עדות לנוכחות אנושית מוקדמת בבקעה נמצאת במקדש הנמרים, מקדש פתוח המסומן באבנים שקועות בקרקע כמתחם רבוע גדול, במרכז אחד הקירות מצויה נישה אליפטית ובה 19 מצבות פולחן קטנות. המקדש המתוארך לאמצע האלף החמישי לפנה"ס, שימש תרבות של לקטים ציידים באזור, ונתגלו בו גם שרידים לכירות להבערת אש. באלף השישי לפנה"ס החלו להופיע בבקעה גדרות הצאן. בין האלף השישי לאלף השלישי לפנה"ס, חל שינוי גדול בהתיישבות בבקעה. באלף השלישי לפנה"ס התפתחה חקלאות מתקדמת בבקעה, אשר נהנתה מהאקלים הנוח ומריבוי המשקעים ששררו באזור עד סוף האלף. מספר המתיישבים בבקעה הגיע באלף השלישי לפנה"ס לפחות ל-3,000 אנשים, יותר מאשר בכל הר הנגב. לאחר המשבר האקלימי שפקד את אזור עובדה החל בשנת 2300 לפנה"ס לערך, התפתחה במקום תרבות נוודית רק בתקופת הברונזה.
בעבר שימשה הבקעה לגידולים חקלאיים בזכות החול הגירני בבקעה המהווה קרקע איכותית לחקלאות בגלל החול המאפשר חידור למי השיטפונות, ומכיוון שבחורף מוצפים חלקים משטחי הבקעה במימיו של נחל חיון העובר במרכז הבקעה. ישנן עדויות לכך שחקלאים מעקבה נהגו לחכור חלק מאדמות הבקעה מהבדואים שישבו במקום, ולגדל בהן גידולים חקלאיים אותם לקחו עימם בשיירות גמלים לעירם. בשנת 1906, עם קביעת הגבול בין הנגב לסיני המצרית, הייתה אמורה בקעת עובדה לעבור לשטח סיני, אך בסוף נותר המצב על כנו והיא צורפה לנגב. עם נסיגת ישראל מסיני בשנת 1982, נסגר בסיס חיל האוויר עציון בסיני, ובמקומו הוקם נמל התעופה עובדה הנמצא כ-60 ק"מ צפונית לאילת. בנוסף נמצא באזור בית הספר להנדסה צבאית (בהל"צ או בה"ד 14) של חיל ההנדסה הישראלי, שהוקם בה ב-1995.
סקרים וחפירות ארכאולוגיות.
הסכם השלום בין ישראל למצרים שנחתם בשנת 1979 וסופו היה עם פינוי סיני ב-1982, הביא להעברת כוחות צבא מסיני לנגב. בעקבות כך החל סקר ארכאולוגי שנקרא סקר חירום בנגב. אחד הסקרים החשובים היה "סקר בקעת עובדה" במקום בו יועד לבנות את בסיס חיל האוויר נמל התעופה עובדה. בסקר התגלה ריכוז גדול של אתרים בצדה המזרחי של הבקעה במקום בו יועד הבסיס להיבנות. בנייה זאת הייתה מוחקת 104 אתרים. בעקבות כך שונו התוכניות של בניית הבסיס, רק אתר אחד נשאר בתחום הבסיס והוא נחפר בחפירת הצלה.
בשנת 1980 נחפרו 22 אתרים בחפירות הצלה במבצע שנוהל בידי אגף העתיקות והמוזיאונים. יישובים מן התקופות הנאוליתית, הברונזה הקדומה, הברונזה הביניימית נחשפו. עוד שרדו בבקעה שרידיו של אתר חקלאי ביזנטי שפעל בין המאות ה-4 וה-7. בהמשך נחפרו אתרים נוספים. החפירות נפסקו בשנת 1982 בגלל היעדר תקציב. בשנת 2009 חודשו החפירות בבקעה במימון משרד המדע. החפירות נמשכו עד שנת 2012.
הממצאים מהסקרים והחפירות הארכאולוגיות שעיקרן בוצע במזרח הבקעה גילו כ-750 אתרים ומתקנים עתיקים על פני שטח של 60 קמ"ר. ריכוז זה הוא הצפוף ביותר שהתגלה בנגב ובסיני
אחד הממצאים שנמצא בקרבת הבקעה הוא עפיפון מדבר. זהו מתקן ששימש לציד המוני של עדרי חיות בר, שהיה נפוץ במדבריות דרום הלבנט. ניתן לראות כי מיקומן של מלכודות אלו נבחר לאחר מחשבה ומחקר על נתיבי הנדידה העונתית של החיות שנתפסו. עפיפון המדבר מתוארך לסוף התקופה הנאוליתית.
נוירון חד קוטבי
ליאו דליב
ליאו קלמנט פיליברט דליב (צרפתית: Léo Clement Philibert Delibes; 21 בפברואר 1836 - 16 בינואר 1891), מלחין צרפתי. היה תלמיד של אדולף אדם. בתחילת דרכו כתב כמה אופרות ואופרטות. ב-1863 נתמנה נגן-ליווי באופרה של פריז וכעבור זמן נתמנה מנצח על מקהלת האופרה. יצירותיו הנודעות ביותר הן הבלטים "קופליה" וסילביה (בלט) והאופרה "לאקמה".
איביזה
איביזה (בקטלאנית: Eivissa; בספרדית: Ibiza) הוא אי קטן בארכיפלג של האיים הבלאריים. האי נמצא במרחק של כ-75 ק"מ ממזרח לחצי האי האיברי ובמרחק של 140 ק"מ דרומית-מערבית לאי מיורקה. בסמוך מדרום לאיביזה שוכן אי קטן נוסף בשם פורמנטרה (Formentera), ויחד הם ידועים בשם "איי האורן" (Illes Pitiüses בקטלאנית או Islas Pitiusas בספרדית).
באי מתגוררים 147,914 תושבים (נכון לשנת 2019), ואלו עוסקים בעיקר בדיג ובחקלאות. בעשורים האחרונים נוספה על אלו התיירות, בעיקר מצד צעירים הפוקדים את החופים. רבים מן החופים משמשים כמועדוני ריקודים והאי נודע בשל המסיבות הרבות שנערכות בו ואופיו התוסס - המקום הוא מוקד של מסיבות שמתאפיינות בעיקר במוזיקת האוס והיה בעיקר בסוף שנות ה-90 ואף כיום המרכז של סצנת ההאוס והדאנס של אירופה.
מאמצע שנות החמישים החלו להתיישב באיביזה סופרים וציירים, ואחריהם באו ההיפים בסוף שנות השישים. ההיפים התגוררו בעיקר בחלק הצפוני של האי, סביב סנט צ'ארלס.
ב-1999 הכריז ארגון אונסק"ו על העיר העתיקה בעיר איביזה, כאתר מורשת עולמית.
מקור השם.
המתיישבים הפיניקים שהגיעו לאי בשנת 654 לפנה"ס קראו לאי "איבשם" (Ibossim או Iboshim), שפירושו "האי של האל בס" או "אי בושם". מאוחר יותר, הרומאים קראו לאי "איבוסוס" (Ebusus).
גאוגרפיה ואקלים.
שטחה של איביזה הוא 571.04 קמ"ר והנקודה הגבוהה ביותר באי נישאת לגובה של 476 מטר. הנוף של האי כפרי, והחקלאות בו מסורתית וכוללת עצי זית, שקד וגפנים.
עיר הבירה של האי נקראת גם היא איביזה והתגוררו בה 50,401 תושבים בשנת 2013. שני היישובים החשובים האחרים הם סנט אנטוני דה פורטמאני (Sant Antoni de Portmany בקטלאנית או San Antonio Abad בספרדית) וסנטה אאולאריה דל ריו (Santa Eulària des Riu או Santa Eulalia del Río) שהעניקה את שמה לנחל היחיד באי היבש מזה שנים רבות.
האקלים באי הוא ים תיכוני מתון, הקיץ חם ויבש, אם כי משקעים בצורת גשם יורדים בכמויות קטנות גם במהלכו. החורף מתון ורוב המשקעים יורדים מספטמבר עד פברואר.
היסטוריה.
תרבות טלאיוט מהמחצית הראשון של האלף השני לפנה"ס הותירה את שרידיה באיים הבלארים מיורקה ומנורקה אך לא באיביזה. עם זאת, ממצאים אחרים בדמות ציורי קיר במערות ומגליתים מראים כי איביזה ופורמנטרה יושבו גם הם באותה תקופה.
בשנת 654 לפנה"ס ייסדו פיניקים מקרתגו יישוב מסחרי בצידה המזרחי של איביזה שנקרא "איבס" או "אבוסים"' על שם האל בס. הפיניקים אף ניצלו את אוצרות המלח והעופרת באי. מתקופה זו השתמרו באי נקרופוליס פיניקי בפוץ' דס מולינס (Puig des Molins) ומערת אס קוליירם (Es Culleram) ששימשה במקדש ואשר התגלתה ב-1907.
הרומאים הגיעו לאיים הבלאריים בשנת 123 לפנה"ס, וכינו את איביזה אבסוס (Ebesus). העיר איביזה נהנתה ממידה של אוטונומיה ולא חויבה בתשלום מס. בשנת 70 לפנה"ס הסבו הרומאים את שמה של העיר לפלביה אוגוסטה (Flavia Augusta) והכלכלה באי שגשגה.
במאה ה-5 פשטו הונדלים על האי ובשנת 426 החריבו את היישוב בו לחלוטין. רק לאחר יותר ממאה שנה, בשנים 533–534, גרש בליסריוס הביזנטי את הוונדלים מהאי ואיביזה באה תחת חסות הביזנטים.
בשנת 711 נכבשה איביזה בידי המורים אשר כינו אותה בשם "יביסה", היינו "יבשה". המורים הצליחו לבסס את שליטתם באי רק בתחילת המאה ה-10, ובשנת 859 הייתה איביזה קרבן להתקפות הויקינגים. השלטון המוסלמי באי נמשך עד שנת 1229 עת כבשו אותו הקטלאנים מידיהם, וממלכת מיורקה נוסדה בידי ז'אומה הראשון, מלך אראגון ("הכובש").
ב-1469, עם נישואי איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה לפרננדו השני, מלך אראגון, הייתה איביזה יחד עם יתר האיים הבלארים לחלק מספרד. חשיבותם של האיים הבלאריים ירדה החל במאה ה-15, ביצוריהם הופקרו והם היו ליעד להתקפות שודדי ים שדילדלו את אוכלוסיית האי. ב-1556 החלה בניית חומותיה של העיר איביזה, ואלה מקיפות את העיר העילית (Dalt Vila) גם כיום. לאחר הכרזת ארגון אונסק"ו על איביזה כאתר מורשת עולמית ב-1999 חודשו החומות ושופצו. מאז הנהגת הדמוקרטיה בספרד, איביזה היא חלק מהקהילה האוטונומית של האיים הבלאריים.
נאוה ארד
נאוה ארד (4 בדצמבר 1938 – 21 בפברואר 2022) הייתה חברת הכנסת מטעם מפלגת העבודה בשנים 1981–1992 ובשנים 1995–1996, ארד כיהנה גם כמזכירה הכללית של נעמת ויו"ר מועצת המנהלים של "משען".
ביוגרפיה.
נאוה ארד נולדה בקיבוץ חולדה. אביה, דוד ברמן, היה ראש המועצה המקומית חדרה בשנים 1946–1954 והיה לראש העירייה הראשון בין השנים 1954–1956. ארד שירתה בצה"ל כסמלת סעד בנח"ל המוצנח, למדה הוראה במכללת בית ברל, קיבלה תואר ראשון בעבודה סוציאלית מהאוניברסיטה העברית ותואר שני במינהל חברתי ומדיניות סוציאלית מבית הספר לכלכלה של לונדון, בעקבות לימודים בשנים 1970–1972.
ארד הייתה מזכירה ארצית של איגוד העובדים הסוציאליים (1964–1970). במחצית השנייה של 1970 היא יצאה ללמוד לתואר שני לבריטניה ופרשה מתפקיד מזכירת איגוד העובדים הסוציאליים.
בהסתדרות.
בדצמבר 1969 השתתפה לראשונה בוועידת ההסתדרות. ביולי 1970 שותפה בוועדה המנהלת של המרכז לתכנון וחקר, בראשות יצחק בן אהרן. ב-1974 נבחרה כחברת הוועדה המרכזת של ההסתדרות הכללית מטעם חברי מפא"י לשעבר, בעקבות כניסתה של נוזהת קצב לכנסת ופרישתה של בבה אידלסון. היא הייתה ממלאת מקום יושב ראש המרכז לביטחון סוציאלי, אחראית על המחלקה לעזרה הדדית ופנסיה יחד עם יעקב (קובה) וילן, חברת הוועדה לשליחויות בינלאומיות וחברת ועדת קבע לענייני ועדת הכספים של הכנסת. מתוקף אחריותה על המחלקה לעזרה הדדית היא הייתה אחראית על קופת חולים כללית.
במאי 1977 נבחרה על ידי לשכת מפלגת העבודה למועמדת המערך למזכירת נעמ"ת בגוברה על דרורה מאיר. כיהנה כמזכירה הכללית של נעמת בשנים 1977–1981. בשנים 1988–1994 שימשה כיו"ר מועצת המנהלים של "משען".
במפלגת העבודה.