עם השיר הופיעה ביונסה בטקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV, בשנת 2016. (באותו הטקס זכה בפרס בקטגוריית "הקליפ הנשי הטוב ביותר")
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר, הוא קטע אשר נחתך מתוך הסרט "" שיצא עם האלבום, "Lemonade". בקליפ נראית ביונסה כאשר היא לובשת שמלה בצבע צהוב, ואלת בייסבול בידיים שלה, איתה היא שוברת זכוכיות, מכוניות וכדומה.
נכון למאי 2021 הקליפ של השיר צבר למעלה מ-200 מיליון צפיות.
סלימאן מנחם מני
הרב סלימאן מנחם מני (1850–1924) היה ראש ישיבה, מורה צדק, אב בית דין, חכם באשי ורבה של חברון. לאחר פטירת הראשון לציון, הרב יעקב שאול אלישר, החליפו הרב מני במשך תקופה קצרה בתפקידו. עד לבחירתו לתפקיד החכם באשי של חברון, כתב ספרות יפה ושירים רבים.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1850 (ה'תר"י) בבגדאד שבעיראק לסמרה ולרב אליהו מני. נקרא על שם סבו, סלימאן, ועל שם הרב מנחם די לונזאנו.
בשנת 1856 (ה'תרט"ז) עלו עמו הוריו לארץ ישראל, והתיישבו בירושלים. בשנת 1858 (ה'תרי"ח) עבר עם משפחתו להתגורר בחברון, שם למד תחילה מפי אביו, ובהמשך בתלמוד תורה ובישיבה. כן למד אצל הרב שלמה יהודה ליב אליעזרוב ובהמשך אצל הרב משה פרירה, חותנו לעתיד. בסיום לימודיו נישא לריינה פרירה מסרייבו שבבוסניה, הוסמך לרבנות והחל לסייע לאביו בהנהגת הקהילה בעיר.
בצעירותו התעמק בלימוד השפות עברית וערבית ודקדוקן, וכתב סיפורים, שירים בעברית ובערבית, ומאמרים בעיתונות העברית.
בשנת 1875 (ה'תרל"ה) נסע בשליחות אביו לדמשק שבסוריה, כדי לטפל ברכישת קרקעות הכפר סאנברה הסמוך לחברון, אך לבסוף לא הוכתרה שליחותו בהצלחה.
בשל עלילה מצד מושל טורקי, נאסר בשנת 1880 (ה'תר"ם) בדמשק למשך שלוש שנים. עם סיום ריצוי עונש המאסר, חזר לחברון, ובשנת 1884 (ה'תרמ"ד) נסע לארצות חו"ל כשד"ר בשליחות אביו.
כדי לא להתפרנס ממשרה רבנית, עסק לפרנסתו במסחר, ולשם כך גם נסע לעזה ולמדינות נוספות: בשנת 1888 נסע להודו ולקולקטה, בשנת 1892 נסע למצרים ובשנת 1893 נסע לתוניסיה ולאלג'יריה, שם שהה שם במשך שלוש שנים. בשנת 1896 חזר לחברון, לאחר שלא הצליח במקצוע המסחר, והחל לשמש כרב וכמורה. בשנת 1898 (ה'תרנ"ח) החל לשמש כראש ישיבת "מעשה ניסים" בחברון.
עם פטירת אביו בשנת 1899 (ה'תרנ"ט), מונה לשמש כאב בית הדין בחברון, וכיד ימינו של הרב חיים חזקיהו מדיני. עם פטירת הרב מדיני בשנת 1904 (ה'תרס"ה) מונה לשמש כחכם באשי וכרבה של חברון. לאחר פטירת הראשון לציון, הרב יעקב שאול אלישר בשנת 1906 (ה'תרס"ו) מונה לשמש כמחליפו הזמני בתפקידיו, עד להכתרת מחליף קבוע בשנת 1907 (ה'תרס"ז), לאחר שסירב להמשיך לכהן במשרה.
בכהונתו כרבה של חברון, התפרסם כמשכין שלום, ויהודים וערבים כאחד היו פונים אליו כדי ליצור פשרה בסכסוכים שונים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, המשיך את פעילות ישיבת "מעשה ניסים", בניגוד לרוב שאר הישיבות, שנאלצו להיסגר בתקופה זו. באותה תקופה גם פעל להמתיק פסקי דין של בית המשפט הצבאי העות'מאני כנגד חיילים יהודים, וסייע לחיילים יהודים שעברו בחברון בדרכם לחזית.
עם עזיבת הצבא העות'מאני את חברון בסיום המלחמה, חששו נכבדי חברון הערבים לגורל יהודי העיר, ובמשך כשבועיים, התכנסו מדי לילה בחצר ביתו של הרב סלימאן, כדי להגן עליו ועל שאר יהודי העיר שחסו בצילו, עד להגעת חיילי הצבא הבריטי לעיר.
הלך לעולמו בי"ט באלול ה'תרפ"ד.
בנו היה עורך הדין אהרן מני, ואחיו היה מלכיאל מני.
חיבוריו.
בשנת ה'תרס"ב הוציא לאור את ספרו של אביו - "שיח יצחק". חידושיו פורסמו בהמאסף, וחלק מפסקיו הודפסו בספר מעשה אליהו.
העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה (2018–2021)
ב־30 במרץ 2018 החלה סדרת עימותים, שכללו הפגנות המוניות ברצועת עזה, ליד הגבול הישראלי. הפגנות ומהומות אלו, הנקראות בפי הפלסטינים "צעדת השיבה הגדולה" (בערבית مسيرة العودة الكبرى) קוראות להתיר לפליטים פלסטינים ולצאצאיהם לשוב לשטח ישראל. ההפגנות נועדו להפגין גם נגד הסגר על רצועת עזה ומעבר שגרירות ארצות הברית בישראל מתל אביב לירושלים. במסגרת ההפגנות מתעמתים פעילים ומחבלים פלסטינים עם כוחות צה"ל בסמוך לגדר המערכת סביב רצועת עזה. אלפי פלסטינים מתקרבים לגדר, תוך שחלקם מיידים אבנים, ומשליכים בקבוקי תבערה ומטעני חבלה. במקביל מעת לעת נערכים ניסיונות לחבל בגדר ולעבור אותה אל הצד הישראלי וכן ירי נגד כוחות צה"ל ששומרים על הגבול, בחסות האלימות.
האירוע הראשון במהלך העימותים היה ב־30 במרץ 2018 (יום האדמה). צה"ל ומשמר הגבול נערכו בכוחות מתוגברים בציר הוברס סביב רצועת עזה ופעלו מול הפרות סדר אלימות וניסיונות לפגוע בהם. האירועים נמשכים מאז, וכוללים גם שיגור עפיפוני תבערה מרצועת עזה לישראל במטרה להצית שטחים ישראליים מעבר לגדר. כתוצאה מכך התרחשו מאות שריפות בעוטף עזה ואלפי דונמים של שדות ועצי חורש נשרפו. בנוסף לירי צלפים לעבר המפגינים הגיב צה"ל בירי טנקים לעבר עמדות חמאס וג'יהאד אסלאמי והפצצות של מטוסים ומסוקים.
בנוסף לעימותים לאורך הגדר ושיגור בלוני תבערה, שהתקיימו לאורך כל התקופה, פרצו מפעם לפעם הסלמות קצרות, שהתבטאו בירי רקטות ופצמ"רים לעבר ישראל, ותקיפות של חיל האוויר ברחבי רצועת עזה.
היקף ההרוגים והפצועים הפלסטינים בהפגנות הוא הגבוה ביותר בסכסוך הישראלי־פלסטיני מאז מבצע צוק איתן. בעימותים נהרגו למעלה מ-300 פלסטינים. מתוך ההרוגים כשליש הם אנשי זרועות צבאיות או מנגנוני ביטחון של ארגוני טרור וחצי בעלי זיקה לארגוני טרור, וכשישית אזרחים חסרי זיקה ארגונית. כמו כן, נפצעו כ־17,000 פלסטינים, רובם משאיפת גז מדמיע ומיעוטם מאש חיה שנורתה על ידי חיילי צה"ל כאשר ניסו לעבור את גדר הגבול.
בצד הישראלי, לצה"ל שני חיילים הרוגים וחמישה אזרחים ישראלים נהרגו בהתקפות טרור פלסטיניות. בנוסף, מאות ישראלים נפצעו.
לאורך כל התקופה התקיימו מגעים עקיפים, בתיווכה של מצרים, בין ישראל לחמאס, במטרה להרגעה נקודתית במקרים של ירי רקטות והתקפות חיל האוויר, וכן להגיע להסדרה לטווח ארוך יותר. כמו כן הייתה מעורבת במגעים קטר, שמימנה, באישור ישראל, אספקת דלק לרצועת עזה והעברת כספים למימון פעילות ממשל חמאס.
העימותים דעכו בתקופת מגפת הקורונה אך הסלימו מחדש באמצע 2021. מקובל לתחום את סדרת העימותים של השנים 2018–2021 במבצע שומר החומות, שהחל ב-10 במאי 2021 ונמשך כשבוע וחצי.
רקע.
מ-1996 מתקיימת מדי שנה ביום העצמאות צעדה של פלסטינים ישראלים בגבולות ישראל בשם "צעדת השיבה". צעדה זו נועדה לציין את הגירוש או הבריחה של מאות אלפי-פלסטינים במהלך מלחמת 1948, וקוראת לזכות השיבה. בעקבות הטלת הסגר על רצועת עזה עלו חששות בדבר צעדה של תושבי עזה, המונים כ-2 מיליונים, לעבר הגדר שהוקמה מסביב לרצועה. כבר ב-2011 הייתה התארגנות לקיום צעדות שיבה בעזה, בגדה המערבית, בגבולות ישראל הצפוניים עם סוריה ולבנון ובתוך ישראל עצמה. בהפגנות אלו אלפי פליטים פלסטינים סורים קראו לזכות השיבה, מהם כ-4 נהרגו מירי צה"ל. הפגנות התרחשו גם בבקה אל-גרביה, יפו, כפר קאסם וטייבה.
התארגנות ברצועת עזה.
יש הזוקפים את יוזמת ההתארגנות בשנת 2018 לזכות פוסט בפייסבוק שכתב אחמד אבו ארתימה, פעיל חברתי ועיתונאי עזתי, שבו תהה מה יקרה אם אלפי עזתים, רבים מהם צאצאי פליטים, ינסו לחצות את הגבול ולהגיע לבתי אבות אבותיהם, כשהם אינם חמושים. לפי חסן אל־כורד, ממארגני הפעילות, עומדת מאחורי היוזמה ועדה שבה חברים 20 איש, רובם אנשי שמאל אך גם נציגים המזוהים עם חמאס. בראש הוועדה עומד ח'אלד בטש, איש הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני. בפועל לאחר חילוקי דעות עם המארגנים המקוריים, השתלט שלטון חמאס על ההתארגנות לאחר התחלת העימותים, בשביל ללחוץ על ישראל. חמאס מימן את ההסעות ואת האוהלים, אך למרות זאת נמנע מלקחת אחריות מלאה על האירועים, שאף שבאירועים תהיה השתתפות של כל הפלגים והקפיד על כך שהסיסמאות יעסקו בשיבה ויונפו רק דגלי פלסטין ולא דגלי וסמלי חמאס.
בצמוד לגדר אשר מסביב לרצועת עזה, הוקמו מאהלים כמחאה על הסגר ובדרישה לזכות השיבה. במאהלים אלו במהלך השבוע מתרחשות הפגנות, חתונות, ריקודים ומשחקי כדורגל וארוחות ציבוריות. במאהל מונפים שלטים בעברית ובאנגלית כנגד פעילות צה"ל בתגובה להפגנות.
במהלך השבוע שקדם לאירועי "צעדת השיבה" היה גידול במספר החדירות מרצועת עזה לישראל. להערכת המרכז למורשת המודיעין החדירות התבצעו בעידוד חמאס (או לכל הפחות בהעלמת עין מצדו), לשם העלאה מבוקרת של המתיחות עם ישראל".
חמאס ארגן נסיעות חינם באוטובוסים לאזור הגבול והעמיד לרשות המשתתפים אוהלים, מזון ושתייה, ואינטרנט אלחוטי. מתאם פעולות הממשלה בשטחים הזהיר את בעלי חברות האוטובוסים העזתיים מהשתתפות באירועים, אך חמאס כפה על בעלי החברות להסיע מפרי סדר לגדר וזאת באמצעות איומים, מעצרים, ושליחת נהגים מטעם הארגון שהשתלטו על האוטובוסים. על־פי דובר צה"ל, חמאס שילם לפלסטינים על־מנת שאלו יתקרבו לגדר בנוסף להשתתפות של מחבלים מוכרים.
במהלך העימותים והפרות הסדר הפלסטינים ביימו וזייפו פציעות ונפגעים, על מנת שאלה ישמשו כתעמולה נגד ישראל.
היערכות צה"ל.