קורקירה עצמה העמידה צי המונה 110 אוניות מלחמה, עשר פחות משהיו לה בקרב לאוקימנה שנתיים קודם לכן. עובדה מעניינת היא, כי גם הקרקירים התקשו למלא את אוניותיהם בשל מחסור בחותרים; אך בניגוד לאויביהם, שגייסו חותרים בשכר, ציוותו את ספסלי החתירה של מקצת מאוניותיהם בעבדים.
חילות הקורינתים ובעלי בריתם נאספו באי לֶאוּקָס, ומכאן עשה הצי את דרכו אל כֵימֶריוֹן, שם עגנו האוניות והוקם מחנה לחילות היבשה. במקום זה השלימו הקורינתים את הכנותיהם והעלו על אוניותיהם צידה לשלושה ימים, כדי להבטיח את האספקה לצבא העתיד לנחות ולהילחם בארץ אויב. תוכניתם הייתה לצאת לים עם לילה, כדי לחמוק מהתמודדות עם צי האויב, כי חששו שמא אוניותיהם העמוסות חיילים והאיטיות לא יוכלו לאוניות הקרקירים ובעלות בריתם.
כוונת הקרקירים, לעומת זאת, הייתה להשמיד את צי הפלישה בעודו בדרך וכך להימנע מלחימה ביבשה על אדמת ארצם; אוניותיהם, ועימן 10 האוניות האתונאיות, עמדו על המשמר באיי סיבוטה, בפתחו הדרומי של המצר המפריד בין קרקירה ליבשת, בעוד חילותיהם שלהם ושל בעלי בריתם נותרו בלאוקימנה.
מהלך הקרב.
צי הפלישה הקורינתי הפליג אל יעדו בלילה, אך כשעלה השחר נגלו אוניותיו לעיני הקרקירים בסיבוטה, אשר מיהרו לצאת להתקפה. תנועת אוניות ממקום אחד למשנהו הייתה בטור עורפי, ולכן סבו שני הציים ונערכו זה מול זה בשורת חזית, שהייתה מערך הקרב הסטנדרטי בעת העתיקה.
110 האוניות הקרקיריות נחלקו לשלוש פַּלְגוֹת, שנפרשו למלוא אורכו של המערך החזיתי, כש-10 האוניות האתונאיות ניצבות בקצהו הימני. מנגד תפסו בעלי בריתם של הקורינתים, המגארים והאמפריקיוטים, את האגף הימני ב-39 אוניות; במרכז ניצבו 21 האוניות מלאוקס, אליס ואנקטוריון וחלק מאוניות הקורינתים; ובאגף השמאלי, מול האוניות האתונאיות והאגף הימני הקרקירי, העמידו הקורינתים את שאר אוניותיהם ובהן הטובות והמהירות שברשותם.
כשהונפו האותות בשני המחנות, הסתערו האוניות חרטום-אל-חרטום. לדברי תוקידידס, "הרבה הופליטים היו על סיפוני האוניות של שני הצדדים, הרבה קשתים והרבה נושאי-כידונים, שכן עדיין היו מצוידים גולמנית כדרך הקדמונים. הייתה זו מלחמת אוניות עזה, אך לא מפני שהצטיינה בזריזות שבה, אלא משום שדומה הייתה יותר למלחמת-יבשה." לאחר ההתנגחות הראשונית חרטום-אל-חרטום התקשו האוניות לחתור לאחור כדי להסתער ולנגח שוב באויבותיהן ולהטביען, שכן המון האוניות הדחוקות במקום צר מנעו זאת. על כן אונייה נאחזה ביריבתה וההכרעה עברה לחיילים שעל הסיפונים, בעוד האוניות נותרות על מקומן ללא תנועה. תוקידידס מציין במיוחד, כי שני הצדדים "לא היו למודים בדייקפלוס, ויותר ממה שעשו מלחמה בתחבולות [טקטיות], נלחמו ביניהם באכזריות חימה. ולפיכך גדולה הייתה המהומה והמבוכה במלחמת-ים זו."
ההשוואה המרומזת והלא מחמיאה שעורך תוקידידס בין אופן לחימתם של הקורינתים והקרקירים לבין הצטיינותם של בני עירו האתונאים בתמרוני ניגוח ובתנועות טקטיות מורכבות, דומה שאינה עושה חסד עם הצדדים הנצים. אומנם לא היה שני לצי האתונאי בקרב היוונים בכל הקשור לטקטיקות ניגוח, אך ראוי לזכור גם שהצי הקורינתי היה צי משלוח. הוא נועד להוביל ולהנחית חיילים על אדמת האויב כדי להכריעו ביבשה, ובשל כך נמצאו על סיפוני אוניותיו הופליטים רבים ולא חיילי-צי (epibatai) מעטים. לא מן הנמנע שאף מספר החיילים באוניות הקרקירים היה גדול מן הרגיל, שכן גם אם לא הצטיינו בלוחמת ניגוח, עדיין צריכים היו להכין תשובה הולמת לאופן הלחימה הצפוי של אויביהם.
בלחימה בין האגף השמאלי הקרקירי לבין האגף הימני הקורינתי הייתה ידם של הקרקירים על העליונה. הם הצליחו להפיץ לכל עבר את ספינות המגארים והאמפרקטיונים ולהביאן לידי מנוסה, ורדפו אחריהן ב-20 מאוניותיהם עד החוף הקרוב. תוך כדי כך נמשכה לחימה עזה גם ביתר חלקי המערכה. בכל מקום בו נראו האוניות הקרקיריות נתונות במצוקה, התקרבו האתונאים באוניותיהם והטילו אימה על הקורינתים, אך נמנעו מלהתנגח בהן. אולם כשנראה היה כי האגף הימני הקרקירי עומד להינגף ביד האוניות הקורינתיות, שכן במקום זה הציבו הקורינתים את הטובות שבאוניותיהם, או אז "החלו עוזרים להם מעתה יותר, ללא הערמה. עם זאת, נמנעו בראשונה מלנגח ישירות באוניית אויב, אך משהובאו הקרקירים לידי מנוסה גלויה והקורינתים הדביקום, נפנה כל איש למלאכתו וניטשטשו כל ההבחנות."
עזרת האתונאים לא הצילה את הקרקירים מתבוסה. 70 מאוניותיהם "הוטבעו", ולמעלה מאלף מאנשיהן, חיילים וחותרים כאחד, נפלו בשבי. שאר האוניות נמלטו אל לאוקימנה כשהקורינתים דולקים בעקבותיהן. תוקידידס תולה את כישלון הקרקירים בנחיתותם המספרית (110 אוניות מול 150 משל האויב) ובעובדה כי עשרים האוניות מאגפם השמאלי, שרדפו אחר אוניות המגארים והאמפרקטיונים אל מחוץ לזירת הקרב, חסרו דווקא ברגע הקריטי של המערכה, ולא יכלו להיחלץ לעזרת חברותיהן באגף הימני.
הקורינתים, ש-30 מאוניותיהם ניזוקו בקרב, שבו בתום המרדף אל זירת הלחימה, אספו את חלליהם ואת אוניותיהם הפגועות, וכשהם גוררים חלק מאוניות הקרקירים "הטבועות" הפליגו אל נמל סיבוטה שביבשת. במקום זה חנה צבא בעלי בריתם הלא-יוונים מן האזור.
אחרית הקרב.
הדרך אל קרקירה הייתה עתה פתוחה. עוד באותו היום, לאחר השלמת ההכנות הדרושות, יצאו שוב הקורינתים לים, כדי להנחית את צבאם באי כפי תוכניתם המקורית. הקרקירים בשארית אוניותיהם ועימם האתונאים יצאו לקראתם מלאוקימנה, וכבר הונפו האותות ונשמעה קריאת הקרב, כשלפתע החלו הקורינתים נסוגים. הם הבחינו ממרחק באוניות אתונאיות המתקרבות לעברם מכיוון דרום. הייתה זו תגבורת של עשרים אוניות ששלחו האתונאים לעזרת הקרקירים, כי העריכו שכוחם לא יעמוד להם נגד אויביהם כפי שאומנם ארע. הקורינתים סברו כי זהו כוח החלוץ של שייטת גדולה הרבה יותר, ובשל כך ומשום שהחשיכה החלה לרדת סבו על עקביהם ושבו אל סיבוטה.
למחרת היום הפליגו הקרקירים ושלושים האוניות האתונאיות אל סיבוטה, וכשהם מתריסים נגד אויביהם נערכו לחידוש הלחימה. הקורינתים יצאו אומנם לקראתם ופרשו את אוניותיהם, אך נמנעו מלתקוף מפחד מכת האוניות האתונאיות. כל מחשבותיהם היו נתונות למציאת דרך לשוב לעירם, שכן חשבו כי האתונאים רואים את בריתם עם ספרטה כבטלה ועל כן ימנעו זאת מהם. הם שיגרו שליחים אל האתונאים כדי לעמוד על כוונתם, ומפיהם למדו כי הברית שרירה וקיימת וכי הם יכולים לשוט לכל מקום כרצונם כל עוד אין בדעתם לפלוש לקרקירה או לתקוף את מושבותיה. על כן הקימו מצבת ניצחון בסיבוטה שביבשה ושבו לארצם.
הקרקירים טענו גם הם לניצחון ואף הקימו מצבת ניצחון באי סיבוטה, שהרי אספו את שברי אוניותיהם ואת חלליהם בלא הפרעה (אם כי הדבר נעשה לאחר עזיבת הקורינתים). אכן, המערכה לא הוכרעה. הקרקירים נחלו אומנם מפלה ניצחת בקרב הימי, אך הצליחו בסיוע האתונאים למנוע את פלישת הקורינתים לארצם. האתונאים רכשו להם במעשיהם אויב חדש, שחיפש שעת כושר לנקום בהם על עזרתם לקרקירים. לא תחלוף אלא שנה אחת, וחילות שני הצדדים, אתונה וקורינתוס, ייפגשו שוב, אך הפעם בשדה המערכה – בקרב פוטידאיה (432 לפנה"ס).
יו בארקר
רוביק דנילוביץ'
ראובן (רוביק) דנילוביץ' (נולד ב-24 בינואר 1971) הוא ראש עיריית באר שבע השמיני, מאז שנבחר לראשות העיר לראשונה בנובמבר 2008.
ביוגרפיה.
דנילוביץ' נולד וגדל בשכונה ג' בבאר שבע לרחל לבית כהן, ילידת תוניסיה, ולאליהו דנילוביץ', יליד הארץ ממוצא בלארוסי ומצרי. במשפחתו ארבעה אחים. למד בבית הספר היסודי "תומר" וסיים את לימודי התיכון במקיף ד'. בצעירותו שיחק כדורגל ושימש כקפטן קבוצת הנוער של הפועל באר שבע. הוא החל בפעילות פוליטית מגיל צעיר, במסגרת מפלגת העבודה ושימש בין היתר כיו"ר המשמרת הצעירה ויו"ר צעירי המפלגה בנגב.
שירת בצה"ל כמש"ק משמעת בבסיס שדה תימן, אוגדה 560. לאחר מכן השלים בגרות במכללת קיי. בהמשך למד באוניברסיטת בן-גוריון לתואר משולב בלימודי מדינת ישראל ופוליטיקה וממשל. במקביל הקים את התא הפוליטי-חברתי "אופק" והחל בפעילות פוליטית בתוך הקמפוס, על אף שזו נאסרה על ידי האוניברסיטה. בהמשך נבחר למועצת הסטודנטים של אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב-1998 עמד בראש קבוצת צעירים ששכנעה את יעקב טרנר לרוץ לראשות העירייה (בראש רשימה עצמאית, אך בתמיכת מפלגת העבודה). אחרי שטרנר נבחר, מונה דנילוביץ' לסגן ראש העירייה והועמד בראש "אגף הצעירים" שהוקם למענו. כסגן ראש עיר נחשב דנילוביץ' לנאמנו הקרוב של טרנר. דנילוביץ' הוביל הקמה של מרכז סטרטאפ, הכוונה וייעוץ לצעירים בבאר שבע.
לקראת הבחירות המוניציפליות ב-2003 הקים דנילוביץ' רשימה עצמאית של צעירים בשם "קדימה באר שבע", שהייתה מורכבת כולה מצעירים, בשילוב מלא ושוויוני של נשים (ביניהן דוקטור חפצי זוהר). בבחירות הפתיעה הרשימה והייתה לסיעה הגדולה במועצת העירייה, עם שבעה מנדטים. אחרי הבחירות מונה דנילוביץ' לממלא מקום ראש העירייה וראש אגף החינוך. בתפקיד זה פעל לביטול חטיבות הביניים בעיר, למרות התנגדות משרד החינוך לצעד כזה במנותק מיישום דו"ח דוברת. הוא איחד בתי ספר קטנים בעיר, במטרה לאפשר לתלמידים מגוון רחב של מגמות ושעות לימוד רבות יותר. במהלך כהונתו כמחזיק תיק החינוך הקים את בית הספר למחוננים ומצטיינים בעיר - "מעוף".