פולמוסים שונים התנהלו בציבוריות היהודית בתקופה זו של תחיה והתחדשות, ולדברי גלבוע, נתנה "הצפירה" במה הוגנת למחנות השונים ולדעות המנוגדות, כאשר העורך משתדל למצוא את הפשרה ושביל הזהב בין הניצים. ביניהם: הפולמוס החריף בין יל"ג לבין אר"ז (אלכסנדר הלוי צדרבוים, עורך "המליץ"), הפולמוס על מעמד היידיש בספרות בעקבות כתביהם של שלום עליכם וי.ל. פרץ, הוויכוח בין הוצאת אחיאסף (אודסה), שהקפידה על הוצאת ספרים ביהדות לבין "תושיה" שדגלה בהוצאות של ספרים כלליים, הפולמוס בין נורדאו לאחד העם בנושא הציונות המדינית, פולמוס אוגנדה וכדומה. המגמה המתונה שהנהיג חז"ס המשיכה לאפיין את כתב העת גם בימיו של סוקולוב, מעיד יצחק גרינבוים.  קורא העיתון לא היה הצעיר שתעה בדרכי החיים וחיפש את דרכו, אף לא המשכיל המקטרג, אלא החסיד המתון דובר העברית שהתעניין בנעשה בעולם. העיתון לא ניסה להחריב עולמות, אלא לדבר רכות, בשכל ובדעת אל השכל הישר. 'הצפירה בעריכתו של סוקולוב הפך לעיתון העברי בה"א הידיעה של אותם הימים.  שום עיתון עברי אחר לא הצליח להפוך לכלי תקשורת המוני מודרני כפי שזכה הצפירה בהנהגתו של נחום סוקולוב.  הוא הפך את הצפירה לסמכות של ממש בקרב יהדות פולין"," מסכמת הד"ר אלה באואר את פעולתו של נחום סוקולב כעורך עיתון "הצפירה".
תעמולה ציונית ב"הצפירה".
אל הקונגרס הציוני הראשון בא סוקולוב, לא כציר, אלא כעורך של עיתון "הצפירה", שבא לסקר את האירוע החשוב. סוקולוב כבר פרסם מספר מאמרים קודם לכן כנגד הרצל והציונות המדינית שלו, אך מן הקונגרס חזר ציוני. "סוקולוב בא, ראה ונוצח" היטיב ציטרון לתאר את המהפך שחל בגישתו של סוקולוב אל הציונות.  מיד לאחר הקונגרס  הפכה "הצפירה", שהייתה קודם נייטרלית בדעותיה ללא כל אידיאל מוצק – לעיתון בעל מצע אידיאי שיש לו כיוון ומורה דרך. בשנת 1899 החל סוקולוב לפרסם את המדור "למרנן ולרבנן" שהכיל כ-40 מאמרים בנושא התנועה הציונית למול היהדות. מטרתו של המדור הייתה לדבר על לבם של החרדים ולפקוח את עיניהם בהקשר הציוני והעולם היהודי המודרני.
לדברי החוקר והעיתונאי פרופ' גדעון קוץ, סוקולוב היה בין היוצרים החשובים של התעמולה וההסברה הציונית, ומהר מאוד הוא הבחין בכוחה של העיתונות לשמש כלי ראשון במעלה עבור מטרה זו. וכך הפך עורך "הצפירה" את העיתון לביטאונה של התנועה הציונית. לאבחנתו של קוץ מצטרפים גם חוקרים אחרים.  אין אפשרות לטעות במטרה שהציב לעצמו סוקולוב לאחר הקונגרס הראשון, בו הכיר את הרצל; חלק משמעותי מן המאמרים שלו, ובמיוחד הפיליטונים שלו מעידים על ה"מחשבה חדא" הזו, כפי שהוא כינה אותה, האובססיה הזו שהשתלטה על חייו של סוקולוב, ושמה: הציונות המדינית. "מצמצם אני כל הויתי הרוחנית בנקודה האחת, בנקודת תחית לאומנו..." מתוודה "האורח לשבת", גיבור מדור הפיליטונים הפופולרי של סוקולוב: "משבת לשבת". כך הפכה "הצפירה" לאחת מן הפלטפורמות החשובות בתעמולה הציונית של בנימין זאב הרצל.
עורכים נוספים בהצפירה.
ב-1906 פסקה "הצפירה" מלהופיע לתקופה של כשלוש שנים, עקב המצב הפנימי ברוסיה, וסוקולוב עבר לקלן כדי לכהן כמזכיר ההסתדרות הציונית ואף ערך את הביטאון שלה: "העולם". הצפירה התחדשה אמנם בשנת 1910, אך העריכה בפועל עברה כבר לידיים אחרות, על אף ששמו של סוקולוב המשיך להופיע כעורך והוא המשיך להיות משתתף פעיל בעיתון. משנת 1917 נהנה העיתון מתמיכת ההסתדרות הציונית.
עיתון "הצפירה" חדל להופיע סופית באוגוסט 1931 משום שלא נשא את עצמו מבחינה כלכלית. עורכו האחרון של העיתון היה יוסף הפטמן. במהלך השנים האחרונות לקיומו חלו מדי פעם הפסקות ארוכות יותר או פחות בתדירות הופעתו. הן בשל אירועים פוליטיים, והן מסיבות כלכליות.
עורכים נוספים של העיתון היו: דוד פרישמן, פישל לחובר, יצחק גרינבוים, עזריאל נתן פרנק, שמואל רוזנפלד ואחרים.
כותבים נוספים בעיתון היו: ש"י עגנון, דבורה בארון, אורי ניסן גנסין, יהודה שטיינבג, זלמן שניאור, יעקב פיכמן, שמואל פישר ורבים אחרים.
אלן גרינספן
אלן גרינספן (באנגלית: Alan Greenspan; נולד ב-6 במרץ 1926) הוא כלכלן אמריקאי יהודי. היה במשך 19 שנים יושב ראש מועצת הנגידים של הפדרל ריזרב, הבנק הפדרלי המרכזי של ארצות הברית. הוא מונה ליושב ראש הבנק הפדרלי על ידי הנשיא רונלד רייגן, ב-1987, ואחר כך הוארכה כהונתו ארבע פעמים נוספות, עד לפרישתו ב-31 בינואר 2006. ב-2005 הוענקה לגרינספן מדליית החירות הנשיאותית, שהוא עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית. אחרי פרישתו, עם פרוץ המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008, הוטחו בגרינספן האשמות רבות בדבר אחריותו למשבר. גרינספן הודה בפני הקונגרס של ארצות הברית כי טעה בשיקול דעתו, וכי היה צריך לחזות את עצמת המשבר ולא היה צריך להתנגד לרגולציה בתחום הפיננסי.
ביוגרפיה.
גרינספן נולד ב-1926 בעיר ניו יורק למשפחה יהודית ממוצא הונגרי. הוא למד נגינה על קלרינט בבית הספר ג'וליארד מ-1943 עד 1944, ואחר כך למד באוניברסיטת ניו יורק, שם קיבל תואר ראשון (1948) ושני (1950) בכלכלה. עם תום לימודיו בניו-יורק המשיך גרינספן ללימודים באוניברסיטת קולומביה, אך לא השלים את תוארו. גרינספן זכה לתואר דוקטור בכלכלה מטעם אוניברסיטת ניו-יורק רק בשנת 1977. במהלך שנות החמישים והשישים היה גרינספן אחד החברים הבולטים במה שכונה 'הקולקטיב' - חבורת אינטלקטואלים שהייתה מקורבת מבחינה רעיונית ואישית לאיין ראנד.
בקיץ 1968 נעתר גרינספן להצעה לשמש מתאם מדיניות פנים ארצית במהלך מסע הבחירות לנשיאות של ריצ'רד ניקסון. במקביל, בשנים 1955–1987, אז מונה לתפקיד יושב ראש הבנק הפדרלי, שימש גרינספן נשיא ויו"ר בחברת הייעוץ הכלכלי טאונסנד-גרינספן. בשנים 1974–1977 נטל גרינספן חופשה מתפקידו זה, כדי לשמש בתפקיד יו"ר מועצת היועצים הכלכלים של הנשיא הרפובליקני ג'רלד פורד.
בראש הבנק הפדרלי.
זמן לא רב אחרי מינויו לתפקיד יושב ראש הבנק הפדרלי נדרש גרינספן להתמודד עם משבר המניות שפרץ בארצות-הברית בשנת 1987. התמודדותו השקולה והמפוכחת עם המשבר, שלפי הערכתו לא היה אמור להאריך ימים, העניקה לו יוקרה רבה, וסללה את דרכו להארכות כהונתו בעתיד. אל מול המשבר הכלכלי שהתחולל בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים בארצות-הברית, נקט גרינספן עמדה תקיפה של הפחתת שיעור הריבית. הפחתה זו הובילה, החל מאמצע שנות התשעים, לגאות בשוק המניות בוול-סטריט. משנוכח כי הגאות בשוק המניות צוברת תאוצה והופכת לבועה הזהיר גרינספן, במימרה שזכתה לפרסום רב, מפני "התרוממות רוח לא רציונלית" בשוק המניות. גרינספן נהנה אז מתהילה רבה, ונחשב מי שעצם הבעת דעתו עשויה לחולל שינויים של ממש בשוק המניות, אך אזהרתו לא הובילה לשינוי בכיוון בשוק המניות. כיושב ראש מועצת הנגידים דחף אז גרינספן להעלאת הריבית, העלאה שהייתה מן הגורמים שהובילו בסופו של דבר לפקיעת בועת הדוט-קום בארצות-הברית.
בסוף שנת 2000, משנוכח גרינספן כי התפקעות בועת הדוט-קום מובילה למיתון בארצות-הברית נקט היושב ראש צעדים חריפים של הורדת הריבית, אותה הותיר בשפל המדרגה, ברמה הקרובה לאפס, עד לשנת 2004–2005. מדיניות זו של גרינספן הייתה בשורש ההאשמות הרבות שהוטחו בו, עם פרוץ המשבר הכלכלי בשנת 2008, כי לא חזה את העתיד להתרחש ולא נקט צעדים כדי לבלום את התנפחות בועת הנדל"ן. גרינספן, שהצביע במהלך שנות האלפיים על תרומתה של מדיניות משכנתאות מרחיבה של גופים כפאני מיי ופרדי מק, והיה מודע לסכנה האורבת משימוש במכשירים פיננסיים משוכללים, מאן לנקוט צעדים של ממש להעלאת הריבית וגרס, כמוהו כממשיכו, בן ברננקי (משנת 2006) כי הסכנה האורבת מאלו אינה חמורה. מאוחר יותר, בשנת 2008, הכה גרינספן על חטא, אך הבליע את מעורבותו הפעילה במדיניות הריבית והטעים דווקא את התייחסותו מקלת הראש לשימוש במכשירים פיננסיים, כגורם שהייתה לו חשיבות משנית יחסית בהתחוללות המשבר.
אחרי הבנק הפדרלי.
מיד עם פרישתו מהבנק הפדרלי, גרינספן יסד חברת ייעוץ כלכלי בשם "גרינספן אסושיאטס". הוא גם קיבל תפקיד כבוד ללא תשלום במשרד האוצר הבריטי. במקביל, גויס גרינספן על ידי חברות כפימקו (Pimco) ודויטשה בנק בתפקידי ייעוץ, כדי להעניק משמו המכובד לחברות פיננסיות אלו. בינואר 2008 גויס גרינספן כיועץ באופן בלעדי לקרן הגידור פולסון. במקביל, חל שינוי דרמטי במעמדו הציבורי של גרינספן. עם פרישתו מתפקידו בראש הבנק הפדרלי נחשב גרינספן ליו"ר המצליח והמשפיע ביותר של הבנק הפדרלי מעודו. המשבר הכלכלי והתפישה הרווחת לפיה מילא גרינספן תפקיד מרכזי בהתחוללותו הובילו לצניחה חדה במעמדו הציבורי ולהצגתו כמי ששיקול דעתו הלקוי תרם לתפיחתן של שתי בועות כלכליות הרסניות.
100 (מספר)
100 (במילים: מאה) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 99 ולפני 101.
בתחומים אחרים.
מאה הוא מספר עגול וככזה, הוא משמש כיחידת חלוקה בתחומים רבים:
תאתית יהודית
טאטית יהודית
פאונה של אוסטרליה
סטרום ת'רמונד
סין הלאומנית
מבצע אסף
מבצע אסף היה מבצע צבאי שקיים צה"ל בצפון מערב הנגב, כנגד הצבא המצרי, בין ג-ה בכסלו תש"ט, ה-5 ל-7 בדצמבר 1948, בעת מלחמת העצמאות. מטרת המבצע הייתה כיבוש והחזקה של תלים שהצבא המצרי תפס באותו אזור. המבצע הוכתר בהצלחה.
רקע.
מאז הכרזת העצמאות ועד למבצע יואב נחשב צפון מערב הנגב לזירה צדדית של המלחמה, בה פעלו, מצד הערבים, בעיקר כוחות האחים המוסלמים המצרים, ואילו צה"ל הסתפק בהרחקתם הזמנית מן היישובים ומצינור המים המוביל לגוש גבולות.