במבצע שותפו גם כוחות מאצ"ל ולח"י. בירושלים עדיין לא התפרקו ארגונים אלה, בניגוד למצב בשאר הארץ, בנימוק שמרחב ירושלים הוחזק עדיין כשטח צבאי ולא כשטח מדינת ישראל. נקבע ששלוש פלוגות מגדוד 62 (בית חורון) מחטיבת עציוני, בפיקוד מאיר זורע יפרצו מדרום סמוך לשער ציון, ואילו כוחות אצ"ל ולח"י יפרצו מצפון באזור השער החדש, האצ"ל דרך השער החדש עצמו, בפיקודו של יוסף אבני, והלח"י באזור המכונה כיום כיכר צה"ל.
דוד שאלתיאל שם את מבטחו בהמצאה חדשה של חיל המדע (חמ"ד). אחד הפיזיקאים הבולטים, פרופסור יואל רקח, בנה בעזרת מדעני חיל המדע מתקן של מטען חלול שכונה ה"קונוס". משקלו היה כ-150 ק"ג והוא ניצב על חצובת מתכת. הם היו בטוחים שה"קונוס" יפרוץ את חומת העיר העתיקה. דוד שאלתיאל היה משוכנע בהצלחת המבצע וכבר תכנן את השלטון הצבאי בעיר העתיקה. הוא מינה מושל צבאי, שטרי כסף זמניים הודפסו בחופזה והוכנה סדרה של כרזות בעברית, ערבית ואנגלית. נבחר צוות של גדנ"עים להדביק את הכרזות בעיר העתיקה.
ביצוע.
המבצע לווה בקשיים ובתקלות מתחילתו. הירדנים פתחו בהפגזה עם רדת הלילה ובעקבותיה נפגעו כלי רכב של הלח"י. העלאת הקונוס, במסע רגלי ממשכנות שאננים להר ציון התבצעה תחת האש הירדנית וארכה זמן רב יותר מן הצפוי. הפעולה החלה בהפגזה מסיבית של העיר העתיקה. תוך מספר שעות הונחתו כ-1,200 פגזים - 600 פגזי תותחים ו-600 פגזי מרגמות דוידקה, וכן עשרות אלפי כדורי מקלעים בינוניים, אך גורם ההפתעה אבד. קושי רב היה בהובלת ה"קונוס" למקומו. היה צורך להשחיל שני מטילי ברזל תחת בסיס חצובתו וארבעה אנשים נשאו אותו במעלה הר ציון כמו נושאי אלונקות.
כיוון ששער ציון היה מוגן ומבוצר, הוחלט לבצע את הפריצה במרחק מה מערבה ממנו. אך בעקבות הקשיים בהעלאתו של הקונוס הוא הופעל רק סמוך לשעה 05:00. אור חזק האיר את השמיים ורעם אדיר החריד את כל העיר. דוד שאלתיאל ראה זאת ממפקדתו בימין משה והיה משוכנע שהחומה נפרצה, אך מיד נודע לו כי ה"קונוס" אכזב ואפילו סדק זעיר לא נוצר בחומה, אלא רק קצת פיח.
הפריצה מדרום בוטלה. גם כוח לח"י פוצץ מתקן "קונוס" בין שער יפו לשער החדש, אך באותה התוצאה. כוח האצ"ל הצליח להיאחז בשער החדש, אבל לאחר כישלון הפריצה מדרום וכניסת ההפוגה לתוקפה, ניתנה פקודת נסיגה. לאחר מבצע קדם התבצעו החילופים המתוכננים במחוז, ודוד שאלתיאל הוחלף במשה דיין.
עיצוב טקסטיל
עיצוב טקסטיל הוא תחום עיצוב העוסק ביצירת בדים למטרות שימושיות ודקורטיביות. הבדים מיוצרים מסיבים מהחי, הצומח או מחומרים סינתטיים.
העיצוב נעשה באחת משתי דרכים עיקריות: תוך כדי ייצור הבד עצמו - למשל באריגה או בסריגה, או בהדפסה על בד מוכן (ארוג או סרוג).
תחום עיצוב הטקסטיל משמש מוצרים רבים: בדי ריפוד, מצעים, וילונות, מגבות, מפות, שטיחים וכמובן בדים שמיועדים לתעשיית האופנה (בגדים).
לאורך ההיסטוריה הושפע עיצוב הטקסטיל מהאופנות המשתנות בכל תקופה.
פג'ר 5
פג'ר 3
טבח כיוס
טבח כיוס (ביוונית: Η σφαγή της Χίου, תעתיק: אִי ספאגִי טיס חִיוּ; בטורקית: Sakız Adası Katliamı) הוא אירוע בשנת 1822 בו נטבחו עשרות אלפים מתושבי האי היווני כיוס על ידי חיילים עות'מאנים.
לאחר פרוץ מלחמת העצמאות היוונית ב-1821 החלו חיילים עות'מאנים לטבוח אלפי יוונים ברחבי האימפריה העות'מאנית. הטבח בכיוס הפך לאחד המאורעות הזכורים ביותר משפיכות דמים זו. במהלך הטבח כ-42,000 מיושבי האי נתלו, הורעבו או עונו למוות, 50,000 שועבדו לעבדים, ו-23,000 הוגלו. פחות מ-2,000 הצליחו לשרוד באי. ביוונית, הביטוי "קטסטרופי טו ניסיו" (Καταστροφή του νησιού), שפירושו "חורבן האי", משמש לציון אירועים אלה.
האי עצמו נבזז, ומקצת הניצולים התפזרו ברחבי אירופה במה שידוע כיום בשם "גולת כיוס".
תושבי האי, אשר במשך 2,000 שנים שלטו במסחר הימי ובדיפלומטיה ברחבי הים השחור, הים האגאי והים התיכון וכן היו בעלי השפעה בקונסטנטינופול, לא הצליחו לשקם את מעמדם הרם כבעבר.
הטבח תועד ודווח היטב, והצית רגשות זעם באירופה, בין השאר בציורו של הצייר הצרפתי אז'ן דלקרואה "מראות טבח כיוס", המנציח את הזוועות שהתחוללו.
בזמן הטבח ניצלו תושבי אזור מסטיקוחוריה בדרום-מערב האי הודות לגידולי עצי אלת המסטיק. מן הגידולים האלה הפיקו את שרף המסטיקא שהיה שווה במשקלו לזהב ואשר שימש את הסולטאן העות'מאני ואת נשותיו בהרמון ושימש אף בתור חומר יקר ליצוא של האימפריה העות'מאנית.
הטבח בכיוס
תוכנית קונסטליישן
תוכנית קונסטליישן (באנגלית: Constellation program) הייתה תוכנית של סוכנות החלל האמריקאית נאס"א לחקר מאויש של החלל. המטרה הראשית של התוכנית הייתה להנחית אסטרונאוטים על הירח, להקים עליו בסיס קבע, ובהמשך לבצע משימות מאוישות לכוכב הלכת מאדים. התוכנית הייתה יוזמה של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' ווקר בוש משנת 2004, ומטרתה בין השאר חלופה לתוכנית מעבורות החלל לאחר שיקורקעו. ב־1 בפברואר 2010 התפרסמה הצעת התקציב של נאס"א לשנת הכספים 2011, שבישרה על ביטולה המוחלט של התוכנית.
תוכנית קונסטליישן כללה פיתוח של חללית מרכזית חדשה, אוריון, ופיתוח החללית אלטאיר שתנחית את האסטרונאוטים על הירח. בנוסף, התוכנית כללה פיתוח של שני טילי שיגור חדשים לחלל. הראשון, ארס 1, היה אמור לשגר את החללית אוריון המאוישת והשני, ארס 5, את החללית אלטאיר והמטען הלא־מאויש.
החללית אוריון, הליבה של תוכנית קונסטליישן, תוכננה לביצוע משימות מגוונות, בהן משימות להחלפת צוותים ולחידוש אספקה לתחנת החלל הבינלאומית (המשימות של מעבורות החלל), משימות מאוישות לירח ובעתיד למשימות מאוישות למאדים ואף לאסטרואידים. הטכנולוגיה של החללית אוריון מבוססת על מערכות שתוכננו במקור עבור מעבורות החלל האמריקאיות, ועיצובה מבוסס על חלליות אפולו משנות ה־60.
בשנת 2009 התקיים ויכוח בין אלו שטענו כי יש לשנות ואף לבטל את תוכנית קונסטליישן, לבין אלו שתמכו בה במתכונתה הנוכחית. בנוסף לכך, ועדה שבדקה בעבר את התוכנית, הגיעה למסקנה כי בתקציבה הנוכחי, לא ניתן יהיה לעמוד בלוח הזמנים שנקבע לתוכנית. ממשלו של ברק אובמה הכריע ב־1 בפברואר 2011, והחליט לבטל את התוכנית.
היסטוריה.
הרעיון לתכנון תוכנית חדשה לחקר החלל הושפע רבות מאסון מעבורת החלל קולומביה, שגרם לרבים לבקר את תוכנית החלל של ארצות הברית. תוכנית קונסטליישן הוצגה ב־14 בינואר 2004 בנאומו של נשיא ארצות הברית דאז, ג'ורג' בוש, שבו הוא הציג את החזון לחקר החלל, שהיווה את הבסיס לתוכנית קונסטליישן.
החללית אוריון.
החללית אוריון, הידועה גם בשמה הקודם "Crew Exploration Vehicle" או בקיצור CEV, תורכב משני חלקים עיקריים:
נאס"א מתכננת לבנות שלושה דגמים שונים לחללית אוריון. דגם 1 מיועד לשימוש במשימות תחזוקה והחלפת צוותים בתחנת החלל הבינלאומית, ואילו דגמים 2 ו־3 של החללית אוריון מיועדים לשימוש במשימות מאוישות לחקר החלל העמוק (דהיינו לירח למאדים ולאסטרואידים).
החללית אלטאיר.
החללית אלטאיר (באנגלית: Altair), הידועה גם בכינויה הקודם LSAM) Lunar Surface Access Module),
היא נחתת הירח שתכננה נאס"א ותפקידה העיקרי היה להנחית את צוות האסטרונאוטים על הירח ולשגרם בחזרה לחללית אוריון, שתחכה לאסטרונאוטים במסלול סביב הירח.
מבנה החללית.
החללית אלטאיר דומה במבנה הכללי שלה לחללית הנחיתה שבה השתמשו במסגרת תוכנית אפולו, אולם היא גדולה הרבה יותר. החללית מורכבת משני חלקים עיקריים:
אלטאיר מסוגלת להכיל עד ארבעה אסטרונאוטים, בהשוואה לשניים בלבד בתוכנית אפולו. יתר על כן, בעוד שבנחיתות לירח שבוצעו במסגרת תוכנית אפולו נותר אסטרונאוט יחיד בחללית הפיקוד שהקיפה את הירח, והמתין לשובם של האסטרונאוטים שנחתו, הרי שבחללית אלטאיר אמור להגיע אל פני השטח של הירח כל הצוות, בהותירו את החללית "אוריון" במסלול חנייה סביב הירח כשעל סיפונה אין אסטרונאוט כלל. השליטה בחללית תיעשה באמצעות מרכז הבקרה שעל כדור הארץ, וכן יסתמכו האסטרונאוטים על מערכות בקרה וניטור מתקדמות.
לחללית אלטאיר יהיו שני פתחים – אחד החלק העליון של תא הצוות, שישמש לחיבור ומעבר אל החללית אוריון וממנה, ופתח נוסף, בו יעשה שימוש בעת יציאת הצוות אל הירח וחזרתו למנוחה אל תא הצוות. גודלה של החללית יאפשר בנייתו של מנעל אוויר, (Air lock) בדומה לזה המותקן במעבורת החלל האמריקנית או בתחנת החלל הבינלאומית. מנעל אוויר זה יאפשר עבודה נוחה בתוך החללית, ללא צורך בחליפות חלל מסורבלות.
מנעל האוויר יקטין במידה רבה את חשיפת אנשי הצוות לאבק הירח, שהתגלה כגורם מטריד בעת תוכנית אפולו, והוא אף מהווה סיכון בריאותי בעת נשימתו. יתרון נוסף של מנעל אוויר בחללית זו יוכל להתגלות בעת חירום – כאשר אסטרונאוט המצוי בפעילות מחוץ לחללית יידרש לחזור אליה בגלל תקלה בחליפה, הוא יוכל לעשות כן במהירות, מבלי שאנשי צוות המצויים אותה עת בתוך החללית יצטרכו ללבוש אף הם את חליפות החלל שלהם.
בתוך תא הצוות יותקנו שירותים, הדומים לאלה של החללית הרוסית סויוז, מטבחון שבו יוכלו האסטרונאוטים גם לחמם את מזונם, מד טווח לייזר להערכת גובה החללית בעת הנחיתה (וגיבוי מכ"מי למכשיר זה), "גלאס קוקפיט" – משטחי בקרה המשלבים צגי מגע צבעוניים ורב תכליתיים, ומערכת מחשב המבוססת על המערכת שתותקן במטוסי בואינג 787, המסוגלת להיתוך נתונים והצגתם באופן יעיל וידידותי למשתמש. מערכת הבקרה של החללית תהיה זהה לזו המותקנת בחללית "אוריון", דבר שיקל על הצוות ואף יחסוך את הצורך בהקמת מערכי הדמיה נפרדים לאימון האסטרונאוטים על כדור הארץ.
מנועים.