עם התפרקותה של הממלכה הגאורגית המאוחדת במאה ה-15, חבל צ'חומי סופח לממלכת אימרתי שנוסדה אז במערב גאורגיה; לצ'חומי נחשבה לנחלה אישית של מלכי אימרתי. בסוף המאה ה-17 מלך אימרתי, בגרט הרביעי, מסר את החבל לשר הלצ'חומי שלו - קַציַה צ'יכּובאני; בהמשך, דוכס סמגרלו הרחיב את נחלתו של צ'יכובאני על ידי העברת חלקו הצפון-מזרחי של סמגרלו לרשותו; הכוונה של דוכס סמגרלו הייתה לחזק את צ'יכובאני כדי שיהווה יריב למלך אימרתי; במקום זאת, באמצעות רציחת בני משפחת האצולה המגרלית (דדיאני), צ'יכובאני חיזק את המעמד של יורשיו בדוסכות. ב-1704 הוא הצליח להביא להכרזתו של נכדו, בז'אן, לדוכס סמגרלו; בז'אן עבר לסמגרלו ואימץ לעצמו את שם המשפחה של שושלת הדוכסים המגרלית - דדיאני. עם השתלטותה של משפחת צ'יכובאני על דוסכות סמגרלו, לצ'חומי ניתקה סופית מממלכת אימרתי וצורפה לדוכסות זו באופן בלתי-אמצעי.
מלך אימרתי סולומון השני (1810-1792), שרצה לאחד את כל מערב גאורגיה תחת שלטונו, ניסה להשיב לממלכתו גם את הדוכסות של סמגרלו. שושלת דאדיאני המגרלית, שבאותה תקופה הונהגה על ידי צאצאיו של קַציַה הלצ'חומי, הגיבה בכך שבשנת 1803 חתמה עם האימפריה הרוסית על הסכם, שהפך אותה לבת-חסותו של הצאר. כאשר סולומון השני התמיד במאמציו לספח את דוסכות סמגרלו (ולצ'חומי בתוכה), הרוסים ניצלו את הקרע הפנימי בקרב הגאורגים, העניקו סיוע צבאי למגרלים ובשנת 1810 אף כבשו את ממלכת אימרתי. הדוכסות של סמגרלו המשיכה להתקיים תחת החסות הרוסית עד 1857 וסייעה לאימפריה הרוסית להשתלט על חבלים אחרים במערב גאורגיה. ב-1857, כאשר הדוכסות מיצתה את תפקידה, הרוסים ביטלו אותה והפכו לשליטים הבלתי-אמצעיים של סמגרלו. כך הפך לצ'חומי, יחד עם סמגרלו, לחלק מן האימפריה הרוסית. אחרי תום השליטה הרוסית והסובייטית בגאורגיה ב-1991, לצ'חומי הוא חלק מן הרפובליקה של גאורגיה.
ג'ייקוב בנג'מין גילנהאל
בניין הפרלמנט ההונגרי
בניין הפרלמנט ההונגרי (הונגרית: Országház) הוא מקום מושבה של האספה הלאומית ההונגרית, אחד ממבניה הבולטים של בודפשט (הונגריה) ויעד תיירותי פופולרי מאוד. הפרלמנט שוכן בפשט ברובע בלווארוש, בגדה המזרחית של הדנובה, בכיכר לאיוש קושוט. המבנה בנוי בסגנון התחייה הגותית (נאו-גותי) ותוכנן על ידי האדריכל היהודי אימרה שטיינדל בסוף המאה ה-19. כיום זהו המבנה הגדול ביותר בהונגריה ובמרכזו כיפה עם צריח מחודד בגובה 96 מטר.
היסטוריה.
את הפרלמנט תכנן האדריכל היהודי אימרה שטיינדל (שבדומה לבטהובן שהתחרש, התעוור לפני שזכה לראות את עבודתו גמורה) והוא בנוי בסגנון אקלקטי כאשר הסגנון השולט בו הוא נאו-גותי. הוא נבנה בשנים 1885–1904 לכבוד המילניום להולדת הונגריה (1896).
כאלף אנשים היו מעורבים בבנייתו, שבמהלכו השתמשו ב-40 מיליון לבנים, חצי מיליון אבני חן ו-40 ק"ג זהב. בניין זה היה המפואר והיקר ביותר באירופה בזמנו: במחיר הבנייה ניתן היה לבנות עיירה ל-30,000 תושבים.
בתקופת התנוסס מעל כיפת הבניין הכוכב האדום, אך הוא הוסר בשנת 1990.
כיום מהווה בניין הפרלמנט יעד תיירות פופולרי ומתקיימים בו סיורים מודרכים במספר שפות.
המבנה.
בדומה לארמון וסטמינסטר, בניין הפרלמנט בנוי בסגנון הנאו-גותי; יש לו חזית סימטרית ביחס למרכזו וכיפה מרכזית. גם מבפנים הפרלמנט סימטרי ומכאן שיש לו 2 אולמות זהים. בעבר שימשו לבית העליון (חברי פרלמנט ממעמד האצולה) ולבית התחתון (חברי פרלמנט מקרב פשוטי העם). כיום משמש אולם הבית התחתון את הפרלמנט ההונגרי ואילו אולם הבית העליון מושכר על ידי הממשלה לכנסים, קונגרסים ולסיורים מודרכים.
אורכו של הבניין הוא ורוחבו . פנים הפרלמנט כולל 10 חצרות, 13 מעליות, 27 שערים, 29 גרמי מדרגות ו-691 חדרים, מהם למעלה מ-200 משרדים. במרכז הבניין כיפה אדומה גבוהה, בראשה צריח מחודד ומסביבה צריחונים ותמיכות דואות. גובה הכיפה הגדולה, עטורת הצריח, הוא 96 מטר, לציון שנת 896 בה הגיעו השבטים המדיארים להונגריה. עם גובה של , זהו אחד משני הבניינים הגבוהים בבודפשט, יחד עם בזיליקת אישטוון הקדוש.
החזית המרכזית פונה לנהר הדנובה, אולם הכניסה הרשמית והמרכזית היא מכיוון הכיכר שלפני הבניין בצד המזרחי שלו. אל הכניסה המרכזית מובילות מדרגות התחומות בין שני פסלי אריות. מבחוץ ומבפנים יש סך-הכל 242 פסלים על הקירות. בחזית מוצגים פסלים של שליטי הונגריה, מנהיגים טראנסלבניים ואנשי צבא מפורסמים. מעל החלונות מוצגות תמונות של שלטי האצולה של מלכים ודוכסים.
אחד האזורים המפורסמים בבניין הוא האולם בעל 16 פאות (הקסדקוגנלי), יחד עם 2 האולמות (הבית העליון והבית התחתון) הסמוכים אליו. מתחת לכיפה שמור כתרו המקורי של אישטוואן הקדוש, השרביט המלכותי והחרב שלו. הכתר, המופיע גם בסמל הונגריה, מוצג באולם המרכזי משנת 2000.
מוצגים הנוספים בבניין כוללים את חלונות הוויטראז' וציורי הזכוכית אותם הכין האמן היהודי מיקשה רות'.
כתוצאה מעושרו הרב של הבניין ומעבודות היד הרבות בתוכו, הבניין כמעט תמיד נמצא בעבודות תחזוק ושחזור.
אישטוואן הקדוש
המדינות החברות באו&quot;ם
הרברט ספנסר גסר
הרברט ספנסר גסר (באנגלית: Herbert Spencer Gasser; 5 ביולי 1888 – 11 במאי 1963) היה פיזיולוג אמריקאי, זוכה פרס נובל. חלוץ בשטח הנוירופיזיולוגיה. מנהל מכון רוקפלר למחקר רפואי בין השנים 1935 – 1953. בשנת 1944 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על מחקריו בתחום האותות החשמליים העצביים, יחד עם יוסף ארלנגר.
חייו.
גסר נולד בפלטסוויל, עיירה קטנה בוויסקונסין, להרמן וג'יין אליזבת'. אביו, שהיגר לארצות הברית מחבל טירול, הסב מקצועו מרוקחות לרפואה ועבד כרופא כפר. לאחר שסיים את לימודי התיכון בעיירת מולדתו הוא החל לימודיו באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון. בניגוד לרצון אביו סירב ללמוד רפואה וסיים לימודי תואר ראשון כללי בשנת 1910. לאחר מכן המשיך ללימודי תואר שני.
בזמן לימודיו החליט להשתתף במספר קורסים בבית הספר לרפואה, ביניהם קורס מבוא לפיזיולוגיה אותו לימד פרופ' יוסף ארלנגר. גסר הלך שבי בקסמי הנושא והמרצה. הוא התקבל לעבודה באוניברסיטת ויסקונסין כעוזר מחקר בביוכימיה והשתכנע לפנות ללימודי רפואה. את לימודי הרפואה סיים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בשנת 1915. תוך כדי לימודיו ביצע מחקר בתחום קרישת הדם. הוא שב לאוניברסיטת ויסקונסין והחל להורות פרמקולוגיה. בשנת 1917 הזמין אותו מורהו, יוסף ארלנגר, לקבל משרת הוראה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, התגייסו גם גסר וארלנגר למאמץ המלחמתי וערכו מחקר על פגיעות הלם. בשנת 1918 החל מחקרו על רישום פעילות עצבית. בעזרת מגבר מיוחד וגלוונומטר ניסה לנטר אותות חשמליים עצביים. בשנת 1920 הצטרף ארלנגר למאמצי המחקר של גסר לתיעוד אותות עצביים. בשנת 1921 התמנה גסר לראש המחלקה לפרמקולוגיה באוניברסיטת וושינגטון אף על פי שעיקר עניינו במחקר היה בתחום הפיזיולוגיה. בשנת 1924 פרסם יחד עם ארלנגר לראשונה תוצאות ממחקריהם על אופי האותות החשמליים העצביים. בשנת 1931 עבר גסר לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קורנל בניו יורק. בשנת 1934 נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית. בשנת 1935 החל גסר לנהל את מכון רוקפלר למחקר רפואי והפך אותו לאחד ממרכזי המחקר המובילים בתחום הנוירופיזיולוגיה. בשנת 1936 פרסם יחד עם ארלנגר אסופת הרצאות בנושא "האותות החשמליים של פעילות עצבית".
החל משנת 1941 מיעט גסר לעסוק במחקר והתמקד בניהול המכון שבראשו עמד. בשנת 1944 הוכרז כחתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה יחד עם מורהו ועמיתו למחקר יוסף ארלנגר על מחקריהם בתחום הפעילות העצבית. המברק מסטוקהולם המבשר על זכייתו בפרס הגיע אליו בעיצומה של ישיבה. על תחושותיו באותו רגע כתב בזיכרונותיו (בגוף שלישי): "התגובה המיידית הייתה חוסר אמון ולא התעלות נפש. הפיזיולוגיה של סיבי העצב נעשתה כה זרה לחשיבתו, עד שבסיום הישיבה הוא פרש לחדרו כדי לחדש את המגע עם הידע בתחום על ידי קריאת מאמריו שלו." Experimental Neurology, 10 (Suppl. 1, 1964):1-38 הפרס הוענק לו ולארלנגר בדצמבר 1945 בניו יורק וזאת עקב המלחמה שהשתוללה באירופה. בשנת 1953 הוא פרש לגמלאות אולם לא נטש את מחקריו במעבדה. הוא המשיך לחקור עד לשנת 1961 אז סבל מאירוע מוחי. מאז ועד מותו ב-11 במאי 1963, שהה בבית חולים בניו יורק. הוא נותר רווק כל חייו.
גסר נבחר בשנת 1946 לחבר (שאינו בריטי) בחברה המלכותית של לונדון ולחבר באקדמיה השוודית המלכותית למדעים. הוא היה חבר גם באקדמיה למדעים של פינלנד, באקדמיה המלכותית לרפואה של בלגיה, זאת בין שלל התארים והעיטורים שקיבל במהלך חייו.
דני רובס
דני רובס (נולד ב-24 בדצמבר 1957) הוא זמר-יוצר, פזמונאי, מלחין, מוזיקאי ומעבד מוזיקלי ישראלי.
ביוגרפיה.
רובס נולד בקיבוץ שובל, לאב שעלה ממרוקו ולאם שעלתה ממצרים. שם משפחתו מעיד על מוצא יהודי-ספרדי, ולדבריו בתוכנית "גאולה ולונדון" ביולי 2019, אבותיו לבית "רובס" היו גובי מיסים באחד מאיי ספרד. גדל והתחנך בבית הספר התיכוני ע"ש עמוס דה שליט ברחובות. עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל התותחנים, סיים את מסלול ההכשרה ללוחמים ושובץ בגדוד תותחנים. הוא יצא לקורס קצינים ועם סיומו שב לגדוד. בהמשך שימש מפקד סוללה והשתחרר בדרגת סגן. בתחילת שירותו במילואים המשיך לשרת כקצין תותחנים, אך לאחר מספר שנים הפך לזמר מילואים וכן לבוחן עבור הלהקות הצבאיות.