בהרצאה בשדמה שנשא ב-2013 אמר כי הטקסט התנ"כי נמצא תחת מתקפה חריפה של האקדמיה בארץ ובעולם, הטוענת שאין גרעין היסטורי בכל ראשית ישראל שכן אין לו כל הוכחות ארכאולוגיות, אך ממצאי הר עיבל מוכיחים את אירועי התנ"ך החל ממעמד הר סיני לפחות. לדבריו יש הבדל מהותי בין הטקסט התנ"כי המעביר את מסריו דרך סיפורים אנושיים ללא כחל ושרק ומבלי להסתיר חולשות אנושיות ואת חטאי גיבוריו, לבין קובצי חוקים וטקסטים קדומים של עמים אחרים שאינם מזכירים זאת.
ביקורת.
טענתו לגבי מזבח יהושע זכתה להתנגדות מצד מספר ארכאולוגים, בין השאר משום שהיא מנוגדת לטענות של גישת ביקורת המקרא באשר לתאריך חיבורו של ספר דברים ולמידת מהימנותו ההיסטורית. כך, למשל, ישראל פינקלשטיין התנגד לשחזור האתר ולייחוסו ליהושע. בתגובה אמר זרטל כי אכן קשה לאנשי האקדמיה לקבל את העובדות בשטח אשר סותרות את תפיסתם כי מעמד הר סיני וסיפור הכניסה לארץ הם לא יותר ממיתוס, אך כל המתנגדים לא הגיעו בעצמם לראות בעיניהם את הממצאים בשטח. מאידך, גם תומכי גישתו העלו טענות כנגדו, בהקשר אחר. זרטל "הזיז" את הר גריזים ממקומו הנוכחי הידוע, להר כביר הסמוך, משום שלדעתו כתוב במקרא שבני ישראל בהנהגת יהושע ראו מהר עיבל את הר גריזים, דבר בלתי אפשרי גאוגרפית ממקום המזבח. זאב ח' ארליך סבור, כי אין כל צורך "להזיז" את הר גריזים ממקומו, כפי שזרטל עושה. עיון בפסוקי ספר יהושע יראה כי לא אמור להיות כל קשר בין מיקומו של המזבח בהר עיבל לבין הר גריזים. קשר העין בין ההרים הללו היה רק בעת הקראת הברכות והקללות, שכאמור, לא היו בהכרח באזור המזבח, אלא באזור אחר בהר, הצופה על הר גריזים.
אתר "אל-אחוואט" וההשערות סביבו.
זרטל ערך במשך יותר משלושים שנה את סקר הר מנשה. בין השאר הגיע זרטל לאתר הנקרא בפי תושבי נחל עירון בשם אל-אחוואט, שמובנו "הקירות", "החומות", או "החצרות" בעגה מקומית.
לדעת זרטל מדובר בחרושת הגויים, האתר המקראי המוכר לנו מספר שופטים בקשר למלחמת ברק בן אבינועם בסיסרא, שר הצבא של יבין מלך כנען אשר מלך בחצור (שופטים, פרקים ד' וה'). במקום נמצאו מבנים קטנים וחומה רחבה יחסית לאתר כה גדול. האתר היה מיושב רק כ-50 שנה. תושביו הירבו באכילת דגים. החומה אינה ישרה ובנויה גלים גלים. לאתר אין מקבילות בארץ, מלבד ארבעה אתרים קטנים דומים ליד כרם מהר"ל. בחפירות באתר השתתפו גם קבוצות מאוניברסיטת קליארי בסרדיניה, והסתבר כי כ-7,000 אתרים דומים המכונים נוראגים (בסרדו עתיקה - "ערימת אבנים") נמצאו באי סרדיניה שבאיטליה. המבנים נראים כערימות אבנים בעלות כיפות שטוחות, והחוקרים משערים כי היו אלה מקומות מגורים של משפחה אחת או יחידת לוחמים. גם בסרדיניה נמצאו מבני-כיפות כמו באתר "אל-אחוואט" וכן מסדרונות צרים אל חדרי המגורים.
אדם זרטל הוסיף בנושא זה:
תמיכה בהשערה מובאת גם במאמרו של אריה בורנשטיין מאוניברסיטת בר-אילן. מקור שמו של סיסרא היה מהמילה "סרא" בסרדינית עתיקה = קצין, והוא נקרא על ידי יבין להילחם בישראל, שכן יהושע חיסל את הכוח הצבאי הכנעני בחצור.
זאב ארליך מוסיף תמיכה להשערה משמות האתרים. אתרים רבים בסרדיניה מתחילים באותיות: "סא", "סי", "סיסי". יעל אשת חבר הקיני מגישה לסיסרא "ספל אדירים". ובשירת דבורה נכתב: " שריד לאדירים עם" (שופטים ה יג). ייתכן כי זהו רמז לגויי הים מסרדיניה בני ה"שרדנה".
קישורים חיצוניים.
ראיונות וכתבות:
קירי טה קאנאווה
דיים קירי ז'אנט טה קאנאווה (אנגלית: Dame Kiri Janette Te Kanawa; נולדה ב-6 במרץ 1944) היא זמרת אופרה ילידת ניו זילנד. בשנת 1981 ראו ושמעו אותה ברחבי העולם כ-600 מיליון איש, כאשר שרה את Let the Bright Seraphim בחתונתם של צ'ארלס, הנסיך מוויילס וליידי דיאנה ספנסר.
טה קאנאווה נולדה בגיסבורן, באי הצפוני של ניו זילנד. מוצאה מעורב, שכן בין אבותיה יש גם מאורים וגם אירופאים, אבל מעט מאוד ידוע על הוריה הביולוגיים, כיוון שאומצה בינקותה; היא בתם המאומצת של אם אירית ואב מאורי.
קריירה.
בנעוריה ובשנות העשרים המוקדמות לחייה הייתה טה קאנאווה כוכבת פופ ובדרנית פופולרית במועדוני ניו זילנד.
את דרכה כזמרת אופרה החלה טה קאנאווה כמצו סופרן, אך בהמשך פיתחה את קולה לסופרן.
בשנת 1965 זכתה בתחרות שירה יוקרתית, שנועדה לכל סוגי הזמרים, ג'אז, פופ וקלאסי. היא שרה שם את Vissi d'arte מתוך "טוסקה" של פוצ'יני. הפרס היה מלגה ללימודים בלונדון.
שנים ראשונות בלונדון.
בשנת 1966, ללא מבחן קבלה, נרשמה למרכז האופרה בלונדון, ללמוד אצל ג'יימס רוברטסון. ג'נקינס וד'אנטאל מצצטים את רוברטסון כמי שאמר, שלטה קאנאווה לא הייתה שום טכניקת שירה כשהגיעה לבית הספר, אך היא ניחנה ביכולת לשבות קהל.
לראשונה הופיעה על בימה כ"גברת שנייה" בחליל הקסם, וכן בהפקה של "דידו ואניאס" של הנרי פרסל בדצמבר 1968, בתיאטרון סדלר'ס וולס. בשנת 1969 שרה את "אלנה" באופרה של ג'ואקינו רוסיני
"הגברת מן האגם" בפסטיבל קאמדן. פרס על הופעתה בתפקיד "אידמנטה" ב"אידומניאו" של מוצרט הוביל להצעת חוזה לשלוש שנים כזמרת ראשית זוטרה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, שם הופיעה לראשונה בתפקיד "קסניה" ב"בוריס גודונוב" ו"נערת פרחים" ב"פרסיפאל" ב-1970. עוד אפשר היה לשמוע אותה בתור "קול משמיים", תפקיד מאחורי הקלעים, בסוף "דון קרלוס" של ורדי. בשנת 1969 גם הוצע לה תפקיד הרוזנת בנישואי פיגארו. המנצח קולין דייוויס, ששמע אותה באודיציה, התפעל מן היופי יוצא הדופן של קולה.
קריירה בינלאומית.
בינתיים הגיעה השמועה על הצלחתה אל ג'ון קרוסבי באופרה של סנטה פה, פסטיבל אופרה קייצי בניו מקסיקו, ארצות הברית, שעמד אז לפני פתיחת העונה החמש-עשרה שלו. הוא ליהק אותה בתפקיד הרוזנת באופרה נישואי פיגארו, שהצגותיה החלו ב-30 ביולי 1971. הצלחתה בתפקיד זה חזרה על עצמה בקובנט גארדן בחודש דצמבר של אותה שנה ובאופרה של סן פרנסיסקו בסתיו 1972. בשנת 1974 הופיעה במטרופוליטן אופרה בתפקיד דסדמונה ב"אותלו" של ורדי, הופעה של הרגע האחרון כמחליפה לתרזה סטראטס, שחלתה לפתע.
בשנים הבאות הופיעה באופרה הלירית של שיקגו, באופרה של פריז, בבית האופרה של סידני, באופרה של וינה, בלה סקאלה, באופרה של סן פרנסיסקו, מינכן וקלן, והוסיפה לרפרטואר שלה תפקידים משל מוצרט - דונה אלוירה, פאמינה ופיורדליג'י - לצד תפקידים איטלקיים כמו מימי ב"לה בוהם".
קאנאווה מגלה קרבה מיוחדת לגיבורות ריכרד שטראוס. הופעתה הראשונה בתפקיד הראשי באופרה "אראבלה" הייתה בגראנד אופרה של יוסטון בשנת 1977, ואחריה באו תפקידי המרשלין ב"אביר הוורד" והרוזנת ב"קפריצ'יו". רבות מהופעותיה היו בניצוחו של גאורג שולטי ואתו גם הקליטה לראשונה את נישואי פיגארו.
טה קאנאווה פרשה מבימת האופרה אחרי הופעותיה ב"ונסה" של סמיואל בארבר עם האופרה הלאומית של וושינגטון ועם האופרה של לוס אנג'לס בנובמבר/דצמבר 2004, אבל היא ממשיכה להופיע באולמות קונצרטים.
אותות כבוד.
טה קאנאווה עוטרה באותות כבוד לעייפה. תואר דיים של מסדר האימפריה הבריטית בשנת 1982, תואר כבוד של המסדר האוסטרלי בשנת 1990 ותואר מסדר הכבוד היוקרתי של ניו זילנד ברשימת תוארי הכבוד ליום הולדת המלכה בשנת 1995. היא קיבלה גם תוארי כבוד מאוניברסיטאות רבות ויוקרתיות באנגליה ובעולם.
קירי טה קאנאווה נבחרה להקביל בשירה את השחר הראשון של המילניום החדש באי באוקיינוס השקט, הרואה ראשון את זריחת השמש.
מחלוקת.
טה קאנאווה הייתה מאז ומתמיד פופולרית בין תושבי ניו זילנד, אבל כאשר אמרה בשנת 2003 שיש תרבות של תלות אצל המאורים, היו ביניהם שביקרו אותה בחריפות.
קתדרלת לינקולן
קתדרלת לינקולן (באנגלית: Lincoln Cathedral) היא הקתדרלה הראשית של העיר לינקולן שבאנגליה. הקתדרלה היא מושב הדיוקסיה (בישופות) של לינקולן השייכת לכנסייה האנגליקנית. הקתדרלה מכונה גם לעיתים "The Cathedral Church of the Blessed Virgin Mary of Lincoln".
הקתדרלה נבנתה בשלבים בין השנים 1092 ו-1311. רובה נבנה בסגנון הגותי המייצג באופן טוב את הגותיקה של אנגליה בימי הביניים. הקתדרלה החזיקה בתואר מהשלמת צריחיה בתחילת המאה ה-14, כשהתנשאה לגובה של 160 מטר, ועד שנת 1549 בה קרס חלק מהמגדל המחודד הגבוה ביותר שלה. עד בנייתה הייתה הפירמידה הגדולה של גיזה המבנה הגבוה ביותר בעולם במשך כמה אלפי שנים.
היסטוריה.
בשנת 1072 הורה ויליאם הכובש שהקתדרלה הראשונה תיבנה בלינקולן. לפני כן, כנסיית מריה הקדושה בלינקולן הייתה כנסיית אם, אך לא קתדרלה, ומושב הדיוקסיה היה בכנסיית המנזר של דורצ'סטר, אוקפורדשייר. לינקולן הייתה יותר מרכזית לדיוקסיה שהשתרעה מנהר התמזה להומבר. הבישוף רמיגיוס דה פקאן בנה את הקתדרלה הראשונה באתר הנוכחי. הוא סיים את הבנייה ב-1092 ומת יומיים לפני חניכתה ב-9 במאי 1092. כ-50 שנה לאחר מכן נהרס רוב המבנה בשריפה. הבישוף אלכסנדר מלינקולן בנה מחדש את הקתדרלה והרחיב אותה, אך היא נהרסה ברעידת אדמה ב-1185.
אחרי רעידת האדמה, מונה בישוף חדש בשם יו מלינקולן, שהיה במקור מאבלון שבצרפת. הוא החל במיזם בנייה מחדש והרחבת המבנה. הבנייה מחדש החלה מהחלק המזרחי, עם אפסיס ו-5 קפלות קורנות. הספינה הראשית נבנתה בסגנון גותי אנגלי מוקדם. הבנייה נמשכה תוך התעדכנות בשינויים ובהתפתחויות בסגנון האדריכלי תוך שימוש בקשתות מחודדות, תמיכות דואות וקמרונות לתמוך את התקרה. השימוש בטכניקות אלה אפשר ליצור חלונות גדולים בקירות. בית המקהלה של סנט יו מכיל בעלי 3 צלעות, היוצרים משולשים לסירוגין (כל פעם החוד בכיוון אחר) על התקרה.