בראשית תקופת מאסרו הושם ארצ'ר בכלא פתוח, משם יצא לעבוד בתיאטרון רויאל בלינקולן, אנגליה, והורשה לצאת מדי פעם לביקורים בביתו. דיווחים בתקשורת, שהמשיכה לגלות בו עניין, אמרו שהוא ניצל לרעה את זכותו זו כשיצא לארוחות צהריים עם ידידים, ובספטמבר 2002 העבירו אותו לכלא לינקולן. באוקטובר 2002 דווח שארצ'ר הציע להחזיר ל"דיילי סטאר" את סך 500,000 הלירות שקיבל כדמי נזיקין, יחד עם הוצאות המשפט בסדר גודל של מיליון לירות שטרלינג.
ביולי 2003 שוחרר ארצ'ר על תנאי, לאחר שנשא מחצית מעונשו. בספטמבר 2003 הכריזה הממשלה על רפורמות שימנעו מעבריינים שהורשעו לשרת בבית הלורדים; תומכים טענו שהתארים לא נשללו מלורדים רבים, בעלי הרשעות חמורות פי כמה, כמו ידידו של הרולד וילסון, לורד קאגאן. הרפורמות הללו לא מומשו לפי שעה.
נושאים ביצירתו.
לעיתים קרובות לוקח ארצ'ר את דמויותיו מן המעמדות העליונים באנגליה והוא מרבה לדון במניירות וברגישויות, שמקורן ברובד זה של החברה. רוב יצירותיו ממוקמות בארצות הברית, אם כי דמויותיו נוטות להשתמש בתחביר בריטי.
הוא מרשה לעצמו מידה ניכרת של חירות ספרותית כשהוא שוזר יחדיו את חייהם של שני גיבורים מקבילים (קין והבל, Sons of Fortune), או גיבור ונבל (As the Crow Flies, First Among Equals) בעלילות אלה יש אופי אפי והן מקיפות כמה עשורים, לא פעם עם קווי עלילה מקבילים, המתייחסים לאירוע מנקודות ראות שונות. גיבורים רבים סובלים מבעיות פוריות (As the Crow Flies), או מאבדים את ילדם היחיד (First Among Equals, Sons of Fortune), ליצירת רושם דרמטי.
יצירותיו ה"לא-אפיות" ("עניין של כבוד", סיפור מרדף, ו- Shall We Tell the President?, מותחן בלשי) מתרחשות בדרך כלל במסגרת זמן קצרה בהרבה ומספר הדמויות בהן קטן יותר.
ספריו שתורגמו עברית.
סדרת דברי ימי קליפטון.
סדרת ויליאם ווריק
Violator
Violator הוא אלבומה באורך-מלא השביעי של להקת הסינת' פופ הבריטית, דפש מוד.
לאלבום נלווה סיבוב הופעות עולמי בשם "World Violation".
כמו כן, לאלבום הייתה הצלחה חסרת תקדים בארצות הברית, והוא הגיע למקום 7 במצעד האלבומים האמריקאי - The Billboard 200.
בשנת 2020 מגזין הרולינג סטון דירג את האלבום במקום ה-167 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים המחודשת.
ישיבת פונוביץ'
טיון דביק
טיון דביק (שם מדעי: "Dittrichia viscosa" (L.) W. Greuter) הוא עשבוני רב-שנתי או בן-שיח ממשפחת המורכבים, הצומח בר בארץ ישראל וידוע כבעל סגולות רפואיות רבות.
גבעוליו ועליו דביקים ושעירים.
שמו בערבית طيون (טיון) או طباق (טובאק), ובאנגלית Lesser elecampane או False yellowhead.
כללי.
מקור שם הסוג העברי הוא בשם הערבי, שנגזר מהמילה הערבית טין طين, שהיא בית גידולו העיקרי בעבר - אדמה בוצית בשולי ביצות. כיום הוא נפוץ מאוד בארץ בשולי כבישים ובתעלות, בשולי מחצבות וגלי עפר, וכן באזורים אשר מוצפים מים בחורף. גובהו מגיע עד לכמטר.
הטיון הדביק הוא אחד המינים העיקריים המהווים את השלב הראשון (חברת החלוץ) בתהליך הסוקצסיה המתרחש לאחר הפרעת הקרקע - אלו המתנחלים הראשוניים (צמחי החלוץ), המשתלטים על הקרקע החשופה, בטרם נוצרת צפיפות משמעותית של צמחים הגורמת לתחרות ביניהם. עקב הפיתוח המואץ שחל בארץ ישראל מאז קום המדינה, הפרעות של הקרקע הפכו מאורע שכיח ביותר, ובעקבותיהן נפוץ גם צמח הטיון בבית גידולו החדש, עד שנהיה כיום לאחד הצמחים הנפוצים ביותר בארצנו.
שם המין נגזר מדביקותם של עליו וגבעוליו, שהם גם שעירים ומדיפים ריח חזק וחריף. הפריחה צהובה, ומשכה ארוך - מיולי עד סוף דצמבר. הפריחה חביבה מאוד על דבורת הדבש. הטיון נחשב לצמח צופני חשוב בעונת הסתיו, עונה בה יש מיעוט בפריחה. הפרי הוא זרעון אליו צמודה ציצת זיפים; הזרעונים מסודרים בראש עגול בדומה לזרעי הסביון ומורכבים אחרים.
שמות מדעיים נרדפים:
שימושים.
שימושי הצמח רבים, ובהם:
ברפואה העממית.
ברפואה העממית של ערביי ישראל מככב הטיון הדביק בראש רשימת צמחי המרפא, כמרפא ארבעים סוגי חולי ומכאוב, ביניהם דלקת מפרקים והרפס (שלבקת).
ברפואה בזמננו.
הצמח מהווה כיום נושא למחקרים רפואיים רבים בכל העולם, לטיפול בפטריות ברגליים, תולעי מעיים ועוד. תמציות מהצמח לשימוש רפואי נסחרות בשווקים רבים בעולם.
הסוג טיון.
הסוג טיון כולל כ-200 מינים; בישראל גדל בר מין נוסף, טיון חריף "Dittrichia graveolens". המין בן-טיון בשרני שויך אף הוא בעבר לסוג טיון.
כנסיית העלייה
כנסיית העלייה, כיפת העלייה או מסגד העלייה הם שמות שונים לכנסייה על הר הזיתים המשמרת את זיכרון עליית ישו השמימה ארבעים יום לאחר תחייתו. מאז הכיבוש המוסלמי של צלאח א-דין נמצאת הכנסייה בידיים מוסלמיות אם כי מאפשרים לנוצרים לבקר במקום ואף לערוך בו פולחן, בהתאם לכללי הסטטוס קוו.
חג העלייה.
חג העלייה התגבש כחג נפרד לקראת סוף המאה ה-4 וקיבל תאריך קבוע: ארבעים יום אחרי חג הפסחא, רק בתחילת המאה ה-5. תהליך קביעת המקום המדויק של העלייה הוא תהליך מקביל לזה של קביעת מועד מדויק לחג העלייה. עד לתקופה הקונסטנטינית הסתפקו הנוצרים במיקום העלייה במערת אלאונה אשר שימשה גם למקום מאורעות אחרים.
הכנסייה הביזנטית.
האתר בו נבנתה הכנסייה נמצא בקרבתה המיידית של כנסיית האלאונה ועד 348 בערך היה "תפוס" על ידי מסורת הההשתנות. המקום הבלעדי לעלייה נקבע בתקופה שבין 348 - 381 לערך, זמן ביקורה של הצליינית אגריה בירושלים, המייחסת את מסורת העלייה לשמים למקום זה. אגריה מכנה את המקום Inbomon. "אינבומון" הוא שיבוש של המלים היווניות "אן בומו" :"על במת ההר". המסורת הייתה כבר כל כך חזקה שמיד אחרי עזיבת אגריה את ירושלים נבנתה במקום זה כנסייה מיוחדת המוקדשת אך ורק לעלייה לשמים על ידי אישה רומאית אצילה ועשירה בשם פומניה Pomenia שהגיעה לארץ ישראל בסוף המאה ה-4 לאחר גירושיה מאציל איטלקי.
הכנסייה נבנתה בצורת קפלת זיכרון עגולה המורכבת משלושה מעגלים קונצנטריים. במעגל הפנימי היה מעקה שהגן על האבק שיצר באופן פלאי את סימני כפות רגליו של ישו. מעל לחלק הזה הגג נפתח לשמים. הקפלה נהרסה על ידי הפרסים ב-614 ונבנתה מחדש על ידי האב מודסטוס (Modestus) שהפך מאוחר יותר לפטריארך של ירושלים.
התיאור השלם הראשון של כנסיית העלייה הוא של ארקולף, בישוף גאליה אשר עלה לרגל לארץ ישראל ב-670. הוא שהה בירושלים כ-9 חודשים לפי חישוביו של ד"ר טובלר. ארקולף שביקר בארץ הקודש ושרטט את התוכנית של קפלת העלייה, תיאר כי שמונה מנורות דלקו במקום כל ערב וניתן היה לראותן דרך עמק הקדרון מירושלים. ארקולף מזכיר גם שתי טביעות רגל של ישו. כיום יש רק טביעת כף רגל אחת והדעות חלוקות לגבי מקום הימצאה של השנייה. יש אומרים כי היא נעקרה והועברה ללונדון או לרומא ויש אומרים שהיא חבויה במסגד אל-אקצא על הר הבית. אחרים סוברים כי דורות של עולי רגל פוררו ממנה פיסות קטנות למזכרת וכך גרמו להיעלמותה.
הכנסייה הצלבנית.
סביר להניח שהכנסייה הביזנטית נהרסה על ידי אל-חאכם ב-1009.
כשהגיעו הצלבנים לירושלים הם מצאו מקום בו נשמר זכר העלייה על ידי האבן הנושאת את כפות רגליו של ישו ואולי גם על ידי מזבח ושרידים של כנסייה ביזנטית. דאגתם הראשונה הייתה לבצר את המזבח ושנים מעטות לאחר מכן הם החלו לבנות את הכנסייה.
הקפלה נבנתה מחדש הפעם בצורה מתומנת, המורכבת משמונה עמודי תווך. עדיין ניתן לראות את בסיסי העמודים של האכסדרה או ארקדה שהקיפה את הקפלה בחצר. במערב, בצפון-מערב ובצפון נראות בבירור ובשלמות שלוש מצלעות האוקטגון עליו בנויה בחלקה החומה החיצונית של היום. החומה החיצונית מורכבת מסוגי אבן שונים, ביניהם בולטות האבנים הביזנטיות הגדולות אשר נמצאות בעיקר בחלקיה התחתונים בעיקר בצלע הצפוני והדרומי. נעשה בהם שימוש משנה בתקופה הצלבנית והדבר ניכר היטב באותן מקומות בהם משובצים בין האבנים האלה בסיסי עמודים מן המאה ה-12. נותרו רק ארבעה בסיסים של חצאי עמודים בארבע פינות פנימיות של האוקוטוגון. יש לשער שהיו שמונה עמודים.
יש דמיון רב בתוכנית ובפרופורציות שיש בין כנסייה זו לבין כנסיית הקבר וכיפת הסלע. הצורה המתומנת היא כנראה פרי התקופה הצלבנית אולי בהשפעת המבנה המונומנטלי של כיפת הסלע ולא מבוססת על התוכנית מהתקופה הביזנטית שהייתה מעוגלת. החצר הייתה מקורה אך גגה הרוס כיום. בקיר המזרחי של החצר יש שלושה מזבחות ואחד נוסף מדרום להם. ביום העלייה האורתודוקסי הסורים, הארמנים, הקופטים והיוונים מקימים במקום סכך כדי להגן על המזבחות הזמניים המוקמים לכבוד החג. במבנה ובגדר קבועות טבעות שבעזרתן העדות מקימות אוהלים, העושים את החצר לקבוצת קפלות עשויות בד. הלטיניים גם חוגגים את יום העלייה בתוך המבנה בהתאם לתאריך שלהם.
האדיקולה הצלבנית הייתה פתוחה כלפי השמים במטרה להדגיש את הקשר שבין מקום עמידתו של ישו על הסלע לבין השמיים (העלייה). בתוך הכנסייה כותרות צלבניות עם כפות תמר או צמח קוצני וכותרות עם גריפונים ובעלי חיים וציפורים מתגוששים. הכותרות גולפו בשנות הארבעים של [המאה ה-12] וכיוון שהן מזכירות מאוד כנסיות במערב צרפת כנראה גולפו על ידי מסונים צרפתיים.
לאחר הכיבוש המוסלמי.