הצמיחה המתמשכת ביצוא החייתה את החששות הבינלאומיות מפיחות בערך המטבע הסיני. סין גם השתמשה ברזרבות ההשקעות החיצוניות העצומות שלה (בסך יותר מ-2 טריליון דולר) כדי לספק סיוע כלכלי בינלאומי ולהגביר את השפעתה שלה על הכלכלה הבינלאומית. עד אמצע 2010 הצמיחה האיתנה הובילה את ממשלת חו להטיל הגבלות על מכירת נכסים בניסיון למנוע בועה כלכלית ספקולטיבית, ושיעורי הריבית ודרישות הרזרבות הבנקאיות הוגדלו במהלך השנה. החלטה של ​​ארגון הסחר העולמי משנת 2011 לפיה סין הפרה את כללי הסחר במקרה משנת 2009 על ידי הגבלת מכירות של מגנזיום וחומרי גלם אחרים. הגבלות נוספים על כלכלת הנדל"ן הסינית הובילו לביקורת מחודשת על מגבלות היצוא שלה, ובשנת 2014 הארגון הגיע למסקנה שהגבלות נדל"ן שונות הן גם כן הפרה של הסכמי מסחר בינלאומיים. ממשלת סין המשיכה במאמציה להילחם באינפלציה במהלך 2011, אך צמיחה איטית יותר במחצית השנייה של השנה הובילה להקלה בחלק מהמאמצים הללו לקראת סוף השנה; הצמיחה המשיכה להאט בשנים הבאות.
אכיפה, זכויות אדם וסמכותיות.
נראה שרבות מפעולותיו של חו עמדו בקנה אחד עם התפיסה לפיה יציבות והסרת איומים על המפלגה היו בראש סדר העדיפויות שלו. באמצע שנות ה-2000, חו העניק לשירותי הביטחון יותר סמכות לפצח פעילויות המוגדרות כאיום על אחיזתה של המפלגה הקומוניסטית בשלטון; מתנגדים ופעילים ועיתונאים סינים וזרים נעצרו; השליטה של הממשלה באינטרנט ובתקשורת הוחמרה; הוטלו מגבלות חדשות על הביטוי וחירויות אזרח אחרות. בנאום לוועד המרכזי באפריל 2005, חו התבטא בדבר "כוחות עוינים" המנסים לערער את המפלגה על ידי "שימוש בדגל של רפורמות פוליטיות כדי לקדם דמוקרטיה פרלמנטרית בורגנית מערבית, זכויות אדם וחופש הביטוי". בתדרוך שנכתב בידו של חו שהודלף לעיתונות בהונג קונג נאמר כי המדיניות הכלכלית בקובה ובקוריאה הצפונית הייתה שגויה אך המדיניות הפוליטית שלהן נכונה.
חו ומשפחתו לא נפגעו מהאשמות על שחיתות ונפוטיזם על אף פרשיות שונות שנקשרו בשמם. בדצמבר 2006, חברה בראשות חו האיפנד, בנו של חו, זכתה בעסקת סריקות בשדות תעופה. החברה, 'נוטק' (Nutech), זכתה בעסקה לאספקת סורקים המזהים חומרי נפץ נוזליים בשדות תעופה ברחבי סין. העסקה עמדה על שווי של מיליוני דולרים. באירוע בבייג'ינג לציון יום השנה ה-30 ליוזמת מדיניות ה"רפורמה והפתיחות" שיזם דנג שיאופינג ב-1978, חו הבטיח שסין תיפתח יותר, אך, תוך שימוש בשפה החדורה בז'רגון המרקסיסטי-לניניסטי, התעקש כי המפלגה הקומוניסטית תישאר בשלטון. "בלי יציבות, אנחנו לא יכולים לעשות כלום ו[נאבד] את מה שהושג", אמר.
בנשיאותו חו ג'ינטאו החיה מחדש רעיון מאואיסטי מרכזי - הכוונת מטרה אחידה והלך רוח אחיד לכל העם - כדי להתמודד בצורה יעילה יותר עם חוסר היציבות החברתית-פוליטית ההולכת וגוברת של סין. בנאום בפני הפוליטביורו באוקטובר 2010, חו דחק בחברי המפלגה "להגביר את הגורמים ההרמוניים של [החברה] במידה המרבית" באמצעות יישום מדיניות התואמת כביכול את רצונות העם, שדואגת לדאגות העם, ושיכולה לכבוש את לב העם". חו גם נשבע שהמפלגה תהפוך את הלך קבלת ההחלטות ל'מדעית ודמוקרטית' ושהמדיניות תהיה מעוגנת על "האינטרסים הבסיסיים של ההמונים".
המהומות בטיבט ואסונות טבע.
בחודשים ינואר ופברואר 2008, חלק ממזג האוויר החורפי הקשה ביותר במאה השנים האחרונות גרם לאסונות טבע במרכז ובסין, והלחיץ ​​קשות את מערכות התחבורה והאנרגיה של סין, מה שהוביל להאטות מסוימות בתעשייה ולעצירה של מיליוני נוסעים בראש השנה הסינית. יותר מ-300,000 חיילים ו-1.1 מיליון אנשי כוחות עזר גויסו לפינוי כבישים, אספקת אמצעים לאזורים מנותקים ​​וכדומה. במרץ 2008, היו הפגנות והפרות סדר אנטי-סיניות בטיבט, וגם טיבטים היושבים במחוזות נוספים בסין, במיוחד במחוזות שכנים (סצ'ואן, צ'ינגהאי ושינג'יאנג), הפגינו נגד השלטון הסיני. המחאות הטיבטיות גם הביאו את התומכים הבינלאומיים באוטונומיה או עצמאות טיבטית להשתמש בפורומים בינלאומיים הקשורים לאולימפיאדת הקיץ בבייג'ינג כדי להפגין נגד השלטון הסיני בטיבט.
רעידת אדמה הרסנית פקדה את דרום מערב סין במאי אותה השנה. במרכזו של מחוז סצ'ואן, מוקד הרעידה, נהרגו לפחות 69,000 בני אדם, רבים מהם מתו כאשר מבנים חדשים לא תקינים, כולל מספר בתי ספר, קרסו עליהם. כ-18,000 בני אדם נרשמו כנעדרים, ויותר מ-374,000 נפצעו. האסון בלט בסיקור התקשורתי הבלתי מצונזר ברובו שקיבל בתחילה בסין, אך לאחר מספר שבועות הצנזורה הממשלתית הגבילה אותו וגילויי אבל פומביים דוכאים על ידי המשטרה. ביולי 2009, הפגנה של האויגורים באורומצ'י, שינג'יאנג, הובילה להתפרעות אנטי-סינית קטלנית ולאחר מכן להתפרעות נגד האויגורים מצד קהילות של אויגורים; מאות נעצרו, והממשלה שלחה חיילים לעיר כדי להשיב את השליטה בה. שינג'יאנג המשיכה להיות מוקד של תסיסה אתנית בשנים שלאחר מכן, והממשלה הסינית החלה לקדם את דיכוי העם האויגורי בעיקר החל מעלייתו לשלטון של שי ג'ינפינג.
מדיניות חוץ.
חו הרבה במסעות בינלאומיים, ועזר להרחיב את השפעתה של סין ברמה הבינלאומית. הוא ביקר בארצות הברית, רוסיה, ערב הסעודית, מרוקו, ניגריה, לאוס, הודו, פקיסטן ועוד ועקרון מדיניות החוץ העיקרי שלו היה "העלייה השלווה" של סין. חו נתן במקרים רבים עדיפות לפיתוח היחסים עם בעלות בריתה של סין באסיה ואירופה על פני פיתוח היחסים עם ארצות הברית ויפן השכנות. לפי דיווחים שונים, ג'יאנג דזה-מין הנחה את מדיניות החוץ כשהיה עדיין בעל סמכות שלטונית עד 2004 ואף מתח ביקורת על מדיניות "העלייה השלווה" הגמישה של חו בטענה שהיא רכה מדי, במיוחד מבחינת המסר שהיא שלחה לטאיוואן. לאחר שג'יאנג דזה-מין פרש מכל תפקידיו, חו החל לקדם ביתר שאת את האג'נדה שלו. בביקור למוסקבה, חו דיבר בעד עולם רב קוטבי. ההצהרה נאמרה לאחר הפלישה של ארצות הברית ובעלות בריתה לעיראק ב-2003 ונראה כי היא התייחסה למעמד של ארצות הברית כמעצמת-על יחידה בעולם. חו הפך למנהיג הסיני הראשון שהשתתף בפגישה של ה-G-8, קבוצה שקודמו ג'יאנג סירב לקחת בה חלק בטענה כי היא מהווה "מועדון עשירים".
ב-2003 חתמו סין והודו על הסכם הסדר גבול שייצג שיפור מצטבר ביחסים ביניהן, ושנתיים לאחר מכן הסכם חדש קרא להסדר קבע של סוגיית מחלוקות הגבול בין שתי המדינות. כמו כן, בשנת 2003 נחתם הסכם סחר המעניק לעסקים בהונג קונג גישה רבה יותר לשווקים של סין. ב-2004, יחסי טאיוואן–סין הפכו מתוחים יותר עם בחירתו מחדש של צ'ן שואי-ביאן לנשיא טאיוואן, שקרא בעבר לטאיוואן להכריז על עצמאות רשמית מסין. במרץ 2005 העבירה סין חקיקה נגד התנתקות שקראה להשתמש בכוח צבאי במקרה ואמצעי שלום לא יצליחו להביא לאיחוד מחדש עם טאיוואן; החקיקה עורר הפגנות בטאיוואן. במקביל, סין קיבלה בברכה ביקורים של מנהיגי אופוזיציה טאיוואנים, שהתחייבו לשמור יציבות בסטטוס קוו. באפריל 2008, לאחר ניצחון הקוומינטנג מהאופוזיציה בבחירות, חו נפגש בקצרה עם סגן הנשיא הנבחר של טאיוואן; הפגישה בדירוג הגבוה ביותר בין סינים לטאיוואנים מאז מלחמת האזרחים הסינית, היא סימנה את הסבירות ליחסים הרבה יותר רגועים עם ממשלת הקוומינטנג החדשה. שירות אווירי מסחרי סדיר בין סין לטאיוואן החל לפעול שלושה חודשים לאחר מכן. בשיפור ניכר ביחסים, סין וטאיוואן חתמו בנובמבר 2009 על הסכמים שיגבירו את פעילות הסחר והתחבורה הישירים ביניהן; מאז נחתמו הסכמים נוספים, שהובילו להסכם סחר משמעותי ביוני 2010.
הניסוי של קוריאה הצפונית בנשק גרעיני באוקטובר 2006 הדגיש את היחסים המורכבים של סין עם שכנתה מצפון-מזרח. אף על פי שסין נחשבה כבעלת השפעה רבה יותר מכל מדינה אחרת על קוריאה הצפונית והתנגדה לניסוי, היא לא הצליחה למנוע אותו. חו וכל צמרת ההנהגה דאגו מחוסר היציבות בחצי האי הקוריאני וזרם פוטנציאלי של פליטים קוריאנים לסין. על כן סין תמכה בהחלטה המגנה את קוריאה הצפונית והטילה עליה סנקציות, אך הביעה הסתייגות מחיפוש בספינות צפון קוריאניות ותעבורת מסחר אחרת. עם זאת, סין לחצה על קוריאה הצפונית להימנע מקיום של ניסוי גרעיני שני. ביולי 2008 חתמו סין ורוסיה על הסכם שסיים את תיחום גבולותיהן המשותפים; ההסכם היה האחרון בסדרה של הסכמי גבול (1991, 1994 ו-2004).
היחסים עם יפן.
בתחילת 2005 נרשמה גם עליית מתיחות ביחסים עם יפן סביב אופן ההתייחסות לפשעי המלחמה שביצעו היפנים במהלך מלחמת העולם השנייה בספרי הלימוד היפניים, על מינוי אפשרי של יפן למושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם ועל אזור כלכלי בלעדי שנוי במחלוקת בים סין המזרחי. הנושאים עוררו לעיתים הפגנות אנטי-יפניות נרחבות בסין. בינתיים, בנובמבר 2004, חתמה סין על הסכם סחר חופשי עם איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה (ASEAN); במסגרת ההסכם, מכסים שונים על סחורות רבות בין סין חברות ASEAN בוטלו באופן הדרגתי עד השלמת התהליך ב-2015.