בחקירתו על ידי ארמונד לוי, הודה גור בחטיפה והוביל את החוקרים אל גופת הילד שהוסתרה תחת ערימת גרוטאות ליד בית גולדמינץ בנתניה. לטענתו של גור, הוא הסתובב ברחבי הארץ עם הילד במכוניתו וניהל את שיחות הכופר מטלפונים ציבוריים במקומות שונים. הילד נרצח על ידי גור בחניון ארלוזורוב, כאשר גור חנק אותו לאחר שהילד בכה והרים את קולו בקריאות חזרה הביתה. גור רכן עליו עם המרפק על החזה וביד השנייה חסם את פיו מאוויר. בחקירתו נתברר גם כיצד הצליח לקחת את דמי הכופר מבלי להיתפס; התברר כי הוריה של בת זוגו גרו בשכונת נווה נאמן. גור הסתתר בלילה מתחת למסד של הבית, זחל בחשיכה אל החבית ונעלם כלעומת שבא אל מתחת לבית, מבלי שבני הבית הבחינו בכך.
המשפט.
התובעת במשפט הייתה שרה סירוטה.
גור מסר מספר גרסאות שונות אודות מותו של הילד. באחת מהן הוא טען שאורון הוחזק על ידי הילה מררי, אישה הקשורה לארגון פשע שסחט את גור, וכי הוא, גור, אולץ להשתתף בחטיפה תחת איומים, לאחר שאיבד לדבריו מסגרות עץ לציורים שבתוכן ניסו מררי וחבריה להבריח יהלומים לבלגיה. כמו כן טען כי מררי היא שחנקה את אורון למוות לאחר שהלה השתולל וניסה לברוח. משהתברר לה כי הילד ללא רוח חיים, הניחה לטענתו את גופת הילד עטופה בשמיכה במכונית של גור. בעדות שמסרה תושבת בת ים למשטרה אכן דווח כי ילד הדומה במראהו לאורון ירדן נראה ביום החטיפה בחברת אישה הדומה לתיאור של מררי סמוך לקולנוע תל אביב, וכי האישה קראה לילד בשם אורון. העדה אף ציינה כי הילד הזכיר את סביון כמקום מגוריו.
בית המשפט דחה על הסף גרסתו של גור מכמה טעמים ובהם:
הרקע הבעייתי של צבי גור נחשף במהלך חקירתו. התברר כי ב-28 ביולי 1976 הוא נידון ל-18 חודשי מאסר בפועל ועוד 18 חודשים על תנאי בגין ביצוע פריצות לבתי עסק והפצת המחאות ללא כיסוי. גור ישב אז כשנה בכלא לאחר ניכוי שליש על התנהגות טובה. ב-24 באפריל 1980 חודשיים לפני חטיפתו של אורון ירדן, ביצע גור ניסיון חטיפה כושל של ילד בשם נ' שקד מכפר שמריהו. גור פיתה אותו להיכנס לרכבו בתואנה כלשהי והחל להתרחק מהיישוב. נ' נבהל והחל לבכות ועל כן גור החזיר אותו סמוך למקום שממנו אסף אותו. באותו ערב התקשר גור לאמו של נ', התנצל בפניה ואמר כי מדובר באי הבנה כביכול. למחרת התפרסמה בעיתון ידיעה על ניסיון לחטוף ילד מכפר שמריהו.
עוד קבע השופט כי אורון נרצח זמן קצר לאחר החטיפה, כנראה עוד לפני שגור אסף את כספי הכופר, משום שלאחר איסוף הכופר הוא הסתתר במשך שעות מתחת לבית של הורי בת זוגו בנווה נאמן, ללא אורון.
בין שהילד מת מחנק בתא המטען, בין שהחוטף חנק אותו למוות במו ידיו, מבחינה משפטית היווה מעשהו רצח כהגדרתו בחוק העונשין, ובית המשפט דן את צבי גור למאסר עולם בגין מעשה הרצח וכן ל-36 שנות מאסר בגין שתי עבירות החטיפה ועבירת הסחיטה באיומים, שירוצו במקביל לעונש על הרצח.
אחרית דבר.
גור נכלא בכלא איילון.
ב-20 בדצמבר 1985, בעת שהועסק בציור ציורי קיר על גבי חומות הכלא מבחוץ, ללא שמירה, ברח מהכלא. המשטרה ניהלה אחריו מצוד, אך הוא הצליח לחמוק ממנה. לאחר שישה ימים, ב-26 בדצמבר 1985, עלה בראשון לציון על אוטובוס לחולון, זוהה על ידי נוסעת באוטובוס והובא על ידי הנהג למשטרת חולון. בעקבות זאת, הועמד גור לדין ונמנעו ממנו חופשות למשך עשר שנים.
הנשיא עזר ויצמן קצב את עונשו ל-45 שנות מאסר.
בשנת 1995 גור החל שוב לצאת לחופשות, אולם במרץ 2005 נשללו ממנו שוב החופשות בעקבות מידע מודיעיני על התנהגותו ובמאי 2005 הוא הועבר מכלא מעשיהו לכלא באר שבע. ביולי 2010 החל לצאת שוב לחופשות.
בספטמבר 2017, 37 שנים לאחר מעצרו, הודיעה ועדת השחרורים על שחרורו של גור לאחר שהפחיתה 8 שנים מעונשו הקצוב ל-45 שנות מאסר. הפרקליטות עתרה לבית המשפט המחוזי בלוד נגד החלטת ועדת השחרורים, הערעור התקבל וגור לא שוחרר. גור ערער על החלטה זו לבית המשפט העליון. ערעורו נדחה, אך בית המשפט פסק שעל הוועדה לדון שוב בשחרורו בתום ריצוי שמונה תשיעיות (ארבעים שנים) מגזר הדין הקצוב. ביולי 2019 קיימה הוועדה את הדיון נוסף. במהלך הדיון ביקש גור מוועדת השחרורים לדחות את הדיון בשנה שבמהלכה ישתתף בתוכנית שיקום, אולם בקשתו סורבה.
במאי 2020 ביקש להשתחרר עקב גילו המבוגר, היותו חולה בסרטן, והחשש שמא ידבק בנגיף הקורונה בכלא, אולם ועדת השחרורים דחתה את בקשתו, כמו גם בקשות חוזרות ביולי ובדצמבר של אותה השנה.
ב-12 באוקטובר 2021 הובהל גור למרכז הרפואי שמיר והורדם והונשם. עקב כך, החליטה ועדת השחרורים על שחרורו מהכלא באופן מיידי. הפרקליטות ערערה על ההחלטה ולפיכך, שחרורו עוכב. ב-15 באוקטובר 2021, מת גור בגיל 74 בבית החולים, לאחר 41 שנות מאסר. גור היה האדם שריצה הכי הרבה זמן בכלא בישראל.
בתרבות.
מאיר כרמון, שהיה פקד במשטרת ישראל ואחד האחראים לחקירת החטיפה והרצח, כתב רומן היסטורי בשם "השמונה ביוני", המבוסס במידה רבה על הפרשה. הספר יצא לאור ביוני 2013, בהוצאת "מסדה".
בעיר נתניה נקרא גן ציבורי על שמו של אורון ירדן.
ב-8 ביוני 2020 שודר בכאן 11 הסרט של הבמאיות תמנע גולדשטיין חטב והדר קליינמן צדוק "סיפור חטיפתו ורציחתו של הילד אורון ירדן - קץ התמימות", חלק מסדרה בת 3 פרקים בשם "קצה חוט", העוסקת במקרי רצח שאירעו במדינת ישראל. בסרט מרואיינת אחותו של אורון, ליאורה, וכן אנשי משטרה שעסקו בחקירת המקרה, בראשם ניצב משה טיומקין, אז מפקד מחוז תל אביב.
דראגונפורס
דראגונפורס (באנגלית: DragonForce) היא להקת פאוור מטאל (באנגלית: Power Metal) שהוקמה בלונדון בשנת 1999 על ידי הרמן לי וסם טוטמן.
בתחילת הקריירה נקראו "דרגונהארט" (DragonHeart), אך לאחר שגילו שכבר קיימת להקה ברזילאית בשם זה שינו את השם לדראגונפורס.
חברי הלהקה מגיעים ממקומות שונים בעולם, כגון אוקראינה, סקוטלנד ואנגליה. המוזיקה של הלהקה מתאפיינת בקצב מהיר של נגינה, סולואים ארוכים ומהירים ומילות השירים עוסקות בעיקר בפנטזיה ואגדות, אך לפעמים גם בנושאים יומיומיים.
בשמיני במרץ 2010, הודיעה הלהקה על עזיבתו של זמר הלהקה זיפי ת'ירט, עקב מחלוקות מוזיקליות. כעבור כמה זמן הגיעו אל מארק האדסון מבריטניה והוא נמצא מתאים להחליף את זיפי ת'ירט. הלהקה מצליחה בסצנת הפאוור מטאל
ב-15 באפריל 2012 יצא האלבום "The Power Within".
וב-2014 maximum over load וב-2017 reaching into infinity וב-2019 extreme power metal
מחלוקת.
בסוף 2006, לאחר סבב ההופעות של אלבומם השלישי, התעוררה מחלוקת לגבי דראגונפורס. היו להם תקלות טכניות בגיטרות, ככל הנראה בשל כיוון לא נכון בגיטרות על ידי הטכנאי שלהם, וכתוצאה מכך לא יכלו חברי הלהקה לשמוע את צליל הגיטרות בצורה מיטבית. בנוסף, סרטונים של ההופעות הועלו באיכות נמוכה לרשת, והופצו שמועות שחברי הלהקה מנגנים ומאיצים את קצב המוזיקה בסטודיו שלהם בגלל שהם לא יכולים לנגן במהירויות גבוהות. דראגונפורס הוכיחו בהופעות שלאחר מכן שהם יכולים לנגן באותה מהירות את הסולואים כמו באלבומים, ובכך הפריכו את השמועות.
יבגני אריה
יבגני מיכאילוביץ' אריה (ברוסית: Евгений Михайлович Арье; 28 בנובמבר 1947 – 19 בינואר 2022) היה במאי תיאטרון בינלאומי וישראלי, המייסד והמנהל האמנותי של תיאטרון גשר מיום הקמתו ב-1990 עד 2019.
קורותיו.
אריה נולד במוסקבה שברוסיה הסובייטית (בברית המועצות לשעבר). הוא למד פסיכולוגיה לתואר ראשון באוניברסיטת מוסקבה, ועבר אחר כך ללמוד תיאטרון בלנינגרד אצל הבמאי הנודע גאורגי טובסטונוגוב. אריה ביים בתיאטראות המובילים בסנט פטרבורג ובמוסקבה, בהם תיאטרון מאיאקובסקי ו"בולשוי". שם העלה, בין השאר, את המחזה "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים".
היה מסורב עלייה, עד שאושרה עלייתו לארץ בשנת 1990. הוא עלה לישראל בשנת 1990 עם קבוצת שחקנים מתלמידיו, וייסד ביפו, יחד עם סלבה מלצב, את תיאטרון גשר, אחד התיאטראות הרפרטואריים הדו-לשוניים היחידים בעולם (עברי-רוסי). הוא ביים מחזות וגיבש שיטת עבודה ייחודית עם שחקניו. בנוסף, ביים הצגות ואופרות בתיאטרון הבולשוי במוסקבה, בתיאטרון סוברמניק מוסקבה, בניו-יורק ובלטביה. אריה שימש גם מרצה אורח בבית הספר האירופי למשחק בפריז, בג'וליארד, באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת תל אביב.
בכיתת אמן שערך לבמאים צעירים ביוני 2007, ניתן להתרשם מדרך עבודתו ותפישת עולמו באמצעות משפטים שציין, כמו: "הדמויות לא קראו את המחזה, הן לא יודעות מה קורה ברגע הבא", "כדי להגיע אל הפעולה הפשוטה במאי צריך לשאול את עצמו המון שאלות, וכדי לענות עליהן, כדאי שתדע משהו (על החיים) ותשתמש בדמיון", "החיים יביאו אותך לפתרונות שלא קיימים בטקסט", "כשזה טוב, זה בזכות השחקנים, כשזה רע, הבמאי אשם".
פרסים והוקרה.
אריה זכה בפרסים רבים והוקרה ברוסיה, ברחבי העולם ובישראל על הישגיו האומנותיים
חיים אישיים.
אריה היה נשוי ולזוג נולד בן. ב-1989 אריה התגורר עם משפחתו בארצות הברית. לאחר עלייתו לארץ ב-1990 אשתו ובנו נשארו בארצות הברית. ב-2019 עלתה אשתו לארץ לאחר יציאתה לפנסיה. אזרחותה הישראלית של אשתו עוכבה, כי כדי להוכיח את נישואיהם היה עליהם להוכיח ארבע שנות מגורים משותפים. בטרם עברו שנים אלה, אריה חלה בנובמבר 2021 ונפטר ב-19 בינואר 2022 בגיל 74, בבית חולים בניו יורק. עם היוודע מותו, ספדו לו אישים רבים, תוך הדגשת תרומתו לתיאטרון ולתרבות הישראלית.
גויבה
סופי צדקה
סופי שרה צדקה (נולדה ב-26 באוקטובר 1975) היא שחקנית, זמרת ומנחת טלוויזיה ישראלית ממוצא שומרוני שהתגיירה.
ביוגרפיה.