קיטיארה נולדה בעיר מרגוע כבתם הבכורה של גרגור אות-מאטר, אביר סולאמניה לשעבר ושכיר חרב מהולל ואשתו רוזמון. כבר בשלב מוקדם בחייה נחשפה קיטיארה לאורח חייו של אביה. כאשר הייתה קיטיארה בת 7 עזב אביה אותה ואת אמהּ ללא סיבה ברורה. אמהּ התחתנה מחדש עם חוטב עצים בשם גילון מאז'ר ולזוג נולדו זוג תאומים בשם קרמון ורייסטלין.
קיטיארה לקחה חלק עיקרי בגידול התאומים, תפקיד שהלך וגדל לאור מחלתה המתמשכת של אמהּ. כאשר הייתה קיטיארה בת 13 היא חברה להרפתקן מפוקפק בשם אורסה וכנופייתו. אורסה היה בעל קשר לאביה וקיטיארה רצתה לנצל את ההזדמנות כדי ללמוד על גורלו של אביה. במהלך מסעה עם הכנופיה היא השתתפה בשוד שהסתבך ולבסוף ננטשה. לאחר מכן עבדה קיטיארה מספר חודשים בפונדק בכפר נידח לפני שחזרה למרגוע.
מגיל 16 והלאה חיה קיטיארה כשכירת חרב והרפתקנית, כשהיא משוטטת ברחבי קרין בחיפוש אחר עושר, תהילה ומידע על אביה. מדי כמה שנים היא ביקרה את אחיה במרגוע ואז חזרה לנדודיה. באחת מהרפתקאותיה היא נפגשה עם תניס חצי-אלף והשניים נהפכו למאהבים. מאוחר יותר קיטיארה, תניס, קרמון ורייסטלין, יחד עם סער בהיר-להב, הקנדר גדילן קוץ-רגל והגמד חלמיש כור-אש יצרו חבורת הרפתקנים. כחמש שנים לפני מאורעות דרקונים של דמדומי הסתיו נפרדה החבורה, כאשר כל אחד מהם נשבע לשוב ולהתאחד חמש שנים מאוחר יותר במרגוע.
קיטיארה כשרת דרקונים.
לאחר שקיטיארה נפרדה מהחבורה היא וסער בהיר-להב נדדו צפונה ביחד. בשלב כלשהו, נפרדו דרכיהם. כנראה שכאן נולד בנה, פלד בהיר להב, אשר גודל על ידי שרה דסטן והאמן בלגיונו של לורד אריאקן ורק זמן קצר לפני שהוסמך לאביר גילה את זהות אביו והחל ללכת בין שני הנתיבים המנוגדים של הוריו. מאוחר יותר הצטרפה קיטיארה לצבאה של טאקיזיס מלכת האופל והתקדמה בשורותיו עד לדרגת שרת דרקונים. במהלך תקופה זו רכשה קיטיארה בן ברית חזק ומסוכן, האלמת האימתני לורד סות'. לקיטיארה היה דרקון כחול גדול בשם שחק, שהיה נאמן לה.
קיטיארה נעדרה מהפגישה המחודשת של חבורתה הישנה. במהלך מלחמת הרומח היא לקחה חלק חשוב בכיבושה של אנסלון על ידי צבאות טאקיזיס. לאחר הבסתו של צבא זה הצליחה קיטיארה לשמור על חלקים גדולים מצבאה והמשיכה להוות איום על האומות והגזעים השונים של אנסלון. מאוחר יותר, במהלך מאורעות אגדות רומח הדרקון נרצחה קיטיארה על ידי דאלאמר האפל כאשר ניסתה לכבוש את העיר פלנתאס. את גופתה תבע לעצמו לורד סות', למרות שהתחננה בפני חבריה לשעבר לא לתת לו.
ועידת הלסינגפורס
ועידת הלסינגפורס היא ועידה ציונית, שנערכה בהלסינקי בשנת 1906. במסגרת הוועידה, נתקבלו החלטות מפורשות על פעולת ההסתדרות הציונית לארצותיה השונות, לשיפור מעמדן של הקהילות היהודיות בפזורה, והבטחת הזכויות של היהודים בארצות השונות. „הלסינגפורס״ הוא שמה השוודי של הלסינקי.
בתגובה למאבק הפוליטי המחמיר ברוסיה, שבא לביטוי במהפכת 1905 ובפרעות ביהודים, למשל פוגרום באודסה והפוגרום השני בקישינב, הוחלט על כינוס הוועידה השלישית של 'ציוני רוסיה', שתמכו לאורך כל הדרך בכך שהתנועה הציונית תטפל גם ב'עבודת ההווה' (המדיניות הארצית), קרי חיי היהודים בהווה - בגולה, ולא רק בתכנון העתיד בארץ ישראל. ממארגני הוועידה ומנסח החלטותיה היה זאב ז'בוטינסקי, המכתיר בזיכרונותיו את הוועידה 'פסגת נעורי הציוניים', בראש הוועידה ישב ד"ר יחיאל צ'לנוב. במקביל לוועידת ציוני רוסיה התכנסה ב-1906 בקרקוב ועידת קרקוב של ציוני האימפריה האוסטרו-הונגרית.
רקע.
הוועידה הראשונה של ציוני רוסיה הייתה ועידת ורשה, הוועידה השנייה הייתה ועידת מינסק.
בקונגרס הציוני השביעי, שהתכנס ב-27 ביולי 1905 בבזל, הוחלט לשלול כל רעיון התיישבות מלבד ארץ ישראל, החוגים הציוניים ברוסיה, בדומה לאחיהם באוסטריה, לא הצליחו למצוא את נקודת האיזון בין מטרת הציונות לעתיד לבוא לבין התמודדות עם בעיות נוכחיות שמחייבות פעילות של התנועה בגולה (המדיניות הארצית, שתיקרא מאוחר יותר "עבודת ההווה").
היזמה לכינוס הוועידה באה מאנשי העיתונות הציונית. באותה תקופה יצאו לאור שלושה עיתונים ציונים ברוסיה, היו אלו: כרוניקה ייברייסקוי ז'יזני בעריכתו של אברהם אידלסון שיצא לאור בפטרבורג בשפה הרוסית, דאס יודישע פאלק בעריכתו של יוסף לוריא שיצא לאור בווילנה ביידיש, גלוס ז'ידובסקי בעריכתו של נח דוידסון שיצא לאור בוורשה בפולנית.
נקודת המוצא המשותפת לכל הזרמים הציוניים הייתה שלילת הגלות, כלומר מטרת התנועה הציונית היא יציאה מהגלות. אולם התקיים דיון בשאלה מה יחס התנועה הציונית למצב היהודים בגלות, כל עוד חי הציבור היהודי בגלות. האם יש לפעול בכיוון תחייה לאומית בגלות ולפעול למען הישגים לאומיים,
ההנהגה הוותיקה של חובבי ציון ובראשה מנחם אוסישקין ויחיאל צ'לנוב, כונתה ציוני ציון, כי לגישתם, על התנועה הציונית לעסוק אך ורק בנושאי ארץ ישראל והשגת הצ'ארטר שרצה הרצל.
מפלגת הפועלים היהודית הסוציאליסטית (שכונתה "סיימיסטים" וגם "סרפ" - תחיה) תמכה באוטונומיה לאומית פוליטית פרסונלית ליהודי רוסיה, לדעתם הציונות היא היעד הסופי והדרך להשגתה היא הקמת הלאום העברי בגולה, כאשר הלאום העברי יתבסס ויצבור זכויות, יוכל לדעתם לבנות מדינה.
בר בורוכוב, ופועלי-ציון צידדו ב"נוֹרמליזציה של הגלות". לדעתם הגלות היא שלילית ואי אפשר לתקנה תיקון מהותי, אבל גלות עם פוגרומים, גלות שמשולבת בהיעדר זכויות ליהודים היא גלות שלילית ויש לתקנה, כך שתהייה דומה לגלות במדינות מערב אירופה. לפיכך על התנועה הציונית ברוסיה לפעול להביא את מצב היהודים לזה הדומה ליהודי מערב אירופה.
ההנהגה הצעירה יותר, שביטאונה היה הראזסווייט בהנהגת אברהם אידלסון, בהשתתפות זאב ז'בוטינסקי ובתמיכת יצחק גרינבוים חשבו שהדרך לארגן את העם היא אוטונומיה לאומית הנתמכת על ידי השלטון, אוטונומיה הפורצת את גבולות התנועה הציונית ומכלילה את כל היהודים. אחרי שהיהודים יהיו מאורגנים יוכלו לפעול למען מדינה יהודית בארץ ישראל, לפיכך על התנועה הציונית להיות מעורבת בחיי היום-יום של היהודים בכל מקום בו הם חיים ובנוסף, לא הייתה דחיפות לדעתם ליישוב ארץ ישראל, כי הפתרון הטריטוריאלי נועד למצוא פתרון ליהודים בזמן הפוגרומים, הפוגרומים שככו ולכן ניתן לדון בבעיות השוטפות.
המכנה המשותף לכל הזרמים הציוניים היה הרצון להפוך את התנועה הציונית לגורם מרכזי בקרב היהודים. לשם התמודדות עם חילוקי הדעות כונסה הוועידה. אוסישקין עצמו לא השתתף בוועידה.
מארגני הוועידה השלישית ביקשו לכנס אותה בסנקט פטרבורג אולם לא קיבלו רישיון מתאים, ולכן הוחלט להתכנס בהלסינקי שנהנתה מאוטונומיה חלקית תחת שלטון הצאר ולפיכך היה בה חופש ביטוי יחסית למקובל ברוסיה של אותה תקופה.
הוועידה נערכה במלון באלאבא שבעיר.
החלטות הוועידה.
החלטות הוועידה סימנו שלב שני, ומעשי יותר, לתהליך שהחל עוד בקונגרס הציוני הראשון בבזל (1897), אשר נוסף על "תוכנית בזל" (המציבה כמטרה עיקרית את הקמתו של בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל) דובר בו גם על מאבק לשיפור מצבם של היהודים והבטחת זכויותיהם האזרחיות השונות בארצות מגוריהם. הצורך במאבק זה עלה בעקבות הפוגרומים הרבים שחלו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 במדינות אירופה, ומזרח אירופה בעיקר. אמנם, הקונגרס הציוני ו"תוכנית בזל" ייצגו את הדעה כי רק הקמת בית לאומי לעם היהודי תאפשר שוויון אמיתי של היהודים, כאומה ככל האומות, אך שריר וקים היה הצורך לדאוג לזכויותיהם של יהודי אירופה עד שתמומש "תוכנית בזל" ותוקם המדינה היהודית.
הוגי הוועידה שאפו להפוך את התנועה הציונית ברוסיה לגוף פוליטי שיהיה מעורב בפוליטיקה הפנימית ברוסיה. בכך היו דומים להוגי כינוס וועדת קרקוב של אותה שנה, שאף הם החליטו על עירוב התנועה הציונית בפוליטיקה של אוסטריה.
מטרה המעורבות הפוליטית הייתה השגת הכרה בלאומיות היהודית ברוסיה ומאבק לאישור שלטון עצמי שיושג באופן חוקי. האוטונומיה המבוקשת נועדה לעסוק בנוסף לעניינים התרבותיים (כגישת הבונד) גם בכל שאר הנושאים הלאומיים.
את נאום הסיכום נשא ד"ר צ'לנוב ובנאום הדגיש כי החלטות הוועידה לא באו לשנות את חזונו של הרצל והביע את ביטחונו כי גם הרצל, אילו היה בחיים, היה מאשר את החלטות הוועידה. את נאום הנעילה נשא הרב של קהילת הלסינקי.
ביום האחרון של כינוס הוועידה, 27 בנובמבר 1906 (10 בדצמבר לפי הלוח החדש), הוקראו החלטות הוועידה (שנודעו גם כ"תוכנית הלסינגפורס"):
בעקבות הוועידה.
המניפסט מקופנהגן.
מאבק זה של התנועה הציונית למען זכויות היהודים בתפוצות נמשך כאשר בשנת 1918 נוסח "המאניפסט מקופנהגן" המגדיר את תביעות העם היהודי לקראת הסכמי השלום שהגיעו עם סיום מלחמת העולם הראשונה. במסמך זה, אשר נכתב על ידי המשרד הציוני שבימי מלחמת העולם הראשונה הועבר לקופנהגן, מנוסחות במפורש שתי תביעות ראשיות, הממשיכות את רוח הקונגרס הציוני הראשון, והן:
מאבק בוועד המיעוטים.
ועד המשלחות היהודיות לועידת ורסאי הציג תזכיר שביסודו עמד המניפסט מקופנהגן, ועל תזכיר זה נאבק בוועד המיעוטים שליד חבר הלאומים, במקום מושבו בז'נבה. ועד המשלחות היהודיות המשיך להאבק למען זכויות המיעוט היהודי אך בשנות השלושים, עם עליתם לשלטון של הנאצים בגרמניה והתגברות הגזירות ההיטלראיות והאנטישמיות, גמל הצורך להקים מסגרת עולמית להגנת זכויות היהודים, שתהא בעלת כושר פעולה וסמכויות אשר חסרו לוועד המשלחות היהודיות.
הקמת הקונגרס היהודי העולמי.