ראיית המשחק המפותחת בה ניחן ויכולתו הפנומנלית של בירד לצפות מהלכים חיפו רבות על יכולתו האתלטית המוגבלת. בירד תפקד הן כמנהל משחק והן כפורוורד, פוינט-פורוורד למעשה - רכז מעמדת הסמול-פורוורד. בירד ביצע ברמה גבוהה הן דברים הנדרשים מגארד - ניהול משחק משובח, קליעה טובה מכל הטווחים וחדירות לסל, והן דברים הנדרשים מפורוורד - קליטת כדורים חוזרים וקליעה מעולה. תרומתו של בירד הייתה ניכרת גם בצד ההגנתי בחטיפותיו וחסימותיו, עדות לרב-גוניות שלו על המגרש ניתן למצוא ב-69 המשחקים בהם הגיע לטריפל דאבל, החמישי בכל הזמנים.
בירד התבלט לא רק בכישוריו, אלא גם במנהיגותו ויכולתו לסחוף את קבוצתו אחריו. הוא היה מנהיג שעשה את השחקנים שסביבו לטובים יותר, כשחכמת המשחק שלו ויכולת המסירה הגבוהה סייעה מאוד לכך, וכל מי ששיחק איתו הרגיש שהוא חייב לעשות את מרב המאמצים ולהוציא מעצמו את הטוב ביותר בכל משחק כדי לא לאכזב את בירד. רד אָאוּוֶרְבָּךּ, המנהל הכללי ומאמן הסלטיקס בתקופתו של בירד, אמר:
גם נייט ארצ'יבלד, שהיה כבר שחקן ותיק בן 31 כשבירד בן ה-23 הגיע לסלטיקס, הפליג בשבחי כישורי המנהיגות של בירד:
דני איינג', ששיחק עם בירד בבוסטון, אמר עליו:
כמנהיג הקבוצה הוא התעלה באופן מיוחד ברגעי הסיום של משחקים ובמשחקים מכריעים, וקלע פעמים רבות סלי ניצחון חשובים עבור קבוצתו או ביצע פעולות אחרות שהובילו לניצחון במשחק. אף מייקל ג'ורדן, כשנשאל מי הוא היה רוצה שייקח את הזריקה המכרעת חוץ ממנו (אם היה משחק אתו), ענה מיד: "לארי בירד!"
עדות נוספת לאופיו יוצא הדופן של בירד ניתן למצוא בפציעה בעצם אצבע יד ימינו, ידו הקולעת, ממנה סבל משך כל קריירת המשחק המקצועית.
בירד בתרבות.
בירד, שהיה מושאם של סרטי כדורסל תיעודיים רבים, הופיע במגוון סרטי קולנוע, תוכניות טלוויזיה ופרסומות, בהם לרוב גילם את עצמו. דמותו כיכבה במשחקי וידאו רבים, בהם " מ-1988.
בירד זכה לאזכורים רבים בתרבות הפופולרית האמריקאית. שירה של להקת דיספאץ', "Just Like Larry"", מתייחס ללארי בירד. כמו כן אוזכר שמו בקומדיות המונפשות איש משפחה ומשפחת סימפסון.
סטטיסטיקות הקריירה.
בירד השתתף ב-897 משחקים בעונה הסדירה ו-164 משחקי פלייאוף, ובסך הכל הוא שותף ב-1,061 משחקים רשמיים ב-13 עונות, לא כולל 10 משחקי אולסטאר (הוא נבחר ל-12 משחקים אך לא השתתף ב-1989 ו-1992 בגלל פציעות).
סטטיסטיקות בעונה הסדירה ב-NBA.
מקור:
בסדרות גמר.
ממוצעים בסדרות הגמר: 21.7 נקודות (45.8% מהשדה, 42.2% מהשלוש ו-87.2% מקו העונשין), 11.8 ריבאונדים, 6 אסיסטים, 2 חטיפות, 0.7 חסימות ו-2.9 איבודים ב-42.7 דקות למשחק ב-31 משחקים.
עיסוקים אחרים.
עוד טרם פרישתו מכדורסל חבר לעיתונאי הספורט בוב ראיין לכתיבת ספרו האוטוביוגרפי "דחף: סיפור חיי" ("Drive: The Story of My Life") שיצא לאור ב-1989 והיה לרב מכר.
כעבור עשר שנים, ראה אור ספרו "Bird Watching: On Playing and Coaching the Game I Love", אשר נכתב בשיתוף עם העיתונאית ג'קי מקמולן. ב-1988 יצא לאור ספרם של בירד וג'ון בישוף - "בירד על כדורסל: כיצד לבנות אסטרטגיה מאת האלוף הגדול מהסלטיקס". בירד כתב את ההקדמה לספר אודות רד אאורבך משנת 1994, "Seeing Red : The Red Auerbach Story", של כתב הספורט דן שונסי.
עם פרישתו ממשחק פעיל ב-1992 נשכר בירד על ידי בוסטון סלטיקס למלא תפקיד ניהולי, תפקיד בו שימש עד 1997 אז נתמנה למאמנה הראשי של אינדיאנה פייסרס.
כבר בעונתו הראשונה כמאמן, , השכילה קבוצתו להעפיל לגמר הפלייאוף של המזרח ובירד נבחר למאמן העונה. בכך הפך לאדם היחיד בתולדות הליגה לזכות הן בתואר ה-MVP של העונה הסדירה והן בתואר מאמן העונה. בעונת בירד הוביל את אינדיאנה פייסרס לגמר ה-NBA, אך עם תום העונה, לאחר שלוש שנים בתפקיד, הודיע על פרישתו מאימון כדורסל.
מאז שנת 2003 מכהן בירד בתפקיד הנשיא לענייני כדורסל של הפייסרס, ובפועל מנהיג מקצועית את המועדון.
בירד שיחק בשלושה סרטי קולנוע: "בלו צ'יפס", דרמת כדורסל מ-1994 שבמרכזה קבוצה מליגת המכללות; "ספייס ג'אם", קומדיית ספורט מאוירת מ-1996 בכיכובם של מייקל ג'ורדן וביל מארי, ו"גאוות סלטיק" מ-1996, קומדיה שעלילתה נקשרת לסדרת גמר NBA בדיונית בהשתתפות הסלטיקס.
בירד פרסם לא מעט חברות ומוצרים. בין השאר פרסם את מקדונלד'ס, פפסי, נעלי קונברס, חברת הנדסת מערכות התקשורת MCI, מותג הנעליים Bird 33 לילדים ונוער בייצור חברת SKECHERS ועוד. הפרסומת המפורסמת ביותר היא פרסומת של מקדונלד'ס שבה בירד שיתף פעולה עם ג'ורדן ובה השניים קולעים מכל מקום באולם, כולל היציע, בדרכים שונות ומגוונות. עם פרישתו ייחדה לו מקדונלד'ס את ההמבורגר "ביג 33".
חייו הפרטיים.
בירד התחתן עם ג'אנט קונדה בשנת 1975, בעודו בן 19, וילד עימה את בתו קורי. הזוג התגרש כעבור כשנה, ועקב סכסוך בין השניים נמנע מבירד לראות את בתו במשך שנים (כיום הם ביחסים טובים). נישואיו השניים לדינה מטינגלי ב-30 בספטמבר 1989 החזיקו מעמד, ועימה אימץ שני ילדים: קונור ומריה.
לאו מולדובני
הלֶאוּ (ברומנית: Leu, ברבים: לֵיי, לפי תקן ISO 4217 סימנו: MDL) הוא ההילך החוקי של מולדובה. לאו אחד מחולק ל-100 באן.
משמעות השם "לאו" הוא "אריה".
המנון מולדובה
השפה שלנו (במולדובנית: Limba noastră) הוא ההמנון הלאומי של מולדובה. המילים חוברו על ידי אלכסיי מטייביץ' (Alexei Mateevici) והלחן הוא של אלכסנדרו כריסטאה (Alexandru Cristea).
ההמנון אומץ רשמית בשנת 1994 והחליף את השיר "התעורר, רומני!", אשר משמש עד היום כהמנון רומניה, כהמנון הלאומי.
השיר כתוב בסגנון רומנטי ומתמקד בשפה המולדובנית, אף על פי שהיא לא מצוינת בו במפורש. מתוך 12 בתי השיר, מושרים חמישה בתים (הראשון, השני, החמישי התשיעי והאחרון).
אלכסנדר דיומא הבן
אלכסנדר דיומא הבן (בצרפתית: Alexandre Dumas, fils; 27 ביולי 1824 – 27 בנובמבר 1895) היה סופר ומחזאי צרפתי.
ביוגרפיה.
אלכסנדר דיומא הבן נולד בפריז כבנו הבלתי חוקי של אלכסנדר דיומא האב, מחבר הרומן "שלושת המוסקטרים". אמו הייתה מארי-לור-קתרין לאבה, תופרת. ב-1831 הכיר בו אביו כבנו, הוציאו מחזקת אמו, והעניק לו חינוך ברמה גבוהה. עובדת היותו בן בלתי חוקי מצאה לה ביטוי במחזה שכתב ב-1858, "הבן הבלתי חוקי", בו תמך בגישה כי על אב לבן בלתי חוקי לאמץ את בנו ולשאת את אמו לאישה.
ב-1844 עקר דיומא לפרבר של פריז כדי להתגורר עם אביו. בתקופה זו פגש בקורטיזנה מארי דופלסי (Marie Duplessis), עמה הייתה לו פרשיית אהבים שארכה כשנה, ושהייתה מקור השראתו לרומן "הגברת עם הקמליות". את הרומן פרסם ב-1848, לאחר מותה של דופלסי ב-1847 משחפת. הרומן עוסק בעולם הדמימונד, ששימשו למטרות בידור של גברים. לאחר הצלחתו עובד הרומן למחזה בשם זהה, והועלה על בימת ה"תיאטר וודוויל" בפריז ב-1852. ג'וזפה ורדי כתב שנה מאוחר יותר את האופרה "לה טראוויאטה", בהתבסס על הספר והמחזה. את הליברית כתב פרנצ'סקו מריה פיאבה.
הצלחתו של דיומא בתחום המחזאות הביאה אותו להתמקד בתחום זה.
ב-1864 התחתן, ונולדו לו שתי בנות. ב-1874 התקבל כחבר באקדמיה הצרפתית.
ב-1894 עוטר באות לגיון הכבוד הצרפתי, ושנה מאוחר יותר מת.
יצירתו.
ביצירותיו של אלכסנדר דיומא הבן בלטה מאוד המגמה המוסרית. הוא דגל ביצירותיו בשוויון בין המינים, ביטול הדעות הקדומות ותיקון מידות.
התעוררות העלפים
התעוררות האלפים
דנייפר
דְניֶיפְּר (רוסית: Днепр; אוקראינית: Дніпро; בלארוסית: Дняпро) הוא נהר באורך 2,290 קילומטר, הזורם מרוסיה דרך בלארוס ואוקראינה אל הים השחור. בכל המדינות בהן הוא עובר נקרא נהר הדנייפר באותו שם, בשינויי הגייה קלים.
גאוגרפיה.
הנהר נזכר בכתבי הרודוטוס מהמאה החמישית לפני הספירה בשם "בוריסתנס". מלומדים יוונים ורומאים מאוחרים יותר כינו אותו "דנפריס" או "דנאפר". שמו הסלאבי הקדום שהיה נהוג בתקופת ממלכת רוס הקייבית היה "סלאבוטיץ'" (הנהר הסלאבי).
הנהר זורם ממקורותיו בגבעות ואלדאי, ברום 225 מטר מעל גובה פני הים, צפונית מערבית למוסקבה וכ-320 קילומטרים מדרום מזרח לסנקט פטרבורג. 115 קילומטר מאפיקו הם גבול טבעי בין בלארוס ואוקראינה.
800 הקילומטר האחרונים של אפיקו הם שרשרת רצופה כמעט של מאגרי מים ואגמים מלאכותיים אשר הסכרים היוצרים אותם משמשים להפקת אנרגיה הידרואלקטרית, כ-10% מצריכת האנרגיה של אוקראינה. סכרים אלו פורסמו לרוב כהישגי התעשייה הסובייטית, והמפורסם מהם היה דנייפרוגס ליד העיר זאפורוז'יה שנבנה ב-1927–1932 וסיפק 558 מגה-ואט. הסכר ותחנת הכוח נהרסו כליל במלחמת העולם השנייה אך נבנו מחדש ב-1948 (בעבודת כפייה של אסירי גולאג) תוך העלאת התפוקה ל-750 מגה-ואט. תחנות כוח הידרואלקטריות נוספות שנבנו על הדנייפר הן : קרמנצ'וק (1954-1960), קייב (1960–1964), דנייפרודז'רז'ינסק (1956–1964) וקאנב (1963–1975).
הנהר היווה נקודת ציון חשובה לצבא האדום בשנת 1943, אחרי הניצחון בקרב קורסק במלחמת העולם השנייה.
הדנייפר מחובר אל נהר הבוג הדרומי באמצעות תעלת דנייפר-בוג. הנהר נשפך אל הים השחור בצורת דלתה באורך עשרים וחמישה קילומטר שמתחילה בעיר האוקראינית חרסון.
הנהר הוא נתיב תחבורה חשוב באוקראינה, ואף מקור כוח הידרואלקטרי. אוניות באורך 270 מטר וברוחב 18 מטר יכולות להגיע עד קייב. גם אוניות קיט מפליגות בנהר. במעלה הנהר מקייב נשפך אל הדנייפר נהר הפריפיאט, אשר גם מתחבר לתעלת דנייפר-בוג ומאפשר שיט לנהר הבוג המערבי (שרובו בפולין).
ערים חשובות רבות שוכנות על הנהר: סמולנסק ברוסיה; מהיליוב (מוגילב) בבלארוס; קייב, דניפרו, זאפורוז'יה, ניקופול וחרסון באוקראינה.