לאחר המלחמה נשאר קירכנר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1928 הועלה קירכנר לדרגת מיור, ובשנת 1929 מונה לתפקיד מטה בדיוויזיית הפרשים ה-2. ב-1 באוקטובר 1932 מונה למפקד גדוד ברגימנט הפרשים ה-10 (הפרוסי), וב-1 בדצמבר 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-11 (הפרוסי), וב-1 בנובמבר 1934 הועלה לדרגת אוברסט. ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד גדוד הרובאים ה-1, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-1.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ המלחמה היה קירכנר מפקד חטיבת הרובאים ה-1, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין, כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-1 במסגרת הקורפוס ה-16. ב-17 בנובמבר 1939 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-1, וב-1 באפריל 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך המערכה על צרפת לחם קירכנר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-19, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט, ובשלב השני כחלק מהקורפוס הממונע ה-39 במסגרת קבוצת הפאנצר גודריאן, ועל פעולותיו בקרבות קיבל קירכנר ב-20 במאי 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך מבצע ברברוסה לחם קירכנר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם עימה כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית.
ב-15 באוקטובר 1941 מונה למפקד זמני של הקורפוס הממונע ה-41, במקום ולטר מודל, וב-15 בנובמבר 1941 מונה קירכנר למפקד הקורפוס הממונע ה-57 במקום אדולף-פרידריך קונצן, ופיקד עליו במהלך הקרב על מוסקבה כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז. ב-12 בינואר 1942 חזר קונצן לפקד על הקורפוס למשך 3 שבועות, וב-31 בינואר 1942 מונה קירכנר שוב למפקד הקורפוס. ב-1 בפברואר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון, וב-22 באפריל 1942 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-21 ביוני 1942 הוסב הקורפוס ה-57 לקורפוס פאנצר, ושימש כעתודת קבוצת ארמיות דרום. באוגוסט הועבר הקורפוס לפיקוד קבוצת ארמיות A ולחם עימה בקווקז, בתחילה במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, ולאחר מכן במסגרת הארמייה ה-17. בדצמבר 1942 הועבר הקורפוס שכלל את דיוויזיות הפאנצר ה-6 וה-23, אל קבוצת ארמיות דון, ושימש כחוד החנית במבצע סערת חורף כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, ולאחר מכן לחם עימה בקרב חרקוב השלישי. באפריל הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה, ולחם עימה בקרבות באגן הדונייץ. ב-30 בנובמבר 1943 פרש קירכנר לחופשה קצרה, וב-19 בפברואר 1944 חזר לפקד על הקורפוס שהיה תחת פיקוד הארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן במסגרת קבוצת ארמיות A. באפריל לחם הקורפוס במסגרת קבוצת הארמיות ששמה שונה לקבוצת ארמיות דרום אוקראינה, בתחילה כחלק מהארמייה השמינית, והחל ממאי כחלק מהארמייה הרומנית הרביעית. ב-12 בפברואר 1944 קיבל קירכנר תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-25 ביוני 1944 פרש שוב קירכנר לחופשה קצרה, וב-2 ביוני 1944 חזר לפקד על הקורפוס. באוגוסט הועבר הקורפוס שוב תחת פיקוד הארמייה השמינית, ולחם עימה במבצע יאשי-קישינב. בספטמבר הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחם עימה בקרבות בטרנסילבניה. באוקטובר לחם הקורפוס במסגרת קבוצת הארמיות ששמה שונה לקבוצת ארמיות דרום, בתחילה כחלק מהארמייה ההונגרית השלישית ולאחר מכן כחלק מהארמייה השישית, והשתתף בקרבות בבודפשט. על פעולותיו בקרבות קיבל קירכנר ב-26 בינואר 1945 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בפברואר לחם הקורפוס במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, בתחילה כחלק מהארמייה ה-17 בשלזיה, ולאחר מכן כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית בלאוזיץ, עימה לחם עד סוף המלחמה. ב-8 במאי 1945 נפל בשבי צבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה.
קירכנר שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר קירכנר בפולדה עד למותו ב-6 באפריל 1960.
מארי-ז'וזה נאט
מארי-ז'וזה נאט (בצרפתית: Marie-Josée Nat; שמה בלידה מארי-ז'וזה בנחאלאסה - Marie-Josée Benhalassa, 22 באפריל 1940 - 10 באוקטובר 2019) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה צרפתייה, בעלת שורשים קבילים.
רקע משפחתי ושנות הילדות והנעורים.
מארי-ז'וזה נאט נולדה בשנת 1940 בבוניפסיו, מחוז דרום קורסיקה, לאב ממוצא קבילי, איש צבא לשעבר, ולאם ממוצא קורסיקאי ורועת צאן לשעבר.
ילדותה הייתה מושפעת ממתחים הקשורים לאלימות האב שהיה אלכוהוליסט.
הקריירה כשחקנית.
פריצת הדרך בחייה הייתה זכייתה בתחרות שאפשרה לה בשנת 1955 להופיע ברומן התצלומים הקרוי "האהבה היא חלום" (L'amour est un songe) שבו הופיעה לצדו של ז'אן-קלוד פסקל במגזין "Femmes d'aujourd'hui" (פאם דוז'ורדי - הנשים של היום). באותה תקופה מצא לה פסקל את שם העט "נאט" בגלל הצמות הארוכות שהקיפו את פניה (natte בצרפתית משמעותה - צמה).
בעקבות התנסותה הראשונה בצילומי הרומן מצאה נאט לראשונה עבודה כדוגמנית וכנערת שער.
ב-1955 היא עברה עם משפחתה לפריז והשתלמה בה בבית הספר למשחק של רנה סימון.
התחלתה בקולנוע הייתה צנועה בצלן של דיוות פחות או יותר נערצות כמו מרינה ולאדי, ניקול קורסל, מישל מרסייה או דניאל גודה.
הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה בסרט הקצר Soir de réveillon ("ערב סילבסטר") משנת 1956 בבימוי ז'יל מרגרטיטיס ובכיכובם של סמי פריי וזאבאטה.
בהמשך הופיעה נאט בתפקידים קטנים בסרטים Crime et châtiment ("חטא ועונשו") (1956) של הבמאי ז'.לאמפן, לצד ז'אן גאבן וברנאר בלייה או "תנו לי סיכוי" (Donnez-moi ma chance) (1957) בבימויו של לאוניד מוגי. מאז הייתה לה נוכחות קבועה בזירת הקולנוע הצרפתי.
בכשרונה הבחין במיוחד במאי התיאטרון רמון רולו בשנת 1957, בראותו אותה משחקת את תפקיד הגברת דה לה פונטן בסרט הטלוויזיה "Les Cinq tentations de La Fontaine" (חמשת הפיתויים של לה פונטן). הוא שילב אותה בתיאטרון "אדוארד השביעי" כדי שתחליף במחזה "סיבוב מסוכן" מאת ג'.ב. פריסטלי את השחקנית מילן דמונז'ו. אולם את תפקידה הקולנועי המשמעותי הראשון קיבלה מהבמאי דני דה לה פטלייר בסרט Rue des Prairies" (1959)", בו שיחקה את תפקיד בתו של ז'אן גאבן. בהמשך נהגה לשחק בקצב ממוצע של סרט בשנה.
אחר כך שיחקה במערכון של רנה קלר יחד עם קלוד ריש ואיב אובר. תפקיד אחר שבו מימשה את כישוריה היה זה של אחותה היריבה של בריז'יט ברדו, בסרט "האמת" (La Vérité) בבימוי אנרי-ז'ורז' קלוזו, בו הופיעה ליד סמי פריי. באותה שנה הציע לה מישל דראש תפקיד בסרט " אמלי או הזמן לאהוב" (Amélie oú le temps d'aimer).
בעלה הראשון של מארי-ז'וז'ה נאט היה מישל דראש, ממוצא יהודי. במשך 16 שנה (בין 1961–1977) הייתה נאט שחקניתו המועדפת בסרטים כמו "La Bonne occase"(המציאה) (1965), Safari diamants (1966), Élise ou la Vraie Vie "אליז או החיים האמתיים" (לפי ספר של קלר אצ'רלי) שבו גילמה את בת הזוג של אלג'יראי בסוף שנות ה-1950 בפריז, ו"כנורות הנשף" (Les Violons du bal) (1974) שזיכה אותה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן, וכן Le Passé simple ("זמן עבר") לצד שחקנים כמו ז'אן סורל, ז'אן-לואי טרנטיניאן, ויקטור לאנו או ברנדט לאפון.
באותה תקופה גילמה את הגבורות הראשונות בסרטים של ז'ראר אורי (La Menace- האיום, 1961, עם רובר הוסן), אלכסנדר אסטרוק (" L'Éducation sentimentale - "החינוך הסנטימנטלי", 1962, עם ז'אן-קלוד בריאלי, אנדרה קאיאט, הדיפטיך "זאן -מארק וחיי הזוגיות" -Jean-Marc ou la Vie conjugale ו"פרנסואז וחיי הזוגיות" - Jean-Marc ou la Vie conjugale, עם ז'אק שארייר), קלוד אוטאן-לארה (Le Journal d'une femme en blanc -"יומנה של אשה בלבן" שבו שיחקה תפקיד של רופאת נשים), מישל בוארון. הופיעה יחד עם ז'אן מארה, ריצ'רד רואנדטרי, מיריי דארק, עבדה עם איש הקולנוע האלג'יראי אחמד ראשדי, עם הבמאי הבלגי ז'אן דסקלידס, הופיעה אף בסרטים היסטוריים על ימי הקדם - יחד עם פייר בריס וז'ורז' מרשאל.
בכמה מסרטיו של דראש וב"חייה הזוגיות" של אנדרה קאיאט עברה נאט לשחק תפקידים של אשה נשואה ביישנית ורגישה.
מארי-ז'וזה נאט הייתה השחקנית הראשונה שהופיעה בעטיפת המגזין "Télé 7 Jours", בזמנו - 7Jours
("שבעה ימים") ב-26 במרץ 1960.
בשנת 1977 בעת הפקת הסרט Passé simple פגשה את ויקטור לאנו. יחד איתו התמסרה בעיקר למשחק בתיאטרון ולהופעות בטלוויזיה.
בשנות ה-1980 הפסיקה נאט את פעילותה הקולנועית אחרי שגילמה את התפקיד הראשי הנשי בסרט הפנטסטי "ליטאן" בבימוי ז'אן-פייר מוקי ובהשתתפותו. כעבור עשור השתתפה בכמה הפקות בינלאומיות - "ריו נגרו" עם אנחלה מולינה, "Train de vie" (רכבת החיים) של ראדו מיכאיליאנו ושיתפה פעולה עם עבד אל-כרים בהלול האלג'יראי. ב-1992 שיחקה ב-Le Nombril du monde (טבור העולם) בבימויו של אריאל זיתון.
בתחום התיאטרון הצטיינה במיוחד במשחקה במחזות "Blaise" (בלז) (1959) מאת קלוד מאנייה ו- Désiré.
(דזירה) מאת סשה גיטרי.
בשנת 1985 מילאה את אולם התיאטרון פאלה רויאל כששיחקה לצד ויקטור לאנו בקומדיה (Voisine voisine" (Community of two" מאת ג'רום חודורוב, בתרגום לצרפתית של לאנו,
בטלוויזיה גילמה את קרובינו בהצגתו של מרסל בלובאל עם "נישואי פיגרו" מאת בומארשה (1961) וב-1973 הייתה אתל רוזנברג בתוכנית הטלוויזיה "בני הזוג רוזנברג" של סטליו לורנצי.
חיים פרטיים.
נאט הייתה נשואה שלוש פעמים ונולדו לה שלושה בנים.