הצדק המעברי בא לידי ביטוי במשפטיהם של רודנים צבאיים בשנות השבעים והשמונים, בהם המשפטים של ראשי המשטר הצבאי ביוון (1975) וראשי המשטר הצבאי בארגנטינה (1983). בד בבד עם המשפטים החלו במדינות אלה תהליכים של קידום זכויות האדם. בתקופה זו נכתבו ונחתמו אמנות בינלאומיות רבות העוסקות בתחומי זכויות האדם.
מנגנון מרכזי בצדק מעברי הוא ועדת אמת ופיוס, ועדת חקירה ממלכתית שמטרתה חשיפת עוולות העבר, הצעות לפתרון סכסוכים, ופיצוי ושיקום הנפגעים משני הצדדים. ועדה כזו הוקמה לראשונה באוגנדה בשנת 1974 לבדיקת גורלם של אנשים שנעלמו תחת המשטר הצבאי ששרר במדינה מאז 1971. בבוליביה הוקמה ב-1982 ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת גורלם של אנשים שנעלמו. ועדות דומות הוקמו בארגנטינה (1983), אוגנדה (בשנית, ב-1986), נפאל (1990), צ'ילה (1990), אל סלוודור (1992), גרמניה (לבדיקת פעילות השטאזי במזרח גרמניה, 1992) וגואטמלה (1994).
ועדת האמת והפיוס בדרום אפריקה (1995) הפכה לסמל של צדק מעברי. ביסוד הקמת הוועדה עמד הרצון לחקור, לתעד ולהוקיע את עוולות משטר הקודם ואת הטרור של ארגוני האופוזיציה שלחמו נגדו, לפצות ולשקם את נפגעי תקופת האפרטהייד משני הצדדים, לסייע בהעברה שקטה ומסודרת של השלטון מידי המיעוט הלבן לרוב השחור ללא טינה או נקמנות, ולהציב תמרור אזהרה מפני הישנות משטרים דומים.
ועדות דומות הוקמו בפנמה (2000) וקנדה (2008).
בנוסף למנגנונים אלו נעשה שימוש במגוון כלים של צדק מעברי במדינות שזכו לעצמאות בשנות השמונים והתשעים, בעיקר באפריקה.
מקור המושג.
חוקרים במדע המדינה טבעו את המושג "צדק מעברי" בשנות התשעים. הוא הפך לנפוץ בשנת 1995 עם פרסום הספר "Transitional Justice: How Emerging Democracies Reckon with Former Regimes" בשלושה כרכים, בעריכת ניל קריץ.
מנגנונים ומטרות.
משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם הגדיר ב-1997 מנגנונים, מטרות וזכויות של צדק מעברי.
ארבעת המנגנונים המרכזיים בצדק מעברי הם משפט, חקר האמת, שיקום ופיצוי הנפגעים, ורפורמות מנהליות. מנגנונים אלה נועדו להבטיח ארבע מטרות: הכרה, אמון, שלטון החוק, ובסופו של דבר, פיוס.
ארבע הזכויות העיקריות לנפגעים הן: הזכות לאמת, הזכות לצדק, הזכות לפיצויים והזכות לאי-הישנות, כלומר - ערובות לכך שהאירועים לא יקרו שוב.
יישום יעיל של צדק מעברי מבוצע באמצעות שילוב של חמש אסטרטגיות עיקריות:
תחום ההנצחה נועד לשמר זיכרונות של אנשים או אירועים היסטוריים. בהקשר של צדק מעברי הכוונה לאנדרטאות לכבודם של אנשים שנהרגו במהלך עימותים, מוזיאונים, ואירועי הנצחה דומים. לדוגמה, בצפון אוגנדה קיימות אנדרטאות, מוזיאונים וימי זיכרון לקורבנות העימות עם צבא ההתנגדות של האל.
במדינות שבהן חלו שינויי משטר זוהו התהליכים הבאים של צדק מעברי:
מוסדות מחקר.
צדק מעברי נמצא במוקד המחקר האקדמי במוסדות לימוד ומחקר רבים, בהם המכון הבינלאומי לסיוע בבחירות ודמוקרטיה בסטוקהולם , והמרכז האפריקאי לחקר צדק מעברי (ATJRN).
בשנת 2001 נוסד בניו יורק המרכז הבינלאומי לצדק מעברי (ICTJ) , שמטרתו חשיפה ומניעה של הפרות זכויות אדם באמצעות מנגנוני צדק מעברי.
החל משנת 2007 יוצא לאור כתב עת אקדמי לצדק מעברי בשם International Journal of Transitional Justice.
בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים קיים מסלול ללימודי תואר שני בזכויות האדם וצדק מעברי.
הישגים.
מחקר משנת 2006 בדק את מצב זכויות האדם ב-14 מדינות באמריקה הלטינית בהן הוחלו תהליכי צדק מעברי. המחקר קבע "מדד ביטחון אישי" ובדק את המדד לפני ואחרי יישום התהליכים. ב-11 מדינות המדד השתפר בעקבות התהליכים, ובמיוחד חל שיפור משמעותי במדינות שבהן הוקמו ועדות אמת ופיוס.
בדצמבר 2006 קבע הפרלמנט האירופי את תקנה 177.2 לפיה האיחוד האירופי יממן מנגנונים של צדק מעברי, כחלק מהמאמצים לקדם משטרים דמוקרטיים יציבים ברחבי העולם.
דו"ח של הבנק העולמי משנת 2011 זיהה זיקה בין צדק מעברי ופיתוח חברתי. הדו"ח בחן כיצד מדינות יכולות להימנע מעימותים אלימים, ומצא שמנגנונים של צדק מעברי מהווים "סימני רצינות" מצד הממשל, ומעידים כי בכוונתו להימנע מפגיעה בזכויות האדם, ובאחריותו יישום ממשל דמוקרטי.
סמנה
מנחם זהרוני
מנחם זהרוני (1912–1979), מורה לטבע מיתולוגי, מייסד מוזיאון בית חנקין, מכון ללימודי טבע וידיעת הארץ בכפר יהושע, ממקימי ומפעילי החברה להגנת הטבע, כתב ופרסם ספרים ומדריכים רבים בנושאי טבע וידיעת הארץ.
קורותיו.
מנחם זהרוני נולד בשנת 1912 בעיירה קרינקי אשר בפולין וגדל בצל גילויי אנטישמיות ופוגרומים. בהיותו בן 5, בזמן מלחמת העולם הראשונה, היה עד לפוגרום, חוויה אשר עיצבה את תפישתו הציונית. במכתב ששלח לסופר הגרמני היינריך בל תיאר את רגשותיו וכתב: ״האדמה השומטת אותי והבוערת מתחת לרגלי וחווית הערכה למולדת רחוקה ומסתורית... את השם ירושלים למדתי לבטא מיד לאחר שלמדתי לבטא את שמם של אבי ואמי״.
בגיל תשע עשרה סיים את לימודיו בסמינר העברי של 'תרבות' בעיר גרודנה ועבר לשמש כמורה בעיירה קוסוב בפולין. בשנת 1934, בהיותו בן עשרים ואחת, עלה ארצה עם אשתו יפה.
עלייתו ארצה.
בשנתו הראשונה בארץ ניסה לשלב בין רצונו להיות חלוץ עובד-אדמה, ובין חלומו להיות מורה והחל בעבודה בפרדסים תוך כדי שהוא משמש כמורה מחליף בבית הספר בנשר, תל יוסף ופתח תקווה. עם תחילת שנת הלימודים עבר לפתח תקווה, שם הקים בית הספר לילדי עובדים על שם משה הס.
בשנת 1936 עבר לעבוד בבית הספר בכפר יהושע, כשהוא משלב את ההוראה בלימודים במכון הביולוגי של יהושע מרגולין, בתל אביב ובלימוד עצמי.
באותן שנים ערך תצפיות וטיבוע בציפורים בעיקר בפרושיים, הקים פינת חי והרבה לשוטט בשבילי הארץ.
בקיץ 1947, לאחר שנודע לו כי הוריו ורבים מבני משפחתו נספו בשואה, יצא לשליחות להקמת בתי ספר במחנות הפזורים ברחבי אוסטריה, וכחבר 'ההגנה' עסק גם במשימת גיוס אנשים וכספים. בקיץ 1948 חזר ארצה.
הקמת המכון לטבע וידיעת הארץ בבית חנקין.
בשנת 1950 בהתאם לצוואתו של יהושע חנקין, החל בהקמת 'בית חנקין - מכון אזורי לטבע וידיעת הארץ' בבית הספר בכפר יהושע. מאחורי הקמת בית חנקין עמדו רעיונות חינוכיים-תרבותיים, שבבסיסם עמדה האדרתו של הכפר העברי כצורת חיים חברתית-כלכלית חדשה. בפיתוח הפעילות החינוכית לדור הצעיר ניצבו הטבע והעבודה כיסודות לחיי רוח אסתטיים ומוסריים כאחד.
בבית חנקין למדו תלמידי הסמינר מנהלל, תלמידי סמינר גורדון (מכללת גורדון), חיפה ומורים לטבע מכל אזור הצפון. המוזיאון הכיל אוספים מן החי, הצומח, ארכאולוגיה וגאולוגיה מהסביבה ומשך אליו אלפי מטיילים ומבקרים.
הכפר תמך בבניה, אך לא היה בידו לספק ציוד או להקצות כח אדם לתפעול המקום. מנחם, יחד עם יפה, רעייתו, הקדישו את זמנם, רוחם וממונם הפרטי לפיתוח המקום.
מנחם תרם את האוסף הפרטי העשיר שלו לאוסף המוזיאון ואת שאר המוצגים הגאולוגיים והארכאולוגיים אסף מהסביבה, מן החי והצומח. הגדרתם נכתבה על ידו בכתב מסוגנן ואופייני לו.
במקביל לעבודתו במוזיאון המשיך לשמש כמורה ומחנך בבית-המדרש למורים על שם א.ד. גורדון בחיפה, במדרשה למורים בנהלל ובעבודות הוראה והדרכה.
פעילותו כמדריך ומחנך.
מנחם ראה בלימודי הטבע חשיבות עליונה לאותם זמנים, עיתים של ציונות והגשמה. הוא ארגן קורסים וימי השתלמות למורים, יסד חוג לידיעת הארץ של העמק המערבי, אשר כלל את כל היישובים על זרמיהם השונים, וקשר את חבריהם בקשר של אהבת הארץ.
מנחם זהרוני היה דמות משמעותית בחיי בית הספר ועבור התלמידים ובדמותו, הפכו לימודי הטבע והמולדת לחלק מהחינוך המרכזי.
לאחר שעות הלימודים עזרו לו תלמידיו בטיפול בפינת החי, בארגון בית חנקין ובאיסוף ותחזוקת המוצגים. בשבתות היו מצטרפים אליו תלמידיו לטיולים בסביבה, לומדים כל צמח על
איכויותיו השונות, מריפוי ועד מאכל, קוראים שירה ופרקים מהתנ״ך.
בשנת 1960 עזב מנחם את כפר יהושע. תושבי הכפר מעידים, כי עזב בכעס ובתחושת אכזבה קשה לאחר שנים של עבודה בהן לא זכה להערכה ופער בין שאיפותיו לגבי ״בית חנקין״ לבין תפישתם של החקלאים את המקום.
מנחם עבר לחיפה עם משפחתו, שם המשיך בתפקיד ההוראה ב'סמינר המורים ע"ש א"ד גורדון' והקים בו את המגמה הביולוגית.
בהמשך הצטרף להקים ולהפעיל את ה'חברה להגנת הטבע' והקדיש זמנו לפרסום ספרים ומדריכים בנושאי ידיעת הארץ.
בשנת 1979 בחצותו כביש סואן נהרג.
משפחה.
מנחם היה נשוי ליפה זהרוני אשר נפטרה בשנת 2009. לבני הזוג שלושה ילדים. סא"ל (מיל.) עירית זהרוני (1945–2015), אשר נפצעה קשה במלחמת ההתשה ולאחר לימודיה באוניברסיטה, ערכה והפיקה בשנות ה-80 את מדור ״דרך ארץ״ בעיתון "במחנה". אילן זהרוני, אשר עוסק גם הוא, בתחום ידיעת הארץ ומשמש כמדריך טיולים וותיק, עבד בחברה להגנת הטבע, וכתב מספר ספרים ומחקרים בנושאי טבע וידיעת הארץ.
אביבית ("ביבי") עציוני, רעייתו של פרופ' עמוס עציוני.
אחיקם סטולר
אחיקם סטולר (נולד ב-1952) הוא משפטן ועורך דין ישראלי המכהן כשופט בכיר בבית המשפט המחוזי מרכז השוכן בלוד. מלבד היותו משפטן ושופט, סטולר משמש כמרצה מן החוץ בחוג לקרימינולוגיה ובפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית בירושלים ובמרכז האקדמי שערי מדע ומשפט סטולר מרצה בחוג "ראיות מדעיות".
ביוגרפיה.
אחיקם סטולר נולד בשנת 1952 בישראל. ב-1970 סיים את לימודיו התיכוניים בכפר הנוער "אלוני יצחק" הושכן במועצה אזורית מנשה. באותה שנה, עם סיום לימודיו התיכוניים התגייס לצבא הגנה לישראל ושירת שם עד שנת 1973. בין השנים 1973–1974 היה קצין הביטחון של ועדת אגרנט.