במהלך המסע דמותו של ניאו עוברת מספר הליכים המדגישים את היותו משיח. כך, לדוגמה הוא מתעוור לאחר שבן אדם שנדבק בזמן שהותו ב"מטריקס" בווירוס של "סמית'" תוקף אותו אך עדיין ביכולתו לראות באמצעים על טבעיים. במקרה אחר, לאחר שהגיע כבר לעיר המכונות, נאלץ ניאו לזחול במעבר צר, המדמה את תהליך הלידה. ההקבלות והרמיזות נעשות בולטות במיוחד כאשר, לאחר שניאו מתעמת עם " סמית'" וזה מביסו והופך את ניאו לעותק נוסף של הווירוס, רואה הצופה את גופתו של ניאו בתנוחת צלב מוארת באור יקרות. המכונות מחיות את גופו של ניאו לאחר שהודבק בווירוס המחשבים של "סמית'" ובתחייתו הוא גורם להרס הווירוס.
באחרית דבר המלחמה אכן פסקה והמכונות, בני האדם ו"המטריקס" ממשיכים לפעול זה לצד זה. במידה מסוימת אכן התגשמה כוונת המכונות כפי שהובעה על ידי "הארכיטקט", שכן במהלך המסע לעיר המכונות טריניטי נספתה, אך בניגוד להתגלמויות "האחד" הקודמות ניאו אכן תפקד כמשיח ובתחייתו - גאל את העולם והביא לשלום.
מטריקס: התחייה.
ניאו חי במטריקס כמפתח מפורסם של משחקי וידאו, אך סובל מפלאשבקים מאירועי הטרילוגיה ועם הזמן מבין שהמכונות החיו מחדש אותו ואת טריניטי כדי להזין את האנושות באנרגיה שתמשיך להזין את המטריקס.
הרודיאס
הרודיאס או הרודיה (ביוונית: Ηρωδιάς; בערך 15 לפנה"ס - אחרי 39) הייתה נסיכה יהודיה משושלת בית הורדוס, אחותו של אגריפס הראשון.
קורות חיים.
הרודיאס נולדה בממלכת יהודה, אביה היה אריסטובולוס בנם של הורדוס ומרים החשמונאית, אמה הייתה ברניקי, בתה של שלומית אחות הורדוס ושל קוסטובר מושל אדום. הרודיאס הייתה אחותם של אגריפס הראשון, הורדוס (מלך כלקיס), אריסטובולוס הצעיר ומרים.
בשנת 1 או 2 לספירה, נישאה הרודיאס לדודה הורדוס, בנו של המלך הורדוס ממרים בת שמעון הכהן הגדול. אחרי שבעלה הסתכסך עם אביו, הוא עבר עם הרודיאס להתגורר באחת מערי החוף של ארץ ישראל.
בשנת 14 לספירה לערך ילדה לו הרודיאס את שלומית.
כשהיה הורדוס אנטיפס, גיסה של הרודיאס, בדרכו לרומא, התארח לפני נסיעתו בביתם של הורדוס והרודיאס. אנטיפס, שהיה נשוי לבת המלך הנבטי חרתת מלך פטרה, חשק בהרודיאס והעז להציע לה נישואין. הרודיאס הסכימה, בתנאי שיגרש את אשתו, והם סיכמו שתעבור לגור בביתו מיד כשיחזור מרומא. כשחזר מרומא גילתה אשתו את דבר ההסכם עם הרודיאס ומבלי לספר לו שהיא יודעת, ביקשה שישלח אותה למכוור, על גבול ארצו של חרתת. בעלה הסכים בלי לדעת על כוונתה ומיד כשהגיעה למכוור, שהייתה נתונה אז לשלטון חרתת, ליוו אותה שרי צבאו של חרתת אל אביה בערב. כשסיפרה לאביה על כוונת בעלה לגרש אותה, נוסף עניין זה לסכסוך על הגבולות בארץ גמלא ופרצה מלחמה בה הושמד כל צבא אנטיפס.
בשנת 20 (או 27) לערך, עזבה הרודיאס את הורדוס בעלה ונישאה לאחיו למחצה (ממלתקי השומרונית), הורדוס אנטיפס.
יוסף בן מתתיהו מדגיש כי הייתה זו הפרה של "חוקי האבות", קביעה המתבססת על כך שאשה אינה יכולה לתת גט לבעלה ויכולה להתגרש ממנו רק בהסכמתו. מאחר שהרודיאס עזבה את הורדוס בעודו בחיים וללא הסכמתו, הרי שעל-פי המשפט היהודי (עניין המודגש אצל יוסף גם במקום אחר) חל איסור עריות לאנטיפס להינשא לאשת אחיו.
גם בברית החדשה יש התייחסות להפרת החוק שבנישואי הרודיאס ואנטיפס, שם מסופר כי יוחנן המטביל אמר לאנטיפס כי הרודיאס אינה מותרת לו לנישואין ובעקבות מחאתו נכלא בבית הסוהר. הרודיאס שנאה אותו על כך וביום הולדתו של אנטיפס נפלה לידה הזדמנות לנקום ביוחנן. לאחר שבתה, שלומית, רקדה לפני אביה החורג ואורחיו רמי המעלה ומצאה חן בעיניהם, נשבע לה אנטיפס שייתן לה כל שתבקש. שלומית מיהרה לשאול את אמה מה עליה לבקש והרודיאס השיבה לה מיד: "את ראש יוחנן המטביל". אנטיפס נאלץ לדבוק בשבועתו וציווה על אחד השומרים להביא את ראשו. השומר הלך וכרת את ראשו של יוחנן בכלא, חזר עם הראש בקערה ונתן לשלומית, שהעבירה אותו לאמה.
הסתבכותו בחובות של אגריפס, אחיה של הרודיאס, הביאה אותו למחשבות אובדניות. אשתו, קיפרוס, שהרגישה בכוונתו להתאבד, שלחה מכתבים אל הרודיאס, בהם סיפרה לה על מצבו של אחיה וביקשה את עזרתה הכספית. הרודיאס ואנטיפס נענו לבקשה ואגריפס התמנה לאגרונומוס (מפקח השוק) של טבריה. הייתה זאת נפילה במעמדו של אגריפס שהיה רגיל להתהלך כבן בית אצל שועי העולם ברומא ומהר מאוד פרץ סכסוך בינו לבין גיסו ואגריפס הפך שוב למובטל כעבור זמן קצר.
בשנת 37, לאחר שהפך לקיסר, שחרר קליגולה את אגריפס מהכלא, אליו הוכנס על ידי קודמו טיבריוס, והמליך אותו על הטטרארכיה של פיליפוס שנפטר.
כשראתה הרודיאס שאחיה הגיע למעלה גדולה הרבה משל בעלה אנטיפס, קנאה בו והפצירה בבעלה להפליג לרומא ולבקש גם לעצמו מלוכה, שהרי להבדיל מאגריפס, הוא כבר נסיך. לאחר לחץ כבד מצד הרודיאס, שהוכיחה את בעלה על חולשתו, נסע אנטיפס לרומא עם אשתו. אגריפס, שהבין שכל מה שאנטיפס יקבל יבוא על חשבונו, הקדים אותו ושלח שליח עם מכתב קטגוריה על אנטיפס, בו האשים את אנטיפס בקשירת קשר עם האימפריה הפרתית כנגד הקיסר והוכחה לכך הם מחסני הנשק המלאים שלו. בזמן שאנטיפס הציג את טיעוניו בפני הקיסר, קרא קליגולה את המכתב של אגריפס והזדעזע מדבריו. כשאנטיפס נאלץ להודות בקיומו של הנשק, האמין הקיסר להאשמות אגריפס ושפט את אנטיפס "על תאות יצרו". הוא העביר למלכותו של אגריפס את הטטרארכיה של אנטיפס (הגליל ועבר הירדן) ואת אנטיפס עצמו שלח לגלות בלוגדונום שבגאליה.
קליגולה אמר להרודיאס, שבזכות היותה אחותו של אגריפס, הוא חוסך ממנה את עונשו של בעלה - היא יכולה להישאר במולדתה ולשמור על רכושה. על כך ענתה הרודיאס לקיסר:
מתוך כעס על גאוותה, גירש אותה הקיסר יחד עם בעלה, וכאשה נאמנה יצאה איתו לגלות (בשנת 40).
על גורלם של הרודיאס ובעלה מעיר יוסף בן מתתיהו:
הומוגמיה חינוכית
אמאזון
טיפליסיים
מדינת תפליסי
אל-תפליסי
נסים סלומון
נסים סלומון (25 בפברואר 1938 - 26 בנובמבר 2006) היה אלוף-משנה בצה"ל, ראש מינהל חינוך ירושלים (מנח"י) בשנים 1992–1997, משנה למנכ"ל עיריית ירושלים בשנים 1997–2004 ומרכז עבודת הוועדה לחיזוק ירושלים במשרד ראש הממשלה 1998. מראשוני חיל החינוך בו מילא תפקידים בכירים. חקר מטעם מערכת הביטחון את הפצצת הכור בעיראק, מלחמת שלום הגליל ומלחמת יום הכיפורים. היה בין מקימי רשת המקומונים רחוב ראשי ושימש כעורך ראשי של מקומוני אזור השרון. שימש כראש מחלקת הנוער של הסוכנות היהודית.
ביוגרפיה.
סלומון נולד בעיר אייטוס, בולגריה למשפחה יהודית ציונית. הוריו קראו לו בשם רודולף או בקיצור רודי בנוסף לשמו העברי נסים. בזמן מלחמת העולם השנייה נשלח אביו רוברט למחנה כפייה, ומשפחתו אולצה לשכן בביתה את מפקדת הוורמכט המקומית. המשפחה עלתה לישראל בשנת 1949 ולאחר שהות קצרה במחנה האוהלים פרדס חנה שוכנה ביישוב העולים גני תקוה.
בשנת 1964 השלים את לימודי התואר הראשון במדע המדינה והיסטוריה באוניברסיטה העברית. בשנת 1980 סיים בהצטיינות את לימודיו במכללה לביטחון לאומי. בשנת 1985 השלים את לימודי התואר השני במדע המדינה באוניברסיטת חיפה כ"מצטיין רקטור". בשנת 1989 יצא לוושינגטון ללימודי דוקטורט, אותם לא השלים לאחר שנקרא למלא את תפקיד ראש מנח"י.
איתן הבר, תיאר את סלומון (במאמר ב"ידיעות אחרונות") זמן קצר לאחר פטירתו כ"דמות מופת מהסוג הישן." הבר הוסיף כי "סלומון היה פטריוט וציוני אמיתי, וחבל שאנחנו נזכרים בו ובסיפור שלו רק לאחר מותו."
שירות בצה"ל.
מילא שורת תפקידים בצה"ל ובהם רמ"ח היסטוריה, סגן קצין חינוך ראשי, מפקד המדרשה הצבאית לחינוך, מפקד הפנימיה הצבאית ומדריך במכללה לביטחון לאומי.
סלומון התגייס לצה"ל זמן קצר לאחר תום מבצע קדש כלוחם בגדוד 51 של חטיבת גולני, שם שירת עד לתפקיד סגן מפקד פלוגה. במלחמת ששת הימים לחם לצידו של אריאל שרון, ובמהלך המלחמה החליף את קצין המבצעים האוגדתי שנהרג. לאחר המלחמה העניק שרון לסלומון דרגת רב-סרן.
היה ממקימי חיל החינוך ושימש כראש ענף הדרכה והסברה, תפקיד אותו מילא גם במהלך מלחמת יום הכיפורים. תפקידו האחרון בחיל החינוך היה כסגנו של קצין חינוך ראשי אבנר שלו.
חוקר המלחמות.
בתקופה הקצרה בה מילא סלומון את תפקיד ראש מחלקת ההיסטוריה בצה"ל עסק במחקר ובהסקת המסקנות ממלחמת יום הכיפורים. סלומון מונה לתפקיד רמ"ח היסטוריה על ידי ראש מה"ד האלוף אמיר דרורי. בהשפעת השר אריאל שרון לא אישר ראש הממשלה מנחם בגין את מינויו של סלומון לתפקיד, וזאת בצעד חריג לאחר שכבר נכנס לתפקידו. התערבות השר שרון פורשה לאחר מכן על ידי סלומון ואחרים (איתן הבר, אמנון לורד) כניסיון לשכתוב תולדות המלחמה על ידי שרון ומקורבו סגן הרמטכ"ל ישראל טל. בהתייחסו למחקרו של סלומון על מלחמת יום כיפור, זמן קצר לאחר מלחמת לבנון השנייה צוטט איתן הבר בעיתון מקור ראשון: "אני מתפלא על עצמי איך לא נזכרתי בכל זה לאור המלחמה שעברנו בקיץ האחרון. אני קורא את מה שהוא אמר לי אז, ומגלה איך ההיסטוריה חוזרת".
לאחר הפצצת הכור "אוסיראק" בעיראק על ידי ישראל בשנת 1981, מינה ראש הממשלה מנחם בגין את סלומון להיות החוקר הרשמי מטעם מערכת הביטחון של פעולת ההפצצה. סלומון היה אחד המקורות העיקריים לספרו של העיתונאי שלמה נקדימון "תמוז בלהבות" שתיעד את פעולת הפצצת הכור.
מונה על ידי הרמטכ"ל רפאל איתן לחקור את מטרות ויעדי מלחמת שלום הגליל. עבודת המאסטר שכתב סלומון באוניברסיטת חיפה תחת הנחייתו של הפרופסור גבריאל בן-דור עסקה גם היא במטרות מלחמת שלום הגליל. עבודה זו ותצהיר שהגיש סלומון על בסיסה היוו עדויות הגנה מרכזיות במשפט הדיבה שניהל אריאל שרון נגד העיתון הארץ.