סאבין מוטורה נולד בשנת 1892 במאפוזני, רומניה, בן למיחאי ולאונטינה מוטורה. הוא סיים לימודי מסחר. בשנת 1915 בזמן מלחמת העולם הראשונה מונה לקצין בצבא האוסטרו הונגרי. שנתיים לאחר מכן התגייס לצבא רומניה. בשנת 1920 הועבר לז'נדרמריה הרומנית בדרגת סרן, ובין 1934–1937 מונה מוטורה למפקד בלוגוז'.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
באמצע מאי 1943, מוטורה הורד מדרגת קצין קרבי למפקד מחנה מכיוון שסירב למלא פקודה שהייתה מנוגדת למצפונו. מוטורה מונה למפקד מחנה המעצר ואפניארקה שבאוקראינה שם שהו 700 עצורים. מוטורה נהג במגורשים בהגינות רבה, ושיפר את תנאי השהות במחנה. ב-14 באוקטובר 1943 הוחלט על חיסול המחנה בשל קרבתו לחזית המלחמה. בהתאם לצו האסירים אמורים היו להישלח מזרחה אך לאחר מאבק שניהל מוטורה נשלחו 565 אסירים פוליטיים ויהודים, תחת פיקודו למחנה גרוסולובו באוקראינה שהיה קרוב לגבול רומניה. מוטורה התמנה למפקד המחנה והעניק לאסירים היהודיים הקלות שלא התקבלו במחנות אחרים. הם הועסקו בעבודות חקלאות שונות שעבורם קיבלו מצרכי מזון, והורשו לנהל פעילויות תרבות וליצור קשר עם משפחותיהם. במרץ 1944, נקבעה פעולה לחיסול כל האסירים בגטו על ידי המשטרה הגרמנית. אך סאבין מוטורה העניק ליושבי הגטו הגנה. ערב לפני הפעולה המתוכננת, יצא עם שאר האסירים והוביל אותם בהליכה של 35 קילומטרים לבסרביה. הוא דאג לכך שיוכרו כעובדי רומניה בצבא ולא כאסירים פוליטיים. כתוצאה מפעולה זו, הגיעו היהודים למחנה טרגו ז'יו ברומניה, שם הם נשארו עד לשחרורם באוגוסט 1944. סאבין מוטורה הציל את חייהם של כ־608 יהודים בתקופת השואה.
לאחר המלחמה.
כשחזר לרומניה, מוטורה נחקר על ידי כוחות הביטחון, שירות המודיעין הסודי והפיקוח הכללי של הז'נדרמריה, במשך שלושה שבועות. לבסוף, המשיך לשרת בצבא אך כאזרח, ועם פרישתו קיבל פנסיה צבאית. מוטורה נפטר בדצמבר 1970 בגיל 78. רבים מהיהודים שניצלו על ידי מוטורה היגרו לישראל או למדינות אחרות, ואחרים הגיעו לתפקידים שונים, חלקם חשובים מאוד בהנהגה המדינית החדשה ברומניה.
הכרה והנצחה.
ב־3 במרץ 1983 סאבין מוטורה הוכר על ידי יד ושם כ.
So Many Ways
So Many Ways (בעברית: כל כך הרבה דרכים) הוא אלבום הבכורה של להקת הברקסטוניות. האלבום יצא לאור ב-6 באוגוסט 1996, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים: "So Many Ways", "Only Love", "The Boss" – אשר שלושתם הגיעו למקום הראשון במצעד שירי הדאנס ו-"Slow Flow".
האלבום הגיע למקום ה-113 במצעד הבילבורד 200, ולמקום ה-26 במצעד אלבומי ה-R&amp;B וההיפ-הופ.
רקע.
הברקסטוניות החלו את דרכן במקור בשנת 1989 והן חתמו באותה התקופה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים אריסטה רקורדס, שכלל את טוני ברקסטון וארבע אחיותיה: תמר, טרינה, טווונדה וטרייסי. שנה לאחר, מכן הוציאו את השיר הראשון שלהן "Good Life". השיר לא זכה להצלחה וכתוצאה מכך הן פוטרו מאריסטה רקורדס.
למרות זאת, קולה של טוני תפס את אוזניהם של המפיקים אנטוניו אל. איי ריד והזמר והמפיק בייביפייס אשר הקימו באותה התקופה את חברת לה-פייס רקורדס ובעקבות כך הם החליטו להחתים אותה בשנת 1992 אצלם בחברה. בשנת 1996, שלושה מתוך אחיות המשפחה: תמר, טווונדה וטרינה החליטו להתאחד מחדש בלעדיי טוני ובלעדיי טרייסי שהייתה בהיריון באותו הזמן והוציאו אלבום זה.
מאוריס ומידחאט בגיץ'
מאוריס ומידחאט בגיץ' (בבוסנית: Begić) היו מחסידי אומות העולם שהצילו ילדה יהודיה בסרייבו בתקופת השואה.
מידחאט בגיץ' (בבוסנית: Midhat Begić; 1911–1983) נולד בברצ'קו כיום עיר ורשות מקומית בצפון-מזרח בוסניה והרצגובינה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו הונגרית. נפטר באלפים הצרפתים. היה חבר באקדמיה הבוסנית למדעים ואומנויות.
מאוריס בגיץ' (בבוסנית: Mauricette Begić; (2009-1916); שם נעורים בצרפתית: Sullerot).
מידחאט סיים את לימודי הצרפתית והספרות היוגוסלבית, בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטה בבלגרד ב־1934. בשנת 1936, פגש באוניברסיטת הסורבון בפריז את מאוריס שהפכה לאשתו ב־1939, כשעברו לסרייבו בבוסניה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
בסרייבו, בני הזוג בגיץ' התגוררו בשכנות ללאון וג׳אורג׳ינה פאפו שחיו עם שתי בנותיהן בואנה וזלאטה. המשפחה היהודית התיידדה עם משפחת בגיץ'.
כשהכוחות הגרמנים פלשו באפריל 1941, מידחאט גויס לשורות הצבא היוגוסלבי. בתחילת 1942 לאון פאפו גורש על ידי האוסטאשה למחנה הריכוז יאסנובאץ, ממנו לא חזר. בהיעדר שני בעליהן, בין מאוריס וג׳אורג׳ינה התפתחה חברות טובה. כך למשל מאוריס בקביעות שמרה על זלאטה שנולדה בשנת 1942, בכל פעם שאמה ג׳אורג׳ינה יצאה מן הבית.
יום אחד, כשג׳אורג׳ינה לא חזרה לאסוף את זלאטה התינוקת, מאוריס נכנסה לדירת שכנתה, שם מצאה את ג׳אורג׳ינה מעולפת על הרצפה. מידחאט שבאותו זמן שהה בעיר, לקח את ג׳אורג׳ינה לבית החולים, שם סירבו לטפלה כי הייתה יהודייה. לאחר שמידחאט דיבר עם חבריו, העניין הוסדר וג׳אורג׳ינה פאפו זכתה לטיפול, אולם כעבור מספר ימים היא נפטרה. לפני מותה, מאוריס הבטיחה לג׳אורג׳ינה חברתה, שהיא תדאג לזלאטה. הזוג בגיץ׳ חזרו לדירה, אספו את דבריה של זלאטה ומאז טיפלו בה כבת משפחה.
ב־1944, הזוג בגיץ' הצטרפו לפרטיזנים, והותירו מאחוריהם את זלאטה, ושני ילדיהם מידו וסלמה עם בני משפחתם שטיפלו בהם.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה, הזוג אימץ באופן רשמי את זלאטה, וסיפרו לה על עברה ועל הוריה רק כשהגיעה לגיל 15. זלאטה בחרה לקרוא לעצמה בשם המשפחה בגיץ'-פאפו. מאוריס ומידחאט עברו לצרפת, שם גם זלאטה זכתה להקים משפחה.
הכרה והנצחה.
ב־27 בפברואר 1991, הזוג הוכר על ידי יד ושם כחסידי אומות עולם בטקס שהתקיים בפריז.
אחמד סדיק
אחמד סדיק (באנגלית: Ahmed Sadik; 1884–1945) היה חסיד אומות העולם מיוגוסלביה. את התואר קיבל סדיק על כך שב־1942 סייע למשפחה יהודית לצאת מאזור הסכנה שבבוסניה, ולעבור לאזור בטוח יותר אשר בשליטה איטלקית. סדיק הוצא להורג ב־1945 באשמת הצלת יהודים.
חייו לפני המלחמה.
אחמד סדיק, או בכינוייו "שארלופ", נולד בשנת 1884 בסילון. לפי מקור אחר, הוא נולד בסלוניקי, יוון. הוא הגיע לסרייבו בשנת 1913, רכש בעיר חברים יהודים רבים ועסק במסחר. לפי המקור הנ"ל, ייתכן שעבר לגור בפזריץ בשנת 1931. לסדיק נולדו שתי בנות – זיינבה (Zejneba) ונאדז'ה (Nadza).
סיפור ההצלה.
לפי דבריה של זיינבה, בתו של סדיק, המשפחה ידעה שהוא עוזר ליהודים רבים, אך הוא סיפר להם רק על מקרה אחד.
בתחילת 1942, סדיק היה בתחנת הרכבת בקוניצה (Konice), כשזיהה מכר יהודי – סוכן מסרייבו בשם איזידור פאפו (Isidur Papo), ביחד עם אשתו זינבולה, ושני הילדים – ברצו ומיקו. הוא שאל את איזידור לאן הם נוסעים, ואיזידור השיב – "לסרייבו, הביתה". סדיק סיפר לו שבסרייבו כבר אין יהודים מכיוון שכולם נלקחו, ואם יגיעו לשם, מייד יגרשו את כל המשפחה למחנה הריכוז יאסנובאץ (Jasenovac). משפחת פאפו לא ידעה מה לעשות. סדיק אסף אותם לביתו, הסתיר אותם לתקופת מה, עזר להכין להם מסמכים בדויים, והצליח להעביר אותם לתחום של שליטה איטלקית, וכך ניצלו. לאחר פעולת ההצלה, מישהו הלשין על מעשיו של סדיק והוא נאסר על ידי הגרמנים ב-1945. הוא גורש באחד הטרנספורטים האחרונים למחנה יאסנובאץ, יחד עם עוד כ־800 אנשים, שם הוצא להורג באשמת סיוע ליהודים. כל האנשים האחרים מאותו טרנספורט נהרגו גם כן. מקום קבורתו של סדיק לא נודע. שמו של אחמד סדיק מונצח על מצבת ענק שהוקמה בסרייבו לזכר קורבנות ולוחמים
לפי מכתבו של יוסף קביליו למרדכי פלדיאל מ"יד ושם", איזידור וזינבולה פאפו ושני ילדיהם עלו לארץ. איזידור, זינבולה וברצו נפטרו, ובזמנו, מיקו חי באוסטרליה.
קבלת התואר "חסיד אומות העולם".
תואר חסיד אומות העולם של סדיק הוענק ב־29 בינואר 1984 לבתו זיינבה הרדגה סוסיץ' (Zejneba Hardaga Susic) ולבעלה מוסטפא הרדגה (mustafa Hardaga), וכן לאחיו של מוסטפא – איזט הרדגה (Izet Hardaga), ולאשתו בכריה הרדגה (Bachriya Hardaga), על סיועם למשפחות יהודיות בזמן השואה. ב-16 ביוני 1985 הגיעה זיינבה הרדגה לטקס ב"יד ושם" ובו נטעה עץ בשדרת חסידי אומות העולם בשמה ועל שם בעלה מוסטפא הרדגה ואביה אחמד סדיק. הם היו מן המוסלמים הראשונים לקבל תואר זה.
אולגה קולינה
אולגה קולינה (באנגלית: Olga Kulina) הייתה חסידת אומות עולם בלארוסית, שהסתירה ילד צעיר בתקופת מלחמת העולם השנייה והוכרה כחסידת אומות עולם ב-1995.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
אולגה קולינה נולדה בשנת 1911. היא התגוררה בעיירה רדשקוביצ'י שבמחוז וילנו בפולין (היום מחוז מינסק, בבלארוס), יחד עם חמשת ילדיה הצעירים. בנובמבר 1942, בעת שהלכה לבאר כדי לשאוב מים, אולגה פגשה ילד רזה ומלוכלך כבן 9, שהציג את עצמו בשם בדוי. הילד, בוריס לויטן, ברח מגטו מינסק עם אימו לאחר שנפצע באקציה שבה נספה אחיו. אף על פי שאולגה הבינה מיד שמדובר בילד יהודי וידעה מהן הסכנות הנשקפות לה ולבני משפחתה ממתן סיוע לילד כזה, הציעה להסתירו בביתה. חרף הסיכון והמצב הכלכלי הקשה של משפחתה, אולגה דאגה לבוריס וטיפלה בו. על פי עדותו של בוריס היא תפקדה כאמו לכל דבר ועשתה כמיטב יכולתה לסייע לו.
אולגה עצמה העידה כי היא התייחסה אליו כאל בנה השישי. בפני השכנים, הוצג בוריס כאחיין של אולגה שהגיע מכפר קרוב. אף כי קרוב לוודאי שהשכנים ושחמשת ילדי המשפחה הבינו שמדובר ביהודי, הם בחרו להתייחס אליו כבן המשפחה וסייעו לו. מדי פעם הגיעו לכפר גרמנים שחיפשו יהודים מסתתרים, אולם אולגה החביאה את בוריס בהתמדה, וגם כך תרמה להצלתו.