לאחר סיומה של הקריירה המוזיקלית שלו, החל סופר ללמד את אמנות הלחימה העברית "אבי"ר". לטענתו, אבי"ר היא אמנות לחימה יהודית אשר פותחה על ידי צאצאי יעקב, שימשה את שומריו של דוד המלך והועברה מדור לדור בסתר בתוך משפחתו של סופר. לטענתו, סבו איחד את המסורות הקרביות שקיבל מהענף המשפחתי שהיה חי בתימן באזורי חבאן ונג'רן, ענף אחר של המשפחה נשאר כמאה דורות בארץ ישראל, והענף הנוסף היה חי בכורדיסטן ובאוקראינה. סופר גם טוען שהוא אינו מייסד השיטה אלא רק מחדשה בעידן המודרני. השיטה, אשר מראה דמיון רב לאמנויות הלחימה הקוריאניות בהם סופר התאמן, עושה שימוש רב בסמלים ואותיות מתורת הקבלה להצגת כל תנועה בגוף.
בבעלותו של סופר שני מרכזים המלמדים אבי"ר, בירושלים ובתל אביב. בין חניכיו נמנים לא מעט מאמני ההיפ הופ בישראל, ביניהם פישי הגדול וחלוצי החלל.
בעונה התשיעית של ארץ נהדרת, מוצג מערכון בביצוע אלי פיניש, המציג בצורה סאטירית את שיטת האבי"ר ויהושע סופר.
שיטת ממשל
פרוואטי
פרוואטי (Parvati) היא דמות מהמיתולוגיה ההינדואית.
היא נוצרה כגלגול מחדש של האלה סאטי . פרוואטי מתוארת כיפה ועדינה ובמסורות אחרות מזוהה עם דורגה וקאלי, ונקראת גם אוּמה ואפרנה.
פרוואטי היא אשתו של שיווה ואמם של גנש וסקאנדה. גנש נוצר מפרוואטי בלבד כאשר התחככה בחומר לא מוכר ועיצבה את גנש בצלם אנוש שיארח לה לחברה בהיעדרו של שיווה. כשחזר שיווה וניסה לעבור את גנש, ששמר על הדלת במצוותה של אמו, לא הצליח ועל כן ערף את ראשו של גנש. פרוואטי דרשה ממנו להחזירו לחיים, וכראש חלופי ניתן לו ראש של פיל.
על שמה של פרוואטי קרוי אזור עמק פרוואטי שבהימאצ'ל פרדש, בצפון הודו.
אווה אילוז
אווה אִילוּז (נולדה ב-30 באפריל 1961) היא סוציולוגית ישראלית. נשיאת בצלאל בשנים 2013–2014, פרופסור מן המניין במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה שבאוניברסיטה העברית ומופקדת על הקתדרה לסוציולוגיה על שם רוז אייזק, שבראשה עמד לפניה פרופ' שמואל נח אייזנשטדט. כלת פרס א.מ.ת בסוציולוגיה לשנת 2018.
ביוגרפיה.
אילוז נולדה בפאס שבמרוקו והיגרה עם משפחתה לצרפת בהיותה בת עשר. סיימה תואר ראשון בסוציולוגיה, תקשורת וספרות בפריז, תואר שני בספרות צרפתית בפריז ובתקשורת באוניברסיטה העברית. את הדוקטורט בתקשורת ולימודי תרבות, קיבלה מבית הספר לתקשורת של אננברג באוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1991. עבודת הדוקטורט שלה הייתה בנושא אהבה רומנטית ותרבות ההמונים של המאה ה-20 בארצות הברית, בהנחיית לארי גרוס. אילוז דוברת מרוקאית מדוברת, צרפתית, אנגלית ועברית. למדה במשך שנים רבות בתקופת בית הספר יוונית עתיקה ולטינית.
אילוז שימשה כמורה מן החוץ באוניברסיטת ניו יורק ולאחר מכן התמנתה למרצה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1991 - 1999. בשנת 2000 הצטרפה לאוניברסיטה העברית, ומונתה למרצה בכירה. בשנת 2005 התמנתה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית. שהתה כפרופסור אורח באוניברסיטאות נורת'ווסטרן ופרינסטון, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז (EHESS) ובמכון למחקר מתקדם בברלין (2008 - 2009), בשנת 9–2018 שהתה כחוקרת אורחת במכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
אילוז היא אחת המייסדים והמנהלים של התוכנית ללימודי תרבות באוניברסיטה העברית. ב-2006 הצטרפה למרכז לחקר הרציונליות. היא עמיתת מחקר במרכז סכוליון באוניברסיטה העברית. אילוז שימשה חברת מערכת של כתב העת "סוציולוגיה ישראלית", יושבת בוועד המייעץ של כתב העת Journal of Consumer Culture Sociological Theory, Society. משתתפת בצוות העורכים של האנציקלופדיה הבינלאומית לסוציולוגיה של בלאקוול שבאוקספורד. חברה בוועד המייעץ של פורום איינשטיין בברלין ובוועדה לבחירת הספר הטוב ביותר של האגודה הסוציולוגית האמריקנית.
אילוז נבחרה על ידי העיתון הגרמני "די צייט" כאחת מתריסר ההוגים שיעצבו את "עולם המחר".
באוגוסט 2012 נבחרה אילוז לכהן כנשיאת בצלאל ובאוקטובר החלה את כהונתה. בשנת 2015 פרשה מתפקידה זה.
בפברואר 2013 זכתה במענק מחקר בסך 250,000 יורו מקרן אלכסנדר פון הומבולדט הגרמנית.
ספרה "מדוע האהבה כואבת" זכה בפרס הספר הטוב ביותר מטעם אגודת אלפין לפילוסופיה בצרפת בשנת 2013, וכן בפרס 2014 Sociology of Emotions Outstanding Recent Contribution.
בשנת 2018 זכתה בעיטור לגיון הכבוד הצרפתי.
אילוז הייתה נשואה לאלחנן בן פורת, פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית, ולהם שלושה ילדים.
מחקריה.
תחומי מחקריה.
המחקר שפיתחה אילוז מאז עבודת הדוקטורט שלה, מתמקד בפנייה אל המימד החסר ומנסה להבין מספר אספקטים של הצטלבות רגשות ותקשורת תרבותית:
אלו הם, באופן נרחב, השאלות הכלליות העולות מעבודתה. משום ששאלות אלה הן רחבות בהיקפן, שיטות המחקר שלה לוקטו ממקורות שונים והן "נעות בטווח שמהתבוננות היסטורית ועד תצפית משתתפת, מראיונות עומק ועד ניתוח סמיוטי של טקסטים". זאת על מנת למפות את ההצטלבות המורכבת של טכנולוגיות תרבותיות, רגשות וארגונים כלכליים.
באמצעות עבודה על התפר שבין לימודי תקשורת, הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה של הרגשות, הסוציולוגיה של הקפיטליזם והסוציולוגיה של התרבות, עבודתה בוחנת את הדרכים בהן תקשורת פופולרית, מערכות ידע, כלכלה ורגשות נפגשים ובאופן הדדי מזינים זה את זה.
האוטופיה הרומנטית: בין אהבה לצרכנות.
ספרה זה של אילוז ראה אור לראשונה בשנת 1997 בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, הוא תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת זמורה ביתן ואוניברסיטת חיפה בשנת 2002. אילוז טוענת כי אהבה רומנטית היא אחד הנושאים המתאימים ביותר לבחינת המורכבות התאורטית ולבחינה אמפירית של נקודות ההשקה המבלבלות בין רגשות, תרבות וארגונים כלכליים, מפני שבניגוד לרגשות אחרים, האהבה הרומנטית השתנתה עם התפתחות הקפיטליזם. הספר זכה בפרס ציון הכבוד לתרומה בולטת מטעם התאחדות הסוציולוגים האמריקאים לשנת 2000. בספרה אילוז חקרה היסטורית וסוציולוגית את הדרכים בהן כלכלה, ארגונים חברתיים ותרבות הקפיטליזם המאוחר פועלים באינטראקציה זה עם זה כדי ליצור דרכים חדשות לארגון מפגשים רומנטיים. לדעתה רחוק הדבר מלהיות מנוגד לאינטרסים ואסטרטגיות כלכליות – כפי שטענו לעיתים תכופות היסטוריונים – אהבה רומנטית הייתה לווקטור צריכה של מוצרי פנאי, שיוצרו על ידי התעשייה המתרחבת של הפנאי. הרעיון המשתנה של ה"רומנטיקה" – אווירה שהתפשטה על פני משמעויות של תחושות מיוחדות לעומת אחרות – הובנתה כאסוציאציה למשמעויות של מוצרי פנאי כגון "סעודת מותרות", "מתנה מקורית", או "טיול אקזוטי". התסריטים הרגשיים דרכם אנשים חווים את תחושותיהם ותחושות של אחרים כרומנטיים, הם לכן בו זמנית כלכליים ותרבותיים, ורומזים כי ארגונים כלכליים ותרבותיים מזינים זה את זה באופן הדדי. ספר זה מתכוון למלא את המרווח בספרות אודות רגשות ותרבות ההמונים בכך שהוא מראה איך ולמה צמח קוד רגשי (רומנטי), מה היה התפקיד של תרבות התקשורת בת זמננו בהבניית, מתן לגיטימציה, והפצת קוד תרבותי ורגשי חדש, ואיך ההפצה של הקוד הרומנטי החדש מיצבה עצמה באופן אשר תאם את המבנה המעמדי.
תרבות הקפיטליזם.
ספר זה יצא לאור בעברית בהוצאת אוניברסיטה משודרת בשנת 2002. בספרה חקרה אילוז את הקשר בין תרבות וקפיטליזם ואת הדרכים השונות בהן הקשר הזה הומשג בספרות הסוציולוגית. בפרט, מתייחס הספר לשתי שאלות: הראשונה עוסקת בסיבה לצמיחה של הספירה התרבותית, כאוטונומית מפטרונות של המדינה או הכנסייה במהלך המאה ה-17 ולהתפתחותה לאחר מכן כספירה ציבורית במאה ה-18. אחת ממטרות הספר היא לזהות את הסוכנים החברתיים (בורגנות, בירוקרטיה מדינתית, אריסטוקרטיה) האחראים לאוטונומיזציה של הספירה התרבותית. השאלה השנייה עוסקת בשאלת ההשפעה של הקפיטליזם על ספירות של משמעויות ובפרט על הספירות הפרטית והציבורית. באופן מפורש יותר, הבעיה היא להבין כיצד הקפיטליזם בו זמנית נעל נשים באידאולוגיות מהותניות של מגדר ואהבת חיי המשפחה ובמקביל, כפי שהציעו אדם סמית', דייוויד יום ואחרים גם טיפח הקפיטליזם סנטימנטים "עדינים" כגון חברות, חמלה, ואהבה רומנטית, החיוניים להתפתחות חברה מתורבתת.
אופרה וינפרי וזהרו של הסבל: חיבור על תרבות פופולרית.