עבודה נוספת שתיעודה הוצג בתערוכה היה "פרויקט נהר ירושלים" שיצרו נויישטיין, בלייה ומרקס בחסות המוזיאון. פישר תיאר את העבודה בקטלוג התערוכה כפעולה המושגית הראשונה בישראל.במיצג הושמעו קולות זרימה מוקלטים של מים על ידי רמקולים, במזרח ירושלים, באזור שלרגלי אבו תור ומנזר סנט קליר ועד נחל קדרון. הנהר הדמיוני לא רק יצר סביבת אמנות חוץ-מוזיאלית, אלא גם רמז, באופן אירוני, על תחושת הגאולה המשיחית שלאחר מלחמת ששת הימים, ברוח ספר יחזקאל (פרק מ"ז) וספר זכריה (פרק י"ד).
השפעה וביקורת.
בעוד ביקורת העיתונות בת התקופה הסתייגה מן התערוכה וממרבית העבודות בה, הרי שבמהלך השנים קיבלה התערוכה חשיבות היסטורית כתערוכה חלוצית בהתקבלות של האמנות המושגית בישראל. במאמרה "העיניים של המדינה: אמנות חזותית במדינה ללא גבולות" (1998) הציגה אלן גינתון את התערוכה, לצד התערוכה "גבולות" (1980), כמסמנת את "טווח המשמעויות של האמנות המושגית". על פי גינתון התערוכה ביטאה רעיון של דה-מטיריאליזציה של האובייקט, תוך הדגשת האספקטים הא-פוליטיים של האמנות".
מרבית האמנים בתערוכה המשיכו ביצירה המושגית במשך שנות ה-70 של המאה ה-20. בתקופת זמן זו השתכללה אצל אמנים אלו ואחרים השפה המושגית, כמו גם התחדדו הביטויים הפוליטיים ביצירתם.
בנק קנדה
בנק קנדה (בצרפתית: Banque du Canada) הוא תאגיד כתר והבנק המרכזי של קנדה. הבנק נוסד בשנת 1934 במסגרת חוק בנק קנדה , והוא אחראי על גיבוש המדיניות המוניטרית של קנדה, וקידום מערכת פיננסית בטוחה ותקינה. בנק קנדה הוא הרשות היחידה המנפיקה שטרות כסף, היחידה שמספקת שירותי בנקאות וניהול כספים עבור ממשלת קנדה, והיחידה שמלווה כסף למוסדות פיננסיים קנדיים.
בין שנות ה-30 לשנות ה-70 התאפיין בנק קנדה בגישה ייחודית של מדיניות מוניטרית.
היסטוריה.
רקע והקמה.
במשך כ-100 שנים, עד לשפל הגדול, לא נראה היה שיש צורך בבנק מרכזי בכלכלה הקנדית, שהייתה עדיין במצב לא מפותח יחסית. ההתיישבות בקנדה הייתה כפרית ומפוזרת בעיקרה בימים ההם, וההעדפה של השלטון הייתה למספר מוגבל של בנקים עם כמות קטנה של סניפים אזוריים. עד שלב מסוים הייתה בריטניה שותפה להעדפה זו, אולם בשלב מסוים החלו הבריטים ללחוץ להקמת בנק מרכזי שיסדיר יציבות של המטבע הקנדי מול השטרלינג.
הבנקים הפרטיים הקנדיים הוותיקים, שפעלו מתוקף צ'ארטר חוקי, סיפקו את עיקר השטרות במחזור ועמדו בדרישות קבועות או בלתי צפויות, ופיתחו מערכת לטיפול בהמחאות בין הבנקים השונים.
כשהחל השפל הגדול בשנת 1929, מצאה עצמה קנדה במצב לא שגרתי של ביקורת ציבורית רבה כלפי מערכת הבנקאות הקנדית, לאחר במשך חודשים רבים לא נקטה בפעולות של ממש להזרים כספים שיתמכו במשק, ובכלכלה שנוהלה מתוך אינטרסים של הבנקים הפרטיים, העדיפו הבנקים להתנהל בזהירות עם כספם, וזה גרם לכך שלא היה כסף זמין בשוק, ותדלק את הביקורת.
ממשלת קנדה החלה לבצע פעולות רק בשנת 1931, כאשר בשנים 1931–1933 הפחיתו את שיעור המקדמה, כלומר, את האחוז מסך ההלוואה שיש לספק ביטחונות עבורו. בשנת 1932 אף לחצה הממשלה על הבנקים וגרמה להם לחזור ולספק הלוואות לציבור הרחב כדי להזרים כסף למשק.
בשנת 1933, מתוך חשש כי קנדה חסרה אמצעי ישיר להסדרת חשבונות בינלאומיים, הקים ראש הממשלה ריצ'רד בדפורד בנט וועדה ממלכתית שתבחן "ארגון ועבודה של כל המערכת הבנקאית והמוניטרית שלנו, ושקילת הטיעונים בעד או נגד מוסד בנקאי מרכזי". בהתאם למסקנות הוועדה, נחתם בשנת 1934 חוק בנק קנדה, המסמיך את בנק קנדה לייצר עצמאית את שטרות הכסף הקנדיים, זאת על אף התנגדותם של הבנקים הפרטיים, שחששו מצד אחד לאבד רווחים בגלל הפסקת ייצור השטרות בקרבם, ומצד שני העלו טיעונים מקצועיים המדגישים את חסרונות הקמת הבנק המרכזי. תושבים רבים, וביניהם החקלאים של מערב קנדה שספגו במשבר פגיעה קשה במיוחד, תמכו במהלך, מתוך תקווה כי בנק מרכזי יהיה מקור לאשראי קבוע וזול.
שנות ה-30 עד שנות ה-70.
במשך ארבעה עשורים הציג בנק קנדה מודל יוצא דופן של מדיניות מוניטרית בה לא כל כסף מיוצר מיוצר אצל המגזר הפרטי, אלא אזור מסוים ממנו מיוצר בבנק קנדה ומועבר לבעלות ממשלתית בריבית אפסית או נמוכה מאוד.
במרץ 1935, פתח בנק קנדה את שעריו בפועל כמוסד בבעלות פרטית, עם מניות שנמכרו לציבור. בבנק הוקמו כבר בשנותיו הראשונות מספר חטיבות, ביניהן חטיבת מחקר, חטיבת מט"ח וחטיבת ניירות ערך. חטיבה לחובות ציבוריים הועברה לאחר מספר שנים מאחריות משרד האוצר.
נסיבות החירום בהן הוקם הבנק, גרמו לממשלה לתת לבנק קנדה מנדט רחב מהמקובל לניהול המדיניות המוניטרית, כאשר ביכולתו להשתמש במגוון כלים להשפיע על הכלכלה הקנדית. הבנק השתמש ביכולתו להגדיל את היצע הכסף כדי לספק לשוק אשראי נוסף, זאת למרות התנגדויות לאזהרות השמרנים מפני אינפלציה, והוסיף לכך ריביות נמוכות שישמרו על הכסף נגיש לציבור. הבנק השתמש גם בשכנוע מוראלי ואמצעים נוספים שהשפיעו על היקף האשראי בשוק ועל הרכבו.
בתקופה זו קיים הבנק ארבעה סוגי פעילות עיקריים בניסיון להבטיח אשראי בשוק, ובחלק מהמקרים ניצלה לשם כך הנהלת הבנק את יכולתה לייצר כסף ולהקצות אותו כראות עיניה, ובמיוחד כאשראי נגיש לממשלה. ראשית, הבנק התחייב למימון ישיר של גירעון באמצעות רכישת ניירות ערך ממשלתיים ; שנית, הוא הזרים כמויות גדולות של עתודות מזומנים לבנקים הפרטיים באמצעות רכישות איגרות חוב כדי לאפשר לבנקים לשמור על ריביות נמוכות ולהבטיח שתהיה להם נזילות מספקת כדי להמשיך ולממן את הממשלה באמצעות רכישה ישירה של ניירות ערך. ניתן לראות זאת כסוג של מימון כספי עקיף באמצעות מונטיזציה בנקאית פרטית של חובות ממשלתיים. שלישית, באמצעות שתי פעולות אלה והנעת השוק תוך טווח זמן קרוב, הבטיח הבנק תשואות נמוכות על איגרות חוב ממשלתיות לאורך כל התקופה, ובכך הפחית את עלות מימון הגירעון ; רביעית, בעבודה עם מחלקת הכספים, פיתח הבנק "תעודות הפקדה" - בדרך כלל עם פירעון של שישה חודשים - שאפשרו לממשלה לגייס מימון לטווח קצר ישירות מהבנקים הפרטיים.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה, לבנק היה תפקיד מפתח בתוכנית יציאתה של קנדה מהשפל הגדול, כאשר מימן שני שלישים מההוצאות הממשלתיות במהלך 5 שנים. בשנים אלו התאושש בחדות התוצר לאומי הנומינלי , ואיתו גדלו גם פקדונות הבנק בקרוב ל-80% ומחזור המטבע בשוק עלה ב-70%, ולמרות זאת נשמרה האינפלציה יציבה. הבנק שמר על מדיניות ארוכת טווח של "כסף נגיש" באמצעות ריביות נמוכות שנשמרו עד סוף שנות ה-50. על פי ניתוחים שנעשו בדיעבד, קושרים כלכלנים מבנק קנדה של תחילת המאה ה-21 את הצלחה זו גם בתנאי השוק הייחודיים שהיו בקנדה באותה תקופה, ומעריכים שלמרות תפקידו המרכזי של הבנק בתוכנית החילוץ, בפועל ההשפעות של המדיניות המוניטרית על ההתאוששות היו מוגבלות ממה שניתן לחשוב. כך או אחרת, בעקבות האפשרויות המוניטריות הלא-מקובלות שברשות הבנק, מצא עצמו בנק קנדה מתמודד בשנים הראשונות של פעילותו עם אתגרי חסרי תקדים.
בשנת 1938 הולאם הבנק, ומאז נשאר בבעלות ציבורית באופן קבוע.
כשהחלה מלחמת העולם השנייה, הופנתה מרבית פעילות הבנק למימון המאמץ המלחמתי, על ידי יצירת כסף וביצוע פעולות שונות שיצרו הלכה למעשה הלוואה ללא ריבית לממשלה במאות מיליוני דולרים קנדיים. כמו כן פיקח הבנק על מכירת אג"ח הניצחון הקנדיות. אחריות העיקרית של הבנק במהלך המלחמה ואחריה הייתה לשמור על ריביות נמוכות ככל האפשר, כדי להקל על פעולות כלכליות במשק, ולסייע לבנקים לקנות ניירות ערך ממשלתיים וכך לאפשר זרימה קלה של כסף אל הממשלה והקהל הרחב. הגידול העצום של היצע כסף "זול" שאיפשרה המדיניות המוניטרית של הבנק תועל בעיקר להתרחבות הייצור התעשייתי המקומי, שקיבל דגש בשנים 1945–1970. כאשר התפתחה התעשייה והתייצבה התעסוקה, הממשלה שהייתה נחושה שלא לחזור על הטעויות הכלכליות שנעשו במהלך המלחמה הקודמת, החלה הממשלה להעלות מיסים ולקבל מימון מהציבור הרחב באמצעות הנפקת אג"ח חדשות, זאת במטרה להחזיר במהרה את ההלוואות שלה, ולמנוע לחצים אינפלציונים.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה קנדה תקופה של 15 שנים של שגשוג יחסי, עם צמיחה גבוהה, שמירה על תעסוקה מלאה ועודפי תקציב במרבית התקופה. בתקופה זו המשיך בנק קנדה את מדיניותו המוניטרית הייחודית כדי להבטיח מימון קל וזול לממשלה כדי לסייע לה לחזק את הכלכלה.
תקופה זו החלה עם לחצים אינפלציוניים שהתפתחו בשלהי שנות הארבעים ותחילת שנות החמישים. הבנק והממשלה ניסו לדכא אותם באמצעות הטלת בקרות זמניות על סוגים מסוימים של מימון בנקאי, בין אם באמצעות חקיקה מפורשת, ובין אם באמצעות הסכמות שבוצעו בין נגיד הבנק לבין 10 נשיאי הבנקים הפרטיים. פעולות אלה התבררו כלא מספיקות, לנוכח עליית מחירי הסחורות בעולם, פריחתה של כלכלת ארצות הברית, תזרים גדול של השקעות זרות, והגדלת הוצאות הביטחון לתמיכה במאמץ המלחמתי בקוריאה. כל הגורמים הללו הפעילו לחץ כלפי מעלה על הדולר הקנדי והקשו על השליטה בהגדלת כמות הכסף וכוח הקנייה בשוק המקומי.