"פסאודולוסיט" הם אזורים מעוגלים המכילים פצלת השדה, נפלין, אנלציט שצורתם, הרכבם ולעיתים מבנה הגביש שלהם זהה לזה של הלוסיט. הם כנראה פסאודומורפים (החלפה במינרל אחר תוך שימור צורת המינרל המקורי) או פאראמורפים (פסאודומורף ללא שינוי כימי) שהתפתחו מלוסיט משום שהמינרל אינו יציב בטמפרטורה רגילה ותחת תנאים מתאימים עובר שינוי ספונטני לשורה של מינרלים אחרים. לוסיט מופיע פעמים רבות יחד עם נפלין, סודליט, או נוסאן; מינרלים אחרים שמופיעים לעיתים יחד עם הלוסיט כוללים מלניט, גארנט ומליליט.
סלעי תהום.
סלעי תהום המכילים לוסיט הם סיאניט לוסיטי ומיזוריט. הראשון מורכב מאורתוקלז, נפלין, סודליט, דיופסיד, אגירין, ביוטיט וטיטניט. הסיאניט נמצא בשני אתרים, האחד בארקנסו, והשני בסתרנלנדשייר, סקוטלנד. הסלע הסקוטי מכונה בורולניט. בשתי הדוגמאות קיימים כתמים מעוגלים בדגימות. אלו הם פסאודולוסיט ותחת המיקרוסקופ התברר כי הם בנויים מאורתוקלז, נפלין, סודליט ותוצרי פירוק אחרים. לחלקם החיצוני יש דוגמת קרינה, אבל למרכזם אין מבנה מסודר. בשתי דגימות הסלע מהווה המלניט מינרל משני חשוב. סלעי המיזוריט הם יותר מאפיים ומורכבים מלוסיט, אוליבין, אוגיט וביוטיט. הלוסיט בחלקה טרייה ובחלקה עברה התמרה לאנלציט. לסלע יש מראה מנומר בדומה לסלע הסיאניט הלוסיטי. סלע זה נמצא רק בהרי הוליווד שבמונטנה.
סלעי דייק.
סלעי דייק המכילים לוסיט הם חברים בקבוצות הטינגואיט והמונצ'יקיט. צבעם של סלעי טינגואיט לוסיטיים הוא בדרך כלל אפור בהיר או ירקרק והם מכילים בעיקר נפלין, פצלת שדה אלקלית ואגירין. בסוג השני נוצרים כתמים ירוקים בהירים דמויי אזוב וצורות בלתי מוגדרות, או במקרים אחרים מנסרות מחטיות מפוזרות בינות לפצלות השדה והנפלין של מסת האם. במקרים בהם מופיע הלוסיט הוא תמיד אֵיאוֹהֶדרָלי (כלומר שמישוריו מפותחים, גלויים ומושלמים) בגבישים בעלי צירים באורך שווה מרובי פאות בתוך מסת האם, או במקבצים גדולים יותר שלהם תכונות דומות לאלו של הפסאודולוסיט. בחלק מסלעים אלה מופיע ביוטיט וגם מלניט נוכח. כמות הנפלין קטנה ככל שכמות הלוסיט גדלה מכיוון שכמותם תלויה ביחס הנתרן לאשלגן בסלע. סלעים מקבוצה זו ידועים מריו דה ז'ניירו, ארקנסו, קולה (בפינלנד), מונטנה ומקומות מעטים נוספים. בגרינלנד ניתן למצוא סלעי טינגואיט לוסיטיים המכילים ארפוודסוניט (סוג של הורנבלנדה) ואידיאליט (מינרל סיליקטי נדיר). בכל מקום בו מצויים סלעים אלו הם בחברת סלעי סיאניט לוסיטיים ונפליניים. מונצ'יקיט לוסיטי הוא סוג של סלעים כהים דקי גרגיר המצויים בצ'כיה המכילים אוליבין, אוגיט עשירה בטיטניום ותחמוצות ברזל בתוך מסת אם בעלת ברק זגוגי שבתוכה מפוזרים הגבישים הקטנים והמעוגלים של הלוסיט.
סלעי לבה.
הכמות הגדולה ביותר של סלעים המכילים לוסיט הם תוצר של לבה טרייה או מתור השלישון. שאינם מכילים קוורץ כי אם פצלת השדה. עם זאת, קיימים גם מקרים של סלעי לבה המכילים לוסיט שאינם מכילים פצלת שדה. רבים מהם כוללים נפלין, סודליט, האיאין ונוסאן. המינרל הנדיר מאוד מליליט מופיע בחלק ממקרים אלו. המינרל הפרומגנזי (מכיל ברזל ומגנזיום) הנפוץ ביותר הוא אוגיט (לעיתים עשיר בנתרן), יחד עם אוליבין בסוגים הבסיסיים יותר. גם הורנבלנדה וביוטיט מופיעים, אך הם נדירים יותר. בחלק מסלעי הלבה אפשר למצוא מלניט כמו בסיאניט לוסיטי.
סוגי סלעים בהם מופיע אורתוקלז (או סנידין) בכמויות ניכרות הם טרכיט לוסיטי, פונוליט לוסיטי ולוסיטופיר. משלוש הקבוצות, שתי הראשונות, שרוב החוקרים נוהגים לבדל ביניהם, נפוצים באזור רומא. צורתם כשל סלעי טרכיט, המכילים פנוקריסטים של סאנידין, לוסיט, אוגיט וביוטיט. ייתכן שיופיעו גם סודליט או האיאין, אבל לא נפלין. סלעים מקבוצה זו מופיעים גם בסלעי הטוף של האזור המכונה "השדות הפלגריים" (Campi Flegrei) בקרבת נאפולי. לוסיטופיר הוא סלע נדיר המצוי בחלקים שונים של האזור הגעשי של הריין (Olbrck, Laacher See ועוד) וכן באזור מונטה וולטורה (Monte Vulture). הסלעים עשירים בלוסיט ומכילים בנוסף נפלין יחד עם האיאין או נוסאן. הפירוקסן בסלעים אלו הוא בעיקר אגירין או אגירין-אוגיט; חלקם עשיר במלניט. תחת המיקרוסקופ מתגלה במקטעים של סלעים אלו מראה מרהיב. הלוסיטופיר שנתגלה בברזיל שייך לתור הקרבון.
סלעי לוסיט אלו המכילים כמות רבה של פלגיוקלז ידועים כטפריט לוסיטי וכבאזניט לוסיטי. הראשון מורכב בעיקר מפלגיוקלז, לוסיט ואוגיט, בעוד שהשני מכיל גם אוליבין. הלוסיט מופיע בדרך כלל בשתי קבוצות של גבישים, כפנוקריסט וכחלק ממסת האם. הגבישים מפותחים תמיד, בעלי קווי מתאר מעוגלים. הפלגיוקלז משתנה בין בייטאוניט לאוליגוקלז, כשהמופע הנפוץ הוא של לברדוריט. האורתוקלז נדיר. האוגיט בסלע משתנה בצורה ניכרת בהרכב הכימי ובתכונותיו האופטיות., כשגווניו נעים בין ירוק, חום או סגול (בהתאם לתכולת הנתרן והטיטניום), אך אין בו מספיק נתרן או ברזל על מנת שיקרא אוגיט-אגירין או אגירין. בין המינרלים המשניים הנפוצים ביותר מצויים הביוטיט, הורנבלנדה חומה, הואין, תחמוצות ברזל ואפטיט. גם מלניט ונפלין יכולים להופיע. מסת האם של סלעים אלו עשירה בזכוכית. הטפריט הלוסיטי והבזניט הלוסיטי של הוזוב הם דוגמאות ידועות לקבוצת סלעים זו. צבעם שחור או אפור בגוון האפר, לעיתים קרובות הם נקבוביים ויכולים להכיל פנוקריסטים אפורים גדולים של לוסיט. גם הגבישים השחורים של האוגיט והאוליבין הירוק צהוב ניתנים לאבחנה בקלות בדגימות. סלעים דומים אובחנו בוולקן אלו (Volcan Ello), סרדיניה ורוקאמונפינה (Roccamonfina). מקומות נוספים הם בוהמיה ג'אווה, סולאווסי, קילימנג'רו ובסמוך לטרבזון שבטורקיה.
סלעי לבה לוסיטיים שבהם אין פצלת השדה מחולקים ללוסיטיטים ובזלות לוסיטיות. האחרונות מכילות אוליבין, ובראשונים הוא אינו נוכח. המינרל הפרומגנזי הנפוץ הוא פירוקסן בדומה לטפריט ולבזניט. מינרלים משניים תדירים בסלעים אלה כוללים סאנידין, מלניט, הואין, ופרווסקיט, ורבים מהם מכילים מעט מליליט. הלוסיטיט הידוע של קאפו די בווה (Capo di Bove) שליד רומא עשיר במינרל זה היוצר לוחיות שצורתם בלתי מוגדרת ושצבעם צהוב כשהם מקיפים גבישים מעוגלים קטנים רבים של לוסיט. ברצ'אנו (Bracciano) ורוקאמונפינה הם מקומות נוספים באיטליה בהם יש לוסיטיט, ובג'אווה, מונטנה סולאווסי וניו סאות' ויילס מוצאים סלעים דומים. הבזלות הלוסיטיות שייכות לסוג הבסיסי יותר ועשירות באוליבין ובאוגיט. סלעים אלו מופיעים במספרים גדולים במחוז הגעשי של הריין בגרמניה (איפל (Eifel) ולאכר זי (Laacher See)) ובבוהמיה, ונלווים לטפריטים ולוסיטיטים בג'אווה, מונטנה, סולאווסי וסרדיניה. אבן הבניין המכונה פפרינו (peperino) אותה חוצבים בסביבת רומא היא טוף לוסיטי.
מקורות.
ערך זה הוא תרגום של הערך Leucite מוויקיפדיה באנגלית שהסתמכה על המהדורה הציבורית של האנציקלופדיה בריטניקה משנת 1911, ובתוספת מידע מהאתר המופיע בקישורים חיצוניים.
אפקט הלדיין
אפקט הלדיין הוא תופעה ביולוגית הקשורה לחלבון נושא החמצן המוגלובין. התופעה תוארה לראשונה על ידי הפיזיולוג הבריטי .
תיאור התופעה.
אפקט הלדיין הוא הגדלת כושר נשיאת הפחמן הדו-חמצני בנוכחות חמצן המשוחרר מהדם.
באופן הפוך, לדם מחומצן (כלומר, לדם עשיר בחמצן) יש יכולת נשיאה מופחתת של פחמן דו-חמצני. תופעה זו היא תוצאה של העובדה שהמוגלובין מחוזר (הקרוי דאוקסיהמוגלובין) הוא מקבל פרוטונים (בסיס) יותר טוב מאשר הצורה המחומצנת (הנקראת אוקסיהמוגלובין).
פחמן דו-חמצני בדם.
בתאי דם אדומים יש אנזים בשם קרבוניק אנהידראז. אנזים זה מזרז את הפיכת הפחמן הדו-חמצני המומס לחומצה פחמתית, שמתפרקת במהירות לביקרבונט ופרוטון חופשי כפי שמתואר במשוואה שלהלן:
CO2 + H2O -&gt; H2CO3 -&gt; H+ + HCO3
לפי עקרון לה-שטלייה, כל דבר הגורם לכך שהפרוטון שהתקבל בתגובה הכימית שתוארה למעלה לא יגיב עם חומרים אחרים כלשהם הנמצאים בדם, יגרום להטיית התגובה ימינה (לכיוון התוצרים), וכתוצאה מכך גדלה זיקת ההמוגלובין המחומצן לפרוטונים. הגדלת הזיקה לחמצן מגבירה גם את ייצור הביקרבונט ובהתאמה את היכולת של תאי דם אדומים ששחררו חמצן לשאת פחמן דו-חמצני.
רוב הפחמן הדו-חמצני בדם הוא בצורה של ביקרבונט. רק כמות קטנה ממנו מומסת בצורה של פחמן דו-חמצני טהור, ושאר הפחמן הדו-חמצני קשור להמוגלובין.
בנוסף להגברת שחרור הפחמן הדו-חמצני מהרקמות צורכות החמצן, אפקט הלדיין גורם לשחרור מהיר ויעיל יותר של פחמן דו-חמצני מהמוגלובין כאשר יש נוכחות של חמצן. בנאדיות הריאה, שהן אזור עשיר בחמצן, תכונה זו גורמת למעבר הפחמן הדו-חמצני לפלזמה כשהדם העורקי נכנס אליהן והיא חיונית לחילופי הגזים שבריאות.
המשוואה הכללית המתארת את אפקט הלדיין היא: H+ + HbO2 &lt;-&gt; H+-Hb + O2
חשיבות קלינית.
באנשים החולים במחלות ריאה, הריאות עשויות לאבד את יכולתן להגדיל את אוורור הנאדיות בנוכחות כמות מוגדלת של פחמן דו-חמצני מומס בפלזמה.
דבר זה מסביר באופן חלקי את הממצאים שנצפו בחלק מהחולים בנפחת (סוג של מחלת ריאה) שבהם יש עלייה ב- PaCO (הלחץ החלקי של פחמן דו-חמצני בעורק) בעקבות מתן תוספת חמצן.
מכחול
מִכְֿחוֹל (נקרא גם מַצְבוֹע) הוא מברשת המשמשת לציור וצביעה. בעבר הרחוק שימשו מכחולים גם לכתיבה. לדוגמה, את הכתב הסיני היו מציירים במברשת דמוית מכחול.
קיימים מכחולים במבחר סוגים, הן לחובב והן למקצוען, מחומרי גלם שונים.
מבנה המכחול.
המכחול מורכב משלושה חלקים: ידית, פחית מתכת וסיבים.