בגיל 20 עבר לגור בישראל ולאחר חצי שנה עבר לאוסטרליה בעקבות פנייה של סוכנות דוגמנות אוסטרלית. הוא הופיע בפרסומות רבות בטלוויזיה ובין היתר של מי עדן, קוקה-קולה ומספר פרסומות של ב"פסק זמן" בין היתר כגולש סקי.
הוא הופיע גם בקמפיינים של ורסאצ'ה, ארמני, צ'רוטי וג'אנפרנקו פרה והיה לאחד הדוגמנים הישראלים המצליחים בעולם.
הוא עבד בתעשיית האופנה בפריז, מילאנו וניו יורק וב-2003 הצטלם לקולקצייה של המותג האמריקאי "WRANGLER".
ב-2007 דגמן לחברת H&amp;O, הוא דגמן בפרסומות לבשמים פלטיניום וטיטניום וב-2009 דגמן לחברת פולגת.
ב-2010 שימש כפרזנטור של חברת "ml men" ובנוסף שימש כדוגמן של המשביר לצרכן והופיע בפרסום של מנו ספנות.
הוא מיוצג בארבע עשרה סוכנויות דוגמנות שונות באירופה ובארצות הברית. עיני עוסק גם באומנות והציג תערוכות של ציוריו. בין היתר הציג תערוכה הנקראת "15 שניות" ועסקה במבצע עמוד ענן ובזמן הקצר שיש לאזרחים לרוץ למקלטים.
עיני מתאמן באמנויות לחימה. בענף ספורט זה ב-1999 זכה במקום הראשון בגביע האירופאי ודורג שני באליפות צרפת הפתוחה.
ב-2014 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "שגר אותי לחלל, סשה!".
ב-2019 התמודד באודישן לעונה 5 של The Voice (ישראל) אך אף אחד מהשופטים לא הסתובב.
Amiraminc.
ב-2002 הוא החל ללמוד מוזיקה ופיתוח קול באיטליה.
ב-2005 הקים את להקת "Amiraminc" שם הוא משמש כסולן ראשי, הלהקה משלבת מוזיקת רוק עם מוזיקה אירית אתנית.
אלבומם הראשון שיצא ב-2007 נקרא "Little defects" והוקלט בין היתר בנורווגיה ובאנגליה בשיתוף פעולה עם המפיק של להקת א-הא לייף ג'ונסון, באוגוסט באותה שנה יצאה הלהקה לסיבוב הופעות באנגליה.
ב-2010 הקליטה הלהקה את השיר "I Guess I Must Be Wrong" העוסק בתמיכה בפליטים המגיעים לישראל מאפריקה ובקליפ לשיר הופיעו מספר ידוענים וביניהם מיכל ינאי ורז מאירמן, באותה שנה צילמה הלהקה את הקליפ לשירם "Can't Pretend" בו הופיעה הרקדנית אנה ארונוב, אלבומם השני נקרא "Undefined".
עיני כתב והלחין מספר שירים ובנוסף הוא מלמד פיתוח קול.
ב-2012 הוציא אלבום נוסף
חיים אישיים.
עיני נשוי לשרי ולהם שתי בנות, לפני כן התגורר בצרפת מספר שנים שם היה נשוי לאישה מקומית.
הנתיב הימי הצפוני
אבי עשור
אבי עשור הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
ביוגרפיה.
עשור הוא בוגר החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים (1975) ותואר שני (1978) ושלישי (1981) באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית. עם סיום הדוקטורט הצטרף למחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וכשנתיים לאחר מכן הצטרף לסגל הקבוע של המחלקה. בשנת 2010 קיבלת דרגת פרופסור מן המניין.
עשור הוא מומחה לחינוך ופרסם עשרות מאמרים בנושא בדגש על הנעה בחינוך.
חבר הוועדה הפדגוגית של עמותת מצמיחים להפחתת אלימות וניכור בבתי ספר.
הרוגי לוד
גלריה פריסקופ
גלריה פריסקופ היא גלריה לעיצוב עכשווי הנמצאת ברחוב בן-יהודה 176 בתל אביב. הגלריה הוקמה בשנת 1997 על ידי האוצרת שרי פארן. את הגלריה תכנן האדריכל אלכס מייטליס.
פריסקופ הייתה הגלריה הראשונה שבאופן מובהק התמקדה רק בעיצוב והצליחה לעשות זאת במשך שנים רבות. במהלך השנים בגלריה נערכו תערוכות מעצבים בתחומים שונים - תערוכת כיסאות של אילון ערמון, תכשיטים של גרגורי לרין, תערוכה בתחום עיצוב תעשייתי של פיודור נתנאל בזובוב ובתחומי עיצוב נוספים.
עם הזמן בחרה הגלריה לכוון מעצבים להתמקד במוצרים בעלי פוטנציאל מסחרי על חשבון מוצרים בעלי זיקה אמנותית, וכן למעט בתערוכות קבוצתיות ונושאיות, משום שלדברי פארן, "מורגש בהן שהאוצר מכפיף את הפרופיל היצירתי של המעצב לתזה שלו".
סיאט 1400
סיאט 1400 (בספרדית: SEAT 1400) היא מכונית משפחתית, אשר יוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב הספרדית סיאט בין השנים 1953–1963.
דגם "סיאט 1400" התבסס על דגם "פיאט 1400" אשר יוצר על ידי קונצרן פיאט האיטלקי.
דגם "סיאט 1400 "סדרה C" התבסס על דגם "פיאט 1800", ויוצר ברישיון פיאט.
סיאט 1400.
דגמי "SEAT 1400 C" עוצבו מחדש על ידי "Pininfarina".
בין השנים 1962–1964 יוצר דגם סטיישן ("SEAT 1400 C").
סך הכול יוצרו 99,043 יחידות.
איסור משכב עם נידה
איסור משכב עם נידה הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות ואחד מחמישה עשר איסורי עריות שנמנו בפרשת אחרי מות. העונש על העובר במזיד על האיסור הוא כרת, ובשוגג - הבאת קרבן חטאת לבית המקדש. מהתורה אישה נחשבת לנידה מהרגע בו החל דם הוסת החודשי לצאת מצוואר הרחם ועד לטבילתה במקווה לאחר שחלפו שבעה ימים מיום תחילת הדימום.
מקור האיסור ועונשו.
מקור איסור משכב עם אשה נידה בתורה הוא בפרשת אחרי מות שבספר ויקרא: . העונש על משכב עם נידה הוא כרת, כמובא בפרשת קדושים שאף היא בספר ויקרא: .
גדרי האיסור.
מהמילים הכתובות ביחס לשוכב עם הנידה, למדו חכמים שלא רק ביאה מלאה אסורה בנידה, אלא אף המערה באופן חלקי את אבר מינו באבר מינה של אשה נידה - חייב כרת. ומנידה למדו חכמים גם על שאר העריות, שחיוב שכיבתן הוא גם כאשר הביאה נעשית בהעראה. בהגדרת "העראה" נחלקו האמוראים. לדעת רבי יוחנן רק הכנסת העטרה לאבר האשה נחשבת להעראה, ואילו לדעת שמואל גם נשיקת השמש, דהיינו הצמדת אבר האיש לפתח אבר האשה נחשבת להעראה. להלכה נפסק כדעת רבי יוחנן, שרק הכנסת העטרה נחשבת להעראה.
טעם האיסור.
טעם איסור משכב עם נידה נתבאר בפרשת קדושים: . המילים "וגילה את ערותה" מהוות תקבולת כיאסטית למילים "את מקורה הערה", שכן "הערה" במקרא פירושו "גילה". ואם כן, ערוותה של הנידה הוא "מקור דמיה", דהיינו הרחם שהוא המקור לדם הזב מן האשה בעת נידתה. ובכך רומזת התורה, שהסיבה לכך שמשכב עם נידה נחשב לגילוי ערווה הוא משום שרחמה של האשה בעת שיוצא ממנו דם הוסת צריך להישאר נסתר.
יש הקושרים את טעם האיסור לראשו של הפסוק: , ומבארים שבשעה שהאשה נידה היא דוה, כלומר בצער וכאב, גופניים ונפשיים, על הדימום, השלכותיו ומשמעויותיו, ולכן זמן זה לא מתאים לקרבה של שמחה בין בני הזוג. יש המוסיפים ומקשרים זאת גם לעונשה של האשה לאחר חטא גן עדן, שמשמעות הקללה: היא דם הווסת החודשי.
יש המבארים שאיסור המשכב עם הנידה נובע מתפיסת התורה, לפיה עם זאת שיחסי האישות נועדו ליצור שמחה ואחדות בין בני הזוג, בראש ובראשונה הם להמשך קיומו של המין, ולכן משכב בעת שהאשה אינה יכולה באופן מהותי להיכנס להריון, מבטא היגררות אחר תאווה בהמית.
יש מבארים שאיסור הנידה נועד שהקשר בין בני הזוג לא יושתת על תאווה גופנית גרידא, אלא יבוסס גם על קשר נשמתי המתבטא בזמנים בהם הבעל פורש מקרבה גופנית עם אשתו.
ובתלמוד הבבלי בארו חז"ל שטעם איסור נידה הוא כדי שהריחוק בין בני הזוג יצור געגוע ורענון של התשוקה זה לזו בדומה לזה שהיה ביניהם בעת נישואיהם:
משכב עם נידה במקורות.
אזכורים לאיסור נידה במקרא.
איסור משכב עם הנידה נזכר פעמיים בספר יחזקאל. בראשונה בתיאורו את הצדיק המוליד בן רשע ונכד צדיק: והשנייה בתיאורו את חטאות אנשי ירושלים לקראת חורבן בית המקדש הראשון: .
בנוסף לכך, במעשה דוד ובת שבע, הכתוב מציין שכאשר דוד לקח אליו את בת שבע היא נטהרה מטומאת הנידה: .
מדרש חז"ל על ניסיונו של יכניה.
המדרש מספר על יכניה מלך יהודה שהיה שבוי בבבל ביד נבוכדנצר מלך בבל, וכאשר הביאו לו את אשתו לקיים עימה יחסי אישות אחרי תקופה ממושכת בה לא היה לו קשר כלשהו עימה, נטמאה בדם הנידה, והוא גבר על יצרו ופרש ממנה. ולאחר שטהרה מטומאתה הביאו אותה אליו שנית, ובזכות התגברותו על יצרו נעשה לו נס והתעברה אשתו בעמידה, וילדה את שאלתיאל שממנו יצא זרובבל, העומד בראש השבים ארצה לאחר הצהרת כורש:
איסור נידה ברווקה.
הריב"ש בספרו שו"ת הריב"ש, נשאל מדוע לא תקנו טבילה לרווקה שנטהרת מנידתה, ומשיב שמנהג זה היה מביא למכשול ופריצות בין רווקים ורווקות, בהיות איסור משכב עימה מדברי חכמים ולא באיסור כרת מן התורה:
דברי הריב"ש הללו הובאו בבית יוסף סי' קפ"ג:
יו' הגדול
יו' הגדול (בסינית מסורתית: 大禹, בסינית מפושטת: 大禹, בפין-יין: dà yǔ, דָה יוּ'. בערך 2200-2101 לפנה"ס) היה שליט אגדי בסין העתיקה שנודע בעיקר בטיפולו בשיטפונות, בביסוס השלטון השושלתי בסין בייסוד שושלת שְׂיָה, ובדמותו המוסרית.
התאריכים המוצעים לשלטונו של יו' קודמים באלף שנים בערך לרישומים הכתובים המוקדמים ביותר של סין - עצמות הניחוש מן החלק המאוחר של שושלת שאנג. חפצים מהתקופה אליה מיוחס יו' לא נושאים כתובות המזכירות אותו, וגם בעצמות הניחוש הוא אינו מוזכר. הוא אינו מופיע בכתובות עד לכתובות על כלים מתקופת שושלת ג'וֹאוּ המערבית (בערך 1045-771 לפנה"ס). החוסר במשהו שאפילו קרוב לתיעוד בן זמנו הוביל למחלוקת באשר לקיומו ההיסטורי של יו'. התומכים בהיותו דמות היסטורית כי סיפורים על חייו ועל שלטונו עברו בעל-פה באזורים שונים של סין עד שהועלו על הכתב בשושלת ג'וֹאוּ, בעוד המתנגדים מאמינים כי דמותו הייתה במקורה דמות אגדית של אל או חיה מיתית מתקופת שושלת שְׂיָה, אשר קיבלה דמות אנושית בתחילת שושלת ג'וֹאוּ. רבים מהסיפורים על יו' נאספו ב"רשומות ההיסטוריון" של ההיסטוריון הנודע סה-מה צ'יין. יו' ו"מלכים-חכמים" אחרים של סין העתיקה זכו לתשבחות מצד קונפוציוס והוגים סיניים אחרים על סגולתם ומוסריותם.
יו' הוא אחד מן השליטים הסיניים הבודדים שזכו לכינוי הכבוד "הגדול" לאחר מותם.
אבותיו וראשית חייו.