מועמדות ובחירה למחזור הראשון והשני של פרס טאנג (2013–2014 ו־2015–2016, בהתאמה) נערכו על ידי האקדמיה סיניקה בהזמנת קרן פרס טאנג; החל ממחזור הפרס השלישי (2017–2018), המינויים והבחירה מתבצעים על ידי ועדת בחירה עצמאית אשר נוצרה בשיתוף פעולה חלקי עם האקדמיה סיניקה. הוועדה לבחירת פרס טאנג מורכבת מארבע ועדות נפרדות, אחת לכל קטגוריית פרס. הוועדות מזמינות חוקרים ומוסדות מכובדים מרחבי העולם, כולל חתני פרס נובל רבים, להגיש מועמדים.
לוח זמנים.
אירועים במהלך שנת הפרס:
ספריית המרציאנה
יחסי יוון–עומאן
יחסי יוון–עומאן הם יחסי החוץ בין יוון לעומאן.
סקירה כללית.
יוון כוננה יחסים דיפלומטיים עם עומאן במרץ 1974, ואילו הסמכת שגרירי שתי המדינות התקיימה בשנת 1980. ליוון ולעומאן יש יחסים טובים, במיוחד ברמה הפוליטית, שכן קיימת גישה משותפת בנושאים בינלאומיים רבים ושיתופי פעולה במסגרת ארגונים בינלאומיים.
לא קיימת קהילה יוונית בעומאן, אולם כ-20 יוונים נרשמו כמתגוררים בקבע בעומאן.
יחסי יוון–תימן
יחסי יוון–תימן הם יחסי החוץ בין יוון לתימן.
סקירה כללית.
יוון כוננה יחסים דיפלומטיים עם תימן בשנת 1972, אך היחסים הדו-צדדיים מוגבלים. האיחוד האירופי החל לספק סיוע לתימן בשנת 1980, ומאז הסיוע הזה גדל בהדרגה. תימן מועמדת לחברות במועצה לשיתוף פעולה במפרץ. מעט מאוד יוונים מתגוררים בתימן.
מקסימיליאן ליבנוויין
מקסימיליאן אלברט יוזף ליבנוויין (גרמנית: Maximilian Albert Josef Liebenwein; 11 באפריל 1869 - 17 ביולי 1926) היה צייר, גרפיקאי ומאייר ספרים אוסטרי-גרמני, בסגנון האימפרסיוניסטי והאר נובו. הוא בילה זמן משמעותי בווינה, במינכן ובורגאוזן, ולקח חלק פעיל בקהילה האמנותית במקומות אלה. הוא היה חבר חשוב בתנועת "הזצסיון הווינאי", הפך לסגן נשיא שלה והציג עם הקבוצה פעמים רבות.
ראשית החיים.
ליבנוויין נולד בווינה, בנם השני של יוזף קלזנץ ליבנוויין (1835–1906) ומגדלנה (לבית קונדראט). אביו היה סוחר, ניהל מכבסה ומכר בגדים בווינה ולילינפלד. כילד, ליבנוויין בילה בשתי הערים. אמו הייתה בתו של יוזף קונדראט, המשרת האישי ושומר והיערות של הקיסר פרנץ יוזף, ודודו היה הפתולוג הנס קונדרט. סבו החזיק בספריה גדולה ובאוסף מדעי הטבע, ועזר להגביר את התעניינותו של ליבנוויין הצעיר בשירה, אגדות וטבע.
בהתחלה אביו של ליבנוויין לא תמך בשאיפותיו האמנותיות, אך דודו עזר לו לפלס את דרכו. בשנת 1887 נכנס לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, אך הוא לא נהנה מלימודיו שם. הוא פנה לחקר חיות בטירגארטן שנברון ובחקר גופות בפיקוחו של דודו. יוליוס ויקטור ברגר, המורה של ליבנוויין, גילה כלפיו חמלה, אך הוא עזב את האקדמיה בשנת 1891.
בסתיו 1892 השתתף בבית ספר מיוחד לציור היסטורי, בהדרכת מתיאס פון טרנקוואלד. אביו של ליבנוויין שבר את רגלו ונזקק לעזרה בעסק המשפחתי, ולכן ליבנוויין לא יכול היה להשתתף בשיעורים באופן קבוע. זו הייתה נקודת מחלוקת בין פון טרנקוואלד וליבנוויין, והוא עזב את בית הספר המיוחד במרץ 1893, ובילה כמה חודשים כ"רוכב וצייד "באחוזת לילינפלד.
בשנת 1894 הוא נסע בעקבות חברו פרדיננד אנדרי ונרשם לאקדמיה לאמנויות יפות בקרלסרוהה והשתתף בשיעורי הציור של קספר ריטר. הוא עדיין לא היה מרוצה מלימודיו, אבל פגש את היינריך פון ציגל בתחילת 1895 והחל להשתתף בשיעורים שלו בנושא ציור בעלי חיים. ליבנוויין לקח את ציגל כמורה, ועימו עבר למינכן. ליבנוויין בילה ארבעה סמסטרים באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, ונשאר שם עד 1897.
צייר במינכן ובבורגאוזן.
משנת 1897, חי ליבנוויין כצייר עצמאי במינכן, וכן ניהל שיעורי ציור. במהלך ביקור אצל חברו הצייר, ולטר זיגלר, הם ראו את בורגהאוזן ואת טירת בורגהאוזן מימי הביניים. העיירה בורגאוזן מימי הביניים וטירתה הרשימו אותם, והפכו למסגרת רעיונית מתאימה לנושאים הרומנטיים-אבירים של רבים מיצירותיו של ליבנוויין.
במהלך הקיץ 1897 ו-1898 שהה ליבנוויין בטירה. בשנת 1899 הקים ליבנוויין את מגוריו ואת הסטודיו שלו במגדל הגדול ביותר של הטירה, שאותו ארגן מחדש. בתוך שלושה ימים בשנת 1899 ציירו ליבנוויין וחברו אפריז בתוך המגדל, כדי שהכלה לעתיד של ליבנוויין תראה אותו בביקורה הראשון. היצירה מכסה שלושה צדדים של חדר ומשקפת נושאים מימי הביניים.
בתקופה זו גילה ליבנוויין את זיקתו לארט נובו. בשנת 1896, כמה מהאיורים שלו הופיעו במגזין "אר נובו"
בשנת 1900 הוא זכה בתחרות שערך לודוויג סטולוורק על עיצובים לאלבום מסחרי של חברת סטולוורק.
עם הזצסיון בווינה.
ליבנוויין הציג עם קבוצת הזצסיון בווינה באביב 1900. עבודותיו שהוצגו כללו את פרסיבל (1899) וכמה ציורי בעלי חיים. בעקבות התערוכה הוא הפך לחבר מלא בקבוצה, והיה לסגן נשיא שלה עד 1912. הוא היה חבר פעיל עד מותו. ליבנוויין המשיך לחיות במגדל של טירת בורגאוזן, והתחתן עם אנה אסיגמן מווינה, במאי 1901. שם נולד בנו הראשון הנס גיאורג בשנת 1902 (נפטר 1977). המשפחה התיידדה עם קולומן מוזר, שהיה בוועדה שהזמינה את ליבנוויין להציג עם הזצסיון בווינה. תמציות מיומני המסע שלו מטיולו בשנת 1900 לבוסניה, יחד עם איורים שלו, פורסמו במגזין וור סקרום בשנת 1902. ליבנוויין לא הצטרף לגוסטב קלימט כשזה התנתק מהזצסיון ב-1905, אף שהוזמן להצטרף.
ליבנוויין הצטרף לאגודת האמנים הגרמנים בויימאר בשנת 1904. לאחר מות אביו בשנת 1906, בילה זמן מה בווינה, ובאותה שנה ערך נסיעות לבריסל ולונדון.
מלחמת העולם הראשונה ואחריה.
ליבנוויין חזר לווינה בשנים 09–1908, וניהל בית ספר לציור עד 1913, אם כי הוא עדיין בילה בקיץ בבורגאוזן. בשנת 1910 עיטר אולם של תערוכת הצייד הבינלאומית הראשונה בווינה בציורים מונומנטליים, והוצג לקיסר פרנץ יוזף הראשון בתערוכה.
בנו השני, וולפגנג פרדיננד, נולד בשנת 1911. ליבנוויין התנדב לשירות צבאי בשנת 1914 והוא גויס ביוני 1915. אשתו אנה נפטרה מסרטן השד באותה שנה, בבית מרפא בגומדן, בזמן שהיה בחזית המזרחית. ליבנוויין שימש כקצין חימוש בגייס השמיני. הוא היה עם הצבא בפולין, רוסיה, ובוקובינה, והפיק ציורים רבים ב עשרות ספרי שרטוטים. הוא לקה בשבץ מוחי בדצמבר 1917, ועזב את הצבא בדצמבר 1918.
וינה שלאחר המלחמה לא הציעה הזדמנויות רבות לאמנים, וליבנוויין חזר לבורגאוזן. בשנים 1919–1925 יצר מחזור ארוך המתאר את חייה של מריה הבתולה במנזר האחיות הפרנציסקניות בוקלברוק. בשנת 1924 קיבל ליבנוויין את מדליית הכסף של העיר זלצבורג על ציוריו.
בפברואר 1926 לקה ליבנוויין בשבץ נוסף בבורגאוזן, ונפטר ביולי 1926 במינכן. הוא נקבר בבורגאוזן.
סגנון.
ליבנוויין עבד בעיקר בצבעי שמן ובטמפרה. הוא צייר מחזורי אגדות, במיוחד מהמיתולוגיה היוונית וסיפורי ימי הביניים של רומנטיקה אבירית, כמו גם תמונות דתיות, כולל תמונות מריה וחיי הקדושים.
מורו ציגל התפרסם במוטיבים החייתיים ובאימפרסיוניזם שלו. ליבנוויין קיבל את השפעתו אבל התעלה עליה, ועבר מציורי שמן אימפרסיוניסטיים בעיקר לטמפוה לאחר שהציג עם הזצסיון בווינה. כן שמר על התעניינותו באמנות גרפית. למרות זאת הוא צייר בעלי חיים רבים והפגין חיבה מיוחדת לחתולים ולסוסים. ליבנוויין יצר מספר עיצובים של איורים לספרים. הוא שמר על הומור בעבודתו, כמו גם יכולת טכנית מצוינת וידע מעמיק בנושאים שלו.
איימוס קנדל
איימוס קנדל (באנגלית: Amos Kendall; 16 באוגוסט 1789 – 12 בנובמבר 1869) היה עורך דין, עיתונאי ופוליטיקאי אמריקאי. הוא עלה לגדולה כעורך הראשי של Argus of Western America, עיתון רב השפעה בפרנקפורט, בירת מדינת קנטקי. קנדל עשה שימוש בעיתון, במיומנויות הכתיבה שלו ובקשריו הפוליטיים הנרחבים שלו, כדי להפוך את המפלגה הדמוקרטית למוקד של עוצמה פוליטית לאומי. כתומך אדוק של אנדרו ג'קסון, כיהן קנדל בתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בקבינט שלו ובזה של יורשו, מרטין ואן ביורן. הוא היה אחד מהחברים המשפיעים ביותר של "קבינט המטבחון" של ג'קסון, קבוצה בלתי רשמית של חברי הקבינט והיועצים שהתוו את מדיניות הממשל. לאחר פרישתו מהפוליטיקה, כתב קנדל את אחת הביוגרפיות הראשונות של ג'קסון, שיצאה לאור ב-1843. הוא השקיע כספים רבים בהמצאתו החדשה של סמואל מורס, הטלגרף. הוא היה אחת הדמויות החשובות במעבר של אמריקה למערכת התקשורת החדשה במאה ה-19.
ראשית חייו.
איימוס קנדל נולד בעיירה דנסטבל שבמסצ'וסטס כילדם השישי של זבדי ומולי (לבית דאקין) קנדל. משפחת קנדל הייתה משפחה שהיגרה למסצ'וסטס מאנגליה ב-1640. הם היו בעלי קרקעות בולטים בדנסטבל. בני המשפחה החזיקו בבעלותם את המסבאה שבה נערכו פגישות ואסיפות בחירות בעיירה. מולי קנדל ילדה שישה ילדים נוספים לאחר לידתו של איימוס, אך רק שניים מתוכם הגיעו לגיל שש.
שנתיים לאחר לידתו של איימוס, התמנה אביו כדיאקון של הכנסייה המקומית. המשפחה הייתה משפחה דתית מאוד, וחייה היו קפדניים מאוד. שנותיו הראשונות של איימוס קנדל עברו עליו בעבודה בחווה המשפחתית, שטח אדמה בגודל של 22 אקרים (89 דונם) של קרקע חקלאית. בחווה גודלו בעיקר כבשים ובקר לחלב ומספוא לתזונת הסוסים והשוורים של המשפחה ששימשו לחריש השדות. המשפחה עסקה בגידול תירס, פשתן, חציר, תפוחי אדמה ושיפון. חלק קטן משטח החווה שימש לגידול טבק. איימוס סייע בסיקול סלעים משטחי החווה ובעבודות גידור. הוא היה ילד חולני ורזה, שנטה לסבול מהצטננויות ומכאבי ראש קשים.
קנדל למד בתי הספר הציבוריים במסצ'וסטס ובניו המפשייר בשני חודשי הקיץ מדי שנה והיה קורא נלהב של ספרים ששאל בספריית ההשאלה של דנסטבל, שם לאביו הייתה הזכות לשאול שני ספרים בחודש.