בורוז נשוי למעצבת השיער דבי איסטון; בני הזוג מתגוררים במנהטן. בורוז היה נשוי בעבר ללינדה סולומון. הוא אב לשלוש בנות ולבת-חורגת.
הרפובליקה החופשית של ליברלנד
אנדופולרן
דרך לאהבה
דרך לאהבה (בספרדית: Camino al amor) היא טלנובלה ארגנטינאית. במרכז הטלנובלה עומד רוקו שחוזר לארגנטינה אחרי שעזב למקסיקו לפני שנים רבות. הוא פוגש שם באהבתו הישנה מלנה והם ינסו למצוא את דרכם חזרה אל האהבה.
תקציר.
רוקו עזב את ארגנטינה לפני שנים רבות והשתקע במקסיקו. ביום נישואיו, אחותו מודיעה לו שאביו עבר התקף לב וכי מוטב שיחזור לארגנטינה. רוקו לא דיבר עם אביו מאז שגילה שהאב ניהל חיים כפולים עם לילי, חברתה הטובה של אמו, שהתאבדה לאחר שנודע דבר הבגידה.
רוקו מגיע לבואנוס איירס והזיכרונות מציפים אותו. הוא תוהה מה עלה בגורלה של מי שהייתה אהבת חייו – מלנה, אחייניתה של לילי. מלנה ורוקו חוו אהבה גדולה לפני 15 שנה, אבל נפרדו לאחר שרוקו גילה על בגידתו של אביו עם לילי. רוקו היה משוכנע שמלנה הייתה בסוד העניינים וכל ניסיונותיה לשכנע אותו שלא ידעה דבר לא נענו. לאחר עזיבתו של רוקו, מלנה התחתנה וילדה בן. היא נפרדה מבעלה לא מכבר, לאחר שהסתבך בחובות.
רוקו ומלנה נפגשים שוב במקרה ושניהם מרגישים שהתשוקה ביניהם עדיין קיימת. אולם רוקו נשוי לאחרת ועדיין סמוך ובטוח שמלנה ידעה על הרומן בין אביו לדודתה והסתירה זאת ממנו. מלנה מבולבלת מהמפגש המחודש, אבל מבינה עד מהרה שהיא עדיין אוהבת את רוקו.
קריד (סרט)
קריד (באנגלית: Creed) הוא סרט קולנוע מסוגת דרמת ספורט משנת 2015 בבימויו של ראיין קוגלר על פי תסריט שכתב קוגלר יחד עם ארון קובינגטון.
בסרט מככבים בתפקידים הראשיים מייקל בי. ג'ורדן בתפקיד אדוניס ג'ונסון קריד, בנו של אפולו קריד מסרטי רוקי וסילבסטר סטאלון שחוזר לגלם את דמותו של רוקי בלבואה לראשונה מאז "רוקי בלבואה", השישי בסדרת סרטי רוקי, משנת 2006. נוסף עליהם מופיעים בסרט טסה תומפסון, פלישיה רשאד, המתאגרף טוני בלוו וגרהאם מקטאביש. הסרט הוא השביעי בזיכיון סרטי רוקי, אך מהווה גם ספין אוף מהסדרה המקורית. הסרט מאחד שוב בין הבמאי/כותב קוגלר לבין ג'ורדן ששיתפו פעולה בעבר בסרט תחנת פרוטווייל, ובין ג'ורדן לווד האריס שעבד איתו בסדרת הטלוויזיה הסמויה.
צילומי הסרט החלו בליברפול ב-19 בינואר 2015, ולאחר מכן המשיכו בפילדלפיה, העיר בה נולד וגדל רוקי. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-25 בנובמבר 2015, יום השנה ה-40 לסצנת הפתיחה של הסרט "רוקי" המקורי. הסרט זכה לשבחי המבקרים שטענו שהוא הסרט הטוב ביותר בסדרה מזה שנים רבות. סטאלון זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על משחקו בסרט. זו הפעם הראשונה שסטאלון היה מועמד לפרסים אלה מאז "רוקי" הראשון, וזכייתו הראשונה בפרס גלובוס הזהב.
העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה
העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה (באנגלית: Heroic Age of Antarctic Exploration) הייתה תקופה, שראשיתה בסוף המאה ה-19 וסיומה ב-9 בפברואר 1917, כשניצולי המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון, ירדו אל החוף בוולינגטון, ניו זילנד. ההיסטוריון אנט אלזינגה גורס תאריך מאוחר בהרבה, 1945, משום שלדעתו, מלחמת העולם השנייה הייתה נקודת המפנה בחקר אנטארקטיקה. במהלך תקופה זו נעשתה יבשת אנטארקטיקה למוקד מאמץ בינלאומי, שהביא לחקר מדעי וגאוגרפי אינטנסיבי, כאשר 17 משלחות מחקר יצאו מעשר מדינות לאנטארקטיקה.
המכנה המשותף למשלחות אלה היה מגבלות המשאבים שהיו זמינים לאנשיהן, לפני שפיתוח והתקדמות טכנולוגית בתעבורה ובתקשורת הביאו למהפכה בעבודת הגילוי והמחקר. עד אז, כל משלחת הייתה למעלל גבורה של כוח סבל ועמידות, שהעמידו את צוותה במבחנים עד גבול יכולותיהם הפיזיות והנפשיות, ולעיתים אף מעבר לו. הכינוי "הרואי", שהוצמד לתקופה זו במועד מאוחר יותר, הכיר בתלאות ובמכשולים שחלוצים אלה נאלצו להתמודד עמם, והיו שלא שרדו את הניסיון הקשה; במהלך תקופה זו, נספו 19 חברים במשלחות לאנטארקטיקה.
יתר על כן, התג ההרואי מבטא את הרומנטיקה שבה נהגו בנוף האנטארקטי. חוקרי העידן הזה נטבעו בזיכרון לא רק כמדענים וכימאים; כיצוקים בתבנית אחת - אובייקטיביים ומחושבים, מצד אחד, וגסי הליכות ובלתי מהוקצעים, מצד שני. אדרבא, האנשים האלה זכורים כמשוררים, צלמים ואמנים. ארנסט שקלטון נחשב במקרים רבים לגדול המשוררים מקרב חוקרי אנטארקטיקה. שירו, "סיפור הים" מזכיר את "שירת יורד-הים הישיש" של סמיואל טיילור קולרידג', אף כי מאריי, סקוט, אמונדסן ורבים אחרים תרמו רבות לספרות ולאמנות האנטארקטית. יתרה מזאת, הביטוי האמנותי הזה שזור וכרוך לאין הפרד בלאומיות, שהובילה למלחמת העולם הראשונה, כך שאנשים אלה היו לא רק מגלי ארצות וחוקרים אלא גם גיבורי אומתם. לראיה, השורות הפטריוטיות הבאות, הכלולות ב"סיפור הים" של שקלטון:
היכולת לבטא את התרשמותם מן הנוף האנטארקטי מבדילה חוקרים אלה מסתם יורדי-ים ועושה אותם לגיבורי העם, איש איש בארצו.
במהלך המשלחות האלה הגיעו חוקרי הארצות הן אל הקוטב הגאוגרפי והן אל הקוטב המגנטי. כיבוש חלוצי של הקוטב הדרומי הגאוגרפי היה למטרה ראשונה במעלה של כמה משלחות, והצידוק היחיד ליוזמתו של רואלד אמונדסן. עם זאת, זה לא היה ההיבט היחיד של משלחות לקוטב בתקופה זו; משלחות אחרות עבדו להשגת מטרות מוגדרות באזורים שונים של היבשת. כתוצאה מכל הפעילות הזאת, התגלה חלק גדול מקו החוף ומופה, וחלקים משמעותיים של פנים היבשת נחקרו. המשלחות גם צברו נתונים מדעיים ודגימות בכמויות גדולות, שהשתרעו על פני היקף רחב של דיסציפלינות מדעיות, שבחינתם וניתוחם יעסיקו את קהילות המדע בעולם למשך עשרות שנים.
מקורות.
התמקדות בחקר הקוטב הדרומי גברה ודעכה חליפות; התקופה המסוימת הזאת, העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, איננה התקופה הראשונה של מחקר אנטארקטי אינטנסיבי. אם להוציא מכלל זה את מה שמקובל לכנות עידן התגליות, החוקר הבריטי ג'יימס קוק יהיה אחד ממגלי הארצות המעטים שירהיב עוז לצאת למסע אל החבל הדרומי הזה של העולם. התגליות שנעשו במהלך המסע השני שלו (1772–1775) היו עתידות לשנות לעד את מפת העולם. לפני המשלחת שלו, הייתה סברה מקובלת, שיבשת רחבת-ידיים, שנודעה אז בשם טרה אוסטרליס, תופסת את מרבית שטחו של חצי הכדור הדרומי. אולם, קוק גילה שאין בנמצא מסת קרקע כזאת, אם כי שדות קרח כבירים לא איפשרו לו להגיע אל יבשת אנטארקטיקה עצמה. אף על פי כן, השערתו הייתה, שבהתבסס על כמות הקרח, חייבת להימצא מסת יבשה שממנה נובעים שדות הקרח. בהמשך לממצאיו, חלה עצירה ממושכת בחקר חלק התבל הדרומי.
על אף זאת, העניין באזורי הדרום התעורר מחדש בתקופה שבין 1819 ל-1843. בזמן שאירופה שבה למנוחתה לאחר תקופה של מהפכה, מלחמה ואי-שקט, שמו להם מגלי הארצות בלינגסהאוזן, ביסקו, באלני, וילקס,ז'ול דומון ד'אורוויל וג'יימס קלארק רוס למטרה להרחיב את הידע בחבלי הארץ האנטראקטיים. יעדם העיקרי של חוקרים אלה היה לחדור אל מעבר לחומות הקרח, שמעבר להן נחבאה יבשת אנטארקטיקה, החל במסעו מקיף העולם של בלינגסהאוזן, הגילוי של ד'אורוויל את תצורת היבשה הסלעית הראשונה, וכלה בגולת הכותרת של וילקס, בגילוי ארץ ויקטוריה, על הרי הגעש שבה, הנודעים כיום בשמות הר טרור והר ארבוס. מגלי ארצות אלה, על אף תרומותיהם המרשימות לחקר הקוטב הדרומי, לא הצליחו להבקיע אל פנים היבשת ויצרו אפוא קו שבור של ארצות, שנתגלו לאורך קו החוף של אנטארקטיקה.
לאחר תקופה זו של התעניינות באנטארקטיקה הגיע מה שההיסטוריון יו רוברט מיל כינה "עידן הרחקת העניין". לאחר המשלחת "דרומה" באוניות "ארבוס" ו"טרור" בפיקודו של ג'יימס קלארק רוס (ינואר 1841), אמר, שאין שום תגליות מדעיות, או "בעיות", ראויות לחקר הדרום הרחוק. נראה שהשפעת רוס, יחד עם אובדן משלחת פרנקלין בחוג הארקטי הביאו לחוסר עניין בחקר הקטבים, בעיקר מצד החברה המלכותית: הבריטים ייסדו ארגון שעזר להרבה מחקרים ארקטיים מעבר לים, לרבות אלה שהיו אמורים לערוך שקלטון וסקוט. ואולם, בעשרים השנים שלאחר שיבת רוס, השתררה הפוגה כללית בעניין בחקר אנטארקטיקה, שחלה על כל ארצות העולם.
חילוקי-דעות מסוימים אופפים את המניע הראשוני להופעת העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, משום שמקורו בתנועה בינלאומית שקוויה אינם ברורים. גאורג פון נוימאייר מהמבורג, גם הוא חוקר אנטארקטיקה, פעל לחידוש המחקר ביבשת הדרומית משנת 1861 ואילך תוך כדי עבודתו במצפה כוכבים במלבורן. עניינו העיקרי היה בחשיבות המטאורולוגיה ובאפשרות, שתוספת מידע על הקוטב הדרומי תוכל לשפר את מידת הדיוק בתחזיות מזג האוויר. יש בכך כדי להסביר את המעורבות הגרמנית בחקר אנטארקטיקה. מניע אחר, בריטי בעיקרו, מקורב יותר לתקופה, נמצא בהרצאה שנשא האוקיינוגרף ג'ון מאריי, תחת הכותרת "חידוש מסעות החקר באנטארקטיקה", לפני החברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון ב-27 בנובמבר 1893. מאריי טען, שיש לארגן את המחקר באנטארקטיקה ל"פתרון הסוגיות הגאוגרפיות החשובות שעודן תלויות ועומדות בדרום". יתרה מזאת, החברה הגאוגרפית המלכותית מינתה זמן קצר לפני כן, ב-1887, ועדה אנטארקטית, שהמריצה ציידי לווייתנים לחקור את האזורים הדרומיים של כדור הארץ ויצרה רקע מקדים להרצאתו של מאריי.