אירווין ולש (באנגלית: Irvine Welsh; נולד ב-27 בספטמבר 1958), סופר סקוטי. ולש ידוע בעיקר כמחבר הספר "טריינספוטינג" שעובד גם לסרט קולנוע מצליח. ולש כתב גם מחזות ותסריטים, ואף ביים מספר סרטים קצרים.
ביוגרפיה.
אירווין ולש נולד בשכונת ליית' בעיר אדינבורו שבסקוטלנד. מאוחר יותר עברה המשפחה לשכונת מוירהאוס. אמו עבדה כמלצרית, ואביו, כפועל נמל ומאוחר יותר כמוכר שטיחים. ולש למד בבית הספר Ainsly Park ולאחר שעזב את התיכון בגיל 16 למד בבית ספר מקצועי לאלקטרוניקה. הוא התלמד כשוליה של מתקן מכשירי טלוויזיה עד שהתחשמלות שארעה לו במסגרת העבודה גרמה לו לשנות את מקצועו. בשנת 1978 עזב את אדינבורו ועבר ללונדון, שם התערה בסצנת הפאנק של העיר. הוא ניגן בגיטרה ושר בלהקות שונות, ביניהן להקה בשם "כיני הערווה". הוא עבד במועצת רובע האקני בלונדון ולמד מחשבים בסיוע משרד העבודה.
בשנת 1982 הכיר בבעיית הסמים שלו. "בסביבות קיץ 1982 החלה בעיית הסמים לתת את אותותיה. זה הפך לסגנון חיים ולא למשהו שעושים בשעות הפנאי. כשאתה מתחיל לשקר ולגנוב כבר אינך יכול לשקר לעצמך ולטעון שאתה עדיין בשליטה". חרף זאת, באמצע שנות השמונים כבר הצליח להתגבר על הבעיה ולהיגמל, והחל להתפרנס מספקולציה בנדל"ן כשהוא קונה נכסים, משפץ אותם ומוכרם תמורת רווח באזור צפון לונדון שהפך באותה תקופה למבוקש. הוא מעיד כי נהנה מפירות מדיניותה של מרגרט תאצ'ר שביצעה רפורמות נרחבות באותה תקופה: "...אנשים שהעריכו אינטליגנציה ורעיונות פרחו תחת התאצ'ריזם". לאחר הפריחה בשוק הנדל"ן בלונדון בשנות ה-80 חזר ולש לאדינבורו ועבד במחלקת השיכון של העירייה. למד לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת האריוט-וואט וכתב תזה בנושא שוויון הזדמנויות לנשים.
ולש קיים מספר מסעות לקידום מכירות ספריו ברחבי העולם. הוא עוסק גם במוזיקת האוס כ-DJ ומפיק. כמו רבים מגיבורי ספריו, הוא אוהד של מועדון הכדורגל היברניאן מאדינבורו.
ולש נשוי בשנית לאמריקנית בת' קווין הצעירה ממנו בכעשרים וחמש שנים. השניים נפגשו כשוולש לימד כתיבה יוצרת בשיקגו ונישאו ביולי 2005. נישואיו הראשונים לאנה אנסטי ב-1984 נמשכו כמעט שני עשורים.
ולש חי כיום בדבלין, אירלנד. בראיון שנתן לעיתון הדיילי מייל ב-7 באוגוסט 2006 הוא מתאר את עצמו כמי שהפך לג'נטלמן מהמעמד הגבוה ועוסק בכתיבה ובעיסוקים תרבותיים אחרים, כניגוד לימי נעוריו.
ספריו.
נכון להיום פרסם ולש שמונה ספרים. ספרו הראשון, הרומן "טריינספוטינג" פורסם בשנת 1993. עלילת הספר מתרחשת באמצע שנות השמונים של המאה העשרים והוא משלב אוסף של סיפורים קצרים שעלילותיהם מקושרות בדרכים שונות. הדמויות בספר מתמודדות עם חברויות מתפוררות, התמכרות להרואין והשיעמום והברוטאליות המאפיינים את החיים בשיכוני העוני של אדינבורו. הספר זכה לתגובות מזועזעות ונזעמות בחוגים מסוימים, ולשבחים והלל באחרים. המגזין Time Out כינה אותו "מצחיק, מחוספס, אותנטי ויצירתי". הסאנדיי טיימס כינה את ולש "הדבר הטוב ביותר שאירע לספרות הבריטית מזה עשורים". חבר אישי של ולש הגדיל לעשות וטען כי "לספר מגיע למכור יותר עותקים מאשר התנ"ך!". הספר עובד למחזה ולסרט בבימויו של דני בויל שיצא לאקרנים בשנת 1996. הסרט זכה להצלחה בינלאומית. הסנאטור האמריקני בוב דול התייחס לסרט וגינה את המוסריות הירודה ומה שכינה "האדרה של שימוש בסמים" בסרט במהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות ארצות הברית באותה שנה, למרות שמאוחר יותר הודה כי לא צפה בו.
ספרו השני, "אסיד האוס", היה אוסף של סיפורים קצרים שפורסמו קודם לכן במקומות שונים. רבים מהסיפורים מתרחשים באותם שיכוני עוני באדינבורו או בסביבתם, ועוסקים בנושאים דומים. בסיפור "אסיד האוס" ניכרת השפעה של סוגת הפנטזיה, כאשר מוחותיהם של משתמש בסמים ושל תינוק מתחלפים זה בזה. שלושה מהסיפורים בספר עובדו מאוחר יותר על ידי ולש לסרט סרט באותו שם והוא אף הופיע בו.
הרומן השני וספרו השלישי של ולש, "סיוטי חסידת המרבו" נע בין סיפור קודר אופייני של ולש על בריונים ושיכוני עוני במעמד הנמוך בסקוטלנד להרפתקה הזויה המתרחשת בדרום אפריקה. קווים מאפיינים משותפים מתחילים לצוץ בהדרגה בין שני הסיפורים, עד לסוף המפתיע.
ספרו הבא, "אקסטזי" (1996) זכה לפרסום הרב ביותר מאז "טריינספוטינג" ויצא לאור במקביל לסרט. הספר מורכב משלוש נובלות נפרדות.
ב-2021 הושק בבריטניה עיבוד טלוויזיה לרומן שלו "Crime".
די. בי. קופר
די. בי. קופר (באנגלית: D. B. Cooper) הוא שם שבו כונה (בשוגג) אדם שחטף ב-24 בנובמבר 1971 מטוס בואינג 727 אמריקאי שהיה בדרכו מפורטלנד לסיאטל. קופר איים לפוצץ את המטוס אם לא יועבר לידיו כופר בסך מאתיים אלף דולרים (שווה ערך לכ-1.3 מיליון דולר במונחים של שנת 2020) בעת נחיתת המטוס בסיאטל. כמו כן הוא תבע ארבעה מצנחים. משנענו דרישותיו, שחרר קופר את נוסעי המטוס. המטוס המריא מסיאטל כשעליו החוטף וארבעה אנשי צוות, וכשנחת מאוחר יותר בנבדה נמצאו על סיפונו אנשי הצוות בלבד. התברר, כי שעתיים קודם לנחיתה, בעוד המטוס באוויר ואפוף סופת גשמים, פתח קופר את דלתו האחורית וצנח אל הלא נודע.
הכסף וזהותו האמיתית של קופר לא התגלו מעולם. כמו כן, אין מידע לגבי גורלו של החוטף. למעשה, כלל אין ודאות שהוא שרד את הצניחה. אופיו הנועז של הפשע והמסתורין שאופף את גורלו של קופר ממשיכים לעורר את סקרנות הציבור עד היום, והמקרה הוא מקרה חטיפת המטוסים הלא-מפוענח היחיד בהיסטוריית התעופה האמריקאית.
בעת העלייה למטוס הזדהה החוטף בשם דן קופר (Dan Cooper). הכינוי די. בי. קופר, שמקורו בטעות של עיתונאי, השתרש בציבור.
חטיפת המטוס.
מהלך החטיפה.
ב-24 בנובמבר 1971 בשעה 16:35, ערב חג ההודיה, עלה על מטוס בואינג 727 של חברת התעופה נורת'ווסט, בטיסה 305 מנמל התעופה הבינלאומי פורטלנד שבפורטלנד לסיאטל, אדם שהזדהה בשם דן קופר. קופר, שתואר כאדם באמצע שנות ה-40 לחייו, גובהו 1.80 מטר בערך, היה לבוש בהידור: מעיל גשם שחור, חליפת עסקים כהה, חולצה לבנה מגוהצת, משקפי שמש, עניבה צרה וסיכת אם הפנינה. זמן קצר לפני כן הוא ניגש לדלפק של חברת נורת'ווסט, כשהוא נושא בידיו מזוודה שחורה וקנה כרטיס טיסה בכיוון אחד. הטיסה תוכננה להימשך כחצי שעה.
לאחר שעלה לטיסה, התיישב קופר באחורי המטוס ומיד לאחר ההמראה העביר פתק לדיילת פלורנס שפינר. לאחר שזו לא קראה את הפתק מיד כשניתן לה, אמר לה קופר "גברת, כדאי שתסתכלי בפתק, יש לי פצצה". בפתק נכתב באותיות מודפסות גדולות: "יש לי פצצה במזוודה. אני אשתמש בה במידת הצורך. אני רוצה שתשבי לידי. המטוס הזה נחטף".
קופר דרש 200,000 דולר במזומנים בשטרות לא מסומנים של 20 דולר, וארבעה מצנחים. את הכסף והמצנחים דרש להעביר למטוס עם נחיתתו בסיאטל, תוך איום לפוצץ את המטוס. שפינר דיווחה על כך לתא הטייס, והקברניט ויליאם סקוט יצר מיד קשר עם מגדל הפיקוח. במגדל הפיקוח פנו ל-FBI, שהורה לסקוט לשתף פעולה עם החוטף. שפינר חזרה לקופר והתיישבה לצדו תוך שהיא מנסה לוודא אם הפצצה בתיקו אמיתית. קופר, שחש בכך, פתח את התיק ובתוכו ראתה שפינר חוטי חשמל ומה שנראה לה כ"מקלות דינמיט אדומים", ובכך שוכנעה כי הפצצה אמיתית.
קופר הורה לה לומר לטייס שלא לנחות עד שהכסף והמצנחים שביקש יהיו מוכנים בנמל התעופה.
שחרור הנוסעים.
המטוס החל לחוג מעל סיאטל בזמן שהרשויות ניסו למלא אחר דרישותיו של קופר. ה-FBI נתן לו את הכסף בשטרות לא מסומנים, כפי שביקש, אך כל שטר צולם במצלמה כך שמספרו הסידורי נרשם. נשקלה האפשרות לספק לו מצנחים פגומים, אך היא נפסלה מחשש שקופר ייקח עמו בני ערובה אם וכאשר יקפוץ. אחת הדיילות, טינה מקלו, ששהתה זמן רב עם קופר, העירה כי הוא היה נחמד ומתחשב ואף ביקש כי לצוות המטוס יובא אוכל מיד לאחר נחיתתם בסיאטל. בניגוד לכך, חוקרי ה-FBI טענו כי קופר התנהג בגסות והשתמש בשפה מלוכלכת.
בשעה 17:24 התקבלה הודעה ממגדל הפיקוח כי דרישותיו של החוטף מולאו וקופר הרשה לסקוט להנחית את המטוס ביעדו המקורי, נמל התעופה הבינלאומי סיאטל-טקומה. המטוס נחת בשדה התעופה בשעה 17:39 וקופר הורה להסיעו לאזור מרוחק בשדה ולעמעם את האורות על מנת להקשות על ירי צלפים לעברו. לאחר מכן הורה לשלוח אדם אחד ללא ליווי על מנת להעביר את הכופר ואת ארבעת המצנחים ומשקיבלם, קופר שחרר את 36 נוסעי המטוס ואת שפינר. שאר אנשי הצוות, ארבעה במספר, לא הורשו לעזוב את המטוס.
הנוסעים, שלא היו מודעים לדרמה שהתרחשה בזמן הטיסה, הופתעו לגלות כי המטוס נחטף. מהר מאוד גילו סוכני ה-FBI כי נוסע אחד, דן קופר, לא ירד מהמטוס, וכך הבינו כי הוא החוטף.
המראה שנייה.
בשעה 19:40, לאחר תדלוק המטוס ובדיקת הכופר, הורה קופר לסקוט להמריא. מיד עם המראת המטוס המריאו בעקבותיו שני מטוסי קרב מסוג F-106 מבסיס חיל האוויר הסמוך, אך עקב דרישתו של קופר לטוס במהירות נמוכה של 320 קמ"ש התקשו המטוסים, המיועדים לטיסות במהירויות גבוהות, לעקוב אחרי מטוס הנוסעים. בנוסף, תנאי מזג האוויר הירודים הקשו עוד יותר על מטוסי הקרב לשמור על המטוס בשדה ראייתם. עוד דרש קופר לטוס עם מדפים בזווית של 15 מעלות ולהשאיר את הגלגלים למטה וכן הורה לטייס לשמור על גובה של 3,000 מטר, זאת כדי לאפשר את פתיחת דלת המטוס מבלי לסכן את נוסעיו.
הצניחה.