בתחילת שנות ה-50, התחילה התעוררות תורנית בציבור הדתי לאומי, בעקבות הקמת ישיבת כפר הרא"ה של הרב משה צבי נריה כעשר שנים קודם לכן. עד אז, הישיבה הדתית לאומית היחידה הייתה ישיבת מרכז הרב. בוגרי כפר הרא"ה הקימו ישיבות שהפכו מיד לאחר הקמתן לחרדיות: ישיבת כנסת חזקיהו, ומאוחר יותר (אחרי הקמת "כרם ביבנה") גם ישיבת הנגב (עזתה). צעדים אלו גררו ביקורת רבה הן מצד חוגי המזרחי והן מצד התלמידים, בטענה שבמקום לבנות עולם תורה דתי לאומי עוזבים הבוגרים את הציבור שממנו באו.
בעקבות כך, גובשה אז קבוצה של שנים עשר בוגרי ישיבת כפר הרא"ה, עם המדריך שלהם, הרב חיים דרוקמן, במטרה להקים ישיבה דתית לאומית. מנהיגי המזרחי פנו אז אל הרב גולדוויכט, אשר גר אז בבני ברק בשכנות לחזון איש, בבקשה שייקח על עצמו את ראשות הישיבה. הרב גולדוויכט התייעץ עם החזון איש, שביקש ממנו לחכות עוד שנה, ובסופה ולהחליט על צעדיו. כאשר חזר הרב גולדוויכט לביתו וסיפר לאשתו על בקשת החזון איש, פנתה אשת הרב, הרבנית מרים, לחזון איש, ושטחה בפני החזון איש את עוניים הקשה והבלתי נסבל. לאחר שמיעת דבריה נתן החזון איש אישור למהלך. לעומתו, הרב מבריסק התנגד בחריפות להליכתו לישיבה של המזרחי. בסופו של דבר קיבל הרב גולדוויכט את ההצעה ובחודש מרחשוון ה'תשי"ד (1953) פתח את הישיבה כרם ביבנה. הוא עמד בראשה 40 שנה, עד שנת תשנ"ג (1993), אז פרש מראשות הישיבה בשל מחלת הלב שלו שהחריפה.
בשנתו האחרונה גר בירושלים ליד בתו וחתנו בשכונת ארזי הבירה ובז' באדר א' ה'תשנ"ה נפטר מדום לב. ללווייתו באו אנשים מכל גוני הקשת בציבור הדתי - הן תלמידי ישיבות ההסדר, והן רבים מהציבור החרדי, כגון הרב שלמה זלמן אויערבך והרב יוסף שלום אלישיב.
משפחתו.
בנו הרב יוסף מתגורר בבני ברק ומכהן כר"מ בישיבת אור ישראל לצעירים בעיר פתח תקווה.
בתו הרבנית לאה מיירניק (נפטרה כ"ו תמוז תשע"ז) כיהנה במשך כשבע שנים כמורה בבית הספר 'חורב', כמו כן הדריכה כלות לפני חתונתן, ואף עסקה ביחד עם בעלה בטיפול בבעיות בשלום בית במגזר הדתי והחרדי. מסרה הרצאות בנושאים שונים כמו חינוך ילדים ו'שלום בית' וסביב מועדי ישראל. בעלה הרב משה שמעון מיירניק, כיהן כראש כולל "תפארת שרגא" בירושלים במשך עשרים וחמש שנה, ולאחר פטירתו בג' סיוון תשס"ו הוציאו בני המשפחה תחת ניצוחה מכתביו את ספרי 'שמועות משה' על מועדי ישראל, שני חלקים, על הלכות תשובה להרמב"ם, וכן כרך על ההגדה של פסח. ו'התבוננות ומעשה', שני חלקים, מאמרי התבוננות בהשקפה יהודית וכן הספר רב המכר 'פרקי חינוך' על חינוך הילדים בדורנו.
אחיינו, הרב מאיר גולדוויכט הוא מראשי הישיבה בישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
השקפת עולמו.
הרב גולדוויכט אחז בהשקפת עולם ליטאית, מבחינת מרכזיות מצוות תלמוד תורה בחיי הפרט ובחיי העם. הוא רצה שישיבתו תדמה בכל דבר ועניין לישיבות החרדיות, מבחינת מתכונת הלימודים ועולם הערכים של הבחורים שלמדו בה.לגבי מסלול ה"הסדר" היה תמיד נוהג לומר: "אנחנו לא 'ישיבת הסדר', אנחנו 'ישיבה עם הסדר'". כלומר: מי שרוצה לשרת בצבא - יורשה לו, אבל הישיבה עצמה היא "שטח נקי" ללימוד תורה. בעניין זה היה לו ויכוח עם כמה ראשי ישיבות הסדר אחרים, שראו את ההסדר כעניין שהוא "לכתחילה", כאשר הרב גולדוויכט ראה אותו כ"דיעבד". היה מקורב גם לרבי מנחם מנדל שניאורסון, הרבי מלובביץ', והיה מתייעץ עמו בנושאי הלכה והשקפה. כך למשל הרבי יעץ לו שבנו ימשיך ללמוד בכולל פוניבז'.
שיטת לימודו, ספריו וכתביו.
הרב גולדוויכט נחשב בילדותו כאחד מעילויי ירושלים, ובהיותו ב"חדר" של ישיבת עץ חיים "קפץ" שתי כיתות ולמד עם ילדים גדולים ממנו בשנתיים לפחות, ועדיין היה ה"תלמיד חכם" של כיתתו. כבחור צעיר היה יוצא ובא בבתיהם של שועי ירושלים והיה אהוב מאוד עליהם מחמת כשרונותיו וידיעותיו הבלתי רגילות, ולא אחת מצוטטות שאלותיו ותשובותיו החריפות בכתביהם, למשל הרב זליג ראובן בנגיס, הרב צבי פסח פרנק, ואחרים. היה "איש אשכולות" ומלבד גדלותו בלימוד הגמרא בעיון, היו לו יד ורגל גם בשיטת המוסר, אותה קבל מהרב אייזיק שר בישיבת סלבודקה, וכן במדרשי אגדה, בעיקר בעקבות הספר שפת אמת. ניתן לומר שבמובן מסוים פיתח הרב גולדוויכט שיטה חדשה בניתוח מדרש האגדה. שיעורים באגדה "שיחות" אלו היה מעביר בעיקר בשבתות ובחגים.
חלק משיחותיו כונסו בספרים "אסופת מערכות", שהראשון שבהם יצא בחייו על ידי תלמידו הרב שלמה גמרא. לאחר ההצלחה של הפרסום הראשון, נתבקש הרב יעקב ב. פרידמן, אשר כתב באותה עת בעיתון החרדי "יתד נאמן", להמשיך את הסדרה. הרב פרידמן הוציא ספרים על המועדים, פרקי אבות, והגדה של פסח. הסגנון בו כתב פרידמן את שיחותיו של הרב גולדוויכט, גרר ביקורת בשל השפה הנמלצת ופיתולי הלשון, בניגוד לדרך ההבעה הפשוטה שאפיינה את שיעוריו ושיחותיו של הרב גולדוויכט. למרות זאת, סמך הרב גולדוויכט את ידיו על עריכתו של פרידמן. ולאחר פטירתו של הרב גולדוויכט עברה עריכת ספריו לידי חתנו הרב משה מירניק שהוציא את החלקים על החומשים ואף ערך מחדש חלק מהספרים על המועדים.
בלימוד הגמרא הייתה מסכת סנהדרין המסכת החביבה עליו.
לכתחילה ובדיעבד
המונחים לכתחילה ובדיעבד מתארים את שתי הדרכים לביצוע מעשה שיש לו משמעות הלכתית: לכתחילה היא הדרך בה ראוי לבחור לפני מעשה כדי לבצע את הפעולה בשלמות ודיעבד (מארמית: "דאי עבד": שאם עשה) הוא החשבת הפעולה לאחר מעשה כמבוצעת, אף על פי שהדרך בה בוצעה הייתה שונה מהדרך בה הייתה צריכה להתבצע לכתחילה.
המונח משמש בהשאלה גם בהקשרים שאינם הלכתיים, לדוגמה: הערכה בדיעבד, ראשי תיבות בדיעבד.
רוברט מוגאבה
רוברט גבריאל מוגאבה (באנגלית: Robert Gabriel Mugabe; 21 בפברואר 1924 – 6 בספטמבר 2019) היה פוליטיקאי זימבבואי, ששימש כשליט זימבבואה מ-1980 בה נבחר לראש ממשלה, תפקיד שאותו סיים ב-1987, וכנשיא משנת 1987 עד ל-19 בנובמבר 2017, אז השתלט הצבא על השלטון במדינה, מוגאבה הודח מראשות מפלגתו, ולאחר יומיים התפטר מתפקידו כנשיא המדינה.
בצעירותו.
מוגאבה נולד במחוז זווימבה, צפונית מזרחית להארארה בדרום רודזיה. בגיל 17 הוסמך כמורה, אך החל ללמוד באוניברסיטת פורט הייר בדרום אפריקה חינוך וכלכלה. מאוחר יותר הרחיב את השכלתו, בין היתר בלימודים בהתכתבות באוניברסיטת לונדון. עם סיום לימודיו, בשנת 1957, היו לו 8 תארים, ובהם תוארי מוסמך בחינוך, בכלכלה ובמשפטים.
כפעיל פוליטי.
אחרי שנתיים שבהן עבד כמורה בבית ספר תיכון בגאנה, חזר לדרום רודזיה ב-1960, חדור אידאולוגיה מרקסיסטית. הוא הצטרף למפלגה הדמוקרטית הלאומית, שמאוחר יותר הפכה לאיחוד האפריקאי העממי של זימבבואה (ZAPU). ממשלתו של איאן סמית' הוציאה את המפלגות הללו מחוץ לחוק.
ב-1963 עזב את המפלגה, הצטרף למפלגה המתחרה שאך הוקמה, האיחוד האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANU), שהקים הכומר נדאבאנינגי סיטהול, והפך למזכ"ל המפלגה. במפלגה זו הקפידו על ייצוג לכל השבטים, על מנת למנוע פילוג. ZANU הושפעה מתנועת הקונגרס הפאן-אפריקני הדרום אפריקאית ומרעיונות מאואיסטים, ואילו ZAPU הייתה קרובה יותר לקונגרס הלאומי האפריקני וגם הייתה פרו-סובייטית.
ב-1964 נכלא יחד עם יתר המנהיגים, ושהה במאסר 10 שנים. עם שחרורו ב-1974 עזב למוזמביק, והקים בה את "צבא השחרור האפריקאי הלאומי של זימבבואה", במטרה להיאבק במשטרו של סמית'. מאוחר יותר הפך צבא השחרור לזרוע הצבאית של ZANU, לצד הזרוע הפוליטית בהנהגתו של סיטהול.
ב-3 במרץ 1978 נכנע איאן סמית' ללחץ הבינלאומי, וחתם עם מנהיגי השחורים על הסכם שסלל את הדרך לשיתוף השחורים בשלטון במדינה. בבחירות שנערכו ניצחה המועצה הלאומית האפריקאית המאוחדת בהנהגתו של הבישוף אייבל מוזורווה, אך הקהילה הבינלאומית לא הכירה ברפורמות שנערכו ובתוצאות הבחירות, והחרם הבינלאומי נמשך. גם הכוחות המיליטנטיים יותר, ובהם צבא השחרור של מוגאבה, סירבו להכיר בתוצאות הבחירות, והמשיכו להיאבק בשלטון.
בספטמבר 1979 נפגשו הצדדים והחלו במשא ומתן. הם הסכימו על כינון חוקה חדשה שאין לשנותה במשך 10 שנים ועל שמירת 20 מקומות ללבנים בפרלמנט. בדצמבר חזר מוגאבה לזימבבואה, לתשואות ההמונים.
כראש הממשלה.
ב-4 במרץ 1980 נבחר מוגאבה לראש ממשלת זימבבואה, לאחר ש-ZANU קיבלה 57 מתוך 80 המושבים שהוקצו לשחורים בפרלמנט. החזית הרודזית זכתה בכל 20 המקומות שהוקצו ללבנים. אף שהיה לו רוב מוחלט בפרלמנט, הוא הקים קואליציה עם יריביו מ-ZAPU ומהמיעוט הלבן. הקואליציה לא שרדה זמן רב, וב-1983 הדיח מוגאבה את מנהיג ZAPU, ג'ושוע נקומו, מהממשלה. בין 1982 ל-1985 אירעו התנגשויות אלימות בין השבטים הצפוניים תומכי ZANU והשבטים הדרומיים תומכי ZAPU, כאשר הזרועות הצבאיות של שתי המפלגות מעורבות בנעשה. ב-1987 הושג הסכם שלום. שתי המפלגות התאחדו והפכו ל"איחוד הלאומי האפריקאי של זימבבואה - החזית הפטריוטית" (ZANU-PF), ומוגאבה מינה את נקומו לסגנו.
כנשיא.
במקביל לאיחוד הפוליטי, נערכו שינויים בממשל. משרת ראש הממשלה בוטלה, ומוגאבה הפך לנשיא, שסמכויותיו עובו. הוא נבחר מחדש לתפקיד זה ב-1990, ב-1996 וב-2002, חרף תלונות על זיופים ועל איומים על בוחרים.
חוות הלבנים.
כשנבחר מוגאבה, היו כ-70% מהאדמות החקלאיות בבעלותם של כ-4,000 לבנים. כחלק מההסכמות שהושגו ב-1979, הונהגה מדיניות לפיה ממשלת בריטניה מימנה את רכישת אדמותיהם של חוואים לבנים שהיו מעוניינים לעזוב את זימבבואה. במקביל, הוסכם כי לא יופעל לחץ על חוואים לעזוב. מוגאבה הקפיד לשמור על מדיניות זו, בין היתר כדי לא לפגוע במשא ומתן שניהל הקונגרס הלאומי האפריקני עם שלטונות האפרטהייד בדרום אפריקה.