הילד של פילה (באנגלית: Fiela's Child) הוא רומן מאת הסופרת דלין מתיה, שפורסם בשנת 1986. עלילת הספר מתרחשת ביערות נייסנה שבדרום אפריקה במאה ה-19, ומביאה את סיפורו של בנג'מין, ילד לבן שגדל במשפחה צבעונית. הספר עוסק בנושאים כגון גזענות, מעמד נשים בחברה, ויכולתו של האדם לבחור את זהותו ולעצב את גורלו.
עלילה.
פילה קומואטי היא אישה צבעונית שחיה בעמק לונג עם בעלה סלין וארבעת ילדיהם. המשפחה מתפרנסת מחקלאות זעירה ומגידול יענים למכירת נוצותיהם. לילה אחד היא מתעוררת מקול בכי ומגלה על סף דלת ביתה ילד לבן, בן שלוש בערך. אחרי כמה ניסיונות בירור כושלים וככל שחולף זמן והילד נקשר אליה, פילה מחליטה לאמץ אותו. היא מעניקה לו את השם בנג'מין, ומגדלת אותו כאחד מילדיה.
תשע שנים לאחר מכן מגיעים לעמק פקידים ממשלתיים לצורך מפקד תושבים. הם נדהמים למצוא ילד לבן אצל משפחה צבעונית, ואחד מהם נזכר שלפני תשע שנים נעלם ילד כבן שלוש ממשפחה המתגוררת ביער. על אף טענותיה ההגיוניות של פילה על כך שלא ייתכן שילד הלך לבדו את כל הדרך הארוכה מהיער לעמק, וגם תחנוניה הנואשים לחמלה על הילד, הגברים חוזרים עם צו בית משפט ולוקחים איתם את בנג'מין כדי לערוך בירור מול המשפחה ולהביא את העניין להכרעת שופט.
כשבנג'מין לא חוזר לאחר כמה ימים, פילה מחליטה לצאת בעצמה למסע אל העיירה המדוברת ולברר מה קרה. היא נתקלת בתגובות אטומות ובסופו של דבר מתבשרת שברטה ואן רוין, האישה שילדה אבד, זיהתה את בנג'מין מיד מבין מספר ילדים שעמדו בשורה ועל בסיס הוכחה זו פסק השופט שהוא אכן לוקאס ואן רוין האבוד. נאסר על פילה לראות אותו, וכשהיא מתעקשת להמשיך להיאבק מאיימים עליה שינקטו נגדה צעדים חמורים.
בנג'מין מתקשה להסתגל לביתו החדש, מתגעגע מאוד למשפחתו הקודמת ובמשך תקופה ארוכה נאחז בתקווה שפילה תבוא לקחת אותו בחזרה. אביו החדש, אליאס ואן רוין, הוא אדם ערמומי, נצלן וגס רוח שנוהג בו בקשיחות ומכה אותו. כשחולפות השנים הוא מסתגל בהדרגה למצבו, מצטרף לאביו בעסק הכנת קורות העץ, ומפתח קשר חזק במיוחד עם נינה, אחותו הקטנה, מלאת הדמיונות והמרדנית.
באחד הימים כשהוא נשלח לעיירה, לוקאס רואה לראשונה את הים, ושולח לאביו הודעה שהוא לא חוזר ליער. הוא מבקש להצטרף לצוות הסירה של הנתב ג'ון בן בעמדת התצפית של הכניסה ללגונה, אך האיש הנוקשה מסרב להעסיק אותו כיוון שאין לו ניסיון. אף על פי כן לוקאס נשאר על החוף ומתפרנס מעבודות מזדמנות. מדי פעם הוא נפגש עם נינה שעובדת אצל אישה מבוגרת בבית בכפר הסמוך. באחד הערבים לוקאס נוכח לדעת שהוא מאוהב בה, ומרגיש אשם, מבויש ומבולבל בגלל רגשות כאלה כלפי אחותו. החידה של זהותו ועברו אינה מניחה לו והוא מתקשה למצוא מנוחה וסיפוק בחייו.
כשמגיעה אליו הודעה על מותו של דוד קומואטי, בנה הבכור של פילה, לוקאס הולך לעמק לונג ומתאחד עם משפחתו הקודמת. כשהוא מספר לפילה על רגשותיו והתסכול שבו הוא שרוי היא אומרת לו שהוא חייב ללכת לברטה ואן רוין ולדרוש ממנה את האמת. לוקאס מתעמת עם ברטה, אך היא, מבוהלת ועקשנית, נשבעת שהוא בנה.
לוקאס המיואש חוזר אל החוף, ושם מצטרף לצוות המשוטאים של הנתב, לאחר שסלין לימד אותו לחתור בזמן ששהה בעמק. באחד הימים נשלחת הסירה להציל אנשי צוות מספינה שעלתה על שרטון, ולוקאס מנסה להציל ימאי צעיר שמת כמה רגעים לאחר מכן, חוויה שמזעזעת אותו קשות. נינה מנחמת אותו והם מבינים שרגשותיהם הדדיים, אך לא יכולים לעשות דבר בנידון. לוקאס חוזר אל היער פעם נוספת, ומוצא שם את ברטה במצב נפשי מעורער, מוטרדת ואכולת רגשות אשמה. היא מתוודה לבסוף ומספרת שביום שהגיעה לעיירה הייתה מבולבלת ומפוחדת מאוד מההתרחשויות ומהסביבה הלא מוכרת, וכשאחד הגברים ממפקד האוכלוסין לחש לה לבחור בילד עם החולצה הכחולה היא צייתה לו. היא בוכה ומודה שידעה בלבה כל השנים שבנה האמיתי מת ושלקחה ילד של מישהו אחר. לוקאס קם ויוצא אל העיירה, שם הוא מוצא את האיש המדובר, אך למרות רגשותיו הסוערים הוא רק מתבונן בו ואז הולך מהמקום. בזכות הידיעה על זהותו החופשית, הוא משנה חזרה את שמו לבנג'מין קומואטי, מודיע לג'ון בן שיישאר בצוות הסירה עד שיימצא מישהו שיחליף אותו ואז יחזור לעמק לונג, ובינתיים מבקש רשות ללכת לבקר את נינה.
השואה בסרביה
השואה בסרביה הייתה רצח עם שביצעו הנאצים ועוזריהם הקרואטים בסרבים, יהודים וצוענים במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה בסרביה. סרביה כוללת כיום אזורים שלא היו בידי גרמניה הנאצית בשנים 1941 עד 1945, בהם פרובינציית וויבודינה בצפון סרביה שהורכבה מאזור דלווידק ההונגרי ועירו העיקרית נובי סאד, וכן אזורים נוספים בסבריה - הבנאט וסרם (סירמיה) . המבצע העיקרי של הפשעים היה הוורמאכט הגרמני שהוצב בסרביה הכבושה, בסיוע התנועה הפשיסטית היוגוסלבית של דימיטרייה ליוטיץ' זבור והמשטר משתף הפעולה הסרבי של מילאן נדיץ'.
בספטמבר 1938 הצהיר שר החוץ של יוגוסלביה אנטון קורושץ, כומר רומי קתולי ומנהיג השמרנים הסלובניים, כי "סוגיה יהודית לא הייתה קיימת ביוגוסלביה ... פליטים יהודים מגרמניה הנאצית לא מתקבלים כאן בברכה." בדצמבר 1938 הודח הרב יצחק אלקלעי, חבר הממשלה היהודי היחיד.
ב-25 במרץ 1941 חתם הנסיך פאבלה מיוגוסלביה על ההסכם התלת-צדדי, ובכך כרת ברית בין ממלכת יוגוסלביה ומדינות הציר. ההסכם לא היה פופולרי ביותר, במיוחד בסרביה ובמונטנגרו, והפגנות פרצו. ב-27 במרץ הפילו קצינים צבאיים סרבים את פאבלה. הממשלה החדשה ביטלה את תמיכתה בציר, אך לא דחתה את ההסכם התלת-צדדי. עם זאת, כוחות ציר, בראשות גרמניה הנאצית פלשו ליוגוסלביה באפריל 1941.
במרכז סרביה הקימו הכובשים הגרמנים את טריטוריית השלטון הצבאי בסרביה ( "Gebiet des Militärbefehlshabers"), האזור היחיד ביוגוסלביה שהיה תחת ממשל צבאי גרמני ישיר. המפקד הצבאי הגרמני בסרביה מינה ממשלת בובות אזרחית סרבית שתבצע משימות אדמיניסטרטיביות תחת הנחיות ופיקוח גרמניים. המשטרה והצבא של ממשלת הבובות פעלו תחת מפקדים גרמנים.
ביולי 1941 החלה התקוממות בסרביה נגד הכובשים הגרמנים, שכללה את הקמתה של רפובליקת אוז'יצה , הטריטוריה המשוחררת הראשונה באירופה במלחמת העולם השנייה. כדי לחסל את המרד הקימו הגרמנים באוגוסט 1941 את ממשלת הבובות של מילאן נדיץ', שקיבלה אחריות על פעולות רבות הקשורות לשואה, כולל רישום ומעצר של יהודים ושליטה משותפת במחנה הריכוז באנייצה שבבלגרד.
השואה.
ב-13 באפריל 1941, לפני שהצבא היוגוסלבי נכנע רשמית, הורה וילהלם פוקס - ראש יחידת איינזצגרופן בבלגרד - על רישום יהודי העיר. בהוראתו נאמר כי כל מי שלא נרשם, יירה. זמן קצר לאחר מכן הוציא מפקד השדה, קולונל (אלוף-משנה) פון קייזנברג, צו שהגביל את חופש התנועה שלהם. ב-29 באפריל 1941 הוציא ראש המינהל הצבאי הגרמני בסרביה, האראלד טורנר צו לרישום כל היהודים והצוענים בסרביה. הצו קבע ענידת סרטי זרוע צהובים, עבודות כפייה ועוצר, הגביל את הגישה למזון ואסר שימוש בתחבורה ציבורית.
ב-30 במאי פרסם המפקד הצבאי הגרמני בסרביה, הלמוט פרסטר , את חוקי הגזע העיקריים: תקנה בדבר יהודים וצוענים ( "Verordnung Betreffend Die Juden Und Zigeuner"), שהגדירה מי נחשב יהודי וצועני. החוק הדיר את היהודים והצוענים מחיי ציבור וכלכלה, רכושם נתפס, הם חויבו להירשם ברשימות מיוחדות ("Judenregister ו-Zigeunerlisten") וחויבו בעבודות כפייה. הצו הורה על יהודים וצוענים לענוד סרט צהוב, אסר עליהם לעבוד במוסדות ובמקצועות ציבוריים בתור עורכי דין, רופאים, רופאי שיניים, וטרינרים ורוקחים, ואסר עליהם ביקורים בבתי קולנוע, תיאטראות, מקומות בילוי, מרחצאות ציבוריים, מגרשי ספורט ושווקים.
השמדת יהודי סרביה בידי הגרמנים הנאצים בוצעה בשני שלבים. בין יולי לנובמבר 1941 נרצחו גברים יהודים בירי, במסגרת הוצאות להורג כפעולות תגמול שביצעו כוחות גרמנים בתגובה להתקוממות הפרטיזנים האנטי-נאצים בסרביה. הגנרל הגרמני פרנץ במה הורה להוציא להורג 100 אזרחים על כל חייל גרמני שנהרג ו-50 על כל חייל שנפצע. בהוראתו נכתב כי יש לשלוף בני ערובה מבין "כל הקומוניסטים, חשודים בקומוניזם, כל היהודים וכן תושבים לאומנים ודמוקרטיים". בסך הכל הוצאו להורג כ-30,000 איש על ידי הנאצים במהלך החודשיים הראשונים של מדיניות זו, כולל כמעט כל הגברים היהודים הסרבים, כמו גם עשרות אלפי סרבים. לאחר הוצאה להורג של עשרות אלפי גברים יהודים, סירב הוורמאכט בבלגרד להרוג נשים וילדים בטענה שזה "חסר כבוד".
ניסיון רצח העם הנוסף התקיים בין דצמבר 1941 למאי 1942 וכלל כליאת נשים וילדים במחנה הריכוז סמלין ובגנים לשעבר בבלגרד ורציחתם במשאיות גז ניידות המכונה "זאוארוואגן". מחנה הריכוז סיימישטה הוקם מעבר לנהר סאווה בבלגרד, על שטח המדינה העצמאית של קרואטיה, כדי לחסל יהודים, סרבים, צוענים ועוד. על פי הערכות, 7,000 עד 10,000 יהודים הושמדו על ידי הנאצים במחנה ריכוז זה וכן יותר מ-10,600 סרבים וצוענים.
מפקד האס-אס האראלד טורנר, ראש הממשל הצבאי הגרמני בסרביה, תיאר כיצד הנאצים ביצעו את רצח העם של היהודים הסרבים:
הגרמנים נעזרו במשתפי פעולה מקומיים בממשלת נדיץ' ואחרים, שעזרו לאסוף את היהודים, הצוענים והסרבים. דימיטרייה ליוטיץ' הקים מפלגה פאן-סרבית, פרו-נאצית ופשיסטית בשם "זבור", ארגון פעיל שפרסם ספרות אנטישמית קיצונית.
עמנואל שפר, מפקד משטרת הביטחון והגסטפו בסרביה, שהורשע בגרמניה בשנת 1953 בגין מותם של 6,000 יהודים סרבים בסיימישטה, הבריק לברלין לאחר רצח היהודים במאי 1942: