מזרקת פירנצה הייתה במקור בחלק העליון של הגן, קרוב יותר למערה המלאכותית, והיא הוקפה במבוך של ירק. היא נוצרה כדי להשלים את מזרקת הרקולס ואנטאיוס, נמוך יותר בגן. את המזרקה הכינו טריבולו ועוזרו, פיירינו דה וינצ'י, ובראשה הוצב פסל של דמות המייצגת את האלה ונוס או את העיר פירנצה, בעיצוב ג'אמבולוניה. דמות ונוס-פירנצה התייחסה לאלה ששלטה בגנים המיתולוגיים של ההספרידות, ולניצחון שהשיג קוזימו על שאר הערים בטוסקנה. בשנת 1788 הועברה המזרקה מווילה די קסטלו לווילה לה פטראיה השכנה, גם היא בבעלות משפחת מדיצ'י, שם ניתן לראות אותה היום.
המערה המלאכותית.
אחד החלקים הידועים ביותר בגן היה המערה המלאכותית של בעלי החיים (הידועה גם בשם מערת המבול), מערה שהכניסה אליה דרך דלת בקיר העליון של הגן. קירות המערה חופו באבני גיר המעוצבות בדומה למערה טבעית, משובצים באבנים, פסיפס וצדפים. בשלוש גומחות בחלל המערה היו קבוצות של פסלי ציפורים ובעלי חיים, עשויים ברונזה ושיש ססגוניים. בכל גומחה היה גם אגן שיש מפוסל גדול. כאשר המערה פעלה זרמו מים מהתקרה והקירות אל אגני השיש. במרכז המערה היה במקור פסל של אורפיאוס עם לירה. החיות האזינו למוזיקה שלו. המערה הכילה גם רכיב נסתר המבוסס על משחקי מים. ניתן היה לסגור את השער, ובסיבוב מפתח, היו המבקרים במערה נרטבים בסילוני מים דקים מצינורות וחרירים נסתרים.
גן ההדרים.
הווילה התפרסמה במיוחד בזכות אוסף עצי ההדרים הננסיים, ובמיוחד עצי הלימון, שגדלו בגיגיות עץ גדולות וכוסו בחורף. גידול עצי הדר באירופה החל באמצע המאה ה-15, ובוצע בקנה מידה גדול בווילה די קסטלו. אוספי עצי הדר, שוכנו לימים בחממות מחוממות בשם אורנז'רי או בתי לימון, והפכו למאפיין של ארמונות ברחבי אירופה.
האורטצ'ו או גן צמחי התבלינים.
האורטצ'ו (ortaccio) הוא גן נפרד מוקף חומה מזרחית לגן הראשי, בו גודלו צמחי מרפא וצמחי תבלין ארומטיים, יחד עם מיני פרחים אקזוטיים. בגן עומד פסל מהמאה ה-16, המייצג אלוהות כפרית או את הסתיו. ייתכן שזו הייתה אחת הדמויות המקוריות בגן הגדול יותר כאשר נוצרה לראשונה על ידי טריבולו. בסמוך לאורטצ'ו נמצאת חממה קטנה בסגנון קלאסי, שנבנתה בסוף המאה ה-18 כדי לאכלס פרחים אקזוטיים, ובמיוחד מין היסמין ("Jasminum sambac") הכפול הנדיר מגואה בהודו, אותו הביא קוזימו השלישי דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, שהתעניין מאוד בבוטניקה, בשנת 1688. פרח זה היה ידוע בשם המוגרינו של הדוכס הגדול של טוסקנה, והחממה נקראה Stufa di mugherini, או הכיריים של המוגריני.
הווילה.
הווילה די קסטלו היא מבנה ארכיטקטוני המורכב מבניין קדמי ובניין אחורי, שניהם בתכנון מלבני, המחוברים זה לזה על ידי שני מבנים מרובעים. יחד, ארבעת הבניינים הנסמכים זה על זה תוחמים את החצר הפנימית של הווילה שצורתה מלבנית. המתחם האדריכלי כולו מחולק לשני מפלסים.
לווילה חזית נאה עם אלמנטים של פשטות רגועה, ועם זאת של אלגנטיות רבה: שער גדול באבן חול וחלונות רוכנים (finestre inginocchiati, כלומר עם אדן הנתמך על ידי שני עמודים מפוסלים הדומים לרגליים כורעות) בקומת הקרקע, וחלונות פשוטים עם אדנים ומשקופים מאבן בקומה הראשונה, וחלונות מחולקים בעליית הגג. חלק מהחלונות צבועים בטרומפ-לויל, במיוחד בקומת הביניים. סדרת החלונות בקומת הקרקע מספקת אור למרתפים.
החלק המרכזי של הווילה הוא החצר מהמאה השש-עשרה, עם שני לוג'יות בצדדים הקטנים יותר. מהציורים המקוריים מהמאה השש-עשרה של הווילה, נותר רק ציור "הבשורה", פרסקו בתוך הלונטה בראש גרם המדרגות, המיוחס לרפאלינו דל גרבו (Raffaellino del Garbo).
בקומת הקרקע יש גם אולם גדול עם ציורי פרסקו של נוף מהמאה התשע-עשרה, המשמש היום לוועידות ולישיבות פומביות של האקדמיה דלה קרוסקה. ציורי הקיר מתארים את הגבעות סביב פירנצה וכמה נופים דמיוניים עם חורבות הממוסגרות על ידי עמודים מצוירים, כאילו ליצור מחדש את הרושם של אכסדרה המשמשת כשער לגן הווילה הסמוך.
צמודה אליו קפלה קטנה הקרויה אולם המלתחה (Sala degli armadi), שמה נגזר מהמדפים על קירותיה. על התקרה יש פרסקו של העונות.
הווילה כיום מאכסנת שני מוסדות הקשורים לשפה האיטלקית "אקדמיה דלה קרוסקה" ו"אופרה דל ווקבלריו איטליאנו".
בקומת הקרקע נמצא גם "אולם האתים" (Sala delle Pale), שמקור שמה הוא 153 ציורים עתיקים על "אתים" התלויים בקפידה על הקירות. כל אחד מהם מייצג חבר אקדמיה ומעוטר על ידי שם העט המשמש באקדמיה (לעיתים קרובות שם תואר הקשור לעיבוד לחם), מוטו ותיאור הצבוע כשלט אצולה, והכל על את חפירה מעץ כמו אלה שהיו נהוגים באותה עת בטיפול בדגנים. שני הציורים שנשמרו כאן חשובים במיוחד להיסטוריה של האקדמיה: אלגוריה מאת פיליפו בלדינוצ'י, אקדמאי, ודיוקן זנביוס הקדוש שנבחר כקדוש מגן של המוסד. אפילו הגב של שמונה-עשר הדרגשים היחידים המוצבים בצידי החדר הוא בצורת את. סמל האקדמיה הוא כלי הדומה למסננת ששימש בימי קדם כדי להפריד בין הקמח לסובין.
ההשפעה של וילה די קסטלו.
גני וילה די קסטלו השפיעו רבות על גן הרנסאנס האיטלקי, ובהמשך על גן הרנסאנס הצרפתי ועל הגן הפורמלי הצרפתי. באיטליה העתיק ניקולו טריבולו כמה מהמרכיבים של וילה די קסטלו, כולל המערה המלאכותית, מזרקות וסדרת מדרגות מונומנטליות בתוכניותיו לגני בובולי בפירנצה. טריבולו עיצב גם את הגן הבוטני בפירנצה, השלישי בעולם, על פי דפוס גאומטרי דומה, מסודר סביב מזרקה מרכזית.
לווילה די קסטלו הייתה השפעה גם על וילות מדיצ'י המאוחרות יותר, כמו וילה די פראטולינו, שנבנתה על ידי פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה בין 1569 ל-1581. הגנים בווילה זו, כמו וילה די קסטלו, נבנו על צלע הר, וכללו פסל של אפנינו, מאת ג'אמבולוניה, מערות מלאכותיות רבות, מזרקות וסילוני מים נסתרים כדי להרטיב את המבקרים. לרוע המזל הם נהרסו ברובם בשנת 1820.
סגנון הגנים האיטלקי היה ידוע כבר בצרפת לפני וילה די קסטלו. פרנסואה הראשון, מלך צרפת הזמין את טריבולו להכין פסל למזרקת גינה שבנה לטירתו בפונטנבלו, אך הפופולריות של הגנים האיטלקיים גדלה מאוד לאחר שקוזימו בנה את וילה די קסטלו. המערה המלאכותית הראשונה בצרפת נבנתה בפונטנבלו בשנת 1541.
סגנון הגן האיטלקי קודם מאוד על ידי שתי קרובות משפחה של קוזימו: קטרינה דה מדיצ'י (1519–1589), אשתו של אנרי השני, מלך צרפת, ומארי דה מדיצ'י (1575–1642), אשתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת. לאחר שקטרינה הפכה לעוצרת בשנת 1560, היא החלה לבנות ארמון חדש ואת גני טווילרי בסגנון האיטלקי. בגן החדש, שהושלם בשנת 1564, הייתה מערה מלאכותית עם חיות ודמויות עשויות מחרס, מבוך, וערוגות פרחים שהוצבו לאורך ציר מרכזי בדפוסים גאומטריים.
מארי דה מדיצ'י, שנולדה בפאלאצו פיטי הסמוך לגני בובולי, בנתה העתק של פאלאצו פיטי, שנקרא ארמון לוקסמבורג, ואת גני לוקסמבורג המקיפים אותו בסגנון איטלקי. היא הביאה מפירנצה משפחה של יצרני מזרקות מיומנים, בראשות טומאסו פרנצ'יני, לבנות את מזרקת מדיצ'י, עם מערה מלאכותית. כמה דורות של משפחת פרנצ'יני יצרו מזרקות לגנים ולארמונות צרפתיים עד סוף המאה ה-18.
את ההשפעה של וילה די קסטלו ניתן היה לראות בגנים הבארוקיים של המאות ה-17 וה-18. המזרקות של גני ארמון ורסאי, עם פסליהם הממחישים את כוחו והדרו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ומשחקי המים בגנים של מתחם הארמונות והגנים בפטרהוף סמוך לסנקט פטרבורג, שנבנו על ידי פיוטר הגדול, חיקו את אלו שבגנו של קוזימו דה מדיצ'י.
פרוזליטיזם
פּרוֹזֶלִיטִיזם (באנגלית: Proselytism, מיוונית: Προσηλυτισμός) היא תעמולה דתית במטרה להפיץ את אמונתה בקרב אנשים אחרים. לעיתים מתייחס המונח גם לתהליך המרת דת עצמו, וגם לתעמולה או תהליך השכנוע שהוביל להמרת הדת. פרוסליזם אינו חוקי במדינות מסוימות. עם זאת, הזכות להמיר דת מעוגנת בסעיף 18 בהצהרת זכויות האדם של האו"ם.
מקור ופירוש המילה.
פרוזליטיזם נגזר מהמילה היוונית προσ- (pros-, "לכיוון") ומהמילה ἔρχομαι (érchomai, "אני בא") בצורה של προσήλυτος (prosélytos, "הגיע לאחרונה").
מבחינה היסטורית בקוינה, השפה היוונית העתיקה שדוברה בתקופה ההלניסטית ואחריה (בערך 300 לפנה"ס - 300 לספירה), בתרגום השבעים של התנ"ך ובברית החדשה, המילה פרוסליט ציינה גוי ששקול גיור ליהדות. אף שהמילה פרוטליזם התייחסה במקור ליהדות (וליהודים-נוצרים), היא מתייחסת כיום לניסיון של כל דת או אנשים דתיים להמיר אנשים לאמונותיהם, או לכל ניסיון לשנות את דעתם של אנשים לנקודת מבט אחרת, דתית ולא דתית. בנצרות המודרנית המונח נתפס כפז'ורטיבי כלומר שלילי, בניגוד לאוונגליזם . מועצת הכנסיות העולמית מגדירה פרוזליטיזם כניסיון להמיר אדם לנצרות באופן לא הגון על ידי שוחד, או כפייה.
באסלאם.
הגרסה המוסלמית של פרוזליטיזם נקראת דָעוה או דעווה (دعوة, מילולית: "קריאה", "הזמנה") באופן מסורתי, הדעוה התייחסה להפצת האסלאם ללא-מוסלמים ברחבי העולם ("הזמנתם" לדת), באמצעים לא אלימים. כיום קיימת גם פעילות דעוה של תנועות אסלאמיות כדי לקרב מוסלמים "חילוניים" לדת.
ביהדות.