המערכת הציבורית מנוהלת על בסיס חלוקה לשלושה מישורים - המישור הלאומי, המחוזי והמקומי, כאשר שירותי הבריאות בפועל ניתנים בידי יחידות הבריאות המקומיות. בראש המערכת, במישור הלאומי, עומד ארגון ה-SSN, שירות הבריאות הלאומי (Servizio Sanitario Nazionale), עליו מוטלת האחריות להבטיח לכל התושבים והאזרחים את הזכות לבריאות כפי שנקבע בחוקה האיטלקית.
בכל אחד ממחוזות איטליה קיים שירות בריאות מחוזי, שתפקידו לרכז את יחידות הבריאות המקומיות וכן לנהל ולממן את שירותי הבריאות הנמצאים בתחומי שיפוטו של המחוז. שירותי הבריאות המחוזיים נהנים מאוטונומיה בקביעת מבנה המאקרו של יחידות הבריאות המקומיות ובראשו של כל אחד מהם עומד מנכ"ל, שממונה בידי מושל המחוז.
המימון הציבורי של המערכת (באמצעות כספי מיסים) מהווה למעלה מ-75% מהמימון הכללי שלה, כאשר בשנת 2014, סך הוצאות שירותי הבריאות באיטליה עמד על 9.1% מהתמ"ג (מעט נמוך יותר מהממוצע במדינות ה-OECD שעמד על 9.3%).
בשנת 2000 דורגה מערכת הבריאות האיטלקית על ידי ארגון הבריאות העולמי כמערכת הבריאות השנייה הטובה ביותר, כאשר לפי הארגון איטליה ממוקמת במקום השישי בין מדינות העולם במדינות עם תוחלת החיים הגבוהה ביותר.
בשנת 2020, על רקע התפרצות נגיף הקורונה באיטליה, קרסה מערכת הבריאות הציבורית כאשר בתי החולים בצפון המדינה (בעיקר במחוזות לומברדיה וונטו), לא יכלו להתמודד עם עומס החולים המאושפזים במחלקות טיפול נמרץ, דבר שהוביל למותם של מאות אנשים מדי יום ולאחוזי תמותה גבוהים מאוד באיטליה ביחס ליתר מדינות העולם.
תורגן הזאר
זיהומולוג
פמיניזם שוויוני
פמיניזם שוויוני הוא תת-תחום של הפמיניזם הכללי, המתמקד בנקודות הדמיון הבסיסיות בין המינים ושואף לשוויון מגדרי בכל התחומים, כולל פוליטיקה, כלכלה ועבודה.
היסטוריה.
אחד מהמסמכים הראשונים שקבעו את הרקע לצמיחת התנועות הפמיניסטיות התרחש כאשר מרי וולסטונקרפט כתבה את "איתור המינים האישה" לשנת 1792. באותה התקופה ספרות זו נתפסה כמורדת, אך עוררה את רגשותיהן של הנשים ברחבי צרפת. אכן, מועדוני נשים רפובליקנים דרשו להחיל שוויון זכויות מלא לנשים וגברים כאחד. תנועה זו ספגה השמצות רבות מכלל העולם. לבסוף, תנועת הפמיניזם כובתה על ידי נפוליאון בונפרטה שקבע כי לגבר שליטה מלאה על המשפחה.
לאחר שחלק גדול מתנועות הפמיניזם השוויוני בצרפת כשלו, חלק ניכר מהתנועות שהתרחשו בצפון אמריקה הושפעו מרעיונות הפמיניזם במאה ה-18. בנוסף, אביגיל אדמס ומרסי אוטיס וורן שנלחמו למען הפמיניזם בתקופתן, נלחמו על כך שהאמנציפציה של האישה תיכלל בחוקה של 1776, ללא הועיל. בוועידת הנשים בסנקה פולס, ניו יורק, בשנת 1848, איליזבת' קאדי סטנטון ולוצריה קופין מוט, יחד עם אלפי נשים אחרות, שינו לנצח את הדינמיקה של פמיניזם שוויוני בכך שהשיגו עצמאות בחינוך, שוויון הזדמנויות כלכליות, זכאות לפיצויים, זכות הצבעה וכו'. בהשפעת אליזבת קאדי סטנטון וסוזן ב. אנתוני התרחבה תנועה זו לאירופה. בשנת 1869 פרסם ג'ון סטיוארט מיל את מסמך "כניעת נשים", בו טען ששוויון בין המינים יתרום לקידום מוסרי, אינטלקטואלי, לאושר ולשמחת האנושות כולה.
בין השנים 1870–1920 האטה צמיחת תנועות הפמיניזם, ובשנת 1920 החלה תנועת זכות הבחירה. בתקופה זו, נשים רבות נחלקו בדעתן האם אכן נשים שוות במעמדן לגברים. ויכוח על כך נמשך עד שהוקמה בשנת 1946 נציבות האו"ם למעמד האישה על מנת להבטיח את שוויון פוליטי, כלכלי ושוויון הזדמנויות מלא בתחום ההשכלה. בשנת 1949, פרסמה האקזיסטנציאליזם הצרפתית סימון דה בובואר את היצירה "המין השני", בו היא חושפת רבות מהטענות שהושמעו לגבי נשים והמאבק למען שוויון מגדרי. בשנת 1963 עלתה ספרות נוספת הנוגעת לפמיניזם שוויוני, "המיסטיקה הנשית" של בטי פרידן, בה דנה ב"בעיה שאין לה שם ", והתייחסה לאומללות הנרחבת של נשים בשנות החמישים. בטי פרידן, תיארה את חוסר השוויון בין המגדרים שהחברה יצרה תוך שימוש בדוגמה אישית בעצם כך שנאלצה לעזוב את קריירתה כפסיכולוגית על מנת לטפל בילדיה. רעיונות הפמיניזם שהביעה בספרות, השפיעו רבות על הציבור בארצות הברית וגרמו לצמיחת תנועות פמיניזם עם התהליך המשפטי הלאומי לנשים (NOW) שהוקם בשנת 1966. תנועה זו נלחמה על הסרת כל המכשולים והפערים שהיו בין הגברים לנשים בכל התחומים (עבודה, כלכלה, השכלה וכו'). בשנת 1972, מנהיגות כמו בלה אבזוג, בטי פרידן וגלוריה שטיינם דחפו את התיקון לשוויון דרך הקונגרס. עם זאת, לא נותר האשרור עד שנת 1982.
תאוריה של פמיניזם שוויוני.
פמיניזם שוויוני הוא תת-קבוצה של תנועת הפמיניזם הכללית שמתמקדת בדברים בסיסיים דומים בין גברים לנשים, ומטרתה המרכזית היא מתן שוויון מגדרי בכל התחומים. זה כולל שוויון כלכלי ופוליטי, ושוויון הזדמנויות בעבודה, ולהשתחרר מכל הסטריאוטיפים המגדריים, ולנסות להגיע לשוויון מגדרי עולמי.
התאוריה הפמיניסטית מבקשת לקדם את מעמדה המשפטי של האישה, מתוך הנחה שהאישה והגבר שווים גם מבחינה חוקית, כלומר הפמיניזם מבקש שוויון מעמדי גם מבחינת חוק. הפמיניזם השוויוני מסכים שיש שוני ביולוגי בין נשים לגברים מבחינת אנטומיה, אבל מבחינה פסיכולוגית, גם גברים וגם נשים בעלי אותו מוח ושניהם יכולים לחשוב. ומבחינת הפמיניזם השוויוני כמו שיש לגבר את היכולת לחשוב ולעבוד, גם האישה בעלת שכל לחשוב והיא יכולה לעבוד גם בבית וגם בעבודה.
הפמיניזם השוויוני היה הגרסה הדומיננטית של הפמיניזם בעקבות ספרה של מרי וולסטנקרפט (1792). לטענת וולסטנקרפט, כי השוויון המגדרי בא לידי ביטוי בזכות ללמוד ולעבוד, ותכננה מפה שילכו לפיה נשים בעתיד, על מנת שיוכלו להמשיך בדרך של הפמיניזם. מאז נשים חזקות הצטרפו לפמיניזם השוויוני, כולל את סיומון דה בובואר, וחברי וועדת סיניקה פוליז, אליזבת' קאנדי סטאנטון, לוקוריטה קובין מוט, סוזאן אנטוני, ביטי פרידן, גלוריה סטאינם.
בעוד שהפמיניזם השוויוני היה הפרספקטיבה הדומיננטית של הפמיניזם במהלך המאה ה-19 וה-20, שנות השמונים והתשעים הביאו להתמקדות יותר עמוקה בטענות התנועה הפמיניסטית, בהבדלים הבסיסיים בין גברים לנשים. בניגוד לפמיניזם השוויוני, השקפה זו דוגלת בחגיגת "נשיות" על ידי התמקדות בתכונות נשיות שנצפו באופן מסורתי, כמו אמפתיה, טיפוח וטיפול. בעוד שהפמיניזם השוויוני רואה בייסודו של הטבע האנושי כלא הומוגני, פמיניסטיות שונות טענות שנקודת מבט זו באה לידי ביטוי עם הסטריאוטיפים הנשלטים על ידי גברים, ובכך היא חלק מהמסגרת הפטריארכלית של החברה.
דמויות חשובות.
מרי וולסטונקרפט.
מרי וולסטונקרפט (באנגלית: Mary Wollstonecraft; 27 באפריל 1759 - 10 בספטמבר 1797) הייתה סופרת, פילוסופית ועיתונאית אנגליה והיא נחשבת אחת האימהות המרכזיות של הגל הראשון של הפמיניזם הליברלי. היא כתבה ב-1792 הגנה על זכויות האישה (באנגלית: A Vindication of the Rights of Woman: With Strictures on Political and Moral Subjects), אחת העבודות הראשונות על פמיניזם. בכתביה היא מבקשת ליישם את רעיונות המהפכה הצרפתית גם על נשים: היא כותבת שהנשים ראויות לחינוך ההולם את מעמדן בחברה, כי הן חיוניות לאומה כיוון שהן מחנכות את הילדים וכי הן יכולות להיות "חברות" לבעליהן ולא רק רעיות.
ג'ון סטיוארט מיל והרייט טיילור מיל.
ג'ון סטיוארט מיל (באנגלית: John Stuart Mill; 20 במאי 1806 – 8 במאי 1873) ואשתו הרייט טיילור מיל (באנגלית: Harriet Taylor Mill; 8 באוקטובר 1807 - 3 בנובמבר 1858) היו פילוסופיים ברטים. יחד, הם כתבו ב-1869 שעבוד האישה (באנגלית: The Subjection of Women), אחד מציוני הדרך המרכזיים של הגל הראשון של הפמיניזם הליברלי. הם שואלים אותנו בספר, אם מפלים חצי מהאנשים איך אפשר לקרוא לחברה שלנו כצודקת? הם גם מראים לנו שמוסד הנישואין גרוע ממוסד העבדות- טען כי מצבן של נשים אף גרוע מזה של עבדים. לעבד יש מידה של חיים פרטיים שאין לאשה. הפתרון שלהם היא לבטל כל החוקים המגנים על גברים, המקנים להם זכות יתר, לתת לנשים זכות בחירה (זכות לבחור ולהיבחר), זכות לבחור בן זוג, זכות להתגרש ממנו, זכות ללמוד, זכות לעבוד בשכר.
סימון דה בובואר.
סימון דה בובואר (בצרפתית: Simone Lucie Ernestine Marie Bertrand de Beauvoir; 9 בינואר 1908 – 14 באפריל 1986) הייתה פילוסופית, סופרת ופמיניסטית צרפתייה. היא כתבה ב-1949 את הספר המין השני (בצרפתית: Le Deuxième Sexe) ואיתו היא פותחה את הגל השני של הפמיניזם. זה בתוך הספר הזה שהיא כותבת את המשפט המפורסם, "אישה אינה נולדת אישה - היא נעשית אישה". הספר מחולק לשלושה פרקים: הפרק הראשון, מידע ביולוגי, מתייחס ליחסים הביולוגיים בין גברים לנשים. הפרק שני, ההיבט הפסיכואנליטי, דה בובואר דוחה את התאוריות של פרויד ואדלר בלהגיד ששניהם מסתכלים על המבנה הפסיכולוגי של האישה כגברים ולכן לא מתארים אותה בצורה נכונה כלל. בפרק האחרון, היבט המטריאליזם ההיסטורי, היא סוטרת את הספר של פרידריך אנגלס, "מוצא המשפחה, הקניין הפרטי והמדינה".
בטי פרידן.
בטי פרידן (באנגלית: Bettye Naomi Goldstein Friedan; 4 בפברואר 1921 – 4 בפברואר 2006) הייתה פמיניסטית אמריקאית. היא כתבה ב-1963 את הספר המסתורין הנשי (באנגלית: The Feminine Mystique) שמתאר את "הבעיה שאין לה שם", הקשיים של נשים בשנות ה-50 וה-60 ודנה על הבעיה של החינוך שמיועד רק לגברים ולעומת זאת הנשים לומדות להתחתן ולגדל ילדים. ב-1966 היא ניית ראש הארגון נשים לאומי (NOW - National Organization for Women).
התנגדות.