החוקרים בושמן באומיסטר וסטאק (1999) מצאו כי אנשים שנחשפו למדיה המעודדת פעולות לפורקן כעסים (קטרזיס), כגון אימון בשק איגרוף, ולאחר מכן התנסו בפעולה שכזו הפגינו פעילות אלימה יותר מקבוצת הביקורת.
איסמברד קינגדום ברונל
איזמברד קינגדום ברונל
ברונל
עייאן הירסי עלי
ולטר שלנברג
ולטר פרידריך שלנברג (בגרמנית: Walter Friedrich Schellenberg; 16 ביוני 1910 - 31 במרץ 1952) היה ראש שירותי הביון המאוחדים של גרמניה הנאצית, איש האס אס בדרגת בריגדפיהרר ופושע מלחמה נאצי.
שלנברג היה יועצו הקרוב ויד ימינו של היינריך הימלר בכל הנוגע למגעים עם מדינות זרות, ומבצעי ביון.
ביוגרפיה.
שלנברג נולד בזארבריקן. הוא למד בתחילה רפואה באוניברסיטת מרבורג ולאחר מכן עבר ללימודי משפטים באוניברסיטת בון. הוא סיים את לימודיו ב-1933 אך עבד כעורך דין זמן קצר בלבד. ב-1933 הצטרף למפלגה הנאצית, ולארגון ה-SS. שלנברג החל לעבוד בשטח הריגול הנגדי. הוא פגש את ריינהרד היידריך ובין 1939 ל-1942 היה שלישו האישי של היינריך הימלר וסגן מפקד ה-RSHA. הימלר העריך את שלנברג והעניק לו עמדה של "מיופה כוח אישי". מכיוון שהימלר עצמו אחז בעמדה של "מיופה כוח מיוחד" לכל המינהל ברייך השלישי, הייתה לשלנברג עוצמה רבה, במבנה המנהלי הכאוטי של גרמניה הנאצית.
בנובמבר 1939 עמד שלנברג מאחורי אחד ממבצעי המודיעין המזהירים של מלחמת העולם השנייה, חטיפתם של שני קציני מודיעין בריטיים מייג'ור פיין-בסט וקפטיין סטפנס, בעיירה ונלו בהולנד. למבצע זה היו השלכות חשובות במלחמת המוחות שקדמה לפלישה לצרפת ב-1940. המבצע פגע ברשת הריגול הבריטית באירופה, גרם לאי אמון אצל הבריטים בידיעות אמת שהגיעו בדבר מיקום הפלישה ומועדה, ואף שימש תירוץ להפרת הנייטרליות של הולנד בעת הפלישה. על פועלו זה קיבל שלנברג את צלב הברזל באופן אישי מידי אדולף היטלר.
לאחר כיבוש צרפת וההכנות למבצע ארי ים, היא הפלישה לאנגליה, הוטל על שלנברג להכין רשימה של 2,820 בריטים חשובים שייעצרו לאחר כיבושה של בריטניה. הרשימה כללה מדינאים חשובים כוינסטון צ'רצ'יל, אך גם סופרים ידועים כה. ג. ולס, וזרים, גולים בחלקם, שהתגוררו בבריטניה כזיגמונד פרויד ואף חיים ויצמן. כן ציין שלנברג רשימה של מוסדות "מסוכנים" שפעילותם תיאסר בבריטניה הכבושה כבונים החופשיים והכנסייה האנגליקנית.
במהלך המלחמה היה שלנברג אחראי על מזימות רבות לריגול וריגול נגדי, לרבות התקנת האזנות סתר בבתי בושת בברלין. עם כל זאת, עיקר גאוותו, רשת הריגול אותה הקים בבריטניה נחשפה על ידי המודיעין הבריטי, והופנתה כנגד המודיעין הגרמני.
במאי 1940 היה שלנברג מעורב בניסיון לחטוף את אדוארד השמיני ורעייתו וואליס סימפסון אשר לאחר ויתורו של אדוארד על הכתר הבריטי, גלו בתחילה לצרפת, ולאחר מכן, משנכבשה צרפת על ידי הנאצים, לפורטוגל הנייטרלית. לאחר שנוצר מגע בין הדוכס, שגילה סימפתיה למדיניות הנאצית, ובין סוכנים גרמנים, החליטה הממשלה הבריטית להורות לדוכס לעזוב מיד את פורטוגל, ולשם כך מינתה את הדוכס למושל איי בהאמה. שלנברג, שחפץ להשאיר את הדוכס בשטח נייטרלי על מנת להקל על המגעים עמו ועל חטיפתו האפשרית, עשה כל שביכולתו כדי לעכב את מסעו של הזוג המלכותי, אך נכשל.
שלנברג עמד בראש המאמץ לחפש ולעצור את רשת הריגול הסובייטית "התזמורת האדומה". עם התקדמות המלחמה מונה שלנברג לבריגדפיהרר בואפן אס אס, (מקבילה לדרגת תת-אלוף בצה"ל). הוא היה מעורב בתכנון מבצעי ביון באירלנד, ובפשיטה על מטהו של טיטו ביוגוסלביה ב-1944. על פי זכרונותיו היה ידידו של וילהלם קנריס, ראש האבווהר, סוכנות הביון הצבאי הגרמנית.
כאשר, ב-1943 ניהל אדם בשם ד"ר קרל לנגבן מגעים בברן בירת שווייץ על מנת לבדוק אפשרות לסיום המלחמה, הורה שלנברג על מעצרו, משפטו והוצאתו להורג. מגעים אלו התרחשו כפי הנראה בידיעתו של הימלר, עמו היה לנגבן במגע, כמו גם עם אנשי קשר העשרים ביולי.
מגעים אלו היוו הקדמה למגעים אליהם נשלח שלנברג עצמו, על ידי הימלר, בשנת 1945 קרוב לסוף המלחמה, עם גורמים נייטרלים כז'אן מרי מוזי, נשיא שווייץ לשעבר, והמגעים בין הימלר ובין הרוזן השוודי פולקה ברנדוט. המטרה הייתה להשיג כניעה לבעלות הברית, על מנת לאפשר המשך המלחמה במזרח, או לפחות להשיג תנאים אישיים טובים יותר למנהיגי ה-SS עצמם לאחר המלחמה. קלף המיקוח במגעים אלו היו מאות אלפי אסירי מחנות הריכוז אשר להימלר ואנשיו הייתה שליטה מלאה על חייהם ומותם.
אחרי מלחמת העולם השנייה.
ביוני 1945 נעצר שלנברג בדנמרק. הוא העיד במשפטי נירנברג, כנגד פושעי המלחמה הראשיים, והועמד בעצמו למשפט בסוף 1947. בזכות העובדה שהעיד נגד נאצים בכירים קודם לכן הוא הורשע באפריל 1949 ונדון לשש שנות מאסר בלבד.
במשך שנתיים ריצה את מאסרו בלנדסברג ובמהלכן כתב את זכרונותיו, תחת הכותר: "המבוך". בשנת 1951 שוחרר כתוצאה מבריאות לקויה ועבר לשווייץ, ולבסוף לטורינו שבאיטליה שם מת בשנת 1952 מסרטן הכבד.
ז'אן מרי מוזי
ז'אן מרי מוזי (בצרפתית: Jean-Marie Musy; 10 באפריל 1875 - 19 באפריל 1952) היה פוליטיקאי שווייצרי, ששימש כנשיא שווייץ, ובסוף מלחמת העולם השנייה היה במגעים עם היינריך הימלר בנוגע לגורלם של אסירי מחנות הריכוז, והציל 1,210 מהם.
קורות חייו.
מוזי נולד בעיירה אלבאב, בקנטון פריבור דובר הצרפתית בשווייץ. לאחר לימודי משפטים באוניברסיטת פריבור, פתח בקריירה ציבורית. בתחילה שימש כתובע ממשלתי, וזמן מה כבנקאי פרטי, ולאחר מכן החל בקריירה פוליטית. ב-1914 נבחר למועצה הלאומית, בברן, וב-11 בדצמבר 1919 נבחר למועצה הפדרלית של שווייץ, וסיים את תפקידיו במועצה ב-30 באפריל 1934. הוא היה קשור למפלגת העם הנוצרית דמוקרטית של שווייץ.
בזמן בו כיהן כחבר במועצה שימש בתפקידים בכירים כשר האוצר, ונשיא המועצה (בשנת 1925, ולאחר מכן, שוב, בשנת 1930). מוזי ניהל מדיניות כלכלית שמרנית, תוך רצון לשמור על מסגרת התקציב, תוך שהוא נאבק עם דרישות מצד ארגוני עובדים, ודרישות הקנטונים. בשנת 1934 נדחתה הצעת חוק שהציע, בנוגע לסדר הציבורי. מוזי התפטר במחאה. יש הסבורים שהתפטר על מנת שייקרא לשוב כ"מושיעה" של שווייץ, לאחר הידרדרות המצב אותה צפה. קריאה זו לא באה מעולם.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה, שימש בתפקידים שונים במוסדות פיננסיים, ובשנת 1939 פרש. מוזי נישא לז'ולייט דה מאייר בשנת 1906 ולזוג היו שבעה ילדים.
בדעותיו היה מוזי שמרן, ואיש הימין בשווייץ. יש שכינו אותו פשיסט או אף פרו נאצי ואנטישמי. יש הסבורים כי היה מדינאי שמרן, אשר הביט באהדה אל הכוחות העולים ביבשת והמתנגדים לקומוניזם בו ראה סכנה עיקרית. בשל פעילותו זו היה מוזי בעל קשרים בגרמניה הנאצית והיה מכר של היינריך הימלר.
מגעים לשחרור אסירי מחנות הריכוז.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה החלו מנהיגיו של הרייך השלישי לחשוש לגורלם האישי. הימלר, על אף שסבר כי אירופה שלאחר המלחמה תצטרך אדם בעל כישורים כשלו, הבין כי עם התקדמות הצבאות במזרח ובמערב, שחרורם של מחנות הריכוז ומחנות המוות, עלולים המעורבים במעשים, ובראשם הימלר עצמו, לשלם על מעשיהם את מלוא המחיר. הימלר הבין כי בידיו כלי מיקוח רב עוצמה, אסירי מחנות הריכוז, כשש מאות אלף איש בסוף שנת 1944.
במקביל, בספטמבר 1944 פנתה משפחה יהודית ממונטרה, רבי יצחק שטרנבוך ואשתו רחה שטרנבוך אל מוזי, כי יפנה אל הימלר, בשם "אגודת הרבנים האורתודוקסים של ארצות הברית וקנדה", וביקשו ממנו לנסות לנהל משא ומתן עם הימלר בנוגע לגורל אסירי מחנות הריכוז.
הימלר הסכים להפגש עם מוזי. הפגישה עם נשיא הפדרציה השווייצרית לשעבר, קרובה הייתה לפתח אותו חיפש אל מנהיגי המערב, על מנת להבטיח את מעמדו לאחר המלחמה. רעיון שחרורם של אסירי המחנות אמור היה להביא להימלר את התדמית החיובית לה היה זקוק במערב, לצורך הישרדותו לאחר המלחמה.
מוזי, ועמו בנו בנואה, ניהלו מספר שיחות עם הימלר ואנשיו. בתחילה סוכם כי כל אסירי מחנות הריכוז ישוחררו, ויינתנו ערבונות לביטחונם, תמורת העברת משאיות וטרקטורים (בדומה להסכמה אליה הגיע קורט בכר עם יואל ברנד בנוגע לגורל יהודי הונגריה, כשנה לפני כן). לאחר מכן, משנראה היה כי הסכמה זו אינה ריאלית, וכי אסירי מחנות הריכוז ממשיכים למות, ולהיות מפונים מן המחנות במצעדי מוות, החלה מתגבשת בינואר 1945 עסקה הנוגעת שחרורם של כ-1,200 אסירים. עסקה זו הייתה אמורה להיות התחלה של שחרור גדול יותר של אסירים. סוכם כי לאחר שחרור כמות גדולה של אסירים, ישולם סכום של חמישה מיליון פרנקים שווייצרים. מוזי הציג בפני הימלר ראיות לפיהן סכום זה הופקד בחשבונו של שטרנבוך, ויועד לתשלום לפי הוראותיו של ה"רייכספיהרר".
הרכבת, ובה 1,210 אנשים יצאה ממחנה טרזין לשווייץ ב-5 בפברואר 1945, שלושה חודשים לפני שחרורו של המחנה, והגיעה לקונסטנץ, בגבולה של שווייץ, ב-8 בפברואר, שם התקבלה בברכה על ידי השלטונות השווייצרים. בעסקה תיווך ולטר שלנברג. לאחר שידיעה על הרכבת פורסמה בעיתונות, הפנה ארנסט קלטנברונר את תשומת לבו של היטלר לעניין, ובסופו של דבר אסר היטלר על הימלר ואנשיו לשחרר יהודים נוספים.
עד לסוף המלחמה המשיכו מוזי, ובנו בנואה, במגעים עם הימלר ואנשיו בדאגה לגורל אסירי מחנות הריכוז. פגישתם האחרונה עם הבכירים הנאצים הייתה ב-7 באפריל 1945 בברלין. פגישות אלו לא הביאו לתוצאות מעשיות, ומוזי החזיר את חמשת מיליוני הפרנקים לידיו של שטרנבוך.
מוזי מת בשנת 1952 בשווייץ, ובנו, בנואה, פיתח קריירה של נהג מרוצים, ומת בתאונה על המסלול בשנת 1956.
פרנק למפרד
חיזוי