עמדת החברה האמריקאית ביחס למשטר הפוליטי הרוסי במחצית הראשונה של 1880 התאפיינה בביקורת מתונה על ריכוזיות המשטר הצארי, בעיקר בשל החמרת הסתירות בין שתי המדינות בתחום זה (מונרכיה אל מול דמוקרטיה). ביקורת על ממשלת הצאר בארצות הברית על דיכוי תנועת השחרור הרוסית, הפסקת רפורמות, חוסר חופש העיתונות ונציגי העם, דיכוי יהודים וכוליה. עם זאת, למורשת המתמשכת של יחסי ידידות בין הרוסים לאמריקאים הייתה השפעה מיטיבה על דעת הקהל האמריקאית. היעדר סכסוכים חריפים בין רוסיה לארצות הברית בזירה הבינלאומית תרמו לכך אף הם. אף על פי כן, הדימוי של רוסיה כמדינה לא דמוקרטית התחיל להתגבש בחברה האמריקאית, שבה אין חירויות אזרחיות ואלימות מופעלת נגד מתנגדים, בעוד שהסיבות להופעתה של תנועה מהפכנית קיצונית קשורות למדיניות של ממשלת הצאר. במוחם של האמריקנים, גינוי למהלך הריאקציוני של האוטוקרטיה הרוסית התערבב בתחושת החברות.
במחצית השנייה של 1880 ותחילת 1890, נחתמה האמנה הרוסית-אמריקאית על הסגרתם ההדדית של עבריינים (1887) מה שהוביל לשינוי קיצוני בדעת הקהל בארצות הברית. עצם האפשרות להסגיר פליטים פוליטיים הייתה מנוגדת לעקרונות הדמוקרטיים הבסיסיים של החברה האמריקאית ולמסורת הליברלית שלה. המאבק באישור האמנה בארצות הברית הוליד תנועה חברתית שדגלה ברפורמה ברוסיה על בסיס עקרונות החופש והדמוקרטיה ותמכה במהגרים פוליטיים רוסים. בתקופה זו נוצרו בתודעה הציבורית האמריקאית סטריאוטיפים שליליים מתמשכים כלפי רוסיה. עבור אמריקאים רבים רוסיה הופכת להיות מדינה שנמצאת בשלב ההתפתחות מימי הביניים, בה ממשלת הצאר מדכאת את האוכלוסייה שמשתוקקת לשחרור. ארצות הברית עוברת ממצב של ביקורת מתונה על המשטר הפוליטי ברוסיה לגינוי של ממש נגד הגבלות על חירויות הפרט בתחילת המאה ה-20, טרם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
העלייה המאסיבית של יהודי רוסיה לארצות הברית, ההתקדמות הטכנולוגית והתפתחות התקשורת בשילוב עם ההתפתחות האידאולוגית של האומה האמריקאית, רוסיה הופכת להיות אחד ממושאי הביקורת העולמית של ארצות הברית כמדינה שיש לשנותה על פי המודל הצפון אמריקאי ובהקשר הרוסי החברה האמריקאית דנה באותן שנים באמנת ההסגרה בין המדינות, המדיניות הלאומית של הצאר כלפי היהודים ומדיניות הענישה הרוסי לאופוזיציה הפוליטית ולתנועות המהפכניות.
בתחילת המאה ה-20, היחסים בין ארצות הברית לרוסיה התקררו: יחסי הסחר היו מפותחים בצורה גרועה מאוד, ההון האמריקני רק החל לחדור לרוסיה והממשלות לא התייחסו זו לזו כשותפות משמעותיות במדיניות החוץ. עם זאת, כבר במחצית השנייה של המאה ה-19. הרעיון של עולם דו-קוטבי החל להתגבש, כאשר רוסיה וארצות הברית ממוקמות בקצוות השונים. מלחמת יפן-רוסיה והמהפכה שלאחר מכן בשנים 1905–1907, כמו גם ההתפתחות הכלכלית האינטנסיבית של רוסיה בתחילת המאה, סייעו בהגברת תשומת הלב של הציבור האמריקני לרוסיה. הגורמים המכריעים המשפיעים על יחסי המדינות אז היו עמדתם העוינת של ממשל תיאודור רוזוולט והתקשורת האמריקאית כלפי רוסיה, במיוחד במהלך מלחמת רוסיה-יפן, התנגשות האינטרסים הכלכליים במזרח הרחוק ובמנצ'וריה. כמו גם חיכוכים סביב "השאלה היהודית" הקשורה להגבלות על זכויות היהודים ברוסיה והגירה פעילה של יהודי רוסיה לארצות הברית.
מספר המהגרים מרוסיה לארצות הברית גדל בהדרגה החל משנות 1880 והגיע לשיאו בעשור שלפני מלחמת העולם הראשונה. בסך הכל, למעלה מ-3.2 מיליון איש הגיעו מהאימפריה הרוסית לארצות הברית, על פי נתונים רשמיים. מאפיין מובהק שהבדיל את ההגירה הרוסית מהזרם האירופי הכללי היה הדומיננטיות של נציגי אזרחים לאומיים (בעיקר יהודים, אך גם פולנים, גרמנים, עמים בלטיים) ודתיים (מאמינים ותיקים ובני כתות דתיות) ומיעוטים באימפריה הרוסית. בנוסף, בין המהגרים הרוסים היו נציגי אופוזיציה ממפלגות ותנועות פוליטיות, כמו גם אסירים פוליטיים נמלטים וגולים. במקביל, הוטל איסור על הגירה מהאימפריה הרוסית, ולכן יישוב מחדש בארצות הברית היה בעל אופי פלילי למחצה. רק קבוצות אתניות ודתיות בודדות, ובמיוחד יהודים וקבוצות כת שונות, קיבלו אישור מהרשויות לעזוב. לא הותר מעבר חופשי לאזרחים זרים והזמן שבילה נתין רוסי הוגבל לתקופה של עד חמש שנים. למעשה, הדבר הוביל לכך שרוב המהגרים הרוסים שהו בארצות הברית באופן בלתי חוקי, וכשחזרו לשטחה של האימפריה הרוסית, הם עמדו בפני העמדה לדין. גידול בהגירה המהפכנית והאתנו-דתית (בעיקר היהודית) מרוסיה החל לעורר דאגה בקרב הפוליטיקאים האמריקאים, אולם למרות אימוץ מספר חוקי הגירה מגבילים, לא חלה ירידה במספר או שינוי במבנה הזרימה של מהגרים רוסים לארצות הברית. במקביל, מעמדם הבלתי חוקי של מתיישבים רוסים בארצות הברית וחוסר הרצון של הממשל הצארי לפתור את בעיית ההגירה הבלתי חוקית מהמדינה הפכו לאחד הגורמים שתרמו להידרדרות היחסים בין רוסיה לאמריקה בראשית המאה העשרים. תפקיד מסוים מילא גם פעולותיהם של כספי יהודים בעלי השפעה שניסו להפעיל לחץ על השלטונות הרוסיים כדי לאלץ אותם להסיר מגבלות ועדתיות אתניות על יהודים ברוסיה.
בשנות 1880, ארצות הברית סוף סוף קיבלה דריסת רגל באוקיינוס השקט. בשנת 1886, ביוזמת הנשיא גרובר קליבלנד, קיים הקונגרס דיונים על המדיניות בשאלת האוקיינוס השקט. המשתתפים בדיונים הגיעו למסקנה שמכל מדינות האוקיינוס השקט, רק האימפריה הרוסית עשויה לאיים על האינטרסים האמריקאים. בהקשר זה, ארצות הברית לא תמכה באולטימטום הרוסי-גרמני-צרפתי על יפן (בשנת 1895). בשנת 1899 הכריזה ארצות הברית על מדיניות "הדלת הפתוחה", שקבעה שמירה על שלמותה הטריטוריאלית של סין, בעיקר על ידי ריסון ההתקדמות הרוסית אל מנצ'וריה וקוריאה.
בשנים 1900–1902. התאורטיקן הימי האמריקני, האדמירל א.ט. מייהאן, פיתח את תורת "הבלימה" של רוסיה כמעצמה "יבשתית" חזקה על ידי יצירת גוש של מדינות "ימיות" בראשות ארצות הברית. יחד עם נשיא ארצות הברית תיאודור רוזוולט, שחלקו את תפישתו, הוא סבר כי על ארצות הברית לנקוט במדיניות של התרחבות פעילה במזרח הרחוק. היריבות בין וושינגטון לפטרבורג עקב השליטה הכלכלית באזור זה (בעיקר במנצ'וריה) הייתה אחת הסיבות להידרדרות היחסים בין רוסיה לאמריקה. מנסחי מדיניות החוץ האמריקאית האמינו כי התפשטות השפעת רוסיה במזרח הרחוק מאיימת על האינטרסים הכלכליים והפוליטיים של ארצות הברית. הם דיברו על הצורך לנטרל את ההשפעה הרוסית באזור זה וקבעו שרוסיה אינה מדינה תרבותית ולכן אינה יכולה למלא תפקיד תרבותי במזרח... בתנאים הרווחים, משטר לא דמוקרטי, מבנה חברתי ארכאי ותת-התפתחות כלכלית שימשו כטיעון נוסף נגד רוסיה..
בשנת 1901 העניק ממשל תיאודור רוזוולט סיוע כספי וצבאי-טכני ליפן, אויבתה העיקרית של רוסיה במזרח הרחוק והסכסוך הצבאי בין האימפריות סימן אבן דרך חדשה בהתפתחות דעת הקהל האמריקאית אודות רוסיה. תיאודור רוזוולט תמך למעשה ביפן, וסינדיקט של בנקים אמריקניים, שארגן ג'יי שיף, העניק ליפן סיוע כספי משמעותי. במקביל נעשו מאמצים לסגור את הגישה של רוסיה להלוואות מערביות. רוסיה וארצות הברית נכנסו אפוא לשלב חדש ביחסים: יריבות גלויה. דעת הקהל בארצות הברית הייתה עוינת ביותר גם כלפי ממשלת רוסיה.
במלחמת העולם הראשונה רוסיה וארצות הברית נכנסו כבעלות ברית, כאשר שנת 1917 הפכה לנקודת מפנה ביחסים בין שתי המדינות. ארצות הברית תמכה בהפלת ממשלת הצאר בפברואר 1917, לאחר שהתחוללה מהפכת אוקטובר ברוסיה, ארצות הברית סייעה תחילה למהפכנים ואז תמכה בתנועה הלבנה. כתוצאה ממחלוקות בין הכוחות הפוליטיים השונים, ארצות הברית סירבה להכיר בממשלה הסובייטית. בשנים 1918–1920 השתתפו חיילים אמריקאים בלחימה פעילה בייחוד בולדיווסטוק וב וב-30 ביוני 1922 חדלה ארצות הברית להכיר בדיפלומט הלא-בולשביקי בחמטב כשגריר רוסיה.
קריסת האימפריה.
ביולי 1922 הכירה ארצות הברית בעצמאותן של אסטוניה, לטביה וליטא ובהמשך ארצות הברית הייתה לאחת ממדינות המערב האחרונות שהכירו בברית המועצות, כאשר אלכסנדר טרויאנובסקי הפך לשגריר הראשון של ברית המועצות בארצות הברית בשנת 1933 והיחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לארצות הברית נוצרו ב-16 בנובמבר 1933.
אולף פון אוילר
אולף פון אוילר (בשוודית: Ulf von Euler; 7 בפברואר 1905 – 9 במרץ 1983) היה מדען שוודי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1970, יחד עם ג'וליוס אקסלרוד וברנרד כץ, "על עבודתם בתחום מוליכים עצביים".
ביוגרפיה.
אוילר נולד ב-7 בפברואר 1905 בסטוקהולם שבשוודיה לשני הורים מדענים. אביו היה הביוכימאי זוכה פרס הנובך הנס פון אוילר-שלפין. סביו היה פרופסור לכימיה באוניברסיטת אופסלה שגילה את היסודות הכימיים תוליום והולמיום. בשנת 1922 אוילר החל ללמוד רפואה במכון קרולינסקה. בשנת 1930 הפך לדוקטור.
אוילר קיים את הפוסט-דוקטורט בלונדון בשנים 1930–1931 אצל הנרי דייל.
בשנת 1973 הפך אוילר לעמית זר בחברה המלכותית.
אוילר נפטר ב-9 במרץ 1983.
קייל סולר
קייל סולר (באנגלית: Kyle Soller; נולד ב-1 ביולי 1983) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אמריקאי-בריטי. הוא זכה בפרס אוליבייה ובפרס התיאטרון של איבנינג סטנדרד.
ביוגרפיה.
סולר נולד בעיר ברידג'פורט שבקונטיקט, וגדל באלכסנדריה שבווירג'יניה. הוא למד בקולג' ויליאם ומרי, והתמחה בהיסטוריה של האמנות. בשנה השלישית ללימודים שהה במשך סמסטר באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) בלונדון, והוצע לו להמשיך ללמוד באקדמיה. סולר עזב את קולג' ויליאם ומרי, ועבר לגור בלונדון כדי להשלים את לימודיו ב-RADA.