כמה מהפאשיסטים המובילים שהצביעו נגד מוסוליני ביולי 1943, כולל חתנו של מוסוליני, שר החוץ לשעבר גליאצו צ'יאנו, נשפטו בגין בגידה על ידי בית משפט פאשיסטי ורונה. בינתיים, פקידים פאשיסטים שיתפו פעולה עם צבא הוורמאכט ובעצם עקבו אחר פקודותיו של אדולף היטלר כאשר המלחמה נמשכה בחזית המזרחית והחזית המערבית. להקות חמושות רשמיות ובלתי רשמיות הסתובבו בערים הגדולות ועצרו חשודים בפעילות פרטיזנית (חברי ההתנגדות) והטילו אימה על האוכלוסייה המקומית.
השואה וטיהורים.
הכובשים הגרמנים שלטו באלימות ובסיוע הפאשיסטים המקומיים. ברחבי איטליה שנכבשה על ידי גרמניה, רוכזו יהודים ואופוזיציונים ונשלחו למחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית. יהודים רבים נשלחו מאיטליה ברכבות היישר למחנות ריכוז והשמדה בגנרלגוברנמן ובגרמניה. בסך הכל, כמעט 9,000 יהודים גורשו תחת הגרמנים, מהם חזרו 980. הגירוש הגדול ביותר התרחש ברומא באוקטובר 1943 לפני נפילת העיר לידי בעלות הברית, אז שלחו הגרמנים יותר מ-1,000 יהודים מגטו העיר למחנות השמדה. הקהילה היהודית נאלצה בשלב מוקדם למסור את כספם ורכושם לצבא הגרמני. במחנה ריכוז אחד על אדמת איטליה, ליד טריאסטה, היה גם תנור לשריפת גופות. כ-8,000 איטלקים (מתוכם 300 יהודים) גורשו למאוטהאוזן באוסטריה. רק 850 חזרו בחיים.
הוורמאכט הגיב לפעילות אנטי-מפלגתית באלימות. סדרת מעשי טבח באזרחים ופרטיזנים ליוותה את הכיבוש הגרמני ואת הנסיגה ההדרגתית שלהם במעלה חצי האי עם התקדמות בעלות הברית. במרץ 1944, לאחר פעולה פרטיזנית בה נהרגו 33 אנשי הכוחות הגרמנים ברומא, ירה הצבא הגרמני ב-335 אנשים (יהודים, קומוניסטים ואחרים) במערות פוסה שנמצאות מחוץ לעיר (ראו הטבח בפוסה ארדיאטינה). הטבח הזה היה אחד הגדולים במלחמה באיטליה ומאז עורר מחלוקת. (בשנות התשעים נעצר קפטן נאצי לשעבר, אריך פריבקה, בארגנטינה, ולאחר שני משפטים הורשע ברומא בשל תפקידו בטבח.)
במקומות אחרים טבח הצבא הגרמני תכופות באזרחים בזמן שהם נסוגים צפונה, בעיקר בטוסקנה, שם השמידו חיילים גרמנים כפר שלם של כ-1,800 איש במרזבוטו בשנת 1944. בנוסף גירשו הגרמנים מאות אלפי צעירים לעבודת כפייה בגרמניה ובמקומות אחרים. רבים מהמגורשים מתו בדרכם לגרמניה עקב התנאים הקשים אשר הותירו אותם במצב של תת-תזונה.
נפילת הצפון.
מוסוליני נמוג מהעין והופיע פחות ופחות בציבור, ונאם את נאומו האחרון במילאנו בדצמבר 1944. ככל שהתבוסה נעשתה יותר ויותר ברורה, הוא תכנן תוכניות להימלטותו וניסה לשאת ולהגיע להסכם עם בעלות הברית. באפריל 1945 מוסוליני וממשלתו ברחו מסולה למילאנו, ומאוחר יותר, כשהוא מחופש לחייל גרמני, הוא ניסה לחצות את הגבול לשווייץ. הוא התגלה על ידי פרטיזנים קומוניסטים ונורה בעיירה קטנה באגם קומו. גופתו הועברה למילאנו והוצגה לזמן מה בפיאצלה לורטו, יחד עם גופותיהם של כמה שרים ומנהיגים פאשיסטים אחרים, שנתלו על רגליהם מול קהל חגיגי ענק.
אסטרטגיה.
המפלגות הפוליטיות השונות ארגנו את מרבית היחידות המפלגתיות, אך הן גם שיתפו פעולה זו עם זו ועם בעלות הברית. המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, אף על פי שעדיין הייתה קטנה מאוד בשנת 1943 (רק כ-5,000 חברים), הובילה את קבוצת הפרטיזנים הגדולה ביותר (לפחות 50,000 עד קיץ 1944), תוך התבססות על ניסיון של שנים בארגון מחתרתי ועל תמיכה יוגוסלבית.
הדמוקרטים הנוצרים כללו כ-20,000 פרטיזנים, וגם לסוציאליסטים וגם לליברלים היו להקות חמושות משמעותיות באזורים מסוימים. פרטיזנים בעלי ידע פוליטי עבדו בדרך כלל בוועדות המקומיות לשחרור לאומי (CLN), שתיאמו אסטרטגיה, שיתפו פעולה עם בעלות הברית, ניהלו אזורים משוחררים ומינו פקידים חדשים. מעל הכל הם ארגנו את ההתקוממות בערי הצפון והמרכז, כולל מילאן באפריל 1945, שנפלו בידי הפרטיזנים עוד לפני שהגיעו כוחות בעלות הברית.
מורשת.
טיהור פוליטי.
כשמלחמת העולם השנייה הסתיימה באירופה במאי 1945, כל המפלגות האנטי-פאשיסטיות הקימו ממשלה בעיקר בהנהגת גיבור ההתנגדות ומפלגתו של מנהיג הפעולה פרוקיו פארי. עד 15,000 פשיסטים טוהרו או נהרגו, ובאזורים מסוימים (כמו אמיליה וטוסקנה) נמשכו פעולות תגמול עד שנת 1946. נשים "משתפות פעולה" התגלחו בראשן והוצעדו ברחובות בכוח. הוקמה ועדה לטיהור הפשיסטים בכל רחבי הארץ (גוף דומה פעל בדרום מאז 1943).
הטיהורים עוררו אימה רבה, מכיוון שלמעשה כל מי שיש לו עבודה במגזר הציבורי היה צריך להיות חבר במפלגה הפאשיסטית בעת האחרונה הייתה בשלטון. עד מהרה הייתה תגובת נגד נגד טיהור, שנתמכה על ידי הליברלים. במציאות, הטיהורים היו קצרים ושטחיים, ואפילו פאשיסטים מובילים הצליחו ליהנות מסדרת חנינות, שהחשובה שבהן נתמכה על ידי שר המשפטים הקומוניסטי, טוליאטי. בנובמבר 1945 נאלץ פארי להתפטר והוחלף על ידי המנהיג הנוצרי-דמוקרטי, אלסיד דה גספרי, שהקים ממשלה בין-מפלגתית מתונה יותר. עד מהרה היא ויתרה על ניסיונות הטיהור, החזירה את חברות התעשייה הגדולות לבעליהן הקודמים כמו גם החליפה את מנהלי הפרטיזנים בצפון בפקידי מדינה רגילים. באופן כללי, הטיהורים האיטלקיים היו מתונים בהרבה לבמדינות אחרות בתקופה.
חוקה חדשה.
במאי 1946 ויתר לבסוף רשמית המלך ויקטור עמנואל השלישי. בנו הפך לזמן קצר למלך אומברטו השני, אך משפחת המלוכה נאלצה לעזוב את המדינה כעבור חודש כאשר משאל עם החליט לטובת הקמתה של רפובליקה ב-54% מהקולות. (כשאומצה החוקה החדשה בשנה שלאחר מכן, היא קבעה כי אף אחד מבני משפחת סבויה אינו יכול לחיות באיטליה; חוק אשר בוטל בשנת 2002) דרומיים רבים, כולל 80 אחוזים מהנפוליטנים, הצביעו בעד המלוכה, מרכז וצפון בחרו באופן גורף ברפובליקה. "מלך מאי", אביו והמלוכה בכלל נענשו לא רק על תמיכה במוסוליני, אלא גם על התנהגותם הפחדנית לנוכח הכיבוש הגרמני.
במקביל, נבחרה אספה מכוננת על ידי זכות בחירה כללית - לראשונה זאת כללה גם נשים - כדי להכין חוקה חדשה. שלוש המפלגות הגדולות ביותר - הנוצרים־דמוקרטים, הסוציאליסטים והקומוניסטים - לקחו שלושה רבעים מהקולות והמושבים ושלטו באספה. הדמוקרטים הנוצרים, עם יותר משליש מהקולות והמושבים, החלו את שליטתם לאחר המלחמה כמפלגה החזקה ביותר, אף שלליברלים, שסגניה כללו כמה עורכי דין חוקתיים, הייתה השפעה רבה על החוקה החדשה. בשלוש השנים הבאות דנה האספה (בת כ-170 מושבים) באיזו צורה צריכה לנקוט המדינה האיטלקית החדשה, באקלים של דיון ושיתוף פעולה דמוקרטי על אף המלחמה הקרה. החוקה הייתה מוכנה ונחתמה בדצמבר 1947 ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1948.
החוקה של הרפובליקה של איטליה הקימה מערכת שלטונית פרלמנטרית עם שני בתים נבחרים (לשכת הצירים והסנאט). זה גם הבטיח זכויות אזרחיות ופוליטיות והקים בית משפט עצמאי, בית משפט חוקתי עם סמכויות ביקורת שיפוטית וזכות משאל עם של אזרחים. אולם רבים מהצעדים הללו לא יושמו במשך מספר שנים. בית המשפט החוקתי לא הוקם אלא רק בשנת 1955, ומשאל המשאל הראשון התקיים רק בשנת 1974. הנשיא היה אמור להיבחר על ידי הפרלמנט והיה לו מעט סמכויות של ממש ומערכת הבחירות הייתה בעלת ייצוג פרופורציונלי גבוה.
מילון אבניאון
עימות אזרבייג'ן–ארמניה על נגורנו קרבאך (2020)
טום גלין-קרני
טום גלין-קרני (באנגלית: Tom Glynn-Carney; נולד ב-7 בפברואר 1995) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי. הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו בסרט המלחמה של כריסטופר נולאן "דנקרק" משנת 2017.
ביוגרפיה.
גלין-קרני למד בבית הספר "קאנון-סלייד" בבולטון, והמשיך ללמוד תיאטרון מוזיקלי בקולג' פנדלטון לאמנויות הבמה. לאחר מכן למד בית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה שם למד משחק. במהלך לימודיו הוא השתתף במחזות כמו "פיטר פן" ו"מקבת'".
קריירה.
הניסיון הראשון שלו בטלוויזיה היה בשנת 2013, כאשר שיחק בשני פרקים של הסדרה "נפגעים". לאחר מכן שיחק בתפקיד ראשי בדרמה הצבאית "העמדה האחרונה".
מאפריל 2017 גלין-קרני שיחק בתפקיד שיין קורקורן במחזה של ג'יז באטוורת' "המעבורת" שהוצג בתיאטרון תיאטרון רויאל קורט. בהמשך עבר עם ההפקה לתיאטרון גילגוד, ועזב את ההפקה באוקטובר 2017. גלין-קרני זכה בפרס הכישרון המתהווה בפרסי סטאנדראט לתיאטרון ערב על הופעתו.
סרטו הראשון של גלין-קרני הוא דרמת המלחמה "דנקרק", שביים כריסטופר נולאן ושוחרר ביולי 2017. הוא מגלם את פיטר, בנו של רב החובל של סירה קטנה שהפליגה לחלץ חיילים בריטים מהעיר דנקרק המוקפת.
דואט לפסנתר
על פי מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים, ישנם שני סוגים של דואט לפסנתר: "דואטים לשני נגנים בכלי אחד, ודואטים שבהם כל אחד משני הפסנתרנים מנגן בכלי שלו (או שלה)." באמריקה, הסוג הראשון מכונה לעיתים קרובות "פסנתר בארבע ידיים". במילון גרוב מצוין כי מגוון היצירות לדואט בפסנתר אחד גדול יותר, אך הוא נחשב לצורה ביתית וצנועה של נגינה, בהשוואה ל"דואט לשני פסנתרים, הזוהר יותר." האחרון מכונה לעיתים קרובות דואו פסנתר.
הפופולריות של דואט הפסנתר עלתה במחציתה השנייה של המאה ה -18. בילדותו ניגן מוצרט דואטים לפסנתר עם אחותו, ובהמשך כתב סונאטות לארבע ידיים בפסנתר אחד; מלחין נוסף שהלחין בסוגה זו היה שוברט, ובהקשר זה בולטת הפנטזיה בפה מינור שלו (940 ברשימת דויטש). ג'יין בלינגהאם, במדריך "The Oxford Companion to Music", מפרטת מלחינים אחרים שכתבו דואטים לפסנתר, ובכללם ברהמס, דבוז'אק, גריג, דביסי, סטרווינסקי, ובארטוק. דואטים צרפתיים לפסנתר ב ובתחילת המאה ה-20, כוללים את "Enfants d'Jeux" (משחק ילדים) של ביזה, סוויטת דולי של פורה ואמא אווזה של ראוול.
טחאנו
דואו פסנתר
אף יהודי לא ישאר מאחור