עדנה פונה בשלב זה למדמואזל רייס, פסנתרנית מחוננת וידועה, החיה חיים מבודדים חברתית. הנגינה שלה השפיעה על עדנה עמוקות בתחילת הסיפור, וייצג את משאת נפשה: עצמאות. מדמואזל רייס חיה את חייה בשביל המוזיקה ובשביל עצמה, ולא כדי לענות על ציפיות החברה, ומייצגת ניגוד מוחלט לדמותה של אדל רטיניול, אשר מעודדת את עדנה להתאים את עצמה. רייס לוקחת את עדנה כסוג של בת חסות, ומזהירה אותה שהחיים כאמנית דורשים הקרבות. רייס היא מקור השראה עבור עדנה, הממשיכה גם דרך ביקוריה אצלה את תהליך היקיצה שלה. רייס נמצאת בקשר מכתבים עם רוברט בזמן שהותו במקסיקו, ועדנה מתחננת ממנה לחשוף את התוכן שלהם, והיא עושה כן, וכך עדנה נוכחת לדעת שרוברט עדיין חושב עליה. רייס מעודדת את עדנה להודות ברגשותיה, ולפעול לפיהם.
בסופו של דבר, רוברט חוזר לניו אורלינס. בהתחלה הוא מתנהג כאילו הוא אדיש כלפי עדנה, ומוצא תירוצים לא להיות בקרבתה. אך לבסוף הוא מתוודה על אהבתו העזה אליה. אך הוא מזכיר לה שאין הדבר יכול להיות, היות שהיא נשואה לאחר. עדנה מסבירה לו שהיא עכשיו עצמאית, ומכחישה שיש ללאונס בעלות עליה או זכויות יתר, ואומרת לרוברט שהם יכולים לחיות יחדיו באושר, ולהתעלם מכל מה שלא קשור ליחסיהם. אך למרות אהבתו, הוא מסרב להתחיל ביחסים שהוא מגדיר כיחסי ניאוף.
בעוד הם בשיחה עמוסת רגשות זו, עדנה נזעקת לעזור לאדל עם לידה קשה ומסוכנת. היא מפצירה ברוברט שימתין לשובה. בזמן שהן שוהות יחד, אדל חשה בריחוק הגובר של עדנה, ומבינה שהיחסים עם רוברט התפתחו. היא מבקשת מעדנה להתחשב בילדיה, ומזכירה לה את כל מה שהיא מפנה לו את גבה אם לא תתחיל להתנהג כמצופה ממנה. ד"ר מנדליי מלווה את עדנה הביתה, ומבקש ממנה לבוא להיבדק אצלו, כי הוא חושש מן ההשלכות של התנהגותה, שהוא רואה כמבולבלת. עדנה מרגישה את כובד הדרישות וההפצרות של הרופא ושל חברתה, ומתחילה לחשוב שאולי התנהגה באופן אנוכי.
כאשר עדנה חוזרת לביתה, היא מוצאת פתק מאת רוברט בו כתב שהוא עוזב לנצח, ושהוא אוהב אותה יותר מדי מכדי להטיל עליה כלימה של מערכת יחסים אסורה. חוסר היכולת של רוברט להתעלות על הציפיות החברתיות מביא ליקיצה הגדולה וההרסנית ביותר עד כה של עדנה. היא מוטרדת ממחשבות על ילדיה, ומבינה שאפילו רוברט, על אף אהבתו, לא יכול היה לאורך זמן לענות של כל צרכיה וחלומותיה. עדנה מרגישה תחושה איומה של בדידות. לבד בעולם שבו היא לא מצאה שום תחושת שייכות, היא מוצאת רק פתרון אחת למגבלות הבלתי נמנעות ושוברות הלב של החברה. היא חוזרת לגרנד אייל, המקום שאירעה ההתעוררות המינית, הרגשית, והאינטלקטואלית שלה, ומפקידה עצמה לגלים. בזמן שהיא שוחה לתוך המים, היא מהרהרת על ילדיה ובעלה, על אי-היכולת של רוברט להבין אותה, על מילות החוכמה של ד"ר מנדליי, ועל האומץ של מדמואזל רייס. הספר משאיר את השאלה פתוחה, האם מותה היווה כניעה פחדנית, או ניצחון משחרר.
תמות.
זהות.
עדנה נמצאת במשבר זהות. היא מתויגת באופן "טבעי", על פי אמות החברה שהיא חיה בה, כאם וכרעייה, וכשהיא מגלה שיש לה רצון או צורך לפרוץ מחוץ לגבולות הזהויות האלה (שיש להן גם מתכונת מאוד ספציפית איך לעשות אותן "נכון") אין לה בעצם מסלול ברור לכל זהות אחרת. לכן היא חווה "התעוררות", מעין מעבר ממצב קיום אחד לאחר, ובו מוצאת את האנושיות האותנטית שלה, שהייתה חבויה תחת המצג החברתי שהציגה עד כה. המטרות שעדנה התעוררה אליהן - מיניות, אמנותיות, חופש כלכלי, מרחב פיזי פרטי - אינן כלולות בזהותה כאישה כפי שהיא חונכה וכפי שהחברה רואה אותה.
נשים ונשיות.
הסיפור מתמקד ברעיונות לגבי נשים ונשיות, גם מההיבט של ציפיות החברה מנשים, וגם מן ההיבט של חוויותיהן של נשים. הדמויות של אדל פנטלייה ומדמואזל רייס מייצגות שני קצוות של מודלים של נשיות: אדל מייצגת את הנשיות ה"נכונה", המצופה. היא מודל לחיקוי, ואף מספקת לעדנה עידוד ונזיפות כדי שזו תתיישר לציפיות החברתיות - שביניהן, הגשמת נשיות בתור אם ורעייה, כפיפות לגבר, שמירה על אמות מוסר, וקיום פעולות חברתיות ייעודיות של נשים, שבידיהן מופקד במידה רבה הסדר החברתי. מאידך, רייס היא הקיצון שהחברה אינה ממליצה עליה: יחידנית וללא גבר אחראי בחייה, עצמאית (וכך נחשבת לתמהונית), חייה עבור הייעוד האישי שלה, אמנותה, ולא כדי לקיים ייעודים חברתיים (כמו הולדת ילדים). כחלק מהתהליך שלה, עדנה עוברת מקרבה לאדל לקרבה לרייס, על אף ההשראה שהיא שואבת מרייס, עדיין חשוב לה לציין שרייס לא נעימה לה - אינדיקציה נוספת לגבי חוסר המקובלות של הנשיות של רייס, מכיוון שחלק גדול ממה שמצופה מנשים, בעיקר בחברה הגבוהה של דרום ארצות הברית, הוא נעימות.
הסיפור מדגיש את היעדר הבחירות שיש לעדנה כאישה - אם היא מפסיקה להיות אישה "טובה" היא עלולה להיחשב כחולת נפש; הרצון שלה להגשמה עצמית מן ההכרח עומד בניגוד ליכולתה לתפקד כאם; הבחירה לממש את צרכיה המיניים מעמיד אותה כחריגה ומחוץ למסגרת החברתית המקובלת. היעדר זה מוביל אותה לבסוף למסקנה כי אין מטרותיה בהישג ידה כלל, ועליה לבחור בין חיים תחת המכבש החברתי, או מוות. בחירה סופית זו היא מרכזית לרומן, ושופן באה להראות שהסדר החברתי ותפקידי המגדר של סוף המאה ה-19 אינם יכולים לשאת את קיומה של אישה עצמאית.
אהבה ונישואים.
מוסד הנישואים, ב"היקיצה", הוא מחסום עצום לאושרה של עדנה. בתחילת הספר, עדנה כמעט ולא מודעת למידה בה ההרגל של ציות מיידי לכל דרישה של בעלה לאונס טבוע בה. אך ככל שההתפתחות שלה מתקדמת לאורך הסיפור, היא מתחילה לגלות אי-ציות ולהחליט בעצמה לגבי דברים הקשורים לאיך היא מעבירה את זמנה, ועם מי. בסוף הסיפור, היא מוותרת כליל על כל חיבור לרעיון הנישואים, ומגיעה למסקנה שאפילו עם אהוב ליבה, רוברט, זה לא יכול היה לעבוד. בנושא זה שופן מדגישה את זה שהחופש שעדנה מבקשת לעצמה הוא לא יותר גדול מן החופש שלאונס כבר נהנה ממנו גם כאיש נשוי.
כשעדנה מתאהבת ברוברט, היא יודעת שבעברו הוא התייחס ל"אהבה" כמשהו קליל ואולי אף היתולי; מסגרת משעשעת להעביר בה את הקיץ, כל פעם עם אישה אחרת, ובאופן לא פוגעני ושלא שובר מוסכמות. אך עם עדנה, הוא נשבע שזו אהבה "אמיתית", ומרגע זה, מתחילות הבעיות. בשל התאהבות זו, משתנות כל מסגרות חייה של עדנה - המשפחתית, החברתית והכלכלית, וכן התפישה העצמית שלה, נסיבות חייה, ולבסוף מותה. כך שאף על פי שבמרכז סיפור אהבה הוא לכאורה מרכזי לרומן, שופן בעצם כופרת ברעיון של "אהבת אמת" רומנטית.
מעמד וחברה.
המסגרת של הסיפור היא של מעמד מאוד מסוים: החברה הגבוהה של הקריאולים הלבנים בדרום. המוסכמות החברתיות מאוד קפדניות - על אישה להיראות באופן מסוים, עליה לנהל שעות קבלה חברתיות בביתה כדי לעזור לקדם את עסקי בעלה, עליה להיות דתייה במידה המתבקשת, לא פחות ולא יותר, ועוד. הקונבנציות הן ברורות ולא סמויות - הביטוי Les convenances (הקונבנציות) חוזר על עצמו מספר פעמים בסיפור, ונמצא ברקע לכל אורכו. בכך מדגישה שופן שבלתי אפשרי עבור עדנה להגשים את עצמה ולהישאר חלק מהחברה.
הדחקה.
התחברותה של עדנה לחברה הקריאולית דרך נישואיה הוא מרכזי לנושא ההתעוררות, שהוא בין היתר התעוררות ממצב של הדחקה. הקריאולים יותר קולניים, ומדברים באופן יותר חופשי ובוטה, ממה שעדנה הורגלה בחברה הפרוטסטנטית-אנגלית בו גדלה, שם נאכפה צניעות מוקפדת בדיבור, לבוש והתנהלות. אך כאן היא מוצאת גישה שונה - הקריאולים אכן מצפים לנאמנות בין בני זוג נשואים, אך סטנדרט זה כל כך ברור להם שהם נהנים "לשחק" בפלירטוטים שבסופו של דבר ריקים מתוכן. אך עבור עדנה, מהרגע שהיא מסירה מעצמה את ההדחקה הנוקשה, השחרור כולל יציקת תוכן אמיתי בו.
אמנות.
בעולם ששופן מציירת ב"היקיצה", אמנות מקושרת באופן ישיר לתשוקה, וככזו, יכולה להתקיים רק מחוץ למסגרת חברתית מקובלת. מדמואזל רייס, המגלמת רעיון זה, אומרת לעדנה שעליה להיות "נפש אמיצה, המעזה ומתריסה", ומודיעה לה שאם בכוונתה להקדיש עצמה לאמנותה, יהיה עליה לשאת מחיר.
בידוד.
תמה מרכזית זו הייתה חלק מכותרת הספר במקור, כאשר השם שנתנה לו שופן היה "A Solitary Soul". שופן מדגישה את כל האופנים בהם אישה יכולה לחוות בידוד: בתור רעייה, בתור אם, בשל מוצא, או מעמד, ועוד. עם זאת, ככל שעדנה מבודדת את עצמה מאחרים, כך היא מגלה יותר על עצמה וההתעוררות שלה מתקדמת. שופן מדגישה בסיפור שיש בחזקתנו "אני אמיתי" החי בנפרד מאחרים, ומהתפקידים שמוקצים לנו על ידי הסביבה.
מוות.
המוות הופך לתמה רק בסיום הספר, אך הופך למרכזי בשל השאלה שנותרת פתוחה לגבי מותה של עדנה: האם היא ביקשה להתאבד, או שהייתה זו תאונה? הפרשנות המסורתית לספר מכירה במותה כהתאבדות, אך קיימת אסכולה שמפרשת אותה כתאונה - לפיה עדנה, על אף הקשיים, הייתה בשיא הצלחתה כיישות עצמאית, ולא הייתה לה סיבה להתאבד: היא התחילה לחוות הצלחה כאמנית, ניהלה לראשונה חיי מין שנועדו לספק אותה, מצאה חופש במרחב פיזי משלה, ואפילו הגיעה למסקנה שעל אף הכמיהה הגדולה שלה לרוברט, חיים משותפים עמו לא היו יכולים להסב לה אושר אמיתי לאורך זמן. על פי אסכולה זו, לא הייתה לעדנה סיבה לוותר דווקא בנקודה זו, ורואים את השחייה שלה כשחייה אל עבר החופש, ואת מותה כביקורת על החברה שלעולם לא תאפשר לה חופש זה.
בין המפרשים את מותה כהתאבדות יש חילוקי דעות לגבי האופי של המעשה, כאשר חלק רואים במותה בחירה אמיצה, לנוכח האפשרות היחידה שעמדה בפניה של חיים כמנודה או כרכוש של בעלה; ואילו אחרים רואים במעשה כניעה פחדנית.
ביקורת וקבלה.