מיקה ואורי מסמלים את האוכלוסיות השונות שמהן הורכב היישוב העברי בתקופה שלפני הקמת המדינה. אורי מסמל את דמות הצבר, בעל השורשים (בית, הורים), בעל הזיקה לאדמה ובעל תחושת שייכות, ואילו מיקה היא ניגודו המוחלט. היא הטיפוס הגלותי, הלא-צברי, התלוש, שאינו מחובר לאדמה, ליישוב, ונעדר שורשים מחד וחזון מאידך. השיחה בין השניים נשמעת כשיח חירשים. היא מדברת על רצונה בפרטיות, בחדר או לפחות בפינה משלה. הוא מדבר על הטרקטור הנכסף, על ההתלבטות אם להפסיק לעבוד בבציר ולעבור לעבודה אחרת. לאורי חשובים הקיבוץ והחזון, והוא מביע זאת במוחצנות ובביטחון עצמי. מיקה לעומתו מושכת כלפי פנים, החדר, הפינה. יחסה לאורי חרד ורכושני כמעט כמו יחסה לחדר שלהם, והיא מתנגדת שילך לפלמ"ח. התנהגותה של מיקה היא זרה, בלתי אהודה בקיבוץ ובלתי מובנת. ההשוואה לאוכלוסיית ניצולי השואה שהגיעו לארץ, ולהתמודדותם עם החברה הצברית המחוספסת, היא בלתי נמנעת. בדומה לאותה אוכלוסייה, גם מיקה נדרשת לוותר על המרכיבים הגלותיים, "לשכוח הכול ולהתחיל מחדש", להסתגל למציאות החדשה תוך ויתור על זהותה הקודמת.
אורי, הבוחר להשתתף במבצע צבאי, מעדיף את חבורת הלוחמים על פני מיקה, וניתן לומר שהוא מעדיף את אהבת המולדת על פני אהבת אישה. מותו של אורי במהלך אימון, ולידת בנו, למיקה, אחרי מותו, עשויים להצביע על המחיר הכבד שמשלמת החברה הישראלית, מתוך הבנה ומוכנות, וחזון לעתיד טוב יותר.
דמותה של מיקה כפרפרזה ליחס החברה לניצולי השואה.
במסגרת התלישות אותה מייצגת מיקה, אין מוזכרת משפחתה והאזכור לחייה הקודמים מועט מאוד. מעברה מוזכר אמנם אירוע טראומטי של אונס שעברה על ידי הרופא הפולני שהציל אותה. ידוע לקורא שהיא באה "משם", ללא הורים או משפחה, רכוש או שייכות. בעוד שבספר משולבים באמנות ובדיוק פרטים רבים הקשורים לאורי, להוריו, ולקיבוץ, נראה שאין לאיש עניין לדעת מהיכן באה, ומה קרה לה ולמשפחתה.
בעת פרסום הרומן שיקפו עובדות אלה את המצב הנתון בארץ, את יחס היישוב היהודי לניצולי השואה, ואת השתיקה שנגזרה על הניצולים, במסגרת ציפיית החברה הקולטת לאימוץ הזהות הישראלית ולהסרת הזהויות הקודמות. כיום, בפרספקטיבה של שנים, יכולות עובדות אלה להתפרש גם ככתב האשמה לחברה לא סובלנית ואטומה, שלא ידעה ולא רצתה לדעת כיצד להתמודד עם כאב השואה.
אלפית
אלפית היא יחידת מידה למדידת גודל של זווית, השווה בקירוב לאלפית הרדיאן.
חלוקת המעגל לאלפיות.
כיוון שבמעגל ישנם 2π רדיאנים, הרי שצריכות היו להיות בו כ-6,283 אלפיות. בפועל, מכיוון שרוב שימושיה של האלפית הם צבאיים, מעדיפים הצבאות המשתמשים ביחידת מידה זו להשתמש בחלוקה מעוגלת יותר:
האלפיות וכיווני השמיים.
החלוקה ל-6,400 אלפיות מסייעת מאוד בתרגום אזימוט שניתן באלפיות לכיוון במפה, שכן מספר זה מתחלק בקלות ל-4, 8 ואף 16. כך, למשל, אזימוט של 1,600 אלפיות הוא כיוון מזרח, ואזימוט של 2,400 אלפיות הוא דרום מזרח.
צ פ ו ן
צפון מזרח | צפון מערב
800 | 5,600
מזרח | מערב
1,600 ---------- ---------- 4,800
דרום מזרח דרום דרום מערב
2,400 3,200 4,000
חוק האלפית.
האלפית משמשת לרוב בחישובים הנוגעים לטיווח. "חוק האלפית" קובע כי אלפית לקילומטר = מטר, דהיינו אורכו של המיתר בקשת שקצותיה מסומנים על ידי שתי הנקודות שבהן נחתכת זווית מרכזית, שגודלה אלפית, על פני מעגל שהרדיוס שלו הוא קילומטר, שווה למטר. במילים אחרות, מדובר באלפית הרדיאן.
חוק האלפית קושר בין אורכו של עצם במטרים ובאלפיות ובין מרחקו של העצם מהצופה.
דוגמאות:
הערכה זו שימושית ביותר בטיווח, ובמיוחד כאשר מדובר בתנאי שדה, ובמכשירים שאינם מאוד מדויקים, כגון משקפת שדה.
השנתות בכוונות טלסקופיות של כלי נשק דוגמת רובי צלפים ומערכת הירי של טנקים מצוירות לרוב בגדלים ומרחקים המוגדרים במספר ידוע של אלפיות (ציור פני עדשה). סימון האלפיות משמש לשתי מטרות - הערכת טווח ותיקוני מסלול. בקביעה על פני כמה אלפיות משתרע אובייקט שגודלו ידוע, ניתן להעריך את המרחק אל האובייקט ברמה סבירה של דיוק. צלף מיומן יכול להשתמש בסימוני האלפיות המאונכים והמאוזנים על מנת לחשב טווח, ולהסתייע בכך לתיקונים הנוגעים למסלול הבליסטי של הכדור, ולסטייה הנובעת ממהירות הרוח.
שיט תחרותי
שיט תחרותי הוא ספורט תחרותי המתנהל בין כלי שיט סירות וספינות משוטים ומפרש ע"פ דגם הכלי. תחרויות משפיעות רבות על רצון השייט לשפר את ביצועיו הפיזיים והטכניים כאחד. שיט תחרותי השפיע רבות על התפתחות ענף כלי השיט בעיקר סירות וספינות המפרש בכל המובנים, החל מעיצוב גוף כלי השיט, חומרי הגלם, תכנון וייצור מפרשים ועד לטכניקות חדשות של תרנים ומיתרי מתיחה בספינות סירות וגלשני רוח, גלשני מצנח כמו טרפז והפלגה בפלנינג. השיט התחרותי וחוקיו כפופים לאיגוד השיט הבינלאומי. בישראל, השיט התחרותי וחוקיו כפופים לאיגוד השייט בישראל.
סוגי תחרות.
ישנם שלושה סוגים עיקריים של תחרויות:
תחרות צי.
תחרות צי הוא תחרות בה יש מעל 3 כלי שיט וישנם כמה שיוטים. שיוטי צי נפוצים באולימפיאדה בפרט ובדגמים הקטנים בכלל. לאחר השיוט מקבל כל צוות מספר נקודות על פי מיקומו, למשל מי שמסיים ראשון מקבל נקודה אחת השלישי 3 והאחת עשרה 11 נקודות. לבסוף מי שקיבל הכי מעט נקודות, לאחר הפחתת ניקוד השיוט הגרוע ביותר, מנצח.
תחרות דו-קרב.
תחרות דו-קרב היא תחרות בין שני כלי שיט. הטקטיקה בתחרותי דו-קרב שונה מבשאר השיטות כיוון שהצוותים מנסים לאו דווקא לסיים את התחרות במהירות המקסימלית אלא לסיים לפני היריב. לשם כך נעזרים בחוקי השיט ומנסים לעכב את היריב על ידי אילוצו לעבור על החוקים וביצוע עונש או בעזרת חסימת הרוח. התחרות הכי ידועה שבנויה על השיטה היא גביע אמריקה.
תחרות קבוצתית.
תחרות קבוצתית היא תחרות בה לרוב משתתפים 2 קבוצות (לפחות) שלכל אחת מהן יש 3 סירות. הטכניקה דומה במקצת לתחרות דו-קרב אבל יש נוסף גם המדד של התוצאה הסופית של השיוט. בשיוטי 3 על 3 הניקוד דומה לתחרות צי: מי שמקבל הכי פחות נקודות מנצח. לכן הרבה מהטקטיקות מכוונות לקבל קומבינציות יציבות לניצחון למשל להגיע שני שלישי ורביעי (2-3-4) או ראשון רביעי וחמישי (1-4-5).
פורמט התחרות.
בים ישנם אזורים רבים, החל מהאזור הקרוב לחוף, לגונות ונמלים ועד אמצע האוקיינוס, לכן יש מגוון של תחרויות שונים בים. הנפוצים שבהם הם:
מסלול קצר.
התחרויות הקצרות (נקראות לעיתים רגאטה, מוונטית: Regatta) מתנהלות באזורים קרובים לחוף / מעגנת היציאה והן נמשכות ממספר דקות עד כשעה (בדגמים קטנים) ומספר שעות בדגמים גדולים (יכטות, לווייתניות, סוניות וכדומה). בתחרויות אלו משתמשים בכל סוגי המפרשיות: שדריות מכל הגדלים, דינגים, סירות קלות, גלשני רוח, גלשני מצנח ועוד.
שיטת התחרות הכי נפוצה היא הקפה של טרפז שמורכב מכמה מצופים. המסלול מתחיל מקו התחלה דמיוני שנמתח בין "סירת ועדת התחרות", שבודקת זינוק מוקדם, לבין מצוף זינוק (הזינוק מבוצע בדרך כלל מול הרוח). השיוט מתחיל למעשה לפני הזינוק כאשר קברניט התחרות מסמן באמצעות דגלים שמסמלים את הדגם, ואת השלבים השונים לקראת לזינוק (בדרך כלל החל מ-5 דקות לפני) ובנוסף משמיע אותות קוליים בצופר. לפני הזינוק, הסירות נאבקות על מיקום ומהירות זינוק טובים, או לחלופין מנסות להקשות על היריב. המסלול מתחיל נגד כיוון הרוח ולכן הסירות נעות בפקימה, כלומר הם שטות בזווית מסוימת לרוח כדי לצבור מהירות ומיקום מיטביים. לאחר שסירות מסיימות את המסלול הם מגיעות לקו הגמר, שהוא כמו קו זינוק, נמצא בין סירת ועדת תחרות (לעיתים ייעודית לקו גמר) ומצוף.
התחרויות הידועים ביותר במסלולים קצרים הם האולימפיאדה וגביע אמריקה.
מסלול קרוב לחוף.
במסלולים קרובים לחוף נערכיות תחרויות במים הלא מוגנים אך לאורך החוף או בסמוך לאיים, כלומר הם לא יוצאים לתוך האוקיינוס. משך זמן התחרות יכול להיות מספר שעות, לדוגמה שעות היום או שעות הלילה, או תחרות בין כמה ימים. בהתאם לזמן ולמיקום אמצעי הבטיחות יהיו יותר מורכבים מאשר שיוטים בסמוך לחוף במים הבטוחים ופחות משיוטים בים הפתוח. לעיתים נדרשים גם הכנות לשינה ומזון מראש.
מסלול רחוק מהחוף.
תחרויות רחוקות מהחוף הם תחרויות בים הפתוח, הם נמשכות לפחות מספר שעות והארוכים שבהם הם תחרויות הקפת העולם.
דוגמאות לתחרויות מפורסמות בים הפתוח:
מסלול אוקייני.
תחרויות אלה הן תחרויות מסביב לעולם. לרוב יש בכל תחרות כזה מתחרים בודדים. בתחרויות מסוג זה על המתחרים לעבור במספר נקודות ביקורת, שהן המגבלה היחידה בתכנון המסלול בכללי השיוט, שם ניתן לנוח לזמן מוגבל ולהמשיך. תחרויות אלה מסוכנות יותר מכיוון שההפלגה היא בים הפתוח ללא סירות פיקוח ועזרה תוך התמודדות עם סערות וגלי ענק ולעיתים גם באזורי קיצון כגון ליד אנטארקטיקה כיוון ששם מסלול ההפלגה קצר יותר. בתחרויות אלו, מכיוון שהמרחקים בין נקודות הביקורת ארוכים יש לצוות הסירה חופש גדול יחסית לקבוע מסלול בהתאם לתחזיות מזג האוויר, לתנאים איתם הצוות והסירה מסוגלים להתמודד ולטקטיקת השיוט שלהם. מעת לעת נהרגים אנשים בדרך בתחרויות אלה.
התחרות המפורסם ביותר בקטגוריה זו הוא וולו אושן רייס.
המתחרים והסירות.
תחרויות השיט מתנהלות תחת חסות איגוד השיט הבינלאומי. כל תחרות שיט, בין אם ארצית או בינלאומית, מתנהלת תחת חוקי השיט הבינלאומיים של שיט עולמי בתוספת חוקים של האיגוד הלאומי, אשר מעודכנים מדי ארבע שנים.
צוות או שייט יחיד.