כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, איסטמן הייתה מעורבת מספר ארגונים והתארגנויות שהתנגדו למלחמה. איסטמן, רוג'ר נאש בולדווין, ליליאן וואלד וג'יין אדמס הקימו את האיגוד האמריקני נגד המיליטריזם (American Union Against Militarism) כדי לנסות ולמנוע את המעורבות של ארצות הברית במלחמה באירופה. הארגון הפעיל לובי אצל הנשיא וילסון, יועציו ובקונגרס. בנוסף הם קראו להפסיק את מכירת הנשק שמתדלקת את המלחמה, לבטל את גיוס החובה ולסיים "אימפריאליזם" אמריקאי ברחבי העולם. איסטמן מונתה למנכ"לית האיגוד האמריקני נגד מיליטריזם, ב-1915 ובאמצע 1917 בולדווין החליף אותה בשל בעיות בריאות שסבלה מהן.
כמו כן, איסטמן הייתה אחת המייסדות של מפלגת נשים לשלום ביחד עם ג'יין אדמס, ליליאן וואלד ואחרות ושימשה כנשיאה של הסניף בניו-יורק. מטרת המפלגה הייתה לסייע בסיום המלחמה. בשנת 1921, המפלגה הפכה לארגון בינלאומי ששינה את שמו לליגת נשים בינלאומית לשלום וחרות. האיגוד האמריקני נגד המיליטריזם ומפלגת נשים לשלום פעלו מתוך הגישה האינטרנציונליסטית.
איסטמן, בשיתוף עם רוג'ר בולדווין ונורמן תומאס פתחו גם את לשכת החירויות האזרחית (National Civil Liberties Bureau) על מנת להגן על סרבני מצפון, או במילותיה שלה: "כדי לשמר על משהו כאן, שיהיה שווה לחזור שהמלחמה הנוראה תסתיים." הלשכה גדלה להיות האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, שבולדווין עומד בראשו ואיסטמן שימשה כעורכת הדין הראשית של הארגון.
עיתונות.
מקס איסטמן היה העורך של הירחון שלו The Masses ("ההמונים)" מאוגוסט 1912 שכלל כתבות, שירה ואומנות והיה רקדיקלי לתקופותו. מקס איסטמן נאלץ לסגור את הירחון בעקבות צנזורה ממשלתית בשנת 1917, ובמרץ 1918 האחים איסטמן ייסדו את הירחון The Liberator (המשחרר) שעסק בפוליטיקה, אמנות וספרות. הם ערכו את המגזין עד ב-1922 כשהעיתון עבר לאחריותה של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
ב-1916 איסטמן נישאה לוולטר פולר, עורך בריטי ופעיל אנטי-מלחמתי. לזוג היו שני ילדים, ג'פרי ואניס. איסטמן ופולר התנגדו למלחמה עד סופה. הוא עבד כעורך האחראי של "העיתון פרימן " (האדם החופשי) עד 1922, כשחזר לאנגליה.
אחרי המלחמה.
אחרי המלחמה, איסטמן ארגנה את הקונגרס הפמיניסטי הראשון בארצות הברית בשנת 1919 בו קראה לנשים להילחם על החרות שלהן.
במהלך תקופת הפחד האדום הראשונה, בין השנים 1919–1921, איסטמן וחבריה נכללו ברשימות השחורות של התובע הכללי של ארצות הברית דאז, אלכסנדר מיטשל פאלמר ובמהלך פשיטות פאלמר הם הם נעצרו וחלקם גורשו. הם תוארו כ"אדומים " וכאיום על אמריקה" ועל כן הנאומים שלהם הוקלטו וכתבי העת נאסרו להפצה, כולל The Liberator.
ב -1922, משלא מצאה עבודה בארצות הברית מפני שנכללה ברשימה השחורה, עזבו איסטמן ופולר את ארצות הברית ללונדון. היא עבדה שם בכמה עיתונים והשתתפה בקמפיין למען זכות הבחירה לנשים. ואף על פי שעבדה והייתה פעילה פוליטית, איסטמן תיארה את חמש השנים בהן חייה בלונדון כאפלים בחייה. היא סיפרה לחברים ובני משפחה שהיא חשה נבגדת על ידי ארצה ואיבדה כל רצון להילחם.
בשנת 1927, פולר נפטר משבץ, וכעבור זמן קצר, איסטמן חזר לניו יורק כדי לחפש עבודה אך בריאותה כבר הייתה רופפת אז. עשרה חודשים לאחר שובה לארצות הברית, ב-8 ביולי 1928, קריסטל איסטמן נפטרה מדלקת כליות.
מורשת.
קריסטל איסטמן נחשבת לאחת המנהיגות הנשכחות של ארצות הברית. על אף שעמדה מאוחרי חקיקה חלוצית, הקימה ארגונים פמניסיטיים וזכויות אדם, היא נעלמה מהיסטוריה במשך חמישים שנה. בשנות השבעים והשמונים עלה שמה שוב כאשר הקונגרס חזר לדון בתיקון שוויון זכויות. השילוב בין תפיסותיה הפמיניסטיות והתווית "קומוניסטית" שהודבקה לה הובילו לכך שפעילותה פורצת הדרך בתחומים רבים הושכחה במשך חמישה עשורים.
ישיבת בני עקיבא אהל שלמה
קריאמה שחורת-רגל
קריאמה שחורת-רגל (שם מדעי: Chunga burmeisteri) היא מין של עוף דרום אמריקאי ממשפחת הקריאמיים הקרובה למין קריאמה אדומת-רגל, אך היא שייכת לסוג נפרד ויחידי. הקריאמה חיה ביערות ובערבות של בוליביה, פרגוואי וארגנטינה.
מאפיינים.
אורכה של הקריאמה 70–85 סנטימטרים ומשקלה עד 1.5 קילוגרם. היא בעלת צוואר ארוך, רגליים שחורות וארוכות וראש מוצק עם מקור גדול וקשיח. העיניים גדולות וכחולות והנוצות אפורות לאורך הגוף למעט שולי הזנב והכנפיים.
הקריאמה חיה רוב זמנה על הקרקע של הערבות והיערות באזור חיותה. היא טורפת הניזונה מיונקים, זוחלים שונים כולל נחשים ארסיים, עופות קטנים וחסרי חוליות ולעיתים גם מצמחים.
סופוניסבה אנגוויסולה
סופוניסבה אנגוויסולה (באיטלקית: Sofonisba Anguissola; 1532, קרמונה – 16 בנובמבר 1625, פלרמו) הייתה ציירת רנסאנס איטלקייה.
קורות חייה.
סופוניסבה נולדה ב-1532 בקרמונה. הוריה אמילקרה אנגויסולה שלא היה אמן, ואשתו השנייה ביאנקה לבית פונזוני, השתייכו למעמד האצולה העירוני. סופוניסבה הייתה הבכורה מבין שבעת צאצאיהם, 6 בנות ובן. הבנות קיבלו חינוך הומניסטי, דבר שלא היה מקובל בחינוך בנות באותה עת. ואכן גם ארבע מאחיותיה: לוצ'יה, אירופה, אנה-מריה ואלנה, עסקו בציור.
סופוניסבה הייתה בת 14 כשאביה שלח אותה ללמוד בסדנה של הצייר הקרמונאי ברנרדינו קמפי (Bernardino Campi). ב-1549 קמפי עזב את קרמונה וסופונוסיבה עברה לסדנה של ברנרדינו גטי (Bernardino Gatti). בשנת 1568 היסטוריון האמנות וזארי ביקר בביתם בקרמונה והשאיר בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר תיאור פרטני של המשפחה ושל ציורים של סופוניסבה.
ב-1554, בגיל 22, נסעה לרומא שם הוצגה בפני מיכלאנג'לו שהכיר בכשרונה והדריך אותה לפיתוח יכולותיה. בין השאר הציע לה לצייר ילד בוכה והיא ציירה את "הילד שננשך על ידי סרטן". בהמשך שלח לה סקיצות משלו, היא ציירה על פיהן ושלחה לו להערות. הדרכה מרחוק זו נמשכה כשנתיים.
ב-1558 הוזמנה למילנו לצייר דיוקן של פרננדו אלווארז דה טולדו, הדוכס השלישי מאלבה, מבכירי האימפריה הספרדית ומקורב ביותר לחצר המלוכה הספרדית. בעקבות המלצתו הוזמנה ב-1559 לחצר המלוכה הספרדית שם שימשה כחונכת למלכה אליזבת דה ולואה שהייתה ציירת חובבת, בתואר של "בת-לוויה למלכה" (Lady-in-waiting). בהמשך התמנתה לתפקיד "צייר של המלך" על ידי המלך פליפה השני. ב-1571 נישאה בשידוך, ביוזמת המלך, לאציל הסיציליאני פבריציו מונקדה פיניאטלי (Fabrizio Moncada Pignatelli) המלך נתן לה נדוניה של 12000 סקודי וקצבה שנתית של 1000 דוקטים. בעקבות נישואיה עברה לגור בארמון של פבריציו בפטרנו (Paternò) שבסיציליה.
פבריציו נפטר ב-1579. לאחר מותו נדרשה סופוניסבה על ידי מלך ספרד לחזור למדריד, אולם התחמקה בטענה שהיא מתגעגעת למולדתה, וב-1581 עברה לגור בפיזה. על הספינה במהלך ההפלגה לאיטליה פגשה את אורציו לומליני (Orazio Lomellini), "גבר נאה ממשפחה מכובדת" והתאהבה בו. ב-1584 נישאה לו ועברה לגור בג'נובה.
ב-1585 חזרה לגור בסיציליה ונשארה שם עד מותה, בפלרמו ב-1625, בגיל 93. היא קבורה בפלרמו בכנסיית סאן ג'ורג'ו דאי ג'נובזי (San Giorgio dei Genovesi).
יצירתה.
אנגוויסולה הייתה יוצרת פורייה מאוד, ציירה בעיקר דיוקנאות. התרכזותה בציור דיוקנאות הייתה פועל יוצא מהמגבלות שהיו עליה בהיותה אשה. היא לא יכלה ללמוד אנטומיה, היא לא ראתה מודלים עירומים מה שמנע ממנה לצייר קומפוזיציות גדולות מרובות דמויות בתנוחות מגוונות כמקובל בתמונות דתיות ומיתולוגיות גדולות. בציור דיוקנאות עשתה חידושים בהם השתחררה מהצורה המקובלת, והעמדת הדמויות בתנוחות וברקעים מגוונים (הערה: כך על פי הויקי האנגלית המסתמכת על מאמר). מאידך בדיוקנאות שציירה בבית המלכות הספרדי היא סגלה לעצמה את הסגנון הפורמלי המקובל.
במהלך חייה הפכה לציירת דיוקנאות מפורסמת שקיבלה הזמנות מכל רחבי אירופה. היא הייתה מוערכת מאוד גם על ידי הציירים בני דורה, רבים מהם באו לבקרה וללמוד ממנה. ביניהם אנתוני ואן דייק הפלמי, שביומניו ציין שלמד ממנה הרבה, הוא גם צייר תמונת דיוקן שלה.
מיצירותיה.
כ-50 ציורים המיוחסים לאנגיסולה ידועים כיום. ביניהן:
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ציירות איטלקיות]]
[[קטגוריה:חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר]]
[[קטגוריה:ציירים מתקופת הרנסאנס]]
[[קטגוריה:ציירות המאה ה-17]]
[[קטגוריה:ציירות המאה ה-16]]
[[קטגוריה:ציירים איטלקים במאה ה-16]]
[[קטגוריה:ציירים איטלקים במאה ה-17]]
[[קטגוריה:ילידי 1536]]
[[קטגוריה:נפטרות ב-1625]]
יסעור מפוספס
יסעור מפוספס (שם מדעי: "Calonectris leucomelas"), הוא מין של עוף ימי ממשפחת היסעוריים המצוי באוקיינוס השקט.
אורכו של היסעור עד 50 ס"מ ומוטת כנפיו 122 ס"מ בממוצע. היסעור בעל נוצות מפוספסות באפור בפלג גופו העליון, כנפיו חומות ושאר הגוף מהראש עד הזנב לבן. הרגליים הקטנות ורודות ובעלות קרומי שחייה.
היסעור דואה על הרוחות של האוקיינוס הפתוח במשך חודשים ובו מחפש את מזונו. הוא ניזון מלהקות של דגים קטנים כמו אנשובי או סרדין ומסרטנונים. הוא נוחת על היבשה בעיקר בעונת הרבייה.
היסעורים מקננים לחופי האוקיינוס השקט ובעיקר ביפן ובחצי האי הקוריאני וכן בעוד כמה איים. הם נפוצים בעוד כמה אזורים מהודו עד לניו זילנד.
יסעורים אלה פיתחו צורה מיוחדת להמריא ביפן - הם מטפסים בתורות אחד אחד לצמרת של עץ ומשם הם מצליחים להמריא ביתר קלות מבלי לאמץ את שריריהם.
ארוך טופר
ארוך טופר (שם מדעי: "Dolichonyx oryzivorus") הוא מין של עוף ממשפחת הפזאיים והוא העוף היחיד בסוגו. הוא מצוי באמריקה הצפונית ונודד דרומה כל שנה עד לאמריקה הדרומית.