מבין שלושת חלקי מישור החוף השונים, רצועת מישור החוף הצפוני היא הצרה ביותר בשל סמיכותם לחוף של רכסי הגליל והכרמל.
מישור החוף הצפוני מתחלק באופן טבעי לשניים:
חקלאות והתיישבות באזור.
מבחינה התיישבותית, הוקמו במקום יישובים קדומים, בגלל הקרבה לים וכן הנוחות לגידולים חקלאיים בחלק מקטעי מישור זה. יישובים קדומים שהוקמו הם בעיקר שוני, עתלית ועכו. עם תחילת ההתיישבות היהודית בארץ ישראל, בסוף המאה ה-19, הוקמה באזור המושבה זכרון יעקב ולאחר מכן בנימינה. מאוחר יותר הוקמו (לפי הסדר) נשר, קריית אתא, קריית ביאליק, קריית מוצקין, נהריה וקריית ים, כולן בשנות ה-30 ושנות ה-40. עם הזמן הוקמו באזור מושבים וקיבוצים שונים והחקלאות באזור התפתחה, בעיקר בתחומי הדיג, וגידול בננות ואבוקדו בגלל האקלים במקום המתאים לכך. היישובים בחיפה ועכו הוקמו עוד לפני העלייה היהודית לארץ ישראל אך ההבדל ביניהם הוא שהיישוב בעכו הוקם בתקופת קדומות ועם הזמן הוא התעבה אך מאז קומו התקיים רק למישור החוף, היישוב בחיפה, תחילה לאו דווקא יהודי, אלא יותר ערבי ומאוחר יותר יהודי מערבי, הוקם תחילה על רכס הכרמל ורק עם הזמן, עם הגידול במספר התושבים והתחלת השימוש החשוב בנמל חיפה החלה ההתיישבות גם בקטע בצר של מישור החוף לחופה חיפה.
מישור החוף הצפוני מבחינה צבאית והיסטורית.
עם כיבוש שטחי ארץ כנען על ידי שבטי ישראל נכבש רוב אזור הגליל המערבי על ידי שבט אשר ועוד חלקים נכבשו על ידי השבטים זבולון ומנשה. בעת כיבוש צפון הארץ על ידי ממלכת אשור נכבש גם מישור החוף הצפוני ובשנת 725 לפנה"ס נערך במקום, באזור עכו, המרד של הצורים והצידונים בשלמנאסר החמישי, מלך אשור. מבין כל יישובי מישור החוף הצפוני, השתתפה עכו בהכי הרבה קרבות מבין אלו שלמד האזור.
בתקופת בית תלמי התרחשו באזור הגליל המערבי קרבות רבים של היוונים בחשמונאים וברובם ניצחו החשמונאים שהצליחו לדחוק את רגלי היוונים ברוב הקרבות עד לרצועת החוף הדקה בקרבת נהריה ועכו.
בשנת 638 נכבש מישור החוף הצפוני, ובכללו העיר עכו על ידי הערבים. בשנת 1104 נכבש האזור על ידי הצלבנים בראשות בלדווין הראשון. בשנת 1187 כבש סלאח א-דין את האזור מידי הצלבנים ובשנת 1191 נכבש שנית על ידי הצלבנים בראשות ריצ'רד לב הארי. מבצר צלבני נוסף באזור מישור החוף הצפוני היה בעתלית. בשנת 1291 נכבש האזור על ידי הממלוכים בראשות מאליק אל-אשרף.
בראשית המאה ה-16 נכבש האזור על ידי העות'מאנים. עלי ביי, ידידו של דאהר אל-עומר, השליט הבדואי של הגליל, נלחם במקום כנגד העות'מאנים, על ידי כוח תגבור שקיבל מהאימפריה הרוסית ובו נכללו גם כ-3,000 לוחמים מאלבניה.
בשנת 1799 הגיע נפוליאון לעכו במסעותיו בארץ ישראל וניסה לכובשה מידי הטורקים. במאה ה-19 ניסו המצרים לכבוש את העיר אך כוח משותף בריטי-אוסטרי שעזר לצבא הטורקי במקום גירש את האיום המצרי.
בתחילת המאה ה-20 נערכו במקום חלק מקרבות מלחמת העולם הראשונה, בהם כבשה בריטניה את ארץ ישראל מידי האימפריה העות'מאנית. אחד ממוקדי הסיוע לבריטניה היה בזכרון יעקב בו פעלו חברי מחתרת ניל"י ובראשם אהרון אהרונסון.
לאחר כיבושו על ידי בריטניה התיישבו במקום יהודים מספר, באזור עמק זבולון, הגליל המערבי ואזור עתלית וזכרון יעקב. בשנות ה-40 שימשה עתלית כבסיס של המשטרה בריטית בעוצרה מעפילים יהודים שהגיעו לחופי ישראל. במאורעות תרפ"ט ובמאורעות תרצ"ו-תרצ"ט היו במקום קרבות של היהודים בערבים ונחרב היישוב היהודי בעכו אך עם הזמן הוקמו במקום יחידות הגנה יהודיות.
במלחמת העולם השנייה הופצצו אזורי חיפה והקריות על ידי מפציצים גרמנים בגלל הקרבה למפעלי הזיקוק בחיפה. היישוב היהודי, עם התקדמות הכוחות הגרמנים בצפון אפריקה, הכין תוכנית לפיה אם ייכנסו הגרמנים לארץ ישראל מכיוון דרום יתרכזו היהודים באזור ההררי שבין זכרון יעקב לחיפה על מנת להתגונן בשארית כוחות היישוב, אך בסוף לא יצאה התוכנית אל הפועל בכלל הכישלון הגרמני בקרב אל-עלמיין השני וההתקדמות הבריטית מערבה.
בליל הגשרים, ב-16 ביוני 1946, בו פוצצו מספר גשרים מרכזיים המקשרים את ארץ ישראל עם שכנותיה, פוצצו שני גשרים באזור אכזיב אך בפעולה זאת החל הצבא הבריטי לפתוח באש כלפי הלוחמים ונהרג במקום הלוחם יחיעם ויץ. הגש קרס בסופו של דבר אך נפצעו ונהרגו רבים במערכה לאחר קרב יריות ממושך עם הכוחות הבריטיים.
בשנת 1947, ב-4 במאי פוצץ הכלא בעכו על ידי חיילי האצ"ל במטרה לשחרר לוחמים יהודים שהוחזקו בכלא.
במלחמת העצמאות היו באזור מישור החוף הצפוני המבצעים הבאים:
שיוך מוניציפלי.
ערים, מועצות מקומיות, ומועצות אזוריות הנמצאים באזור מישור החוף הצפוני:
ג'דידה מכר
ורדיים
ורדיים או ורדניים (שם מדעי: Rosaceae) הם משפחה גדולה של צמחים בעלי פרחים בסדרת הוורדנאים. במשפחה 100–120 סוגים, ו-3,000–4,000 מינים של עצים (רובם נשירים), שיחים ועשבים רב-שנתיים. הוורדיים נפוצים כמעט בכל העולם (מלבד הקטבים ומדבר סהרה), בעיקר בחצי הכדור הצפוני.
תת-משפחות.
מיון המשפחה עבר שינויים לאורך השנים עם התקדמות המחקר המדעי. המשפחה מחולקת כיום לשלוש תת-משפחות, להלן:
גאיוס מצנס
וירגה
וִירְגָּה, או גשם תלוי, היא תופעה מטאורלוגית המתארת משקעים, שהתאדו לפני הגיעם לקרקע.
לעיתים מדובר בטיפות גשם בעלות קוטר קטן, אך כאשר האידוי נעשה בגובה רב, מדובר בגבישים קטנים של קרח, המתאדים בעודם באוויר. התופעה מתרחשת לרוב, כתוצאה מלחות נמוכה מתחת לענן אשר גורמת להתאדות הטיפות טרם הפגיעה בקרקע. במקביל קיימת התקררות מקומית מהירה, כתוצאה משינויים בלחץ האטמוספירי של האוויר בקרבת הקרקע. תופעת הווירגה שכיחה למדי באזורי המדבר, כדוגמת הנגב. התופעה מתרחשת תכופות גם בענני צירוס. באזורים הגבוהים בהם נמצאים עננים הסירוס הלחות נמוכה וכתוצאה מכך מתאדות הטיפות הנוצרות.
אחת מתוצאות תופעת הווירגה היא בהשפעה דרסטית על מזג האוויר המקומי. האידוי של משקעים רבים גורם להתחממות מקומית מהירה תוך זמן קצר. תופעה נוספת של הווירגה היא בהיווצרות מהירה למדי של ערפילים, דבר המקשה על הראות ועשוי להיות מסוכן לתעופה.
תופעת הווירגה יכולה להעיד, לעיתים קרובות, על הימצאות קרובה של ענני קומולונימבוס.
הווירגה עשויה ליצור מצגי יופי נדירים, בעיקר בסמוך לשקיעת השמש, כאשר אור השקיעה האדום משתקף ברסיסי הטיפות רגע לפני אידויים.
מקסיקני
תחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים
תחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים (מכונה גם "תחנת הרכבת הישנה" או "מתחם התחנה". בפי הנהלת המקום "התחנה הראשונה") היא תחנת הרכבת ההיסטורית הממוקמת בשכונת בקעה בירושלים, בשטח שבין דרך חברון לדרך בית לחם, בסמוך לחאן הירושלמי. התחנה נחנכה בשנת 1892 כתחנת הקצה של קו יפו-ירושלים, קו הרכבת הראשון בארץ. תחנת הרכבת היא אחד ממבני הציבור היחידים שנבנו בירושלים בתקופה העות'מאנית. התחנה פעלה באופן כמעט רצוף (למעט הפסקת פעילות בזמן מלחמת העצמאות) עד לשנת 1998, שבה נסגר קטע המסילה בין נען לירושלים עקב מצבו הטכני הירוד, ועמו נסגרה תחנת ירושלים.
בשנת 2005 נפתח מחדש הקו ההיסטורי לירושלים לאחר שיפוץ ושדרוג, אך כתחנה סופית נקבעה התחנה החדשה שהוקמה במלחה, ללא המשך אל תחנת ירושלים ההיסטורית בלב העיר שנותרה בשממונה, בשל התנגדות עיריית ירושלים להפעלתה מחדש.
מאז 2013 פועל במקום מתחם בילוי ופנאי בשם "מתחם התחנה הראשונה" אך שטח התחנה נמצא עדיין בבעלות רכבת ישראל.
מבנה התחנה.
בניין התחנה הוא מבנה סימטרי שהכיל את אולם הנוסעים ומשרדים שונים של הרכבת. המבנה הבסיסי דומה מאוד למבנים בתחנות אחרות כמו ברמלה וביפו. הגג המשולש של הבניין, והקמרונים משני צידי אולם ההמתנה, נבנו בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי הרכבת המנדטורית (Palestine Railways) אשר ניהלה את רשת המסילות בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. הבניין עבר שיפוצים רבים לאורך השנים, אולם צורתו הבסיסית לא השתנתה מאז שנות העשרים.
היסטוריה.
הרעיון להקים מסילת ברזל שתחבר את שפלת החוף עם ירושלים הועלה עוד באמצע המאה ה-19 על ידי
ד"ר קונרד שיק, משה מונטיפיורי ואחרים. את הזיכיון להנחת מסילת הברזל השיג מן השלטון העות'מאני יוסף נבון, אך עקב בעיות פיננסיות ואחרות הוא נאלץ למכור את הזיכיון לחברה צרפתית. לבסוף, בשנת 1892, הסתיימה בניית קו המסילה מיפו לירושלים, שנסללה בתוואי של "שביל החמורים", דרך עתיקה העולה לירושלים ועוברת לאורך נחל שורק ועמק רפאים. המסילה נחנכה בחגיגיות רבה בירושלים ב-26 בספטמבר 1892 בנוכחות נכבדי העיר, יהודים וערבים. בין הנוכחים בטקס היה אליעזר בן-יהודה, מחיה השפה העברית, שהעניק לסוס-הפלדה שעדיין לא קיבל את שמו העברי את השם רכבת.
למן הקמתה ולאורך כל תקופת פעילותה נקראה התחנה בשם "תחנת ירושלים", ורק בהצעות לחידושה הוצע לה השם – "תחנת החאן", כשם מתחם החאן הירושלמי שלידו ניצבת התחנה. היות שלבסוף לא חודשה, לא נקלט השם שהוצע והשלט המוצב עליה עדיין מורה "תחנת רכבת ירושלים".
ב-30 באוקטובר 1946 התקיף האצ"ל את התחנה. בפעולה נתפסו ארבעה לוחמי אצ"ל בידי הבריטים, בהם מאיר פיינשטיין, מעולי הגרדום. לוחית זיכרון על כך נמצאת ליד הכניסה לתחנה. מבנה התחנה נחרב לאחר שפצצה שניסה קצין חבלה בריטי לנטרל התפוצצה.
לאחר הקמת מדינת ישראל.