המשמעות המעשית של המושג שללה זכויות אזרחיות מתושבי הצפון. לדוגמה, בחוק שבדייה העביר ב-1994 ונכנס לחוקה כסעיף 35 בשנת 2000, הזכות להתמודד לנשיאות הותנתה בכך שהמועמד ושני הוריו יהיו ילידי חוף השנהב, באיסור להחזיק באזרחות זרה והגבלות נוספות, כמשך השהות בחוף השנהב. חוק זה דחק את ואטארה מהמרוץ לנשיאות, מאחר שנטען שלא נולד בחוף השנהב. מניעת אפשרות התמודדותו של ואטארה עוררה מחאות בקרב תושבי הצפון המוסלמי, ובפרט אצל בני המעמד הנמוך והמהגרים העניים ממאלי ובורקינה פאסו.
מעבר למשמעות הפוליטית, המושג הדיר תושבים אלו מבעלות על אדמות מסוימות, משרות במגזר הציבורי ומחיי התרבות.
מתחים.
השגשוג הכלכלי של חוף השנהב בתקופתו של הופואה-בואני משך אפריקאים רבים ממערב אפריקה, בעיקר מבורקינה-פאסו. במהלך השנים, המגוון האתני עורר מתחים. באווירה זו של עליית הקונפליקטים האתניים, ההחלטה של הופואה-בואני להעניק אזרחות לבני בורקינה-פאסו שהיגרו לחוף השנהב בוקרה קשות, ומתנגדיו ראו זאת כצעד על מנת לקבל את תמיכתם הפוליטית. המתחים דוכאו תחת מנהיגותו של שליט המדינה, פליקס הופואה-בואני, אך צפו מחדש לאחר מותו.
המתחים הובילו לאלימות כלפי הזרים האפריקאים במדינה. ב-1995 בני בורקינה פאסו נהרגו במטעים במסגרת מהומות אתניות. האפליה כלפי בני בורקינה פאסו בחוף השנהב גרמה למדינות השכנות, ובורקינה פאסו בפרט, לחשוש מהגירת פליטים מאסיבית.
בנוסף, שפל כלכלי שנבע מהתדרדרות היחסים בין מדינות העולם השלישי והמדינות המפותחות החמיר את תנאי המחיה, גרם לעליית אחוזי האבטלה והחריף את המתחים התרבותיים והפוליטיים.
פרוץ המלחמה ומשא ומתן.
מלחמת האזרחים החלה ב-19 בספטמבר 2002, לאחר המשבר הפוליטי בין ה-FPI וה-RDR אודות סוגיית זכויות האזרחות וההתעקשות של גבאגבו על המנדט שלו לנשיאות. קבוצת מורדים החלה בהפיכה בשעות הלילה. קבוצת המורדים MPCI (תנועת הפטריוטים של חוף השנהב; Patriotic Movement of Côte d'Ivoire) תקפו את העיר אביג'אן וערים נוספות בצפון.
בלילה הראשון להפיכה, הנשיא לשעבר שלא פינה את כסאו בבחירות 2000, רוברט גואי (Robert Guéï) נהרג. הדעות חלוקות בעניין מותו: הממשלה טוענת כי הוא נהרג בעת הובלת המהפכה. מצד שני, הדעה הרווחת הייתה כי הוא נהרג בביתו וגופתו הועברה לאחר מכן לרחוב ושם צולמה.
אלאסן ואטארה (Alassane Ouattara), מנהיג מפלגת ה-RDR, תפס מחסה בשגרירות גרמניה בזמן שביתו הוצת בידי תומכי המשטר. המורדים התמקמו בצפון המדינה לאחר נסיגתם מאביג'אן, בעוד הממשלה התמקמה בדרום. טבח התבצע בשני המחנות הגאוגרפיים – תומכי-גבאגבו טבחו באנשי צפון שהתגוררו בדרום ומורדים בצפון טבחו בדרומיים שהתגוררו בערים בצפון.
ב-17 באוקטובר 2002 נחתם הסכם הפסקת-אש שנראה כי יחזיק מים בין המורדים והנשיא גבאגבו. בזמן שהמורדים עמדו על משמרם בבואקה (Bouake), תומכי המשטר התחזקו באביג'אן. כ-3,000 צעירים תומכי משטר צעדו בקריאה לצבא לפעול בהתקפיות.
לקראת סוף 2002, קבוצות מורדים חדשות התאחדו ל-FN (הכוחות החדשים של חוף השנהב; Forces Nouvelles de Côte d'Ivoire) אשר גם הם הצהירו על כוונתם להפיל את גבאגבו. הקבוצות השתלטו על הערים מאן (Man) ודאנאנה (Danané) הממוקמות במערב המדינה. הסכמי הפסקת האש בהובלת צרפת כמעט ונפסקו ב-6 בינואר בעקבות תקיפת בסיס צרפתי ופציעתם של תשעה חיילים בידי שתי קבוצות מורדים ליד העיר דואקואה (Duékoué).
נקודה חשובה לציון היא הסכסוך שפרץ במערב הרחוק בין היקובה (Yacouba), תומכי הגנרל גואי, לבין הגוארס (Guérés) והגירוש של מוסלמים ממלינקה (Malinké) ואנשי בורקינה-פאסו (בוריקנים; Burkinabés) מהמערב. על פי נתוני האו"ם, יותר ממיליון אנשים פוזרו בחוף השנהב בעקבות מלחמת האזרחים.
כוחות בינלאומיים.
מאמצי התיווך הבינלאומיים בחוף השנהב התחלקו בין מדינות הקהילה הכלכלית של מערב אפריקה (ECOWAS; Economic Community of West African States), האומות המאוחדות, האיחוד האפריקאי (AU), וצרפת. בשלב הראשון ובמהלך הניסיון לקיים שיחות בין הצדדים, הקהילה הבינלאומית הקפיצה במהירות כוחות שמירת שלום לחוף השנהב.
צרפת מיהרה לשלוח 3,000 חיילים (בהמשך מספרם עלה ל-4,000) כדי להגן על 16,000 אזרחי צרפת המתגוררים בחוף השנהב ולהציל את ממשלת גבאגבו. מחשש שניצחון המורדים יוביל לטבח ורצח עם, כפי שקרה ברואנדה, צבא צרפת מיקם עצמו כחוצץ בין הצפון בשליטת המורדים אל מול הממשלה בדרום. כדי למנוע את התפשטות המלחמה לשאר האזור הסכימו האו"ם, ה-ECOWAS) והאיחוד האפריקאי על תפקיד שומר הסף של צרפת והוסיפו לכוחותיה 6,000 חיילי או"ם.
ב-27 בפברואר 2004 האו"ם הקים את ה-UNOCI (כוח משימה של האו"ם בחוף השנהב; (United Nations Operation in Côte d'Ivoire). יחידה זו פעלה מטעם האו"ם במדינה ותפקידה היה לסייע ביישום הסכם השלום שנחתם בין הצדדים היריבים ב-2003. משימת ה-UNOCI הייתה ליצור ולשמר "אזור ביטחון" לאורך מרכז המדינה שהפריד בין הכוחות היריבים. חוף השנהב חולקה באופן גס לצפון, שנשלט על ידי המורדים, ולדרום שבו פעלה הממשלה הרשמית של המדינה. כוחות האו"ם חוו קשיים בשמירת השלום ב"אזור הביטחון", בעיקר במערב המדינה. זאת כתוצאה מהתלקחויות אתניות, כמו גם הסכסוך שהלך והתמשך בין הממשלה למורדים.
בקרבת אזור הביטחון היה שילוב של קבוצות אתניות, בעיקר הדיאולה (Dioula) שרובם מוסלמים שנטו להתנדנד בין נאמנות לממשלה לבין נאמנות למורדים. הקונפליקט בין האינטרסים יצר מקרים של הפרת זכויות אדם בין קבוצות, שהיו מבוססים על הברית הפוליטית הטיפוסית לכל קבוצה אתנית.
הסכם קלבר (Kleber).
בין ה-15 ל-26 בינואר 2003, הכוחות הנצים נפגשו בצרפת בניסיון לנהל משא ומתן לשלום. הצדדים חתמו על הסכם פשרה ב-26 בינואר. הנשיא גבאגבו שמר על כוחו, ויריביו הוזמנו לממשלת פיוס וקיבלו את תיקי הביטחון והפנים. חיילים של ה-ECOWAS ו-4000 חיילים צרפתיים מוקמו בין שני הצדדים, ויצרו אזור ביטחון. ההסכם נגע בסיבות לסכסוך אך הנוסחה שלו הייתה רעועה מהיסוד. החלק האינטגרלי בהסכם התמקד בחלוקה של הכוח במקום בסוגיה המרכזית שבגינה פרץ הסכסוך – סוגיית האזרחות. ההסכם התמקד ביצירת והגדרת ממשלת פיוס לאומית המורכבת מנציגים החתומים על ההסכם וקונצנזוס על ראש הממשלה. התפקיד האקטיבי של ממשלת הפיוס היה לבנות מחדש את כוחות הביטחון ולארגן בחירות לגיטימיות. בנוסף, הממשלה הופקדה לעסוק באזרחות, זכות הצבעה, חלוקת אדמה, מדיה, זכויות אדם, רפורמות כלכליות ופירוק מנשק. ההסכם קרא להפסקת אש והחזרת הסמכות למדינה. ההסכם נגע באזרחות במובן האדמיניסטרטיבי, וראה את היכולת לשנות זאת באמצעות שינוי חוקים; הכישלון היה בכך שהוא לא התמקד בהבניה החברתית שנטועה באזרחות, באייבוריות (Ivority) ולספק פתרון פוליטי לסוגיה.
ברמה האזרחית, מתחים בין הקבוצות האתניות גברו על רקע סוגיות בעלות על אדמה ואזרחות. שני מוקדי החיכוך המרכזיים היו הגבול עם ליבריה במערב והגבול החדש בין צפון לדרום חוף השנהב. הגבול בין הצפון לדרום היה בפיקוח צרפת, אך לא בשליטה בפועל של אף אחד מהצדדים. הן המורדים והן הממשלה גייסו שכירי חרב מליבריה ומסיירה לאון היישר ממלחמות האזרחים שלהם להילחם בקבוצה השנייה. כפרים ועיירות רבות נשדדו באופן שיטתי.
ב-4 בפברואר 2003, התקיימו מספר הפגנות אנטי-צרפתיות בעיר אביג'אן שהביעו תמיכה בנשיא גבאגבו.
ב-25 במרץ, אורגנה צעדת שלום במחאה על הפרת הסכם השלום שנחתם בצרפת. ההפגנות נאסרו בצו בית משפט שיצא ב-18 במרץ, והצעדה דוכאה על ידי הכוחות החמושים. 37 נהרגו לפי הממשלה, ובין 300 ל-500 לפי הנרי קונאן בדייה, הנשיא לשעבר. דו"ח של האו"ם בנוגע ל-3 במאי מצביע על לפחות 120 הרוגים, ומעורבות ברורה של פקידים ממשלתיים. דיכוי זה גרם לפרישת מספר מפלגות מהממשלה.
ב-4 במרץ, ה-PDCI השעה את השתתפותו בממשלה, עקב מחלוקת עם ה-FPI, מפלגתו של הנשיא גבאגבו, על מועמדויות לתפקידים במנהל הציבורי ובחברות ממשלתיות. ממשלת הפיוס הלאומית שהורכבה בתחילה מ-44 חברים, עמדה על 15 חברים אחרי פיטוריהם של שלושה שרים, ביניהם גיום סורו (Guillaume Soro), ממנהיגי המורדים, ב-6 במאי.
ב-4 ביולי 2003, הממשלה והמיליציות החמושות חתמו על "הצהרת סיום המלחמה", בו בעצם הייתה הכרה של המורדים בסמכות של הנשיא גבאגבו, שבועה לעבוד לשם יישום של הסכם השלום ותוכנית של שחרור מהצבא, פירוק מנשק ואינטגרציה מחודשת. ניסיון פוטש, שאורגן מצרפת על ידי איבראהים קוליבאלי (Ibrahim Coulibaly), סוכל ב-23 באוגוסט על ידי הצרפתים.
ב-2004 עלו מספר אתגרים להסכם השלום. התפרצויות אלימות וקיפאון פוליטי באביב ובקיץ הובילו לשיחות באקרה בירת גאנה. ב-30 ביולי 2004 נחתם הסכם אקרה השלישי, והוא אישר מחדש את מטרות הסכם השלום המקורי עם דד-ליינים וקריטריונים ספציפיים להתקדמות. לרוע המזל, הדד-ליינים האלו – סוף ספטמבר לרפורמה בחקיקה ו-15 באוקטובר לפירוק המורדים מנשקם – לא הוסכמו על ידי הצדדים.
סכסוך צרפת-חוף השנהב.