כל האינדולים הם תרכובות ארומטיות המורכבות משתי טבעות מאוחות: טבעת בנזן משושה וטבעת פירול מחומשת. טבעת הפירול מכילה אטום חנקן בודד. נוסחתו של אינדול, התרכובת הבסיסית, היא C8H7N. לשאר האינדולים מבנה זהה, כשלטבעות קשורים אטומים וקבוצות פונקציונליות שונות. היות שטבעת הפירול של אינדול מכילה קבוצת אמין, והיות ואינדול מיוצר בין השאר על ידי צמחים, נחשבים האינדולים לאלקלואידים.
אינדולים רבים משמשים בתפקידים חשובים בכל הייצורים החיים. אינדול בתוספת קבוצת מתילן (CH2) מהווה את השייר הצדדי של חומצת האמינו טריפטופן, חומצת האמינו הגדולה והנדירה ביותר; כמעט כל האינדולים מסונתזים בטבע מטריפטופן. האוקסינים, ההורמונים הצמחיים החשובים ביותר, הם ברובם אינדולים. האוקסין הנפוץ ביותר, אשר מצוי בכל הצמחים ללא יוצא מן הכלל, הוא אינדול-3-חומצה אצטית, המסומן בקיצור IAA. אוקסין זה מורכבת מחומצה אצטית הקשורה לטבעת הפירול של אינדול.
פסיכוסומטי
ניצן
בבוטניקה, ניצן הוא שמו של כל אחד מקודקודי הצמיחה בגבעולי הצמחים בעלי הזרע. מניצן עשוי להתפתח ענף או פרח.
הניצן עשוי להישאר רדום למשך זמן מה. רוב הניצנים, בעיקר של צמחים הגדלים באזורים קרים מוגנים על ידי חפים חיצוניים. לרוב, כאשר הניצן מתפתח, החפים נושרים, אך ישנם מקרים שהם מתפתחים ומעטרים את המקום בו היה הניצן. במקרים בהם נושרים העלים נוצרות "צלקות" על הענף ובאמצעות צלקות אלה ניתן להעריך את גילו של כל ענף. ישנם גם מקרים בהם אין חפים המגוננים על הניצן. לעיתים, בצמחים האלה הניצן מוגן על ידי סיבים קטנים בחלקו החיצוני.
הניצן הוא איבר וגטטיבי בצמח, בדומה לעלה, גבעול ושורש. כלומר, איבר שאינו קשור ברבייה מינית. כל ניצן הוא גבעול בפוטנציה, אך קיימת גם התמיינות ניצנים לפרחים. הניצן הראשי מתפתח מן הנצרון, ולאחר מכן מתפתחים ניצנים צדדיים.
בתופעה הנקראת "שלטון הקודקוד", קודקוד הצמיחה הנמצא בקצה ענף מעכב את ההתפתחות הניצנים הצדדים הכי קרובים אליו. דרגת העיכוב יורדת ככל שמתרחקים מהניצן הראשי. דבר זה משפיע על צורת הצמח בהתבגרותו.
בהשאלה, משמשת המילה לציון תחילתו של תהליך או מגמה, דוגמת "ניצני התיישבות" לציון ניסיונות התיישבות ראשוניים.
הפיקסיז
מר קו
מר קו (באיטלקית: La Linea) היא סדרת סרטוני אנימציה איטלקיים שנוצרה על ידי הקריקטוריסט ומייצר הפרסומות האיטלקי אוסבלדו קאבנדולי. הסדרה בת 90 פרקים שמוספרו כ-225 פרקים באורך של שתים וחצי דקות כל אחד שהופקו במקור לשידור בערוץ Rai האיטלקי בשנים 1971–1986. בהתחלה, במשך שנים, הדמות הופיעה בפרסומות של חברה איטלקית ליצור סירים. לאור ההצלחה האדירה של הפרסומת, הדמות החלה להופיע בסדרה עצמאית שנקראה באיטליה "הקו" ודרכה התפרסמה ברוב העולם. לאורך השנים שודרה הסדרה בלמעלה מ-40 מדינות ברחבי העולם. כל פרקי הסדרה נמכרים כיום בגרסת DVD והדמות ממשיכה עדיין להופיע בפרסומות למוצרים שונים.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה בערוץ הראשון במהלך שנות השמונים במסגרת התוכנית "חברים מצוירים" שהגישה גילת אנקורי. החל משנת 2009 הסדרה משודרת בערוץ ג'וניור.
המוזיקה אשר מנוגנת ברקע של כל סרטוני הסדרה נוצרה על ידי פרנקו גודי בנוסח המזכיר ג'אז. הדמות של מר קו מדברת בג'יבריש תערובת של קולות ומילמול אשר בתוכו ניתן לזהות מילים באיטלקית במבטא של מילאנו ולעיתים מילים באנגלית, במבטא איטלקי בולט. בכל הפרקים, הקולות מבוצעים על ידי קרלו בונומי.
תקציר העלילה.
אישיותו של מר קו מאופיינת כטיפוס ים-תיכוני חם-מזג וקצר-רוח, בטלן, שובב והרפתקן. התנהגותו ילדותית משהו, שזורה בתגובות מעוררות גיחוך, ומצב רוחו משתנה בקלות לפי הנסיבות בהם הוא מצוי, והמצבים שנקלע אליהם. יש לו נטייה להסתבך בקלות עם כל דבר שנתקל בו ועם כל מי שנקרה בדרכו. הוא מביע את תחושותיו בהבלטה מוגזמת. סימן ההיכר העיקרי שלו אלה פרצי הצחוק הפרועים עם נטפי רוק מרובים, המביעים לגלוג וזלזול. כל אלה משתלבים יפה עם הקלילות והעליזות של העלילה. מר קו הוא איש מצויר ההולך לאורך קו אופקי ואינסופי, כאשר הוא מהווה, באותו הזמן, חלק מהקו עליו הוא הולך. קו ההליכה מוגדר ומוגבל רק על ידי רצונו של הצייר והעיפרון שלו אשר גם מספקים למר קו לאורך הסרטונים השונים את האביזרים הנחוצים לו ויוצרים למעשה את היקום בו הוא חי. כמו כן, בכל פעם שמר קו נתקל בדרכו במכשולים הוא נוהג לפנות לצייר על מנת שזה יצייר עבורו את הפתרון. אם מר קו אינו מרוצה מהפתרונות של המצייר ומהחפצים והמכשולים שזה מעמיד לפניו, הוא מתרגז ורוטן ופותח את פיו במילות זעם וקללות בשפתו הלא מובנת. כמו כן, צבע הרקע משתנה בהתאם לרגשות ולאווירה שמר קו מרגיש, אף על פי שרוב הסדרה הייתה בצבעים לבן, כחול ושחור. העלילה סובבת סביב מבנה קבוע של "מרוצה/מופתע/חסר שביעות רצון/מתוסכל/זועף/מקטר" וכו', במעברים חדים ביניהם. בסוף כל סרטון נוהג הצייר, לרוב, לקטוע את הקו האופקי עליו הדמות הולכת ובכך לגרום למר קו ליפול לתוך תהום.
מטוס נוסעים
מטוס נוסעים הוא מטוס גדול שמטרתו העיקרית הובלת נוסעים. מטוס הנוסעים מופעל לרוב על ידי חברת תעופה שקונה את המטוס או שוכרת אותו.
הגדרת מטוס הנוסעים משתנה ממדינה למדינה, אבל לרוב נחשב מטוס למטוס נוסעים אם יש בו לפחות 20 מושבי נוסעים.
גודל המטוס.
קיימים מטוסי נוסעים בגדלים שונים, המוצגים להלן בסדר יורד:
מטוסים רחבי-גוף.
מטוסי הנוסעים הגדולים ביותר הם מטוסים רחבי-גוף. המונח המשמש לרוב בתעשייה לכינוי מטוסים כאלו הוא מטוסים "כפולי מעבר" מפני שסידור המושבים במטוסים אלו כולל לרוב שני מעברים נפרדים לכל אורכו של תא הנוסעים. בין המטוסים הכלולים בקטגוריה הזו בעבר בהווה הם: 767, 787, 747 ו-777 של חברת בואינג האמריקאית; DC-10 ו-MD-11 של מקדונל דאגלס (כיום חלק מבואינג); A330, A300, A310, A340, A350, A380 של תאגיד איירבוס האירופי; ו-Il-86 ו-ll-96 של איליושין הרוסית. מטוסים אלו לרוב כוללים בין 200 ל-400 מושבים. בשל צריכת הדלק הגבוהה המאפיינת את מטוסים אלו, ברוב חברות התעופה הם משמשים בעיקר לקווים ארוכים של מעל ל-4,000 קילומטר. אף שהם משמשים לעיתים בקווים קצרים עמוסים. בעיקר בחברות האסיאתיות.
מטוסים צרי-גוף.
מטוסי הנוסעים הסילוניים הנפוצים ביותר ידועים כ"צרי-גוף" או "בעלי מעבר אחד". מטוסים מהקטגוריה הזו בעבר בהווה הם 707, 727, 737, ו-757 של בואינג, DC-8, DC-9 וסדרת MD-80 של מקדונל דאגלס, וסדרת A320 של איירבוס. מטוסים אלה לרוב כוללים בין 100 ל-200 מושבים. ומשמשים לטיסות לטווח קצר ובינוני. עלות השימוש בהן זולה לעומת מטוסים רחבי גוף, ולכן הם פופולארים בהרבה.
מטוסי נוסעים אזוריים.
מטוסי נוסעים אזוריים כוללים לרוב פחות ממאה מושבים ומונעים על ידי מנועי טורבו-פרופ או מנועי סילון. .הטווח שלהם מותאם למרחקים קצרים של כמה מאות קילומטרים ולטיסות קצרות של עד שעתיים. רוב מטוסי הנוסעים האזוריים כוללים שירותים ודיילים. אך בשל מרחקי הטיסה הקצרים לרוב לא ניתנים בהם אוכל, ובידור. מטוסים מקטגוריה הזו הם בין היתר מטוסים מסדרת ERJ-145 של חברת אמבראר, סדרות ו-"Q" של חברת בומברדיה איירוספייס הקנדית, סאאב 340 וסאאב 2000 של סאאב, וכן ATR 42 וATR 72 של ATR.
מוניות אוויריות.
מטוס נוסעים בעל פחות מ-19 מושבים מכונה "מונית אווירית". הדבר תלוי בגודל המטוס, סוג המנועים והסדר הישיבה. על פי רוב, מטוסים מסוג זה אינם מכילים שירותים או מטבח ובדרך כלל אין משרתים עליהם דיילים. ישנן חברות רבות המייצרות מטוסים מסוג זה, לדוגמה חברת ביצ'קראפט (Beechcraft), ג'טסטרים (Jetstream), אמבראר (Embraer), ססנה (Cessna), פייפר (Piper) וכדומה.
תצורת סיפון הנוסעים.
מטוס נוסעים עשוי לכלול מספר מחלקות טיסה שונות, שנבדלות זו מזו באיכות המזון, בגודל המושבים, בכמותם ובמרווח ביניהם, ובאיכות השירות של צוות הדיילים. נהוג לחלק את המחלקות לשלוש דרגות בסיסיות: מחלקה ראשונה, מחלקת עסקים ומחלקת תיירים. בחברות מסוימות מתחלקת מחלקת התיירים לשניים: מחלקה רגילה ומחלקת "פרימיום", אשר מתאפיינת לרוב גם ביותר מרחב לרגליים. ממחלקה למחלקה עולות רמת השירות ואיכות המזון. לדוגמה, במחלקת תיירים מוגש המזון בכלים חד פעמיים והוא נחשב ל"תעשייתי", בעוד שבמחלקה ראשונה מוגש המזון בכלים מפורצלן ומקרמיקה ונחשב למזון ברמה גבוהה מאוד. איכות וגודל המושבים משופרים אף הם במחלקות היקרות יותר. במחלקה ראשונה (ולעיתים גם במחלקת עסקים) יש לעיתים מושבים ההופכים למיטות ומאפשרים שינה נוחה בטיסות ארוכות.
מושבים.
סוג המושבים והמרחב לרגליים הניתן לכל נוסע נקבעים בהחלטה של כל חברת תעופה, ולא של יצרנית המטוס. המושבים מותקנים על מסילות על רצפת תא הנוסעים ויכולים לנוע קדימה ואחורה על ידי צוות התחזוקה של המטוס. המושבים והמסילות נועדים לעמוד בכמות גבוהה של כוח G, כך שבמקרי קיצון המושבים לא יזוזו ממקומם. ניתן אף להסיר את המושבים לגמרי. חלק מחברות התעופה מנסות להגדיל את כמות המושבים בכל מטוס ככל שניתן, על מנת לשנע את הכמות הגדולה ביותר (ולכן גם הרווחית ביותר) של נוסעים. חברות אחרות בוחרות להקטין במקצת את כמות המושבים, ולהשתמש בצפיפות הפחותה כיתרון שיווקי.