בשנים 1923 - 1930 עבד ככתב-צלם בכתבי העת אוגוניוק, פרוז'קטור ו"צילום סובייטי". חבר בקבוצה "החברה הרוסית לצלמים פרולטריים" . במשך זמן מה שיתף פעולה עם מגזין האמנות והספרות המאויר "שלושים יום", שנוסד בשנת 1925, ובו הציג את הכתבות והמאמרים שלו. מאוחר יותר הוא ציין כי באותה תקופה, מתוך תשוקה לתיאורי חיים, הוא מיהר לא פעם לחיפושים רשמיים גרידא, שימוש באפקטים אופטיים שונים והרהר בבעיות בהרכב התמונות לצילום .
תצלומיו זכו להערכה בתערוכה הראשונה לכתיבת בעזרת צילום הסובייטי בשנת 1926, שהתקיימה בבית העיתונות וגם בשנת 1927 בתערוכה "10 שנים לצילום סובייטי" (הוא היה הצעיר מבין אלו שקיבלו פרסים בה) . בין כתבות בצילום הזכורות והחשובות ביותר, הוא הדגיש את השקת תחנת הכוח ההידרואלקטרית הסובייטית הראשונה בעיר וולחוב, את הפתיחה החגיגית של תחנת הכוח שאטורה, את תחילת העבודות על דנייפרוגס, את בניית העיר קוקיסוומצ'ור, את חזרת מקסים גורקי לברית המועצות, מצעד הכוחות בכיכר האדומה ועוד. לדבריו: "דיווח בעזרת הצילום היה קטע רחב מהביוגרפיה האומנותית שלי, הוא היה התשוקה שלי, בית הספר למצוינות, בית הספר לעיתונאות". במהלך הדיווח שלו, הוא נתקל לעיתים קרובות צלמי סרטים, התוודע לטכניקה שלהם והחל לחשוב ברצינות על שינוי התמחותו, תוך הבנת הפוטנציאל העצום של דיווח מוסרט בהשוואה ליכולות הצילום הסטטי.
כצלם קולנוע.
האירוע המכריע שהשפיע על החלטתו ללמוד מקצוע של צלם סרטים דוקומנטריים היה הסרט "למעגן מאושר" של הבמאי ירופייב.
ב-1929 התקבל לטכניקום ממשלתי להפקת סרטים (כעת VGIK על שמו של גראסימוב). עבודותיו הראשונות הופיעו כבר באותה השנה - סדרת דיווחים על קולקטיביזציה. ב-1930 יצא דיווח "מפעל-מטבח" שזכה להיכרות והערכה של היוצרים בתחומו.
מאותה השנה התחיל לעבוד באולפן קולנוע "סויוז-קינוכרוניקה" (שמ-1944 שינה את שמו ל"האולפן המרכזי של הסרטים הדוקומנטריים"). ביולי 1934 עשה את הכתבה על הרברט ולס שהייתה לו זכורה לו בגלל שזה היה הסופר האהוב של ילדותו. הכתבה הזו הייתה בשבילו הראיון הראשון עם הקלטת קול. בשנת 1936 יחד עם ספורטאיי "דינמו" כצלם סרט השתתף במרוץ מכוניות קלות גורקי-קאראקום-פמיר-מוסקבה.
השתתפותו במלחמת האזרחים בספרד.
לאורך חייו עשה סרטים תיעודיים רבים על מלחמות. התהילה הגיעה אליו לאחר שהקליט את הנעשה בספרד במהלך מלחמת האזרחים ( 1936–1939). תחילה הוא קרא את ההודעות שהתחילו להגיע מספרד בדבר והיה לו רצון רב לקחת חלק באירועי מלחמת האזרחים, והוא החליט שהוא יעשה כל שביכולתו להגיע לספרד. לשם כך הוא כתב מכתב ובו ביקש לשלוח אותו לספרד, שהרעיון העיקרי שלו ניתן להעביר בקצרה כדלקמן: "הצלם הסובייטי צריך להיות שם היום" . הוא הגיש את המכתב ללשכת האישורים לקרמלין עם הערה: "ליוסף ויסריונוביץ' סטלין. למסור אישית." כעבור שבועיים נקרא קארמן לראש ההנהלה הראשית של צילום סרטים בוריס שומיאצקי, שאישר את נסיעתו שלו ושל בוריס מקייסב לספרד.
הנסיעה לא פורסמה, מכיוון שהוויזות למדינה, שהייתה בעיצומה של מלחמת האזרחים, לא היו יכולות להיות מונפקות רשמית, ולברית המועצות לא היו אז יחסים דיפלומטיים עם ספרד, ולא הייתה שגרירות ספרדית במוסקבה. עם מעבר בברלין הם הגיעו לפריז במטוס, שם קיבלו ויזות ומשם הגיעו לאירון, שם התנהלו קרבות עזים באותה התקופה. ברגע שהגיעו החלו מיד לצלם, ואחר כך חזרו לפריז כדי להעביר את הצילומים הראשונים של "כרוניקת הקלטה הספרדית" שלהם.
לאחר מכן חזרו שוב לספרד - ברצלונה, מדריד, שם נפגשו עם הסופר קולצוב. בספרד נפגש כרמן עם הסופרים לודוויג רן וארנסט המינגוויי, שיחד עם יוריס איוונס צילמו אז את הסרט " אדמת ספרדית " (1937), שביים וניהל המינגוויי. בהמשך הצטער קארמן שלא הקליט את השיחות עם הסופר האמריקני בדיוק.
מאוחר יותר, כבר במהלך הפלישת כוחות הציר לברית המועצות, שלח המינגוויי אליו מכתב מקובה, בו הביע אמון כי קארמן נמצא במרכז ההתרחשויות, ותקווה להיפגש לאחר פתיחת החזית השנייה. המכתב הסתיים במילים: "ברכות מכל הלב! סאלוד! המינגוויי שלך".
קטעים שצולמו בחזיתות ספרד הורכבו בגליונות מיוחדים של תיעוד חדשותי ונקראו "לגבי האירועים בספרד". בספרד כתב קארמן גם דיווחים לעיתון "איזבסטיה".
ב-1938 עבד בארקטיקה, באי רודולף, אחר כך בסין, שם הקליט במהלך הקרבות.
עבד גם ככתב צלם למגזין "ברית המועצות באתר בנייה" .
כצלם.
גויס לשירות צבאי ב-25 ביוני 1941, שירת כצלם, ראש קבוצת הסרטה של החזית הצפון-מערבית, צילם בחזיתות המלחמה הפטריוטית הגדולה במהלך הקרבות ליד מוסקבה וסמוך ללנינגרד. בנוסף לעבודה העיקרית - צילום סרטים ודיווחים לעיתון איזווסטיה - עבד ככתב מלחמה של סוכנות עיתונות אמריקאית "United Press", כתוצאה מכך שכתבים זרים לא הורשו להגיע לחזית המזרחית והפשרה נמצאה בשיתוף פעולה שלהם עם עיתונאים וסופרים סובייטים באמצעות Sovinformburo .
באוגוסט 1942, כחלק מקבוצת הסרטה, צילם את הגעתו של וינסטון צ'רצ'יל לברית המועצות במהלך המלחמה השתתף בכיבוש קניגסברג, צליחת ניימן, ויסלה ואודר, בשחרור ורשה, היה אחד המקליטים הראשונים שהקליט את מחנה הריכוז מיידנק. ניהל את קבוצות המסריטים בחזיתות המרכזית, המערבית והאוקראינית השנייה. בפברואר 1943 צילם את כניעתו של גנרל-פלדמרשל פרידריך פאולוס ליד סטלינגרד , והתמונה שצולמה על ידו ב-1 בפברואר 1943 בנוכחות קונסטנטין רוקוסובסקי, "חקירת פאולוס" הסתובב בעיתונות העולמית. הכתב עצמו לא ישן במשך שלושה ימים בשלב הזה, אך למחרת, יחד עם שותפו בוריס שר, בתיאום מראש עם מטה של רוקוסובסקי, טס למוסקבה. ביחד הם מסרו בדחיפות את החומרים המצולמים של כלל הצלמים של חזיתות הסטלינגרד ודון, שצילמו את הקרב על סטלינגרד ותבוסת כוחות ורמאכט .
מוויסטולה עד לאודר עבר עם הכוחות הלוחמים של יחידות ארמיית הטנקים השנייה, שפיקודה עזר לו בעבודתו, והמברקים שלו הגיעו ללא המתנה למוסקבה. בשלב זה, בהתעקשות ההנהגה, הוא המשיך להיות בקשר עם סוכנות הידיעות האמריקאית, אם כי לא ייחס לכך חשיבות מיוחדת. מאוחר יותר הוצגו בפניו עיתונים אמריקאים ובריטים בהם מברקי החזית שלו "הודפסו בגופנים ענקיים בעמודים הראשונים..."
במהלך המבצע לכיבוש ברלין באחד המחוזות שלה זימנשטדט, קארמן קיבל לידיו טלפון בעל תקשורת עם מרכז העיר, ובין השאר עם קאנצלרית הרייך השלישי. עלה לו הרעיון להתקשר לשר התעמולה יוזף גבלס, שקריאותיו להגנת לעיר עד אחרון התושבים נתלו על בתים רבים. בעזרת המתרגם ויקטור בוייב, הצליחו הקצינים הסובייטים ליצור קשר בעזרת שנלה-ביורו כשהציגו את עצמם כתושב ברלין שצריך לשוחח עם גבלס בעניין חשוב ודחוף והגיעו לקנצלרית הרייך. הם חוברו למשרדו של שר התעמולה של הרייך, ולאחר מכן הציג המתרגם את עצמו כקצין רוסי שרוצה לדבר עם ד"ר גבלס. בוייב שאל אותו כמה עוד זמן יתנגדו הכוחות הגרמנים, שעליה השיב השר הגרמני כי הדבר יימשך במשך כמה חודשים. לדברי קארמן, בסוף השיחה, בוייב ציין: "קח בחשבון, מר גבלס, שנמצא אותך בכל מקום בו אתה תברח, והגרדום כבר מוכן עבורך".
בעקבות המעשה נכתב מיד חוזר בכמה עותקים, במהלכו הוצגה באמצעות כתיב מהיר ואחר כך במברק שבהמשך נשלח על ידי קארמן למוסקבה את כל מלל השיחה. יומיים לאחר מכן ירה גבלס בעצמו; ולא היו השלכות שליליות על המעורבים בשיחה הזו מטעם הפיקוד. קארמן ציין אז גם: "התכתבות זו לא שלח ה-Sovinformburo ל"יונייטד פרס". בטח העובדים הניחו שכל הסיפור בדוי. או שהחליטו שהוא לא תואם את רוח התקופה". העיתונאי הגרמני אריך קוביציטט את הסיפור מתוך זיכרונותיו של רומן קארמן ומשלים אותו גם מעדותו של ויקטור בוייב, עמו דיבר בפגישה אישית במוסקבה. בוייב אמר כי האירוע הזה התרחש ב־26 באפריל 1945 כאשר הגיעו אליהם לקורפוס טנקים מס' 22 שכונת ברלין שני כתבים שסקרו את המלחמה מפראבדה ואיזבסטיה, שעודדו אותו ב"יציאה המטופשת" של הצלצול לגבלס. באשר לאירועים עצמם, בוייב היה בטוח לחלוטין מכיוון שהוא ערך דוח דווח על הנעשה, מאחר שפחד מההשלכות. הבשורה הזו הגיעה למפקד ארמיית הטנקים השנייה סמיון בוגדנוב : "בוגדנוב זעם; הוא ומפקדים אחרים האמינו שפספסו הזדמנות נהדרת לדון בתנאי הכניעה. מהעונש על מעשי ניצלתי רק על ידי ההתקדמות המהירה של כוחותינו שהתרחשה בסמוך.
ב-9 במאי 1945 בברלין צילם קארמן את חתימת הסכם הכניעה ללא תנאי של גרמניה. לדבריו, לאחר שמרשל ז'וקוב הציע לווילהלם קייטל, כראש המשלחת הגרמנית, לחתום על מעשה הכניעה, החל להתאסף באולם המון מצלמים ומקליטים שנוכחו באירוע.
לאחר מכן המשתה נמשך כל הלילה ובו השתתפו גנרלים סובייטיים רבים, וגם נציגי בעלות הברית וכתבים ממדינות אחרות. כפי שנזכר מאוחר הבמאי יולי רייזמן, שניהל את צוות הצילום של הסרט הדוקומנטרי שכלל את התמונות ההיסטוריות של חתימת מעשה הכניעה של גרמניה "ברלין", חבריו של קארמן כינו אותו בצחוק "מומחה לכניעות". קונסטנטין סימונוב שהכיר עד אז את קארמן רק מסרטיו ופגש אותו במהלך המלחמה, ציין שנפגש איתו בחזיתות לוחמה רבות, בערי ברית המועצות ובגרמניה: "במשך ארבע שנים הוא טס, נסע, הלך וזחל בדרכי המלחמה. ואם האמרה כי כישרון הוא עמל היא נכונה, הרי שזה הייתה עמל אכזר, מעורב מאוד עם סכנות ותלאות”. על פי סימונוב, לא ניתן לדמיין תיעוד קולנועי של שנות המלחמה ללא עבודתו של קארמן כמו שלא ניתן לדמיין עיתונאות המלחמה ללא מאמריו של איליה ארנבורג.