אזור נוסף של קהיר והוא עתיק יותר מכונה "העיר העתיקה" (מצר אל-קדימה). אזור זה מורכב ממספר שכונות שכל אחת מהן נבנתה על ידי שושלת שלטונית שכבשה את העיר. הראשונה והעתיקה ביותר, הנמצאת ליד נהר הנילוס, היא פוסטאט. זהו הגרעין ההיסטורי של קהיר. עמר אבן אל-עאץ כבש את העיר במצוות החליף עומר בן אל-ח'טאב וייסד את עיר הבירה החדשה של הפרובינציה המוסלמית - פוסטאט, בסמוך למבצר בבל. בתחילת דרכה היא נבנתה עבור חיל מצב, לא מתוכננת ובעלת בנינים מגובבים ללא סדר. במרכזה נבנה, בשנת 642, מסגד עומר או בשמו המלא מסגד עמר אבן אל-עאץ.
על המרחק בין העיר העתיקה לקהיר העיד כבר הרמב"ם, שגר בפוסטאט ושירת את השליט שגר בקהיר. הוא השאיר תיאור של אורח חייו וסדר יומו. מסמך היסטורי זה נפתח במשפט המפורסם: "אני שוכן במצרים והמלך שוכן באל-קאהירה, ובין שני המקומות שני תחומי שבת". כאשר הכוונה בשם מצרים הייתה לפוסטאט.
השליטים הבאים מחליפות בית עבאס המשיכו בבנייה והתפשטו לכיוון צפון-מזרח. הם בנו את עיר הלוויין אל-עסכר, שהיא כיום אחת השכונות של קהיר העתיקה. לאחריהם שליטי שושלת טולון בנו עיר לוויין נוספת - קטאיע, שבה נמצא עד היום מסגד איבן-טולון והיא השכונה השלישית של קהיר העתיקה.
האזור השלישי של קהיר הוא החלק שהחל להתפתח במאה ה-19 ונקרא "קהיר המודרנית". בתקופה זו כבר היו טכנולוגיות בנייה מודרניות, שאפשרו את ייצובן של גדות הנהר וכך נמנעו השיטפונות שהיו מנת חלקו של האזור הזה ואשר מנעו את יישובו בעבר. העיר המודרנית נבנתה על שטח האזור שיובש, בין העיר המוסלמית לנהר הנילוס ומשם התפשטה לכל עבר.
היסטוריה.
ב-8 באוגוסט שנת 969 כבש מצביא הצבא הפאטימי ג'ווהר א-סיקילי את פוסטאט שהייתה באותה העת בירתה של מצרים. הכובשים הפאטימים בחרו אתר צפונית מזרחית לפוסטאט להקמת מרכז שליטתם, שבו הוקם ארמון חדש כמקום מושבו של החליף, מקום זה היה למעשה הגרעין הראשוני של העיר החדשה שנקראה בשם של אלְקָאהִרַה - القاهرة (לימים קהיר), שפירושו בערבית – המנצחת. אולם פוסטאט המשיכה לשמש כמטרופולין של מצרים עוד מספר שנים גם לאחר הכיבוש.
בשנת 987 הגאוגרף אבן חווקל (ابن حوقل) שבקר בפוסטאט התפעל מהעיר ותיאר אותה כבעלת רחובות מוצלים, שווקים נפלאים ובתים גבוהים בעלי שבע קומות. גם 70 שנה מאוחר יותר הפילוסוף והמשורר נאצר ח'וסרו משבח את יופיים של השווקים שבעיר, את הסחורות המשובחות ואת המגוון העצום של פריטים שבהם.
הסולטאן הפאטמי שכבש את מצרים והיה הבונה הראשון של קהיר הוא החליף אבו תמים מעד אל-מועיז. למרות חשיבותה של פוסטאט, עשה אל-מועיז החלטה חשובה ביותר והעביר את מרכז השלטון לעיר החדשה, קהיר. הפאטמים שבאו מצפון-אפריקה, היו שיעים, שהשתלטו על מדינה סונית ברובה. למען ביסוס שלטונם הם נזקקו למוקד שלטוני חדש שיהיה כולו שלהם ועל כך נתנה להם קהיר פתרון.
שטח העיר החדשה היה מוקף חומה ומרשים ביותר בגדלו, והשתרע מבאב אל-פותוח עד באב זוואלא ומבאב אל-גוראיב עד לרחוב קלאק מעבר למסגד אל אזהאר. היו בחומה שבעה שערים והיא הייתה כל כך רחבה ששני פרשים יכלו לרכב עליה אחד ליד השני.
עיקר בניית העיר נעשה מאוחר יותר בתקופת שלטונו של בנו אבו מנסור ניזאר אל-עזיז באללה, שהיה מצביא ובונה גדול. הוא בנה את העיר במתכונת הרומית: מלבנית, חצויה רחובות שתי וערב, מבוצרת ומאוכלסת במוסדות שלטון. מכמה בחינות אפשר להשוות אותה לעיר האסורה בבייג'ינג. זו הייתה עיר מלכות שנבנתה למען החליף. היא כללה את ארמונות הח'ליף, שווקים למסחר, משכנות לצבא, מערכות ביצורים מסגד ואת אוניברסיטת "אל- אזהר" שעד היום עומדת במרכזה של קהיר, וגילה כגיל קהיר עצמה - למעלה מאלף שנה. הגודל והפאר של אל אזהר נבעו גם הם מהעובדה שהשליטים היו מיעוט שיעי בתוך סביבה סונית. משימתם הייתה להפיץ את האסכולה הדתית שלהם באמצעות ה"דעוה", דהיינו קריאה, פניה, הזמנה להצטרף אל אמונתם.
השושלת הפאטימית שלטה במצרים עד לשנת 1169 שנה בה היא הובסה על ידי המצביא צלאח אל-דין, ששלט בה כנציגו רשמי של החליף העבאסי. צלאח א-דין הפך את מצרים לאחוזה של משפחתו, ובין השנים 1176–1183 נבנתה בפקודתו מצודת קהיר שאליה הועבר המרכז הפוליטי והצבאי של העיר. הביצורים המאסיביים נועדו כדי להתגונן מפני תקיפות שהיו עשויות לבוא מטעמם של הצלבנים בארץ ישראל. המעבר השלטוני לאזור המצודה גרם לכך שהאזור הפאטימי שהיה קודם לכן בבחינת "קריית מלך", הפך לאזור הנגיש להתיישבות להתפתחות כלכלית לכל מי שידו משגת. ולכן הממלוכים, השליטים שבאו אחרי צאלח אל-דין, יכלו ליישב במקום את אנשי האליטה שלהם ושל בני המקום ושהיו נאמנים להם.
הממלוכים, ששלטו במצרים בין השנים 1517–1250 בנו מספר רב של מסגדים מדרסות וארמונות. הם הקדישו מאמצים וכסף רב לפיתוח העיר וחלק גדול של המבנים המפארים עדיין את קהיר הם מתקופה זו.
על פי תיאורו של אל-מקריזי עמד מספר המסגדים בקהיר בתקופתו על 69. בין השנים 1260 עד 1441, נבנו בקהיר 43 מסגדים על שטח של כ-1.5 קמ"ר. 9 מבנים מפוארים הוקמו בתקופתו של השולטן אל נסיר מוחמד 1340–1293. הפיתוח המרשים ביותר היה הפיכת השטח של הטיילת הפאטימית לשדרה של מבנים מונומנטים מרהיבים כמו: המדרסה של זהיר בייברס, המדרסה של קלאון והמדרסה של ברקוק שכיוון התפשטותם היה דרומה עם בניית שני המסגדים אשרף ומואיד.
העות'מאנים כבשו את מצרים בשנת 1517 ושלטו בה עד שנת שנה 1798, שבה פלש נפוליאון למצרים. בתקופת שלטונם הפכה קהיר מעיר אימפריאלית לבירה פרובינציאלית, שנשלטה על ידי נציב שנשלח מאיסטנבול ונקרא פחה. השלטון העות'מאני לא שיבש מאוד את מבנה העיר, נוספו לה עוד מסגדים שהחשובים שבהם הם: מסגד הסולמניה ומסגד שולטן מוחמד, שהתאפיינו בצריחים צרים ומחודדים וכפה גדולה שהיו לסמל של המבנים העות'מאניים
סוג נוסף של מבנים, שהיה מסימני התקופה העות'מאנית הוא סביל-כותאב: זהו מבנה מלבני בעל שתי קומות מקושט בשיש בחלקו התחתון ובעל שלוש חזיתות הפונות לרחוב. בקומה הראשונה היה מצוי מתקן מים ציבורי המיועד לשתייה של בני אדם. הקומה העליונה משמשת כמדרסה עם גזוזטרה בעלת קשתות. מבנים אלו נחשבים כגולת הכותרת של המבנים העות'מאנים בעיר. בקהיר שרדו מספר רב של מבני סביל כותאב מהמפורסמים שבהם הוא סביל כותאב רוקאיה דודו, וכן סביל כותאב עבדל רחמן.
מבנים ייחודיים נוספים מהתקופה העות'מאנית הם בתי-מגורים של אנשים אמידים, אנשי-דת, סוחרים ופקידים גבוהים. הבתים, הפתוחים כיום למבקרים, ומאפשרים הצצה לתוך אורח החיים היומיומי בקהיר של אותה תקופה. המפורסם ביותר הוא "בית סוהיימי" הנמצא בקרבת מסגד אל-אקמר.
בית ג'מאל אל-דין אל-ד'הבי נחשב גם הוא לאחד הבתים היפים ביותר בעיר ונמצא בחלק הדרומי שלה.
ידוע במיוחד הוא גם הבית המכונה בית גאיר אנדרסון
שליד מסגד אבן טולון, שהוא בעצם שני בתים מחוברים יחדיו. ביקור בבתים אלה מגלה מיד את אחת מהתכונות האופייניות של הבית הקהיראי. חזות דלה מבחוץ ומפוארת מבפנים
לאחר תבוסתה של האימפריה העות'מאנית, שלט נפוליאון בונפרטה במצרים תקופה קצרה משנת 1798 עד 1801. לאחריו כבש את מצרים מוחמד עלי שהקים את שושלת מוחמד עלי שצאצאיה שלטו במצרים עד שנת 1952/3. מתקופת שלטונו נשאר המבנה המפואר של מסגד מוחמד עלי, בשנת 1882 הפכה קהיר לחלק מהשטחים של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד עד שנת 1922, שנה שבה ניתנה לה הצהרת עצמאות מטעם הבריטים.
מבנים אופייניים.
מסגד של אחמד אבן טולון נבנה בפקודתו בשנים 879 – 876 והוא משמר את סגנון הארכיטקטורה האיסלמית הקלאסית של בית עבאס. זהו אחד מהמסגדים הגדולים בקהיר והוא נבנה בסגנון המסגדים של העיר סמארה, כולל חצר גדולה ואולמות מקורים בכל אחת מארבע פינות החצר. באולם הגדול ביותר נמצאת הקיבלה.
תקופה פאטימית.
שרידים מתקופת העיר הפאטמית, הם השערים בּאבּ אל-זווילה בדרום (Bab Zuwayla), באב-אל-פותוח (Bab al Futuh) ובּאבּ אל-נצר (Bab al-Nasr) בצפון. שערים אלו נבנו על ידי הארכיטקט הארמני בדר אל-גמלי אל-גיושי, שנחשב לגדול בדורו. חלק ממערכת השערים בנוי כמתחמים סגורים, כך שניתן יהיה להגן על כל שער לחוד, במקרה שחלק ממערכת הביצורים הזאת תיפול בידי האויב.
מוסד אל-אזהר, (המסגד והאוניברסיטה), בן אלף השנים, החליף פנים פעמים רבות וסגנונות רבים השאירו בו את חותמם. כיום אל-אזהר נחשב כיום למוסד הלימוד החשוב ביותר של האסלאם הסוני. החינוך שבו היה כבר בתקופות הראשונות, בלתי פורמלי, ללא דרישות קבלה ותואר רשמי. בשנת 1961 עברה האוניברסיטה רפורמה מקיפה על מנת להתאימה ללימודים אקדמיים. נושאי הלימודים העיקרים נשארו לימודי החוק והשפה האסלמיים.
מסגד אל אזהאר נבנה בשנת 970 על ידי השושלת הפאטימית. מקור שמו הוא כנראה מבתו של מוחמד פאטמה זהראא, שהשושלת הפאטימית מייחסת עצמה אליה.
החלק העתיק של המסגד מהתקופה הפאטימית, הוא קיר התפילה. הוא בנוי מחמשה מעברים המקבילים לקיר הקיביה ונתחמים על ידי עמודי שיש. המעבר מרכזי הוא הגדול ביותר כיוונו ממערב למזרח והוא מסתיים משני צדדיו בכיפה. מבנה זה מזכיר את סגנון הבנייה של מסגד הגדול בקירוואן, אזור שממנו החלה התפשטותם של הפאטימים. אלמנטים פאטימיים אחרים הם קישוטי גפנים משתרגות, וצמחים אחרים משולבים באותיות קליגרפיות. קישוטים אלו מופעים מעל קמרוני הקשתות במסגד. במאה ה-18 בתקופה העותמאנית הורחב המבנה ונוספו לו ארבעה מעברים נוספים המקבילים לישנים. תוספת זו פגמה בהרמוניה של אולם התפילה.