האמנציפציה הגיעה להונגריה בשנת 1867, עם חקיקתו בפרלמנט של חוק שביטל את כל המגבלות המפלות יהודים לרעה. כתוצאת החוק החלו מהגרים יהודים מארצות הסביבה לזרום להונגריה, ובמקביל החל תהליך של התבוללות תרבותית ולשונית, בעיקר בערים. תהליכים אלה הביאו לפילוג ולקרע ביהדות הונגריה, בין האורתודוקסים שדבקו בהלכה על פי השולחן ערוך לבין הניאולוגים שדגלו בהתחדשות, התערות בסביבה ומודרניזציה. גם על קהילת פרשוב לא פסח פילוג זה. הקהילה הוותיקה שנוסדה בידי הולנדר וחבריו השתייכה לזרם הניאולוגי, אך מהגרים חדשים לעיר השתייכו בעיקר לזרם האורתודוקסי, ועם הזמן היוו את רוב היהודים בעיר. החל מ-1871 נוסדה רשמית קהילה אורתודוקסית בעיר, ויהדות פרשוב נתפצלה לשתי קהילות נפרדות, שהקימו מערכים מקבילים של מוסדות – בתי כנסת, בתי מדרש, בתי ספר ובתי קברות.
בין מלחמות העולם.
עם תחילת המאה ה-20 פרחה הקהילה היהודית. בני הקהילה עשו חיל כלכלי ותרבותי, והתבלטו במוסדות ההשכלה הכלליים כתלמידים וכמורים. התפתחות הקהילה נעצרה עם מלחמת העולם הראשונה, שהסתיימה בפירוק האימפריה האוסטרו הונגרית ובייסוד צ'כוסלובקיה שפרשוב נכללה בה תוך התנתקותה מהונגריה. לאחר המלחמה שבה הקהילה האורתודוקסית לגדול תוך תגבורה בהגירה מכפרי הסביבה, כאשר במקביל נחלשה הקהילה הניאולוגית, שקשריה עם בודפשט ויתר ערי הונגריה שבהן התקיימו קהילות ניאולוגיות התרופפו. בשנות ה-30 הגיע מספר היהודים בפרשוב ל-4,300 נפש, מרביתם (כשלושה רבעים) אורתודוקסים.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם החלה להתעורר הפעילות הציונית בפרשוב, בעיקר בקרב בני הקהילה האורתודוקסית, בעוד בקרב הקהילה הניאולוגית גברה נטיית ההתבוללות. בעיר פעלו הפלגים השונים של התנועה הציונית – סוציאליסטים, ליברלים (הציונים הכלליים) ורוויזיוניסטים. גם תנועות הנוער הציוניות של הפלגים השונים פעלו בעיר – השומר הצעיר, בני עקיבא, בית"ר ומכבי הצעיר. בראש הסניף המקומי של התנועה הציונית עמד ד"ר קרול פרבשטיין, שגם עמד בראש המפלגה היהודית שפעלה בזירה הפוליטית הצ'כוסלובקית.
בשנת 1928 הגיע מפולין הרב משה חיים לאו (אביו של ישראל מאיר לאו, לימים הרב הראשי לישראל) לכהן כרב הקהילה האורתודוקסית בפרשוב. הרב לאו הקים בעיר את ישיבת "תורת חיים" שבה למדו כ-200 תלמידים מכל רחבי אירופה המזרחית, מהם קמו רבנים בולטים. לאחר שבע שנים, ב-1935, עזב את הקהילה בצו השלטונות, כיוון שלא החזיק באזרחות מקומית. הוא חזר לפולין, וכיהן כרב העיר פיוטרקוב עד להירצחו בשואה במחנה ההשמדה טרבלינקה.
על פי עדות נפגש הרב משה חיים לאו בשעותיו האחרונות עם מגורשים מבני קהילת פרשוב בטרבלינקה שהגיעו בסמוך להגעת הטרנספורט מהגטו בפיוטרקוב. הוא קרא לבני שתי הקהילות אותן הנהיג לקדש שם שמים במותם.
מלחמת העולם השנייה.
ב-1938 התפרקה צ'כוסלובקיה בעקבות הסכם מינכן, ופרשוב הפכה חלק ממדינה סלובקית פשיסטית הניזונה מאידאולוגיה נאצית. במדינה גברה ההסתה האנטישמית, ובהדרגה החלה חקיקה המגבילה את זכויותיהם הפוליטיות, האזרחיות והכלכליות של היהודים. ב-1939, בעקבות הפלישה הנאצית לפולין ופרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיע לפרשוב זרם פליטים יהודים מפולין, ומספר היהודים בעיר עלה לכ-5,000. יהודי העיר סייעו לקליטת המהגרים, ותנועות הנוער נרתמו לפעילות הברחת פליטים להונגריה והלאה.
באביב 1941 הייתה פרשוב העיר הראשונה בסלובקיה בה נדרשו יהודיה לענוד סימן זיהוי על שרווליהם. בפרשוב, כבערי סלובקיה האחרות, נחשפו היהודים להתפרעויות של המון מוסת שתקף פיזית את גופם ורכושם. בינואר 1941 הועלה באש בית הכנסת "היכל אברהם" כחלק מהתפרעות כזאת, אירוע שנודע כ"ליל הבדולח של פרשוב". בהדרגה נשללו מן היהודים זכויותיהם הכלכליות, עסקיהם נסגרו, רכושם הוחרם, ובאזורים מוגדרים בעיר נדרשו יהודים להתפנות מבתיהם. יהודים הוצאו ממערכת החינוך הממלכתית, ורופאים יהודים סולקו מעבודתם (מה שהותיר את העיר כמעט ללא רופאים). באוקטובר 1941 הגיעו לעיר פליטים רבים מבין יהודי ברטיסלאבה שגורשו מעירם. בזמן זה החלו יהודי העיר להישלח לעבודות כפייה.
במרץ 1942 החל גירוש יהודי פרשוב למחנות ההשמדה בפולין. ראשונות רוכזו ונשלחו לאושוויץ בנות הקהילה הצעירות, ולאחריהם הגיע תורם של הרווקים בני 15–35 באפריל 1942. לאחר מכן החל איסוף המשפחות לגירוש – המסה הקריטית של יהדות סלובקיה, שנשלחו במספר טרנספורטים לגטאות שונים במחוז לובלין בפולין עד יוני 1942 ומשם הועברו עם היהודים המקומיים אל מותם בעיקר במחנות ההשמדה סוביבור וטרבלינקה. אחרוני היהודים נשלחו באוקטובר אותה שנה, בעיקר זקנים, נכים וחולים סופניים. בעיר ובסביבתה נותרו יהודים בודדים במחבוא. כמה יהודים מצאו מקלט בין חומות המנזר הפרנציסקני בעיר. 22 מתושבי פרשוב הוכרו לימים כחסידי אומות העולם על חלקם בהסתרת והצלת יהודים.
ב-1944, עם ההרעה הדרסטית במצב היהודים בהונגריה הסמוכה, שבו לפרשוב ולסביבותיה יהודים שמצאו בהונגריה מקלט כל עוד נחשבה בטוחה יחסית. מרביתם, יחד עם יתרת יהודי מחוז שאריש, פונו למערב סלובקיה עם ההתקדמות הסובייטית ממזרח. בשלב זה נותרו בפרשוב 115 יהודים בלבד.
לאחר המלחמה.
הצבא האדום כבש את פרשוב ב-19 בינואר 1945, וקומץ ניצולים יצאו ממחבואיהם או שבו ממרחקים, בסך הכול 716 איש, מתוכם 110 ילדים. הקהילה המצומקת, שכל רכושה נבזז ומרבית חבריה הושמדו, החלה לשקם עצמה ולבנות חיים יהודיים-קהילתיים ככל שאפשרה המציאות הפוליטית החדשה של מדינה קומוניסטית. הגירה מן העיר, עלייה לישראל ותהליך אתאיזציה בהנחיה קומוניסטית האיצו את הצטמקות הקהילה על פני העשורים הבאים, וגודלה הגיע לכדי כמה עשרות חברים בלבד.
לאחר סיום העידן הקומוניסטי של צ'כוסלובקיה הוזרמו כספים ממשלתיים ובינלאומיים לשיקום, שיפוץ ושימור מוסדות הקהילה. עם פירוקה של צ'כוסלובקיה והקמת רפובליקת סלובקיה הוחזרו לפרשוב אוספי המוזיאון היהודי, שאוחסנו בפראג מאז המלחמה. בית הכנסת האורתודוקסי שופץ בעזרת תרומות מחו"ל למלוא תפארתו, בחזיתו הוצבה אנדרטה לזכר בני הקהילה שנספו בשואה, וחלק מהמבנה הוסב למוזיאון קטן שבו מוצגים אוספי היודאיקה הקהילתיים. כמה עשרות יהודים מתגוררים כיום בפרשוב, רבים מהם בגיל שיבה.
אריה מוסקונה
אריה מוסקונה (נולד ב-29 ביולי 1947) הוא שחקן, מדבב וזמר ישראלי, זוכה שני פרסי אופיר: האחד לשחקן הראשי על תפקידו בסרט של יעקב גולדווסר "מעבר לים" והשני לשחקן משנה על תפקידו ב"עפולה אקספרס".
ביוגרפיה.
אריה מוסקונה נולד בבולגריה ועלה עם משפחתו לישראל בשנת 1948. הוא למד בכפר הירוק.
קריירת שירה.
במהלך שירותו הצבאי הצטרף בשנת 1967 ללהקת פיקוד צפון והשתתף בתוכניתה ה-14 של הלהקה, "שמח בצפון". כמו כן הופיע גם בלהקת גולני.
לאחר שחרורו מהצבא היה חבר בלהקת פיקוד דיזנגוף. בשנות ה-70 הקליט מספר שירים בולטים כמו "לבוא הביתה", אותו כתב יחד עם מוטי גלעדי, ו"אילאיל" אותו הלחין למילותיו של שאול טשרניחובסקי.
בשנת 1983 ביצע חידוש לשיר "(another brick in the wall (part 2" מתוך החומה של להקת פינק פלויד בעברית ביחד עם הזמרת מרגלית אנקורי (השיר תורגם כ"מי צריך את בית הספר") במסגרת מופע לילדים בשם "עדלאידע 83". הגרסה העברית נכתבה על ידי אהוד מנור.
בשנת 1986 שר את שיר הפתיחה של סדרת הטלוויזיה החינוכית, טוב טוב הגמד.
בשנת 1990 הוציא אלבום סולו ראשון בשם "אין כיסוי".
לאורך השנים הוא הרבה להופיע עם שירי שנות ה-60 ובעיקר שירי רוק ונשמה אמריקאיים ובריטיים. כיום ממשיך מוסקונה להופיע על הבמות עם להקת "חבל על הזמן" ומבצע בעיקר קאברים של שירים משנות השישים.
קריירת משחק.
מוסקונה שיחק בסדרה חדווה ושלומיק, כמו כן שיחק במספר רב של סרטים ישראליים בשנות ה-70 (ביניהם ב"קזבלן", מבצע יונתן, צ'רלי וחצי) וה-80, ביניהם רבים הנחשבים "קולנוע עממי". בשנות ה-90 שיחק בתוכנית "המחסן של כאילו", אשר שודרה בערוץ הילדים בכבלים. בעקבות ההצלחה הרבה של סדרה זו, גילם את דמותו של "כאילו" גם בשני מופעים לילדים.
במהלך הקריירה הארוכה שלו, זכה מוסקונה פעמיים בפרס אופיר. בשנת 1991 זכה בפרס שחקן השנה עבור השתתפותו בסרט "מעבר לים", ובשנת 1997 זכה בפרס שחקן המשנה עבור השתתפותו בסרט "עפולה אקספרס". בשנת 2000 שיחק ב"שמש" בעונה הרביעית בתור "מרכוס" המנהל החדש של אימפריית השמש, וכן בעונה השנייה והשישית. ב-2008 שיחק ב"דני הוליווד", ובשנת 2010 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "עבודה ערבית", בשנת 2011 שיחק בתוכנית הילדים "בלוגי", בשנת 2012 שיחק בסדרה "גאליס" בתפקיד סיימון, סבא של נינה (ליאור כהן) ובשנת 2013 שיחק מוסקונה במחזמר אלדין לצד הראל סקעת ושירי מימון. בשנת 2014 שיחק בסדרה "70 מיליון סיבות לעושר" בתפקיד מנשה פירר, בעל משרד עורכי דין ואביה של שרי. בנובמבר-דצמבר 2015 השתתף בהיי סקול פסטיגל בתפקיד מנהל "תיכון גל". ב-2017 השתתף בסדרת הדרמה "מתים לרגע" ב-HOT. ב-2018 השתתף בסדרה צומת מילר בתור אבא של גולן.
קריירה בתיאטרון.
מוסקונה מככב גם בהצגות תיאטרון. ב-1985 גילם את דמות האב בהצגת "משחיז הסכינים הסיני". ב-1998 גילם בתיאטרון חיפה את איש העסקים וייסקופ במחזה "גטו" מאת יהושע סובול. בתיאטרון הבימה שיחק ב-2003 את עורך דין זקהיים ב"קופסה שחורה", ב-2005 הופיע ב"זמן אמת" מאת יהושע סובול ושנה אחר כך שיחק את אביה של דורותיאה ב"תקופת הסתגלות" מאת טנסי ויליאמס. משנת 2019 מופיע בהצגת הבידור "זקנים חסרי מנוח" לצד זאב רווח ועירית ענבי.
קריירת דיבוב.