ביוגרפיה.
נולד ליהושע-חיים וצפורה נימויטין בריגה (כיום בלטביה), אז חלק מן האימפריה הרוסית.
אביו נמנה עם מייסדי הגימנסיה העברית "תושיה" בעיר, שימש שם כמורה ומנהל המוסד וכן היה פעיל בתנועת המזרחי.
האווירה בביתו הייתה ציונית והוא למד גם עברית.
ארגוב חבר בנעוריו לתנועת הציונית "השומר הצעיר - נצ"ח" וסיים את לימודיו התיכוניים ב"תושיה".
בדצמבר 1935 עלה ארגוב לארץ ישראל.
בארץ הצטרף להגנה והיה בין מייסדי קיבוץ עין גב. הוא עזב את הקיבוץ ב-1940 ועבר לחיפה, שם שימש כקצין ההסברה של ההגנה בעיר ולאחר מכן התמנה לשלישו של מפקד-העיר. בהמשך שימש כשלישו של ראש המטה הכללי של ההגנה, יעקב דורי וכן של ישראל גלילי ויצחק שדה.
אחיו דוד שרד את השואה ועלה ארצה לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
בדצמבר 1947 עבר דוד בן-גוריון לגור בתל אביב. ה"הגנה" הפקידה עליו משמר של אנשי פלמ"ח ובראשם עמד ארגוב, שעבד במטה ההגנה ב"בית האדום" ומונה כעבור מספר חודשים לשלישו. עם קום המדינה התמנה לשלישו הצבאי ובינואר 1950 נתמנה למזכירו הצבאי, בדרגות סגן-אלוף ולאחר מכן אלוף-משנה. ארגוב נמנה עם מקורביו של בן-גוריון.
בתחילת 1952 עבר ארגוב קורס מפקדי גדודים וחטיבות ובתחילת 1955 סיים קורס צניחה.
בתקופה בה שהה בן-גוריון בשדה בוקר, החל מדצמבר 1953, לא שימש ארגוב בתפקידו. עם שובו של בן-גוריון לתפקיד ראש הממשלה בפברואר 1955, שב ארגוב לתפקידו.
ב-2 בנובמבר 1957, בדרכו מתל אביב לירושלים, פגע ארגוב במכוניתו בסביבות רמלה ברוכב אופניים, דוד קדוש, נשוי ואב לארבעה ילדים. ארגוב הכניס את קדוש הפצוע למכוניתו ונסע לבית החולים, שם הביעו הרופאים ספקות אם יוכלו להציל את חייו. במשטרה סיפר ארגוב כי עקיצת דבורה בעינו גרמה לו לסטות ולפגוע ברוכב האופניים.
בעקבות האירוע, שם ארגוב בן ה-43 קץ לחייו בביתו, ביריית אקדח ברקתו. את גופתו גילה עוזר קצין הביטחון של המשרד, שנשלח לחפש אותו בביתו. לאחר מכן הוזעק למקום ידידו שמעון פרס. ארגוב נטמן בבית העלמין הצבאי קריית שאול.
ארגוב השאיר על שולחנו שני מכתבים, אחד עבור חבריו ואחד עבור בן-גוריון. במכתב לחבריו, ביקש את סליחתם של הקורבן ומשפחתו וציווה להם את כל כספו, משום ש"גם אם דוד קדוש יחיה, מי יודע אם יוכל להמשיך לדאוג למשפחתו". קדוש שרד את התאונה וכעבור זמן החלים מפצעיו, אולם הוא ומשפחתו סירבו לקחת את הירושה.
ארגוב סבל מדיכאון או מרה שחורה כבר זמן מה לפני התקרית, בעקבות אהבה נכזבת. יש הקושרים את התאבדותו לצערו בעקבות אירוע השלכת הרימון בכנסת שהתרחש ימים מספר קודם לכן בכנסת ובו נפצעו קל בן-גוריון וחברי כנסת נוספים. מחשש לבריאותו של בן-גוריון הסתירו את דבר מותו של ארגוב. העיתונים באותם ימים הדפיסו מהדורה מצונזרת מיוחדת שהתעלמה ממותו הטרגי של ארגוב, ואשר הופצה במתכונת זו רק בבית החולים, כדי שבן-גוריון לא יבחין. ב-5 בנובמבר בישר לו משה דיין את הבשורה המרה. כעבור שבועיים עמד בן-גוריון דום לזכרו על דוכן הנואמים של הכנסת.
ארגוב נפטר ב-2 בנובמבר 1957 ונקבר בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
קישורים חיצוניים.
תיק בקשתו לאזרחות ארץ ישראלית - Argov Nehemya (formerly Nemoitins Nechemijs), באתר ארכיון המדינה
גברילו פרינציפ
גברילו פרינציפ (בסרבית: Гаврило Принцип; 25 ביולי 1894 – 28 באפריל 1918) היה בוסני ממוצא סרבי שהיה חבר בקבוצת היד השחורה ובוסניה הצעירה. התנקש בחייהם של יורש העצר האוסטרו-הונגרי הארכידוכס פרנץ פרדיננד ורעייתו בסרייבו ב-28 ביוני 1914. ההתנקשות, הידועה בשם "הרצח בסרייבו", נחשבת על ידי רבים כגורם הישיר לפעולת האימפריה האוסטרו-הונגרית נגד ממלכת סרביה, שהובילה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. עם זאת, רבים אחרים סבורים כי ההתנקשות היוותה רק תירוץ לפעולה אוסטרו-הונגרית נגד סרביה, שתוכננה ממילא עוד קודם לכן.
נעוריו.
פרינציפ נולד בכפר אובליאי (Обљај), הסמוך לעיירה בוסנקו גראכובו (Босанско Грахово) שבבוסניה (באותה התקופה – בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית). אביו עבד כדוור. להוריו פיטר ומריה היו תשעה ילדים, חמישה בנים וארבע בנות. שישה מהם מתו בגיל צעיר. בריאותו של פרינציפ הייתה לקויה עוד מילדותו. הוריו האביונים לא יכלו לכלכל את בנם ולהאכילו, ולכן שלחו אותו לגור עם אחיו הגדול שחי בסרייבו.
ההתנקשות בארכידוכס פרנץ פרדיננד.
רקע.
בפברואר 1912 השתתף פרינציפ בהפגנה נגד שלטונות סרייבו, וסולק מבית ספרו. לאחר סילוקו הוא עבר לבלגרד. הוא ניסה להתקבל לגימנסיה של בלגרד, אך לא עבר את בחינת הקבלה.
ב-1912, ההכנות למלחמת הבלקן הראשונה בסרביה היו בעיצומן. פרינציפ ביקש להצטרף ל"קומיטה" – כוחות גרילה סרביים תחת פיקודו של הגנרל וויסלב טנקוסיץ' שלחם במקדוניה נגד העות'מאנים. גנרל טנקוסיץ' היה חבר בכיר באגודה הסודית "איחוד או מוות" (Ujedinjenje ili Smrt). פרינציפ לא התקבל ל"קומיטה" בגלל ממדי גופו הקטנים. לאחר הדחייה הוא נסע לדרום סרביה על מנת להיפגש עם גנרל טנקוסיץ'. טנקוסיץ' דחה את פרינציפ משום שהיה "קטן מדי וחלש מדי".
לאחר הדחייה הכפולה, פרינציפ, שביקש לכפר על ממדי גופו הקטנים ועל הזלזול שאליו נחשף, הצטרף לתנועת "בוסניה הצעירה". קבוצה זו הורכבה מקרואטים, סרבים, בוסנים ומוסלמים שביקשו להביא לעצמאותם של העמים הסלאבים הדרומיים מידי אוסטריה-הונגריה.
בקרב ההיסטוריונים שוררת תמימות דעים באשר להשתייכותו של פרינציפ לתנועת "בוסניה הצעירה". להשתייכותו של פרינציפ ל"יד השחורה" יש סימנים רבים. קבוצה זו הייתה מעורבת חלקית בתכנון, אימון ואספקת הנשק להתנקשות בפרנץ פרדיננד.
ב-28 ביוני 1914 השתתף גברילו פרינציפ ברצח בסרייבו. הגנרל אוסקר פוטיאורק, המושל של בוסניה-הרצגובינה, הזמין את פרנץ פרדיננד ואת רעייתו הדוכסית סופי לצפות במצעד צבאי של כוחותיו. פרנץ פרדיננד היה מודע לסכנה שבביקור, בייחוד בשל ניסיון ההתנקשות של ארגון היד השחורה בדודו, הקיסר פרנץ יוזף, ב-1911.
רצף המאורעות.
גברילו פרינציפ ואדם נוסף מבין 7 השותפים להתנקשות, היו שניהם חולי שחפת, ולכן לקחו את המשימה על עצמם, כי חשבו שאין להם מה להפסיד, כי בכל מקרה היו עתידים למות ממחלת השחפת.
מעט לפני 10 בבוקר ביום ראשון הגיע הזוג לסרייבו ברכבת. במכונית לפניהם נסעו פהים צוצריק, ראש העיר של סרייבו, וד"ר גרדה, מפקד המשטרה העירוני. במכונית השנייה נסעו פרנץ פרדיננד, סופי, אוסקר פוטיאורק והדוכס פון הראך. גג המכונית קופל כדי לאפשר להמונים לצפות בנוסעים.
שבעת המתנקשים הוצבו לאורך נתיב הנסיעה במרחקים של כ-200 מטרים אחד מהשני. כל מתנקש היה אמור לירות בפרנץ פרדיננד לכשיגיע לעמדתו. קושר הקשר הראשון שהבחין ברכב המלכותי היה מוחמד מחמדבאזיק. מחמדבאזיק עמד ליד הבנק האוסטרו-הונגרי, אך קצה סבלנותו והוא הניח לרכב להמשיך לנסוע מבלי שתקף את נוסעיו. מחמדבאזיק טען מאוחר יותר ששוטר עמד מאחוריו, והוא חשש שהוא יעצור אותו לפני שיספיק להשליך את הפצצה.
בשעה 10:15, כשהשיירה חלפה על פני תחנת המשטרה המרכזית, נדליקו צ'ברינוביץ' בן ה-19 השליך רימון יד לעבר מכונית הארכידוכס. נהג המכונית האיץ כאשר הבחין ברימון נע לעברו, והרימון התפוצץ מתחת לגלגל המכונית הבאה בשיירה. שניים מהנוסעים - אריק פון מריצי והדוקס בוס-וואלדק נפצעו קשות. כתריסר מהצופים נפגעו מרסיסים. אחרי שצ'ברינוביץ' החמיץ את מכוניתו של יורש העצר, חמישה מהמתנקשים האחרים החמיצו את הזדמנותם לתקוף בשל הצטברות הקהל ובגלל מהירות המכונית הגוברת. על מנת שלא להיתפס, צ'ברינוביץ' בלע גלולת ציאניד וקפץ לנהר. מאוחר יותר משתה אותו המשטרה מהמים כשהוא בחיים.
פרנץ פרדיננד החליט מאוחר יותר לגשת אל בית החולים ולבקר את קורבנות הרימון. על מנת שלא לעבור דרך מרכז העיר, הגנרל אוסקר פוטיאורק החליט כי מוטב שהמכונית המלכותית תיסע ישר דרך כביש "רציף אפל" (בו הייתה התהלוכה) אל בית החולים של סרייבו. אולם, פוטיאורק שכח להודיע לנהג פרנץ אורבן על השינוי בנתיב הנסיעה, אשר המשיך במסלול המתוכנן. פרינציפ עמד לאורך רחוב "רציף אפל", מחוץ לבית הקפה-קיוסק של מוריץ שילר כשהבחין במכונית של פרנץ פרדיננד, אחרי שהנהג בלם במרחק של כ-3 מטרים מפרינציפ, משנתבררה הטעות. ברגע זה פרינציפ צעד קדימה, דרך את אקדחו, וממרחק של כמטר וחצי ירה פעמיים לתוך המכונית. פרנץ פרדיננד נפגע בצווארו וסופי בבטנה. סופי מתה מיד, ופרנץ פרדיננד שסירב לקבל את מותה "ביקש" ממנה להתעורר. לאחר כחמש דקות הוא התעלף ומת.
לכידתו ומאסרו.
פרינציפ ניסה להתאבד תחילה על ידי בליעת ציאניד, ולאחר מכן באמצעות אקדחו. אולם הוא הקיא את הרעל שפג תוקפו. אותו דבר קרה גם לצ'ברינוביץ', ואיפשר לשוטרים לתפוס אותו חי. כמוסות הציאניד שנסו שניהם לבלוע היו ישנות ופג תקפן. האקדח נלקח מגברילו פרינציפ לפני שהספיק לשים קץ לחייו.
משום שהיה צעיר מדי בזמן ההתנקשות מכדי שיוצא להורג (הוא היה בן 19 ולא בן 20), פרינציפ קיבל את עונש המאסר המרבי, 20 שנה בכלא. בגלל המלחמה שפרצה בעקבות ההתנקשות, התנאים בבית הכלא היו קשים, ופרינציפ סבל משחפת. הוא מת ב-28 באפריל 1918 בכלא טרזין (שמאוחר יותר הפך לחלק ממחנה טרזיינשטאדט) כשבמותו, שקל 40 קילוגרמים.