המופע צולם שנה קודם לכן בנאשוויל טנסי, מול קהל מצומצם של 300 איש מכיוון שטוויין רצתה שהמופע יהיה אינטימי ואף עשתה אותו באופן אקוסטי בסגנון בלו-גראס בליוויה של הזמרת אליסון קראוס. המופע שאב השראה מהמופע של אלביס פרסלי '68 Comeback Special כאשר הבמה והלבוש של טוויין במופע היו דומים לאלו של פרסלי.
רקע.
המופע שודר ברשת NBC קצת אחריי צילומו וגרף 9 מיליון צופים ובכך טוויין עקפה את כמות הצופים של עצמה במופע הקודם ששודר ובכך החזיקה במופע השני והשלישי שנצפו על ידי הכי הרבה צופים בתולדות הטלוויזיה האמריקאית. אך המופע יצא כ-DVD רק שנה לאחר שידורו זו בשל הרצון לקדם את אלבום הלהיטים שלה שיצא באותה תקופה.
בעקבות כך האלבום יצא גם כמהדורה מורחבת של אלבום הלהיטים שלה כאשר המופעים של ה-DVD היו בגרסת אודיו. המופע זכה לביקורות מעורבות: חלק מהמבקרים החמיאו ליכולות הווקאליות של טוויין אך חלק אמרו כי אליסון קראוס האפילה על טוויין וגמרה לה להיבלע. האלבום זכה להצלחה בארצות הברית כאשר קיבל מעמד פלטינה על מכיורת של 100 אלף עותקים.
זדז'יינצ'יול
מכירת נשק ישראלי לגרמניה המערבית (1959)
מכירת נשק ישראלי לגרמניה המערבית הייתה עסקה ב-1959 שבה מכרה ממשלת ישראל תת-מקלעים מסוג עוזי לגרמניה המערבית. בעסקה נמכרו גם רבע מיליון רימוני יד, שנועדו לספק את צורכי צבא גרמניה לתקופה של 10 שנים. משרד הביטחון הגרמני טען כי גרמניה קנתה נשק ישראלי כי הוא נשק טוב וזול יותר.
העסקה אושרה בממשלת ישראל ברוב קולות, אך עם פרסומה, בסוף יוני 1959, באמצעי התקשורת בישראל, עורר העסקה פולמוס ציבורי, שכלל משבר בין מפלגות הקואליציה. מפלגות אחדות העבודה ומפ"ם היו נגד המכירה, בעוד מפא"י בהנהגת ראש הממשלה דוד בן-גוריון הייתה בעד המכירה. מפ"ם ואחדות העבודה חשבו שהתנגדות למהלך תגרום להגדלת כוחן הפוליטי, על חשבון מפא"י בהנהגת דוד בן-גוריון. ב-1 יולי 1959 החליטה הכנסת נגד ביטול העסקה עם גרמניה. עם זאת, שתיים ממפלגות הקואליציה, מפ"ם ואחדות העבודה, הצביעו בעד ביטול העסקה. על פי חבר הכנסת מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון יגאל אלון ההתנגדות להצעה נבעה משלושה גורמים:
עקב כך דרש בן-גוריון את התפטרות השרים ממפלגות אלה, ומשלא נענתה דרישתו הגיש את התפטרותו לנשיא המדינה יצחק בן-צבי ב-5 ביולי 1959. הממשלה הפכה לממשלת מעבר, וב־3 בנובמבר 1959 נערכו הבחירות לכנסת הרביעית, שבעקבותיהן הוקמה ממשלת ישראל התשיעית בדצמבר 1959.
נמרוד הוכנברג
נמרוד הוכנברג (מכונה נימו, נולד ב-18 בנובמבר 1997) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד וגדל בנוף ים. את שירותו הצבאי עשה בתיאטרון צה"ל. לאחר מכן, למד בבית הספר לקולנוע סם שפיגל בירושלים.
תפקידו הראשון בקולנוע היה בשנת 2015 כשגילם את גבריאל בסרט "תפוחים מן המדבר". בספטמבר אותה שנה הגיע לאקרנים הסרט "פלאפל אטומי" בו שיחק גם כן.
בשנה שלאחר מכן, גילם את דוד, תלמיד בבית הדרורים וחברו הטוב של מורי ואסתר מבית המחסה, בסדרת הנוער "החממה". בהמשך השנה גילם את ג'קי בסרט "מדינת הגמדים".
ב-2017 השתתף בסרט "מסע הטבעת". בהמשך אותה שנה יצא הסרט "סיפור אהבה ארץ ישראלי", בו שיחק בתפקיד אפרים.
ב-2018 כיכב בסרט "מקוללים", לצד דניאל גד ועמית רהב.
ב-2019 השתתף בסדרה "נחמה". באפריל אותה שנה החלו שידורי הסדרה "כבודו" שם גילם את דמותו של ביאליק.
ב-2020 השתתף בסדרה האמריקאית "איש הניסים" של נטפליקס, שם גילם את דמותו של ישראל.
בדצמבר של אותה שנה יצאה בכאן 11, הסדרה "אחד על אחד", שם גילם את דמותו של "דני".
בינואר 2021 עלתה הסדרה "השוטרים" המשודרת בקשת 12, שם גילם את דמותו של "ניסן".
קישורים חיצוניים.
מאקו - ראיון עם נמרוד הוכנברג ״ניסן״ מהשוטרים
הדור החדש: נמרוד הוכנברג, שחקן הסרט "מקוללים"
נמרוד הוכנברג בראיון ווטסאפ: "משאיר את כל האופציות פתוחות"
חאלד אבו עסבה
סולפיקיוס סוורוס
סולפיקיוס סוורוס (בלטינית: Sulpicius Severus; 363 – 425 לספירה לערך) היה סופר נוצרי יליד אקיטניה שבצרפת. שימש ככרונולוג היסטוריית הנצרות וחיבר ספר ביוגרפיה על מרטין מטור.
חיים אישיים.
כמעט כל המידע שיש בידינו על חייו של סוורוס מגיע מכמה רמיזות בכתביו, וכן כמה קטעים במכתבי חברו פאולינוס, בישוף נולה, וביוגרפיה קצרה מאת ההיסטוריון גנאדיוס ממאסיליה.
סולפיקיוס, שנולד מהורים אצילים באקוויטיין, נהנה מחינוך טוב כיאה למעמד הוריו. הוא למד משפטים בבורדיגאלה (מודרני בורדו) והיה ידוע כעורך דין רהוט, הידע שלו על המשפט הרומי בא לידי ביטוי בחלקים מכתביו. הוא התחתן עם בת למשפחה קונסולרית עשירה, שמתה צעירה, ולא הותירה לו ילדים.
סולפיקיוס, תחת השפעתו החזקה של סנט מרטין, בישוף טורס, הקדיש את כל כספו לעניים הנוצרים, ואת עצמו לנזירות. בחירה זו עוררה את מורת רוחו של אביו, אך עודדה בקביעתו על ידי חמותו. כדי לעשות כעצת חברו פאולינוס, הוא נפרד מאביו, עקב אחר ישו וקבע את תורתם של "הדייגים" הרבה מעל לכל "לימוד טוליאן". גנאדיוס קיבל את הסמכתו, אך שום פרט על פעילותו הכוהנית לא הגיע אלינו. אומרים שהוא הובל משם בזקנתו על ידי פלגיאניזם, אך חזר בתשובה והטיל על עצמו מאסר ממושך. זמנו עבר בעיקר בשכונת טולוז, ומאמצים ספרותיים שהוא הרשה לעצמו לעשות נעשו לטובת הנצרות.
שני אנשים אלו היו שונים מאוד באופיים. סולפיקיוס, מלומד והמחולל, בקי בדרכי העולם, ומרטין, הבישוף הפאנוני מחוספס, אלוף החיים הנזירים, הרואה ועובד הנסים. עם זאת רוחו של הנזיר המחוספס הכניעה את רוחו של המלומד המלוטש, ויצירותיו של סוורוס חשובות מכיוון שהן משקפות את רעיונותיו, השפעתו ושאיפותיו של מרטין, על הכמורה של גאליה.
פועלו.
כרוניקה.
פעילותו העיקרית של סולפיקיוס היא הכרוניקה (סיכום ההיסטוריה מבריאת העולם עד זמנו). חיבוריו משמשים מקור בעל חשיבות ראשונית להיסטוריה של פריסיליאניזם והוא מכיל מידע רב על המחלוקת האריאנית. הספר נכתב כספר לימוד, ושימש ככזה בבתי הספר של אירופה במשך כמאה וחמישים שנה. הדפוס הראשון פורסם ב-1556.
סולפיקיוס לא הצביע בבירור על מעמד הקוראים שעבורם ספרו נועד. הוא גם הכחיש את הכוונה להפוך את יצירתו לתחליף לסיפור הנמצא במקרא. לדבריו, "היסטוריונים עולמיים שימשו כדי להבהיר את התאריכים ואת חיבור האירועים ולהשלמת המקורות הקדושים, ובכוונה בבת אחת להנחות את הבלתי-מלומדים ול"שכנע" את המלומדים". ככל הנראה, משמעות דבריו, שה"לא-מלומדים" הם המוני הנוצרים אותם צריך להנחות, וה"לומדים" הם הנוצרים המלומדים, ששפתה הגסה של הטקסטים הנוצריים, בין אם ביוונית ובין אם בלטינית, לא מקובלת אצלם. המבנה הספרותי של הנרטיב מראה כי לסולפיקיוס היו קוראים ברמתו. הוא דאג להראות שאפשר להציג את היסטורית הנצרות בצורה שאוהבי סאלוסטיוס וטקיטוס יכלו ליהנות מהם. סגנון הספר צלול וקלאסי. אף כי ביטויים ואפילו משפטים של סופרים קלאסיים רבים שזורים פה ושם, הנרטיב זורם בקלות, ללא זכר לטלטלות והטלטולים כמעט בכל שורה של חיקוי של הקלאסיקה כמו סידוניוס אפולינאריס. כדי שיצירתו תעמוד בצורה דומה למדי לזו של הסופרים הלטינים הוותיקים, התעלם סולפיקיוס מהדרכים האלגוריות לפרשנות ההיסטוריה הנוצרית, מפני שבני דורו תמכו בנצרות באופן שלא אפשר זאת.
ג'ייקוב ברנייס הציע כי סולפיקיוס ביסס את סיפורו על סיפור חורבן ירושלים על ידי טיטוס ועל התיאור שנתן טקיטוס בספרו, שחלקו אבד.
תרומתה של עבודתו טמונה, ראשית, בהצצות המקריות שהוא מעניק להיסטוריה של זמנו. בייחוד, במידע ששמר על המאבק על הכפירה הפריסיליאנית בנצרות, אשר הכחידה של כנסיות ספרד וגאלי, והשפיעה במיוחד על אקיטן. כך גם עמד הבישוף בדעתו בפני מגנוס מקסימוס , ששלט במשך כמה שנים על חלק גדול מהחלק המערבי של האימפריה, אף כי מעולם לא כבש את איטליה. הוא הוכיח אותו בהתקפה והפלת קודמיו על כס המלוכה, ועל התנהלותו עם הכנסייה. סולפיקיוס לא איבד שום הזדמנות להטיל לחץ על פשעיהם ובזבונותיהם של שליטים ועל אכזריותם, אף שהוא פעם הצהיר כי, אכזריים ככל ששליטים יכולים להיות, כהנים גם יכולים להיות אכזריים. הצהרה אחרונה זו מתייחסת לבישופים שלא עשו עם מקסימוס שלום עד שהכתים את ידיו בדם של פריסיליאן וחסידיו. גם מרטין הוקיע את עולמיותם וחמדנותם של הבישופים והכמורה הגואלית. אנו גם רואים שסוורוס, בסיפור חלוקת ארץ כנען בין השבטים, מכוון את תשומת ליבה של הכנסייה לעובדה ששום חלק מהארץ לא הוקצה לשבט לוי, מפני שאין להפריע להם בעבודת ה'. "נראה שאנשי הכמורה שלנו", הוא אומר, "לא רק שוכחים מהשיעור אלא נבערים ממנו. תשוקה שכזו לרכוש, נדבקה בימינו כמו מזיק לנפשם". העדויות של סולפיקיוס נלהבת מהחיים במנזרים, ככל הנראה אינן חופשיות מהגזמה. סולפיקיוס גם הזדהה לחלוטין עם פעולת סנט מרטין הנוגעת לפריסיליאניות. לניתוח המערבי המסתורי הזה של הגנוסטיזם לא היה שום תכונה יחידה לגביו שיכולה לרכך את העוינות שלו לדמות כמו של מרטין, אך הוא התנגד לכניסת ענישה חילונית על תורת הרוע, ונסוג מההתייחדות עם אותם הבישופים בגאליה, רוב גדול, שזימנו את עזרתו של מקסימוס נגד אחיהם הטועים. בהקשר זה יצוין כי החשבון שנמסר על ידי סוורוס בשנת 359, שם עלתה השאלה האם הבישופים שהגיעו לאספה עשויים לקבל כדין כסף מהאוצר הקיסרי כדי להחזיר את הוצאותיהם ואחרות. נראה כי סוורוס אישר את פעולתם של הבישופים מהממלכה הבריטית והגואלית, אשר ראו כי אין זה הכרחי כי הם חייבים לשאת תחת חובה ממונית לקיסר. ביחס לכנסייה הוא דרש שהיא תעמוד מעל המדינה.
כתביו על מרטין מטור.