לעומתם, שני חוקרים שהקדישו תשומת לב להיתכנות ההפצצה מנקודת המבט הצבאית הם ריצ'רד פורג'ר (Richard Forreger) וג'יימס קיצ'נס (James H. Kitchens III). פורג'ר, רופא מנתח והיסטוריון צבאי חובב, סקר במאמרו מ-1990 את האפשרות להשמיד את תאי הגזים והכין תסריט אפשרי לביצועו של מבצע אווירי לצורך זה. מאמרו "ניתוח טכני" (technical analysis) מהווה סקירה מקצועית ומקיפה, המבוססת על ההנחה שהיה בידי בעלות הברית מידע מספיק לצורך ביצועה של הפשיטה. הוא בודק את יעילותן של דרכי הפצצה שונות. הוא סוקר את אפשרות הפצצת מסילות הברזל כמו גם את אפשרות הפצצת המחנות עצמם בהתבסס על ספרות צבאית בתחום.
קיצ'נס, היסטוריון צבאי של מלחמת העולם השנייה, כתב ב-1994 מאמר מקיף בשם "הפצצת אושוויץ: בחינה מחדש" (The Bombing of Auschwitz re-Examined). במאמר הוא סוקר בצורה מקיפה ביותר את הידיעות על ההשמדה, את הספרות שנכתבה בנושא ואת כל תהליך קבלת ההחלטות והביצוע ההיפותטי של בריטניה וארצות-הברית, למן הרגע שבקשת ההפצצה הוגשה להן. הוא בוחן את דרכי הפעולה האפשריות בכל שלב, מנתח את פני השטח של אושוויץ, בחירת סוג המטוסים המתאים, קשיי המבצע עד ההגעה ליעד, קשיי ביצוע הפעולה וסיבות נוספות שהניאו את המנהיגים האזרחיים והצבאיים מלבצע את המבצע, שאין להן קשר עם אנטישמיות או עם אדישות כלפי סבלם של בני אדם. מסקנתו של קיצ'נס היא שהמשימה לא הייתה בת ביצוע.
סוגיות פוליטיות בשאלת ההפצצה.
מדיניות מכוונת של נשיא ארצות הברית.
ישנם חוקרים הטוענים, כי נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, נמנע במכוון מלפעול למען קרבנות השואה. לדברי חוקרים אלה, הנשיא רוזוולט, בחושיו הפוליטיים המחודדים, ידע שהגירת יהודים לארצות הברית אינה פופולרית. הוא נמנע מכל פעולה לטובת היהודים באירופה, ומינה את ידידו ברקינרידג' לונג לאחראי על עניין הפליטים. לונג הורה לקונסולים באירופה לדחות שוב ושוב מתן אשרות כניסה לארצות הברית. התוצאה הייתה שרק עשרה אחוזים ממכסת ההגירה השנתית נוצלה, וממאות אלפי יהודים נמנעה ההצלה על ידי כניסה לארצות הברית.
לונג ניסה למנוע את הפצת מברק ריגנר; הוא ביקש מציר ארצות הברית בשווייץ שלא לקבל עוד שדרים מריגנר ולא להעביר ידיעות כאלה לאזרחים פרטיים בארצות הברית. באפריל 1943 כונסה ועידת ברמודה שמטרתה הייתה לדון בהצלת הפליטים, אך למעשה היא נועדה להשקיט את דעת הקהל ואת ארגוני ההצלה היהודיים שתבעו ממעצמות בעלות הברית לעשות דבר מה על מנת לעצור את השמדת היהודים במסגרת "הפתרון הסופי". לוועידה לא היו כל תוצאות משמעותיות, אך גם את המועט שהושג בה פירש לונג, כפי שהעיד בשימוע בקונגרס, כאילו החלטותיה התירו לשאת ולתת עם גרמניה. לונג גם הטעה את הציבור באשר למספר הפליטים היהודים שכניסתם לארצות הברית הותרה במהלך המלחמה. בעדותו בפני הקונגרס בשנת 1943 מסר כי רובם של 580,000 הפליטים מאירופה שכניסתם לארצות הברית הותרה היו יהודים. ביומנו הודה לאחר מכן כי מספר הפליטים שקיבלו אשרות כניסה היה 545,000 ורובם לא היו יהודים.
פעילותו של לונג הביאה לכך ששר האוצר של ארצות הברית, הנרי מורגנטאו, שיגר ב 16 בינואר 1944 מזכר לנשיא רוזוולט ובו הוקיע את מה שכינה "הכישלון המוחלט של פקידים מסוימים במשרד החוץ" לנקוט פעולה יעילה למניעת השמדתם של היהודים באירופה הכבושה. מורגנטאו נקב במפורש בשמו של לונג וגינה את יחסו "האדיש, הקשוח ואף העוין" של משרד החוץ לעניין הצלת היהודים. מורגנטאו הביא במזכרו לשיא פרטים רבים על חלקו של לונג בהסתרת המידע שהגיע באמצעות מברק ריגנר. בעקבות מחאתו של מורגנטאו הודח לונג מתפקידו כממונה על נושא הפליטים במשרד החוץ והנשיא הודיע ב 22 בינואר 1944 על הקמת הוועד האמריקני לפליטי מלחמה, המורכב משרי החוץ, האוצר והמלחמה, שתפקידו ל"לנקוט בדחיפות פעולות כדי לסכל לאלתר את התוכנית הנאצית לחסל את כל היהודים ואת המיעוטים האחרים באירופה".
לונג המשיך לשרת במשרד החוץ עד לחודש נובמבר 1944 ואז פרש לגמלאות.
לקראת הבחירות לנשיאות ב-1944 היה חשוב לרוזוולט לזכות בתמיכת מיליוני האמריקאים ממוצא פולני, ולכן הצטרף לבריטים ושלח מפציצים אמריקאים להטיל הספקה לעזרת מרד ורשה, משימה שבוצעה תוך אבדות כבדות ותרומתה הייתה מצומצמת. לעומת זאת היהודים ממילא תמכו בו ברוב עצום ולא היה לו צורך פוליטי להתאמץ לזכות בקולותיהם, למשל להפציץ את אושוויץ. בשל כך התנגד ממשל רוזוולט להפצצת אושוויץ.
עם זאת, רוזוולט בכל זאת שלח מכתב מאיים, באמצעות על ידי שר החוץ קורדל הול, לשליט הונגריה, אדמירל מיקלוש הורטי. המכתב נשלח ב-26 ביוני 1944, ובו נכתב: "אני סומך לא רק על שיקולים הומינטרים אלא גם על כוח הנשק... גורל הונגריה לא יהיה כמו אף אחת מהארצות התרבותיות... אלא אם המשלוחים יופסקו מידית". מספר ימים לאחר מכן, ב-2 ביולי, הופצצה בודפשט על ידי 600 מפציצים של חיל האוויר של ארצות הברית. המכתב (עם מכתבים נוספים של מלך שוודיה, האפיפיור ועוד) וההפצצה שכנעו את הורטי להפסיק את המשלוחים לאושויץ, וכך ניצלה שארית יהודי הונגריה (כ-200,000 נפש, בעיקר בבודפשט).
מדיניות סודית של משרד המלחמה האמריקני.
טענה אחרת המועלית על ידי חוקרים היא שהיוזמה לדחיית הפצצת אושוויץ הייתה של מחלקת המלחמה של ארצות הברית. על פי ויימן, משרד המלחמה דחה את התוכנית להפצצת אושוויץ ולא נועץ כלל עם מפקדי חיל האוויר באירופה. סיבת הדחייה הייתה מדיניות סודית של משרד המלחמה, לפיה הצבא לא יעסוק "בהצלת קורבנות פעולות הדיכוי של האויב, אלא אם יהיו פעולות הצלה שכאלה תוצאה ישירה של מבצעים צבאיים שמטרתם להביס את כוחות האויב." על מדיניות זו הוחלט בוושינגטון חמישה חודשים קודם לכן.
אמנת האג.
מדריך השדה של משרד המלחמה של ארצות הברית, שיצא לאור ב-1940, ציטט מילה במילה את אמנת האג משנת 1907, שנגדה את ההריסה ההיפותטית של אושוויץ: "ההתקפה או ההפצצה בכל אמצעי שהוא, של ערים, כפרים, מבני מגורים, או בניינים לא מוגנים, אסורה". המדריך אף מפרט שלוש דוגמאות של "מקומות מוגנים", שאחד מהם יכול היה לשמש להצדקת הפצצת אושוויץ מבחינה חוקית: "מקום שמיושב על ידי כוח צבאי".
החשש מהרג אזרחים חפים מפשע.
לא מן הנמנע שכתוצאה מהפצצה היו נהרגים מאות, אם לא אלפי אסירים ומספר גדול פי כמה היו נפצעים. בנוסף לכך היה חוסר ודאות בהצלת הנותרים. שיקולים אלה היו למכשול בפני החלטת מנהיגי בעלות הברית בביצוע ההפצצה על עשרות אלפי אזרחים חפים מפשע, זאת דווקא בגלל שיקולים הומניטריים ומשום לבם הרחום. קיצ'נס תומך בדעה זו, באזכרו ספר שכתב ההיסטוריון רונאלד שאפר שמתאר את רגישות מנהיגי צבאות בעלות הברית להרג חפים מפשע. קיצ'נס גם מזכיר עדות בנושא מ-1985 של לואיס פאוול, שהיה קצין במודיעין האמריקני ומאוחר יותר שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. פאוול ענה לשאלה ספציפית בנושא באומרו: "אני בטוח לחלוטין שגנרל ספאץ היה מתנגד לכל הצעה להרוג אזרחים יהודיים, על מנת להוציא את אושוויץ מכלל פעולה באופן זמני. לא סביר לחשוב שאדם הגיוני ינהג לפי הצעה כזו". אך לפי יהודה באואר, הגנרל קארל ספאץ, מפקד חיל האוויר של ארצות הברית באירופה, אכן הציע להפציץ את אושוויץ ב-2 באוגוסט 1944, לאחר שנודע לו תוכן דו"ח וורבה-ווצלר. הצעתו לא אושרה.
החשש ממעשי נקם גרמנים בעקבות ההפצצה.
זהו אחד הנימוקים שהעלה מקלוי בתשובתו לפהלה מ-14 באוגוסט באשר לדחיית בקשת ההפצצה: "מאמץ מסוג זה, אפילו נניח שהוא מעשי, עלול לעורר את הגרמנים לנקוט פעולות נקם חריפות עוד יותר". לסברת מקלוי היה על מה להסתמך. בדו"ח של המודיעין הבריטי מ-5 בספטמבר 1944 נאמר כי בידי הגרמנים היו 160,000 שבויים מחבר העמים הבריטי, ו-30,000 שבויים אמריקאים. כפי שמציין פיינגולד, הנאצים יכלו להסלים את הטרור ולהוציא להורג שבויי מלחמה. הוא מאזכר ראיון שנעשה עם מקלוי בשלהי המאה העשרים ובו הוא אמר שדווקא נימוק זה ולא חוסר הנכונות להקצות משאבי מלחמה למשימות לא חיוניות היה הנימוק העיקרי לדחיית אופציית ההפצצה.
פו&quot;פ
מרדכי בשארי
מרדכי בשארי (נולד ב-21 ביולי 1942) הוא פיזיקאי ישראלי, ששימש כמנכ"ל ומדען ראשי במשרד התקשורת ובמשרד המדע.
ביוגרפיה.
בשארי נולד בישראל בעיר רחובות. הוא סיים לימודי מוסמך באוניברסיטה העברית ב-1966, ואת הדוקטורט שלו במכון ויצמן בשנת 1968. מחקרו המדעי התמקד בעיקר בתחום פיזיקת החלקיקים.
כיהן בתפקידים ציבוריים:
שימש יו"ר המועצה הלאומית לקשר ולאלקטרוניקה ועוד.
בנוסף שימש כחבר במועצה לתכנון לאומי וכלכלי, כממלא מקום יו"ר מועצת המנהלים של רשות הדואר ועמד בראש רשימה מקומית למועצת עיריית רחובות.
הטרילוגיה הניו-יורקית
הטרילוגיה הניו-יורקית הוא מקבץ של שלוש נובלות שנכתבו על ידי הסופר האמריקאי פול אוסטר: עיר מזכוכית (1985), רוחות-רפאים (1986) והחדר הנעול (1986). שלוש הנובלות קובצו מאוחר יותר לכרך אחד. לנובלה הראשונה, עיר מזכוכית, יצא עיבוד מחדש לרומן גרפי אשר תורגם לעברית ב-2008). במהדורה זו, כתב ארט ספיגלמן את ההקדמה.
למרות שהסיפורים נכתבו בסוגת ספרות הבלשים, לרוב משייכים אותם לזרם הפוסט מודרניסטי.
בית בובות
שיזף רפאלי