פמלה לינדן טרוורס היה שם במה שנטלה לעצמה הלן גוף, כאשר הופיעה כשחקנית בחבורת השחקנים של אלן וילקי שהעלתה מחזות שייקספיריים בשנים 1921–1922. באותן שנים החלה לכתוב ולפרסם שירים, ואף היה לה טור בעיתון מקומי.
בפברואר 1924 היא הגשימה חלום והפליגה לאנגליה כדי להתחיל את קריירת הכתיבה שלה בשם פ. ל. טרוורס. מאותה שנה חזרה לבקר באוסטרליה פעם אחת בלבד, למשך שבועיים בשנת 1960. בשנת 1934 יצא לאור הספר הראשון בסדרת ספרי "מרי פופינס", אותו כתבה טרוורס בזמן שהחלימה ממחלה. לאחריו, על פני יתר שנות חייה, המשיכה טרוורס לכתוב סדרה של ספרי "מרי פופינס".
בשנת 1964 קיבלו אולפני דיסני את הזכויות להפיכת הספר לסרט קולנוע, לאחר ניסיונות מרובים שהחלו כבר בשנת 1948. כך התפרסמה בכל רחבי העולם הדמות החמה והאוהבת של האומנת שבאה עם הרוח. הסרט המוזיקלי של דיסני נחשב ליצירת מופת, אך טרוורס לא התלהבה מהפרשנות לספרה וטענה שדיסני לא הבין את הדמויות והרס את הדמויות ואת הסיפור. לטענת דיסני בזמן הצילומים הייתה טרוורס שחצנית, שתלטנית וחסרת כל הומור, מה שהפך את העבודה איתה לקשה מאוד.
בשנת 1977 קבלה תואר אבירות על תרומתה לספרות. עד שנת 1989 הספיקה טרוורס לפרסם עוד שמונה ספרים: שלושה מסדרת "מרי פופינס", והשאר בנושא טיולים ומיתולוגיה.
אף על פי שהיו לטרוורס יחסים חולפים רבים עם גברים לאורך כל החיים שלה, היא מעולם לא נישאה, וחייתה יותר מעשור עם חברתה מאדג' ברננד (Madge Burnand), שאף צילמה את טרוורס במהלך החופשה באיטליה חשופת חזה על החוף. ידידותן, במילותיו של ביוגרף אחד, הייתה "עזה", אבל גם באותה מידה מעורפלת.
בגיל 40 אימצה טרוורס את אחד מנכדיו של ג'וזף מאונסל הון (Joseph Maunsel Hone), תחת השם קמילוס טרוורס הון (Camillus Travers Hone). ג'וזף הון היה הביוגרף הראשון של המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס, שנאלץ לגדל שבעה נכדים יחד עם אשתו. לקמילוס היה אח תאום בשם אנתוני, אבל טרוורס בחרה רק בקמילוס, לאחר שהתייעצה עם אסטרולוגית. קמילוס לא היה מודע להוריו האמתיים או לקיומם של אחים ואחיות עד גיל 17, כאשר אנתוני הגיע ללונדון ודפק על הדלת של הבית של פמלה. הוא היה שתוי ודרש לראות את אחיו. טרוורס סירבה לאפשר לו לראות את בנה המאומץ ואיימה להתקשר למשטרה. אנתוני עזב, אבל זמן קצר לאחר מכן קמילוס, בעקבות ויכוח עם אימו, הלך לחפש את אחיו.
טרוורס הגיעה לזקנה מתקדמת, אבל בריאותה התרופפה לקראת סוף חייה. היא מתה בלונדון ב-23 באפריל 1996 בגיל 96. לדברי נכדיה, טרוורס "מתה בלי לאהוב אף אחד ואף אחד לא אהב אותה". בנה קמילוס נפטר בנובמבר 2011.
בשנת 1999 התפרסמה הביוגרפיה של ואלרי לוסון (Valerie Lawson) על חייה של פ. ל. טרוורס. לוסון חקרה חומרים שהשאירה טרוורס בספריות ברחבי אנגליה, ואף מצאה מכתבים אישיים באוסטרליה. הביוגרפיה נקראת "Out of the sky she came". בשנת 2013 הופק סרט קולנוע בשם "להציל את מיסטר בנקס", המבוסס על הביוגרפיה ומתמקד במה שאירע מאחורי הקלעים לעיבוד הקולנועי של הסרט מרי פופינס. בסרט מככבים אמה תומפסון כטרוורס וטום הנקס כוולט דיסני.
תסמונת קלמן
תסמונת קלמן (Kallmann syndrome) היא תסמונת גנטית, המאופיינת בהיעדר התבגרות מינית ותתרנות.
אצל הלוקים בתסמונת קלמן קיים חוסר מולד של הורמון שחרור גונדוטרופין (GnRH) מההיפותלמוס. הורמון ה- GnRH אחראי על שחרור הורמון מחלמן (LH) והורמון מגרה זקיק (FSH) מבלוטת יותרת המוח המפעילים את הורמוני המין בשחלות ובאשכים. לפיכך, אצל הלוקים בתסמונת זאת לא מופרשים הורמוני הטסטוסטרון האנדרוגן אצל גברים, והאסטרוגן אצל נשים.
הלוקים בתסמונת קלמן מאופיינים בעיכובים משמעותיים או בהיעדר מוחלט של התבגרות מינית. היעדר פוריות, היעדר שיער גוף. אצל גברים - אשכים ואיבר מין קטנים מאוד, אימפוטנציה, היעדר כוח שרירים, שומן בחזה ובירכיים וצמיחת שדיים. אצל נשים - הפרעות מחזור או היעדר מחזור, מסקוליניזציה, אי התפתחות שדיים.
מאפיינים אפשריים נוספים: קומה גבוהה יחסית, אפשרות לעיוורון צבעים ולחרשות, חיך שסוע, אפילפסיה, קשת עמוקה בכף הרגל (pes cavus), הליכה לא יציבה וניסטגמוס, חסר מולד של התפתחות הכליה.
שכיחות התסמונת היא 1:10,000 בקרב גברים ו- 1:40,000 בקרב נשים. אף כי ישנו מתאם בין חומרת התתרנות לחומרת החסר ב-GnRH, גם במקרים של בתתרנות מלאה (כגון בצורת KAL1 הקלאסית) ניתן למצוא חסר חלקי בלבד של GnRH.
לתסמונת קלמן קיים טיפול שהוכח מחקרית כיעיל, על ידי מתן הורמוני המין באופן מלאכותי.
התסמונת תוארה כבר בשנת 1856 בנתיחה לאחר המוות של גבר בין 40 עם מיקרופניס, אשכים טמירים והיעדר פקעת הרחה (Olfactory Bulb) במוח. בשנת 1944, ד"ר פרנץ יוסף קלמן תיאר את התסמונת בהקשר תורשתי והיא קרויה על שמו.
גנטיקה.
הגן הראשון שפגם בו תואר בתור גורם לתסמונת קלמן הוא "A NOSM1, (בעבר" נקרא "KAL1") שנמצא בתאחיזה לכרומוזום-X. כיום ידוע כי רק ל-30% מהלוקים בתסמונת נמצא פגם בגן זה. שינויים במספר גנים במקביל יכול להסביר את ההטרוגניות הגנטית והקלינית של התבטאות התסמונת גם בקרב בני אותה משפחה.
ליליאן טוראם
דולורס אמבריג'
וילהלמה-חמדיה
ווילהלמה
מבצע ההר
מבצע ההר (מבצע אל ההר) היה מבצע צבאי של צבא ההגנה לישראל במלחמת העצמאות. המבצע, שביצועו הוטל על חטיבת הראל, נערך בין ה־19 באוקטובר ל־22 באוקטובר 1948, נגד הכוחות הקלים המצריים וכוחות ערביים מקומיים, בפרוזדור ירושלים, דרומית לנחל שורק ועד לבית ג'יברין. היה זה המבצע האחרון במלחמה בגזרה זו. שמו המקורי של המבצע היה הושענא רבא, וזאת כיוון שמועד פתיחתו חל בערב סוכות תש"ט. השם בו ידוע המבצע ניתן לו רק זמן ניכר לאחר סיומו, וככל הנראה מרמז על מעין "סגירת מעגל", באשר לפרשת מחלקת ההר.
רקע.
בנוסף לכוח המצרי העיקרי, שפעל בנגב, החל ממועד הכרזת העצמאות, חדר לארץ ישראל כוח מצרי משני, על בסיס מתנדבים מן האחים המוסלמים, יחד עם ערבים מקומיים, מאורגנים בכמה מסגרות, אשר פעל בהר חברון מדרום לירושלים. בתקופה שקדמה למבצע הטרידו הכוחות הערביים האמורים את התחבורה היהודית והשיירות בדרך לירושלים. במהלך חודש ספטמבר 1948 נהרגו 19 ונפצעו 68 ישראלים שנעו על הכביש.
ב־15 באוקטובר החל מבצע יואב לדחיקת הנוכחות המצרית מדרום ארץ ישראל. במקביל תוכננו שני מבצעים נגד הכוחות המצריים גם בחזית המרכז. האחד, ממערב לציר חברון–בית לחם: מבצע ההר, ובנוסף לו, גם מבצע יקב, אשר בוצע על ידי חטיבת עציוני (חטיבה 6).
מטרת המבצע.
מטרות המבצע היו ריתוק הכוחות המצריים, כסיוע למבצע 'יואב', ובנוסף, הרחבת השליטה הישראלית בפרוזדור ירושלים בכיוון דרום, על חשבון הנוכחות המצרית.
בפקודת המבצע הוצבו כמה יעדים: תמיכה במבצע 'יואב' באגפו המזרחי, פתיחת כביש בית ג'יברין, כדי שישמש דרך נוספת לנגב, כיבוש בית ג'אלא ושחרור ירושלים מן האיום שמדרום, כיבושו מחדש של גוש עציון והשתלטות על הר חברון.
הכוחות המשתתפים.
מן הצד הישראלי השתתפה במבצע חטיבת הראל, אשר הפעילה לראשונה ארבעה גדודים. שני גדודים הופעלו בשלב הראשון של המבצע: הרביעי, בפיקודו של דוד אלעזר, והחמישי, בפיקוד משה (מוריס) בן דרור. בהמשך הצטרפו הגדוד השישי, בפיקוד צבי זמיר, ובפעם הראשונה, גם הגדוד העשירי, המשוריין, בפיקוד שלמה שילוח (שלאוך), אשר באותה העת היה עדיין בשלבי הקמה. מפקד החטיבה היה יוסף טבנקין. לרשות 'הראל' עמד שפע יחסי של נשק מסייע: תותחים, מרגמות ומקלעים.
הכוח המצרי מנה כ־600 חיילים סדירים למחצה, ועוד מספר בלתי ידוע של ערבים מקומיים. עמד לרשותם נשק מסייע, כמו תותחים ומרגמות, וכן עמדו לרשותם מספר משוריינים. עם זאת, הם סבלו ממוראל ירוד, ולנוכח התפתחות הקרבות בנגב, קצינים נטשו את חייליהם, בטרם תיחסם דרכם למצרים. עקב מבצע קדם, העביר הלגיון הירדני כמעט את כל חייליו שבגזרה, המעטים מלכתחילה, לגזרת ירושלים. אותו מבצע ריתק, בנוסף, חלק מן הכוח המצרי ומן הערבים המקומיים. כדי 'להראות נוכחות', הלגיון השאיר בהר חברון כוח בגודל מחלקה, בערך, בן 30 חיילים. בהמשך, פלוגה מוגברת של הלגיון ניסתה למלא את החלל, ולארגן את הכוחות, לשווא (ראו להלן).
מהלך המבצע.
הגדוד החמישי.
'המשלט המשותף'.
המבצע החל בלילה בין ה־18 וה־19 באוקטובר בכיבוש המשלט המשותף (כיום בחלקה הישן של העיר בית שמש), על ידי שלוש פלוגות מהגדוד החמישי של הפלמ"ח, ופלוגה מהגדוד הרביעי. אלה הסתייעו במרגמות ובתותחים 65 מ"מ. במשלט זה ישבו, מאז סיום קרבות עשרת הימים, חיילי חטיבת הראל, כשהם מרוחקים כ־60 מטר בלבד מהמצרים. אלה האחרונים איישו, בכוח של פלוגה מוגברת, מתחם ובו שלושה מוצבים, אשר 'המשלט המשותף' היה החזק שבהם. המשלט האמור נכבש לאחר ריכוך ארטילרי, כיבוש המוצבים המשניים, ולבסוף, איגוף ממערב, ותקיפת המוצב מעורפו. מעט לפני ההסתערות הסופית, נהרג קצין המבצעים הגדודי – סרן אהרן (ג'ימי) שמי, מאש שנורתה מכיוון הכפר עין־שמס, הסמוך לתל בית שמש. כיבוש 'המשלט המשותף' הסתיים ב־23:15.
עין־שמס.
שתי כיתות מהגדוד החמישי, פלוגה מהרביעי, וכוח משוריינים המשיכו לכיוון עין־שמס. בהתקרבם לעין־שמס, תחת חיפוי ארטילרי, נפתחה על הלוחמים אש עזה, כולל משני תותחי 37 מ"מ, משני מקלעים ומכ־20 רובים. מהאש נפצעו כמה מהלוחמים. בנוסף, עלה אחד המשוריינים על מוקש, אחד החיילים נהרג ועוד חמישה נפצעו. משוריין נוסף עלה על מוקש, ללא נפגעים. כיוון שכך, נותרו המשוריינים בעמדת חיפוי, האש הארטילרית הופסקה, ושתי הכיתות תקפו את עין־שמס תוך איגוף, וכבשו את המקום תוך כמה דקות.
בית ג'ימאל, בית נטיף ועוד.