בשנת 1841 מונה ג'וזף ג'נקינס רוברטס כמושל השחור הראשון של המושבה, אשר הכריזה על עצמאותה ב-26 ביולי 1847 (אז - המדינה העצמאית היחידה באפריקה השחורה למעט אתיופיה); ביום זה נחוג יום העצמאות של המדינה. ביום בו הכריזה ליבריה על עצמאותה הכריזה האגודה האמריקנית להתיישבות, שעמדה על סף פשיטת רגל, כי השיגה את מטרתה והפסיקה את פעילותה.
בירת המדינה נקראה מונרוביה על שמו של הנשיא החמישי של ארצות הברית - ג'יימס מונרו שבתקופתו החלה ההתיישבות. לפני מלחמת העולם הראשונה התגבשו וסומנו גבולותיה הנוכחיים של המדינה. ב-1857 סיפחה ליבריה לתחומה את הרפובליקה של מרילנד (כיום מחוז מרילנד בדרום ליבריה), מושבה קטנה של עבדים משוחררים שהכריזה על עצמאות ב-1854, אך לא החזיקה מעמד מול התקפות השבטים הילידים ובקשה את עזרת ליבריה.
כבר ב-1848 הוכרה המדינה החדשה על ידי הממלכה המאוחדת וב-1852 על ידי צרפת. ארצות הברית עיכבה את ההכרה עד 1862.
המאה ה-20.
אדווין בארקלי (1882-1955) כיהן כנשיא ליבריה משנת 1930 עד 1944, וסיכל איומים מצד גורמים שונים (בהם חבר הלאומים) על ריבונותה של ליבריה.
בשנת 1944 נבחר ויליאם טאבמן כנשיא ליבריה ונבחר לתקופות כהונה נוספות עד לפטירתו בשנת 1971.
הוא הקדיש את רוב מרצו לקידום הכלכלה ושיפר את זכויות האזרח של התושבים הילידים. בתקופתו ניתנה זכות בחירה לנשים וכן לתושבים-ילידים (אם כי רק בעלי רכוש).
יורשו של טאבמן היה סגן הנשיא הוותיק ויליאם טולברט שהיה פחות פרו-אמריקאי ולכן צינן את מערכת היחסים המיוחדת של ליבריה וארצות הברית. הוא יצר קשרים עם מעצמת החסות האלטרנטיבית – ברית המועצות.
עיקר מאמציו של טולברט הופנו לקידום האוכלוסייה. אולם בתקופתו, בשני העשורים האחרונים של המאה העשרים, שרר בליבריה חוסר יציבות בדמות שתי מלחמות אזרחים (1989 עד 1996 ו-1999 עד 2003).
מקורו של חוסר היציבות בליבריה כשחונטה צבאית בראשות סמואל דו ניצלה את המהומות שפרצו נגד הפקעת מחירי המזון (בעיקר האורז) כדי לבצע הפיכה בשלטון. לאחר שרב־סמל סמואל דו, אחד מאנשי משמר הנשיאות, חדר לארמון הנשיא באישון לילה ורצח את הנשיא ויליאם טולברט בשנתו, הגיע הקץ לשליטה של קבוצת המיעוט של צאצאי העבדים מאמריקה על האוכלוסייה המקומית של ליבריה. בדצמבר 1980, ערב חג המולד, הוציא דו להורג את רוב שרי הממשלה על חוף האוקיינוס, מול הארמון ומחנה ברקלי.
עד 1984 קיים דו משטר צבאי ואסר על פעילות פוליטית. ב-1984 הסכים לכאורה להחזרת הדמוקרטיה ואפשר הקמת מפלגות, אולם בפועל השלטון היה עדיין בידיו ובידי קציניו, והוא לא אפשר פעילות פוליטית אמיתית.
נקודת הציון הבאה היא ב-1989, כשצ'ארלס טיילור, בתמיכתם של גורמים מערביים שונים וגורמים מחוף השנהב הסמוכה הביא להפיכה נוספת בשלטון. מלחמת האזרחים בליבריה נמשכה גם לאחר הפיכה זו, עד לחתימת הסכם שלום בתוך המדינה ב-1995.
הסכם שלום זה היה זמני ביותר: באפריל 1996 התחדשו הקרבות והגיעו גם למונרוביה, הבירה. מסע הדמים של טיילור לכיוון מונרוביה לווה במעשי טבח מסמרי שׂער, ויעידו על כך הצילומים מהוצאתו להורג האכזרית של סמואל דו, שאבריו נקטעו בזה אחר זה, עד שנפח את נשמתו.
ב-1997 נערכו בליבריה בחירות, בהן נבחר צ'ארלס טיילור לנשיא המדינה. המתמודדת אלן ג'ונסון-סירליף שהתייצבה מולו נאלצה לגלות לארצות הברית, לאחר שטיילור האשים אותה בבגידה במדינה. גם לאחר בחירות אלו המשיכו הקרבות במדינה, והחל מאפריל 1999 ועד סוף 2000 - קרבות עם גינאה ועם מורדים בצפון ליבריה.
המאה ה-21.
בשנת 2001 הטיל האו"ם סנקציות על ליבריה בגלל הסיוע שנתן הממשל הליברי למורדים שבסיירה לאון.
ב-2001 התאחדו מספר גופים לארגון צבאי בשם "ליברים מאוחדים לפיוס ודמוקרטיה" והשתלטו על חלק ניכר מליבריה.
במרץ 2003 התקדמו כוחות המורדים עד כדי 10 ק"מ ממונרוביה. לחץ שהפעילו ארגוני נשים בראשות לימה בואי שדגלו במחאה לא אלימה, הביאה את הצדדים לשיחות שלום שהתקיימו באקרה, בירת גאנה. השיחות שהיו עקרות בתחילה התקדמו בעקבות מצור שהטילו הנשים על משכן הוועידה עד שהושג הסכם שלום לסיום מלחמת האזרחים בליבריה, וטיילור עצמו נאלץ לצאת לגלות. הוא מצא מקלט בניגריה, וכיום עומד לדין על ידי בית הדין הבינלאומי בהאג באשמת פשעי מלחמה.
אם כי נהוג לראות בהסכם השלום ב-2003 את סופם של הקרבות, המהומות עדיין נמשכו וכך למשל באוקטובר 2004 נהרגו 16 איש במהומות.
ב-23 בנובמבר 2005 נערכו בליבריה בחירות דמוקרטיות, בהן נצחה אלן ג'ונסון-סירליף, (נשיאה בפועל מה-16 בינואר 2006) פוליטיקאית ותיקה וקשוחה. בכך הייתה לאישה הראשונה באפריקה שנבחרה לראשות מדינה.
מאז שנת 1989 עזבו מאות אלפי ליברים את ארצם והפכו לפליטים. הנציבות הראשית של האו"ם לפליטים ביקשה בתחילת שנת 2003 ממדינות בעולם להעניק הגנה זמנית לפליטים ליברים כל זמן שמלחמת אזרחים שוררת במדינה זו.
מאז אוקטובר 2004 החזירה נציבות האו"ם לפליטים כ-90,000 פליטים ליברים לארצם וכן השיבה לביתם כ-330,000 פליטים בתוך ארצם (internally displaced people – IDPs). נוסף על אלו, מאז סוף 2003, חזרו באופן עצמאי כ-200,000 פליטים ליברים לבתיהם. הנציבות תכננה לסיים את ההחזרה המסיבית של הפליטים הליברים למולדתם עד סוף יוני 2007.
ב-26 באפריל 2006 קבעה הנציבות הראשית של האו"ם לפליטים כי ליבריה היא מקום בטוח ופליטים ליברים יכולים לחזור אליה. כל מדינה שבתחומה נמצאים פליטים ליברים קובעת מועד משלה שבו תפוג ההגנה הזמנית ויהיה עליהם לעזוב את תחומה.
נינטנדו גיימקיוב
גיימקיוב (באנגלית: GameCube) היא קונסולת משחקים של חברת נינטנדו. הקונסולה יוצרה בין השנים 2001 ל-2007 והייתה הראשונה של נינטנדו שנעזרה בדיסקים.
ציפיות.
נינטנדו, שציפתה להתלהבות רבה מהקונסולה, הציגה אותה בתערוכת E3 בשנת 2000, אך המכירות היו נמוכות מהצפוי. נינטנדו הוסיפה לקונסולה אפשרות למשחקי און-ליין ואפשרות לשחק משחקי גיים בוי על הקונסולה, אך למרות זאת המכירות המשיכו לפגר אחרי המתחרות – פלייסטיישן 2 ו-Xbox שיכולותיהן הגרפיות וכושר העיבוד שלהן היו חזקות יותר. הקונסולה נהפכה מאז לקונסולה של "נינטנדופילים", חובבי נינטנדו שטענו שאולי יכולותיה בתחום העיבוד והגרפיקה נמוכות יחסית אבל ספריית המשחקים שלה מצוינת ומלאה במקוריות. נינטנדו אכן התמקדה יותר במקוריות וחדשנות המשחקים מאשר ביצועים גרפיים של הקונסולה. עוד טענה כנגד הקונסולה הייתה מספר המשחקים המועט שלה, כשבע מאות בסוף ימיה. להשוואה, עבור פלייסטיישן 2 הופצו כחמשת אלפים משחקים.
הנפילה.
בשל הכישלון היחסי של הקונסולה ירד מחירה של הקונסולה למחיר נמוך במיוחד של 100 דולר בארצות הברית. אנשים רבים טענו שמספר המכירות הקטן של הקונסולה נגרם כתוצאה מזה שמשחקיה של נינטנדו לא מגיעים לרמות של משחקי מבוגרים (שכוללים אלימות ופחד) זה משום שקיימת אצל נינטנדו צנזורה רבה. בתוכנית ביקורת המשחקים X-play נאמר בבדיחות הדעת כי "אפילו לאלוהים אין גיימקיוב". למרות זאת יצא החידוש ל-Resident Evil שיותר מפחיד ואלים מהמקורי לגיימקיוב בלבד. חלק לא קטן מהנפילה של נינטנדו עם הקונסולה היה בגלל הקונסולה המתחרה, הפלייסטיישן 2 של סוני, שכבשה את לב הציבור ומכרה כמות ענקית של קונסולות. כמות כה ענקית עד שקיבלה את התואר 'הקונסולה הנמכרת ביותר בכל הזמנים'. יותר מ-80% מהקהל השחקנים בחר בסוני ולא בנינטנדו. הקונסולה אומנם נפלה אך נינטנדו למדה לקחים רבים וקונסולת הווי צעדה יפה מאוד כקונסולת הדור הבא – הדור השביעי.
משחקים.
כיום יש לגיימקיוב קצת מעבר לשבע מאות משחקים. המשחקים עם הציונים הגבוהים ביותר הם: , , , . נמכר ביותר משבע מיליון העתקים.
תזמורת צה&quot;ל
תזמורת צה"ל היא יחידה בצה"ל המהווה תזמורת צבאית. ביחידה משרתים נגנים וזמרים בשירות חובה אשר עברו בהצלחה את הבחינות המקצועיות לתזמורת טרם הגיוס לצה"ל. עיקר פעילות התזמורת מתבטא בהופעה בטקסים צבאיים, ביקורים רשמיים ומשמרות כבוד, אך לצד כל אלה נוהגת התזמורת גם להופיע בפני הציבור במסגרות שונות של תרומה לקהילה.
תזמורת צה"ל היא התזמורת היחידה בצבא ההגנה לישראל ומנהלה המוזיקלי הנוכחי הוא רום שמיר.
היסטוריה.
התזמורת הוקמה ב-1948, עם הקמת צה"ל והורכבה ממספר תזמורות קטנות שפעלו עד אז: תזמורת חטיבת אלכסנדרוני, תזמורת הבריגדה, תזמורת חיל התותחנים ותזמורת חטיבת גבעתי. קדמה לה "תזמורת ההגנה" שנהגה לקיים חזרות בבניין בית הספר "תל חי" כפי שכתוב בלוחית זיכרון שהציבה עיריית תל אביב-יפו ברחוב זמנהוף 12.
מנצחה הראשון של התזמורת היה יצחק מוזה, נגן כלי נשיפה ועולה חדש מברית המועצות. מוזה היה בוגר קורס יוקרתי לניצוח על תזמורות צבאיות בלנינגרד ועלה לארץ בינואר 1949.
ב-4 במאי 1949, השתתפה התזמורת במצעד שלא צעד.
לאחר מספר חודשים בניצוחו של יצחק מוזה, עבר שרביט הניצוח לשלום רונלי-ריקליס, ששימש בעבר כמנצחה של תזמורת הבריגדה. רונלי-ריקליס הקפיד על קשת רחבה של רפרטואר, מיצירות קלאסיות ועד מודרניות וגם מוזיקה קלה, וכיהן בתפקיד עד 1961. בשנים 1953–1955 שימש נעם שריף, במהלך שירות החובה שלו, כעוזרו של רונלי-ריקליס.
לאחר פרישתו של רונלי-ריקליס החליף אותו מי שהיה מימיה הראשונים של התזמורת מעבדה ומתזמרה הראשי, יצחק "זיקו" גרציאני. גרציאני ניצח על התזמורת במשך שנים רבות (1962–2003) והיה למעשה אחד מסמליה. גרציאני היה נגן חצוצרה, ושירת בעצמו כחייל בתזמורת צה"ל, בין השנים 1948 ו-1952 וסיפק שירותים גם בתקופה שבין 1952 ל-1962, כאיש מילואים.