הנישואים לג'ילט החלו להתפורר לאחר שהיא נכנסה למשא ומתן עם רשת הטלוויזיה TLC לגבי תוכנית ריאלטי, שבהיסוס זכתה לשם "The Gillettes: An Extreme American Family". במרץ 2011 במהלך ראיון באתר האינטרנט Classic Rock Revisited, פורד טענה שהיא נסעה לנסיעת עסקים בלוס אנג'לס כדי לדון בתוכנית עם מנהלי TLC, וחזרה לביתה כדי למצוא את בעלה ובניה לא מדברים איתה. פורד טענה שג'ילט הסית את ילדיהם נגדה, בכך שטען שהיא הולכת להסב להם נזק, לאחר שקיבלה שליטה גדולה יותר בסדרה המתוכננת. לבסוף פורד וענה שג'ילט החל לעודד את בניה לתקוף אותה פיזית, מצב שהניע אותה לבקש גט. בראיון רדיו בפברואר 2011, פורד הודתה שנישואיה עם ג'ילט אכן הסתיימו, ובכך הסתיימו כל התוכניות לסדרת טלוויזיה. בעקבות סיום היחסים בינה לבין ג'ילט, פורד הפכה לתומכת במודעות לניכור הורי.
בשנת 2016 פורד פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה, "Living Like a Runaway: A Memoir", דרך Dey Street Books. בספר, פורד טענה שהיא פרשה מה-Runaways בשנת 1979 לאחר שהגיע למסקנה שכל חברות הלהקה שלה היו "כולן הומוסקסואליות", מצב שהיא לא הרגישה בנוח איתו. היא כתבה שהיה לה "מוזר" שהן אף פעם לא דיברו עימה על בנים ו-"כל הזמן צחקקו על בנות אחרות".
משחק ועיסוקים אחרים.
במהלך קריירת הסולו שלה, אישרה פורד שקידמה את יצרנית כלי הנגינה B.C. Rich, והשתמשה באופן בלעדי בכמה מהגיטרות של המותג, והבולט ביותר the Warlock. סדרת הטלוויזיה "הוואי" משנת 1992, בכיכובו של האווי מנדל, ראתה את פורד כגיטריסטית רגילה ללהקת הבית. לפורד היה גם תפקיד קטן בסרט האימה / הקומדיה משנת 1992 "Highway to Hell" וגילמה דמות בשם "הטרמפיסטית". פורד התבקשה גם על ידי VH1 להצטרף לקאסט של העונה השביעית של תוכנית הריאליטי "החיים הסוריאליסטיים" בשנת 2007, אליה סירבה.
פורד תרמה את דמותה וקולה לאקסבוקס 360, סוני פלייסטיישן 3, ולמשחק המחשב Brütal Legend. היא מופיעה כדמות רימה, לצד ג'ק בלאק, טים קארי, אוזי אוסבורן, רוב הלפורד ולמי קילמיסטר. השיר שלה "בגידה" הוא גם אחד ממאה+ השירים המופיעים במשחק.
בשנת 2010 הופק סרט קולנוע הוליוודי אשר מרכז את הקריירה של הלהקה הראשונה של פורד, The Runaways. פורד הוצגה על ידי השחקנית טיילור קומפטון בסרט, תחת הכותרת "The Runaways". פורד מוצגת בהרחבה בסרט הדוקומנטרי "" משנת 2005 בו דיברה בגילוי לב על תקופתה בלהקה הנשית. בין היתר היא מרמזת על התעללות מילולית ומינית שספגו חברות הלהקה בידי הנהלתם, ובמיוחד קים פאולי.
בשנת 2013, פורד התאחדה עם חברתה ללהקה לשעבר של הנמלטות, שרי קרי, כדי להקליט סינגל לחג המולד. הסינגל התקשר לעבודתן המשותפת של קורי ופורד ב-Toys for Tots, ארגון צדקה המנוהל על ידי חיל הנחתים האמריקני, המעניק צעצועי חג לילדים נזקקים.
פורד הופיעה בשער של מאי / יוני 2013 של מגזין Making Music כדי לדון בחייה ובקריירה.
בשנת 2014, פורד סיפרה את הסרט "החיים, הדם והקצב של רנדי קסטילו" (The Life, Blood and Rhythm of Randy Castillo).
פורד התמודדה בתוכנית הבישול של הריאליטי "Chopped" בתקווה לגייס 10,000 דולר למען הצדקה שלה. היא הצליחה לעבור בסיבוב הראשון, אך הודחה בסיבוב השני.
ביוני 2016 פרסמה פורד את האוטוביוגרפיה שלה "Living Like a Runaway".
בשנת 2018, ליטה פורד וג'ים קארה הקימו את חברת גיטרות ליטה פורד ויצרו גיטרות וחוויות עבור האוהדים והשחקנים.
דז'ה קוסטולאני
דז'ה קוסטולאני (בהונגרית: Kosztolányi Dezső בשמו המלא דז'ה אישטוואן איזבלה קוסטולאני סובוטיצה, 29 במארס 1885 - בודפשט, 3 בנובמבר 1936) היה סופר, משורר, מתרגם ספרותי, מבקר, מסאי, עיתונאי, הונגרי, דמות מצטיינת של הדור הראשון של כותבי כתב העת הספרותי החשוב ניוגט; אחת הדמויות הגדולות ביותר של הפרוזה והשירה ההונגרית של המאה העשרים.
ביוגרפיה.
אביו של דז'ה קוסטולאני היה ארפאד קוסטולני (1859-1926 מורה לפיזיקה ומתמטיקה, ואמו הייתה אאולאליה ברנר (1866-1948). סבו מצד אביו היה אגושטון קוסטולאני, פקיד בנק ששירת כסרן בצבא של הגנרל בם במהפיכת 1848 בהונגריה (הכיר אישית הן את מנהיג המהפיכה לאיוש קושוט והן את המשורר שאנדור פטפי). הוא זה שלימד את נכדו דז'ה קוסטולאני קרוא וכתוב וגם אנגלית. התינוק הוטבל ב־7 באפריל 1885, בקהילה הרומית-קתולית בסנטה טרזה בסובוטיצה, סנדקיו היו אישטוואן הופבאואר, לימים גנרל 3 כוכבים ואשתו, איזבלה אורבץ. הילד קיבל בטבילה את השמות הפרטיים דז'ה, אישטוואן ואיזבלה.
דז'ה החל את בית הספר התיכון בסובוטיצה, ואז גורש ממנו בגלל קונפליקט עם אחד המורים (העיר הערה על המורה שלו להונגרית) וכתלמיד אקסטרני סיים את בחינות הבגרות שלו בעיר סגד. כתבו הראשון, שפורסם בדפוס היה שירו בשם "שיר אחד", שפורסם ב־29 באוקטובר 1901, בגיליון 295 של העיתון פשטי נפלו "יומן בודפשט" (Pesti Napló). בשנת 1903 עבר לבודפשט ונרשם לחוג הונגרית-גרמנית בפקולטה למדעי הרוח. כאן פגש והתיידד עם מיהאי באביץ', ועם המשורר דיולה יוהאס והחל בתכתבות פעילה איתם. הוא יצר קשרי ידידות לכל החיים עם פרידייש קארינתי, שעסק אז במתמטיקה ובפיזיקה ושם הכיר גם את מילאן פושט.
בשנת 1904 נרשם לאוניברסיטת וינה, שם השתתף בסמינרים בנושא הפילוסופיה של גאורג וילהלם פרידריך הגל, פרנץ גרילפרצר, פרידריך שילר. הוא שב הביתה בשנת 1905 אך לא חזר לאוניברסיטה, אלא הפך לעיתונאי. מאמריו הראשונים התפרסמו "ב"סגד ובסביבה. בשנת 1906 ביקשו ממנו מהעיתון "יומן של בודפשט" (Budapesti Napló) להצטרף כעמית כדי להחליף את המשורר והעיתונאי אנדרה אדי, ששלח אז את דיווחיו מפריז.
הוא היה בן עשרים ואחת כשנקרא להתגייס לצבא; גבר צעיר ושרירי בגובה 185 סנטימטר היה מושלם ונמצא כשיר. הוא ביקש עזרה מסנדקו, אישטוואן הופבאואר שהיה כבר גנרל 3 כוכבים, אך הגנרל תמך בשירותו הצבאי של בן סנדקותו ואמר שלפחות ירגילו אותו לסדר. הוא הועבר לחטיבת חיל הרגלים של סגד. בעוד הטירונים היו בציוד צבאי מלא בחצר, הוא לבש חליפה אנגלית אפורה בהירה עם עניבה צהובה ארוכה, מה שהעיד שהוא לא ממש היה שייך לשם. לבסוף, ביום ראשון אחד נתן את כרטיס הביקור שלו למפקד החטיבה, הקולונל, ששוחח איתו על שיריו, על חיי התיאטרון ושחרר אותו מהחטיבה. אז הוא נקרא לבדיקה רפואית והוכרז כבלתי כשיר.
בחורף של 1910 פגש את השחקנית היהודייה אילונה הרמוש (מקודם שלזינגר) של תיאטרון הקומדיה של בודפשט באחת מהצגות הבכורה של התיאטרון, הם נישאו בבודפשט ב־8 במאי 1913. אשתו המירה את דתה לרומית-קתולית. כסופר הוא שאף לאי-פוליטיקה, בניסיון להתרחק משני הצדדים, מהימין ומהשמאל, אך עקב הערות אחדות שלו הותקף הן מהימין והן מהשמאל. הוא, יחד עם כמה סופרים אחרים, קיבלו את הרפובליקה הסובייטית ההונגרית ללא אהבה יתרה. הוא איבד את בפרנסתו בגלל פעולות הדיקטטורה הפרולטרית, ולא הסכים עם האידאולוגיה של הבולשביזם.
בשנת 1933 הופיעו הסימנים הראשונים למחלת הסרטן שלו. הוא עבר סדרת ניתוחים משנת 1934, ואפילו נסע לסטוקהולם לטיפול ברדיום. בשנת 1935, באתר נופש לעיתונאים בווישגרד בהונגריה, התאהב באישה נשואה צעירה, מריה רדקוביץ'. אהבתם דרבנה אותו לכתוב כמה שירים, כמו "תפילה במעוף", "דבקות ספטמבר". הוא רצה להתגרש, אך מחלתו החמירה. ב־3 בנובמבר 1936 מת מדלקת ריאות, בבודפשט, בית החולים סנט יאנוש. בדצמבר הקדיש כתב העת הספרותי החשוב ניוגט גיליון מיוחד לזכרו, בו שיבצו באביץ' את חברו ואמן הנעורים שלו. אוסקר אשר דיווח בפירוט על סבלו לא רק במערב אלא גם בטורי אסט.
בונים חופשיים.
קוסטולאני הגיש בקשה להתקבל לבונים החופשיים ב־20 בדצמבר 1915, והתקבל ב־7 בפברואר 1916, יחד עם ארבעה נוספים.
עד שנת 1921, לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית, כתב דז'ה קסטולאני, כעורך טור בעיתון הימין הקיצוני "הדור החדש", מאמרים אנטישמיים ואנטי-הבונים החופשיים, והכחיש את עברו בבונים החופשיים. יש החולקים על כך שמאמרים אלה נכתבו על ידו כי הם הופיעו ללא ציון שם הכותב והיו בטור גם כותבים נוספים.
יצירתו.
יצירותיו הליריות.
הכרך הראשון של "קוסטולאני הלירי", בשם "בין ארבע החומות" (1907) הוא כרך אר נובו אופייני של סוף-תחילת המאה הכותרת סמלית ומרמזת לתחושת הסגר וחוסר חוויות. המוטיבים של חסרי בית ופסק זמן מופיעים. האקלקטיות הנושאית מודגמת על ידי דמותה המקובלת של המישור ההונגרי הגדול, פולחן בודפשט, והחיוב של העיר הגדולה. ברקע הפילוסופי לשירים עומדים, מעט כבית הספר, משנתם של ארתור שופנהאואר ופרידריך ניטשה. היצירה הפופולרית ביותר בכרך ועדיין שחיה עד היום הוא, "העצים של דרך אִילֶה" Üllői-úti fák) (1906)), היא פרידה דומעת מגיל הנעורים.
יצירותיו האפיות.
בין היצירות האפיות של קוסטולאני מופיע קורנל אשטי, הגיבור החביב על קוסטולני, ה"אלטר אגו" ("האני האחר") מושג המתייחס לדמות אחרת הקיימת לאותו אדם. וה"דופלגנגר" הכפיל, כמארגן סיפור בכרך קורנל אשטי בשנת 1933, המכיל 18 פרקים. בכרך של בשנת 1936, סיפורי קורנלי אשטי נכללים ללא פרקים, בין סיפורים קצרים אחרים.
המוזיאון הצ'יליאני לאמנות פרה-קולומביאנית