כרמינה בוראנה (במילה כרמינה הטעם על ההברה הראשונה) היא קנטטה עלילתית שחיבר קרל אורף בשנים 1935-36. שמה הלטיני המלא הוא "Carmina Burana: Cantiones profanae cantoribus et choris cantandae comitantibus instrumentis atque imaginibus magicis", או "שירי בויֶרן: שירים חילוניים לזמרים ומקהלות, ששרים יחד עם כלי נגינה ותמונות קסמים". כרמינה בוראנה היא חלק מ"טריונפי", השילוש המוזיקלי הכולל גם את ה"קאטולי כרמינה" ו"טריונפו די אפרודיטה". הפרק המוכר ביותר הוא שירת המקהלה "או פורטונה", הפותח וסוגר את היצירה.
טקסט.
יצירתו של אורף מבוססת על 24 שירים מתוך כרמינה בוראנה, קובץ של דברי שירה מימי הביניים. הפירוש המילולי של השם הוא "שירי בויֶרן" (Beuern). "בויֶרן" מתייחס למנזר בֶּנֶדיקְטְבּוֹיֶרְן, שם נמצא כתב היד המקורי.
אורף נתקל לראשונה בטקסטים האלה בקובץ של יוהאן אנדריאס שמלר משנת 1847. מישל הופמן, סטודנט צעיר למשפטים וחובב נלהב של לטינית ויוונית, סייע לאורף בבחירת 24 שירים וארגונם בלברית.
הלברית כוללת בתי שיר בלטינית ובגרמנית בינונית גבוהה. היא עוסקת בקשת רחבה של נושאים חילוניים, מוכרים במאה ה-13 ממש כמו במאה ה-21: הפכפכות הגורל והעושר, טבעם החמקמק, המתעתע של החיים, השמחה על שוב האביב ותענוגות השתייה, הזלילה, ההימורים והתאווה.
מבנה.
כרמינה בוראנה בנויה בחמישה חלקים גדולים, שבכל אחד מהם כמה פרקים נפרדים. אורף הכניס סימני אטאקה בין כל הפרקים בתוך כל תמונה.
חלק גדול מן המבנה המערכתי מבוסס על הרעיון של גלגל המזל הסובב. בציור הגלגל הנמצא בעמוד הראשון של קודקס בוראנה מופיעים ארבעה פסוקים מסביב לחוג החיצוני של הגלגל: Regno, Regnavi, Tum fine regno, Regnabo"
בתוך כל אחת מן התמונות, ולפעמים בתוך פרק יחיד, גלגל המזל מסתובב, חדווה הופכת למרירות ותקווה - ליגון.
"או פורטונה", השיר הראשון במהדורה של שמלר, משלים את המעגל הזה ויוצר מסגרת מערכתית ליצירה כיון שהוא מהווה את פרקי הפתיחה והסיום גם יחד.
סגנון מוזיקלי.
סגנונו של אורף מציג שאיפה לישירות בדיבור ובגישה. בכרמינה בוראנה יש מעט מאוד, אם בכלל, פיתוח במובן הקלאסי, וגם הפוליפוניה בולטת שם בהיעדרה. כרמינה בוראנה נמנעת ממורכבות הרמונית וריתמית, עובדה שגרמה למוזיקאים רבים לזלזל בה ברמה אסתטית, אם כי בהתחשב בטכניקות הקומפוזיציה המורכבות, שהעדיפו כמעט כל יתר המלחינים הנודעים של אותה תקופה, אפשר גם לראות בכך ביטוי של התרסה נועזת במיוחד.
אורף הושפע מלודית ממודלים של שלהי הרנסאנס וראשית הבארוק, כמו ויליאם בירד וקלאודיו מונטוורדי. טעות נפוצה היא לחשוב שאורף ביסס את המלודיות של כרמינה בוראנה על מלודיות נומטיות; שום מלודיות מסומנות כאלה לא נמצאו בקודקס בוראנה. התזמור המבריק והססגוני שלו מעיד על מתן כבוד לסטרווינסקי. עבור אורף, כמו עבור סטרווינסקי, ריתמוס הוא לא פעם היסוד המוזיקלי הראשון במעלה.
בימוי.
אורף פיתח תפיסה דרמטית בשם "תיאטרום מונדי", שראתה מוזיקה, תנועה ודיבור כבלתי נפרדים. באבקוק כותב, כי "הנוסחה האמנותית של אורף הגבילה את המוזיקה בכך, שכל רגע מוזיקלי נתבע להתחבר עם פעילות על הבמה. בנקודה זו הביצועים המודרניים של כרמינה בוראנה אינם עולים בקנה אחד עם כוונותיו של אורף".
אף כי כרמינה בוראנה נועדה להיות יצירה בימתית, הכוללת מחול, כוריאוגרפיה, עיצוב חזותי ושאר פעילות בימתית, הרי כיום מבצעים את היצירה על פי רוב באולמות קונצרטים, כקנטטה. לכלל זה יש מדי פעם אי-אילו חריגים.
אחד הביצועים הרבים בישראל היה במערת הפעמון בבית גוברין, עם מקהלה בליווי פסנתר בלבד, עקב ממדיו המוגבלים של המקום, אך תוך ניצול מלוא איכותו האקוסטית.
ביקורת ומורשת.
כרמינה בוראנה עלתה לראשונה על הבימה בפרנקפורט, ב-8 ביוני 1937 (בניצוח ברטיל וצלסברגר, עם מקהלת קסיליין, בימוי אוטו ולטרלין ועיצוב תפאורות ותלבושות לודוויג זיוורט). זמן קצר אחרי ההצלחה הגדולה של הופעת הבכורה, כתב אורף את המכתב הבא למו"ל שלו:
"התואיל בבקשה להיפטר מכל מה שכתבתי עד כה והתפרסם אצלך, לרוע המזל? בכרמינה בוראנה מתחיל קובץ יצירותיי!"
הופעות אחדות התקיימו במקומות אחרים בגרמניה, ואף כי הביורוקרטיה הנאצית גילתה בתחילה עצבנות לנוכח הנימה הארוטית של כמה מן השירים וההשפעות הרוסיות, היצירה צברה פופולריות במהירות רבה, עד היותה ליצירה המוזיקלית המפורסמת ביותר שנכתבה בגרמניה הנאצית. תולדותיה של כרמינה בוראנה שנויות אפוא במחלוקת בגלל התקופה והמיקום שבהם נוצרה, שלא לדבר על העמדה הפוליטית המפוקפקת משהו של יוצרה: המשטר הנאצי אימץ אותה אל חיקו כתהילה ושבח לתרבות ה"ארית" הקדומה. אבל גם אחרי מלחמת העולם השנייה המשיכה הפופולריות של היצירה לעלות, ועד שנות ה-60 כבר כבשה כרמינה בוראנה מקום של כבוד ברפרטואר הקלאסי הבינלאומי ובוצעה לראשונה בישראל בשנת 1966. אותה עת ספגה הצגת האופרה ביקורת בישראל, על רקע פעילותו האמנותית של מלחינה תחת המשטר הנאצי.
42 שנים הוא אומנם גיל בוגר שלא כרגיל לרנסאנס האמנותי שאורף ראה בכרמינה בוראנה, אך במבט לאחור, נראה שהשאיפה שביטא במכתב אל המו"ל שלו התגשמה, פחות או יותר - שום יצירה אחרת שלו איננה מתקרבת לפרסום שלה, כפי שאפשר ללמוד מן הן המקום שתופס "או פורטונה" בתרבות הפופ והן מהופעתה התדירה של היצירה ברפרטואר הקלאסי ובהקלטות. בארצות הברית, כרמינה בוראנה מייצגת את אחת ההשקעות המעטות הבטוחות מבחינת הקהל בין יצירות המאה ה-20. ברוב העולם, אורף מוכר כיום למעשה רק בזכות יצירתו כרמינה בוראנה.
קרמינה בוראנה
מסורתי
מסדר הדרקון
מסדר הדרקון (בגרמנית: Drachenorden, בלטינית: Societas Draconistrarum) היה מסדר צבאי נוצרי של אצילים שנוסד על ידי זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ורעייתו ברברה צילי ( Barbara Cilli 1451 - 1390/95), בתקופה שכיהן כמלך הונגריה על מנת שחברי המסדר יגוננו על המשפחה המלכותית ועל הכנסייה הקתולית. חברי המסדר כונו בשם "דרקוניסטים". בהקמתו, ב-12 בדצמבר 1408, נועד המסדר למאבק נגד ה"הכופרים והסכיסמאטיים". בשלושת עשורים הראשונים לקיומו עיקר מאבקו כוון נגד ה"כפירה" ההוסיטית בצ'כיה. מאוחר יותר, הוא ביקש לפנות אל המאבק באימפריה העות'מאנית.
אחד מחברי המסדר, החל משנת 1431, היה הנסיך הרומני ולאד השני "השד" ומשערים שכינויו "השד" (ברומנית "דרקול"), נובע מהיותו דרקוניסט. בנו, ולאד המשפד (Vlad Ţepeş) "ולאד צפש" במקור, כונה ברומנית גם "דרקוליה" Drăculea (השד הקטן - להבדיל מאביו) ונתן השראה לדמות האגדית של הרוזן הערפד דרקולה.
סמל המסדר היה דרקון שזנבו כרוך סביב צווארו ויוצר בכך מעגל, כמו מעגל חברי המסדר.
מבנה המסדר.
במעגל הראשון מספר חברי המסדר המקורי היה 24 ועם מותו של אחד מהם התמנה אחר במקומו. העומד בראש המסדר, Maestru magnificus, היה מלך הונגריה וסביבו חמישה מגינים הנושאים את הדרגה מרשל. גם ליתר חברי המסדר היו מגינים במספר לא קבוע.
הפטרונים הרוחניים של המסדר היו גאורגיוס הקדוש, המלאך מיכאל ומרגרטה הבתולה.
סמל קומורו
סמל קומורו מורכב מחצי סהר אשר מופיע גם בדגלה הלאומי. במרכז הסהר מופיעים ארבעה כוכבים המייצגים את ארבעת איי המדינה. מעל הסהר ישנה שמש זורחת ממנה יוצאים שמונה קרניים. מסביב לנקודה המרכזית בסמל, כתוב שם המדינה בצרפתית וערבית.
הסמל תחום בצידיו על ידי שני ענפי זית, ועל ידי סרט הנושא את המוטו הלאומי של המדינה, "אחדות, צדק, קידמה", בחלקו התחתון.
רוקבילי
רוקבילי (rockabilly) הוא אחד מסגנונותיו המוקדמים ביותר של הרוק אנד רול, שהתפתח בראשית שנות ה-50 בארצות הברית. הרוקבילי הוא שילוב של קאנטרי ורית'ם אנד בלוז, ומשלב גם מאפיינים של בלוגראס. לעומת הרוק, שבא והתפתח בעקבותיו, הרוקבילי הוא בעל צליל פשוט ושלושת כלי הנגינה העיקריים בו, לצד הזמר, הם גיטרה אקוסטית, קונטרבס ותופים. לעיתים נוספות גם גיטרה חשמלית ופסנתר.
מקור השם "רוקבילי" הוא הלחם של המילים "רוק" ו"הילבילי" (hillbilly), מונח המתייחס למוזיקת הקאנטרי, שנודעה באותה תקופה גם בכינוי "מוזיקת הילבילי".
סגנון הרוקבילי התפתח במקור בעיקר באזורי דרום ארצות הברית, אולם במהלך אמצע וסוף שנות ה-50 הגיע לשיא הפופולריות שלו, עת היה נפוץ ברחבי ארצות הברית כולה. בין האמנים הבולטים שפיתחו את הסגנון והרחיבו את תפוצתו הם אלביס פרסלי בתחילת דרכו, ביל היילי, ליטל ריצ'רד, ג'וני קאש, באדי הולי, קארל פרקינס, ריקי נלסון ואדי קוקרן. הרוקבילי הותיר השפעה מכרעת על התפתחותה של מוזיקת ותרבות הרוק כולה, והיווה מקור השראה גם ללהקות רוק בריטיות רבות, כגון הביטלס והרולינג סטונז, שבמהלך שנות השישים יגיעו ויכבשו את המצעדים האמריקניים (הפלישה הבריטית).
החל מראשית שנות ה-60 דעך סגנון הרוקבילי, כתוצאה מהשינויים שהתחוללו בטעם הקהל בארצות הברית, אף שבבריטניה נותר הסגנון פופולרי עד לאמצע העשור. מותו של באדי הולי בתאונת מטוס ב-1959, וגיוסו של פרסלי לצבא האמריקני ב-1958, הם בין האירועים המרכזיים שהשפיעו על דעיכת הסגנון. אף על פי כן, בשנות השבעים והשמונים שב הרוקבילי לתחייה מחודשת, כחלק ממגמה כללית של חזרה לשורשיה של מוזיקת הרוק, עם הופעתן של להקות צעירות כמו הסטריי קאטס ובלו אנג'ל שחידשו את הסגנון.
תרבות הרוקבילי.