המגורשים, ברובם קשישות וקשישים, הובאו אל תחנת הרכבת מנקודת איסוף באמצעות חשמלית או משאית, בשעת בוקר מוקדמת. בבגדיהם ובמטענם לא נבדלו כמעט מכל שאר הנוסעים על הרציף. אך בשונה מהם, המגורשים ענדו את הטלאי הצהוב והיו מוקפים בשומרים. הגירוש התבצע בגלוי ולעין כל. הנאצים תיארו את טרזיינשטט כ"גטו לקשישים", אולם למעשה, הייתה זו רק תחנת מעבר. אלה מבין המגורשים שהצליחו לשרוד את המחלות, הרעב, הקור והתשישות בגטו עצמו נשלחו מזרחה, בדרך-כלל לאושוויץ.
שלוש תחנות רכבת ברלינאיות שימשו לגירושים במרוצת שנות הרודנות הנאצית: באנהוף גרונוואלד, מואביט גוד דפו, ואנהאלטר באנהוף. מאוקטובר 1941 עד מרץ 1945 גורשו למעלה מ-50,000 יהודים מברלין. יעדיהם היו הגטאות ומחנות ההשמדה שבשטחים הכבושים בידי גרמניה במזרח אירופה. רק מעטים שרדו.
במקום אחר בעיר, קצת צפונה משם, לצד תחנת ה-U-Bahn של פרידריכשטראסה, יש פסל: רכבות לחיים, רכבות למוות: משפחה יהודית ממתינה, מוכה ומבועתת, למשלוח למחנות – ובכיוון השני, גבם למגורשים, בני נוער גרמניים, מאושרים וחסרי דאגה, בדרכם לבית-הספר, או לחופשה.
תחנת האס-באן אנהאלטר באנהוף.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו להקים בברלין קו תת-קרקעי חדש למערכת הרכבת המהירה של העיר (S-Bahn), שנע בכיווני צפון-דרום. באוקטובר 1939 נפתחה תחנת אס-באן תת-קרקעית חדשה בשם "אנהאלטר באנהוף", ממערב לתחנת הרכבת הוותיקה. שנה לאחר מכן נוספה גישה ישירה מהתחנה התת-קרקעית לרציפים העיליים של התחנה הוותיקה. רכבות האס-באן המשיכו מהתחנה התת-קרקעית דרומה לכיוון ואנזה וצפונה, דרך כיכר פוטסדאם ושדרות אונטר דן לינדן עד החיבור עם הקווים האחרים של הרשת בנורדבאנהוף (לשעבר שטטינר באנהוף). במהלך מלחמת העולם השנייה המשיכה התחנה לפעול לסירוגין, עם הפסקות עקב הפצצות בעלות הברית על האזור. ב-2 במאי 1945, זמן קצר לפני כניעת גרמניה במלחמה, פוצצו הכוחות הגרמנים את יסודות מנהרת צפון-דרום של האס-באן בעוברה תחת תעלת לאנדווהר, דרומית לתחנת אנהאלטר. הפיצוץ גרם להצפה מסיבית של חלקים נרחבים מהמנהרה, לאבדות רבות בנפש, ולהפסקת תנועת הרכבות בקו.
הקו שוקם והתחנה התת-קרקעית חזרה לפעילות בשנת 1947. לאחר הקמת חומת ברלין, עקב מיקומה של התחנה ממערב לחומה, היא לא נסגרה ולא הפכה לתחנת רפאים, אך סמיכותה לחומה ומיקומה באזור ספר גרמו לכך שנפח הפעילות בה היה מזערי. התחנה הפכה לנקודה הצפונית ביותר שבה עצרו רכבות האס-באן בקו צפון-דרום של ברלין המערבית, טרם כניסתן לשטח ברלין המזרחית והמעבר בתחנות הרפאים ללא עצירה. רק אחד או שניים מארבעת רציפי התחנה נותרו פעילים והיא זכתה לתחזוקה וניקיון מינימליים.
עם איחוד העיר ושיקום תחנות הרפאים שמצפון לה, שופצה גם אנהאלטר באנהוף, וחזרה לפעילות מלאה בשנת 1992.
מקס פפפר
פפר
מערות קבורה בנחל קידרון
מגדל תורען
מגדל תורען הוא מגדל תצפית אש של הקרן הקיימת לישראל. המגדל נבנה ב-1970 על פסגת הר תורען בגובה 548 מטר. הוא בנוי בטון וגובהו 15 מטר. הכניסה אליו אפשרית רק בנוכחות תצפיתן במקום.
דרך נוף יער תורען.
דרך הנוף יער תורען מתחילה ליד הכניסה לקיבוץ בית רימון אליו אפשר להגיע מכביש 77 בדרך החוצה את בקעת תורען ומטפסת על רכס הר תורען. בתחילת הדרך יש חניון ומצפור על שם לאודרמילק. מהמצפור יש תצפית על בקעת בית נטופה ועל התעלה הפתוחה של המוביל הארצי שחוצה אותה. כן גם נצפים מצפונה רכס הרי יודפת ואזור לב הגליל. במרחק עוד צפונה ניתן לראות את רכס הרי מירון בגליל העליון. מדרום, בקעת בית רימון (תורען) שאחריה רכס הרי נצרת. בימים של ראות טובה ניתן לראות הרחק דרומה אל תוככי השומרון ובמזרח אף את הר הדרוזים שבסוריה. מהתצפית ישנה דרך נופית מצופה אספלט לאורך הצד הצפוני של רכס תורען וממנה יש תצפיות מרהיבות על הבקעה והחלקות החקלאיות שבה. הדרך מגיעה עד למגדל תורען. משם אפשר להמשיך בדרך כורכר משובשת בחלקה, עד לכביש הגישה למצפה נטופה. את דרך הנוף אפשר לעבור בשני הכיוונים.
מצפור ה-17.
ליד המגדל נמצא אתר זיכרון "מצפור ה-17".
ב-9 באוקטובר 1999 נסעו 53 מטיילים בטיול פו"פ (פנויים ופנויות) לטיול לגליל. בכביש 65 ליד צומת נטופה החליק האוטובוס ונפל לתהום. 17 מטיילים נהרגו ו-37 נפצעו. ב-6 בדצמבר 2006 זיכה בית המשפט את הנהג וחברת האוטובוסים מהריגה בנסיבות מחמירות וקבע כי יש לראות כגורם התאונה את השפיכה של חומר ניסיוני על הכביש על ידי עובדי מע"ץ לפני התאונה. אחד מהנחקרים ממע"ץ התאבד והשני נפטר במהלך המשפט.
ארץ חדשה (סרט)
ארץ חדשה הוא סרט מחאה ישראלי, המתאר את קשיי העולים החדשים לישראל, הגרים במעברה, בשנת 1950, כמו גם את בעיותיו של הממסד הישראלי. את התסריט כתב קובי ניב, הבמאית הייתה אורנה בן דור-ניב והמפיק היה חיים שריר. בין השחקנים ניתן למנות את רמי דנון, אתי אנקרי, שולי רנד, מיכאל פלמן ואת אניה בוקשטיין בתפקידה הראשון בקולנוע.
צילומי החוץ של הסרט נערכו בקיבוץ גבעת השלושה ובפארקים של פתח תקווה.
עלילה.
עלילות מסגרת.
אדמוני (גדי פור), מנהל המעברה, כמעט ואינו מנהל אותה בפועל. מטעם הרשויות, עובדים במעברה מדריך, מדריכה ומחסנאי. המדריך, אורי (אמנון פישר), נראה כ"צבר" לכול דבר. הוא בז לגלותיות ולעולים עם מבטא גלותי. הוא מזלזל גם בנשים ניצולות שואה כי הוא משוכנע שהן כולן ניצלו בזכות זה, שהן שכבו עם הנאצים. המדריכה, בטי (שרה פון שוורצה) עולה ותיקה וניצולת שואה בעצמה, לא מצליחה לשכנע אותו בטעותו.
המחסנאי, ברדוגו (רמי דנון), שהוא עולה חדש, דורש מתושבי המעברה כסף וטובות הנאה עבור האספקה שמגיעה להם. הוא גם מנסה להוריד את בנותיהם לזנות וגם מספסר באספקה של המעברה, בשוק השחור. לכן, לא פעם מתפתחות קטטות במעברה בשל מחסור במצרכים.
המדריך והמחסנאי מקשים במיוחד על הזוג פנחס (גדליה בסר) ומרישה (נטליה ויטלוביץ')- הוא פרופסור יהודי-פולני זקן וחולה והיא תלמידתו לשעבר, שאינה יהודייה, שהתאהבה בו והצילה אותו מאימת השואה. פנחס מבקש מהמדריך, שיעזור לו למצוא בארץ את בנם של שכניו, שעלה ארצה לפני שמשפחת השכנים נספתה בשואה. אולם, המדריך מזלזל בבקשתו של פנחס ולועג למבטאו הפולני.
מרישה מחפשת תרופה עבור פנחס וברדוגו מוכן לתת לה את התרופה רק אם היא תשכב איתו. למרישה קשה מאוד עם דרישתו של ברדוגו, משום שכדי להציל את פנחס, היא נאלצה לא פעם לשכב עם אנשי שררה. היא מפצירה בפנחס לעזוב את ישראל משום שלדבריה, ישראל היא "ספרטה של היהודים". אולם פנחס עדיין משוכנע שישראל היא חוף מבטחים.
מצב בריאותו של פנחס הולך ומתדרדר ובסופו של דבר מרישה מגיעה למחסן של ברדוגו, מתפשטת ופורצת בבכי רם. ברדוגו מרחם עליה ונותן לה מיד את התרופה. כאשר פנחס רואה את התרופה הוא חושב, שאהובתו שוב נאלצה למכור את גופה למען חייו ולכן הוא מתאבד. משנודע דבר ההתאבדות, אורי המדריך נשבר ומגלה לאנה את סודו. אורי לא היה יליד הארץ - הוא היה בעצמו, אותו ילד יוצא פולין, שפנחס חיפש.
אולם, יש גם התרחשויות חיוביות במעברה. העולה אמזלג (גיא ברכה) מוצא בה חברה ויוצר קשרים בארץ וכהשהמעברה נסגרת, הוא וחברתו יוצאים ממנה ברכב משלהם. כמו כן רוזה (אתי אנקרי) וצדיקו (אשר צרפתי), שניהם אלמנים והורים שכולים, ניצולי שואה, מגיעים למעברה כזוג אוהבים, יולדים בה את ילד משותף והופכים למשפחה מאושרת. ביום סגירת המעברה באים לאסוף אותם קרובי משפחה אבודים (אודליה מורה-מטלון ומארק איווניר), שהם הצליחו למצוא בישראל.
עלילה מרכזית.
גיבורי הסיפור הם אנה בת השמונה (אניה בוקשטיין) ואחיה יאן בן הארבע עשרה (מיכאל פלמן). הם ניצולי שואה, יתומים מאב, שאמם נעדרת. הם למדו להתפרנס מכיוס. אנה מתעקשת לחפש את האם בארץ ומפחדת לעברת את שמה, פן אמה תתקשה למצוא אותה. לעומתה, יאן מעוניין להסתדר במקום החדש ולשכוח את העבר. השניים רבים ואנה בורחת, נרדמת בחורשה ונעשית חולה. אחד העולים, מלול (שולי רנד), שהוא רוקח בהשכלתו, מצליח לרקוח לה פניצילין מעצי האקליפטוס.
נחום (דניאל וקסמן), חבר הקיבוץ, שליד המעברה, מעוניין לקבל לקיבוץ את יאן, אך לא את אנה וגם לא את רוב נערי וילדי המעברה האחרים. את אנה הוא לא רוצה כי היא ילדה חלשה עם בעיות, כמו בריחת שתן. את רוב הנערים האחרים הוא אינו מקבל, כי לדעתו הם נראים כמו גנבים, למרות שדי ברור, שהגנבים היחידים שם הם יאן ואנה. אולי יש לזה קשה לעובדה, ששאר הנערים הם ממוצא מרוקאי ויווני.
אנה מבקשת מיאן לעזוב את ישראל ולטוס אל ארץ חדשה. היא מאמינה, שהדובי שלה יכול לעוף ולקחת אותם איתו למקום טוב יותר. אולם, יאן מקבל מהמדריך של המעברה עצות להתחזות ליליד הארץ, משנה את שמו ל"דן", עובר מהמעברה אל הקיבוץ הסמוך ומפציר באנה ללכת למשפחה אומנת, במושב קרוב. היא מסרבת והוא מתחיל להתעלם מאחותו. עול הטיפול באנה נופל על אנשים אחרים. היא גם הופכת לתלותית עוד יותר ומסרבת להתרחץ. לאט לאט, מרבית תושבי המעברה מוצאים עבודה ומקומות מגורים מחוץ למעברה. אנה לא מוכנה להצטרף אל איש מהם כילדת אומנה ומתעקשת לחזור אל אחיה, שמנסה להתגורר בקיבוץ בלעדיה.
בסופו של דבר, המעברה נסגרת ואנה עומדת להישאר לבדה בלא איש בעולם. בדרכו לעזוב את המעברה הסגורה, אורי המדריך מצליח לשכנע את יאן לחזור ולטפל באחותו ומצליח לשכנע את הקיבוץ לקבל אליו את אנה. אלא שחברי הקיבוץ מכריחים את אנה לזרוק את הדובי הישן שלה כי הוא בלוי ומסריח.