במשך שנות ה-60 נעשו מספר מחקרים כדי לברר האם סכרין מעודד סרטן. הדאגה הציבורית הגיעה לשיא כאשר בשנת 1977 פורסם מחקר כי חולדות שהואכלו בכמויות גדולות של סכרין הראו עלייה בסרטן שלפוחית השתן. באותה שנה ממשלת קנדה הורתה על איסור שימוש בסכרין. גם ה-FDA האמריקני הציע לאסור את הסכרין אך מכיוון שזה היה הממתיק המלאכותי היחיד באותה תקופה, ההצעה עוררה התנגדות ציבורית נרחבת, בעיקר אצל חולי סוכרת. בסופו של דבר הקונגרס האמריקני החליט כי יותר השימוש בסכרין אך הוא יחויב במדבקת אזהרה המבהירה שהחומר חשוד כמסרטן.
מאז ועד היום, עשרות מחקרים נעשו לגבי אופי הקשר בין סכרין לסרטן (בעיקר שלפוחית השתן). חלקם טענו לקורלציה מסוימת וחלקם לחוסר קשר מוחלט. הניסויים שנערכו בשנות ה-70 זכו לביקורת רבה מפי הממסד המדעי בעיקר בגלל הכמות העצומה של סכרין שהוזרקה לחולדות, הרבה מעבר לכמות הנצרכת באופן טבעי. ניסויים אחרים הוכיחו כי החולדות מפתחות סרטן באופן ספונטני גם כאשר הוזרקו לגופן מים. היו אף שטענו שהסרטן נגרם בגלל התפוררות של חלקי גומי מהמזרקים בתוך גופן של החולדות.
ב-1991, לאחר 14 שנה, הסיר ה-FDA את המלצתו מ-1977 לאסור את השימוש בסכרין.
ניחוח אישה
ניחוח אישה (באנגלית: Scent of a Woman) הוא סרט אמריקאי אשר יצא לאקרנים בשנת 1992. בסרט מככבים אל פצ'ינו, בתור פרנק סלייד, קצין שהתעוור במהלך שירותו הצבאי ופרש, וכריס אודונל, בתור צ'ארלי סימס, תלמיד תיכון שבא לסייע לו. הסרט זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב, לסרט הדרמה הטוב ביותר, לתסריט הטוב ביותר ולשחקן הטוב ביותר (אל פצ'ינו), ובפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר (אל פצ'ינו).
הסרט הוא רימייק של קומדיה איטלקית באותו שם משנת 1974 בבימויו של דינו ריזי ובכיכובו של ויטוריו גסמן.
עלילה.
פרנק סלייד הוא קצין בכיר לשעבר בצבא ארצות הברית שהתעוור במהלך שירותו. הוא קשוח, חסר סבלנות וגס רוח כלפי כולם. אחייניתו של סלייד שוכרת את שירותיו של צ'ארלי סימס, תלמיד תיכון בפנימייה יוקרתית סמוכה, לשמור על דודה כאשר היא ובעלה יוצאים לחופשה.
לצ'ארלי בעיה משלו: כתלמיד חסר אמצעים בבית ספר של בני עשירים הוא ניצב בפני דילמה, האם להלשין על מעשה קונדס שביצעו כמה מחבריו, כאשר המלגה שלו עמדה בסכנה אם לא יגלה את שמותיהם.
סלייד מבקש מצ'ארלי להצטרף אליו למסע בניו יורק במהלך חג ההודיה. השניים אוכלים במסעדת יוקרה וישנים במלון מפואר, עד שצ'ארלי מגלה את מטרת הנסיעה האמיתית: סלייד רוצה לאכול ארוחה טובה, לשכב עם אישה יפה, לפגוש את אחיו ואז להתאבד.
בין השניים נוצר קשר חזק, ובסופו של הסרט מסייע סלייד לצ'ארלי סימס להתמודד עם הדילמה שלו.
ויזה
פיסיסטרטוס
פייסיסטרטוס
הפתרון הסופי (סרט)
הפתרון הסופי (באנגלית Conspiracy) הוא סרט טלוויזיה של HBO/BBC, דוקו-דרמה, משנת 2001, בבימויו של פרנק פירסון, המתאר את ועידת ואנזה. הדיאלוג בין הדמויות בדיוני ונכתב על ידי התסריטאי. הסרט זכה בשני פרסי אמי.
ועידת ואנזה.
ועידה זו התקיימה ב-20 בינואר 1942, שבעה חודשים לאחר תחילת ההשמדה שהחלה עם מבצע ברברוסה. בוועידה השתתפו נציגים בכירים של משרדי ממשלה שונים (משרד הקנצלר, משרד הפנים, משרד המשפטים, משרד החוץ, המשרד הראשי לענייני גזע ויישוב, המזכיר הממונה על תוכנית ארבע השנים ועוד) וכן בעלי תפקידים בכירים באס.אס (SS) ובאס.דה. (SD) שעליהם הוטלה האחריות לביצוע (למשל, רודולף לנגה, שהיה ראש אחת מעוצבות המבצע). רבים מהמשתתפים היו בעלי השכלה משפטית ושמונה מהמשתתפים היו בעלי דוקטורט. את הישיבה ניהל ריינהרד היידריך (ראש משטרת הביטחון). הישיבה נמשכה כשעתיים ורוב הנציגים שהוזמנו לא הערימו מכשולים ואף גילו מחויבות לביצוע המשימה.
בישיבה זו לא התקבלה ההחלטה על עצם ביצוע "הפתרון הסופי" אלא היא כונסה על מנת להסדיר את ביצועו. זאת ניתן גם ללמוד בהרכב שבו הדמות הבכירה היא ריינהרד היידריך והמוזמנים הם גורמים בירוקראטיים ופונקציונליים, שלא היו אמורים לדון בעצם מהות השאלה אלא במציאת הדרכים היעילות לביצועה, תוך רצונו של היידריך להבליט את בכירותו ואת חשיבות שיתוף הפעולה בין הגורמים הללו תחת הוראותיו.
עיקרי עלילת הסרט.
הסרט מתאר בזמן אמת את אירועי הוועידה: הוא מתפרש על זמן של 96 דקות, הקרוב לזמן ההתרחשות של הוועידה – כשעתיים, כולל ארוחה.
הסרט מציג את אירועי הוועידה, החל משלב ההתכנסות של הגורמים השונים, הצגת משתתפי הוועידה על תפקידיהם השונים, את מיקומו המרכזי של היידריך בניהול הוועידה ואת הנחיותיו לגבי סודיותה. זמן רב מהסרט מוקדש לדיונים שהתנהלו בוועידה סביב סוגיית "בעיית היהודים" ומציג מספר עניינים כמו אפשרות העיקור של יהודים, "בעיית המישלינגה" ונישואי תערובת, בעיית היהודים בארצות הכבושות, ו"האפשרויות החדשות" לטיפול ביהודים.
במהלך הדיונים, מתוארים מאבקי הכוח בין הגורמים הגרמניים השונים המשתתפים בוועדה (ה-SS, המפלגה, משרדי הממשלה וכו') ובראשם את החיכוכים בין היידריך לפרידריך וילהלם קריצינגר, נציג לשכת הקאנצלר המביע הסתייגות מאפשרות ההשמדה וד"ר וילהלם שטוקהארט, נציג משרד הפנים החושש מסיבוכים פורמליים-משפטיים העלולים לנבוע מהחלטות הוועידה. טוצ'י זכה בפרס גלובוס הזהב על גילום אייכמן.
פט ניקסון
פטרישה ראיין ניקסון (באנגלית: Patricia Ryan Nixon; 16 במרץ 1912 – 22 ביוני 1993) בקיצור פט ניקסון, הייתה אשת נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון והגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1969–1974.
ביוגרפיה.
תלמה קת'רין ראיין (Thelma Catherine Ryan) נולדה באיליי שבמדינת נבדה, זמן קצר לפני יום פטריק הקדוש, ועל כן כינה אותה אביה, ויליאם מ' ראיין (William M. Ryan), "פטרישה". אמה הייתה ילידת גרמניה ואביה ממוצא אירי, אף שמשפחתה לא הייתה קתולית, הוטבל אביה לנצרות וזמן קצר לפני מותו חזר להיות קתולי. תלמה שינתה את שמה באופן רשמי ל"פטרישה" לזכרו, לאחר מותו של האב ולפני הרשמתה למכללה.
עוד בילדותה עברה המשפחה ללוס אנג'לס שבקליפורניה והתגוררה בחווה קטנה בקרבת העיר, במקום בו נמצאת כיום קריטוס. אמה של פט, קייט הלברשטאדט בנדר ריין (Kate Halberstadt Bender Ryan) נפטרה בשנת 1925 ופט, בת ה-13, החלה לטפל במשק הבית, ובאביה ושני אחיה. בשנת 1930, בהיותה בת 18 נפטר אביה לאחר מחלה קשה. על מנת לפרנס את המשפחה, עבדה פט בחווה המשפחתית וכן בבנק המקומי כעובדת ניקיון וכספרנית, וזאת במקביל לטיפול באביה החולה.
לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון אקסלסיור בשנת 1929, פטרישה החלה ללמוד במכללת פולרטון ובמקביל, למימון למודיה עבדה כנהגת, טכנאית רנטגן, עובדת בית מרקחת וקלדנית. לאחר מכן עברה ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה, לימודים שמימנה באמצעות עבודות זמניות בקמפוס האוניברסיטה, עבודות כמוכרת בגדים ואף כניצבת בסרטים (ניתן לראותה בסרט "בקי שארפ" משנת 1935).
בשנת 1937 סיימה בהצטיינות את לימודיה, והחל ללמד כמורה בבית ספר תיכון בוויטייר. במהלך מלחמת העולם השנייה התקבלה לעבודה ככלכלנית במשרד ממשלתי.
בוויטייר פגשה פט את עורך הדין הצעיר ריצ'רד ניקסון, שאך סיים את לימודיו באוניברסיטת דיוק, בחוג לתיאטרון שבו שניהם שיחקו יחד במחזה "המגדל האפל" מאת אלכסנדר וולקוט. בני הזוג נישאו בריברסייד ב-21 ביוני 1940.
במהלך מלחמת העולם שירת ריצ'רד בחיל הים של ארצות הברית, ובשנת 1946 הצליח להיבחר לקונגרס ארצות הברית. פט, שהייתה בהיריון, השתתפה עמו בעצרות בחירות, ובאותה שנה נולדה בתם פטרישה - לימים - טרישה ניקסון קוקס. בשנת 1948 נולדה בתם השנייה ג'ולי - לימים - ג'ולי ניקסון אייזנהאואר.
בתוך שש שנים הצליח ריצ'רד ניקסון להיבחר לסנאט ולהיות סגן נשיא ארצות הברית. פט השתתפה באירועים רשמיים עם בעלה, ובהיותו סגן נשיא נסעה עמו ברחבי העולם במסעותיו, אולם מצאה זמן גם לגדל את בנותיהם.
הגברת הראשונה.
בעת שהייתה פט הגברת הראשונה, היא הייתה פעילה בפעילויות התנדבותיות רבות. כמו כן הקפידה לענות על כל המכתבים שנשלחו לה באופן אישי.
פט, כמו קודמתה ג'קלין קנדי-אונאסיס, המשיכה ברכישת יצירות אמנות לבית הלבן, ובתקופתה נרכשו למעלה מ-600 יצירות לאוספי הבית. היא הקפידה להזמין אמנים שונים להופיע בבית הלבן מכל תחומי אמנויות הבמה - החל מזמרי אופרה וכלה באמני מוזיקה פופולרית. בין אורחיה היו הקרפנטרס בשנת 1972.
בתחילת תקופת ישיבתם בבית הלבן, בשנת 1969, הזמינה חברים לטקסי כנסייה שנערכו בחדר המזרחי של הבית הלבן מדי יום ראשון, אולם טקסים אלה הופסקו זמן קצר לאחר מכן בשל חשש להפרת עקרון הפרדת הדת מהמדינה.
פט ניקסון המשיכה במנהגה לנסוע עם בעלה במסעותיו הפוליטיים, והצטרפה לביקורו ההיסטורי בסין העממית בשנת 1972, ולוועידת הפסגה שנערכה בברית המועצות באותה שנה. כמו כן נסעה פט בביקור רשמי (בלי בעלה) לפרו לצורך מתן סיוע לאחר רעידת אדמה שאירעה במקום. מאוחר יותר ביקרה במדינות אפריקה ודרום אמריקה כ"נציגה אישית של נשיא ארצות הברית".
לאחר התפטרותו של ניקסון עזבו בני הזוג את הבית הלבן ב-9 באוגוסט 1974 ועברו לסן קלמנטה שבקליפורניה.
אחרית ימיה ומותה.
בשנת 1976 ובשנת 1982 לקתה פט בשבץ שנגרם מהיותה מעשנת כבדה - עישון שאף גרם לה סרטן הפה. בשל בריאותה המתדרדרת מיעטה להופיע בציבור, ולא התראיינה באמצעי התקשורת. בשנת 1992 חלתה בסרטן הריאה, ונפטרה ב-22 ביוני 1993 בביתה בפארק רידג' שבניו ג'רזי, בגיל 81, יום אחד לאחר יום הנישואים ה-53 שלה ושל ריצ'רד.
בעלה נפטר עשרה חודשים מאוחר יותר. שניהם קבורים בספריית ריצ'רד ניקסון ביורבה לינדה שבקליפורניה.
צבא רוסיה
כוחות היבשה הרוסיים