פייסל אל-קאסם (בערבית: فيصل القاسم; תעתיק מדויק: פַיצַל אלקאסם; נולד ב-3 בינואר 1961) הוא עיתונאי דרוזי יליד סוריה. הוא בעל אזרחות בריטית, ובעל תואר דוקטור בספרות אנגלית. כיום הוא עובד ברשת אל-ג'זירה המשדרת מקטר, והוא ידוע כמנחה התוכנית "הכיוון ההפוך" ברשת זו. הוא מתגורר כיום בקטר.
ביוגרפיה.
פייסל אל-קאסם נולד בסוריה בשנת 1961. הוא למד ספרות אנגלית באוניברסיטת דמשק וקיבל תואר ראשון (BA). הוא המשיך את לימודיו בבריטניה באוניברסיטה של האל (University of Hull), וקיבל תואר דוקטור לספרות אנגלית ב-1990.
ב-1988 הוא הצטרף למחלקה הערבית של ה-BBC (רשת השידור הבריטית הציבורית), והחל לערוך תוכניות בענייני תרבות. במקביל הוא החל לפרסם מאמרים בעיתונים "אל-חיאת" ו"א-שרק אל-אווסט", עיתונים ערביים היוצאים לאור בלונדון.
ב-1991 הגיש תוכניות בערוץ הלוויין הערבי MBC. בין 1993 ל-1996 שימש כתב בלונדון של רשת השידור של איחוד האמירויות הערביות.
בין 1994 ל-1996 הגיש במסגרת השידורים בערבית של ערוץ הבי בי סי את התוכנית "מאחורי החדשות" (ما وراء الأخبار; תעתיק מדויק: "מא וראא' אלאח'באר").
פרסומו גבר כשהצטרף בספטמבר 1996 לערוץ הלוויין אל-ג'זירה המשדר מדוחה, בירת קטר. משנת 1997 הוא מגיש בערוץ את התוכנית הפופולרית "הכיוון ההפוך" (الاتجاه المعاكس, "אלאתג'אה אלמעאכס").
בשנת 2001 נשאל אל-קאסם על אמונתו והוא ענה שהוא דרוזי, אך בשנים האחרונות (משנת 2019) העמדות שמציג פייסל אל-קאסם מבטאות השפעה איסלמית כלשהי, מה שגרם לאנשים רבים להאמין שהוא התאסלם.
שבא סלהוב
שבא סלהוב (נולדה ב-31 בדצמבר 1963) היא משוררת, מסאית, סופרת ומבקרת אמנות ישראלית.
ביוגרפיה.
סלהוב נולדה במשפחה דתית בקריית עקרון להורים שעלו מלוב. למדה בפנימיה של בית הספר התיכון על שם מיי בויאר בירושלים, אך עזבה לפני סיום הלימודים והשלימה את לימודיה בתיכון רון בתל אביב.
שירתה בצה"ל ככתבת בשבועון "במחנה". לאחר השירות הצבאי הייתה כתבת במקומון 'תל אביב' ואחר כך כתבת תרבות בעיתון "חדשות". בשנת 1986 החלה ללמוד במחלקה לקולנוע של בית הספר "בית צבי", אחר כך למדה לתואר שני בחוג לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב. במקביל החלה לכתוב מאמרים לקטלוגים של תערוכת וספרי אמנות.
בשנת 1990, בעקבות התאבדותו של ידיד, החל לכתוב סדרה של סיפורים קצרים, שיצאו לאור בספר "עונת המשוגעים". ספר השירים הראשון שלה, "עיר ונשיה", נכתב בעקבות ביקור בעיר ונציה ויצאה לאור בשנת 2003. על הספר זכתה לפרס עמיחי לשירה (תשס"ד).
קישורים חיצוניים.
מכּתביה:
משתנה (פירושונים)
איגנץ בוביס
איגנץ בּוּבִּיס (בגרמנית: Ignatz Bubis; 12 בינואר 1927 - 13 באוגוסט 1999) היה ממנהיגי יהדות גרמניה בתקופה שלאחר השואה ופוליטיקאי יהודי-גרמני מטעם מפלגת ה-FDP; כיהן כיושב ראש, ולאחר מכן כנשיא המועצה המרכזית של יהודי גרמניה, בין השנים 1992 ל-1999. בתפקיד זה הפעיל בין השאר קמפיין ציבורי נגד האנטישמיות בגרמניה. בנוסף, כיהן כנשיא הקונגרס היהודי האירופי.
מתוקף היותו ידוע ומשפיע הן בעיר פרנקפורט שבה חי את רוב חייו הבוגרים והן בגרמניה כולה, לקח חלק בשיח הציבורי ובמספר דיונים כלל-לאומיים בגרמניה.
חייו.
בוביס נולד ב-12 בינואר 1927 כילד השביעי לאביו יהושע יוזף לבית בוביס ולאימו חנה לבית ברונשפיגל. ילדותו עברה עליו בעיר הגרמנית ברסלאו (כיום ורוצלב שבפולין). בשנת 1935, בהיותו בן 8, עברה משפחתו לעיר דמבלין (Dęblin) שבפולין, ולאחר כיבוש העיר על ידי הנאצים בפברואר 1941 עבר להתגורר עם אביו בגטו העיר; אמו מתה לפני כן מסרטן. כעבור זמן מה, בשנת 1944, נשלח בוביס מהגטו אל מחנה עבודה בעיר הפולנית צ'נסטוחובה, ואילו אביו נשלח בשנת 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה ונרצח שם; במהלך השואה נרצחו גם אחיו ואחותו של בוביס.
לאחר שחרור המחנה על ידי הצבא האדום ב-16 בינואר 1945, עבר להתגורר בדרזדן (אז בגרמניה המזרחית) ועסק שם בעסקים, ומאוחר יותר, עקב רדיפה מצד המשטרה החשאית הסובייטית בגרמניה המזרחית שהאשימה אותו בסחר בקפה בשוק השחור, עקר למערב גרמניה. הוא ביסס עצמו בתעשיית המתכות היקרות המערב-גרמנית ובשנת 1956 עבר להתגורר בפרנקפורט, שם עבד במקרקעין וצבר הון רב (בעיקר במהלך שנות החמישים), ונשאר בה עד יום מותו.
בפרנקפורט גם לקח בוביס חלק בפוליטיקה של הקהילה היהודית המקומית; בשנת 1965 הוא נבחר לקחת חלק בוועד המנהל של הקהילה היהודית בפרנקפורט, ושירת כיושב ראש הקהילה בין השנים 1978 ל-1981 ו-1983 ל-1999. בשנת 1977 הוא הצטרף לוועד המנהל של המועצה המרכזית של יהודי גרמניה, ונעשה לסגן-נשיא הארגון משנת 1989 ונשיאו משנת 1992 ועד יום מותו. בהיותו יהודי העוסק במקרקעין ונדל"ן, משך אליו ביקורת מהשמאל הפוליטי ומארגוני סטודנטים ופולשים לדירות בסוף שנות השישים ובמשך שנות השבעים.
כאחד ממנהיגי קהילת היהודים בגרמניה, תפס בוביס אט אט נוכחות בחיים הציבוריים ובשיח האינטלקטואלי בגרמניה שאחרי העידן הנאצי. בשנת 1994 פרסם השבועון הגרמני "Die Woche" (בתרגום מילולי: "השבוע") כי בוביס שוקל לרוץ לנשיאות גרמניה מטעם מפלגת הימין הליברלית Freie Demokratische Partei (FDP; המפלגה החופשית-דמוקרטית) בה היה חבר, אף לבסוף החליט בוביס לא להתמודד באומרו כי גרמניה לא בשלה עדיין לראש מדינה יהודי.
במהלך כל הקריירה הפוליטית שלו היה בוביס חבר במפלגת הימין הליברלית FDP. איגנץ בוביס היה פעיל בפוליטיקה של פרנקפורט בפרט ובמדינת הסה בכלל; בשנת 1997 הוא נכנס מטעם המפלגה החופשית-דמוקרטית למועצת העיר של פרנקפורט. בוביס היה חבר גם במועצה המנהלת של הרדיו של הסה במהלך שנות השמונים והתשעים. במסגרת תפקידו כנשיא הארגון המרכזי של יהודי גרמניה עסק בין השאר במלחמה באנטישמיות ובחיזוק הקשרים הפנימיים בין הקהילות היהודיות דוברות הגרמנית וביניהן לבין קהילות יהודיות אחרות.
בשנת 1992 הוענק לו אות צלב הכבוד מדרגה ראשונה (Bundesverdienstkreuz 1. Klasse), אות ההוקרה הגרמני הפדרלי, ובשנת 1996 קיבל את אות ה-Große Verdienstkreuz. בשנת 1999 העניקה לו העיר דרמשטט את פרס ריקארדה הוך.
ב-19 באוקטובר 1998 נבחר לתפקיד נשיא הקונגרס היהודי האירופי. בשנת 1998, זמן לא ארוך לפני מותו, נקלע לסכסוך עם המחזאי הגרמני מרטין ואלזר כשזה קיבל פרס מטעם אגודת-סופרים גרמנית; במהלך הטקס הערה פוגענית של ואלזר בנוגע לזיכרון השואה הרגיזה את בוביס, והוא יצא את האולם, אם כי התפייס עם ואלזר זמן מה לאחר מכן. מספר שבועות לפני מותו, כשהוא היה כבר חולה קשות, הצהיר בוביס כי יהודים לעולם לא יוכלו לחיות בחופשיות בגרמניה. בעקבות השחתת קברו של קודמו בתפקיד נשיא המועצה המרכזית של יהודי גרמניה, היינץ גלינסקי, בברלין, הצהיר כי ברצונו להיקבר במדינת ישראל.
איגנץ בוביס נפטר ב-13 באוגוסט 1999 והובא לקבורה בישראל לפי צוואתו. הידיעה על מותו דווחה בהרחבה בכלי התקשורת בגרמניה, ובהלווייתו השתתפו נשיא גרמניה ושר הפנים הגרמני. בין השאר, שמו של "גשר המיין העליון" בפרנקפורט שונה ל"גשר איגנץ בוביס" בעקבות מותו, וכן נוסד "פרס התקשורת על שם איגנץ בוביס" (Ignatz-Bubis-Preis für Verständigung) שמוענק החל משנת 2001. פאול שפיגל החליף אותו בתפקיד נשיא המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
בוביס היה נשוי, ולזוג הייתה בת אחת.
איי באס (פולינזיה הצרפתית)
איי באס (בצרפתית: Îles (de) Bass או Îlots (de) Bass) הם קבוצת איים המהווה חלק מקבוצת איי אוסטרל. איי באס מצויים בדרום איי אוסטרל ומהווים כיום חלק מפולינזיה הצרפתית שבשליטת צרפת.
האיים כוללים שני איים:
מבחינה גאולוגית, איים אלה שונים מאיי אוסטרל, מאחר שנוצרו מפעילות געשית מאוחרת הרבה יותר מהפעילות שיצרה את איי אוסטרל.
ההתיישבות הראשונה באיים אירעה בתקופה בה יושבו טהיטי ואיי מרקיז. כיום (2007) רק האי רפּה איטי מיושב. אוכלוסייתו פולינזית, תרבותו ושפתו היא תרבות ושפת הראפאן.
אמברואז תומא
אמברואז תומא (בצרפתית: Ambroise Thomas; 5 באוגוסט 1811 - 12 בפברואר 1896) היה מלחין צרפתי.
חייו.
תומא נולד בעיר מץ. הוריו היו מורים למוזיקה והכינו אותו מגיל צעיר להיות מוזיקאי. כבר בגיל 10 שלט בנגינה בכינור ובפסנתר. בשנת 1828 נתקבל לקונסרבטואר של פריז. בין מוריו שם היה ז'אן פרנסואה לסואר. בשנת 1832 זכה בפרס רומא על הקנטטה שלו "הרמן וקטי". פרס זה איפשר לו נסיעה ולימודים ברומא. בתקופה זו חיבר מספר יצירות קאמריות- שלישיית פסנתר, רביעייה וחמישיית כלי קשת.
בשובו לפריז החל לחבר אופרות. האופרה הראשונה שלו הייתה la Double Echelle ב-1837. לאחר מכן חיבר עוד מספר אופרות שלא שרדו את מבחן הזמן פרט לפתיחה לאופרה "ריימונד" (1851).
בשנת 1856 נתמנה תומא לפרופסור בקונסרבטואר בפריז, ובשנת 1871 החליף את דניאל אובר כמנהל הקוסבטוריון, משרה שהחזיק עד סוף ימיו. בין תלמידיו היה תאודור דובואה.
בשנת 1866 העלה את מיניון, האופרה המוצלחת ביותר שלו. עלילת האופרה היא לפי הרומן הידוע של גתה - וילהלם מייסטר. הצגת הבכורה הייתה ב"אופרה קומיק" בפריז ב-17 בנובמבר 1866. האופרה הוצגה בכל רחבי אירופה, והייתה האופרה הצרפתית המוצלחת ביותר במחצית השנייה של המאה ה-19. בעיקר ידועה הפתיחה לאופרה, האריה "התדע את הארץ שם פורח התפוז" מהמערכה הראשונה, והאריה - פולונז "אני טיטניה" מהמערכה השנייה.
לאחר מכן חיבר ב-1868 את האופרה המלט שזכתה להצלחה, אם כי פחותה מהצלחתה של "מיניון". ב-1882 חיבר את האופרה האחרונה שלו "פרנצ'סקה די רימיני", שלא זכתה להצלחה.
בן חור (סרט, 1959)