירי אלימות (ראו Hartwell v. Attorney general of the British virgin islands -UKPC 12 [2004] ALL.E.R (d) 372 (feb) לעומת זאת, במצב של אחריות שילוחית, האחריות מתגבשת ראשית על בסיס מעשיו של השלוח, הפועל באופן אוטונומי, ומיוחסת לשולח רק לאחר מכן.
לאור האמור לעיל, אחריות שילוחית היא אחריות בלתי ישירה. אחריות זו כרוכה על פי רוב בסנקציה המוטלת על השולח, המבטאת את הסתייגותה הנורמטיבית של החברה מאותו מעשה.