במהלך הסלקציה שעברה ליליאנה, היא קועקעה עם המספר הסידורי 75190. היא סופחה לעבודת כפייה באיגוד תחמושת המפעל, אשר היה שייך לסימנס, במשך שנה אחת. במהלך שהותה היא עברה שלוש סלקציות נוספות. בסוף ינואר 1945, לאחר פינוי המחנה, היא שרדה את צעדת המוות לכיוון גרמניה.
ליליאנה סגרא שוחררה על ידי הצבא האדום ב-1 במאי 1945 ממחנה הריכוז מלכוב, שהיה מסונף למחנה הריכוז ראוונסבריק, גרמניה. מתוך 776 ילדים איטלקיים שגורשו למחנה הריכוז אושוויץ בגיל 14 או פחות, רק 35 שרדו. ביניהם הייתה ליליאנה.
לאחר השואה הנאצית, ליליאנה סגרא עברה לגור במארקה בו היא חיה עם סביה מצד אמה, שהיו השורדים האחרונים מכל בני משפחתה. ב-1948 פגשה ליליאנה את אלפרדו בליי פאצ'ינו, קתולי אשר שב אף הוא ממחנות הריכוז הנאציים אליהם גורש כיוון שסירב להצטרף לרפובליקה הסוציאלית האיטלקית. הזוג נישא בשנת 1951 ונולדו להם שלושה ילדים.
עדותה של ניצולה.
במשך שנים רבות סגרא שמרה בפרטיות את זיכרונותיה מהזוועות אותם עברה, ולא שיתפה פומבית את חוויות ההשרדות מתקופת השואה. בדומה לרבים מדור השורדים, הדרך בה יכלו להחלים ולהתאושש מהעבר הייתה להתמקד בבניית חיים חדשים ונורמליים במידת האפשר. סגרא אף זוכרת, שלתחושתה לא הייתה אוזנת קשבת שהייתה מוכנה להתמודד עם הזכרונות הקשים אשר נשאה בליבה:
רק בראשית שנת 1990 החליטה סגרא להפסיק את השתיקה לגבי חוויותיה: היא החלה להופיע בבתי ספר, באסיפות ובכנסים ולספר לאנשים צעירים אודות חייה. היא החליטה לדבר גם בשם מיליוני הנספים והשורדים שאין באפשרותם לדבר. בשנת 1997, היא הייתה בין העדים של הסרט הדוקומנטרי "Memoria", הציג את ברלין, פסטיבל הסרטים הבינלאומי.
בשנת 2004 היא רואיינה לצד גוטי הרשקוביץ באוור וג'וליאנה פיורנטינו טדסקי, על ידי דניאלה פדואן ב"Come una rana d'inverno. Conversazioni con tre donne sopravvissute ad Auschwitz" ("כמו צפרדע בחורף. שיחות עם שלוש נשים ששרדו מאושוויץ"). ב-2005 שוחזר סיפור הישרדותה ביתר פירוט בספר-ראיון על ידי עמנואלה סופרוויזוטה "Sopravvissuta ad Auschwitz. Liliana Segre fra le ultime testimoni della Shoah" ("שרדה באושוויץ - ליליאנה סגרא - מהעדים האחרונים של השואה").
בשנת 2009, קולה נכלל בפרויקט " "Racconti di chi è sopravvissuto"" ("סיפוריהם של אלו אשר שרדו"), מחקר שנערך בין 1995 ו-2008 על ידי מרצ'לו פזטי מטעם המכון המרכזי לדוקומנטציה יהודית בת זמננו של מילאנו, אשר הוביל לאיסוף עדויות של כמעט כל ניצולי השואה ממוצא איטלקי ממחנות הריכוז הנאציים אשר נותרו בחיים. באותה שנה, היא השתתפה בסרטו של מוני עובדיה-הסרט תיעודי "Binario 21" (רציף 21) בבימויה של פליצ'ה קאפה, אשר נוצר בהשראת השיר "Dos lid funem oysgehargetn yidishn folk" ("שיר הרצח של העם היהודי") אשר נכתב על ידי המשורר היהודי ממוצא רוסי יצחק קצנלסון.
ב-27 בנובמבר 2008, העניקה אוניברסיטת טריאסטה לליליאנה סגרא את התואר דוקטור של כבוד בתחום המשפט. ב-15 בדצמבר 2010 אוניברסיטת ורונה העניקה לה תואר דוקטור של כבוד בתחום מדעי החיים.
סנטורית לכל החיים.
ב-19 בינואר 2018, במלוא 80 שנה לחוקי הגזע האיטלקיים, נשיא איטליה, סרג'ו מטרלה העניק לליליאן סגרא את התואר "סנטורית לכל החיים", על בסיס הפקודה ה-51 של החוק האיטלקי, בעבור תרומה בעל ערך רב לחברה.
ליליאן סגרא היא האשה הרביעית הנושאת בתפקיד זה, לאחר קאמילה רברה, ריטה לוי מונטלצ'יני ואלנה קטנאו.
המיקוד ההתנהגותי
סופיה שרלוטה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק
סופיה שרלוטה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק (בגרמנית: Sophie Charlotte von Schleswig-Holstein-Sonderbourg-Beck; 31 בדצמבר 1722 - 7 באוגוסט 1763), הייתה אמו של פטר הראשון, הדוכס הגדול של אולדנבורג.
ביוגרפיה.
גאורג לודוויג נולדה ב-31 בדצמבר 1722 בהמבורג, לפרידריך וילהלם השני, דוכס שלזוויג הולשטיין-זונדרבורג-בק ולאורסולה אנה, רוזנת העיר דוהנה-שלודין-קארווינדן, בתם של כריסטופר הראשון, רוזן העיר דוהנה-שלודין ומריה פרדריקה, רוזנת העיר דוהנה. ב-25 בינואר 1738 התחתנה סופיה שרלוטה בקניגסברג, עם בן משפחה רחוק, אלכסנדר אמיל דה דוהנה-שלוביטן, אולם הוא נהרג ב-30 בספטמבר 1745 בקרב סור במהלך מלחמת הירושה האוסטרית.
ב-1 בינואר 1750 התחתנה סופיה שרלוטה עם גאורג לודוויג, נסיך הולשטיין-גוטורפ, ממנו נולדו לה 3 ילדים. בשנת 1762 הצטרף גאורג לודוויג לצבא האימפריה הרוסית, ולאחר הדחת פיוטר השלישי, קיסר רוסיה בידי אחייניתו יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, הועלה גאורג לודוויג לדרגת גנרל-פלדמרשל.
ב-7 באוגוסט 1763 מתה סופיה שרלוטה בהמבורג, ובדיוק חודש לאחר מכן ב-7 בספטמבר מת בעלה גאורג לודוויג בקיל.
משפחתה.
ב-1 בינואר 1750 התחתנה סופיה שרלוטה עם גאורג לודוויג, נסיך הולשטיין-גוטורפ, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
מארי לנדריו
פרנסואז סלמון
פרנסואז סַלמון (בצרפתית: Françoise Salmon; 3 בנובמבר 1917 - 10 באוקטובר 2014) הייתה פסלת ויוצרת מדליות יהודייה-צרפתייה.
קורות חיים.
פרנסואז סלמון נולדה ב-1917 בפריז בירת צרפת. בשנים 1939-40 למדה בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (בוז-אר) בעירה. בשנת 1942 נאסרה על ידי הנאצים בצרפת בשל יהדותה, וב-1943 גורשה עם אחותה למחנה אושוויץ ונכלאה במחנה-המשנה רייסקו (Rajsko). בהמשך נשלחה למחנה ראוונסבריק‎. לאחר השחרור ב-1945 חייתה שנה בשווייץ. ב-1947 החלה ליצור אנדרטת זיכרון לקורבנות הצרפתיים באושוויץ, שהוצבה ב-1949 בבית הקברות פֵּר לָשֵז שבפריז. אנדרטה נוספת לקורבנות השואה מעשה ידיה היא "המגורש", שהוצב ב-1965 באתר הזיכרון במחנה הריכוז נוֹיֶנגָמֶה.
נפטרה ב-10 באוקטובר 2014.
אירית דותן
כריס בירקט
כריס בירקט (באנגלית: Chris Birkett, נולד ב-14 באפריל 1953) הוא מפיק מוזיקלי, טכנאי קול, גיטריסט, זמר, כותב, מלחין ופזמונאי אנגלי. זכה בפרסים בינלאומיים מרובים על עבודתו. שיתופי הפעולה שלו מכרו יותר מ-100 מיליון עותקים רשומים ברחבי העולם.
ביוגרפיה.
בירקט נולד באלדרשוט שבאנגליה. בגיל 14 הוא הקים את הקבוצה הראשונה שלו והחל לנגן במועדונים בלונדון. בגיל 21 הוא בילה שמונה-עשר חודשים בסיור בגרמניה עם קבוצת "הכלב האדום של מונטנה".
קריירה מקצועית.
החל את הקריירה המוזיקלית שלו כגיטריסט של אמני ממפיס ידועים: רופוס תומאס, אן פיבלס, ג'ין נייט ומלך פלויד.
בגיל 23, הצטרף להרכב האנגלי המוצלח "אהבה נצחית" (Love Affair). לאחר מכן הצטרף ללהקת Omaha Sheriff עם טוני ויסקונטי, מנהלה של חברת התקליטים Earth Recordings, אז ויסקונטי החתים את בירקט והפך לחונך שלו. מאז הקריירה של בירקט התרחבה לכלול יצירות ללהיטים בינלאומיים רבים.
שיתף פעולה ביצירותיו עם אמנים רבים כגון: שינייד או'קונור, באפי סיינט-מארי, אליסון מויה, דקסיס מידנייט ראנרס, ראשים מדברים, The Pogues , בוב גלדוף, מל ברוקס, Mango Groove, סיידה גארט, Alain Chamfort, רנה לאקייל , עלי עמרן, Scholar Choir, סטיב ארל, The Makumbi Orphan Choir ועוד.
בשנת 1993 עבר להתגורר בפריז, צרפת, שם הקים אולפן הקלטות משלו, וממשיך בקריירה המוזיקלית.
ב-2008 היה במגעים עם האמן החרדי-צרפתי שמואל שפירו עבור שיתוף פעולה בפרויקט עולמי. בסופו של דבר הפרויקט בוטל מצידו של שמואל מסיבה הלכתית.
הישגים בקריירה.
שיתופי הפעולה שלו מכרו יותר מ-100 מיליון עותקים רשומים ברחבי העולם. בירקט הוא זוכה פרס הג'ונו הקנדי, פרס המוזיקה של פולאריס, מועמד 3 פעמים לפרס הג'ונו לשנת 2016, זוכה שלושה פרסי AMPEX הבינלאומי, וזוכה פרס סליל הזהב.
יבגני פריגוז'ין
יבגני ויקטורוביץ' פריגוז'ין (ברוסית: Евгений Викторович Пригожин); (נולד ב-1 ביוני 1961) הוא איש עסקים רוסי, אשר התפרסם כ"שף של פוטין", והוא נחשב מקורב אל נשיא רוסיה ולדימיר פוטין. פריגוז'ין הוא, בין השאר, הבעלים של רשת תאגידים שכנגד שלושה מתוכם, כמו גם נגדו אישית, הוגש כתב אישום בארצות הברית, בהקשר להתערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016. שמו של פריגוז'ין הוזכר גם כאחד מהבעלים של "כוח ואגנר", חברת אבטחה הפועלת, בין השאר, באוקראינה ובסוריה ולפי פרסומים שונים, היא למעשה חברה המבצעת משימות צבאיות-שיטוריות, ב"מיקור חוץ", עבור המשטר הרוסי.
בצעירותו.
פריגוז'ין נולד בסנקט פטרבורג ב-1 ביוני 1961, סיים את לימודיו בשנת 1977, ולאחר מכן היה מעורב בעסקי הסקי. בשנת 1979 נשפט פריגוז'ין על גנבה ונדון למאסר על תנאי, ובשנת 1981 נשפט ונדון ל-12 שנות מאסר בפועל על שוד, הונאה והפעלת רשת של קטינים בתחום הזנות. פריגוז'ין שוחרר מהכלא לאחר שריצה תשע שנות מאסר.
קריירה בתחום המסעדנות והקייטרינג.
בשנת 1990, לאחר שחרורו מהכלא, הקימו פריגוז'ין ואביו החורג רשת למכירת נקניקיות. תוך זמן קצר, הרשת הצליחה מאוד מבחינה עסקית, ופריגוז'ין הפך למנהלה. פריגוז'ין נכנס כשותף לחברת "קונטרסט" שאותה ייסד בוריס ספקטר, בן כיתתו מהפנימייה שבה למד. "קונטרסט", הייתה רשת המרכולים הראשונה בסנט פטרבורג.
ב-1995 שכנע פריגוז'ין את קיריל זמינוב, לפתוח ביחד איתו מסעדה. השניים פתחו מסעדה ב"בית המכס הישן" (רוסית: Старая Таможня), מסעדה זו הייתה אחת המסעדות המובחרות הראשונות בסנט פטרסבורג.
ב-1997, בהשראת מסעדות על חוף נהר הסיין בפריז, השקיע פריגוז'ין 400 אלף דולר בשיפוץ ספינה חלודה על נהר ויאטקה. הספינה המשופצת שימשה לפתיחת מסעדה צפה בשם "ניו איילנד", שהפכה לאחד ממוקדי האוכל האופנתיים ביותר בסנט פטרבורג.