הודות לסיור באזורי הגבול נמסר מידע לפיקוד הרוסי על תנועת הצבא של חאנות קרים הכולל 120 אלף מחייליו של דבלט. הקמתם ושיפורם של מערכי הגנה צבאיים, בעיקר לאורך נהר האוקה, התקדמו במהירות. משהגיע הידיעה על הפלישה הממשמשת ובאה, לידי הצאר איוואן האיום, הוא נמלט לנובגורוד וכתב משם מכתב לדבלט ובו הציע שלום תמורת מסירת קאזאן ואסטרחן. אך זה לא סיפק את החאן.
באביב 1571 תקף החאן, בראש צבא גדול, את גבולות רוסיה. הנסיך מסטיסלבסקי, שהיה עוין את הצאר שלח את אנשיו להראות לחאן כיצד לעקוף את ביצור ההגנה שאורכו 600 קילומטר ממערב והטטרים הגיעו למוסקבה והעלו אותה באש; בדרכו חזרה לקרים שלח פגיון לצאר, כמתנת התרסה ברומזו כי על הצאר להתאבד בדקירה. רוסיה הייתה חלשה באותה עת כאשר איוואן מצליח לאסוף צבא של 20 אלף בלבד.
ב-28 ביולי 1572 צבא החאן חצה את נהר אוקה, אלא שהרוסים תקפו חזרה והחאן נאלץ לחזור, קרב עקוב מדם פרץ סמוך לביצורי ההגנה שהרוסים הקימו ובמשך כמעט שבוע, הסתערו הטטרים על האזור שליד הכפר מולודי, לא הרחק מפודולסק. ב-2 באוגוסט, כשמתקפת הטטרים נחלשה, הגדודים הרוסיים עזבו את הביצורים ופגעו באויב התשוש, הטטרים נרדפו עד לגדות האוקה שהיה קו התמיכה העיקרי ולאורכו סיירו גדודי הגבול הרוסיים. בראש הצבא הרוסי עמד הנסיך מיכאיל איוואנוביץ' וורוטינסקי, שפיקד על בניית ביצורי ההגנה שבדרום המדינה. לצדו פיקד הנסיך דמיטרי חבורוסטינין, שהגדוד בפיקודו הכה את הטטרים ליד הכפר מולודי.
בבוקר ה-3 באוגוסט החל דבלטי, שאיבד את בנו, נכדו וחתנו בקרב, בנסיגה מהירה. הרוסים דחקו בו והקרב העז האחרון פרץ על גדות אוקה.
לאחר הקרב.
כיום מולודי הוא כפר קטן בתחומי העיר צ'כוב שבמחוז מוסקבה עם אוכלוסייה קטנה יחסית (676 תושבים במפקד 2010). מאז 2009 נערך במקום פסטיבל שחזור, שתואם לציון יום השנה לקרב. בשנת 2019 העניקה הדומה המחוזית של מוסקבה לכפר תואר כבוד.
מריו מולינה
מריו חוסה מולינה-פסקוול הנריקז (בספרדית: Mario José Molina-Pasquel Henríquez; 19 במרץ 1943 – 7 באוקטובר 2020) היה כימאי מקסיקני, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1995 ביחד עם פרנק שרווד רולנד ופול קרוצן "על עבודתם על כימיה אטמוספירית, ובפרט ההיווצרות וההתפרקות של האוזון". היה ממגלי החור באוזון מעל אנטארקטיקה, והיה המדען המקסיקני הראשון שקיבל את פרס נובל לכימיה.
ביוגרפיה.
מריו מולינה נולד ב-19 במרץ 1943 במקסיקו סיטי שבמקסיקו. אביו היה עורך דין ושגריר מקסיקו לאתיופיה, הפיליפינים ואוסטרליה. עוד מילדותו התעניין מולינה במדעים. בשנת 1965 סיים תואר ראשון בהנדסה כימית במקסיקו. בשנת 1967 סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת פרייבורג. בשנת 1972 מולינה הפך לדוקטור בכימיה פיזיקלית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנים 1974–2004 מילא מולינה שורה של תפקידי הוראה ומחקר באוניברסיטת קליפורניה באירוויין, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, המכון הטכנולוגי של קליפורניה והמעבדה להנעה סילונית בקליפורניה. ביולי 2004 הצטרף מולינה לאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. החל משנת 1993 היה מולינה חבר באקדמיה הלאומית למדעים ומשנת 1996 באקדמיה הלאומית לרפואה. בשנת 2003 הצטרף לקולגיום הלאומי של מקסיקו.
בשנת 2013 קיבל את מדליית החירות הנשיאותית על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה. מולינה הי הגם חבר בוועדות שונות שיעצו לאובמה בנושאי סביבה ואקלים. בתקופה זו היה מולינה היועץ לענייני אקלים של נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו.
מולינה נפטר ב-7 באוקטובר 2020 במקסיקו סיטי מהתקף לב בגיל 77.
דיכאון עמיד
דיכאון עמיד (באנגלית: Treatment-resistant depression או בקיצור: TRD) הוא מונח המשמש בפסיכיאטריה קלינית לתיאור מצב של סובלים מדיכאון קליני, שאינם מגיבים בצורה מספקת לטיפול תרופתי של תרופות נוגדות דיכאון במשך תקופה ממושכת. ההגדרות האופייניות לדיכאון עמיד שונות, אך הן אינן כוללות עמידות בפני טיפולים פסיכולוגיים. באופן מסורתי הוגדרה תגובה לא מספקת לתרופות, כחוסר תגובה קלינית כלשהי לתרופות (למשל, ללא שיפור בתסמיני הדיכאון). עם זאת, קלינאים רבים רואים תגובה לא מספקת לתרופות כחוסר השגה של הפוגה מלאה בסימפטומים. גורמים מסוימים התורמים לטיפול לקוי תרופתי לדיכאון, ועלולים להוביל לאבחון שגוי של דיכאון עמיד, כוללים הפסקת טיפול מוקדמת, מינון נמוך של התרופות, אי ציות להוראות השימוש, אבחון מוטעה והפרעות פסיכיאטריות נוספות במקביל. נכון ל-2019, טיפולים משלמים כמו פסיכותרפיה, ליתיום או אריפיפראזול לא נמצאו כתורמים לסובלים מדיכאון עמיד.
דיכאון עמיד היא תופעה שכיחה יחסית בקרב אנשים הסובלים מדיכאון קליני. שיעורי ההפוגה הכוללת מהדיכאון בעקבות טיפול נוגד דיכאון עומדים על 50.4% בלבד, ובמקרים של דיכאון שטופל על ידי הרופא הראשוני, רק 32% מהאנשים הגיבו באופן חלקי לטיפול ו-45% כלל לא הגיבו. ישנן שלוש דרכי טיפול בדיכאון עמיד - ניתן להחליף לטיפול תרופתי אחר, ניתן להעלות את המינון, וניתן לתת תרופה נוספת לתרופה הקיימת.
גורמי סיכון אפשריים לדיכאון עמיד כוללים הפרעות פסיכיאטריות נלוות, הפרעות רפואיות נלוות ותכונות שונות של הדיכאון. הפרעות פסיכיאטריות נלוות בדרך כלל אינן מזוהות בטיפול בדיכאון, ואם לא מטפלים בהן, הסימפטומים של הפרעות אלו עלולים להפריע להערכת המצב הנפשי ולטיפול. הפרעות חרדה הן אחת מסוגי ההפרעות הנפוצות ביותר הקשורות לדיכאון עמיד לטיפול. שתי ההפרעות בדרך כלל מתקיימות יחדיו, ויש להן מספר תסמינים דומים. מחקרים מסוימים הראו כי חולים עם הפרעת חרדה הם בעלי הסיכויים הגבוהים ביותר לחוסר תגובה לטיפול. שימוש בסמים עשוי להיות גם מנבא אפשרי לדיכאון עמיד לטיפול. הפרעות פסיכיאטריות אחרות העשויות לחזות דיכאון עמיד לטיפול כוללות הפרעת קשב וריכוז, הפרעות אישיות, הפרעה טורדנית כפייתית והפרעות אכילה. הפרעות אנדוקריניות כמו תת-פעילות של בלוטת התריס, מחלת קושינג ומחלת אדיסון הן בין המחלות הנפוצות ביותר שתורמות לדיכאון ולדיכאון עמיד. מחלות נוספות כוללות סוכרת, מחלת לב איסכמית, סרטן, HIV ומחלת פרקינסון. גורם נוסף שעלול לעודד דיכאון עמיד הוא שילוב תרופות המשמשות לטיפול בהפרעות רפואיות נלוות שעשויות להפחית את יעילותן של תרופות נוגדות דיכאון או לגרום לתסמיני דיכאון. אנשים הסובלים מדיכאון המציגים גם תסמינים פסיכוטיים כמו אשליות או הזיות, נוטים יותר להיות בעלי דיכאון עמיד. מאפיין דיכאוני נוסף אשר נקשר לתגובה לקויה לטיפול תרופתי הוא משך זמן ארוך יותר של פרקי הדיכאון. בנוסף, אנשים הסובלים מדיכאון חמור יותר ואנשים עם נטיות אובדניות נוטים יותר לא להגיב לטיפול נוגד דיכאון.
מלחמות קרים–רוסיה
מלחמות קרים–רוסיה התנהלו בין כוחות רוסיה לטטרים של חאנות קרים במהלך המאה ה-16 על האזור סביב נהר הוולגה.
במאה ה-16 החלו המתקפות על רוסיה מידי הטטרים. במהלך המלחמות פלשו הטטרים של קרים (הנתמכים על ידי הצבא הטורקי) למרכז רוסיה, הרסו את ריאזאן ושרפו את מוסקבה. עם זאת, בשנה שלאחר מכן הובסו הטטרים בקרב מולודי. למרות התבוסה, פשיטות הטטרים נמשכו. כתוצאה מכך פלשו הרוסים לחאנות קרים מספר פעמים וכבשו את חצי האי קרים בסוף המאה ה-18. בסופו של דבר הטטרים איבדו את השפעתם באזורים הללו.
הפשיטות החלו זמן קצר לאחר הקמת מדינת החיץ הרוסית, חאנות קאסים, ושליטתה של רוסיה במלחמות רוסיה-קאזאן בסוף המאה ה-15.
היסטוריה.
פלישות הטטרים של קרים לרוסיה החלו בשנת 1507, לאחר מותו של הדוכס הגדול של מוסקבה איוואן השלישי, כאשר חאנות קרים תקפה את העיירות הרוסיות בְּלֶב וקוזלסק.
במהלך המאה ה-16, הגבול היה סמוך לעיר ריאזאן, מחוץ לנהר אוקה. השביל העיקרי של הכוחות הפולשים למוסקבה היה שביל מורבסקי, שנמשך מקרים ומצר פרקופ, בין אגני נהר הדנייפר וסוורסקי דונץ, עד טולה. הטטרים היו חוזרים אחורה רק לאחר מסעות ביזה וחטיפה נרחבים, בדרך כלל הצליחו הטטרים לחדור בין 100–200 ק"מ לתוך שטח רוסיה. השבויים לאחר מכן נשלחו לעיר קאפה להימכר לעבדות. כתוצאה מכך, האוכלוסייה הרוסית באזורי הגבול סבלה קשות.
בכל אביב, רוסיה גייסה עד כמה אלפי חיילים לשירות הגבולות. קווי ההגנה כללו רשת של ביצורים, מבצרים וערים. כדי להגן מפני פלישות של חיילי האורדה של נוגאי באזור שבין נהרות הוולגה ואירטיש, נוסדו ערי הוולגה סמרה (1586), צאריצין (1589) וסראטוב (1590), כעיירות משמר. הפלישות המזיקות ביותר התרחשו בשנים 1517, 1521 (בתמיכת חאנות קאזאן), 1537 (בתמיכת קטזאן, הליטאים והאימפריה העות'מאנית), בשנים 1552, 1555, 1570–1572 (בתימכת שוודיה והאימפריה העות'מאנית), בשנים 1589, 1593, 1640, 1666–1667 (בתמיכת פולין–ליטא) ובשנים 1671 ו-1688.
בשנת 1570 הטטרים של קרים הרסו את ריאזאן במסגרת פלישתם לתוך רוסיה.
מלחמת רוסיה-קרים (1570–1572).
במאי 1571 צבא קרים וטורקיה (80,000 טטרים, 33,000 חיילים טורקים לא סדירים ו-7,000 יניצ'רים) בהנהגת החאן קרים, דבלט גיראי והמוני חיילי נוגאי וכוחות של צ'רקסים, עקפו את ביצורי ההגנה של סרפוחוב על נהר אוקה, חצו את נהר אוגרה ואיגפו את 6,000 אנשי הצבא הרוסי. הזקיפים הרוסיים נמחצו על ידי חיילי קרים. ללא די כוחות לעצור את הפלישה, הצבא הרוסי נסוג למוסקבה. האוכלוסייה הרוסית הכפרית ברחה גם היא לבירה.