בשנת 1943 שוחררה לוב מהכיבוש האיטלקי-גרמני. הקהילה חוותה בעיות קיום, היה מחסור במזון, ביגוד ותרופות. כמו כן, סבלו היהודים מהיחס העוין של סביבתם שכלל פגיעות פיזיות. בו בזמן, המוסדות הקהילתיים והציבוריים טרם הופעלו מחדש. אפרים אלימלך אורבך, שהיה רב צבאי בצבא הבריטי, סיפר כי בביקורו בלוב הקדיש זמן רב לטיפול בשיקום הקהילה. הוא הצליח לארגן מפגשים בין ועד הקהילה לבין הממשל הבריטי. הוקמו מחדש מחלקות הקהילה לעזרה סוציאלית, לעזרה רפואית ולענייני עבודה. וכך, חלק מהיהודים זכו אף הם לתעסוקה במחנות הצבא שבמקום. אורגנה גם עזרה מארץ ישראל וכך הגיעו אל הקהילה 10 טון מזון, בגדים ותרופות. בהמשך אף הגיעו מהארץ מורים למוסדות החינוך שנפתחו מחדש. לפעילות זו היה גם היבט חגיגי. הימים היו ימי הפורים וכך נאספו החיילים בבית הכנסת של הקהילה וקראו את המגילה. לאחר מכן התקיים בבית מכבי המקומי נשף פורים ליהודי המקום ולחיילים.
פרעות 1945.
ב־1945, עם סיום מלחמת העולם השנייה, חיו בלוב כ־36,000 יהודים. בנובמבר 1945, נערכו פרעות ביהודי לוב ו־142 מהם נהרגו, רבים אחרים נפצעו ורכוש קהילתי רב נפגע לרבות בתי כנסת.
פרעות 1948.
ביוני 1948, בסמיכות לפלישת צבאות ערב לישראל, התרחשו שוב אירועי דמים בהם נטבחו 14 יהודים, ונהרסו 280 בתים. היהודים נערכו לפעולות של הגנה עצמית.
עזיבה המונית.
האוכלוסייה היהודית בלוב הייתה ציונית מאוד לאורך הדורות. חלקם היו חברים בתנועות ציוניות. עוד בטרם הקמת מדינת ישראל עלו יהודים מלוב לארץ ישראל. עם הקמת המדינה מנתה האוכלוסייה היהודית בלוב מעל 38,000 תושבים, רובם בעיר הבירה טריפולי ובבנגאזי.
בעקבות הפרעות קבלו יהודי לוב עדיפות לעלייה לישראל מבחינת הסוכנות היהודית. משתמה מלחמת העצמאות, במהלכה מנעו הבריטים עלייה לישראל כדי שלא לעזור ללחימה, הרשו הרשויות בלוב ליהודים לעלות לישראל. ברוך דובדבני, מנהל המשרד הארצישראלי באיטליה, נשלח ללוב לארגן את העלייה, ובקיץ 1949 ביקר בלוב ראש מחלקת העלייה בסוכנות, יצחק רפאל. עד אוקטובר 1949 עלו לישראל כ־30% מיהודי לוב. העולים הקימו בישראל מספר מושבים, בהם פורת עלמה אחיסמך וזיתן. בנובמבר 1949 הגיע ללוב נציג חדש של הסוכנות היהודית, ד"ר מאיר ורדי. בסוף 1949 הואטה העלייה מלוב כדי לפנות מקום לעליית יהדות תימן במבצע על כנפי נשרים. בשנים 1950–1951 נמשכה העלייה ובסוף שנת 1951 הוגברה העלייה והועלו גם חולים ונכים רבים שנמנעו עד אז מלהעלותם, בגלל התקרב ההכרזה על עצמאות לוב.
לאחר העצמאות – השלמת העזיבה.
שנות עצמאות ראשונות: החמרת האפליה.
בתחילת 1952 ביקר ברוך דובדבני בלוב והגיע להסכמות עם השלטונות על המשך העלייה מלוב במהלך השנה.
לאחר העלייה ההמונית נשארו בלוב כ־4,000 יהודים. בסוף 1951, לאחר שהכריזה לוב על עצמאותה מן השלטון הבריטי, לא ניתנה ליהודיה תעודת זהות לובית ואף לא זכויות אזרחיות כלשהן. החל מ־1953, ברצותם לצאת מלוב (גם לצורך זמני), היו מקבלים היהודים תעודות מסע חד־פעמיות עליהן לא צוינה אזרחות. בהמשך נרשם עליהן הכיתוב "יל" בצירוף מספר סידורי לציון היותם יהודים. בשנת 1958 נקבע בחוק כי יש לפרק את הקהילה היהודית, אך בשנת 1962 הכריזה המדינה חגיגית על זכאות היהודים לאזרחות. למעשה, רק יהודים בודדים זכו לה, והיתר נותרו משוללי זכויות.
מלחמת ששת הימים, פרעות ועזיבה.
בשנת 1967, ערב מלחמת ששת הימים, נותרו במדינה כששת אלפים יהודים. במהלך המלחמה פרע בהם ההמון המוסלמי, ולאחריה הורשו כמעט כל היהודים לעזוב את המדינה.
תחת שלטון קדאפי.
בשנת 2002 עזבה את לוב היהודייה האחרונה, רינה דבש.
יוצאי-לוב.
קיימות בעולם שתי קהילות מרכזיות של יוצאי-לוב, האחת בישראל והשנייה ברומא שבאיטליה. מכוני מחקר מרכזיים של יהדות לוב, העוסקים בשימור מסורתה, הם מרכז מורשת יהדות לוב, מרכז אור שלום ומכון גנזי רפאל העוסק בהוצאת ספרים.
בישראל.
בין השנים 1948–1950 עלו לישראל מרבית יהודי לוב, כ-30,000 איש, ממניעים ציוניים.
באיטליה.
בקיץ 1967, כתוצאה ממלחמת ששת הימים, הגיעו לרומא בירת איטליה כ-3,000 יהודי טריפולי, שהייתה חלק מהקורסו איטליה. הקהילה השתקעה באזור פיאצה בולוניה. כיום הקהילה מונה כשליש מיהודי רומא.
בנע'אזי
מרד הנעורים
"מרד הנעורים" (באנגלית: "Rebel Without a Cause") הוא סרט משנת 1955. הסרט נכתב על ידי סטיוארט סטרן ובוים על ידי ניקולאס ריי, ובכיכובם של ג'יימס דין, נטלי ווד וסאל מינאו. ניקולאס ריי הועמד ב-1955 לפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר על הסיפור לסרט.
שם הסרט באנגלית, "Rebel Without a Cause", הוא כשם ספרו של הפסיכואנליטיקאי רוברט לינדר, שיצא לאור בשנת 1944, הדן בנסיבות המובילות לעבריינות נוער.
עלילת הסרט.
ג'יימס דין מגלם את ג'ים בן ה-17, נער מתוסבך המגיע לעיירה חדשה ולבית ספר חדש. בניסיונותיו להשתלב עם התלמידים הוא מסתבך במרוץ מכוניות בעל השלכות הרסניות.
ג'ים, בן להורים אמידים - אב חלש ואם דומיננטית - הוא צעיר יפה תואר, שמאפייני גיל ההתבגרות מעצבים את צעדיו: הצורך בהשתייכות חברתית, הצורך בעצמאות והצורך למרוד בהורים ובממסד. מאפיינים אלה באים אצלו לידי ביטוי בדפוסי התנהגות אלימים, בהסתבכות תדירה עם המשטרה, בצורך להוכיח את עצמו בכל מחיר, דפוסים המגיעים לסיום טראגי עם מותו של אחד מחבריו.
ג'ים מנסה להתקבל בחברת הנערים שבעיר החדשה, וכן גם להתחבב על נערה (נטלי ווד) בחבורה. לכן הוא מסכים להתחרות במרוץ מכוניות מסוכן ולא חוקי. באותו מרוץ, עקב תאונה, נהרג מנהיג חבורת הנערים. הנער מאשים את עצמו בתאונה, ומלא במרירות, יאוש, בדידות, ורגשות אשם. הוריו של ג'ים אינם מגלים סובלנות או רגישות למצוקתו של בנם המיואש. תחושותיו הקשות של ג'ים, מביאות אותו לברוח ולהסתגר, עם ידידתו ועם ידידו. באותו לילה סוער משולבים הסתגרות מפני השוטרים, אהבת נעורים עם ידידתו, וסוף טראגי של ירי בשגגה בו נהרג ידידו.
ניתוח.
הבמאי ניקולאס ריי והשחקן ג'יימס דין מתארים בסרט דיוקן של נער הנתון במצוקה, תוך בחינה של עולמו של ג'ים ושל הלחצים הסוגרים עליו, בשתי מסגרות התייחסות:
הצלחת הסרט מיוחסת, מלבד לתסריט הבנוי היטב, גם לג'יימס דין, בזכות משחקו המרגש והופעתו. ההשתתפות בסרט זה היא שפרסמה את דין. כשנה לאחר צאת הסרט לאקרנים נהרג דין בתאונת דרכים, ודמותו נותרה עד היום כסמל למתבגר הנצחי, המנסה, לפעמים באופן נואש וטראגי, למרוד במוסכמות.
הביקורת החברתית בסרט.
בסרט קיימת ביקורת, המוסווית בין השורות באופן המתחייב, בהתאם לקוד הייז שנהג בסרטים משנות החמישים: היחס לנער ההומו. בסרט מתואר נער עדין, המאוהב בג'ים, ודחוי חברתית, בין השאר בגלל אותה התנהגות ספק עדינה - ספק נשית. נער זה מוכן לתת כה הרבה על מנת להתקבל על ידי החברה ולקבל מעט חיבה, ולשווא. הוא מנודה חברתית על ידי הכלל, הולך אחרי ג'ים גיבור הסרט, גם כאשר ג'ים נותר לבדו, ובסופו של הסרט נורה למוות. כך, מבלי שהמילה "הומוסקסואליות" תאמר בסרט, קיימת כאן גם אמירה חברתית שהקדימה את זמנה ב־30 שנה, תוך ביקורת על החברה הלא סובלנית, הדוחה אדם בגלל שונותו ובגלל אי הבהירות המגדרית שהוא מקרין.
בנוסף, הסרט מכוון זרקור אל התא המשפחתי, ואל מערכת החינוך והחוק, שלא מספקים מענה לבעיותיהם של הצעירים, בעולם מורכב ההולך ומסתבך.
הביקורת על המשפחה האמריקאית, האידיאלית לכאורה, היא בתיאור ההסוואה של הקשיים והלחצים, תוך העמדת פנים חברתית. בנוגע למערכת החינוך ולמשטרה, מבקר הסרט את הדעות הקדומות ואת חוסר הגמישות של הממסד, על תוצאותיה המרות.
המאה השתיים עשרה
התזמורת הסימפונית של פיטסבורג
התזמורת הסימפונית של פיטסבורג (באנגלית: Pittsburgh Symphony Orchestra) היא אחת התזמורות החשובות בארצות הברית. בסיסה הוא בפיטסבורג, פנסילבניה.
התזמורת נוסדה על ידי אגודת האמנויות של פיטסבורג בשנת 1895 והופיעה בקונצרט הראשון שלה שנה לאחר מכן. מנצחה הראשון היה פרדריק ארצ'ר, שהביא מספר רב של נגנים מן התזמורת הסימפונית של בוסטון כדי לחזק את ההרכב החדש.
ארצ'ר פרש בשנת 1898 והחליף אותו ויקטור הרברט, שלקח את התזמורת לכמה סיורים והגביר במידה רבה
את נוכחות התזמורת. אחרי הרברט בא אמיל פאור בשנת 1904. התזמורת משכה מספר לא קטן של מנצחים אורחים בעלי שם בשנותיה הראשונות, ביניהן אדוארד אלגר וריכרד שטראוס, אבל נאלצה להתפרק בשנת 1910 מחמת קשיי מימון.
רק בשנת 1926 הוקמה התזמורת מחדש עם נגנים, שעבדו ללא שכר ותרמו כל אחד מכספו לאפשר את קיום העונה החדשה בשנה הבאה. מנהל התזמורת, אליאס בריסקין, היה גם מנצחה בשנים הראשונות לאחר שיקומה. בשנת 1930 הובא אנטוניו מודארלי כמנצח. ב-1937 הוזמן אוטו קלמפרר לארגן מחדש את התזמורת ולזכותו נרשמת העלאת התזמורת לרמה בינלאומית בתקופת זמן קצרה להפליא.