השבט זכה לאחרונה בהכרת זכויותיו לאוטונומיה משלו בהרי האורובורו, על אף שהדבר הביא לידי סכסוך עם המתיישבים המקומיים באזור.
ב-1998 נרצח מנהיג השוקורו, צ'יקאן (פרנסיסקו דה אסיס אראוז'ו), ככל הנראה על רקע התנגדות החוואים לבעלות השבט על השטח.
בית המשפט הבין-אמריקאי לזכויות האדם (IACHR), גוף שיפוט אוטונומי עם המטה בקוסטה ריקה, החליט שהמדינה הברזילאית צריכה לשלם מיליון דולר (כ -820 אלף יורו) לאינדיאנים של קוקורו במדינת פרנמבוקו על חוסר כבוד ואיטיות בהגדרת שטחים.
בריטניה הפרה-היסטורית
תאוריית הקשר על זיוף הנחיתה על הירח
תאוריית הקשר אודות זיוף הנחיתה על הירח היא אחת מתאוריות הקשר הנפוצות והידועות ביותר, ועל פיה הנחיתה הראשונה של אסטרונאוטים על הירח עם אפולו 11, והבאות אחריה בתוכנית אפולו, לא התרחשו בפועל, אלא זויפו בידי נאס"א, בסיוע ה־CIA. התאוריה גורסת כי מטרת ההטעיה הייתה השגת הישג פוליטי והסברתי לארצות הברית, בלימת התקדמותה של ברית המועצות בחלל שכן זו, לפי התאוריה, ויתרה על פרויקט הנחיתה שלה בעקבות הצלחת האמריקנים, מטרות נוספות המועלות על ידי חסידי התאוריה היו חיסכון בכסף, הענקת הצדקה לפרויקט החלל ויצירת הד תקשורתי חיובי, בזכות בימוי מהוקצע והימנעות מטעויות ומתקלות, וניצחון על ברית המועצות במלחמה הקרה. התאוריה זכתה לפרסום רב, ובמשאל דעת קהל בארצות הברית שערך מכון גאלופ בשנת 1999 נמצא כי 6% מהנשאלים הטילו ספק בכך שהאסטרונאוטים של אפולו הילכו על הירח.
תומכי תאוריית הקשר סבורים שהנחיתה של אפולו 11 ב־20 ביולי 1969, והמשימות שבאו בעקבותיה, לא התרחשו אלא בוימו על כדור הארץ, באזור 51 שמראהו מזכיר את נוף הירח. בשידור הטלוויזיה של הנחיתה נשמע קולו של ניל ארמסטרונג אומר כי פני השטח מזכירים את הקרקע המדברית. תצלומים של אזור 51 שצולמו על ידי לווייני ריגול רוסיים מראים כי פני השטח דומים מאוד. התאוריה זכתה לפופולריות בזכות כמה סצינות בסרטים, שהעלו רעיונות דומים. בסרט "קפריקורן 1" (משנת 1978) מתואר ניסיון של נאס"א לביים נחיתה מאוישת על מאדים, ויש הסבורים כי סצנה קצרה בסרט "יהלומים לנצח" מסדרת ג'יימס בונד (1971), המראה סימולציה של הנחיתה על הירח, אף היא עוררה אנשים לחשוב כי הנחיתה הייתה מזויפת. המחזאי הבריטי ראיין בונד כתב בשנת 1937 מחזה בשם "מכופפי החדשות" (The News-Benders), ובו הציג עולם עתידני שבו כל ההתפתחויות הטכנולוגיות הגדולות שהתרחשו מאז 1945 היו בעצם הדמיה, ולא התרחשו באמת. המחזה הראה בין השאר נחיתה מזויפת על הירח באמצעות דגמים.
הראשונים לפרסם את תאוריית הקשר היו ביל קייסינג (Bill Kaysing) בספרו "מעולם לא הגענו לירח" משנת 1974, וראלף רנה, שפרסם ספר פופולרי בשם "נאס"א שיטתה באמריקה" (באנגלית: NASA Mooned America, כאשר המילה Mooned פירושה "לשטות" ומתייחסת במקביל לירח).
מניעים.
חסידי תאוריית הקשר העלו אפשרויות שונות למניעי הממשל האמריקני לזיוף הנחיתה, וביניהם:
משדר הטלוויזיה של פוקס.
חיזוק לחובבי תיאורית הקשר ניתן בתוכנית תחקיר שהוקרנה ברשת הטלוויזיה האמריקאית פוקס בשנת 2001. בתוכנית נטען כי ניל ארמסטרונג וחבריו לצוות "אפולו 11" מעולם לא דרכו על אדמת הירח, אלא על רצפת אולפנים משוכללים בארצות הברית, כאשר את שלוש משימות הנחיתה הראשונות ביים במאי הסרט "" - סטנלי קובריק. בתוכנית הועלו כמה מהתהיות החביבות על תומכי תיאורית הקשר, כמו הטענה שדגל ארצות הברית, כפי שנקלט במצלמות נאס"א, מצולם מתנופף ברוח, שעה שעל הירח אין אטמוספירה; שבצילומים לא ניתן לראות את הכוכבים ברקע; או שהצל שמטילים הדגל והאסטרונאוטים על הקרקע אינו ממוקם בזווית נכונה. עוד נטען בתוכנית כי כמחצית מהעובדים והאסטרונאוטים שהיו בסוד המבצע מתו בתאונות, ואילו אחרים, כולל ניל ארמסטרונג, נמנעים מלהתראיין.
נאס"א נגד תאוריית הקשר.
לאחר שנים של גיבוש תאוריית קשר בגין זיוף נחיתת אפולו 11 על הירח, נאס"א החליטה לצאת נגד אותה קונספירציה. מבקרי נאס"א טוענים כי התאוריה מגלה שיפוט לקוי וחוסר ביטחון. כדי להפיץ את מתקפת הנגד שלה, נאס"א שכרה את שירותיו של סופר המדע ג'ים אוברג תמורת שכר של 15 אלף דולרים.
בשלהי 2002 שבה התאוריה לכותרות, כשאחד החסידים הבולטים שלה, יוצר הסרטים בארט סיברל, התעמת עם האסטרונאוט באז אולדרין בבית מלון בבוורלי הילס. סיברל דרש מאולדרין שיישבע בכתבי הקודש שאכן נחת על הירח וכינה אותו שקרן ופחדן; בתגובה אולדרין הכה אותו בפניו.
לכן החליטה נאס"א שמחובתה להגיב לטענות הבלתי פוסקות בנושא. הספקנים יתפשו את המהלך כחלק מהמארג הקונספירטיבי – תפרסם הסוכנות מסמך שיפרט את העדויות לכך שנחיתת החללית אפולו 11 על הירח ביולי 1969 אכן התרחשה. "היה קשה יותר לזייף את כל העניין מלעשות אותו", כותבים אנשי נאס"א באתר האינטרנט של הסוכנות, ופונים להפריך את הטענות המרכזיות של מכחישי הנחיתה, אולם בסופו של דבר נגנז כאמור הספר.
אחת מהטענות המרכזיות של המאמינים בקונספירציה נוגעת לעובדה שבשמים המתועדים בתצלומים מהירח לא נראים כוכבים כלל.
"האם הקולנוענים של נאס"א שכחו להדליק את הכוכבים?" הם שואלים. ואולם ההסבר ההגיוני לתופעה מוכר לאנשים העוסקים בצילום: קשה לתעד בתמונה אחת עצם גדול ובהיר מאוד באותה רמה של חשיפה לאור, כמו פני הירח או כדור הארץ הנראה ברקע, ועצם קטן ועמום מאוד, כמו הכוכבים המרוחקים. לעיתים גם יוצרי קולנוע נאלצים לזייף כוכבים ולהוסיפם לסצנות ליליות, שכן המצלמות מכוונות לשחקנים ולא קולטות את הכוכבים שברקע.
ההסבר לטענה בדבר הדגל המתנופף פשוט אף יותר. האסטרונאוטים נאלצו לסובב את מוט הדגל כדי לנעוץ אותו בקרקע הירח, והסיבוב ולא תנועת אוויר כלשהי היא זאת שהביאה להתנופפות הבד. התנופפות כזו על כדור הארץ הייתה נפסקת לאחר זמן קצר בגלל החיכוך עם האוויר, ואולם בתנאים על הירח המשיך הדגל להתנופף.
נאס"א מביאה גם הוכחות חיוביות לנחיתה על הירח ובראשן הסלעים הייחודיים במשקל 381 קילוגרם שהביאו עמם האסטרונאוטים לכדור הארץ. נוסף לכך, רוסיה, סין, מזרח גרמניה ואויבות אחרות של ארצות הברית בתקופת המלחמה הקרה עקבו מקרוב אחר משימות החלל שלה, ויכלו לבדוק אם אותות הרדיו מאפולו אכן הגיעו מכיוון הירח. אף לא אחת מהן הטילה ספק בהישג האמריקאי. "כשאפילו האויב שלך מכיר בהישגיך – זה די משכנע!" טוענים בנאס"א. כמו כן, הציבו האסטרונאוטים של אפולו 11 על פני הירח מערכת מחזירי אור המיועדים להחזרת אור לייזר. באמצעות מערכת זו, במדידות שנערכו מאז נמצא קצב התרחקות הירח הממוצע מכדור הארץ.
יורם שקולניק
יורם שקולניק (נולד ב-1969) הוא ישראלי שרצח מחבל פלסטיני כפות בשנת 1993.
מקרה החיסול והמשפט.
שקולניק היה תושב הר חברון, נשוי ואב לילדה אחת, שעבד כנהג הסעות תלמידים. ב-23 במרץ 1993 שוטט מוסא אבו סבח, תושב העיר יטא, בקרבת ההתנחלות סוסיא. שני תושבים תפסו אותו והעלו אותו על רכב הביטחון. במהלך הנסיעה דקר אבו סבח את אחד מהם בכתפו. השניים התגברו עליו ונטלו ממנו סכין. יותר מאוחר נלקח ממנו רימון רסס. שקולניק, ששמע על האירוע במכשיר הקשר שברכבו, מיהר להגיע לזירה. כשהגיע היה אבו סבח הכפות שכוב על הארץ, פניו כלפי מטה, בגדיו קרועים וסביבו מספר אנשים. שקולניק ירה צרור באבו סבח שמת במקום. לאחר החיסול אמר לסובבים "צריך להרוג אותם, וזאת מלחמה", "ברוך שפטרנו", "הוא צריך לשמש דוגמה לערבים שיראו". בחקירתו במשטרה אמר כי רצה להעיר את העם. במשפט טען שקולניק שהוא חשב שבידי המחבל היה רימון יד ועל כן ירה בו, אולם טענתו לא נתקבלה והוא הורשע ברצח ונידון למאסר עולם בשנת 1994. ערעורו נדחה במרץ 1997.
בערב ראש השנה 1997, נקצב עונשו ל-15 שנה על ידי נשיא מדינת ישראל עזר ויצמן, כמעין איזון לשחרור מחבלים. בפברואר 1999 נקצב עונשו שוב ל-11 שנים ו-3 חודשים.
שחרור מוקדם.
במרץ 2000 אישרה ועדת השחרורים לשקולניק שחרור מוקדם, אך שחרורו בוטל על ידי בג"ץ בנימוק שהוועדה לא שקלה נכון את המסוכנות של שקולניק. בסוף אותה שנה שוב אישרה ועדת השחרורים שחרור מוקדם. שוב הוגשה עתירה לבג"ץ, אך הפעם אושר השחרור ברוב של ארבעה שופטים מול שלושה.
ב-18 בפברואר 2001 שוחרר שקולניק בתנאים מגבילים האוסרים עליו לגור בשטחי יהודה, שומרון ועזה עד תום תקופת המאסר שנקצבה לו. לאחר שנה צומצמו התנאים המגבילים.
לאחר השחרור.
משפחתו של אבו סבחה הגישה תביעת פיצויים נגד המדינה על כך שהתרשלה בכך שמסרה לידי שקולניק נשק. התביעה נדחתה, מכיוון שלא הוכח שהייתה רשלנות במתן הנשק, ובנוסף היה ספק אם אי מתן הנשק היה מונע את הרצח, שכן לשקולניק היה אקדח ברישיון.
שקולניק עבר לירושלים ועובד בשיפוצים. לאחר שנים אמר שקולניק: "אני חושב על המעשה שלי מה שיהודי ממוצע חושב עליו. התקשורת לא מקבלת את השכל הישר של העם ולא מבינה מה קורה מסביב, אבל לכי תשאלי ברחוב מה צריך לעשות יהודי שחושב שערבי ירצח אנשים, ומה שהם יענו לך זה מה שאני חושב. אני חלק מהעם".
תגובות ציבוריות למעשהו ולגזר דינו.