בראשית העת החדשה, במאבקים באירופה של אחרי הרפורמציה, נחשבה הכנסייה האנטי-טריניטרית למוסד רדיקלי, ובמאה ה-16 התבססה בעיקר באיחוד הפולני-ליטאי שהיה חריג בסובלנות שהפגין כלפיי זרמים דתיים, ובכך שלא החיל עונשי מוות בעוון אמונה דתית. גם תקופת סובלנות זו לא האריכה ימים, ובסוף המאה ה-16 התקשתה הכנסייה להתנהל באופן בטוח.
בראשית המאה ה-21 הזרמים האנטי-טריניטריים מהווים מיעוט שולי בקרב המזדהים כנוצרים; בתקופות קודמות נרדפו ונענשו (האוניטרים, לדוגמה, יכלו לעלות מן המחתרת בבריטניה רק ב-1774) וגם בעידן חופש הדת אינם מקובלים כנוצרים לגיטימיים על היתר. בין הקבוצות הדוגלות בתפיסות אנטי-טריניטריות נמנים בייחוד המורמונים ועדי יהוה, אך גם אחוות ישו, "המדע הנוצרי", איגלסיה ני קריסטו ואחרים.
לקריאה נוספת.
ואלה, ז׳ראר. 2005. הנצרות הקדומה: היסטוריה וספרות בתקופת כינונה (800-100) . פרק 8: אלים, אלוהים וכריסטוס (681-381). האוניברסיטה הפתוחה
ריקרדו פצ'יפיצ'י
ריקרדו ראובן פצ'יפיצ'י (באיטלקית: Riccardo Reuven Pacifici; 18 בפברואר 1904 – 12 בדצמבר 1943) היה רב וסופר יהודי-איטלקי. שימש כרב קהילת יהודי ג'נובה בעת שנרצח במחנה ההשמדה אושוויץ במהלך השואה.
חייו.
נולד בפירנצה, בנם של מרדכי פצ'יפיצ'י וגילדה בורגי, נצר למשפחת רבנים ספרדית שהתיישבה בטוסקנה במאה ה-16. לאחר שסיים ליצ'או קלאסיקו (בית ספר תיכון בדגש על לימודים קלאסיים), למד באוניברסיטת פירנצה וסיים לימודים קלאסיים ב-1926. ב-1927 קיבל סמיכה לרבנות מבית המדרש לרבנים בפירנצה, שם למד בין היתר תחת אליה שמואל הרטום, משה דוד קאסוטו ושמואל צבי מרגליות.
שימש כמשנה לרב קהילת ונציה בשנים 1930-1928, כמנהל בית המדרש לרבנים ברודוס מ-1930 והתמנה גם כרב הראשי של יהודי רודוס ושימש בתפקיד זה עד 1936. ב-1935 פרסם את ספרו הראשון שעסק בכתובות של בית הקברות היהודי העתיק בוונציה. מ-1936 ועד גירושו לאושוויץ ב-1943 שימש כרב הראשי של קהילת ג'נובה. ב-1939 פרסם ספר שעסק בבית הכנסת בג'נובה (שנחנך ב-1935) ובתולדות הקהילה היהודית בעיר במאה ה-17 וה-18.
במשך שנות מלחמת העולם השנייה המשיך למלא את תפקידו כרב הקהילה. בשנים 1943-1942 ערך מספר מסעות למחנה המעצר פרמונטי די טרזיה שליד קוזנצה במחוז קלבריה שבדרום איטליה במטרה להעניק תמיכה מוסרית ורוחנית לעצורים שם ולספק להם שירותי דת. ב-1943 אף יצא ספרו השלישי שהיה אנתולוגיה של מדרשים שעסקו בסיפורי ודמויות המקרא.
למרות שסוכן ביתו בג'נובה, אנריקו סרג'אני, הכין עבורו בביתו מחבוא ואף הזהיר אותו לבל יצא לרחוב, התעקש פצ'יפיצ'י לצאת מדי בוקר לפתוח את בית הכנסת בעיר. ב-3 בנובמבר 1943, הוסגר פצ'יפיצ'י לנאצים ונשלח למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצח יחד עם אשתו, ונדה לבית אבנעים, ובני משפחה נוספים.
בניו, עמנואל ורפאל, ניצלו לאחר שהוסתרו באותה עת במנזר בסטיניאנו, הסמוך לפירנצה. נכדו, ריקרדו (בנו של עמנואל), שימש בין השנים 2008 ל-2015 כראש הקהילה היהודית ברומא.
ב-1994 וב-1995 הכיר מוסד יד ושם בבני הזוג סרג'אני ובשלוש אמהות מנזר באזור פירנצה שסייעו בהסתרת יהודים זמן השלטון הגרמני באיטליה כחסידי אומות העולם.
הנצחה.
כיכר קטנה בג'נובה נקראת מ-1966 על שמו, Largo Riccardo Pacifici. כמו כן, דרך כפרית הסמוכה למחנה המעצר פראמונטי שבקלבריה נקראת Viale Riccardo Pacifici. ב-2012 הוצבה אבן נגף הנושאת את שמו בפסאז' גלריה מציני שבג'נובה, שם נעצר על ידי הנאצים.
ראו גם.
עמנואל פצ'יפיצ'י
נלסון אנטוניו אאדו ואלדס
נלסון אאדו ולדס
נלסון ואלדז
נלסון ולדז
אנטי-טריניטרי
שמואל הלוי יוזפוב
אורה אנטין-ולמן
סנייק
דן ספטרו
דן ספטרו (ברומנית: Dan Spătaru; 2 באוקטובר 1939 - 8 בספטמבר 2004) היה כדורגלן, זמר ושחקן קולנוע רומני.
חייו.
ספטרו נולד בכפר "אלימאן" באזור קונסטנצה, חבל דוברוג'ה, רומניה, במשפחה של מורים. כשהיה בן 12 התייתם מאימו ועבר לגור אצל דודתו במדג'ידיה, שם למד בבית הספר התיכון והתחיל קריירה של כדורגלן. ספטרו שיחק בחוליית הקישור והופיע בפרוגרסול בוקרשט ובשטיינצה בוקרשט. בו זמנית למד בפקולטה לחינוך גופני וספורט, אך בשנה השלישית סבל מפריצת דיסק, לכן עזב את הכדורגל לטובת הלימודים והמוזיקה. הוא התחיל לזמר בתקופת לימודיו, בבית הסטודנטים וכיוון את עצמו למוזיקה קלה, בעיקר מוזיקה איטלקית, שזכתה להצלחה רבה באותה תקופה ברומניה.
ספטרו נישא ב-1974 ולזוג נולדה בת. ספטרו כיכב בסרט המוזיקלי שירי הים (Cîntecele mării), הפקה משותפת רומנית - סובייטית מ-1971.
ב-26 במאי 1984, בחנוכת תעלת דנובה-הים השחור, הזמרים דן ספטרו ומיראבלה דאואר ביצעו דואט הקרוי Magistrala Albastra (הדרך המהירה הכחולה), שם שהפך לשם נרדף לתעלת דנובה הים השחור. את השיר חיבר אאורל סטורין ואת המוזיקה הלחין ואסילה ואסילאכה.
כיכר וינגייט (ירושלים)
כיכר אורד וינגייט (נקראה בעבר כיכר סלאמה) היא כיכר עירונית מרכזית בשכונת טלביה שבירושלים.
הכיכר שהוקמה בשנות ה-30 כחלק משכונת טלביה, נמצאת בהצטלבות הרחובות ז'בוטינסקי עם בלפור ומרכוס, שמהווים רחוב המשכי אחד. לכיכר מראה ייצוגי ייחודי, בגלל מידותיה והבתים המפוארים הבנויים בה, ביניהם וילה קונסטנטין סלאמה.
היסטוריה.
במאה ה-19 מכרו תושבי הכפרים מלחה וליפתא את אדמות האזור לכנסייה היוונית-אורתודוקסית. האדמות היו נטועות זיתים וענבים ונקראו "כרם אל-ענב". הכוונה להקים על השטח את הכיכר ואת הרחובות הצולבים ז'בוטינסקי ובלפור-מרכוס מופיעה כבר בתוכנית גדס משנת 1919 ובתוכנית הולידיי משנת 1930, ובאמצע שנות ה-20 החלה השכונה להיבנות. המבנה הראשון בכיכר היה וילה כתאנה, שנבנתה ב-1926 על ידי איש העסקים הנוצרי אנטוניו כתאנה, ושימשה גם כמכולת. בשנים שלאחר מכן קנה את רוב אדמות השכונה איש העסקים הנוצרי קונסטנטין סלאמה, ובסוף שנות ה-30 בנה את ביתו בכיכר - וילה קונסטנטין סלאמה בתכנון האדריכל הצרפתי קארבו לוסיין, המשמשת היום את הקונסוליה הבלגית. מלבד ביתו בנה סביב הכיכר שלושה בתי דירות נוספים בתכנון האדריכל זולטן הרמט, שהדירות בהם הושכרו לפקידים בריטים ולעשירים מקומיים. המבנים כולם בנויים אבן אדמדמה ומצטיינים בשילוב בין הסגנון המודרניסטי לאלמנטים מזרחיים ומקומיים.
במלחמת העצמאות ננטשו הבתים, ולאחר מכן שוכנו בהם עולים חדשים. שם הכיכר, שנקראה עד אז "כיכר סלאמה", שונה ל"כיכר אורד וינגייט". עם הזמן הפכה השכונה ליוקרתית, ובקרבת הכיכר נבנו האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ומוסדות ציבור נוספים.
תיאור הכיכר.
לכיכר צורת ריבוע שצלעותיו מחברות את הרחובות המצטלבים, בכל אחת מפינות הכיכר ערוגה גדולה בה שתולים עצים ופרחים עונתיים. במרכז הכיכר מעגל תנועה מדושא ובמרכזו פנס רחוב. צורת הכיכר לא השתנתה מאז ימי המנדט, והיא נחשבת לאחת היפות בירושלים.
במרכז הכיכר מוצב הפסל "חלומו של זית" המתאר עץ זית ונוצר משיתוף פעולה בין האמנים רות הורם וניהאד דביט. מיקומו של הפסל בצומת מסמל את החיבור בין הציבורים והלאומים השונים בעיר. הפסל נוצר לבקשת קרן "ראות ורעות" בירושלים, התומכת בין השאר באמנים עם נכות ראייה.
הכדור השלישי
הכדור השלישי (באנגלית: The Third Bullet) הוא ספר מאת הסופר האמריקני סטיבן הנטר, אשר יצא לאור בשנת 2013. זהו הספר השמיני בסדרת הספרים שכתב הנטר אודות גיבורו הקבוע, סמל הנחתים בדימוס, בוב לי סוואגר.
עלילה.
חמישים שנה לאחר רצח הנשיא קנדי מגלה עיתונאי פרט מידע אודות הרצח שטרם נחשף. לאחר שהוא נהרג בתאונת פגע וברח מבקשת אשתו את עזרתו של בוב לי סוואגר, סמל רובאות בדימוס בחיל הנחתים האמריקני על מנת שיסייע לה לפתור את התעלומה. סוואגר, אשר שירת כצלף בשורות סיירת החיל ולחם בווייטנאם נעתר לבקשתה ויוצא לפענח את התעלומה.
אנטיפטרוס השני
אנטיפטרוס (ביוונית: Ἀντίπατρος; המאה ה-3 לפנה"ס) היה מלך מוקדון למשך תקופה קצרה.
ביוגרפיה.
אנטיפטרוס היה בנו של פיליפוס, ואחיינו של קסנדרוס. סבו היה המצביא אנטיפטרוס. הוא ככל הנראה שרת בצבאו של בן דודו, הנסיך המצרי תלמי קראונוס, שתפס את השלטון במוקדון בשנת 281 לפנה"ס. בשנת 279 לפנה"ס, מת תלמי בקרב נגד הגאלים, ואחיו מלאגרוס נבחר כמלך החדש. תקופת מלכותו של מלאגרוס נעה במקורות בין "כמה ימים" לבין חודשיים. הוא ניהל את הממלכה בצורה לא טובה, ואנטיפטרוס נבחר למלך במקומו.
מלכותו של אנטיפטרוס גם היא לא ארכה ימים. על פי עדות דיודורוס הוא מלך רק 45 יום, ניהל בצורה כושלת את המלחמה נגד הגאלים, והודח בידי המצביא סוסתיניס, אשר פיקד על הצבא המוקדוני כולו. עם זאת, סוסתיניס סירב ליטול את הכתר, וגם נראה שאנטיפטרוס לא וויתר בקלות. בפועל, סוסתיניס שלט במוקדון שנתיים תמימות. לאחר מותו של סוסתיניס בשנת 277 לפנה"ס, התעוררה בלבו של אנטיפטרוס תקווה להשיג את הכתר מחדש. המתחרה הרציני ביותר שלו היה אנטיגונוס. אנטיגונוס גייס שכירי חרב רבים והנחיל לאנטיפטרוס תבוסה מוחצת. גורלו לאחר מכן לא ידוע.
סון דונג
האריס ספרוביץ'
ליגת המשנה הספרדית
קובור בני אישראיל
אל ג'אזירה קלאב
חד-לשוניות