המפות הראשונות שהוכנו על ידי מחלקת המדידות היו מפות קדסטריות, שמראות גושים וחלקות ואת הבעלות על הקרקע. קנה המידה המקובל למפות אלו היה 1:2,500. לאחר מכן, המנדט הוציא סדרת מפות טופוקדסטריות שהציגו את מאפייני השטח הפיזיים ואת גבולות החלקות. המפות כללו גבולות יישובים, דרכים, גבולות חלקות קרקע, כמו גם מאפיינים פיזיים כמו אגני ניקוז וזרימה. קנה המידה המקובל למפות אלו עד 1933 היה 1:20,000. בסדרה זו מופו אזור מישור החוף, עד הר הכרמל.
החל משנת 1933 שונה קנה המידה למפות ל־1:100,000 למטרות ייעול התהליך, כך שכל השטח מבקעת באר שבע ועד הגליל העליון יכלל ב-14 גליונות בגודל של 45X45 ק"מ (פרט לגליונות של ירושלים ויפו שהיו קצת גדולים יותר). סדרת המפות הללו הייתה תקפה בין השנים 1934–1938 וכונתה "הסדרה הישנה" (Old Series). היא יצאה ב-4 גרסאות שונות והודפסה בעותקים רבים, בעיקר לטובת הצבא הבריטי בימי המרד הערבי. על בסיס מפות אלו, הודפסו לעיתים עדכונים בהדפס חופה (הדפס של שכבת מידע חדשה על גיליון של מפה ישנה. שימש לתוספות כמו הוספת דרכים או קווי טלגרף כשאין צורך במיפוי מחודש).
ה"סדרה החדשה" שנערכה מ-1942–1948 לא יצאה לאור. אך הסדרה לשימוש הצבא הבריטי שנערכה באותן השנים וכללה 16 גליונות בגודל של 40X40 ק"מ, יצאה לאור ונשארה תקפה עד 1960. בימי המנדט הודפסו גם מפות ערים מפורטות בקנה מידה של 1:10,000 או 1:2500 וליישובים קטנים יותר וכפרים בגודל 1:4000.
לקראת סיום המנדט בארץ ישראל הארגונים היהודיים "ההגנה והאצ"ל, כמו גם ארגוניים ערביים ניסו לשים את ידם על אוספי המפות של מחלקת המדידות כהכנה למלחמת העצמאות הקרבה, וידועים מספר מבצעי גנבה של מפות ממחלקת המדידות.
מיפוי לאחר קום מדינת ישראל.
העובדים היהודיים במחלקת המדידות הבריטית והמשרתים ביחידת המיפוי הארצישראלית בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, היוו את הגרעין הראשוני למחלקת המדידות של מדינת ישראל. בתחילת דרכה מנתה מחלקת המדידות רק כעשירית מהעובדים שהיו במחלקת המדידות בתקופת המנדט.
סדרת המפות של מחלקת המדידות המנדטוריות, הוסיפו להיות מודפסות על ידי מחלקת המדידות של מדינת ישראל, בתוספת מיפוי הנגב עד אילת שנעשה במהלך מלחמת העצמאות על ידי יחידת השמו"צ, יחידת המיפוי של ארגון ההגנה בתחילה, ולאחר מכן של צה"ל. מיפוי הנגב, הרחיב את סדרת המפות המנדטורית בקנ"מ 1:100,000 מ-16 ל-24 גליונות. בנוסף, תורגמו המפות הבריטיות לעברית.
תשתית המיפוי הבריטית נשארה התשתית למדידות של מדינת ישראל. בראשית קיומה מחלקת המיפוי עסקה במיפוי לצורכי פיתוח בעקבות גלי העלייה, בניית יישובים וסלילת כבישים.
החל משנות ה-50 החלו במחלקה בהכנת סדרת מפות חדשה בקנ"מ 1:50,000 באמצעות טכנולוגיה מתקדמת יותר של פוטוגרמטריה (המתבססת על תצלומי אוויר). בנוסף, התחילו בהכנת סדרת מפות טופוקדסטריות בקנה מידה של 1:100,000 גם כן בשימוש בפוטגרמטריה (סדרה זו הושלמה רק בחלקה). החל משנות ה-70 עם פיתוח של מכשירי מדידת מרחקים אלקטרו–אופטיים מדויקים שיטת הטריאנגולציה, ששימשה בימי המנדט, נדחקה בפני הטכנולוגיות החדשות.
בשנות ה-70 הוכנסו טכנולוגיות נוספות למיפוי הארץ. הותקן המחשב הראשון ביחידת המיפוי, שחישב שטחים וביצע פעולות מרחביות נוספות בצורה אוטומטית. כמו כן, גבר השימוש בלוויינים לצורכי מיפוי, ויצאה המפה מבוססת לוויין הראשונה של הארץ. לקראת סוף שנות ה-70, הוכנסו מערכות מידע גאוגרפיות (ממ"ג, GIS) לשימוש. מערכות אלו מקשרות בין מיקום גאוגרפי למידע נושאי הרלוונטי אליו. החל משלב זה, מפות היו מקושרות למאגרי מידע נושאיים רבים. חברות פרטיות וממשלתיות הקימו לעצמן מערכות ממ"ג רלוונטיות לעיסוקן, אבל מפ"י קיבל את תפקיד ההקמה והתחזוקה של מערכת הממ"ג הלאומית. על בסיס מערכת הממ"ג יצאה סדרה של מפות טופגרפיות בקנה מידה של 1:25,000. טכנולוגית מיפוי חדשה נוספת הייתה המיפוי הקדסטרי התלת ממדי, שקרנו עלתה בעקבות בנייה תת-קרקעית נרחבת.
סדרת המפות המרכזית שמפ"י מוציא היא מפות בקנה מידה של 1:50,000 (כפי שמחלקת המדידות מימי המנדט האמינה שמתאים לארץ ישראל, אך מחוסר תקציב וכוח אדם הוכנו מפות של 1:100,000). מהן נגזרת סדרת המפות בקנה מידה של 1:100,000 (על ידי הקטנת המפות מהסדרה המרכזית). בנוסף היא מפיקה בהיקף מצומצם מפות ערים, מפות ימיות ואת אטלס ישראל. מפ"י אחראי גם לייצר כיסוי בתצלומי אוויר של ארץ ישראל וטריאנגולציה אווירית. הכיסוי האווירי מתעדכן כל כמה שנים.
מחלקת המדידות בראשית דרכה עסקה בעיקר במיפוי קדסטרי וטופוגרפי. לאחר ייסוד המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים, הועלה הרעיון להפיק אטלס לאומי, כפי שהיה נהוג בכמה מדינות אירופאיות. האטלס יצא לאור לראשונה בשנת 1956 וכלל 720 מפות, ולמנויים התווספו כל חצי שנה גליונות מפות נוספים עם דברי הסבר. באטלס הופיעו מפות נושאיות מגוונות. ב-1995 יצאה מהדורה מוקטנת שלו בשם: "אטלס ישראל החדש".
מיפוי נושאי החל מתבצע בגופים ממשלתיים ומסחריים כאחד. הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מפיקה מפות נושאיות רבות, השירות המטאורולוגי מפיק את מפותיו הסינופטיות אחת לכמה שעות, והמכון הגאולוגי עורך סדרה של מפות גאולוגיות בקנה מידה של 1:50,000. בנוסף "הוועדה לסימון שבילים" בחברה להגנת הטבע מוציאה מפות סימון שבילים גם הם בקנה מידה של 1:50,000.
חברות בולטות במיפוי מסחרי של ארץ ישראל הן: הוצאת "כרטא" בירושלים, שתחילה התמקדה במפות כבישים ואטלס תחבורתי ולאחר מכן הוציאה אטלסים נושאיים נוספים, בעיקר היסטוריים; והוצאת "מפה" שמתמקדת במפות המופקות לתיירים. כמה הוצאות ספרים נוספות, הוציאו אטלסים עולמיים שהתבססו על חומר זר, בתוספת מפות נושאיות וטופוגרפיות של מדינת ישראל.
קארים בלראבי
Bávaro
כרים בלראבי
לרדת בגדול (תוכנית טלוויזיה אמריקאית)
לרדת בגדול (באנגלית: The Biggest Loser) היא תוכנית מציאות אמריקאית ששודרה לראשונה ב-19 באוקטובר 2004 ברשת NBC. המשתתפים בתוכנית הם אנשים שסובלים מהשמנת יתר חולנית או בעלי משקל כבד המתחרים ביניהם על תואר היורד בגדול, אשר מזכה אותם בפרס בשווי 250,000 אלף דולר. היורד הגדול ביותר מבין המתמודדים המודחים זוכה אף הוא בפרס בשווי 100,000 אלף דולר.
סקירה כללית.
כל עונה של "לרדת בגדול" נפתחת בשקילה של המתמודדים עם הגיעם לחוות האימונים, זאת על מנת להגדיר את המשקל ההתחלתי איתו הם פותחים את התחרות (נתון זה עוזר בהמשך להכריע מיהו המתמודד שהשיל את המשקל הרב ביותר על ידי חישוב המשקל שהושל באחוזים ביחס למשקל הגוף הכולל). לאחר מכן המתמודדים מחולקים לקבוצות כך שלכל קבוצה צבע החולצה שלה ומאמן משלה, אם כי בחלק מהעונות כל הקבוצות התאמנו עם כל המאמנים. יחד עם צוות רפואי מטעם התוכנית, המאמנים אמונים על בניית תוכניות כושר ותזונה המותאמות אישית לכל משתתף, והם אחראים ליידע את המשתתפים עליהן במטרה שילמדו להטמיע את השינויים בחייהם גם לאחר התוכנית.
מדי שבוע המשתתפים מתאמנים בחדר הכושר על בסיס יומיומי, והם בנוסף מתמודדים עם אתגרים ופיתויים אשר חלקם מזכים אותם בפרסי מותרות, כמו כסף, חלקם מקנים להם בונוסים שיכולים לעזור להם או לקבוצתם להתקדם בתוכנית, וחלקם מאלצים אותם לבחור מבין השניים. בסוף כל שבוע הקבוצות נשקלות ומגלות מיהי הקבוצה שהשילה את המשקל הרב ביותר מבחינת אחוז כולל של המשקל שאיבדה. הקבוצה המפסידה נאלצת לבחור מתמודד אחד שיודח מהתחרות, על אף כי בחלק מההדחות גם לחברי הקבוצה המנצחת יש רשות לבחור את מי הם רוצים להדיח. בעונות מסוימות היורד הגדול ביותר של הקבוצה שהפסידה בשקילה מקבל אוטומטית חסינות מהדחה. כאשר כמות המשתתפים מצטמצמת למספר מסוים מתכונת הקבוצות בטלה, והמתמודדים מתחילים להתחרות אחד נגד השני כך שהשקילה הופכת יחידנית.
שלושת המתמודדים ששרדו את כלל השקילות וההדחות במשך שלושה חודשים עולים לגמר הגדול. הפיינליסטים חוזרים הביתה לתקופה של כחודש במהלכה הם מתבקשים ליישם את העצות והכלים שניתנו להם על ידי המאמנים והצוות הרפואי, ובדומה לשגרה בחווה להמשיך לנהל אורח חיים בריא מבחינה גופנית ותזונתית כאחד גם בבית. כלל המודחים התבקשו אף הם לשמר את השינויים לאחר עזיבתם. בתוכנית הגמר כלל המתמודדים בתחרות נשקלים בפעם האחרונה לעונה; מי מהמודחים שהשיל את המשקל הרב ביותר מבחינת אחוז כולל של המשקל זוכה בפרס משני על סך 100,000 דולר, ואילו מי מבין הפיינליסטים שעשה כן זוכה בתואר "היורד בגדול" (The Biggest Loser) ובפרס הגדול של 250,000 דולר.
מבנה פרק.
פרק טיפוסי אורך כשעתיים, אם כי לעיתים הפרקים קוצרו על מנת לפנות את משבצת הפריים טיים היוקרתית לתוכנית הבאה. כל פרק מציג חלק או את כל השלבים הבאים:
התוכנית לאורך השנים.
מנחים ומאמנים.
המנחה המקורית והבלעדית של התוכנית הייתה השחקנית הקנדית קרוליין ריאה, אשר החליטה לפרוש בתום העונה השלישית אחרי שנתיים בלבד, והיא הוחלפה על ידי אליסון סוויני. סוויני הנחתה את התוכנית למשך 8 השנים הבאות בין השנים 2007–2015. בסוף העונה ה-16 סוויני בחרה לעזוב מפאת רצונה להתחיל פרק חדש בחייה. סוויני הוחלפה עד ידי בוב הרפר, ששימש עד אותו הרגע כמאמן בתוכנית.