כיוון שגם בן זוגה היה לוחם, לעיתים קרה ששניהם ליוו יחד אותה שיירה. אמנם אף פעם לא נסעו באותה מכונית, אולם היו נפגשים כל פעם אחר הקרבות. כשחזרה לירושלים בשיירה האחרונה הלכה לחפש אותו. לימים סיפר יעקב נריה: "השעה הייתה לפנות בוקר, היינו אז בבית הכרם. ציפי מגיעה, אני זוכר מה לבשה... כולה מגואלת בדם. והיא אומרת לי: "דבר כזה עוד לא עברתי". איך נשארו שתיהן לבד עם הפצועים והערבים מעליהם – את זה לא סיפרה. עבר המון זמן עד שיכלה לספר. מה ששמעתי אחר כך היה ששתי בנות, ציפי ורבקה, נדברו ביניהן שהן בידי הערבים לא יפלו. היה להן רימון ומספרים וציפי חשבה איך אפשר לחסל את עצמה במספרים, לחתוך ורידים או משהו אחר".
לחימה בקרבות ירושלים.
שירתה בגדוד החמישי של חטיבת הראל ללא השתייכות לפלוגה מסוימת. היא הוכרה כחובשת מנוסה וצוותה מדי יום לפעולות. נראה שהודות לכך, ובשל מחסור בחובשים מנוסים, התאפשר לה להשתתף בקרבות, אף על פי שמפקדי הפלמ"ח המעיטו בהשתתפות נשים בפעולות לחימה. היא השתתפה במבצע יבוסי בקרב על שועפאת, כחובשת קרבית וכלוחמת יחידה. השטח היה הררי וחשוף, ושרר ערפל כבד. ההתנגדות הייתה קלושה, ובתוך 3 שעות נטשו התושבים הערבים והפעולה הושלמה. בינתיים הגיעה הידיעה כי כיבוש נבי סמואל נכשל, ולחטיבת הראל הגיעה הפקודה לסגת מיד. "חזרנו מהקרב בתחושה של ניצחון. ראינו מה קורה בקרב על נבי סמואל. האסון הזה של כל כך הרבה חברה שנפלו שם, היה קשה. הייתה הרגשה קשה בכל היישוב. הסיפור שמצד אחד להצליח בקרב ומצד שני להפסיד את המבצע היה מאד טראומטי. הרגשנו את עצמנו נסוגים הרבה-הרבה אחורה".
עם שובה לבסיס הוצבה כחובשת קרבית לקרב אוגוסטה ויקטוריה. בקרב זה השתתף גם בן זוגה. שניהם צוותו לכוח התוקף, ואחד מחברי הקבוצה, רפי שטראוס, דרש ששניהם לא ייצאו יחד משום שהיו זוג. על כן הוא יצא בכוח התוקף, והיא שובצה לצוות הסחה. היא התרעמה על כך. "לא הסכמתי. ואמרתי: מה זאת אומרת? לא צריך לערבב כאן את העניינים. בשום פנים ואופן. ולא עזר לי... כעסתי נורא. יצאתי כעוסה בצורה בלתי רגילה אבל קיבלתי פקודה". הקרב היה עקוב מדם. חלק מן הפצועים הצליחו להגיע להר הצופים. כוח ההסחה אכן משך אליו אש רבה, אולם לא הצליח להסיט את האש העיקרית מהכוח הפורץ. יחידת ההסחה הגיעה אחרונה להר הצופים, כאשר אש ממשיכה ללוותם כל הדרך. בחמש בבוקר התעורר יעקב, בגדיו מגואלים בדם, כאשר חש שציפורה ממששת אותו כדי לוודא שהוא חי.
במסגרת מבצע מכבי וכיבוש משלטים לאורך הכביש, השתתפה באחד הניסיונות לכיבוש גבעת הרדאר. השתתפה בקרב על משלט 6 ו-7. משלט 6 היה הקדמי ביותר מעל דיר איוב, והוחזק על ידי ליגיונרים. לא הצליחו לכובשו ונסוגו למשלט 7, שהיה הצפוני ביותר, והקרוב ביותר ללטרון, בכניסה לשער הגיא. המשלט הופגז על ידי תותחים ללא הפסקה. במשלט היו כ-20 איש: "הרגשתי מנותקת מהחבר'ה, מנותקת מהחיים. כל הזמן נלחמנו, וביום שלא נלחמנו, אז הייתה סביב מלחמה. הייתי בתחנת איסוף פצועים (מתחת למשלט 7). ההרגשה של להיות כל הזמן בתוך זה". כמו כן השתתפה בקרב לטרון לשחרור הדרך לירושלים בתחנת איסוף הפצועים.
שירות בצה"ל.
בשנת 1948 נשלחה לקורס מפקדות כיתה בקיבוץ דליה, ושירתה כמפקדת בית ספר לאימוני בנות בחטיבת יפתח. עם פירוקו הרשמי של הפלמ"ח הצטרפה לנח"ל לאחר הקמתו יחד עם בן זוגה וריכזה את גיוס הנשים.
באוקטובר 1951 השתחררה משירות פעיל. בנה נולד ב-1952 ובתה נולדה ב-1956.
ב-1962 שבה לשירות בצה"ל כקצינת ח"ן בבסיס תל השומר. שירתה כקצינת ח"ן בפיקוד המרכז וקצינת ח"ן בפיקוד הנח"ל, קצינת ח"ן ביחידת מורות ארצית. לאחר 18 שנות שירות השתחררה בדרגת סגן-אלוף.
במהלך שירותה בצה"ל כיהנה כשופטת, בדרגת רס"ן, בבית הדין הצבאי ששפט את המחבלות תרז הלסה ורימה טנוס, מחוטפי מטוס סבנה, לצד סא"ל (מיל') אהרון אלפרן ורס"ן (מיל') יהושע בן-ציון.
לאחר השירות הצבאי.
אחרי פרישתה מצה"ל הייתה אמנית. היא ציירה, תפרה וארגה. הציגה בתערוכות קבוצתיות בבית הלוחם. במקביל המשיכה לעסוק בקידום מקומן של נשים בצה"ל, בהרצאות לצוערות בקורסי קצינות.
הייתה חברה בצוות ההקמה של בית הפלמ"ח, ופעילה בעמותת הפלמ"ח.
בנה הוא פרופ' יובל נריה, שקיבל את עיטור הגבורה על פועלו במלחמת יום הכיפורים. בתה, נורית נריה רוטשילד, שירתה כקצינת ח"ן.
מאז נישואיהם, גרו צפורה ויעקב נריה בחולון. בשנת 2001 עברו להתגורר עם משפחתה של בתם, ביישוב כפר ורדים. יעקב נריה נפטר ב-5 בינואר 2015.
חרפת חיחון
חרפת חיחון הוא הכינוי שניתן למשחק כדורגל שהתקיים בשלב הבתים של מונדיאל 1982, בעיר חיחון שבספרד, בין גרמניה המערבית לאוסטריה במסגרת שלב הבתים הראשון של הטורניר. משחק זה היה המשחק האחרון בבית 2, כאשר המשחק המקביל באותו הבית בין צ'ילה לאלג'יריה התקיים יום קודם לכן. במשחק זה, הובקע שער בודד בדקה ה-10, ואחריו נראה היה כי שחקני שתי הקבוצות פועלים בתיאום, לכאורה, כדי להעביר את 80 הדקות הנותרות, מבלי לנסות בכלל לכבוש שערים נוספים, כדי להשאיר את התוצאה על כנה, אשר הבטיחה את העפלתן של שתי הנבחרות. כדי למנוע הישנות מקרים דומים, החליטה פיפ"א שבטורנירים הבאים משחקי הסיבוב האחרון בכול בית ייערכו במקביל באותה השעה.
רקע.
אלג'יריה החלה את דרכה בטורניר עם ניצחון מפתיע בתוצאה 2 - 1 על גרמניה המערבית החזקה. המחזור האחרון של שלב הבתים יכול היה להסתיים במספר תרחישים אפשריים. ניצחון מערב גרמני במחזור האחרון של שלב הבתים בשער אחד או בשני שערים היה מעלה את מערב גרמניה ואוסטריה לשלב הבא, ניצחון מערב גרמני בשלושה שערים או יותר היה מעלה את מערב גרמניה ואלג'יריה לשלב הבא וניצחון אוסטרי או תיקו היה מעלה את אוסטריה ואלג'יריה לשלב הבא.
מהלך המשחק.
עשר דקות מתחילת המשחק כבש הורסט רובש לזכות מערב גרמניה. לאחר מכן במשך 80 דקות התמסרו שחקני שתי הקבוצות ביניהם מבלי לנסות להבקיע שער. צוות הטלוויזיה הספרדי במשחק אמר כי "נראה שהקבוצות עובדות בתיאום, אך אי אפשר להוכיח זאת". צוות הטלוויזיה הגרמני ששידר את המשחק סירב להמשיך בשידור בשלב מסוים, והפרשן האוסטרי רוברט סיגר קונן ביקש בשלב מסוים מהצופים "לכבות את מכשירי הטלוויזיה שלהם, מכיוון שאין ולא תהיה התקדמות במשחק".
גם צופי המשחק לא אהבו את צורת המשחק, והמוני אוהדים ספרדים צעקו מדי פעם "החוצה מהמגרש", "החוצה!", "אלג'יריה אלג'יריה", "תנו להם לרקוד", ו"תנו להם לנשק". אוהדי אלג'יריה זרקו שטרות כסף על השחקנים בזעם. המשחק ספג ביקורת גם מצד אוהדי גרמניה המערבית ומצד אוהדי אוסטריה כאשר אוהד גרמניה המערבית אחד שרף את דגל מדינתו כמחאה.
אחרי המשחק.
לאחר המשחק לכל שלוש הקבוצות היו 4 נקודות והעלייה לשלב הבא נקבעה לפי הפרש השערים: גרמניה המערבית סיימה במקום הראשון, אוסטריה סיימה במקום השני ואלג'יריה סיימה במקום השלישי. אוסטריה וגרמניה המערבית עלו לשלב הבא על חשבון אלג'יריה. המערב גרמנים הצליחו להגיע עד למשחק הגמר בו הפסידו בתוצאה 3-1 לאיטליה, והאוסטרים הודחו בשלב הבתים השני כאשר צרפת עולה על חשבונה לשלב הנוקאאוט.
התאחדות הכדורגל האלג'יראית הגישה תלונה רשמית לפיפ"א בנוגע למשחק, אך זאת סירבה להגיב בנושא וטענה שהמשחק היה משחק תקין. האלג'יראים תקפו את השופט בוב ולנטין על כך שלא עשה כלום בנוגע למשחק ונתן לו להמשיך להתנהל כרגיל.
משחק זה היווה את הסיבה העיקרית לכך שהוחלט שבמחזור האחרון בשלבי הבתים של טורנירי המונדיאל והיורו, משוחקים שני המשחקים בכל בית בשעה אחידה, על מנת למנוע הישנות של מקרים כאלה בעתיד, שבהן שתי הקבוצות המשחקות יודעות מראש איזה תוצאה תבטיח את העפלתן לשלב הבא.
חנה שפיצר
חנה מרים שפיצר (ז' בשבט ה'תרמ"ו, 13 בינואר 1886 – י"ז בשבט ה'תשט"ו, 9 בפברואר 1955) הייתה מייסדת ומנהלת תלמוד תורה לבנות א' בירושלים, בית חנה ובית ספר רוחמה. מנהלת, מורה, מחנכת ואשת חינוך.
קורות חייה.
נולדה בירושלים, לרב צבי אשר כהנא שפירא ולחיה מיכלא. חמיה, שמואל זנוויל שפיצר, היה מחשובי עסקני היישוב הישן בירושלים. כבר בצעירותה התבלטה במנהיגותה וכונתה "אם הבנות". כבת היישוב הישן קיבלה חינוך בביתה ומעולם לא רכשה השכלה בדרך פורמלית. אביה, שחינוך ילדיו היה חשוב לו, שכר מורים פרטיים ללמד את בניו וחנה למדה יחד איתם. שפיצר הייתה אוטו-דידקטית וקראה ספרים כל לילה בביתה עד השעות הקטנות.
נישאה לחיים שפיצר ונולדו להם שבעה ילדים, ששניים מהם נפטרו בילדותם. ב-1918 ייסדה שפיצר את בית הספר תלמוד תורה לבנות החרדים בבית יהודיוף בשכונת הבוכרים. בית הספר נודע גם בשם בית הספר שפיצר ושפת ההוראה בו הייתה עברית, ובכך היה לבית הספר העברי הראשון לבנות בירושלים. בעלה, חיים, ירד לארצות הברית לצורך עסקיו זמן קצר לאחר הולדת בתה הצעירה שושנה, אך כנראה שירידתו הייתה גם בעקבות התנגדותו לבית הספר. את ילדיה גידלה שפיצר לבדה, במקביל לניהול בית הספר.
רקע להקמת בית הספר.
התפשטות תנועת ההשכלה באירופה וחששם של היהודים, בעיקר בקהילות החרדיות, מחילון והתבוללות, הובילו לפתיחת בתי ספר לבנות, דבר שלא היה מקובל עד אז בחברה היהודית. החשש מפגיעה רוחנית בבנות שלא זכו לחינוך כמו הבנים הצריכה הקמת בתי ספר לבנות באירופה ובהמשך בארץ ישראל. עם זאת, בתי ספר שנפתחו בירושלים זכו להתנגדות רבה בקרב אנשי היישוב הישן, ואף הוטל עליהם חרם. בעקבות מלחמת העולם הראשונה הידרדר המצב בירושלים. שפיצר, שראתה את ה"התנוונות החמרית ורוחנית", כהגדרתה, שהובילה עד כדי הידרדרות בנות רבות לזנות, חיפשה פתרון מיידי שיוציא את הנערות הצעירות ממעגל העוני, , הרעב והחולי.