המשבר האינפלציוני של שנות השמונים האיץ תהליכים משבריים שהחלו להתרחש בחברה הישראלית עוד קודם לכן. הגידול הניכר בהוצאות הביטחון למימון ארבע מלחמות בתוך 15 שנה, החזקת שטחים שגודלם פי ארבעה מגודלה של ישראל לפני 1967, הצמצום הניכר בהיקף העלייה ועזיבת אזרחים רבים את הארץ, ומדיניות כלכלית לא-עקבית של הממשלות השונות, גרמו להתערערות הדרגתית של המערכות החברתיות והכלכליות במדינה. גורמים כלכליים בולטים בישראל, ובמיוחד הקיבוצים והמושבים, גופים הסתדרותיים וחברות "חברת העובדים" התרגלו במשך שנים להסתמך על כך שממשלת ישראל תממן אותם בשעת הצורך. הקיבוצים, שהיו גורם מוביל בתחומי החקלאות והתעשייה, שקעו בספקולציות פיננסיות כגון השקעות קצרות טווח בבורסה וספקולציות על שיעורי ריבית בהשוואה לשיעורי האינפלציה. כל הבנקים הגדולים, פרטיים וציבוריים, היו מעורבים בפרשת ויסות מניות הבנקים. בציבור התפשטה תחושה של השחתת המערכות הציבוריות הוותיקות. במקביל נוצר משבר במנגנון התמיכה החברתית. הוצאות המדינה על תשלומי העברה (קצבאות) הגיעה לרמה חסרת תקדים, עקב הגידול הטבעי באוכלוסייה, בעיקר אוכלוסיות הילדים והזקנים, שהן האוכלוסיות העיקריות שהיו זכאיות לקצבאות מיוחדות. סיבות נוספות לגידול בתשלומי ההעברה היו גיוס חיילים רבים עקב המצב הביטחוני המתוח, ועליית מספר המובטלים והעניים עקב התמוטטות מפעלים וחברות.
בלימת האינפלציה.
הבחירות לכנסת ה-11 הוקדמו ביותר משנה ונערכו ביולי 1984. הן הביאו להקמת ממשלת אחדות לאומית, תחילה בראשות ראש מפלגת העבודה שמעון פרס וכעבור שנתיים בראשות ראש תנועת הליכוד יצחק שמיר. שר הביטחון בממשלה זו היה יצחק רבין ממפלגת העבודה, ושר האוצר היה יצחק מודעי מהמפלגה הליברלית, שהייתה חלק מתנועת הליכוד. ב-1985 הציגו ראש הממשלה ושר האוצר את
תוכנית הייצוב הכלכלית. התוכנית חייבה הגבלת עליית השכר בשיתוף עם ההסתדרות, הוצאת צווי חירום להקפאת מחירים, איסור על החזקת מטבע זר בידי אזרחים פרטיים, הקפאת שער הדולר, וצמצום ניכר בהוצאות הממשלה. בין המעצבים של התוכנית היה הפרופסור מיכאל ברונו, שמונה מאוחר יותר לנגיד בנק ישראל. התוכנית הצליחה לבלום את האינפלציה בישראל, ולהוריד אותה לשיעור של עד 30% בשנה בשנים הראשונות להפעלתה, ובסופו של דבר לשיעור של 10-15% בחישוב שנתי. תוכנית הייצוב כללה קיצוץ משמעותי בסובסידיות של הממשלה למצרכים חיוניים, דבר שעורר מחאה, אולם מדיניות הקפאת המחירים זכתה לשיתוף פעולה מלא של הציבור. למעשה, לממשלה היו אמצעים מועטים בלבד לאכיפת צווי החירום, אולם רוב הציבור קיבל בברכה את המדיניות, וסירב לקנות מוצרים במחירים גבוהים מהמחירים הרשמיים שפורסמו. במשך תקופה ממושכת הייתה יציבות במחירים, ואפילו החלה ירידה מסוימת. הממשלה ביטלה את צווי הפיקוח על המחירים בהדרגה.
המדיניות הכלכלית שכוננה בשנת 1988 תחת ממשלתו של יצחק שמיר, שכללה ליברליזציה מודרגת של הכלכלה, פתיחת תחומים רבים במשק לתחרות, הפרטה, ומדיניות מוניטרית ופיסקלית זהירה (במיוחד תחת שר האוצר משה נסים) אומצו בקווים כלליים על ידי רוב הממשלות שבאו אחרי כן, כולל הממשלות שבראשות מפלגת העבודה (בשנים 1992-6 ו-1999–2000).
ב-1989 נכנסה לתוקף רצועת הניוד שהובילה לאחר תשע שנים לביטול התערבות בנק ישראל במטבע חוץ.
בסוף שנות ה-90 ירדה האינפלציה לשיעור של פחות מ-10%, ובשנת 2000 נרשם שיעור קרוב ל-0%. גם בשנים שלאחר מכן הייתה האינפלציה נמוכה, ואפילו שלילית. ירידה זו נבעה ממדיניות מוניטרית מחמירה של בנק ישראל, שכללה בעיקר ריבית גבוהה על הלוואות. בנוסף נעשו שינויים במבנה המשק. רוב הגורמים הכלכליים המרכזיים בשוק בתחילת שנות השמונים, לבד מהבנקים, נעלמו או נדחקו לשולי הפעילות במשק הישראלי.
השליטה בכלי האינפלציוני המרכזי, הריבית, הועברה במידה רבה לשליטה בלעדית של בנק ישראל, שבראשו הועמדה שורה של נגידים מהאסכולה המוניטריסטית. נגידים אלה צידדו בשמירת הריבית בגובה רב, ודרבנו את הממשלה לקצץ את תקציבה לעיתים קרובות. הבעיה העיקרית שאיתה התמודדה המערכת הכלכלית בישראל בתחילת המאה ה-21, במיוחד בתקופת תחילת האינתיפאדה השנייה הייתה אבטלה גבוהה שעמדה על כ-10% מכוח העבודה (שיעורים דומים לאלה של המיתון הקשה בשנות ה-60), ושיעורי צמיחה נמוכים יחסית. עם זאת, מגמה זאת השתנתה לקראת אמצע העשור הראשון, עם שיעורי צמיחה גבוהים של כ-5%-6% וירידה באבטלה.
בנק ישראל מנהל מדיניות מוניטרית המכוונת ליעד אינפלציה של בין 1% ל-3%. הכלי המרכזי בו הוא מנסה להשיג מטרה זו הוא שינוי ריבית בנק ישראל, המגדירה את הריבית למלווים ממשלתיים קצרי מועד, וממנה נגזרות ריביות על הלוואות רבות נוספות במשק. קיימת ביקורת רבה על גישה פשטנית זו, ומבקרים רבים טענו שהסתמכות בנק ישראל על אמצעי בודד לשליטה על האינפלציה במדינה אינה מעשית. (מה גם שיש לה השפעות מזיקות רבות נוספות, כדוגמת הגדלת האשראי הנלקח על ידי הציבור, היוצרת בין השאר עלייה במחירי הדיור) יש שאף טוענים שמטרותיו של בנק ישראל בשינוי הריבית כלל אינן קשורות לשיעור האינפלציה, ונועדו להשיג מטרות כלכליות אחרות, שאינן נאמרות במפורש. בשלהי העשור השני של המאה ה-21 רמות האינפלציה בישראל היו נמוכות במיוחד והיו מתחת ליעד של בנק ישראל. עם זאת עובדה זו לא עוררה ביקורת ציבורית רבה כלפי הבנק.
מדידת האינפלציה הרשמית בישראל, עליה מתבסס גם בנק ישראל בחישוביו, נעשית על ידי מדד המחירים לצרכן, הנמדד מדי חודש על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. קיימות טענות לכך שהוא אינו מייצג באופן אמין את יוקר המחיה בישראל.
מגדל החירות
מגדל החירות (באנגלית: Freedom Tower או One World Trade Center) הוא גורד שחקים במנהטן תחתית בניו יורק שנבנה במתחם מרכז הסחר העולמי, בסמוך לחורבות מגדלי התאומים שנהרסו בפיגועי 11 בספטמבר 2001. גובהו 1,776 רגל (541.3 מטר), כשנת העצמאות של ארצות הברית. הוא הבניין הגבוה בחצי הכדור המערבי (הבא אחריו הוא שדרות פארק 432) ובארצות הברית כולה (הבא אחריו הוא מגדל ויליס) והבניין השביעי הגבוה בעולם. הוא נחנך בנובמבר 2014.
התוכניות.
מגדלי התאומים שבמרכז הסחר העולמי קרסו בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001. בשנת 2002 נהגה רעיון לשיקום המתחם, שכלל את שחזור המגדלים. המגדלים החדשים תוכננו כך שייראו כקודמיהם, אך יהיו גבוהים יותר בחמש קומות, וכן עמידים וחזקים יותר. במיקום המקורי נבנתה האנדרטה הלאומית והמוזיאון לפיגועי 11 בספטמבר, ועל כן המתחם תוכנן לעמוד כשלושים מטר דרומה. משפחות רבות של נספים בפיגועים תמכו מאוד בתוכנית ואף אישים מפורסמים כמו דונלד טראמפ הביעו את תמיכתם הנרחבת בפרויקט, אשר לא התקבל לבסוף.
בראש הפרויקט עמד האדריכל דניאל ליבסקינד, אשר נודע בעיצוביו הסוחפים, המסמלים אירועים או תקופות בולטות הקשורות אל אופי המקום. בפברואר 2003 חשף ליבסקינד את עיצובו הראשון של המגדל. בעיצוב הראשון והלא-שגרתי הבניין כלל כ-55 קומות אשר לבדן יתנשאו לגובה של 300 מטרים בערך או פחות, וכי במקביל אליהם תתנשא אנטנה רחבה בקוטר של למעלה מעשרה מטרים בעלת עיצוב צבעים טרופיים וחופשיים, אשר תוסיף למגדל 241.3 מטרים. משטרת ניו יורק דחתה את העיצוב, כאשר הבינה כי העיצוב מסוכן וכי אנטנת הזכוכית תוכל להתנפץ ולגרום לקריסת הבניין, ובדצמבר 2003 חשפו האדריכלים דניאל ליבסקינד ודייוויד צ'יילדס במסיבת עיתונאים את עיצובו המחודש של המגדל, בו המגדל יכלול 60 קומות של משרדים, שתי קומות של מסעדות, וקומת תצפית. מעל הקומה האחרונה של המגדל בעיצוב זה יוצבו כחמישים קומות נוספות, אשר נעמדות על עמוד ברזל ועשויות זכוכית בלבד, ולכן נבנות ליופי בלבד. גם רעיון זה נדחה על ידי משטרת ניו יורק מחשש לפיגועי תופת, אף על פי שלבניין צורה טרפזית ושקריסתו תהיה קשה מהבניינים שקדמו לו. בשני העיצובים הקודמים תוכנן פארק זיכרון בדרום הבניין, ובו אלומת אור שמנצנצת לשמיים. בשני העיצובים הוקף הבניין בנייני משרדים רגילים לגמרי.
בתחילת שנת 2004 הודיעה משטרת ניו יורק כי יש לערוך שינויים בתכנון הפרויקט מכיוון שנעשה שימוש מופרז בזכוכית, דבר שעלול לעורר חשש ביטחוני מפני פיגועי תופת באזור. לבסוף הוחלט שהמגדל יוזז למרחק 25 מטר מהרחוב והכביש הראשי; כן הוחלט כי הוא יעמוד על בסיס בגובה עשרים קומות (כ־60 מטרים) - כל זאת מחשש לפיגועי פתע ממכוניות תופת באזור. עשרים קומות הבסיס ישמשו כקומות שירות ורק קומות 21 ומעלה ישמשו למשרדים.
ב-2004 הציעו האדריכל הרברט בלטון (Herbert Belton) והמהנדס קנת' גרדנר (Kenneth Gardner) תוכנית למיזם לו קרא בשם הקוד מגדלי התאומים 2 (Twin Towers 2). ביולי 2004 התקיים טקס הנחת אבן הפינה באתר, שנודע בכינויו "גראונד זירו". אבן הפינה עשויה גרניט במשקל 20 טונות ועליה חקוק המשפט "נושאים ברוח החירות". כשנתיים לאחר מכן, בשנת 2005, הציג דייוויד צ'יילדס את עיצובו לבניין. העיצוב היה שונה לגמרי מהאחרים, וצורתו הייתה כטרפז. הבניין לא היה מרובע כמו קודמיו, אלא היה מורכב משישה משולשים בערך המשתלבים יחד ויוצרים חיבור מושלם.