במחקרים שונים נמצא כי טראומת השואה עשויה לעבור אף לדור השלישי.
בשנת 2003 פורסם מחקר השוואתי שנערך בישראל בו הושוותה השפעת סבתות, שהיו ילדות ניצולות שואה, על מצבן הנפשי של בנותיהן (שהיו כבר אימהות בעת המחקר), לעומת סבתות שלא חוו את השואה. במחקר נמצא כי בעוד שאצל הסבתות, ניצולות השואה, ניכרו סימני האובדן הנפשי, בנות הדור השני לא נבדלו מקבוצת הבקרה במדדי התקשרות הורית (attachment), חרדה, תגובה מתח טראומטיות והתנהגות אימהית. המחקר מצביע על כך כי ניצולי שואה, אשר היו ילדים בתקופת השואה, הצליחו לגונן על ילדיהם מלהחשף לניסיונותיהם בשואה.
להעברת הטראומה בין הדורות עשויות להיות לא רק סיבות פסיכולוגיות אלא גם סיבות ביולוגיות. במחקר של החוקרת רחל יהודה שהתפרסם בספטמבר 2016 - "מחקר גן טראומת השואה" - היא מראה כי שינויים גנטיים שנבעו מהטראומה שעברו ניצולי השואה יכולים לעבור לצאצאיהם באמצעות "הורשה אפיגנטית" - הורשה שלא באמצעות הגנים המוכלים ב-DNA.
לקריאה נוספת.
מקורות
מחקרים
דור שני לשואה
קרן ברגר
קרן ברגר (נולדה ב-2 בספטמבר 1980) היא שחקנית ישראלית, זוכת פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי באודסה בשנת 2011.
ביוגרפיה.
נולדה בפתח תקווה לאב רופא שיניים ולאם המשמשת אוצרת במוזיאונים ברחבי העולם, בגיל עשר עברה המשפחה לתל אביב.
ברגר למדה בבית הספר לביטוי בימתי "הדרך" ומשחק מול מצלמה אצל רות דייכס.
בעלת תואר ראשון בתיאטרון ותולדות האמנות בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב.
דוברת עברית, אנגלית, צרפתית ואיטלקית שוטפת בנוסף לקצת רומנית ויידיש.
בשנת 2003, בזמן לימודיה, השתתפה בסרט טלוויזיה של אורי ענבר, "שתיקת הצופרים".
עם סיום הלימודים, בשנת 2005, החלה לשחק בתיאטרון "יידישפיל". בשנת 2006 שיחקה בטלנובלה "ילדות רעות" ב"ערוץ 24", שם גילמה את דמותה של בטי - זמרת וגיטריסטית לסבית המתמודדת עם שאלות של זהות מינית. בשנת 2007 שיחקה בסדרה "אולי הפעם" ב-Yes. באותה שנה שיחקה בעונה השנייה של הטלנובלה "האלופה" בערוץ הוט 3.
בשנת 2012 השתתפה בסדרת הדרמה "קטמנדו" ושיחקה בתפקיד הראשי בסרט הקצר "העיוורת" של יואב לוסטיג שהתבסס על הסיפור הקצר העיוורת מאת יעקב שטיינברג. השתתפה גם בסדרות "יחפים" ו"אדמה". הופיעה במחזה "מחילה", בעיבוד לתיאטרון של הרומן "סיפור פשוט" ובעיבוד לתיאטרון של "פרידות", ושיחקה בתפקיד ראשי בסרטו של איתן פוקס, "בננות" משנת 2013.
השתתפה בשני סרטי קולנוע עצמאיים שצולמו באותה עת: "אף פעם לא מאוחר מדי" של עדו פלוק (2012) ו"2 בלילה" של רועי ורנר וירון ברובינסקי (2012). בראיון אמרה על צילומים אלה, כי "היו חוויה מאוד אינטנסיבית, על סף הסכיזופרנית... סיימנו לצלם בתל אביב את 2 בלילה בארבע לפנות בוקר, וב-12 בצהריים באו לקחת אותי לחיפה לצילומים של אף פעם לא מאוחר מדי. לא ישנתי במשך שלושה שבועות, זאת הייתה חוויית אקסטרים".
בשנת 2014 שיחקה בסרט הדרמה "מקום בגן עדן" בבימויו של יוסי מדמוני לצד מיכאל אלוני, רותם זיסמן-כהן, אלון אבוטבול ואחרים.
ב-7 בינואר 2015 שידר ערוץ 1 את התוכנית "איסור ונגיעה" ובה הוצג הסרט "ההפך" בבימויו של עמיחי גרינברג המבוסס על הספר "ההפך" מאת יהושע גרינברג. סיפור על אהבה בין בחור ישיבה בגילומו של איתמר רוטשילד לבין נערה חולה בסרטן בגילומה של קרן ברגר.
בשנת 2016 שיחקה בסרטו של ארז תדמור "ארץ פצועה" שזכה ב-3 פרסי אופיר. באותה שנה החלה לשחק בעונה השנייה של סדרת הנוער "כוכב הצפון" בערוץ דיסני למנויי Yes.
ב-2017 שיחקה בסרטו של מתן יאיר, "פיגומים".
בשנת 2020 שיחקה בסדרת הדרמה "הטבח".
אלן ג'ונסון-סירליף
אֶלן ג'ונסון-סירליף (באנגלית: Ellen Johnson-Sirleaf, נולדה ב-29 באוקטובר 1938) היא פוליטיקאית ליברית אשר כיהנה כנשיאת ליבריה בשנים 2006–2018. היא האשה הראשונה שנבחרה להנהגת מדינה ביבשת אפריקה. מכונה בפני תומכיה "אשת הברזל", כפי שכונתה בשעתה ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר. כלכלנית בהכשרתה. זכתה, יחד עם שתי נשים נוספות, בפרס נובל לשלום לשנת 2011, על מאמציה להענקת שוויון זכויות לנשים ומאבקה לקידום זכויות האדם.
תחילת דרכה.
ג'ונסון סירליף, נולדה במונרוביה, בירת ליבריה לאם ממוצא מעורב של שבט הקרו וגרמניה, ואב משבט הגולה. ולמרות שעל פי מוצאה היא לא נחשבת "ליברית אמריקאית" כלומר צאצאית של קבוצת המיעוט של צאצאי העבדים מאמריקה, לעיתים קרובות היא זוהתה עם הקבוצה. אביה היה פעיל פוליטי והיה הראשון משבטו שישב בפרלמנט.
היא התחתנה בגיל 17 לג'יימס סירליף ובשנת 1961 התגרשה ממנו בגלל התעללות מצידו. באותה התקופה עבדה כספרנית ונאלצה לגדל את ארבעת ילדיה בבית הרוס.
היא למדה בתיכון מתודיסטי במונרוביה, ובהמשך קיבלה תואר בחשבונאות מהקולג' לעסקים במדיסון, ויסקונסין, ארצות הברית ולאחר מכן תואר בכלכלה מאוניברסיטת קולורדו, וכמו כן קיבלה תואר בניהול ציבורי (Master of Public Administration) מאוניברסיטת הרווארד ב-1971, והייתה פעילה בארגונים חברתיים.
עם גמר הלימודים היא חזרה לליבריה ועבדה בממשלתו של ויליאם טולברט והייתה לעוזרת של שר האוצר.
מאבקים פוליטיים וגלות כפוייה.
בתום לימודיה האקדמיים שבה ג'ונסון סירליף לליבריה ומונתה לעוזרת שר האוצר בממשלתו של ויליאם טולברט. ב-1979 מונתה להיות שרת האוצר של ליבריה. בזמן שהייתה שרת האוצר של ליבריה היא תמכה בעקביות בכלכלה החופשית ובמערב ובזכות זה הייתה לחביבת האמריקאים וקרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי. סמ"ר סמואל דו תפס את השלטון ב 12 אפריל 1980 בהפיכה צבאית; טולברט נרצח וכל ארבעת חברי ממשלתו הוצאו להורג בידי כיתת יורים. דו ותומכיו השתלטו על המדינה והובילו טיהור נגד הממשלה הקודמת. סירליף קיבלה בתחילה תפקיד בממשלה החדשה כנשיאת הבנק הליבריאני לפיתוח והשקעות, אם כי היא ברחה מהארץ בנובמבר 1980 לאחר שביקרה בפומבי את דו ואת מועצת הגאולה לעם על ניהולם של המדינה. שנה לאחר מכן נרצח הנשיא טולברט על ידי רב-סמל סמואל דו ובוצעה הפיכה במדינה שבעקבותיה נאלצה לעבור לגלות בקניה, שם עבדה בסיטיבנק, המספק שירותי בנקאות ללקוחות פרטיים.
התמיכה האמריקאית והבינלאומית למעשה הצילו את חייה בתקופות שבהן עברה משפטי ראווה, נשפטה למאסר ויציאה לגלות.
ב-1985 שבה לליבריה כדי להתמודד לפרלמנט, אולם בנאום שנשאה מתחה ביקורת על הממשל של דו, ובשל כך נעצרה ונשלחה ל-10 שנים בכלא. אולם גל מחאות בינלאומי ולחץ אמריקאי הביא לשחרורה כעבור זמן קצר. לאחר מכן עברה להתגורר בוושינגטון הבירה, שם עבדה בבנק העולמי. ב-1997 שבה פעם נוספת לליבריה והתמודדה על הנשיאות נגד צ'ארלס טיילור, בו תמכה שבע שנים קודם לכן כשביצע את ההפיכה במדינה שהביאה לסיום שלטונו של סמואל דו. בבחירות היא קיבלה 10% בלבד מקולות הבוחרים. הנשיא טיילור הציג את ההתמודדות שלה נגדו בבחירות כבגידה והעמיד אותה לדין במשפט ראווה, דבר שאילץ את ג'ונסון סירליף לחזור לגלות נוספת בארצות הברית. במהלך תקופתה בגלות סירליף הייתה בכמה תפקידים מפתח ביניהם עבדה באו"ם וחקרה את רצח העם ברואנדה ואת תפקידיהן של הנשים בהובלה לשיחות השלום. כמו כן סירליף הקימה תאגיד בשם "קורמה" ששם לו למטרה לסייע ליזמים ממדינות אפריקה.
בחירות 2005 ובחירתה לנשיאה.
במרץ 2003, לאחר שהושג הסכם שלום לסיום מלחמת האזרחים העקובה מדם במדינה, נאלץ צ'ארלס טיילור לוותר על כסאו ולצאת לגלות, דבר שאיפשר לג'ונסון-סירליף להכשיר את הקרקע לקראת התמודדותה בבחירות ב-2005. בזמן זה כיהנה בתפקיד ראש הוועדה לרפורמת העמלות במדינה. בבחירות 2005 הללו התמודדה מול שחקן הכדורגל הבינלאומי ג'ורג' ואה, שזכה לפופולריות בציבור, ובמיוחד בקרב צעירי ליבריה העניים והמובטלים. בסיבוב הראשון הוביל וואה על ג'ונסון סירליף בהפרש של שמונה אחוזים, אולם בסיבוב השני, שהתקיים בנובמבר 2005 קיבלה ג'ונסון-סירליף כ-60% מקולות הבוחרים וב-16 בינואר 2006 נכנסה לתפקידה כנשיאת ליבריה. בטקס ההכתרה שלה הגיעו פוליטיקאים מכובדים מרחבי העולם כולל מזכירת המדינה של ארצות הברית קונדוליזה רייס והגברת הראשונה לורה בוש.
מדיניות.
כנשיאה, התמודדה ג'ונסון-סירליף מול מגוון רחב של בעיות חמורות במדינה, כשהמשימות העיקריות שלפניה הן טיפול באבטלה הגבוהה (75% - 80%), שיקום התשתיות שנהרסו עקב 14 שנות מלחמת אזרחים ונטרול השסע החברתי במדינה. במישור הפוליטי, היה עליה להתמודד עם רבים מתומכיו (ואף קרובי משפחתו) של הנשיא הקודם טיילור, שעדיין איישו עמדות פוליטיות בכירות.
כמו כן פעלה להשיג השקעות זרות וסיוע חוץ, ובין השאר חתמה עם נשיא סין, חו ג'ינטאו, על שבעה הסכמי סחר בין המדינות, בעת ביקורו של ג'ינטאו בליבריה בפברואר 2007. בנוסף דאגה ג'ונסון-סירליף לחידוש אספקת החשמל לבירה מונרוביה תוך 150 יום מכניסתה לתפקיד, כשהיא מכריזה כי "חיבור העיר לרשת החשמל מסמל את המסע שליבריה עושה מחושך לאור".
סירליף התמקדה רבות בבעיות הנשים במדינה. הנושא של אונס לפני כהונתה היה טאבו והיא קידמה חוקים חדשים שהרחיבו את ההגדרה של אלימות מינית וגם ענישה וההשלכות של אונס. היא הבטיחה לאכוף את החוקים נגד אונס בלי פחד וזה עבר בחקיקה של המדינה. על אף כינויה אשת הברזל הצהירה ג'ונסון כי היא רוצה להביא "רגישות אימהית" לנשיאות כדי לרפא את הפצעים העמוקים שנגרמו ב14 שנים של מלחמות אזרחים עקובות מדם, מלחמות שהרסו את ליבריה עד היסוד.