מזמן זה ואילך, הלכה האופרה והתבלטה בחיי המוזיקה. תוך ארבעים שנה קמו בוונציה עשרה בתי אופרה. עד סוף המאה הוצגו יותר מ-350 אופרות בתיאטראות החדשים בוונציה וכמספר הזה, פרי עטם של מלחינים ונציאניים, בשאר איטליה. משפחות עשירות רכשו כרטיסי מנוי עונתיים; כרטיסים זולים יותר הביאו קהל אחר; מבקרים זרים באו לוונציה למען המוזיקה. הופעות באופרה וחיבור אופרות היו לאמצעי להשגת מעמד וממון לאמנים כפרטים ושחררו אותם מן התלות בפטרונות החצר.
בין מלחיני האופרה חביבי הקהל במאה השבע-עשרה היו דומניקו גבריאלי (1651–1690) וג'ובאני בונונצ'יני (1670–1747). בונונצ'יני נחל הצלחה עצומה בנאפולי. האופרה שלו, "ניצחונה של קאמילה" (1697), פרסמה את שמו ברבים, הרבה מעבר לחצי האי האיטלקי. האופרות שלו בוצעו בווינה ובלונדון.
התקופה הרומנטית.
האופרה הרומנטית, ששמה דגש על דמיון ורגשות, החלה להופיע בראשית המאה ה-19 ובאריות ובמוזיקה שבה, העניקה מימד נוסף לרגשות הקיצוניים שאפיינו את התיאטרון של אותה תקופה. נוסף לכך, יש אומרים, שמוזיקה מעולה מכפרת במקרים רבים על מגרעות בולטות בעיצוב דמויות ובקווי עלילה. באותה תקופה האופרה האיטלקית קיבלה את הצורה המקובלת.
ג'ואקינו רוסיני (1792–1868) פתח את התקופה הרומנטית. הצלחתו הראשונה הייתה אופרה בופה (אופרה קומית), "La Cambiale di Matrimonio" משנת 1810. המוניטין שלו עומדים בעינם גם היום, הודות לספר מסביליה שלו. אך הוא כתב גם אופרות רציניות, "אוטלו" (1816) ו"וילהלם טל" (1829).
ממשיכיו של רוסיני בבל קאנטו האיטלקי היו וינצ'נצו בליני (1801–1835), גאטנו דוניצטי (1797–1849) וג'וזפה ורדי (1813–1901). ורדי הוא ששינה כליל את פני הכתיבה האופראית במהלך הקריירה הארוכה שלו. האופרה הגדולה הראשונה שלו שנחלה הצלחה, "נבוקו" (1842) מצאה חן בעיני הקהל בזכות עוצמתה וקטעי המקהלה שבה. Va, pensiero, מקהלת השבויים העברים המתגעגעים לציון, אומצה על ידי הלוחמים לשחרור איטליה ולאיחודה וחיזקה אותם במאבקם. "נבוקו" שייכת לסוגת האופרות בנושאי דת, שהוצגו בתקופה שלפני חג הפסחא, שהיא זמן אבלות בנצרות, "התענית". ורדי ראה לנגד עיניו את "משה במצרים" של רוסיני, ולהדגשת ההיבט הדתי של האופרה הבליט את מקהלת העברים והרבה בתפילות, הנכללות באופרה, כשבדרך כלל אין אופרה סריה כוללת אלא תפילה אחת.
בעשור של איחוד איטליה (1860–1870) על ידי ג'וזפה גריבלדי רבו כותבי האופרות האיטלקיות. האופרה באיטליה הייתה חלק בלתי נפרד מחיי היום-יום, רבים הלכו לראות ולשמוע אופרות ולמעלה מ-280 אופרות חדשות נכתבו והוצגו, חלקן בהצלחה רבה. עלילות האופרות הללו לא עסקו דווקא במערכה לאיחוד איטליה אלא בנושאים המקובלים באופרות מאז ומעולם - אהבה, בגידה, יחסים אסורים ומוות טראגי. כמעט כל האופרות הללו נשכחו במשך השנים, גם המשובחות שבהן, בהן "הרוזנת מאמאלפי" (1864) של אריקו פטרלה (1813–1877) ו"מאזפה" (1861) של קארלו פדרוטי (1817-1893).
אחרי "נבוקו" ביסס ורדי את האופרות שלו על נושאים פטריוטיים ועל רבים מן המקורות הרומנטיים הסטנדרטיים:
ויקטור הוגו ("ארנאני", 1844); לורד ביירון (Il Duo Foscari, משנת 1844) וויליאם שייקספיר ("מקבת", 1847), אותלו, 1877 ופלסטף, 1893). ורדי ערך ניסויים בצורות מוזיקליות ודרמטיות בכוונה לגלות דברים, שאפשריים רק באופרה. בשנת 1877 יצר את "אותלו", שהדיחה את האופרה של רוסיני ותפסה את מקומה ומבקרי מוזיקה מתארים אותה כמשובחת בכל האופרות האיטלקיות של תקופת הרומנטיקה, שכל המרכיבים המסורתיים, אריות סולו, דואטים ומקהלות, ממוזגים במלואם בשטף המלודי והדרמטי שלה.
האופרה האחרונה של ורדי, "פלסטף" (1893), המבוססת בעיקר על נשי וינדזור העליזות ועל דמות האביר פלסטף מן המחזות הנרי הרביעי, חלק ראשון והנרי הרביעי, חלק שני מאת שייקספיר, השתחררה כליל מכבלי הצורה המקובלת. המוזיקה שלה עקבה אחר טקסט פשוט, רהוט ומהיר והכבוד שהעניקה לדפוסי דיבור רגילים פתח את הדרך לתקופה החדשה בתולדות האופרה, המעמידה את דפוסי הדיבור במקום הראשון. המערכה השנייה השלישית של "פלסטף" מבוססות על מורשת האופרה בופה והקומדיה דל'ארטה ובאמצעותן יצרו בויטו וורדי יצירה מופלאה, שכולה הברקות וחיוכים.
באופרה מתמזגות אמנויות שונות, דרמה מוזיקלית, שכולה שירה, תלבושות, מוזיקה תזמורתית ומחזות ראווה מרהיבי עין, כל אלה, לפעמים, בלי בסיס של סיפור מתקבל על הדעת. מראשיתו בתקופת הבארוק עד צורתו הבשלה בתקופה רומנטית היה זה האמצעי לגילוי מחדש של מעשיות ואגדות, לשחזור ההיסטוריה ולגירוי הדמיון. עם כל אלה נכנסה האופרה לתקופה חריפה יותר ועזת ביטוי: הוריזמו.
התקופה המודרנית.
את האופרות האיטלקיות הגדולות ביותר של המאה ה-20 כתב ג'אקומו פוצ'יני (1858–1924). אלה הן "מאנון לסקו", "לה בוהם", "טוסקה" ו"מאדאם באטרפליי". האופרה האחרונה שלו, "טורנדוט", לא הושלמה ולוצ'אנו בריו ניסה להשלים אותה. גם בריו כתב אופרות אך אלה לא נותרו ברפרטואר הבימתי. לואיג'י דאלאפיקולה (1904–1975) כתב שתי אופרות שעמדו במבחן הזמן, "אוליסס" (1960–1968) ו"האסיר" Il Prigioniero בשנים 1944–1948).
לקריאה נוספת.
Dr. Anthony A. Abruzzese of the PIRANDELLO LYCEUM Institute of Italian American Studies, Research and
Cultural Disemmination.
Tursiops
פורים דפרזים
תורת ההתפתחות
New South Wales
הנהג של מיס דייזי
הנהג של מיס דייזי (באנגלית: Driving Miss Daisy) הוא סרט דרמה קומי אמריקני משנת 1989 בבימוי ברוס ברספורד, ובכיכובם של מורגן פרימן, ג'סיקה טנדי ודן אקרויד.
הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב ביותר, ובשלושה פרסי גלובוס הזהב. הסרט מבוסס על מחזה משנת 1987 מאת אלפרד אהרי, שזכה בפרס פוליצר לדרמה. הסרט הופק על ידי לילי וריצ'רד זאנוק וצולם באטלנטה.
העלילה מתרחשת באטלנטה שבג'ורג'יה, ארצות הברית, משנת 1948 ועד לשנות ה-70. העלילה מתארת את מערכת היחסים בין דייזי ורת'ן (ג'סיקה טנדי), גברת יהודייה אמידה וקשוחה, לבין נהגה האפרו-אמריקני הוק קולברן (מורגן פרימן).
בישראל הועלה המחזה בתיאטרון הבימה בכיכובם של השחקנים ליא קניג ויעקב כהן.
הכנסות.
הסרט הוקרן לראשונה ב-13 בדצמבר 1989, והכנסותיו בכל העולם עד פברואר 2007 הן מעל 146 מיליון דולר.
תא אב
צופן ורנם
צופן ורנם (Vernam cipher) הוא צופן זרם הקרוי על שמו של גילברט סטנפורד ורנם (1890–1960). זהו צופן פשוט בתכלית, שבו הטקסט הקריא משולב תו אחר תו, בחיבור בינארי (XOR) עם זרם מפתח אקראי באורך זהה לטקסט, להפקת זרם טקסט מוצפן אותו ניתן לשדר באמצעות מכונת טלפרינטר או בטלגרף. אם זרם המפתח הוא "אקראי אמיתי" זהו בעצם פנקס חד פעמי.
ראשיתו של צופן זרם.
ורנם שעסק כמהנדס במעבדות AT&amp;T הגה בשנת 1917 את רעיון צופן הזרם ומאוחר יותר השתתף בהמצאת פנקס חד פעמי. רעיון צופן הזרם הוא להצפין את המידע ישירות בזמן שידורו תו אחר תו ולא כפי שהיה מקובל קודם לכן, תחילה להצפין את כל המידע ורק לאחר מכן לשדרו. השיטה שהציע ורנם אפשרה למכן את ההצפנה, לחסוך בכח אדם, לצמצם טעויות אנוש ולייעל את התשדורת. הוא התמחה בעיקר במערכות טלפרינטר מוצפן שבו מפתח ההצפנה שהוכן מראש על גבי סרט מנוקב חובר באמצעות ממסרים חשמליים, עם זרם שהכיל את המסר הקריא ליצירת טקסט מוצפן. לפענוח שולב עותק של סרט המפתח שנמסר מראש לצד המקבל עם הטקסט המוצפן שהתקבל, כדי לשחזר את הטקסט המקורי. ורנם עבד מאוחר יותר בחברת הטלגרף וכן בשרותי הדואר של חברת וסטרן יוניון ועסק בעיקר בהנדסת מתגים אוטומטיים לרשתות טלפרינטר.
ג'וזף מאובורג, שהיה באותה עת קצין בחיל הקשר של צבא ארצות הברית, הציע לחזק את צופן ורנם על ידי כך שמפתח ההצפנה המנוקב על גבי הסרט יהיה מורכב ממידע אקראי. שילוב הרעיונות של ורנם ומאובורג יחד יצר את הגרסה האוטומטית הראשונה של הצופן המכונה כיום פנקס חד פעמי, אם כי ממציאיו לא כינוהו כך. בחיבורו המפורסם מ-1945 שבו הניח את היסודות להצפנה המודרנית, הוכיח קלוד שנון שעבד במעבדות בל באותה עת, כי גרסה זו של הצופן אינה ניתנת לשבירה. זהו הצופן הראשון והיחיד הידוע עד כה, שקיימת לגביו הוכחה מתמטית כי הוא בלתי שביר ומספק מה שקרוי סודיות מושלמת (perfect secrecy).
השיטה בה הציע ורנם לשלב את המפתח עם הטקסט הקריא הייתה בעצם XOR אם כי ורנם עצמו לא השתמש במונח זה. הקידוד נעשה באמצעות מתג ממסר חשמלי בשיטת קידוד בודו (Baudot). בדוגמה שהוא הציג, הטקסט הקריא כונה A וקודד באמצעות רצף של חמישה אותות חשמליים (חיובי ושלילי) למשל "++---", אם מחברים מפתח ההצפנה B המקודד כמחרוזת "+--++", הצופן המתקבל היה "-+-++" אותה כינה G. שילוב חוזר של G עם B מניב בחזרה את A. עיקרון זה מסתמך על הקומוטטיביות של הפעולה הידועה כיום כ-XOR. ורנם רשם פטנט על רעיון זה שבהשראתו הומצא מאוחר יותר ענף חשוב בתורת הצפנה הנקרא צופן זרם. צופן זרם נכנס לשימוש באופן מאסיבי בעיקר לצרכים צבאיים כגון הצפנת שידורי רדיו בין יחידות הצבא בשטח לבין המפקדה. כל זאת באמצעות מעגלים אלקטרוניים פשוטים. עם המצאת המחשבים היווה צופן ורנם מקור השראה לצופני זרם המיושמים על גבי מחשבים, כגון צופן זרם שבו הטקסט הקריא משולב עם זרם מפתח המופק במהלך ההצפנה באמצעות מחולל פסאודו אקראי קריפטוגרפי מובנה, כצופן RC4.
בטיחות מושלמת.