בראשית המאה ה-19 החלו מהגרים צרפתים להגיע לצ'ילה. רבים מהם היו גולים פוליטיים, חיילים לשעבר ומדענים. בשנת 1846 כוננו צ'ילה וצרפת יחסים דיפלומטיים לאחר חתימת "חוזה הידידות, המסחר והניווט". משנת 1860 הגיעו כמה אלפי מהגרים צרפתים והתיישבו בצ'ילה.
במהלך מלחמת האזרחים הספרדית, הקונסול הצ'יליאני המיוחד להגירה בפריז, פבלו נרודה שכר ספינת קיטור צרפתית בשם ויניפג והעלה עליה 2,200 פליטים ספרדים שברחו מספרד במהלך מלחמת האזרחים. רבים התגוררו בתנאים פרועים במחנות מעצר בצרפת. הספינה יצאה מצרפת באוגוסט 1939 והגיעה לנמל צ'ילה בוולפראיסו ב-3 בספטמבר 1939. במהלך מלחמת העולם השנייה צ'ילה נותרה נייטרלית לאורך כל המלחמה. בשנת 1943, צ'ילה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם מדינות הציר. במהלך תקופה זו, טייסת צ'יליאנית, מרגוט דוהלד נסעה לאירופה, שם הצטרפה לכוח העזר של התובלה האווירית והטיסה 1,500 מטוסים מבסיסים אנגלים לאזורי לחימה בצרפת.
בשנת 1964 ביקר נשיא צרפת שארל דה גול בביקור רשמי בצ'ילה, והפך לנשיא צרפת הראשון שביקר במדינה. בשנת 1965 הפך הנשיא אדוארדו פריי מונטלווה לראש המדינה הצ'יליאני הראשון שערך ביקור רשמי בצרפת. בשנת 1971 מונה פבלו נרודה לשגריר צ'ילה בצרפת שם כיהן עד 1973. בהיותו בצרפת, קיבל נרודה את פרס נובל לספרות.
ב-11 בספטמבר 1973, צ'ילה חוותה הפיכה כאשר כוחות הנאמנים לגנרל אוגוסטו פינושה השתלטו על הממשלה והדיחו את הנשיא סלבדור אלנדה. אלפי צ'יליאנים ברחו מהארץ מחשש לרדיפה. ב-28 בספטמבר 1973, צרפת החלה לקלוט פליטים מצ'ילה ליישוב מחדש. זמן קצר לאחר ההפיכה ניתקה צרפת את היחסים הדיפלומטיים עם צ'ילה עקב הפרות זכויות האדם על ידי הממשלה. היחסים בין צ'ילה לצרפת כוננו מחדש בשנת 1989 כשחזרה הדמוקרטיה בצ'ילה. בשנת 2003 שידרה העיתונאית הצרפתית מארי-מוניק רובין סרט תיעודי שכותרתו "Escadrons de la mort: l'école française" (חוליות המוות: בית הספר הצרפתי) בערוץ הטלוויזיה הצרפתי Canal +. בסרט התיעודי הצהירה הגב' רובין כי היא גילתה ארכיונים בקה ד'אורסה שהראו כי ממשלתו של נשיא צרפת ואלרי ז'יסקר ד'אסטן שיתפה פעולה עם הגנרל אוגוסטו פינושה וארצות הברית במבצע קונדור, קמפיין של דיכוי פוליטי וטרור ממלכתי הכוללים פעולות מודיעין והתנקשויות בצ'ילה, כדי למגר את ההשפעה והרעיונות הקומוניסטיים או הסובייטים. בפברואר 2004 הצהיר שר החוץ הצרפתי דומיניק דה וילפן בביקור בצ'ילה כי לא היה שום שיתוף פעולה בין צרפת למשטר הצבאי של צ'ילה.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים מחדש בין שתי המדינות, היחסים השתפרו במידה ניכרת. היו כמה ביקורים רמי דרג בין מנהיגי שתי המדינות ושתי המדינות חתמו על הסכמים דו צדדיים רבים.
ביקורים רשמיים.
ביקורים רשמיים מצ'ילה לצרפת
ביקורים רשמיים מצרפת לצ'ילה
הסכמים דו צדדיים.
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו צדדיים כמו הסכם לשיתוף פעולה תרבותי (1955), הסכם לשיתוף פעולה טכני ומדעי (1962); הסכם לביטוח לאומי (1999); הסכם לשיתוף פעולה דו-צדדי בנושא שינוי אקלים (2003); הסכם להימנעות ממיסוי כפול והעלמת מיסים (2004); הסכם לשיתוף פעולה עם אנרגיה מתחדשת (2009); הסכם על אשרת עבודה וחופשה (2015) והסכם לקידום תיירות בין שתי המדינות (2015).
תחבורה.
קיימות טיסות ישירות בין סנטיאגו לפריז עם אייר פראנס וטיסות ישירות בין סנטיאגו לפפאטה, פולינזיה הצרפתית עם LATAM צ'ילה.
יחסי סחר.
בשנת 2002 חתמה צ'ילה על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את צרפת). בשנת 2017 הסתכם המסחר בין צ'ילה לצרפת ב-2 מיליארד יורו. הייצוא העיקרי של צ'ילה לצרפת כולל: נחושת; פירות וזרעים; דבק עץ; דגים וסרטנים; ויין. הייצוא העיקרי של צרפת לצ'ילה כולל: כורים גרעיניים, דוודים, מכונות ומכשירים; מכוניות וטרקטורים; מכונות וחומרים חשמליים; תרופות; ומוצרים כימיים. צ'ילה היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של צרפת בדרום אמריקה (אחרי ברזיל).
קרחון סן מרטין
קרחון סן מרטין (באנגלית: San Martín Glacier) הוא קרחון רחב, הזורם לכיוון מערב, וחוצה את רכס ארגנטינה, בהרי פנסקולה בארץ המלכה אליזבת, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון צפון מערב בין גבעות פאנזאריני וגבעות שניידר.
הקרחון ממוקם בסמוך לבסיס המחקר בלחרנו II.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הרכס.
הקרחון מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1956–1957.
מקור השם.
הקרחון נראה מן האוויר בזמן הטיסה הארגנטינית הראשונה לקוטב הדרומי בינואר 1962, ונקרא "העמק האמצעי" (בספרדית: Valle Medio) בהתאם למיקומו.
שמו הנוכחי של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שמה של שוברת הקרח הארגנטינית, אשר הביאה את משלחת החקר הראשונה לתחנת חנרל בלחראנו, שעל מדף הקרח רון-פילכנר בעונת המחקר (הקיץ האוסטרלי) 1954–1955, ולאחר מכן ערכה מספר מסעות אספקה לאזור.
לארי יאנג (מוסיקאי)
היינריך להמן-וילנברוק
פרגטנקפיטן היינריך להמן-וילנברוק (בגרמנית: Heinrich Lehmann-Willenbrock; 11 בדצמבר 1911 - 18 באפריל 1986) היה מפקד צוללת ב"קריגסמרינה" בגרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. הוא מדורג כשישי מבין מפקדי הצוללות המצליחים ביותר בקרב האטלנטי נגד בעלות הברית. הוא פיקד על ארבע צוללות, כולל U-96, צוללת מסוג VIIC, שזכתה להכרה רחבה כאשר אחד מהסיורים שלה תועד ופורסם על ידי חבר מלווה בחברת התעמולה לותר-גינטר בוכהיים. ללהמן-וילנברוק הוענק עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון. סיפור ה-"U-96" עובד בסופו של דבר למיני סדרה וסרט בשם "Das Boot", בו מילא את תפקיד הקפטן יירגן פרוחנוב.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
להמן-וילנברוק נולד ב-11 בדצמבר 1911 בברמן, שהייתה חלק מהאימפריה הגרמנית. הוא הצטרף לרייכסמרינה של רפובליקת ויימאר באפריל 1931, כמועמד לקצין, וקיבל את הכשרתו הבסיסית בחיל הרגלים הימי. הוא הועלה לדרגת צוער באוקטובר 1931 והשתתף בהכשרה של קצין חיל הים ממרץ 1932 עד ינואר 1933. לאחר מכן קודם לדרגת מידשיפמן ובמשך השנתיים הבאות ביצע אימונים בים. באוגוסט 1933 הוא מונה גם לקצין ניווט בספינת השירות "וזר". הוא הועלה לדרגת מידשיפמן בכיר בינואר 1935.
באפריל 1935, הועלה להמן-וילנברוק לתפקיד לויטננט צור זי והוקצה כקצין איתות על הסיירת קרלסרוהה. בשנה שלאחר מכן, בספטמבר 1936, הוא הוקצה למשך חמישה חודשים למטה הצי בגליצבורג לפני שקיבל הוראות להתייצב כקצין מערכות על ספינת השיט הורסט וסל. להמן-וילנברוק התייצב על הספינה בפברואר 1937, לאחר שהועלה חודש קודם לכן לדרגת אובר-לויטננט צור זי. הוא שירת בספינה במשך עשרים ושישה חודשים לפני שהגיש בקשה להצטרף לזרוע הצוללות של הצי הגרמני
מלחמת העולם השנייה.
להמן-וילנברוק הועבר לזרוע הצוללות של חיל הים הגרמני באפריל 1939. לאחר שירותו כקצין בכיר ב-U-8, הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט ומונה למפקד U-5 בדצמבר 1939. הסיור הראשון שלו, שנמשך 15 יום, היה לאורך חופי נורווגיה במהלך מבצע הרטמוט, פעולת הצוללות לתמיכה בפלישה לנורווגיה.
עם שובה של "U-5", להמן-וילנברוק הועבר לצוללת U-96, צוללת מסוג VIIC. במהלך שלושה סיורים בפיקודו של ווילנברוק, "U-96" הטביעה 125,580 טונות של ספונה של בעלות הברית. בשנת 1941 הטביעה U-96 שלוש ספינות חיילים בריטיות, כל אחת עם אובדן חיים ניכר. במהלך הסיור השביעי היה לותר-גינטר בוכהיים על "U-96" ותיעד את פעולות הצוללת בספרו "Das Boot".
להמן-וילנברוק עזב את "U-96" במרץ 1942, הועלה לדרגת קורבטנקפיטן ומונה למפקד הצוללת U-9, שהוצבה בברסט. ב-2 בספטמבר 1944 הוא קיבל את הפיקוד על U-256 ונמלט מברסט הנצורה ימים ספורים לפני כניעתה של העיר. הוא הגיע לברגן, נורווגיה, ב-23 באוקטובר. בברגן התמנה למפקד הצוללת U-11, וכיהן בתפקיד עד הכניעה הגרמנית בנורווגיה ב-9 במאי 1945.
סיכום פעולותיו.
במהלך סיוריו עם "U-96", הוענקו ללהמן-וילנברוק העיטורים צלב הברזל מדרגה שנייה, צלב הברזל מדרגה ראשונה, תג מלחמת הצוללות, צלב האבירים של צלב הברזל וצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון על הישגיו. הוא הטביע 24 אוניות בהדחק של 170,237 טון, פגע בשתי אוניות בהדחק של 15,864 טון ופגע פגיעה מוחלטת בספינה אחת בהדחק של 8,888 טון. בסך הכל במהלך פעולותיו 1,272 אנשים איבדו את חייהם.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה הפך להמן-וילנברוק לקברניט ספינות סוחר. במשך 5 שנים החל מ-1969 היה הקברניט הראשון של אניית הסוחר הגרמנית המונעת בהנעה גרעינית "אוטו האן".
הוא התגורר בברמן, עד מותו ב-18 באפריל 1986.
משה שהם (שטיינפלד)
משה שהם (שטיינפלד) (13 בינואר 1887- 17 בספטמבר 1967) היה איש ציבור ובעל בית דפוס.
קורות חייו.
נולד בבנדין, פולין, י"ז טבת תרמ"ז (1887), לאביו דב (דוב בעריש, מצאצאי ר' דב-בר ברגר (גרבר), ולאמו שושנה (רוזלה) בת ר' מרדכי רייך מבנדין (משפחה גדולה של למדנים וחסידי רדומסק של "תפארת שלמה").
אביו היה מהנחטפים באונס בילדותם ("גזרת הקנטוניסטים") לצבא ניקולאי הראשון, שרת שנים רבות בצבא ואחרי שחרורו התמסר ללמוד תורה ובשנותיו האחרונות היה רב בבנדין.
פעילותו מחוץ לארץ ישראל.