על אף שהמערכה לא זכתה לפרסום ניכר במערב בעת התחוללותה, היו לה השפעות של ממש על הדרך בה התנהלה מלחמת העולם השנייה. חלק מההיסטוריונים, דוגמת אנטוני ביוור, טוענים כי היה זה הקרב המכריע הראשון במלחמת העולם השנייה, על אף שהתרחש בחודשים שקדמו ליום בו "פרצה" באופן רשמי, משום שהייתה לו חשיבות בקביעת מערך מדינות הציר. תוצאות הקרב הביאו לכך ששתי מדינות הציר העיקריות, גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית, לא יוכלו לשאוף לחיבור טריטוריאלי ביניהן. התבוסה שכנעה את המטה הכללי הקיסרי בטוקיו כי הרצון של אנשי הצבא לכבוש את סיביר עד לימת באיקל, אינו אפשרי. משום כך התרכזו בכיבושים בדרום מזרח אסיה. מפנה זה הוביל ישירות אל המתקפה על פרל הארבור, שנתיים וחצי מאוחר יותר, בדצמבר 1941. היפנים לא יפנו עוד את כוחותיהם כנגד ברית המועצות. בשנת 1941 חתמו המדינות על הסכמים שהסדירו את גבולותיה של מונגוליה, והכריזו על נייטרליות הדדית. נייטרליות זו נשמרה עד מבצע סערת אוגוסט בו כבשו הסובייטים את מנצ'וריה באוגוסט 1945, בשבוע האחרון של מלחמת העולם השנייה.
היה זה הניצחון הראשון של הגנרל ז'וקוב, שהיה לאחד מגדולי המנהיגים הצבאיים של ברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה. ז'וקוב עצמו קודם, והועבר למחוז קייב. הניסיון הצבאי שרכשו האוגדות הסיביריות התגלה כבעל ערך בדצמבר 1941 במהלך הקרב על מוסקבה, כאשר, שוב תחת פיקודו של ז'וקוב, הועברו הדיוויזיות הרעננות מן המזרח אל הלחימה בחזית מוסקבה, והיו בעלות ערך רב בשבירת המתקפה הגרמנית ובמתקפת הנגד. ההחלטה להעביר את הדיוויזיות מחזית המזרח התקבלה על בסיס מידע שהעביר רב המרגלים ריכרד זורגה שישב בטוקיו, והבהיר לסטלין כי אין בכוונת היפנים לפתוח במתקפה נוספת במזרח הרחוק, וכי פניהם מועדות דרומה משם. בשנת 1942 תכנן ז'וקוב את תנועת המלקחיים המפורסמת שלכדה את הארמייה השישית בקרב סטלינגרד, באופן דומה מאוד לדרך הפעולה בחלקין גול. הדיוויזיות הסובייטיות רוכזו בחשאי בעברו הסובייטי של נהר הוולגה ולאחר מכן יצאו בתנועת מלקחיים מן הדרום ומן הצפון, משני עברי הכוח הגרמני שהחזיק בעיר סטלינגרד.
היפנים, על אף שהסיקו כי אין להילחם נגד ברית המועצות, לא הסיקו כל מסקנות טקטיות מן הקרב. הם המשיכו להדגיש את האומץ האישי של החייל הבודד אל מול מאסות של כוח צבאי ושריון. הבעיות שעמדו בפניהם בחלקין גול - מתקפות של חיל רגלים אל מול שריון, תטרדנה אותם במהלך כל מלחמת העולם השנייה, אל מול כוחות בריטים ואמריקנים שיתאוששו ממתקפת הפתע של סוף שנת 1941 ויצליחו לרכז כוחות גדולים אל מול חיל הרגלים היפני המחופר בעמדותיו.
חלקין גול
מלחמת הגבול הסובייטית-יפנית
פרידריך גרנסהיים
פרידריך גרנסהיים (בגרמנית: Friedrich Gernsheim; 17 ביולי 1839, וורמס - 10 בספטמבר 1916, ברלין) היה מלחין, מנצח ופסנתרן יהודי-גרמני.
קורות חייו.
גרנסהיים, בנו של רופא, החל את לימודי המוזיקה שלו כשהיה בן שבע, אצל לואיס ליבר, תלמיד של לואי שפור. זמן קצר אחר כך עברה משפחתו למיינץ בגלל מהפכות 1848, ומשם ללייפציג, שם למד נגינה בפסנתר אצל איגנץ מושלס משנת 1852. בין 1855 ל-1860 שהה בפריז, שם פגש את פוצ'יני, לאלו וסן-סאנס.
מסעותיו בשנים הבאות הביאוהו לזארבריקן, שם התמנה בשנת 1861 למנצח במקום הרמן לוי; לקלן, שם, בשנת 1865, מינה אותו פרדיננד הילר למורה בסגל הקונסרבטוריון (בין תלמידיו היה אנגלברט הומפרדינק; בין השנים 1874 ל-1890 כיהן כמנהל מוזיקלי ברוטרדם. לאחר זאת היה למורה בקונסרבטוריום שטרן בברלין ובשנת 1897 עבר ללמד באקדמיה לאמנויות שם.
יצירתו.
גרנסהיים היה מלחין פורה, שחיבר בעיקר מוזיקה תזמורתית, קאמרית ואינסטרומנטלית ושירים. חלק מיצירותיו נוטות לנושאים יהודיים, בייחוד הסימפוניה השלישית על פי שירת מרים. יצירותיו המוקדמות מגלות השפעה של שומאן ומשנת 1868, כשהתיידד לראשונה עם ברהמס, ניכרת מאוד השפעתו של זה במוזיקה שלו. ארבע הסימפוניות של גרנסהיים (שהראשונה בהן נכתבה למעשה עוד לפני שהסימפוניה הראשונה של ברהמס יצאה לאור) מהוות דוגמה מעניינת לקבלת הסגנון הברהמסי על ידי מלחין אוהד ומוכשר בן זמנו. יצירותיו האחרונות של גרנסהיים, שהידועה ביותר ביניהן היא Zu einem Drama משנת 1902, מגלות את התרחקותו אל סגנון אישי יותר.
רשימת יצירות נבחרות.
יצירות למקהלה ולתזמורת.
מבין יצירות אלה הוקלטו עד כה הסימפוניות, הקונצ'רטו לצ'לו, הסונאטה הראשונה לצ'לו ורביעיית המיתרים השנייה.
הוספיטל דה סאנט פאו
ב&quot;מ לוין
מגדל המפרש
מגדל המפרש, מוכר גם בכינוי "מגדל הטיל", או בשמו הרשמי מגדל קריית הממשלה על שם יצחק רבין, או "מגדל C", הוא מגדל משרדים בחיפה, שהוא המרכיב הבולט מקרב המבנים המרכיבים את קריית הממשלה המחוזית, שנועדה לרכז את פעילות קריית הממשלה במחוז חיפה וכוללת את בניין האוצר הסמוך, בתי המשפט ומתקנים נוספים.
מבנה.
המגדל עצמו הוא בן 29 קומות מעל הקרקע ו-8 נוספות מתחתיה. גובהו הכולל, לרבות הצריח דמוי זוג המפרשים שבראשו, הוא 137 מטרים. המגדל הוקם בין השנים 1999–2002 בין הרחובות נתנזון, העצמאות והפל"ים, ועם סיום בנייתו עקף את מגדל אשכול והפך למבנה הגבוה בחיפה ובצפון הארץ כולה. בשנת 2003 נבנה מגדל חברת החשמל במבואות הדרומיים של חיפה. אם לא מחשבים את האנטנות לראשו של מגדל המפרש, מגדל חברת החשמל גבוה יותר במספר מטרים. בצירוף האנטנה שלראשו, מגדל המפרש גבוה בשבעה מטרים ממגדל חברת החשמל.
בתכנון המגדל וסביבתו נעשה ניסיון לשילוב בין ישן וחדש. בשדרת הקשתות, המעוצבת בסגנון עתיק ומובילה משדרות הפל"ים אל המגדל המודרני, שולבו רפליקות של פסיפסים ומפות עתיקות של חיפה. בין היתר מופיעה מפה משנת 1773 לצד רישומים של נוסעים שעברו בעיר לאורך ההיסטוריה שלה.
הבניין תוכנן על ידי משרד האדריכלים אמר-קוריאל (דינה אמר ואברהם קוריאל). בבנייתו נעשה שימוש בהנדסת אנוש מתוחכמת ובטכנולוגיה שעד אז טרם הייתה בשימוש בבנייני ציבור בישראל. הגישה אל קומפלקס קריית הממשלה נעשית מרחוב נתנזון, באמצעות גרם מדרגות הישר מהרחוב, ומשדרות הפל"ים, שמעליהן נמתח גשר הולכי-רגל המחבר בין בתי המשפט וטיילת הקשתות המוליכה למגדל.
היסטוריה.
המכרז להקמת קריית הממשלה במחוז חיפה, כולל המגדל, פורסם במרץ 1998. כחלק מתנאי המכרז, היזמיים יכלו לבנות גם משרדים להשכרה, מסחר וחניונים בתשלום. היזם גם היה אמור להתחייב לבנות תחנת רכבת פרוורים בסמוך בשם חיפה – בית המכס. המגדל הושלם בתחילת 2002.
בתחרות שנתית לגורדי שחקים שערך אתר skyscrapers.com (כיום emporis.com, מן האתרים המובילים בתחום זה) הוא זכה במקום השמיני לשנת 2002. המגדל, שנבנה מחומרים מתקדמים, תוך שימוש בהנדסה המבטיחה לו חסינות מפני רוחות חזקות ורעידות אדמה, הוא בעל תצורה עגולה ו"עתידנית".
שיבניק
שיבניק (בקרואטית: Šibenik, באיטלקית: Sebenico) היא עיר בדלמטיה שבקרואטיה ובירת מחוז שיבניק-קנין. העיר יושבת לחופי הים האדריאטי במקום בו נשפך נהר קרקה אל הים. בשנת 2011 התגוררו בעיר 34,302 תושבים, רובם המכריע - כ-94% - קרואטים.
היסטוריה.
בניגוד לערים אחרות בדלמטיה אשר נוסדו בידי האילירים, היוונים או רומאים, נחשבה שיבניק לעיר העתיקה ביותר באזור אשר נוסדה בידי הקרואטים, אם כי חפירות באזור טירת מיכאל הקדוש הראו כי המקום היה מיושב זמן רב לפני בוא הקרואטים. הקרואטים בנו במקום מצודה, לכל המאוחר במאה ה-9. העיר נזכרה לראשונה במגילה מאת המלך הקרואטי פטר קרשימיר הרביעי (Petar Krešimir), והאפיפיור בוניפקיוס השמיני העניק לה מעמד של עיר ודיוקסיה בשנת 1298.
העיר נשלטה לפרקי זמן קצרים במאה ה-12 על ידי ונציה ושוב מ-30 באוקטובר 1412. למרות שהעות'מאנים התקיפו את העיר מספר פעמים ב-1570, 1647 ו-1659, הם לא כבשוה, והביצורים שהוקמו על ידי הונציינים עומדים עדיין על תילם. ב-1649 נפלה העיר קרבן למגפת דבר אשר כילתה שלושה רבעים מתושביה. בנפול ונציה ב-1797, עברה העיר לשליטת בית הבסבורג, אשר החזיק בה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, למעט תקופת כיבוש צרפתי בין השנים 1806 ו-1813. העיר גדלה ושגשגה ונבנו בה מערכת להספקת מים בשנת 1879 ובית חולים בשנת 1883, והיא חוברה למפעל ההידרו-אלקטרי על נהר קרקה בשנת 1895.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה העיר לחלק מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים מכוח הסכם רפאלו. בזמן מלחמת העולם השנייה נכבשה העיר בידי האיטלקים והגרמנים אחריהם. כמו האזור כולו הייתה שיבניק לאחר המלחמה לחלק מיוגוסלביה, וב-1991 נכללה בקרואטיה העצמאית כשזו הכריזה על עצמאותה. העיר הופצצה על ידי הצבא היוגוסלבי בזמן מלחמת העצמאות של קרואטיה, והתושבים הצליחו למנוע את כיבושה בשישה ימי קרב בין 16 בספטמבר ל-22 בספטמבר 1991, המכונים "קרבות ספטמבר". עם זאת חלקים מסביבתה של העיר נתפסו על ידי צבא יוגוסלביה ושוחררו על ידי צבא קרואטיה במבצע סערה רק ב-1995. למרות שנזקי המלחמה תוקנו, חיסלה זו לחלוטין את תעשיית האלומיניום ששגשגה בעיר.
העיר במאה ה-21.
עיקר גאוותה של העיר הוא על קתדרלת יעקב הקדוש הנמנית עם רשימת אתרי המורשת העולמית. סמוך לקתדרלה נמצא ארמון הלוג'יה הגדולה (Loggia Grande) אשר שימש את מועצת העיר בתקופה הונציינית. העיר מוקפת במספר מבצרים, ובהן מבצר מיכאל הקדוש, מבצר ניקולס הקדוש (שהוא חלק מאתר המורשת העולמית ) ומבצר יוחנן הקדוש. שיבניק מנסה לשווק את עצמה כיעד תיירותי, בין היתר בשל קרבתה לפארקים הלאומיים קרקה וקורנטי.
יהודים.