בשנת 1071 הנחיל הסולטן הסלג'וקי אלפ ארסלאן תבוסה מוחצת לביזנטים בראשות הקיסר רומנוס הרביעי דיוגנס בקרב ההיסטורי במנזיקרט. הקיסר הביזנטי נפל בשבי. הדי הניצחון הסלג'וקי גרמו לבני הקבוצות הטורקיות ששירתו בצבא הביזנטי (באגף הימני - ה"עוזים" מתראקיה, באגף השמאלי - פצ'נגים) לחצות את הקווים ולעבור עם מפקדיהם לצד הסלג'וקים. הניצחון במנזיקרט סלל בפני האוע'וזים והטורקמנים את הדרך אל לב אסיה הקטנה.
בהתחלה שמרה התיישבות השבטים האוע'וזים והטורקמנים סדר מסורתי מסוים: האוע'וים התייצבו באגף הימני - בוזוק ובבואם אל המערב התיישבו צפונית יותר, בעוד שהאגף השמאלי - אוצ'וק - התיישבו דרומית יותר. כפי שמוכיחה הטופונומיה באנטוליה במשך הזמן ההתאחדויות השבטיות של האוע'וזים התפרקו בדרך והסדר ההתחלתי של פיזור האוע'וזים והטורקמנים באסיה הקטנה חדל להתקיים. תהליך זה נבע ממדיניות מכוונת של השושלת הסלג'וקית שהייתה מעוניינת לפרק את הישויות השבטיות החזקות ולפזרן ברחבי הארץ הכבושה.
במקביל לנוודים מגדלי הבקר הגיעו אז לאסיה הקטנה גם משפחות חצי-נוודיות שלצד גידול הבקר והכבשים עסקו גם בחקלאות. יחד איתם התיישבו בשטחים הכבושים גם איכרים חקלאים שבאו משטחי איראן ועיראק הערבית.
באנשי ערבות לשעבר שמרו שבטים טורקיים אלה את אורח חייהם המסורתי והתנחלו במישורים, בעיקר ברמה של מרכז אנטוליה, באזור שבין הנהר קיזיל-אירמאק לקיטאחיה.
באזור הנ"ל הקבוצות הטורקיות, בעיקר שבט הקיניקים, הפכו בהדרגה לרוב האוכלוסייה. אחרי התיישבותם במרכז אנטוליה, נעו הטורקמנים והאוע'וזים מערבה ודרך מעברי ההרים של מערב אנטוליה הגיעו לחוף הים האגאי. אחר כך פנו גם צפונה תוך חציית הרי אילגז וג'אניק והגיעו לחוף הים השחור. החל מן המאה ה-13 חדרו לחבלי ליקיה וקיליקיה ומשם אל חוף הים התיכון בדרום אנטוליה. אחד מענפי הסלג'וקים הקימו באנטוליה את הסולטנות רום. שושלת אחרת דוברת שפה טורקית - הדנישמינדים השתלטו על אזור סיוואס.
זרם המתיישבים הטורקיים המשיך גם בתקופות הבאות. כך, למשל, אחרי שהשאה טקש מח'ווארזם חיסל את הסולטנות הסלג'וקית באיראן, חלק משבטים שחיו בה היגרו לאנטוליה. במאה ה-13, התרחשה בריחה גדולה של תושבים טורקיים ולא טורקיים מפני אימת הפלישה המונגולית במרכז אסיה.
יחד עם שרידי הצבא של השאה הח'ווארזמי ג'לאל א-דין מנגוברדי הגיעו לאסיה הקטנה גם תושבים נוספים שנמלטו ממה שהייתה מדינת חורזם שנפלה תחת מתקפות המונגולים. לפי עדות הכרוניקנים נסווי ואבן ביבי, אלו התקבלו לשרות הסולטן של רום. בדרום אנטוליה הופיעו גם הנוודים משבט היורוקי חורזום.
במאות ה-11–12 רבים מן בני הקבוצות הטורקיות שהגיעו עברו לחיים מיושבים. הם התחילו להתערבב עם התושבים המקומיים תוך כדי תהליך של התאסלמות וטורקיזציה של האחרונים. בתהליך האתנוגנסיס החדש לקחו חלק תושבים ממוצא יווני, ארמני, גאורגי, גם ערבי, כורדי, דרום-סלאבי, רומני, אלבני ואחר.
בייליקים.
ב-1243 הביסו המונגולים את הטורקים הסלג'וקים בקרב קסה דאג והשתלטו על אנטוליה. ב-1256 גל חדש של פולשים מונגולים הקים את אימפריית האילחאנים שהתפשטה מאפגניסטן של ימינו עד לאנטוליה. האילחאנים זרעו הרס ברחבי אנטוליה. תושביה הפכו לבני חסותם של האילחאנים. הטורקים פנו למערב אנטוליה באזור הגבול עם האימפריה הביזנטית.
בשלהי המאה ה-13 איבדו האילחאנים ובני חסותם הסלג'וקים את השליטה על מרבית אנטוליה לטובת שבטים טורקמנים שהקימו בתחילת המאה ה-14 במערב ובדרום אנטוליה עשרות ישויות מדיניות אוטונומיות שנקראו "בייליקים" ששרדו עד למאה ה-16.
הן התארגנו סביב קלאנים מובילים על בסיס שבטי כמו פדרציות של שבטי נוודים וחצי-נוודים. להבדיל מהסלג'וקים ששפתם המנהלית הרשמית הייתה הפרסית, הנסיכויות הבייליקיות של אנטוליה השתמשו בשפה הטורקית המדוברת כשפה רשמית וספרותית. שפה טורקית זו נפוצה בכל נסיכויות אלה והגיעה לשיאי פריחה ותחכום בתקופה העות'מאנית.
מנהיגי אחד הבייליקים - הקאראמאנים כבשו את בירת הסלג'וקים, קוניה. ב-1327 במדינה שהקימו הפכה השפה הטורקית לרשמית, כפי שבאה לידי ביטוי במסמכי החצר ובתעודות אחרות.
עד אז לאורך חוף הים האגאי התפרסו הבייליקים קאראסי, סאורהן, איידין, מנטשה וטקאואולן. מזרחית מטקה שכן הבייליק חמיד ומזרחית מקאראסי - הבייליק גרמיאן. בצפון-מערב אנטוליה, מסביב לסאוט (Söğüt) קם בייליק קטן וזניח באותה תקופה, הבייליק העו'תמאני. הוא גבל במזרח עם האמירות החזקה של הקאראמאנים ששלטו מהנהר קזלמק עד לים התיכון. אף על פי שהעות'מאנים היו תחילה נסיכות קטנה ולא היוו איום כלשהו על השלטון הביזנטי, מיקומם בצפון-מערב אנטוליה, בשטח ביתיניה לשעבר, סייע להתפשטותם.
אף על פי שהקאראמאנים הצליחו להקים אחד הבייליקים החזקים ביותר, את תפקיד המאחד של כל הבייליקים הטורקיים תחת שלטון אחד נטל על עצמו מדינת העות'מאנים הקטנה, שמנהיגיה היו צאצאי השבט קאי.
הצלבנים ה"לטינים" שכבשו את קונסטנטינופול בשנת 1204 בימי מסע הצלב הרביעי, הקימו את האימפריה הלטינית (1261-1204). הם חילקו ביניהם את השטחים הביזנטים בבלקן ובאזור הים האגאי ואילצו את הקיסרים הביזנטים להימלט לגלות ניקיאה (כיום איזניק).
סוגיית היווצרות העם הטורקי.
לפי נ.א. בסקאקוב אפשר לדבר על טורקים כעם החל משלהי המאה ה-13. לדעת א.ד. נוביצ'ב הטורקים התחברו לעם אחד בשלהי המאה ה-15. ד.א. ירמייב ממקם את השלמת היווצרות העם הטורקי בסוף המאה ה-15- המחצית הראשונה של המאה ה-16.
הטורקים בני זמננו התהוו על יסוד שני מרכיבים: שבטים של רועים נוודים דוברי שפות טורקיות (אוע'וזים וטורקמנים) שנהרו ממרכז אסיה ואיראן במאות 11–13 והתיישבו באסיה הקטנה ואוכלוסייה מקומית מאסיה הקטנה.
באנציקלופדיית ברוקהאוס-אפרון נכתב ש"העות'מאנים (השם "טורקים" נחשב בזמנו ללעגני או שרירותי) היו תחילה עם של שבטים אוראלו-אלטאים, אולם תוך כדי נדודיהם ההמוניים הם שינו את אופיים האתני. במיוחד בחלק האירופי של האימפריה העות'מאנית הטורקים המודרניים הם במידה רבה צאצאי היוונים, הבולגרים, הסרבים והאלבנים שהמירו את דתם לאסלאם או שנולדו מקשרי תערובת בין טורקים לנשים בלקניות או קווקזיות.
בכנס הבינלאומי לאתנוגרפיה ולאנתרופולוגיה במוסקבה בשנת 1964 תיאר לב גומיליוב את האתנוגנזה של הטורקים כ"תופעה היסטורית עולמית, תגובה להתפשטות הצרפתים והאיטלקים, ואמצעי בפני היוונים להימנע משיעבוד קולוניאלי". הטענה המרכזית נגד גומיליוב היא שהתאוריות שלו, על אף הטרמינולוגיה שלהן הן פסאודו-מדעיות ואינן ניתנות לבחינה או להפרכה מדעית. הטרמינולוגיה בה הוא משתמש נועדה להסוות את שטחיות הטענות והמתודולוגיה.
ד.א. ירמייב מתח בקורת על עמדתו זו של גומיליוב, והעיר שהיווצרות העם הטורקי הייתה תהליך מורכב וארוך, ולא "התאחדות שרירותית של אנשים שונים לתוך קיבוציות אחת".
בקווים כלליים מאוד האתנוגנזה של הטורקים התאפיינה בהיווצרות מתוך מרכיבים אתניים רבים, אבל המרכיב הקובע ביותר היו שבטים טורקיים - אוע'וזים, טורקמנים, ע'וזים (האוע'זים המערביים), פצ'נגים, קומנים וכו'. המרכיב השני בחשיבותו היו בני האוכלוסייה המקומית באסיה הקטנה - יוונים, ארמנים, כורדים, לאזים, גאורגים, וכו' שנטמעו בתוך הפולשים הטורקיים.
להתבוללות הזאת תרמה במידה רבה הקמתה באסיה הקטנה של מדינה פאודלית טורקית חזקה -הסולטנות הסלג'וקית (בשנות ה-70 של המאה ה-11 עד ל-1307) שבה למרכיב הטורקי הייתה שליטה פוליטית.
ההיסטוריון הטורקי חליל אינלג'יק שהתמחה בתולדות האימפריה העות'מאנית ומוצאו היה בטטרים של קרים, סבר שהיסוד הילידי שהומר לאסלאם בהיווצרות האתנוס הטורקי היווה כ-30% בעוד המרכיב השבטי הטורקי גרידא היווה 70%. ירמייב משער כי אחוז תרומת המרכיב השבטי הטורקי היה נמוך בהרבה.
התקופה העות'מאנית.
כאמור, בתקופת הפלישה המונגולית בימי השאה האחרון של האימפריה הח'ווארזמית, ג'לאל א-דין, אחד השבטים האוע'וזים, שבט קאי, נדד מערבה והעמיד עצמו לרשות הסולטן הסלג'וקי מרום. בסביבות 1230 ראש השבט קאי, ארטורול, קיבל מהסולטן של רום את השליטה על אזור קטן בגבול עם האימפריה הביזנטית, על הנהר סקריה ושעיר בירתו הייתה סאוט. . בשנת 1289 בנו של ארטורול, עות'מאן, קיבל מהסולטן את התואר ביי.
ב-1299 עות'מאן הקים מדינה עצמאית שהפכה לגרעין האימפריה העות'מאנית. הטורקים העות'מאנים שנקראו לפי שמו של עות'מאן הראשון כבשו בהדרגה את כל האזורים בשליטה ביזנטית באסיה הקטנה ואחר כך במחצית השנייה של המאה ה-14 ובמאה ה-15 כבשו את חצי האי הבלקני. בשנת 1453 כבש מהמט השני את קונסטנטינופול ושם קץ לאימפריה הביזנטית.
כפי שהתבטא הלורד קינרוס, "התפקיד ההיסטורי של עות'מאן היה בכך שכראש השבט גיבש את העם סביבו. בנו אורהאן הפך את העם למדינה ונכדו, מוראט הראשון הפך את המדינה לאימפריה"
האימפריה העות'מאנית, שהייתה במהותה מדינה טורקית, הפכה למעצמה עולמית.
בשנת 1517 השלים הסולטן העות'מאני סלים הראשון את מסע הכיבוש שלו נגד הממלוכים במצרים ושם קץ לסולטנות הממלוכית. עם כיבוש מצרים תפסו העות'מאנים מיקום יוצא דופן ואימצו את תפקיד מגני הערים הקדושות של האסלאם, מכה ומדינה -خادم الحرمين "חאדם אל-חרמיין". לפי סיפור נפוץ לקח סלים לעצמו את תואר הח'ליפה מהח'ליפה אל-מתוכל הרביעי והכריז על עצמו בתואר זה בטקס במסגד איה סופיה.
הווזיר חיירדין א-תוניסי במאה ה-19 ציין במילים אלה את תפקידו של בית עות'מאן באומה האסלאמית: