אחת הדוגמאות המרשימות ביותר של תאוריית הדיפוזיוניזם היא ההתקדמות הטכנולוגית האדירה שחדרה לאירופה במהלך 1000 עד 1700 לספירה. בימי הביניים האימפריה הביזנטית והתרבויות האסיתיות היו הרבה יותר מתקדמות טכנולוגית מתרבויות אירופה. אולם החל מהמאה ה-11 המצב השתנה ואירופה התקדמה מעבר לתרבות הרומית המזרחית, האסיאתית והמוסלמית בתחומי הטכנולוגיה הפרה-תעשייתית.
בימי הביניים הומצאו הרבה המצאות חשובות ובסיסיות שמקורן באזורים מגוונים מחוץ לאירופה, כמו למשל: אבק השרפה, מנגנון השעון, טכנולוגיות בניית ספינות, המצאת הנייר וטחנת הרוח. אירופה לא רק אימצה את הטכנולוגיות האלו אלא גם שכללה את כושר הייצור וקנה המידה של הייצור. הטכנולוגיות השונות נקלטו ושוכללו בהצלחה כה מרובה עד שהיה ברור לכל שאירופה התעלתה מעבר (אבולוציה טכנולוגית) לרמת הטכנולוגיה במדינת המקור. למשל, בסוף המאה ה-14 כוחו של הצי האירופאי, שהשכיל לחמש עצמו בתותחים משוכללים, השמיד ביתר קלות ציים מתנגדים (בארצות ערב וסין), התקדמות שסללה את הדרך לשליטה בדרכי הים והובילה לעידן הקולוניאלי.
ביקורת ומחלוקות כלפי דיפוזיוניזם.
בעוד שרעיון הדיפוזיה מקובל על הכל, קיימות מחלוקות לגבי שיעור המידה בו ניתן ליישם את הרעיון בהקשרים ספציפיים. הניסיונות להסביר דמיון בין שתי תרבויות לעיתים קרובות מאופיין באתנוצנטריות, היות שהסברים אלו מרמזים על קיומם של "מקבלים" שלכאורה לא היו מסוגלים להגיע לחידוש/גילוי פריט התרבות בעצמם. דוגמה למחלוקת מסוג זה היא הצעתו של תור היירדאל לכך שקיים דמיון תרבותי בין תרבות הרי-האנדים (בעידן פרה-קולמבוס) שעבר דרך דיפוזיה לתרבות איי-פולינזיה, תאוריה שלא זוכה לתמיכה רחבה בחוגים אנתרופולוגים. למעשה, כותבים אחדים הביעו התנגדותם לטענה זו מפורשות והביאו כראיה ניצחת את קיומן ומוצאן של הציוויליזציות הגדולות באנדים ובמרכז אמריקה בטרם הגיעו אל מקומות אלה האירופאים.
מחלוקות אלו מונעות חלקית על ידי שימוש-היתר והשחיקה של רעיון הדיפוזיה שהחלו להיות נפוצים מאוד בסוף המאה ה-19, תקופה בה הדיפוזיה הייתה ההסבר המקיף והנפוץ ביותר לדמיון בין תרבויות מפוזרות ומרוחקות גאוגרפית. התומך הגדול ביותר של רעיון זה היה ויליאם גראהם סאמר שהציע שהתרבות לראשונה נולדה במצרים העתיקה ולאחר מכן עברה בדיפוזיה לכל האזורים אחרים.
תאוריית הדיפוזיוניזם לוקה בפגם נוסף אינהרנטי מעצם היותה ספקולטיבית, פגם ההופך אותה לקשה להוכחה או להפרכה; במיוחד כאשר מדובר על פריטי-תרבות פשוטים יחסית כמו "מבנים בצורת פרמידה" או "אל השמש" או "ציורי בעלי חיים על קירות מערות". אחרי הכל, תהליך הדיפוזיה מתקיים בלעדית ובאופן טהור במישור המנטלי באופן (או לכל היותר במישור מילולי), זוהי תופעה שלא משאירה שום עקבות ארכאולוגיות. לפיכך דיפוזיה ניתן להסיק או להקיש באחוזי וודאות גבוהים רק כאשר מדובר בדמיון יחסית מורכב בין תרבויות ובפריטי תרבות שהם די חריגים (כמו למשל מערכות כתיבה, מיתוסים מורכבים, או פנתאון/מקבץ של מספר אלים).
ביקורת נוספת על רעיון הדיפוזיה שהופנתה נגד רבות מההצעות של תהליכי דיפוזיה בין-תרבויות הוא הכשל במתן הסבר הולם לשאלה מדוע פריטי-תרבות מסוימים עברו בדיפוזיה ואחרים לא? למשל ניסיונות "להסביר" את הציוויליזציות ב"עולם החדש" (אמריקה פרה-קולומבוס) על ידי דיפוזיה ממצרים העתיקה ואירופה אמורים לענות על השאלה מדוע פריטי תרבות בסיסיים כמו כלי-רכב עם גלגלים או אובניים (ליצירת כלי חרס) לא חצו את האוקיינוס בעוד שתופעת הכתיב ופירמידות-אבן כן עשו זאת.
הפונקציונליזם מתנגד לדיפוזיוניזם בטענה כי קווים ומוסדות תרבותיים נובעים מהצרכים האורגניים של כל חברה. צרכים אלו הם משותפים לחברות השונות ועל כן גם הדמיון הרב בין החברות שאינו תוצר של דיפוזיה אלא של התפתחות אוטונומית שווה.
מקדש אבו-סימבל
ויליאם תומס קוסגרייב
אנרי, דוכס לוכסמבורג
ג'ורג' מקסוול ריצ'ארד
ריצ'ארד ג'פרסון
השרות למען זכרון השואה באוסטריה
מישור פרוייקטיבי סופי
קארל דיויד אנדרסון
ועדה למתקנים בטחוניים
בניאס (אתר ארכיאולוגי)
בית סוהר פרטי
בית סוהר פרטי הוא בית סוהר שניהולו הועבר מידי המדינה לידי חברה פרטית. בתי סוהר פרטיים קיימים במדינות שונות בעולם, במידות שונות של הפרטה ורגולציה.
היסטוריה.
בתי הסוהר הפרטיים כנורמה.
בראשיתם, היו בתי הסוהר באירופה בבעלות פרטית, ודווקא בתי הסוהר הציבוריים הם חידוש יחסי. בימי הביניים, נוהלו בתי הסוהר על ידי קבלנים פרטיים, ופעולתם מומנה בידי האסירים עצמם, שחויבו באגרת כניסה לכלא ובתשלום עבור השירותים שסופקו להם. כפועל יוצא מכך, תנאי הכליאה של בעלי הממון היו טובים משל העניים. באותה העת, בה הפיאודליזם היה השיטה המקובלת, שימשו בתי הכלא גם לגביית חובות ולפגיעה במתחרים ובמתנגדים.
גם בארצות הברית רווח השימוש בבתי סוהר פרטיים, הן בעת היותה תחת שלטון בריטי והן לאחר עצמאותה. בארצות הברית נוסף אלמנט נוסף לבתי סוהר אלה - השימוש באסירים ככוח עבודה, על מנת להניב רווחים נוספים למפעילי בתי הסוהר. בבתי הסוהר בארצות הברית החלו לראשונה להפריד בין אסירים פליליים לבין אסירים אזרחיים (מי שנכלאו עקב חובות).
מעבר לבתי סוהר ציבוריים.
במהלך המאה ה-19 החל תהליך של הקמת בתי הסוהר ציבוריים במקומם של בתי הסוהר הפרטיים. באנגליה הולאמו בתי הסוהר הפרטיים, וב-1877 נחקק חוק המסדיר את ניהול מערך הכליאה בידי המדינה (1877 Prisons Act). בארצות הברית הסתיים תהליך דומה בראשית המאה ה-20.
חזרה למגמת הפרטה.
באמצע שנות ה-80, החלה ארצות הברית להפריט בתי סוהר בתחומה, מתוך התפיסה האופיינית לתומכי ההפרטה, לפיה הדבר יעיל וחסכוני יותר. ההפרטה יושמה בהדרגה בכל מערכות הכליאה בארצות הברית - הפדרלית, המדינתית והמקומית. בשנת 2000, כבר שהו כ-120 אלף אסירים ב-158 בתי סוהר פרטיים ברחבי ארצות הברית, שהיוו כ-6% מכלל האסירים באותה שנה.
מדינות רבות אחרות הלכו בדרכה של ארצות הברית, ובהן בריטניה, צרפת, ניו זילנד, דרום אפריקה ופרו, וכן כמה ממדינות אוסטרליה וגרמניה.
בחלק מהמדינות בהן החלה מגמת הפרטה, החלה לאחר מכן מגמה של צמצום היקף ההפרטה, והטלת סייגים ומגבלות עליה. בקולורדו, למשל, נאסרה בחוק הפרטתם של בתי כלא שבהם מוחזקים אסירים מסוכנים ונקבע כי שיעור האסירים הכלואים בבתי סוהר פרטיים במדינה לא יעלה על 30%. ניו זילנד אסרה לחלוטין על הפרטת בתי סוהר, ובית הסוהר המרכזי באוקלנד חזר לניהול ציבורי. בקוסטה ריקה, אף שבית המשפט העליון במדינה דחה עתירה שכוונה נגד חוקתיות ההפרטה, נסוגה הממשלה מכוונתה להפריט בית סוהר, עקב הלחץ הציבורי.
מודלים של הפרטה.
בעולם קיימים מודלים שונים של הפרטת בתי סוהר. מידת ההפרטה ניכרת בעצמאות שניתנת לגורם הפרטי לגבי פרמטרים שונים: מימון, תכנון, בנייה, הפעלה, סמכויות וכיוצא בזה.
המודל שבו ההפרטה היא הרחבה ביותר הוא מודל DCFM (ראשי תיבות של Design, Construct, Finance, Manage), שבו מופרטים כל הפרמטרים, אם כי ייתכנו הבדלים במידת העצמאות של הגוף הפרטי וברמת הפיקוח של השלטון המרכזי. מודל זה מקובל בארצות הברית, בבריטניה, בדרום אפריקה, בניו זילנד ובמדינת ויקטוריה שבאוסטרליה.
מודל נוסף הוא ה-DCM, שקיים במדינות קווינסלנד וניו סאות' ויילס שבאוסטרליה. לפי מודל זה, נותר רק המימון בידי המדינה, ואילו התכנון, הבניה והניהול נמסרים לגורמים פרטיים. במדינות אלה הופרט בתחילה רק הניהול, והתכנון והבנייה נוספו בשלב מאוחר יותר.
מודל מקובל אחר הוא ה-BOT, שבו התכנון והבנייה מתבצעים על ידי גורמים פרטיים, ועם השלמת בנייתו של בית הסוהר, הוא עובר לניהולה של המדינה. מודל זה קיים בגרמניה ובצרפת, אם כי גם בהן, חלק מהשירותים הניתנים בבתי הסוהר מסופקים על ידי חברות פרטיות, באמצעות מיקור חוץ.
הביקורת על בתי הסוהר הפרטיים.
מאז החל השימוש בבתי סוהר פרטיים במתכונתם הנוכחית בשנות ה-80, נמתחה עליהם ביקורת מסוגים שונים.
ניגוד עניינים מובנה.
אחת הטענות היא שכאשר מפעיל את בית הסוהר זכיין פרטי, השיקול הכלכלי הוא שעומד לנגד עיניו. השאיפה למקסם את רווחיו אינה עומדת תמיד בקנה אחד עם אלמנטים חשובים בבית סוהר - רמת האבטחה ורמת ההכשרה של הסוהרים מחד גיסא, והשמירה על זכויותיהם של האסירים ועל תנאי הכליאה שלהם מאידך גיסא. כך מונצח ניגוד עניינים תמידי בין האינטרס הציבורי שבהקמת בית הסוהר והפעלתו לבין האינטרס הפרטי של השגת רווח כלכלי מכך. כך, למשל, משיקולים כלכליים, ניידו חברות המפעילות בתי סוהר פרטיים אסירים מהוואי למינסוטה או מאלסקה לאריזונה.
בעיה נלווית לכך נובעת מהשאיפה הטבעית של כל חברה עסקית להגדיל את הביקוש למוצר שהיא משווקת. במקרה של בתי הסוהר, האינטרס של החברות המנהלות אותן הוא להביא להגדלת הביקוש לבתי סוהר, בין היתר באמצעות פעילות להחמרת הענישה, כדי להגדיל בכך את מספר האסירים. חברות מסוג זה פועלות לשם כך בארצות הברית באמצעות שדלנים ועל ידי תרומות לקמפיינים של פוליטיקאים התומכים בהחמרת הענישה.
מחקר שערך משרד המשפטים האמריקאי מצביע על בעיה נוספת. לפי המחקר, עיקר החיסכון הכלכלי שבהפרטת בתי סוהר מתבטא בעלויות כוח האדם, מה שעשוי להצביע על פגיעה בזכויות העובדים בבתי הסוהר הפרטיים וכן על השקעה נמוכה יותר בהכשרתם של הסוהרים.
חוקרים שונים העלו גם את החשש כי הנהלות בתי הסוהר, המקבלות תשלום על פי מספר האסירים, ייטו שלא להמליץ בפני ועדות השחרורים על שחרור מוקדם ממאסר. עם זאת, טענות אלה לא גובו במחקר אמפירי.