בתחילת שנת 2008 זכתה העמותה במגן שר הרווחה והשירותים החברתיים מידי השר יצחק הרצוג על פועלה לקידומם של ילדים ובני נוער.
בשנת 2009, נבחרה העמותה כמוענקת התוכנית ליזמות חברתית של רשת הון-סיכוי לישראל – IVN. כמו כן, בשנה זו הוענק לעמותה אות המופת מטעם המועצה להשכלה גבוהה.
אופן התנהלות התוכנית.
החניכים והחונכים המשתתפים בתוכנית מגיעים למקום מפגש קבוע בכל יישוב, לרוב מרכז קהילתי או מתנ"ס, אחת לשבוע, ביום קבוע ובשעות קבועות.
החלק הראשון של הפעילות נעשה במסגרת אישית (חניך וחונך) אחת לשבוע, בהובלת החונך. במהלך חלק זה עובדים המשתתפים על פיתוח המצוינות האישית של החניכים בתחומים השונים, על פי תוכנית אישית לכל חניך וחניך. חלק מהתוכנית מובנים ומוכנים מראש, וחלקם ניתנים על ידי החונך כמענה לצרכים המתעוררים על ידי החניך במהלך המפגשים וביניהם.
החלק השני של הפעילות נעשה במסגרת קבוצתית, אחת לשבוע, בהובלת ראש הסניף. במהלך חלק זה מתקיימת פעילות חברתית עבור כלל המשתתפים, במסגרתה מועברים תכנים בתחומי דעת שונים וכן פעילויות לגיבוש ערכים. לעיתים במהלך הפעילות הקבוצתית נפגשים המשתתפים עם מרצים, אנשי ציבור וידוענים. מטרת חלק זה, מעבר להעשרה ולפעילות בתוך קבוצת השווים היא לגרום לכל חניך לחוות תחושה ברורה של הצלחה והובלה של קבוצת השווים לפחות פעם אחת במהלך שנת הפעילות.
בין הפגישות השבועיות מתקיימות לעיתים פעילויות נוספות, כגון ימי שיא בבתי הספר, טיולים משותפים ותקשורת שוטפת בין החניך לחונך באמצעות אתר האינטרנט והסביבה הלימודית של התוכנית.
החלק השלישי של הפעילות נעשה במסגרת קהילתית, אחת לחודש. במהלך חלק זה יוצאים כלל המשתתפים בסניף לפעילויות התנדבות בקהילה, ובכך כלל המעורבים, לרבות החניכים הצעירים, תורמים מזמנם, יכולתם וכישוריהם למען הקהילה. למעשה, בדרך זו "משלמים" החניכים על הפעילות אותה הם מקבלים, ולא נדרשים לשלם בכסף עבור שנת הפעילות.
הפרויקט מלווה בפעולת הערכה, הן מצד החונכים והן מצד ראשי התוכנית. עבור כל חניך (וגם כל חונך) מתקיים מעקב שוטף אחר התמדתו בתוכנית, פיתוח תחומי המצוינות האישית שלו, התפתחות חברתית והרגשה כללית לאורך כל שנת הפעילות. בנוסף, עוקבת פעולת ההערכה אחר תהליך האיתור והמיון הן של החניכים והן של החונכים. ממצאי ההערכה מועברים באופן שוטף לראשי התוכנית ולוועד המנהל של העמותה, ומהווים בסיס לשיפור מתמיד של תהליכי העבודה.
מבנה.
בראש העמותה עומד דירקטוריון הנבחר מדי שנה בבחירות דמוקרטיות מבין חברי העמותה. כל אדם, מעל גיל 16, אשר פועל במסגרת אור לחינוך רשאי להגיש מועמדותו להיות חבר בעמותה. כיום, מורכב הדירקטוריון משבעה חברות וחברים. בראש הדירקטוריון עומד דני הררי. העמותה מקבלת ליווי שוטף של אנשי עסקים מתנדבים, התורמים מזמנם וכישוריהם על מנת לפתח את העמותה וצוותה.
העמותה מפעילה מספר סניפים אזוריים ברחבי הארץ. בראש כל סניף עומד סטודנט אשר מוכשר על ידי העמותה לתפקיד ומקבל מלגת לימודים. כל ראש סניף אחראי על כ-25 חונכים הפועלים במסגרת הסניף, ולכל חונך מוצמד חניך אחד. בוגרי התוכנית, הן החונכים והן החניכים, מצטרפים לקהילת בוגרי העמותה המונה היותר למעלה מ-2,500 חברות וחברים, אשר ממשיכים במעורבות חברתית על פי רצונם ויכולותיהם.
אופטימיות
אופטימיות (מלטינית: optimum - הטוב ביותר) היא אמונה שיהיה טוב, שבסופו של דבר העניינים יסתדרו לטובה. יש הסוברים כי מדובר בהשקפת עולם הרואה בעולמנו מקום חיובי במהותו. ההשקפה הנגדית לאופטימיות היא פסימיות. אופטימיסטים מאמינים כי אנשים הם טובים במהותם ומאורעות בחיים הם מבשרי טוב.
הדוגמה הקלאסית המובאת לעיתים קרובות להבחנה בין השקפה אופטימיסטית לפסימיסטית היא זו של "האם הכוס חצי ריקה או חצי מלאה?" האופטימיסטים יאמרו: "הכוס חצי מלאה" ואילו הפסימיסטים ישיבו: "הכוס חצי ריקה".
הפילוסוף ששמו נקשר להשקפת עולם אופטימיסטית הוא גוטפריד לייבניץ אשר טען, בספרו Theodicee כי אנו חיים בטוב מכל העולמות האפשריים. כמאמין אדוק ייחס לייבניץ לאלוהים יכולת אינסופית (כל-יכולת: Omnipotence), ידע אינסופי (Omniscience) וטוב אינסופי (Omnibenevolence).לייבניץ הסיק מתכונות אלו של האלוהים כי יצירתו של האל המושלם חייבת גם כן להיות מושלמת: עולמנו חייב להיות, בהתאם לטבע הבורא "הטוב שבעולמות האפשריים" או העולם האופטימלי:
הפילוסוף הצרפתי וולטר לעג להשקפה זו בספרו קנדיד. השקפת עולם פסימיסטית מתגלמת למשל בהגותו של ארתור שופנהאואר. שופנהאואר יצא נגד השקפתו של לייבניץ וטען כי אנו חיים ברע מכל העולמות האפשריים.
הפילוסוף האנרכיסט ויליאם גודווין מייצג גרסה חזקה עוד יותר של אופטימיזם מזו של לייבניץ. הוא מייחל ליום שבו החברה האנושית תגיע למצב שבו ביטויי ההיגיון יבואו במקום כל ביטויי האלימות והכוח, הרוח האנושית תכפיף למרותה את החומר, והתבונה האנושית תגלה את סוד חיי הנצח.
קיימת התאמה (קורלציה) חזקה בין אופטימיות אישית לבין הערכה עצמית, רווחה פסיכולוגית ובריאות. הפסיכולוג והסופר מרטין זליגמן אשר חקר בתחום זה, יוצא נגד אנשי אקדמיה על שהם מתמקדים יותר מדי על הגורמים לראיה פסימיסטית ולא מקדישים די מזמנם לאופטימיות. הוא מצביע על כך שבשלושת העשורים האחרונים של המאה העשרים פורסמו 46,000 מאמרים פסיכולוגיים על דיכאון בעוד שבאותה עת פורסמו 400 מאמרים בלבד על אושר.
אלה הנוקטים בהשקפת עולם אופטימיסטית כאידאולוגיה עשויים להסביר התרחשויות העומדות בניגוד לתחזיותיהם, בכך שהאופטימיות שלהם באותו מקרה לא הייתה במקומה, אולם יטענו כי אין בכך כדי לערער את השקפתם האופטימית.
מספר מלומדים טענו כי על אף שאופטימיזם ופסימיזם נראים כניגודים, אין הדבר כך במונחים פסיכולוגיים. העובדה כי לאדם יש יותר אופטימיות אין פירושה שהוא פחות פסימי. הגורמים המגבירים את האחד, אינם מפחיתים בהכרח את האחר. במצבים רבים בחיים אנו זקוקים לשתי התכונות במידה שווה. אנטוניו גראמשי, הוגה דעות מדיני ופוליטיקאי איטלקי מתחילת המאה העשרים, קרא "פסימיזם של ההיגיון ואופטימיזם של הרצון". האחד להמריץ לפעולה, האחר כדי לחשל את האמונה ולהמשיך להאמין כי הפעולה תניב שינוי משמעותי אפילו אל מול סיכויים נמוכים. אף הסופר אמיל חביבי ראה אפשרות בשילוב שתי השקפות עולם אלה היוצרות את "האופסימיסט". מונח שהשתרש בשפה העברית.
ביהדות בולטת השקפת העולם האופטימית כבר בספר הספרים. פרק א' בספר בראשית, המספר את מעשה הבריאה, מסיים כל יום בבריאת העולם (להוציא יום שני), במילים "וַיַּרְא אֱלֹהִים, כִּי-טוֹב". רבים פרשו אמירה זו בדרך המצביעה על כך כי העולם, כפי שנברא בידי אלוהים, הוא טוב במהותו.
לבנון מהכיבוש הערבי עד לשלטון הממלוכים
נביה מרעי
נָבִּיה מֶרְעִי (בערבית: نبيه مرعي; 15 באפריל 1954 – 27 בספטמבר 1996) היה אלוף-משנה בצה"ל וסגן מפקד אוגדת עזה בצה"ל. נהרג ברצועת עזה מירי של פלסטיני, בעימותים שהיו חלק ממהומות מנהרת הכותל.
ביוגרפיה.
נביה מרעי נולד בכפר הדרוזי חורפיש. אחיו הצעיר הוא הקצין והפוליטיקאי מופיד מרעי. למד בבית הספר התיכון החקלאי "עירון" בחדרה ושימש מדריך בתנועת הצופים.
באוקטובר 1972 גויס לשירות חובה בצה"ל, והיה נחוש להתגייס לחטיבת הצנחנים, זאת בניגוד למקובל בעדה הדרוזית, שבניה נהגו להתגייס ליחידת המיעוטים. בסיוע שר הביטחון באותה תקופה, משה דיין, והרמטכ"ל, דוד אלעזר, הגשים את משאלתו. מרעי שובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. במהלך מסלול ההכשרה פרצה מלחמת יום הכיפורים, ומרעי יצא להילחם עם גדודו בחצי האי סיני.
עם סיום המסלול יצא לקורס קציני חי"ר, שלאחריו שובץ בגדוד חרב, שנקרא עד אז בשם "יחידת המיעוטים". נביה היה הוגה הרעיון להחליף את שם הגדוד ל"חרב" על מנת להעלות את גאוות היחידה, ולתרום להעלאת המוטיבציה בקרב הדרוזים להתגייס לצה"ל. במסגרת הגדוד שירת בתפקידים שונים ביניהם מפקד מחלקה, סגן מפקד גדוד, וקצין המבצעים של הגדוד.
מרעי נכנס לשירות קבע באוקטובר 1975, והחל מאוקטובר 1976 שימש כמפקד פלוגה בבית הספר לחי"ר. כשנתיים מאוחר יותר עבר לבית הספר לקצינים, ובין השנים 1978–1980 שימש כמפקד פלוגה בדרגת סרן בגדוד 932 של חטיבת הנח"ל במשימות ביטחון שוטף לאורך הגבול עם ירדן (בגיזרה ממושב מחולה בצפון ועד ים המלח בדרום) .באותה תקופה נישא לבחירת ליבו, שרחה, ובשנת 1978 נולדה בתם היחידה – מנאל.
בהמשך מילא מרעי מספר תפקידים קרביים בצה"ל, ביניהם מפקד גדוד חרב וסגן מפקד חטיבת גבעתי. ב-1989 קודם לדרגת אלוף-משנה. בינואר 1990 נהרג אל"ם יצחק רחימוב, שהיה מפקד החטיבה המערבית ביחידת הקישור ללבנון, ומרעי נקרא למלא את מקומו. בהמשך שירת כמפקד חטיבת הערבה, סיים לימודים במכללה לביטחון לאומי ותואר שני במדעי המדינה וביטחון לאומי. בשנת 1994 מונה למפקד החטיבה הצפונית בעזה, לאחר שנתיים בתפקיד, מונה לסגן מפקד אוגדת עזה, כתפקיד אחרון לפני קידומו למפקד אוגדה, תפקיד הנושא דרגת תת-אלוף.
ב-27 בספטמבר 1996, בעימותים שהיו חלק ממהומות מנהרת הכותל, נהרג מרעי במהלך קרב ברצועת עזה. עם הסלמת המצב באזור, מרעי זומן למקום, לאור קשריו המיוחדים עם הקצינים הפלסטינים. לאחר ששוחח עמם והבטיח רגיעה בגזרה הצפונית, פנה לגזרה הדרומית לכיוון מוצב "טרמית" באזור מעבר רפיח, במטרה לסייע לחייליו שהותקפו באש פלסטינית. במהלך הירי נפגע מרעי ומת במקום. בן 42 היה במותו. הוא הובא למנוחות בחלקה הצבאית בבית העלמין בחורפיש.
פרהיסטורי
פייר פורנייה