בעת מאסרם של חסן עובייד ושל מוחמד ועלי בירו, התהדקו הקשרים בין המשפחות. לאחר שחסן עובייד שוחרר מהכלא, הוא ביקש מבניו להמשיך ולבקר בכלא את מוחמד ועלי בירו. במסגרת ביקורים אלה שמע קייס עובייד ממוחמד בירו על בנו קאיד, ששיתף גם הוא פעולה עם המודיעין הישראלי, ונאלץ לברוח מלבנון ללוס אנג'לס. במהלך שנות ה-90 ביקר קייס עובייד בארצות הברית ופגש את קאיד בירו, ובין השניים נרקמו קשרים חמים.
ב-1998, בעקבות התהדקות הקשר בין המשפחות, פנו בני משפחת עובייד למערכת הביטחון וביקשו את שחרורו של מוחמד בירו. בתמורה, הציעו למסור מידע אודות גורלו של הנווט השבוי רון ארד. מערכת הביטחון העריכה כי המידע שבידם אינו אמין, ודחתה את בקשתם. ב-1999 החליט קאיד בירו לחטוף אזרחים ישראלים ולהעבירם לידי חזבאללה, שישתמש בהם כקלפי מיקוח תמורת שחרורם של אסירים לבנונים, ובהם אביו מוחמד ואחיו עלי. קייס עובייד הסכים לשתף פעולה, מתוך הכרה בפוטנציאל הרווח של מכירת החטופים לחזבאללה, והשניים החלו בהכנות בשני מסלולים שונים:
במהלך שנת 2000 פנה עובייד לטננבוים והציע לו שותפות רווחית בעסקה לייבוא סמים לישראל. על-פי החשד, באותה שנה ביצעו טננבוים ועובייד מספר עסקאות מסוג זה, בהן גם ניסיון להברחת עשרות ק"ג קוקאין מקולומביה לישראל, שסוכל על ידי שלטונות ירדן. בספטמבר יצא עובייד לגרמניה והמשיך לארצות הברית. טננבוים יצא לבריסל ב-4 באוקטובר 2000, ופגש שם את עובייד ואת קאיד בירו, שסיפקו לו דרכון מזויף של ונצואלה. מבריסל טס טננבוים לפרנקפורט ומשם לדובאי, שם הותקף ונחטף ללבנון. ב-15 באוקטובר הודיע נסראללה על חטיפתו. על-פי מספר דיווחים, בעבור חטיפת טננבוים שילם חזבאללה לעובייד סך של 150 אלף דולרים.
לאחר משא ומתן ממושך, הגיעו ישראל וחזבאללה להסכמה על עסקת שבויים, במסגרתה הוחזרו לישראל טננבוים וגופות שלושת חטופי הר דב, ב-29 בינואר 2004. תמורת השבתם שחררה ישראל כ-400 אסירים פלסטינים, 35 אסירים אחרים (רובם לבנונים) ו-59 גופות של לבנונים. בין האסירים המשוחררים היו גם עבד אל-כרים עובייד ועלי בירו, ובין הגופות הוחזרה גם גופתו של מוחמד בירו, שמת ב-2003 במהלך מאסרו. בכך, מבחינתו של עובייד, הושגו מטרות החטיפה במלואן (או כמעט במלואן, בהתחשב במותו של מוחמד בירו).
מאז עזיבתו את ישראל.
בספטמבר 2001, לאחר חשיפת הקשר בין עובייד לחטיפת טננבוים, נחקרו שניים מאחיו (האחות מונה חסן-עובייד והאח אכרם עובייד) בחשד לסיוע לחזבאללה, אך שוחררו במהרה בלא כל אישום. שנה אחר-כך, בספטמבר 2002, נשללה אזרחותו של עובייד על ידי שר הפנים, אלי ישי.
על-פי מספר דיווחים, עובייד שהה זמן מוגבל בלונדון, וניסה לפתות ישראלים נוספים לעסקאות שיובילו לחטיפה; בין השאר, המשיך במאמציו לפתות את השר לשעבר שגב. מאמצים אלו לא צלחו. לאחר מכן עבר לביירות, בה הוא מתגורר גם כיום עם רעייתו, חולוד, ובנותיהם התאומות, שחברו אליו בתקופת הביניים שבין החטיפה לדיווח על אודותיה.
הצלחת חטיפתו של טננבוים הובילה להשתלבותו של עובייד ביחידה 1800 של חזבאללה, האחראית על פעולות הטרור בישראל וברשות הפלסטינית. היחידה הוקמה על ידי עימאד מורנייה, ואחריו פיקד עליה חאג' ח'ליל חרב. על פי מקורות אחדים מונה עובייד לראש היחידה, ואולם מקורות אחרים טוענים כי עובייד הוא פעיל מן השורה ביחידה, שנותרה תחת פיקודו של ח'ליל חרב. כך או כך, במסגרת תפקידו אחראי עובייד על הנחיית פעילי טרור ברשות הפלסטינית - בעיקר אנשי גדודי חללי אל-אקצא והתנזים של פת"ח - ומימון פעולותיהם. על-פי בכירים ב, חזבאללה הוא שעומד מאחורי פיגועי התאבדות רבים שיצאו מהעיר שכם. אותם בכירים דיווחו גם כי חזבאללה הנחה את הפעילים באמצעות הטלפון והאינטרנט, ומימן את הפעילות באלפי דולרים לפיגוע. מחקירתם של פעילי טרור פלסטינים העצורים בידי השב"כ עלה כי מספר פעילים קיבלו מענקים מיחידה 1800 על ביצוע פיגועים והרכבת מטעני חבלה. בדיון במליאת הכנסת, ב-18 בפברואר 2004, אמר ח"כ רוני בר-און כי מי שקישרה בין עובייד בלבנון לפעילי הטרור הפלסטינים היא אחות בסהר האדום בשם פידא עבדאללה (ככל הנראה, הכוונה היא לסאדה סעיד אחמד עבדאללה, שנעצרה מספר ימים קודם לכן).
על-פי דיווח של סוכנות הידיעות הפלסטינית "מעאן", עובייד ניצל את המהומה שלאחר נסיגת ישראל מרצועת עזה בספטמבר 2005 כדי להגיע לעיר המצרית אל עריש, על גבול רצועת עזה, לשהות בה 36 שעות, ולהיפגש בה עם בכירי ארגון גדודי חללי אל-אקצא ברצועת עזה. הנוכחים במפגש סיפרו כי עובייד בירך אותם "על הניצחון במאבק נגד ישראל ועל התבוסה הישראלית", ואמר כי "בחמש השנים האחרונות רק דיברנו בטלפון, ועכשיו רציתי לנצל את ההזדמנות ולפגוש אתכם בעצמי".
פיתוח לורן
בלדד השוחי
צופר הנעמתי
אליפז התימני
יפתח ספקטור
יפתח ספקטור (נולד ב-20 באוקטובר 1940) הוא טייס קרב בחיל האוויר הישראלי, אחד מאלופי ההפלות של תקופת מטוסי הסילון, לזכותו הפלת 12 מטוסי אויב. שימש בין היתר כראש מחלקת מבצעים בחיל האוויר וכמפקד בסיס תל נוף. סיים את שירותו בדרגת תת-אלוף, נחשב על ידי רבים לאחד מטייסי הקרב הטובים ששירתו אי פעם בחיל האוויר הישראלי.
ילדותו.
אביו, צבי ספקטור, היה מפקד פעולת כ"ג יורדי הסירה, ונספה כאשר יפתח היה בן שבעה חודשים.
ספקטור גדל בקיבוץ חולתה ובקיבוץ גבעת ברנר עם אמו שושנה ספקטור שהייתה קצינת השלישות של הפלמ"ח.
שירותו הצבאי.
התגייס ב-1958 לקורס טיס וסיים אותו ביולי 1960. הוצב בטייסת העקרב והטיס מטוסי סופר מיסטר, את טבילת האש שלו עשה באפריל 1961 בקרב אוויר בו רשמה הטייסת את הפלת המיג הראשונה שלה. בשנת 1962 השתתף בתפקיד ראשי של טייס בסרט "סיניה", המבוסס על מקרה אמיתי. ב-1965 עבר הסבה למטוסי מיראז' 3 בטייסת הקרב הראשונה.
במלחמת ששת הימים היה טייס מיראז' 3, ובין השאר הוביל את זוג המטוסים שתקף את ספינת הביון האמריקאית "ליברטי". לאחר המלחמה הדריך בבית הספר לטיסה תחת פיקודו של רן פקר. במאי 1970 מונה למפקד טייסת 101. עם תחילת כהונתו הדיח ספקטור מהטייסת שליש ממצבת הטייסים הפעילה. תקופת פיקודו התאפיינה במבצעים וקרבות אוויר רבים, אך גם במקרים רבים של חוסר ציות להנחיות ולפקודות הממונים עליו, וכדבריו "התאמנתי בחוסר ציות", כשמנגד דרש מפקודיו ציות מוחלט ואף הדיח טייסים מובילים כישראל בהרב.
באוגוסט 1971 סיים את כהונתו כמפקד טייסת 101 והוטל עליו להקים טייסת מטוסי "פנטום", טייסת אבירי הזנב הכתום. ב-13 בספטמבר 1973, כחודש לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים, השתתף בקרב אוויר המוני מעל חופי סוריה ובו הפיל שני מטוסי מיג 21. במלחמת יום הכיפורים פיקד על הטייסת שביצעה 760 גיחות קרביות (מהם השתתף בעצמו ב-42), ארבעה ממטוסיה הופלו אך היא לא ספגה אבדות בנפש. במהלך המלחמה הוטל על הטייסת שלו להפציץ את המטכ"ל הסורי בדמשק. כוח של שמונה מטוסים מהטייסת בהובלת ספקטור נסוג לאחור בדרכם ליעד בשל עננים שסיכנו את המטוסים בהתנגשות בהרי הלבנון. כוח אחר, מטייסת 119, ביצע את משימת ההפצצה בהצלחה באותו יום לאחר שהצליח למצוא פרצה בעננים ולהגיע ליעד. אף שהחלטתו של ספקטור להימנע מתקיפה בנסיבות שהיו גובתה על ידי מפקד חיל האוויר, היא גררה ביקורת ועוררה ויכוח פנימי בחיל האוויר הישראלי. בדצמבר 1973 העביר את הפיקוד לרן גורן. לאחר המלחמה שימש כראש ענף אימונים אוויריים ועסק ביישום לקחי המלחמה.
ספקטור השלים במסגרת שירותו הצבאי תואר ראשון בהיסטוריה ומזרח-תיכון מאוניברסיטת תל אביב בהצטיינות, ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת UCLA שבלוס אנג'לס בהצטיינות יתרה. לאחר לימודיו התמנה ב-1977 לראש מחלקת מבצעים אוויר. בתפקידו זה פעל לקידום ההצטיידות והלחימה בכלי נשק מתוחכמים ומל"טים וקידם הכנסת מסוקים למבצעים. כמו כן היה ספקטור, ביחד עם דודיק רוטנברג, איש הצנחנים ומגיבורי הקרב על גבעת התחמושת, ומוקי בצר, מפקד פלוגה בסיירת מטכ"ל, מיוזמי ומקימי יחידת שלדג. ב-1978 התפטר ספקטור מחיל האוויר על רקע חילוקי דעות בעניין פיתוח מטוס ה"לביא", על אף ההחלטה לרכוש מטוסי F-16 (עמדתו הייתה שיש לבחור באחת החלופות ולדבוק בה).
ב-1979 התבקש ספקטור לחזור לשירות. הוא מונה למפקד בסיס רמת דוד וראש פרויקט קליטת מטוסי ה-F-16. במסגרת הקמת שלוש טייסות F-16 הראשונות לקח חלק בפעילות מבצעית על המטוס. השתתף במבצע אופרה להשמדת הכור האטומי בעיראק ב-1981, אך מאחר שסבל מעייפות מאחר שלא ישן לילה קודם, כמו גם מחוסר התמצאות רגעית, ככל הנראה עקב נטילת תרופה ערב לפני המבצע, שחרר את החימוש שלא מעל המטרה והחטיא אותה. בשנים 1982–1984 שירת כמפקד תל נוף ובתפקידו זה השתתף במלחמת לבנון הראשונה. ספקטור דחה הצעות לקידום, וב-1985 השתחרר מהצבא.
לאחר שחרורו מצה"ל.
לאחר שחרורו, בחר ספקטור ליישם את ניסיונו הצבאי בתחום הטכנולוגי. הוא המציא את מערכת "הילה" (HALO), מערכת אוויונית למסוקים בשדה הקרב. במסגרת חברת אלביט תכנן, פיתח ושיווק מערכת זו אשר קידמה משמעותית את המבצעיות ובטיחות הטיסה (עיקריה אומצו לאחר מכן במערכות רבות בעולם). המערכת או מרכיבים שלה נרכשו על ידי חילות האוויר של ישראל, ארצות הברית ומדינות נוספות, וכמו כן נמכרת למסוקים אזרחיים הפועלים בתנאים קשים. המערכת הניבה הכנסות של מעל 400 מיליון דולר. מערכת "הילה" הוגשה פעמיים כמועמדת לפרס ביטחון ישראל; זכתה פעמיים במקום שני (אחרי הלוויין "עמוס" וטנק ה"מרכבה"). ספרו "חלום בתכלת שחור", שיצא לאור ב–1991, מספר על חוויותיו במלחמת יום הכיפורים. הספר זיכה את מחברו בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.