בהקמת ה"מכון לדרישת התלמוד", שבין כתליו עשו ועושים בחירי הלומדים מהישיבות, הוא ביקש להגשים את חזונו של הרב קוק, אשר רצה לגדל תלמידי חכמים בא"י, מצטיינים בהיקף ובעומק. שפותחים שער להנהגה תורנית. ב"מכון" זה צמחו הבונים את המפעלים התורניים, כגון: האנציקלופדיה התלמודית, הש"ס הא"י, הוצאת ספרי קדמונים. כמו גם סופרים תורניים. עם הקמת המחלקה לעיון בשאלות התחוקה התורנית למדינה היהודית - הוא רצה להשלים את מפעלו: הכשרת אנשי-דת וחוק תורניים למדינה.
בעבר התנהל במכון "בית מדרש לדיינים" בנשיאותו של הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
עלה לארץ לישיבת קבע בשנת תש"ז (1947) ובנה את ביתו בתוך המכון שלו בירושלים.
מכון הארי פישל.
בשנותיו האחרונות יצר את הקרן בשם "הרי פישל פאונדיישן" אשר בניו-יורק, שהעביר לה את כל רכושו הנאמד בכמה מיליונים דולרים, הקרן משמשת מקור להחזקת מוסדות חינוך, צדקה וחסד בארצות הברית, ולהקמתו, בסוסו והחזקתו של "מכון הרי פישל" המהווה גולת כותרת בפעולותיו להרמת קרן התורה.
המכון פתח את דלתותיו בשנת תרצ"ב (1932) בנשיאותו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק ונתן את האפשרות לתלמידי חכמים להשתלם במחקר התלמוד, לחבר ולהוציא לאור את פרי מחקרם.
ראשו ומנהלו היה הרב דב בער הכהן קוק, אחיו של הראי"ה קוק. הראי"ה קוק בחר להקמת המכון בעשרה מתלמידיו ובעיקר מישיבת מרכז הרב וביניהם הרבנים אליהו יצחק פריסמן, שמעון סטרליץ, שלום אליהו ננקנסקי, שמואל אליעזרי, משה דוד בקשט, רפאל קוק ובנימין צבי יהודה רבינוביץ' תאומים שהיה תלמיד הרב קוק אך לא למד בישיבת "מרכז הרב", עוד כיהנו במכון הרב יוסף כהן והרב מרדכי אילן וכן הפרופ' שאול ליברמן. לאחר שהקים הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג את "מכון משפט התורה", במסגרת "מכון הרי פישל", שמו המלא של המכון הורחב ל"מכון הרי פישל לדרישת התלמוד ומשפט התורה". היום מכון זה הוא אחד מ"מוסדות אריאל".
כיום המכון מורכב מבית מדרש לרבנים ולדיינים, תוכנית הכשרה למוסמכי כשרות מטעם הרבנות הראשית לישראל, תוכנית השתלמות לרבני קהילות מצרפת, הוצאה לאור העוסקת בספרי יסוד בהגות ובהלכה, ו"מכון הרי פישל לדרישת התלמוד ומשפט התורה" המוציא לאור כתבי ראשונים על פי כתבי יד עם הגהות, ציוני מקורות, ביאורים והערות. בנוסף מקיים המכון ימי עיון לרבנים.
משפחתו.
נשא לאשה את חיה שיינה בת ר' שמעון ברא"ז לבית הגאון ר' אלכסנדר זיסקינד, בעל "יסוד ושורש העבודה" ובזיווג שני נשא לאשה בשנת תרצ"ו את מרים היימן.
בתו רבקה נישאה לרב ד"ר חיים שמשון (הרברט) גולדשטיין, שהיה נשיא הסתדרות הרבנים של ארצות הברית.
נכדתו היא הרבנית נעמי כהן, אלמנת הרב שאר ישוב כהן.
דין-וחשבון לאקדמיה
"דין-וחשבון לאקדמיה" (בגרמנית: Ein Bericht für eine Akademie, תורגם לעברית גם תחת הכותרות "דין-וחשבון לחברי האקדמיה" ו-"דו"ח לאקדמיה") הוא סיפור קצר מאת פרנץ קפקא, שנכתב ופורסם בשנת 1917. בסיפור, קוף בשם "פטר האדמוני" (או "פטר האדום") שנטמע בחברת בני האדם, משמיע הרצאה קצרה בפני מומחים, כיצד הושפע מהתהליך שעבר.
הסיפור פורסם לראשונה על ידי מרטין בובר בגרמנית בכתב-העת היהודי Der Jude, יחד עם סיפור אחר של קפקא, "תנים וערבים" ("Schakale und Araber"). הסיפור הופיע שוב ב 1919 בקובץ "רופא כפרי".
עלילה.
הסיפור נפתח במילים "מורי ורבותי, חברי האקדמיה! כבוד עשיתם לי בהטילכם עלי להגיש לאקדמיה דין־וחשבון על ראשית חיי בתקופתם הקופית."
המספר, פטר האדמוני, מדבר לפני כנס מדעי, מתאר את חייו הקודמים כקוף. סיפורו מתחיל בג'ונגל בחוף השנהב, שבמערב אפריקה, כאשר משלחת ציד יורה ולוכדת אותו. המספר נכלא בספינה מסע לאירופה, והוא מוצא את עצמו בפעם הראשונה משולל מן החירות לנוע כרצונו. כדי להשתחרר, פטר לומד ומחקה את ההרגלים של חברי הצוות (מלבד שתיית אלכוהול). לאורך כל הסיפור, המספר חוזר ואומר, כי הוא למד את ההתנהגות האנושית, לא מתוך איזשהו רצון להיות בן אדם, אלא אך ורק כדי לספק לעצמו אפשרות בריחה מהכלוב שלו.
עד מהרה פטר למד לדבר. בהמשך, כשהגיע לאירופה, הופיע על במות והופעתו הפכה פופולרית. לרשותו עמדו אמרגן אישי ונקבת שימפנזה מאולפת־למחצה, שסופקה לו כדי שיוכל לבלות איתה את לילותיו, בשובו מהארוחות החגיגיות ומהוועידות המדעיות, אך הוא אינו מקיים איתה קשר רומנטי ונמנע מלראותה במהלך היום. בסוף הסיפור פטר מספר שהגיע לפסגה, למקום שאין לעלות ממנו עוד. "בסך הכל השגתי את מה שחפצתי להשיג", הוא מדווח לחברי האקדמיה, "כשאתה אנוס ללמוד - הרי אתה לומד; אתה לומד - אם רצונך במוצא; לומד בחירוף־נפש”.
ניתוח.
בדומה לסיפורים רבים של קפקא, גם בסיפור הזה נוכח מימד אקזיסטנציאליסטי חזק. וולטר הרברט סוקל, הציע כי הסיפור מדבר על עימות "בין פנימיות וחיצוניות מתמשכת בתוך קיומו של הקוף... וזהות העצמית בין זיכרון לשיכחה".
מוטיב חילוף הזהות עשוי להיות קשור בראיתו של קפקא את הציונות ומצב יהודי התפוצות. התומכים בפירוש זה מצביעים על כך שהסיפור פורסם לראשונה על ידי מרטין בובר בכתב-העת היהודי Der Jude, לצד "תנים וערבים", שגם הוא ככל הנראה משמש אלגוריה לציונות. ניקולס מורי מרמז בביוגרפיה שכתב ב-2004 אודות קפקא שהסיפור הוא סאטירה על היהודים המתבוללים לתוך התרבות המערבית.
התייחסות הסיפור ל"עבר הקופי" ("äffisches Vorleben") של המספר, הובילו כמה חוקרי ספרות לקשור את הסיפור לאבולוציה.
רבים מפרשים את הסיפור כביקורת על יחס בני האדם לבעלי החיים האחרים. הסיפור הפך למקובל בקרב ארגוני זכויות בעלי חיים. ברומן אליזבת קוסטלו, מאת הסופר זוכה הנובל, ג'ון מקסוול קוטזי, אליזבט, גיבורת הספר, נותנת מקום מרכזי לסיפור "דין-וחשבון לאקדמיה", בנאום שלה על צמחונות וזכויות בעלי חיים. היא מעלה אפשרות כי קפקא הושפע מהמאמר "מנטליות הקופים" מאת הפסיכולוג הגרמני וולפגנג קוהלר, שפורסם גם הוא ב-1917. יש לציין בהקשר זה כי קפקא היה צמחוני.
ההיסטוריון גרגורי רדריק טוען כי סביר יותר שהשראה לסיפור הגיע לקפקא מעבודתו של הפסיכולוג האמריקאי לייטנר וויטמר. בשנת 1909 וויטמר ביים ניסוי בפני הקהל הרחב הבוחן יכולות מנטליות של שימפנזה בשם פיטר. המבחן נערך מול פאנל של מדענים, וכלל הדגמה של היכולת של פיטר לומר כמה מילים, ביניהן "אמא".
ביביטורס
דין וחשבון לאקדמיה
אוסיף השקעות ופיתוח
אוסיף השקעות ופיתוח בע"מ המוכרת בשם המקוצר אוסיף היא חברה פרטית, העוסקת בייזום ובנייה ובהשקעות בפרויקטי נדל"ן מניב ותשתיות.
היסטוריה.
אוסיף השקעות נוסדה בשנת 1962 בשם השקעות ופיתוח של פז בע"מ ועיסוקה העיקרי היה בהשקעות, פיתוח ונאמנויות.
בשנת 1963 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב והפכה לחברה ציבורית.
בפברואר 1985 שונה שם החברה ל"פז השקעות ופיתוח" ובדצמבר 1991 בעליה החליפו את שמה לשמה הנוכחי.
בין ינואר 1991 לדצמבר 1993 עיקר פעילותה של החברה היה מתן הלוואות ללקוחות למימון רכישה של נדל"ן, מימון עסקאות, ובחיפוש אחר השקעות בתחומי הבניין, התעשייה והמסחר.
ביולי 1991 החברה החלה לעסוק בתחום הנדל"ן באופן ישיר.
אוסיף אינה חברת קבלן רשומה ואינה מבצעת עבודות קבלנות. עקב כך עבודות הבניה בפרויקטים שאותם היא יוזמת הן מתבצעות על ידי חברות קבלן שונות. בעבר כשקבוצת אביב שלטה בחברה, עבודות הבנייה בוצעו על ידה.
תחומי פעילות.
יזום נדל"ן.
במהלך השנים יזמה אוסיף פרויקטים שונים של בניה, שהבולט בהם היה הקמת מגדל משה אביב, שהיה גורד השחקים הגבוה בישראל עד בניית מגדל עזריאלי שרונה בשנת 2016. כמו כן הייתה שותפה יחד חברת אלרוב בפרויקט "גבעת עמל א'" בו הוקמו מגדלי אקירוב. בסוף 1997 מכרה את חלקה בפרויקט לאלרוב.
נדל"ן מניב.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה החברה להשקיע בנדל"ן מניב מחוץ לישראל, בעיקר בלונדון. בשנות ה-2000 נכנסה להשקעה גם במזרח אירופה.
בפברואר 1998 רכשה החברה את גרעין השליטה בחברת "עוגן נדל"ן מניב בע"מ", חברה ציבורית אשר ניירות הערך שלה היו רשומים למסחר בבורסה בתל אביב. ביוני 1999 מכרהף החברה את מחצית מהחזקותיה בעוגן לחברת אלוני חץ נכסים והשקעות בע"מ. בינואר 2007 נחתם הסכם בין החברה לבין אלוני חץ בדבר מכירת כל החזקותיה של אלוני חץ בעוגן לאוסיף. עוגן עוסקת ברכישה או בייזום, תכנון והקמת פרויקטים להשכרה, המיועדים בעיקר לחברות בתעשיות עתירות ידע, בין השאר בעלותה שלושה בנייני משרדים ובניין מתחם בית החולים אסותא ברמת החייל. בנייני משרדים ומסחר בפארק המדע קריית ויצמן ובקריית אריה. בעקבות הצעת רכש מחקה חברת האם ישרס את עודן מהמסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב בשנת 2015.
בניה ותשתיות.
בשנת 2002 החזיקה 20% מ"קבוצת ויה מאריס" שזכתה במכרז להקמת מתקן התפלה פלמחים. בדצמבר 2009 מכרה את חלקה בפרויקט לחברת גרנית הכרמל.
במרץ 2008 השליה את רכישת חברת "א. ארנסון בע"מ" תמורת כ-145 מיליון שקל. ארנסון הוקמה 1969 כחברה קבלנית לעבודות בניה ותשתיות.
בעלות.
בדצמבר 1993 רכשו הקבלן משה אביב וקבוצת משקיעים נוספים את השליטה בחברה. במאי 2007 מכרה קבוצת היזמים לארקדי גאידמק את השליטה (60% מהמניות) לפי שווי חברה של כמיליארד שקל, 85% מעל שווי השוק של החברה באותה עת. באוקטובר 2008 רכשה חברת "ישרס", שבשליטת איש העסקים שלמה אייזנברג, את מניותיו של ארקדי גאידמק ב"אוסיף", על פי שווי שוק של 210 מיליון שקל. 120 מיליון שקל מתוכם התשלום עברו לכיסוי חובו של גאידמק לבנק מזרחי טפחות.