תופעה זו נפוצה בעיקר בין חסרי החוליות אך ישנם גם כמה חולייתנים הניזונים בעיקר מדם: הצמדאים, שפמנונים ערפדיים, עטלפי הערפד ואפילו כמה ציפורים כמו הפרוש הערפדי או חקיין אספניולה שפוצעים עופות ימיים. גם זרזירי הבקר ועורבים יודעים לנקר פצעי חיות גדולות שמשתמשות בהם כמנקי חרקים מגרדים. הכיאוניסיים וסינקלודה שחורה ממשפחת התנריים מנקרים עור מת מגופם של עופות ימיים וכלבי ים ולעיתים פוצעים אותם.
ליצורים אלה ישנם "קשיות" מוארכות איתם הם מסוגלים למצוץ את הדם מבלי להכאיב וליידע את הקורבן, שעלול לפגוע בהם. ליצורים אחרים יש במקום זה שפתיים יונקות חזקות הקורעות פיסות עור מעטות. לעטלפי הערפד ישנן שיניים קדמיות דמויות מחטים איתם הם נושכים את העור ואז מלקקים עם לשונם את טיפות הדם. רוקם מכיל נוגד קרישה, כך הדם ימשיך לטפטף תוך כדי אכילתם.
בעיה נוספת של יצורים אלה היא החישה בקורבן, אותה הם עושים על ידי חישה בחום גופם של פונדקיהם או על ידי הרחת נשימתם (הפחמן דו-חמצני היוצא מריאותיהם) או זיעתם. מינים אחרים מרגישים בתנועה של מינים אחרים וממהרים אליהם. חלק מיצורים אלה נכנסים לאיברי קורבנם ושם חיים. כך עושות תולעים טפיליות שונות. אחרים חיים על האיברים החיצוניים או על השערות כמו כינים או פרעושים.
יצורים אלה גורמים לנזקים לאדם, עקב הפצתם מחלות ונגיפים זעירים בגופם. היתוש אנופלס מפיץ את היצור הזעיר פלסמודיום, הגורם למחלת המלריה הקטלנית הגובה חצי מיליון קורבנות כל שנה.
חיות בחלל
מאז שהחלו בני האדם לנסות להגיע לחלל (חלל מוגדר כגובה של 100 ק"מ לפחות מגובה פני הים (לפי הגדרת קו קרמן)), הם השתמשו בבעלי חיים בטיסות לחלל. אחד המניעים היה "המרוץ לחלל" בין ברית המועצות וארצות הברית בין השנים 1957 עד 1975. במשך השנים בני האדם השתמשו בבעלי חיים בשביל לנסות ולבדוק את הקשיים וההישרדות של החללית. לאחר מכן, הם שימשו על מנת לבדוק את השינויים הביולוגים וההשפעה של מיקרו גרביטציה וקרינה עליהם. מגוון בעלי חיים שוגרו לחלל וביניהם חרקים, קופים, כלבים, צבים ועכברים. בשל בדמיון בין פיזיולגיית בעלי החיים לזו של האדם, השתמשו בבעלי חיים כדי לחקור את ההשפעה של טיסה לחלל על תהליכים פנימיים של האיברים בבעלי החיים ומתוך כך להסיק על האדם, כמו למשל, בדיקת חילוף החומרים בחלל (מטאבוליזם), הפריה, השפעת לחץ וחום על התאים ועוד.
שנות ה-40.
בעלי החיים הראשונים שטסו לחלל הם זבובי פירות ששוגרו בשנת 1947 ב-20 בפברואר על ידי ארצות הברית והגיעו לגובה של 109 ק"מ. מטרת הניסוי הייתה לבדוק חשיפה לקרינה בגובה רב.
ב-14 ביוני אלברט II, קוף מזן מקוק רזוס, היה הקוף הראשון בחלל, ששוגר על ידי ארצות הברית, הגיע לגובה 134 קילומטר. אלברט מת לאחר כישלון צניחה.
שנות ה-50.
ב-31 באוגוסט שיגרה ארצות הברית עכבר לחלל (137 ק"מ) על טיל V-2 אך, הטיל התפרק בשל כישלון מערכת המצנח.
ב-22 ביולי ברית המועצות שיגרה את ה- R-1 IIIA-1 שנשאה את הכלבים טסיגאן ודזניק ושניהם שרדו את הטיסה - הכלבים הראשונים בחלל (אלו אומנם הכלבים הראשונים בחלל אך, הם לא נכנסו למסלול לעומת לייקה ולכן לייקה נחשבת לכלבה הראשונה). כמו כן, באותה שנה גם ארצות הברית שיגרה עכברים אבל לא הצליחה לעבור את הגובה הנחשב לחלל.
ב-2 ביולי, שוגר לחלל (גובה 100 ק"מ) כלב נוסף על גבי טיל מדעי על ידי ברית המועצות. הכלב חזר ואף הצטלם עם סרגיי קורוליוב- מייסד סוכנות החלל הסובייטית ואחד ממהנדסי החלל הבכירים והמשפיעים ביותר.
בתאריך ה-3 בנובמבר שוגרה החללית ספוטניק 2 למסלול שמרחקו מכדור הארץ היה 233–1700 ק"מ. מטרת השיגור הייתה לאסוף נתונים על תנאי החיים בחלל וכיצד יתמודד גוף חי במצב של חוסר כבידה. בחללית שוגרה הכלבה הרוסית לייקה אשר אומנה להיות כלבת חלל על ידי כך ששוכנה בלווין והורגלה לחיות בתא קטן. חיישנים הוצמדו לגופה על מנת להראות דופק, אחרי כ6–7 שעות לאחר הטיסה, הפסיקו להתקבל מלייקה סימני חיים. סיבת מותה של לייקה לא הייתה ברורה ועלו השערות שונות למותה עד שבשנת 2002 חשף אחד המדענים ממשימת ספוטניק 2 כי בשל קוצר הזמן, התכנון של ספוטניק 2 היה לקוי והיו כשלים נוספים שנודעו עוד לפני השיגור – למהנדסים היה ברור מלכתחילה שמסעה יהיה לכיוון אחד. מהמידע התברר כי זמן קצר אחרי השיגור נקרע חלק מהבידוד התרמי של ספוטניק 2 מה שהוביל לעלייה חדה בטמפרטורה. לייקה הפכה לגיבורה בינלאומית וזכתה לתהילה רבה – אף קראו לחלק אדמה במאדים על שמה. לייקה נחשבת לכלבה הראשונה בחלל כיוון שהיא הכלבה הראשונה שטסה לחלל באופן רשמי, ונכנסה למסלול לוויני (לפחות 300 ק"מ).
ב־9 ביולי שוגר לחלל עכבר באמצעות המשגר ונגרד־אייבל.
ב־23 ביולי שוגר עכבר נוסף, בשם ריקי, על ידי המשגר תור.
באוגוסט שיגרה ברית המועצות משגר חד־שלבי לגובה 400 ק"מ ובו שני כלבים שנסגרו הרמטית בתא מיוחד. לגופם של הכלבים הוצמדו מכשירי מדידה רגישים למדידת הדופק, תכיפות הנשימה, לחץ הדם ופעולות חילוף חומרים במהלך הטיסה. כאשר המשגר הגיע לגובה 450 ק"מ, התא נותק ומהירותו הואטה על ידי רקטות בלימה, המצנחים נפתחו והכלבים חזרו בשלום.
באותה שנה שיגרה ארצות הברית שלושה עכברים במשגר דו־שלבי תור-אייבל לגובה 1000 ק"מ כדי לבדוק את התנהגותם בתנאים של חוסר משקל. אך, לאחר שעבר המשגר את ה6000 ק"מ במהירות של 25,000 קמ"ש, הוא התרסק עם מטענו החי.
ב־3 באוקטובר שיגר חיל האוויר האמריקני שלושה עכברים במשגר אטלס. לאחר שהמשגר הגיע לגובה מעל 1,000 ק"מ, התא עם העכברים שב ארצה.
ב־13 בדצמבר שיגרה ארצות־הברית, באמצעות המשגר יופיטר, קוף קטן בשם גורדו. על פי התוכנית הקוף היה אמור להשתחרר מהמשגר בגובה 480 ק"מ, אולם, בשל תקלה במנגנון ההפלטה, הקוף עבר מרחק של 2400 ק"מ ושקע במצולות דרום האוקיינוס האטלנטי. עם זאת, הקוף העביר לחוקרים נתונים רבים על חוסר משקל ותאוצה שהשפיעו עליו, ועוד.
ב־28 במאי שגרה ארצות־הברית את הקופות אייבל ובייקר לחלל, בנוסף, היו עמן רקמות אורגניות וביצי דגים. תפקידן היה לספק נתונים נוספים על השפעת הקרינה הקוסמית ועל כושר ההפריה, ואכן, הניסוי הסתיים בהצלחה והם חזרו ארצה.
ב־2 ביולי שוגר טיל סובייטי לחלל אשר הגיע לגובה 212 ק"מ ובו היו 2 כלבים והארנב הראשון ששוגר לחלל.
ב-19 בספטמבר שוגר יופיטר AM-23 עם 2 צפרדעים ו12 עכברים, אבל, הוא הושמד במהלך השיגור.
ב־4 בדצמבר שיגרה ארצות הברית באמצעות המשגר ליטל ג'ו 2, ובו קוף רזוס בשם סם. המשגר נסק לגובה 320 ק"מ.
שנות ה-60.
15 במאי - שוגרה החללית קוראבל ספוטניק 1 ובתוכה רקמות אורגניות ומספר קטן של בע"ח. מסלול החללית היה 312- 369 ק"מ. מטרת השיגור הייתה לחקור את התנאים הנחוצים לפתרון שאלת החזרתה של חללית מאוישת ארצה. לאחר 4 ימים ניסו להחזיר את החללית ארצה, אך, הניסיון נכשל.
19 באוגוסט רוסיה שיגרה את ספוטניק 5, הידוע גם בתור קוראבל-ספוטניק 2. בתוכו היו שני הכלבים בלקה וסטרלקה, ארנב, 40 עכברים, זבובי פרות וצמחים.
13 באוקטובר ארצות הברית שלחה 3 עכברים שחורים 1,000 ק"מ למעלה ו8,000 ק"מ הרחק מכף קנוורל.
ב-1 בדצמבר שוגר קוראבל ספוטניק 3 עם שתי כלבות : "פצ'ולקה" ו"מושקה", נכשל בחזרה לאטמוספירה ופוצץ מרחוק.
31 בינואר "האם השימפנזה" שוגר כחלק מתוכנית החלל של אמריקה בקפסולת מרקורי על גבי טיל רדסטון במסגרת טיסת "מרקורי-רדסטון 2". מטרת הטיסה הייתה לבדוק אם ניתן להחזיר חללית גם במקרה שאסטרונאוטים מאבדים את הכרתם. לדברי נאס"א, המשימה של האם סללה את הדרך לשיגור המוצלח של האסטרונאוט האמריקאי אלן שפרד.
22 בפברואר צרפת משגרת את העכבר הראשון שלה.
9 במרץ ברית המועצות שיגרה את קוראבל-ספוטניק 4 שבתוכו היו כלב, עכברים, צפרדעים ובפעם הראשונה – חזיר ים.
25 במרץ שוגר קוראבל ספוטניק 5 ובתוכו הכלבה "זווזדוצ'קה", חזר בשלום לאחר הקפה אחת בחלל.
29 בנובמבר, נאס"א משגרת שימפנזה נוספת בשם אנוס במסגרת טיסת מרקורי-אטלס 5. בעקבות כשלים טכניים נאס"א נאלצה לבטל את הטיסה ואנוס נחת בביטחה באוקיינוס השקט. אנוס היה השימפנזה הראשונה שהקיפה את כדור הארץ במסלול ארץ נמוך.
1964-1966 סין משגרת עכברים, חולדות ושני כלבים.
22 בפברואר רוסיה משגרת שני כלבים על קוסמוס 110. הכלבים היו 22 ימים במסלול לפני נחיתה. הם אומנו לאכול מזון מיוחד דמוי קריש וכך הצליחו לשרוד ולחזור ארצה. טיסת חלל זו היא הארוכה ביותר על ידי כלבים עד היום.
11 באפריל ארגנטינה משגרת עכבר שחזר בהצלחה, אבל לא ברור האם השיגור עבר את ה100 ק"מ.
ב־7 במאי שיגרה צרפת קופה בשם מרטין לחלל. הקופה הגיעה לגובה 240 ק"מ ואחרי 21 דקות חזרה ארצה. מטרת השיגור הייתה לבדוק את מידת הערנות ותיאום הגפיים של בעל חיים הנתון במצב של חוסר משקל ואת מוחה של הקופה.
15 בספטמבר – ברית המועצות משגרת לחלל את זונד 5 - החללית הראשונה שהקיפה את הירח וחזרה בשלום לכדור הארץ- בתוך החללית היו צבים ותולעים שהיו החיים הראשונים שהקיפו את הירח.
שנות ה-70.
ב-9 בנובמבר שוגרו שני תאים סביב כדור הארץ. בתא אחד היו שתי צפרדעים שלגופם הוצמדו אלקטרודות והתא השני דמה לראשון ונועד לחקור את הקרינה הקוסמית. 9 שעות לאחר השיגור, התאים הופרדו מהמשגר ונכנסו למסלול אליפטי שמרחקיו מהקרקע 320–592 ק"מ. כמו כן, התא עם הצפרדעים הסתובב סביב עצמו במהירות של 50 פעם בדקה. לאחר כשבוע ב-16 בנובמבר, הצפרדעים מתו. מטרת השיגור הייתה:
1. חקירת השפעת חוסר המשקל המפריע לאסטרונאוטים במילוי תפקידם.
2. חקירת האוזן הפנימית והמנגנונים האחראיים על שיווי משקלם של הצפרדעים ולהסיק מכך על בני אדם.
לאחר כשבוע ב-16 בנובמבר, הצפרדעים מתו.