בתהליכי העשרת אורניום משתמשים בתופעת האפוזיה בתהליך המכונה דיפוזיה גזית. לראשונה נעשה שימוש באפוזיה לצורך העשרת אורניום במהלך פרויקט מנהטן, והוא היווה למעשה את תהליך ההעשרה הראשון של אורניום בקנה מידה תעשייתי. בתהליך זה ממירים את האורניום המוצק לגז על ידי הגבתו עם פלואור לקבלת אורניום שש פלואורי. בתהליך האפוזיה, עבור אורניום שש פלואורי, היחס בין המהירויות הממוצעות בגז, הקובע את סדר הגודל של שינוי היחס בין האיזוטופים בכל שלב הוא:
על מנת לקבל חומר מועשר במידה משמעותית, יש צורך במערך שלם (קסקדה) של מכלים בעלי מחיצה מחוררת למחצה, שכל אחד מהם מכונה דיפוזר. הדיפוזרים בדרך כלל מסודרים ברמות. כל דיפוזר קולט זרם נכנס של אורניום בדרגת העשרה מסוימת ופולט אורניום מעט יותר מועשר (יחסית לזרם הנכנס) לדיפיוזר ברמה הבאה, ומחזיר את יתרת הגז אחורנית, לזרם הנכנס של דיפוזרים ברמות העשרה נמוכות יותר.
מכיוון שהזרם של החלקיקים שעובר את המחיצה דליל בצורה ניכרת לעומת הזרם הנכנס, תהליך זה הוא איטי ביותר. בנוסף בגלל דלילות הגז המעושר, יש לדחוס אותו ביציאה, ולפני זה לקרר אותו, שכן דחיסה של גז גורמת להעלאת הטמפרטורה שלו. תהליך זה דורש אנרגיה רבה מאוד.
שיטה זו הייתה השיטה השנייה בחשיבותה מבין משלוש השיטות בהן השתמשו במסגרת פרויקט מנהטן להעשרת אורניום. בתחילת המלחמה הקרה היא הפכה לשיטת ההעשרה העיקרית בארצות הברית, ובעקבותיה בעולם. למרות חוסר יעילות השיטה, הן מבחינת הזמן הארוך של התהליך, והן מבחינת האנרגיה הנצרכת, קיומה של שיטה עובדת מנע במשך זמן רב פיתוח שיטות מתחרות. בארצות הברית וצרפת זוהי שיטת ההעשרה העיקרית עד היום. מדינות אחרות המעשירות אורניום עברו לשיטת הצנטריפוגה הגזית.
רבקה גובר
רבקה גוּבֶּר (1902 – 10 בספטמבר 1981) הייתה פעילה חברתית ואשת חינוך ישראלית, שכונתה בשם "אם הבנים" לאחר ששכלה את שני בניה במלחמת העצמאות.
כלת פרס ישראל תשל"ו (1976) על מפעל חייה בקליטת עלייה.
ביוגרפיה.
ראשית דרכה.
רבקה לבית בּוּמָגִין נולדה בשנת 1902 למשפחת איכרים במושבה החקלאית היהודית בנובו ויטבסק, בפלך חרסון שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה).
היא הייתה תלמידה מצטיינת ועזרה למשפחתה בעבודת האדמה. למדה בבית ספר תיכון ביקטרינוסלב בכוונה להמשיך ללימודים גבוהים, אך בעקבות מהפכת אוקטובר נאלצה לשוב לנובו ויטבסק, ושם עבדה כמורה. ב-1921 נישאה למרדכי גובר, תלמיד ישיבת סלובודקה, מורה להוראת עברית, פעיל במחתרת הציונית אשר ישב פעמיים במעצר. בשנת 1925 קיבלו שניהם במפתיע רישיון יציאה מברית המועצות. הם עלו לארץ ישראל והצטרפו ל"חבורת הדרום" ברחובות שם התכוננו והכשירו עצמם לעלייה על הקרקע. בשנת 1934 יחד עם חבריהם היו בין מייסדי כפר ביל"ו וכפר ורבורג. במלחמת העולם השנייה התגייסה לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי למלחמה נגד גרמניה הנאצית.
לזוג נולדו שני בנים, אפרים וצבי, ובת, חיה.
"אם הבנים".
במלחמת העצמאות היה בנה הבכור, , מפקד ב"הגנה", ונהרג בהתקפה על טירת שלום כשהוא בן עשרים. שלושה חודשים לאחר מכן נהרג בנה השני, , בקרב על משלטי חוליקאת, כשהוא בן שבע עשרה; גופתו נמצאה כעבור כשנה יחד עם גופת חברו לנשק , והוא נקבר לצד אחיו בבית הקברות הצבאי בכפר ורבורג.
בשנות ה-50 וה-60 כונתה גובר "אם הבנים", כאשר הפכה בעיני רבים בעם לסמל של אם שכולה שאינה נותנת ליגונהּ לגבור עליה ופועלת ללא הפסק למען קליטת העולים והחברה. את הכינוי הדביק לה דוד בן-גוריון, שהתכתב עמה בחום.
התיישבות וקליטה.
עם תום מלחמת העצמאות פנו בני הזוג גובר לסוכנות בבקשה להביא עולים חדשים להתיישבות בסביבת באר טוביה. מרדכי שהיה ראש המועצה האזורית באר טוביה, עסק בקליטת העולים במסגרת תפקידו ורבקה גובר ניהלה את בית הספר במעברת קסטינה. תחת ניהולה זכה בית הספר לשמור על "דגל ירושלים", אות הצטיינות מטעם הקרן הקיימת.
בשנת 1955 החלה הסוכנות היהודית בביצוע תוכנית התיישבות רבתי בחבל לכיש. מרדכי ורבקה העמידו עצמם לרשות המפעל. הם עברו ללכיש והיו ממייסדי מושבי העולים בחבל.
שלוש שנים ישבו בין העולים החדשים ושיתפו עצמם בקשייהם ובהצלחותיהם. בשנה השנייה לשבתם בלכיש ומתוך רצון להשתוות בכל לעולים (אשר הגיעו ארצה בחוסר כל) הקדישו ל"קרן המגן" את משקם בכפר ורבורג.
בתקופה זו שימש מרדכי כראש המועצה האזורית לכיש ורבקה כמדריכת העולים, מורה במעברת קסטינה, מנהלת בית ספר ומתנדבת. גובר עודדה את המושבניקים מכפר ורבורג ובאר טוביה לקבל את העולים מהמעברה לעבודה. היא פעלה לארגון מסגרת לימודית לעולים וסייעה בהנחת התשתית החינוכית של קריית מלאכי.
בשנת 1961 פרסמה את סיפרה "אל משואות לכיש", המתאר את השלבים השונים של מפעל קליטת העולים ופיתוח הארץ מתוך חוויותיה ועבודתה עם העולים בדרום.
הספר זיכה אותה בפרס חיים גרינברג מטעם פיוניר וימן.
בשנת 1962 שונה שמו של בית ספר קסטינה לבית ספר "האחים" לזכרם של שני בניה שנהרגו. גובר רחשה כבוד לדרי מעברת האוהלים ונהגה לומר כי: "יותר מאשר המדינה קלטה אותה – קלטה עלייה זו את המדינה".
בשנת 1967 עברו בני הזוג גובר לכפר אחים, שנקרא על שם שני בניהם שנהרגו. גובר הוציאה לאור את "ספר האחים", המכיל לקט של כתבי שני בניה, ואת הספר "עם הבנים", שבו כתבה על חייה ובניה. "ספר זה לא נכתב - הוא נעשה", כתבה בהקדמה לספר, "נעשה בין כל שאר העשיות והמלאכות המרובות אשר אמהות בעולם כולו יודעות לעשותן יחד, בעת ובעונה אחת". הספר ראה אור בתרגום לאנגלית (1966), יפנית (1973) ורוסית (1976).
שנותיה האחרונות.
בשנת תשל"ו (1976) זכתה בפרס ישראל על מפעל חייה בקליטת עלייה.
בספטמבר 1978 נפטר מרדכי, בעלה.
במרץ 1979 הוזמנה גובר על ידי ראש הממשלה מנחם בגין, כמחווה של כבוד, לטקס החתימה על הסכם השלום עם מצרים בקמפ דייוויד.
בספטמבר 1981 שמה קץ לחייה. נטמנה לצד בניה בבית העלמין בכפר ורבורג. בלווייתה השתתפו אלפים, בהם נשיא המדינה יצחק נבון, יו"ר הכנסת מנחם סבידור, הרב הראשי לישראל שלמה גורן, חברי הכנסת, ראשי יישובים, סופרים ואמנים.
הותירה בת, חיה, ונכד פעוט, יונתן.
בני הזוג גובר הורישו את משקם למדינה.
על שמה נקרא בית ספר בנהורה, ורחובות בתל אביב, ברעננה, בכפר סבא, בפתח תקווה ובקריית מלאכי. בשנת 1992 הוציא השירות הבולאי בול לזכרה, עליו שלושה דיוקנאות של רבקה גובר ובשובל נראה נוף חבל לכיש.
קישורים חיצוניים.
על מרדכי:
מפרי עטה:
התזמורת הסימפונית של בורנמות'
התזמורת הסימפונית של בורנמות' (אנגלית: Bournemouth Symphony Orchestra) היא תזמורת אנגלית שמקום מושבה הקבוע בימים אלה, על אף שמה, בעיר השכנה פול (Poole) ולא בבורנמות'. משכנה הקודם, באולם הקונצרטים של גני החורף בבורנמות', נהרס במאי 2006. התזמורת עברה זמן מה קודם למרכז האמנויות של פול, ששמו שונה לאחר מכן ל"מרכז מגדלור לאמנויות הבמה". באולם הקונצרטים של המרכז יש 1596 מושבים.
מקורות.
במקורה הייתה זו התזמורת העירונית של בורנמות', שהחלה את קיומה בשנת 1893 כקבוצה קטנה של נגני כלי נשיפה מעץ. הקבוצה התרחבה עד מהרה לתזמורת מלאה ועשתה לה שם כמעודדת ביצוע מוזיקה בריטית בת זמננו. אלגר והולסט, בין השאר, ניצחו על התזמורת בנגינת יצירותיהם.
שלוחות.
בשנת 1968 נוסדה הסינפונייטה של בורנמות'. על אף שבחים אמנותיים בלתי מבוטלים שזכתה להם כתזמורת קטנה, הביאו קשיי מימון לסגירתה בנובמבר 1999.
האנה הך
אנה תרזה יוהאנה "האנה" הך (בגרמנית: Hannah Höch; 1 בנובמבר 1889 - 31 במאי 1978) הייתה אמנית גרמנייה וחברה בתנועת הדאדא בגרמניה. נמנית עם האמנים הראשונים שיצרו בטכניקת הפוטומונטז'.
ביוגרפיה.
האנה הך נולדה בשנת 1889 בעיר גותה בגרמניה. בשנת 1912 עברה לברלין והחלה ללמוד בבית הספר לאומנות יישומית בדגש על עיצוב גרפי ואומנות הזכוכית. במהלך לימודיה עבדה בחברת פרסום ואיירה עבור עיתונים וכתבי עת. בשנת 1915 הכירה הך את האמן ראול האוסמן שהיה חבר בתנועת הדאדא ודרכו נחשפה לעולם היצירה ולחברי התנועה. הך והאוסמן היו חלוצים בזרם אמנותי שלימים יקרא פוטומונטז'. יצירותיה של הך מביעות ביקורת בנושאים כמו פוליטיקה וחוקי מגדר בתקופת רפובליקת ויימאר. בתקופת המשטר הנאצי בגרמניה, יצירותיה נחשבו ל"אומנות מודרנית מסוכנת" ולכן חדלה את עבודתה במרחב הציבורי. לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכה הך להציג את עבודותיה בתערוכות ברחבי העולם, עד לפטירתה בשנת 1978.
פעילותה כאמנית פוטומונטז'.
הך השתמשה ביצירותיה בתמונות ומשפטים מוכרים המנותקים מהקשרם, בכך היא ביקרה את רפובליקת ויימאר וביטאה רעיונות קומוניסטים ופמיניסטיים. יצירתה המוכרת ביותר, "לחתוך בסכין המטבח של הדאדא את תרבות ויימאר הדשנה האחרונה של גרמניה" (1919) מציגה את מנהיגי התקופה בפוליטיקה ובספורט, אל מול אמני דאדא ומנהיגים קומוניסטיים. בעבודה זו היא מבקרת את הדמוקרטיה ברפובליקת ויימאר ואת החברה הפטריארכלית, בה נשים אמנם קיבלו חופש פוליטי, אך שכרן לא היה שווה לשכר הגברים והיצע התעסוקה היה דל. יצירה נוספת המבקרת את מעמד הנשים בגרמניה היא "הנערה היפה" (1920). היצירה מורכבת משילוב חלקי גוף של נשים שונות ומתארת את מיתוס 'האישה החדשה', מודל היופי הנשי של התקופה. בכך, מתארת הך את אי הסדר של תרבות ברלין מנקודת מבטה הייחודית.
תעלת בלמורקנאל
תזמורת בורנמאות'
קורט שוויטרס
קורט שוויטרס (בגרמנית: Kurt Schwitters; 20 ביוני 1887 - 8 בינואר 1948), צייר ופסל גרמני, יליד העיר הנובר. היה מראשי תנועת הדאדא בגרמניה.
יצירתו.