אהרן יריב (רבינוביץ') (20 בדצמבר 1920 – 7 במאי 1994) היה אלוף בצה"ל, ראש אמ"ן, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
ביוגרפיה.
יריב נולד במוסקבה במשפחתו של חיים רבינוביץ, רופא יליד לטביה. כעבור שנה עזבה משפחתו את רוסיה לברלין. בשנת 1924 הם עברו ללטביה (שהייתה אז מדינה עצמאית). בשנת 1935 עלה אהרן יריב עם כל משפחה לארץ ישראל. בארץ למד בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה. הוא היה חבר קיבוץ גבע בשנים 1940 עד 1941.
שירות צבאי.
יריב החל את שירותו הצבאי בהגנה בשנת 1939 ובשנת 1941 התגייס לצבא הבריטי, בו הגיע לדרגת סרן. לאחר מלחמת העולם השנייה היה פעיל בהצלת פליטים יהודים ועסק ברכש. ב-1946 נבחר להשתתף במחזור הראשון של בית הספר לדיפלומטים שהקימה הסוכנות היהודית. בשנת 1947 חזר לשירות בהגנה כשלישו של יעקב דורי, מפקד ההגנה. עם הקמת צה"ל (1948) מונה לסגן מפקד גדוד בחטיבת אלכסנדרוני ולאחר מכן באותה שנה למפקד גדוד 21 בחטיבת כרמלי. בתפקידו כמג"ד (מפקד גדוד) השתתף בקרבות בצפון ובכיבוש נצרת במהלך מלחמת העצמאות.
בשנת 1951 מונה לראש ענף במחלקת המבצעים במטכ"ל, ושנה לאחר מכן מונה לראש צוות ההקמה של המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה והיה למפקדו הראשון של בית הספר בין השנים 1954–1956. לאחר מכן שירת כראש מטה פיקוד המרכז. בין השנים 1957–1960 שירת כנספח הצבאי בארצות הברית וקנדה.
באפריל 1960 מונה למפקד חטיבת גולני, באוגוסט 1961 מונה לעוזר ראש אגף המודיעין. בינואר 1964 מונה לראש אמ"ן, ושירת בתפקיד עד 1972 (תקופת הכהונה הארוכה ביותר של ראש אמ"ן). כיהן כראש האגף במלחמת ששת הימים. בשנת 1972, לאחר טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, מונה ליועץ ראש הממשלה גולדה מאיר לענייני טרור.
לאחר הפרישה מצה"ל.
בזמן מלחמת יום הכיפורים, בשנת 1973, גויס כעוזר מיוחד לרמטכ”ל, ולאחר מכן עמד בראש צוות המשא ומתן עם המצרים בקילומטר ה-101 לייצוב הפסקת האש. שיחות אלו היו השיחות הישירות הרשמיות הראשונות בין ישראל ומצרים מאז הסכמי שביתת הנשק ב-1949. ב-11 בנובמבר 1973 חתם יריב עם מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי על הסכם שש הנקודות, בו נקבעה המסגרת לדיונים על הפרדת הכוחות, חילופי שבויים, המשך האספקה לארמייה השלישית המצרית המכותרת והסרת ההסגר המצרי שהוטל בתחילת המלחמה במצרי באב אל מנדב בים סוף. ההסכם הוביל להסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים בינואר 1974.
לאחר פרישתו מצה"ל, הצטרף למפלגת העבודה, שהייתה אז המערך. יריב כיהן כחבר הכנסת מטעם "המערך" בכנסת השמינית (בשנים 1977–1974). הוא שימש שר התחבורה בממשלת גולדה מאיר קצרת הימים, ושר ההסברה בממשלת יצחק רבין הראשונה.
בשנת 1974 הגה ביחד עם שר הבריאות ויקטור שם טוב את נוסחת יריב - שם טוב שבה קראו למדינת ישראל להכיר באש"ף ולנהל משא ומתן לשלום עם הפלסטינים.
בפברואר 1975 התפטר מהממשלה לאחר שלא התקבלו רעיונותיו המדיניים. במאי 1977, ערב הבחירות, התפטר מהכנסת והצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש). מאוחר יותר שב למפלגת העבודה.
משנת 1977 ועד מותו ב-1994 עמד בראש מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1984–1986 עמד בראש ועדות שבחנו את מבנה קהילת המודיעין הישראלית. בשנת 1988 ייסד את המועצה לשלום ולביטחון.
עמדותיו.
יריב השתייך לאגף ה'יוני' במפלגה. בתקופת כהונתו בחבר הכנסת ושר בממשלת ישראל גיבש עם ויקטור שם-טוב את נוסחת יריב - שם טוב, הקוראת לניהול משא-ומתן עם הפלסטינים, אולם היא לא התקבלה על דעת הממשלה.
יריב סבר שלאחר טבח הספורטאים במינכן לא הייתה לישראל ברירה אלא להנהיג מדיניות חיסולים כדי לעצור את הטרור הפלסטיני.
משפחתו.
יריב היה נשוי לנחמה ואב לאסף. התגורר ברמת השרון. אחיו היה גוטמן רבינוביץ, מנהלו לשעבר של העיתון מעריב במשך שנים רבות, אחיינו הוא פרופסור איתמר רבינוביץ, לשעבר שגריר ישראל בארצות הברית ונשיא אוניברסיטת תל אביב.
המשרד לבטחון פנים
אולפור רגנר גרימסון
אולפור רגנר גרימסון (באיסלנדית: Ólafur Ragnar Grímsson; נולד ב-14 במאי 1943) הוא נשיא איסלנד החמישי, ששימש בתפקיד בשנים 1996–2016. מאז פרישתו מהנשיאות הוא עומד בראש ארגון ללא מטרות רווח שנקרא החוג הארקטי.
ביוגרפיה.
נולד ב-1943 בעיר איספיורור באיסלנד. מ-1962 עד 1970 למד כלכלה ומדעי המדינה באוניברסיטת מנצ'סטר. היה מרצה למדעי המדינה באוניברסיטת איסלנד.
היה חבר האלת'ינגי, בית הנבחרים האיסלנדי, ושר האוצר בשנים 1988–1991, כיהן כיו"ר תנועת השמאל של העם באיסלנד (הגוש המפלגתי הגדול של השמאל). נבחר לראשונה לנשיאות ב-1996, בשנית ב-2000, בשלישית ב-2004, ברביעית ב-2008 ובחמישית ב-2012.
הוא הנשיא הראשון שהשתמש בזכותו הווטו המוקנית בחוקה על החלטות בית הנבחרים. מהלך זה שנוי במחלוקת, ויש הטוענים כי פגע במעמדה הריבוני של הרשות המחוקקת. הרקע לטענות היא העובדה שתפקיד הנשיא באיסלנד הוא תפקיד טקסי בעיקרו, בדומה לתפקיד הנשיא בישראל.
מכיוון שההתחממות הגלובלית והעלאת עלויות הדלק עמדו בראש סדר היום הבינלאומי, גרימסון היה מעורב באופן פעיל בקידום הפתרונות. במהלך כהונתו הפכה איסלנד - עם אוכלוסייה של 310,000 איש בלבד - למרכז מוביל במחקר ופיתוח של אנרגיה חלופית, בעיקר גיאותרמית. גרימסון משך תשומת לב בשנת 2007 כאשר תמך בפרויקט מחקר חדש ושאפתני מחוץ לרייקיאוויק, שם תכנן צוות מדענים בינלאומי להפחית את פליטת הפחמן הדו-חמצני על ידי הטמנת ה CO2 בסלע עמוק מתחת לאדמה.
בבחירות 2004 קיבל 67.5 אחוזים מן הקולות ושוב נבחר לנשיא. עם זאת, הביקורת הציבורית על מהלכיו התבטאה כנראה בשיעור ההצבעה הכללי, שהיה נמוך מן הרגיל (63 אחוז לעומת 80 אחוז ומעלה בדרך כלל), ובכך ש-21 אחוזים מן הפתקים היו פתקים לבנים.
חייו האישיים.
גרימסון נישא ב-1974 לגורן קתרין פורברגסדוטיר, שילדה לו תאומים שנתיים לאחר מכן. רבים סבורים כי הפופולריות של אשתו תרמה מאוד לבחירתו לנשיא. מותה ב-1998 הכה בהלם את האומה האיסלנדית.
הוא נישא בשנית לדורית מוסאיוף, ישראלית במוצאה. לאחר שלוש שנות אירוסין נישא הזוג בשנת 2003 בארמון הנשיאות, בטקס פרטי וצנוע.
משובט
ג'אדי
הקרב על יאבין
גייר הארדה
גייר הילמר הארדה (באיסלנדית: Geir Hilmar Haarde; נולד ב-8 באפריל 1951) הוא פוליטיקאי איסלנדי שכיהן כראש ממשלת איסלנד בשנים 2006–2009 וכנשיא המועצה הנורדית בשנת 1995. הארדה היה גם מנהיג מפלגת העצמאות בין השנים 2005 – 2009. החל מ-23 בפברואר 2015 הוא מכהן כשגריר איסלנד בארצות הברית והוא גם מואמן למספר מדינות באמריקה הלטינית. הארדה הוביל בתחילה קואליציה בין מפלגתו לבין המפלגה הפרוגרסיבית. לאחר הבחירות לאלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי) שנערכו ב-2007, בה הגדילה מפלגת העצמאות את כוחה, המשיך הארדה בקדנציה נוספת כראש הממשלה ועמד בראש קואליציה בין מפלגתו לבין "הברית הסוציאל-דמוקרטית. קואליציה זו התפטרה בינואר 2009 לאחר המחאות שפרצו בעקבות המשבר הכלכלי באיסלנד. בספטמבר 2010 היה הארדה לראשון משרי ממשלת איסלנד שהועמד לדין על התנהגות בלתי ראויה בעת כהונתו, הוא עמד למשפט בפני הלנדסדומור, בית משפט מיוחד לטיפול במקרים כאלה. בכתב האישום המקורי הוא הואשם בשישה סעיפים, אך הורשע רק באחד מהם.
ראשית חייו.
גייר הארדה נולד בבירת איסלנד, רייקיאוויק, לאביו, תומאס הארדה, נורווגי ממחוז רוגלנד ולאם איסלנדית. הוא השלים את לימודי התואר הראשון שלו בכלכלה באוניברסיטת ברנדייס שבארצות הברית. לאחר מכן הוא השלים לימודי תואר שני בשני תחומים: ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ובכלכלה באוניברסיטת מינסוטה.
קריירה ציבורית ופוליטית.
קודם לבחירתו לאלת'ינגי שימש הארדה ככלכלן בבנק המרכזי של איסלנד בין השנים 1977 – 1983, ולאחר מכן ועד 1987 כיועץ פוליטי לשר האוצר האיסלנדי. הוא היה חבר האלת'ינגי במשך 22 שנים, משנת 1987 ועד 2009. הוא שימש כיושב ראש סיעת מפלגת העצמאות באלת'ינגי בין השנים 1991 – 1998, כחבר ועדת החוץ של האלת'ינגי באותן שנים והחל מ-1995 שימש כיושב ראש הוועדה. מאפריל 1998 ועד ספטמבר 2005 הוא כיהן כשר האוצר ולאחר מכן ועד יוני 2006 כשר החוץ. באוקטובר 2005 הוא נבחר לתפקיד מנהיג מפלגתו ללא מתמודדים מתחרים לאחר פרישתו של דוד אודסון.
ראש הממשלה.
בעקבות התפטרותו של הלדור אסגרימסון מתפקיד ראש הממשלה ב-5 ביוני 2006, ירש אותו הארדה החל מה-15 ביוני.
ב-23 בינואר 2009 הודיע הארדה שהוא יפרוש מתפקידו כמנהיג מפלגת העצמאות עקב סרטן הוושט שלקה בו בוועידת המפלגה הקרובה במרץ.
המשבר הכלכלי.
סוף תקופת כהונתו של הארדה כראש הממשלה עמדה בסימן המשבר הכלכלי שפגע באיסלנד החל מאוקטובר 2008. תוך שבוע אחד הולאמו שלושת הבנקים המסחריים הגדולים ביותר במדינה על ידי הממשלה בשל אי יכולתם להסדיר את חובותיהם.
ב-26 בינואר 2009 הודיע הארדה שהברית הסוציאל-דמוקרטית לא תמשיך את חברותה בקואליציה. הוא הוחלף בתפקידו על ידי יוהנה סיגורדרדוטיר מהברית הסוציאל-דמוקרטית, לשעבר, שרת העבודה והרווחה ב-1 בפברואר 2009.
משפטו.
על הארדה נמתחה ביקורת קשה בדוח שפורסם באפריל 2010 על ידי ועדת חקירה מיוחדת בנוגע למשבר הכלכלי והוא הואשם בהתנהגות רשלנית יחד עם שלושה שרים נוספים מממשלתו.
ב-28 בספטמבר 2010 הצביע האלת'ינגי ברוב של 33 תומכים מול 30 מתנגדים על העמדתו לדין של הארדה אך לא של שלושת השרים באשמת התנהגות רשלנית. הוא הועמד למשפט בפני הלנדסדומור, בית משפט מיוחד לטיפול במקרים כאלה. הייתה זו הפעם הראשונה שהלנדסדומור התכנס מאז הוגדר תפקידו בחוקה של 1905.