התפתחות הקולנוע והטלוויזיה במאה ה-20 הביאה את ההמחזה הדרמטית של הפסיון למדיום זה. הפסיון הוצג באינספור סרטים ותוכניות טלוויזיה אודות ישו (בעיקר ברצועות השידור סביב הפסחא), מ"מחזה הפסיון של הוריץ" שהוסרט בסינמטוגרף ב-1897 והוא הראשון המתועד, עבור בקלאסיקות הוליוודיות כמו "בן חור" וכלה בגילומו הקומי של הומר סימפסון ב-2012. אחד הנודעים והשערורייתיים ביניהם היה "הפסיון של ישו", סרטו הגרפי של הבמאי האמריקאי מל גיבסון משנת 2004.
אוסאמה בין לאדן
כנסיית המולד
כנסיית המולד (בערבית: كَنِيسَةُ ٱلْمَهْد, כָּנִיסַתֻ אָלְמַהְד; ביוונית: Βασιλική της Γεννήσεως; בלטינית: Basilica Nativitatis; בארמנית: Սուրբ Ծննդեան; בסורית: ܥܕܬܐ ܕܡܘܠܕܐ) היא בזיליקה הממוקמת בכיכר האבוס בעיר בית לחם. הכנסייה, אשר נבנתה לראשונה במאה ה-4, היא מן הכנסיות העתיקות בעולם הנוצרי. היא הוקמה, לפי המסורת הנוצרית, מעל המערה בה נולד ישו. ב-2012 הוכרזה הכנסייה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, האתר הראשון בתחומי הרשות הפלסטינית.
היסטוריה.
בברית החדשה עצמה לא מוזכרת מערה כמקום לידתו של ישו, אלא אבוס בלבד.
מערת המולד של ישו בבית לחם נזכרת לראשונה בכתובים על ידי אוריגנס במחצית המאה ה-3 לספירה. גם אוזביוס מקיסריה מזכיר את המערה בחיבורו "חיי קונסטנטינוס" ואת הכנסייה בחיבורו "אונומסטיקון". מסורות נוצריות המשתקפות בכתביו של הירונימוס טוענות כי המקום שימש כמקום פולחן לאלים יופיטר, ונוס ואדוניס. מסורות מסוג זה מופיעות גם סביב בנייתה של כנסיית הקבר.
הכנסייה הראשונה הוקמה במקום בעקבות ועידת ניקיאה, על ידי בישוף העיר ירושלים מקאריוס (Makarios of Jerusalem), בשנת 325, ובהנחיית הלנה, אמו של הקיסר הרומאי קונסטנטינוס. המבנה המקורי נהרס בשנת 539 במהלך מרד השומרונים, והוקם מחדש כמה שנים מאוחר יותר בהוראת הקיסר יוסטיניאנוס.
הפלישה הפרסית לארץ ישראל בשנת 614 לא פגעה במבנה הכנסייה. באיגרת אשר נשלחה לקיסר תיאופילוס (Theophilos) מירושלים בשנת 836, מתוארת עמידתה של הכנסייה בפני הרס הכובשים הפרסים:
בתקופת השלטון העות'מאני השליטה על כנסיית המולד, כמו גם על מקומות קדושים אחרים בארץ ישראל, היוותה מקור לחיכוך מתמיד בין הכנסיות השונות, ובייחוד בין הכנסייה הקתולית שזכתה לתמיכה של מדינות מערב אירופה ובראשן צרפת, והכנסייה היוונית-אורתודוקסית שזכתה לתמיכת רוסיה. השלטון העות'מאני נדרש שוב ושוב להתערב בנושא.
ב-1672 התכנס במקום סינוד ירושלים בראשות פטריארך ירושלים דוסיתאוס השני שקבע עיקרי אמונה של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
ב-1757 העביר הסולטאן מוסטפא השלישי את החזקה בכנסיית המולד מידי הקתולים ליוונים-אורתודוקסים, והתיר לקתולים רק להתפלל במקום.
ב-1847 נגנב כוכב הכסף שהוצב על ידי צליינים קתולים במאה ה-18 במערת המולד ובו נכתב בלטינית "כאן נולד ישוע הנוצרי לבתולה מרים". התקרית גרמה לחילופי האשמות בין הקתולים ליוונים-אורתודוקסים, שהתפתחו לכדי מחלוקת מחודשת על השליטה בכנסייה ובשאר המקומות הקדושים לנוצרים בארץ שסיבכה את השלטונות העות'מאנים בהבטחות סותרות לצרפתים ולרוסים.
בפברואר 1852 הם העניקו לצרפתים את הצהרת הסטטוס קוו שקבעה שהמצב יוחזר לזה ששרר לפני 1757, ולקראת חג המולד באותה שנה תרם הסולטאן כוכב כסף מחודש שהוצב במקום על ידי הפטריארך הלטיני. מורת הרוח של הרוסים מהתנהגות השלטון העות'מאני בסוגיה הייתה אחת העילות לפרוץ מלחמת קרים ב-1853.
השליטה בכנסייה כיום ממשיכה את החזקה שקיבלו העדות הדתיות השונות בפירמאנים שונים של השלטון העות'מאני והיא מחולקת בין הכנסייה הקתולית, הכנסייה היוונית-אורתודוקסית והכנסייה הארמנית. הבזיליקה במרכז הכנסייה נמצאת בשליטת הכנסייה היוונית אורתודוקסית. לכנסייה צמודה מצפון כנסיית קתרינה הקדושה הנמצאת בחזקת משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית. בשנת 1977 התקיים בכנסייה ניסיון פיגוע, כאשר בסמוך לכנסייה התפוצץ מטען חבלה, אך לא היו נפגעים
באינתיפדה השנייה.
באפריל 2002, במהלך האינתיפדה השנייה, התבצרו בכנסייה 50 פלסטינים חמושים ברובי סער ובמטעני חבלה. הקבוצה, שבראשה עמד הקולונל עבדאללה דאוד, ראש המודיעין הפלסטיני בבית לחם, לקחה כבני ערובה את 46 הכמרים ששהו בכנסייה וכמאתיים אזרחים נוספים, בהם נערים וילדים. בשל חשיבותו הדתית של המבנה כוחות צה"ל לא פרצו אליו, אולם מנעו הכנסת מזון. המצור נמשך 39 ימים, במהלכו הציתו החוטפים חלקים מקודשים במתחם הכנסייה. בנוסף, לפי עדות כמרים שהוחזקו במקום, החוטפים גנבו איקונות ומנורות יקרי ערך והשתמשו בדפים של ספרי קודש של הכנסייה כבנייר טואלט. באותם ימים גם ניסו רבים מבני הערובה להימלט מהמבנה. חלק מהחמושים נורו על ידי צלפים של צה"ל.
ב-9 במאי, לאחר משא ומתן ממושך, הוסכם כי המבוקשים החמושים יועברו לקפריסין או לעזה בתמורה לשחרור בני הערובה. החמושים השאירו בכנסייה 40 מטעני חבלה פעילים. לבקשת הכמורה בכנסייה, צה"ל איתר ופירק את כל המטענים.
לאחר האינתיפאדה השנייה.
ב-2012 הוכרזה הכנסייה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, האתר הראשון בתחומי הרשות הפלסטינית, והוכללה ברשימת האתרים בסיכון בשל נזקים הנגרמים מדליפות מים. ב-2019 היא הוסרה מרשימת האתרים בסיכון בעקבות עבודות שימור שנעשו בשנים מאז ההכרזה הראשונית.
בשנת 2017 עברה הכנסייה שיפוץ, יותר מ-500 שנה לאחר השיפוץ שקדם לו. במהלך השיפוץ התגלה, מתחת לשכבות טיח, פסיפס ובו דמות של מלאך מרחף.
מבנה הכנסייה.
כנסיית המולד בבית לחם נבנתה כבזיליקה ובה חמישה אולמות אורך. בצמוד לבזיליקה הוקם מבנה מתומן (אוקטגונאלי) גדול אשר נבנה סביב מערת המולד של ישו. טיפוס בנייה כזה, המשלב מבנה בזיליקה עם מבנה מרכזני, מופיע גם בבניין כנסיית הקבר בירושלים. הארכיטקטורה הייחודית הזו, אשר התפתחה בארץ ישראל עבור כנסיות עולי-הרגל, איפשר לכנסייה לשמש הן ככנסייה המכוונת לקהל גדול של צליינים המבקש להתקרב אל המערה, לצד קיום הליטורגיקה המסורתית של הפולחן הנוצרי. בתקופתו של יוסטיניאנוס הראשון, שונה מבנה הכנסייה מן היסוד ובמקום המבנה המשולב הוקם טרנספט ואפסיס גדול ומערת המולד שולבה בבזיליקה עצמה. בתקופת הצלבנית נבנתה ליד כנסיית המולד מבנה כנסייה נוסף הנקרא כנסיית קתרינה הקדושה.
כיום, מתחם הכנסייה כולל כיום כ-12,000 מטרים מרובעים. לבד מכנסיית המולד ומכנסיית קתרינה הקדושה הוא מכיל גם מבני מנזרים של העדות השונות המחזיקות בכנסייה. הכניסה אל הכנסייה היא דרך דלת קטנה באורך של 78 ס"מ ובגובה של 130 ס"מ. היא מכונה "דלת הענווה" (Door of Humility) כיוון והיא מצריכה מן המבקר בכנסייה להתכופף כדי לעבור בה. פתח זה שינה את הכניסה המקורית לבזיליקה, אשר הייתה בעלת פתח מרכזי וכניסות צדדיות אשר כוסו החל מן המאה ה-16. לדלת הכנסייה שלושה מפתחות, אשר כל אחד מהם נמצא ברשות עדה אחרת המחזיקה בכנסייה. שתי כניסות נוספות מוליכות אל מנזר פרנסיסקאני - בצד הצפוני של הכנסייה - ואל מנזר יווני - בצידה הדרומי של הכנסייה.
המערה, אליה מוליכות מדרגות, מעוטרת בלוחות שיש ובכוכב המאזכר את הופעת הכוכב בברית החדשה. מעל המזבח ישנו פסיפס המציג את התגלות המלאך לרועים ובשורתו על לידת ישו.
הוראס סלאגהורן
איתן אורבך
איתן אורבך (נולד ב-12 בינואר 1977) הוא שחיין עבר אולימפי ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה. השתתף בשתי אולימפיאדות (אטלנטה 1996 וסידני 2000), בשתי אליפויות עולם (פרת' 1998 ופוקואוקה 2001) ובשמונה אליפויות אירופה (1995–2002) במדי נבחרת ישראל. בין תאריו סגן אלוף אירופה (סביליה 1997), בעל 2 מדליות ארד מאליפות אירופה, אלוף אירופה לנוער (פרדוביצ'ה 1994) ואלוף (1997) ושיאן המכביה.
אורבך היה השחיין הישראלי הראשון שהשתתף בגמר אולימפי אישי (סידני 2000) והראשון שזכה במדליית כסף באליפות אירופה, במשחה ל-100 מטר גב. הוא הראשון שזכה במדליית זהב באליפות אירופה לנוער, במשחה ל-200 מטר גב. כיום עוסק באימון ובהדרכה בשחייה, בעסקים, ביחסי ציבור ובדוגמנות.
ביוגרפיה.
אורבך נולד, גדל והתחנך בחיפה. החל כילד להתאמן בקבוצת מכבי חיפה ולהתחרות בתחרויות הבין-אגודתיות בישראל, בהמשך עבר לאגודת מכבי קריית ביאליק.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בפרדוביצ'ה, צ'כיה באוגוסט 1994 זכה אורבך במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 2:04.41 דקות, שיפור לשיא בן השנה ו-3 חודשים של עידו מירון (2:05.00 דקות) ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון שזכה במפעל זה במדליה בכלל ובמדליית זהב בפרט ובמקום הרביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.68 שניות.
גמר אולימפי באטלנטה.
באולימפיאדת אטלנטה, 1996 היה שותף (יחד עם ודים אלכסייב, דן קוטלר ויואב ברוק) לרביעיית השליחים הישראלית שהופיעה בגמר האולימפי במשחה 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:42.90 דקות, הופעה ראשונה של השחייה הישראלית במעמד גמר אולימפי. התוצאה שקבע בסגנון הגב הייתה 56.79 שניות. בשלב המוקדמות הרביעייה הישראלית קבעה שיא ישראלי חדש של 3:42.24 דקות כשהתוצאה שהוא קבע הייתה 56.82 שניות.
שיא הקריירה באולימפיאדת סידני.