בגיל 11 איבד טיהני את שמיעתו בגלל סיבוך של דלקת קרום המוח. בגלל חרשותו קולו היה מעוות, הוא קרא שפתיים, וכשדיבר הגה רק כמה מילים בקול גרוני. כתוצאה מכך נאלץ לוותר על לימודיו בתיכון. הוא התחיל לשרטט והמשיך בלימודיו במה שנקרא היום האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות שהיא כיום המרכז הלאומי להשכלה גבוהה באמנויות יפות בהונגריה. המוסד החינוכי הזה נוסד בשנת 1871 בשם "בית הספר המלכותי ההונגרי ללימוד דפוס וציור למורים". טיהני המשיך את לימודיו בבתי ספר פרטיים שונים. בשנת 1907 יצא למסע לימודים קצר בפריז, שם הפוביזם השפיע בעיקר על אמנותו, ואחר כך יצא לאיטליה. במשך ארבעה קיצים (1907–1910) הוא צייר בעיר באיה מארה, במושבת האמנים של באיה מארה, שהייתה סדנת אמנות חשובה לציירים ופסלים, אך הוא לא היה חלק מבית הספר. הוא היה בעצם אוטודידקט מחוץ לבית הספר הפתוח ולמד בעצמו. בבאיה מארה הוא היה מקורב לקבוצת ה"ניאו", ומשנת 1909 הפך לחבר מייסד של ה"שמונה". בתערוכה השנייה של חוג האימפרסיוניזם והנטורליזם ההונגרי הציג לראשונה את ציוריו (1908).
בסוף שנות העשרה של המאה העשרים פגש את לאיוש קשאק, שארגן עבורו תערוכה בסלון של כתב העת מא (Ma) ברחוב ואצי בשנת 1918. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היגר טיהני לווינה ועד מהרה עבר לברלין. בשנת 1923 חזר שוב לפריז. העולם האמנותי שם חיבק אותו במהירות, כולל ז'אן קוקטו, טריסטן צארה, קונסטנטין ברנקוש ומוריס אוטריו. הטבע הדומם, הדיוקנאות והתצורות העירוניות של הקוביזם האנליטי ואחר כך של הסינתטי, הוחלפו אצלו בקומפוזיציות מופשטות יותר ויותר, והגיעו לאומנות מופשטת מלאה בראשית שנות השלושים. בשנת 1933 הוא הצטרף לקבוצת Abstraction-Création. את יצירותיו המאוחרות כבר לא יכול היה לראות הקהל בהונגריה, מכיוון שטיהאני דחה את הרעיון של תערוכה רטרוספקטיבית בבודפשט בשנת 1937.
הוא אחד היוצרים הבולטים של האוונגרד ההונגרי. הסגנון שלו נגזר מפול סזאן והלך לכיוון הקוביזם. גם הפוביזם והאקספרסיוניזם (אוסקר קוקושקה) השפיעו עליו. הוא התעניין בכל אמנות, כולל מוזיקה. בקונצרטים הוא חש את המוזיקה על ידי כך שנצמד לכיסא שלפניו.
מישור צפון-מזרח סין
מישור צפון-מזרח סין (בסינית: 东北平原; פין-יין: Dōngběi Píngyuán), ידוע היסטורית גם כ"מישור סונגלִיַאו" (松辽平原, פין-יין: Sōng liáo píngyuán), וכן כ"המישור המנצ'ורי", הוא מישור גדול ממדים הממוקם באזור צפון-מזרח סין, בין רכס ההרים שינג-אן רבתי (大兴安岭) ורכס שינג-אן הקטן, עד הרי שאנגביי (长白山 "ההרים הלבנים הגדולים") במזרח, ועד החוף של מפרץ ליאודונג בים בוהאי. המישור העצום משתרע על פני כ-350,000 קמ"ר והוא המישור הגדול בסין, בגובה של כ-200 מטר מעל פני הים, וכ-100 מטרים בחלק הדרום-מערבי. הנהרות סונגהואה, נאן, ולִיַאוֹ חוצים את המישור.
פייר לון
פייר לון (באנגלית: Fair Lawn) הוא יישוב במחוז ברגן, ניו ג'רזי הנכלל במטרופולין ניו יורק. בשנת 2010 גרו ביישוב 32,457 תושבים, עלייה של 2.6% מ-31,637 שגרו בו בשנת 2000.
המוטו של פייר לון הוא . פייר לון דורגה מדורגת כאחד מעשרת המקומות הטובים ביותר לחיות בניו ג'רזי.
גאוגרפיה.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטח היישוב עמד על 13.47 קמ"ר, מתוכם 13.31 קמ"ר של אדמה ו-0.16 קמ"ר של מים.
היישוב גובל בעיר פטרסון ממערב.
גיוון אתני.
לפייר לון יש מסורת רבת שנים של גיוון אתני וסובלנות לאנשים בני עדות ואמונות דתיות שונות. ההגירה המתמדת מאירופה, מאסיה ומאמריקה הלטינית הפכה את פייר לון לכור היתוך בינלאומי, ומעל 50 שפות וניבים מדוברים ביישוב.
פייר לון הייתה מרכז לתרבות יהודית במשך כמה עשורים. מאז תחילת שנות האלפיים האוכלוסייה היהודית האורתודוקסית גדלה משמעותית והחליפה את היהודים הלא-אורתודוקסים שמספרם ירד. לאחר קריסת ברית המועצות בשנת 1991, החלו יהודי רוסיה להגר לפייר לון. האוכלוסייה היהודית האמריקאית של פייר לון היוותה לפחות שליש מהאוכלוסייה במשך מספר עשורים. לאחר מכן החלה הגירה של רוסים אורתודוקסים. כיום למעלה מ-10% מאוכלוסיית היישוב היא ממוצא רוסי, הגבוה מבין כל היישובים בניו ג'רזי, וגוברת עם המשך הגירתם של רוסים אמריקאים מברוקלין. בפייר לון יש גם את הקהילה הגדולה של אמריקאים ישראלים במחוז ברגן. ב-22 בנובמבר 2015 חגגה אגודת ההיסטוריה היהודית של צפון ג'רזי את הפתיחה של משכן הקבע שלה בפייר לון, לאחר ששכנה במקומות שונים, בעיקר בפטרסון השכנה, בעשורים הקודמים.
בני אהרון
בני אהרון (נולד ב-14 בנובמבר 1982) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה המשמש מפקד חטיבה 401.
ביוגרפיה.
בני אהרון נולד באילת לראובן ונורית אהרון, ראשון מבין ארבעה אחים. למד בפנימייה הצבאית לפיקוד חיפה, מחזור מ"ו. עם סיום לימודיו התגייס לחטיבה 188 בשנת 2001 ופיקד על יחידות במספר תפקידים מבצעיים והדרכתיים, בהם מפקד פלוגת מחץ בגדוד 71 מפקד פלוגת קורס מפקדי טנקים בגדוד 196. בשנת 2011 מונה לסגן מפקד גדוד 53. בשנים 2012–2014 היה ראש לשכת אלוף פיקוד הדרום טל רוסו בין השאר במהלך מבצע עמוד ענן, ובהמשך תחת סמי תורג'מן במהלך מבצע צוק איתן.
לאחר שהועלה לדרגת סגן אלוף מונה בשנת 2015 למפקד גדוד 198 וכיהן בתפקיד עד שנת 2016, בשנים 2016–2017 פיקד על גדוד 75 ובהמשך מונה למפקד גדוד 196. לאחר מכן שימש כסגן מפקד חטיבה 188 בין השנים 2019–2020. ב-16 ביולי 2020 מונה למפקד חטיבה 8 בדרגת אלוף-משנה. במקביל משמש כמפקד צוות במכללה לפיקוד ומטה "אלון".
במאי 2022 מונה למפקד חטיבה 401.
חיים אישיים.
אהרון גר במושב במרכז, נשוי ללין ואב ל-3. מנהל אורח חיים צמחוני.
בוגר המכללה לפיקוד טקטי ואוניברסיטת חיפה, המכללה לפיקוד ומטה כללי, בוגר תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב בבאר שבע.
ויליאם ויטני
ויליאם קולינס ויטני (באנגלית: William Collins Whitney; 5 ביולי 1841 - 2 בפברואר 1904) היה פוליטיקאי ובעל הון אמריקאי. הוא כיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בתקופת נשיאותו הראשונה של נשיא ארצות הברית, גרובר קליבלנד בין השנים 1885–1889. ויטני היה שמרן ונחשב לחבר בסיעת "הבורבונים" במפלגה הדמוקרטית .
ראשית חייו.
ויליאם ויטני נולד בעיירה קונוויי שבמסצ'וסטס למשפחה בעלת שורשים פוריטניים. המשפחה התייחסה לג'ון ויטני מלונדון שהתיישב בווטרטאון שבמסצ'וסטס ב-1635. אביו של ויליאם ויטני היה בריגדיר גנרל ג'יימס סקולי ויטני. אמו לורינדה קולינס, הייתה צאצאית של ויליאם בדפורד, מושל מושבת פלימות'. אחיו של ויליאם ויטני היה התעשיין הנודע הנרי מלוויל ויטני, שהיה נשיא "חברת ספינות הקיטור המטרופוליטנית" (Metropolitan Steamship Company), מייסד "חברת מסילות הרחוב של הווסט אנד" (West End Street Railway Company of Boston) בבוסטון ומייסד "חברת הפחם של הדומיניון" (Dominion Coal Company) ו"חברת הברזל והפלדה של הדומיניון" (Dominion Iron and Steel Company) בסידני, נובה סקוטיה שעל האי קייפ ברטון. אחותו, לורינדה קולינס "לילי" ויטני, נישאה לצ'ארלס ט. בארני, נשיא חברת ניקרבוקר. אחות אחרת שלו, סוזן קולינס ויטני, נישאה לעורך הדין הנרי פ. דימוק.
ויטני התחנך בבית הספר וליסטון שבאיסטהאמפטון, מסצ'וסטס וב-1863 סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל, שם הוא היה חבר באחוות הגולגולת והעצמות. לאחר מכן הוא למד בבית הספר הרווארד למשפטים. הוא המשיך את לימודי המשפטים עם אברהם לורנס בניו יורק וב-1865 התקבל ללשכת עורכי הדין.
קריירה פוליטית.
ב-1871 היה ויטני פעיל בארגון מועדון הצעירים הדמוקרטים. הוא התנגד נחרצות לחבורה שסבבה את ויליאם טוויד ובין השנים 1871–1890 הזדהה עם מתנגדי טמאני הול. ב-1872 הוא היה למפקח על בתי הספר, אך באותה שנה גם נוצח בהתמודדות על משרת פרקליט המחוז.
בין השנים 1875–1882 היה ויטני היועץ המשפטי של עיריית ניו יורק, ובתוקף תפקידו הוא דאג לקודיפיקציה של חוקים שנגעו לעיר והתמודד בהצלחה עם מספר רב של תביעות כנגד העירייה, שרובן הוגשו שלא בתום לב, והסתכמו בכ-20 מיליון דולר. ב-1882 הוא התפטר מסיבות אישיות.
ב-1883, דרך "חברת הרכבת ברודוויי" היה ויטני מעורב במאבק מול ג'ייקוב שארפ ותומאס פורצ'ן ריאן על הזיכיון הרכבת ברחוב ברודוויי. בתחילה קיבל שארפ את הזיכיון באמצעות שוחד, אך בדצמבר 1884 חבר ריאן לוויטני ולפיטר א. ב. וידנר. באמצעות ליבוי דעת הקהל, פעולות משפטיות, וקידום חקירה של המוסדות המחוקקים, הם הביסו את שארפ. בסופו של דבר זכתה הסינדיקציה של ריאן בזיכיון ב-1886.
בתקופת נשיאותו הראשונה של גרובר קליבלנד (1889-1885), כיהן ויטני כמזכיר הצי של ארצות הברית. הוא פעל אז רבות לפיתוחו של צי ארצות הברית. החוזים שנחתמו על ידי הממשל הקודם נחקרו ללא משוא פנים על ידי ועדה שהוקמה על ידי ויטני ובה היוט חברים קומודור רובי אוונס, קומודור ג'ורג' בלקנאפ והרמן וינטר, המהנדס הראשי של "חברת ספינות הקיטור המטרופוליטנית". ויטני קידם את אימוצה על ידי התעשייה של הטכנולוגיה שנדרשה לבנייה של ספינות קיטור מפלדה ותותחים ימיים מודרניים ולייצור מקומי של לוחות שריון. הוא גם ארגן מחדש את המערך הפיננסי והלוגיסטי של מחלקת הצי ותרם להצלחתה של מכללת המלחמה של הצי.