גרסתה הראשונה של האופרה עלתה על הבמה לראשונה ב-17 בפברואר 1904 בבית האופרה לה סקאלה שבמילאנו. האופרה הייתה מחולקת לשתי מערכות ולא נתקבלה באהדה רבה על ידי הקהל. ב-28 במאי של אותה השנה הוציא פוצ'יני לאור גרסה חדשה ומשופצת. בגרסה זו המערכה השנייה, שבמקור הייתה ארוכה מאוד באופן חסר פרופורציות, חולקה לשני חלקים וכן נערכו בה שינויים נוספים. בצורתה החדשה "מאדאם באטרפליי", בבכורה בברשה בצפון איטליה, בכיכוב סולומיה קרושלניצקה, קצרה הצלחה גדולה, ואף יצאה את גבולות אירופה והוצגה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בשנת 1907. פוצ'יני המשיך וערך שינויים בפרטיטורה במהלך השנים שלאחר הבכורה וכך נוצרו גרסאות שונות. כיום מקובלת "הגרסה הסטנדרטית" בשלוש מערכות, היא הגרסה המוכרת שאותה נהוג לבצע.
האופרה כיום נחשבת לאחד מנכסי צאן הברזל של האופרה והיא מועלית דרך קבע על כל בימות האופרה בעולם. האופרה אף הוקלטה פעמים רבות וראויות לציון במיוחד הקלטות המופת של מאריה קאלאס בתפקיד באטרפליי (עם ניקולאי גדה בתפקיד פינקרטון ותחת שרביטו של הרברט פון קאראיין) ושל רנאטה סקוטו בתפקיד הראשי (עם קרלו ברגונצי בתפקיד פינקרטון ורולנדו פנראי בתפקיד שארפלס, תחת שרביטו של סר ג'ון ברבירולי).
עלילתה של האופרה מתרחשת בעיר נגסאקי, ועל פי החוקר האמריקני ארתור גרוס היא מבוססת על אירועים שאכן התרחשו בעיר בשנות התשעים המוקדמות של המאה ה-19. זמרת האופרה היפנית הנודעת מיורה טאמאקי זכתה בתהילה עולמית בעבור ביצועיה כצ'ו-צ'ו-סאן, גיבורת האופרה, ואף ניתן למצוא פסל בדמותה, לצד פסל של פוצ'יני, בגן גלובר שבנגסאקי.
עלילת האופרה.
בנג'מין פרנקלין פינקרטון, מלח בצי האמריקני, נושא לאישה בטקס יפני מסורתי, מתוך יצר הרפתקנות ורהבתנות, גיישה בת חמש עשרה בשם צ'ו-צ'ו סאן, (ביפנית "גברת פרפר"), אותה מכנה הוא באנגלית "מאדאם באטרפליי". משנקרא הוא לשוב לארצות הברית, מבטיח לה כי "ישוב בעונת הקינון של אדום-החזה" אך למעשה אינו מתכוון כלל לשוב. צ'ו-צ'ו סאן, המאמינה אמונה עיוורת באהבתו, מחכה לו יחד עם בנה שנולד בינתיים מנישואים אלו, ואינה מקשיבה לדברי הקרובים לה המנסים לשכנעה כי האמריקני נטש אותה.
לאחר שלוש שנים חוזר פינקרטון לנגסאקי, אך בלוויית אשתו החדשה שלה נישא בארצות הברית. פינקרטון בא על מנת לקחת את ילדו, שעל קיומו שמע מהקונסול שארפלס. חלומה של באטרפליי נשבר באחת לנוכח המציאות, והיא מבקשת מפינקרטון ומקייט, אשתו, להיפרד מבנה ביחידות בטרם יקחוהו ממנה. היא מבקשת לפגוש אותם כעבור חצי שעה על הגבעה.
באטרפליי משלחת החוצה את משרתתה ונפרדת בסצנה קורעת לב מבנה. לאחר מכן שמה בידיו בובה ואת דגל ארצות הברית וקושרת מטפחת סביב עיניו. באטרפליי קוראת אז את הכיתוב החרוט על הפגיון של אביה: "ימות בכבוד מי שאינו מסוגל לחיות בכבוד" ולאחר מכן מתאבדת בביצוע מעשה ספוקו ("חרקירי"). פינקרטון, שבינתיים נמלא חרטה, נכנס בסערה לביתה של באטרפליי על מנת לבקש את סליחתה, אך מאחר את המועד.
משה קוסוביצקי
נועם שדות
נועם מאיר שדות (נולד ב-1979) הוא מתמטיקאי, סופר, משורר, צייר, פילוסוף, פסנתרן ונקדן וחבר בארגון "מתמודדים למען מתמודדים". בעבר אובחנה אצלו סכיזופרניה פרנואידית, ומ-2011 מאובחן כחולה במחלת בכצ'ט.
__תוכן_עניינים__
ביוגרפיה.
שדות בוגר תואר ראשון במתמטיקה ובמדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות יתרה. בוגר תואר שני בספרות עברית באוניברסיטת חיפה בספרות עברית עם תעודה בכתיבה יוצרת בהצטיינות.
בהיותו כבן 13 ספג פגיעת ראש קשה שגרמה לו נכות. עד פרוץ המחלה למד במכון ויצמן למדע לתואר שני במחלקה למתמטיקה שימושית ומדעי המחשב, ולאחר מכן ניסה להמשיך את לימודיו באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. הלימודים נקטעו בשל אשפוז של חמישה חודשים במרכז לבריאות הנפש בנס ציונה. שדות התגורר בכמה הוסטלים בירושלים, ובהם "מכון סאמיט", "בית במושבה", "רעותנו". כמו כן, עבד במכון שלום הרטמן בירושלים בתור טכנאי מחשבים ובבית דפוס "פרינטיב" כפועל דפוס, אורז, וגרפיקאי לעת מצוא.
במקביל עשה כמה ניסיונות לשוב ללימודים. הוא התחיל ללמוד לקראת תואר שני במתמטיקה באוניברסיטה העברית, ולקראת עבודה סוציאלית ופסיכולוגיה - אך הלימודים נקטעו שוב ושוב.
מההוסטל האחרון שבו חסה, "רעותנו", נמלט ועבר להתגורר בחיפה. עלה בידו ללמוד בטכניון חמישה קורסים בפיזיקה, לקראת תואר ראשון, בלי להסגיר את סוד המחלה, אך נאלץ להפסיק שוב את לימודיו עקב חשיבה דלוזיונית (מחשבות שווא).
בשנות מחלתו שדות השתלם בקורסים באמנות, פיסול, ציור, נגינה, צילום ופסיכולוגיה. כמו כן למד רבות על המוח האנושי וקרא ספרים רבים בתחום בריאות הנפש והמוח.
שדות התחיל לכתוב שירים וסיפורים ולפרסם בכתבי עת, ובהם "מאזנים", "עיתון 77", "פסיפס", "קשת החדשה", "מטעם" והאייל הקורא. בשמחת תורה ה'תשס"ו פרסם סיפור בידיעות אחרונות.
בקרוב יראו אור חלק מיצירותיו באיור ובשירה בספר "אמנים למען הדר" - מטעם אמנים משכונת הדר הכרמל, שבה הוא מתגורר. יצירותיו של שדות ראו אור גם באנתולוגיות רבות ובאינטרנט. כמו כן החזיק מספר בלוגים לדעות ספרותיות.
ב-2013 סיים תואר שני בספרות עברית עם התמחות בכתיבה יוצרת באוניברסיטת חיפה בהצטיינות. לאחר קבלת התואר פרסם שדות שירים, סיפורים והגות בפייסבוק ובמספר כתבי עת אלקטרוניים ומודפסים בהם "עכשיו", "עיתון 77", "ביטאון לשירה" ועוד בלוגים שונים.
ב-2014 היה מאושפז לאיזון סופי של מחלתו בבית החולים "טירת כרמל" מראשית השנה ועד לחודש יוני עד להתייצבותה.
בשנים 2015–2016 התגורר שדות בקהילה תומכת "נוף הדרים" שם השתקם ממחלתו הנפשית והגופנית. במקביל החל לעבוד בחנות ספרים יד שנייה "סיפור חוזר" בחיפה. בדצמבר 2016 הבריא כליל ממחלתו.
בשנת 2018 פורסם ספרו הרביעי "אחרי מגדל בבל" בהוצאת "ספרי עיתון 77". ספר שירים מיוחד למחבר המתאר את קורותיו בקהילה התומכת "נוף הדרים" ואת מאבקו לשינוי חברתי.
בשנת 2021 החל להשתלב בחוג ציור מקצועי בבית אבא חושי. ובדצמבר שנה זו שנים מציוריו הוצגו בתערוכה במקום.
יהודה אריה קלוזנר
יהודה אריה קלוזנר (ה' בסיוון תר"ע, 12 ביוני 1910 – 11 באוקטובר 1970) היה דוקטור לספרות, חוקר הספרות העברית, ספרן, עורך אסופות ומבקר.
ביוגרפיה.
יהודה אריה קלוזנר נולד בקיץ 1910 בעיר אודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), אחד משני בניו של אלכסנדר זיסקינד קלוזנר (בנם של יהודה לייב קלוזנר וראשה-קיילה בת אלכסנדר זיסקינד ברא"ז, ואחיו של פרופ' יוסף קלוזנר).
בשנת 1921 יצא לעיר וילנה לשם השלמת לימודיו. לאחר שסיים את הגימנסיה העברית בעיר, המשיך בלימודיו באוניברסיטת וילנה. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל.
בשנת 1936 הצטרף קלוזנר לצוות בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (לימים הספרייה הלאומית), עבד בו שנים רבות ובין היתר גם במפעל הביבליוגרפיה העברית. מסוף שנות ה-30 פרסם מאמרים ומחקרי ספרות רבים, שאותם כינס מאוחר יותר בספריו.
בשנת 1942 סיים תואר מוסמך בספרות משווה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנות ה-50 עבר ללונדון להמשך לימודים בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה (SOAS) של אוניברסיטת לונדון, וב-1958 הגיש את עבודת הדוקטור שלו, שעסקה בכתב יד של י"ל פרץ.
חיים אישיים.
היה נשוי לפַניה מוסמן, בשנת 1939 נולד בנם עמוס עוז. בשנת 1952 התאבדה פַניה מוסמן. בהמשך נישא ללידה, בתקופת מגוריהם בלונדון נולדו לזוג שני ילדים, מרגניתה ודוד.
קלוזנר נפטר בירושלים בשנת 1970, בגיל 60.
כתביו.
ממאמריו:
ארכיון.
בשנת 1978 הופקד חלק מן הארכיון של קלוזנר בספרייה הלאומית על ידי אלמנתו (רעייתו השנייה, לידה), ושאר הארכיון הופקד בספריה הלאומית בשנת 1989 על ידי ד"ר דוד קלוזנר (בנו מאשתו השנייה).
צביאל רופא
צביאל רופא (נולד ב-12 באוקטובר 1956) הוא פעיל זכויות אדם, סופר, מרצה ומנחה קבוצות לעזרה עצמית. רופא ייסד את תנועת מתמודדי הנפש בישראל, והוא מצוי ברמיסיה מלאה (בקו הבריאות) כבר יותר מ-25 שנה.
חייו ופעילותו הציבורית.
רופא נולד בירושלים. אביו, יוסף רופא, נולד ב-1930 בפיזה שבאיטליה, ואמו גבריאלה טדסקי (Tedeschi) נולדה ב-1929 בקרארה.
בגיל 19, במהלך השירות הצבאי, אובחן רופא כסובל מתסמונת ביפולרית. ב-1990 הקים את קבוצות התמיכה הראשונות בישראל לעזרה עצמית בתחום בריאות הנפש, והחל מ-1993 חשף ברבים את סיפורו האישי בניסיון להיאבק בסטיגמה החברתית הקשה כלפי נפגעי הנפש.
ב-1992 ייסד רופא את הארגון הראשון בארץ של מתמודדי נפש, וב-1994 הפך הארגון לעמותת "התמודדות - עמותת נפגעי הנפש בישראל". רופא הנחה קבוצות תמיכה לעזרה עצמית במסגרת עמותת אנוש במשך 16 שנה, ועד היום מנחה קבוצות כאלה בהתנדבות באופן עצמאי. בשנת 2001 הוענק לו במשכן הכנסת "אות בזכות" מטעם ארגון בזכות. בנימוקי מתן האות נכתב:
ב-2003 הקימו הוא ורעייתו דליה וירצברג-רופא את ארגון מל"מ - מתמודדים למען מתמודדים - לקידום זכויותיהם של מתמודדי הנפש בישראל", ושנה לאחר מכן הגה ויזם את "צועדים בראש מורם" – מצעד של אלפי נפגעי הנפש ברחובות תל אביב. מצעד דומה התקיים גם ב-2005 והסתיים בעצרת חגיגית בגני יהושע. רופא יזם והוביל כנס מתמודדים ארצי שהתקיים בבית בארבור בתל אביב ב-15 בנובמבר 2007.
ב-6 בינואר 2010 הגישו בני הזוג צביאל רופא ודליה וירצברג-רופא עתירה לבג"ץ למען שוויון זכויות עבור נפגעי הנפש לגבי זכות בחירת מוסד האשפוז.ב-23 במאי 2012 הגישו בני הזוג רופא שנית עתירה לבג"ץ נגד בנימין נתניהו (בהיותו שר הבריאות)באותו נושא.