זמן קצר לאחר חג ההודיה של 1933 כאשר סמית, שהיה חבר בוועדה להקמת הפארק ההיסטורי הלאומי על שם ג'ורג' רוג'רס קלארק (George Rogers Clark National Historical Park) באינדיאנה, שב לעירו ברכבת הוא שם לב למצב הגרוע של המיקום שבו נוסדה סנט לואיס לאורך המיסיסיפי. הוא חשב שהאנדרטה לזכר ג'פרסון צריכה להיות במקום המסמל את אחד ההישגים הגדולים ביותר של ג'פרסון, רכישת לואיזיאנה.
אזור זה של סנט לואיס היה אתר שבו:
כמעט כל המבנים ההיסטוריים הקשורים לתקופה זו הוחלפו בבניינים חדשים יותר. הרעיון של סמית היה להרוס את כל הבניינים באזור המקורי של סנט לואיס ולהחליף אותם בפארק עם "מאפיין מרכזי, פיר, בניין, קשת או משהו שיסמל את התרבות והציוויליזציה האמריקאית".
סמית הציע את הרעיון לברנרד דיקמן, ראש עיריית סנט לואיס, אשר כינס בזריזות פגישה של ראשי התושבים של סנט לואיס ב-15 בדצמבר 1933 במלון ג'פרסון. הם אימצו את התוכנית, וסמית הפך ליושב הראש של מה שעתידה להיות האגודה הלאומית להנצחת ההתרחבות על שם ג'פרסון (תפקיד שבו החזיק עד 1949, למעט חריגה של שנה אחת).
לאחר מכן הגדירה הוועדה את גבולות השטח, קיבלה הערכת עלויות של 30 מיליון דולר כדי לקנות את הקרקע, לפנות את המבנים ולהקים פארק ואנדרטה. הממשל הפדרלי הבטיח להשתתף במימון (באמצעות ועדת הנצחת ההתרחבות הטריטוריאלית של ארצות הברית (United States Territorial Expansion Memorial Commission)) אם העיר סנט לואיס תוכל לגייס כסף.
השטח שהיה אמור להיכלל בפארק גבל בגשר אידס (Eads Bridge) / שדרת וושינגטון מצפון, רחוב פופלר (Poplar Street) מדרום, הנהר מיסיסיפי ממזרח ורחוב תירד (Third Street) (כיום כביש בין-מדינתי 44) ממערב. בית המשפט הישן, ששכן מערבית לרחוב תירד, נוסף ב-1940.
המבנה היחיד באזור שלא נכלל היה הקתדרלה הישנה או בשמה הרשמי "הבזיליקה של לואי הקדוש, מלך צרפת" (Basilica of St. Louis, King of France), השוכנת באתר של הכנסייה הראשונה של סנט לואיס מול ביתו של מייסד סנט לואיס אוגיסט שוטו. מייסדי העיר היו קבורים בבית הקברות של הקתדרלה, אבל קברותיהם הועתקו ב-1849 לבית הקברות בלפונטיין (Bellefontaine Cemetery) כאשר פרצה בעיר מגפת כולרה.
פינוי של 40 גושי בניינים במרכז סנט לואיס גרם להתנגדות מרה של כמה גורמים, בייחוד העיתון St. Louis Post-Dispatch. ב-10 בספטמבר 1935 אישרו המצביעים של סנט לואיס מכירת איגרות חוב בסכום של 7.5 מיליון דולרים על מנת לקנות את הרכוש. אדריכל מקומי בשם לואי לה בום (Louis Le Beaume) סיפק הצעת תכנון מקדמית לאתר שכללה כמה מוזיאונים, מזרקות ואובליסקים.
המבנים באתר נרכשו בסכום של 7 מיליון דולרים על ידי הממשלה הפדרלית באמצעות הפקעה שהייתה נושא לדיונים משפטיים ארוכים, אבל לבסוף הם נרכשו בעלות של 132% מאומדן שוויים. רוזוולט בחן את אזור אתר ההנצחה ב-14 באוקטובר 1936 כשהגיע לעיר להשתתף בחנוכת אנדרטת החיילים של סנט לואיס. בחבורתו נכלל גם הסנאטור הארי טרומן.
שנות ה-40 של המאה ה-20.
השטח פונה מבניינים עד 1942. בין הבניינים שנהרסו היה "Old Rock House" שנבנה ב-1818 עבור סוחר הפרוות מנואל ליסה (Manuel Lisa, כיום המדרגות בצד הצפוני של הקשת) והבית מ-1819 של ז'אן פייר שוטו (Jean Pierre Chouteau), אחד מהחלוצים של סנט לואיס, במפגש הרחובות וושינגטון ופירסט.
תחרות האדריכלות למונומנט נדחתה בשל מלחמת העולם השנייה. העניין במונומנט התגבר אחרי המלחמה כיוון שהיה עתיד להיות המונומנט הגדול הראשון בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
האומדן המשוער של עלות התחרות היה 225,000 דולרים וסמית תרם באופן אישי 40,000 דולרים. ראשי התושבים ערכו את התחרות הכלל ארצית ב-1947 לבחור עיצוב לחלק המרכזי בשטח המונומנט.
האדריכל אירו סארינן זכה בתחרות עם תוכניות לקשת קו השרשרת בגובה 180 מטרים שתוקם על גדת המיסיסיפי. עם זאת, תוכניות אלו שונו במהלך 15 השנים שבאו אחר-כך, כשהקשת הועתקה למקום גבוה יותר, הוגבהה והורחבה ב-12 מטרים נוספים.
המאפיין האדריכלי המרכזי הנשקף מבסיס הקשת היה בית המשפט הישן, שהיה פעם המבנה הגבוה ביותר במיזורי, ויש לו כיפה דומה לכיפת הקפיטול, שהוצבה על הבניין בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית באותה תקופה שבה הוצבה הכיפה על הקפיטול.
סארינן פיתח את צורת הקשת בעזרת הקונסטְרוּקְטור האנסקארל באנדל (Hannskarl Bandel). הקשת אינה קו השרשרת הפוך טהורה. סארינן העדיף צורה שהייתה מאורכת מעט ודקה יותר כלפי ראש הקשת, צורה שיצרה אפקט מעודן של ריחוף, ומעתיקה יותר ממשקל המבנה מטה מאשר החוצה בבסיס.
כאשר סארינן זכה בתחרות, האישור הרשמי נשלח ל"א. סארינן", משום שהוועדה חשבה שהזוכה הוא אביו של האדריכל, אליאל סארינן, שגם הוא שלח תוכנית במסגרת התחרות. המשפחה חגגה על בקבוק שמפנייה, ושעתיים אחר-כך התקשר פקיד נבוך על מנת לבשר שהזוכה הוא למעשה סארינן הבן. סארינן האב פתח בקבוק שמפנייה שני כדי לחגוג את הצלחת בנו.
בין חמשת הפיינליסטים היה גם האריס ארמסטרונג (Harris Armstrong) אדריכל מקומי מסנט לואיס.
שנות ה-50 של המאה ה-20.
השטח לאנדרטה הוקדש רשמית ב-10 ביוני 1950 על ידי הנשיא הארי טרומן. עם זאת הפרויקט הוקפא משום שפרצה מלחמת קוריאה.
ב-23 ביוני 1959 החלה העבודה לכסות את פסי מסילת הברזל שחצתה את שטח אתר ההנצחה.
שנות ה-60 של המאה ה-20.
ב-11 בפברואר 1961 התחילה החפירה וב-1 בספטמבר סארינן נפטר. ב-12 בפברואר 1963 הוצב משולש פלדת אל-חלד שיצר את החוליה הראשונה בקשת על הרגל הדרומית.
ב-28 באוקטובר 1965 הושלמה הקשת, שעלות בנייתה הייתה כ-15 מיליון דולרים. הפארק הסמוך תוכנן על ידי אדריכל הנוף דן קילי (Dan Kiley). יחד עם כל האזורים ההיסטוריים של שירות הפארקים הלאומיים נכלל אתר ההנצחה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places) ב-15 באוקטובר 1966. סגן נשיא ארצות הברית יוברט האמפרי ומזכיר הפנים של ארצות הברית סטיוארט יודול (Stewart Udall) חנכו את הקשת ב-25 במאי 1968.
שנות ה-80 של המאה ה-20.
ב-1984 אישר הקונגרס את הרחבת האנדרטה על מנת לכלול עד 400 דונם על הגדה המזרחית של נהר המיסיסיפי ב-סנט לואיס מזרח באילינוי (East St. Louis). כספים הוקצבו להתחיל את רכישת הקרקע, אך הקונגרס הקפיא רכישות קרקעות על ידי שירות הפארקים בשנת הכספים 1998. ההקפאה המשיכה לתוך המאה ה-21, כשההרחבה הופכת פחות ופחות סבירה בגלל השקת ספינת קזינו במזח מהגדה המזרחית ומתקנים הנלווים אליה.
שנות ה-90 של המאה ה-20.
במהלך השיטפון הגדול של 1993 הגיעו מי השיטפון של המיסיסיפי לאמצע הדרך בגרם המדרגות הגדול במזרח.
ב-1999 שופץ אזור ההמתנה לקרוניות בעלות של כ-2 מיליון דולרים. בנוסף הועבר האתר ההיסטורי הלאומי יוליסס ס. גרנט, כ-16 קילומטרים דרומית-מערבית לסנט לואיס, לניהולו של המפקח על אתר ההנצחה.
העשור הראשון של המאה ה-21.
בשנת 2007 ביקשו ראש עיריית סנט לואיס פרנסיס סליי (Francis Slay) והסנאטור ממיזורי לשעבר ג'ון דאנפורת (John Danforth) משירות הפארקים הלאומיים ליצור שימוש "פעיל" יותר בשטח ההנצחה תוך התבססות על המודל של פארק המילניום בשיקגו כולל את האפשרות של מסעדות, מזרקות, החלקה על הקרח, שחייה, ופעילויות אחרות. שירות הפארקים הלאומיים לא תמך בתוכנית, כשהוא מציין שלחצי פיתוח הגלויים האחרים היחידים על רכוש של שירות הפארקים היו בשדה התעופה ג'קסון הול בפארק הלאומי גרנד טיטון.
העשור השני של המאה ה-21.
למשך מרבית זמן קיומו היה אתר ההנצחה מופרד מהמרכז של סנט לואיס על ידי החלק השקוע של כביש בין-מדינתי 70 (כיום בין-מדינתי 44 כאשר כביש בין-מדינתי 70 הוזז לכביש חדש), אבל ב-2014, הכביש כוסה ומאז יש קשר בין מרכז העיר לאתר ההנצחה. בנובמבר 2015 הבשילה התוכנית המקורית של סארינן. בניית החלק המקשר בין קשת השער ובית המשפט הישן הושלמה. עיצוב זה ורכיבי עיצוב אחרים הם פרי התכנון של חברת שותפות מייקל ואן ואלקנבורג (Michael Van Valkenburgh) שזכתה בתחרות העיצוב ל"תכנן מחדש את חוויית הביקור". הפרויקט, שתוכנן במקור להסתיים ב-2015 על מנת לחפוף עם חגיגות השנה ה-50 לפתיחת הקשת, הסתיים בקיץ 2018. הפרויקט כולל:
הפרויקט כולו הסתיים ב-2018, כאשר השיפוצים בכיכר קינר (Kiener Plaza, חלק מהמול של סנט לואיס) הסתיימו במאי 2017, והמוזיאון החדש והשיפוצים בבית המשפט הישן הסתיימו במהלך קיץ 2018. עלות הפרויקט הכוללת היא 380 מיליון דולר והוא מומן מתרומות פרטיות ומימון ציבורי. המימון הציבורי בסך 159 מיליון דולר הגיע מהגדלת מס הקניה (Proposition P), ושאר ה-221 מיליון דולר הובטחו באמצעות מאמצי גיוס הכספים של קרן פארק קשת השער (Gateway Arch Park foundation).
הקונגרס של ארצות הברית אישר את הכרזת פארק לאומי באתר קשת השער בתחילת 2018 תוך שינוי שם האתר מ"אתר ההנצחה להתרחבות מערבה על שם ג'פרסון" ל"הפארק הלאומי קשת השער". נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הפך את הצעת החוק לחוק בחתימתו ב-22 בפברואר 2018.
תיירות.
מספר המבקרים בפארק נמצא מזה שנים אחדות בירידה. ב-2016 ביקרו באתר 1.2 מיליון תיירים המספר הנמוך ביותר מאז שהאתר נפתח למבקרים בשנת 1967, כאשר בסוף המאה ה-20 היה מספר המבקרים קרוב ל-4 מיליון בשנה. השיפוצים אשר הסתיימו בקיץ 2018 וההכרזה על האתר כפארק לאומי אמורים להגדיל את מספר המבקרים.
פעילויות.
הפארק מציע את הפעילויות הבאות:
לשכר גאה