ב-19 בינואר 1874 מינה הנשיא יוליסס סימפסון גרנט את וייט כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, זאת לאחר שהציע את התפקיד לאישים רבים קודם לכן. במאי 1873 נפטר נשיא בית המשפט העליון הקודם סלמון צ'ייס. גרנט המתין שישה חודשים לפני שהציע את התפקיד בנובמבר לסנאטור רב העוצמה מניו יורק רוסקו קונקלינג, שדחה את ההצעה.
לאחר שהוריד מהפרק את האפשרות למינויו של שופט מכהן של בית המשפט (אף על פי שהיו דעות חיוביות נרחבות בקהילה המשפטית למנות לתפקיד את השופט סמואל מילר), הציע גרנט את התפקיד לסנאטורים אוליבר מורטון מאינדיאנה וטימותי האו מוויסקונסין, ולאחר מכן למזכיר המדינה בממשלו, המילטון פיש. לבסוף הוא הגיש ב-1 בדצמבר לסנאט את מועמדותו של התובע הכללי ג'ורג' הנרי ויליאמס. חודש לאחר מכן משך גרנט את המועמדות, על פי בקשתו של ויליאמס, לאחר שהיה ברור שהאשמות כלפיו בשחיתות יכשילו את אישור המינוי בסנאט. יום אחד לאחר משיכת מועמדותו של ויליאמס הגיש גרנט את מועמדותו של התובע הכללי לשעבר, הדמוקרט כיילב קאשינג, אך משך אותו לאחר שהסנאטורים הרפובליקנים טענו לקשרים בין קאשינג לבין נשיא הקונפדרציה בתקופת מלחמת האזרחים, ג'פרסון דייוויס. לבסוף, לאחר פעולות שתדלנות מגורמים באוהיו, כולל מזכיר הפנים קולומבוס דלאנו, הגיש גרנט את מועמדותו של וייט. את ההודעה על מועמדותו הוא קיבל באמצעות מברק.
מועמדותו של וייט לא התקבלה בחיוב בחוגים הפוליטיים. מזכיר הצי לשעבר, גדעון ולס, העיר על וייט, "אין זה פלא שגרנט לא בחר לתפקיד מכר וותיק שהיה נהג כרכרה או מוזג". במגזין הפוליטי The Nation נכתב, "מר וייט עומד בחזית השורה השנייה של עורכי הדין". עם זאת, התחושות הלאומיות היו של הקלה כאשר נפלה הבחירה על מועמד מוכשר ובלתי שנוי במחלוקת וב-21 בינואר אושר פה אחד מינויו של וייט ובאותו יום הוא נכנס לתפקידו. ב-4 במרץ הוא הושבע כנשיא בית המשפט העליון.
כהונתו.
כנשיא בית המשפט העליון לא בלט וייט כבר סמכא אינטלקטואלי. אך מיומנויותיו המנהליות והחברתיות, "במיוחד חוש ההומור שלו ורגישותו כלפי אחרים, סייעה לו לשמור את בית המשפט כגוף הרמוני ויעיל". בתקופת כהונתו פסק בית המשפט העליון ב-3,470 תיקים. בין השאר שיקף מספר התיקים הגדול והמגוון שלהם את חוסר בשיקול דעת של בית המשפט באותה תקופה בשמיעת עתירות מערכאות פדרליות נמוכות יותר ומבתי המשפט המדינתיים. עם זאת, וייט הפגין יכולת להוביל את עמיתיו לקבל החלטות ולכתוב את חוות דעתם ללא שהייה. הרגלי העבודה והתפוקה שלו עצמו היו מדהימים. הוא ניסח שליש מחוות הדעת.
בסוגיות שנגעו לרגולציה על הפעילות הכלכלית, הוא תמך בסמכות נרחבת של הממשלה הפדרלית, בציינו שסמכות הסחר הפדרלית חייבת "ללכת יד ביד עם שגשוגה של האומה". ברוח דברים אלה, נושא מרכזי בחוות הדעת שלו היה האיזון בן סמכות הממשל הפדרלי לסמכות המדינות. דעות אלו השפיעו על תורתו של בית המשפט העליון לתקופה ארוכה שנמשכה אל המאה ה-20.
בפסקי הדין שנבעו ממלחמת האזרחים ומתקופת השיקום, נטה וייט לפרש את התיקונים האחרונים לחוקה (התיקונים ה-13, ה-14 וה-15) באופן צר. וייט כתב את דעת הרוב בפסק הדין , שפסל את השימוש בחוק האכיפה של שנת 1870 לצורך אכיפה פדרלית של זכויות אזרח, ובכללן הזכויות המוקנות בתיקונים האחרונים לחוקה וכן חלק מהזכויות המוקנות על ידי התיקונים הראשון והשני, בטענה שהסמכות להגן על זכויות אלה נתונה למדינות בלבד. בנוגע לתיקון ה-14, קבע פסק הדין שתיקון זה אוסר על המדינות לפגוע בזכויות של אזרחים, אך "הוא אינו מוסיף דבר לגבי הזכויות של אזרח אחד כנגד אזרח אחר". משמעות קביעה זו הייתה צמצום הכלים של הממשל הפדרלי לפעול כנגד אזרחים פרטיים וקבוצות, כמו הקו קלוקס קלאן.
באופן זה ביטל בית המשפט העליון את ההרשעות של שלושה אנשים שהורשעו בקנוניה לפגיעה בזכויות של לפחות אפרו-אמריקאים במסגרת טבח קולפקס, שבמהלכו נרצחו לפחות 62 אזרחים שחורים בלואיזיאנה בחג הפסחא של 1873. בפסק הדין פסל וייט כל אחד מ-16 סעיפי האישום שלגביהם הורשעו הנאשמים. הוא קבע שלממשל הפדרלי לא הייתה הסמכות להאשים את המשתתפים בטבח בפגיעה בזכות ההתארגנות של הקורבנות, שכן סמכות זו נתונה למדינות בלבד. כמו כן, לממשל לא הייתה סמכות להעמיד לדין את התוקפים באשמת פגיעה בזכות לשאת נשק, שכן התיקון השני לחוקה אוסר על הקונגרס לפגוע בזכות זו, אך לא מקנה לממשל זכות לאכוף אותה. את האישומים העוסקים בזכות להגנה שווה (התיקון ה-14) והזכות להצביע ללא אפליה (התיקון ה-15) פסל וייט, משום שהתביעה לא הצליחה לבסס את הטענה שהמניע לפעולות של הנאשמים הוא גזענות כלפי אפרו-אמריקאים. וייט כתב ש"אנו עשויים לחשוד שהמוצא הגזעי היה הסיבה למעשי האיבה, אך אין זה מוצהר במפורש". גם בנוגע לסעיפי האישום הנוגעים לקנוניה של הנאשמים נגד הזכות הקורבנות לחיים, חירות והליך הוגן נמצא שהממשל הפדרלי חסר סמכות:
וייט האמין שהלבנים המתונים צריכים לקבוע את כללי היחסים הבין-גזעיים במדינות הדרום. אך במציאות מדינות אלו לא היו מוכנות להגן על האפרו-אמריקאים. הן לא העמידו לדין את רוב מבצעי מעשי הלינץ' והמתקפות הצבאיות למחצה שבוצעו נגד השחורים. רוב שופטי בית המשפט העליון ותושבי ארצות הברית מחוץ למדינות הדרום עייפו כבר מהאווירה הגזעית המרירה של תקופת השיקום. בשנות ה-70 שמרו הדמוקרטים הלבנים על רוב בבתי המחוקקים של מדינות הדרום. הם העבירו את חוקי ג'ים קרואו שדיכאו את השחורים והפכו אותם לאזרחים מדרגה שנייה. לאחר שנים של מערכות בחירות שהיו נגועות במעשי הונאה ואלימות שהגבילו את הצבעתם של השחורים, העבירו כל בתי המחוקקים בדרום שנשלטו על ידי הדמוקרטים בשנים 1890–1908 (לאחר מותו של וייט) חוקות חדשות או תיקונים לחוקות שלהם שהפקיעו את זכות ההצבעה של רוב האפרו-אמריקאים ושל רבים מהשכבות החלשות של האוכלוסייה הלבנה. עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 חוקים אלה הדירו את קבוצות האוכלוסייה האלו מהמערכת הפוליטית.
הזיקה החברתית והפוליטית של וייט בלטה גם בפסיקתו של בית המשפט העליון כלפי קבוצות אוכלוסייה אחרות. בפסק הדין "מיינור נגד האפרסט" משנת 1875, קבע וייט, תוך כדי שהוא עשה שימוש בהגדרה המצומצמת של האזרחות ברמה הלאומית ובתיקון ה-14 לחוקה, כפי שנקבע ב"תיקי בית המטבחיים" משנת 1873, שזכותן של המדינות למנוע מנשים את זכות הבחירה. עם זאת, וייט חש סימפתיה לתנועה לזכויות הנשים ותמך בקבלתן של נשים ללשכת עורכי הדין של בית המשפט העליון (ראו: בלווה לוקווד, האישה הראשונה שהופיעה כעורכת דין בפני בית המשפט העליון).
בחוות דעתו בפסק הדין "מון נגד אילינוי" משנת 1877, אחד מששת תיקי ארגון החוואים שבהם נדונה החקיקה המדינתית שהושפעה מגישות פופוליסטיות לקבוע את התעריפים המרביים של האחסון באסמי התבואה והרכבות להובלת התבואה, כתב וייט שכאשר בית עסק או רכוש פרטי "מושפע מהאינטרס הציבורי", הוא כפוף לרגולציה ממשלתית. לפיכך, פסק בית המשפט נגד החיובים הכספיים שחוקי ארגון החוואים קבעו והפרו את הזכות לרכוש פרטי ללא תהליך חקיקה ראוי ונגדו את התיקון ה-14 לחוקה. בהמשך היה היחס לחוות דעת זו כאל אבן דרך בתהליך ההרחבה של הרגולציה של הממשלה הפדרלית.
וייט היה שותף לדעת הרוב בבית המשפט העליון ב"תיקי מס הגולגולת" משנת 1884, "תיקי הקו קלוקס קלאן" משנת 1883, "תיקי זכויות האזרח" משנת 1883, "פסק הדין פייס נגד אלבמה" משנת 1883 ו"תיקי ההילך החוקי" משנת 1883. מבין פסקי הדין שהוא כתב אותם באופן אישי בלטו "תיק חוקי האכיפה" משנת 1875, "תיקי הקרן השוקעת" (Sinking Fund Cases) משנת 1878, "תיקי נציבות הרכבות" משנת 1886 ו"תיקי הטלפון" משנת 1887.
ב-1876, על רקע האפשרות של התמודדות לתקופת נשיאות שלישית של גרנט, שהיה מסובך בשערוריות, פנו כמה רפובליקנים לוייט. הם האמינו שהוא יוכל להיות המועמד ביותר של המפלגה לנשיאות. עם זאת, וייט סירב, בהכריזו, "התפקיד אותו אני ממלא הוא לא קרש קפיצה לתפקיד אחר ועלי להבטיח את נקיונו ולשמור על שמי המכובד כמו אלו של כל קודמי". לאחר הבחירות לנשיאות של 1876 סירב וייט לשבת בוועדה ליישוב המחלוקת לגבי הצבעתה של פלורידה בשל ידידותו הקרובה למועמד הרפובליקנים רתרפורד הייז והיותו חבר לספסל הלימודים בקולג' ייל עם מועמד הדמוקרטים סמואל טילדן.
כנשיא בית המשפט העליון השביע וייט את הנשיאים הייז, גרפילד, ארתור וקליבלנד. לאחר שסבל מהתמוטטות, ככל הנראה בשל עומס בעבודתו, סירב וייט לפרוש. כמעט עד ליומו האחרון הוא המשיך לנסח את פסקי הדין ולהנהיג את בית המשפט העליון.
המחלוקת על זכויות התאגידים.
ב-1885 החליט ס. ו. סנדרסון, שהיה היועץ המשפטי הראשי של חברת הרכבת סאות'רן פסיפיק, לתבוע את מחוז סנטה קלרה שבקליפורניה על כך שהם ניסו לפקח על פעילות החברה. תביעתו התבססה בין השאר על כך שחברת הרכבת הייתה "אדם" על פי הגדרות החוקה, והממשלות המקומיות לא יכלו להפלותה באמצעות חקיקת חוקים והטלת מיסים במקומות שונים.
כאשר הגיע התיק "מחוז סנטה קלרה נגד חברת הרכבת סאות'רן פסיפיק" בפני וייט, טען סנדרסון ש"ישויות תאגידיות" צריכות לקבל את אותו היחס כמו "ישויות טבעיות" (בני אדם), ואף על פי שבית המשפט לא פסק באופן ישיר בשאלה זו, הכניס הרשם של פסקי הדין של בית המשפט העליון, בנקרופט דייוויס, את הנוסח הבא בפתיח של פסק הדין:
ב-26 במאי 1886, לפני פרסום פסק הדין, כתב דייוויס מכתב לוייט, בו הוא ביקש לוודא שהניסוח נכון וקיבל את התשובה: