אגריפינה נולדה בשנת 14 לפנה"ס, אמה הייתה יוליה, בתו של אוגוסטוס ואביה היה מרקוס ויפסניוס אגריפה, מצביאו הבכיר ביותר של אוגוסטוס. בנוסף לכך, היא הייתה אמו של הקיסר קליגולה, גיסתו של הקיסר קלאודיוס וסבתו של הקיסר נירון מצד אמו.
בשנת 4 נישאה אגריפינה למצביא גרמניקוס, בנו של דרוסוס ונכדה של ליוויה. את הנישואים ארגן סבה אוגוסטוס, כחלק מהסדרי הירושה. במקביל אימץ אוגוסטוס את טיבריוס והכריז עליו כיורשו, בעוד שטיבריוס עצמו אימץ את גרמניקוס כאדם שעתיד לרשת את כס הקיסרות אחריו.
לזוג נולדו תשעה ילדים. שישה מתוכם שרדו והגיעו לגיל בגרות: נירון (אין לבלבל בינו לבין אחיינו הקיסר באותו שם), דרוסוס, קליגולה, אגריפינה הצעירה, ליווילה הצעירה ודרוסילה.
כשגרמניקוס עזב את רומא בשנת 14 לטפל בהתקוממות הלגיונות בגרמניה, הצטרפו אליו אגריפינה וילדיהם. כשחזר גרמניקוס לרומא בתום המערכה, הם השתתפו בטריומף שהוענק לו.
אגריפינה שוב הצטרפה אל בעלה גרמניקוס כשלאחרון הוענקה השליטה בפרובינקיות המזרחיות של האימפריה בשנת 18, אולם כעבור שנה מת גרמניקוס מהרעלה. מילותיו האחרונות היו עצה לאגריפינה לשמור על פרופיל נמוך ולא להתעמת עם מוקדי הכוח ברומא.
אולם אגריפינה לא שעתה לאזהרותיו של בעלה המנוח והחלה מקדמת את מעמדם של בניה הבכורים, דרוסוס ונירון, כיורשי טיבריוס. דבר זה הביא אותה לעימות עם טיבריוס, שרצה להוריש את הקיסרות לבנו הטבעי דרוסוס יוליוס קיסר. בקשתה להינשא מחדש נענתה בשלילה על ידי טיבריוס, שחשש שבעלה החדש יהפוך למגנם של בניה ויחד הם יפעלו לחתור תחתיו. המצב החמיר כתוצאה מהסתתו של סיאנוס, מפקד המשמר הפרטוריאני, שהודיע לאגריפינה שטיבריוס מתכנן להרעיל אותה. כתוצאה מכך היא סירבה לאכול משולחנו.
אגריפינה ובנה הבכור נירון נעצרו בפקודת טיבריוס בשנת 27. כעבור שנתיים הם הוגלו לאיים הפונטיים. אגריפינה מתה מרעב בשנת 33, לא ידוע אם כתוצאה מהרעבה מכוונת או מהחלטה שלה.
אפרת גושקס
צ'רצ'ילים
דרגון
דְרָגוּן הוא סוג של לוחם בחיל הפרשים שהיה נפוץ בצבאות העולם מהמאה ה-17 עד המאה ה-20. בהתחלה היו אלו חיילי חי"ר רכוב היודע להילחם בעודו רכוב על הסוס. בהגיעם למחוז חפצם בשדה הקרב היו יורדים מהסוסים ונערכים כמו חי"ר רגיל. הדרגונים היו נחותים יחסית לסוגי הפרשים האחרים ועיקר כוחם היה בהיותם חי"ר רכוב. בסוף המאה ה-18 עברו רב גדודי הדרגונים הסבה והפכו לפרשים במלוא מובן המילה ואילו תפקידם כחי"ר רכוב הלך והצטמצם.
החל מהופעת השריון בשדה הקרב במלחמת העולם הראשונה, תפקיד חיל הפרשים כחיל רכוב על סוסים בשדה הקרב פסק. חילות הפרשים הפכו בעצם לחילות משוריינים והתחלקו בין שריון קל וסיור ליחידות שריון סדירות, למרות מעבר זה שימרו רוב יחידות הפרשים בחלק מצבאות אירופה את שמם המקורי ולעיתים גם שימרו תפקיד סמלי כפרשים (בעיקר בצבא הבריטי והצרפתי). כיום נהוג למצוא מספר יחידות בצבאות השונים המשמרים את השם דרגונים או דרגונים קלים הפועלים כיחידות שריון.
בונבון
יושיטומו נארה
יושיטומו נארה (בקאנג'י 奈良美智, בהירגנה ならよしとも, נולד ב-12 במאי 1959 בהירוסאקי, יפן) הוא אמן פופ ארט מודרני.
נארה עובד וחי בטוקיו, אך התגורר תקופה ארוכה בקלן שבגרמניה, ועבודותיו זכו לפרסום בינלאומי. הוא למד באוניברסיטת אאיצ'י , וקיבל את התואר הראשון ב-1985, ואת התואר השני ב-1987. בין השנים 1988 ל-1993 הוא למד ב"קונסטקדמי דיסלדורף" בדיסלדורף, גרמניה. הוא הציג קרוב ל-40 תערוכות עצמאיות מאז 1984.
עבודתו.
נארה התפרסם במהלך זרם הפופ ארט היפני של שנות התשעים. הנושא של הפסלים והציורים שלו פשוטים באופן מטעה: רוב העבודות מתארות אובייקט בלתי מזיק למראית עין (בדרך כלל ילדים וחיות מצוירים בצבעי פסטל ובסגנון של סרט מצויר) עם מעט או ללא רקע.
הילדים הללו, שנראים בתחילה חמודים ואפילו פגיעים, מנופפים לפעמים בנשק כמו סכינים ומסורים.
נארה נחשב לאחד הידועים מבין האמנים היפנים כיום, ולמייצג נאמן של האמנות היפנית העכשווית. כך, למשל, בתערוכה שכונתה "שמש עולה, ירח נמס", שהוצגה במוזיאון ישראל בשנת 2006, והוקדשה לאמנות היפנית בת דורנו, קידם את פני הבאים פסל של נארה בשם "עולי הרגל הקטנים (טיול לילי)", שהיה אחד המוצגים העיקריים בתערוכה.
בשנת 2011 עבודתיו של נארה הוצגה בתערוכה שנקראה "BYE BYE KITTY! ! ! בין גן עדן לגיהנום באמנות יפנית עכשווית " שאצר דייוויד אליוט בבניין אגודת החברה היפנית במנהטן, בניו יורק, יחד עם חמישה עשר אמנים יפנים עכשוויים אחרים. יחד עם נארה השתתפה והציגה בתערוכה עם קבוצת האמנים האמנית דוקטור לאמנות טומוקו קאשיקי.
השפעות על עבודתו.
ספרי הקומיקס היפני, המאנגה והאנימה, מהווים השפעה ברורה על סגנונו של נארה ועל דמויותיו בעלות העיניים הגדולות. עם זאת, נארה חותר תחת הדמויות החמודות בהחדרה של דימויי אימה לעבודותיו.
עבודתו מושפעת מאוד מילדותו כ"ילד מפתח" בחברה התעשייתית היפנית, שהוריו העובדים הותירו לרוב בחברת חיות המחמד והטלוויזיה. נארה שואף לחתור תחת הדימוי המושלם שיש לילדות בחברה היפנית המתבטא במילה "קאוואיי" (かわいい, חמוד). השפעות נוספות שמונה נארה על עבודתו הן ציורי הרנסאנס, מוזיקת פאנק ומינימליזם, כמו גם הסופרת בננה יושימוטו התנועה האמנותית "סופר פלאט", שיצר האמן טקאשי מורקמי, ומושג ה"אוטאקו", המתייחס למעריצי אנימה אובססיביים היוצרים תת-תרבות משלהם.
תופסים ראש
תופסים ראש הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית בהנחייתו של נתן דטנר, ששודרה בשנים 1988–1991 בערוץ הראשון.
על התוכנית ומשתתפיה.
התוכנית שילבה קטעי משחק, יצירה ושירה בהשתתפות ילדים מבית הספר לאמנויות תל אביב. בכל פרק הילדים שרו מחרוזת משירי זמר אורח ואחר כך הזמרים המתארחים ענו על שאלות הילדים.
שיר הפתיחה של התוכנית נכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי רוני וייס, והוא בוצע על ידי נתן דטנר וילדי התוכנית.
הציירת עדית פאנק הגישה פינה קבועה של אמנות עם ילדים בתוכנית.
הילדים שהשתתפו בתוכנית היו: טל מוסרי, דנה דבורין, נועה כהן, רן גואטה, ריקי בליך, איתי בארלי, דנה מושקטבליט, אורי אומנותי, יעל קרוון, ימי ויסלר, אוהד קנולר, צק ברקמן, רועי שגב, איה קרמרמן, יונתן גורפינקל, אסף קמיל, מאיה מנור, מעיין בלום, עידו מוסרי ושיר גוטליב.
האמנים השונים שהשתתפו בתוכנית היו: שלמה יידוב, חיים משה, דני סנדרסון, נוער שוליים, דורון מזר, משינה, גידי גוב, גלי עטרי, יגאל בשן, עוזי חיטמן, ירדנה ארזי, שושנה דמארי, נורית גלרון, מיקי גבריאלוב, אריאל זילבר, דני בסן, דודו דותן, הכל עובר חביבי, אייל גפן, אסנת וישינסקי, האחיות יוספי ואדם.
חלק מהילדים שהשתתפו בתוכנית המשיכו במהלך שידורה ולאחריה ללהקת הנוער "צעירי תל אביב" והם: שיר גוטליב, טל מוסרי, דנה דבורין, נועה כהן, עידו מוסרי ואסף קמיל.
בסוף כל תוכנית דטנר היה נפרד מהצופים בבית במשפט "תפסתם מה קורה כאן? לא תפסתם? תתפסו בתוכנית הבאה", ובתוכנית האחרונה אמר דטנר את המשפט "תפסתם מה קורה כאן? לא תפסתם? כבר לא תתפסו בחיים".
גריבען
גריבען או גריוולעך (מיידיש), ובעברית גלדי שומן, הוא מאכל מהמטבח האשכנזי, העשוי מעור עוף או אווז ובצל מטוגנים עד פריכות ושחומים, שנותרים לאחר הכנת שמאלץ. מאכל זה שימש כתחליף כשר לקותלי חזיר. הוא נאכל כפי שהוא ומשמש גם כמילוי לעוף, לעיתים כחלק מתערובת קוגל אטריות וכן כתוספת שמעטרת מאכלים שונים כגון כבד קצוץ וכוסמת.
אזכורים תרבותיים.
חיים נחמן ביאליק הזכיר את גלדי השומן בסיפוריו "החצוצרה נתבישה":
ו"מאחורי הגדר":
נסים קריספיל
נסים קריספיל (נולד ב-1947) הוא חוקר ואוטודידקט ישראלי. כתב ספרים ומאמרים רבים בחקר ארץ ישראל ובמיוחד בנושא צמחי הבר שלה ושימושיהם בתרבות האנושית.
ביוגרפיה.
קריספיל נולד ב-1947 בעיירה מוגדור שבמרוקו. עלה לישראל ב-1954. ילדותו עברה עליו במגדל העמק. למד בבית הספר הממ"ד האר"י ובבית הספר החקלאי "כפר הנוער הדתי" בכפר חסידים. שירת בחטיבת גולני ובחיל הקשר (1967 - 1970) וסיים את שירותו הצבאי במילואים בדרגת סרן. ב־1971 ייסד עם קבוצת חברים את מושב חמרה שבבקעת הירדן.
קריספיל לימד במסגרות לא פורמליות בקיבוץ נאות מרדכי ובקיבוץ משגב עם. בין השנים 1977 ל־1988 שימש כמדריך בבית ספר שדה הר גילה של החברה להגנת הטבע. במהלך עבודתו בחברה להגנת הטבע ערך מחקר מקיף אודות צמחי הרפואה והתועלת של ארץ ישראל. פרי מחקרו ראה אור באנציקלופדיה ילקוט הצמחים.
עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה, עקר עם משפחתו מהר גילה לערד. ערד שימשה כבסיס לסקר שערך בקרב הבדואים של הנגב בשיתוף עם המחלקה לצמחי רפואה במכון וולקני, אודות צמחיית הבר של ארץ ישראל כמקור לתרופות. בשנים 1994 עד 2002 ערך באופן עצמאי מחקר שדה מקיף במרוקו אודות פריסת היישובים היהודיים, שבמקביל שימוש כמדריך טיולים במדינה וכתב את הספר "מרוקו מדריך למטייל".
קריספיל מתגורר מאז שנות ה-2000 במושב תירוש שבחבל עדולם, בו ייסד "מרכז מורשת" המנציח את עלייתם, קליטתם ופועלם של עולים מהרי האטלס שבמרוקו.
ב-2017 הורשע בגידול קנאביס. קריספיל טען שהגידול היה לצורכי מחקר ובית המשפט אשר לא קיבל את טענתו סבר שגם רווח מחקרי הוא רווח וגזר עליו שנת מאסר בפועל וחילוט של מחצית ביתו ורכביו. לאחר שחרורו הודיע כי תחושת העוול שחווה במשפט גרמה לו להחליט על הגירה למרוקו.
קרל ויליאם בלגן
אופק 7
היפוגליסימיה
היפרגליסימיה
המרקיז מפומבל
האבסולוטיזם הנאור
Never Again