קיים מקור בתלמוד לכך שהאמורא רב נהג לפסוק באופן אחד בפני תלמידיו ובאופן אחר בפני עמי הארץ. סוג זה של הלכות מופיע גם בצורה אחרת בדוגמאות בתלמוד, בהן מופיע הביטוי "ודבר זה אסור לאומרו בפני עמי הארץ". כך למשל נכתבה אמירה זו על אודות ההלכה שמצוות לימוד תורה מתקיימת אפילו רק על ידי קריאה של קריאת שמע בבוקר ובערב. רש"י מסביר שאין לומר זאת בפני עם הארץ כדי שלא יימנע מללמד את ילדיו תורה באופן אינטנסיבי יותר. וריאציה נוספת של הלכה מסוג זה היא הלכה שאודותיה נאמר "אבל אין מפרסמים את הדבר".
ליחיד.
דוגמה להלכה מסוג זה היא דינו של אדם המוציא תבן וקש לרשות הרבים ובכך מפריע לציבור, ולגביו נפסק להלכה כי הוא נקנס בכך שכל מי שנוטל את התבן והקש זכה בהם לעצמו. אולם נקבע כי היתר זה נסוב רק על החלק של הקש והתבן שהופך לזבל ומשביח, אולם לגבי הקש והתבן עצמם זוהי הלכה שאין מורים כמותה – אפילו ליחיד. הסיבה לכך היא "מפני תיקון העולם".
ייתכן וגם הדוגמה שהובאה בפסקה הקודמת אודות הטיית הנר היא הלכה שאין מורים כמותה גם ליחיד.
לאף אחד.
בסוג הקודם של ההלכות מדובר היה בהלכות שידועות לחכמים, אך לא פוסקים אותן. אך קיימות דוגמאות להלכות שחז"ל רצו להסתיר אותן על אף שהן מותרות, עד כדי כך שהן הועלמו אף מהמשנה עצמה. כלומר חז"ל היו מעוניינים שגם תלמידי חכמים לא ידעו אותן, לפחות לא באופן רגיל. בלשון התלמוד מתוארות הלכות אלה "לא רצו חכמים לגלותה". דוגמה להלכה כזאת היא שמותר לטלטל "פחות פחות מארבע אמות". כלומר, איסור טלטול ברשות הרבים בשבת נסוב על טלטול של ארבע אמות לפחות, אולם מותר לטלטל בכל פעם פחות מארבע אמות. על כך נכתב בתלמוד שהלכה זו לא נכתבה כלל במשנה מחשש שמא יבואו לטלטל ארבע אמות ברשות הרבים.
למי שבא להיוועץ.
סוג נוסף של פעולה מותרת שאין מורים אותה, היא פעולה שמותרת לגמרי ואף מותר ללמד אותה בפומבי, אולם אם אדם בא לשאול לא מורים לו לקיים אותה למעשה.
דוגמה מפורסמת לסוג זה היא מעשה פינחס, שהרג את נשיא שבט שמעון ואת כזבי בת צור המדיינית שקיימו יחסים בפומבי למרות שהוא היה ישראל והיא לא. בעקבות זאת אמרו חז"ל ש"בועל ארמית (=גויה) קנאים פוגעים בו", אך התלמוד קובע כי אם בא הקנאי להתייעץ לפני הפעולה לא מורים לו לבצע אותה. הסוג הזה שונה מהאחרים בכך שלא מדובר בהלכה. כלומר, בניגוד למשל לעובדה שטלטול פחות פחות מארבע אמות הוא מותר הלכתית, מעמדה ההלכתי של פעולת הקנאות אינו ברור והוא ודאי לא ציווי הלכתי. עם זאת מדובר בפעולה מותרת שלא מורים אותה.
ברוך ממן
ברוך ממן (נולד ב-23 בנובמבר 1955) הוא כדורגלן עבר ישראלי, וכיום מאמן כדורגל. ממן שיחק בעמדת הקשר ההתקפי והיה משחקניה הבולטים של מכבי חיפה בשנות ה-80 של המאה ה-20.
ביוגרפיה.
ממן נולד בצפת להורים יוצאי תוניסיה וגדל מגיל שלוש בחיפה. שיחק במחלקת הנוער של מכבי חיפה, בתפקיד הקשר ההתקפי בצד שמאל. החל את הקריירה במחלקת הבוגרים באמצע שנות ה-70 לאחר שהצטיין בקבוצת הנוער, שזכתה פעמיים באליפות המדינה. במקביל זכה להצלחה בנבחרת חיל האוויר במהלך שירותו בצה"ל.
במהלך תקופתו במכבי חיפה שיתף פעולה עם יצחק אנגלנדר ויוחנן וולך, ולאחר מכן עם רוני רוזנטל וזאהי ארמלי, כמו גם חבריו לקבוצת הנוער, ירון פרסלני, יוסי קרמר ואברהם אבוקרט, ויחד זכו באליפות ישראל פעמיים ברציפות (1984 ו-1985). בתקופה זו הוביל ממן את התקפת הקבוצה, והפך ממן לאחד מסמלי הקבוצה בשנות השמונים. במדי מכבי חיפה הופיע 345 פעמים במשחקי הליגה והגביע, והבקיע 50 שערים בסך הכול.
בשנת 1987 עזב את מכבי חיפה ועבר לשחק בבני יהודה תל אביב, אך כבר במחזור השני של הליגה, במשחק מול קבוצתו לשעבר מכבי חיפה, שבר ממן את רגלו ונעדר בהמשך העונה. בעונה שלאחר מכן עבר לשחק בהפועל טבריה, העולה החדשה, אך לא הצליח לסייע לה להישאר בליגה, ובשנת 1989 פרש ממשחק פעיל.
ממן זומן לראשונה לנבחרת ישראל על ידי המאמן יוסף מרימוביץ' בשנת 1984, והופיע בשלושה משחקי ידידות רשמיים. ממן לא הצליח לתפוס מקום בהרכב הנבחרת מכיוון שבתקופה זו שיחקו בעמדה שלו הכוכבים משה סיני ואורי מלמיליאן, ובהמשך פרש מהנבחרת משום שמיעט לשחק.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, החל ממן בקריירת אימון, ובין היתר אימן בקבוצת הפועל חיפה בשנת 2004.
בנו, חנן ממן, הוא כדורגלן בליגת העל.
אן מרי מק'דונלד
אן מרי מקדונלד
עקרבות יהודה
עקרבות יהודה (שם מדעי: "Rhagodessa judaica") הוא מין מסדרת העכשובאים, החי בדרך כלל באזורים הרריים.
מאפיינים.
צבעו של עקרבות יהודה צהוב עמום, ודוגמה בצבע שחור-אפור נמתחת לאורך גבו, וגופו שעיר. אורך גופו של עקרבות יהודה בוגר (ללא הגפיים) הוא עד ארבעה ס"מ, ורוחבו כס"מ אחד. לעקרבות יהודה ארבעה זוגות גפיים ארוכות ושעירות מעט. כמו כן יש בצדו הקדמי זוג בחנינים ארוכים, הנראים כזוג רגליים נוסף, והקצה הקדמי שלהן כהה. לסתותיו (כליצרות) משוננות, חדות כסכין וחזקות.
עקרבות יהודה בעל כושר ריצה מהיר, אינו ארסי, אך נשיכתו מכאיבה ועלולה להחדיר זיהומים אל הגוף. הוא מין טורף, ולא יהסס לתקוף כל דבר העומד בדרכו.
בארץ ישראל ניתן למצוא אותו באזורי יהודה, שומרון והגליל. עקרבות יהודה יכול לעורר רתיעה ופחד בשל גודלו, מהירותו, התנהגותו התזזיתית וקול החריקה שהוא משמיע כשהוא מחכך את לסתותיו זו בזו. העקרבותים מועילים מכיוון שהם מחסלים מזיקים אחרים כגון עקרבים, עכברים וחרקים. בדומה לעכבישים והעקרבים, הם אינם אוכלים את טרפם בצורת נתחים אלא הורגים אותו באמצעות אנזימים שמוזרקים לגוף הטרף וגורמים לפירוק רקמותיו, ולאחר מכן הם מוצצים את תכולתו.
שניאור זלמן פלר
שניאור זלמן פלר (14 ביולי 1913 - 1 באפריל 2016) היה פרופסור למשפטים ודקאן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים שהתמחה במשפט פלילי. חיבר את הספר "יסודות בדיני עונשין". חתן פרס ישראל לחקר המשפט לשנת 1994.
ביוגרפיה.
פלר נולד בשנת 1913 בעיר בוטושאני שברומניה, בן לאסתר-הדסה ויששכר-דב פלר. נמנה עם צאצאיו של רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד תנועת חב"ד ומחבר ספר התניא, ונקרא על שמו. על אביו סיפר: "אבי יששכר-דב היה לי אדם קרוב מאוד. הוא היחיד שהבין אותי בכל מה שעשיתי ובכל מה שלא עשיתי".
ב-1936 סיים את לימודיו האקדמיים, בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת יאשי. ברומניה האנטישמית לא ניתן ליהודי לעסוק בעריכת דין, ולכן עסק פלר במתן שיעורים פרטיים. ב-1940, עם פלישת הסובייטים לבסרביה, נמלט עם רעייתו לבסרביה הסובייטית. בקישינב הוכשר להוראת מתמטיקה. כשפלשו הגרמנים לברית המועצות נמלט מזרחה, והגיע לכפר מולוטובאד בקירגיזסטן. למד רוסית ועבד כמורה למתמטיקה ופיזיקה בבית ספר תיכון. ב-1944 חזר לקישינב ומונה לתובע בפרקליטות המדינה. בסוף 1945 חזר עם רעייתו לבוטושאני, ועבר התמחות לקבלת רישיון עורך דין, והיה יו"ר הקהילה היהודית וסגן ראש העיר
בשנת 1948 נתמנה לשופט בבוקרשט ברומניה. בשנים 1961-1951 היה ראש מחלקת החקיקה במשרד המשפטים ברומניה.
בשנת 1961 הגיש בקשה לעלות לישראל ובעקבות זאת פוטר מכל תפקידיו. הוא עלה לישראל בשנת 1963 ולאחר תקופת הסתגלות קצרה נפגש עם משפטנים בכירים בישראל והצטרף בשנת 1965 לסגל האוניברסיטה העברית. בשנת 1966 מונה לפרופסור חבר. בשנים 1974-1971 היה דקאן הפקולטה למשפטים, ובשנת 1972 מונה לפרופסור מן המניין. בשנת 1983 פרש לגמלאות, אך הוסיף ללמד בהתנדבות במשך כשלוש שנים. לימד במשך חמש שנים דיני עונשין בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן לימד דיני עונשין במכללת רמת גן למשפטים. על פעילותו בהוראה אמר: "אני אהבתי מאוד לעמוד בפני הסטודנטים ולהסביר להם את מה שרציתי בעצמי להבין. ... למעשה להרצאות בפני הסטודנטים אני מתגעגע יותר מכול. זאת חוויה אמיתית."
בשנת 1991 נקרא פלר על ידי תלמידו לשעבר, שר המשפטים דן מרידור, להשתתף בהכנת תיקון מס' 39 לחוק העונשין - התיקון המהותי ביותר לחוק, שבו הוחלף החלק הכללי של החוק (סעיפים 34-1) בחלק כללי חדש. בראיון תיאר תיקון זה: "תיקון 39 הוא תיקון חשוב מאוד מפני שהוא מסדיר את לב לבם של דיני העונשין – העברה על יסודותיה והאחריות לה. ... התיקון קבע בצורה ברורה מהם רכיבי העברה, קבע את הסייגים, הגדיר את צורות השותפות למיניהן וכדומה."
נחשב לאחד המומחים הגדולים בישראל לדיני עונשין. ב-1984 זכה בפרס זוסמן למשפט, בשנת 1993 זכה בפרס צלטנר, בשנת 1994 זכה בפרס ישראל לחקר המשפט, ובשנת 2002 זכה לאות של לשכת עורכי הדין.
בעמדותיו הפוליטיות השתייך לשמאל, ובין השאר הצטרף ב-2004 לעתירה לבג"ץ נגד מינוי דן חלוץ לסגן הרמטכ"ל לאור חלקו של חלוץ בהתנקשות בסלאח שחאדה.
פלר היה אב לשני ילדים וסב לחמישה נכדים.
עשרת עקרונות היסוד של דיני העונשין.
לפי פלר, מלבד העובדה שכל חוק שנחקק מאז שנת 1992 חייב לעמוד בתנאי פסקת ההגבלה, כל חוקי העונשין מכל השנים חייבים לעמוד במבחן של עשרת עקרונות החוקיות, שמהווים הקווים המנחים הן של הכנסת בבואה לחוקק חוק והן של בית המשפט בבואו לפרש את החוק.