חַוְזַת אַלְנַפַר (בעברית: מְצוֹר הָחוֹפֶן) הוא כינוי לרעב שפקד את העיר צנעא וסביבתה בשנים ה'תרס"ד–ה'תרס"ה (1904–1905), עקב מלחמות הטורקים עם הערבים המקומיים תושבי תימן בראשות האימאם יחיא חמיד אלדין. הרעב כילה כ-50% מאוכלוסיית העיר, יהודים וערבים, וגרם למעבר של רבים מיושבי צנעא לכפרים הסמוכים. לאחר ניצחון האימאם יחיא חזרו שארית היהודים לצנעא ושיקמו מחדש את הרובע היהודי.
רקע היסטורי.
בשנת ה'תרל״ב (1872) כבשו הטורקים את צנעא בירת תימן, ופרשו את שלטונם גם על מקומות אחרים במרכז תימן. השנים ה'תרס"ד–ה'תרס"ה (1904–1905) היו שנות בצורת בתימן, והרעב הכביד מאוד על האוכלוסייה היהודית, במיוחד בצנעא הבירה. האימאם יחיא חמיד אלדין, שמשל בתימן במקומות שבהם לא הייתה לשלטון הטורקי אחיזה, קרא לשבטים למרוד בטורקים ולעלות עמו על צנעא, לצור עליה ולגרש את הטורקים ששלטו בה. מצור זה ידוע בשם חוזת אלנפר, ובמהלכו מתו מוסלמים רבים, והרבה מתושביה היהודים של צנעא. במצור זה עלה בידי האימאם יחיא לערער את שלטון הטורקים, ובאפריל 1905 הוא כבש את העיר. גם במקומות נוספים בתימן שהטורקים שלטו בהם הצליח האימאם לערער את שלטונם.
חותם תרבותי.
חוזת אלנפר הוא אירוע טרגי בהיסטוריה של יהודי תימן. ניתן לראות בו את אחד המאורעות הקשים ביותר שפקדו את יהודי תימן בגלותם, והיותר קשה שפקד אותם במאה העשרים, כפי שעולה מריבוי הרשימות, השירים והאזכורים של המאורע. לקהילה היהודית לא הייתה שום יד בהתרחשויות אבל התוצאות מבחינתה היו קשות ביותר, וסבלם של היהודים עלה בהרבה על זה של שאר התושבים. על קורות היהודים בצנעא בפרט ובתימן בכלל נכתבו רשימות אחדות ואף קינות. אחת מהן הפכה לקינת עם, ויש שנהגו לשיר אותה אפילו בחתונות כדי לזכור את תקופת הרעב ולהכניע את הלבבות לאביהם שבשמים.
הכרוניקה החשובה ביותר על מאורעות התקופה, ׳אַשְׁכְּלוֹת מְרוֹרוֹת׳, נכתבה בידי ר׳ סלימאן בן יחיא חבשוש, והיא מתארת את המצור והרעב בעיקר במקום מגוריו צנעא. רשימה נוספת על מאורעות התקופה כתב ר׳ סעיד ערוסי. גם הוא כקודמו התגורר בצנעא ותיאר בעיקר את הרעב והמצור בעיר. בנוסף, שליח כי״ח לתימן, יום טוב צמח, כתב דו״ח מפורט בצרפתית.
אפרים אליעזר צבי הירש חרלפ
הרב אפרים אליעזר צבי הירש חרל"פ (נולד 1780; נפטר 1849) היה מגדולי רבני יהדות פולין במאה ה-19, אב בית הדין בעיר מזריטש בפולין; ורבי בשצוצין, גאנידז, ביזון, וסאכטשוב, וכן בקהילות נוספות בסביבה.
ביוגרפיה.
נולד בעיר טיקטין לר' זאב, ולכן נקרא גם 'טיקטינר'. על פי פנקס קהילת טיקטין שיצא בהוצאת האקדמיה הישראלית למדעים, בעיירה זאת התגוררו בני המשפחה ומאוזכרים בפנקס הקהילה כבר משנת 1678. חיבר את הספרים 'הוד תהלה', 'מגדנות אליעזר' ו'עטרת צבי' ועוד. אפרים אליעזר צבי היה קרוב ל"יהודי הקדוש" מפשיסחא והחוזה מלובלין שלא זזו מלחבבו (מדברי ר' בונים מפשיסחא במכתבו). נפטר ה' אלול תר"ט. אליעזר צבי הירש כיהן כרב במספר ערים נוספות ביניהן גאנינדז, ראיגרד, שצוצין, ביזון(1827), וסוכטשוב.(לא ברור סדר כהונתו) בשנת 1833 התמנה כאב בית הדין ב'מזריטש גדול', תוך כדי שהוא עומד בקשרים עם גדולי הדור ביניהם הגיסים רבי יוסף שאול נתנזון ורבי מרדכי זאב איטונגא, רבי שמחה בונים מפשיסחא (1827 – 1767) ורבי יעקב יצחק מפשיסחא ("היהודי הקדוש" – 1814 – 1766). אף על פי שהיה מתנגד לחסידות זכה לכבוד והערכה גם מצד הרבי מקוצק, מנחם מנדל מורגנשטרן (1859 – 1777). בביקוריו בלובלין נהג לסור לחוזה מלובלין – יעקב יצחק הלוי (1815- 1745) והיה בן בית אצלו.
ידוע מכתבו נגד החסידות שהובא על ידי ההיסטוריון דובנוב בספריו, אך לא ברור באם היה מתנגד לחסידות. בכל מקרה, לא נמנע מקשרים תורניים, בעיקר עם ענף החסידות שהדגישו למדנות כמו חסידות פשיסחא וחסידות לובלין.
שני מאורעות גדולים בתולדות החסידות בראשית המאה ה-19 נקשרו גם אליו: החתונה הגדולה באוסטילה (1821) ופרשת הילד ממקווא.
חיבר ספרים רבים אך לא זכה להדפיסם. הספר הראשון שפורסם הוא קונטרס העוסק בסוגיית 'ריחא מילתא היא' שהוא רוב בתוך הספר 'ריח ניחוח' ורשא ת"ר (להלן).
כן מצוין בהסכמות כי הוא סבל מליקוי בעיניו.
ביתו וספריו עלו באש בשריפה הגדולה שכילתה חלק גדול ממזריטש בשנת 1845. כמו כן, כתביו שהועברו לשמירה בבית הכנסת שגם הוא נשרף על תכולתו שם. דבר זה נגע לליבו עד שחלה ונפטר בה' אלול תר"ט (1849) ונקבר במזריטש.
אשתו השנייה שרה בת יהודה, אם ילדיו, נפטרה לפניו בכ"ו אייר תר"ד (1844) ונקברה במזריטש. הייתה לו אישה ראשונה בשם הינדה דימנט ממנה לא היו לו צאצאים. ישנה סברה על פיה גיסו היה הרב רבי מרדכי זאב אורנשטין.
כתבי ידו שנשתמרו מהשריפה עברו לבנו בכורו זאב יהודה שהוסיף עליהם הגהות. זאב יהודה עלה לארץ ישראל ונפטר ללא צאצאים. השאיר את כתבי היד במזריץ אצל מרדכי חיים לייב בן פנחס אליעזר פינקלטאב. (על פי הקדמה לספר דברי חפץ של אחיו).
אחיו יצחק חרל"פ נישא לבת דודתו חיה בת יהודה לייב חרלפ שהיה רב העיר מריאמפול, והם שעלו לארץ בשנת התר"י, מייד אחרי פטירתו, מהעיר ווילקאוישק בפלך סובאלק בצפון פולין והיום ליטא והיו המייסדים של משפחת חרלפ בארץ ישראל. גם נכדו של אפרים אליעזר צבי חרל"פ עלה לארץ וייסד ענף נוסף של משפחת חרל"פ בארץ ישראל. היה זה אפרים צבי חרל"פ, ממייסדי העיר רחובות, עלה לארץ ישראל בחנוכה תר"ן (1889) דרך אודיסה (שם נפגש עם אחד העם עמו עמד בקשר). עלה עם אשתו וארבעת ילדיו והתמקם ביפו.
אחיו, רבי משה אריה חרל"פ, כיהן כאב בית דין עיר טרעסטינא והיה נקרא "רבי משה טאפעלאנער" חיבר את הספר 'דברי חפץ'.
על פי דברי המליצי אש בערכו, היה רבי אליעזר צבי חרל"פ גיסו של הגאונים בעלי מפרשי הים, היינו שהיה חתנו של רבי יצחק אהרן איטינגא מלבוב (חותן השו"מ ואבי הרמ"ז איטינגא). ככל הנראה אין לכך בסיס, וכבר העירו על כך בקובץ "הדרום".
אפרים אליעזר צבי חרל"פ מצוטט על ידי החפץ חיים בביאור הלכה הלכות תפילין של ראש. ובספרים נוספים של החפץ חיים.
בהקדמה לספריו של אפרים אליעזר צבי חרל"פ מופיעה רשימת שמות של אישי המשפחה לפיה אפרים הוא מצאצאי המלך דוד.
צאצאיו.
א. בנו בכורו ר' זאב וואלף. עלה לארץ ישראל ונפטר שם ערירי (מדברי המעתיק ספר מגדנות אליעזר).
ב. בנו ר' ישראל אברהם.
ג. בתו חוה דינה אשת ר' אפרים פישל וואלפיש מורשה - נפ' תרס"ט בורשה, ומציבתה קיימת בבית הקברות בורשה.
ד. בנו ר' יוסף שלמה חרל"פ מורשה - נפטר בשנת תר"ס בווארשא ומצבתו קיימת בבית הקברות בורשה. אפרים חרל"פ ממיסדי רחובות הוא בנו של יוסף.
רכבת קלה (סרט)
רכבת קלה הוא סרט דרמה ישראלי בבימויו של עמוס גיתאי, ובכיכובם של מתיו אמרליק ופיפו דלבונו. הוא עלה לאקרנים בישראל ב-3 בספטמבר 2018.
תקציר העלילה.
הסרט מספר אודות אוסף של אפיזודות המתרחשות כולן ברכבת הקלה בירושלים, המשמשת כמיקרוקוסמוס יחיד במינו, המהווה מראה אנושית למציאות הישראלית בה כולנו חיים.
גאורג ויכורה
גאורג ויכורה (בגרמנית: Carl Georg Wichura; 15 בדצמבר 1851 – 11 בדצמבר 1923) היה גנרל גרמני, שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
ויכורה נולד ב-15 בדצמבר 1851 ברטיבור, ובשנת 1872 התגייס ל והצטרף לרגימנט הרגלים ה-51 (שלזיה התחתית ה-4). ב-16 באוגוסט 1883 הוא הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-15 באוגוסט 1885 הוא הועבר לברומברג, שם שימש כקצין מטה של חטיבת הרגלים ה-8. ב-22 במרץ 1889 הוא הועלה לדרגת האופטמן, וכעבור שנה הוא הועבר לשטרסבורג, שם שימש כמפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-143. ב-14 ביוני 1898 הוא הועבר להאגנאו, שם שימש כמפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-137. ב-12 בספטמבר 1896 הוא הועלה לדרגת מיור, ולאחר מכן מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-143. ב-9 ביולי 1900 מונה ויכורה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-4 במזרח אסיה, איתו היה מעורב בדיכוי מרד הבוקסרים בסין, ועל כך עוטר בעיטור מסדר הנשר האדום עם חרבות.
ב-2 בספטמבר 1901 מונה ויכורה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-132, וב-18 באפריל 1903 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. חודשיים לאחר מכן הוא הועבר למטה רגימנט הרגלים ה-113 (באדן ה-5) בפרייבורג. ב-22 באפריל 1905 הוא מונה למפקד פיקוד מחוז ברלין ה-1, וב-10 באפריל 1906 הוא הועלה לדרגת אוברסט. ב-17 בדצמבר 1908 הוא מונה למפקד רגימנט הגרנדירים ה-10 (שלזיה ה-1 - המלך פרידריך וילהלם השני. ב-18 בפברואר 1910 הוא מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-23, וב-22 במרץ 1910 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. עם העברתו לפרנקפורט על האודר ב-1 באוקטובר 1912, הועלה ויכורה לדרגת גנרל לוטננט ומונה למפקד הדיוויזיה ה-5.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו.