שירה פואטית אפיינה מנהיגים נוספים באזור, אבל שירתו של אסמאעיל הצליחה להתבלט. ולדימיר מינורסקי השווה בין שירת הסולטאן סלים הראשון לבין זו של אסמאעיל. סלים בחר לכתוב בפרסית, שנחשבה לשפה יוקרתית יותר מזו הטורקית. דווקא אסמאעיל, דובר הפרסית, הוא שכתב בטורקית. הוא ראה לנגד עיניו קהל פוטנציאלי גדול שניתן היה להשפיע עליו באמצעות שירה. הדיאלקט הטורקי לא השתווה כלל לשפה הפרסית המלודית והזורמת, ואף שהיה ככל הנראה דו-לשוני מלידתו, בחר אסמאעיל בטורקית הטורקמנית כדי לפנות לחסידיו בשפה בהירה. יש אמנם עדויות כי כתב מעט גם בפרסית, אך הן יוצאות דופן. העותקים הקיימים של אוסף שיריו הם בטורקית, וחלק ניכר מהם בניב דרום-טורקי (השפה האזרית המודרנית).
דמותו בתרבות.
בתרבות הטורקית, בעיקר בספרות הפופולרית המסופרת בעל-פה, הפך שאה אסמאעיל לגיבור עממי. בעוד שהסולטאן שניצח אותו כינה אותו "סופי מרושע, טמא, חוטא וצמא-דם" – תבוסתו ההיסטורית נדחקה הצידה, ונשמרה לו נאמנות רוחנית בקרב צאצאיהם של אנשי הקיזילבאש. סיפורו במסורת הטורקית העניק לו תכונות כמו נאמנות רומנטית ורגישות. הוא הופשט מבגדי המלחמה ואת חרבו החליף קנה סוף – הנשק הנבחר עבור גיבורים בסיפורים טורקיים.
מותו.
שאה אסמאעיל מת בפתאומיות בשנת 1524, בשנות ה-30 לחייו. לזכותו נזקפו הישגים מרשימים: ייסוד שושלת שהמשיכה לשלוט כמאתיים שנים נוספות ויותר מכל שושלת פרסית בתקופה האסלאמית; כיבוש ושמירה על גבולות גאוגרפיים שנותרו, בקירוב, גבולותיה של איראן עד המאה התשע-עשרה; אימוץ דת חדשה שמוסיפה לשלוט גם היום. את דרכו המשיך בנו תהמאספ.
משאל העם על רשות לונדון רבתי
במשאל העם על רשות לונדון רבתי החליטו תושבי לונדון רבתי על הקמת רשות לעיר, הכוללת ראש עיר הנבחר בבחירה ישירה ואספה מחוקקת נבחרת. ההחלטה התקבלה ברוב גדול, אך בהשתתפות נמוכה של בעלי זכות ההצבעה.
המשאל.
משאל העם נערך ביוזמת מפלגת הלייבור, שהתנגדה לביטול מועצת לונדון רבתי ב-1986 על ידי ממשלתה של מרגרט תאצ'ר.
המשאל נערך ב-7 במאי 1998, שנה לאחר ניצחון הלייבור בבחירות הכלליות ב-1997. הוא נערך במקביל לבחירות לאיוש מועצות רובעי לונדון.
בעלי זכות ההצבעה, כ-5 מיליון תושבים ברובעי לונדון השונים, נתבקשו להשיב בחיוב או בשלילה על השאלה הבאה:
האם את/ה תומכ/ת בהצעות הממשלה להקים רשות ללונדון רבתי, שתורכב מראש עיר נבחר ומאסיפה שתיבחר בנפרד ?
תוצאות המשאל.
במשאל השתתפו 1,735,350 מצביעים, שהיו 34.6% מבעלי זכות ההצבעה. 26,178 קולות נפסלו (1.51%).
התשובה כן ניתנה על ידי 1,230,759 מצביעים (72.01%) והתשובה לא ניתנה על ידי 478,413 מצביעים (27.99%).
אומרי ההן היוו רוב בקרב המצביעים בכל אחד מרובעי לונדון. עם זאת, ככלל שיעור התמיכה בהצעה שבמשאל היה גבוה יותר ברבעים הפנימיים של המטרופולין מאשר ברבעיו החיצוניים.
בעקבות המשאל יצר הפרלמנט בנובמבר 1999 את תפקיד ראש עיריית לונדון ואת מוסד האספה הנבחרת שלה על ידי חקיקת חוק רשות לונדון רבתי, 1999. הבחירות הראשונות לתפקיד ולמוסד אלו נערכו במאי 2000.
עירית אמינוף
עירית אמינוף (נולדה ב-21 ביולי 1945) היא סופרת וחוקרת מחשבת חז"ל וספרות התלמוד והמדרש.
ביוגרפיה.
עירית אמינוף נולדה בירושלים בשנת 1945 להורים שעלו לארץ ישראל מפולין בשנת 1933, ואשר כל בני משפחתם שנשארו שם נספו בשואה. בוגרת בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית בירושלים במגמה יהדותית-ספרותית, סיימה לימודה בשנת 1963 והתגייסה לצה"ל, בו שירתה עד לשנת 1965. בשנה זו נישאה לאהרן אמינוף, אף הוא יליד ירושלים.
למדה באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לתולדות המחשבה היהודית ולספרות עברית. סיימה את לימודיה בתואר בוגר (בהצטיינות) ולאחר מכן בתואר מוסמך (בהצטיינות). לאחר סיום לימודיה יצאה בשנת 1975 עם משפחתה לשליחות ציונית מטעם הסוכנות היהודית לאוסטרליה, שם הוזמנה להרצות באוניברסיטת מלבורן, במחלקה ללימודי המזרח התיכון בנושא ספרות עברית בת זמננו. באוניברסיטה זו החלה את עבודת הדוקטורט בנושא "דמותם של עשו ומלכות אדום, בספרות המדרש והתלמוד בארץ ישראל בתקופת התנאים והאמוראים".
בשנת 1977 חזרה ארצה עם בנה השלישי שנולד באוסטרליה והמשיכה בעבודת הדוקטורט עבור אוניברסיטת מלבורן. באותה עת לימדה במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין ועסקה בכתיבת תוכניות לימודים עבור משרד החינוך בנושאים של תורה שבעל פה. בשנת 1980 עברה להתגורר בעפולה, כאשר בעלה אהרן אמינוף נתמנה לשופט בבית משפט השלום בעיר. מאז היא ובעלה מתגוררים בעפולה. הבעל אהרן אמינוף התקדם במרוצת השנים במעלות השיפוט, נתמנה לשופט בבית המשפט המחוזי בנצרת, ובהמשך נתמנה לסגן נשיא בית המשפט. בשנת 1981 הוענק לה תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת מלבורן.
הרצתה במוסדות רבים להשכלה גבוהה בעמק יזרעאל וברחבי הארץ. בהם המכללה האקדמית עמק יזרעאל, המכללה האקדמית אורנים, המכללה לקציני משטרה בכירים, בקורס פיקוד ומטה, ובקורס מטה מתקדם ובבית הספר לעובדי הוראה בכירים בירושלים.
השתתפה כמרצה בכינוסי החברה לחקר המקרא בישראל והרצתה שנים בהתנדבות במכון להשתלמות שופטים שליד בית המשפט העליון בירושלים. היא הרצתה במספר רב של השתלמויות לעובדי הוראה, מורים, מנהלים ומפקחים וכן בחוג הגדול ליהדות של עמק יזרעאל. כמו כן נתנה בהתנדבות הרצאות רבות לגופים ציבוריים ופרטיים ברחבי עמק יזרעאל והצפון.
בשנת 1993 העניק לה מכון יהודית ליברמן לנשים, המוסד הישראלי הראשון לתלמוד תורה לנשים ישראליות, את הפרס על שמו של שאול ליברמן, מגדולי חוקרי התלמוד וספרות התורה שבעל פה. הפרס הוענק לה על מסירותה בהפצת מורשת היהדות.
בשנת 1995 יזמה והקימה בעפולה, יחד עם שלושה מחבריה, שני רבנים ומרצה למקרא, חוג שבועי בשם "יחדיו –יחד חילונים ודתיים יושבים ולומדים", בו הרצתה בקביעות בהתנדבות, מדי שבוע, בפני תושבי העיר ואנשי חינוך בנושאי מקרא, מדרש, ותלמוד.
פעילותה הספרותית-מחקרית.
בשנת 1980 יצא לאור ספרה הראשון "דמותם של עשו ומלכות אדום בספרות המדרשית-תלמודית של ארץ ישראל : בתקופת התנאים והאמוראים". בעקבותיו, לאורך השנים, פרסמה שבעה ספרים נוספים, ספרי עיון ומחקר התלמוד והמדרש, ספרי לימוד של האגף לתוכניות לימודים במשרד החינוך בנושא התורה שבעל פה, ספר שירה בשם "זה פשוט" וספר להנצחת בני משפחתה הענפה שנספו בשואה בשם "המשפחה שלא הייתה לי". ספרה האחרון "עשו אחי, אבי אדום ורומי" ראה אור בשנת 2015. כמו כן כתבה פרקים בספרי הגות עיון ומחקר של מכון ון ליר בירושלים ומאמרים רבים בכתבי עת.
דיבמיים
דיבמיים או לטאות עיוורות (שם מדעי: Dibamidae) היא משפחה של לטאות חסרות רגליים, החיות בטבע באזורים טרופיים בדרום-מזרח אסיה וגינאה החדשה ומין אחד חי במקסיקו. כולם חסרי רגליים, ורודי עור וריריים והם חסרי עיניים ולמעשה עיוורים.
הגולגולת של בני קבוצה זו נוקשה וראשם מעובה, הם חרי אוזניים חיצוניות והם חסרי כל זכר לרגליים. עם זאת לזכרים ישנם עצמות קטנות ליד איברי הרבייה, העוזרים להם ברבייה. כל המינים מטילי ביצים. הם חיים על הקרקע ביערות הגשם וצדים יצורים קטנים.
ע"פ כמה חלוקות המשפחה נחשבת לאינפרא-סדרה בפני עצמה ("Dibamia"). בעבר הייתה חלק מקבוצת דמויי שממית.
לטאות עיוורות
אסתר בז'רנו
אסתר בז'רנו (15 בדצמבר 1924 – 10 ביולי 2021) הייתה ניצולת שואה, מאחרונות האסירות היהודיות שהיו חלק מתזמורת הנשים באושוויץ.
ביוגרפיה.
בז'רנו נולדה בסארלואי, הקטנה מבין ארבעה אחים ואחיות, לבית משפחת לוי. אביה, שהיה מורה בקהילה היהודית, חזן ומנצח על מקהלות נוצריות, עודד אותה לעסוק במוזיקה ומגיל צעיר היא ניגנה בחליל ובפסנתר. בגיל 15 היא נפרדה מהוריה, וניסתה לעלות לארץ ישראל, אולם היא נתפסה על ידי הנאצים ונשלחה למחנה עבודה בו שהתה שנתיים. ב-20 באפריל 1943 נשלחו כל אסירי מחנה עבודה זה לאושוויץ. במחנה ההשמדה שובצה לעבודות כפייה והיא גררה אבנים ענקיות מצד אחד של השדה לצד השני ובחזרה, עד שהתקבלה לתזמורת הנשים של אושוויץ. בתזמורת היא ניגנה על אקורדיון. האסירות בתזמורת אולצו לנגן בפתח המחנה בפני האסירים החדשים שהגיעו בטרנספורטים. בז'רנו שרדה את מחנה אושוויץ, עלתה לארץ ישראל, לקיבוץ אפיקים, התחתנה והקימה בארץ משפחה. מאוחר יותר ירדה לגרמניה ופתחה שם בוטיק לבגדים ותכשיטים.
בתחילת שנות ה-80 הקימה יחד עם ילדיה עדנה ויורם, הרכב מוזיקלי. הלהקה שרה שירים יהודיים ושירים שנשמעו בגטאות וכן שירים אנטי פשיסטיים. עד למותה, אסתר בז'רנו חיה בהמבורג. היא הייתה מייסדת שותפה ויו"ר של ועידת אושוויץ הבינלאומית וחברת כבוד באיגוד נרדפי המשטר הנאצי. הוענקה לה מדליה על שם קרל פון אוסייצקי, וכן את מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
קבלה לתזמורת הנשים.
"היה לי מזל רב בבלוק הזה בו נשארתי בין לילה. ערב אחד, גברת צ'ייקובסקה, מורה פולניה למוזיקה, חיפשה נשים שידעו לנגן על כלים שונים. אנשי האס אס הורו לה להקים תזמורת נשים. הצגתי את עצמי ואמרתי שאני יכולה לנגן בפסנתר. אין לנו כאן פסנתר, אמרה צ'ייקובסקה, אם את יכולה לנגן על אקורדיון אבחן אותך. מעולם לא ניגנתי על אקורדיון לפני כן. היה עליי לנסות, כך שלא אצטרך לסחוב עוד גושי אבן. אמרתי לה שאני יכולה לנגן על אקורדיון. היא הורתה לי לנגן שיר גרמני מוכר. הכרתי את השיר וביקשתי כמה דקות של סבלנות כדי שאוכל להתחמם. זה היה כמו נס. ניגנתי את השיר, אפילו עם ליווי, והתקבלתי לתזמורת עם שתי חברות.