ברומניה עבד אלקלעי בשנים 1948–1962 בתיאטרון בבוקרשט, ובתקופה שלפני העלייה לישראל בתיאטרון הממלכתי היהודי ביאש (בשפה היידיש, שפה שלא ידע קודם). בישראל, החל משנת 1962 הופיע על במות הקאמרי, הבימה וולמספר שנים בתיאטרון "זווית" ובתיאטרון לילדים ולנוער שבניהולה של אורנה פורת. השתתף בין השאר מחזות "החולה המדומה" מאת מולייר, "הדה גאבלר" מאת הנריק איבסן, "הלוויה חורפית" מאת חנוך לוין, חתונת הדמים מאת פרדריקו גרסיה לורקה, "הלילה השנים עשר", "סנג'ר" מאת מוטי בהרב, "מלון קטן בצד" מאת ז'ורז' פדו ומוריס דוולייר (נוסח עברי מאת נסים אלוני), "נמר חברבורות" מאת יעקב שבתאי, "השקיעה" מאת איסאק באבל, "מירל'ה אפרת" מאת יעקב גורדין, "מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט, "סאלח שבתי" מאת אפרים קישון, "גן הדובדבנים" מאת אנטון צ'כוב, "קברט", "מלאכת החיים" מאת חנוך לוין, "פצפונת ואנטון", "חגיגת חורף" מאת יוסף בר-יוסף, "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר, "הקוסם מברוקלין" (TheFloating Light Bulb) מאת וודי אלן, "שנים עשר המושבעים" לפי רג'ינלד רוז, "רוחות" מאת איבסן, "סירנו" מאת אדמון רוסטאן, "שבעה" מאת שמואל הספרי, "אויב העם", "אם הבית" מאת הלל מיטלפונקט (הצגת פרינג' בבימוי חגי אייד), הקוסם! מחזמר מאת אורי פסטר, וירון כפכפי, "דולפינים" מאת מאיה שעיה. בשנת 1993 פרש לפנסיה מתיאטרון הבימה אחרי 25 שנה.
קולנוע וטלוויזיה.
אלקלעי שיחק בלמעלה מ-50 סרטי קולנוע ודרמות טלוויזיה ישראליים, לרוב בתפקיד משני. בשנת 1967 שיחק ב"ארבינקא" של אפרים קישון לצד גילה אלמגור ויוסי בנאי. ב-1968 שיחק ב"הבן האובד" וב-1970 בסרט נוסף של קישון "תעלת בלאומילך", שהיה מועמד בפרסי גלובוס הזהב, לצד רבקה מיכאלי ואורי זוהר. בשנת 1972 שיחק ב"סלומוניקו" לצד טוביה צפיר ואריה מוסקונה וב-1975 בסרטו של בועז דוידזון "חגיגה בסנוקר" לצד אריה אליאס ובסרטו של אסי דיין "חגיגה לעיניים" לצד יוסף שילוח. ב-1978 שיחק בסרט נוסף של קישון, "השועל בלול התרנגולות" לצד שייקה אופיר. ב-1980 שיחק בסרט "מלך ליום אחד" של אסי דיין. ב-1982 שיחק ב"צלילה חוזרת" וב-1984 ב"עדות מאונס" לצד אורי גבריאל. ב-1985 השתתף לצד אלון אבוטבול ב"בר 51" וב-1986 בסרטו של אמנון רובינשטיין "נאדיה" יחד עם חנה אזולאי-הספרי.
בשנת 1993 שיחק בסרט "נקמתו של איציק פינקלשטיין" לצד משה איבגי וב"מחפשת בעל על ארבע" לצד יהודה ברקן. ב-1994 שיחק ב"הגמל המעופף" ב-1997 ב"אין שמות על הדלתות" לצד חוה אלברשטיין.
בשנת 1999 שיחק בסרט הטלוויזיה האמריקאי "לנסקי", אודות חיו של הגנגסטר מאיר לנסקי שכתב דייוויד מאמט לרשת HBO.
ב-2007 שיחק בסרט "אסקימוסים בגליל". ב-1997 שיחק בסדרת טלוויזיה בשם "קו 300". בשנת 1999 שיחק בסרט "החברים של יאנה", ועל משחקו בתפקיד המשני זכה בפרס אופיר. ב-2001 שיחק בסרט "הארץ הקדושה" לצד אלברט אילוז וב-2001 בסרט הטלוויזיה "זנב של עפיפון". בשנת 2006 שיחק בסרט "מלך של קבצנים" לצד עמוס לביא. בנוסף, השתתף ב"תיק סגור", "מלאכת החיים", "סקפין", "סיפורים לשעת לילה מאוחרת", "המכון", "סטארט-אפ" ו-"האלופה" בטלוויזיה.
כמו כן, השתתף במספר סרטים זרים, בהם "מדרון" (1970), "בלומפילד" (1971) לצד יוסי גרבר, "שבע פעמים ביום" (1971), "משה נותן החוקים" (1975), "ישו" (1979) בתפקיד מתי, "אישה ושמה גולדה" (1982), "מניו יורק באהבה" (1985), "מחץ הדלתא" (של מנחם גולן) (1986), "לפגוש את ונוס" (1991), "המומיה חיה" (1993), "החיים של ישו", ו"המסעות" (1999) ו"הטנגו של רשבסקי" (2003).
הנצחה.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב דיזנגוף 23 בתל אביב.
אהרון בקר
אפקט הפלסבו
פאנגיאה
בילי ג'ואל
בילי ג'ואל (באנגלית: Billy Joel; נולד ב-9 במאי 1949) הוא זמר, פסנתרן ומלחין יהודי אמריקאי. ג'ואל הוא מהזמרים המצליחים בארצות הברית. ה-RIAA (איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי) דירג את אלבומיו במקום השישי ברשימת האלבומים הנמכרים בכל הזמנים. ג'ואל זכה חמש פעמים בפרס גראמי (מתוך 23 מועמדויות), מכר כ-150 מיליון אלבומים ברחבי העולם, והחל מ-1999 גם חבר בהיכל התהילה של הרוק אנד רול.
קורות חיים.
ג'ואל נולד בברונקס, וגדל בהיקסוויל שבמדינת ניו יורק. אביו הווארד ג'ואל (בנו של התעשיין היהודי-גרמני קרל יואל), נולד בגרמניה, וברח עם משפחתו מהשלטון הנאצי לארצות הברית ב-1939. אמו רוזלינד ניימן נולדה בברוקלין, למשפחה יהודית שהיגרה מאנגליה. בשנת 1957 התגרשו הוריו, ואביו עבר לגור בווינה בירת אוסטריה. מכיוון שקרל היה פסנתרן מוכשר, הוא התעקש שבילי ילמד נגינה קלאסית בפסנתר מגיל צעיר. בנעוריו התאמן גם באיגרוף, ואף זכה בעשרים ושניים קרבות איגרוף החובבנים הראשונים שבהם השתתף. בעקבות שבר באף בקרב העשרים וארבעה, פרש ג'ואל מאיגרוף.
בשנת 1964, לאחר צפייה בלהקת הביטלס בהופעתם בתוכנית של אד סאליבן, בחר ג'ואל בקריירה של מוזיקאי. על בחירה זאת אמר ג'ואל:
בגיל 14 הצטרף ג'ואל ללהקה בשם 'ההדים' (The Echoes) והם שכנעו אותו לעזוב את בית הספר לטובת קריירה מוזיקלית. הלהקה, אשר מאוחר יותר שינתה את שמה ל'אמרלדס' ולאחר מכן ל'הנשמות האבודות', ניגנה בתוכניות לילה ואף הקליטה מספר שירים. בשנת 1967 עבר ג'ואל ללהקת 'ההסלס' אשר הקליטו מספר אלבומים וארבעה סינגלים שנכשלו כלכלית. במסגרת הלהקה נוצר קשר חברות הדוק בין ג'ואל לבין מתופף הלהקה ג'ון סמאל ואשתו אליזבת, והשלושה אף התגוררו יחדיו. ג'ואל וסמאל הקימו להקה עצמאית ביולי 1970 אך הלהקה התפרקה בעקבות קשר רומנטי בין ג'ואל לאשתו של סמאל. בסופו של דבר התגרשה אליזבת מסמאל והתחתנה עם ג'ואל.
שנות השבעים.
בשנת 1971 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Cold Spring Harbor. בזמן תהליך יצירת העותק הראשוני (ה"מאסטר") של האלבום, אירעה תקלה והוא הוקלט במהירות גבוהה. עקב כך נוצר עיוות באיכות הקול, המשתקף לאורך כל האלבום. באלבום נכללו מספר שירים אשר הפכו בשנים מאוחרות יותר להצלחות גדולות כמו "She's Got a Way" ו"Everybody Loves You Now", אך לא זכו לתשומת לב רבה באותה שנה. בנוסף, תנאי החוזה בין ג'ואל למפיק ארטי ריפ היו גרועים מאוד עבור ג'ואל. על מנת להתחמק ממימוש החוזה, עבר ג'ואל ב-1972 להתגורר בלוס אנג'לס. בקליפורניה עבד ג'ואל במשך חצי שנה כפסנתרן בבר, עבודה ששימשה השראה לאחד מלהיטיו הגדולים ביותר - 'Piano Man'. בעת המגורים בקליפורניה, ג'ואל וחברי להקתו ביצעו מספר סיבובי הופעות, ושיר של ג'ואל בשם 'Captain Jack' שהוקלט באחת ההופעות הושמע רבות ברדיו. מפיק מחברת קולומביה רקורדס בשם הרב גורדון, אשר שמע את השיר והתלהב, החתים את ג'ואל על חוזה הקלטות.
הצלחתו של ג'ואל החלה עם הוצאת אלבומו השני Piano Man, בשנת 1973. שיר הנושא של האלבום זכה להצלחה עצומה והיווה פריצת דרך בקריירה שלו. התקלות הטכניות שהחלו עם אלבומו המקורי היו מנת חלקו גם באלבום זה: חברת ההפקה החליטה לקצר את שיר הנושא לשלוש דקות בלבד (מ-5:40 דקות) לגרסת הרדיו והסינגל בשל חישובים כלכליים. עד היום נחשב שיר זה, המתאר את חוויותיו עת היה פסנתרן ברים אלמוני, לשירו המוכר ביותר של ג'ואל.
אלבומו הגדול הבא שיצא ב-1977, The Stranger, זכה להצלחה גדולה אף הוא. האלבום דורג במקום השני במצעד המכירות, והניב ארבעה סינגלים מצליחים, ובייחוד "Just the Way You Are" שזכה עד היום למספר רב של גרסאות כיסוי. השיר זכה בפרס גראמי לשיר הטוב ביותר, והאלבום - בפרס האלבום הטוב ביותר.
אלבומו השישי של ג'ואל, 52nd Street, שיצא כשנה לאחר מכן, העניק לו הצלחה נוספת: שירו "My Life" הגיע למקום ה-3 ברשימת הסינגלים הנמכרים ביותר והאלבום עצמו הגיע לראש רשימת מכירת האלבומים, ובכך הפך לאלבומו הראשון של ג'ואל שהשיג זאת. שני שירים נוספים מאלבום זה זכו להצלחה רבה: "Big Shot" ו"Honesty". האלבום נשא את שם הרחוב בו שכן אולפן ההקלטות של חברת "תקליטי קולומביה". בשנת 1982 היה לאלבום הראשון שיצא על גבי קומפקט דיסק ביפן. האלבום זכה בפרסי גראמי על הביצוע הטוב ביותר בתחום הפופ, ועל האלבום הטוב ביותר לאותה שנה.
שנות השמונים.
ב-10 במרץ 1980 יצא לאור האלבום Glass Houses, בו הופיעו בין היתר הלהיטים "You May Be Right" ו-"It's Still Rock and Roll to Me". האלבום זכה בפרס גראמי לאלבום הרוק הטוב ביותר. ב-22 במרץ 1980 פתח ג'ואל בישראל את סיבוב ההופעות לקידום האלבום.
בשנת 1985 הוציא ג'ואל אלבום אוסף כפול, אשר סיכם את פועלו המוזיקלי בין השנים 1973 - 1985. אלבום זה זכה להצלחה עצומה ומכר עד היום למעלה מ-21 מיליון עותקים.
ב-1989 יצא האלבום Storm Front, ובו הסינגל בן ארבע הדקות We Didn't Start the Fire, המפרט מספר רב של אירועים היסטוריים שהתרחשו בארבעים השנים שבין 1949, השנה בה נולד ג'ואל, ל-1989, שנת יציאת האלבום.
סיבוב ההופעות בברית המועצות.
בחודש אוקטובר 1986, ג'ואל ומקורביו החלו לתכנן טיול בברית המועצות. הוא היה לאחד מזמרי הרוק האמריקאים הראשונים להופיע שם מאז שנבנתה חומת ברלין. הם תכננו הופעות חיות באולמות במוסקבה, לנינגרד ובטביליסי. ג'ואל, בני משפחתו (כולל בתו הצעירה אלכסה), ולהקת הליווי המלאה שלו ערכו את סיבוב ההופעות באוגוסט 1987. ההופעות צולמו לטלוויזיה כדי לקזז את עלויות הנסיעה, והקונצרטים שודרו ברדיו ברחבי העולם. שידורים אלו היו שידורי רוק חי הראשונים בהיסטוריה הסובייטית. בעקבות סיבוב ההופעות שוחרר האלבום "КОНЦЕРТ" ("קונצרט") באוקטובר 1987.
שנות התשעים ואילך.