תחומי המחקר של עזריהו עוסקים בסוגיות בגאוגרפיה התרבותית וההיסטורית של נופים ואתרים בישראל, ביחסי הגומלין בין דימויים, מיתוסים והבניית-מקום, בתפקודו של המרחב כמדיום נראטיבי, בהיסטוריה הפוליטית והתרבותית של הזיכרון הלאומי בישראל ובגרמניה, ובגאופוליטיקה של שיום מקומות ורחובות.
שיום רחובות וסמלים פוליטיים במרחב הציבורי במזרח גרמניה.
מאמרו Street Names and Political Identity: The Case of East Berlin שהתפרסם בשנת 1986 נחשב לפורץ דרך בתחומו. הוא דן בהיסטוריה הפוליטית של שיום רחובות במזרח ברלין כביטוי של תופעה שלא נחקרה עד אז - הסבת שמות רחובות בתקופות של שינוי משטר. המאמר The Power of Commemorative Street Names
שהתפרסם ב־1996 הניח את היסודות למחקר הטופונימיה הביקורתית שבשנים האחרונות זוכה לפריחה בקרב חוקרים מדיסציפלינות שונות. ספרו הראשון של עזריהו Von Wilhelmplatz zu Thälmannplatz. Politische Symbole im Öffentlichen Leben der DDR 1945-1985 המבוסס על עבודת הדוקטורט שלו נכתב ופורסם בגרמניה בעיצומם של התהליכים הפוליטיים לאיחודה מחדש של גרמניה.
פולחני מדינה – חגיגת העצמאות והנצחת הנופלים בישראל 1948–1956.
ספר זה עוסק לראשונה בהיסטוריה הפוליטית והתרבותית של גיבוש דפוסים רשמיים של זהות לאומית במדינת ישראל, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בעיצוב חגיגות העצמאות וביסוס דפוסי הנצחת הנופלים במלחמת העצמאות בשנים הראשונות שלאחר הקמת מדינת ישראל. הספר מבוסס על חומרים ארכיוניים שלא נחשפו ועל דיווחים בעיתונות העברית, ודרכם מתחקה אחר הליכים של יצירת מסורות שיוצקות את המיתוס המכונן של מדינת ישראל בתבניות רשמיות של פולחני מדינה. חלקו הראשון של הספר מוקדש ליום העצמאות ומתמקד בקביעת יום העצמאות בלוח השנה, בעיצוב טקסיו של החג הלאומי, במצעדים הצבאיים ובניסיונות לעצבו בהתאם לדפוסים יהודיים מסורתיים. חלקו השני של הספר מוקדש להנצחת חללי מלחמת העצמאות. חלק זה מוקדש לקביעתו ועיצובו של יום הזיכרון לנופלים, בנייתם של בתי הקברות הצבאיים והקמת מצבות הזיכרון לזכר הנופלים במלחמת העצמאות.
תל אביב: העיר האמיתית – מיתוגרפיה היסטורית.
ספר זה מציע דיון היסטורי, תרבותי וחברתי במארג המיתוסים של תל אביב המכוננים אותה בתרבות כעיר מיתית. הספר מתמקד בשלושה תארים של העיר שמגדירים את משמעותה במונחים של מהות: העיר העברית הראשונה, עיר ללא הפסקה והעיר הלבנה. בהמשך מתמקד הספר באתרים בעלי מעמד מיתי במרקם העירוני: חוף הים, רחוב דיזנגוף וכיכר רבין. בנוסף מתחקה הספר אחרי היסטוריית היריבות הסמלית בין הערים תל אביב וירושלים.
במותם ציוו – אדריכלות בתי הקברות הצבאיים בישראל: השנים הראשונות.
ספר זה עוסק בהיסטוריה התכנונית והאדריכלית של בתי הקברות הצבאיים לחללי מלחמת העצמאות בשנים הראשונות למדינת ישראל. בתקופה זו התקבלה שורה של החלטות עקרוניות, שהביאו לגיבוש המאפיינים הרעיוניים, האדריכליים והתרבותיים שנתנו מענה לשאיפת המופקדים על המשימה ליצור 'דמות מיוחדת לבית קברות צבאי יהודי'. הספר דן בתחרות הפומבית לתכנון בתי קברות צבאיים שנערכה ב-1949 ובתוכנית של האדריכל אשר חירם. הספר מציע פרשנות למאפיינים הייחודיים של מבנה המצבה הצבאית, ומרחיב את הדיון בבית הקברות הצבאי בהר הרצל, שנועד מלכתחילה להיות 'בית הקברות המרכזי הלאומי של צבא הגנה לישראל', על האנדרטאות שנבנו בו וחלקת גדולי האומה.
על שם: היסטוריה ופוליטיקה של שמות רחובות בישראל.
ספר זה מיישם את הפרדיגמה שמציע עזריהו לניתוח הגאופוליטיקה של שיום רחובות למחקר ההיסטוריה והפוליטיקה של שיום רחובות ביישובים שונים במדינת ישראל. הספר מציג ניתוח מקיף של שיום הרחובות ביישובים שונים: תל אביב, ירושלים, חיפה, באר שבע, אופקים, אום אל-פחם, כפר קאסם וכפר מנדא.
מיצוב הזיכרון.
ספר זה הוא אסופה ממחקריו של עזריהו העוסקים במיצוב הזיכרון בישראל כתהליך המשלב תרבות, היסטוריה ופוליטיקה. הפרק הראשון הוא מעין הקדמה כללית שמתחקה אחר משמעות המלה זיכרון בעברית המקראית. שאר הפרקים הם היסטוריים. הפרק השני מוקדש לפועלו של דוד בדר, איש העלייה השנייה, שבשנות הארבעים למאה הקודמת פעל להקמת מצבות על קברים נשכחים של חלוצים שהשתכחו מלב. הפרק השלישי עוסק בקורות קביעתו של ד' באייר בלוח השנה הלאומי כיום הזיכרון לחללי מלחמת העצמאות. הפרק הרביעי עוסק בכינונו של בית הקברות על הר הרצל כבית הקברות הלאומי של מדינת ישראל. הפרק החמישי, דן בשאלת הנצחת החייל האלמוני בתולדות מפעל ההנצחה הציוני. הפרק החותם את האסופה מוקדש למצבות הזיכרון שנבנו בירושלים לאחר מלחמת ששת הימים.
המרחב כמדיום נרטיבי.
ספר זה שנכתב בשיתוף ו-Kenneth Foote מציע גישה פורצת דרך במחקר הדן בקשר בין מרחב ונרטולוגיה – כיצד המרחב מתפקד כמדיום סיפורי. בעוד הגישה המסורתית הניחה שהמרחב משמש רק כתפאורה לנרטיבים, מחקר זה טוען כי המרחב משרת תפקידים נרטיביים חשובים ומדגים זאת בכלים שונים, ביניהם שמות רחובות ומוזיאונים היסטוריים.
על הקו: מטריאסטה לארץ ישראל 1920–1940.
ספר זה כולל ברובו צילומים היסטוריים וטקסטים שנלקחו מספרי זיכרונות או מעיתונות בני התקופה על חוויות מסעם בים של עולים יהודים שהפליגו מנמל טריאסטה לארץ ישראל בין שתי מלחמות העולם באניות החברה האיטלקית "לויד טריאסטינו". הספר מבוסס על תערוכה בנושא שהוצגה באוניברסיטת חיפה בשנת 2018 שעזריהו היה היוזם והאוִצֵר שלה.
שבויה בדימויה: קיצור תולדותיה וקווים לדמותה של מדינת תל אביב.
הספר עוסק בכינונה של מדינת תל אביב כאפשרות גאו פוליטית ותרבותית בתקופת המדינה שבדרך ובוחן את תולדות בידולה מהיישוב הציוני וממדינת ישראל. הוא משרטט קווי מתאר לדיון בהיסטוריה התרבותית של דימויים ותדמיות, מטבעות לשון וקלישאות, תפיסות רעיוניות ותבניות אידאולוגיות, שאיפות ורחשי לב, שמבססים את מעמדה הייחודי של מדינת תל אביב במדינת ישראל ואת היותה היבט חיוני של המצב הישראלי.
הנדריק ואן באלן
הנדריק ואן באלן (Hendrick van Balen; בערך 1573 – 17 ביולי 1632) היה צייר בארוק פלמי ומעצב ויטראז'ים. הנדריק ואן בלן התמחה בתמונות קטנות. הנושאים האהובים עליו היו סצנות מיתולוגיות ואלגוריות ובמידה פחותה נושאים דתיים. האמן מילא תפקיד חשוב בחידוש הציור הפלמי בראשית המאה ה-17 והיה ממוריו של אנתוני ואן דייק.
חייו.
הנדריק ואן באלן נולד באנטוורפן. תאריך הולדתו אינו ידוע אך ככל הנראה היה 1573 מכיוון שכך נרשם תיעוד הלידה בכנסיית סנט ג'ורג' באנטוורפן. הוריו היו הסוחר וילם ואן באלן ומכטלד ואן אלטן. משפחתו הייתה אמידה ובכך הצליחה לתת להנדריק הכשרה טובה שכללה לימוד של מספר שפות.
ואן באלן היה תלמידו של אדם ואן נורט ואולי גם של מרטן דה פוס. הוא היה חבר בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן בשנים 1592–1593 בגיל 17. בשנים 1608–1609 היה הדיקן השני של הגילדה ובשנים 1609–1610 היה הדיקן הראשון.
משנת 1595 עד 1602 למד אמנות במהלך נסיעה לאיטליה. אף כי אין תיעוד של מסעו הזה, עם שובו לאנטוורפן הוא הפך לחבר בגילדת הרומאים. בה היה תנאי החברות שהייה ברומא. בשנת 1613 בחרה בו הגילדה כדיקן.
בשנת 1605 התחתן הנדריק ואן באלן עם מרגריט ברירס באנטוורפן. לזוג נולדו 11 ילדים ושלושה מבניהם הפכו לציירים: יאן ואן באלן, חאספארד ואן באלן והנדריק ואן באלן הבן. בתו מריה נישאה לצייר תיאודור ואן תולדן. בשנת 1613 ליווה את רובנס במשימה דיפלומטית לרפובליקה ההולנדית. כאן הם פגשו את הנדריק גולציוס ואמנים אחרים מהארלם.
ואן באלן ניהל במשך למעלה משלושים שנה סדנה מצליחה והיו בה תלמידים רבים. הוא היה המורה של בנו יאן ואן באלן וכן של הציירים הפלמיים המובילים אנתוני ואן דייק ופרנס סניידרס. הוא היה בן זמנו של כמה מהאמנים הפלמיים הידועים ביותר, כמו רובנס ויאן ברויגל האב.
יצירה.
כללי.
הנדריק ואן באלן התמחה בתמונות קטנות. הנושאים האהובים עליו היו סצנות מיתולוגיות ואלגוריות ובמידה פחותה נושאים דתיים. הוא גם יצר מספר עיצובים ויטראז'ים.
בעוד שהייתה לו העדפה ברורה לממדים הקטנים של הציורים בקריירה המאוחרת שלו, היצירות המוקדמות של ון באלן כללו מספר תמונות גדולות. אלה מראות את השפעתו של מורו אדם ואן נורט. נראה כי היצירות המאוחרות שלו מאופיינות בלוח הצבעים עשיר ועדין, נצבעו לאחר הגעתו של ואן דייק לסדנא שלו. המראות המיתולוגיים והתנ"כיים של הנדריק ואן באלן נצבעו לרוב על צלחות קטנות או על לוחות נחושת. עבודותיו כללו לרוב דמויות עירום בסצנה מיתולוגית או דתית. ואן באלן צייר גם נופים.
ואן באלן שיתף פעולה לעיתים קרובות עם אמנים אחרים כמו יוס דה מומפר, אברהם גוברטס, יאן ברויגל האב ורובנס.
אנתוני ואן דייק רשם כמה דיוקנאות של המאסטר שלו: רישום גיר שחור (1627–1632), המהווה מקור מחקר ל"איקונוגרפיה של ואן דייק", סדרת הדפסי אנשים מפורסמים, ושני רישומי שמן (בערך 1630).
ציורי גרלנד.
הנדריק ואן באלן שיחק תפקיד חשוב בהתפתחות הז'אנר של ציורי גרלנד, המציגים בדרך כלל זר פרחים סביב דימוי או דיוקן מסורתי. יחד עם יאן ברויגל האב, הוא צייר את הציור הראשון הידוע בסביבות 1607–1608 עבור הקרדינל האיטלקי פדריקו בורומאו, אספן אמנות נלהב ורפורמטור קתולי. בורומאו ביקש שהציור יהיה תשובה להשמדת תמונות הבתולה, מאה שנים קודם וכך שילב גם את האינטרסים שלו ברפורמה הקתולית וגם באומנויות. ברויגל, המומחה לטבע דומם, צייר את זר הפרחים, ואילו ואן באלן צייר את דמותה של הבתולה.