המכון מקיים ימי עיון, כנסים, וכן מפיק פרסומים בהם ניירות עמדה, מחקרים וכתבי עת. בראש המכון עומד פרופסור מנואל טרכטנברג. המכון דורג לשנת 2018 במקום הראשון בין מכוני החשיבה בישראל, במקום השני במזרח התיכון ובמקום ה-14 בעולם בתחומו - לפי מדד Global Go To Think Tank Index Report של אוניברסיטת פנסילבניה.
יעוד ומטרות.
מטרתו המרכזית של המכון היא לבצע מחקר בתחומי הביטחון הלאומי של ישראל, המזרח התיכון והמערכת הבינלאומית תחת אמות מידה אקדמיות. מטרות נוספות הן תרומה לדיון הציבורי ולעבודת הממשל בנושאים הנמצאים – או נדרשים להימצא – בראש סדר היום הביטחוני של ישראל, וכן הצעת המלצות למדיניות למקבלי ההחלטות ולמובילי דעת קהל בישראל ומחוצה לה.
חוקרי המכון צברו את ניסיונם באקדמיה, בצה"ל או במערכות הממשל של ישראל.
המכון עוסק בתחומים מסורתיים כמו הגנה, דוקטרינת ביטחון ומדיניות, אך גם במרכיבים "רכים" יותר של ביטחון לאומי כגון: דעת קהל, יחסי הגומלין בין החברה לצבא וכן היחסים בין הדרג הצבאי והאזרחי.
כמכון חיצוני של אוניברסיטת תל אביב שומר המכון על קשר עם סביבתו האקדמית, ובמקביל מקיים קשרי עבודה עם הממסד הפוליטי והצבאי.
קורות המכון.
ה"מרכז למחקרים אסטרטגיים" (מל"א) הוקם בשנת 1977 באוניברסיטת תל אביב ביוזמת פרופסור חיים בן שחר מאוניברסיטת תל אביב ואלוף (מיל') אהרן יריב, שגם עמד בראש המכון מיום הקמתו ועד פטירתו בשנת 1994. המרכז שימש פורץ דרך בישראל בהגדירו את תחום לימודי הביטחון ובכך שמיסד את סוגיית ההגנה והביטחון הלאומי כתחומי מחקר.
בשנת 1983 שינה המכון את שמו ל"מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים" (the Jaffee Center for Strategic Studies), בעקבות תרומה ממלווין יפה מקליפורניה.
באוקטובר 2006 הוקם "המכון למחקרי ביטחון לאומי" על בסיס צוות החוקרים של מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים, ובאופן רשמי הוא כולל את מרכז יפה. הקמת המכון התאפשרה בעזרת תרומתו של פרנק לואי. במתכונתו החדשה מהווה המכון למחקרי ביטחון לאומי מוסד חיצוני לאוניברסיטת תל אביב. הוא משויך אקדמית לאוניברסיטה, אך שומר על עצמאות כספית וארגונית. בדצמבר 2006 העתיק המכון את משכנו מבניין גילמן שבאוניברסיטה לבניינו החדש – ברחוב חיים לבנון 40 בתל אביב. ראש המכון כיום הוא פרופ' מנואל טרכטנברג, שהחליף את אלוף (מיל') עמוס ידלין.
המכון מאוגד כחברה לתועלת הציבור ומועסקים בו 67 עובדים.
למכון ועד מנהל שבו מכהנים – בנוסף ליושב ראש פרנק לואי וסגניו – נציגי הציבור ונציגי אוניברסיטת תל אביב. כמו כן יש למכון גם חבר נאמנים בינלאומי, שחבריו שוחרים את טובת המכון ומסייעים לו בכל תחומי פעילותו.
חברי הוועד המנהל: איתמר רבינוביץ, מרטין אינדיק, אריאל פורת, אלפרד אקירוב, אייל זיסר, דוד קוליץ, דורון לבנת, חנינא ברנדס, יעקב פרנקל, מנואל טרכטנברג, רקפת רוסק עמינח, דייוויד לואי, זאב פלדמן, פרנק לואי ודורית ביניש.
תקציב המכון, בסך כ-23 מיליון ש"ח (נכון ל-2018) מתבסס על תרומות חיצוניות, שרובן מחו"ל. משכורות מנהלי המכון גבוהות בשיעור ניכר מהמקובל בתפקידים דומים באקדמיה, והובעה על כך ביקורת ציבורית.
המחקר והפרסומים.
המכון למחקרי ביטחון לאומי יוזם ומנהל מחקרים במגוון של תחומים, תוך התמקדות בסוגיות הרלוונטיות לביטחונה הלאומי של ישראל. המכון מפרסם את תוצאות מחקריו בספרים, במאמרים, וכדו"חות מיוחדים ותזכירים; רוב הפרסומים רואים אור בעברית ובאנגלית, במקביל. הם מופצים בדפוס לרשימת מנויים, וכמו כן מועלים בצורה אלקטרונית לאתר האינטרנט של המכון. כמו כן מקיים המכון ימי עיון וכנסים בנושאים שונים, הפתוחים לקהל ברובם הגדול. חלק מכנסים אלה מצולמים ומוקלטים, וניתן לצפות בהם באתר המכון.
מרכז יפה
ויקטור צ'ורביה
ויקטור צ'ורביה (ברומנית: Victor Ciorbea; נולד ב-26 באוקטובר 1954) הוא פוליטיקאי רומני, כיהן כראש עיריית בוקרשט בשנים 1996–1997 ולאחר התפטרותו מראשות העירייה נבחר לראש ממשלת רומניה וכיהן בתפקיד מ-12 בדצמבר 1996 ועד 30 במרץ 1998.
עבר בהמשך למפלגה הלאומית ליברלית ובסוף שנת 2012 נבחר מטעמה לסנאט.
ב-2014 נבחר לתפקיד "סניגור העם" (מבקר המדינה) של רומניה
הרשות לפיתוח אמצעי לחימה
רשות לפיתוח אמצעי לחימה
טיל דרבי
תשל&quot;א
תש&quot;ל
מגדל ספאסקאיה
מגדל סְפַּאסְקַיַה (רוסית Спасская башня - "סְפַּאסְקַיַה בַּאשְנְיָה") הוא מגדל שעון בקרמלין במוסקבה, והוא ניצב בחומת הקרמלין בצמוד לכיכר האדומה.
בזכות קרבתו לכנסיית וסילי הקדוש ולמאוזוליאום של לנין זהו המגדל הידוע ביותר בקרמלין. השער שבו שימש לתהלוכות ממלכתיות ודתיות, וכן לקבלות פנים לשגרירים.
שמו של המגדל בא משמו של האיקונין "סְפַּאס נֵרוּקוֹטְבוֹרְנִי" (Спас Нерукотворный - "מושיע שנוצר לא בעמל כפיים") שהיה תלוי לפני כן מעל שער סּפַּאסְקִיֵה (Спасские ворота). האיקונין עצמו לא השתמר, אך המקום בו היה קבוע עדיין נראה בבירור. גובהו של המגדל עד הכוכב שהותקן בראשו בתקופה הסובייטית ב-1935 הוא 67.3 מטר, ויחד איתו הוא נישא לגובה של 71 מטר. קוטרו של הכוכב הוא 3.75 מטר. הוא מאיר בלילה וסב על צירו לפי כיוון הרוח, כמו שבשבת.
שמו הראשון של המגדל היה "מגדל פרולובסקיה" (Фроловская) והוא בא משמה של כנסיית "פרולה אי לאוורה" (Фрола и Лавра). זו הוצבה ברחוב מיסינצקאיה (Мясницкая) שהוביל מהקרמלין דרך השער אל הכיכר האדומה. המגדל נבנה בשנת 1491 במהלך תקופת שלטונו של נסיך מוסקבה ושליט רוסיה איוואן השלישי על ידי האדריכל פייטרו אנטוניו סולארי (Pietro Antonio Solari). פרטים אלו נלמדים מלוחות אבן לבנים עם כיתוב זיכרון שקבועים על המגדל עצמו מהצד של הקרמלין. בסוף המאה ה-16 נקבע סמל העיט הדו ראשי של רוסיה על המגדל. המגדל התנשא בתחילה למחצית מגובהו הנוכחי, אך בשנים 1625-1624 הוסיפו לו האדריכל הרוסי בַאזֶ'ן אוֹגוּרְצוֹב (Бажен Огурцов) והסקוטי כריסטופר גלווי (Christopher Galloway) גג ובו מספר מפלסים. ב-16 באפריל 1658 קבע צו רשמי את שמו הנוכחי של המגדל. העיטורים נוספו בזמן כהונתו של מייסד שושלת רומנוב, הצאר מיכאיל הראשון.
מגדל ספאסקיה ידוע בעיקר בזכות ארבעת השעונים המוזהבים הקבועים בו והפונים לארבעה כיוונים. השעון הראשון הותקן במגדל בשנת 1707, וב-1763 הותקן בו שעון מצלצל חדש, אשר תוקן בשנת 1851. החל ב-1920 ניגן השעון את נעימת האינטרנציונל. קוטרו של השעון הוא 6.12 מטר, וגובהן של הספרות הוא 72 ס"מ. אורכו של מחוג השעות הוא 2.97 מטר ומחוג הדקות מגיע לאורך של 3.28 מטר.
Thankful
Thankful הוא אלבום הבכורה של הזמרת קלי קלרקסון. האלבום יצא לאור ב-15 באפריל 2003 בארצות הברית.
הרטיטי את לבי
הרטיטי את לבי היא קומדיה שכתב חנוך לוין והשלים אותה בשנה האחרונה לחייו. המחזה התפרסם לראשונה בספר שיצא לאור בשנת 2005 (כשש שנים לאחר פטירתו של לוין) בסדרת "הספרייה הקטנה" (סדרת-בת של הספריה החדשה) של הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה.
בנובמבר 2007 עלה המחזה לראשונה על במת התיאטרון הקאמרי, בבימוי אודי בן-משה. בהצגה שיחקו רמי ברוך, מירב גרובר ותמר קינן (לסירוגין), גדי יגיל, ג'יטה מונטה ואסף פריינטא. את המוזיקה להצגה הלחינה קרן פלס.
החל ממאי 2022 מועלה המחזה בתיאטרון הבימה, בבימויה של מירי לזר. בהצגה משחקים בן יוסיפוביץ, יעל לבנטל, עמי סמולרצ'יק, מאיה מעוז, שחר רז, ניל משען וזוהר בדש. את המוזיקה להצגה הלחין אוהד חיטמן.
המחזה מחולק לשלוש מערכות לפי עונות השנה: אביב, קיץ וסתיו; אך המחזה לא מבהיר האם אלו עונות קונקרטיות בשנה אחת, או עונות מטאפוריות בחייהן של הדמויות.
עלילה.
אביב.
בתחילת הסיפור מספר השופט למקה לפשוניאק על האהבה בינו לבין הזמרת ללללה. מדי מוצאי-שבת בשמונה מסכימה ללללה להיפגש עם למקה בדירתה. עקב השיחה מחליט למקה לבקר את ללללה למרות שאין זו השעה שבה הם בדרך כלל נפגשים. ללללה לא מזהה את למקה בתחילה ומפגינה ניכור כלפיו. למקה רוצה להציג את שמלתה של ללללה בפני פשוניאק ומגלה את ברבספסקואה בארונהּ. ללללה מסבירה שיש לה יבלת איומה על הרגל שמפריעה לה בשירתה וברבספסקואה הוא הפדיקוריסט שמטפל בה, וכדי שלמקה לא יראה אותו כורע ואוחז ברגלה היא הסתירה אותו בארון. בתמונה הבאה פוגש למקה את ללללה עם טטרלה ברחוב מגוריה והיא מציגה אותו כפרופסור מומחה לאף-אוזן-גרון שעושה לה אינהלציה אחרי הופעות. למקה הולך לבית ידידו פשוניאק ושואל אותו ואת אשתו ככה-ככה על אינהלציה. תוך כדי כך מתגלים יחסיהם העכורים של פשוניאק וככה-ככה אשר מתלוננים זה על זו. בתמונה הבאה למקה שוב מחכה ברחוב מתחת לדירתה של ללללה ופוגש אותה בשלוש לפנות-בוקר עם טטרלה, ברבספסקואה וחורחחליטו, אותו היא מציגה כפסנתרן שלה. ללללה אומרת שהיא נוסעת עם שחר לסיבוב הופעות ב"ריביירה" ומבקשת לדבר איתו גלויות. למקה מסרב לשמוע את דבריה ומבקש להמשיך לבוא אליה מדי מוצאי-שבת בשמונה.
קיץ.