בינתיים דון טודאו, שהוא ידידה של דונה רוזריה, מביא אותה למנזר על מנת שיהיה לה מחסה מאלה הרודפים אחריה. מסתבר כי דוניה מריה סבורה כי בעלה חי עם דונה רוזריה ולא רק הנותן לה חסות. היא מצליחה לחטוף אותה מהמנזר, כדי שלא תהיה עם בעלה שברח ושולחת אותה "רחוק מהים" ובזה מסתיים תפקידה בעלילה של האישה שברחה מפריז ואשר הצרפתים באו לדרום אמריקה.
העלילה ממשיכה בתיאור האירועים בין הספרדים לבין האינדיאנים. ז'ול ורן מסכם כי: "כאן, באמריקה הדרומית, כולם מוכרחים לשקר ולרמות, כי אתה מוקף בשקרנים, רמאים וצבועים". שבטי האינדיאנים נערכים לכרות ברית שלום עם הספרדים, כאשר הספרדים זוממים את חיסולם. למעשה האינדיאנים מעמידים פנים וגם הם מתכננים, במקביל, בדיוק אותו דבר. תוכניותיהם לא יוצאות לפועל. בינתיים פורץ המרד נגד הגנרל הספרדי וה"לבבות הנוגים" כובשים את השלטון וצ'ילה הופכת להיות מדינה עצמאית ודמוקרטית. הסופר מסכם: "כמו ארצות הברית".
הרוג מלכות
הרוג מלכות הוא מונח במסורת היהודית המתייחס לכל יהודי שנהרג על ידי שלטון זר, לרוב בשל יהדותו. המונח התייחס לראשונה להרוגים בגזירות השמד ברומא העתיקה.
מקור הביטוי.
הביטוי הרוג מלכות מופיע לראשונה בתלמוד הבבלי והוא מיוחס לאותם יהודים שהוצאו להורג על ידי השלטון הרומאי בתקופת השמד. מספרם של ההרוגים רב ועל פי המחקר המודרני עולה על 100,000. בין "הרוגי המלכות" היו עשרה חכמים ומנהיגי ציבור מדור התנאים שהוצאו גם הם להורג, במקורות היהודיים השונים הם מכונים עשרת הרוגי מלכות. עקב מעמדם הרם והכבוד הרב שרחש להם העם באותה התקופה הקפידו הרומאים שההוצאות להורג תהיינה גם מייסרות וגם מבזות ומטרתן לא הייתה הרג גרידא. שיטות ההוצאה להורג מתוארות בתלמוד הבבלי ובירושלמי ובמקורות יהודיים נוספים.
המפורסם שבעשרת הרוגי מלכות היה רבי עקיבא שע"פ המקורות בשרו סורק במסרקות ברזל.
בחוק הישראלי.
בחוק הישראלי בתיקון ל"חוק תגמולים לאסירי ציון ולבני משפחותיהם", הורחב המושג של הרוג מלכות גם לאנשים שהומתו על רקע פעולותיהם הציוניות בידי משטר של מדינה זרה. משפחתו של הרוג מלכות זכאית להטבות שונות שניתנות לה על ידי המדינה. על פי הביטוח הלאומי, משפחתו של הרוג מלכות זכאית לשיעורי התגמול לפי חוק משפחות החיילים שנספו במערכה.
גביע פיתגורס
כוס פיתגוראית (ידועה גם בשם כוס פיתגורס או כוס ה'צדק') היא סוג של כוס שתייה שמכריחה את המשתמש בה לשתות במתינות. הכוס, הנחשבת כהמצאה של פיתגורס, מאפשרת למשתמש למלא את הכוס ביין (שהיה משקה פופולרי בזמנו של פיתגורס) עד רמה מסוימת. אם המשתמש ממלא את הכוס רק עד רמה מסוימת זו הוא יכול לשתות בביטחון. אם הוא מגלה גרגרנות וממלא את הכוס כולה, כל תוכנה של הכוס נשפך מתחתית הכוס (הכוונה היא שהמשקה יישפך על חיקו של הגרגרן).
צורה ושימוש.
כוס פיתגורס נראית בדיוק כמו כוס רגילה, כאשר ההבדל היחיד הוא שבאמצע הגביע יש עמוד. בתוך העמוד יש צינור פתוח קטן המוביל מחור בתחתית הכוס כמעט עד לקצה העמוד, שם הוא פונה חזרה למטה ונפתח לפנים הכוס.
כשהכוס מלאה, הנוזל עולה דרך הצינור לראש של העמוד האמצעי, על פי חוק פסקל של כלי קיבול מתקשרים. כל עוד גובה הנוזל לא עולה מעל רמת הכיפוף בצינור, הכול בסדר. אם הנוזל עולה מעל הכיפוף, הוא נשפך דרך הצינור ודרך החור בתחתית. במצב זה הצינור יוצר סיפון ששואב את כל הנוזל מהכוס.
מקומות הימצאות.
הכוס הפיתגוראית נחשבת כהמצאה של פיתגורס ולכן נמכרת בדרך כלל באי סאמוס ביוון כמזכרת לתיירים. הכוס נמכרת לעיתים בחנויות צעצועים כמכשיר למתיחות.
רדונדה
רדונדה (Redonda) הוא אי לא מיושב, המשתייך לאנטיגואה וברבודה שבאיים הקריביים. האי שוכן כ-56 ק"מ דרומית-מערבית לאנטיגואה, 22 ק"מ צפונית-מערבית למונטסראט ו-32 ק"מ דרומית-מזרחית לנוויס.
האי מהווה למעשה את פסגתו של הר געש כבוי, המתנשא בתלילות לגובה של 296 מטר מעל פני הים.
היסטוריה.
כריסטופר קולומבוס הגיע לאי במהלך מסעו השני לאמריקה, בשנת 1493, וקרא לו סנטה מריה לה רדונדה, על שום צורתו העגולה (משמעות המילה "רדונדה" בספרדית היא "עגולה"). אף שקולומבוס הכריז על בעלות ספרד על האי, הספרדים מעולם לא יישבו אותו.
ממלכת רדונדה הוקמה על ידי מתיו דאדי שילאל ועשתה זאת באופן חוקי. בשנת 1865, שיאל, שהבחין באי בלתי-נטען לכאורה ובלתי-מאוכלס בקריביים שליד מונטסראט, הגיש עתירה למלכה ויקטוריה מלכת האי. המלכה הסכימה, ונוצרה שורת מלכים.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 תפסו הבריטים את הבעלות על האי. זמן קצר אחר כך התגלו באי מצבורי גואנו, והוקמה בו מושבת כורים קטנה, שבשיאה הגיעה ל-120 תושבים, שכרו כ-7,000 טונות גואנו בשנה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הופסקה הכריה, התושבים עזבו את האי, ומאז הוא אינו מיושב.
ב-1967 הפכה רדונדה לשטח חסות של אנטיגואה וברבודה, שקיבלה אז מעמד אוטונומי מהבריטים. ב-1981 זכתה אנטיגואה וברבודה בעצמאותה, ורדונדה שמרה על מעמדה כשטח חסות שלה.
בולים.
אף שהאי אינו מיושב, ומטבע הדברים לא ניתנים בו שירותי דואר, מנפיק השירות הבולאי של אנטיגואה וברבודה בולים של האי, למטרות מסחריות.
מייסן
מַייסן (בגרמנית: Meißen, בפולנית: Miśnia, בצ'כית: Míšeň) היא עיר בת קרוב ל-30,000 תושבים במדינת סקסוניה שבגרמניה. העיר נחשבת כ"עריסתה של סקסוניה" ונודעת ברחבי העולם כמרכז לייצור חרסינה (פורצלן).
גאוגרפיה.
מייסן שוכנת על גדות נהר האלבה במרכז מדינת סקסוניה שבדרום מזרח גרמניה. העיר נמצאת כ-25 קילומטר צפונית מערבית לדרזדן וכ-100 ק"מ מזרחית מלייפציג. בנוסף לנהר אלבה, זורם דרך העיר יובל שלו - הטרייביש (Triebisch). העיר נמצאת בגובה של כ-100 מטר מעל פני הים ושטחה הוא כ-31 קמ"ר.
היסטוריה.
למייסן היסטוריה של למעלה מאלף שנה.
העיר צמחה במאה ה-10 מתוך יישוב סלאבי בשם "מיסני".
בשנת 929 נכבש האזור בידי המלך היינריך הראשון, מלך גרמניה שהקים במקום מצודה (במקום בו תבנה מאוחר יותר טירת ה"אלברכטסבורג") ממנה התפתחה העיר הגרמנית מייסן. בשנת 965 הוקמה רוזנות מייסן (Markgrafschaft Meißen) ולאחר שלוש שנים בישופות מייסן. בשנת 1089 קיבל היינריך הראשון מבית וטין (Wettin, לימים מלכי סקסוניה ופולין) את התואר רוזן מייסן, ומייסן הפכה למקום המושב של בית וטין.
מייסן המשיכה להתפתח במהלך מאות השנים הבאות לעיר שוק ומסחר פורחת עד שקיבלה מעמד רשמי וזכויות עיר בשנת 1332. בסביבות שנת 1250 החלה בניית הקתדרלה של מייסן. רוזנות מייסן התקיימה כישות עצמאית עד לשנת 1423 אז אוחדה עם דוכסות סקסוניה. בשנת 1470 הוחל בבניית טירת ה"אלברכטסבורג" במקום המצודה הישנה. הטירה נועדה להיות מקום המושב והמרכז המנהלי של האחים ארנסט ואלברכט מבית וטין. מקום המושב של בית וטין נשאר במייסן עד לשנת 1485, אז חולקו נחלות בית וטין בין האחים ארנסט ואלברכט. אזור מייסן נפל לידיו של אלברכט והוא שלט בו מדרזדן. אי לכך נותרה הטירה ללא שימוש עד שבשנת 1710, לאחר פיתוח שיטות עיבוד חרסינה בידי יוהאן פרידריך בטגר, הסב אותה המלך אוגוסט החזק למפעל ליצור חרסינה הראשון באירופה. בעקבות פתיחת המפעל החלה מייסן לצאת מן המיתון הכלכלי אליו נקלעה לאחר מלחמת שלושים השנים. תהליך זה נמשך במאות השנים הבאות וכיום מייסן היא אחד המרכזים הידועים בעולם ליצור חרסינה.
אתרים חשובים.
האלברכטסבורג (Albrechtsburg).
טירת האלברכטסבורג שוכנת על גבעה שעל גדות נהר האלבה. הגבעה חולשת על האזור ועקב כך הוקמה עליה מצודה בשנת 929. מצודה זו היוותה את הגרעין ממנה צמחה העיר מייסן. המבנה הנוכחי של הטירה נבנה בשנים 1470–1500 במטרה לשמש כמקום המושב של האחים לבית וטין - ארנסט ואלברכט (שעל שמו קרויה הטירה החל משנת 1676). הטירה תוכננה בידי ארנולד פון וסטפאלן בסגנון גותי מאוחר. החל משנת 1710 שכן בטירה מפעל ליצור חרסינה. מפעל החרסינה גרם נזק למבנה הטירה, ולכן בשנת 1863 הועבר המפעל למבנה חלופי. לאחר העברת המפעל, נסגרה הטירה לשיפוצים ונפתחה מחדש בשנת 1881 כמוזיאון.
הקתדרלה של מייסן.
הקתדרלה של מייסן שוכנת על גבעה לצד האלברכטסבורג. בניית המבנה הנוכחי של הקתדרלה החלה בסביבות שנת 1250 רוב הבנייה הסתיימה עד לשנת 1400, אך המגדלים המערביים הושלמו רק בתחילת המאה ה-20. עד לשנת 1581 שימשה הקתדרלה כמקום המושב של בישופי מייסן (בשנה זו פורקה הבישופות עקב הרפורמציה הפרוטסטנטית). כמו כן שימשה הקתדרלה כמקום קבורה לבית וטין.
מפעל ומוזיאון החרסינה.
חרסינת מייסן עליה מוטבע סימן החרבות המוצלבות נחשבת כיוקרתית ביותר. תהליך ייצור החרסינה התגלה בשנת 1708 בידי הצורף יוהאן פרידריך בטגר שהיה אסיר באלברכטסבורג. בעקבות זאת הוקם בשנת 1710 מפעל החרסינה באלברכטסבורג. מפעל זה, שהיה הראשון מסוגו באירופה, היה בבעלות מלכי סקסוניה (כיום בבעלות מדינת סקסוניה) והניב הכנסות רבות לאוצר הסקסוני. בשנת 1863 עבר המפעל מהאלברכסטבורג למשכנו הנוכחי בעמק הטריביש. הכלים הראשונים שנוצרו היו בצבע חום-אדום ולא בצבע הלבן, כי לא השיגו מהסינים את הנוסחאות המדויקות של עירוב החומרים השונים המשמשים לייצור החרסינה. בשנת 1915/6 נפתח במקום מוזיאון החרסינה. במוזיאון מודגם תהליך יצור החרסינה וישנה תצוגה של מגוון יצירות חרסינה.
בית הספר זנקט אפרה.
בית הספר על שם הקדושה אפרה (Sankt Afra) הוא בית ספר תיכון פנימיתי המיועד לתלמידים מצטיינים. בית הספר נוסד בשנת 1543.
קהילה יהודית.