רעיונות אלו היו שוליים, יחסית, עד לעליית רעיון הגזע הארי החל באמצע המאה ה-19. תאוריה זו גרסה כי דוברי שפות הודו-אירופיות (לכאורה "ארים") מהווים באופן מולד ענף עליון של האנושות הודות לתרומתם המכרעת להתפתחותה. ההוגה המרכזי של רעיון זה היה ארתור דה גובינו, שפיתח אותו בספרו רב ההשפעה "המסה על אי השוויון בין גזעי האדם" משנת 1854. דה גובינו לא טען, אמנם, לזהות בין הארים לעמים הנורדיים, אולם הוא טען כי הגרמנים הם הייצוג המודרני הטוב ביותר של הגזע הארי (זה שכביכול הקים את האימפריה הפרסית). באמצו את טיעוניהם של טקיטוס ושל כותבים רומאיים אחרים, טען דה גובינו כי הצפונים ה"טהורים" הפיחו רוח חיים באירופה לאחר דעיכת האימפריה הרומית בעקבות "הדלדלותה הגזעית" של מנהיגותה.
גם הפילוסוף הגרמני ארתור שופנהאואר אחז בתפיסה היררכית ומובחנת של ההיסטוריה. הוא שייך עליונות ציביליזטורית ל"גזעים הלבנים", אשר זכו לאינטליגנציה שלהם ולרגישותם בתהליך ממושך של זיקוק בתנאי המחיה הקשים של הצפון:
"הציוויליזציה והתרבות הגבוהה ביותר, להוציא את ההינדואים העתיקים והמצרים, נמצאת באופן ייחודי בקרב הגזעים הלבנים; ואפילו בקרב עמים כהים רבים, צבעה של הקסטה השלטת בהיר יותר מהשאר ומכאן, באופן ברור, כי היא קבוצת מהגרים, למשל, הברהמינים, האינקה, ושליטי איי הים הדרומי. כל אלו הם הודות לעובדה כי הצורך הוא אם כל המצאה מכיוון שעל שבטים אלו שהיגרו תחילה לצפון, ושם הפכו הדרגתית ללבנים, היה לפתח את כוחותיהם האינטלקטואליים ולהמציא ולשכלל את כל אומנויותיהם במאבקם עם הצורך, המחסור והמצוקה, אשר בצורותיהן הרבות היו תוצאה של האקלים. היה עליהם לעשות כן על מנת לפצות על קמצנות הטבע ומתוך כל זאת נוצרה הציוויליזציה הגבוהה שלהם."
בעוד ששופנהאואר גרס כי במעברם לצפון אירופה הפכו הארים ל"לבנים" ונוצרה עליונותם, בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 טענו מספר בלשנים ואנתרופולוגים כי מקורם של הארים הוא צפון אירופה עצמה. תיאודור פוש (Poesche) הציע כי מקור הארים בצפון, אך היה זה קרל פנקה (Penka) אשר הפך לפופולרי את הרעיון כי מקור הארים בסקנדינביה, וכי ניתן לזהותם במאפייניהם הנורדיים הבולטים: שיער בלונדיני ועיניים כחולות. חוקר הטבע תומאס הנרי האקסלי (Huxley) הסכים עם פנקה, ותבע את המונח "הגזע הקסנטוכרוי" (Xanthochroi) המציין אירופאים בהירי עור (בניגוד לאירופאים דרומיים כהי עור וים תיכוניים, אותם כינה "הגזע המלאנכרוי"). חלוקה זו הדהדה גם בספרו של צ'ארלס מוריס (Morris) "הגזע הארי" (1888), אשר בו טען כי ניתן לזהות את מקור הארים על פי שיערם הבלונדיני ומאפיינים נורדיים אחרים, כגון היותם "דוליכוצפאליים" (dolichocephaly, כלומר בעלי ראשים מוארכים, יחסית, ביחס לרוחבם). התאוריה קיבלה דחיפה נוספת בידי האנתרופולוג הצרפתי ג'ורג' ואשה דה לפוג' בספרו "הארי ותפקידו החברתי" (L'Aryen et son rôle social), בו טען כי עמים "דוליכוצפאליים בלונדיניים" היו מנהיגים טבעיים, שנועדו לשלוט על העמים ה"ברכיוצפאליים" (brachiocephalic, כלומר בעלי ראשים פחוסים, יחסית, ביחס לרוחבם).
הפילוסוף פרידריך ניטשה התייחס גם הוא בכתיבתו ל"חיות בלונדיניות": הרפתקנים חסרי מוסר שאמורים היו להיות אבותיהם הקדמוניים של תרבויות יצירתיות. בספרו לגניאולוגיה של המוסר כתב ניטשה: "בלטינית malus [...] יכול לציין את האדם הוולגרי כזה הכהה, במיוחד כזה בעל השיער השחור, כתושב הפרה-ארי על האדמה האיטלקית אשר ייחד עצמו בבירור באמצעות צבעו מהבלונדינים אשר הפכו לאדוניו, דהיינו הגזע הארי הכובש."
בראשית המאה ה-20 הייתה התאוריה הנורדית מבוססת במידה כזו שסוציולוגים השתמשו בתפיסה של "הגזע הבלונדיני" כדי לעצב את ההגירות של המרכיבים היצירתיים והחדשניים ביותר, לכאורה, של האוכלוסיות האירופאיות. עד שלב מאוחר כשנת 1939 כתב האנתרופולוג קרלטון קון (Coon) כי: "הפולנים שבאו לארצות הברית במרוצת המאה ה-19, והעשורים המוקדמים של המאה ה-20, לא ייצגו חתך רוחב של האוכלוסייה הפולנית, אלא קבוצה גבוהה יותר, בלונדינית יותר, בעלת ראשים ארוכים יותר מאשר הפולנים באופן כללי". ההבחנה בין בעלי ראשים מוארכים ופחוסים הפכה גם היא למקובלת בשפה.
רעיון "הגזע הנורדי".
המושג "נורדי" עצמו הוצע תחילה כקבוצה גזעית בידי האנתרופולוג הצרפתי ג'וסף דניקר (Deniker). שימושו של דניקר במושג "נורדי" (בצרפתית: Nordique) נועד לציין את התואר "צפוני" ועבורו הייתה משמעות המושג דומה לקבוצה אתנית (מושג שגם אותו תבע דניקר) מאשר ל"גזע ביולוגי". היה זו ספרו הקנוני של הסוציולוג הכלכלן ויליאם ז. ריפלי, גזעי אירופה (The Races of Europe) משנת 1899, אשר הפך את רעיון שלושת הגזעים האירופאים לפופולרי. יתרה מזאת, הוא גם שאל את הטרמינולוגיה של דניקר (בעבודתו המוקדמת יותר השתמש במושג "טבטוני"). בספרו זה סיווג ריפלי את אוכלוסיית אירופה לשלושה גזעים על פי מדידות אנתרופומטריות (Anthropometry) (ענף באנתרופולוגיה העושה שימוש בגוף האדם כאמצעי להשוואה בין אנשים ובין קבוצות אנושיות), אך התמקד בעיקר במדד הראש ובקומה.
בראשית המאה ה-20 היה המודל המשולש של ריפלי אודות נורדי/אלפיני/ים תיכוני מבוסס למדי. יחד עם זאת, האדרת הנורדי לא נשארה ללא ביקורת. העובדה כי בני הים התיכון היו מחולליהן של הציוויליזציות העתיקות הגדולות הייתה בעיה גלויה בתאוריה. האנתרופולוג האיטלקי ה"אנטי-נורדי", ג'יספה סרג'י (Sergi) טען בספרו החשוב הגזע הים תיכוני (1901) שהים תיכוניים היוו את "הגזע העליון ביותר בעולם", בעל יצירתיות שנעדרת מהגזע הנורדי. הים תיכוניים היו יוצרי כל הציוויליזציות העתיקות העיקריות, החל במסופוטמיה וכלה ברומא. לטענות אלו השיבו ה"נורדיסטים" בטענה הספקולטיבית כי הנורדים היוו את הנדבך העליון בתרבויות העתיקות, אשר שקעו כאשר גזע דומיננטי זה נטמע והתבולל. נורדיסטים רבים טענו כי לגזע הים תיכוני אכן היו מעלות רבות, אחדים אפילו הודו כי הים תיכוני היה עליון על הנורדי במונחים אומנותיים ואינטלקטואליים. אולם הגזע הנורדי נחשב עדיין לעליון בהסתמך על כך שלמרות שבני הגזע הים תיכוני היו מתוחכמים תרבותית, היו אלו הנורדים שהיו חדשניים וכובשים, הודות לרוח ההרפתקנית שלא הייתה שנייה לה בקרב בני גזעים אחרים. הגזע האלפיני נחשב, בדרך כלל, נחות לשני האחרים, בהרכיבו את מעמד האיכרים האירופי המסורתי, בזמן בו הנורדים הרכיבו את האצולה והובילו טכנולוגית ואילו הים תיכוניים היו בעלי דמיון מפותח יותר.
בארצות הברית היה האאוגניסט מדיסון גרנט הדובר העיקרי בשם רעיון ה"נורדיות". גרנט השתמש בתאוריה כצידוק למדיניות כנגד הגירה בשנות ה-20 של המאה ה-20, בטענו כי המהגרים מדרום אירופה וממזרחה השתייכו לסוג נחות של אירופאים, וכי אין להגדיל את מספרם בארצות הברית. נוסף על כך טענו גרנט ואחרים כי יש להגביל לחלוטין את ההגירה לבני ה"גזע הקווקזי" בלבד, ולמנוע ממי שאינם כאלו, כגון יפנים וסינים מלהגר לארצות הברית. התמיכה במדיניות זו הובילה לחקיקת חוק ההגירה של 1924, אשר נועד לצמצם הגירה מדרום אירופה ומזרחה, להפסיק את ההגירה ממזרח אסיה ומהודו, להגביל את ההגירה מאמריקה הלטינית ולהעדיף הגירה מערב אירופאית. גרנט טען כי הגזע הנורדי היה האחראי להישגיה הגדולים של האנושות, כי "ערבוב" גזעי הוא "התאבדות גזעית", וכי אם לא ינקטו מספר מדיניויות אאוגניות, יתפסו גזעים נחותים את מקומו של הגזע הנורדי. ספרו המשפיע משנת 1916 The Passing of the Great Race, or the Racial Basis of European History אודות נורדיזם, השפיע רבות על חשיבה במונחי גזע, מדיניות ממשלתית, ואפילו על תרבות עממית. כך, למשל, נתן פרנסיס סקוט פיצג'רלד במה לרעיונותיו של גרנט באמצעות דמות בספרו גטסבי הגדול, והילאיר בלוק (Belloc) כתב בצורה סאטירית בפרוזה ובשירה על הסטריאוטיפים של הנורדים, האלפינים והים תיכוניים.
"התאוריה הנורדית" בין שתי מלחמות העולם.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה רעיון "הגזע הנורדי" מבוסס היטב. כך, בשנת 1920 כתב הפסיכולוג הבריטי ויליאם מקדוגל (McDougall) כדלקמן:
"מבין כל המחלוקות וחוסר הוודאוויות של האתנוגרפים אודות גזעי אירופה, עובדה אחת מתבלטת בבירור - כלומר, שביכולתנו להבחין בגזע בעל תפוצה צפונית ומקור צפוני, המאופיין פיזית בשיער, עור ועיניים בהירות, בעל קומה גבוהה וראש מאורך, ומנטלית באופי עצמאי, יוזמה אישית, ובעל כוח רצון עקשני. בשמות רבים נעשה שימוש לציון טיפוס זה [...]. הוא נקרא גם טיפוס נורדי."
מעט לאחר מכן פרסמו האתנוגרפים הגרמניים ארווין בור (Baur), יוג'ין פישר (Fischer) ופריץ לנץ (Lenz) את עבודתם Human Heredity, בה טענו לעליונות מולדת של "הגזע הנורדי". באמצם את טיעוניהם של ארתור שופנהאואר ואחרים לתאוריה דרוויניסטית, טענו בור ופישר שתכונות היוזמה וכוח הרצון שאובחנו בידי כותבים מוקדמים יותר מקורם בברירה טבעית, כתוצאה מהסביבה הקשה בה התפתחו העמים הנורדיים. תהליך זה הבטיח כי יחידים חלשים לא ישרדו. מקורו של טיעון זה באאוגניקאים מוקדמים וברעיונות של דרוויניזם חברתי.
יתרה מזאת טענו בור ופישר כי מקורן של השפות ההודו-גרמאניות (קרי האריות) הוא צפון אירופה. לטענתם, מהגרים נורדיים הפיצו את הציוויליזציה ההודו-גרמאנית עד להודו, ותווי הפנים של ההודים בני הקסטה העליונה חושפים את מוצאם הנורדי.