עם ביטול משרת ראש הממשלה נוצרה משרה חדשה - "המזכיר הבכיר הראשי" - שהחליפה את משרת ראש הממשלה שבוטלה. רי הואנג, פרופסור מאוניברסיטת סאטה, טוען כי המזכירים הראשיים, לכאורה חסרי־אונים, יכלו להפעיל השפעה חיובית ניכרת מאחורי הקלעים. בשל יוקרתם ואמון הציבור שממנו נהנו הם יכלו לפעול כמתווכים בין הקיסר והפקידים של משרדי השרים ובכך לפעול ככוח מייצב בחצר הקיסרות.
בראייה היסטורית נחשב חונגוו כקיסר חזק שהחל תקופה של חידוש ורענון שנמשכה הרבה מעבר לתקופת שלטונו, אך ריכוז הסמכות הוכח בסופו של דבר כמזיק תחת שליטים מוכשרים פחות.
גם הקיסר השלישי, יונג לה, היה מנהלן פעיל ומוכשר מאוד, אבל הוא קיבע סדרה של תקדימים גרועים. ראשית, אף על פי שכבר חונגוו שימר כמה מנהגים מהתקופה המונגולית כדוגמת ענישה גופנית, למרות התנגדות האליטה המשכילה ועמידתם על שלטון המבוסס על מוסר, עלה יונג לה עליו בכך שהוציא להורג את בני המשפחה של יריביו הפוליטיים, וכשרצח אלפים באופן שרירותי. שנית, ממשלת המזכירים הראשיים כפי שעיצב אותה יונג לה התאפיינה בנוקשות מחשבתית. בתחילה פיקחו קיסרים מוכשרים על מועצה זו ואישרו את החלטותיה, אך בסופו של דבר הובילה ממשלת המזכירים הראשיים לשקיעתה של סין.
גורם משמעותי נוסף בשלטון היו הסריסים (宦官הואן־גואן). בתרבות הסינית התאפשר לסריס לשרת בארמון המלוכה בשל האמונה שכיוון שלא יוכל להקים שושלת הוא לא יהווה סכנה לשליט. הסריסים באו משכבות החברה הנמוכות. רובם היו חסרי השכלה ועקב כך לא דגלו בכללי המוסר הקונפוציאני. חונגוו ציין את התפקיד ההרסני של סריסי החצר בתקופת שושלת סונג, ולכן צמצם חונגוו את מספרם בצורה דרסטית, אסר עליהם לטפל במסמכים, דרש כי יישארו אנאלפביתים, וחיסל את אלה שהעירו על ענייני המדינה. למרות סלידתו העזה של חונגוו כלפי הסריסים שהובעה בלוחית שנקבעה בארמונו "לסריסים לא תהיה שום נגיעה במנהל", חידשו יורשיו את תפקידם הבלתי רשמי של הסריסים בתהליכי הממשל. הסריסים עסקו בחקירה, בגביית מיסים, בניהול ואף בפיקוד צבאי. אחד הסריסים, וֵיי ג'ונְגְשְׂייֵן (魏忠賢, בפין-יין: Wèizhōngxián; 1627-1568) היה למעשה רודן סין. בסוף תקופת מינג היו בארמון כ-70,000 סריסים ומעמדם הפך פופולרי כל־כך עד שסירוס עצמי הוצא מחוץ לחוק.
המנהל הציבורי.
פקידים לשירות המדינה גויסו בתקופת שושלת מינג בשיטה שפותחה מאות שנים לפני כן וקובעה בתקופת מינג, שיטת הבחינות הקיסריות. הנבחנים היו מקבלים נושא מתוך ארבעת ספרי קונפוציוס או מתוך חמשת ספרי המופת ועל נושא זה היה הנבחן צריך להרצות בארבעה פרקים שכל אחד בן שני חלקים המכילים מספר שווה של מילים ומשפטים. בחינה זו, הקרויה "שמונה הרגליים", נערכה בערים הראשיות של המחוזות ונמשכה שלושה ימים בתנאים ספרטניים. רק כחמישה אחוזים מבין הניגשים הצליחו, ולעוברים הובטחה משרה בהתאם לציון שקיבלו. שיטת בחינות זו שנמשכה בסין כ-1,300 שנה הובילה לכך שידיעת קרוא וכתוב והשכלה נחשבו בסין לערכים עליונים, לאחידות תרבותית ולקונצנזוס בנושא ערכי המוסר. כמו כן תרמו לאפשרות התאורטית שכל גבר, לא משנה מוצאו, יוכל (אם יהיה חריף מחשבה וחרוץ מספיק) להגיע למשרות הרמות ביותר.
הפקידים המשכילים של שירות המדינה כונו "החצר החיצונית", כשהמזכירים הראשיים והסריסים סביב הקיסר היו מכונים "החצר הפנימית". הפקידים המשכילים התייחסו בבוז לסריסים שבאו משכבות החברה הנמוכות.
רשת הסוכנים החשאיים.
רשתות של סוכנים חשאיים פרחו בתקופת שושלת מינג. הקיסר הראשון, חונגוו, שמוצאו היה ממשפחה דלה, רחש שנאה מיוחדת לפקידים מושחתים והיה ערני במיוחד לאפשרות של מרידות. מסיבות אלו הקים חונגוו את ארגון הגִ'ין-יִיוֵיי (锦衣卫, פין-יין: Jǐnyīwèi), משטרה חשאית שאנשיה גויסו מתוך משמר הארמון שמטרתה הייתה לשמש כמשטרה חשאית ברחבי האימפריה ולהציע סוג של הגנה נוספת לקיסר. על אף שבמהלך ההיסטוריה של הארגון הוא זכה לכמה הצלחות, ידועים יותר אנשיו בברוטליות שהפעילו בטיפול בפשיעה יותר מאשר בהיותם כוח משטרה מצליח. למעשה, רבים מבין אלה שנאסרו היו חפים מפשע. אנשי הגִ'ין-יִיוֵיי הפיצו טרור בכל רחבי האימפריה, אך כוחם הידלדל כשהשפעת הסריסים בחצר המלכות התגברה. הסריסים הקימו שלושה ארגונים של סוכנים חשאיים שפעלו בשירותם. "המפעל המזרחי" (東廠, פין-יין: Dōng chǎng), "המפעל המערבי" (西廠, פין-יין: Xī chǎng) ו"המפעל הפנימי". ארגונים אלה פעלו בברוטליות לא פחות מהגִ'ין-יִיוֵיי וייתכן שהיו אף גרועים ממנו, שכן הם היו יותר כלי שרת בידי הסריסים לחיסול יריביהם הפוליטיים מאשר כוח משטרתי.
תרבות.
ספרות.
שיטת הבחינות הקיסריות שהבטיחה משרה מכובדת לנבחנים שעברו אותן, יצרה ביקוש רב לרכישת ידע. את הידע סיפקו אנציקלופדיות ואוספים. האנציקלופדיה הידועה ביותר בתקופת מינג הייתה "יוּנְגְלֶה דָאדְייֵן" (永樂大典, בפין-יין: Yǒnglè Dàdiǎn, "האנציקלופדיה של תקופת יונגלה") - אנציקלופדיה בת 11,000 כרכים (מתוכם שרדו פחות מ-400, כ-3.5% מהמקור). האנציקלופדיה, אותה חיברו 2,000 מלומדים, הקיפה את כל תחומי החיים בתקופת קיסר מינג השלישי יונגלה.
בתקופת שושלת מינג הופיעו לראשונה גם סיפורים (סיפורת) באורך מלא. הסיפורים התפתחו הודות לשימוש בדפוס ותופעת מספרי הסיפורים המקצועיים. הללו נהגו להופיע בשווקים של סין ולבדר את הקהל בסיפורים ומעשיות היסטוריים, סנטימנטליים וארוטיים המלווים לעיתים בביקורת מוסווית על המדינה והחברה. חלק מהסיפורים הודפסו ושימשו מודל לסופרים הגדולים של התקופה. בין הספרים הידועים ביותר מתקופת מינג:
תיאטרון.
תרומתה העיקרית של תקופת שושלת מינג לתיאטרון הסיני הייתה סוג המחזה המוזיקלי המכונה קוּנְצ'וּ (崑曲, בפין-יין: Kūnqǔ). סוגה זו התפתחה מסוג הדרמה שמקורה בדרום סין המכונה שי־ון. מחזות הקוּנְצ'וּ נכתבו מלכתחילה עבור המופע או שהיו עיבודים של היצירות הקלאסיות הגדולות: "המסע למערב", "גדת המים" ו"הרומאנסה של שלוש הממלכות". מחזות אלו, שהיו ספרותיים ואלגנטיים יותר מצורות התיאטרון שקדמו להם, היו בעלי אורך ניכר של כ-50 עד 60 מערכות. למוזיקה במחזות אלו היה תפקיד חשוב ובסופו של דבר התפתחה מסוג מחזה זה "האופרה של בייג'ינג".
ציור.
מתקופת מינג שרדו מספר רב של ציורים. בסוף המאה ה-16 אפשרה התפשטות הדפוס תפוצה נרחבת של ספרי לימוד לציירים, שהנחילו לכל אדם בעל יכולת את המידע כיצד לצייר נופים על פי מסורת החובבים. בתקופת שושלת מינג היו שתי אסכולות ציור עיקריות:
מחוץ לשתי אסכולות אלה ידועים גם הציירים צְ'יוֹ יִינְג ( 仇英, בפין-יין: Chóu Yīng; 1560-1522) וטאנְג יִין (唐寅, בפין-יין: Táng Yín 1523-1470) שציירו במגוון סגנונות. הציירים: שֶׁן ג'וֹאוּ, וֶן גֶ'נְגְמִינְג, צְ'יוֹ יִינְג וטאנְג יִין מכונים בהיסטוריוגרפיה הסינית "ארבעת המאסטרים של שושלת מינג" (明四家, בפין-יין: Míng Sì Jiā).
צייר נוסף ידוע מתקופת שושלת מינג היה דונְג צִ'יצָ'אנְג (董其昌, בפין-יין: Dǒng Qíchāng; 1636-1555), אחד מגדולי הציירים. דונג, תאורטיקן של האמנות, טען כי רק אדם משכיל ותרבותי מסוגל לצייר ציור שיש בו ערך, ציור שיבטא את האמת הפנימית על ידי הפשטה באמצעות תנופות מכחול שלמות, ולא על ידי ביטויים של סנטימנטליות או יופי.
קרמיקה.
בקרמיקה הסינית חלו בתקופת מינג התפתחויות רבות, יחד עם שמירה על מסורות מתקופות קודמות. היו ברחבי סין משרפות חרסינה פרטיות וממלכתיות ובהן יצרו צלחות, קערות, ספלים ואגרטלים בשלוש שיטות עיקריות:
נושאי העיטורים היו צמחייה וטבע, סיפורים היסטוריים וסיפורי אגדות. מרכז ייצור החרסינה היה בעיר גִ'ינְגְדֶגֶ'ן שבמחוז ג'יאנגשי, הנחשבת עד היום כיצרנית הטובה ביותר של פורצלן בסין.
דתות.
דת המדינה.
דת המדינה בתקופת מינג הייתה שילוב בין הבודהיזם, הטאואיזם והקונפוציאניזם, שילוב המכונה שלוש התורות (三教, פין-יין: Sān jiào). בתקופת שושלת מינג היא כונתה "קונפוציאניזם" וכיום היא מכונה נאו-קונפוציאניזם. הבודהיזם והטאואיזם המשיכו להתקיים בצד הנאו-קונפוציאניזם, כאשר חלק מהקיסרים תמכו בעיקר בטאואיזם.
אסלאם.
האסלאם, שקיבל מעמד מועדף בתקופת שושלת יואן המונגולית, המשיך לפרוח בסין. נאנג'ינג, הבירה הראשונה של שושלת מינג, הייתה מרכז של לימודי אסלאם. עם זאת, הגירת מוסלמים לתוך האימפריה הסינית שהואצה בתקופת יואן, הואטה בצורה דרסטית והקהילה המוסלמית בודדה משאר העולם המוסלמי. המוסלמים אמצו את הלבוש, השפה ואף השמות הסינים. גֶ'נג הֶה, מפקד המשלחות הימיות בתקופת הקיסר יונג־לה, היה מוסלמי.
נצרות.
המיסיונרים הקתוליים ראו באוכלוסייה הענקית של סין כר נרחב לפעילותם ועשו ניסיונות חוזרים ונשנים להיכנס למדינה. המיסיונר הישועי פרנסיסקו חאווייר היה הראשון שניסה לקבל אישור להיכנס לסין ובסופו של דבר חלה ומת ב-2 בדצמבר 1552 באי הסיני שאנגצ'ואן, 14 קילומטר מהחוף הדרומי של סין, בעודו ממתין לאישור המיוחל. הישועי מלצ'יור נונייז בארטו (Melchior Nuñez Barreto) היה הראשון שהורשה להיכנס לסין לתקופה קצרה (1555) ואחריו הורשו נזירים דומיניקנים, אוגוסטינים ופרנציסקנים לשהות בסין זמן קצר בטרם גורשו.