קייטי היגינס (אסתר ויליאמס) היא הבת הבכורה במשפחת חוואים מארקנסו, משפחת היגינס – אבא היגינס (ויליאם דמרסט), אמא היגינס (שרלוט גרינווד), קייטי, סוזי (ברברה וויטינג) והיגינס הקטנה (דונה קורקורן).
המשפחה פותחת כל יום בשירה, בתרגילי התעמלות ושחייה בנהר הסמוך.
למקום מגיע סוכן נוסע של חברה שמשווקת משקה בריאות ומרץ בשם "ליקוופפ". הוא מתרשם מהמשפחה ומציעה להם להשתתף בתחרות חציית תעלת למאנש בשחייה כמסע פרסומת ל"ליקוופפ".
כל המשפחה מגיעה לדובר אבל מסתבר שמרחק השחייה אינו 22 מיל אלא 42 בגלל הזרמים ואז כולם מוותרים פרט לקייטי. היא חייבת לשחות כדי לעזור לאביה לקנות בכסף הפרס, פר לחווה.
קייטי שחוה כל יום כשווינדי מלווה אוה בסירת משוטים. יום אחד בערפל היא מאבדת אתו ופוגשת בגבר צרפתי בסירה. הוא מציג עצמו בתור אנדרה לאנט (פרננדו לאמאס), לוקח אותה ליאכטה שלו ומתחיל לחזר אחריה. לסירתו של ווינדי עולה בערפל שחיינית צרפתייה בשם ז'יז'י (דניז דרסל) ובין שניהם מתפתח רומן.
אנדרה מתחיל לחזר בלהט אחרי קייטי. כל המשפחה מגיעה לצרפת משם מתחילה השחייה ואנדרה מזמין את קייטי לבית משפחתו שם והם שוחים, שותים יין ונהנים. זה פוגם באימוני השחייה שלה ווינדי לוחץ עליה להתאמן. היא קרועה בין שני גברים שמושכים אותה לצדדים מנוגדים.
קייטי עייפה וחולמת שהיא שוחה ביחד עם טום וג'רי וחיות אחרות. טום וג'רי מזרזים אותה לכוון דובר אבל התמנון מזמין אותה לשתיית יין ולא נותן לה לשחות היא נמשכת לשני הצדדים ומתעוררת.
התחרות מתחילה ואנדרה ומשפחת היגינס מלווים את קייטי ומעודדים אותה. אנדרה תומך בה בחלק האחרון כשהיא באפיסת כוחות אך מצליחה להגיע לחוף על גליה ואז מתעלפת.
לבסוף – קייטי ואנדרה מתחתנים. ז'יז'י ווינדי הם זוג וכל המשפחה חוזרת לארצות הברית בשמחה ושירה.
יחסי אוקראינה–ברזיל
יחסי אוקראינה–ברזיל הם יחסי החוץ בין אוקראינה לברזיל. שתי המדינות הן שותפות אסטרטגיות ומשתפות פעולה במסחר, טכנולוגיית חלל, חינוך, אנרגיה, בריאות והגנה. ברזיל הכירה בעצמאות אוקראינה ב-26 בדצמבר 1991, ויחסים דו-צדדיים בין המדינות כוננו ב-11 בפברואר 1992. ההתפתחות האחרונה של תעשיית חלל משותפת חיזקה את הקשרים הדו-צדדיים בין שתי המדינות. אוקראינה רואה בברזיל את שותפתה המסחרית המרכזית באמריקה הלטינית והייתה תומכת קולנית בהצעה הברזילאית על מושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם.
בברזיל חיה האוכלוסייה האוקראינית השלישית בגודלה מחוץ למדינות ברית המועצות לשעבר, עם כ-500,000 ממוצא אוקראיני.
היסטוריה.
ברזיל הכירה בעצמאות אוקראינה ב-26 בדצמבר 1991. יחסים דו-צדדיים כוננו כעבור חודשיים ב-11 בפברואר 1992. עם זאת, דיאלוג ברמה גבוהה החל באוקטובר 1995, כאשר הנשיא ליאוניד קוצ'מה ערך ביקור רשמי ראשון של נשיא אוקראינה בברזיל. הנשיא פרננדו אנריקה קרדוזו ערך אף הוא ביקור בינואר 2002, והיה לנשיא ברזיל הראשון שביקר באוקראינה.
המגעים הדו-צדדיים גדלו משמעותית לאחר עלייתו לשלטון של הנשיא לואיז אינסיו דה סילבה מברזיל. בספטמבר 2003 נפגשו נשיאי אוקראינה וברזיל בניו יורק, במהלך המושב ה-58 של העצרת הכללית של האו"ם. הדיאלוג הממלכתי המשיך בביקוריו הרשמיים של נשיא אוקראינה בברזיל באוקטובר 2003, ושל נשיא ברזיל באוקראינה בשנת 2004. הדיאלוג הדו-צדדי ברמה הגבוהה ביותר נמשך שוב בספטמבר 2005, במסגרת השתתפותם של נשיאי אוקראינה וברזיל בפעילות המושב ה-60 של האספה הכללית של האו"ם.
בנובמבר 2008 ערך שר הנושאים האסטרטגיים של נשיאות ברזיל, רוברטו מנגייבירה אונגר, ביקור חשוב באוקראינה. הביקור סלל את הדרך לחתימה על כמה הסכמים דו צדדיים חשובים בתחומי הביטחון והטכנולוגיה בחלל.
דחיפה משמעותית לפיתוח שיתוף הפעולה הדו-צדדי היה פגישתם של שני הנשיאים במושב ה-64 של האספה הכללית של האו"ם בניו יורק ב-22 בספטמבר 2009. במהלך פגישה זו הסכימו שני הנשיאים להקים קבוצות עבודה על מנת להתכונן לביקור הנשיא לולה דה סילבה באוקראינה, שנערך בהצלחה בדצמבר 2009. ביקור זה היווה צעד חשוב בחיזוק היחסים הדו-צדדיים - הוא ביסס את השותפות האסטרטגית בין שתי המדינות. ההסכמים בתחומי ייצור המטוסים, ההגנה, הטכנולוגיה, חקר החלל ואנרגיה גרעינית הגיעו בעקבותיהם.
באפריל 2011 נפגש ראש הממשלה מיקולה אזארוב מאוקראינה עם נשיאת ברזיל, דילמה רוסף, בסניה. השניים דנו במגוון רחב של נושאים העומדים על סדר היום הבילטרלי, ובמיוחד בהתקדמות פרויקט החלל האוקראיני-ברזילאי "חלל הציקלון אלקנטרה". מיקולה אזרוב ודילמה רוסף דיברו גם על יום השנה ה-120 לראשית ההגירה מאוקראינה לברזיל.
נשיא אוקראינה, ויקטור ינוקוביץ', ערך ביקור ממלכתי בברזיל ב-25 באוקטובר 2011. במהלך האירוע, ממשלות אוקראינה וברזיל פרסמו הצהרה משותפת המתארת אזורי שיתוף פעולה לשנים הקרובות, במטרה להגביר את השותפות הדו-צדדית.
משה סבירסקי
משה יהודה סבירסקי (14 ביולי 1882, שוויר, פלך וילנה, האימפריה הרוסית – 2 בפברואר 1965, תל אביב) היה תעשיין בתחום העץ, פעיל ציוני, פילנתרופ, איש ניהול, פרדסן, שופט בבית המשפט העברי העליון, סגן נשיא מועצת בנק קופת עם.
קורות חייו.
סבירסקי נולד בעיירה שוויר, לאמו שרה רבקה, ולאביו אליהו מאיר שעסק במסחר בדגנים ובעץ. בהיותו כבן שנתיים עברו הוריו להתגורר בשווינציאן, שם גדל ולמד אצל טובי המלמדים בעיר. מחנכו האחרון היה רב העיר, וחובב ציון, רבי פנחס רוזובסקי.
בגיל 15 נסע לווילנה, שם בנוסף ללימודי קודש, החל משתלם בלימודים כלליים. בגיל 17, כאשר נוסדה תנועת הנוער "התחיה", הצטרף לשורותיה. עם סיום לימודיו התקבל לעבודה כמנהל חשבונות במפעל לייצור מוצרי נחושת בווילנה, ומאוחר יותר מונה להיות מנהלו של המפעל.
בגיל 25 הצטרף לעסק המשפחתי למכירת עץ גולמי, פיתח אותו, עבר ממסחר לייצור והקים מנסרה על גדות הנהר נריס (וִיָאלִיָה). במקביל לפעילותו העסקית אשר הלכה והתפתחה, עסק גם בפעילות ציונית, ואף תרם בעירו כספים למוסדות תורה, תרבות, וחסד.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, היה בין מקימי "הוועד המרכזי היהודי" בווילנה, שדאג לנהל את צורכי הציבור היהודי בעיר. כשנכבשה העיר קיבל עצמו לחלק את כרטיסי הלחם לנצרכים היהודים, ואף טיפל בחלוקת הכרטיסים לאוכלוסייה הרוסית. הוא עמד בראש לשכת סעד שטיפלה בצורכי היהודים, ואשר זכתה להוקרה מצד השלטון הצבאי הגרמני, ובתמורה נענו באופן חיובי לבקשותיו של סבירסקי בנושאים הומינטריים להם נזקקו יהודי וילנה.
בגיל 23, נשא את צילה בת דן הלוי בדנס מווילנה ונולדו להם שישה ילדים.
המשטרה הפדרלית של עיראק
ז'אמבק
ז'אמבק (בהונגרית: Zsámbék; בגרמנית: Schambeck) היא עיירה במחוז פשט, בנפת בודהקסי, התיישבות כפרית במרחב המחיה של בודפשט.
מיקום, אקלים, נוף.
ז'אמבק ממוקמת כ-35 קילומטרים מערבית לבודפשט, למרגלות הרכס של גבעת-ניאקאש, בקצה הצפון מערבי של "אגן ז'אמבק". היא ממוקמת באותו קו רוחב בדיוק כמו האזורים המרכזיים והצפוניים של האי מרגיט בבודפשט, וגם מעט צפונה מכך. מבחינה גאוגרפית, היא שייכת לאחת השלוחות של אזור הגבעות של גרצ'ה. היישובים סביבה: הרצגהאלום, ביצ'קה, סומור ועוד.
תנאי האקלים שלה כמעט זהים לאלה שבצד בודה של הבירה, אם כי היא מתחממת פחות בקיץ ומתקררת יותר בחורף. עם משקעים שנתיים ממוצעים של 550 מילימטרים, זהו אחד היישובים היבשים יותר, אך הנעימים ביותר בהונגריה.
בתקופות העתיקות האזור כולו היה מכוסה בים טתיס. בעלי חיים רבים חיו במימיו הרדודים, ושלדי הגיר שלהם נמצאים בכל מקום סביב העיירה כיום. בתקופות ההיסטוריית לאחר מכן, הים נסוג מספר פעמים ואז חזר וכיסה שוב את האזור. האדמה מורכבת מאבן גיר ומהלס שמכסה אותה.
תחבורה.
יש יציאה מהכביש המהיר M1 בקילומטר ה-26 לכיוון ז'אמבק, אך ניתן להגיע אליה גם מהכביש הראשי מספר 1.
ניתן להגיע ליישוב מכיוון בודהקסי ובודפשט רבעים 2 ו-12. ניתן להגיע מביינה, דרך סומור בכביש 1105, וגם מביצ'קה על בכביש 1104. האוטובוסים 770, 774, 775, 777, 778, 798 ו 799 היוצאים מבודפשט, מתחנת הרכבת קלנפלד וכן עם האוטובוסים 783, 784, 785 היוצאים מכיכר סל קלמן ניתן להגיע אליה וגם עם האוטובוסים מסדרת 786, 787, 789, 791 ו-795.
מקור השם.
שמו של היישוב נגזר משם פרטי, ניתן לייחסו למילה הלטינית sambucus (סמבוק) וקשור לשם הפרטי סמבוך.
היסטוריה.
המקום היה מיושב כבר בתקופה הפלאוליתית. נמצאו באזור גם ממצאים משמעותיים קלטים, אראוואסקים רומים ואווארים, כך נמצאו שרידים קלטיים של עגלת דואר שנמצא במקום (נלקח למוזיאון הלאומי של הונגריה). גם טרומבון מארד שנמצא במקום מוכיח שהאזור היה כבר מיושב במאה ה-2 לספירה.
תקופת הזוהר של ז'אמבק חלה במאות שאחרי כיבוש הונגריה על ידי השבטים המדיארים בשנת 896, שכן היישוב היה לאורך נתיב הסחר בין אסטרגום וסקשפהרוואר. בשנת 1467 העלה אותו מתיאש הראשון, מלך הונגריה לדרגת עיר שוק. רגע לפני מותו הטירה המקומית נתרמה לבנו יאנוש קורווין, שהיה בעל הבית של הטירה עד 1504.
בשנת 1541 כבשו הטורקים את ז'אמבק ושלטו בה במשך 145 שנה. הם בנו במקום מבצר כדי להגן על התוואי החשוב. בתקופת שלטונם, הכנסייה והמנזר נפגעו במהלך הלחימה. בתקופה זו הכפר סבל רבות, איבד את תפקידו המשמעותי לשעבר והפך לא מיושב.
בשנת 1689 קנתה משפחת זיצ'יי את הכפר ובנתה את הטירה בסגנון הבארוק המוקדם באתר הטירה שנהרסה בשנת 1710. לאחר גירוש הטורקים הגיעו מתיישבים שוואבים (בעיקר מאזור קיסלג) להחליף את התושבים שברחו או נכחדו בתקופות הטורקית.