בדורו הייתה התעוררות רוחנית גדולה, גם בעטייה של התפשטות הקבלה, והופעתם של משיחי שקר ושווא, וכן גברה הקנאות הנוצרית והאפיפיורים הציקו ליהודים. בזמן רגיש זה הוא פעל להורות דרך לרבים במעשה ובכתב. בין השאר, הוא ערך חישוב, לפיו עתידה הגאולה לבוא בשנת ה'ת"ש, מטרת הפרסום הייתה בעיקרה מדעית, אך גם לחזק את הקוראים. פריצול גם התכתב עם שני חכמי איטליה המפורסמים אז, רבי יהודה מסר לאון, ורבי אליהו דלמדיגו.
שנת מותו לא ברורה, ידוע רק שבו' באדר ה'רפ"ו עוד היה בחיים.
סידור תפילה לנשים.
עניין עכשווי פמיניסטי נודע לסידור תפילה לנשים בכתב ידו של אברהם פריצול, בשנים 1471 ו-1480 הוא כתב שני סידורים, שם מופיע נוסח שונה למקבילה הנשית לברכת השחר "שלא עשני אשה", ובניגוד לנוסח הברכה הרגיל המיועד לנשים: "שעשני כרצונו", כתב: "שעשיתני אשה ולא איש".
פולמוס בין דתי ו"מגן אברהם".
הקהילה היהודית של פרארה בחרה בפריצול כנציגם בוויכוח הבין-דתי עם הדומיניקנים הפרנציסקנים, והוא ערך ויכוח מול שני כמרים בבית הנסיך אורקול די איסטי הראשון, הדוכס של פרארה. בעקבות הפולמוס הזה, כתב את חיבורו "מגן אברהם" (1514) - המבוסס בחלקו על כתביו קודם לכן, ובו מוקדש חלק אחד לפולמוס עם הנצרות, וחלק אחר למול האסלאם. מתוך "מגן אברהם" עולה שהיה בקי בספרות הפולמוס בפורטוגזית ובספרדית. ידועה במיוחד הגנתו כנגד האשמת היהודים בהלוואת כספים בריבית; על סמך כלכלת תקופתו, הוא כתב שאין הבדל מוסרי או אחר בין הכנסה כספית מעסקאות פיננסיות לבין הכנסות הנשענות על עסקאות אחרות.
החיבור נותר שנים רבות בכתב יד. קטעים ממנו נדפסו ופורסמו על ידי פרופסור דוד שמואל לוינגר ב"הצופה לחכמת ישראל' שיצא לאור בבודפשט בירת הונגריה (כרך י"ב, 1928) כ"ליקוטים מספר מגן אברהם של אברהם פריצול", וכן ברבעון הצרפתי (כרך י"ד), ובהמשך כתדפיס נפרד.
"אגרת אורחות עולם".
חיבורו החשוב והידוע ביותר של פריצול הוא "אגרת אורחות עולם" - הוא התעניין עמוקות ב"עידן התגליות" שעברה אירופה, וכתב על העולם החדש כפי שעלה מהתגליות החדשות בנות זמנו. זהו כנראה הספר הגאוגרפי העברי הראשון, והוא הפך לפופולרי. החיבור נכתב בשנת ה'רפ"ה (1525) בפרארה, ובשנת ה'שמ"ז (1586) נדפס בוונציה, ואף תורגם ללטינית ונדפס בתרגום זה באוקספורד בשנת 1691.
'אגרת ארחות עולם' הוא הספר העברי הראשון הדן בפירוט בגילוי יבשת אמריקה, ובאפריקה שמדרום לסהרה והתגליות הגאוגרפיות החדשות בה, וכן ביהדות אתיופיה, קהילת ביתא ישראל. בספר שלושים פרקים, העוסקים במדינות שונות בדגש על ההתיישבות היהודית בכל אחת מהן. הפרק ה-14 מוקדש לעשרת השבטים האבודים של ישראל. בהקדמה לפרק, הוא קושר בין תהייתו אחר צאצאי עשרת השבטים להופעתו של משיח השקר דוד הראובני באיטליה ב-1523, אליו התנגד פריצול. לטענתו, שארית מעשרה השבטים נותרה במדבר אצל ים סוף בדרך העולה למכה, לצד אלה הוא מזהה את נהר גוזן, אשר אליו הוגלו עשרת השבטים על פי ספר מלכים, עם נהר הגנגס ומסיק שנהר הסמבטיון נימצא בסמוך.
פיאט 70
פיאט 70 (באיטלקית: Fiat Tipo 70) היא מכונית משפחתית, אשר יוצרה על ידי חברת פיאט האיטלקית בין השנים 1915–1920.
סך הכול יוצרו כ-1,000 יחידות, רובם נרכשו על ידי הצבא האיטלקי.
שומר ישראל
שׁוֹמֵר יִשְׂרָאֵל הוא פיוט הנאמר בתפילת הסליחות, לפני אמירת הקדיש. לפי מנהג אשכנז כיום, הקטע משמש גם כסיום לסדר ה"תחנון", הנאמר ברוב ימות החול של השנה בשחרית ובמנחה. הפיוט חובר על ידי מחבר לא ידוע.
המשורר מבקש מה' לממש את הבטחתו הקדומה לשמור את ישראל, והוא מזכיר את מלות הייחוד והשבח שאומרים ישראל בכל יום בקריאת שמע, בקדושה, ולפי נוסח הספרדים גם בקדיש.
מבנה ותוכן הפיוט.
נוסח הספרדים.
בפיוט לפי נוסח הספרדים יש ארבעה בתים בני חמישה פסוקים. הבתים בנויים במתכונת אחת, וחמש שורותיהם מקבילות :
השורה הרביעית זהה בכל הבתים ויש בה חצי משפט ובו נושא – 'האומרים', ותיאור זמן – 'בכל יום'. המשכו של המשפט הוא השורה האחרונה שהיא מושא המשפט ותחילתו בשורה הקודמת; מושא המציג את תוכן אמירתם של ישראל.
נוסח אשכנז.
בפיוט לפי נוסח אשכנז הושמט 'גוי רבא' ו'גוי מבורך'. נוסף על כך, במקום "שארית גוי אחד" אומרים "שארית עם אחד", במקום "שארית גוי קדוש" אומרים "שארית עם קדוש", במקום "האומרים בכל יום 'שמע ישראל ה' אלוהינו ה' אחד'" אומרים "המייחדים שמך 'ה' אלוהינו ה' אחד'" ובמקום "האומרים בכל יום 'קדוש קדוש קדוש'" אומרים "המשלשים בשלוש קדושות לקדוש".
התייחסות בתרבות.
במוזיקה.
מספר זמרים שרו את הפיוט:
בספרות.
ישראל אנטון צולי, רבה של יהדות רומא בשנות השואה (1945-1939) שב-13 בפברואר 1945 המיר את דתו לנצרות קתולית, כתב בזכרונותיו (מתורגם מהמקור באיטלקית):
יפה מגנס
הרבנית יפה מגנס (נולדה בקדימה בשנת תשט"ו) היא דיקנית הסטודנטיות במכללת ירושלים לבנות, מקימת וראש מדרשת בת-ציון. מקימת וראש אולפנית בני עקיבא תל אביב משנת 1978 ועד שנת 2015.
ביוגרפיה.
נולדה לרב שלום צוקרמן, רבה של המושבה קדימה ולימים רב שיכוני הפועל המזרחי ורב המועצה הדתית בעיר בני ברק. דודה הוא הרב אברהם צוקרמן מכפר הרא"ה שעמד בראש 'מרכז ישיבות בני עקיבא'. כילדה דתית במושב שאינו דתי, נאלצה לעבור ממקום למקום. תחילה בממ"ד בקדימה, משם המשיכה ב'בית יעקב' בנתניה, ולאחר מכן בתיכון שהיה סניף של 'לוסטיג' החרדי-פא"יניקי. בצעירותה הייתה חברה גם בתנועת הנוער העובד והלומד.
למדה באוניברסיטת בר-אילן לשון וחינוך מיוחד. בגיל 20 נישאה לרב יהושע מגנס, לימים ר"מ בישיבת מרכז הרב.
נסיבות משפחתיות הובילו אותם להשתקע בבני ברק, שם כיהן הרב מגנס כרב שיכוני הפועל המזרחי ורב המועצה הדתית בעיר, כשהוא ממלא בתפקיד זה את מקום אביה של הרבנית יפה מגנס.
שנתיים מאוחר יותר בשנת תשל"ח, בגיל 23 ייסדה את אולפנית בני עקיבא תל אביב. במשך קרוב לארבעים שנה הובילה את האולפנית יחד עם בעלה ששימש כרב האולפנית וכמחנך כיתה י"א, מוסד זה לווה בהדרכת הרבנים אברהם צוקרמן ומשה צבי נריה. בשנותיה באולפנה למדו אלפי תלמידות והרבנית הפכה אותו למוסד הדגל לבנות הציבור הדתי-לאומי בתל אביב. בשנת תשע"ג קיבלה האולפנית בראשותה את פרס החינוך הדתי.
בשנת תשע"ה, לאחר פרישתה, החליפה אותה הרבנית מיכל פלג, מחנכת מאולפנת כפר פינס. החמ"ד ערך ערב הצדעה לרב ולרבנית מגנס לרגל פרישתם. תקופה קצרה לאחר מכן התמנתה לדיקנית הסטודנטיות במכללת ירושלים לבנות.
לאחר קרוב לעשור בבני ברק, עברו להתגורר בבניין הר"מים שבנה סמוך לישיבה ברחוב סירקיס בשכונת קריית משה בירושלים (שם הם מתגוררים עד היום).
בשנת תשס"ט ייסדה את מדרשת בת-ציון בקריית משה ועומדת בראשה מראשיתה ועד היום.
הברית בשכם
הברית בשכם היא ברית שנכרתה בעיר שכם שבשומרון בין עם ישראל לה' בתיווכו של יהושע בן נון, במסגרתה סקר יהושע את חסדי ה' עם האומה הישראלית, מתקופת אברהם ועד לכיבוש הארץ וירושתה, ולאחר מכן התחייבו ישראל לשמור אמונים לה' ולהימנע מלעבוד את אלוהי העמים שבארץ כנען וסביבותיה.
מהלך הברית.
בפתח מעמד הברית, סקר יהושע בן נון את השתלשלות המאורעות מעת הגעת אברהם לארץ כענן ועד לכניסת עם ישראל ארץ בהובלת יהושע בן נון, כיבושה וירושתה, תוך הדגשת הליווי האלוהי שקיבל עם ישראל לאורך כל הדרך, על מנת להעצים את תחושת חובת הכרת הטובה בלב העם.
המאורעות שאותם מזכיר יהושע הם: הגעת אברהם לארץ כנען, הולדת יצחק, הולדת יעקב ועשו, ירידת יעקב ובניו למצרים, הכאת המצרים והוצאת עם ישראל ממצרים, קריעת ים סוף והטבעת המצרים בו, כיבוש ארצות סיחון ועוג, הפיכת קללות בלעם לברכות, מעבר הירדן, כיבוש מלכי הכנעני, התיישבות בערי הכנעני ושימוש במטעיהם.
בחירת הברית מרצון.
לאחר סקירת המאורעות וההשגחה האלוהית על ישראל במשך הדורות, פנה יהושע אל העם והציב בפניהם את הבחירה בין כריתת ברית נאמנות עם ה' לבין הליכה אחר אלוהי בבל וארם שמשם הגיע אברהם, או אחר אלוהי הכנענים שכעת עם ישראל שוכנים בארצם: תשובת עם ישראל הייתה הסכמה מוחלטת לכרות ברית עם ה' מתוך ההכרה בהשגחת ה' על עם ישראל ומחויבותו המוסרית של העם לקבל את אלוהותו של ה' עליהם: כדי לבחון את מידת נכונותם להתקשר בברית-עולם עם ה', פנה יהושע שנית אל העם ואמר להם שהם לא יוכלו לעבוד את ה', כי אם הם יבגדו בו לאחר שכרתו עמו ברית, ויעבדו אלהים אחרים, ה' יעניש אותם קשות על כך.
תגובת העם הייתה: "לא, כי את ה' נעבוד!".
יהושע ביקש מהעם להכיר בכך שמעמד זה יהווה כעדות על קבלתם את ה' עליהם לאלוהים, והעם השיב: "את ה' אלוהינו נעבוד, ובקולו נשמע".
כתיבת דברי הברית בספר.
לאחר כריתת הברית, כתב יהושע את תוכן דברי הברית על ספר. יש אומרים שכוונת הכתוב היא שבמעמד זה כתב יהושע את שמונת הפסוקים האחרונים של התורה, שבהם מתואר מותו של משה. ויש אומרים שהכוונה לכתיבת פרשיית 'ערי המקלט' בספר יהושע.
הצבת האבן תחת האלה.
בסיום מעמד הברית, לקח יהושע אבן גדולה שתשמש כ'עדה' והציב אותה "תחת האלה אשר במקדש ה'". לדעת רוב המפרשים הכוונה למקום מסוים בשכם בו שהה ארון הברית בעת כריתת הברית. ויש אומרים שהייתה זו אותה אלה שתחתיה הטמין יעקב את פסלי אלילי הכנענים שהביאו עימם שמעון ולוי לאחר ששללו את העיר שכם. אמנם ישנה דעה שהכוונה לאלה שהייתה נטועה סמוך למשכן בשילה, ושם הוצבה האבן.
מיקום הברית.
המיקום שנבחר לביצוע מעמד כריתת הברית הוא בעיר המקלט שכם, שבה נכרתה גם הברית הראשונה זמן קצר לאחר הכניסה לארץ, במעמד הר גריזים והר עיבל.