בממצא הבוטני-ארכאולוגי נמצאו שרידים משיטת הנגב, שיטת הסוכך ושיטה סלילנית בחפירות באזור הנגב החל מהעת העתיקה. המין האחרון הוא הנפוץ ביותר בשימושו כעץ בניה, ולפיכך הוא גם מועמד אפשרי לזיהוי ה'שטה' המקראית. ממצא עשיר ביותר של שיטה סלילנית נמצא מתקופת הברזל, בעיקר בתל באר שבע וכן בתל ערד ובתל שרע (נחל גרר). כמו כן נמצאו גם שרידים של שיטה מלבינה ושיטת הנילוס. שרידים של כל מיני השיטים הללו נמצאו במצרים העתיקה והם שימשו לצרכים מגוונים.
השיטה כסמל.
השיטה משמשת סמל זיהוי בקרב הבונים החופשיים בדרגה השלישית ורבים מהם נושאים סיכה או סמל של ענף שיטה על דש הבגד על מנת לזהות זה את זה.
אורפאו נגרו
אורפאו נגרו (בפורטוגזית: Orfeu Negro, "אורפאוס השחור") הוא סרט ברזילאי/צרפתי/איטלקי משנת 1959 של הבמאי הצרפתי מרסל קאמי. הסרט מבוסס על מחזה של ויניסיוס דה מוראיס "Orfeu da Conceição". זהו עיבוד מודרני לסיפור אורפיאוס ואאורידיקה מהמיתולוגיה היוונית, המתרחש בריו דה ז'ניירו בתקופת הקרנבל.
עלילה.
אורפאו כהה העור הוא כרטיסן בחשמלית ונגן גיטרה שמככב באחד מבתי הספר לסמבה המשתתפים בקרנבל. הוא מאורס למירה אך מתאהב באורדיקה היפה. אורידיקה נמלטת מהכפר שלה בפחד מפני מישהו העוקב אחריה ורוצה להרוג אותה. היא מגיעה אל בת-דודתה סרפינה בריו דה ז'ניירו, פוגשת את אורפאו ומתאהבת בו ממבט ראשון. במהלך ליל הקרנבל נרדפים האוהבים על ידי מירה המקנאה לארוסה ועל ידי דמות המייצגת את המוות (אדהמר דה סילבה שגילם את דמות המוות בסרט, היה פעמיים ברציפות אלוף אולימפי בקפיצה משולשת).
הסרט מפורסם גם בזכות הפסקול בסגנון הבוסה נובה שחיבר המלחין אנטוניו קרלוס ז'ובים, והשיר "הבוקר של הקרנבל" של לואיס בונפה.
הסרט עטור השבחים זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשנת 1960.
ב-1999 הופקה גרסה קולנועית מחודשת של "אורפאו נגרו" בשם "אורפאו" שביים קרלוס דיאגוס, את המוזיקה לסרט חיבר הזמר והמלחין קייטנו ולוזו.
L (סיבוכיות)
הפורום
ישראל גורי
ישראל גוּרי (1893 – 17 בספטמבר 1965), ממייסדי מפא"י, בה נחשב סמכות מוסרית; חבר הכנסת מיום ייסודה ויושב ראש ועדת הכספים מן הכנסת השנייה ועד לכנסת החמישית.
חיים פרטיים.
נולד בשם ישראל גורפינקל בהירשאני שבבסרביה (אז תחת שלטון האימפריה הרוסית). למד לימודי קודש בחדר, סיים בית ספר תיכון בקישינב והיה פעיל בתנועת צעירי ציון שם. למד באוניברסיטת אודסה והיה פעיל ציוני שם – מזכיר הוועד הציוני ומזכיר הוועד המקומי של הקרן הקיימת לישראל. באודסה הכיר את גילה ווסקובוניק, ונישא לה.
עלה לארץ ישראל ב-1919 באונייה "רוסלאן" והחל לעבוד בעיריית תל אביב (עד 1928).
בשנים אלו נולדו לו ילדיו: חנה, חיים וזהר.
פוליטיקה.
היה חבר מפלגת הפועל הצעיר וממייסדי ההסתדרות (בה שימש כחבר מועצת פועלי תל אביב בשנים 1922–1931). ב-1930 היה בין מייסדי מפא"י (שהוקמה כאיחוד של מפלגת אחדות העבודה והפועל הצעיר).
לפני ואחרי קום המדינה מילא תפקידים שונים כמו ציר באספת הנבחרים, מנהל מחלקת התרבות של עיריית תל אביב, מזכיר ועדת הביקורת המרכזית של ההסתדרות, חבר מועצת עיריית תל אביב (1929–1931), יושב ראש ועדת הביקורת של מפא"י.
נבחר מטעם מפא"י לכנסת הראשונה ולכנסות הבאות עד החמישית. כיהן ברציפות כיושב ראש ועדת הכספים של הכנסת החל בכנסת השנייה ועד לפטירתו.
ב-25 באפריל 1955 עמד בראש ועדת גורי לעניין תביעות שכר העבודה לעובדי מדינה בכירים מנהלים כלליים והפקידות הגבוהה.
ב-1961 מונה לחבר ולסגן יושב ראש המועצה המייעצת של בנק ישראל.
נחשב לאדם הידוע ביושרו ובהגינותו. רחובה הראשי של שכונת קריית שלום שבדרום תל אביב קרוי על שמו.
פרסם מאמרים ב"הפועל הצעיר" וב"דבר".
הצמחונות.
גורי היה צמחוני, ולאחר שאמירים היה ליישוב צמחוני עבר להתגורר בו. בעת דיון שנערך בכנסת בהצעת חוק הרשויות המקומיות (הסמכה מיוחדת), שעניינה הסמכת הרשויות המקומיות לאסור מכירת בשר חזיר בתחומן, התבטא בחריפות נגד אכילת בשר באשר הוא:
די. ג'יי. דיינג'ר מאוס
בזיליקת קונסטנטינוס
בזיליקת קונסטנטינוס או בזיליקת מקסנטיוס וקונסטנטינוס היא המבנה הגדול ביותר שנבנה בפורום שברומא העתיקה. המבנה ניצב בצידו הצפון מזרחי של הפורום.
היסטוריה.
הקמת המבנה החלה בשנת 308 בתקופת שלטונו של הקיסר מקסנטיוס, ונועדה לבטא את חידוש תפארתה של העיר רומא ואת חידוש מעמדה המרכזי באימפריה תחת שלטונו של מקסנטיוס. אלא שמקסנטיוס, שנהרג בקרב על גשר מילביוס בשנת 312 בידי קונסטנטינוס, לא זכה לסיים את בנייתה, והיה זה קונסטנטינוס שסיים את הקמת המבנה בשנת 312, תוך הכנסת שינויים משמעותיים בתפקודו, בעיטוריו ובכניסות המובילות אליו.
ארכיטקטורה ומבנה.
הבזיליקה בתכנונה המקורי אינה נושאת קווי דמיון רבים לבזיליקות שנבנו לפניה בעיר רומא, ואינה עומדת בסטנדרטים הקלסיים לעיצוב בזיליקה כפי שנוסחו על ידי האדריכל הרומי בן המאה הראשונה לפנה"ס ויטרוביוס. נראה כי המבנה האדריכלי של הבזיליקה שואב השראה רבה דווקא מבתי מרחצאות שונים בעיר רומא, כשהבולטים שבהם הם מרחצאות קרקלה ומרחצאות דיוקלטיאנוס וחוקרים שונים טוענים כי ניתן לראות באולם המרכזי של הבזיליקה סוג של פריג'ידריום (חדר מים קרים בבתי מרחץ).
המבנה היה מורכב מספינה מרכזית שתקרתה הייתה עשויה קמרונות צולבים שהתנשאה לגובה 39 מטרים ונתמכה על ארבעה עמודים. הספינה הסתיימה באפסיס. בצידי הספינה היו שני מעברים שכוסו בשלושה קמרונות חבית. מהכנסייה נותר כיום רק המעבר הצפוני. בקירות המבנה היו מספר מדפים שעליהם הוצבו פסלי האלים.
לא ידוע מה היה שימושו המקורי של המבנה בעת הקמתו, אך מקובל לשער כי המבנה שימש כבית משפט וכאולם מפגש - השערה הנתמכת על ידי נסיבות עלייתו לשלטון של מתכנן המבנה מקסנטיוס, שכללו את תמיכתם של בעלי השררה ברומא.
עמוד פוקאס
עמוד פוקאס (איטלקית: Colonna di Foca) הממוקם בפורום ברומא והוקדש לזכרו של הקיסר הביזנטי פוקאס ב-1 באוגוסט 608 הוא המבנה האחרון שנבנה בפורום.
מבנה.
העמוד הוא עמוד שיש לבן קורינתי שנעשה בו שימוש משני. גובה העמוד 13.6 מטרים, והוא נחצב במאה השנייה ונלקח ממקומו המקורי והובא אל הפורום. במקור עמד בראש העמוד פסלו של דיוקלטיאנוס. כתובת המקדישה את העמוד לדיוקלטיאנוס הוסרה, ובמקומה נכתבה כתובת המנציחה את פוקאס.
במקור היו יסודות העמוד העשויים אבנים אדומות מתחת לפני הקרקע. כיום נמצא המבקר בפורום נמוך מיסודות העמוד בשל החפירות הארכאולוגיות והשבת מפלס הויה סאקרה לגובהו כפי שהיה בתקופת הקיסר אוגוסטוס.
בראש העמוד עמד פסלו המוזהב של הקיסר, אולם זה הוסר עד מהרה כאשר באוקטובר 610 הקיסר (שבעצמו עלה לשלטון לאחר שקשר נגד הקיסר הקודם) נתפס, עונה, ובותר לחלקים.
לא ברורה הסיבה בעטייה הוחלט שיעמד העמוד לזכר הקיסר. אף כי הקיסר ידוע בכך ש"תרם" רשמית את הפנתאון לאפיפיור בוניפקיוס הרביעי אשר הקדיש אותו ככנסייה לכל הקדושים (מאוחר יותר, בימי הביניים הוקדשה הכנסייה גם למרים אם ישו, לא ברור אם העמוד הוקם מסיבה זו).
בשל מיקומו של העמוד הבודד במרכז הפורום, זכה העמוד לתיאורים רבים בציורים, תחריטים ותבליטים החל מימי הביניים, ובעיקר במאה ה-18, והפך, למעשה, לסמל הריסות הפורום.
כפר מעש
כְּפַר מַעַשׂ הוא מושב בדרום השרון, מדרום לפתח תקווה על גבול בקעת אונו, בתחומי מועצה אזורית דרום השרון.
היישוב ממוקם מדרום לכביש 471 (מכבית), המפריד כיום בינו לבין פתח תקווה, ומחובר אורבנית לגת רימון וגני תקווה.
היסטוריה.
היישוב הוקם במסגרת תוכנית התיישבות האלף בשנת 1934 על קרקע בשטח 900 דונם בבעלות הקרן הקיימת. תחילה, עוד לפני הקמת היישוב, עובד השטח במשותף בידי קבוצה מפועלי פתח תקווה בשם "בהדרגה" (ונקרא כך היות שהקמת היישוב לקבוצה בידי המוסדות המיישבים נעשתה לאט לאט ובהדרגה) וקבוצה בשם "היובל" של ארגון בני בנימין (מקור השם נבע מכך שהקבוצה נתארגנה בשנת 1928 - שנת היובל לקיומה של פתח תקווה ממנה יצאו). 120 דונם משטח המיועד ליישוב היו בבעלות איכרי פתח תקווה ונמסרו לקבוצת "היובל" במתנה. הוחלט שהקרן הקיימת תרכוש אדמות נוספות בסמוך וכל הקרקע תהייה בבעלות הקרן. חלק מהשטח נמסר לארגון "בהדרגה". ב-18 באפריל 1934 החלה קבוצת "היובל" בהקמת יישוב על השטח שעובד במשותף ללא הסכמת קבוצת "בהדרגה". ופרץ סכסוך בין שתי הקבוצות. לבסוף חולק השטח לפי התכנון המקורי של הקרן הקיימת, והיישוב של קבוצת "בהדרגה" הוקם בינואר 1935. בשנת 1939 נמנו במושב "בהדרגה" 188 תושבים ב-43 משקים.
לאחר הקמת המדינה אוחדו שני היישובים ליישוב אחד בשם "כפר מעש". ליישוב הוקצו קרקעות נוספות שהיו שיכות לכפר הערבי הסמוך יהודייה (עבאסייה), שננטש ב-1948. השם "כפר מעש", הוא על שם "ארגון מעש" שהקים גם את המושב הסמוך כפר אז"ר (אין המדובר בראשי תיבות - מע"ש, גרסה זו היא שיבוש. לפי גרסה אחרת השם הוא כן מע"ש כראשי תיבות של "מושב עובדים שיתופי").
בית המגורים הראשון שהוקם במושב הוקם על ידי משק גולדשטיין, משפחת חקלאים שמגדלים עד היום פירות הדר בפרדסי המושב, בין המתיישבים הראשונים במקום בנוסף הייתה משפחתו של המשורר נתן יונתן, ושם גם עברה עליו ילדותו. אחת מתושבותיו הידועות הייתה הסופרת דבורה עומר.
סקיריטיס
סקיריטיס, אזור הנמצא בשטח הררי בגבול בין לאקוניה לארקאדיה. אזור זה תחום על ידי נהר האונוס והאֶוּרוֹטַס. בתקופת יוון הקלאסית, אזור זה היה חלק מהמדינה הספרטנית.