מערכת היחסים הקלוקלת מאז ומעולם של קלינטון עם ג'פרסון הלכה ונמתחה כשהנשיא הגיב לתקיפות בריטיות וצרפתיות על הספנות האמריקאיות באסטרטגיה של תמרון דיפלומטי וכפייה כלכלית. קלינטון התבונן בעימות ההולך וגדל בין בריטניה לצרפת. הוא האמין שמלחמה עם אחת או עם שתי האומות היא בלתי נמנעת ותוסכל מהסתייגותו של ג'פרסון לכאורה לחמש את המדינה לקראת מלחמה. מדינתו של סגן הנשיא עצמה הייתה פגיעה במיוחד, מכיוון שהמשלוחים והסוחרים בניו יורק סבלו באופן חריף עקב פשיטות בריטיות, אך הפתרון המוצע של ג'פרסון להטלת עיצומים על סחר חוץ עלול היה להשפיע באופן הרסני על כלכלת המדינה. הגנות החוף המוגבלות של ניו יורק, חשש קלינטון, יתגלו כבלתי מספקת במקרה שאסטרטגיית הנשיא לא הצליחה למנוע מלחמה.
קדנציה שנייה ופטירתו.
הקונגרס אישר את חוק העיצומים, שסגר את נמלי ארצות הברית למסחר חוץ, בדצמבר 1807. כשוועידת הקונגרס הדמוקרטית-רפובליקנית נפגשה בחודש שלאחר מכן כדי לבחור את המועמד לנשיאות המפלגה ב-1808, תומכיו של סגן הנשיא נעדרו באופן בולט. קלינטון ידע כי הוועידה תבחר במדיסון, האדריכל של מדיניות החוץ של ג'פרסון, כמועמדם לנשיא, אך ככל הנראה האמין כי הוא יכול לזכות בנשיאות ללא תמיכתה של המפלגה. "ידידנו הנכבד, סגן הנשיא", ציין הסנאטור מיטצ'יל, "רואה עצמו זכאי במלואו למקום הראשון במדינה." קלינטון היה כה "שאנן", טען מיטצ'יל בפליאה, עד שלא הצליח "להבחין בין אור יום לכל גוף אחר", עד כי לא הייתה אפילו "ההסתברות המרוחקת ביותר להצלחתו בבחירות לנשיא." קלינטון מצידו עדיין אחז בהשפעה על רבים מבני מפלגתו, ולבסוף הוצע לו להתמודד לצד מדיסון על קדנציה נוספת במשרת סגן הנשיא.
מדיסון וקלינטון ניצחו בבחירות לנשיאות ב-1808 ברוב סוחף. קלינטון התנגד למדיניות החוץ והפנים של מדיסון, אך חסרה לו התמיכה והחיוניות לגייס אופוזיציה אפקטיבית. ובכל זאת, הוא נתן מכה קשה לממשל כאשר הצביע בהצבעה המכריעה בעד אמצעי למניעת הקמתו המחודשת של הבנק הפדרלי. מדיסון התנגד בעבר להצעת המילטון להקים בנק פדרלי, אך עד 1811, "עשרים שנים של משמעות ושירות ציבורי" שינו את עמדותיהם של השניים. שר האוצר גלטין ראה בבנק מרכיב חיוני במערכת הפיננסית והאשראית של המדינה, אך קלינטון ו"רפובליקנים ישנים" אחרים עדיין ראו במוסד הרחבה בלתי חוקתית של הסמכות הפדרלית. הסנאט התווכח בהרחבה רבות על הצעת החוק לפני שהחל בהצבעה. קלינטון הצביע בעד ההצעה לאחר שהסנאט נתקע בהצבעה של 17 ל-17. ההצבעה שלו כשלעצמה לא הביסה את הבנק, שכן הצעת החוק כבר נכשלה לעבור בבית הנבחרים, אך פעולת התרסה אחרונה זו פגעה בממשל ובמיוחד בגלטין.
נאומו של קלינטון ב-20 בפברואר 1811 היה נאומו הרשמי הראשון והאחרון לסנאט. יומיים לאחר מכן, הוא הודיע ​​לסנאטורים כי ייעדר להמשך מושב הסנאט המכהן. הוא חזר למושב הפתיחה של הקונגרס ה-12 ב-4 בנובמבר 1811, ועמד בראש הסנאט לאורך כל החורף, אך בסוף מרץ 1812 הוא היה חולה מכדי להמשיך בתפקידו. הנשיא הזמני של הסנאט, ויליאם קרופורד, ישב בראש המשך המושב, בעוד שממשיכי דרכו של קלינטון עסקו בהקדמה לבחירות ללא הפסק וקידמו את מועמדותו של סגן הנשיא לקדנציה נוספת. ב-20 באפריל 1812 הודיע ​​קרופורד לסנאט על "מותו של אחינו האזרח הנכבד, ג'ורג' קלינטון, סגן נשיא ארצות הברית."
למחרת אחר הצהריים ליוותה משלחת משותפת של הסנאט ובית הנבחרים את גופתו של קלינטון לחדר הסנאט. הוא היה האדם הראשון ששכב בארונו באולם הקפיטול, במשך כשעתיים, לפני שהליך ההלוויה ליווה את שרידיו לבית הקברות הסמוך לקונגרס. הנשיא מדיסון היה בין האבלים הרשמיים, אף על פי שהוא והגברת הראשונה קיימו את קבלת הפנים המקובלת שלהם באחוזת הנשיא למחרת. בלשכת הסנאט נצבע כיסא נשיא הסנאט בשחור להמשך המושב, וכל סנאטור ענד רצועת זרוע שחורה למשך 30 יום לסמל "כבוד לא מזויף" לסגן הנשיא אשר הלך לעולמו. יריבו לשעבר של קלינטון, הסנאטור גוברנור מוריס, הציע מאוחר יותר מחווה ל"חייל המהפכה" שנפל. בהספד אמר כי קלינטון העניק שירות של חיים שלמים לניו יורק ולאומה, אבל "להשתתף במנהל הממשל לא היה חלקו. להשפיע עליו לא היה בכוחו".
1978 בקולנוע
רפאל - מערכות לחימה מתקדמות
רַפַאֵל – מערכות לחימה מתקדמות בע"מ (בעבר נקראה "רפא"ל – רשות לפיתוח אמצעי לחימה" וקודם לכן, "אמ"ת – האגף למחקר ותיכוּן") היא חברה ממשלתית ישראלית, שעוסקת בפיתוח ובייצור של אמצעי לחימה מתקדמים, לרבות טילים ומערכות הגנה אקטיבית.
החברה הוקמה בשנת 1948, כיחידת סמך (יחידה עצמאית) של משרד הביטחון. בסוף שנות השמונים נקלעה למשבר כלכלי, ובעקבותיו הפכה לחברה ממשלתית. בתחילת דרכה עסקה בעיקר במחקר ובפיתוח של אמצעי לחימה, ובמהלך השנים החלה להתמקד גם בייצור, עבור השוק הישראלי והשוק הבינלאומי. מפעלי החברה נבנו באזור הגליל, במטרה לתרום לפיתוחו, ונכון ל-2019 היא המעסיקה הגדולה ביותר באזור הצפון.
היסטוריה.
חיל המדע.
עוד לפני קום המדינה הציב דוד בן-גוריון את המחקר המדעי הביטחוני בראש מעייניו. באמצע 1947, כיושב ראש הסוכנות היהודית, הקים את המחלקה למדע במפקדת ההגנה בראשות שלמה גור. למחלקה היה תקציב שנתי גדול מכפי שיכלו אנשיה להוציא. במרץ 1948 הכיר מטכ"ל ההגנה (שעתיד היה להפוך בתוך כחודשיים למטכ"ל צה"ל) במחלקת המדע כיחידה באגף המבצעים המתאמת את פעילות חיל המדע (חמ"ד), שהוקם זה עתה כמעבדת המחקר והפיתוח הביטחונית הלאומית של ישראל. בשנים 1949–1951 עסקה יחידה מיוחדת של חמ"ד – חמ"ד ג', בפיקודו של רס"ן ד"ר ישראל דוסטרובסקי (לימים פרופ' ויו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית) – בחיפוש אחר שדות נפט ומרבצי עפרות אורניום בנגב, זמן קצר לאחר שצה"ל השתלט על הנגב במלחמת העצמאות. על אף שלא נמצאו באזור כמויות אורניום משמעותיות, פעילות זאת הייתה תחילתו של מיזם הגרעין הישראלי.
האגף למחקר ותיכוּן.
ב־1951 החלה תקופה של שידוד מערכות נרחב בצה"ל ובמשרד הביטחון, ועם קיצוץ תקציבו הוחלט להיפטר מנטל מימונו של חמ"ד – שתרומתו הצבאית לא הייתה מובנת מאליה לאנשי המטכ"ל, וממילא רוב אנשיו היו אזרחים. הצבא היה מעוניין ברכישת אמצעי לחימה מוגמרים מן המוכן, ולא להשקיע את כספיו המוקצבים במחקר לטווח ארוך שתוצאותיו אינן ודאיות. על רקע זאת החליט בן-גוריון על הרחבת המחלקה המדעית הקטנה לאגף אזרחי במשרד הביטחון, וקבע את שמו – האגף למחקר ותיכוּן (אמ"ת). בראש האגף החדש הוצב מאיר (מוניה) מרדור, איש הרכש הוותיק של ההגנה, ולאגף הוכפפו כל יחידות חמ"ד (כולל היחידות שעסקו, לפי פרסומים שונים, במיזם הגרעין).
הרשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל).
ב־1958 הוטל על מרדור להכשיר את אמ"ת לקראת "עידן הפרויקטים החדשים" (ע"פ הגדרתם של בן-גוריון ומנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס). ביצוע שינוי ארגוני, הכולל התרחבות, ושונה שמו ל"הרשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל)", כשמרדור בראשה.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 נראה כאילו התמקדה "רפא"ל" בטכנולוגיית טילים, ועובדיה שקדו בין היתר על פיתוח טילי השפריר. במשך השנים, פיתחה "רפא"ל" מערכות לכל זרועות צה"ל.
רפא"ל – רשות לפיתוח אמצעי לחימה בע"מ.
בדצמבר 2001, נחתם הסכם שהפך את "רפא"ל" לחברה בע"מ בבעלות ממשלתית בשם רפא"ל – רשות לפיתוח אמצעי לחימה בע"מ. במסגרת ההסכם לקחה על עצמה ממשלת ישראל התחייבויות כספיות בסך כ-7.5 מיליארד ש"ח, שכללו את עלות הפרישה המוקדמת של עובדי החברה והשתתפות בשכר בין השנים 2010-2001.
רפאל – מערכות לחימה מתקדמות בע"מ.
באוקטובר 2007 שינתה החברה את שמה לרפאל – מערכות לחימה מתקדמות בע"מ ובכך השמיטה סופית משם החברה את ההתייחסות להיותה רשות ממשלתית בעבר. עם זאת, מבנה החברה נשאר זהה וכן השליטה הממשלתית בה, כאשר 50% מרווחיה השנתיים מועברים למדינת ישראל, והיתר נשאר בידי החברה (לצורכי גדילה, מחקר וכו').
בשנת 2011 רשמה רפאל שתי הצלחות פומביות גדולות כאשר מערכות "מעיל רוח" (מערכת הגנה אקטיבית לטנקים ורק"ם) ו"כיפת ברזל" (מערכת הגנה אווירית וטיל נגד טילים המיירט רקטות וטילים בינוניים) רשמו יירוטים מבצעים ראשונים והיסטוריים, והוכיחו את יעילותן וכשירותן המבצעית. הצלחות אלה הזניקו את המוניטין של החברה והחברה זכתה על כך בפרס ביטחון ישראל לשנת 2012 עבור פיתוח "כיפת ברזל" ולשנת 2014 עבור פיתוח "מעיל רוח".
ב-13 באוגוסט 2019 הקבינט המדיני-ביטחוני אישר את עסקת הרכישה של חברת "אירונאוטיקס" על ידי חברת רפאל ואיש העסקים אביחי סטולרו בסכום של כ-850 מיליון שקל, סטולרו מחזיק ב-50% מ"אירונאוטיקס" ורפאל ב-50% נוספים. עם השלמת תהליך הרכישה, "אירונאוטיקס" נמחקה מהמסחר בבורסה.
בספטמבר 2019 רכשה רפאל 50% מחברת "כנפית" ממגדל העמק, המייצרת חלקי מבנה לכטב"מים. 50% הנותרים נותרו בידי מייסדי "כנפית", שי ושולה פיין.
נתונים כספיים.
בשנת 2009 דיווחה החברה על מכירות שהסתכמו בכ־6.3 מיליארד ש"ח (כ־1.6 מיליארד דולר), ורווחיה באותה השנה – כ־441 מיליון ש"ח. מעל ל־50% מההכנסות וההזמנות של החברה מגיעות מלקוחות מחוץ לישראל, ולפי דיווחי החברה כ־8% מההכנסות מושקעות במחקר ופיתוח (מו"פ).
בשנת 2013 דיווחה החברה על מכירות שהסתכמו בכ־2 מיליארד דולר.
בשנת 2014 מכירות החברה הסתכמו בכ-7 מיליארד ש"ח ורווח נקי של 322 מיליון ש"ח.
בשנת 2015 מכירות החברה הסתכמו בכ-7.8 מיליארד ש"ח ורווח נקי 459 מיליון ש"ח.
בשנת 2016 מכירות החברה הסתכמו ב-8.32 מיליארד ש"ח ורווח נקי של 473 מיליון ש"ח.
בשנת 2017 מכירות החברה הסתכמו ב-8.1 מיליארד ש"ח ורווח נקי של 446 מיליון ש"ח.