בשנים 1921–1938 יו"ר המועדון היה הרופא אליהו גלובוס (1872-1938). לתקופה מסוימת סגן היו"ר היה גם הוא רופא, ד"ר לייב הלט (Liev helt). לאחר מותו של גלובוס ב-1938 ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה כיהן כיו"ר המועדון דויד קפלן-קפלנסקי, שהיה גם חבר הנהלת YIVO (המוסד היהודי המדעי) וגם חבר בוועדת החינוך המרכזית בווילנה. דויד קפלן-קפלנסקי בין היתר לקח חלק ממפלגת העם שראתה ברעיון הציוני להקמת מדינה יהודית בפלשתינה כרעיון לא ריאלי.
במועדון היה ויכוח בין "היידישאים" וה"ציונים". שני הזרמים פעלו במסגרת האגודה, אך היו ביניהם מחלוקות. בתקופה שבין מלחמות העולם, המועדון לא נוהל על ידי ציונים, אך קיבל לשורותיו יהודים ציוניים.
ב-1940 וילנה נכבשה והפכה לחלק מברית המועצות וכך המועדון חדל מלהתקיים, עד לפתיחתו המחודשת בשנת 1989, ומאז פעיל המועדון עד היום.
ענף החתירה.
בשנת 1925 נפתחה במועדון מחלקת חתירה והפכה לענף הספורט המרכזי במועדון. לענף הצטרפו יהודים ממגוון מקצועות כגון רופאים, עורכי דין, מהנדסים ועיתונאים. מחלקת החתירה של המועדון הייתה כחלק נפרד ועצמאי תחת אותו שם מכבי וילנה, והחזיקה כ-50 כלי שיט, בריכת שחיה ומאות חברים (כ-800).
ענף האתלטיקה.
סוניה לוין (שמוקלר) הייתה אתלטית במועדון מכבי וילנה ואלופת פולין בהדיפת כדור ברזל. השתתפה במכביה השנייה ובסיום התחרויות נשארה בארץ. היא הגיעה למכביה עם בעלה, שהיה שחקן כדורגל במכבי וילנה ועם בנה שמעון בן ה-3.
ענף הכדורגל.
מועדון הספורט של וילנה כלל גם קבוצת כדורגל. מתועד משחק בין "מכבי וילנה" ל"הכוח וינה". דרך המשחק רואים את הכבוד שהיה לענף הכדורגל בעיר - הקבוצה האורחת התקבלה בכבוד רב על ידי משלחות ציוניות ורוכבי אופניים. תזמורת "מכבי" ניגנה לכבודם. עקב הצלחת המשחק, קבוצת וינה חזרה למשחק נוסף בעיר. גם כדורגלנים מארץ ישראל "הפועל", הגיעו לשחק בווילנה כנגד "מכבי" ובשנת 1927, זכתה "מכבי וילנה" באליפות הכדורגל בווילנה. בענף זה, גם היידישאים וגם הציונים שתפו פעולה על מנת לסייע בקבלת מגרש ומועדון. הם אף גייסו אגודות אחרות לטובת העניין, לרבות אגודת הסוחרים והנשים.
קשיי המועדון וסגירתו.
מועדון הספורט של וילנה שידע פריחה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20,  עמד בפני שני קשיים עיקריים, אשר גרמו לסגירתו: שנות מלחמת העולם השנייה והשואה ובתקופת השלטון הסובייטי.
בתקופת השואה, בשנת 1941, נכבשה וילנה על ידי הנאצים. רבים מהיהודים נרצחו, ואלו שנותרו בחיים, היו נתונים תחת הגבלות קשות. בתנאים אלה לא היה ניתן לקיים מועדון ספורט יהודי.
בתקופת השלטון הסובייטי,  היה בלתי אפשרי להקים קבוצה על בסיס אתני. מכאן, שלא ניתן היה להקים קבוצות ספורט על בסיס יהדותם של הספורטאים.
פתיחה מחודשת של המועדון.
המועדון נפתח מחדש רק בשנת 1989 ונשיאו הוא סמיונס פינקלשטיין (Semionas Finkelšteinas).
בשנה זו שלח המועדון נבחרת למכביה שהתקיימה בישראל, ואף הניף שם את דגל המדינה, על אף שליטא טרם קיבלה עצמאותה מברית המועצות.
המועדון המחודש הצליח לגרוף גם מדליות במכביות: בשנת 1989 היה זה שחמטאי אדוארד רוזנטליס (Eduardas Rozentalis) במדליית הארד. שחקנית הבדמינטון, אלנס פלבינס (Alanas Plavinas) זכתה ב-2013 במדליית כסף, ובאותה השנה זכתה אלקסס מולודציס (Aleksas Molodeckis) במדליית ארד בג'ודו.
הכרה והנצחה.
לרגל ציון מאה שנה לייסוד אגודת הספורט "מכבי" בליטא, התקיים אירוע במרכז הקהילה היהודית בו הושק ספר חדש אודות תולדות "מכבי". הספר,  “Lietuvos sporto klubas ‘Makabi’ 1916-2016”, הוא פרי מאמץ משותף של גורמים רבים והוא מהווה אבן דרך לקהילה היהודית בווילנה ונועד להנציח ולכבד את מועדון מכבי, שהוא מועדון האתלטיקה הוותיק ביותר בליטא. הספר סוקר את ההיסטוריה של "מכבי", פעילותה בליטא, חידושו של המועדון לאחר קבלת העצמאות מברית המועצות וכן את סיפור פעילות המועדון ב-25 השנים האחרונות.
ראול לאפורטרי
ראול לאפורטרי (בצרפתית: Raoul Laporterie; 13 באוגוסט 1897 - ?) היה ראש עיריית בסקונס (Bascons) בשנים 1935–1971 וחסיד אומות העולם צרפתי שהציל כ-1,600 יהודים.
ביוגרפיה.
לאפורטרי נולד בעיירה בסקונס שבמחוז לנדס בדרום-מזרח צרפת ב-13 באוגוסט 1897.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לאפורטרי נלקח בשבי הגרמני, ולאחר המלחמה הוענקו לו מדליית הבורחים מהשבי (Médaille des évadés), מדליית המארן ומדליית ורדן.
ב-11 באוקטובר 1934 נבחר לאפורטרי למועצת העיר של בסקונס, וב-12 במאי 1935 נבחר לראש העיר.
לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה, לאפורטרי המשיך לגלות התנגדות חשאית לגרמנים, ואף היה שותף להפצת העיתון המחתרתי "Le Franc Tireur".
מעשה ההצלה.
במהלך המלחמה לאפורטרי כיהן כראש העיר של העיירה בסקונס, שנמצאה ב"אזור החפשי" בשליטת ממשלת וישי. בבעלותו הייתה חנות בעיירה מון דה-מרסן (Mont-de-Marsan) שבשטח הכבוש. לאפורטרי, אשר הבין את כוונותיהם הנאצים בקשר ליהודים, לא הזדהה עם המדיניות הנאצית אותה החשיב כפשעים נגד האנושות. הוא ניצל את מעמדו כראש עיר וכדמות מוכרת לנאצים, על מנת להציל מאות יהודים ולא יהודים. בתוקף תפקידו הוא קיבל אשרת מעבר שאפשרה לו לעבור באופן חפשי במעבר הגבול בין החלק הכבוש של צרפת לאזור החופשי. בכל נסיעה כזו, נהג לאפורטרי להבריח אנשים, מזון, מידע וכיוצא בזאת בין האזורים. בנוסף, הוא נתן מחסה ליהודים ולא-יהודים שנרדפו על ידי הנאצים בביתו. לנשים לרוב היה נותן מסמכים שהציגו אותן במקרה הצורך כאשתו.
לאפורטרי סירב לקבל תשלום תמורת מעשיו, אף שהיה נתון בסכנה חמורה אם מעשיו היו מתגלים. באחת מהברחותיו, בשנת 1942, המשטרה חשפה יהודיה שהתחזתה לאשתו של לאפורטרי, ולאפורטרי נאלץ לרדת למחתרת.
לאחר המלחמה.
ב-10 במאי 1945 נבחר לאפורטרי שוב לראש עיריית בסקונס, ובהמשך כיהן כראש העיר למשך שלוש קדנציות נוספות, עד ל-25 במרץ 1971. בשנת 1973 קיבל לאפורטרי תואר "ראש עיר של כבוד".
הכרה והנצחה.
בשנת 1945 זכה לאפורטרי בצלב המלחמה (croix de gurre).
בתאריך ה-18 במרץ 1976 הוכר לאפורטרי כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
בשנת 1989 הוענק ללאפורטרי עיטור לגיון הכבוד.
גרדה טנברג
גרדה טנברג (בנורווגית: Gerda Tanberg; 9 בספטמבר 1903 - 16 במאי 1984) הייתה חסידת אומות העולם שהצילה במלחמת העולם השנייה כ-12 ילדים יהודים ממוות בידי הנאצים. גרדה הצטרפה לכוחות נורווגיה במלחמתם נגד הפלישה הנאצית. אחרי שהיא אירחה והגנה על הילדים מבית היתומים, היא פגעה בקצין גרמני ונשפטה לחיות אך לעבוד בחווה בגרמניה.
שרדה בזכות ובעזרת נכדה הנורווגי רגנוולד טנברג (בנורווגית Rungwald Tanberg).
הפעילות בתקופת המלחמה.
בתקופת השואה, הורים אוסטרים שבקשו להציל את ילדיהם מאימת השלטון הנאצי, שלחו את ילדיהם לנורווגיה למחנות קיץ ולאחר מכן, כשמצב יהודי המדינה הורע, הילדים היהודים שהו בבית יתומים באוסלו עד יעבור זעם.
21 ילדים כאלו נשלחו לבית יתומים באוסלו. תחילה הם השתכנו בקוטג' שהיה בידי הקהילה היהודית מחוץ לגבולות העיר, בבארום (Baerum). לאחר מכן הם בילו כמה חודשים אצל משפחות מאמצות. לבסוף הילדים הועברו להתגורר בבית יתומים שהוכשר ליעודו החדש ממבנה תעשייה שהיה בבעלות הקהילה היהודית בהולברג סטייג' (Hallberg stage).
13 ילדים נשארו באוסלו בבית היתומים לאורך המלחמה, עד שהקהילה הצליחה להבריחם לשווייץ. יתר הילדים הושבו להוריהם.
חבורה המורכבת מחמש ילדות וברט גרונפלד דיווחו: "נסענו במכונית של ניק. נינה חיכתה עם הקבוצה הבאה. בעלה של נינה, ניק, קיבל באמצעות עבודתו הקצאה של דלק למכוניתה. נסענו לוילה מחוץ לאוסלו, הכתובת היא וסלקרוקן 1. גרדה טנברג החזיקה דירה בקומה השנייה של הבית. ניק הוריד אותנו ונסע חזרה לאסוף את הבנים המבוגרים יותר. היינו אצל גרדה עד שהיינו חייבים לברוח שוב".
בחזקתה של גרדה הייתה דירת שני חדרים והילדים נשארו לרוב בחדר אחד. קבוצה אחת נשארה עם גרדה לשבוע אחד וקבוצה אחרת לשבועיים.
הכרה כחסידת אומות עולם.
הוכרה ב-2006 על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם בטקס שהתקיים באוסלו שבנורווגיה.
טאדאיוש סורוקה
טאדאיוש סורוקה (בפולנית: Tadeusz Soroka, נולד ב-1923, שנת פטירה לא ידועה) חסיד אומות העולם בפולין, היה נוצרי קתולי. הציל במלחמת העולם השנייה 9 יהודים, על ידי העברתם והברחתם באופן בלתי חוקי מגטו גרודנה לגטו וילנה בעת עבודתו בתחנת רכבת.
קורות חיים.
טאדאיוש סורוקה חי בעיר גרודנה. אמו נפטרה כשהיה צעיר ואחיו נשלח לעבודות כפייה למען הנאצים. הוא נותר בגרודנה, חי חיי עוני ועבד בתחנת הרכבת בעיר זו.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
טדאיוש נהג לעבור בסמוך לגטו גרודנה ולתת ליהודים אוכל ובגדים.
אהרון דרמן, יהודי מגטו גרודנה שכל משפחתו נספתה כבר בשלב זה, עבד בעבודות פרך בגטו במסגרתן נדרש לתקן את חומת הגטו מבחוץ. באופן זה הוא וטדאיוש נפגשו.
בפברואר 1943 טדאיוש הבחין בהגעת תגבורת של חיילים נאצים רבים לעיר, ובעקבות זאת הציע לאהרון שיסתיר אותו, מחשש שהולכת להתבצע אקציה ואהרון ישלח להשמדה בטרבלינקה.
אהרון אמר לטדאיוש שלצערו אין לו שום דבר שיוכל לתת לו בתמורה למעשה ההצלה, אך טדאיוש ענה לו: "אני לא צריך את כספך. אני רוצה לעזור לך."
אהרון סיפר על טדאיוש לבת זוגו ליסה נוסבאום ומשפחתה.
משפחת נוסבאום נלקחה לגטו בעיר סלונים, ובאקציה ההמונית שהתרחשה שם ביולי 1942 מתו אמה ואחותה של ליסה.
ליסה, אביה הירש נוסבאום ואחיה הצעיר ברוסייק נוסבאום (שלימים שינה את שמו לרוברט נס) ברחו לגטו גורודין, ושם הכירה ליסה את אהרון דרמן, שיהפוך לבן זוגה.