חפץ נולד בכפר מנחם. התגייס לצה"ל בשנת 1962, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וכן קורס מ"כים חי"ר. חפץ יצא לקורס קציני חי"ר, אותו סיים בציונים גבוהים ושב לצנחנים כמפקד מחלקה. הוא השתתף במלחמת ששת הימים. במהלך מלחמת ההתשה פיקד חפץ על מבצע שפט 47. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, היה מפקד בסיס האימונים החטיבתי של הצנחנים ובמהלך הלחימה עמד בראש כוח מאולתר שפעל בחזית המצרית. לאחר המלחמה, החליף חפץ את דורון רובין, והיה למפקד גדוד 202 של הצנחנים. בשנת 1975, במהלך פשיטה על יעדי מחבלים בכפר שובא, עליה פיקד חפץ, נורתה על הכוח אש מרגמות. הכוח נסוג והותיר מאחור מקלע מא"ג. לאור זאת החליט אלוף פיקוד הצפון, רפאל איתן, להדיח את חפץ מתפקידו.
בתפקידו הבא שירת כראש ענף לוחמה בטרור במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי. בעקבות ניסיונו גויס למשמר הגבול, בדרגת סגן ניצב ומונה למפקד הימ"מ, במטרה להקים ולבנות את היחידה במתכונת חדשה.
כמפקד הימ"מ לחם חפץ בחוליית מחבלים בפיגוע כביש החוף ב-11 במרץ 1978, הוא הגיע למקום האירוע לפני הכוחות מיחידתו, ניהל קרב פנים מול פנים במהלכו הרג שני מחבלים ושבה אחד. חפץ נפצע במהלך הקרב ואיבד את השמיעה באוזן אחת. בזכות גילוי אומץ לב בעת הקרב, הוענק לו עיטור האומץ מטעם משטרת ישראל. לאחר שירותו כמפקד הימ"מ, מילא חפץ שורה של תפקידי פיקוד ומטה במשטרה. ב-1981 מונה למפקד היחידה המרכזית במחוז תל אביב. בעת שירותו כמפקד היחידה, הושעה מתפקידו ובהמשך הורשע על ידי בית הדין המשמעתי של המשטרה באי מילוי הוראה, הדלפת מידע מסווג וגילוי דברים הנוגעים לפעולת המשטרה לעיתונאים (בהם לאמנון אברמוביץ') בפרשה בה הושמו האזנות סתר לו ולקציני משטרה נוספים והיא זכתה לכינוי "פרשת חפץ" על חפץ נגזר קנס כספי.
בתפקידו הבא שירת חפץ כמפקד בית הספר לטירונים של משמר הגבול, וב-1985 מונה למפקד מרחב השפלה. ב-1987 מונה לעוזר ראש אג"ם במשטרה וקודם לדרגת תת-ניצב, הוא לקח חלק בפיקוד על אירוע אוטובוס האמהות. לאחר מכן שימש כראש אגף מבצעים במטה הארצי, מפקד מחוז מרכז, סגן המפכ"ל ובשנת 1994 מונה למפכ"ל ה-12 של משטרת ישראל, תפקיד שממנו פרש בשנת 1997. בין האירועים המרכזיים בעת כהונתו כמפכ"ל הייתה פרשת עוזי משולם, שהחלה באביב 1994, בשעה שמשולם וחסידיו התבצרו בביתו ביהוד כ-40 ימים, עד להכנעתם על ידי המשטרה. פרשת בר-און חברון אשר במהלכה הועלו חשדות כנגד בכירים בישראל, ובהם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ומפלגת ש"ס, כי היו מעורבים בקנוניה למינוי יועץ משפטי לממשלה.
לאחר פרישתו.
לאחר פרישתו מהמשטרה מונה לנשיא חברת "מובילטל-שיתורית" שהפעילה מערכת לאיתור כלי רכב גנובים.
חפץ כיהן כנשיא האגודה הישראלית למצנחי רחיפה וכנשיא האיגוד לספורט הניווט בישראל. ב-20 בינואר 2006 נבחר לכהן כיו"ר איגוד הטניס בישראל.
לאחר פרישתו מהמשטרה היה חבר מפלגת העבודה הישראלית ותמך באהוד ברק. בנובמבר 2008, לקראת הבחירות לכנסת ה-18, הודיע על פרישה מתפקידו כיו"ר איגוד הטניס והצטרפותו למפלגת הליכוד, לאחר שבנימין נתניהו הבטיח לו שישמש כשר לביטחון פנים. חפץ לא נבחר במקום ראלי ברשימה ולא נכנס לכנסת ה-18.
ב-2011 מונה כפרזנטור ויועץ מקצועי של חברת מולטילוק
ב-2013 עבר אירוע מוחי ומאז עובר שיקום.
חפץ בעל תואר ראשון במדעי החברה מאוניברסיטת בר-אילן.
מוזיאון ארץ ישראל
מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב (קריית המוזיאונים) (בעבר נקרא: מוזיאון הארץ) הוא מוזיאון בתל אביב, המציג ממצאים ארכאולוגיים העוסקים בארץ ישראל מזמנים שונים ומתארים את רב התרבותיות שלה, בעבר ובהווה. המוזיאון הוקם במטרה לשלב ארכאולוגיה, תרבות ופולקלור של ארץ ישראל בכל הזמנים, כשהמודל לתכנונו היו מוזאוני הארץ (Landesmuseum) באירופה, המציגים היסטוריה בשילוב פולקלור ייחודי של כל מחוז ומדינה. בשנותיו הראשונות פעל בתחומי המוזיאון גם מוזיאון למדע. במוזיאון ביתנים בתחומים שונים, כגון ארכאולוגיה יודאיקה, פולקלור, מלאכה ואמנות ישראלית.
היסטוריה.
אבן פינה למוזיאון הונח ב-22 במרץ 1956, ביום השנה לפטירתו של פרופ' וולטר מוזס.
המוזיאון הוקם בשנת 1958 סמוך לתל קסילה, שבו התגלו ממצאים ארכאולוגיים חשובים. המוזיאון הוקם על ידי עיריית תל אביב על בסיס עזבונו של התעשיין ולטר מוזס, שאסף ממצאים אומנותיים וארכאולוגיים מהתרבות הארצישראלית הקדומה והחדשה. הוא קבע בצוואתו להקים מוזיאון בתל אביב שיהווה מוסד מדעי ברמה גבוהה, יפרסם עבודות מחקר וספרים מדעיים וחינוכיים, יערוך חפירות ארכאולוגיות וישים דגש מיוחד על חינוך לאהבת הארכאולוגיה.
תוכנית האב למוזיאון נערכה על ידי האדריכל ורנר יוסף ויטקובר שתכנן בה גם מספר מהמבנים המרכזיים ובהם: מוזיאון הזכוכית, מוזיאון המטבעות, מוזיאון הקרמיקה, ביתן נחושתן, והפלנטריום.
בשנות ה-60 ניהל את המוזיאון חיים אלפרין, עד לפטירתו בשנת 1967.
בשנת 1974 מונה ניצב יהודה פראג, לאחר פרישתו מתפקיד מפקד מחוז תל אביב של משטרת ישראל, כמנכ"ל המוזיאון - שנקרא אז "מוזיאון הארץ" - והוא כיהן בתפקיד עד שנת 1978.
שמו של המוזיאון הוחלף לשמו הנוכחי על ידי מנכ"ל המוזיאון בשנים 1981–1991, האלוף (מיל.) רחבעם זאבי. בראשית 2016 עבר המוזיאון תהליך של מיתוג-מחדש, בו אימץ לעצמו את השם "מוזא", לצד סמליל חדש.
בשנת 2018 מונה למנכ"ל המוזיאון עמי כץ שמסר כי "בכוונתו להפוך את מוז"א לאחד משלושת המוזיאונים המובילים במדינה".
המוזיאון סקר את התרבות הארץ הישראלית לפני פתיחתו של מוזיאון ישראל בירושלים.
מחלף רבין
מחלף רבין (הידוע גם בשמו הקודם, מחלף שמריהו) הוא מחלף בכביש 2 (כביש החוף) הנמצא בין הרצליה פיתוח לבין כפר שמריהו.
לפני הקמתו של המחלף נודע הצומת כאחת מנקודות התורפה של התחבורה בישראל, וכונה באירוניה "הפקק של המדינה" בגלל עומסי התנועה הכבדים שבו, שלעיתים התארכו עד לנתניה.
עוד בתחילת שנות ה-80 הועלו תוכניות למחלוף הצומת, ובתחילת שנות ה-90 הקצתה מע"צ תקציב לצורך העניין והחלה בעבודות. תושבי הסביבה התנגדו למחלף, ובפרט להצעת מע"צ להקימו כגשר עילי, שייפגע בערך דירותיהם. ההתנגדות עיכבה את הפרויקט במשך שנים רבות. לאחר בוררות מקצועית הגיעו הצדדים להסכמה.
הרעיון המקורי למחלוף היה באמצעות גשר-עילי, אולם התנגדות התושבים הובילה בסופו של דבר לבנייתו של כביש משוקע, שבו זורמת התנועה בכביש 2, ומעליו גשר, שבו זורמת התנועה מהרצליה פיתוח לכפר שמריהו ולהפך, ללא הגבהה של כביש זה. כדי למנוע בעיות של הצטברות מים במחלף, נבנתה, לראשונה בישראל, תעלת ניקוז המופעלת על ידי חמש משאבות המגובות בגנרטור חשמלי. כמו כן, לרווחת תושבי הסביבה, נסלל הכביש באספלט שקט, שמוריד את עוצמת הרעש מחיכוך המכוניות בכביש, והוקמו קירות אקוסטיים. את הפרויקט בנתה חברת סולל בונה שזכתה במכרז של מע"צ. עלות ההקמה הכוללת של הפרויקט הייתה 45 מיליון שקל.
המחלף נחנך בספטמבר 1995, בטקס חגיגי בנוכחות ראש הממשלה יצחק רבין ושר התשתיות בנימין בן-אליעזר. בדיעבד התברר כי לטקס הגיע גם יגאל עמיר, במטרה להתנקש בראש הממשלה, אך באותה הפעם החליט שלא לממש את תוכניתו (ומימש אותה כחודשיים לאחר מכן בכיכר מלכי ישראל).
ב-1996 התקבלה החלטת ממשלה לשנות את שמו של המחלף ממחלף שמריהו למחלף רבין, אולם ביצוע השינוי התעכב עד שנת 2003.
הערות שוליים.
מחלף כפר שמריהו
המועצה הישראלית לצרכנות
המועצה הישראלית לצרכנות היא חברה ממשלתית, ללא כוונות רווח, הפועלת מכוח חוק המועצה הישראלית לצרכנות, תשס"ח-2008 ומהווה את ארגון הצרכנים היציג הגדול ביותר הפועל מכוח חוק.
המועצה פועלת לקידום זכויות צרכניות, להגנה על ציבור הצרכנים ושמירה על זכויותיהם, ומקדמת חינוך והסברה לצרכנות נבונה. בין היתר, פועלת המועצה למניעת הטעיות בפרסום וקידום פרסום הוגן.
הקמה.
המועצה הישראלית לצרכנות הוקמה באוגוסט 1966 ע״י שר המסחר והתעשייה, חיים יוסף צדוק. בראש המועצה הועמדה חברת הכנסת שולמית אלוני, שראתה חשיבות בחינוך הציבור לפקח על המחירים ולהימנע מתשלום יתר. לטענת מקימיה, אופן תקצובה, על ידי משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, מאפשר לה לפעול כנגד עסקים מבלי שייווצר חשש לניגודי עניינים. בשנת 1970 הפכה המועצה לחברה בע"מ ש-75% ממניותיה היו בידי הממשלה ו-25% בידי מכון התקנים הישראלי.
בשנת 2008 נחקק בכנסת "חוק המועצה הישראלית לצרכנות" בו הוגדר לראשונה בחוק מעמדה של המועצה כגוף עצמאי, בלא תלות, שמטרתו לפעול לטובת הצרכן.
מטרות המועצה.
המועצה לצרכנות פועלת במטרה להגן על הצרכנים, לשמירת זכויותיהם, ולחינוך לצרכנות נבונה. למימוש המטרה פועלת המועצה לצרכנות במספר מישורים מרכזיים:
היסטוריה.
בשנת 1967 קיימה המועצה את "שבוע הצרכנות", ובשנים מאוחרות יותר קיימה את "יום הצרכן". בשנת 1970 יצאה המועצה ביוזמה למנוע עליית מחירים, קראה לצרכנים לדווח על כל העלאת מחירים ולהימנע מקניית מוצרים שמחירם עלה.
בשנים 1969–1970 המועצה הוציאה רבעון שנקרא "דע מה" ולאחר מכן "מה כדאי". בשנת 1983, כדי לחסוך בהוצאותיה, יצא "מה כדאי" כמוסף חודשי של מעריב.
בשנים 1970–1971 שיווקה המועצה את חבילת מז"ל שכללה "מצרכי מזון שחייבים להיות בבית על כל מקרה".
המועצה גם טיפלה בניתוב תלונות צרכנים לגופים אחרים שיטפלו בהם. בשנת 1983 עברה המועצה לטפל באופן פרטני בתלונות צרכנים ולצורך כך הקימה עשרה סניפים שנוהלו בעיקר בידי מתנדבים, מתוך 25 סניפים שהתכוונה להקים.