עם סיפוח בסרביה לרומניה עבר ליאשי ושם נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטה. באותם ימים הוקמה רשת ענפה של בתי ספר עבריים בבסרביה והוא קיבל על עצמו להורות מתמטיקה ועברית בבית ספר תיכון בעיירה טאלאנאשטי ואחר כך לימד גם בטארוטינו. ב-1923 הכיר, התאהב ונישא לרוזה מאירסון, אז סטודנטית לרפואה ולימים רופאת נשים. את לימודי המשפטים ביאשי נאלץ לעזוב בשל ההסתה הפרועה של קוזא, אנטישמי נודע לשמצה שהיה מורה למשפטים, ולפיכך השלים את לימודי המשפטים מאוחר יותר בבוקרשט וקיבל שם תואר ד"ר למשפטים.
בקישינב הצטרף למערכת העיתון היהודי היומי " אונזער צייט" שנוסד מטעם מפלגת "צעירי ציון", בה היה חבר ופעיל החל מ-1917.
ב-1924 עברו בני הזוג לבוקרשט, שם יסד את מפלגת צעירי ציון ונתמנה למזכיר ראשי של הקרן הקיימת לישראל. במהלך לימודי המשפטים הקדיש את רוב זמנו לענייני ציבור. הוא סיים את לימודיו ב-1927 והחל לעבוד כעורך דין בבוקרשט. לאחר מכן נתמנה בבוקרשט למנהל חברת הביטוח "פניקס", עסק בעסקי ביטוח בהיקף רחב ועשה בהם חיל. הוא גם היה כתב של סט"א ושל "מארגען ז'ורנאל" בניו יורק. היה ציר בשבעה קונגרסים ציוניים ואף מועמד לציר הפרלמנט הרומני.
עם עליית הנאצים לשלטון ובהיותו ציוני נלהב החליט לעלות לארץ ועלה עם בני משפחתו ב-1938. לאחר עלייתם לארץ התגוררה המשפחה בירושלים וד"ר יוסף ניהל את הסניפים של חברות הביטוח "ציון" ו"יהודה". באותו זמן החל להתעניין באופן רציני באמנות ורכש תמונות ככל שהשיגה ידו. בתם מלחמת העולם השנייה נשלח לאמריקה הלטינית לגייס הון להשקעות במפעלים כלכליים בארץ.
עם פרוץ מלחמת השחרור חזר לארץ והחל לעבוד בסוכנות היהודית במחלקה הכלכלית. לאחר מכן עבר לעבוד בממשלה, תחילה כמפקח על ההספקה בירושלים ולאחר מכן נתמנה להיות הציר הראשון של מדינת ישראל בוורשה שבפולין. בשובו לארץ עבד במשרד האוצר והיה המפקח על הביטוח בין השנים 1955–1964.
ביתם של ד"ר רוזה ויוסף לרון שימש בית ועד לאמנים, הבאים מרחוק ומקרוב ונודע בהכנסת אורחים חמה ולבבית, בידידות, מסירות ובתמיכה שהציע לאמנים. בנוסף נודעה גם ספריית האמנות שבנה במשך שנים רבות בלהט ובאהבת האמנות. אף כי מדובר במפעל אישי, ניסה לרון דרך אוסף האמנות שלו ליצור תמונה כוללת של היצירה הלאומית היהודית, בהקמת אוסף של אמנות יהודית שעליה נמנים אמנים יהודים מחוץ לישראל ואמנים ישראליים שעיקר פועלם בישראל.
האוסף.
באוסף של ד"ר לרון תפסו מקום של כבוד שתי חטיבות של אמנים, זו של אסכולת פריז וזו של ישראל. אמנים אלו עיצבו את המראה הכולל של היצירה היהודית בעיקר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם וגם בתקופה שלמן קום המדינה ועד לאחר מלחמת ששת הימים.
על אף הרבגוניות בתפיסות ובזרמים, בביטויים אישיים וקולקטיביים, ביטא האוסף יצירה אמנותית גדולה, שיצרו אותה אמנים יהודים, ובכח יצירתם זו שיוו פנים חדשות לתרבות הלאומית. כשנפטר בשנת 1972 האוסף שהיה ברשותו נתרם ברובו למוזיאונים בארץ ובחלקו נמכר לאספנים פרטיים.
משפחתו.
לד"ר יוסף ורעייתו ד"ר רוזה לרון, רופאת נשים, נולד בשנת 1931 בבוקרשט בן, אפרים עלי לרון. אפרים לרון גדל בירושלים, סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בהצטיינות והיה שופט ונשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע עד לפרישתו בשנת 2000 מכס השיפוט.
אדולף פניבשי
זאלאי אדולף פניבשי, (במקור גרינבאום עד 1862, בהונגרית: Fenyvessy Adolf; זאלאגרסג, 23 בדצמבר 1837 – בודפשט, 18 בינואר 1920) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, קצרן, מחלוצי הקצרנות באימפריה האוסטרו-הונגרית ביחד עם מנו קוני. פניבשי קיבל תואר אצולה.
ביוגרפיה.
אדולף פניבשי נולד במשפחה יהודית. הוא השלים את לימודיו התיכוניים בסקשפהרוואר, בסומבטהיי ובפשט ובשנים 1858–1859 למד באוניברסיטה הטכנית בבודה. בשנת 1859 החל לעסוק בקצרנות והפך לאחד הקצרנים ההונגרים הוותיקים והראשונים, הוא העביר את מערכת סטולצה (Heinrich August Wilhelm Stolze היה סטנוגרף גרמני) להונגרית כבר בשנת 1860. על בסיס זה כתב גם את ספר הלימוד הממצה שלו "הקצרנות ההונגרית" בשנת 1863 שפורסם בכמה מהדורות. עבודתו האחרת היא ספר "המדריך של הקצרנות הפרלמנטרית" (1869, מהדורה חדשה: 1906). פניבשי היה המייסד והעורך של מגזין "הקצרן ההונגרי".
בין השנים 1865–1911 (תקופת מה בשותפות עם מנו קוני) עמד בראש לשכת הקצרנות הפרלמנטרית. מ-24 בינואר 1862 עד 20 בנובמבר 1873 עבד כמורה חוץ לקצרנות בבית ספר הריאלי המחוזי של רובע 4 בבודפשט. לאחר איחוד בודה ופשט לבודפשט בשנת 1873 הוא היה חבר בגוף הייצוגי של הבירה ובוועדת הכספים והמזון הציבורי שלה.
בשנת 1910, להנצחת יום השנה החמישים למערכת הקצרנות, הוענק לו תואר "יועץ חצר" לאחר שקיבל קודם לכן תואר אצולה. פניבשי כתב גם כמה מחקרי כלכלה בכתבי עת. בשנת 1899 הוא קיבל קידומת שם אצולה "זאלאי".
בניו היו בלה פניבשי, פרופסור באוניברסיטה בזאלה, וג'וזף פניבשי, סגן מזכיר מדיני בממשלת הונגריה, כלכלן וסטטיסטיקאי.
חורחה לנדבורג ג'וניור
חורחה דייוויד לנדבורג ג'וניור (באנגלית: Jorge David Lendeborg Jr.; נולד ב-21 בינואר 1996) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, יליד הרפובליקה הדומיניקנית.
ראשית חייו.
לנדבורג נולד בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית, ועבר למיאמי, פלורידה שבארצות הברית, בסביבות גיל ארבע.
קריירה.
את הופעת הבכורה שלו במשחק הוא עשה בסרט "הארץ" משנת 2016. מאז הוא הופיע בסרטי גיבורי העל של היקום הקולנועי של מארוול,
משנת 2017 ובסרט משנת 2019. הוא שיחק בקומדיה הרומנטית באהבה, סיימון משנת 2018, ובסרט באמבלבי בו שיחק לצד היילי סטיינפלד. לנדבורג הופיע גם בסרטם של רוברט רודריגז וג'יימס קמרון, , משנת 2019.
בשנת 2020 שיחק בסרטו הראשון של ג'ון לגוויזאמו כבמאי "חשיבה ביקורתית" בתור איטו.
הלורד סידני
שברגאן
שברגאן (בפשטו: شبرغان) היא עיר באפגניסטן, שמשמשת כבירת המחוז ג'וזג'אן ונפת שברגאן .
ב-7 באוגוסט 2021 העיר נכבשה על ידי ארגון הטליבאן כחלק ממתקפת הטליבאן שהתקיימה במקביל לנסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן באותה השנה.
גאוגרפיה.
העיר ממוקמת כ-391 ק"מ מבירת אפגניסטן, קאבול.
אקלים.
הטמפרטורה הממוצעת היא 20 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא יולי (34 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר (2 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 418 מילימטרים בשנה. חודש מרץ הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (103 מ"מ גשם), וחודש יולי הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
ע'זני
ע'זני (בדארי: غزنی) היא עיר באפגניסטן, שמשמשת כבירת המחוז ע'זני ונפת ע'זני .
גאוגרפיה.
העיר ממוקמת כ-129 ק"מ מבירת אפגניסטן, קאבול.
אקלים.
הטמפרטורה הממוצעת היא 15 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא יולי (30 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר ( מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 440 מילימטרים בשנה. חודש אפריל הוא החודש הגשום ביותר (104 מ"מ גשם), וחודש יולי הוא החודש היבש ביותר (3 מ"מ גשם).
קייאו
קייאו (בספרדית: Callao) היא עיר על חוף האוקיינוס השקט במטרופולין של לימה, בירת פרו. קייאו היא הנמל הימי הראשי של פרו, ובה שוכן גם נמל התעופה הראשי של לימה, נמל התעופה הבינלאומי חורחה צ'אבס. שטח השיפוט של קייאו מורכב מכל אזור קייאו אשר חופף למחוז קייאו (Provincia constitucional del Callao). העיר הוקמה בשנת 1537 על ידי הספרדים, והיא בעלת היסטוריה ימית ארוכה כאחד הנמלים העיקריים באמריקה הלטינית ובאוקיינוס השקט, שכן היא הייתה אחת העיירות הספרדיות החשובות בתקופה הקולוניאלית. מרכז קייאו נמצא כ-15 קילומטרים מערבית ל.
היסטוריה.
קייאו הוקמה בשנת 1537 על ידי פרנסיסקו פיסארו על מפרץ קייאו, והפכה במהרה לנמל החשוב ביותר לסחר ספרדי באוקיינוס השקט. בזמן מלכות המשנה של פרו הובאו, סחורות רבות מאזורי פרו, בוליביה וארגנטינה על ידי פרדות דרך הרי האנדים ונשלחו דרך נמל קייאו לפנמה, שם הגיעו דרך היבשה לים הקריבי, ומשם נשלחו דרך האוקיינוס האטלנטי לספרד.
ב הנמל היה נקודת המוצא למסעות ספרדיים רבים לאוקיינוס השקט, אך הוא גם הותקף מספר פעמים על ידי פירטים אנגלים והולנדים שונים, בהם פרנסיס דרייק ותומאס קוונדיש. ב-28 באוקטובר 1746 נהרסו הנמל והעיר ברעידת אדמה עזה ובצונאמי שנגרם בעטיה, וכ-5,000 בני אדם נהרגו. רק 200 תושבים שרדו את אסון הטבע.
המשנה למלך הקים מחדש את העיר, ובמקביל בנה מבצר (פורטלסה דה ריאל פליפה, Fortaleza de Real Felipe), הניצב על החוף מעל הנמל כדי להגן עליו.
על השליטה על קייאו הייתה לחימה עזה במהלך נגד ספרד. בספטמבר 1823 נחתו סימון בוליבר ואנטוניו חוסה דה סוקרה עם צבא רפובליקת קולומביה הגדולה בקייאו כדי לבוא לעזרת הרפובליקה הפרואנית שהייתה במצוקה. לאחר כניעתו של המשנה למלך הספרדי לאחר קרב אייקוצ'ו ב-9 בדצמבר 1824, הצטרף הבריגדיר הספרדי לשרידי הכוחות הספרדיים בפורטלסה דה ריאל פליפה וסירב להיכנע. המבצר במפרץ קייאו היה המעוז הספרדי האחרון ביבשת אמריקה הדרומית. המצור נמשך כמעט 14 חודשים. מכיוון שלא הגיעו תגבורת נוספת מספרד, בניגוד לתקוותיו הראשוניות של רודיל אי קפמיו, נאלצו 400 החיילים האחרונים הנאמנים למלך להיכנע לצרים הרפובליקנים ב-22 בינואר 1826. בכך הסתיימה הנוכחות הספרדית באמריקה הדרומית.
בשנת 1851 נבנה קו הרכבת הראשון באמריקה הדרומית בין קייאו ללימה.