סיבה נוספת לבחירת מפרץ אילת כאתר לתחנת מחקר קשורה לתופעה הביו-גאוגרפית של נדידת דגים מהאוקיינוס ההודי והים האדום (שהוא שלוחה צפונית של האוקיינוס ההודי) דרך תעלת סואץ אל הים התיכון. הימצאותם של דגים ממוצא אינדו-פסיפי במזרח אגן הים התיכון התגלתה ותועדה לראשונה לאורך חופי ארץ ישראל על ידי ולטר שטייניץ. בעקבות הממצאים, ולטר שטייניץ קרא לחקור ולעקוב אחר נדידת חי מהים האדום דרך תעלת סואץ אל חלקו המזרחי של אגן הים התיכון. היינץ שטייניץ סבר שמעבדה באילת תוכל לשרת היטב ותעצים את המחקר הביולוגי-ימי והאקולוגי-ימי למען הבנת תופעת הנדידה של חי בין שני גופי מים עולמיים (האוקיינוס ההודי והים התיכון) לאחר שהאדם יצר קשר מלאכותי ביניהם (תעלת סואץ).
המניע השלישי להקמת תחנת מחקר באילת קשור לסכנות האורבות למערכות הביולוגיות בים האדום כתוצאה מזיהום הים על יד פעילות אנושית. קיים פוטנציאל של ממש לפגיעה אקולוגית וסביבתית כתוצאה מזליגת מזהמים לתוך הים משתי ערי המפרץ, אילת ועקבה, וממזהמים שמקורם בתעבורת אוניות משא ומיכליות נפט בים האדום, אוניות המגיעות לנמלי אילת ועקבה או עוברות בתעלת סואץ. שטייניץ האמין שתחנת מחקר באילת תוכל לעקוב ולנטר, בכלים מדעיים, אחר השפעות אנוש על המערכות האקולוגיות הרגישות באזור.
שנים רבות לפני בניית התחנה שטייניץ הקדיש מאמצים רבים לתכנון המבנה, תפקוד המעבדות וניהולה המדעי. הוא ביקר בשנות ה-50 וה-60 של המאה הקודמת בעשרות תחנות מחקר אוקיינוגרפיות ואקווריומים ימיים באירופה, ארצות הברית והאיים הקריביים, שם שאב מהניסיון בתכנון, בנייה וניהול אתרים כאלה. היות שהמקום המיועד לתחנה המתוכננת, מפרץ אילת, רחוק ומבודד גאוגרפית מכל מרכז אקדמי בעולם, ובשל היות קהיליית אנשי המחקר שעסקו בביולוגיה ימית בישראל של אותם ימים עדיין קטנה, טווה קשרים אישיים עם חוקרים בחו"ל ועניין אותם לבוא לבצע מחקרים במעבדה שעומדת לקום. כדי לבסס את פעילותה של התחנה לאורך זמן דאג שתהיה לה מראשית דרכה מועצה מייעצת שהורכבה מצוות בינלאומי של מדענים בתחומי האוקיינוגרפיה, מאירופה, אוסטרליה וארצות הברית. היוזמות הללו עזרו לקיים באילת, מיום חנוכת התחנה, מחקר ברמה ואיכות שאינם נופלים מאלה הקיימים במרכזי מחקר מקבילים בעולם. חזונו של ולטר שטייניץ התממש לאחר מותו עת נחנכה ב-1968 תחנת המחקר לביולוגיה ימית של האוניברסיטה העברית במפרץ אילת, על חוף הים האדום. היינץ שטייניץ זכה לעידוד, תמיכה ועזרה מחוקרים באוניברסיטאות ישראליות וגופי מחקר אחרים בארץ, מהחברה והמכון לחקר ימים ואגמים ומקרן למחקר ופיתוח של גרמניה (DFG). התחנה באילת נחנכה ב-1968 והפעלתה הייתה בבחינת שיא בפועלו של היינץ שטייניץ כזואולוג וכביולוג-ימי, כמוביל מדעי ישראלי ובינלאומי, וכאיש מעשה. המעבדה לביולוגיה ימית נקראה ב-1972 על שמו של היינץ שטייניץ לאחר שנפטר באופן פתאומי ב-1971 בעת כהונתו כמנהלה הראשון.
הפעילות המחקרית תפסה תנופה והתחנה שגשגה מתחילת העבודה. לאחר פטירתו של שטייניץ, המחקר הורחב מביולוגיה ימית בעיקר למחקר רב-תחומי באוקיינוגרפיה ביולוגית, כימית, פיזיקלית, אקולוגיה ימית ושמירת איכות הסביבה. מבנה התחנה גדל ונוספו מעבדות חדשות ומרחבי הוראה ולימוד. בשנת 1985 החליטה המועצה להשכלה גבוהה להפוך את המעבדה למכון כלל-אוניברסיטאי שנקרא המכון הבין אוניברסיטאי למדעי הים באילת. המכון הוא מוסד אקדמי בו שותפות כל האוניברסיטאות הישראליות, מכון ויצמן למדע והטכניון.
תרומה במסגרות שמחוץ לאוניברסיטה העברית.
במקביל לעבודת המחקר וההוראה באוניברסיטה, שטייניץ תרם מהידע והניסיון שלו למסגרות אקדמיות שמחוץ לאוניברסיטה העברית ובמסגרות לא-אקדמיות.
בשנת 1936, יחד עם ד"ר גאורג האס וד"ר א. הכט, היה ממקימי העמותה לזואולוגיה בישראל.
בשנות ה-40 של המאה הקודמת, כמי שחקר את החי באגם החולה, הבין את הנזקים האקולוגיים הצפונים בכוונות, שהתגבשו באותה תקופה, לייבש את האגם, והיה מהמתנגדים לתוכניות אלה. מתוך דאגה לגורל החי, הצומח ומשאבי טבע אחרים שנמצאו בסכנה של הרס ואף הכחדה עקב התיישבות ופיתוח מואצים בארץ לאחר קום המדינה, שטייניץ נמנה בשנת 1953, לצדם של עזריה אלון, פרופ' היינריך מנדלסון, פרופ' אמוץ זהבי ואחרים, על גרעין המיסדים של החברה להגנת הטבע.
משנת 1965 ואילך היה חבר האקדמיה הישראלית למדעים ובכלל זה חבר בוועדה של האקדמיה שעסקה בפרסום "הפאונה של ישראל".
היה עורך-שותף של כתב העת של התחנה לחקר הדיג בחיפה, וחבר מערכת "במדגה", עיתון חקר טיפוח המדגה בישראל.
בשנים 1966-1957 שירת בכמה מסגרות מיקצועיות שמונו מטעם הממשלה, כמו גם בוועדות של גופים לאומיים: במשרד החקלאות, היה יועץ מדעי ומנהלה של וועדה לחקר דגה, וחבר וועדה לחקר הכנרת כמאגר המים המתוקים העילי הגדול במדינה ממנו נשאבים מי שתייה והשקייה; יושב ראש וועדה מייעצת ומתאמת מחקרים בכנרת מטעם תה"ל (תכנון המים לישראל) ומטעם חברת המים הלאומית של ישראל "מקורות"; חבר וועדה למניעת זיהום הים האדום במשרד הפנים; חבר הוועדה הלאומית לחקר ימים ואגמים במשרד ראש הממשלה.
המוניטין הלאומי ובינלאומי של שטייניץ כמדען, ביולוג-ימי בכיר וכמורה באו לביטוי בלמעלה מעשרים מיני דגים ודו-חיים שנקראו על שמו על ידי עמיתים מישראל ומחוצה לה. חלק מההשמות נתנו שנים לאחר פטירתו.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:אנשי העלייה החמישית]]
[[קטגוריה:זואולוגים ישראלים]]
[[קטגוריה:סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: מדעי החיים]]
[[קטגוריה:חוקרי טבע]]
[[קטגוריה:אגודות מדעיות]]
[[קטגוריה:ישראל: מדע וטכנולוגיה]]
[[קטגוריה:יהודים הקבורים בהר המנוחות]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1909]]
[[קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1971]]
ליאווה
ליאווה (בפוטוניאנית : Leava) הוא כפר ומרכז מנהלי בוואליס ופוטונה, קולקטיב מעבר לים של צרפת. ליאווה נמצאת במערב האי פוטונה. בכפר ממוקם אחד משני הנמלים שיש בוואליס ופוטונה. נמל התעופה פוטונה פוינט ואל, נמל התעופה של פוטונה, נמצא עשרה קילומטרים מליאווה.
בנדיקטה, נסיכת דנמרק
בנדיקטה, נסיכת דנמרק (דנית: Prinsesse Benedikte; נולדה ב-29 באפריל 1944) היא השנייה משלוש בנותיו של פרדריק התשיעי, מלך דנמרק, אחותה הצעירה של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, ואחותה הגדולה של אנה מריה, מלכת יוון.
הנסיכה בנדיקטה נמצאת כרגע במקום ה -11 בסדר הירושה לכתר הדני.
ביוגרפיה.
בנדיקטה נולדה ב-29 באפריל 1944 בארמון אמליינבורג, לפרדריק, נסיך הכתר של דנמרק ולאינגריד, נסיכת שוודיה בתם של גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה ומרגרט, נסיכת קונוט. היא התחנכה בבית ספר פרטי ובילתה את חופשות הקיץ שלה בבית הקיץ הרשמי של משפחת המלוכה הדנית השוכן ביוטלנד ולמדה מספק שיעורים בבית ספר לאופנה ועיצוב בקופנהגן. בשנת 1962 היא הייתה שושבינה ביחד עם אחותה בחתונתם של חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד וסופיה, מלכת ספרד.
ב-3 בפברואר 1968 היא התחתנה עם ריכרד, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג השישי, ממנו נולדו לה שלושה ילדים.
בנדיקטה ייצגה פעמים רבות את אחותה באירועים של בית המלוכה. היא מכהנת כיושבת-ראש פדרציית תנועות הנוער בדנמרק, ומעורבת גם בתחום הרכיבה.
פעילותה בתנועת הצופים.
הנסיכה בנדיקטה מעורבת מאוד בתנועת הצופים של דנמרק וגם בפעילות בינלאומית של תנועת הצופים. כשהייתה ילדה, הוקם שבט צופים מיוחד על מנת לאפשר לה להשתתף בפעילות התנועה. היום מעורבותה היא בעיקר ברמה הארגונית: בנדיקטה היא יושבת הראש של המועצה המשותפת של הצופות הבנות בדנמרק (Pigespejdernes Fællesråd Danmark). היא גם הפטרון של ארגון De grønne pigespejdere (תנועת הצופות הירוקות של YWCA) ושל ארגון הצופים והצופות הדני (Det Danske Spejderkorps). בנוסף, היא משמשת בתור הפטרון של "אחוות אוליב באדן פאוול", ארגון עולמי התומך באגודת המדריכות והצופות העולמית.
בשנת 2007 בנדיקטה זכתה בפרס של כבוד מאת ארגון בוגרי תנועת הצופים של St George.
משפחתה.
ב-3 בפברואר 1968 היא התחתנה עם ריכרד, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג השישי, ממנו נולדו לה שלושה ילדים:
לה שו-דה-פונד
איי אורקני הדרומיים
איי אורקני הדרומיים (באנגלית: South Orkney Islands, בספרדית: Islas Orcadas del Sur) הם קבוצת איים באוקיינוס הדרומי, כ-604 ק"מ צפונית-מזרחית לקצה חצי האי האנטארקטי. שטחם הכולל הוא כ-620 קמ"ר. הן בריטניה והן ארגנטינה תובעות חזקה עליהם, בריטניה כחלק מן הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה מאז 1962, ולפני כן כשטח חסות איי פוקלנד, וארגנטינה כחלק מאנטארקטיקה הארגנטינאית. בכפוף לברית האנטארקטית משנת 1959, תביעות הריבונות תלויות ועומדות.
הן בריטניה והן ארגנטינה מחזיקות בסיסים על האיים. הבסיס הארגטינאי "אורקאדאס", שנוסד בשנת 1904, שוכן על האי לורי. 11 המבנים של התחנה הארגנטינאית יושבים עד 45 איש בתקופת הקיץ, ובממוצע 14 במשך החורף. בסיס הסקר האנטארקטי של בריטניה, תחנת המחקר סיגני, שוכן על האי סיגני ונוסד בשנת 1947. מלבד הסגל בבסיסים, אין עוד תושבים על האיים.
היסטוריה.