כמה ממנהיגי ה-FIS נמלטו לגלות מחוץ לאלג'יריה. בנובמבר 1994 החלו שיחות בין גורמים שונים ברומא, שהביאו להצהרה ב-14 בינואר 1995, שכונתה "מצע סנט אדיג'יו" על שם הפרבר הרומאי שבו התנהלו השיחות. המצע פרש שורת עקרונות: כיבוד זכויות האדם, דמוקרטיה רב מפלגתית, דחייה של הדיקטטורה, הכרה בזכות האסלאמית, הערבית והברברית האתנית כחיוניים לזהות האלג'ירית הלאומית, ודרישה לשחרור מנהיגי ה-FIS הכלואים. הצדדים קראו לסיום הרציחות מכל הצדדים. על מסמך זה חסרה הייתה חתימה אחת – זו של הממשלה. כתוצאה מכך לא הייתה למסמך השפעה מיידית. במהלך החודשים הבאים נרצחו אסירים אסלאמיים בהתמרדות בכלא, ובקרב בעין דפלה זכתה הממשלה לניצחון ולהרג מאות קיצונים מוסלמים. אך בטווח הארוך היה מסמך סנט אדיג'יו הדרך שבה יכול הצבא לעבור מדרך העימות הצבאי לדרך הפוליטית.
בסוף 1994 הוחלף ה"ח'ליפה" גואוסמי בג'מאל זיתוני כראש ה-GIA. זיתוני החריף את התקפות ה-GIA על אזרחים, והחל אף לפעול על אדמת צרפת, פעולה שהחלה בחטיפת טיסה 8969 של אייר פראנס בדצמבר 1994, והמשיכה בשורת פעולות טרור בצרפת ב-1995. באלג'יריה עצמה, המשיכה הלחימה באמצעים המוכרים של פיגועים והתנקשויות במוזיקאים, ספורטאים, נשים שלא לבשו רעלה, וכן שאר הקורבנות האזרחיים הרגילים. האזור שמדרום לבירה אלג'יר נשלט על ידי ה-GIA שכינה אותו "האזור המשוחרר". אחרים כינו אותו "משולש המוות". הלחימה המשיכה עם ההתנקשות בחיי מייסד ה-FIS עבדאלבאקי סחראוי בפריז.
המשך המאבק, עליית המיליציות.
לאחר כישלון השיחות החליטה הממשלה לערוך בחירות לנשיאות. ב-16 בנובמבר 1995 נבחר זרואל לנשיא עם רוב של 60% מן הקולות. על אף קריאת התנועות האסלאמיות להחרים את הבחירות, הודיעה הממשלה כי אחוז ההצבעה הגיע ל-75%. משקיפים חיצוניים אישרו מספר זה. ה-GIA איים ברצח כל מי שיצביע (תחת הסיסמה – "קול אחד, כדור אחד"), ורמת אבטחה גבוהה אפיינה את יום הבחירות. משקיפים מהליגה הערבית, האומות המאוחדות והארגון לאחדות אפריקה, הביעו סיפוק מטוהר הבחירות.
התוצאות שיקפו את מגוון הדעות, מתמיכה בחילוניות והתנגדות לאסלאם, עד לרצון לסיים את האלימות, ללא כל קשר לפוליטיקה. התקוות שהפוליטיקה תביא לנורמליזציה של החיים במדינה גברו. זרואל הגביר תקוות אלו כאשר הביא בפני העם חוקה חדשה בשנת 1996. בחוקה זו התחזק כוחו של הנשיא, ונוסף בית לפרלמנט, אשר יהיה בחלקו נבחר ובחלקו ממונה על ידי הנשיא. בנובמבר 1996 אישר משאל עם את החוקה.
פעולותיה הפוליטיות של הממשלה בוצעו לצד עלייה מתמדת בפעילות מיליציות התומכות בה. "המיליציות להגנה עצמית" הנקראות אף "הפטריוטים" לשם קיצור, כללו אזרחים שאומנו על ידי הצבא, וחומשו על ידי הממשלה. הן נוסדו בכפרים בסמוך לריכוזי המורדים האסלאמים, ותעמולה בשידורי הטלוויזיה קראה לאזרחים להצטרף לשורותיהם.
תוצאות הבחירות היוו מכה לקבוצות הקיצוניות, אשר ראו עלייה מתמדת בעורקים משורותיהם בסמוך לאחר הבחירות. מנהיגי ה-FIS אימצו קו מתון יותר כלפי הממשלה. ב-GIA נרצחו המנהיגים המתונים שהגיעו משורות ה-FIS, ונטען כי הם ניסו להשתלט על התנועה. טיהור זה החריף את המאבק בתוך שורות ה-GIA עצמו. למנהיגותו של זיתוני קמו מתנגדים, וקרבות בין קבוצות יריבות בתוך ה-GIA עצמו הפכו לשגרה.
טבח ופיוס.
ביולי 1996 מנהיג ה-GIA, ג'מאל זיתוני, נרצח בידי קיצונים, ומקומו נתפס בידי ענתר זואברי, אשר יוכיח עצמו כמנהיג הקיצוני ביותר במאבק.
הבחירות למועצה המחוקקת התקיימו ב-5 ביוני 1997 ובהן ניצח ה-RND ומפלגה חדשה של תומכי זרואל. מפלגות אלו יצרו קואליציה עם אנשי ה-FLN, ואיש ה-RND אחמד אויהיא שימש כראש ממשלה. הממשלה החדשה נקטה בצעדים מתונים כלפי ה-FIS. השאני שוחרר, ומדאני הועבר למעצר בית.
בשלב זה החלה בעיה חמורה להתגבש. בתחילת אפריל החלו הקיצונים האסלאמיים לנקוט בפעולות טבח חסרות תקדים באכזריותן ובהיקפן. הסכסוך ידע מעשי טבח בעבר, אך בהיקף קטן יותר. כפרים שלמים ושכונות שלמות הושמדו, ללא התחשבות בגיל הקורבנות או מינם. אנשי ה-GIA רצחו עשרות ומאות אזרחים בפעולה אחת. מעשי הטבח המשיכו עד לסוף שנת 1998 ושינו את המצב הפוליטי באופן ניכר. האזורים שמדרום וממזרח לאלג'יר, אשר הצביעו בעד ה-FIS ב-1991 נפגעו במיוחד. מעשי הטבח בראיס ובבנטלהא, זעזעו את המשקיפים מחוץ לאלג'יר. נשים הרות נבקעו, ילדים נחבטו בקירות, איברי הגברים נקטעו, ונשים צעירות נחטפו לשימושם של המורדים כשפחות מין.
איש לא הטיל ספק באחריות ה-GIA למעשים. הארגון נטל אחריות על מעשי הטבח העיקריים, ואימץ אידאולוגיה לפיה כל האלג'יראים שלא נלחמו לצדו היו כופרים ויש לרצוח אותם.
ניצולים ממעשי הטבח טענו כי הצבא הגיע בזמן, אך לא התערב, ואף מנע מאחדים מן הקורבנות להימלט ממתקיפיהם. במקרים מסוימים היה בסיס צבא בסמוך לכפר שהותקף, אך אנשי הצבא נותרו בבסיסיהם. דבר זה העלה חשד כי לממשלה היה עניין בהחרפת הסכסוך, וכי ה-GIA היה מופעל בחלקו על ידי סוכנים של הממשלה.
צבאה של ה-FIS, ה-AIS אשר היה נתון בשלב זה בלוחמה הן כנגד הממשלה והן כנגד ה-GIA מצא עצמו בעמדה בלתי נוחה. ה-GIA נראה כאויב יותר, שכן אנשי ה-AIS חששו כי מעשי הטבח ייוחסו להם. ב-21 בספטמבר 1997 ראש ה-AIS, מאדאני מזרג, הורה על שביתת נשק חד צדדית, על מנת לחשוף את העומדים מאחורי מעשי הטבח. בכך יצא ה-AIS ממעגל הלחימה, והלחימה נותרה בין אנשי הממשלה וה-GIA. במהלך השנים הבאות נשאו ונתנו אנשי ה-AIS עם הממשלה על חנינה ללוחמיהם.
ה-GIA מושמד, וה-GSPC ממשיך בלחימה.
לאחר לחץ בינלאומי, שלחו האיחוד האירופי וכן האומות המאוחדות משלחות של משקיפים מטעמם. משלחת האו"ם הונהגה בידי נשיא פורטוגל לשעבר, מריו סוארש, במחצית 1998. דו"חות המשקיפים הטילו את האחריות על מעשי הטבח על הקבוצות האסלאמיות, ונמנעו ממתיחת ביקורת על מעשי האכזריות של הממשלה.
העיירות הגדולות הפכו לבטוחות יותר, אך העיירות הקטנות בקצוות הרחוקים של המדינה נותרו מטרה להתקפות. ה-GIA היה חצוי בשאלת המשך ההתקפות על אזרחים. בספטמבר 1998 פרשה מן ה-GIA קבוצה בשם "הקבוצה הסלאפית להטפה וללחימה" (GSPC) שבסיסה בהרים.
ב-11 בספטמבר זרואל הודיע על התפטרותו. בבחירות שנערכו ב-15 באפריל 1999 לוחם העצמאות עבד אל-עזיז בותפליקה, שנתמך בידי הצבא, נבחר לנשיא ברוב של 74% מן הקולות. כל המועמדים האחרים הודיעו על פרישתם מן המרוץ בטרם הבחירות, בשל חששם מבעיות בטוהר הבחירות ומזיופים. בותפליקה המשיך את המשא ומתן עם ה-AIS וב-5 ביוני הודיע הארגון על פיזורו. בותפליקה המשיך בהצלחותיו אלו, והכריז על חנינה לאסירים אסלאמיים שהורשעו בעבירות קלות, ותמך בחוק "ההרמוניה האזרחית" אשר אישר חנינה לכל מי שלא ביצע רצח או אונס, והסגיר את נשקו. חוק זה אושר במשאל עם ב-16 בספטמבר 1999 ורבים מן הלוחמים הסגירו עצמם לממשלה על מנת לקבל חנינה במסגרת החוק. מנהיגות ה-FIS הביעה את אכזבתה על כי המאבק המזוין של אנשי ה-AIS הסתיים מבלי להביא לתוצאה, אך רציחתו של מנהיג ה-FIS עבדאלקאדר חשאני ב-22 בנובמבר הייתה בעלת השפעה ממתנת, וקיצה של הלחימה נראה לעין.
ב-11 בינואר 2000 התפזר ה-AIS באופן סופי, לאחר שכל אנשיו קיבלו חנינה מיוחדת מן הממשלה. ה-GIA אשר היה קרוע מבפנים, ומנודה אף על ידי גורמים אסלאמיים, החל להיות נרדף בפעולות של הממשלה אשר במשך מספר שנים הביאו להשמדתו. מותו של זואברי בתחילת 2002 היווה למעשה את סופו של הארגון. פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית הביאו לתמיכת ארצות הברית במאבק הממשלה האלג'ירית, ולהקפאת נכסים של המורדים בארצות הברית, והספקת נשק מתוחכם לצבא.
עם השמדת ה-GIA נותר ה-GSPC כגוף המורד הפעיל היחיד. בשורותיו פעלו בשנת 2003 כ-300 לוחמים. הארגון ממשיך בהתנקשויות באנשי משטרה וצבא, ואף הצליח לבסס עצמו בסהרה, וחטף שם מספר תיירים גרמנים בשנת 2003. בשנת 2007 כרת הארגון ברית עם אל-קאעידה ושינה את שמו לאל קאעידה בצפון אפריקה והוא נרדף על ידי הממשלה ועל ידי ממשלת ארצות הברית כאחת.
שחרורם של מנהיגי ה-FIS בשנת 2003 לא הביא להחמרה במצב, ונוצר אמון בין הממשלה ובין המפלגה, אשר התחזק במהלך הבחירות לנשיאות בשנת 2004 בהן זכה בותפליקה ברוב של 85%, ובתמיכת שתי המפלגות העיקריות. תוצאות הבחירות נראו כמאשרות את התמיכה העממית במדיניות בותפליקה כלפי לוחמי הגרילה, ובסיום המאבק הצבאי והאלימות.
ב-29 בספטמבר 2005 התקבלה ברוב גדול במשאל עם, הצעת החנינה, שכונתה "האמנה לשלום ולפיוס לאומי" הזהה לחוק שהתקבל בשנת 1999 על מנת להביא לסיום הליכים משפטיים כנגד לוחמים אשר הניחו את נשקם לאחר 1999, ולאפשר פיצוי למשפחות שקרוביהן נהרגו על ידי כוחות הצבא. על פי שר הפנים האלג'יראי הצביעו 97.4% מן המשתתפים במשאל בעד ההצעה. וכי שיעור ההצבעה היה 80%. עם זאת לא היו משקיפים בינלאומיים אשר פיקחו על ההצבעה, ולדברי עיתונאים זרים, נצפו קלפיות ריקות. משמעות ההצבעה היא מתן חנינה הן למורדים והן לאנשי צבא המואשמים בפשעי מלחמה.
קישורים חיצוניים.
• על הניסיונות לפיוס לאחר המלחמה מאמר ב"הארץ" מתורגם מניו יורק טיימס.
ג'ון לה-קארה
כוח עליון
אמיתי סנדי
אמיתי סנדי (אמיתי שׂנדרוביץ), נולד ב-12 באוקטובר 1976) הוא יוצר קומיקס, מוציא לאור, מאייר ומעצב.
ביוגרפיה.
סנדי נולד וגדל בכפר סבא. למד באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל במחלקה לתקשורת חזותית, וזכה בפרס על הישג יוצא דופן בתחום האיור על פרויקט הגמר שלו.