משפטו של אנדריי צ'יקטילו זכה להתעניינות רבה ברוסיה של שנות ה-90, שנים ראשונות וקשות לאחר התפרקות ברית המועצות. לאחר הוצאתו להורג נפוצו שמועות רבות לגבי גורלו. כך למשל הופצה שמועה שמוחו נמכר לחוקרים יפניים, ושמועה אחרת אמרה שצ'יקטילו עצמו נמכר בחשאי לחוקרים זרים בעודו חי. במקרי רצח רבים שהתרחשו ברוסיה התעוררו חשדות שצ'יקטילו חי וחזר לפעולה. השם "צ'יקטילו" הפך למילה נרדפת בסלנג ברוסית לרוצח סדרתי ואפילו לסוטה מין. צ'יקטילו היווה נושא לבדיחות רבות ואף לשירים ברוסית ואף בשפות אחרות, דוגמת השיר: "Ripper von Rostow" (בגרמנית: "המרטש מרוסטוב", אחד מכינויו של צ'יקטילו) של להקת הדארק מטאל הגרמנית "Eisregen" (בתרגום לעברית: "גשם קרחוני").
לפי עדותו של הרוצח הסדרתי אלכסנדר פיצ'ושקין, משפט צ'יקטילו נתן לו השראה לרציחות. פיצ'ושקין עצמו היווה השראה לשני סטודנטים מהעיר אירקוטסק, שביצעו רציחות דומות בשנים 2010-2011. השניים הודו בפני בית המשפט כי המניע למעשיהם הייתה תוכנית טלוויזיה בה צפו ב-2007, שעסקה במשפטו של פיצ'ושקין.
גם במערב זכתה הפרשה להתעניינות רבה, וכמה סרטים וספרים נכתבו בהתבסס על הפשעים, כמפורט להלן.
סיפורו של צ'יקטילו מובא גם בסרטים תיעודיים וחומרי לימוד בנושא רוצחים סדרתיים.
בתרבות.
בשנת 1993 יצא לאור ספרו של רוברט קאלן - "The Killer Department", המתאר בפירוט את הרציחות שביצע אנדריי צ'יקטילו והמאמץ לתפיסתו. בשנת 1995 הוקרן סרט הטלוויזיה "האזרח X", המבוסס על הספר, ונאמן לפרטים במידה רבה. מככבים בו ג'פרי דמאן בתפקיד צ'יקטילו, סטיבן ריאה בתפקיד הבלש ויקטור בוראקוב, דונלד סאת'רלנד בתפקיד קולונל מיכאל פטיסוב, מקס פון סידוב וג'וס אקלנד.
בשנת 2004 יצא לאקרנים הסרט "Evilenko", המבוסס באופן רופף על סיפורו של צ'יקטילו, בכיכובו של מלקולם מקדואל. קטעים גדולים מהתסריט לקוחים מספרו של במאי הסרט, דייוויד גרייקו, "הקומוניסט שאכל ילדים". את פסקול הסרט הלחין אנג'לו בדלמנטי.
בשנת 2008 יצא לאור המותחן הבדיוני "ילד 44" של הסופר הבריטי טום רוב סמית, אשר עוסק במצוד אחר רוצח סדרתי שסיפור חייו וטכניקת הרצח שלו זהים לאלו של צ'יקטילו. הספר היה מועמד ל-17 פרסים בינלאומיים מהם זכה בשבעה, בהם: פרס מאן בוקר, פרס פגיון הזהב, ו-Waverton Good Read Award. בשנת 2015 יצא לאקרנים סרט קולנוע בעל אותו השם, המבוסס על עלילת הספר, ומככבים בו טום הארדי וגארי אולדמן.
בשנת 2021 שודרה מיני-סדרה בשם "צ'יקטילו" על הפרשה ברשת Okko הרוסית.
פומפי
רוטב ברנז
האות אליף (בערבית: ألف; בתעתיק מדויק: אָלִף) היא האות הראשונה באלפבית הערבי. לאות זו יש תפקידים אחדים בשיטת הכתיבה הערבית המודרנית.
אליף בלא שום תוספת, ا, משמשת כאם קריאה המאריכה את תנועת הפתחה. ישנה צורה נוספת של אליף הנקראת אליף מקצורה (אליף מוגבלת או מקוצרת), שנראית כמו יא חסרת נקודות, ﻯ, ויכולה להופיע רק בסוף מילה. אין הבדל בהגיית הצורות.
אליף יכולה לשמש גם כ"כיסא" להמזה, أ או إ, ואז היא מייצגת את העיצור /ʔ/ (כמו אל"ף עיצורית). בעבר, לפני שהומצאה ההמזה, אליף שמייצגת עיצור נכתבה באופן זהה לאליף שמשמשת כאם קריאה – שתיהן נכתבו כאליף ללא שום תוספת. הדבר יצר בלבול, שנפתר עם המצאת ההמזה, שבהתווספותה לאליף מבהירה שהאליף מייצגת עיצור. ההמזה יכולה להופיע מעל לאליף או מתחתיה; כאשר האליף מנוקדת בכסרה, ההמזה מופיעה מתחתיה (إِ), ואילו כאשר האליף מנוקדת בפתחה, בדמה או בסוכון, ההמזה מופיעה מעליה (أَ, أُ או أْ).
אם במילה מופיעה אליף עיצורית (עם המזה) המנוקדת בפתחה ארוכה, כך שאמורות להיות שתי אליפים ברצף, מופיעה במקומן אליף אחת עם מעיין טילדה לראשה, ﺁ, הנקראת אליף מדּה, והיא מייצגת /ʔaː/. כך, למשל במילה القرآن (אלקֻראַאן – הקוראן), שאמורה הייתה להיכתב *القرأان.
עוד סימן דיאקריטי היכול להופיע על אליף הוא הַמְזַתֻ אלְוַצְל הנראה כעין צאד הנכתבת מעל האליף, ٱ, ובהתווספותה האליף שותקת. אליף ואצלה מופיעה בעיקר במילים המתחילות באליף כשמתווספות להן מיליות יחס.
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין אך לא משמאל, כשאר אותיות "דוד' ארז".
פעמים רבות אליף משמשת בערבית, כמו בארמית, בתפקיד אותו ממלאת בעברית האות ה"א: כך, למשל, היא משמשת כמילית שאילה: "أَتَكْتُبُ بِٱلْعَرَبِيَّةؚ؟" שתרגומו: "התכתוב בערבית?", ניתן להשתמש גם במילית هَلْ. גם הבניין הרביעי בערבית: "أفعل" מקביל בעיקרון לבניין העברי הפעיל. (בארמית, לדוגמה, הקדמה היא אקדמה והמצאה היא אמצאה).
האות אליף התפתחה מהאלף הפיניקית ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים:
פסטו
פסטו (pesto) הוא רוטב במטבח האיטלקי, המוכן באופן מסורתי מריחן, צנוברים, שום, שמן זית וגבינת פרמזן או פקורינו כתושים בעלי ומכתש. הפסטו משמש כרוטב לפסטה, כממרח, תיבול למרק ועוד.
מקור הפסטו הוא חבל ליגוריה שבאיטליה. קיימות עדויות למאכל דמוי פסטו כבר בתקופת הרומאים, אם כי ייתכן שמקור הפסטו כפי שמוכר היום בתקופה מאוחרת יותר (סביבות 1600). מקור השם הוא בשורש האיטלקי pestâ שמשמעותו לכתוש.
בנוסף לגרסה הקלאסית של הפסטו (שרכיביה כאמור הם בזיליקום, צנוברים, שום, שמן זית וגבינה קשה) המכונה 'פסטו אלה ג'נובֶזֶה', קיימות גרסאות רבות אחרות של פסטו. ניתן, לדוגמה, להשתמש בעשבי תיבול אחרים (פטרוזיליה, כוסברה, נענע וכיוצא בזה) במקום או בתוספת לבזיליקום. ניתן גם להחליף את הצנוברים באגוזים מסוג אחר, כגון אגוזי קשיו ואפשר להחליף או לוותר על הגבינה. כאשר הפסטו משמש כרוטב, מקובל לפעמים לעדן את מרקמו ולהעשירו על ידי הוספתו לשמנת מתוקה.
גרסאות ידועות כוללות:
במטבח המודרני הפסטו נטחן בדרך כלל במעבד מזון ולא נכתש ידנית. כמו כן ניתן להשיג פסטו מוכן במרכולים. ברבים ממוצרי הפסטו התעשייתי, מוחלפים חלק מהמרכיבים ברכיבים זולים יותר (לדוגמה אגוזי מלך במקום צנוברים, שמן צמחי השונה משמן זית וכדומה) ונוספים חומרים משמרים. בישראל מושמטת לעיתים הגבינה מסיבות כשרות.
פסטו היא מילה איטלקית שמובנה בעברית ממרח, או ליתר דיוק כותש או כתישה. מקובל ליחס את הפסטו לצמח הבזיליקום, אך יש גם ממרח שום, ממרח פטרוזיליה ועוד. כיום כולם יקראו פסטו שכן כולם נעשים בכתישה.
הפארקים הלאומיים של ארצות הברית
בארצות הברית יש 63 אזורים מוגנים המכונים פארקים לאומיים. המנוהלים על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, סוכנות של מחלקת הפנים של ארצות הברית. פארקים לאומיים יכולים לקום אך ורק מתוקף חוק של הקונגרס של ארצות הברית. החוק שיצר את הפארק הלאומי הראשון, הפארק הלאומי ילוסטון, נחתם על ידי נשיא ארצות הברית יוליסס סימפסון גרנט ב-1872 ואחריו הפארק הלאומי מקינק (Mackinac National Park) ב-1875 (נסגר ב-1895) ואז פארק רוק קריק (Rock Creek Park), שמוזג מאוחר יותר לתוך הפארקים הלאומיים של הבירה (National Capital Parks), הפארק הלאומי סקוויה והפארק הלאומי יוסמיטי ב-1890. שירות הפארקים הלאומיים הוקם ב-1916 מתוקף חוק (National Park Service Organic Act) שקבע שמטרת הארגון . פארקים לאומיים רבים התחילו כאזור מוגן במעמד של מונומנט לאומי שהוקם על ידי נשיא ארצות הברית במסגרת סמכותו על פי חוק העתיקות בטרם שודרג מעמדם על ידי הקונגרס. לשבעה פארקים לאומיים (שישה מתוכם באלסקה) צמודה שמורה לאומית, אזורים עם רמת הגנה שונה המנוהלים יחדיו, אבל נחשבים יחידות נפרדות ושטחיהם אינם כלולים בטבלה להלן. הקריטריונים לבחירת אזור כפארק לאומי כוללים: יופי טבעי, מאפיינים גאולוגיים ייחודיים, מערכות אקולוגיות יוצאות דופן, ואפשרויות לנופש (אם כי לא תמיד שוקלים את כל הקריטריונים יחד). מונומנטים לאומיים לעומת זאת נבחרים לעיתים קרובות בשל חשיבותם ההיסטורית או הארכאולוגית. ארבעה עשר פארקים לאומיים מוגדרים גם כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו, בעוד ש-21 פארקים לאומיים מוגדרים שמורות ביוספריות. שמונה פארקים לאומיים מוגדרים הן כאתר מורשת עולמית והן כשמורה ביוספרית.
ב-30 ממדינות ארצות הברית יש פארקים לאומיים, כמו גם הטריטוריות של סמואה האמריקנית ואיי הבתולה של ארצות הברית. המספר הגדול ביותר של פארקים לאומיים הוא בקליפורניה (תשעה), אחריה אלסקה (שמונה), יוטה (חמישה) וקולורדו (ארבעה). הפארק הלאומי הגדול ביותר הוא הפארק הלאומי ראנגל-סנט אליאס באלסקה, 32,375 קילומטרים רבועים (גדול משטחה של בלגיה). גם שלושת הפארקים הגדולים הבאים הם באלסקה. הפארק הקטן ביותר הוא הפארק הלאומי קשת השער במיסורי, המשתרע על 368 דונם. השטח הכולל המוגן על ידי פארקים לאומיים הוא 211,000 קילומטרים רבועים, כשהממוצע הוא 3,500 קילומטרים רבועים, אבל החציון הוא רק 840 קילומטרים רבועים.
כמות המבקרים בפארקים הלאומיים הגיעה לשיא של יותר מ-84 מיליון מבקרים ב-2017. הפארק עם כמות המבקרים הגדולה ביותר היה הפארק הלאומי גרייט סמוקי מאונטיינז בקרוליינה הצפונית וטנסי עם מעל ל-11.3 מיליון מבקרים ב-2017, ואחריו הפארק הלאומי גרנד קניון באריזונה עם מעל ל-6.2 מיליון מבקרים. לעומת זאת רק 11,117 איש ביקרו באותה שנה בפארק הלאומי שערי האזור הארקטי המרוחק שבאלסקה.
כמה פארקים לאומיים לשעבר איבדו הגדרה זו או פורקו. ליחידות אחרות של שירות הפארקים הלאומיים (בסך כל 423) מתייחסים כפארקים לאומיים במסגרת מערכת הפארקים הלאומיים, אף שאין להן הכרה רשמית ככאלו.
פארקים לאומיים.
פארקים לפי מדינה.
פארקים בלעדיים - פארקים שכל שטחם נמצא במדינה אחת. פארקים משותפים - פארקים ששטחם נמצא ביותר ממדינה אחת.
באדור ג'ובאווה