בעבר הייתה מקובלת המידה מיל (mil), אלפית האינץ', כלומר 0.0254 מילימטר. מידה זו הייתה בשימוש במכניקה עדינה ובאלקטרוניקה, למשל במעגלים משולבים, מעגלים מודפסים, ולהגדרת הממדים של שבבים (המארז של מעגל משולב), בפרט לקביעת המרחק בין ה"רגליים". תעשיות אלו עברו לשימוש במידות בשיטה המטרית, והשימוש ב"מיל" נעלם כמעט לחלוטין.
בית הקברות לחיילים הגרמנים בנצרת
בית הקברות לחיילים הגרמנים (בגרמנית: Deutscher Soldatenfriedhof) הוא בית קברות צבאי השוכן בנצרת, שבו קבורים 261 חיילים ומפקדים גרמנים ממלחמת העולם הראשונה, אשר נלחמו בארץ ישראל לצד האימפריה העות'מאנית במסגרת מעצמות המרכז. בית הקברות שוכן בתחומו של בית החולים המשפחה הקדושה בנצרת.
תולדות האתר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה השתכן ליד בית החולים בית חולים שדה גרמני, וכחמישים חיילים גרמנים שנפטרו בו נקברו בקרבת בית החולים האזרחי. חללים גרמנים רבים אחרים נקברו באתרים פזורים שונים בארץ ישראל.
ב-1928, בהתאם לתנאי חוזה ורסאי, הגיעה ממשלת המנדט להסכם עם הקונסול הגרמני בארץ ישראל על הקמת בית קברות מרכזי שבו ייקברו כל החללים הגרמנים שנפלו בארץ ישראל (למעט אלו שנקברו בתחומי בתי קברות צבאיים בריטים).
ב-1934 רכשה ממשלת המנדט את השטח עבור בית הקברות והוא הוחכר לגרמניה ל-999 שנים. הוועדה הגרמנית לקברי מלחמה נטלה על עצמה את מימון בניית בית הקברות, שתוכנן על ידי האדריכל רוברט טישלר. בית הקברות נחנך ב-30 ביוני 1935. שרידי החיילים הגרמנים נאספו מרחבי הארץ והובאו לקבורה מסודרת במקום. חלקת הקבורה של החיילים הגרמנים שליד בית החולים הושארה על כנה.
בית הקברות סבל עם השנים מנזקים עקב הקרקע הלא יציבה שתחתיו, מרעידות אדמה שהתרחשו באזור וכן ממעשי גנבה וונדליזם.
ב-1967, לאחר כינון יחסים דיפלומטיים בין ישראל לגרמניה, שופץ בית הקברות, והוא שופץ שוב ב-1982.
בית הקברות.
בית הקברות שוכן במעלה גבעה בתחומו של בית החולים האיטלקי, בשטח של 1,200 מטרים מרובעים. עובדי בית החולים מתחזקים את המקום. הכניסה לבית העלמין אפשרית רק דרך בית החולים, והוא נמצא בתוך בית העלמין של מנזר בית החולים "המשפחה הקדושה".
מגדל ובו פעמון שהובא מגרמניה הוקם במקום, ועל קירותיו הפנימיים נתלו צלבים העשויים ממדחפי אווירונים.
מאז 1984 מארגנת שגרירות גרמניה בישראל טקס אזכרה שנתי בבית הקברות.
אינצ'
מדים
מדים הם מערכת של פריטי לבוש הנלבשים על ידי חברי ארגון בזמן השתתפות בפעילות של הארגון.
במקור התנכ"י המונח מציין פריט לבוש צבאי:
שימוש במדים.
בתי ספר.
במדינות רבות תלמידים בבתי ספר נדרשים ללבוש מדים. מדי בית-ספר מסורתיים כוללים חולצה מכופתרת בהירה, ז'קט, מכנסיים כהים לבנים, וחצאית לבנות. ההפרדה בין לבוש הבנים ללבוש הבנות יצרה מחלוקת, ולכן חלק מבתי הספר מאפשרים לבנות ללבוש מכנסיים.
המדים משתנים בין בית ספר לבית ספר ובין מדינה למדינה.
בישראל, בבתי ספר רבים נהוגה תלבושת אחידה.
קבוצות ספורט.
שחקני קבוצות ספורט מקצועיות כמעט תמיד לובשים מדים בצבעי הקבוצה המובהקים. לרוב, המדים למשחקי חוץ שונים ממדים למשחקי בית. מטרת המדים היא לאפשר לשופט ולקהל הצופים להבדיל במהירות בין שחקני שתי הקבוצות. לעיתים, כשאין אפשרות להשתמש במדי הבית או במדי החוץ, קבוצה לובשת מדים חלופיים, הנקראים "תלבושת שלישית" המהווה "תלבושת חירום".
כוחות ביטחון וארגוני חירום.
ישנם מספר סוגים נפוצים של מדים בקרב כוחות ביטחון:
במדים משולבים אלמנטים שונים: דרגות, עיטורים, סמלי יחידות, כומתה, כובע קצינים וכדומה.
בצבא ובמשטרה.
צבעי המדים בכוחות הביטחון השונים בישראל:
אסירים.
חלק מבתי הסוהר מנהיגים לבוש אחיד בקרב האסירים, לרוב עקב זיהוי הסתננות או הימלטות, וכדי ליצור אחידות אצל האסירים והבדלה בינם לבין מבקרים, סוהרים וכל מי שאינו אסיר.
מקומות עבודה.
במקומות עבודה רבים מונהג קוד לבוש אחיד. בחלק מחברות האוטובוסים בישראל, למשל, נהוגה תלבושת ייצוגית אחידה.
השאלה האם "אגד" רשאי לחייב את חבריו ללבוש מדים נדונה בבית המשפט העליון. בעקבות הכנסת תיקון לתקנון העבודה של "אגד", בשנת 1999, לפיו על חברי אגד ללבוש מדים בעת עבודתם, פנה אחד החברים לבית המשפט בדרישה לפסול תיקון זה. נימוקיו, כפי שהוצגו בפסק הדין (ע"א 396/00 אביגדור בן-דע נ' אגד – אגודה שיתופית לתחבורה בע"מ, ניתן ב-28.11.2001):
בפסק דינה דחתה השופטת טובה שטרסברג-כהן פנייה זו, ונימקה זאת:
מדים בחברות תעופה.
כמעט בכל חברות תעופה בעולם מקובל שיש מדים לצוותי המטוסים: טייסים ודיילות.
אנשי דת.
אנשי הכהונה של דתות שונות לבושים מדים המייחדים אותם ומסמנים את דתם ואת מעמדם. רבנים, כמרים, קאדים , נזירים חסידים לכל אחד מהם מדים משלו.
אי שיוויון ברנולי
מידלסבורו
יון לוקה קאראג'אלה
יון לוקה קאראג'אלה (רומנית: Ion Luca Caragiale; 30 בינואר 1852 חיימנאלה, מחוז פרחובה, נסיכות ולאכיה (כיום ברומניה) - 9 ביוני 1912 ברלין,גרמניה) היה סופר, מחזאי, פובליציסט ומשורר רומני.
קאראג'אלה נחשב למחזאי הגדול ביותר בשפה הרומנית ואחד מחשובי הסופרים הרומנים. הוא נבחר לאקדמיה הרומנית עשרות שנים לאחר מותו, בימי השלטון הקומוניסטי שהעריך את כתיבתו הסאטירית כלפי החברה הבורגנית.
ביוגרפיה.
קאראג'אלה נולד בכפר חיימנאלה (Haimanale, פירוש המילה: פרחחים), (כיום היישוב יון לוקה קאראג'אלה) במחוז פרחובה שבנסיכות ולאכיה, היום חלק מרומניה.
משפחתו של קאראג'אלה הייתה ממוצא יווני מצד שני הוריו.
בני משפחת קאראדזאליס, ברומנית קאראג'אלי, הגיעו לוולאכיה אחרי שנת 1812, בימי שלטונו של השליט יואן גארוגה קאראג'ה, אחד מאחרוני השליטים הפנריוטים היוונים של ולאכיה. סבו של קראראג'לה היה טבח ואופה בחצר הנסיכותית בבוקרשט. ככל הנראה מקור משפחתו היה באי קפלוניה.
האב, לוקה שטפאן קאראג'אלי (1870-1812), נולד בקונסטנטינופול (איסטנבול), בירת האימפריה העות'מאנית והתיישב במחוז פרחובה, כמנהל המשק של מנזר מרג'ינן (Mărgineni), שנוהל על ידי נזירים יוונים והיה תחת חסות המנזר סנטה קתרינה שעל הר סיני. מאוחר יותר הוא התפרסם כעורך דין ושופט. לוקה קאראג'אלה, בדומה לשני אחיו - קוסטאקי ויורגו, נמשך בצעירותו לתיאטרון ושיחק יחד איתם ובשנת 1839 התחתן עם השחקנית והזמרת קליופי קולורופולו, ממנה נפרד מאוחר יותר, ללא גירושים רשמיים. הוא הקים אחר כך משפחה יציבה עם אשה יווניה אחרת, אקטרינה קאראבואה, בת לסוחר היווני מן עיר בראשוב, לוקה קיריאק קאראבואס ולאלנה לבית אלקסוביץ'. דרך משפחת אלקסוביץ' הועלתה האפשרות לקשר עם משפחה ההונגרית טאבאי. ליון לוקה הייתה גם אחות בשם לנצ'י.
קאראג'אלה למד וסיים בית ספר תיכון בפלוישט. בתקופת התיכון כבר החל לכתוב שירים בחשאי. יון לוקה (שכונה ינקו) גילה עניין רב במעשי דודו, יורגו קאראג'אלה, שהיה שחקן וראש להקת שחקנים. אביו הרשה לו בשנת 1868 ללמוד ב"קונסרבטוריום לאומנות דרמטית" שם לקח קורסים של דקלום ומימיקה. כאוטודידקט צבר קאראג'רלה השכלה כללית רחבה. בשנת 1870 נאלץ להפסיק את לימודיו ולעבור עם משפחתו לבוקרשט. הוא הכיר שם את מיכאי אמינסקו וכשאמינסקו נשכר להיות לחשן בלהקה של דודו, היה קאראג'אלה לחשן בתיאטרון הלאומי של בוקרשט. הוא התחיל לפרסם שירים וגם פרוזה בכתבי העת של התקופה. כבר בפרסומים אלה בא לידי ביטוי הסגנון הסאטירי, הפרודיות דוחקות את השירים הליריים וכך גם משלי החיות.
ראשית פעולתו העיתונאית התחילה באוקטובר 1873, בעיתון "הטלגרף", שם פרסם אנקדוטות במדור שנקרא "קוריוזים". הוא פרסם בעיתונים רבים והשתמש במספר שמות עט, כמו: "קר" (Car), "פוליקר" (Policar), "פלסטף" (Falstaff), "זואיל" (Zoil), "נסטרטין" (Nastratin), "הנס" (Hans) ועוד. בין לבין מונה להיות מפקח של משרד החינוך במחוז סוצ'אבה ובמחוז ניאמץ.
משנת 1888 קאראג'יאלה היה למנהלו של התיאטרון הלאומי.
קאראג'אלה נפטר בברלין בשנת 1912
אביגייל אדמס
אביגייל סמית' אדמס (באנגלית: Abigail Smith Adams; 22 בנובמבר 1744 – 28 באוקטובר 1818) הייתה אשתו של נשיא ארצות הברית השני וסגן הנשיא הראשון- ג'ון אדמס ולמעשה הייתה הגברת הראשונה השנייה והגברת השנייה הראשונה של ארצות הברית, אף שבתקופתה לא נעשה שימוש בתארים אלה. היא הייתה גם אמו של הנשיא השישי של ארצות הברית, ג'ון קווינסי אדמס. בכך היא הקדימה את ברברה בוש שהייתה גם היא אשתו של נשיא אחד (הנשיא ה-41, ג'ורג' הרברט ווקר בוש) ואמו של נשיא אחר (הנשיא ה-43, ג'ורג' ווקר בוש). אדמס גם נחשבת לאחת מחלוצות הפמיניזם בארצות הברית בגלל מכתבים שכתבה לבעלה בעת המהפכה האמריקנית, בהם הפצירה בו "לא לשכוח את הגברות", ולהתחשב בהן.
ביוגרפיה.
אדמס נולדה בוויימאות' שבמסצ'וסטס. אביה היה כומר ליברלי. אמה הייתה שייכת למשפחת קווינסי - אחת המשפחות העשירות והידועות במושבה. אדמס לא הלכה לבתי ספר, אולם אביה לימד אותה לקרוא והיא נהגה לקרוא ספרים רבים מהספרייה של אביה, ובעקבות השכלתה הלא פורמלית הפכה לפמיניסטית ותומכת בזכויות נשים.
אביגייל נישאה לג'ון אדמס שהיה בן דודה מדרגה שלישית, בשנת 1764 והם התגוררו בחווה במקום הולדתו של ג'ון - בריינטרי. שם החווה שונה מאוחר יותר ל"קווינסי". לאחר שג'ון אדמס החל לעבוד כעורך דין עברו השניים לבוסטון. במהלך עשר השנים הראשונות של נישואיהם ילדה עשרה ילדים, בהם אביגייל אמיליה (1765–1813), ג'ון קווינסי אדמס - לימים נשיא ארצות הברית (1767–1848), סוזנה בוילסטון (1768-70), צ'ארלס (1770–1800), תומאס בוליסטון (1772–1832), ואליזבת, שנפטרה בלידתה בשנת 1775.