סוכני השירות החשאי המקומיים שהוקצו להגנה על הנשיא לינדון ג'ונסון, סגני שריף, ומחלקת הביטחון הציבורית הגיעו לעזור למשטרת אוסטין ולקציני הביטחון הלא חמושים של האוניברסיטה. אולם ויטמן הפך את קומת התצפית למבצר, למעשה, כפי שהוא עצמו העיד קודם האזור היה מצוין לקרב. במשך החלק המאוחר של הטבח הוא השתמש בנקודות הניקוז משני צידי המגדל והפך למעשה לבלתי פגיע.
דיוקו של ויטמן היה מרשים. הוא פגע באנשים שהיו במרחק של עד 450 מטר מהמגדל. אזור ההרג הנורא ביותר מבחינת מספר הקורבנות היה לאורך רחוב גוודלופה ששימש מרכז קניות אוכל ועסקים מצדו המזרחי של הקמפוס.
בסופו של דבר הצטרפו אנשים רבים חמושים ברובי ציד וכלי נשק אחרים, ועזרו למשטרה להשיב אש. תלמידים אחרים, עוברי אורח ומעסיקים ביצעו מעשי גבורה בחילוץ קורבנות שנפגעו. חברת מכוניות משוריינות סיפקה גם רכבי חילוץ.
בתי ההלוויות באוסטין סיפקו אמבולנסים בחינם. מוריס הומאן שהיה אחד מהנהגים הגיב לקריאה של פצוע ממערבו של רחוב 23, כשנורה בעורק הרגל. נהג אמבולנס אחר אסף אותו יחד עם הפצוע האחר לבית החולים הקרוב.
ויטמן נהרג.
הצליפה נמשכה בין 90–93 דקות עד שארבעה אנשים הגיעו לקומת התצפית עם שני שוטרים נוספים. השוטר קונר (שעזר לעדנה טונסלי) ושוקויסט (שעזר עם גברוס ולמפורטס) נשארו בפנים כדי לחפות על החלונות בדרום מזרח ובצפון מזרח של אזור הקבלה. שלושה שוטרים חמושים ממשטרת אוסטין (רמירו מרטינז, יוסטון מקווי וג'רי דאי) ואזרח מתנדב (אלן קראו), המשיכו בעליה לקומת התצפית. מרטינז היה הראשון שהגיע. הוא הלך לבדו סביב הפינה הדרום מזרחית עם אקדחו (קליבר 38), מקוי, חמוש ברובה ציד נכנס אחריו. הם המשיכו לפינה הצפון מזרחית של הקומה ואיתרו את ויטמן יושב. לאחר שמרטינז ירה לעברו שש יריות אקדח שהחטיאו, ירה מקוי בראשו ובצווארו של ויטמן שתי יריות קטלניות ברובה צייד. מרטינז הוסיף וירה בו פעם נוספת, ככל הנראה לאחר מותו. יוסטון מקווי הופיע ב-5 באוגוסט 1966 בפני חבר מושבעים גדול של מחוז טרוויס, אשר פסק כי מעשהו היה בגדר הריגה מוצדקת.
בנוסף להרוגים שמתו באותו יום, הצליח ויטמן לפצוע 33 אנשים. אחד מהם היה תלמיד תיכון שמת מפצעיו שבוע לאחר מכן. פצוע נוסף מת בנובמבר 2001 בגלל בעיות בכליה שהתפתחו כתוצאה מהירי, השופט פסק שהמוות נבע מהירי ועל כן סווג כרצח.
תנועת מאבק סוציאליסטי
תנועת מאבק סוציאליסטי (בערבית: حركة النضال الاشتراكي) היא תנועה סוציאליסטית הפעילה בישראל. התנועה פועלת לקידום שינוי סוציאליסטי של החברה ולחיזוק מאבקי עובדים, מאבקי שכונות ומאבקים חברתיים, והיא מתנגדת באופן עקרוני לשיטה הקפיטליסטית, לנאו-ליברליזם, להפרטה, להעסקה קבלנית, לקיצוצים בתקציבי הרווחה, לגזענות, לכיבוש ולהרס הסביבה.
התנועה מארחת כנס ציבורי שנתי תחת הכותרת "כנס סוציאליזם", שמכנס לדיון עשרות נציגים ונציגות מתנועות חברתיות ומוועדי עובדים לדיון באסטרטגיה ובטקטיקות לקידום המאבקים, ומקדם סדר-יום של מאבק בגזירות הכלכליות ושינוי סוציאליסטי של החברה.
תנועת מאבק סוציאליסטי שותפה באלטרנטיבה סוציאליסטית בינלאומית (ISA), המאגדת תנועות ומפלגות סוציאליסטיות בעשרות ארצות ברחבי העולם. היא כיום התנועה הטרוצקיסטית הגדולה בישראל.
השקפות פוליטיות.
סוציאליזם דמוקרטי.
"מאבק סוציאליסטי" תומכת בהלאמה של הבנקים, משאבי הטבע ותאגידי הענק במשק, והעברתם לניהול ובקרה ציבוריים ודמוקרטיים, כחלק ממעבר למה שהיא רואה כ"הרחבת הדמוקרטיה" לתחומי הכלכלה ותכנון דמוקרטי של המשק לרווחת כלל הציבור. התנועה מקדמת סוציאליזם דמוקרטי כחלופה הן לשיטה הקפיטליסטית והן למודל הסטליניסטי של הכלכלה המתוכננת הביורוקרטית בברית המועצות לשעבר.
מהפכה חברתית.
בעוד שהתנועה תומכת ברפורמות שמשפרות את תנאי המחיה של האנשים העובדים, היא מתנגדת לגישה רפורמיסטית כללית לשינוי חברתי. לתפיסתה, תנועות רחבות בחברה מסוגלות להביא לרפורמות משמעותיות, אולם היא מצביעה על ההתקפות על מדינת הרווחה בעשורים האחרונים וטוענת שבמסגרת השיטה הקפיטליסטית כל רפורמה חברתית ודמוקרטית עשויה לעמוד תחת מתקפה מצד כוחות ריאקציוניים, בייחוד בתקופות של משבר, בשל ההיגיון מונחה-הרווח של השיטה וכתוצאה מניסיונות לדכא תסיסה חברתית. כחלופה שתאפשר בסיס יציב לרפורמות מתמשכות, התנועה טוענת שיש להיאבק כדי לקחת את הכוח הפוליטי והכלכלי בחברה מידי בעלי ההון ולהעבירו לידי ציבור העובדים.
העבודה המאורגנת.
התנועה, הכוללת גם חברי ועדים ופעילי איגודים, מזהה את העבודה המאורגנת ככוח המכריע של העובדים להתגונן מפני ניצול, לשפר את תנאי העבודה והמחיה ולהיאבק לשינוי החברה, והיא תומכת בקידום התארגנויות עובדים במקום העבודה ובמישור הפוליטי. היא שמה דגש רב על הצורך במנגנונים דמוקרטיים בהסתדרות ובשאר ארגוני העובדים כדי להבטיח את קידום רצון העובדים והאינטרסים שלהם. היעדר דמוקרטיה בארגוני העובדים גורר לשיטתה תופעות של הנהגות שעושות יד-אחת עם המעבידים והממשלה. היא קוראת להיאבק לרפורמות דמוקרטיות בהסתדרות והייתה שותפה גם בתהליך הקמת ארגון העובדים הדמוקרטי כוח לעובדים.
מפלגה של ציבור העובדים.
התנועה קוראת להקמת מפלגה רחבה חדשה של ציבור העובדים והעובדות, שתלכד עובדים, צעירים, פעילים חברתיים ופעילי שלום במטרה להציב חלופה למפלגות הממסד התומכות בשיטה הקפיטליסטית. לקראת בחירות 2013 הצהירה התנועה כי היא "תומכת עקרונית בשילוב כוחות בין התנועות החברתיות המעוניינות להציג אלטרנטיבה למפלגות ההון הגדולות, לצורך הצגת רשימה חברתית לוחמת לצדק חברתי ושלום. רשימה כזו צריכה להיות מורכבת מנציגות ונציגים יהודים וערבים מחזית מאבקי העובדים והמאבקים החברתיים, כולל עובדות סוציאליות, רופאים, עובדי רכבת, נציגי עיתונאים מהשטח, פעילים ופעילות ממאבקי הדיור, השלום, ההתנגדות לגזענות ולכיבוש, זכויות נשים ועוד".
מאבק בינלאומי.
"מאבק סוציאליסטי" היא תנועה אינטרנציונליסטית הדוגלת בסולידריות חברתית בינלאומית. היא רואה בשיטה הקפיטליסטית שיטה גלובלית שחוסמת את האפשרות לפתור חלק גדול מהבעיות הכלכליות-חברתיות והבעיות הסביבתיות ברמה הארצית או האזורית בלבד, ולטענתה למעמד העובדים בכל מדינה יש אינטרס חיוני להתגבר על שסעים לאומיים ולחתור לשיתוף-פעולה במאבקים נגד ניצול ודיכוי ולמען שינוי חברתי, ובפרט במאבקים נגד ניצול ו"שוד משאבים" על ידי תאגידים רב-לאומיים ונגד תכתיבים והתערבויות מצד מעצמות אימפריאליסטיות. לדעתה השסעים והמתיחויות הלאומיים בחברה משרתים בסופו של דבר את האליטה השלטת בחברה במידה רבה ככלי לגיוס תמיכה לסדר נצלני ודכאני שפוגע באינטרסים של הרוב – התנועה מתנגדת ללאומנות ולגזענות ולכל תפיסה שוביניסטית של עליונות לאומית. כפועל יוצא מהשקפה זו, "מאבק סוציאליסטי" מסונפת לתנועת אלטרנטיבה סוציאליסטית בינלאומית, לוקחת חלק בקמפיינים בינלאומיים ומקדמת סולידריות עם מאבקיהם של עובדים וצעירים בשאר העולם, לרבות בשטחים וברחבי המזרח התיכון. התנועה תמכה בהתקוממויות ומהפכות "האביב הערבי".
מאבק לשלום.
התנועה, הכוללת פעילים יהודים וערבים, מתנגדת למה שהיא מגדירה כ"הפרד ומשול" בין אנשים עובדים ישראלים ופלסטינים ומתנגדת לגזענות, לכיבוש השטחים ולמפעל התנחלות, ורואה בסיומם תנאי יסודי לשלום, שיוכל להתבסס לטענתה רק על מימוש זכות קיום וזכות הגדרה עצמית שווה לשני העמים, שוויון זכויות מלא בכל התחומים ופיתוח הכלכלה והחברה לתועלת האנשים העובדים משני צדי השסע הלאומי. כמו כן, התנועה מתנגדת לטרור ולירי רקטות על אזרחי ישראל. התנועה תומכת בהקמת מדינה פלסטינית ריבונית, סוציאליסטית ודמוקרטית שבירתה מזרח ירושלים לצדה של ישראל סוציאליסטית ודמוקרטית, כחלק ממאבק למזרח תיכון סוציאליסטי ודמוקרטי. מאבק סוציאליסטי טוענת שממשלות ישראל ש"תוקפות כלכלית" את רוב הישראלים גם אינן מונעות מדאגה לשלום הציבור הרחב, אלא ממניעים לאומניים צרים שמביאים להעמקת הסכסוך הלאומי והמתיחות בין ישראל לשאר האזור. אחת הסיסמאות שלה נגד ממשלת נתניהו השנייה הייתה "ממשלה גזענית – סכנה ביטחונית".
המחאה והמאבקים החברתיים.
התנועה הוקמה בשנת 1999, על רקע התסיסה החברתית שהתגברה בתקופת ממשלת נתניהו הראשונה ושכללה את השביתות הכלליות הראשונות בישראל ואת שביתת הסטודנטים הגדולה בסוף שנת 1998. התנועה הייתה מעורבת מאז בשורה של מאבקי עובדים, מחאות חברתיות, במאבקים לזכויות נשים וזכויות להט"ב ובמאבק לשלום.
בתחילת 2011, על רקע העלייה ביוקר המחיה והתפרצות מהפכות האביב הערבי, התנועה ארגנה ולקחה חלק בהפגנות מחאה נגד יוקר המחיה תחת סיסמאות כמו "המחירים בשמיים – ניאבק כמו במצרים". במהלך הקיץ באותה השנה הייתה התנועה מעורבת במחאת האוהלים. בחיפה, פעיליה לקחו חלק מוביל בהתארגנות "החזית החיפאית" וגם היו בין הנואמים בעצרות המרכזיות. ילד במאהל רוטשילד בתל אביב שהזדהה כפעיל התנועה והסביר את מטרות המחאה זכה לסיקור תקשורתי מיוחד במהלכה. התנועה קראה לחיזוק המחאה באמצעות שילוב כוחות של תנועת המחאה עם איגודי העובדים ובמיוחד לשביתה כללית כנגד יוקר המחיה הגבוה, ההעסקה הקבלנית וההפרטה.
בקיץ 2012 יצאה התנועה נגד קמפיין "השוויון בנטל" וטענה כי "מדובר בספין אחד גדול ומתוזמר להסחת הדעת מהמאבק החברתי ולהסטת הזעם מהטייקונים ומממשלת ההון לעבר האוכלוסיות העניות ביותר בארץ... זהו מסע הסתה מאורגן נגד חרדים וערבים, מיעוטים מודרים הנושאים בעיקר נטל העוני".