בשנת 1939 עלה לארץ ישראל, והופיע כחזן אורח בירושלים, בחיפה ובתל אביב. בסוף שנת 1941 נתמנה לחזן הראשי בבית הכנסת הגדול בתל אביב. בשנת 1948 נתמנה לחזן בבית הכנסת "בית דוד" במונטריאול, קנדה. גם לאחר המיזוג של בית הכנסת "בית דוד" עם בית הכנסת "תפארת ירושלים" בשנת 1965, המשיך בתפקידו כחזן בבית הכנסת המאוחד (שקיבל את השם באנגלית: "TBDJ synagogue") עד 1970, עת פרש לגמלאות.
בסוף שנת 1973, ערב מלחמת יום הכיפורים, הגיע לביקור בארץ, והתפלל את תפילת הסליחות, בבית הכנסת הגדול בתל אביב, בליווי המקהלה בניצוחו של מנשה לב רן. תפילה זו הוקלטה והופצה על ידי חברה מסחרית.
בשנת 1990 הלך לעולמו.
סגנונו.
ניחן בקול טנור לירי. היה בעל "נוסח" תפילה יהודי מסורתי אך גם מקורי ומאופיין בסילסולים מיוחדים, שאימץ מנוסחי העדות השונות. תפילתו הייתה מלאה השתפכות הנפש, כהגדרת בני דורו, ואחרים שיבחו את הנוסח האקזוטי הרומני שלו השונה מהנוסח הליטאי/רוסי. תפילותיו היו מלאות רוח חיים, אנשים שהשתתפו בתפילותיו זוכרים זאת כחוויית חזנות בלתי נשכחת. במקומות שבהם כיהן כחזן הצליח למשוך עשרות ומאות מתפללים, והקים לתחיה בתי כנסת שהיו כמעט ריקים ממתפללים.
יצירותיו.
יצירותיו על קטעי התפילה: "כי לקח טוב", "אנא עבדא דקודשא בריך הוא", "ארבעה ראשי שנים הן", "מה אשיב" הוקלטו על ידי חברת קולומביה ו"היום הרת עולם" ו"אב הרחמים" (המוקדש לקדושי הגולה) הוקלטו על ידי חברת "זמרות הארץ".
פרקים מתפילת ה"סליחות" לימים הנוראים הוקלטו על ידי רדיו ירושלים.
קסר אל-חייר אל-ע'רבי
קסר אל-חייר אל-ע'רבּי (בערבית: قصر الحير الغربي, תעתיק מדויק: קצר אלחיר אלע'רבי - "ארמון הציד המערבי") הוא ארמון עתיק ששימש גם כמצודה, השוכן 60 ק"מ דרומית-מערבית לתדמור, במדבר הסורי על דרך דמשק בסוריה. ארמון זה הוא ארמון תאום לקסר אל-חייר א-שרקי ("ארמון הציד המזרחי"). שני הארמונות נבנו על ידי הח'ליף השאם אבן עבד אל-מלכ מבית אומיה. הארמון נבנה בשנת 727 לפי הלוח האזרחי, שנת 109 להיג'רה, בסגנון האדריכלות הביזנטית.
מתחם המצודה.
הארמון נבנה בחלקו התחתון מאבן גיר מסותתת בגובה 2 מטר. המשך הבנייה לגובה נעשה בלבני בוץ מיובשות. מבנה המצודה הוא מרובע, אורך הצלעות הוא 70 מטר. פתח הכניסה לארמון היה מעוטר. פתח זה הועבר בשנת 1940 אל המוזיאון הלאומי של דמשק והוצב בחזית הכניסה של המוזיאון. הפתח מעוצב כמגדלים חצי גליליים המותקנים משני צידי עמודי הפתח. המגדלים מעוטרים בצורות גאומטריות בסגנון האדריכלות הפרסי, ביזנטי וערבי. הכניסה לארמון הובילה לאכסדרה מקורה שהקיפה חצר מרכזית מרובעת. המבנה כלל שתי קומות, כנראה דומות בפריסתן. כל קומה חולקה לשישה אגפים נפרדים. כל אגף כלל מספר חדרים, אולם ושירותים. בכניסה לכל אגף נמצא חלון קמור עם קשת מקושתת בסטוקו. נחלק הפנימי עוטר בפסלים, ציורים ותגליפים, שהועברו למוזיאון בדמשק. העלייה לקומה השנייה נעשתה דרך שני גרמי מדרגות. שלוש מהפינות החיצוניות של מבנה הארמון עוצבו כמגדלים עגולים, ואילו הפינה הצפונית-מערבית היא מגדל מרובע בעיצוב ביזנטי. בין כל שתי פינות נמצא זוג מגדלים חצי עגולים.
המצודה הייתה חלק ממתחם שכלל גם גינה, אגם, טחנה, ח'אן, חמאם וכן תעלת מים תת-קרקעית שהובילה מים מסכר חרבקה (Harbaqa Dam), ששכן 16 ק"מ דרומית-מערבית לארמון. הסכר במקורו היה סכר רומי מהמאה השנייה לספירה. השליטים האומיים התגאו ביכולתם להפוך אזור מדברי לגן שופע. הגינה נבנתה בצורת מלבן שגודלו 1,050 מטר על 442 מטר וכוללת בתוכה שרידי תעלת המים. הח'אן שוכן 10 ק"מ צפונית-מערבית למצודה. הוא בעל צורה מרובעת, כשאורך כל צלע הוא 55 מטר. הוא עשוי מלבני בוץ והוא כולל חצר מרכזית. החמאם שוכן גם הוא צפונית-מערבית למצודה. הוא מורכב משני חלקים: חדר האדים עם 3 תאים, ובריכת מים קרים בעלת 4 תאים.
המצודה סייעה לח'ליף לפקח ולשלוט על תנועת שבטי המדבר באזור ואף היוותה מחסום ונקודת הגנה בעת הצורך. בנוסף לכך, שימשה גם כבסיס למשחקי ציד. לאחר סיום שלטון בית אומיה, היא שימשה גם את השושלת האיובית ואת הממלוכים. המצודה ניטשה סופית לאחר הפלישה המונגולית, במחצית השנייה של המאה ה-13.
חלק גדול מהמצודה נהרס עם השנים. באתר נשארו המאגר לאיסוף מים מסכר חרבקה, מתקן רחצה והח'אן.
ליל תיפח
ליל תיפח הוא כינוי נהוג בתרבות עולם הישיבות לליל יום ההולדת ה-20 של גברים רווקים.
המנהג ומקורו.
גיל עשרים מוזכר בתלמוד הבבלי כתאריך יעד לנישואין שאין לאחר את זמנם מעבר לו.
הרב אברהם אזולאי כתב שלפי תורת ההקבלה על גבר שניהיה בן עשרים, להישאר ער באותו לילה ולערוך "משמר", לימוד תורה במשך כל הלילה, כך כתב גם רבי אריה ליב אפשטיין בספר "הפרדס", הרב בן ציון מוצפי העיר שדבריהם לא קשורים כלל לגברים רווקים דווקא.
לפי המסורת, נשלמת דעתו של האדם רק עם מלאת לו עשרים שנים, ועונשי כרת ומיתה בידי שמים אינם חלים על אדם צעיר מגיל זה. על בסיס זה, נועד המנהג לפתוח את שנות בגרותו של האדם בדרך טובה.
סיבה נוספת למנהג היא תיקון לקללה המוזכרת כלפיו בתלמוד ולפיה אומר עליו הקדוש ברוך הוא כביכול: - לפי ההלכה הותר לדחות את גיל הנישואין לצורך לימוד תורה, ובלימוד לילי זה, מצהיר הלומד על כוונתו להתמיד בלימוד התורה.
המנהג מיושם בעיקר בקרב תלמידי ישיבה חרדים.
ביקורת.
יישום המנהג באופן גורף עורר ביקורת מצד רבנים, הרב שלמה זלמן אוירבך העיר לבחור שעדיף שיישן באותו לילה בזמן השינה וכך ילמד טוב יותר ביום המחרת וכך נקטו גם הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב יוסף שלום אלישיב, והרב יעקב משה הלל, הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן אמר שאם יפסיד סדר לימוד אחד כדי לעשות משמר.
קסר אל-ח'יר אל ע'רבי
מריוס טרזור
מריוס טרזור (בצרפתית: Marius Trésor; נולד ב-15 בינואר 1950) הוא כדורגלן עבר צרפתי, יליד גוואדלופ, ששיחק בעמדת הבלם.
טרזור היה אחד מטובי הבלמים בהיסטוריה של הכדורגל הצרפתי. הוא שיחק במשך רוב הקריירה בקבוצת אולימפיק מרסיי, עימה זכה בגביע הצרפתי, וסיים את הקריירה במדי בורדו, עימה זכה באליפות צרפת בעונתו האחרונה כשחקן פעיל. הוא רשם 65 הופעות במדי נבחרת צרפת, ואף שימש כקפטן הנבחרת במונדיאל 1978.
ב-2004, נבחר טרזור על ידי פלה לאחד מ-125 הכדורגלנים החיים הטובים בעולם.
קריירת משחק.
טרזור נולד בגוואדלופ, והחל לשחק כבר בגיל שמונה בקבוצת יובנטוס סיינט אן המקומית. במדי קבוצתו הוא שיחק לסירוגין בעמדות החלוץ והבלם, שלשתיהן התאים בשל גובהו וחוסנו הפיזי. טרזור זכה עם קבוצתו באליפות גוואדלופ בעונת .
בעקבות יכולתו ונתוניו הפיזיים, זכה טרזור למעקב מצד קבוצת אז'אקסיו מהליגה הצרפתית במהלך העונה האחרונה בגוואדלופ, וחתם במדיה לקראת עונת . בתחילה הוא הוצב בעמדת החלוץ, אך לאחר כחודש בקבוצה הוסט סופית לעמדת הבלם, בה הפך לאחד מהטובים בהיסטוריה של הכדורגל הצרפתי. עונת ההתאקלמות של טרזור הייתה קשה, והוא רשם במהלכה 12 הופעות ליגה בלבד. קבוצתו סיימה במקום ה-16 בלבד, ושרדה בליגה רק בעקבות הרחבתה ל-20 קבוצות החל מהעונה הבאה. עונת הייתה טובה הרבה יותר עבור טרזור, מבחינה אישית וקבוצתית. הוא הפך לשחקן הרכב חשוב עם 34 הופעות בליגה, והיה ממצטייני הקבוצה שסיימה במקום השישי בטבלה, מיקום השיא שלה בכל הזמנים. בשנת 1972 זכה טרזור בתואר כדורגלן השנה בצרפת, שהעניק המגזין פראנס פוטבול.
ב-11 באוקטובר 1972, כחודשיים לאחר פתיחת עונת , עבר טרזור לאולימפיק מרסיי. בתחילה תופק בעמדת המגן הימני, אך במהרה חזר לעמדת הבלם. בסיום עונת הבכורה שלו בקבוצה, סיימה מרסיי במקום השלישי בטבלה. החל מעונת היה טרזור לקפטן מרסיי, ובאותה עונה הוביל אותה עד למקום השני בטבלה, מתחת לאלופה סנט אטיין. עונה אחר כך, הניף טרזור את הגביע הצרפתי עם מרסיי, שגברה בגמר 2-0 על אולימפיק ליון. לטרזור היה תפקיד חשוב בבלימת ההתקפות של ליון בחצי השעה הראשונה, שהתנהלה בשליטתה הבלעדית.
בתחילת עונת , חצי שנה לפני תום חוזהו, רצתה באיירן מינכן להחתים את טרזור, אך בעקבות חילוקי דעות בהנהלת מרסיי נותר טרזור בקבוצה עד לסיום העונה, שהסתיימה במקום ה-19 ובירידה לליגת המשנה. טרזור עזב את הקבוצה עם סיום העונה, לאחר ששיחק במדיה במשך שמונה עונות. לטרזור 298 הופעות במדי מרסיי בכל המסגרות, והוא ממוקם תשיעי בטבלת מלך ההופעות של המועדון בכל הזמנים.
לקראת עונת עבר טרזור לז'ירונדן דה בורדו, תחת הובלתו של איימה ז'אקה. לאחר שנתיים בהן היה חלק משמעותי בהרכב הפותח, החל טרזור לסבול מכאבים בגבו, שאילצו אותו לעבור ניתוח. הוא הוגבל ל-19 הופעות ליגה בלבד בעונת , ול-12 הופעות בלבד בעונה שאחריה, שהסתיימה בזכייתה של בורדו באליפות ראשונה מאז 1950, והראשונה בקריירה של טרזור. בסיום העונה פרש טרזור ממשחק פעיל בגיל 34.
נבחרת צרפת.
לאחר שהרשים במספר הופעות בנבחרות הצעירות, זומן טרזור לנבחרת צרפת וערך את הופעת הבכורה שלו ב-4 בדצמבר 1971, במסגרת מוקדמות יורו 1972, בהפסדה של צרפת 2-1 ל. צרפת אמנם כשלה להעפיל ליורו, אך טרזור הפגין יכולת אישית טובה וזכה למקום קבוע בסגל הצרפתי.
תחת המאמן סטפן קובאקס כבש טרזור את שערו הראשון בנבחרת, בהפסד 2-1 ל במשחק ידידות ב-13 באוקטובר 1973. ב-9 באוקטובר 1976, תחת המאמן מישל הידלגו, התמנה טרזור לקפטן הנבחרת, והיה לראשון ממוצא קריבי המשמש כקפטן נבחרת צרפת.