הטטרים היו תוקפים לעיתים קרובות כפרים וערים בפולין, ואף פלשו לקרקוב עצמה מספר פעמים במאה ה-13. באותה פלישה הבחין השומר החצוצרן בענן אבק הגדל וקרב במהירות, והריע בחצוצרתו. בינתיים הזדרזו שומרי העיר לנעול את השערים, ומגִני העיר וקשתיה התמקמו בעמדותיהם והדפו את ניסיון התקיפה. אולם תרועת החצוצרה נדמה לפתע באחת. כאשר קרבו אנשי העיר למקום החצוצרן, מצאו כי הוא מוטל על הארץ כשחץ נעוץ בצווארו. כדי להנציח מאורע זה, מושמעת המלודיה כשהיא מסתיימת בקטיעה. למעשה, האגדה מופיעה לראשונה בספרו של אריק פ. קלייגו "החצוצרן מקרקוב" , משנת 1928. עצם קיומו של שומר זה לא ידוע בהיסטוריה.
תרועת החצוצרה בבזיליקת מריה הקדושה שבקרקוב
האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם
האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם (במקור בצרפתית: L'existentialisme est un humanisme) הוא נאום שנשא הסופר והפילוסוף הצרפתי ז'אן-פול סארטר ב-29 באוקטובר 1945, ועובד לספר כמה חודשים לאחר מכן ב-1946. הספר, הנחשב לאבן דרך בהגות האקזיסטנציאליסטית, זכה לפופולריות רבה, אך גם לביקורת. מאוחר יותר, סארטר בעצמו הביע הסתייגות כלפי כמה מן ההשקפות המוצגות בו.
רעיונות מרכזיים.
סארטר הניח שהמפתח להבנת ההגות האקזיסטניצאליסטית הוא בקבלת העיקרון כי "הקיום קודם למהות" . דהיינו, עצם הקיום של אדם קודם אפריורי לקבלת משמעות בחיים. במילים אחרות, ניתן לומר כי מטרות בחיים, אופי וכדומה הם דברים שהאינדיבידואל רוכש בעצמו ואינם מותנים מראש. סארטר הסביר זאת כך: "מה פירוש הדבר שהאדם קודם למהות? פירושו שהאדם ראשית כול קיים, פוגש את עצמו, מפציע בתוך העולם, ורק לאחר מכן הוא מוגדר".
גישתו של סארטר יוצאת נגד אנשים אשר נעזרים במה שסארטר מכנה "תירוצים דטרמיניסטיים". סארטר טוען כי אנשים חייבים לקחת אחריות על התנהגותם. סארטר מגדיר "חרדה" כרגש שאנשים חשים ברגע שהם מבינים כי יש להם אחריות, לא רק כלפי עצמם, אלא גם עבור שאר האנשים. לדידו, החרדה מאפשרת לאנשים להבין את ההשלכות של המעשים שלנו כלפי האחרים, ומאפשרת לנו לערוך הכרעות בחיים תוך הכרה בהיותנו חופשיים לבחור. זאת מאחר שהאדם "נידון להיות חופשי: נידון מכיוון שהוא לא ברא את עצמו; וחופשי, בכל זאת, מכיוון שמרגע שהוא הושלך לעולם הוא אחראי לכל מעשיו".
החרדה קשורה גם לרעיון ה"ייאוש" שהיא להגדרתו תפיסה מפוכחת ואופטימית המכירה במה שהוא בגדר האפשר, בשונה מתקוות-שווא לא מציאותיות. ההוויה של "היות-בשביל-עצמו" (בנוסף להוויה של היות-כשלעצמו) משתמשת בייאוש כדי לאמץ את החופש ולנקוט פעולה משמעותית בקבלה מלאה של כל ההשלכות העלולות להתעורר כתוצאה מכך.
בנוסף, סארטר מגדיר "הינטשות" בתור תחושת הבדידות שאותה חש מי שמכיר במה שניטשה כינה (מבלי להתייחס אליו במופרש) "מות האלוהים". הכרה בכך שאין אלוהים האחראי לחיינו, ואין שום נקודת היאחזות אובייקטיבית אחרת במציאות. לכן, אין דרך אפריורית לפיה ראוי לחיות. אנחנו נטושים לבדנו ביקום, ועלינו מוטלת האחריות לאמץ בכוחות עצמנו משמעות בחיים.
סארטר מסיים את הנאום בכך שהוא מדגיש כי האקזיסטנציאליזם, שכן הוא פילוסופיה של פעולה והגדרה עצמית, הוא אופטימי ומשחרר, וזאת בניגוד לתפיסה השגויה שלו בידי העם, הקומוניסטים והקתולים שמבקרים אותו.
קבלה וביקורת.
הנאום נחשב כנקודת התחלה פופולרית להכרות עם ההגות האקזיסטנציאליסטית. עם זאת, מספר פילוסופים מתחו ביקורת על הנאום.
מרטין היידגר, שאותו מצטט סארטר מספר פעמים במהלך הנאום, התנער משיוכו לזרם האקזיסטנציאליסטי ומהפרשנות של סארטר להגותו. בתגובה חיבר את "מכתב על ההומניזם" (Brief über den Humanismus) בשנת 1946. היידגר מתח ביקורת על כמה מהנחות היסוד של סארטר, על אופי החלוקה בין "קיום" ל"מהות", על הפירוש המוטעה למושג ה"הוויה" על ההישענות "הנמהרת והשגויה" על אתיאיזם ועל ניסיונו לכפות השוואה בין אקזיסטנציאליזם להומניזם.
בני לוי, תלמידו של סארטר התבטא במהלך דיאלוג ביניהם באופן נוקב: "לפני 1939 אתה אומר לנו שההומניזם הוא טינופת. כעבור כמה שנים, בלי לדווח על התמורה שעברה עליך, אתה נושא דברים ושואל: האם האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם? ואתה משיב בחיוב. כעבור כמה שנים, בתקופת המלחמות הקולוניאליות, אתה מסביר לנו שההומניזם הוא עלה תאנה לקולוניאליזם; ולבסוף, היום, אתה אומר לנו: צריך לעשות את האדם, אבל אין לכך שום קשר עם ההומניזם" בשיחה ביניהם שהתקיימה בשנת 1980 (שנת מותו של סארטר) הוא ענה: "אנחנו, אם ניתן לכנות זאת כך, תת־בני אדם, כלומר יצורים שלא הגיעו לתכלית, ושייתכן שלעולם לא יגיעו אליה, אבל הם הולכים לקראתה... אם חושבים שיש בתת־בני אדם אלה עקרונות שהם אנושיים, היינו, בעצם, נבטים, ההולכים לקראת האדם והמקדימים את תת־האדם עצמו, כי אז, לחשוב את יחסו של האדם לאדם על פי העקרונות השוררים היום, את זה אפשר לכנות הומניזם".
ולטר קאופמן הצביע על מספר שגיאות שנאמרו בנאום, כגון האמירה כי קרל יאספרס היה קתולי וטען כי הגדרתו של סארטר את האקזיסטנציאליזם פתוחה לדיון. אף על פי כן אמר כי הנאום מבריק וחושף את חותמת את התקופה.
איריס מרדוק מצאה את אחד הדיונים של סארטר עם הקומוניזם מעניין, אך התייחסה לחיבור בכללותו כ"ספר קטן ורע".
סלבוי ז'יז'ק ביקר את הפרשנות של סאטר לרומן "האחים קרמזוב" מאת דוסטויבסקי באומרו כי בעוד סארטר מאמין שעם חירות טוטאלית מגיעה אחריות מוחלטת, עבר זוסימה כל אחד מאיתנו חייב לקחת אחריות על כל חטאי האדם.
תרגום לעברית.
הספר תורגם פעמיים לעברית:
פיטר אצ'ינסטיין
פיטר אצ'ינסטיין (באנגלית: Peter Achinstein נולד בניו יורק ב-30 ביוני 1935) הוא פילוסוף של המדע יהודי-אמריקאי, פרופסור לפילוסופיה בישיבה יוניברסיטי בניו יורק, מנהל המרכז להיסטוריה ולפילוסופיה של המדע באוניברסיטה זו ופרופסור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
קורות חיים.
אצ'ינסטיין נולד בשנת 1936 בניו יורק כבנם של בטי לבית קומראס ושל הכלכלן אשר אצ'ינסטיין, לימים אחד היועצים הכלכליים של נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר
אצ'הוא למד באוניברסיטת הרווארד, בה סיים תואר ראשון (1956), תואר שני (1958) וכן תואר דוקטורט עם עבודה על תורת ההסתברות של קרנפ (1961).
בשנים 1954-1953 עודד אותו הפילוסוף הגרמני קרל המפל שביקר כפרופסור אורח בהרווארד (כשהחליף את וו.ק. קוויין שהיה בחופשה), לעסוק בפילוסופיה של המדע.
בעזרת מלגה מהרווארד נסע אצ'ינסטיין לשנה לאנגליה לאוניברסיטת אוקספורד כדי להשתלם אצל פ.פ. סטרוסון.
באוקספורד השתתף אצ'ינסטיין גם בסמינרים וקורסים של גילברט רייל, א.ג'.אייר וג'.ל. אוסטין.
אצ'ינסטיין התמחה בפילוסופיה של המדע תוך דגשים על פרקים חשובים בהיסטוריה של המדע.
הוא לימד בהמשך שנים רבות באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, בה התמנה פרופסור לפילוסופיה. באביב 2009 עבר אצ'ינסטיין ללמד גם בישיבה יוניברסיטי בקתדרה לפילוסופיה על שם ג'יי וג'ני שוטנשטיין והקים שם
את המרכז להיסטוריה ולפילוסופיה של המדע.
באביב 2011 הוא שב לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בעת הקריירה האקדמית שלו ביקר אצ'ינסטיין כפרופסור אורח ב-MIT בבוסטון, באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
חייו הפרטיים.
אצ'ינסטיין נשוי ויש לו שלושה ילדים:ג'ונתן, שרון ובטי.
שרון אצ'ינסטיין היא פרופסור לספרות אנגלית בקתדרה על שם סר ויליאם אוסלר באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
כתיבתו המדעית.
אצ'ינסטיין חיבר חמישה ספרים משפיעים בתחום ההיסטוריה והפילוסופיה של המדע.
ב-1993 הוא פרסם את "Particles and Waves" (חלקיקים וגלים), מחקר על הבעיות המתודולוגיות שהתעורר בשלושה פרקים של ההיסטוריה של הפיזיקה במאה ה-19: המחלוקת על טבעו של האור - גלים או חלקיקים, פיתוחה של התורה הקינטית-מולקולרית וגילוי האלקטרון.
ב-2001 יצא לאור ספרו "The Book of Evidence" (ספר ההוכחה), עיון פילוסופי והיסטורי על מושגים שונים של הוכחות שנמצאו בשימוש במדעים.
באביב 2010 פורסם הספר "Evidence, Explanation and Realism", קובץ מסות שאצ'ינסטיין כתב במהלך השנים
ב-2011 הופיע ספר מיוחד לכבודו על הגותו.
ב-2013 פרסם אצ'ינסטיין את "Evidence and Method:Scientific Strategies of Isaac Newton and James Clark Maxwell" (הוכחה ומתודה: אסטרטגיות מדעיות של אייזיק ניטון וג'יימס קלארק מקסוול).
מורשתו.
עם תלמידיו נמנים הפילוסופים אלכסנדר רוזנברג, שזכה יחד איתו בפרס לקטוש, והלן לונג'ינו.
לקריאה נוספת.
Igor Douven - in Science &amp; Education April 2012, Volume 21, Issue 4, pp 597–601
קונסטנטין סרסאניה
קונסטנטין סרגייביץ' סרסאניה  (נולד ב-11 ביוני 1968, מוסקבה, ברית המועצות — נפטר ב-7 באוקטובר 2017, מוסקבה, רוסיה) היה כדורגלן סובייטי-רוסי, מאמן כדורגל, סוכן שחקנים ומנהל ספורטיבי.
ביוגרפיה.
אביו של קונסטנטין, סרגיי קונסטנטינוביץ', היה בוגר המכון הרפואי הממלכתי של טשקנט באוזבקיסטן הסובייטית. קונסטנטין עצמו התחנך באקדמיה לכדורגל של דינמו מוסקבה. הוא שיחק באליפויות ברית המועצות בליגה הסובייטית הראשונה והשנייה. בשנים 1990-1993 שיחק בליגה הצרפתית בקבוצות דנקרק וארמנטייר.
משנת 1994 היה סוכן כדורגל ובשנת 1998 קיבל רישיון מפיפ"א.
הוא עבד כמנהל בקבוצת אלניה ולדיקווקז ולאחר מכן בשנים 2006-2008 מונה למאמן ראשי בספורטאקדמקלוב, במקביל למינויו למנהל ספורטיבי בזניט סנקט פטרבורג (יולי 2006-2007) ועבד כיועץ לנשיא הקבוצה בתחום מדיניות ההעברות.
מדצמבר 2008 ועד ספטמבר 2009 היה למאמן הראשי של קבוצת הכדורגל חימקי ובסוף 2009 היה למנהל ספורטיבי בדינמו מוסקבה.