פרשת מעצרם וההליכים המשפטיים, סוקרו בהרחבה בכל כלי התקשורת, שכן, על פי חוקרי המשטרה, מדובר היה בקבוצת אנרכיסטים מאורגנת היטב עם היררכיה ומטרות מוגדרות ששמה לה למטרה לזרוע הרס בציבור, ואף הושמעו רמזים על הקשרים פוליטיים.
כבר במהלך המשפט, טענו הנאשמים כי עונו וכי ההודאות הוצאו מהם בכוח ובעינויים. נגדם עמדה צמרת משטרת ישראל, ובראשה סנדו מזור (לימים סגן המפכ"ל), פקד (לימים ניצב) יעקב רז ואחרים, וכן סגנית פרקליטת מחוז תל אביב, פנינה דבורין, שהכחישו מכל וכל את העינויים. לאחר משפט ארוך ומתוקשר, במהלכו הוחזקו במעצר עד תום ההליכים, הורשעו חמישה מהנאשמים, ואחד, עוזיאל ערמי, זוכה מחמת הספק. השופטים, בנימין כהן, משה טלגם ואליהו וינוגרד קבעו שעדות עד המדינה, משה מאיר, הייתה חסרת ערך והם הרשיעו את הנאשמים על סמך הודאותיהם במשטרה, בסיוע העובדה שהנאשמים ידעו על ההצתות. השופטים גם קבעו שהנאשמים בדו מדמיונם את הטענות על התעללויות והכאות שלא היו ולא נבראו וחלקו שבחים למשטרה על החקירה המוצלחת. הנאשמים נדונו לעונשי מאסר שנעו בין שלוש לעשר שנים, בהתאם למספר ההצתות בהם הורשעו. פנחס אמזלג נידון לשנת מאסר על תנאי בהתאם להסדר טיעון בו הודה בניסיון לגנוב דלק. הם ריצו בפועל עונשים שנעו בין שנתיים לבין חמש שנים.
פתיחת התיק מחדש.
ארבע עשרה שנים לאחר חקירתם, לאחר שהארבעה סיימו לרצות את עונשי המאסר שהוטלו עליהם, הודה שי שמחי, קצין משטרה שהיה מעורב בחקירה, בתוכנית יומן השבוע, כי העדויות נגבו מהנאשמים תוך שימוש באלימות קשה ובהשפלות, וכי עדויותיהם זויפו. בעקבות זאת, זומן שמחי לחקירה במח"ש והודה במעשים, סיפר שלמד את שיטות הפעולה מהשב"כ וטען שמי שהיה הרוח החיה מאחורי המכות וזיוף ההודאות היה דני מרוז. בעקבות עדותו של שמחי ובשל אי מציאת תיקי החקירה המשטרתיים ושתיקת קצינים בחקירת מח"ש, במרץ 1998 פנה עו"ד אריה שרעבי בשם ארבעה מן המורשעים בפרשת מע"צ, ליועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין בדרישה לקיים משפט חוזר ל"חברי הכנופיה", ובתגובה לבקשה הודיע היועמ"ש כי הוא תומך בקיום משפט חוזר למורשעים באמצעות בא כוחם עו"ד אריה שרעבי, ועמדתו נתקבלה על ידי השופט שלמה לוין שהורה ב-5 באפריל 1998 על קיום משפט חוזר.
בהמשך הוגש כתב אישום מתוקן אך הפרקליטות החליטה לחזור מכתב האישום המתוקן ולא לנהל משפט חוזר, לאור עדותו החדשה של קצין המשטרה שי שמחי שהתוודה כי אנשי המשטרה הוליכו שולל את בית המשפט המחוזי והעידו עדויות שקריות נגד המורשעים, ובשים לב לזמן הרב שחלף. בשנת 1998 ביטל בית המשפט המחוזי בתל אביב את הרשעתם וקיבל את טענתו של עו"ד שרעבי כי מן הדין ומן הצדק להורות על זיכוים של המורשעים מכל אשמה. בית המשפט המחוזי קיבל את עמדתו של עו"ד שרעבי, ובניגוד לעמדת הפרקליטות הורה על זיכויים של המורשעים וחייב את המדינה לשלם להם במסגרת ההליך הפלילי בהתקיים נגדם למעלה משלושה מיליון ש"ח, כפיצוי על מאסר שווא.. היה זה הליך נדיר ותקדימי, בו הפרקליטות הסכימה לבקשתם לקיים משפט חוזר בו זוכו הנאשמים שהורשעו על לא עוול בכפם ושריצו שנים רבות של מאסר, לאחר שנמצאו ראיות חדשות.
לאחר שחזרה בה הפרקליטות מההרשעה, ב-15 בפברואר 2000 נפסקו פיצויים לטובת הנאשמים בסך של כ-3 מיליון שקלים. לאחר פסיקה זו, התקיים ב-21 בפברואר דיון בוועדת החוקה, חוק ומשפט שבו דרשו מספר חברי כנסת להשעות את סגן המפכ"ל סנדו מזור (בזמן הפרשה ראש מדור תשאול והקצין האחראי על החקירה) ואת ניצב יעקב רז (ראש אחד מצוותי החקירה) עקב מעורבותם בפרשה. בהתייעצות עם הפרקליטות נמצא שעל המעשים חלה התיישנות ולכן לא ניתן לנקוט כלפי החוקרים בהליכים פליליים, ובשל היעדר ראיות מספקות לא ניתן לפתוח בהליכים מנהליים.
אחרי קבלת הפיצוי, תבעו הארבעה את המדינה בהליך אזרחי באמצעות עוה"ד אריה שרעבי אשר צירף את עו"ד ורד פרי לניהול המאבק המשפטי האזרחי. המדינה טענה כי הארבעה כבר ניצלו את זכאותם לפיצוי, אך בית המשפט לא קיבל את טענתה, ובשנת 2005 פסק להם בית המשפט פיצויים נוספים בסך של כ-12 מיליון שקלים. לפני הירצחו, הרשם עדי אזר נעתר לבקשת הנאשמים לחשוף מסמכים חסויים אשר לפי פרקליטיהם, כללו התייחסות להוראה מגבוה להפעלת אלימות בחקירות. ההסדר הסופי שטופל על ידי השופט שמואל ברוך, הותנה על ידי המדינה בוויתור הנאשמים על חשיפת המסמכים.
ב-2006 פרסם יגאל אנקורי, קצין מודיעין במשטרה שהיה ממונה על החקירה הסמויה בפרשה, ספר בו טען שהנאשמים אכן ביצעו את המיוחס להם והצר על כך שמפני ששוטרים הכו את הנאשמים הם לבסוף זוכו. שלושה מהנאשמים שזוכו תבעו אותו בתביעת דיבה וקבלו פיצויים של 90,000 ש"ח.
בשנת 2009 שודר בתוכנית סיפור אמיתי בערוץ הראשון הסרט הדוקומנטרי "הכנופיה שלא הייתה" והועלתה בו סברה לפיה פרשת הכנופיה החלה לפני הבחירות לכנסת התשיעית ונוצלה בניסיון לקשור את ההצתות למנחם בגין ושמואל תמיר.
חבורת מע&quot;צ
קו המשוה
ההיסטוריה של המטאורולוגיה
אנציקלופדיה תרבות
אנציקלופדיה תרבות היא אנציקלופדיה לנוער שיצאה לאור בשנת תשכ"ב (1962) בישראל בהוצאת "מסדה". אנציקלופדיה תרבות היא הגרסה העברית של האנציקלופדיה האיטלקית Conoscere ("להכיר"), בעריכת ג'ובאני פאברי ובעריכה אמנותית של אוליביירו ברני, שיצאה בהוצאה האיטלקית "האחים פָאבְּרִי" ממילאנו.
באיטליה.
מחירי הספרים הגבוהים באיטליה שאחרי מלחמת העולם השנייה הצריכו פתרון שיאפשר הפצת ידע בקרב כל שכבות העם במחיר שווה לכל נפש. ג'ובאני פאברי הציע למשרד החינוך האיטלקי שיטה חדשה להפצת ידע: אנציקלופדיה לילדים ונוער, שתעסוק במבחר נושאים ותימכר כשבועון שיופץ בקיוסקים אחת לשבוע. בסופו של דבר השבועון יאגד לספרים ויימכר בחנויות כאנציקלופדיה שלמה. שר החינוך האיטלקי, ג'וזפה ארמיני, החליט לאמץ את הרעיון. על מנת למשוך את הילדים והנוער סגנון הערכים באנציקלופדיה היה קרוב יותר לסגנון עיתונאי או סיפורי ולא לסגנון אנציקלופדי מקובל והיא הייתה עשירה באיורים צבעוניים בסגנון ריאליסטי. המהדורה האיטלקית הראשונה יצאה לאור ב-1958 ונאגדה בכריכה שחורה. מהדורה שנייה יצאה בשנת 1959 בכריכה כחולה ב-1960 יצאה בכריכה צהובה, ב-1962 בכריכה ירוקה. ב-1963 יצאה המהדורה האחרונה של האנציקלופדיה בכריכה שחורה. המהדורה כללה 23 כרכים שכללו 17 כרכי אנציקלופדיה, כרך אינדקס, ארבעה כרכי אנציקלופדיה מילונית, וכן ערכות ללימוד איטלקית ואנגלית הכוללות תקליטים. האנציקלופדיה המשיכה לצאת במהדורות חדשות באיטלקית עד 1970 ונמכרה באיטליה ב-600 מיליון עותקים. מלבד אוליברו ברני, בולטים בין האמנים: ליביקו מרג'ה (המוכר בעיקר כצייר של אגדות ילדים), ג'וזפה ברטולי, רמו ברסלי, סרג'יו ריצאטו, לוצ'יאנו קורבלה, פרדיננדו טקוני, אלדו די ג'נארו, אתנסיו קוצי,ורג'יניו ליווראגי ואלסנדרו פדיני שהיה הצייר העיקרי באנציקלופדיה המילונית. בגרסה העברית נוספו ציורים של שרגא לורבר ור. טואיטו
בעולם.
הצלחתה של האנציקלופדיה באיטליה הביאה לכך שהיא תורגמה לארבע עשרה שפות, בהן אנגלית, פורטוגזית, טורקית, אפריקאנס, אורדו, צרפתית, הינדית, ספרדית, גרמנית ובולגרית. בכל העולם היא הופצה במתכונת דומה, תחילה בחוברות שנאגדו לאנציקלופדיה ואחר כך כאנציקלופדיה ואנציקלופדיה מילונית שלמה. בכל שפה הוספו ערכים הקשורים למדינה שאליה נועד התרגום, ולעיתים הורדו ערכים לא רלוונטיים. מאחר שהאנציקלופדיה הופצה כחוברות ונועדה לנוער, הוספו לה במדינות שונות תוספות שאינן בהכרח אנציקלופדיות, כך למשל בגרסה האנגלית "KNOWLEDGE" היה מדור מוזיקה פופולרית. ובגרסה הטורקית "RESİMLİ BİLGİ" היה מדור קומיקס. למרות העריכה עדיין יש באנציקלופדיה משקל גדול להיסטוריה, תרבות ואישים איטלקיים ורומאיים. בחלק מהמדינות המשיכו להוציא לאור את האנציקלופדיה עד שנת 1980.
בישראל.
גם לגרסה העברית נוספו ערכים ייחודיים לקורא העברי על יהדות, ארץ ישראל וכדומה. אולם, הוקפד שגם הערכים הללו ילוו בציורים של ציירים איטלקיים. האנציקלופדיה הודפסה בצבע (דבר נדיר באותה עת), והייתה עשירה מאוד בציורים ובתצלומים. האנציקלופדיה אינה ערוכה בסדר אלפביתי, אלא כל חוברת הכילה ערכים במגוון נושאים. רק כרך המפתח (או זיכרונו של הקורא) איפשרו לאתר ערך ספציפי באנציקלופדיה. כמעט כל הערכים נפרשו על פני מספר עמודים שלם, לרוב עמוד אחד או שניים ורק לעיתים נדירות על פני יותר מכך. ערכי האנציקלופדיה השתייכו בעיקר לארבע מחלקות: אישים, היסטוריה, גאוגרפיה ומדע, אך גם למוזיקה, תרבות ואמנות.
למרות היותה מיועדת גם לקורא הצעיר, האנציקלופדיה אינה מנוקדת.
האנציקלופדיה הופצה בישראל בשתי מהדורות. המהדורה הראשונה הופצה בהתחלה כחוברת שבועית (כל חוברת הכילה כעשרים עמודים), ובנפרד נמכרו כריכות כתומות, שלתוכן שולבו החוברות כסדרן (דפי העטיפה של כל חוברת הופרדו ממנה על ידי הרוכש, ובסופו של דבר, במצטבר, יצרו את המילון האנציקלופדי), ויצרו אנציקלופדיה קטנה, נפרדת. מפעל הפקת האנציקלופדיה נמשך שנים אחדות, ולאחר השלמתו ניתן היה לרכוש גם את האנציקלופדיה בשלמותה, בכריכה רגילה. המהדורה השנייה, בכריכה ירוקה, נמכרה כאנציקלופדיה שלמה. היא כללה 16 כרכים רגילים (כרך 16 כלל גם אינדקס), ועוד ארבעה כרכים מילוניים הערוכים לפי סדר האלפבית.
חברי המערכת הקבועה היו נחום גבריאלי, י. פרישמן, ואלימלך-שמעון רימלט.
אנציקלופדיות נוספות בעברית של הוצאת האחים פברי.