אחרי שנת 1964 התעסק פולר גם בבעיות תאורטיות הקשורות לסופרנובות, קריסה כבידתית, היווצרות יסודות קלים ונייטרונים, ובשנת 1983 זכה פולר בפרס נובל לפיזיקה על עבודתו בתחום נוקליאוסינתזה בכוכבים. לאחר מכן חקר פולר על פליטת קרינת רדיו של קוואזרים ותפקוד של חלקיקים תת-אטומיים, כגון נייטרונים. על כך קיבל את מלגת קרל ג'נסקי בשנת 1988.
בשנת 1940 התחתן פולר ונולדו לו שתי בנות. בשנת 1988 נפטרה אשתו הראשונה של פולר ובשנת 1989 הוא התחתן בשנית. ב – 14 במרץ בשנת 1995 נפטר פולר בפסדינה שבקליפורניה בגיל 83 עקב אי-ספיקת כליות. הוא היה חובב של רכבות קיטור והחזיק באוסף של דגמי רכבות קיטור בגדלים שונים. על שמו נקרא כוכב הלכת הננסי Williefowler#12137.
גדעון טרן
גדעון טרן (נולד ב-9 באוגוסט 1953) הוא איש חינוך ישראלי. שימש כסמנכ"ל לפדגוגיה של בית הספר הריאלי העברי בחיפה, ניהל את בית בירם, החטיבה העליונה של בית הספר הריאלי ואת חטיבת הביניים בבית הספר התיכון "העמק המערבי" ביפעת. קודם לכן, הגיע עד דרגת דרגת אלוף-משנה בצה"ל, לאחר ששימש, בין היתר, כמפקדם של יחידת מורן ובסיס מחו"ה אלון.
ביוגרפיה.
טרן למד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה מכיתה א' ועד כיתה י"ב. היה פעיל בתנועת הצופים ושימש ראש גדוד בשבט כרמל. התגייס בשנת 1971 לחיל השריון ועבר הכשרה כלוחם וכמפקד. כשפרצה מלחמת יום הכיפורים היה צוער בקורס קציני שריון (קק"ש) ולחם בקרבות הבלימה והצליחה בחזית הדרום במסגרת "כוח לפידות" עם חטיבה 460. לאחר המלחמה שימש כמפקד פלוגת טנקים בחטיבה 14 בסיני. עם שחרורו מצה"ל הצטרף לקיבוץ דברת ושימש כמרכז ענף הכותנה. בשירותו במילואים שימש כסגן מפקד גדוד במלחמת לבנון הראשונה ולאחריה מונה למפקד גדוד טנקים במילואים.
בשנת 1983 סיים בהצטינות את לימודיו באוניברסיטת חיפה בחוג לגאוגרפיה ובחוג להיסטוריה של ארץ ישראל, ושימש כמחנך וכמנהל חטיבת הביניים בבית הספר "העמק המערבי" ביפעת, שם עסק בפיתוח תוכניות חינוכיות ייחודיות ובהובלתן.
בשנת 1989 נקרא לחזור לשירות בצה"ל כמפקד יחידת מורן. בהמשך שימש כמפקד בית הספר המרכזי לחינוך והשכלה של צה"ל - מחו"ה אלון.
בשנת 1994 סיים את לימודי המוסמך באוניברסיטת חיפה, בחוג למדע המדינה, במגמת ביטחון לאומי. בשנים 1996–1997 פיקד על עוצבת קלע דוד, מערך היחידות המפעילות חימוש מונחה מדויק. שימש כמדריך בקורס מפקדי גדודים, כמדריך בכיר במכללה לביטחון לאומי (מב"ל) וכמרצה מטעמה באוניברסיטת חיפה בתחום תפיסת הביטחון. לאחר שפיקד על עוצבת קלע דוד, שימש כסגן מפקד אוגדה משוריינת כתפקידו האחרון בצה"ל.
בשנת 2002 מונה למנהל החטיבה העליונה של בית הספר הריאלי העברי בחיפה ובהמשך שימש כסמנכ"ל לפדגוגיה של בית הספר עד שנת 2013. במסגרת תפקיד זה הוביל תהליכי פיתוח מורכבים ופורצי דרך בתחום החינוך, ההוראה והלמידה, ששיאם בהובלת תוכנית ה'מארג'. תוכנית זו היוותה תפיסה פדגוגית כוללת שמכוונת מחדש את הלמידה כמבוססת על סקרנות, עניין ומעורבות; מממשת דיאלוג כדרך חיים; מטפחת את חופש הפעולה של המורים; משלבת בין מרחב העשייה החינוכית לבין המעטפת הארגונית. טרן יזם, פיתח והפעיל מערך הערכה בית ספרי המשרת את תהליכי קבלת ההחלטות ועיצוב המציאות הפדגוגית.
בשנת 2013 הקים את "ליבה" - חברה העוסקת בפיתוח, עיצוב והנחיית תהליכים פדגוגיים וניהוליים במערכות חינוכיות.
בין השנים 2013–2014 היה חבר השולחן העגול של "היזמה למחקר יישומי בחינוך" מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בנושא "מורים רבי-אומן כסוכני שיפור במערכת החינוך".
טרן משמש כמרצה בחוג לחינוך במכללה האקדמית גליל מערבי וכן שימש כיועץ לקידום ההוראה במכללה האקדמית צפת עד שנת תש"פ. הוא חבר בוועדת החינוך של מועצה אזורית משגב.
מתגורר ביישוב הקהילתי עצמון.
מרגריטה פוגורלוב
תיאוריית הקשר על הבונים החופשיים והיהודים
קרב קורסון-צ'רקאסי
קרב קורסון, הידוע גם כקרב על כיס קורסון-צ'רקאסי (ברוסית: Корсунь-Шевченковская операция) היה קרב חשוב במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, שנערך בשטח אוקראינה המערבית בחודשים ינואר ופברואר 1944 בין כוחות הצבא האדום לבין צבא גרמניה הנאצית. במסגרת הקרב כיתרו כוחות משתי חזיתות סובייטיות כוח גרמני שכלל כ-60 אלף חיילים, במבלט גרמני באזור הערים צ'רקאסי וקורסון בגדה המערבית של נהר דנייפר מדרום לקייב. הכוחות הסובייטיים ניסו להשמיד את הכוח הגרמני המכותר, ובמקביל נאלצו ללחום כדי למנוע מכוחות חילוץ גרמניים חזקים מקבוצת ארמיות דרום לפרוץ את טבעת הכיתור ולחבור לכוחות המכותרים.
ב-17 בפברואר, לאחר למעלה משלושה שבועות של קרבות קשים, הצליח חלק מהכוח הגרמני המכותר לפרוץ את טבעת הכיתור ולחבור לכוח החילוץ לאחר שנטש מאחור כמעט את כל ציודו הכבד. שני הצדדים היריבים ספגו אבדות כבדות במהלך הקרב, אך הוא שאב חלק גדול מהעתודות הניידות של קבוצת ארמיות דרום הגרמנית, החליש את כוחה, ויצר את התנאים שאפשרו לצבא הסובייטי לפתוח בשורת מתקפות מוצלחות בשטח אוקראינה המערבית במהלך החודשים הבאים.
רקע.
בעקבות הניצחון הסובייטי במערכה סביב בליטת קורסק (יולי-אוגוסט 1943) פתח הצבא האדום בשורת מבצעים התקפיים גדולים לאורך חזית רחבה מאוד, שהשתרעה מאזור סמולנסק בצפון עד לים השחור בדרום. ב-11 באוגוסט הורה היטלר להתחיל בהקמת קו ביצורים חדש בשם "קו פנתר-ווטן", שנודע גם בכינוי ״החומה המזרחית״, ממערב לקו החזית הקיים, בתקווה שלאחר קיצור החזית הגרמנית, הוורמאכט יוכל לבלום את המשך התקדמות הצבא הסובייטי בקו זה. קו ההגנה החדש נועד להיבנות בחלקו הגדול בצמוד לנהר הדנייפר (למעט בחלקים הצפוני והדרומי של החזית הסובייטית), ולהישען על מכשול המים של הנהר. אולם ההתקדמות המהירה של הצבא הסובייטי מערבה במסגרת קרב דנייפר, לא אפשרה לגרמנים להשלים את בניית מערך ההגנה המבוצר החדש. לקראת סוף ספטמבר 1943, כבר הגיעו כוחות הצבא האדום לקו הדנייפר בחזית רחבה, חצו אותו תוך כדי תנועה, ותפסו כמה עשרות ראשי גשר קטנים בגדה המערבית של הנהר. הגרמנים ניסו ללא הצלחה לעקור את הכוחות הסובייטיים מראשי הגשר שלהם, אולם במהלך החודשים אוקטובר-דצמבר הצליחו האחרונים לפרוץ ממספר ראשי גשר, ולהשתלט על שטחים נרחבים בגדה המערבית של הנהר, כולל קייב, בירת אוקראינה, ששוחררה על ידי הצבא האדום ב-6 בנובמבר 1943.
בראשית שנת 1944 המשיך הצבא האדום להרחיב את השטחים שבשליטתו במערב אוקראינה במסגרת מבצע דנייפר-קרפטי. התקדמות החזית האוקראינית הראשונה, בפיקוד ניקולאי ואטוטין, לכיוון דרום-מערב במסגרת מבצע ז'יטומיר-ברדיצ'ב, ביחד עם התקדמות החזית האוקראינית השנייה, בפיקוד איבן קונייב, מערבה במסגרת מבצע קירובוגרד בינואר 1944, גרמו ליצירת בליטה גרמנית בקו החזית, ברוחב כ-90 ק"מ ובעומק כ-125 ק"מ, מצפון לצ'רקאסי, סביב העיר קורסון, שם המשיכו כוחות הוורמאכט להחזיק בקו הדנייפר. אדולף היטלר, שייחס חשיבות רבה להחזקה בקו נהר דנייפר, ולהפיכתו לקו הגנה מבוצר בלתי עביר, זעם על כישלונה של קבוצת ארמיות דרום למנוע את צליחת הנהר על ידי הצבא הסובייטי. לכן הוא סירב לבקשותיו של אריך פון מאנשטיין, מפקד קבוצת ארמיות דרום, לפנות את כוחותיו ממבלט קורסון-צ'רקאסי, או לפחות לסגת לקו נהר רוס, כדי למנוע את כיתורם, והתעקש להחזיק בשטח זה כקרש קפיצה להתקפת נגד גרמנית גדולה, שתהדוף את הכוחות הסובייטיים אל מעבר לנהר.
נוכחות כוחות גרמניים חזקים (שהמודיעין הסובייטי העריך את כוחם ביותר מעשר דיוויזיות) במבלט קורסון-צ'רקאסי, איימה על האגפים של שתי החזיתות הסובייטית, שהחזיקו בעמדות משני עבריו, והקשתה על תיאום המבצעים הצבאיים שלהן. בנוסף לכך היא יצרה הזדמנות מפתה עבור הפיקוד הסובייטי, לכתר את שני הקורפוסים הגרמניים (הקורפוס ה-11 והקורפוס ה-42) שהחזיקו במבלט, באמצעות התקפה מתמקדת על שני אגפיו, ולהפוך אותו ל"סטלינגרד שנייה" בקנה מידה קטן.
בהתאם להמלצתו של גאורגי ז'וקוב, נציג הסטבקה באזור, החל הפיקוד הסובייטי העליון לתכנן את המבצע לכיתור הכוחות הגרמניים במבלט קורסון במחצית הראשונה של ינואר 1944. ב-12 בינואר קיבלו החזיתות האוקראינית הראשונה והשנייה הוראה מהסטבקה להתחיל בהכנות לקראת המבצע המתוכנן. לפי תוכנית המבצע נועדה החזית האוקראינית השנייה לתקוף את האגף הדרומי של המבלט הגרמני עם הארמייה ה-52, ארמיית המשמר ה-4 וארמיית המשמר המשוריינת ה-5, ולחבור עם כוחות החזית האוקראינית הראשונה, שתתקוף את האגף הצפוני של המבלט עם הארמיות ה-27 וה-40 וארמיית הטנקים ה-6 (שהוקמה ב-21 בינואר, מספר ימים בלבד לפני פתיחת המתקפה). בסך הכל נועדו להשתתף בשלב הראשון של מבצע הכיתור 27 דיוויזיות רגלים, 4 קורפוסי טנקים, קורפוס פרשים וקורפוס ממוכן. לאחר השלמת כיתור הכוחות הגרמניים במרחב קורסון, תכנן הפיקוד הסובייטי להזרים לאזור כוחות נוספים, כדי להרחיב את טבעת הכיתור ולהדוף את הניסיונות הגרמניים הצפויים לחבור לכוחות המכותרים.
תנאי קרקע ואקלים במרחב קורסון.