לאחר פטירת בנו ולאחר פטירת הרב מוהליבר בתרנ"ח (1898) החל לעבוד ב"וועד האודיסאי" כמבקר-נוסע. במסגרת עבודה זו היה עליו לנוע ארבעה חודשים בשנה בין ערי רוסיה ופולין ולבקר את פעולת העסקנים הציוניים. עד חורף תרס"ט (1909), אז הפסיק פעילות זו, הספיק לבקר קרוב ל-200 ערים ברוסיה ובפולין. בתרס"א (1901 עבר לגור בוורשה, ועסק גם בה בדרשנות ובהטפה לציונות.
בתרס"ב ייסד הרב ריינס את המזרחי. על אף שהיה ציוני-דתי, תמך ברעיונות התנועה החדשה ואף עזר בגיוס חברים אליה, הרב ניסנבוים לא הצטרף לתנועה. סירובו להיות מזוהה פוליטית נבע מהמחשבה שבכך השפעתו בתוך התנועה הציונית תגדל, וכן כיוון שחשש שהצטרפותו לתנועה החדשה תתפרש כהכרה בהפרדה בין דת ולאומיות. הוא טען כי ציוניותו קודמת למזרחיותו. בפולמוס הציוני על אודות תוכנית אוגנדה, בעוד מרבית נציגי המזרחי הצביעו בעד התוכנית, הרב ניסנבוים התנגד לה בחריפות.
הרב ניסנבוים ביקר בארץ ישראל בתרס"ה (1905), ועמד על האווירה הקשה ששררה בארץ באותם זמנים, בכל מה שנוגע לשאלת הפועל העברי והעסקתו אצל האיכרים בני העלייה הראשונה. כשחזר לוורשה הפסיק את פעילותו בוועד האודיסאי, והמשיך, ביתר שאת, לדרוש למען ארץ ישראל. לאחר מלחמת העולם הראשונה חל מפנה ביחסו כלפי "המזרחי" והוא החל לפעול במסגרתה. הוא שימש פעיל מטעמה במשרד הארצישראלי.
ערך את עיתון המזרחי שהיה כתב עת עברי שיצא לאור בפולין בין השנים 1918–1924 במתכונת של שבועון, מטעם תנועת המזרחי בפולין.
בתרפ"ג (1923) חלה הרעה חמורה במצב בריאותו למשך מספר שנים - הוא חלה במחלת לב ועיניים והיה תשוש פיזית ונפשית. בתקופה זו המשיך לכתוב ולהביע את משנתו האידאולוגית. בשנת תרצ"ז (1937) התמנה לכהן כנשיא המזרחי בפולין. הוא נשאר בפולין בעת הכיבוש הנאצי, גורש עם בני משפחתו לגטו ורשה, ושם מצא את מותו. בשנה הראשונה למלחמה אמר באחת הישיבות:
על שמו נקרא הקיבוץ בארות יצחק, רחוב ראשי בבת ים ורחוב בשכונת קריית משה בירושלים.
משנתו.
בסוגיית מאבקה של תנועת המזרחי בחילון אחז הרב ניסנבוים בעמדה פרוגרמטית. הוא ערך הבחנה בין התנהגות בזמן חירום להתנהגות בזמן שלום, בנוגע ליחס של היהודי אל הגוי בארץ ישראל. בזמן מלחמה, כמו בזמן כיבוש הארץ על ידי יהושע, הצטווה האחרון להכחיד את עממי הארץ. אך בתום הכיבוש גילה עם ישראל סובלנות לנוכחותם של הגויים בארץ ישראל. כך גם בתקופת בית שני, בזמנים של רגיעה לא הוטלו מגבלות על רכישת קרקע בארץ ישראל על ידי גויים, בעוד שבזמן הכיבוש הרומאי נאסר למכור קרקעות ואף להשכיר בתים לגויים. את ההבחנה בין זמן שלום וזמן חירום התיק הרב ניסנבוים לתקופתו, בקביעתו כי זמן בניית הבית הלאומי בארץ ישראל הוא זמן חירום ולכן יש להתחשב בצרכי היישוב. אף על פי כן, אין זה אומר שהתחשבות זו צריכה להיות טוטאלית. הרב ניסנבוים מצביע על כך שבתקופת בית שני, גם בזמני חירום, בתקופות כלכליות קשות, חז"ל לא ביטלו את התרומות והמעשרות אף על פי שהיה חשש שחיוב זה יבריח יהודים מהארץ. באותו אופן, אף על פי שבניית הבית הלאומי הוא זמן חירום, המחייב עבודה עברית, אין להתיר חילול שבת.
בנוגע לפולמוס החלוקה סבר הרב ניסנבוים, בניגוד לרבים מרבני הציונות הדתית, כי נושא זה הוא פוליטי ואין לו משמעות הלכתית.
דת ולאומיות.
הרב ניסנבוים הירבה לעסוק בקשר שבין דת ולאומיות. בספרו "מסורת וחרות" ניסח את השקפת עולמו כך: "הדת מעמידה במרכז העולם את האלוהות, הלאומיות מעמידה במרכז את הלאום, והיהדות ההיסטורית, המעמידה במרכז עולמה את האלוהות והלאום כאחת, אומרת: 'בראשית ברא אלוהים' - בשביל ישראל שנקראת ראשית, דתית-לאומית היא מראשית יצירתה. הדת והלאומיות כתואמות נולדו בקרב העם העברי ויחד הן גדלות ומתפתחות".
תפיסתו של הרב ניסנבוים את הלאומיות היהודית ניצבה כתפיסת ביניים בין עמדותיהם של אישים כדוגמת הרב ריינס וזאב יעבץ מחד ובין הרב קוק וחוגו מאידך. בעוד הראשונים סברו כי ניתן להגדיר את הלאומיות היהודית במונחים לאומיים מודרניים, הרי שהאחרונים השתמשו במערכת מונחים פנים יהודיים ואיזוטרית (סמלים קבליים, נוכחות אלוהית נסתרת בתהליך המשיחי ובאומה היהודית). עמדתו של הרב ניסנבוים (כמו גם זו של הרב סולובייצ'יק) הייתה עמדת ביניים. הרב ניסנבוים סבר כי ההתגלות האלוהית ייחודית לעם ישראל בלבד, ובכך ישנו הבדל אונטולוגי ודתי בין ישראל לבין אומות העולם. אך, בניגוד לרב קוק, לא הפליג מעבר לכך מבחינה מיסטית, כך שהרטוריקה בה השתמש הייתה ארצית, גם אם רומנטית. עד למלחמת ששת הימים נטתה הציונות הדתית יותר לכיוון הדגם של הרב ריינס והדגם של הרב ניסנבוים. כך נעשה שימוש רב בביטויים כגון "רוח האומה" ו"נשמת האומה" (בניגוד ל"כנסת ישראל", שהוא ביטוי מיסטי-קבליסטי). לאחר ששת הימים החלה להוביל הטרמינולוגיה ההגותית של הרב קוק.
כתביו.
מהספרים "דרשות לכל שבתות השנה והמועדים", "הגות לב", "היהדות הלאומית" ו"אמרי דרוש", נערך הספר מועדים: דרשות נבחרות לחגים ולמועדים שהודפס פעמיים בירושלים: בתשכ"ה ובדפוס צילום ב"הוצאת ראובן מס" בתשכ"ז.
חוץ מכתיבת חיבורים שלו ערך את "דרכי המשנה: התוספתא, מכילתא, ספרא וספרי" של הרב זכריה פרנקל, ורשה תרפ"ג, והודפס גם בהוצאת "סיני", תל אביב תשי"ט.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:רבני הציונות הדתית]]
[[קטגוריה:בוגרי ישיבת וולוז'ין]]
[[קטגוריה:רבנים בלארוסים]]
[[קטגוריה:רבנים שנספו בשואה]]
[[קטגוריה:יהודים בשואה: פולין]]
[[קטגוריה:רבנים פולנים]]
[[קטגוריה:פעילי תנועת המזרחי]]
[[קטגוריה:אישים שעל שמם יישובים בישראל]]
[[קטגוריה:ילידי 1868]]
אינסטינקט בסיסי
אינסטינקט בסיסי (באנגלית: Basic Instinct) הוא מותחן אירוטי אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 1992. הסרט בוים על ידי פול ורהובן והתסריט נכתב על ידי ג'ו אסטרהש. שרון סטון ומייקל דאגלס שיחקו בתפקידים הראשיים ואילו תפקידי המשנה בוצעו על ידי ג'ורג' דזונדזה וג'ין טריפלהורן. בשלב הפיילוט עלו שמות כמו "Ice Cold" (קר כקרח) ו"Love Hurts" (האהבה כואבת). הסרט סובב סביב הבלש ניק קורן (דאגלס) שחוקר סופרת עשירה ומניפולטיבית בשם קת'רין טרמל (סטון) בחשד לרצח מאהבה.
צילום והפקה.
מייקל דאגלס לוהק לתפקיד הראשי, תמורת 15 מיליון דולר, כבר באוגוסט 1990. אך מאחר שהסרט כולל סצנות עירום וסקס רבות, שחקניות רבות להם הוצע התפקיד דחו אותו, בין השאר קים בייסינגר, ג'וליה רוברטס, גרטה סקאקי, מג ראיין, מישל פייפר, ג'ינה דייוויס, קתלין טרנר, אלן בארקין ומריאל המינגוויי. במאי הסרט פול ורהובן הציע לבסוף את התפקיד לשרון סטון, איתה עבד בסרט המדע הבדיוני זיכרון גורלי ב-1990, תמורת שכר של 500 אלף דולר. באחת הסצנות המפורסמות של הסרט, סצנת החקירה, שבה סטון יושבת מול החוקרים, כשהיא משכלת את רגליה, נדהמים החוקרים לגלות שהיא אינה לובשת תחתונים. ב-2021 טענה כי לבשה תחתונים לבנים עד שהבמאי פול ורהובן אמר כי הם מחזירים אור על עדשת המצלמה, ביקש ממנה להוריד אותם, והבטיח לה שרק צל ייראה. סטון אמרה כי רק כשראתה את הסרט בחדר הקרנה עם קהל מבחן, היא התוודעה לכך לראשונה, מה שהוביל אותה לסטור על פניו של ורהובן ולעזוב את ההקרנה. עם זאת, ורהובן הכחיש את תביעתה, ואמר שהיא הייתה מודעת מראש לכך שאיבר מינה יצולם.
הסרט פתח את פסטיבל קאן ה-54 בחודש מאי 1992, בנוכחות שרון סטון ומייקל דאגלס.
הסרט זכה להצלחה קופתית גדולה והיה לאחד משוברי הקופות של שנת 1992, עם הכנסה של כמעט 353 מיליון דולר. מבקרים רבים טענו שהסרט שימש השראה לשימוש נרחב בסקס בסרטי מתח נוספים ושימוש בפאם פטאל וגבר פגיע המגיעים בסופו של דבר למשחק חתול ועכבר. לצד ההצלחה בקופות, היה מועמד לשני פרסי אוסקר והיה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב. פרנק יוריאוסט היה מועמד לפרס האקדמיה על עריכתו וסטון זכתה במועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
עלילה.
הסרט נפתח בחקירת הירצחו של כוכב הרוק ג'וני בוז, על ידי בלש המשטרה ניק קורן (מייקל דאגלס). החוט היחיד שלו הוא קת'רין טרמל (שרון סטון), שניהלה מערכת יחסים מינית עם הקורבן. לפי החשד, בוז נרצח בדקירות בעת קיום יחסי מין ואילו קת'רין נראתה יחד עם בוז בליל הרצח. קורן ועמיתו הבלש גאס מוראן (ג'ורג' דזונדזה) מאתרים את קת'רין על חוף הים, אך היא אינה מגלה שום אמפתיה למנוח למשמע החדשות על מותו ושני הבלשים חושדים בה. יתרה מכך, עד מהרה מגלים השניים שקת'רין תיארה באחד מספריה כוכב רוק בדוי שנרצח בעת קיום יחסי מין בעזרת דוקרן קרח - כלי הנשק שבעזרתו נרצח בוז.
בעקבות החשדות, בביקורם השני הבלשים עוצרים את קת'רין ומביאים אותה לחקירה בתחנת המשטרה. מאוחר יותר בערב, נפגש קורן בפאב עם כמה מעמיתיו ומתקוטט עם הבלש טאלקוט (צ'לסי רוס). בעת הקטטה מגיעה בת' (ג'ין טריפלהורן), בת זוגו של קורן, ולוקחת אותו הביתה. כשהם מגיעים הביתה, קורן אונס את בת'.
עם התקדמות העלילה, טרמל ממשיכה להטעות את החוקרים. עם הזמן מתפתח רומן סוער בין טרמל לבין הבלש קורן והיא משתמשת בכוחה המיני לחילוץ מידע פנימי מהחוקר. זמן מה לאחר מכן, נמצא השוטר טלקוט ללא רוח חיים ורבים חושדים בקורן בגלל המריבה בינו לבין השוטר המנוח. אנשים נוספים נהרגים אף הם והחקירה מעלה שמות של חשודים שונים, אך ללא הועיל. בסצנה האחרונה בסרט טרמל מקיימת יחסי מין עם קורן ומושיטה את ידה לרצפה על מנת לקחת דוקרן קרח, אך ברגע האחרון מתחרטת ולא משתמשת בו.
סרטי המשך.
בשנת 1993, בעקבות הצלחת הסרט, כיכבה סטון במותחן אירוטי נוסף, "סליבר", אך הסרט נכשל בקופות.