יויה ואשתו היו קבורים בקבר KV46 ב"עמק המלכים" בתבאי, שבו קברם הפרטי התגלה ב-1905 על ידי ג'יימס קוויבל , מי שעבד מטעם תיאודור מ' דייוויס. למרות שהקבר נחדר בעבר על ידי שודדי קברים, אולי מעשה חדירה הופרע כי קוויבל מדווח שמצא את רוב הסחורות בקבר ואת שתי המומיות כמעט ללא פגע. המומחה סיריל אלדרד ציין:
הסחורה שנקברה עם יויה וטויה היוו כנראה את שיאי הטובין (רהיטים וכו') מהרמה הגבוהה ביותר בימי הממלכה החדשה שהיו מוכרים לפני גילוי קברו של נינם, תות ענח' אמון, 17 שנים מאוחר יותר.
הצעת הזיהוי עם יוסף המקראי.
העיתונאי אחמד אוסמן בספרו "זר בעמק המלכים", הציע זיהוי בין יוסף המקראי שהביא את שבטי ישראל למצרים בזמן הרעב לבין יויה. תאוריה זו לא התקבלה בזרם המרכזי של האגיפטולוגיה, כמו גם סותרת את התיעוד לגבי העלאת שלדו של יוסף וקבורתו בשכם ביהושע (). דונלד ב' רדפורד, כתב ביקורת חריפה על הצעת "זר בעמק המלכים" למגזין האמריקאי "Biblical Archaeology Review". באופן דומה, דבורה סוויני הביעה ספק להצעת הזיהוי הזו. סוויני קובעת כי התואר "אביו של האל אדון שתי הארצות" הוא הרחבה של התואר "אבי האל", אשר נשאו אישים נוספים ולא רק יויה בהיסטוריה של מצרים העתיקה. התנ"ך קובע בבירור כי גופתו החנוטה של יוסף הוצאה מהקבר והועברה לכנען על ידי שבטי ישראל בעת יציאת מצרים, ואילו גופתו של יויה נשארה ללא הפרעה בעמק המלכים במצרים, היכן שהמומיה שלו התגלתה בשנת 1906.
שירות ההוצאה לפועל הפדרלי
שירות ההוצאה לפועל הפדרלי (ברוסית: Федеральная служба судебных приставов, מילולית: "שירות פקידי ההוצאה לפועל הפדרלי", בקיצור ФССП России) היא סוכנות פדרלית הכפופה למשרד המשפטים של רוסיה ואחראית לאכיפת פסקי דין, הפעלת לשכות הוצאה לפועל, אבטחת בתי משפט והגנה על מערכת המשפט הרוסית. השירות אחראי גם למימוש פסקי הדין והמסמכים האחרים המוגשים לו לביצוע.
על פי האתר הרשמי של הארגון, השירות מורכב מ-89 משרדים אזוריים והוא מעסיק 74,559 איש.
משימות.
שירות ההוצאה לפועל הפדרלי עוסק ב:
סוכני השירות בעלי סמכויות עיכוב ומעצר בתחומי בתי המשפט והם נושאים עמם כלי נשק ומשתפים פעולה עם שירות בתי הסוהר הפדרלי בליווי אסירים למשפט. בשנת 2012 השירות החל להפעיל יחידת איתור מבוקשים.
כוחות מיוחדים.
השירות מפעיל יחידת כוחות מיוחדים (Спецназ ФССП России), מאז 2005, במסגרת המחלקה לארגון תורנות מבצעית (Специализированный отдел оперативного дежурства), הכוללת גם את מוקדי החירום של השירות. בשנת 2012 הוצמד לכוחות כומתה ירוקה שהפכה לסימן ההיכר של היחידה.
הרד&quot;ל
עדני סימקין
עדני סימקין (נולד ב-2 במרץ 1937) הוא איש עסקים ישראלי, מנהל הנציגות הישראלית של חברת הספנות MSC.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב ליהודית ויואל סימקין, גם הם ילידי ישראל, ארבעת סביו נמנים עם מייסדי פתח תקווה, אביו היה חבר בהגנה, חבר מועצה בעיריית פתח תקווה וחבר ברוטרי, אמו הייתה מורה ויש לו שלוש אחיות. הוא למד בבית הספר עממי פיק"א ובתיכון גימנסיה הרצליה.
סימקין התגייס לגולני והשתתף במלחמת סיני. השתחרר מצה"ל כקצין בשנת 1958. לאחר סיום שירותו החל ללמוד מדע המדינה וסוציולוגיה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה. בה בעת החל לעבוד בחברת ספנות בשם פרדס סינדיקט.
לאחר גמר לימודיו באוניברסיטה שימש מנהל המשרד של חברת הספנות של האחים עופר בתל אביב. לאחר מכן התמזגה החברה עם חברת צים. שימש כנציג צים במדינות שונות במשך כ-12 שנים, עבד בצים בתפקידים שונים במשך 30 שנה, החל מאיש שיווק ומכירות ועד לתפקיד מספר 2 בחברה, ראש מנהל הספנות, האחראי לתפעולן של כל ספינות החברה.
בשנת 1996 עזב את צים לטובת פתיחת נציגות של חברת הספנות . בשנת 1998 הקים בארץ סוכנות שייצגה את חברת הספנות הגדולה בעולם, חברת מארסק הדנית, וניהל אותה במשך שש שנים. לאחר מכן התמנה כנציג של חברת הספנות MSC בישראל.
במרץ 2009 השיקה חברת MSC את ספינת המטען הגדולה ביותר בעולם, "MSC Danit". הספינה נקראה על שמה של דנית, בתו של סימקין, כאות הוקרה לפעילותו בחברה.
בשנת 2015 זכה סימקין, דרך חברת TIL ההולנדית, חברת בת של MSC, במכרז להקמת נמל הדרום באשדוד.
בשנת 2013 הוענק לו אות הוקרה מעיריית חיפה על פועלו ותרומתו להגברת הסחר, הכלכלה והתיירות בעיר.
סימקין נשוי ואב לארבעה. הוא מתגורר בתל אביב, אחותו חיה התחתנה עם מיכה רם, אחות נוספת נאווה התחתנה עם האגרונום עידו אהרונסון (נכדו של צבי אהרנסון).
מסע הסירה ג'יימס קיירד
ג'יימס קיירד (באנגלית: James Caird) היא סירת הצלה קטנה שעשתה ב-1916 מסע, שנקרא על שמה, מאי הפיל שבאיי שטלנד הדרומיים אל ג'ורג'יה הדרומית שבדרום האוקיינוס האטלנטי, מרחק 1,440 קילומטרים. בסירה נמצאו סר ארנסט שקלטון וחמישה מעמיתיו, ומטרתם הייתה להזעיק עזרה על מנת לחלץ את שאר חברי המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית מן השנים 1914–1917, שנשארו תקועים על אי הפיל לאחר שאונייתם אנדיורנס נמחצה בקרח-ים וטבעה. היסטוריונים רבים רואים במסע זה את אחד המעללים הגדולים ביותר בשיוטי סירה שנעשו מאז ומעולם.
באוקטובר 1915 הטביע קרח ים דחוס בים ודל את "אנדיורנס". שקלטון ועמיתיו מצאו מפלט על פני מצופי קרח, שהלכו והתבקעו תחתיהם ואילצו אותם לעבור ממצוף למצוף. במשך תקופה זו נסחפה הקבוצה בהתמדה צפונה עד אפריל 1916, אז נשבר מצוף הקרח שעליו חנו. מכאן ואילך עשו את דרכם בסירות ההצלה של האונייה אל אי הפיל, שם החליט שקלטון שהדרך היעילה ביותר להשיג עזרה תהיה להפליג באחת הסירות אל ג'ורג'יה הדרומית.
מבין שלוש סירות ההצלה נחשבה "ג'יימס קיירד" לחזקה ביותר ובעלת הסיכוי המיטבי לעמוד בתלאות המסע. שקלטון כינה אותה על שם ג'יימס קיי קיירד, יצרן יוטה מדנדי ופילנתרופ, שכספי התמיכה שלו עזרו לממן את המשלחת. לפני המסע חיזק נגר האונייה, הארי מקניש, את הסירה והתאים אותה לעמוד במימיו הסוערים של האוקיינוס הדרומי. הסירה שרדה שורה של סכנות, שבהן הייתה קרובה לא פעם להתהפך, ולבסוף הגיעה לחוף הדרומי של ג'ורג'יה הדרומית לאחר מסע של 16 יום. שקלטון ושניים מעמיתיו חצו את ההרים שבפנים האי, ללא ציוד טיפוס ובמצב גופני ירוד לאחר תלאות המסע, והגיעו לבסוף אל תחנת ציידי לווייתנים בצדו הצפוני של האי. כאן ארגן שקלטון את חילוצה של הקבוצה שעל אי הפיל, ולאחר דחיות שהביאו את אנשי אי הפיל כמעט ליאוש, חולצו כולם והגיעו הביתה בחיים. אחרי סוף מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1919, הוחזרה ה"ג'יימס קיירד" מג'ורג'יה הדרומית לאנגליה, ומשנת 1922 היא מוצבת בתצוגת קבע בבית ספרו הישן של שקלטון, דאלוויץ' קולג'.
רקע.
ב-5 בדצמבר 1914 הפליגה אוניית המשלחת של שקלטון, "אנדיורנס", מג'ורג'יה הדרומית אל ים ודל, בשלב הראשון של המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית. פניה היו מועדות אל מפרץ ואסל, הנקודה הדרומית ביותר שנחקרה עד אז בים ודל, ב-, שם הייתה קבוצה אמורה לרדת מן האונייה אל החוף ולהכין את החצייה הטראנס-קונטיננטלית של יבשת אנטארקטיקה. לפני שהספיקה להגיע ליעדה נלכדה האונייה בקרח דחוס, וב-24 בינואר 1915 הייתה כלואה ללא ניע, על אף מאמצים ממושכים לשחרר אותה. ב-14 בפברואר נעשו שוב מאמצים קדחתניים לשחרר את האונייה הכלואה, אך לשווא. במשך שמונת החודשים הבאים נסחפה האונייה צפונה עד שב-27 באוקטובר נמחצה בלחץ גושי הקרח ושקעה סופית ב-21 בנובמבר.
בעוד 27 אנשי צוותו מתמקמים במחנה שהקימו להם על הקרחון הצף הנע באיטיות, התמקד שקלטון במציאת הדרך הטובה ביותר להציל את אנשיו. תוכניתו הראשונה הייתה לצעוד על הקרח עד ליבשה הקרובה ביותר, ומשם לנסות להגיע לנקודה שספינות עשויות לפקוד אותה. הצעידה החלה, אבל מצב פני הקרח, ששקלטון תיאר לאחר זמן כ, עיכב את התקדמותם. אחרי ניסיונות מתסכלים במשך ימים אחדים ויתר שקלטון על רעיון הצעידה; הקבוצה הקימה את "מחנה אורך-רוח" על מצוף קרח שטוח והמתינה לסחף, שיישא אותה עוד צפונה, אל עבר מים פתוחים. הם הצליחו לחלץ שלוש סירות-הצלה מן האונייה הטובעת, ושקלטון כינה אותן על שם תומכי המשלחת העיקריים: "סטאנקומב וילס", "דאדלי דוקר" ו"ג'יימס קיירד". אנשי הקבוצה המתינו עד 8 באפריל 1916, אז נאלצו להימלט אל הסירות כשהקרח החל להתבקע תחתיהם. במשך תקופה הרת-סכנות של שבעה ימים שייטו במפרשים וחתרו במשוטים בנחשולים סוערים ובתוך גושי קרח מסוכנים, מסתמכים בעיקר על כישרון הניווט של פרנק וורסלי, שהשיט את ה"ג'יימס קיירד", הגדולה בסירות והמובילה בשיירה. תנאי ההפלגה היו קשים מנשוא, בקור מקפיא, רוחות עזות ומשברים שניתכו שוב ושוב על יושבי הסירה והחזיקו אותם ברטיבות מתמדת. שלוש הסירות הצליחו להישאר יחד עד שהגיעו ב-15 באפריל אל המקלט הזמני של אי הפיל. שקלטון רצה לכבד בירידה הראשונה אל החוף את הצעיר בחבורה, פירס בלקבורו, אבל בלקבורו, שרגליו נפגעו ביותר בכוויות קור, לא יכול היה לעמוד על רגליו וקרס תחתיו במי האפסיים, ושקלטון הורה לשני אנשי צוות לשאת אותו אל החוף. הייתה זו הפעם הראשונה מזה 497 ימים שרגליהם ניצבו על קרקע מוצקה. שקלטון קבע שזו הנחיתה הראשונה אי-פעם על אדמת האי.
על אי הפיל.