ברדיוב (בסלובקית: Bardejov, בגרמנית: Bartfeld, בהונגרית: Bártfa, בפולנית: Bardiów, ביידיש: באַרדיאָב) היא עיר בצפון מזרח סלובקיה. מרכז העיר נשמר במלואו מימי הביניים, והעיר הוכרה בשנת 2000 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו. אוכלוסיית העיר היא 33,374 תושבים (נכון ל-2005).
אטימולוגיה.
מקור שמה של העיר במילה ההונגרית "bárd" המציינת מידת שטח שאדם בודד יכול לכרות ביום בודד. משמעות התוספת "fa" בשמה של העיר בהונגרית היא "עץ".
גאוגרפיה.
העיר שוכנת בגובה של 277 מטר מעל פני הים בחלקם המזרחי של הרי הבֶסקידים הנמוכים, על הגדה הימנית של הנהר טופלה. היא ממוקמת באזור השאריש העליון (Šariš) שבמחוז פרשוב, צפונית לעיר המחוז בשם זה. עיירת המרחצאות ברדיובסקה קופל'ה (Bardejovske Kupele) היא פרבר של ברדיוב. חלקה העתיק של העיר נמצא במזרחה, ובמרכזו הכיכר המרכזית המוארכת שאורכה 250 מטר ורוחבה 50 מטר. באמצעה של הכיכר ניצב בית העירייה ההיסטורי של העיר ובצפונה כנסיית אגידיוס הקדוש.
היסטוריה.
האזכור המוקדם ביותר של העיר הוא משנת 1241 במסמכי מנזר איאפייב (Ipatyiev) וב-1247 נזכר אזור העיר בשם "Terra Bartfa" במסמכים של ממלכת הונגריה ששטח היה בשליטתה.
בסוף המאה ה-13 ובתחילת המאה ה-14 הגיעו מתיישבים משלזיה והתיישבו במקום ששכן על ציר תחבורה מרכזי. ב-1320 הוענקו להם זכויות נרחבות אשר האיצו את תהליך התפתחותו של הכפר לעיר. העיר זכתה ב-1352 בזכות לקיים יריד בן שמונה ימים ולמשתתפים בו הובטחה חירות. בשלב זה העיר כבר הייתה מבוצרת ומוקפת בחומה ובתעלת מים.
ב-1365 הוענקה לעיר הזכות לגזור עונש מוות על עבריינים והיא הפכה ל"עיר חופשית מלכותית" ב-1376. ברדיוב הגיעה לשיא עושרה במאה ה-14 ובמאה ה-15 כאשר פעלו בה 50 גילדות ותושביה עסקו ב-64 משלחי יד שונים. מתקופה זו שרדו מבניה ההיסטוריים של העיר שהחשובים שבהם הם כנסיית אגידיוס הקדוש ובית העירייה משנת 1505. בסוף המאה ה-15 העיר השתלטה על הכפרים באזור לרבות מלקוב.
המאה ה-16 סימנה את תחילת שקיעתה של העיר. רעב, דבר ומגפות אחרות ושריפות כמעט וכילו את העיר לחלוטין. ב-1950 הוכרזה העיר כאזור מוגן והחלו בה עבודות שחזור. עבודות אלה נשאו פרי וב-1986 זכתה העיר בפרס אירופי על שימור מסורתה ומבניה, ו-14 שנים לאחר מכן הוכרה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
קהילת יהודי ברדיוב.
רבני העיר.
להלן רשימה חלקית של רבני העיר שהתפרסמו:
DC++ (מ- Direct Connect, התחברות ישירה) היא תוכנה לשיתוף קבצים במעמד קוד פתוח אשר פותחה על ידי המתכנת ג'אסק סיאקה, המאפשרת התחברות לרשת ה-Direct Connect הרחבה.
בדומה לרשת ה-IRC, רשת ה-Direct Connect מורכבת ממספר רב של רכזות (Hubs), כאשר לכל רכזת תנאי כניסה - גודל תיקיות השיתוף ומספר החיבורים האפשריים שהוגדר (slots). רוב הרכזות מגדירות הגבלה של מינימום שיתוף הנעה בין 1-70 גיגהבייט, כאשר תנאי הכניסה לרכזות מסוימות עשויות להגיע גם ל-100 גיגהבייט ומעלה. עדיין, ישנם מספר רכזות שלא מגדירות מינימום שיתוף.
מורכבות השימוש בתוכנה וממשק משתמש לא אינטואיטיבי דוחים את המשתמשים הפשוטים יותר, אך עדיין הרשת מצליחה להגיע למספרי שיתוף כלליים גבוהים במיוחד.
נגזרות.
היות שהתוכנה ברישיון קוד פתוח, קמו נגזרות (mods) רבות המוסיפות לתוכנה עוד אפשרויות מגוונות.
נגזרות עיקריות:
ובעברית:
חנוך רוזן
חנוך טמיר רוזן (נולד ב-8 בדצמבר 1959) הוא שחקן, פנטומימאי, מפיק ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה.
רוזן נולד בלונדון ועלה בינקותו לארץ. הוא גדל בירושלים ולמד בבית הספר הדתי מעלה. אביו, יוסף רוזן, היה שדרן רדיו ומתורגמן סימולטני, שבין השאר תרגם את משפט אייכמן. אמו מרים, בתו של הרב יעקב חנוך סנקביץ', כתבה ספרי לימוד עברית לאולפנים, ואף ספר שירי ילדים בשיתוף עם חנוך ("הפרצופים של השירים"). לרוזן עוד שלוש אחיות ואח אחד שמתגורר בארצות הברית.
רוזן למד בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים ושירת בצבא כחבר בלהקת פיקוד הדרום.
מורו הראשון לפנטומימה היה עמוס ארבל, ואחריו למד אצל קלוד שגראן (רעייתו הראשונה של ג'וליאן שגראן), בוריס סבידנסקי, יורם בוקר, ואלה מרסו, שהייתה אשתו של מרסל מרסו (Marcel Marceau). בנוסף למד פנטומימה עם אטיין דקרו (Etienne Decroux), שהיה המורה של מרסל מרסו.
הוא החל להופיע במופעי פנטומימה ברחוב באירופה בגיל צעיר לאחר שאזל כספו בטיול.
לאחר מכן שירת בלהקה צבאית, והופיע כשחקן פנטומימה במסגרת שירותו הצבאי.
רוזן שיחק את דמותו של "פנטו", עליה זכה ב"פרס כינור דוד".
בשנת 1988 עיבד (יחד עם אורי פסטר) את המחזמר "פיטר פן", בכיכובה של חני נחמיאס וששון גבאי. במחזמר הופיע רוזן בדמותו של פיטר פן.
בין השנים 1981–1987 רוזן לימד פנטומימה בבית הספר למשחק "בית צבי".
רוזן מבקר ילדים חולי סרטן בבתי חולים, באופן קבוע, במסגרת התנדבותו בעמותת חיים.
נשוי בשנית לרוחה שני, ולהם שתי בנות, והוא אב לבת מאשתו הראשונה ולשני ילדיה של רוחה מנישואיה הקודמים. מתגורר בשכונת כוכב הצפון בתל אביב.
פנטומימה.
חנוך רוזן החל את הופעותיו הראשונות בפני קהל בגיל 17 בלבד, בתיאטרון פרגוד הירושלמי. בהופעה זו השתמש רוזן בטכניקה של הפנטומימה הקלאסית, פניו צבועות לבן, והקטעים היו בדממה מוחלטת. עם גיוסו לצה"ל, ומפגשו של רוזן עם קהל של חיילים צמאי בידור, הוסיף רוזן לקטעים מוזיקה ואפקטים, ושכלל את המימד התקשורתי-בידורי במופעי הפנטומימה שלו. עם שחרורו מצה"ל, יצא בתוכנית פנטומימה ראשונה, אשר כללה כבר פסקול מוזיקלי מתוחכם. רוזן היה מהראשונים שידע לשלב פנטומימה קלאסית עם עכשוויות תוך שימוש וירטואוזי במוזיקה ואפקטים. תוך כדי הופעות היחיד הללו הירבה רוזן להופיע בטלוויזיה הישראלית, והפך תוך זמן קצר להיות מוכר בכל בית בישראל. השם חנוך רוזן הפך למילה נרדפת לפנטומימאי בישראל.
מופע היחיד השני של חנוך רוזן היה "חנוך רוזן - פנטומימה". אחריו באו "אל תתפוס אותי במילה", "דיבורים זה לא הקול", "בידור ללא מילים", ו"שומר על זכות השתיקה".
במופעים הבאים שילב רוזן אמצעים ויזואליים מתקדמים, והיה מהראשונים ששילב מסך וידאו על הבמה. הוא נכנס ויצא מתוך המסך ויצר אשליות ויזואליות חדשניות ומקוריות. בתוכניותיו הבאות שילב רוזן אפקטים בימתיים ייחודיים כגון מעוף, אביזרי ענק, ועוד. בהופעות אלו פיתח רוזן ושיכלל את נושא שיתוף הקהל במופעי פנטומימה, תוך שבירת המחיצות בין הבמה לקהל ויצירת קטעים קומיים בשיתוף הקהל.
לקראת פסטיבל ישראל 2009 יצא רוזן במופע יחיד חדש - "מדבר בעד עצמו". המופע החדש משלב באופן ייחודי את הפנטומימה הקלאסית עם אפקטים בימתיים כמו מסך ענק בו משולבים בין השאר קטעי פנטומימה של רוזן עצמו. המופע זכה בפרס התיאטרון הישראלי כמופע הבידור של שנת 2009.
רוזן הופיע עם תוכניותיו בכל רחבי העולם, זכה לביקורות מהללות, והוגדר על ידי העיתונות העולמית כ"נסיך הפנטומימה - היורש של מרסל מרסו". רוזן הופיע בפסטיבלים רבים, ביניהם פסטיבל אדינבורו המפורסם, פסטיבל מילאנו, פסטיבל התיאטרון בקולומביה, פסטיבל הפנטומימה בלונדון, ועוד. הוא הופיע במשך חצי שנה בניו יורק ב-Off Broadway. רוזן הופיע במדינות רבות וביניהן: אנגליה, צרפת, גרמניה, יוון, איטליה, שווייץ, אוסטריה, ורוסיה ומדינות רבות נוספות.
החל משנת 2009 מופיע רוזן בארץ ובעולם עם מופע היחיד "speechless".
חנוך רוזן כבמאי.
רוזן כתב וביים את "סיפורו של זרע" בתיאטרון בית צבי ובתיאטרון בית ליסין.
בשנת 1996 כתב (יחד עם אפרים סידון) וביים את המחזמר ספר הג'ונגל אחד ממחזות הזמר המצליחים ביותר בישראל, המחזמר זכה בפרס התיאטרון הישראלי לשנת 1996.
יצר וביים את סרט הילדים "סופר בוי" בכיכובו של תום אבני.
בשנת 2001 ביים בתיאטרון באר שבע את המחזה "משרתן של שתי אדונות, שם זמני", שכתב אפרים סידון, בכיכובה של חני נחמיאס. ביים 11 תוכניות שונות של המופע WOW המוצג בתיאטרון "ישרוטל" באילת, מדי שנה וחצי מביים רוזן מופע חדש במסגרת זו. בשנת 2003 ביים את המחזמר "ספיד וגלגלי הקסם", בכיכובם של אמיר פיי גוטמן, עומר ברנע, ואפרת בוימולד. בשנת 2004 ביים את "טרזן וג'יין" בכיבובם של יעל בר-זוהר ויהודה לוי. ב-2006 עסק בבימוי המופע של ריטה. ב-2007 ביים את תוכנית הטלוויזיה הדבר הגדול הבא, וביים גם את טקס בחירת מלכת היופי של ישראל.
החל משנת 1997, רוזן נודע כבמאי של כלל מופעי הפסטיגל (מלבד הפסטיגלים בשנים 1998, 2002, 2003) ומופיע בחלקם כשחקן אורח.
החל משנת 2014 מביים רוזן את המופע הבינלאומי "WOW".
דבורנית דינסמור
דבורנית דינסמור (שם מדעי: "Ophrys umbilicata") גאופיט בעל פקעת ממשפחת הסחלביים. הדבורנית הנפוצה ביותר בארץ. מופיעה בכל החבל הים תיכוני (כל אזור ההר, השפלה ומישור החוף). תפוצתה מגיעה עד לנגב הצפוני וספר המדבר בהרי יהודה.
השפית קטנה יחסית (כ-1 ס"מ) ושוליה מקופלים פנימה. עלי העטיף עשויים להופיע בצבעים שונים אך לרוב בצבעים שבין ירוק ולבן. הפרח דומה במיוחד לדבורה בממדים, בצבעים ובצורה.
זמן הפריחה משתנה מאוד באזורים השונים. בהרי יהודה עשויה הפריחה להתחיל בדצמבר. ברוב האזורים שיא הפריחה הוא בפברואר-אפריל. בגליל העליון הפריחה נמשכת עד תחילת מאי.
דבורנית דינסמור יוצרת בני כלאיים עם מינים אחרים מהסוג דבורנית. בארץ תועדו בני כלאיים עם דבורנית צהובה, דבורנית הדבורה ודבורנית נאה. אתרים מומלצים בארץ: שמורת בתרונות בארי בנגב המערבי, שמורת נחל פולג בשרון, פארק הכרמל, יער בן שמן.
ואריאנט של המין, המכונה דבורנית צהובת-שוליים, מוגדר על ידי חוקרים מסוימים בתור מין נפרד.
סינרמה