בוועידת יאלטה הגיע סטלין להסכם עם בעלות הברית המערביות, בדבר ההשפעה הפוליטית היחסית שתהיה לאחר המלחמה לכל צד במזרח ומרכז אירופה; עם זאת, בהסכמים אלו לא נאמר כמעט דבר על גורלה של אוסטריה. כתוצאה מכך, ניצחון של מתקפה סובייטית לכיוון אוסטריה, ושחרור חלקה הגדול על ידי הצבא האדום, היה יכול להועיל מאוד למשא ומתן שלאחר מלחמה עם בעלות הברית המערביות.
לאחר כישלון מתקפת אגם בלטון (Unternehmen Frühlingserwachen), ארמיית הפאנצר השישית של סף דיטריך נסוגה בשלבים לאזור וינה, והקימה עמדות הגנה נואשות בניסיון לשמור על העיר מפני הסובייטים שהתקרבו במהירות.
באביב 1945, התקדמה החזית האוקראינית השלישית בפיקודו של פיודור טולבוחין במהירות במערב הונגריה, וצברה תנופה משני צידי נהר הדנובה לקראת המתקפה על וינה.
ב-30 במרץ חצו הסובייטים את נהרות חרון וניטרה, ולאחר שכבשו את שופרון ונג'קניז'ה חצו את הגבול בין הונגריה לאוסטריה, והתכוננו לעלות על וינה.
יחסי הכוחות.
הצבא האדום.
החזית האוקראינית השלישית בפיקוד פיודור טולבוחין:
חלק של החזית האוקראינית השנייה בפיקוד רודיון מלינובסקי:
כוחות הציר.
קבוצת ארמיות דרום בפיקוד לותר רנדוליץ:
המתקפה הסובייטית.
ב-2 באפריל הכחיש רדיו וינה כי הבירה האוסטרית הוכרזה כעיר פרזות. באותו יום הכוחות הסובייטיים התקרבו לווינה מכיוון דרום, אחרי שכבשו את הערים וינר נוישטאדט, אייזנשטט, נויקירכן וגלוגניץ, וב-4 באפריל נכבשו גם הערים באדן וברטיסלאבה.
לאחר שהגיעו לאזור וינה, כיתרו כוחות החזית האוקראינית השלישית את העיר ותקפו אותה בכוחות גדולים. "קבוצת ההתנגדות O-5" האוסטרית בראשות קרל סוקול חששה מהרס העיר, ובשל כך חיבלה בקווי ההגנה הגרמניים.
הכוח הגרמני הגדול היחיד שעמד אל מול הכוחות הסובייטיים, היה קורפוס הפאנצר אס אס השני בפיקוד וילהלם ביטריך, שהשתייך לארמיית הפאנצר השישית, יחד עם כוחות שהורכבו אד-הוק ויחידות נ"מ.
הקרב על הבירה האוסטרית אופיין במקרים מסוימים על ידי לחימה עירונית עזה, ומאידך היו חלקים בעיר שנפלו לידי הסובייטים כמעט ללא התנגדות. בפארק פראטר הוצבה דיוויזיית הפאנצר ה-6, לאורך הצד הדרומי של העיר היו פרוסות דיוויזיות הפאנצר אס אס ה-2 וה-3, ובצפון העיר הייתה פרוסה דיוויזיית פיהרר-גרנדיר. הסובייטים תקפו את הפרברים המזרחיים והדרומיים של וינה עם ארמיית המשמר הרביעית וחלק מארמיית המשמר התשיעית, ועד ה-7 באפריל השתלטו על הפרברים הדרומיים של העיר. ב-8 באפריל החלו הכוחות הסובייטיים להתקדם לעבר פרברי העיר המערביים, שהיו חשובים במיוחד לסובייטים, משום שכללו את תחנת הרכבת המרכזית של וינה. הכוחות הסובייטיים התקדמו במהירות, ומצפון לנהר הדנובה ניתקה הארמייה ה-46 את הפרברים הצפוניים של וינה, ובכך נותקה וינה משאר אוסטריה. במהלך אותו היום נעו כוחות מהחזית האוקראינית השלישית, וכבשו את הערים לינץ וגראץ.
ב-9 באפריל החלו החיילים הסובייטיים לחדור למרכז העיר, אך קרבות הרחוב נמשכו מספר ימים נוספים. בליל ה-11 באפריל הסתערה ארמיית המשמר הרביעית על תעלות הדנובה, תוך שקורפוס הרובאים של המשמר ה-20 והקורפוס הממוכן ה-1 נעו על גשר רייכסבריקה. ב-13 באפריל הנחיתה שייטת הדנובה את דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-80 ואת הדיוויזיה המוטסת של המשמר ה-7 משני צידי הגשר, והצליחה לתפוס אותו בשלמותו. במהלך אותו היום נסוג קורפוס הפאנצר אס אס השני מהעיר, ושאר מגיני העיר נכנעו לסובייטים.
תוצאות הקרב.
במהלך הימים שלאחר מכן התקדמו הכוחות הסובייטים במהירות ברחבי אוסטריה, ולמעט קרבות השהיה קטנים, כמעט ולא נתקלו בהתנגדות.
במהלך אפריל 1945, זמן קצר לפני התמוטטותה של גרמניה הנאצית וסיומה של המלחמה, הקים קרל רנר ממשלה זמנית בווינה, יחד עם פוליטיקאים אחרים משלוש המפלגות שקמו לתחייה, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, מפלגת העם האוסטרית (מפלגה שמרנית שהייתה היורשת של המפלגה הנוצרית-סוציאלית) והמפלגה הקומוניסטית. ב-27 באפריל, הכריזה ממשלה זו על הפרדת אוסטריה מגרמניה ופתחה במערכה להכרה באוסטריה כרפובליקה עצמאית. כתוצאה מצעדיו של רנר, קיבלה אוסטריה נקודות זכות רבות בעיניהן של בעלות הברית, שכן היא מילאה אחר התנאים של הצהרת מוסקבה משנת 1943, שבה הכריזו שרי החוץ של ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות שסיפוחה של אוסטריה (האנשלוס), בטל ומבוטל וקראו להקמתה של מדינה אוסטרית חופשית לאחר הניצחון על גרמניה הנאצית, בתנאי שאוסטריה תנקוט באמצעים מתאימים להשגת מטרה זו. לפיכך אוסטריה, שנכבשה על ידי גרמניה, הוכרה כמדינה שהייתה מעורבת במלחמה שלא מרצונה וכ"קורבן הראשון" של גרמניה הנאצית. עקב החשד שהתעורר אצלן מכך שברית המועצות הייתה הראשונה שהכירה בממשלתו של רנר, היססו בעלות הברית המערביות במשך חצי שנה לפני שהעניקו את הכרתם לממשלת רנר, אך בסופו של דבר הוכרה הממשלה הזמנית על ידי כל ארבע המעצמות ב-20 באוקטובר ולפיכך היה רנר לקנצלר הראשון של אוסטריה שלאחר המלחמה. בסוף שנת 1945 נבחר רנר להיות הנשיא הראשון של הרפובליקה האוסטרית השנייה.
מבצע וינה
דניאיל טריפונוב
דניאיל אולגוביץ' טריפונוב (ברוסית: Дании́л Оле́гович Три́фонов נולד ב-5 במרץ 1991 בניז'ני נובגורוד, אז גורקי, ברוסיה) הוא פסנתרן ומלחין רוסי של מוזיקה קלאסית.
אחרי קונצרט הבכורה של טריפונוב בגרמניה במאי 2013 עם הפילהרמונית של ברלין, מבקר המוזיקה הלמוט מאורו הכריז כי מדובר ב"אחד הכישרונות המוצלחים והבלתי נתפסים ביותר בתחום הנגינה בפסנתר בעשורים האחרונים", בעל "מודעות עצומה לעבודתו"
. מבקר אחר, נורמן לברכט, הגדיר אותו כ"פסנתרן לכל שאר חיינו". עם מעריציו נמנים הפסנתרנים אלפרד ברנדל ומרתה ארחריץ'. ארחריץ' התרשמה מהברק הטכני של האמן וממגעו את הקלידים המשלב בעת ובעונה אחת "רוך ויסוד דמוני"
ביוגרפיה.
דניאיל טריפונוב נולד בניז'ני נובגורוד ברוסיה בשנת 1991. הוריו הם מוזיקאים מקצוענים - אמו היא מוזיקולוגית המלמדת תאוריית המוזיקה, ואביו הוא מלחין. הוא התחיל ללמוד נגינת פסנתר בגיל 5 ועשה את הופעתו הפומבית הראשונה כפסנתרן סולן עם תזמורת בגיל 8. טריפונוב למד בשנים 2009-2000 אצל טטיאנה זליקמן בבית הספר "גנסין" למוזיקה במוסקבה. לטטייאנה זליקמן היו שורה של תלמידים מפורסמים, ביניהם קונסטנטין ליפשיץ, אלכסנדר קוברין ואלקסיי וולדוין.
בגיל 17 זכה טריפונוב בפרס החמישי בתחרות הבינלאומית ע"ש סקריאבין במוסקבה וכן בפרס הראשון בתחרות השלישית לפסנתר בסן מרינו, בה קיבל גם את הפרס המיוחד לביצוע הטוב ביותר של יצירה מאת צ'יק קוריאה.
בשנת 2009, לפי המלצת טטיאנה זליקמן, התקבל טריפונוב ללימודי פסנתר אצל סרגיי בבאיאן במכון קליבלנד למוזיקה בארצות הברית.
ב-2010 הוא ניגן בכיכר העירייה של וינה כאחד משבעות הפיינליסטים של האירוויזיון למוזיקאים צעירים. באותה שנה הוא זכה במדליה בתחרות הבינלאומית ה-16 ע"ש שופן בוורשה יחד עם פרס מיוחד על הביצוע הטוב ביותר של מזורקה מאת שופן.
ב-2011 זכה טריפונוב בפרס הראשון בתחרות הפסנתר ה-13 על שם ארתור רובינשטיין בתל אביב. בהזדמנות זו הוא זכה גם בפרס פנינה זלצמן על הביצוע הטוב ביותר של יצירת שופן, בפרס לביצוע הטוב ביותר של מוזיקה קאמרית עם פסנתר, ובפרס אהוד הקהל.
כמה שבועות אחרי זכייתו בתחרות רובינשטיין, זכה טריפונוב גם בפרס הראשון, במדליית זהב וב"גראן פרי" בתחרות הבינלאומית ע"ש צ'ייקובסקי במוסקבה. בתחרות צ'ייקובסקי ניגן את הוואלס מפיסטו מאת ליסט, 12 האטיודים ופוס 25 והברקרולה מאת שופן, הסונאטה השלישית מאת פרוקופייב, הקונצ'רטו הראשון לפסנתר מאת צ'ייקובסקי והקונצ'רטו הראשון מאת שופן. גם בתחרות זו הוא זכה גם בפרס הקהל ובפרס לביצוע הטוב ביותר של קונצ'רטו קאמרי.
בפברואר 2013 הופיע טריפונוב לראשונה בקרנגי הול בניו יורק בקונצרט שהוקלט על ידי חברת דויטשה גרמופון לאלבום שהוצא לאור באותה שנה. הוא הופיע, בין היתר, גם באולם פלייל בפריז, באולם סנטורי בטוקיו ובוויגמור הול בלונדון.
מבקרי המוזיקה החשובים באיטליה העניקו לו את הפרס ע"ש פרנקו אביאטי לסולן הכלי הטוב ביותר. את פרס זה קיבלו לפניו אמנים כמו מאוריציו פוליני, ארטורו בנדטי מיכלאנג'לי, סביאטוסלב ריכטר, ראדו לופו ואנדראש שיף.
ב-23 באפריל 2014 ניגן בבכורה את יצירתו - קונצ'רטו לפסנתר במי במול מינור.
בדצמבר 2015 ניגן טריפונוב בקונצרט של הפילהרמונית המלכותית השוודית בניצוחו של פרנץ ולזר-מסט בטקס חלוקת פרסי נובל בסטוקהולם.
טריפונוב הופיע על במות המוזיקה החשובות בעולם. בין השאר, ניגן עם התזמורת הסימפונית של לונדון, עם תזמורת תיאטרון מריאינסקי בניצוחו של ואלרי גרגייב, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה, עם התזמורת הפילהרמונית של ורשה תחת ניצוחו של אנטוני ויט והתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון בניצוחו של דן אטינגר. ניגן בשיתוף פעולה עם מנצחים כמו מיכאיל פלטניוב, קשישטוף פנדרצקי, ולדימיר פדוסייב, פייטארי אינקינן, אייווינד גולברג-ינסן.
בנובמבר 2015 התקבל טריפונוב כחבר במועצת המנהלים של הפילהרמונית של ניו יורק.
בשנת 2016 הוא קיבל שני אותות הוקרה בריטיות בתחום המוזיקה הקלאסית - הפרס למוזיקה כלית מטעם החברה הפילהרמונית המלכותית ותואר "אומן השנה" של המגזין "גרמופון".
בדצמבר 2016 ניגן האמן עם הפילהרמונית של ברלין תחת שרביטו של סר סיימון ראטל את הקונצ'רטו השלישי לפסנתר מאת סרגיי רחמנינוב. הקונצרט שודר בשידור טלוויזיוני ישיר ל-200 בתי קולנוע ב-14 ארצות באירופה.