פיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית (באנגלית: United States Indo-Pacific Command ובקיצור USINDOPACOM) הוא הוותיק והגדול מבין הפיקודים הקרביים המאוחדים של משרד ההגנה האמריקני והכוחות המזוינים של ארצות הברית. מפקד הפיקוד הוא אדמירל. מאפריל 2021 מכהן בתפקיד אדמירל ג'ון אקוולינו.
נכון ל-2016 הפיקוד כולל כ-380,000 חיילים ואזרחים העובדים בו. מתוכם כ-140,000 אנשי צי ארצות הברית, 86,000 אנשי חיל הנחתים של ארצות הברית, 106,000 אנשי צבא ארצות הברית ו-46,000 אנשי חיל האוויר של ארצות הברית. הפיקוד כולל יותר מ-1,200 אנשי כוחות מיוחדים ו-38,000 אזרחים העובדים עבור מחלקת ההגנה של ארצות הברית באזורים תחת אחריות הפיקוד.
מפקדת הפיקוד ממוקמת בבסיס ה. מ. סמית', שבהוואי.
גבולות אחריות מרחביים.
הפיקוד אחראי על שטח של כמחצית מכדור הארץ ובתוכו כלולים 36 מדינות מאסיה, אוקיאניה, אנטארקטיקה, האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי.
הפיקוד הוקם כפיקוד משולב ב-1947 תחת השם פיקוד האוקיינוס השקט, על בסיס פיקודים שפעלו במלחמת העולם השנייה בזירת אסיה והאוקיינוס השקט תחת דאגלס מקארתור וצ'סטר נימיץ. תחילה היה הפיקוד אחד משלושה שפעלו באזור האוקיינוס השקט וכללו את פיקוד האוקיינוס השקט, פיקוד המזרח הרחוק ופיקוד אלסקה. ב-1956 פורק פיקוד המזרח הרחוק והוטמע לתוך פיקוד האוקיינוס השקט וסמכויות מפיקוד אלסקה הועברו אף הם לאחריות הפיקוד. ב-1975 פורק פיקוד אלסקה והוטמע בתוך פיקוד האוקיינוס השקט, ב-1976 הורחבו גבולות הפיקוד עד לחוף המזרחי של אפריקה. ב-1989 הוקם מחדש פיקוד אלסקה כחלק מפיקוד האוקיינוס השקט, ואזורים מהמזרח התיכון הועברו לפיקוד מרכז של ארצות הברית. בשנת 2000 הועברו אזורי מערב האוקיינוס ההודי לאחריות פיקוד אירופה של ארצות הברית. לאחר הקמת פיקוד צפון של ארצות הברית ב-2002 הועברו אליו מפיקוד האוקיינוס השקט האחריות לאזור החוף המערבי ואילו אזור אנטארקטיקה עבר לאחריות הפיקוד. ב-2008 הועברו כל האזורים ממערב לקו אורך 68° מזרח לאחריות פיקוד אפריקה של ארצות הברית (בהם האיים ראוניון, קומורו, מדגסקר ומאוריציוס). ב-2014 עברה האחריות לפיקוד אלסקה לפיקוד הצפון.
ב-30 במאי 2018 שונה שם הפיקוד לפיקוד האינדו-פסיפי.
יחידות הפיקוד.
תחת אחריות הפיקוד נמצאות שלוש מפקדות מאוחדות:
יחסי ישראל–סן מרינו
יחסי ישראל–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין מדינת ישראל לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו. סן מרינו מחזיקה קונסוליה כללית ביישוב סביון שנפתחה ב-28 ביוני 2004, והקונסולית שבה היא עו"ד מיכל סרוודיו-אילן. מלבד הקונסוליה הראשית בסביון מחזיקה סן מרינו קונסוליה כללית נוספת, מצומצמת יותר, בהרצליה. הקונסול של הקונסוליה הקטנה יותר הוא דניאל נסימי, והיא נפתחה שנה מוקדם יותר, ב-2003. שגרירות ישראל באיטליה משמשת גם כשגרירות ישראל בסן מרינו.
היסטוריה.
שתי המדינות חתמו על הסכם ביטול אשרות ב-16 במאי 1977 ועל הסכם העלאת דרג יחסים ב-21 באפריל 1995.
שר החוץ הישראלי, אביגדור ליברמן, נפגש עם עמיתתו הסן מרינזית אנטונלה מולרוני במסגרת ביקור בקריית הוותיקן ובאיטליה ב-7 במרץ 2011, ברומא. בפגישה הביעה השרה רצון למנות שגריר סן מרינזי לא תושב לישראל.
ב-2 ביולי 2012 ביקר ליברמן פעם נוספת באיטליה, אלא שהפעם נכנס לתחומי סן מרינו - הביקור הראשון של פוליטיקאי ישראלי בסן מרינו. בביקור חנך ליברמן בית חולים ליולדות במחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה שישרת גם את תושבי סן מרינו. לאחר מכן, נפגש שוב עם אנטונלה מולרוני ונערך לכבודו טקס שהציג בפניו את כל ממשלת סן מרינו וקפטני המחוז, שכלל נטיעת עץ זית על ידי ליברמן.
ביולי 2018 ביקרו בישראל שני הקפיטנים העוצרים של סן מרינו במסגרת לא רשמית, והתארחו בקונסוליה בסביון.
אצטדיון דוקלנדס
אצטדיון דוקלנדס (באנגלית: Docklands Stadium) המכונה גם "אצטדיון מארוול", הוא אצטדיון הממוקם בעיר מלבורן, בסמוך למרכז הכנסים של מלבורן, אצטדיון הקריקט של מלבורן ופארק הטניס של מלבורן. האצטדיון מכיל 47,000 מקומות ישיבה בתצורה של מגרש קריקט ו-56,500 מקומות בתצורת כדורגל או רוגבי.
היינריך השני
קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של שופן
הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1, במי מינור, אופ. 11 נכתב על ידי פרדריק שופן בשנת 1830, כאשר היה בן עשרים. הוא בוצע לראשונה ב-11 באוקטובר של אותה שנה בוורשה עם המלחין כסולן במהלך קונצרט פרידה, בטרם עזב את פולין מולדתו.
היה זה הקונצ'רטו הראשון של שופן שיצא לאור, ולכן הוא קיבל את המספור "1", אף שלמעשה הוא נכתב מיד לאחר הבכורה של קונצ'רטו שנכתב קודם לכן, ופורסם מאוחר יותר כקונצ'רטו לפסנתר מס' 2.
כתיבת היצירה.
הקונצ'רטו מוקדש לפרידריך קַלקברנר . בזמן שכתב את היצירה, שופן כתב לטיטוס וויצ'כובסקי , ואמר: "פה אתה ללא ספק מבחין בנטייה שלי לעשות רע בניגוד לרצוני. כשמשהו מזדחל באופן לא רצוני לראשי דרך העיניים, אני אוהב לטפח אותו, אף על פי שזה עשוי להיות לגמרי שגוי". המראה הזה כנראה היה זמרת הסופרן קונסטנסיה גלדקובסקה , מי שהייתה ה"אידיאל" מאחורי הפרק השני של קונצ'רטו מס' 2.
חוות הדעת על הקונצ'רטו חלוקות. חלק מהמבקרים טוענים שהתמיכה התזמורתית כפי שנכתבה יבשה ולא מעניינת, בעיקר ידועה ביקורתו של המבקר ג'יימס הונקר , שכתב בספר "שופן: האיש והמוזיקה שלו", כי "אין זה שופן במיטבו". מצד שני, רבים אחרים מרגישים כי ליווי התזמורת נכתב על מנת שישתלב עם צליל הפסנתר, ושהפשטות שלו נעשתה כניגוד מכוון להרמוניה המורכבת. רוברט שומאן סקר את שני הקונצ'רטי של שופן בשנת 1836 בשביל ה"נויה צייטשריפט פיר מוזיק", וכתב: "שופן מכניס את רוחו של בטהובן לתוך האולם".
הפסנתרנית מרתה ארחריץ' אמרה על הקונצ'רטו, "הווירטואוזיות צריכה להיות כלשון המעטה".
הופעת הבכורה נערכה ב-12 באוקטובר 1830 מול אולם מלא, והוכתרה בהצלחה. על פי העיתון "קורייר ורשבסקי" היה שם "קהל של כ-700". הקונצ'רטו נוצח על ידי קרלו אבסיו סוליבה , ותפקיד הפסנתר בוצע על ידי שופן בעצמו. בסוף הביצוע היו "מחיאות כפיים רועמות". שבעה שבועות לאחר מכן, בעקבות התמרדות הפולנים בשלטון הרוסי, שופן ניגן את הקונצ'רטו שלו לראשונה בפריז ב"סל פלייל" . הקונצ'רטו התקבל היטב. פרנסואה-ז'וזף פֶטיס כתב במגזין "La Revue musicale" למחרת, כי "יש רוח במלודיות האלה, יש פנטזיה בפסז'ים האלה, ובכל מקום יש מקוריות".
מבנה.
היצירה מכילה שלושה פרקים, במבנה הטיפוסי לקונצ'רטו לכלי סולו באותה תקופה:
הפרק הראשון מכיל שלושה נושאים, אשר מוצגים על ידי התזמורת. לאחר מכן נכנס הפסנתר, מנגן את הנושא הראשון (תיבה 139) ומיד אחריו את המנגינה של הנושא השני (תיבה 155), מלווה במוטיב המרכזי של הנושא הראשון כבס קונטרפונקט. הנושא השלישי, במי מז'ור, שהוצג בפתיחה על ידי התזמורת, מנוגן על ידי הפסנתר (תיבה 222). הפיתוח מתחיל בתיבה 385, כשהפסנתר פותח עם הנושא השני, והתזמורת מפתחת את הנושא הראשון. הרפריזה מתחילה בתיבה 486 כשהתזמורת מנגנת את נושא הפתיחה. בסוף הפרק אין קדנצה של הפסנתר. האקספוזיציה בפרק זה יוצאת דופן; האקספוזיציה, שמתחילה במי מינור, עוברת למי מז'ור (i-I), במקום לסול מז'ור כצפוי (i-III). קשר טונאלי זה (i-III) בין הנושאים השני והשלישי מתרחשת ברפריזה, שבה דווקא היה מצופה הקשר i-I כבפתיחה, ויוצר תחושה שונה.
בפרק השני, אף על פי שהוא לא כתוב במפורש בצורת הסונאטה, ניתן לייחס את הנושא השני של האקספוזיציה למודל הקלאסי של מודולציה לדומיננטה (I-V), וכאשר הוא חוזר, הוא עובר למדיאנטה (III). שופן כתב באותו מכתב לטיטוס: "זה לא נועד כדי ליצור אפקט חזק; למעשה זו רומנטיקה, שלווה ונוגה, היוצרת את הרושם של מישהו מביט בעדינות לעבר נקודה הקוראת להיזכר באלף זיכרונות מאושרים. זוהי סוג של הזיה לאור הירח בערב אביבי יפה".
הפרק השלישי נכתב בהססנות וקושי לאחר דחיות רבות, ומציג מאפיינים של ריקוד הקרקוביאק.
לאחר שסיים את כתיבת הרונדו באוגוסט 1830, שופן ניגן אותו באופן פרטי, תחילה עם רביעיית מיתרים ואז עם אנסמבל תזמורתי קטן, ואמר בגאווה "רונדו – מרשים. אלגרו – חזק".
בתרבות הפופולרית.
הקונצ'רטו מופיע במספר סרטי קולנוע:
אנרי השני (פירושונים)
נפת קטנא
יאבין 4
יוג'ין ויידמן
הנריק
הנריק היא גרסה לשם הגרמני , בשפות שונות: Henryk (פולנית), Henrik (שוודית, דנית, נורווגית, אסטונית, הונגרית, סלובנית) ו-Henric (שוודית, רומנית).
הנריך פונטופידן
יהודה מוסקטו
גודארד
גודארד (באנגלית: Goddard) הוא שם משפחה.
אדם מחפש את חווה (סדרת טלוויזיה הולנדית)
פייזר (פירושונים)
דוכסות סקסוניה-ויימאר-אייזנך
גאודנציו אורפלי
גאוּדֶנציוֹ אוֹרפֿלי (Gaudenzio Orfali; 19 בפברואר 1889, נצרת – 20 באפריל 1926, שועפאט, ירושלים) היה נזיר פרנציסקני, חוקר מקרא וארכאולוג.
קורות חייו ופועלו.
גאודנציו אוֹרפֿלי החל את דרכו כפרח נזורה ב-1905 במנזר הפרנציסקני שליד כנסיית הבשורה בנצרת. למד פילוסופיה ותאולוגיה במנזר יוחנן במדבר (עין כרם), בבית לחם ובירושלים. קיבל עליו את עול הנדרים של המסדר הפרנציסקני ב-19 במרס 1908, וב-21 בדצמבר 1912 הוסמך לכמורה. ב-1913 החל בלימודי המקרא במכללה האפיפיורית "אנטוניאנום" (Antonianum) ברומא, שנתיים אחרי כן עבר לפריבור (שווייץ) שם השלים את הדוקטורט בתאולוגיה. את התואר האקדמי במדעי המקרא קיבל ב-1918 ברומא. מאז 1919 לימד בבית הספר הפרנציסקני למקרא בירושלים, וב-1924 מונה לרקטור בית הספר. אוֹרפֿלי נמנה עם ראשוני החברה המזרחנית הארץ-ישראלית שנוסדה ב-1920 ונבחר לכהן כנשיאהּ ב-1925.