ב-1881 נערך מפקד האוכלוסין הראשון לאחר עצמאות בולגריה. בעיר וארנה נמנו 24,555 תושבים ובעת ההיא הייתה העיר השנייה בגודלה בנסיכות. ב-1885, לאחר האיחוד עם מחוז רומליה המזרחית ובתוכו העיר פלובדיב, הפכה לעיר השלישית בגודלה. מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה כי 92.5% הם ממוצא בולגרי ו-3.8% ממוצא טורקי. בין השנים 2001 ל-2009 גדלה אוכלוסיית העיר בשיעור של 15.18%. לפי נתוני מפקד האוכלוסין שנערך בבולגריה בפברואר 2011, התגוררו בווארנה 334,870 נפשות והיא השלישית בגודלה בבולגריה אחרי סופיה ופלובדיב.
הקהילה היהודית.
ייסוד הקהילה.
עדויות לקהילה יהודית מאורגנת בווארנה קיימות מראשית המאה ה-19. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) נכבשה וארנה על ידי צבא האימפריה הרוסית ובני הקהילה סבלו מהתקפות וממעשי שוד רבים במהלך הכיבוש ובמיוחד בעת נסיגת הכוחות. ב-1835 הגיעו לעיר עשרות רבות של פליטים יהודים מהעיר אדירנה לאחר השריפה הגדולה שכילתה את הרובע היהודי בעיר. במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885) מימנו בני הקהילות היהודיות ברוסה, בווארנה ובווידין שני גדודים של לוחמים יהודיים בני עירם, שמנו 800 חיילים.
בממלכת בולגריה העצמאית.
ב-1900 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה 1,300 נפשות, רובם ספרדים ומיעוטם אשכנזים. בראשית המאה ה-20 הופיע בעיר עיתון אנטישמי וב-1904 היו בעיר התפרעויות על רקע זה. ב-29 באוגוסט 1920 יוצגה קהילת וארנה בכנס הקהילות היהודיות המאורגנות בממלכת בולגריה שהתקיים בסופיה, על ידי ראשי הקהילה ד"ר יהושע כלב, ניסים אשכנזי ומואיז דניאל. בווארנה הייתה פעילות ציונית ענפה, אם כי באותה המידה נתקיימו אגודות חינוך עצמאיות שחינכו ברוח הקומוניזם והסוציאליזם. בבחירות לוועד הקהילה שנערכו ב-1932 זכו הציונים רק ב-46.67% מהקולות לעומת מתנגדיהם שהיו הרוב.
קהילת וארנה הייתה מן הבודדות שבקהילות בולגריה אשר בהנהגתן כיהנו נשים ומבין 19 מנהיגי הקהילה 8 היו נשים, האחוז הגבוה ביותר בכל קהילות בולגריה. בבחינת נתוני מערכת החינוך היהודית עולה כי ב-1921 למדו בה 184 תלמידים שהיו 88% מכלל התלמידים היהודים בעיר. ב-1924 ירד מספרם ל-167, כאשר הממשלה בולגרית מימנה 4% מתקציב מערכת החינוך ועיריית וארנה 6% נוספים. התלמידים למדו בשתי כיתות גן, ארבע כיתות בית ספר יסודי וכיתת פרו-גמנסיה אחת.
מלחמת העולם השנייה והעלייה לישראל.
בספטמבר 1939 ערכה הממשלה הבולגרית את "המסע לגירוש נתינים זרים", שעליו הופקד מפקד המשטרה הקולונל אטאנאס פאנטב. רוב הנתינים הזרים היו יהודים וכ-4,000 מהם נצטוו לעזוב את הממלכה. אלו שלא נתקבלו במדינות השכנות יוון וטורקיה מצאו מקלט זמני בקרב קהילת יהודי וארנה והועלו על ספינות מעפילים רעועות כגון הרודניצ'אר אל ארץ ישראל. אחת מספינות המעפילים, הסלבדור, טבעה בים ועמה 238 מנוסעיה.
בינואר 1941 הוחל על יהודי העיר החוק להגנת האומה ובהמשך נלקחו הגברים בגילאי 20–40 לעבודות כפייה. לאחר שב-4 במרץ 1943 החלה הממשלה הבולגרית בגירושם של 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה ופירוט אל מחנות ההשמדה, תוכנן ב-10 במרץ לגרש 6,365 מיהודי "בולגריה הישנה" למחנות ההשמדה, כמכסה ראשונית לקראת גירוש כל בני הקהילה. לפי נתוני משרד הפנים הבולגרי יועדו 508 מבני קהילת וארנה להיכלל במכסת הגירוש הראשונית. הגירוש לא יצא אל הפועל. ב-17 ביוני 1943 גורשו יהודי וארנה ובורגס בהוראת אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לשאלות יהודיות ונשלחו לערי שדה וכפרים מרוחקים. מנהיגי הקהילה נשלחו למחנה הריכוז סומוביט. בתחילת אוקטובר שבו המגורשים לבתיהם. לאחר מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר 2,200 יהודים, רובם עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה. ב-28 במאי 1949, בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובווארנה נמנו 331 יהודים. בראשית המאה ה-21 חיו בווארנה כ-250 יהודים.
ספורט.
בעיר משחקות כמה קבוצות ספורט חזקות בליגות הבולגריות, בהן צ'רנו מורה וארנה המשחקת בליגת העל הבולגרית בכדורגל וצ'רנו מורה וארנה המשחקת בליגת העל הבולגרית בכדורסל.
התחנה המרכזית הישנה בתל אביב
צומת בית-ליד
טרמפיאדה
שדרת קרל מרקס (ברלין)
סינישה מיכאילוביץ'
סינישה מיכאילוביץ' (בסרבית: Синиша Михајловић; נולד ב-20 בפברואר 1969 בווקובאר שביוגוסלביה, כיום קרואטיה) הוא כדורגלן עבר, שכיום משמש כמאמן כדורגל המאמן את בולוניה.
מיכאילוביץ' נודע ברחבי אירופה בבעיטות החופשיות המצוינות שלו, שעזרו לו להבקיע רבות על אף תפקידו האחורי כבלם (92 סה"כ). עוד תכונה שאפיינה את מיכאילוביץ' כשחקן היא מזגו החם, שבגינו הספיק לאסוף מספר כרטיסים אדומים במהלך הקריירה שלו.
קריירה כשחקן.
מיכאילוביץ' התחיל את הקריירה בקבוצת אן. קיי. בורובו הסרבית, בה שיחק בין השנים 1986 עד 1988. בשנת 1988 עבר לשחק בוויוודינה הסרבית, שם שיחק עד תחילת שנת 1991. משם קנתה אותו קבוצת הצמרת הכוכב האדום בלגרד. בבלגרד מיכאילוביץ' עשה את פריצת הקריירה שלו, כאשר היה משחקני המפתח של הכוכב האדום, איתה זכה בגביע אירופה לאלופות בעונת 1990/91, כאשר היה אחד מבועטי הפנדלים במשחק הגמר נגד אולימפיק מרסיי. מיכאילוביץ' הבקיע גם שער בחצי הגמר בבלגרד מול באיירן מינכן מבעיטה חופשית, שהעלה את קבוצתו לגמר. באותה עונה זכה מיכאילוביץ' עם קבוצתו גם באליפות יוגוסלביה, וגם בגביע הבין-יבשתי.
בשנת 1992 עבר לרומא, בה שיחק שנתיים והבקיע 2 שערים ב-59 משחקים. בסמפדוריה שיחק 4 עונות (1994–1998), בלאציו 6 עונות, ולבסוף עבר לאינטר בהעברה חופשית, שם סיים את הקריירה שלו בסוף עונת 2005/2006.
קריירה כמאמן.
את קריירת האימון שלו החל מיכאילוביץ' בשנת 2006 כאשר שימש כעוזר מאמן בקבוצה בה פרש ממשחק פעיל, אינטר. מיכאילוביץ' שימש כעוזר מאמן לתקופה של שנתיים, כאשר המאמן הראשי של הקבוצה היה רוברטו מאנצ'יני.
לאחר מכן, מיכאילוביץ' עבר לשמש כמאמן ראשי בקבוצות איטלקיות אחרות, כשהראשונה לקלוטו הייתה בולוניה. לאחר עונה אחת פוטר מיכאילוביץ' והוא עבר לאמן בקטאניה. בתום אותה עונה, עבר שוב קבוצה, הפעם לפיורנטינה.
ב-21 במאי 2012 מונה מיכאילוביץ' למאמן נבחרת סרביה. ב-20 בנובמבר 2013 התפטר מיכאילוביץ' מאימון הנבחרת הסרבית, ומונה למאמן סמפדוריה האיטלקית. ביוני 2015 הודיע שלא ימשיך במועדון.
ביוני 2015 מונה למאמן מילאן. באפריל 2016 פוטר מהקבוצה בעקבות חוסר הצלחתו. במאי 2016 מונה מיכאילוביץ' למאמן טורינו, ופוטר מהקבוצה ב-4 בינואר 2018 לאחר הפסד 0–2 בגביע ליובנטוס.
ביוני 2018 מונה מיכאילוביץ' למאמן ספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית אך פוטר כעבור תשעה ימים בלבד, לאחר שההנהלה התחלפה.
ב-28 בינואר 2019 מונה בפעם השנייה למאמנה של בולוניה, במקומו של פיפו אינזאגי, כאשר הקבוצה סבלה מרצף של תוצאות רעות והייתה מתחת לקו האדום. תחת הדרכתו, השיגה בולוניה 30 נקודות ב-17 משחקים ונשארה בליגה, ומיכאלוביץ' הוחתם לעונה הבאה.
ב-13 ביולי 2019 הודיע מיכאלוביץ' במסיבת עיתונאים שאובחן כחולה בלוקמיה, והנהלת בולוניה אישרה שיישאר בתפקידו על אף מחלתו.
המפלגה הסוציאל דמוקרטית של גרמניה
בילי מיליגן
ויליאם סטנלי מיליגן (14 בפברואר 1955 – 12 בדצמבר 2014), הנודע בשם בילי מיליגן, היה נידון במשפט שזכה לפרסום רב באוהיו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. לאחר שביצע כמה עבירות, לרבות שוד מזוין, נעצר מיליגן בעוון שלושה מקרי אונס בשטח הקמפוס של אוניברסיטת המדינה של אוהיו. במהלך הכנת ההגנה שלו, אובחן מיליגן על ידי פסיכולוגים כבעל פיצול אישיות. מיליגן, שהיה בעל 24 אישיויות שונות, השתמש בהגנת אי שפיות, בטענה כי שתי אישיויות מסוימות בתוכו ביצעו את הפשעים, מבלי שהאחרות היו מודעות לכך. מיליגן היה האדם הראשון בהיסטוריה שכדי להגן על עצמו ועל שמו במהלך חקירה משפטית, השתמש בטענות לפיהן העבירות הפליליות שביצע היו כתוצאה מפיצול אישיות.
ביוגרפיה.
ילדות.
דורותי ג'ונאס, אמו של בילי, גדלה באזור חקלאי באוהיו, וחיה בסירקלביל עם בעלה, דיק ג'ונאס. בחלוף הימים הזוג התגרש, ודורותי עברה בסופו של דבר לאזור מיאמי בפלורידה, שם עבדה כזמרת. לאחר זמן מה, עברה דורותי להתגורר עם בן זוגה החדש, ג'וני מוריסון, קומיקאי ממוצא יהודי. דורותי לא ידעה זאת באותה עת, אך מוריסון היה עדיין נשוי לאישה אחרת.
לדורתי וג'וני נולדו 3 ילדים. ג'ים, הבכור, נולד באוקטובר 1953. בילי היה הבן השני, ונולד כויליאם סטנלי, בפברואר 1955, במיאמי ביץ'. קתי ג'ו, הבת השלישית לזוג, נולדה בדצמבר 1956. לאחר תקופה מסוימת שקע ג'וני בדיכאון ומצבו הנפשי הידרדר.
כאשר ג'וני היה בן 36, לדברי הביוגרף דניאל קיז, הגיע מצבו הנפשי לרמת שיא. "ההוצאות הרפואיות היו די והותר בשביל ג'וני. הוא לווה יותר, הימר יותר, שתה יותר... [הוא] אושפז בשל התמכרות חמורה לאלכוהול ודיכאון ב... 1958...". לאחר מה שנראה כניסיון התאבדות כושל, לפי קיז, "[דורתי] מצאה אותו רכון מעל השולחן, כאשר בקבוק ויסקי חצי מלא ומכל גלולות שינה ריק זרוקים על הרצפה.". כמה חודשים אחרי ניסיון כושל זה, ג'וני מימש את מותו וב-17 בינואר 1959, הרעיל את עצמו בשאיפת מנת יתר של פחמן חד-חמצני.