בשנת 1946 ערך פבזנר את הראשון מבין כמה שידורי רדיו בתוכנית השלישית של ה-BBC, ושידר בסופו של דבר תשע שיחות עד 1950, בהן בחן ציירים ותקופות אמנות אירופאיות. בשנת 1977 הוא שידר 78 שיחות עבור ה- BBC, כולל הרצאות רית'. בשנת 1955 – שידר סדרה של שישה שידורים, תחת הכותרת - "האנגליות של האמנות האנגלית", שעבורם הוא חקר את תכונות האמנות שאותן ראה כאנגליות במיוחד, ומה הן אומרות על הדמות הלאומית האנגלית. סדרת הרצאותיו ב- AW מלאון בנושא אמנות יפה בגלריה הלאומית לאמנות, בוושינגטון בירת ארצות הברית, פורסמה בשנת 1976 כ"היסטוריה של טיפוסי מבנים" (A History of Building Types)
פבזנר היה חבר מייסד בשנת 1957 של האגודה הוויקטוריאנית, קרן הצדקה הלאומית לחקר והגנה של האדריכלות הוויקטוריאנית, האדוארדית ואומנויות אחרות. בשנת 1964 הוזמן להיות יושב ראש האגודה, ונווט אותה לאורך שנותיה המעצבות. הוא נלחם לצד ג'ון בטג'מן, יו קסון ואחרים להצלת בתים, כנסיות, תחנות רכבת ואנדרטאות אחרות מהתקופה הוויקטוריאנית. הוא כיהן במשך עשר שנים (1960–1970) כחבר המועצה המייעצת הלאומית לחינוך לאמנות (או ועדת קולדסטרים), תוך שנאבק בהפיכת תולדות האמנות מרכיב חובה בתוכנית הלימודים בבתי ספר לאמנות. הוא נבחר לעמית האקדמיה הבריטית בשנת 1965 והוענקה לו מדליית הזהב של המכון המלכותי לאדריכלים בריטים בשנת 1967.
לאחר שקיבל אזרחות בריטית בשנת 1946, מונה פבזנר למסדר האימפריה הבריטית (CBE) בשנת 1953, והוענק לו תואר אביר בשנת 1969 "בגין שרות למען האמנות והאדריכלות".
פבזנר קיבל גם דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת האריוט-וואט בשנת 1975.
מותו ומורשתו.
פבזנר נפטר בביתו בווילדווד טאוור, המפסטד, לונדון, באוגוסט 1983. אשתו נפטרה עשרים שנה קודם לכן.
טקס האזכרה לכבודו נערך בכנסיית ישו המלך, בלומסברי, בדצמבר שלאחר מכן, כאשר את נאום האזכרה נשא אלק קליפטון-טיילור, חברו במשך 50 שנה. הוא קבור בחצר הכנסייה של סנט פיטר, קלייד פייפרד, בווילטשייר. בנו הגדול, דיטר, היה עורך ההוצאה לאור פינגווין ספרים ומייסד משותף עם אוליבר קלדקוט של ההוצאה לאור בית ווילווד בשנות השבעים. בנו הצעיר, טום, היה מפיק ובמאי סרטים שעבד על הפקת מספר סרטי ג'יימס בונד.
בשנת 2007 הוצב לוח זיכרון מטעם המורשת האנגלית בבית שהיה ביתו של פבזנר מאז שנת 1936.
אף על פי שפבזנר פיקח על פרסום הכרכים הראשונים של "בנייני אנגליה" מטעם עמיתיו הסקוטיים, הוולשים והאירים (ובכל אחד מהם כונה "עורך ראשי", "עורך מייסד ו"יועץ עריכה" בהתאמה), הוא לא כתב אף אחד מהם. בדומה לעדכוני הכתבים הקודמים שלו, רבים מכרכים אלה היו פרי יצירתם של כמה תורמים. הכיסוי של בריטניה כולה הושלם בשנת 2016, כשהסדרה האירית עדיין בעיצומו של המהלך.
דמות בדיונית של פבזנר מופיעה ברומן "הכישוף" של אלן הולינגרסט מ-1998.
יחסי דנמרק–טנזניה
יחסי דנמרק–טנזניה הם היחסים הדו-צדדיים בין דנמרק לטנזניה. דנמרק מחזיקה בטנזניה שגרירות בדאר א-סלאם. טנזניה מיוצגת בדנמרק, באמצעות שגרירותה בסטוקהולם, שוודיה. לטנזניה יש קונסוליית כבוד בדנמרק.
היסטוריה.
יחסים דיפלומטיים בין דנמרק לטנזניה כוננו בשנוץ ה-60. מיד לאחר מכן, דנמרק ביצעה פרויקט בקיבאהה. בשנת 1970 מסרה ממשלת דנמרק את הפרויקט ליוליוס ניירר, נשיא טנזניה.
סיוע לטנזניה.
הסיוע הדני בטנזניה הסתכם ב-500 מיליון קרונה דנית בשנת 2010. דנמרק התמקדה בתחומים אלו; סביבה עסקית, בריאות הציבור, ניהול משאבי טבע, תמיכה בתקציב, דמוקרטיה, ממשל תקין, מינהל ציבורי, שיתוף פעולה בין חברות טנזניות ודניות ופליטים. דנמרק תומכת גם בפליטים בורונדים וקונגולזים בטנזניה.
ביקורים רמי דרג.
ב-5 בפברואר 1991 ביקר נשיא טנזניה, יוליוס ניירר, בארגון "Mellemfolkeligt Samvirke" בדנמרק. ראש ממשלת דנמרק אנדרס פוג ראסמוסן ביקר בטנזניה בשנת 2005. נשיא טנזניה, ג'קאיה קיקווטה, ביקר בדנמרק בשנת 2007, ושוב ב-5 במאי 2009.
מאמו
מאמו (מצרפתית: Maman; בעברית: אמא) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי-צרפתי סטפן לגר והזמר הישראלי איתי לוי. השיר יצא לאור ב-25 בפברואר 2018, כסינגל השני מתוך אלבומו הרביעי של איתי לוי, שתישרף האהבה, על ידי חברת התקליטים יוניסל.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב והולחן על ידי סטפן לגר, דולב רם ופן חזות והופק על ידי דולב רם ופן חזות, ניב שטובי, ליאור אברמוב. השיר הוא בסגנון הפופ אשר משלב בתוכו את סגנון המוזיקה המזרחית. כמו כן, השיר משלב בתוכו את השפות עברית וצרפתית.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי וצבר מעל ל-3 מיליון השמעות.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר עלה לערוץ היוטיוב של סטפן לגר ב-25 בפברואר 2018, בסמוך לצאת הסינגל. בקליפ ניתן לראות את לגר ולוי על גג מגדלי עזריאלי שרים ורוקדים לצלילי השיר.
נכון לינואר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-35 מיליון.
יעקב טולידאנו (קהלת יעקב)
רבי יעקב טולידאנו (א' בסיון ה'תרכ"ח, 22 במאי 1868 - כ"ד בחשון ה'תרפ"ב, 25 בנובמבר 1921), היה אב בית הדין מקנס, פוסק ומשורר.
ביוגרפיה.
נולד בשנת תרכ"ח, בעיר מקנס, לאביו משה, סוחר פשתן, ולאמו זוהרא בת אברהם גיגי, דור שישי למקובל רבי יהושפט גיגי, מרבני העיר תאזא.
בקטנותו למד אצל החכם רבי שמואל אבירז'ל, ובנערותו המשיך חוק לימודיו בישיבת רבי חיים משאש, אביו של הרב יוסף משאש, ואף לימד שם לתלמידים.
בשנת תרס"ה התמנה לאחד מדייני העיר. בהמשך הצטרף אליו למושב בית הדין רבי יעקב טולידאנו, אביו של רבי רפאל ברוך טולדנו, שעד אז שימש כאב בית הדין מראכש. כדי להבדיל בין האישים, קראו להם על שם אבותיהם. זה האחרון, נקרא 'רבי יעקב בן יוסף'.
בשנת תרע"ט החלו הצרפתים ששלטו אז במרוקו, להנהיג את סדרי בתי הדין היהודיים. בפאס ומקנס, שימשו חמישה דיינים במקביל, והיו נקראים 'בית דין של חמש'. הממשלה הצרפתית עיגנה בחוק את שכרו של הדיין ומעמדו, וממילא נתבקשו חמשת הדיינים במקנס להתפשר ביניהם ולהחליט מי יהיו השלשה. אחר שעבר זמן ולא נתקבלה החלטה ברורה ביניהם, קיצץ הממשל את משכורת הדיינות רק לרב אחד, והודיע על דיינות ברוטציה של שנה אחר שנה, לפי סדר הגילאים. החלטה זו, הובילה את כל החמישה, לחתום על הסכם, שכל אחד יחלוק את משכורתו לכל החמישה. על ההסכם הקיים לפנינו (ונדפס) חתום רבי יעקב יחד עם ריעו רבי יהושע בירדוגו. אחר פטירתו, בשנת תרפ"ג, חזרה הממשלה ואיפשרה שלשה דיינים רשמיים במקביל.
את עול הציבור נטל שלא על מנת לקבל פרס. פרנסתו הייתה מצויה לו מקרקעות שירש מאביו, וכמו כן היה סופר שטרות.
ניחן בקול נעים, והיה נוהג להתבודד לפני ארון הקודש, ולשורר פרקי תהלים. הקפיד על שירה וזמרה בכל סעודות השבת. אהבתו לשירה הביאתו לחבר פיוטים רבים.
הוערך על ידי חכמי דורו על גדלותו בתורה וכח עיונו, וכתבו עליו דברי שבח מפליגים. רבי רפאל אנקווה כתב עליו:
הדבר בא לידי ביטוי גם בכתובות צאצאי המשפחה, כאשר מתואר רבי יעקב בתארים מופלגים.
נפטר בשיא ימיו כבן 54, בשנת תרפ"ב.
מליצות.
היה מוצא במהירות פסוקים עם הקשרים למציאות הסובבת אותו. הרב יוסף משאש מביא עשר מליצות כאלו ששמע ממנו. לדוגמה:
חיבורים.
כתב הרבה בחייו, אך כשהיה אבל והיו בביתו נכנסים ויוצאים רבים, מצאו כמה אנשים שעת הכושר, ונטלו את רוב חיבוריו.
• קהלת יעקב - מהמעט שנותר בידי בניו, הדפיס בנו יעקב סידי, את השו"ת קהלת יעקב, בעזרת הרב יוסף משאש, בירושלים תשל"ב. הרב משאש כתב הקדמה ארוכה של כחמשים עמודים, על חיי המחבר ומשפחתו. הספר יצא לאור יחד עם ספר 'נר המערב' של הרב יעקב משה טולידאנו, רבה של תל אביב.
• פיוטים - בשנת תרצ"ו, הדפיס בנו מאיר את הספר ישמח ישראל במקנס, פיוטים לכל עת, ושילב בתוכו פיוטים שכתב אביו. נדפסו מחדש עם הגהה והקדמות, על ידי הרב יוסף משאש, בהקדמה לקהלת יעקב. בפיוטיו שורר לכבוד התנאים, לצדיקים הקבורים במרוקו, לכבוד השבת, הגאולה, סיום מסכת, ועוד.
משפחתו.
אשתו הראשונה הייתה ז'אמילא בת מר ברוך טולידאנו. ממנה הוליד ארבעה בנים: משה, ברוך, יוסף, ומכלוף.
אחר פטירתה, נשא את יוכבד, בתו של רבי יצחק צאבח, שהיה רב, שוחט ובודק, חזן ומוהל, בעיר לאמורסייאל במחוז תלמסאן. ממנה הוליד את בנו מאיר, ועוד ארבע בנות: רחל, לידיסיא, רבקה וגוהרה.
בפטירתו הניח את אשתו מעוברת, והולידה את בנו שנקרא על שמו יעקב. כונה בשם 'סידי', שתרגומו בעברית 'אדוני'. הוא הקים את בית הכנסת "יגל יעקב" על שם אביו בחיפה.
האטה פסיכומוטורית
האטה פסיכומוטורית כרוכה בהאטת המחשבה וצמצום התנועות הגופניות אצל אדם. האטה פסיכומוטורית יכולה לגרום להאטה גלויה של התגובות הגופניות והרגשיות, כולל דיבור ואפקט. האטה פסיכומוטורית היא ההפך מאי שקט או אגיטציה פסיכומוטורית.
האטה פסיכומוטורית נפוצה בעיקר בקרב אנשים עם דיכאון מג'ורי ובשלב הדיכאוני של הפרעה דו־קוטבית. היא קשורה גם להשפעות השליליות של תרופות מסוימות, כמו בנזודיאזפינים. במיוחד במצב של אשפוז, האטה פסיכומוטורית עשויה לדרוש טיפול סיעודי מוגבר על מנת להבטיח צריכת מזון ונוזלים מספקים וטיפול אישי מספיק. הסכמה מדעת לטיפול קשה יותר להשגה בנוכחות מצב זה.
בסכיזופרניה רמת הפעילות עשויה להשתנות מהאטה פסיכומוטורית לאגיטציה. המטופל יחווה תקופות של היעדר תגובה, וברגע הבא יהיה פעיל ואנרגטי. בחולים עם הפרעות דיכאון חוזרות, נצפה שינוי בתפקודים המוטוריים, המתבטא בהאטה מוטורית ושינויים שיווי המשקל ובהליכה, כמו גם שינויים בפעילות הביואלקטרית של המוח.
גורמים.