טיפולים מקובלים כוללים: משככי-כאבים כמו אספירין או פרצטמול, כמו גם גרסאות מקומיות המכוונת כלפי הגרון (המגיעות בדרך-כלל בצורת לכסניות), נוגדי-גודש אפיים דוגמת פנילפרין ואוקסימטזולין המפחיתים את הדלקת בתעלות האף על ידי כיווץ כלי הדם שבהם, מכייחים (המדכאים את רפלקס השיעול של המח על ידי דילול הליחה שבריאות).
הדור הראשון של האנטי-היסטמינים כגון ברומפניראמין, כלורפניראמין, דיפנהידראמין וקלמסטין (המצמצמים את הפרשות בלוטות הריר ובכך נאבקות בתופעת האף הסתום/המנוזל, אך גם גורמים לישנוניות). לדור השני של האנטי-היסטמינים אין השפעה משמעותית על הצטננות.
סביבה לחה וחמה וצריכת נוזלים רבה, במיוחד חמים, עשויה להקל על התסמינים במידת-מה. תרופות-סבתא ידועות הן תה קמומיל, לימון או שורש זנגביל ומרק עוף, (הם ככל הנראה עובדים לפחות באופן חלקי על ידי הרגעת דרכי הנשימה המגורות עם אדיהם, והרגעת הגרון עם הנוזל החם, על אף שצריכת אוכל מזין היא מומלצת לבריאות באופן כללי), תערובות רפואיות למיניהן, קומפרסים חמים, רטיות חרדל, מיץ תמרים חם, לקריצה וטמגוזקה. אכילת מזון חריף עשויה לעזור להפחתת גודש, אך גם עשויה לגרות את הגרון המגורה גם כך. קפה, או מרכיבו הפעיל, קפאין, הוכח כבעל יכולת לשפר את מצב-הרוח והתפקודים השכליים במהלך זיהום ברינוווירוס.
מרק עוף נחשב במיוחד זה מכבר לתכשיר מקובל לטיפול בתסמיני ההצטננות (ובעת העתיקה, למגוון רחב של מחלות ומכאובים); ואף באחרונה מערך-ניסויים מדעי אישש במידת מה אמונה זו, בגלותו כי התערובת המסוימת של ויטמינים וחומרים מזינים במרק העוף המסורתי, עשויה להאט את הפעילות של כדוריות לבנות מסוימות. לכך יש השפעה נוגדת-דלקות שעשויה, יש לשער, להוביל להקלה זמנית בתסמיני המחלה. מחקר זה התפרסם בשנת 2000 בכתב-העת המדעי Chest.
תרופות סבתא אחרות כוללות גרגור ושטיפת האף עם מי-מלח. תמיסת מלח חזקה מפחיתה את הנפיחות בגרון וברקמות האף על ידי אוסמוזה. ריכוז הסלין הגבוה מושך נוזלים מחוץ לתאים דרך הקרום שלהם. דבר זה מסייע בהפחתת הגירוי בגרון ויכול לנקות את תעלות האף ולהקל על הנשימה מבלי להצטרך לתרופות. יש להעדיף שימוש במלח נטול-יוד. ליוד יש טעם מר והוא עשוי לגרות את רקמות האף. שיטה נפוצה לשטיפת הגתות (הסינוסים) היא שימוש בכלי-חרס של ג'אלה-נטי, שיטת היוגה ההודית העתיקה. אולם, גם ספל גמיש או בקבוק התזה לגתות יעבדו היטב.
טיפול משלים.
שאיפת אדים (אינהלציה).
ישנם דיווחים של אנשים על כך ששאיפת אדי מים חמים, אדי מי-ברז חמים, מכשיר אדים או מכשיר אינהלציה למשך חמש עד חמש-עשרה דקות יכולה לרפא או להגביל באופן משמעותי את תחולת התסמינים של ההצטננות. ייתכן שדיווחים אלה מבוססים על העובדה שרינווירוס אינו יכול לשרוד בטמפרטורות גבוהות יותר ממספר דקות. בשל חולשה זו, רינווירוס מזהם את הקרומיות החיצוניות של הגרון והגתות (סינוסים), בהן הוא אינו נחשף לחום הגוף הרגיל. שאיפת אדים חמים עשויה לחשוף חלקים ניכרים מריכוזי הנגיפים לחום רב. ככלל, 'טיפול' זה נעשה על ידי שפיכת מי-ברז חמים לקערה גדולה, הנחת מגבת על הראש כדי ליצור מרחב סגור בין הפנים והמים, ושאיפה באיטיות של האוויר החם/הקיטור. ניתן להוסיף לטיפול מעט מלח או כמה טיפות של שמן אקליפטוס לימוני להגברת האפקט. זהירות רבה נדרשת על מנת להימנע מכוויות בגתות ובגרון.
אכיניציאה.
על-אף שמחקרים מדעיים נערכו על האכיניציאה, יעילותה לא הודגמה. ניסוי קליני עם ביקורת-עמיתים שהתפרסם בכתב-העת לרפואה של ניו-אינגלנד הגיע למסקנה הבאה:
למרות זאת השימוש באכינצאה נפוץ מאוד לטיפול בהצטננות ויש להזהר ולהגביל את השימוש באכיניציאה לשבועיים בלבד. כמו כן לאכינצאה עשויות להיות תגובות בין-תרופתיות שליליות באנשים הנוטלים הרבה תרופות באופן כרוני.
ויטמין C.
פרסומים בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים העלו את האפשרות שמינונים גבוהים של ויטמין סי עשויים למנוע כמו גם להפחית את חומרת ומשך תסמיני ההצטננות. תומך ידוע בתאוריה זו היה חתן פרס נובל לינוס פאולינג, שקרא בפומבי לצרוך מינונים גבוהים של ויטמין סי למניעת הצטננות. בשנת 1970 הוא כתב את רב-המכר "ויטמין סי וההצטננות". ניתוח מקיף של מכלול הפרסומים המדעיים באותו הנושא עד לאותה העת שהתפרסם בשנת 2005 נתגלה שוויטמין סי הפחית את שיעור התחלואה בהצטננות ב-50% בשישה ניסויים קליניים על נסיינים חולים, אך למינון יומי של 200 מ"ג לא הייתה כל השפעה על שיעור ההידבקות בהצטננות בקרב אנשים רגילים. תוסף מזון רגיל של ויטמין סי הפחית את התמשכות תסמיני ההצטננות בקרב ילדים ב-14% ובקרב מבוגרים ב-8%.
ממצאים על ניסויים תרפויטים במינונים הנמוכים מ-6 גרם ליום היו סותרים. עבודה משנת 2006 בחנה ביסודיות את המידע הרפואי הקיים לגבי ניסויים, ניתוחי-מידע, בעיות ותולדות המחקר בוויטמין סי באריכות. העבודה קוטלת ניתוחי-מידע קודמים רבים בשל שגיאות שהשפיעו על המדיניות הציבורית וספרי הדרכה לרופאים מובילים רבים. העבודה מעלה את האפשרות שמינונים תרפויטים של ויטמין סי להקלת זיהומים נשימתיים וקבוצות אוכלוסייה מסוימות שעשויות להרוויח מהתוסף, מצדיקים מחקרים נוספים. העבודה משנת 2006 גם מעלה את האפשרות שקיום מחקר כפול-סמיות במינונים של 6 גרם ליום ומעלה של ויטמין סי עשוי להיות קשה מיסודו משום שהנסיינים מתחילים לחוש בשוני מחברי קבוצת הפלצבו.
"הקרן לוויטמין סי" ממליצה על מינון התחלתי של עד 8 גרם ויטמין סי כל 20–30 דקות במטרה להביא להשפעה כלשהי על תסמיני הצטננות שכבר החלה. רוב המחקרים מראים השפעה מועטה עד אפסית של מינונים כמו 100 עד 500 מ"ג ליום, הנחשבים ל"קטנים" בידי התומכים בוויטמין סי. חשוב לזכור, זמן מחצית החיים של הפלזמה של מינון גבוה של ויטמין סי מעבר לרף הבסיס, נשלט בידי ספיגה חוזרת של הכליות, הוא בערך 30 דקות, מה שמרמז על האפשרות שברוב המחקרים על מינונים גבוהים היו פגמים מתודולוגיים ולפיכך ניתן היה לצפות מראש שהם לא יניבו מסקנות חיוביות ביחס להשפעות ויטמין סי. ניסויים קליניים בתוספי מזון הנלקחים בזמנים קצובים במשך היום, הנצפים על קרקע פרמקולוגית להיות יעילים, נחזו לעיתים נדירות בלבד בספרות הרפואית.
מכיוון שוויטמין סי הופך לחומצה אוקסלית בגוף, ישנם מדענים שהעלו את האפשרות שמינונים גבוהים עשויים לתרום להתפתחות אבנים בכליות. השערות שכאלו לא הוכחו בצורה חד-משמעית עד כה, להבדיל מגורמים אחרים לאבנים בכליות שזוהו בוודאות.
משרד החקלאות האמריקאי ממליץ על תצרוכת יומית מזערית של בין 75 ל-90 מ"ג ויטמין סי למבוגרים ו-120 מ"ג לאמהות מניקות, בעוד שהוועדה האירופאית לבריאות ולהגנת הצרכן ממליצה על מינון מזערי של 60 מ"ג לכל אדם בוגר.
תכשירי אבץ.
נעשו מספר ניסויים קליניים לבחינת יעילות האבץ, בחלקם נראתה השפעה ובחלקם האחר - לא.
ניתוח של שישה ניסויים קליניים משנת 1997 העלה את המסקנה כי
סקירה מדעית משנת 1999 של כלל המאמרים שפורסמו בעניין עד לאותה העת הניבה את המסקנה הבאה:
סקירה מדעית נוספת של ג'ורג' אבי משנת 2004, בה נבחן הרכבה הכימי של התמיסה של כל נוסחאות לכסניות האבץ שנבדקו בשנים 1984-2004, הראתה תגובה בעלת משמעות סטטיסטית למינון מסוים של אבץ יוני, להבדיל מאבץ כללי. אולם, אבי והלקומב כשלו בניסיונם מ-2006 להראות השפעה כלשהי של תרסיס לאף של אבץ גלוקונאט, ובעקבות זאת העלו את ההשערה שלכסניות לגרון עשויות בכל זאת להיות יעילות, בניגוד לתרסיסי אף.
ישנו חשש מסוים באשר למידת הבטיחות בשימוש ארוך-טווח בתכשירים לטיפול בהצטננות בקרב אומדן משוער של 25 מיליון בני-אדם החולים בהמוכרומטוזיס הטרוזיגוטית ("סוכרת ברזל", במופע של גן רצסיבי, נסגן). סיבה נוספת לדאגה בשימוש במינון גבוה של אבץ במשך למעלה משבועיים היא בריחת נחושת המובילה לאנמיה.
הגם שתפוצתם רחבה והם זוכים לפרסום רב בארצות הברית, מידת הבטיחות והיעילות של תכשירי אבץ לא הוערכה או אושרה על ידי מנהל המזון והתרופות, ה-FDA, וסיכוייהם נמוכים להביא לתועלת כלשהי נגד הצטננות בשל סילוק האבץ היוני דרך חומצות מזון (חומצה ציטרית, אבסורבית וגליצין). כתוצאה מכך, "מרפא להצטננות" בשימוש בלכסניות מלח אבץ בלי חומצות מזון נוספות אינו בנמצא משיקולי שיווק, ולא משיקולים מדעיים. בבריטניה, שירות הבריאות הלאומי הכניס את לכסניות האבץ לרשימת טיפולים שאינם מומלצים לשימוש.
"מרפא ההצטננות של זיקם" הוא ג'ל אפי המכיל אבץ גלוקומאט "להפחתת התמשכות תסמיני ההצטננות וחומרתם." מחקר משנת 2000 על הג'ל האפי רמז לכך שאם יינטל בתוך 24 שעות מהתפרצות תסמיני ההצטננות, הוא יכול לקצרם במידה משמעותית. בהשוואת סף ה-50% (נקודת-הזמן בה אחוז החולים המדווחים על קיום תסמינים ירד אל מתחת ל-50%), קבוצת האבץ הגיעה לסף ה-50% בתוך יומיים בעוד שלקבוצת הפלצבו הדבר לקח 9 ימים.
מחקר משנת 2002 גייס חולים שחוו תסמיני הצטננות במשך 24-48 שעות (בכך, מעבר לחלון ההזדמנויות המומלץ) ומצא שזמן החציון לגמר ההצטננות היה עדיין קצר במידה משמעותית, כיומיים, בקרב קבוצת האבץ בהשוואה לקבוצת הפלצבו. תביעה נגד החברה המייצרת את "מרפא ההצטננות של זיקם" שהוגשה על ידי אנשים שטענו שהג'ל האפי גרם להם לאובדן חוש הריח הסתיימה בהסדר פיצויים מחוץ לכותלי בית המשפט בגובה של 12 מיליון דולר, מבלי שהחברה תיטול על עצמה את האחריות למקרים.
מחקר מטא-אנליזה משנת 2010 העלה שחולים שנטלו אבץ בלכסניות או בסירופ בתוך 24 שעות מהופעת תסמיני ההצטננות, סבלו מחומרת תסמינים פחותה וממשך מחלה קצר יותר בהשוואה לחולים שלא השתמשו בתכשירים אלה.
טיפולים ניסיוניים.