המכללה מציעה שלושה קורסים עיקריים, ממוקדים ופרקטיים, שעיקרם הענקת כלים מעשיים להתנהלות כלכלית יומיומית. הקורסים מתקיימים בכל רחבי הארץ ולאו דווקא במקום מושבה של המכללה בעפולה, בקבוצות לימוד קטנות של עד 25 נשים.
הקורסים.
בנוסף, מציעה המכללה קורסים והרצאות ייעודיות בנושאים פיננסיים שונים ובתחומים משיקים כגון: משכנתאות, צוואות וירושות ועבודה עם גיליונות אקסל.
נכון לשנת 2018, הוכשרו בפמיננסי כ-10,000 נשים בתוכניות הלימוד השונות.
פמיננסי מנוהלת על ידי שלי פרץ ושרון כהן, הפועלות תחת "תנועת תרבות". מאז פטירתה של לילי ניר, מכהנת ביתה, ענת ניר, כיושבת ראש דירקטוריון המכללה.
פמיננסי
חיים מוולאזין
הצלת נפשות
לואי, נסיך נפוליאון
לואי, נסיך נפוליאון, או נפוליאון השישי (בצרפתית: Louis Bonaparte; 23 בינואר 1914 – 3 במאי 1997), היה נסיך צרפתי שעמד בראש בית בונפרטה.
ביוגרפיה.
לואי נולד ב-23 בינואר 1914 בבריסל שבבלגיה, שם שהתה משפחתו בשל האיסור על בני המלוכה לשעבר של צרפת להתגורר בה. הוריו היו ויקטור, נסיך נפוליאון וקלמנטין, נסיכת בלגיה, בתם של לאופולד השני, מלך הבלגים ומריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה. בילדותו שהה לואי זמן מה באנגליה, שם התגורר עם הקיסרית אז'ני, אלמנתו של נפוליאון השלישי. הוא התחנך בלובן, בלגיה ובלוזאן, שווייץ. בשנת 1926 מת אביו, ולואי בן ה-12, הפך לראש בית בונפרטה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כתב לואי לראש ממשלת צרפת, אדוארד דלאדייה, וביקש לשרת בצבא הצרפתי. הצעתו נדחתה, ולכן הצטרף ללגיון הזרים הצרפתי תחת השם לואי בלאנשאר. לואי שירת בצפון אפריקה, ולאחר שביתת הנשק בקומפיין ביוני 1940 השתחרר מהצבא. לאחר מכן הוא הצטרף לשורות המחתרת הצרפתית, ואף נעצר על ידי הגרמנים לאחר שניסה לחצות את הפירנאים בדרכו ללונדון כדי להצטרף לצבא צרפת החופשית בפיקוד שארל דה גול. לאחר מעצרו היה כלוא בבתי כלא שונים, ולאחר שחרורו הוא הצטרף לקבוצת ההתנגדות הצרפתית "ארגון ההתנגדות" תחת השם לואי מונייר. אחד מחברי חטיבת שארל מרטל, שבה שירת, היה בן דודו ז'ואקים, נסיך מירא השביעי, שנהרג ביולי 1944. ב-28 באוגוסט נפצע לואי באורח קשה במהלך מתקפה, ולאחר החלמתו הצטרף לחטיבה האלפינית.
לאחר המלחמה הוא חי בשווייץ, וכאשר בוטל ב-1950 חוק הגירוש נגד ראשי הבתים המלכותיים לשעבר בצרפת, עבר להתגורר בפריז.
לואי הפך לאיש עסקים מצליח, עם מספר מוסדות פיננסיים באפריקה. בשנת 1951 הוא שלח זר זיכרון הנושא את הסמלים של נפוליאון ללוויה של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, בנו של וילהלם השני, קיסר גרמניה. הדבר נראה כמחווה אירונית של המלוכנים באותה עת, בהתחשב בעובדה שבית הוהנצולרן הגרמני הביס את בית בונפרטה, במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870.
ב-3 במאי 1997 מת לואי בפראנז'ן שבשווייץ, וכשפורסמה צוואתו, ב-2 בדצמבר אותה שנה, נתגלה שכתב כי הירושה תפסח על שארל ותעבור ישירות לנכדו ז'אן-כריסטוף, נסיך נפוליאון, אז בן 11. בריאיון ל"לה פיגרו" באותו יום אמר ז'אן-מאר וארו, המשפטן שחתם על צוואת לואי ומי שמייצג את ז'אן-כריסטוף במאבק הירושה כנגד אביו, כי שארל נפוליאון הפקיע את המורשת הבונפרטית כשהביע בציבור "דעות רפובליקניות ודמוקרטיות... הוא שלל מעצמו את הזכות לירושה כשנישא מחדש ללא רשות אביו... מעשה הנוגד את חוקי המשפחה."
בצוואתו, ציין לואי שלושה סימוכין לסמכותו להורות על שלילת מעמדו של בנו כיורש העצר:
בנו שארל, נסיך נפוליאון, הטיל ספק בכך שכוונתו האמיתית של אביו הייתה לשלול ממנו את הירושה. בכל מקרה, דוחה שארל את הטענה שלאביו הייתה הסמכות, על פי חוק או מסורת, להדיר אותו מסדר הירושה.
משפחתו.
ב-16 באוגוסט 1949 התחתן לואי עם אליקס דה פורסטה, בתם של אלבריק, רוזן דה פורסטה וז'נבייב פרדט, ונולדו להם ארבעה ילדים:
חנוך חסון (מנהל)
חנוך חסון (נולד ב-7 בספטמבר 1931) הוא מנהל ועורך בתחום התרבות והבידור, ממייסדי פסטיבל הזמר והפזמון, מיוזמי תוכניות המוזיקה של קול ישראל ותוכניות הבידור של הערוץ הראשון.
חיים מוקדמים.
חסון נולד בירושלים. סבו היה הרב חנוך חסון, "חנוך רבנו", מרבני חברון, אב בית הדין ומנהל בית הספר של היישוב היהודי בחברון, שנרצח עם אשתו קלרה במאורעות תרפ"ט. אביו של חנוך, רחמים, למד ראיית חשבון ובנקאות ועבד בבנק אנגלו-פלשתינה כל חייו הבוגרים.
גדל בירושלים ובחיפה, שם למד בבית הספר אליאנס ובבית הספר הריאלי. כילד למד לנגן בפסנתר ובאקורדיון, והיה פעיל בצופים, בין השאר כחניך של אהרון ידלין, לימים שר החינוך. ידלין הוא מי ששכנע את הוריו של חסון לקנות עבורו אקורדיון, כדי שינגן בפעילויות השבט.
בצה"ל שירת בנח"ל כעוזרו של זאב חבצלת, וסייע לו להפיק מופעים בכנס הנח"ל. לאחר קורס קצינים שירת קצין ההווי ובידור של הנח"ל.
ראשית הקריירה.
במסגרת שירותו הצבאי היה חסון אחראי על להקת הנח"ל השנייה, שבה שירתו יוסי בנאי, יונה עטרי, גאולה גיל, דובי זלצר ודוד ברגמן. במקביל הקים את צוות ההווי הראשון בצה"ל, שבו שירתו בין השאר נעמי שמר (אז נעמי ספיר) ונחום היימן.
למד בקונסרבטוריון למוזיקה בתל אביב ובמדרשה למוזיקה. בין מוריו היה גארי ברתיני. ברתיני עבד אז בקול ישראל, וביקש מחסון להצטרף אליו בהפקת ועריכת תוכניות של מוזיקה עברית ברדיו.
קול ישראל.
מ-1957 ערך חסון תוכניות של זמר עברי בקול ישראל, אך לנוכח ההיצע הדל בתקליטייה יזם הקלטות חדשות לשירים עבריים ותיקים, בתמיכתם של מנהלי התוכניות לאה פורת וישעיהו ספירא. חסון גייס זמרים צעירים, נגנים מן התזמורת הפילהרמונית ומעבדים כגון משה וילנסקי, אלכס וייס, נעם שריף, צבי אבני, יחזקאל בראון, שמעון כהן וחנן וינטרניץ. בין הביצועים החדשים שהוקלטו באותה מסגרת היו אלה של אסתר עופרים ל"היו לילות" ו"פזמון ליקינתון", אריק לביא ל"שיר הקטר" ו"את חכי לי ואחזור" ונחמה הנדל ל"אני מאמין (שחקי שחקי)".
במסגרת עבודתו גם יזם הקלטות מחודשות של שירים המלווים בריקודי עם, בביצועה של להקה שאת הקמתה יזם לצורך העניין ונקראה לרוקדים הידד, וכן יזם את הקמת המקהלה חבורת רננים.
פסטיבל הזמר.
כמנהל המחלקה למוזיקה עממית ישראלית, ב-1960 מונה לעורך ולמפיק של פסטיבל הזמר והפזמון, על פי רעיון של עובד המחלקה ישראל דליות. הפיק כמעט את כל פסטיבלי הזמר, למעט זה של 1967, אז שהה בהשתלמות בטלוויזיה הצרפתית (את הפסטיבל באותה שנה, שבו בוצע לראשונה השיר "ירושלים של זהב", הפיק גיל אלדמע, שציין בעבר את השפעתו הגדולה של חסון על הקריירה שלו, בדומה לאמנים אחרים).
כמפיק ועורך הפסטיבל היה חסון בעל השפעה רבה על בחירת השירים והמבצעים, כשבחלק מהמקרים הוא שיזם וקידם את יצירתם של שירים שנהפכו לקלאסיקות. הוא הרבה להמליץ לוועדת הפסטיבל על זמרים בראשית דרכים, ובין השאר, הוא ששכנע את שלמה ארצי לשיר את "פתאום עכשיו, פתאום היום (אהבתיה)", לאחר שזמרים אחרים סירבו, ואת הגשש החיוור לשיר את "מים לדוד המלך", ליהק את יהודית רביץ לשיר את "סליחות", יזם את החיבור בין אריק איינשטיין ליפה ירקוני לצורך השיר "איילת החן", יזם את החיבור בין נחום היימן לפרברים, הוביל לכך שדפנה ארמוני וצוות הווי חיל האוויר ישירות את "בתוך" ועוד. בכך, לאורך שנים ארוכות, היה חסון לאחד מ"מגלי הכישרונות" הבולטים בישראל ומי שיכול היה להוליד קריירות שלמות.
כעורך הפסטיבל הוא גם מי שהיה אחראי על הקטעים האמנותיים שמחוץ לתחרות, בין אם הופעות של זמרים מוכרים (יהורם גאון, אילנית, הגשש החיוור וכו'), שירים מיוחדים שנכתבו לערבים האלה ("ספירת מלאי" של יוסי בנאי) או קטעי סאטירה והומור, כמו מערכוני "תולדות הזמר העברי" שכתב דן אלמגור וביצעו גדי יגיל וחנה לסלאו, בראשית דרכה. חסון היה גם מי שבחר את מנצחי התזמורת, מעבדי השירים ומנחי הפסטיבלים (יצחק שמעוני ולאחר מכן רבקה מיכאלי).
תוכניות מיוחדות ואולפן הקלטות.
הפיק וערך את תוכנית הרדיו "מועדון הזמר" שהנחו מאיר הרניק ורבקה מיכאלי, ושבה הופיעו בין השאר נחמה הנדל, חוה אלברשטיין, הפרברים, הדודאים, הגבעתרון ודורית ראובני. לצורך התוכנית ולצורך הפקות נוספות של קול ישראל, כגון התוכנית "שלכם לשעה קלה", "תשואות ראשונות" ו"שוב יוצא הזמר", יזם את הקמת אולפן ההקלטות של קול ישראל בתל באביב, בבית המורה.
בקול ישראל חסון גם הפיק וערך את התוכניות הפומביות הגדולות "אנו נהיה הראשונים" (משירי העליות הראשונות, עם יצחק שמעוני) ו"פזמון חוזר" (משירי הלהקות הצבאיות).
במסגרת פעילות בבית המורה יזם את ההקלטות של כל תוכניות הלהקות הצבאיות, וכך הכיר היטב את הזמרים הבולטים בלהקות הצבאיות באותה תקופה, שאחר כך ליהק לאירועי הזמר השונים, כולל פסטיבל הזמר. בין הזמרים שאיתר ושילב בהקלטות שונות ובפסטיבלים באותה תקופה היו שלמה ארצי, ששי קשת, אבי טולדנו, שולה חן, רבקה זהר, ריקי גל, מירי אלוני, יגאל בשן ויזהר כהן.
כמו כן היה אחראי להקלטת המופעים הפומביים בקול ישראל, ובהם אלה של אסתר עופרים בהיכל התרבות ושל הזמרת הצרפתייה ברברה.
טלוויזיה ואירוויזיון.
ב-1974 מונה למנהל מחלקת הבידור של הטלוויזיה הישראלית, תפקיד בו שימש עד פרישתו לגמלאות ב-1996.
כמנהל המחלקה היה אחראי לשעשועונים שהפיק יצחק קול ("זה הסוד שלי", "תשע בריבוע" ועוד) ויזם את רוב תוכניות הבידור של המחלקה, כגון "להיט בראש" ו"סיבה למסיבה". את "שעה טובה" יזם עם מני פאר, את "עד פופ" עם אהוד מנור. בתפקיד זה גם גייס לטלוויזיה במאים ומפיקים שהפכו לחלק מרכזי מעבודתה בתחום הבידור, כגון אהרון גולדפינגר, צדי צרפתי, חיים מלובן, דליה גוטמן, אהרונה דיין, אומנה כהן ודינה כהנוביץ'.