לאחר סיום המלחמה הגיעו למוקצ'בו שני אדמו"רים שנעקרו ממקומות מושבם, רבי יצחק וייס מספינקא ורבי ישכר דב רוקח מבלז. הרב שפירא ניהל מערכות ממושכות נגד שניהם, שהתדרדרו לעיתים תכופות לאלימות קשה ודרשו את התערבות המשטרה בכוחות גדולים. בשבת תשובה ה'תרפ"א (18 בספטמבר 1920) דרש נגד הרבי מבעלז וכינה אותו "סטרא אחרא" ו"שטן בספודיק". לאחר מכן טען בפני השלטון הצ'כוסלובקי כי הוא מרגל קומוניסטי, והצליח לשכנע את הרשויות לגרשו. גופים ציוניים שהתערבו בפרשה הצליחו למנוע את הצעד. הרבי מבעלז עזב את העיר ב-1922, אך המאבק בין שתי החצרות הקצין דווקא לאחר פטירתו ב-1926. שלושה ימים לאחר המוות, בדרשת שבת בבית הכנסת, דיבר סרה במנוח ואמר לשומעיו כי נשמתו לא תמצא מנוחה. בתגובה, הכריזו חסידי בלז על חרם נגדו. בראשית פברואר 1927 התפלגו חסידי בלז בעיר רשמית מהקהילה האורתודוקסית והקימו אחת משלהם; מאחר שהחוק אפשר להכיר רק בקהל אורתודוקסי אחד, הם רשמו את עדתם כנאולוגית. חסידי מונקאטש נאלצו לשכור שומרי ראש קבועים עבור אדמו"רם, והוא אף הותקף על ידי המון זועם כשביקר בלבוב. הסכסוך עם ספינקא נפתר בקיץ 1929, כשרבי יצחק אייזיק הסכים לעזוב את מוקצ'בו בתמורה לתשלום של 100,000 קוֹרוּנה ולכך שיותר לו לבקר את חסידיו בה פעמיים בשנה ללא הפרעות. רק ב-11 במרץ 1934, לאחר שנים של מאבקים אלימים וחרמות הדדיים, נחתם הסכם פשרה בין חסידות מונקאטש לקהילת בלז במוקצ'בו.
הרב שפירא שאף להתנתק משליטת הלשכה האורתודוקסית בברטיסלאבה – יורשתו של הגוף הכלל-הונגרי המקביל שקם ב-1871, שמשרדיו שכנו בבודפשט ושהאזור היה עתה מחוץ לתחום סמכותו – שניהלה את הקהילות בחבל, ולהקים משרד עצמאי לרוס התת-קרפטית תחת שליטתו. כדי לקדם את עניינו כרת ברית פוליטית עם המפלגה האגררית בבחירות הארציות לפרלמנט ב-1925, וסייע להקים סיעת לוויין, "מפלגת האיכרים היהודים", עבורה. לאחר הבחירות סוכלה תוכניתו עקב התנגדותם של רבים מרבני החבל, שהונהגו בידי רבי יוסף צבי דושינסקי ורבי יואל טייטלבוים.
ב-1928 היה אחד מהדוחפים להקמת מפלגת לוויין נוספת, "המפלגה הרפובליקנית היהודית", שזכתה להישגים בבחירות המחוזיות. בעת הבחירות הארציות של 1929 היא לא התמודדה באופן עצמאי אלא קראה להצביע למפלגה האגררית. לאחר שהתקבלו התוצאות והסתבר כי הם הכפילו את כוחם ביחס ל-1925, החליטו ראשי האגררים כי השפעתו הייתה שולית וחדלו מתמיכתם בו. הוא הצליח לכונן ברית חדשה עם הסוציאל-דמוקרטים, אך ניסיון נוסף מצדו לייסד לשכה נפרדת נכשל לאחר שכנס נציגי קהילות שנערך ב-18 ביוני 1930 לא הגיע לידי הסכמה בנדון. לקראת בחירות 1935 הוא רכש מחדש את אמונם של מנהיגי האגררים. לאחריהן, תמכה הממשלה החדשה במאמציו. ב-27 ביוני 1935 התקיימו הבחירות ללשכה החדשה, שהוחרמו על ידי חלק גדול מהרבנים. מחאות רבות שהוגשו לגבי התנהלותה נענו בהתעלמות הרשויות. לאחר מסע לחצים ממושך, הצליחו קהילות רבות - ביניהן אוז'הורוד וברהובה - להימנע מלהסתפח לארגון ונותרו בשליטת ברטיסלאבה.
בשנת 1930 נסע לארץ ישראל לביקור של שבועיים, כדי לפגוש את הרב המקובל שלמה אליעזר אלפנדרי. הקשר ביניהם נוצר לראשונה ב-1925, בתיווך הרב הירושלמי ישעיה אשר זליג מרגליות, שהיה מקורב לשניהם. האדמו"ר פנה כמה פעמים בבקשה לבקר את הרב אלפנדרי, והמקובל הירושלמי נתרצה לבסוף במרץ 1930. הרבי ממונקאטש מיהר על גבי אונייה לארץ ישראל. הרב מרגליות דיווח כי בפעם השנייה שבה נפגשו, זמן קצר לפני ל"ג בעומר, שאלו האדמו"ר "אימתי קאתי מר"? (שאלה שהפנה במקור רבי יהושע בן לוי אל המשיח, ותרגומה: "מתי תבוא, אדוני?") והרב אלפנדרי השיב כי המשיח קרוב אך הרשעים מעכבים את בואו. לאחר הילולת הרשב"י, שבוע וחצי לאחר הגעתם ארצה, נפל הרב אלפנדרי למשכב ונפטר.
ב-1932 הורשע בהעלמת מס בסכום של 1,000,000 קורונה בגלל אי-דיווח על כספי פדיונות שקיבל, ורשויות המס הצ'כוסלובקיות עיקלו את ספרייתו היקרה ב-17 בספטמבר. חסידיו גייסו תרומות כדי להחזירה לרשותו.
ימיו האחרונים.
בי"ז באדר ה'תרצ"ג (15 במרץ 1933) נישאה בתו חיה לרבי ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ'. חתונת הענק, שעלתה 100,000 קורונה, מומנה על ידי הקהילה. אלפי אורחים מאירופה כולה וגם מארצות הברית הגיעו להשתתף בה, כמו גם יותר מ-50 אנשי תקשורת. 600 עניים הוזמנו לסעודה. החתונה כולה צולמה בידי חברת פוקס האמריקנית, ששילמה לרב שפירא סכום גדול בתמורה לזכויות. לאחר שהדבר התפרסם, תקפו אותו אויביו על כך שהתיר זאת, והוא התחרט, דרש להשמיד את התשליל ואסר לצפות בסרט. פוקס תבעה אותו בבית המשפט בדרישה לבטל את האיסור או להחזיר את הכסף.
ב-30 באפריל 1935, בעת כינוס של מנהיגי חסידויות שמרניים בנובי סונץ', הכריזו הוא, רבי בן ציון הלברשטאם מבאבוב, רבי יקותיאל יהודה מסיגט ואדמו"רים אחרים על ייסוד "אגודת החרדים", ארגון שנועד להיאבק באגודת ישראל. באותה שנה נגזרו עליו פעמיים עונשי מאסר בני חמישה-עשר יום; בפעם הראשונה היה זה בגלל החרם שהטיל על הגימנסיה העברית שפעלה במוקצ'בו ועל התומכים בה, ובפעם השנייה הורשע לאחר שכינה במהלך אספת בחירות את המועמד לפרלמנט חיים קוגל "בוגד במדינה".
בדצמבר 1936 חלה התדרדרות קשה במצבו הבריאותי, והוא החל להתלונן על כאבים עזים בכתפו השמאלית. ב-20 בחודש נסע לבודפשט לטיפול רפואי; ההגיוגרף דוד כהנא מסר מבלי לפרט כי הרופאים אבחנו "מחלה קשה" וכי הוא טופל בהקרנות ("בעשטראהלונגען"). דבר חוליו התפרסם, ונערכו תפילות המוניות לרפואתו ברחבי העולם. כ-12,000 יהודים תרמו לו יום אחד מחייהם בחודשיו האחרונים. הרב שפירא נפטר בביתו שבמוקצ'בו, ב-12 במאי 1937. הוא נטמן באוהל אדמו"רי מונקאטש בבית הקברות העירוני.
לאחר פטירתו נתמנה חתנו רבי ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ' לממשיכו ברבנות ואדמו"רות במונקאטש. בערך בשנת 1979, בעת שממשלת ברית המועצות עמדה להרוס את בית העלמין, יוצאי מונקאטש בארצות הברית יחד עם היהודים המקומיים ארגנו את העברת כמה קברים לכפר קרופיץ עילית (Верхній Коропець) הסמוך.
מספריו.
כראש ישיבה ואדמו"ר הוא כתב מאמרים ולמעלה מעשרים כרכים בתחומים מגוונים: פירושים, עיונים ודרשות על התורה, תלמוד בבלי ותלמוד ירושלמי; פסקי הלכה (שו"ת); חקר ועיון במנהגי ישראל ונוסח התפילה, ודרושי באגדה וחסידות. הוא הרבה לעסוק במנהגים שונים ובביסוסם ההלכתי, ולא נרתע מלשנות מנהגים או נוסחאות תפילה שונות כאשר לא תאמו להבנתו ההלכתית. בדרשותיו עורר רבות על יראת שמיים, התנגדות לציונות ועל האמונה, הציפייה, התפילה והפעולה למען ביאת המשיח.
כמו כן יצאו לאור הספרים "דרכי חיים ושלום" - מנהגיו בצירוף פסקים שונים שלו וכן הקובץ "זעקת שפירין", משיחותיו אודות האמונה והתפילה לביאת המשיח.
ריבונוקלאז
קשרים הידרופוביים
אוהב להיות בבית
"אוהב להיות בבית" הוא אלבום האולפן ה-24 של הזמר אריק איינשטיין, בשיתוף המוזיקאי מיקי גבריאלוב, שיצא בנובמבר 1986. היה זה תקליטור המוזיקה הראשון שהודפס ונמכר בישראל.
זהו שיתוף הפעולה הרביעי של איינשטיין וגבריאלוב, לאחר ששיתפו פעולה באלבומים "בדשא אצל אביגדור", "סע לאט" ו"חמוש במשקפיים".
כל שירי האלבום הולחנו ועובדו על ידי גבריאלוב, למעט השירים "אין לו זמן" שהולחן על ידי יצחק קלפטר ועובד על ידי קלפטר וגבריאלוב ו"שכשנבוא" שהלחין היווני ארגיריס קונדיס. איינשטיין כתב שבעה משירי האלבום, כשאת השאר כתבו אברהם חלפי ועלי מוהר. בין השירים הבולטים באלבום: "שכשנבוא" (במקור שיר יווני שתורגם על ידי עלי מוהר), "אוהב להיות בבית" ו"השיר על התוכי יוסי".
אלבום זה יצא באותה שנה על גבי דיסק גם בהולנד.
עטיפת האלבום.
על עטיפת האלבום מוצג ציור שיצר יורם לוקוב שציור קודם שלו הופיע גם הוא על עטיפת אלבומו של איינשטיין ישן וגם חדש 20 שנה קודם לכן. בציור מתואר איינשטיין כשהוא יושב יחף ורכון על שולחן הכתיבה. מבעד לדלת המרפסת ניבט נוף עירוני. הציור שנעשה בהשראת שירי האלבום כולל רמיזות ישירות לכמה משירי האלבום, ובהם "שיר על התוכי יוסי", "יושב מול הנייר" וכן "אוהב להיות בבית". באלבום איורים נוספים שיצר המעצב מנחם רגב.
כרומיט
כרומיט הוא מינרל שהוא תחמוצת של מגנזיום, ברזל, וכרום, השייך לקבוצת הספינל ונוסחתו Fe,Mg)Cr2O4). הכרומיט מורכב מגבישים בעלי מבנה אוקטהדרלי. מגנזיום בכמויות משתנות מצוי במינרל תמיד, לעיתים מחליף אלומיניום או ברזל את הכרום.
הכרומיט מצוי בפרידוטיט וסלעים פלוטוניים אולטרה-בסיסיים מאפיים (עשירים בברזל ומגנזיום) וגם בסלעים מותמרים כמו סרפנטיניט (סלע מותמר עשיר בסרפנטין שנוצר מהתמרה של סלעי יסוד בסיסיים). מרבצים של בצר הכרומיט נוצרים בשלבים הראשונים של ההפרדה המינרלוגית כאשר המגמה מתקררת (תהליך גיבוש מפריט). לעיתים קרובות מוצאים כרומיט יחד עם אוליבין, מגנטיט, סרפנטין וקורונדום. האזור העשיר במחצבים הקרוי מתחם בושוולד (Bushveld igneous complex), המשתרע על 66,000 קמ"ר, צפונית לפרטוריה בירת דרום אפריקה הוא גוף גדול מאוד של שכבות סלעי יסוד מאפיים (mafic כלומר מכילים מגנזיום וברזל) עד אולטרה-מאפיים כשחלק מן השכבות מכילים כ-90% כרומיט הבונה סוג סלע נדיר, כרומיטיט.
כרומיט משמש כחומר חסין אש, אבל בעיקר כמחצב היחיד להפקת כרום. בחצי הכדור המערבי כורים כרומיט בברזיל וקובה בלבד. לשם השוואה כ-80% מהייצור העולמי של כרומיט מגיעים מהודו, איראן, פקיסטן, עומאן, זימבבווה, טורקיה ודרום אפריקה. דרום אפריקה לבדה מפיקה מחצית מכמות זו. גם בקפריסין מצוי מרבץ חשוב של כרומיט.
איקיטוס