כ-95% מהאופאל בעולם מקורו באוסטרליה. בייחוד מהעיירה קובר פידי באוסטרליה הדרומית שהיא מקור עיקרי. הסוגים אופאל רגיל, אופאל מים, אופאל ג'לי ואופאל אש מצויים בעיקר במקסיקו ובאמריקה התיכונה. עיירה אוסטרלית נוספת לייטינג רידג' בניו סאות' ויילס היא המקור העיקרי לאופאל שחור, אופאל המכיל בעיקר רקע שחור (אפור כהה עד שחור־כחול המציג "משחק צבעים").
המקור העיקרי לאופאל בולדר הוא בקילפיי שבקווינסלנד.
העיירה ספנסר שבמדינת איידהו שבארצות הברית היא מקור לאופאל לבן. רוב האופאל המצוי שם מתהווה בשכבות דקיקות. עקב כך, מרבית התפוקה מיועדת ליצירת doublet ו-triplet.
אופאל היא אבן החן הרשמית של אוסטרליה הדרומית ושל אוסטרליה. אופאל שחור היא אבן החן הרשמית של נבדה. בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד אופאל הוא אבן ההולדת של חודש אוקטובר.
אופאל סינתטי.
בתנאי מעבדה וגם מסחרית הצליחו לייצר את כל סוגי האופאל. גילוי המבנה הפנימי של כדוריות מסודרות של אבן החן אופאל הוביל ליצורה בידי פיטר גילסון ב-1974. ניתן להבחין בין האופאל הסינתטי לטבעי בשל היותו מסודר. בהגדלה רואים כי כתמי הצבע מסודרים בדוגמת "עור הלטאה" או "רשת של לולים". האופאל הסינתטי שונה מהטבעי בכך שאין בו את תופעה הפלואורסצנציה בהשפעה של קרינה אולטרה סגולה. האופאל הסינתטי הוא בדרך כלל בעל צפיפות נמוכה יותר ולעיתים קרובות הוא נקבובי ביותר.
היצרנים הידועים ביותר של אופאל סינתטי הוא החברות קיוסרה ואינאמורי מיפן. אופאל סינתטי מכיל חומרים פלסטיים מייצבים ולכן הוא חיקוי לאופאל הטבעי. אופאל של גליסון שנמכר בחנויות תכשיטים הם בעצם חיקוי הבנוי משכבות של זכוכית שביניהן לוחית של אופאל סינתטי.
אופל
מילי באלאקירב
מילי אלכסייביץ' באלאקירב (רוסית: Ми́лий Алексе́евич Бала́кирев) (2 בינואר 1837 - 29 במאי 1910) היה מלחין רוסי. כיום הוא מוכר בעיקר הודות לחלקו באיחוד המלחינים, הנודעים בשם החמישה, ולאו דווקא במוזיקה שלו, פרט אולי ל"אסלאמי" שלו, פנטזיה אוריינטלית, שעודנה פופולרית בקרב הפסנתרנים.
שנות הילדות.
באלאקירב נולד בניז'ני נובגורוד למשפחתו של לבלר עני. ראשית חינוכו המוזיקלי באה לו בזכות אמו, שלקחה אותו למוסקבה בשנת 1847, ללמוד אצל אלכסנדר דובוג. בעיות כספים הביאו בסופו של דבר לסיום השיעורים הללו ואילצו אותו לחזור לניז'ני נובגורוד. אף על פי כן, היה מי שהבחין בכשרונותיו; עד מהרה מצא פתרון בדמות האציל אלכסנדר אובליצ'ב. בן אצולה זה חיבר ביוגרפיה של מוצרט והחזיק בתזמורת קטנה פרטית ובספריה מוזיקלית עצומה, שבאלאקירב הפיק ממנה ידע יקר ערך במוזיקה.
בגיל שמונה-עשרה, אחרי קורס אוניברסיטאי במתמטיקה, לקח אובליצ'ב את באלאקירב לסנקט פטרבורג, שם התוודע אל מיכאיל גלינקה. גלינקה עודד אותו לעשות את המוזיקה לקריירה, עצה שבאלאקירב קיבל בכל לבו. הוא הופיע לראשונה בפרק הראשון מן הקונצ'רטו לפסנתר שלו. המפגש שלו עם גלינקה גם הצית ניצוץ של לאומיות רוסית בבאלאקירב והוא אימץ את העמדה, שרוסיה צריכה אסכולה מוזיקלית נבדלת משל עצמה, משוחררת מהשפעות דרום-ומערב-אירופאיות. סביבו התלכדו מלחינים בעלי אידיאלים דומים: סזאר קואי, מודסט מוסורגסקי, אלכסנדר בורודין וניקולאי רימסקי-קורסקוב. חמשת הגברים תוארו בפי המבקר הנודע ולדימיר סטאסוב כ"אגרוף החזק"; בהמשך נודעו בפשטות כ"חמישה".
הקבוצה נתקלה בביקורת חריפה מצד הממסד המוזיקלי הרוסי, שהתגלם באנטון רובינשטיין וניקולאי רובינשטיין. שני אלה כינו את הקבוצה בפומבי "חובבים" (כינוי שהיה מוצדק במידה ידועה, משום שבאלאקירב היה המוזיקאי המקצועי היחד ביניהם). כדי לסתור את הביקורות ולתמוך ביצירתה של אסכולה מוזיקלית "רוסית" במובהק,
ייסדה הקבוצה "בית ספר חופשי למוזיקה" בשנת 1862.
מוזיקה והשפעות.
באלאקירב נודע לשמצה, במידת מה, בפרקי הזמן הממושכים שנדרשו לו לסיום יצירות; לדוגמה, הסונאטה בסי מינור שלו נכתבה לאורך 50 שנה. אף על פי כן, עלה בידו להפיק כמות ניכרת של מוזיקה, שרובה אינה מבוצעת כמעט כיום. יצירותיו כללו בעיקר שירים וקבצים של שירי עם, אבל יש בהן גם שתי סימפוניות, שתי פואמות סימפוניות ("רוסיה, ו"תמרה"), ארבע פתיחות ומספר רב של קטעים לפסנתר, ביניהם "אסלאמי: פנטזיה אוריינטלית." יצירותיו התזמורתיות הן בדרך כלל קטעי מוזיקה תוכניתית בסגנון, שפיתחו תלמידי באלאקירב, כמו בורודין ורימסקי-קורסקוב. "אסלאמי" חביבה במיוחד על פסנתרנים, משום שהיא קשה לנגינה.
השפעתו כמנצח וכמארגן מוזיקה רוסית מציבה אותו במעמד של מייסד תנועה חדשה. על אף היותו אחד ממייסדי "בית הספר החופשי", התנגד באלאקירב נמרצות למה שהגדיר "מקצוענות מוזיקלית", תכונה שקישר עם הסצנה הרוסית הממסדית באמצע המאה ה-19. הוא שאף להנחיל את חזונו המוזיקלי לתלמידיו, ומתוך כך היה למעשה מנהיג קבוצת החמישה במשך כל תקופת קיומה. לא אחת משל בקבוצה זו ביד חזקה. על מוסורגסקי, בעיקר, ניתכה לא פעם אש המורה; ביקורתו הקשה של באלאקירב על "לילה על הר קירח" שלו גרמה לכך, שיצירה זו לא בוצעה בחיי מוסורגסקי. מחוץ לקבוצה, נתן באלאקירב עידוד רב לפיוטר איליץ' צ'ייקובסקי במחקריו, ובסופו של דבר נתן לו השראה לכתיבת "סימפוניית מאנפרד" שלו (צ'ייקובסקי הכיר בכך בהקדישו את היצירה לבאלאקירב).
השנים המאוחרות.
לבית הספר החופשי הייתה השפעה, אך הוא סבל מבעיות כספים כרוניות, שדחפו את באלאקירב להתמוטטות עצבים
בשנת 1872. בעקבותיה פרש זמנית מעולם המוזיקה ועזב את בית הספר כדי לעבוד כפקיד של מסילת הרכבת בין סנקט פטרבורג לוורשה. כמו כן הוא עבד במספר משרות, כמו מפקח בית ספר, עד שנת 1883, השנה בה התמנה למנהל הקאפלה הצארית ולמנצח האגודה המוזיקלית הצארית. במשרה זו החזיק עד 1895, אז פרש סופית.
באלאקירב מת ב-29 במאי 1910 ונקבר בבית הקברות של מנזר אלכסנדר נייבסקי בסנקט פטרבורג.
הנצחה.
קרחון באלאקירב באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של מילי באלאקירב.
תעביר את זה הלאה
תעביר את זה הלאה (באנגלית: Pay It Forward) הוא סרט דרמה אמריקאי בבימויה של מימי לדר, המבוסס על הרומן המצליח של קתרין ריאן הייד. הסרט יצא בשנת 2000 וגרם לאנשים רבים לפעול למען הכלל לאחר שצפו בו - הקמת עמותות רבות עם מטרות שונות, ניסיונות רבים ליישום שיטת הסרט בחיי היום יום, תרומות לנזקקים ופעולות רבות אחרות.
תקציר עלילתי.
טרוור הוא ילד שחי בלאס וגאס. הוא חי בפחד מפני אביו המתעלל אשר עזב אותו ואת אימו האלכוהוליסטית. כאשר הוא מגיע לכיתה ז' בבית הספר הוא מקבל מהמורה שלו משימה לימודית - לנסות ולמצוא דרך שתשנה את העולם. בהתחלה טרוור חושב שזה לא אפשרי לביצוע אך עד מהרה הוא מתחיל לפעול. הוא מייסד שיטה חברתית לפיה אדם מחזיר טובה לא למי שקיבל אותה ממנו, אלא מחזיר אותה לשלושה אנשים אחרים, מוכרים או זרים. כך, אנשים סביבו מתחילים להעביר את המעשים הטובים מאדם לאדם וטרוור גורם לשינוי חברתי של ממש עד שהוא נכנס עמוק לחייו האישיים.
צמוד לסיפור של טרוור, עוקבים גם אחרי סיפורו של עיתונאי שחוקר את השיטה "תעביר את זה הלאה". שני הסיפורים מתרחשים בזמנים אחרים עד שלקראת סוף הסרט הם נפגשים בנקודת ההווה שמחברת בין העבר לעתיד בה העיתונאי נפגש עם טרוור.
ברקע מתגלגל סיפור האהבה העצוב של אימו של טרוור ומורו, כאשר טרוור עצמו לוקח חלק גדול בשידוך הזה. בסוף הסרט כל תוכניותיו של טרוור מצליחות, אך כאשר הוא יוצא מבית-ספרו הוא מסתבך בקטטה עם בריונים כשניסה למנוע מהם מלהציק לחבר שלו. במהלך הקטטה אחד מהבריונים שולף סכין ודוקר את טרוור. כתוצאה מהדקירה טרוור נפטר כמה שעות מאוחר יותר. לאחר מותו זכה טרוור לטקס אזכרה ענק בו השתתפו אלפי אנשים מכל רחבי ארצות הברית, שהושפעו מהתנועה החברתית שיצר טרוור.
צילומי הסרט.
לפי הרומן "תעביר את זה הלאה", עליו מבוסס הסרט, המורה לאזרחות של טרבור הוא אדם שחור בשם רובן סנט קלייר, אותו היה אמור לגלם דנזל וושינגטון. ימים ספורים לפני תחילת הצילומים הודיע וושינגטון שלא ישתתף בסרט בגלל התחייבויות קודמות וההפקה יצאה לחיפוש שחקן אחר. בסופו של דבר קווין ספייסי, שהוא אדם לבן, הסכים לגלם את דמותו של המורה והשם של הדמות שונה ליוג'ין סימונט.
ג'ינג'ס חאן
גינגיס חאן
בלומפונטיין
בלומפונטיין (באנגלית: Bloemfontein) היא בירת פרובינציית המדינה החופשית ומשמשת כאחת משלוש ערי הבירה של רפובליקת דרום אפריקה, יחד עם פרטוריה וקייפטאון. בלומפונטיין משמשת כבירתה המשפטית של דרום אפריקה, ובה נמצא בית המשפט העליון של המדינה. העיר ממוקמת בגובה 1,395 מטרים מעל פני הים. מספר התושבים בה הוא כ-369,000, ומספר התושבים בפריפריה הוא כ-645,000. העיר ידועה בכינוי "עיר הוורדים" בזכות פסטיבל הוורדים השנתי המתקיים בה וכמות הוורדים הגדולה הצומחת באזור.
היסטוריה.
האזור היה מיושב על ידי שבטים אפריקאים עד שנכבש על ידי הבורים (אפריקנרים) ולאחר מכן על ידי האימפריה הבריטית. בשנת 1846 אוכלס האזור בחיילים של רב-סרן בצבא הבריטי, הנרי דאגלס, שהקימו מוצב חוץ באזור טראנסורניה ולאחר מכן החלה לצמוח עיר.
בשנים 1848–1854 הייתה העיר בשליטת ריבונות נהר אורנג' ולאחר מכן מדינת אורנג' החופשית. בשנים 1854–1902 שימשה העיר כבירת מושבת הנהר אורנג' של הבריטים ולאחר מכן כבירת מדינת אורנג' החופשית.