קרטיס החל את הקריירה שלו בתיאטרון באמצע שנות ה-40, והוא הופיע בשורה של הצגות בתפקידים שונים בהם בהצגות "נער הזהב" ו-"12 לילות". החל משנת 1949, החל את הקריירה הקולנועית שלו והשתתף במבחר סרטים קלאסיים כמו "ספרטקוס" – לצידו של קירק דאגלס, "החונק מבוסטון", "הנועזים", "ריחה המתוק של ההצלחה" ו"טרפז" לצדו של ברט לנקסטר. פרסומו הרב הגיע בשנת 1959 כשהשתתף בסרט הקומי "חמים וטעים" לצד ג'ק למון ומרילין מונרו. בספר אוטוביוגרפי שהוציא לאור ב-2009 כתב קרטיס כי במהלך הצילומים של "חמים וטעים", ניהל עם מונרו (שהייתה נשואה אז לארתור מילר) רומן, שהסתיים בהריון לא צפוי ובהפלה טבעית. קרטיס כתב שהוא ומונרו התוודו בפני מילר על הרומן ביניהם - ושזה הגיב בדרישה ממנו "לסיים את הצילומים ולהסתלק מחייהם". עוד כתב, שמילר טען שנועץ ברופא של מונרו, שאמר לו שאין סיכוי שההריון היה מקרטיס.
בשנת 1958 היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "הנועזים".
בשנת 1962 שיחק בסרט: "טאראס בולבה" לצידו של יול ברינר. ב-1964 שיחק ב"סקס והנערה הרווקה לצידה של נטלי ווד.
השתתף בלמעלה מ-100 סרטים. כמו כן השתתף בסדרת הטלוויזיה "המשכנעים" (The Persuaders) יחד עם רוג'ר מור. בשנת 1980 פתח בקריירה נוספת והחל לצייר.
קרטיס היה נשוי ארבע פעמים. אשתו הראשונה והמפורסמת הייתה ג'נט לי, איתה שיחק בסרט "הודיני", לה היה נשוי 11 שנים ולהם נולדו שתי בנות, השחקניות קלי וג'יימי לי קרטיס. כמו כן היה נשוי לשחקנית כריסטינה קאופמן.
נפטר מהתקף לב ב-29 בספטמבר 2010, בגיל 85, לאחר שסבל במשך תקופה ארוכה ממחלות לב וריאה.
עריקות
גלריית סימלי מדינות העולם
פרוספרו
אנטוניו
Dance Of Death (שיר)
קוונטין קריספ
קוונטין קריספ (באנגלית: Quentin Crisp; 25 בדצמבר 1908 – 21 בנובמבר 1999) היה סופר, מודל אמנותי, שחקן וציניקן שקנה את פרסומו בזכות שנינות ותובנה בלתי נשכחת. הוא הפך לאייקון הומואי בשנות ה-70 לאחר שפרסם את זכרונותיו בספרו "עובד המדינה העירום" ("The Naked Civil Servant") והסב את תשומת לבו של הציבור לאקסהיביציוניזם הטבוע בו, ולסירוב שלו להסתיר את ההומוסקסואליות שלו.
סיפור חייו של קריספ הוצג בשני סרטים ביוגרפים: "עובד המדינה העירום" שיצא לאור בשנת 1975 ומבוסס על ספר הזכרונות, והוא מתרחש משנות נעוריו ועד לשנות ה-70. הסרט השני הוא "אנגלי בניו יורק" שיצא בשנת 2009 שמתחיל בהגעתו של קריספ לניו יורק ומציג את חייו בארצות הברית. בשני הסרטים מגלם את דמותו של קריספ ג'ון הרט.
השנים הראשונות.
קריספ נולד בפרברי לונדון כדניס צ'ארלס פראט, בנו הרביעי של רואה החשבון צ'ארלס פראט והאומנת-לשעבר פראנסס פיליפס פראט. בשנות העשרים לחייו שינה את שמו לקוונטין קריספ, לאחר שעזב את בית הוריו והחל לטפח את חזותו הנשית המוחצנת עד כדי זעזוע עבור תושבי לונדון באותה תקופה, באופן שגרר מספר תקיפות.
לפי זכרונותיו, הוא היה נשי מגיל צעיר, ומצא עצמו קורבן להתגרות מצד התלמידים האחרים בבית-הספר. לאחר תום לימודיו בבית-הספר בשנת 1926 החל ללמוד עיתונאות בקינגס קולג' בלונדון, אך נשר מלימודי התואר, והחל לקחת קורסים באמנות ב"ריג'נט סטריט פוליטכניק". בתקופה זו החל לפקוד את בתי הקפה בשכונת סוהו - האהוב ביותר עליו היה "The Black Cat" ברחוב אולד קומפטון - ושם פגש הומואים צעירים אחרים ונערים-להשכרה, והחל להתנסות באיפור ובלבוש נשי. במשך שישה חודשים עבד כזונה. הוא חיפש אהבה, כך אמר בראיון בשנת 1999, אך מצא רק השפלה.
בסוף שנת 1930 עבר למרכז לונדון ומצא דירת-חדר קטנה שבה אירח את הטיפוסים המבריקים והגסים ביותר של לונדון. חזותו המוחצנת - הוא נהג להתאפר בהיר, צבע את שערו הארוך ואת ציפורניו (הוא לבש סנדלים כדי שיראו את ציפורני רגליו הצבועות) - הביאה לו הערצה וסקרנות מצד חלקים מסוימים באוכלוסייה, אך בדרך-כלל משכה אליו עוינות ואלימות מזרים שעברו לידו ברחוב.
שנות הביניים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסה קריספ להתגייס לצבא אך נדחה וקיבל פטור מהוועדה הרפואית שציינה כי הוא "סובל מסטייה מינית". הוא נשאר בלונדון במהלך הבליץ של 1941, אסף מצבורי קוסמטיקה והתהלך ברחובות בעת ההאפלה. מעת לעת היה אוסף חיילים אמריקנים, שחביבותם ופתיחות-אופקיהם גרמו לו לאהוב כל דבר שקשור באמריקה.
בשנת 1940 עבר לדירת-החדר שבה עתיד היה לבלות ארבעים שנה: דירת הקרקע הראשונה ברחוב ביופורט 129 בלונדון. כאן התגורר עד הגירתו ב-1981. בשנים אלה מעודו לא ניסה לבצע את אחת מעבודות הבית. בזכרונותיו כתב כי "האבק לא הפך יותר גרוע לאחר ארבע השנים הראשונות".
בשנת 1942 עזב את עבודתו כשרטט הנדסאי כדי להפוך למודל חי בשיעורי ציור בלונדון ובאזור, והמשיך לשמש דוגמן לאמנים במשך שלושה עשורים. "זה היה בדיוק כמו להיות עובד מדינה," הסביר באוטוביוגרפיה שלו, "רק שאתה עירום".
קריספ פרסם שלושה ספרים קצרים עד שפנה אליו מנהל ההוצאה לאור Jonathan Cape והזמין ממנו את הספר שברבות הימים נקרא "עובד המדינה העירום" ("The Naked Civil Servant"). לאחר ששמע את קריספ מתראיין ברדיו בשנת 1964, אותו מנהל היה נחוש בדעתו להפיק משהו מאת קריספ בדפוס. הספר יצא לאור בשנת 1968 וקיבל ביקורות מכובדות.
לאחר מכן פנה אל קריספ יוצר הסרטים התיעודיים דניס מיטשל והציע לו להיות הנושא לסרט קצר, שבו עליו לדבר על חייו, להשמיע את דעותיו, ולשבת בדירתו ברחוב ביופורט כשהוא צובע את ציפורניו. שידור הסרט הביא תשומת לב כה רבה לקריספ ולספרו, שעד מהרה קיבל הצעות לדרמטיזציה של הספר.
התהילה.
ההקרנה המוצלחת של "עובד המדינה העירום" הביאה את קריספ לכיוון אחר: מבצע ומרצה. הוא פיתח מופע יחיד והחל לתור איתו ברחבי בריטניה. בשנת 1978 מכר את כל הכרטיסים בתיאטרון "הדוכס מיורק" בלונדון, ולאחר מכן לקח את המופע גם לניו יורק, אליה החליט לעבור. בשנת 1981 הגיע לעיר עם מעט מיטלטלין, ומצא דירת-חדר קטנה בדרום מנהטן.
קריספ המשיך לסייר עם מופע היחיד שלו, פרסם ספרים על נימוסים, ופרנס את עצמו באמצעות כתיבת טורים וביקורות ספרים עבור מגזינים ועיתונים בארצות הברית ובבריטניה. כפי שנהג בלונדון, הוא פרסם את מספר הטלפון שלו במדריך הטלפון של מנהטן, וראה לעצמו חובה לשוחח עם כל מי שהתקשר אליו.
השנים האחרונות.
קריספ נותר עצמאי ובלתי-צפוי גם בשיבתו. הוא עורר מחלוקת בקהילה הגאה כאשר כינה את מחלת האיידס "אופנה חולפת", ואת ההומוסקסואליות "מחלה נוראית". לאחר מותה של הנסיכה דיאנה טען כי היא "קיבלה את מה שהגיע לה". עם זאת המשיך להיות מחוזר על ידי עיתונאים שצמאו לדברי פרשנותו ופניני-שנינותו.
בשנת 1993 שכנעה אותו הבמאית הבריטית סאלי פוטר לגלם את דמותה של המלכה אליזבת הראשונה בסרטה "אורלנדו". על אף שהמשחק בתפקיד זה היה עליו למעמסה, קריספ גרף שבחים על ביצוע מכובד ומרגש. ליהוקו כאליזבת הראשונה היה מכוון ואירוני, שכן הסרט עוסק ברוזן בשם אורלנדו (Orlando), אשר במהלך הסרט הופך, באופן ספונטני וללא הסבר כלשהו, מגבר לאישה.
במהלך הופעה קצרה בסרט "The Bride" בשנת 1985 התוודע לזמר סטינג, שלאחר מכן הקדיש לו את השיר "אנגלי בניו יורק" ("Englishman In New York") אותו כלל באלבום , הכולל את המילים: "צריך להיות ג'נטלמן כדי לסבול בורות ולחייך - היֵה עצמך, לא חשוב מה הם אומרים".
בכרך האחרון של זכרונותיו, "Resident Alien" (פורסם ב-1996), קריספ קובע כי הוא מתקרב לסוף חייו. עם זאת, "הסכם" שכרת עם ידידתו הבדרנית פני ארקייד לחיות מאה שנים פחות עשר על התנהגות טובה, הוכיח את עצמו בסופו של דבר כנבואה. קריספ מת זמן קצר לפני יום הולדתו ה-91 במנצ'סטר, בעת ששב למולדתו לסיבוב הופעות נוסף של מופע היחיד שלו. גופתו נשרפה, ואפרו הוטס חזרה לניו יורק ופוזר מעל שמי מנהטן.
הגם שחי בתנאי עוני, הונו האישי נאמד לאחר מותו בכ-400 אלף לירות שטרלינג.
בשנת 2009 יצא לאקרנים הסרט "אנגלי בניו יורק" בכיכובו של ג'ון הארט בתפקיד קריספ, המתאר את חייו בניו יורק.
רדב&quot;ז
רבי דָּוִד בֶּן שְׁלֹמֹה אִבְּן זִמְרָא (רדב"ז; ה'רל"ט, 1479 – כ"א בחשוון ה'של"ד, 1573) היה פוסק הלכה וראש ישיבה, אב בית דין ומנהיגה של יהדות מצרים, ולאחר מכן רב בצפת. חיבר שו"ת וכן פירוש למשנה תורה לרמב"ם.
ביוגרפיה.
רבי דוד בן זמרא נולד בספרד בשנת ה'רל"ט (1479) למשפחה של תלמידי חכמים. בצעירותו למד אצל רבי יוסף סרגוסי. בזמן גירוש ספרד, בגיל 13, נדדה משפחתו לפאס אשר במרוקו, ומשם לצפת ולירושלים. בשנת ה'רע"ג 1513, עקב המצוקה הכלכלית בירושלים והפרעות, עזב הרדב"ז את ירושלים ועבר למצרים לישיבת רבי יצחק הכהן שולאל, שם מונה לאב בית דין. אחרי כיבוש מצרים על ידי העות'מאנים (שנת 1517), מונה רדב"ז למנהיגה של יהדות מצרים. רדב"ז היה אב בית דין, ראש ישיבה, גבאי צדקה והאחראי לרכוש הציבורי של יהדות מצרים. הוא התפרנס מסחר בתבואה ובעורות, והצלחתו הרבה בכך הביאה לו עושר רב.
אחרי ארבעים שנות רבנות במצרים עזב הרדב"ז את קהילתו ותפקידו, וחזר לירושלים (בשנת ה'שי"ג; 1553 לערך), ומשם עקר לצפת, הואיל ולא הייתה לו שלווה בירושלים. הרדב"ז חי בצפת עשרים שנה ונפטר בשיבה טובה בכ"א בחשוון שנת ה'של"ד (1573), ונקבר בבית העלמין העתיק בצפת בחלקת האריז"ל.
יש המציינים שנים אחרות כתאריכי לידתו או פטירתו, כדי להתאימם למסורת המובאת בספר קורא הדורות לפיה נפטר הרדב"ז בגיל 110.