ארטורו טוסקניני (באיטלקית: Arturo Toscanini; 25 במרץ 1867 – 16 בינואר 1957) היה אחד המנצחים הדגולים בתקופתו, שנודע לתהילה בעוצמתו, בברק שלו, בתביעתו לשלמות, באוזן הקשובה לפרטי פרטים בתזמור ובמצלול התזמורתי, ובזיכרונו הצילומי שהעניק לו שליטה ברפרטואר עצום של יצירות תזמורתיות ואופראיות.
חייו.
ילדות, נעורים ולימודים.
טוסקניני נולד בפארמה שבאיטליה להורים ממעמד הפועלים, שלא גילו כל נטייה למוזיקה או לאמנות בכלל. אביו, חייט במקצועו, מאס במשלח ידו החדגוני והתגייס לצבא גריבלדי. מצבה הכלכלי של המשפחה היה קשה ויש מקום להניח, שהסיבה לקוצר קומתו של טוסקניני בבגרותו הייתה בתזונה הדלה שזכה לה בילדותו. בשנת 1878 זכה במלגה לקונסרבטוריון המקומי למוזיקה, שם למד נגינה בצ'לו ובסיום לימודיו זכה בציונים לשבח על נגינה בצ'לו ובפסנתר ועל הלחנה. נוסף ללימודי החובה, העסיק את עצמו בקריאת פרטיטורות. הוא הצטרף לתזמורת של להקת אופרה, ויצא עמה לסיור בדרום אמריקה בשנת 1886. בהצגת "אאידה" בריו דה ז'ניירו סולק המנצח בשריקות בוז מעל הדוכן. טוסקניני, שלא היה לו שום ניסיון בניצוח עד אז, שוכנע לקחת את השרביט לידו וניצח על הופעה מזהירה, מן הזיכרון בלבד. כך החלה קריירת הניצוח שלו בגיל 19.
קריירת ניצוח.
עם שובו לאיטליה מצא, שהקהל האיטלקי איננו מתרשם מהצלחותיו בברזיל הרחוקה, אך זמרי האופרה היו מודעים היטב לכישרונו הגדול, ובאמצעותם הוזמן טוסקניני לנצח על "אדמיאה" של אלפרדו קאטאלאני בטורינו. ראשית הצלחתו, בבית האופרה שבו ימשיך לבצר את המוניטין שלו משנה לשנה ב-12 השנים הבאות, חלה ב-4 בנובמבר 1886. טוסקניני רחש הוקרה ותודה לקאטאלאני על האמון שנתן בו, וקאטאלאני מצדו גילה יכולת שיפוט טובה כשצפה לו כבר אז "קריירה יוצאת מגדר הרגיל". במקביל השתתף כצ'לן בביצוע הבכורה העולמי של "אותלו" מאת ורדי (לה סקאלה, 1887), בפיקוחו של המלחין. שמו של טוסקניני כמנצח אופרות סמכותי ומיומן אם אינה מצויה דחק את מקום הצ'לו ובעשור הבא ביצר את הקריירה שלו באיטליה, כאשר הפקידו בידיו את הצגות הבכורה של "לה בוהם" מאת פוצ'יני ו"ליצנים" מאת ליאונקוואלו. בעונת 96–1895 השקיע עצמו בהפקה האיטלקית של דמדומי האלים מאת ריכרד וגנר בטורינו, ב-22 בדצמבר 1895.
בשנת 1896 ניצח על הקונצרט הסימפוני הראשון שלו (שכלל יצירות מאת שוברט, ברהמס, צ'ייקובסקי ווגנר), בטורינו. בשנת 1898 היה מנצח הבית בלה סקאלה, מילאנו. הקהל קיבל אותו בחום ובהתלהבות, אבל לא חסרו גם עימותים עם נגנים, זמרים ואף מאזינים, שציפו להדרן. מי שלא היה שותף למסירותו המוחלטת למוזיקה, מצא אותה מעיקה משהו, והיו שדיברו בגנותו. הוא נשאר שם עד 1908 וחזר במהלך שנות ה-20. כמו כן ניצח במטרופוליטן אופרה, ניו יורק (1908 - 1915) ובפסטיבל ביירוית (1930–1931, המנצח הלא-גרמני הראשון שם), וכן על הפילהרמונית של ניו יורק (1926 -1936) ובפסטיבל זלצבורג (1934–1937). בשנת 1936 נענה לבקשת הכנר ברוניסלב הוברמן, ניצח על קונצרט הפתיחה של התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית בתל אביב, והופיע עם תזמורת זו בירושלים, בחיפה, בקהיר ובאלכסנדריה.
מתוך התנגדות עזה לפאשיזם האיטלקי והגרמני, טוסקניני סירב לנצח בביירוית ב-1933 ואחרי האנשלוס דחה גם את ההזמנה להופיע בזלצבורג ב-1938. הוא עזב את אירופה ויצא לארצות הברית, שם הקימו למענו, בשנת 1937, את התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית, עמה הופיע וסייר באופן קבוע עד שנת 1954, ברדיו ובטלוויזיה של אמריקה. הופעות אלה עשו אותו לכוכב הניצוח הראשון של תקשורת ההמונים המודרנית.
ב-1949 הוענק לו התואר סנאטור לכל החיים בסנאט הרפובליקה.
טוסקניני פרש בגיל 87. הוא נפטר בשנת 1957 בניו יורק, בגיל 89. גופתו הוחזרה לאיטליה ונקברה בבית הקברות הגדול במילאנו.
טוסקניני ניצח על הצגות הבכורה של אופרות רבות, שארבע מהן היו לחלק מן הרפרטואר האופראי המקובל: "הליצנים", "לה בוהם", "הנערה מן המערב" ו"טורנדוט". הוא ניצח גם על ההצגות הראשונות באיטליה של "זיגפריד", "דמדומי האלים", "סאלומה", "פיליאס ומליסנד", על הצגות הבכורה בדרום אמריקה של "טריסטן ואיזולדה" ו"מאדאם באטרפליי", ועל הבכורה הצפון אמריקאית של "בוריס גודונוב".
בלה סקאלה, דחף טוסקניני לחידושים בביצוע אופרות. בשנת 1901 התקין מה שנחשב אז למערכת המודרנית ביותר של תאורת בימה ובשנת 1907 את הדות (pit) לתזמורת. הוא עמד על האפלת האולם בזמן ההופעה. כפי שכתב הביוגרף שלו, הארווי זאקס: "הוא גרס, שהופעה איננה יכולה לנחול הצלחה אמנותית כל עוד אין מבססים אחדוּת כוונות בין כל המרכיבים: זמרים, תזמורת, מקהלה, בימוי, תפאורות ותלבושות."
אחרי מותו הוענק לטוסקניני פרס גראמי על מפעל חיים לשנת 1987.
בתו של טוסקניני, ונדה, נישאה בשנת 1933 לפסנתרן הרוסי ולדימיר הורוביץ.
על שמו של ארטורו טוסקניני קרוי רחוב ליד מתחם הבימה בתל אביב, בסמוך להיכל התרבות, וכן רחוב בחיפה ובפתח תקווה. בשנת 1986 הוצא בישראל בול לזכרו.
למצוא את ארץ לעולם לא
למצוא את ארץ לעולם לא (באנגלית: Finding Neverland) הוא סרט שיצא לאקרנים בשנת 2004, בכיכובם של ג'וני דפ וקייט וינסלט. הסרט מתאר את סיפור פגישתם של ג'יימס מתיו ברי עם בני משפחת לואלן דייוויס שהוביל אותו לכתוב את הספר פיטר פן. בסרט הוא פוגש את האלמנה וארבעת ילדיה והם נותנים לו את ההשראה לספר.
סלוגן הסרט היה: "שחרר את הדמיון שלך" ("Unlock your imagination")
השחקנים וצוות ההסרטה.
הסרט בוים על ידי מארק פורסטר על פי תסריט של דייוויד מגי המבוסס על המחזה "האיש שהיה פיטר פן" ("The Man Who Was Peter Pan") - מחזה מאת אלן ני.
שיר הנושא של הסרט נכתב על ידי אלטון ג'ון.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר וזכה בפרס עבור הפסקול המקורי הטוב ביותר.
בסרט פגש השחקן ג'וני דפ את הילד פרדי היימור והתלהב מאיכות משחקו, על כן שכנע את טים ברטון ללהק אותו לסרט צ'ארלי בממלכת השוקולד.
הכנסות.
הסרט הכניס סך כולל של 116,650,613 דולרים מתוכם, בארצות הברית, 51,680,613 דולרים.
הבדלים בין המציאות למתואר בסרט.
בניגוד לסרט, היו למשפחה חמישה ילדים ולא רק ארבעה, ארתור לואלן דייוויס היה עדיין בחיים כאשר ברי פגש את סילוויה ובניה, וסילוויה נפטרה בשנת 1910 כשש שנים לאחר בכורת המחזה פיטר פן (1904), ולא במהלכו כמתואר בסרט.
מפעל &quot;נחלי מנשה&quot;
משחק האולסטאר של ה-NBA
משחק אולסטאר של ה-NBA (באנגלית: NBA All-Star Game) הוא משחק כדורסל ראווה שנתי, שנערך בין שחקנים נבחרים מליגת ה-NBA מדי חודש פברואר, האירוע המרכזי של סוף שבוע האולסטאר ב-NBA. השחקנים המשתתפים נבחרים בהצבעה של אוהדי הליגה.
משחק האולסטאר הראשון נערך ב-2 במרץ 1951 בעיר בוסטון. החל במשחק האולסטאר של 2018, שני השחקנים שקיבלו את מספר ההצבעות הגבוה ביותר בהצבעת האוהדים המוקדמת נבחרים למשחק כשני הקפטנים, והם מרכיבים את שאר השחקנים מתוך רשימת נבחרי האוהדים.
היסטוריה.
הרעיון לקיומו של משחק האולסטאר נהגה בפגישה בין הנציב הראשון של ליגת ה-NBA מוריס פודולוף, איש יחסי הציבור של הליגה הסקל כהן, והבעלים של בוסטון סלטיקס וולטר בראון. באותה תקופה עולם הכדורסל היה שרוי בהלם בעקבות שערוריית הימורים בליגת המכללות. במטרה להחזיר את אמון הציבור בכדורסל ובליגה בפרט, הציע כהן שהליגה תקיים משחק ראווה שהמשתתפים בו הם כוכבי הליגה, בדומה למשחק שהיה נהוג בליגת הבייסבול האמריקנית. על אף הפסימיות ששררה בנוגע לרעיון, הוחלט להוציאו לפועל לאחר שבעלי הסלטיקס, וולטר בראון, הציע לקיים את המשחק באצטדיון הביתי של קבוצתו - הבוסטון גארדן - ואף לכסות את כל עלויות המשחק מכיסו אם האירוע לא יניב רווחים.
במשחק האולסטאר הראשון, שנערך בעונת , גברה "נבחרת המזרח" על "נבחרת המערב" בתוצאה 94–111, וכוכב הסלטיקס אד מקאולי נבחר ל-MVP של משחק האולסטאר של ה-NBA. משחק האולסטאר היה הצלחה גדולה ו-10,094 אוהדים צפו בו, הרבה מעל ממוצע הצופים העונתי שעמד על 3,500.
מאפייני משחק האולסטאר.
המשתתפים במשחק נבחרים בשתי דרכים: שחקני החמישיות הפותחות נבחרים באמצעות הצבעת אוהדים, בעוד השחקנים המחליפים בשתי הקבוצות נבחרים על ידי מאמני הליגה. הצבעת האוהדים לחמישיות הפותחות נעשית בחלוקה לפי עמדות - כל אוהד בוחר שני שחקני חוץ (עמדות הרכז והקלע) ושלושה שחקני פנים (עמדות הסמול פורוורד, פאוור פורוורד וסנטר). מאמני הליגה בוחרים את השחקנים המחליפים של נבחרת האזור בו הם מאמנים (מזרח או מערב), ואין באפשרותם לבחור שחקנים מקבוצתם. כל מאמן בוחר שישה שחקנים, מתוכם לפחות שני שחקני חוץ ושני שחקני פנים, המדורגים ביניהם לפי סדר העדיפות של המאמן.
אם שחקן נבחר אינו יכול להשתתף במשחק עקב פציעה - נציב (קומישינר) הליגה בוחר את מחליפו. במקרה בו השחקן הפצוע נבחר על ידי האוהדים כשחקן פותח, מאמן הקבוצה בוחר את מחליפו בחמישייה הפותחת מבין כל שחקני הספסל של קבוצתו. אין הגבלה למספר השחקנים שיכולים להיבחר לאולסטאר מקבוצה אחת, אך מעולם לא שלחה קבוצה יותר מארבעה שחקנים למשחק האולסטאר. נכון לשנת 2017, שמונה קבוצות שלחו ארבעה שחקנים למשחק האולסטאר, האחרונה ביניהן היא גולדן סטייט ווריורס (2017) שייצגו אותה השחקנים סטפן קרי, קווין דוראנט, קליי תומפסון ודריימונד גרין.