כ-70 שנים מאוחר יותר הלך ברחוב ריינס בתל אביב אדם בשם אריאל שלום, והבחין בספר כתוב בכתב יד מונח בפח האשפה. שלום אסף את הספר, אך לא הצליח לפענח אותו, ולאחר התייעצויות העביר אותו ליד ושם, שם גילו החוקרים שמדובר בספר האורחים של פנסיון פינס. אחרי תחקיר קצר, ובזכות מעט מזל, אותרו גם בני משפחתו של בעל הפנסיון, יצחק אליהו פינס. פענוח ההקדשות פותח צוהר לעולם של מקלט רעוע ליהודים נודדים, בעיקר ממזרח אירופה, שרומא הייתה תחנת המעבר בדרכם להימלט כדי להציל את חייהם.
אשתו של פינס, גיטה, הייתה משוכנעת כי הספר נותר באיטליה או אבד. שנים לאחר מכן, מכרה המשפחה את הדירה בתל אביב, ובעלי הבית החדשים פינו את החפצים מהבוידעם, בהם גם הספר, ישירות לפח האשפה. שם מצא אותו אריאל שלום.
ד"ר יעל נידם-אורבייטו, חוקרת שואת יהודי איטליה ביד ושם, סיפרה על הממצאים לבאי העצרת השנתית של ארגון יוצאי איטליה בישראל. המרצה שהוזמן לשאת דברים אחריה, הד"ר סרג'יו מינרבי, נדהם לשמוע על העניין, שכן הוא קרוב משפחה של פינס, ודרכו אותרו שאר בני המשפחה.
בשנת 2016 הוצג הספר בתערוכה "לאסוף את השברים", שנפתחה ביד ושם לרגל יום השואה הבינלאומי. התערוכה מתעדת את יוזמת המוסד לאיסוף פריטים אישיים מתקופת השואה. אוצר התערוכה, מיכאל טל, אמר שחוקרי המוסד ימשיכו לנסות ולהתחקות אחר השמות המופיעים בספר ומה עלה בגורלם.
מחנה העקורים גרוליאסקו
מחנה העקורים גרוליאסקו (באנגלית: Displaced Persons camp 17 Grugliasco) היה מחנה עקורים שהוקם על ידי אונרר"א בגרוליאסקו , עיירה ממזרח לטורינו, במחוז פיימונטה, איטליה. המחנה פעל בין השנים 1945 ל-1950.
מחנות עקורים באיטליה.
לאחר סיום המלחמה, מיליוני בני אדם מצאו את עצמם כפליטים ברחבי אירופה, ובאיטליה בפרט, והיו זקוקים למקום מפלט זמני עד חזרתם למולדתם או עד שיימצא עבורם מקום מגורים קבוע. ביניהם היו מאות אלפי פליטים יהודים עקורים, שכונו "שארית הפליטה".
בין השנים 1945 ל-1951 שהו על אדמת איטליה כ-70,000 פליטים ועקורים יהודים. כ-50,000 מהעקורים היהודים עלו לישראל, והיתר למדינות שונות מחוץ לאירופה. באותן השנים פעלו באיטליה כ-35 מחנות עקורים. לא כל הפליטים במחנות היו יהודים, ולא כל המחנות היו פעילים לאורך כל התקופה. היו מחנות קטנים בהם שכנו עשרות יהודים, והיו שהכילו מאות ואף אלפי יהודים. לצד המחנות פעלו כ-77 הכשרות חלוציות וקיבוצים. לצד פעילות האו"ם ובעלות הברית בעזרה לפליטים, פעלו גם שליחים מארץ ישראל ושליחי ארגון הג'וינט.
במחנות העקורים החלו ניצולי השואה בתהליך של חזרה לחיים, תוך כדי התמודדות יומיומית עם אובדן בני משפחתם וחוסר הוודאות לגבי העתיד. הם קיימו חיי חברה ותרבות עשירים. הקימו תיאטראות ותזמורות, ערכו אירועי ספורט, קיימו פעילות פוליטית, פרסמו יותר משבעים עיתונים וכתבי עת ביידיש. במקביל הם למדו, רכשו מקצוע, הקימו משפחות חדשות והכינו עצמם לחיים חדשים במולדת חדשה, בין אם זו תהיה ארץ ישראל או במדינה אחרת.
הפליטים שהגיעו למחנה העקורים חוו חוויות קשות במהלך המלחמה. העקורים היהודים עבדו בעבודות פרך במחנות עבודה ובמחנות ריכוז, שרדו את צעדות המוות והסתתרו במקומות שונים. רובם איבדו את משפחותיהם, היו במצב נפשי ופיזי קשה, והיו חסרי כל. הם רצו להשאיר את העבר מאחוריהם, ולהתחיל חיים חדשים.
המתחם בגרוליאסקו לפני הקמת מחנה העקורים.
המתחם שבו הוקם מחנה העקורים נבנה בתקופת המשטר הפאשיסטי כבית חולים לנשים חולות נפש, ברחוב סבאודיאה (Via Sabaudia) בגרוליאסקו. לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, גרמניה פלשה לאיטליה והשתלטה על אזורים נרחבים במרכז וצפון איטליה. בקרבות שהתחוללו באזור טורינו, הופצץ המתחם על ידי בעלות הברית ובית החולים נסגר. הנשים שהיו מאושפזות בבית החולים הועברו למקומות אחרים משום שחלק מהמבנים ניזוקו בהפצצות. לאחר סיום המלחמה, בעלות הברית העבירו את מתחם בית החולים לידי הצלב האדום הבריטי.
הקמת מחנה העקורים גרוליאסקו על ידי אונרר"א.
לאחר המלחמה, עוד בשנת 1945, הקים אונרר"א מחנה עקורים במתחם בית החולים בגרוליאסקו, כמחנה העקורים (באנגלית: Displaced Persons Camp) מספר 17. למחנה העקורים זה הגיעו כ-2,000 פליטים, יהודים ולא יהודים, מכל רחבי אירופה: רומניה, צ'כיה, פולין, רוסיה ועוד. הפליטים שוכנו במספר מבנים מרכזיים וצמודים במתחם אחד, ולא פוזרו על שטח גדול - בווילות ובתים פרטים, כמו שקרה לעיתים במחנות העקורים האחרים ברחבי איטליה.
חיי היום-יום במחנה.
מחנה העקורים גרוליאסקו היה מחנה העקורים הגדול ביותר של אונרר"א, ושררו בו תנאים טובים ביחס לשאר המחנות של אונרר"א באיטליה. היה בו חדר אוכל, חצר גדולה למשחקים, סדנאות להכשרה מקצועית, ומבנים ציבוריים נוספים. שליחים מארץ ישראל הגיעו למחנה על מנת ללמד עברית, ולהכין את העקורים לקראת העלייה לארץ. אחד הגורמים שהשפיע רבות על תהליך השיקום היה השמירה על תעסוקה יומיומית מגוונת.
גרוליאסקו הייתה עיירה קטנה בת כ-5,000 תושבים, שגם הם היו במצב כלכלי קשה לאחר המלחמה.
הקשר עם העולם מחוץ למחנה.
חיי המחנה נועדו לעזור לעקורים להשתקם ולתת להם תקווה להמשך חייהם. המחנה לא היה מבודד מהעיר, והעקורים יכלו לנוע בחופשיות, הם לא הוחזקו בו בכוח. הם היו הולכים לשוק בעיירה הסמוכה ריבולי ובטורינו, ביקרו במחנות עקורים אחרים, יצאו לבלות ולטייל באיטליה, ואפילו הלכו לים. כאשר הרגישו העקורים משוקמים וחזקים מספיק, יכלו לעזוב, כל אחד בהתאם לרצונו.
למחנה העקורים היה ועד שהוקם מחברי המחנה. ועד זה עזר לפליטים, בכל עזרה שנדרשה, כמו למשל השגת דרכון, מציאת קרובי משפחה וכו'.
המצב הכלכלי במחנה.
בשל המצב הכלכלי הקשה באיטליה לאחר המלחמה, לעקורים לא הייתה אפשרות למצוא עבודה בקלות. לכן, ניסו חלק מהעקורים להרוויח כסף בתוך המחנה. למשל, היו נשים שתפרו בגדים מהבדים שקיבלו, ומכרו במחיר סמלי לעקורים אחרים.
הוותיקן אף הציע את עזרתו הכלכלית ליהודים במחנה העקורים, כדי לעזור ליהודים ניצולי השואה, באמצעות הבישוף של טורינו. מנהל המחנה מטעם אונרר"א כעס מאוד, וסירב לקבל את התרומה שהציע הבישוף של טורינו, משום שלטענתו מצבם של היהודים טוב מאוד, ואין הם צריכים עזרה כספית כלל. אך בתגובתו ניכר זלזול רב ביהודים שחיו במחנה. הוא לא כיבד את אורחות חייהם של היהודים במחנה, ואף האשים אותם בקיומו של שוק שחור במחנה. בסירובו לקבל את התרומה, הוא הגדיל וטען שהנשים היהודיות הולכות בלבוש לא צנוע לטעמו - במכנסיים קצרים וגופיות, ולכן אין לעזור להם מבחינה כלכלית, מעבר לעזרה שהם כבר מקבלים.
הטענה לגבי קיומו של שוק שחור במחנות עקורים של אונרר"א הייתה קיימת לא רק בגרוליאסקו. גם במחנות עקורים אחרים ברחבי איטליה האשימו את העקורים היהודים בהפרעה לסדר הציבורי ובקיומו של שוק שחור. העובדה שהיהודים קיבלו עזרה נוספת מארגוני סיוע יהודים רק הוסיפה להאשמות אלה. המשטרה האיטלקית לא הקפידה לחקור את האשמות אלה, אלא פעלה על סמך שמועות בלבד. עיקר עיסוקה היה בהפגת המתח בין קבוצות שונות של בני לאומים שונים במחנות העקורים.
משפחה חדשה.
העקורים היהודים שחיו במחנה הכירו במהרה חברים חדשים, ובני זוג חדשים, ואף התחתנו במחנה. בכל ערב, הזוגות הטריים היו רוקדים לצלילי המוזיקה ברדיו. היו ימים שהיו בגרוליאסקו 4 ואפילו 8 חתונות. בחתונות כל הכלות חלקו את אותה שמלת חתונה, בשל מצבם הכלכלי הקשה של העקורים. הזוגות שהתחתנו חיו בדרך כלל בחדר קטן עם עוד שלושה זוגות לפחות, בצפיפות גדולה. היו ברשותם רק חדר שירותים אחד ומקלחת אחת. הם העמידו בין המיטות מחיצות מסדינים על מנת לשמור על פרטיותם. רק כאשר לזוג נולד תינוק הם היו יכולים לעבור לגור בחדר פרטי משלהם במחנה.
תוך כשנתיים בלבד נולדו במחנה 220 תינוקות. הרבה מן האמהות לא יכלו להניק את התינוקות שלהן בעצמן מפני שהיו חלשות מדי מבחינה פיזית, ולכן נשים אחרות הניקו את התינוקות.
מערכת הבריאות במחנה.
במחנה היה רופא קבוע, ואחיות שטיפלו בחולים ובתינוקות הרבים שנולדו. עם זאת, כאשר היו מקרים רפואיים דחופים, היו מעבירים את המטופלים לבית החולים בטורינו. במקרה של מוות, סידורי ההלוויה היו מאורגנים על ידי ראשי הקהילה היהודית בטורינו. קבורה של יהודים שנפטרו בזמן שהותם במחנה התקיימה בבית קברות יהודי מחוץ לטורינו.
חיכוכים בין הצבא הבריטי לתושבי המחנה.
בבוקר ה-27 ביוני 1947 הגיע למחנה מפקד במשטרה הצבאית הבריטית, וביקש ממנהל מחנה העקורים גרוליאסקו לבדוק את כל הגברים במחנה, בשביל להסיר כל ספק שהתגנבו למחנה עריקים מהצבא הבריטי. מנהל המחנה שאל את המפקד הבריטי האם בידו צו חיפוש מארגון אונרר"א. המפקד הבריטי ענה לו שעליו לבצע את עבודתו באופן מיידי, ולכן לא הספיק לקבל צו חיפוש. כל הגברים ששהו במחנה, קיבלו הוראה להתייצב תוך 10 דקות ברחבה המרכזית של המחנה. בזמן שהבריטים היו אמורים להתחיל לבצע את החיפוש, אחד הגברים דחה את ניסיון הבריטים לבצע את הבדיקה בשם כל תושבי המחנה. לאחר מקרה זה, מנהל המחנה הסביר למפקד הבריטי שארגון האונרר"א לא יכול להכריח את תושבי המחנה לעבור בדיקות וחיפושים שכאלה. המפקד הבין את טענתו של מנהל המחנה ואמר לו שהוא נאלץ לדחות את הבדיקה המתוכננת.
כמו כן, היו גם מקרים שבהם נוצר חיכוך בין חברי האצ"ל ותומכי בית"ר במחנה לבין קבוצות פוליטיות אחרות, שהגיעו לכדי איומים באלימות ובשימוש בנשק.
פעילות ארגון הג'וינט במחנה.