טולנד שפע המצאות באזרח קיין. בשל המיקוד העמוק והשימוש בעדשות בעלות פרספקטיבה רחבה, נראו בסרט גם תקרות בימת הצילומים, עניין מהפכני בזמנו. מכיוון שהתקרות לא צולמו עד אז, נהגו להציב בהן את המיקרופונים. כדי להותיר את המיקרופונים בקרבת ההתרחשות, ומאידך להסתיר אותם מעיני הצופים, כיסה טולנד בעזרת מעצב התפאורה את תקרת האולפן ביריעת בד גדולה שנראתה בסרט כתקרה רגילה. הוא גם יצר שינויים במצלמה כדי לאפשר טווח תנועה רחב יותר, במיוחד מזוויות נמוכות. כמו כן, תכנן טולנד מערכת שליטה מרחוק בפוקוס כדי שמפעיל המצלמה יהיה חופשי להניעה ולהטותה ללא הפרעה. בשל האתגרים הטכניים שיצר המיקוד העמוק, טולנד אף עשה שימוש בעדשות פרי תכנונו, שאפשרו מעבר גדול יותר של אור.
עבודות חשובות אחרות.
למרות "שהאזרח קיין" הוא ההישג המוערך ביותר שלו, סגנון הצילום שלו "בענבי זעם" (1940) היה מגוון יותר. הוא קיבל השראה מצילומי דורותיאה לנג ויצר סגנון חזותי מחוספס, ריאליסטי ונדיר למדי (ביחס להוליווד). באחד הפרויקטים האחרונים שלו פנה טולנד לצילום סרט צבעוני,"שירת הדרום" (1946), ששילב אנימציה עם צילומים חיים והתאפיין בצבעוניות עשירה ועזה. ב"שנות חיינו היפות ביותר" המיקוד העמוק שימש להדגשת ההיבטים השונים בחייהן של הדמויות.
פילמוגרפיה נבחרת.
סרטיו כצלם ראשי
דיוויזיית השריון הראשונה (ארצות הברית)
דיוויזיית השריון הראשונה של צבא ארצות הברית (באנגלית: 1st Armored Division) היא דיוויזיה שריון אמריקאית השייכת לקורפוס השלישי. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם השנייה בצפון אפריקה ובחזית האיטלקית.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 ביולי 1940 על בסיס רגימנט הפרשים ה-7, וכמפקדה הראשון מונה ברוס מגרודר. הדיוויזיה השתתפה במבצע לפיד, ולאחר מכן ספגה אבדות כבדות בקרב מעבר קסרין, אולם חזרה לעצמה והמשיכה להילחם כחלק מהמערכה בתוניסיה. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בזירה האיטלקית מהנחיתה בסלרנו ועד לכניעת כוחות מדינות הציר במאי 1945. בשנת 1946 חזרה הדיוויזיה לארצות הברית, וב-25 ביולי פורקה הדיוויזיה.
בשנת 1951 הוקמה הדיוויזיה מחדש, כחלק מהלקחים ממלחמת קוריאה. היא צוידה בטנקי M48 פטון, והייתה הראשונה ששולבו בה שחורים. באוקטובר 1962 הוכרזה דיוויזיית השריון הראשונה כמוכנה לקרב רגע לפני משבר הטילים בקובה. הדיוויזיה פרשה מפורט הוד, טקסס לפורט סטיוארט, בתגובה להצבת הטילים הסובייטים בקובה. המבצע כולו ארך 18 יום. כמה מיחידות הדיוויזיה שירתו במהלך מלחמת וייטנאם.
בשנת 1971 נשלחה הדיוויזיה לגרמניה, שם הוצבה כחלק מהקורפוס ה-7. בשנת 1990, במהלך מלחמת המפרץ, השתתפה הדיוויזיה במהלך מבצע סופה במדבר, וכוחות הדיוויזיה ה-3 החליפו אותה בגרמניה. בשנת 1995 פעלה הדיוויזיה כחלק מכוח האכיפה בבוסניה והרצגובינה, ובשנת 1999 היא פעלה במסגרת מבצע כוח מאוחד באלבניה, כחלק ממלחמת קוסובו. בשנת 2003 לחמה הדיוויזיה במלחמת עיראק, ובמהלך השנים שלאחר מכן שירתה הדיוויזיה כמה סבבים בעיראק ובאפגניסטן.
הדיוויזיה המשוריינת הראשונה (ארצות הברית)
שלום כהן (שחיין)
שלום כהן (נולד ב-11 בנובמבר 1939) הוא שחיין עבר ישראלי, חבר נבחרת ישראל בשחייה (1956–1959), 4 פעמים ברציפות סגן אלוף ישראל (1955–1958) במשחה ל-200 מטר פרפר. ייצג את ישראל במכביה החמישית (1959) במשחה זה, ושיאן ישראל במשחה ל-50 מטר פרפר.
ביוגרפיה.
כהן נולד במרוקו. הוא עלה לישראל, התגורר בקיבוץ רמת יוחנן והתאמן בקבוצת הפועל גוש זבולון בהדרכתו של יוסף טלקי.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בתחילת אוקטובר 1955 זכה כהן במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:57.0 דקות, אחרי ראובן שפע מהפועל גבעת חיים (2:47.0 דקות) ולפני גבריאל נסט מברית מכבים עתיד (3:00.3 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בתחילת אוקטובר 1956 הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:57.4 דקות, אחרי ראובן שפע (2:46.6 דקות) ולפני גבריאל נסט (3:03.2 דקות). שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבת גלים בחיפה הוא קבע במשחה ל-100 מטר פרפר שיא נוער חדש של 1:14.0 דקות, שיפור לשיא הקודם של יורם מנדלבאום (1:14.2 דקות). במשחה זה הוא הקדים את ראובן שפע.
בתחרות שנערכה בסוף אוגוסט 1957 קבע כהן במשחה ל-50 מטר חופשי שיא נוער חדש של 27.7 שניות. חודש לאחר מכן, במכביה החמישית שנערכה בספטמבר הוא עלה למשחה הגמר במשחה ל-200 מטר פרפר וחודש לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה באוקטובר הוא זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:54.1 דקות, אחרי גבריאל נסט (2:53.6 דקות) ולפני איתן פרויד מברית מכבים עתיד (3:03.5 דקות).
שיאן ישראל.
בתחרות שנערכה ביוני 1958 קבע כהן במשחה ל-50 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 31.5 שניות, לפני ראובן שפע (31.7 שניות). באליפות ישראל שנערכה בסוף ספטמבר אותה שנה הוא זכה בפעם הרביעית ברציפות במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:57.1 דקות, אחרי גבריאל נסט (2:53.7 דקות) ולפני איתן פרויד (3:00.9 דקות).
בתחרות מבחן שנערכה בבת גלים ביוני 1959 לקביעת נבחרת ישראל נגד נבחרת יוון שתערך באתונה זכה כהן במקום הראשון בתוצאה של 2:48.9 דקות, לפני ראובן שפע (2:52.0 דקות). בתחרות באתונה שנערכה בסוף יולי הוא סיים במקום שלישי במשחה ל-200 מטר פרפר מתוך ארבעה (שני בין הישראלים) בתוצאה של 3:01.2 דקות. השחיין היווני שניצח קבע שיא יוון חדש של 2.50.0 דקות, תוצאה פחות טובה מהשיאים האישיים של כהן וראובן שפע שסיים שני (2:50.7 דקות). בתחרות שנערכה בבת גלים באוגוסט אותה שנה הוא קבע במשחה ל-100 מטר פרפר שיא נוער חדש של 1:13.4 דקות. באליפות ישראל שנערכה באוקטובר אותה שנה הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 3:01.1 דקות, אחרי גרשון שפע מהפועל גבעת חיים (2:52.6 דקות) ואחיו ראובן שפע (2:56.4 דקות).
חיים אישיים.
לאחר שפרש משחייה תחרותית עבר כהן להתגורר עם משפחתו בבאר שבע. הוא לימד חינוך גופני בבתי הספר בעיר ולימד שחייה. בין היתר אימן שחייה בקבוצת הפועל באר שבע ביחד עם ברק עטר משנת 1987 ועד תחילת שנות ה-90.
הקורפוס המוטס הראשון (בריטניה)
הקורפוס המוטס הראשון היה קורפוס של כוחות מוטסים שהופעל על ידי הצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה. יחד עם הקורפוס המוטס האמריקני ה-18 כחלק מהארמייה המוטסת הראשונה.
היסטוריה.
תחת פיקודו של לוטננט-גנרל פרדריק ארתור מונטגיו בראונינג, הקורפוס המוטס הראשון הוקם בשנת 1943, עם הדיוויזיות המוטסות ה-1 וה-6 תחת פיקודו. באוגוסט 1944, הקורפוס הפך לחלק מהארמייה המוטסת הראשונה, לצד הקורפוס המוטס האמריקני ה-18.
מאוחר יותר במהלך המלחמה, לצד הדיוויזיות המוטסות ה-1 ו-6, הקורפוס כלל את חטיבת שירות האוויר המיוחד ה-1, הטיבת הצנחנים הפולנית ה-1 והדיוויזיה ה-52 (לואולנד). יחידות אחרות שהוקצו לקורפוס היו הדיוויזיות המוטסות ה-82, וה-101 במהלך מבצע מרקט גארדן בספטמבר 1944. לוטננט-גנרל ריצ'רד גייל, מי שבעבר פיקד על הדיוויזיה המוטסת ה-6 במהלך המערכה בנורמנדי, לקח את הפיקוד על הקורפוס בדצמבר 1944, ופיקד עליו עד סוף המלחמה.
פייטרו נני
פייטרו סנדרו נני (באיטלקית: Pietro Sandro Nenni; 9 בפברואר 1891 – 1 בינואר 1980) היה עיתונאי ופוליטיקאי איטלקי סוציאליסטי, שכיהן כמזכיר הכללי של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית (PSI) וכסנאטור לכל החיים משנת 1970 ועד מותו. זוכה פרס סטלין לשלום לשנת 1951. דמות מרכזית בשמאל הפוליטי האיטלקי משנות ה-20 ועד שנות ה-60.
תפקידיו הבולטים בממשלה האיטלקית היו שר החוץ בשתי כהונות: האחת תחת ראש הממשלה אלצ'ידה דה גספרי בין 1946 ל-1947, והשנייה תחת ראש הממשלה מריאנו רומור בין 1968 ל-1969. בנוסף כיהן כסגן ראש ממשלת איטליה אלדו מורו בין 1963 ל-1968.
ראשית חייו.
פייטרו סנדרו נני נולד בעיר פאנצה שבמחוז אמיליה-רומאניה, איטליה. אחרי שהוריו הכפריים נפטרו, הוא נמסר לבית יתומים על ידי משפחה אריסטוקרטית.
הוא היה מזוהה בתחילת דרכו עם המפלגה הרפובליקנית האיטלקית. ב-1908 הוא הפך לעורך של העיתון הרפובליקני בעיר פורלי. העיתון הסוציאליסטי בעיר נערך בזמנו על ידי בניטו מוסוליני, שעתיד להנהיג את איטליה כדיקטטור פשיסטי. נני נכלא ביחד עם מוסוליני ב-1911 בשל השתתפותם בתנועת המחאה כנגד המלחמה האיטלקית-עות'מאנית בלוב.
מלחמת העולם הראשונה.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, הוא תמך בהתערבות של איטליה במלחמה. ב-1915 הוא התנדב ללחום בחזית איזונצו. אחרי שנפצע הוא נשלח לביתו והפך לעורך של העיתון הרפובליקני ""Mattine d'Italia"." בעיתון הוא הגן על השתתפות איטליה במלחמה. בשלהי המלחמה חזר נני לשרת בחזית.
כשהמלחמה נגמרה הוא הקים ביחד עם מספר יוצאי צבא בעלי השקפות מהפכניות קבוצה הנקראת "פאשיו" (Fascio). הקבוצה התפרקה במהירות והוחלפה בגוף פשיסטי אמיתי. בזמן שמוסוליני הסוציאליסט הפך לפאשיסט, נני הרפובליקני הצטרף למפלגה הסוציאליסטית ב-1921, אחרי שזו התפצלה מהאגף שבעתיד יקים את המפלגה הקומוניסטית האיטלקית (PCI). ב-1923 אחרי המצעד על רומא הוא הפך לעורך של ביטאון המפלגה הסוציאליסטית "Avanti!", ולקח חלק פעיל בפעילות אנטי-פשיסטית"." ב-1925 הוא נעצר על פרסום ספרון אודות הרצח של המנהיג הסוציאליסטי ג'אקומו מאטיאוטי בידי פשיסטים. כשמשרדי העיתון "Avanti" הועלו באש ופרסום העיתון נאסר ב-1926, נני היגר לצרפת שם הפך למזכיר של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית.
בגלות.