לאחר סיום האגדות, בדף נ"ח ע"א, חוזר התלמוד לעסוק בסוגיית "הלוקח מן הסיקריקון".
מלבד במסכת גיטין, ישנן אגדות נוספות או גרסאות אחרות לאותן אגדות, בתלמוד במסכת סנהדרין פרק חלק ובמסכת מועד קטן פרק אלו מגלחין, בתלמוד ירושלמי במסכת תענית פרק רביעי הלכה ה', ובמקורות מדרשיים שונים, ובהם: איכה רבה, מדרש תנחומא, ילקוט שמעוני, אבות דרבי נתן ועוד.
סיפור חורבן ירושלים.
קמצא ובר קמצא.
הסיפור הראשון שמובא בגמרא הוא המעשה בקמצא ובר קמצא, שבו הוזמן בטעות לסעודה חגיגית שונאו של בעל הסעודה (בר קמצא) במקום אוהבו (קמצא); משהתבררה הטעות, גורש בר קמצא בבושת פנים ולא הועילו לו כל תחנוניו. משראה כך, שחכמים ישבו בסעודה ולא מיחו, העליל לקיסר שמרדו בו היהודים, והוכיח זאת באמצעות יצירת רושם שקרי שהכהנים מסרבים להקריב בבית המקדש קרבן שנשלח בידי הקיסר.
נירון.
עקב סיפורו של בר קמצא שלח הקיסר את נירון להילחם בירושלים. כשהגיע נירון לירושלים ירה חץ לארבע רוחות השמים ובכל הפעמים נפל החץ על ירושלים, ונירון הבין שזה רמז משמים שברצון ה' להחריב את ירושלים. נירון ביקש מילד שיגיד לו פסוק אקראי מלימודיו, הילד אמר: , כלומר שאחרי שאדום (כינוי לרומי) יחריבו את בית המקדש, ה' ינקם בהם. נירון אמר שאם כך אינו מסכים להיות שליחו של ה' להחריב את המקדש ואחר כך להיענש על כך, ולכן ערק והתגייר. הגמרא מציינת שמצאצאיו יצא רבי מאיר.
בריוני ירושלים.
אחרי שנירון ערק, שלח הקיסר את אספסיאנוס, שערך מצור על ירושלים במשך שלוש שנים. הבריונים ששלטו בעיר רצו להילחם ברומאים ואילו הרבנים התנגדו לכך וחפצו לעשות שלום. באותה תקופה היו בירושלים שלושה עשירים שיכלו לפרנס את העיר למשך עשרים ואחת שנה, אך בשביל לאלץ את הרבנים להסכים למלחמה, שרפו הבריונים את מחסני התבואה. מיד התחיל רעב בירושלים שעלה בנפשות.
ממדי הרעב מתוארים בסיפור על מרתא- אישה עשירה ממשפחת הכהונה 'בייתוס'. מרתא בת בייתוס יושבת בביתה בירושלים ושולחת אחד ממשרתיה לקנות לה סולת בשוק שיכין לה לחם כפי שהיא מכירה. המשרת חוזר אליה ובפיו בשורה שאזלה הסולת, אך ישנו קמח חיטים נקי. היא שולחת אותו שוב. הוא שב ומבשר שאף הקמח הנקי אזל, אך ישנו קמח זול יותר. עד שהוא מגיע לשוק- אף הוא אוזל אך ישנו קמח שעורים. מרתא שולחת אותו שוב, אך גם קמח השעורים אוזל. נואשת למצוא מזון, מרתא יוצאת בעצמה אל השוק למצוא דבר מה לאכול. אך בהליכתה היא דורכת על גללי בהמה. מרוב גועל היא מתה.
רבן יוחנן בן זכאי קרא לאבא סיקרא, ראש הבריונים שהיה גם אחיינו, ושאלו עד מתי יהרגו יהודים ברעב. לבסוף סיכמו השניים כי רבן יוחנן יתנהג כחולה ואבא סיקרא יניח נבלה על מיטתו כדי שיחשבו שמת. כך יוכלו תלמידיו לשאת אותו אל מחוץ לעיר, כביכול כדי לקברו. כשתלמידיו רבי אליעזר ורבי יהושע הגיעו לחומה, ביקשו הבריונים לדקור את רבן יוחנן בן זכאי כדי לוודא שהוא מת. התלמידים טענו שזה יבזה אותם בפני הרומאים. הבריונים הסכימו וביקשו לדחוף אותו כדי לוודא. שוב טענו התלמידים שיהא זה בזיון. כך הוציאו את רבן יוחנן בן זכאי מירושלים.
אספסיאנוס ורבן יוחנן בן זכאי.
רבן יוחנן בן זכאי ניגש למחנה רומי וקרא אל אספסיאנוס "שלום המלך!" אספסיאנוס פירש זאת כזלזול ואיים על רבן יוחנן במוות, אך רבן יוחנן הסביר שהוא עתיד להתמנות למלך, כיוון שכתוב בפסוק שבית המקדש ייכבש על ידי מלך. בינתיים הגיע שליח מרומא ובישר שאספסיאנוס מונה לקיסר. באותם רגעים, אספסיאנוס נעל נעל אחת אך לא הצליח לנעול את השנייה, וביקש את עצתו של רבן יוחנן. אמר לו רבן יוחנן ששמועה טובה מרחיבה את העצמות ולכן עליו למצוא אדם שנוא שלמראהו עצמותיו יתכווצו. העצה הועילה ואספסיאנוס התפעל מחכמתו.
לאחר מכן הודיע אספסיאנוס שעכשיו עליו לנסוע לרומא, ואם רוצה ממנו משהו שיבקש כעת. רבן יוחנן ביקש שלא יחריב ויהרוג את יבנה וחכמיה, שלא יהרוג את שושלת הנשיאים של רבן גמליאל ושירפא את רבי צדוק. אספסיאנוס הסכים ובכך המשיכה מסורת התורה אחרי החורבן. חולשתו של רבי צדוק נבעה מצומות במשך ארבעים שנה כדי שלא יחרב הבית. עקב תעניותיו הצטמק גופו עד שכל פעם שאכל היה המאכל בולט בגרונו. הרופאים של רומא ריפאו אותו על ידי השקייתו במים מעורבים בסובין, ואז במים מעורבים בסובין גסים וקמח, ואז במים מעורבים בקמח בלבד, עד שמעיו התרגלו לאכילה.
טיטוס והיתוש.
אספסיאנוס שלח את טיטוס להחריב את ירושלים. טיטוס הכניס זונה לקודש הקודשים, פרס ספר תורה ובא עליה, ואז קרע את הפרוכת, ונעשה נס וירד ממנה דם. טיטוס עשה מהפרוכת שק לבזיזת כלי המקדש. בדרכו לרומא, סערה איימה להטביע את ספינתו, ובתגובה התריס טיטוס כי גבורת ה' רק במים. בת קול ענתה לו שיעלה ליבשה וילחם עם יתוש. כשעלה ליבשה, נכנס יתוש למוחו דרך האף, וניקר בו במשך שבע שנים. הגמרא מספרת על נסיונותיו להתמודד עם היתוש, ולאחר מכן על תיאורו וגודלו כשפתחו את ראשו של טיטוס לאחר מותו. טיטוס הותיר צוואה שישרפו את גופתו ויפזרוה בשבעת הימים, כדי שה' לא ימצא אותו להעמידו בדין.
הגמרא מספרת שאונקלוס אחיינו העלהו באוב ושאלו שלוש שאלות: מי חשוב בעולם הבא, האם להתגייר, ובמה נענש בעולם הבא. טיטוס ענה כי ישראל חשובים, קשה לקיים את מצוותיהם ולכן עדיף להתקיים מהם כאויבים, ועונשו שצוואתו מתקיימת שוב ושוב (שורפים אותו ומפזרים את אפרו בשבעת הימים). לאחר מכן העלה אונקלוס את בלעם ושאלו את אותן שאלות. בלעם ענה שישראל חשובים, שלא יתחבר אליהם, ושנידון בשכבת זרע רותחת. לאחר מכן העלה את ישו ושאלו. ישו ענה שישראל חשובים, שידרוש את טובתם כי כל הנוגע בהם כנוגע בבבת עינו של ה', ושנידון בצואה רותחת כי
בסיום הקטע מביאה הגמרא ברייתא המסכמת את סיפורו של בר קמצא, שבשמיים מחשיבים בושה עד כדי כך, שבגלל בושתו של בר קמצא, סייע לו ה' להחריב את בית המקדש.
חורבן הר המלך.
התלמוד מספר על מנהג הבאת התרנגולים לחתונה של אנשי טור מלכא (המכונה במקורות אחרים הר המלך), שהיה יישוב גדול מאוד. גדוד רומאים גזל מאנשי המקום תרנגולים, שהיו אמורים לסמן מזל טוב לחתן וכלה, ואנשי טור מלכא הכו את הגדוד. גדוד החיילים שלח להודיע לקיסר כי אנשי המקום מרדו בו. הקיסר בתגובה עלה לעיר יחד עם כוחות גדולים כדי להכניע את המקום, אך הם נעצרו בידי גיבור מקומי בשם "בר דרומא", שהביס את הרומאים. הקיסר הניח את כתרו על הארץ ופנה לאלוהים באמירה: אדון העולם כולו, אם נוח לך, לא תמסור לאותו האדם [אותי], לו ולמלכותו ביד אדם אחד. באותה העת אמר בר דרומא כי אין לו צורך במלחמה בעזרתו של אלוהים. בר דרומא הלך באות העת לעשות את צרכיו, ובדיוק באותו זמן מכיש אותו נחש והוא נהרג. הקיסר שראה את הנס שנעשה לו מחליט לעזוב את העיר ולשוב לביתו. יהודי העיר שראו זאת החלו לחגוג באכילה ושתייה לאור הנרות. הקסיר שכבר הספיק להרחיק, כשראה את אור הנרות החשיב זאת כזלזול, בעקבות כך הוא שב לעיר, הרג בה והחריבה. בתלמוד מובא שבצבא שהחריב את העיר היו שלוש מאות אלף חיילים נושאי חרבות. כמו כן מובא בתלמוד שטור מלכא היה מקום כה גדול שבזמן שחיילי המלך הרגו בצד אחד של העיר, אנשים מצידה השני של העיר עדיין המשיכו בחגיגות בלא שידעו מה קורה בצדו האחר. המדרש מתאר גם את צדיקותם ורשעותם של אנשי כפר סכניא של מצרים.
חורבן ביתר.
התלמוד מספר גם על חורבן ביתר: אנשי היישוב נהגו לנטוע ארזים וברושים בעת הולדת תינוקות, ולעשות מהם חופה בעת חתונתם. פעם אחת נשבר יצול המרכבה (שקא דריספק) של בת הקיסר שנסעה באזור, מלוויה כרתו ארז מארזי היישוב כדי לתקן את המרכבה, ואנשי המקום נפגעו ותקפו אותם. בשל כך הקיסר עלה עליהם והחריב את המקום. האגדות מציינות מִספרים מזעזעים של הרוגים, ולאחר מכן מספר התלמוד על ההרג הגדול שביצע נבוזראדן בחורבן בית ראשון.
יש לציין שהסיפורים על חורבן ירושלים התרחשו במרד הגדול ואילו הסיפורים על חורבן ביתר התרחשו במרד בר כוכבא אף על פי שהתלמוד כורך את שניהם יחד.
סיפורים שונים.
משם עובר התלמוד לסיפורים פרטיים, בעלי אופי מצמרר, על ילדים שהובלו בספינה לצורך זנות וקפצו אל הים – אל המוות, על אשה (מוכרת בפי הציבור כ"חנה") ושבעת בניה שנהרגו בשל סירובם להשתחוות לפסל בצו הקיסר. מעשה זה מסתיים בדבריה של האם אל הבן הצעיר, בזו הלשון:
עוד מסופר על התפילין הרבות שנשארו מהריגת אנשי ביתר, על ילדים שנשבו, על פדיונו של רבי ישמעאל, על שבייתם של בנו ובתו של רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול לעבדים והניסיון לזווגם זה לזו. מסופר גם על צפנת בת פניאל ביתו של הכוהן הגדול שהייתה יפה מאוד והתעללו בה.
הנגר ושולייתו.
אגדות החורבן במסכת גיטין מסתיימות במעשה על שוליה של נגר שנתן עינו באשת הנגר. כשביקש הנגר ללוות משולייתו כסף, הציע השוליה שהאדון ישלח אליו את אשתו והשוליה ישלח איתה את הכסף. כששאל הנגר לאחר שלושה ימים היכן אשתו, ענה השוליה כי שלח אותה מיד לדרכה אך שמע כי התעללו בה נערים בדרך. בכך ביקש לרמוז לו שזנתה מרצון, ושאין לו לחקור את המעשה כיוון שהנערים מפרסמים מעשיהם ללא בושה. ביקש הנגר את עצתו של השוליה, וזה ייעץ לו לגרש את האשה, והסכים להלוות לו כסף לתשלום כתובתה המרובה. לאחר שגרשה הנגר, נשאה השוליה. כשלא היה יכול הנגר לשלם את חובו, הציע השוליה כי תמורת החוב יבוא לעבוד בביתו כמשרת.
בתו של נקדימון בן גוריון.