מפרץ קוטור (סרבית Boka Kotorska או Бока Которска, איטלקית Bocche di Cattaro) הוא מפרץ מפותל בים האדריאטי בצפון-מערב מונטנגרו. המפרץ שבשל צורתו וההרים התלולים המקיפים אותו מכונה לעיתים "הפיורד הדרומי באירופה" הוא למעשה עמקו השקוע של נהר בוקליי (Bokelj) שזרם בעבר מהר אוריין (Orjen) אל הים האדריאטי. המפרץ היה מיושב מהעת העתיקה, והערים קוטור ממנה קיבל את שמו, ריסן (Risan, איטלקית Risano), טיווט (Tivat, איטלקית Teodo), פרסט (Perast, איטלקית Perasto) והרצג נובי (Herceg Novi, איטלקית Castelnuovo), יחד עם נופי המפרץ עצמו, מהוות כולן אטרקציות תיירותיות. בשנת 1979 הוכרז חלקו המזרחי של המפרץ (אגני קוטור וריסן) לאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה.
שטחו של המפרץ הוא 87 קמ"ר, עומקו המרבי הוא 60 מטר, ועומקו הממוצע הוא 27.3 מטר. אורכו של המפרץ 28.13 ק"מ ורוחבו נע בין 300 מטר ל-7 ק"מ. אורך חופיו של המפרץ הוא 107.3 ק"מ והוא מנקז שטח של כ-4,000 קמ"ר. המפרץ היה נהר שעבר תהליכים טקטונים וקרסטים ואשר הביאו להיעלמותו.
המפרץ מורכב ממספר אגנים קטנים המחוברים זה לזה במצרי ים, ומהווה את אחד מהמעגנים הטבעיים הטובים ביבשת. בחלק הפנימי נמצאים האגנים של קוטור וריסן, שניהם בצורת משולשים, והשוכנים בצילם של הר אוריין והר לובצ'ן (Lovćen). אגנים אלה מחוברים במצר וריגה (Verige, איטלקית "קטנה" Catene) באורך של 2 ק"מ וברוחב של 300 מטר אל אגן טיווט, גם הוא בצורת משולש; וזה מחובר בתעלת קומבור (Kumbor) אל האגן החיצוני שליד הרצג נובי. על חלקו החיצוני של המפרץ מגונן חצי האי פרבלקה (Prevlaka, בקרואטית "מצר יבשה") השייך לקרואטיה ומהווה את הנקודה הדרומית ביותר של מדינה זו. סוגיית השליטה בחצי האי פרבלקה הייתה נתונה במחלוקת בין שתי המדינות, אך לאחרונה הכירה מונטנגרו בריבונותה של קרואטיה בפרבלקה.
אקלים.
במפרץ שורר אקלים ים תיכוני גשום במיוחד, והר אוריין שמצפון למפרץ זוכה לכמות המשקעים הגדולה באירופה - כ-6,250 מ"מ. בריסן שלחוף המפרץ עצמו יורדים מדי שנה כ-3,500 מ"מ של משקעים. משמעות העובדה שמרבית המשקעים יורדים בחורף היא שבימים ספורים בחודשי החורף עשויים לרדת עד 200 מ"מ של גשם המחיים את המעיינות והמפלים הקרסטים. בין אלה ידועים במיוחד מעיין סופוט (Sopot) שהוא המעיין הקרסטי השופע בעולם (עד 200 מ"ק לשנייה), ומעיין שקורדה (Škurda).
אוכלוסייה.
70% מתושבי האזור מתגוררים בערים, עובדה העושה אותו לאזור המעוייר ביותר במונטנגרו. בשנת 2003 התגוררו 71,443 איש סביב המפרץ, כמחצית מהם (33,971 איש) בהרצג נובי. לפי מפקד משנת 1991 הגדירו עצמם 42% כסרבים, 35% כמונטנגרים וכ-8% כקרואטים. את המפרץ חוצה קו מעבורת בנקודה הצרה ביותר שבו, בין קמנרי (Kamenari) ולפטני (Lepetani), ובטיווט שוכן שדה התעופה השני בגודלו במונטנגרו. כלכלת האזור נסמכת בעיקר על ענפי התיירות והשירותים, והחקלאות אינה מהווה ענף פרנסה מרכזי בשל היעדר קרקע המתאימה לכך. ענף החקלאות העיקרי הוא החקלאות הימית, כלומר דייג וגידול צדפות למאכל במימי המפרץ.
תיירות.
מפרץ קוטור הוא חלק מהריביירה של מונטנגרו, הנפרשת לאורך 283 קילומטרים של חופי הים האדריאטי. מאז שב השקט לשרור במדינות יוגוסלביה לשעבר, לאחר מלחמת האזרחים וההיפרדות מסרביה, חוזרים תיירים רבים ומציפים את חופי מפרץ קוטור. העיר המרכזת את מירב התיירים היא העיר קוטור. כביש מפותל עולה מקוטור לעבר העיירה נייגושי והר לובצ'ן, ממנו יש נקודות תצפית מרהיבות על מפרץ קוטור.
אמסטל גולד
Amstel Gold Race
מכללת ספיר
תחמוצות החנקן
תחמוצת החנקן
חמצן דו חנקני
אגרול
אגרול (מאנגלית: גלילי ביצים) הוא מתאבן מהמטבח הסיני אמריקאי העשוי מבצק ממולא בירקות או בבשר ומטוגן בשמן עמוק, לצידו מוגש לרוב רוטב חמוץ-מתוק כמטבל. האגרול אינו מכיל ביצה במלית או בבצק, ולא ידוע מדוע או מתי קיבל האגרול את שמו זה.
האגרול הוא אחת מהמנות הנפוצות ביותר במטבח הסיני-אמריקאי ונפוץ גם במסעדות סיניות ואסייתיות בישראל, והוא מבוסס על המנה הסינית ספרינג רול. עם זאת, את האגרול בגרסתו האמריקאית כמעט ולא ניתן למצוא במזרח אסיה.
ישנם שני שפים הטוענים להמצאת המאכל, שניהם טוענים שהמציאו אותו בזמן עבודתם במסעדה סינית בניו יורק בשנות השלושים.
האגרול ממולא לרוב בירקות כגון כרוב, גזר ובצל, ולעיתים גם באטריות ובבשר. האגרול גדול במידותיו מהספרינג רול, יוגש תמיד מטוגן ומעטפתו עבה יותר ועשויה מבצק חיטה.
האגרול מקובל בכל העולם פרט למזרח אסיה כמנה ראשונה במסעדות סיניות-אמריקאיות.
אבו עיסא אל אספהאני
יִצְחָק בֶּן יַעֲקֹב עוֹבַדְיָה אַבּוּ עִיסִי, המוכר גם בשם אַבּוּ עִיסַא אלְ-אִסְפַהַאנִיּ, היה משיח שקר שחי בממלכת פרס בימי מלכותם של ח'ליפי בית אומיה, מייסד כת העיסוניים. זמנו המדויק מוטל בספק: יש המקדימים אותו לימי הח'ליף עבד אל-מלכ (685–705), ויש המאחרים אותו לימי הח'ליף מרואן השני (744–750) .
חייו.
אבו עיסי היה חייט מאספהאן, שלא ידע קרוא וכתוב, ופרסם כי היו לו התגלויות נבואיות וכי הוא המשיח. אף שלא ידע קרוא וכתוב, טענו חסידיו כי חיבר מספר ספרים.
אבו עיסי אמר שלפני בואו של המשיח יופיעו חמישה שליחים, והוא האחרון שבהם. אלוהים הטיל עליו, לדבריו, להציל את היהודים מעול העמים ולהנחיל להם עצמאות. לפי מקור אחר לא הסתפק בתפקיד מבשרו של המשיח, וטען שהוא עצמו המשיח.
אבו עיסי נקט שיטה של הוספת מצוות והטלת חומרות. הוא אסר גירושים, אכילת בשר ושתיית יין, וחייב להתפלל שבע תפילות ביום ולא שלוש, בהסתמך על הפסוק "שבע ביום הללתיך". כמו כן, אבו עיסי נהג בסובלנות כלפי הנצרות והאסלאם, קידש גם את הברית החדשה והקוראן והורה לחסידיו לעסוק בהם לצד העיסוק בתנ"ך.
המונים התלקטו סביב אבו עיסי, שאותו כינו חסידיו "א-ראעי" (הרועה), והוא עורר מרד נגד השלטון הפרסי. מסופר כי כאשר הקיפו המוסלמים את מחנהו של אבו עיסי, צייר זה מעגל גדול בחול סביב למחנהו והודיע כי כל העומדים בתוכו יינצלו. האויבים, שלא הבינו את משמעות המעשה, וחששו שמא יש בו מעשה כישוף, נרתעו לאחוריהם ונמלטו.
מותו.
ימים מועטים לאחר מכן ניגף אבו עיסי בקרב סמוך לעיר ריי (Raghā) במחוז טהראן שבצפון פרס ונהרג. חסידיו נפוצו לכל עבר. גם לאחר מותו המשיכו שרידי חסידיו להאמין כי לא מת וכי הוא מסתתר במערה בהרים. שרידי קהילות של מאמיני אבו עיסי שרדו בסוריה עד המאה ה-10. לפי סיפוריהן נדד המנהיג במדבר כדי לבשר לבני משה על שליחותו.
הרמב"ם באיגרת תימן מזכיר את תנועתו של אבו עיסי:
שרידי חסידיו של אבו עיסי, אשר האמינו כי הוא נותר בחיים, המשיכו לפעול על פי רעיונותיו והוראותיו, והם נקראים כת העיסוניים. החוקרים מניחים כי המהומות בפרס האסלאמית והתהוות השיעה היו מן הגורמים לייסוד הכת, שהייתה הכת הראשונה ביהדות, מאז ימי חורבן בית שני.
חררדו לייבנר
חררדו לייבנר (בספרדית: Gerardo Leibner; נולד ב-7 בפברואר 1965) הוא פרופסור להיסטוריה של אמריקה הלטינית באוניברסיטת תל אביב ופעיל פוליטי וחברתי בישראל. כיהן כראש מכון סוורדלין להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית.
ביוגרפיה.
לייבנר נולד במונטווידאו שבאורוגוואי כבן הבכור מבין שני ילדים לננסי, ילידת ארגנטינה, ולמאיר לאון לייבנר, קרדיולוג יליד פולין. הוריו היו פעילי מחתרת קומוניסטים באורוגוואי שתחת שלטון הדיקטטורה הצבאית, ובנובמבר 1975, לאחר שרבים מהחברים שהיו קשורים בפעילותם נאסרו, הצליחו לברוח לבואנוס איירס שבארגנטינה.
לאחר ההפיכה הצבאית בארגנטינה ב-24 במרץ 1976, ומימושו של מבצע קונדור, שמטרתו הייתה לחטוף ולחסל מתנגדים פוליטיים בארצות הדיקטטורות הצבאיות בדרום אמריקה, היגרה המשפחה לישראל ביוני של אותה שנה.
לייבנר השלים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1998, ועם קבלת תואר הדוקטור שלו החל ללמד בה. מחקרו של לייבנר מתמקד בסוגיות של מרקסיזם וקומוניזם לטינו-אמריקאיים ובהיסטוריה חברתית ופוליטית של אזור האנדים. בראשית דרכו האקדמית עסק במשנתו של חוזה קרלוס מריאטגי ובאינדיחיניסמו בפרו המודרנית. בשנים האחרונות החל לעסוק גם בשנות ה-60 באמריקה הלטינית ובהיסטוריה החברתית של המפלגה הקומוניסטית באורוגוואי.
לייבנר הוא אחד מעורכיו של כתב העת Estudios Interdisciplinarios América Latina y el Caribe והחל משנת 2005 מכהן כראש מכון סוורדלין להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית. בשנת 2002 היה עמית קרן קלוג בספריית הקונגרס של ארצות הברית.
לייבנר פעיל בתנועת תעאיוש, ארגון משותף של יהודים וערבים המתנגד לכיבוש הישראלי בשטחים, חבר הוועדה המתאמת הארצית של תנועת "התחברות-תראבוט" וכן מרצה במכללה החברתית-כלכלית..
יהודה דקל
יהודה דקל (29 במאי 1929 - 10 בינואר 2008), היה מבוני חבל לכיש והנגב, מנהל המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית, ממייסדי המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות ויושב ראש הוועד המנהל שלה, מלוחמי הפלמ"ח. דקל הדליק משואה ביום העצמאות תשס"ו.
ילדות ולימודים.