השפעתו של ברונלסקי על מיקלוצו ניכרת בעיצובו של הפאלאצו, במיוחד בחלונות הביפוריים של שלהי ימי הביניים, בסימטריה ובדומיננטיות של ציר הכניסה ובשילוב של אלמנטים מסורתיים ומתקדמים. הארקדות והאנטבלטורות של חצר הארמון מחקים את הדגם של הלוג'יה של מבנה בית החולים אוספדלה דלי אינוצ'נטי, הבניין המוקדם ביותר של ברונלסקי והחורג ביותר מעקרונותיו של ויטרוביוס.
כאחד הפרויקטים האדריכליים הידועים ביותר של מיקלוצו הוביל הארמון להתפתחות של סוג אדריכלי חדש: ארמון הרנסאנס הפלורנטיני. מבין החידושים הרבים של מיקלוצו בחזית, הבולטים שבהם כוללים: "השימוש בבוגנאטו דיגראדנטה (אבנים גדולות מסותתות בצורה לא אחידה שנעשות קלות יותר עם העלייה לקומות העליונות), העמודים הקלאסיים והכותרות המחורצות בחלונות הביפוריים, כרכוב קלאסי נהדר המכתיר את הבניין וכרכובים קטנים המחלקים את הקומות, והסידור של מיקום החלונות, שאינם סימטריים ביחס לדלתות".
סן מרקו.
הבסיס היסודי של כל מתחמי הנזירים שנבנו על ידי אדריכלים בתקופת הרנסאנס, זה היה אחד הפרויקטים האדריכליים הראשונים והמשפיעים ביותר של מיקלוצו בפירנצה. הפרויקט, שהוקם במימונו של קוזימו די מדיצ'י, החל מתישהו בין השנים 1437 ל-1438. השיפוץ כלל את הכנסייה, לשכת כלי הקודש, הקלויסטר, מגורי הנזירים והספרייה. סן מרקו נקראה כנסיית הרנסאנס הראשונה, אם כי נראה שהיא פשרה בין מסורת המאה ה-14 לרוח הרנסאנס. הקירות הלבנים הפשוטים ללא ציורי פרסקו נבדלים מהמסורת הצבעונית של המאה ה-14 והיו חיוניים לתפיסות האדריכליות של מיקלוצו והעדפתו למשטחים גדולים ולא מעוטרים, שאליהם מתחברים במומחיות רכיבי מבנה הכרחיים באבן חול אפורה מהסוג המכונה פייטרה סרנה (pietra serena). כמו רבים מהפרויקטים שלו, סן מרקו נבנה במהירות מדהימה. בניגוד לברונלסקי, הצליח מיקלוצו לסיים את מה שהוא התחיל, בעיקר בגלל היעילות של מיקלוצו, ובשל זמינות המימון ההולם מצד קוזימו לאורך כל הקמפיין.
החלק הראשון שביצע מיקלוצו היה בנייה מחדש של חדר האוכל הישן, בו נבנה קמרון נמוך, שנתמך על ידי בליטות אבן מקושטות בדומה לאלה שנמצאו בלשכת כלי הקודש בסנטה טריניטה, על מנת לתמוך בתאים שלמעלה. העבודות החלו על הכנסייה בשנת 1438 והושלמו ככל הנראה שלוש שנים לאחר מכן, אם כי בוודאות עד שנת 1443, כאשר נחנכה על ידי האפיפיור אאוגניוס הרביעי. תוך שימוש בגבולות של כנסיית טרצ'נטו לשעבר הוסיף מיקלוצו אפסיס מצולע. הוא היה מואר בעזרת שלושה חלונות קשתיים ארוכים מפייטרה סרנה שעדיין ניתן לראות בקומה העליונה של המנזר. קשת הכניסה המחודדת נשענה על שני פילסטרים עם כותרות קורינתיות קלאסיות גדולות שמעליהם עיטורים של כדורי מדיצ'י, עיטור שנלקח משלט האצולה של המשפחה (עדיין קיימים). לפני האפסיס היה בית המקהלה. הספינה הייתה חלל פתוח יחיד ללא סיטראות, מעוטר באדיקולה (היכלית) או מזבחות (שלושה מכל צד), שתקרתו עשויה מקורות עץ. בין הספינה לבין בית המקהלה הפריד קיר גבוה (טרמצו) עם שתי דלתות. בשיפוץ המאוחר יותר של הכנסייה, הוסרה המחיצה והדלתות הועברו לאפסיס המצולע בו הם נמצאים כעת. הפילסטרים המחורצים שלהם מסתיימים בכותרות מורכבות זהות לאלה שבקפלה של ברבדורי בסנטה פליצ'יטה של ברונלסקי, ומעל הארכיטרב עם עיטורים קלאסיים, האפריז מקושט עם כדורי מדיצ'י.
בית המקהלה של סנטיסימה אנונציאטה.
הוזמן על ידי לודוביקו גונזגה, המרקיז של מנטובה ומצביא בצבא של פירנצה, בית המקהלה הוקם להנצחת אביו של גונזגה ול"חגיגות של ההמונים לזכר נשמתו". קוזימו כבר הזמין את מיקלוצו בבניית חדר הכניסה והאטריום של הכנסייה כדי להמשיך רעיון של ברונלסקי. בעיצוב הסנטיסימה אנונציאטה עקב מיקלוצו אחר המודל של מינרווה מדיקה ברומא, הפך את התכנון הפנימי לעגול, ויצר כיפה שהייתה כמו חצי כדור כמו הפנתאון ברומא. אף על פי שסנטיסימה אנונציאטה היה הניסיון של מיקלוצו לעלות על ברונלסקי "די בהשוואה בין שתי תוכניות קומת הקרקע כדי להראות עד כמה ברונלסקי משכמו ומעלה".
סנטה קרוצ'ה.
מיקלוצו הוסיף חלקים שונים לכנסייה ולמנזר של סנטה קרוצ'ה, כולל "הלוג'יה מול בית המעונות והספרייה לשעבר (עמודים מתומנים עם כותרות של "עלי מים") שהשתרעו במקור על פני הקלויסטר עד לוג'יה מוגבהת בצד הדרומי של הכנסייה, ולאורך האגף המזרחי של קפלת סן ג'וליאנו (מליני) ... שחילק את הקלויסטר הראשון לשני חלקים לפני חורבנו במאה התשע עשרה. נוסף על כך, הוכנסה כנראה הקפלה של צ'רקי בקומת הקרקע של אגף הספרייה לשעבר בקצה הסמוך לחדר האוכל לשעבר לשני קירות היקפיים ישנים יותר ששרדו את שרפה משנת 1423. שפת הפרטים (פילסטרים בפתח אל תוך בית המקהלה המרובעת הקטנה, כותרות קמרונות הלונטה של האולם מול בית המקהלה - החופפות חלונות ישנים יותר בקירות הצדדיים) היא מבית היוצר של מיקלוצו"
עבודות אחרות ראויות לציון.
מ-1461 עד 1464 הוא היה אחראי על בניית החומות של סטון (דוברובניק) בדלמטיה, החומה הארוכה ביותר מימי הביניים באירופה, וכיום אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
מוות ומורשת.
למרות הטענה של ג'ורג'ו וזארי כי מיקלוצו מת בגיל שישים ושמונה, נראה שהוא חי עד שנת 1472. הוא קבור במנזר סן מרקו בפירנצה.
כאחד מהאדריכלים המשפיעים ביותר, אך הפחות ידועים, של הרנסאנס המוקדם, סללו העיצובים של מיקלוצו את הדרך להתפתחות מהירה של סוג הפאלאצו במרכז איטליה. הוא פיתח את הכנסייה חסרת הסיטראות, ושינה את הבניין החילוני. יכולת ההסתגלות שלו בשימוש בצורות מסורתיות אפשרו לו לפתח פתרונות פשרה טובים באזורים רחוקים, כמו לומברדיה ודלמטיה.
בטיפול הקפדני שלו בעיטור אדריכלי "הצליח מיקלוצו לאמץ רעיונות ולהפוך אותם ליתרון כמו גם לייצר חדשים. לא ניתן להעלות על הדעת את הסגנונות של מנטי, ברנרדו רוסלינו, ג'וליאנו דה מאיאנו ואפילו של ג'וליאנו דה סנגאלו בלי התמיכה וההשפעה של הביטוי האמנותי של מיקלוצו בנוסף לאלו של ברונלסקי, ומאוחר יותר, של דונטלו".
מכון קייזר וילהלם
חני רוזנברג
חני רוזנברג (1957 - 15 בפברואר 2013) הייתה כדורגלנית ישראלית ששיחקה בעמדת הקשרית, ונחשבת לחלוצת כדורגל הנשים הישראלי ואחת מכוכבות העבר שלו. שיחקה מתחילת שנות ה-70 בקבוצת מיל"ן שהייתה קבוצת כדורגל הנשים הראשונה בישראל. שיחקה בליגת הנשים בגרמניה.
בשלהי הקריירה שלה, עם הקמת ליגת העל בכדורגל נשים בישראל בשנת 1998, הצטרפה להפועל תל אביב ושיחקה עד גיל 43.
ביוגרפיה.
רוזנברג החלה לשחק כדורגל כילדה בגיל צעיר מאוד. בגיל 13 הצטרפה לקבוצת מיל"ן - 'מועדון ישראלי לכדורגל נשים' שהוקמה בשנה זו, והייתה למעשה הקבוצה הראשונה של כדורגל נשים בישראל. הקבוצה שיחקה בעיקר מול קבוצות גברים, וגם מול קבוצות נשים נוספות שהוקמו בשנים אלו. נחשבה לכדורגלנית מחוננת והובילה את הקבוצה להישגים בישראל וכן בטורנירים בין לאומיים אליהם נסעה הקבוצה.
בתחילת שנות השמונים עברה לשחק בליגה הגרמנית, ושיחקה שם שלוש שנים עד שנפצעה ושבה לישראל.
עם חזרתה ארצה הצטרפה שוב לקבוצת מיל"ן ותפקדה כמאמנת ושחקנית. במשך כל שנותיה ככדורגלנית התמודדה עם אפליית כדורגל הנשים בארץ, עם התקציבים המועטים וחוסר ההתייחסות של הממסד.
עם הקמת ליגת הנשים בארץ בשנת 1998, הצטרפה להפועל תל אביב ושיחקה בה עד פרישתה בגיל 43.
נפטרה בשנת 2013 ממחלת הסרטן.
בית קדרות (סדרה, 1959)
בית קדרות (באנגלית: Bleak House) הוא עיבוד טלוויזיוני משנת 1959 של ה-BBC לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס. קונסטנס קוקס כתבה את התסריט לסדרה בת 11 פרקים של חצי שעה. שידורי הסדרה החלו ב-16 באוקטובר 1959. הסדרה בשלמותה עדיין קיימת.
אליס סטיוארט
ד"ר אליס מרי סטיוארט ('נולדה בשם נאיש; 4 באוקטובר 1906 – 3 ביוני 2002) הייתה רופאה ואפידמיולוגית בריטית, שהתמחתה ברפואה חברתית והשפעות הקרינה על הבריאות. המחקר שלה בנושא מחלות הנגרמות כתוצאה מקרינה בקרב עובדים במפעל ייצור הפלוטוניום הנפורד בוושינגטון, מצוטט לעיתים קרובות על ידי מי שמבקש להדגים כי אפילו מינון נמוך מאוד של קרינה גורם סכנה משמעותית. היא הייתה האדם הראשון שהציג את הקשר בין צילומי רנטגן של נשים בהריון למחלות של ילדיהן. היא זכתה בפרס הקיום הנכון בשנת 1986 "על שחשפה בפניה של האופוזיציה הרשמית את הסכנות האמיתיות של קרינה ברמה נמוכה."
ראשית דרכה.
סטיוארט נולדה בשפילד, אנגליה, בת לשני רופאים, לוסי (נולדה וולבורן) ואלברט נאיש. שניהם היו חלוצים ברפואת ילדים, ושניהם הפכו לגיבורים בשפילד בגלל מסירותם לרווחת הילדים. אליס למדה לימודים קדם רפואיים במכללת גירטון, קיימברידג', ובשנת 1932 סיימה את לימודיה בבית הספר לרפואה לנשים בלונדון. היא צברה ניסיון בתפקידים בבתי חולים במנצ'סטר ובלונדון, לפני שחזרה לבית החולים רויאל פרי להתמחות בייעוץ. בשנת 1941 החלה ללמד בבית הספר לרפואה באוניברסיטת אוקספורד, וכאן היא פיתחה את התעניינותה ברפואה חברתית, בייעוץ לבעיות בריאות שחוו עובדים בתחום התחמושת בזמן מלחמה.
מחקרים אפידמיולוגיים.