נס הלחם והדגים הוא נס כפול המתואר בברית החדשה ובו הצליח ישו להזין אלפי אנשים במספר כיכרות לחם ומספר דגים.
נס האכלת חמשת האלפים.
הנס מתואר בכל ארבע הבשורות (מתי, מרקוס, לוקאס ויוחנן) הנה תיאורו בבשורה על-פי מרקוס:
נס האכלת ארבעת האלפים.
בעוד נס האכלת חמשת האלפים מוזכר בכל ארבע הבשורות, נס האכלת ארבעת האלפים מוזכר רק בבשורה על פי מתי ובבשורה על פי מרקוס. הנה תיאורו בבשורה על-פי מתי:
ההבדלים בין שני הניסים.
שני הניסים נבדלים בעיקר בכמות כיכרות הלחם והדגים (5 כיכרות לחם ו-2 דגים בנס הראשון, 7 כיכרות לחם ומספר דגים בנס השני), כמות האנשים אותם מאכיל ישוע (5 אלפים מלבד נשים וטף בנס הראשון, 4 אלפים מלבד נשים וטף בנס השני) וכמות הסלים אותם אוספים תלמידיו של ישו בסוף הנס (12 סלים בנס הראשון, 7 סלים בנס השני).
באותה תקופה היה זה, ככל הנראה, אחד מאזורי הדיג השופעים ביותר בכנרת. הבקעה הייתה בלתי מיושבת והתאימה להתכנסות המאמינים הרבים שנהרו אחרי ישו.
בעין שבע שבצפון-מערב הכנרת, אזור התרחשות הנס, הוקמה כנסיית הלחם והדגים הקרויה על שם הנס.
גיא אוני (פירושונים)
עין שבע
עין שבע, המכונה גם טבח'ה (Tabgha), היא בקעה המשתרעת בצפון-מערב הכנרת, סמוך לכפר נחום. שמה העברי "עין שבע" ניתן לה על שם שבעת המעיינות שנבעו בה בעבר, אך כיום נובעים במקום חמישה בלבד. השם היווני, אשר ממנו התגלגל השם "טבח'ה", נובע גם הוא מהקשר גאוגרפי זה (Heptapegon שמשמעותו "שבעה מעיינות" הפך ל-Tabego ולבסוף Tabgha).
עין שבע ידועה בזכות נס הלחם והדגים, המוזכר בברית החדשה ובו הצליח ישו להזין 5,000 איש, בחמש כיכרות לחם ושני דגים.
אתרים חשובים.
במקום התרחשות הנס, הוקמה במאה הרביעית כנסיית הלחם והדגים. הכנסייה הורחבה אך חרבה בידי הפרסים בתחילת המאה השביעית, וכיום עומדת באתר כנסייה מודרנית אשר משחזרת את הכנסייה העתיקה. בשנת 1932 נחשפה במקום בזיליקה ביזנטית ובה רצפת פסיפס מרשימה המתוארכת לזמנה של המאה ה-5 לספירה.
כנסייה נוספת בעין שבע היא כנסיית הבכורה של פטרוס או "כנסיית ההבטחה". זוהי כנסייה פרנציסקנית, ולפי המסורת, במקום זה נגלה ישו לשליחים לאחר קומו מן המתים, סעד עימם, והעניק לפטרוס את הבכורה. הכנסייה הראשונה שניצבה במקום הוקמה במאה ה-4 על ידי פלוויה יוליה הלנה, אימו של הקיסר קונסטנטינוס, אך חרבה בימי הביניים. הכנסייה הנוכחית הוקמה מאבני בזלת על ידי נזירים פרנציסקנים איטלקים אשר התיישבו במקום בשנת 1934. בעת ביקורו של האפיפיור פאולוס השישי בישראל בשנת 1964, פקד את הכנסייה והתפלל בה.
"עין איוב" הוא מעיין בבקעת טבח'ה, שיש הרואים בו מקום מקודש למוסלמים. על מקור מימי המעיין נבנתה בריכת אבן גדולה, שיש בה קומות וגרם מדרגות לולייני, ופתח ומבואה. המבנה מיוחס לתקופה הרומית, אך נראה שהוא מאוחר יותר, ובעיקרו שופץ במאה ה-18.
ב-1961 בנה האדריכל נחום זולוטוב את "בית תמרה" על שמה של תמרה כהן שגרה בטבחה בשנות החמישים, וניסתה להקים חווה חקלאית באזור. כהן נפטרה מסרטן בגיל 33 קודם שהצליחה להקים את החווה, ואמה היא שהקימה את הבית וגרה בו עד 1982. כיום עומד הבית נטוש בצמוד לכביש 87.
ברנקו איבנקוביץ'
ד"ר ברנקו איבנקוביץ (בקרואטית: Branko Ivanković; נולד ב-28 בפברואר 1954) הוא מאמן כדורגל קרואטי ודוקטור לחינוך גופני. כיום הוא מאמנה של נבחרת עומאן.
בין השנים 1991 ל-1995 אימן איבנקוביץ' את ורטקס. משם עבר לעונה אחת בסגאסטה ומשם עבר לאמן ברייקה. ב-1998 היה עוזר מאמן של מירוסלאב בלאזביק בנבחרת קרואטיה וזכה עם הנבחרת במקום השלישי במונדיאל 1998. בעונת 1999-2000 החל לאמן את הנובר 96 הגרמנית אבל חזר לאמן את הנבחרת לקראת מוקדמות מונדיאל 2002.
ב-29 בינואר 2002 אימן את נבחרת איראן והעלה אותה למונדיאל 2006. בתום גביע העולם עזב את נבחרת איראן, ובנובמבר 2006 עבר לאמן את דינאמו זאגרב.
פריידון זנדי
פריידון זנדי (בפרסית: فريدون زندى; נולד ב-26 באפריל 1979) הוא כדורגלן איראני.
זנדי נולד לאב איראני ולאם גרמנייה בכפר קטן בצפון גרמניה. בתחילה שיחק כדורגל במספר מועדוני ילדים שהיו קרובים לביתו. כשהיה בן 17 החל לשחק בליגה השנייה בגרמניה אבל כעבור זמן לא רב עבר לשחק בקבוצת קייזרסלאוטרן. לאחר מכן שיחק בקבוצות מקפריסין: אפולון לימסול, אולימפיאקוס ניקוסיה ואלקי לרנקה.
ב-8 ביוני 2005 במשחק של נבחרת איראן נגד בחריין היה זנדי חלק מההרכב הפותח שהעלה את איראן למונדיאל 2006.
דניאל ובסטר
דניאל ובסטר (באנגלית: Daniel Webster;
18 בינואר 1782 - 24 באוקטובר 1852) היה עורך דין, סנטור, ומזכיר המדינה של ארצות הברית.
ובסטר היה מהפוליטיקאים האמריקאים הבולטים של המחצית הראשונה של המאה ה-19, ונודע במיוחד בזכות כישרונו הרטורי כנואם מזהיר, כפטריוט מובהק, וכאחד מסמלי המאבק על עיצובה של ארצות הברית כמדינה פדרלית מאוחדת. כל זה על רקע השאלות המרכזיות שהטרידו ופילגו את אמריקה באותם ימים - שאלת העבדות, ושאלת גבולות סמכותו של השלטון הפדרלי אל מול שאיפות המדינות המקומיות לניהול עצמאי של מדינותיהם.
ילדות, לימודים וקריירה מוקדמת.
ובסטר נולד בסולסברי שבניו המפשייר למשפחת חוואים ענייה. הוריו הקפידו שיקבל חינוך מעולה באמצעות מורים פרטיים, ואף שלחו אותו לפנימיית הלימודים הנחשבת "פיליפס אקסטר" שבניו המפשייר. ובסטר עזב את הפנימייה כעבור תשעה חודשים בלבד, כנראה מכיוון שהוריו לא עמדו בתשלום שכר הלימוד הגבוה בבית הספר היוקרתי, והשהייה בו הייתה עבור ובסטר חוויה טראומטית. כילד הייתה בו "אימת קהל" שלא יכול היה לכבוש כשהיה צריך לשאת דברים בפני בוחניו, מטלה שהייתה חובה בשיטת החינוך שהייתה נהוגה באותם ימים. עניין זה הוא אירוני למדי, בהינתן העובדה שבהמשך נחשב ובסטר כאחד מגדולי הנואמים האמריקנים.
בהמשך, למד ובסטר משפטים בדארטמות' קולג' בהנובר שבניו המפשייר, וסיים בהצטיינות בשנת 1801. בשלב זה של חייו כבר התגבר על פחדיו לדבר בפני ציבור, ונעזר בזכרונו יוצא הדופן ובכישרון כתיבת הנאומים שלו. הוא הצטרף לאגודת הסטודנטים באוניברסיטה, בה שכלל את כושרו הרטורי. ובסטר הצליח עד כדי כך, עד שזמן קצר לאחר שסיים את לימודיו הזמינו אותו פרנסי הנובר לשאת את נאום יום העצמאות - מה שנחשב לכבוד גדול והכרה ציבורית בכישרונו. את הסטאז' בעריכת דין עשה ובסטר אצל שניים מהידועים במשפטנים שבניו המפשייר, וב-1805 פתח משרד פרטי מצליח.
ב-1808 נישא ובסטר לגרייס פלטשר, שמתה 20 שנים אחר כך, ונולדו להם חמישה ילדים בין השנים 1810–1822.
קריירה מוקדמת כפוליטיקאי.
ובסטר החל להתפרסם כעורך דין מוכשר, והפך למנהיג במפלגה הפדרליסטית בניו המפשייר. ב-1812 נבחר ובסטר לבית הנבחרים האמריקני, והיה ממתנגדיה המובהקים של מלחמת 1812 שהתנהלה בין ארצות הברית לבריטניה. ב-1816, לאחר שתי קדנציות, עזב ובסטר את הקונגרס והעתיק את מגוריו לבוסטון.
בשנת 1818 התבקש ובסטר לייצג משפטית את דארטמות' קולג' שבו למד, כנגד הניסיון להלאמתו על ידי שלטונות ניו המפשייר בראשות אנשי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, אשר הוסיפו את אנשיהם להנהלת הקולג' ושינו את חוקתו. ובסטר סייע במאבק בהלאמה שהגיע עד לפתחו של בית המשפט העליון של ארצות הברית. בנאום הסיכום שלו בפני בית המשפט, הביא ובסטר טיעונים רגשיים ולוגיים, ובית המשפט פסק בזכותו לטובת הבעלים החוקיים של האוניברסיטה.
ב-1823 נבחר ובסטר שוב לקונגרס והפעם כנציג בוסטון, וב-1827 נבחר לסנאט כנציג מסצ'וסטס. זמן קצר אחר כך מתה אשתו, גרייס, ומספר שנים אחר כך נישא ובסטר לקרוליין לירוי.
לאחר פירוקה של המפלגה הפדרלית, הצטרף למפלגה הרפובליקנית הלאומית (מפלגה שהתקיימה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19, והפכה אחר כך למפלגה הוויגית). הוא חבר למזכיר המדינה הנרי קליי, ושניהם פעלו נמרצות לקידום יוזמות פיתוח תשתיות תחבורה באזורי מערב ארצות הברית (בשטחי לואיזיאנה הצרפתית לשעבר). ב-1828, כמענה לתמורות הכלכליות שהתחוללו במזרח ארצות הברית, כמו המעבר המואץ לכלכלה מתועשת, תמך ובסטר בחוק מכסי המגן הגבוהים, שנועד לעודד את התעשייה המקומית אל מול היבוא הזול מבריטניה. מאבקו קומם נגדו את מדינות דרום מזרח ארצות הברית, ובמיוחד את דרום קרוליינה, שהחליטה שלא לכבד חוק זה. בדיון בסנאט ב-1830, הגן ובסטר על ההחלטה בנאום שבו השמיע את המשפט המפורסם "חרות ואיחוד, עכשיו ולתמיד, יחיד ובלתי ניתן לחלוקה" ("Liberty and Union, now and forever, one and inseparable"), שהפך בהמשך למוטו של מדינת דקוטה הצפונית. נאום זה נחשב לאחד מהנאומים החשובים שנישאו אי פעם בסנאט ארצות הברית.
ב-1833 הצטרף ובסטר לנשיא אנדרו ג'קסון במאבקו נגד ניסיונות חוזרים ונשנים של דרום קרוליינה לעקר את חוק המכס, כמו גם את הסמכות הפדרלית. במקביל נאבקו ובסטר וחבריו במפלגה הוויגית בנשיא בעניינים אחרים, כגון בניסיונותיו להצר את צעדיו של הבנק השני של ארצות הברית (שקדם לבנק הפדרלי). ב-1836 היה ובסטר אחד משלושת המועמדים של המפלגה הוויגית לנשיאות ארצות הברית, אך קיבל רק את תמיכתה של מסצ'וסטס. היה זה הראשון מבין מספר ניסיונותיו להיבחר לנשיא.
מזכיר המדינה.
בשנת 1841 מינה הנשיא ויליאם הנרי הריסון את ובסטר למזכיר המדינה. האריסון מת כחודש בלבד לאחר היבחרו, אך ובסטר המשיך להחזיק במשרה גם תחת הנשיא הבא ג'ון טיילר.