פנוויץ נולד ב-14 באוקטובר 1898 בעיר בוצנוביץ' שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית. העיר נמצאת כיום בתחומי פולין המודרנית. משפחתו הייתה משפחת אצולה אשר מוצאה היה מהכפר פנוויץ בלוזאטיה (Lusatia). בגיל 12 הוא נכנס לבית ספר לצוערים בשלזיה. חרף גילו הצעיר, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית כמתנדב. הוא הוצב ברגימנט האולאנים ה-111 (ליבן-ליגניץ - אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה), ובמרץ 1915 קודם לדרגת לוטננט. ב-16 בספטמבר של אותה שנה קיבל את צלב הברזל דרגה שנייה. הוא השתתף בקרב על הסום בחזית המערבית ובמתקפת הקרפטים בחזית המזרחית, וב-27 בינואר 1917 קיבל את צלב הברזל דרגה ראשונה. בהמשך המלחמה הוצב באגף האפסנאות של הארמייה ה-14.
עם סיום המלחמה ופירוקו של הצבא הקיסרי, הצטרף לפרייקור ולרייכסווהר, ולחם כנגד הבדלנים הפולנים בשלזיה. ב-1920 נאלץ לפרוש מהרייכסווהר בגלל פציעה, ועוד באותה שנה השתתף בפוטש של קאפ אשר נועד להחזיר את המונרכיה לגרמניה. הוא הצטרף לרייכסווהר השחור, ארגון אשר נועד להגדיל את כוחה הצבאי של גרמניה. ב-1923 הוא השתתף בפוטש של קיסטרין, אשר לאחריו פורק הרייכסווהר השחור. פנוויץ היגר לפולין. ב-1931 ניתנה חנינה למשתתפי הפוטש, ופנוויץ חזר לגרמניה. ב-1935 הוא הצטרף לוורמאכט, וקיבל דרגת ריטמייסר. הוא מונה למפקד גדוד ברגימנט הפרשים ה-2 (פרוסיה המזרחית), וב-1938 קודם לדרגת מיור והועבר לרגימנט הפרשים ה-11 ולאחר מכן מונה למפקד גדוד הסיור של הדיוויזיה ה-45.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, היה פנוויץ מפקד גדוד סיור. הוא השתתף במערכה בפולין והמערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, וכן במבצע ברברוסה. הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-4 בספטמבר 1941 קיבל את צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1942 הוא הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד צוות קרב (קמפגרופה) עמו השתתף בקרב סטלינגרד. באפריל של אותה שנה, פנוויץ העלה במטכ"ל את הרעיון של הקמת כוח מתנדבים קוזאקים שיילחם לצד הוורמאכט. ילדותו של פנוויץ עברה עליו בערים שלגבול האימפריה הרוסית, והוא ראה במו עיניו את התועלת הצבאית שהקוזאקים מסוגלים להביא כפרשים. הקוזאקים זוהו לרוב כמלוכנים וכמתנגדי הקומוניזם, ולפיכך נרדפו והופלו לרעה בברית המועצות. בעיני רבים מהם נתפס הכיבוש הגרמני כשחרור, והם היו מוכנים לשרת בוורמאכט בתקווה לקבל אוטונומיה מסוימת. הצעתו של פנוויץ התקבלה בהסתייגות מצד אישים כמו היינריך הימלר שראו בקוזאקים עמים נחותים בדיוק כמו הרוסים, אך קצינים אחרים קיבלו אותה בהתלהבות.
בספטמבר 1942 קיבל פנוויץ אישור להקים כוח ניסיוני בן כ-1,000 פרשים קוזאקים, שעד מהרה התברר כהצלחה אדירה והצליח להשמיד יחידות פרשים שלמות של הצבא האדום. על מעשה זה ב-23 בדצמבר של אותה שנה הוא קיבל תוספת של עלי אלון לצלב האבירים שלו. באפריל הוקמה לבסוף דיוויזיה שלמה של פרשים קוזאקים שקיבלה את השם "דיוויזיית הפרשים הקוזאקים הראשונה". פנוויץ מונה למפקדה, ובמקביל הועלה לדרגת גנרל מיור. הדיוויזיה הועברה לאזור יוגוסלביה, והשתתפה שם בפעילות אנטי-פרטיזנית. במהלך הקרבות, הדיוויזיה ביצעה פשעי מלחמה רבים, ופנוויץ הועלה לדרגת גנרל-לוטננט במהלכם. בהמשך הוקמה דיוויזיה נוספת בשם "דיוויזיית הפרשים הקוזאקים השנייה", וב-2 בינואר 1945 אוחדו שתי הדיוויזיות לקורפוס הפרשים הקוזאקים אס אס ה-15, אשר הוכפף לאס אס חרף התנגדותו של פנוויץ. פנוויץ עצמו מעולם לא היה חבר באס אס. פנוויץ היה אהוד מאוד בקרב הקוזאקים, ואף השתתף עמם בתפילות האורתודוקסיות. בתחילת 1945 העניקו לו הקוזאקים את התואר "הטמאן". הקורפוס שלו המשיך להילחם באזור יוגוסלביה, ובהמשך נסוג לאוסטריה. ב-9 במאי נכנע פנוויץ לצבא הבריטי, לאחר שהובטח לו כי אנשיו לא יוסגרו לסובייטים.
אחריתו.
הבריטים הפרו את ההבטחה זמן קצר לאחר מכן, והקוזאקים הועמסו על משאיות בדרך לרוסיה שם היו עתידים להישפט כבוגדים. פנוויץ לא היה אמור להיות מוסגר, כיוון שלא היה אזרח רוסי, אך הוא בחר להמשיך עם חייליו, ונידון על פשעי מלחמה. הוא הוצא להורג במוסקבה ב-16 בינואר 1947 בגיל 48. ב-1996, לאחר עתירת משפחתו, טוהר שמו של פנוויץ, והוא הוכר כקורבן פשעי סטלין. עם זאת, ב-2001 חודשו ההאשמות נגדו בפשעי מלחמה.
עניי עירך קודמין
רסיסים
רסיסים (באנגלית: Fugitive Pieces) הוא רומן מאת הסופרת והמשוררת הקנדית אן מייקלס. הוא פורסם לראשונה ב-1996 וזכה בפרס הרומן הראשון של ספרים בקנדה, פרס Trillium, פרס בייליז לסיפורת מאת נשים (פרס אורנג'), פרס הספרות של הגרדיאן, ופרס וינגייט של ג'ואיש קווטרלי.
הספר כתוב בשני חלקים. הראשון עוקב אחר סיפורו של יעקב ביר, אשר כילד יהודי בפולין נמלט בקושי מהנאצים. הוא ניצל על ידי גאולוג יווני, אתוס רוסוס, שמאמץ אותו ולוקח אותו לחיות באי זקינתוס ביוון. לאחר המלחמה השניים מהגרים לטורונטו. הרומן עוקב אחר המשך חייו של יעקב. הספר השני נכתב מנקודת מבטו של מעריץ של שירתו של יעקב, בן.
הספר כתוב בשפה פיוטית עם שכבות של מטפורות, והוא חוקר תמות של טראומה, צער, אובדן, זיכרון, וכן תגליות - הן האישית והן המדעיות.
הספר עובד לסרט שהוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של טורונטו ב-2007, בבימויו של ג'רמי פודסווה. התסריט נכתב על ידי מייקלס עצמה. בסרט כיכבו סטיבן דיליין וראדה סרבדז'יה.
תקציר העלילה.
בחלק הראשון של הספר, יעקב ביר הוא ילד יהודי בן 7 החי עם משפחתו בפולין. כשהנאצים מסתערים על בית המשפחה, הוא נמלט מגורלם של הוריו ואחותו, בלה, שנרצחים, כשהוא מתחבא מאחורי הטפט בארון. משם הוא בורח ליער. לאחר זמן מה, הוא נתקל בארכאולוג, אתוס רוסוס, שחופר באתר בביסקופין. אתוס מבריח את יעקב לאי זקינתוס ביוון. אתוס הוא גם גאולוג, והוא מוקסם מעץ ואבנים עתיקים. יעקב לומד יוונית ואנגלית, אך מגלה שככל שהוא לומד שפות חדשות, הן מוחקות מזכרונו את העבר.
אחרי המלחמה, אתוס ויעקב מהגרים לטורונטו, שם לאחר כמה שנים יעקב פוגש את אלכסנדרה בספריית המוזיקה. אלכס היא אישה אינטנסיבית, פילוסופית ואשפית של משחקי מילים. יעקב ואלכס מתחתנים, אבל הקשר נכשל כי אלכס מצפה שיעקב ישתנה בקצב מהיר, ושינטוש את העבר שלו. יעקב חושב ללא הרף על זכרונותיו מאחותו, בלה, במיוחד אלה בהם היא מנגנת בפסנתר. בסופו של דבר הם מתגרשים. יעקב פוגש ומתחתן עם מיכאלה, ובעזרתה הוא מסוגל להרפות מבלה. יחד הם עוברים ליוון להתגורר בבית שעבר מדור לדור במשפחת רוסוס.
החלק השני של הספר מסופר מנקודת מבטו של בן, פרופסור קנדי ממוצא יהודי, אשר נולד בקנדה להורים ניצולי שואה. בשנת 1954 בית המשפחה באונטריו נהרס על ידי הוריקן הייזל. בן הופך למומחה להיסטוריה של מזג האוויר, ומתחתן עם בחורה בשם נעמי. הוא מעריץ גדול של שירתו של יעקב, ובמיוחד האופן שבו הוא מתמודד עם נושא השואה, כאשר בן עצמו מתקשה להתמודד עם הזוועות שההורים שלו וודאי סבלו. בסופו של הסיפור, בן נשלח כדי להחזיר מביתו ביוון את כתביו של יעקב, שם בן מבלה שעות בנבירה בעברו של יעקב.
פורטוגזים
פורטוגזים (בפורטוגזית: Portugueses) הם קבוצה אתנית שהתהוותה בפורטוגל, במערב חצי האי האיברי. שפתם היא הפורטוגזית ודתם השלטת היא הנצרות, בעיקר רומית קתולית.
בעקבות התפשטותה בעבר של האימפריה הפורטוגזית והתיישבות במושבות באסיה, אפריקה ואמריקה, ולאחר מכן בעקבות גלי הגירה עד למאה ה-20 וה-21, קמו קהילות פורטוגזיות באזורים רבים על כדור הארץ ותפוצה פורטוגזית גדולה.
הפורטוגזים מילאו תפקיד מפתח בעידן התגליות הגאוגרפיות, וחקרו ארצות רחוקות שלא היו ידועות קודם לכן לאירופים באמריקה, אפריקה, אסיה ואוקיאניה.
מקורות.
הפורטוגזים של ימינו משויכים על ידי אנתרופולוגים לקבוצת אוכלוסייה "איברית" ("מערב-ים תיכונית"). המרכיבים היסודיים באתנוגנזה של הפורטוגזים היו שבטים קלטו-איברים שעברו תהליך רומאניזציה במאות הראשונות לספירה. במאות 5–6 ליסוד הקלטו-איברי נוסף מרכיב גרמאני בעקבות הגעתם לאזור של שבטי ויזיגותים וסואבים. במאה ה-8 פלשו לחצי האי האיברי מורים, אוכלוסייה ברברית-ערבית מצפון-מזרח אפריקה. תושבי פורטוגל נאבקו שנים רבות במורים, שהיו בני דת מוסלמית, ושכבשו למשך חמש מאות שנה את רוב שטחי ארצם. בסופו של דבר השתחררו הפורטוגזים מהכיבוש המורי, והמורים חלקם גורשו וחלקם נטמעו בעמם. עד סוף המאה ה-15 גם מספר רב של יהודים ספרדים שהתיישבו בפורטוגל בתקופות שונות נטמעו באוכלוסייה הפורטוגזית הנוצרית, תוך המרת דתם.
דמוגרפיה.
דמוגרפיה של פורטוגל.
בפורטוגל חיים כ-10 מיליון פורטוגזים ילידים, מתוך אוכלוסייה כללית של 10,750,000 תושבים.
שפות הרוב והמיעוטים בפורטוגל.
א. פורטוגזית - היא שפת רוב הפורטוגזים.
ב. שפות מיעוט:
מיעוטים אתניים בפורטוגל.
בפורטוגל חיים בני מיעוטים שאינם נחשבים פורטוגזים במובן של קבוצה אתנית אלא במשמעות של אזרחי פורטוגל.
התפוצה הפורטוגזית בעולם.
למעלה ממאה מיליון אנשים בעולם הם צאצאים לאבות פורטוגזים מוכרים שהגיעו להודו, אמריקה, מקאו, מזרח טימור, מלזיה, אינדונזיה ואפריקה.
בשנים 1886–1966 הייתה לפורטוגל ההגירה השלילית הגדולה ביותר במערב אירופה, להוציא אירלנד.
מאמצע המאה ה-19 ועד סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 עזבו כמעט שני מיליון פורטוגזים את ארצם, בעיקר לברזיל, אך גם לארצות הברית.
כ-40 מיליון ברזילאים הם צאצאים לפורטוגזים שהיגרו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. כ-1,200,000 ברזילאים הם מהגרים ילידי פורטוגל.
מיעוטים פורטוגזים חשובים חיים גם בארצות אחרות.