ביולי 1976 הוציאו הצמד "דקמוש" את אלבומם השלישי "שושנת תימן" שוב בעיבודיו של יגאל חרד, כשלצוות הנגנים צורפו גם נגני חליל ומנדולינה. במסגרת האלבום חודשו "שושנת תימן" (מילים: נתן אלתרמן, לחן: נחום נרדי) שמנגינתו מוכרת כ"לעבודה ולמלאכה", "אסתר אסתר" (מילים: עממי, לחן: מרדכי שלם), "דרור יקרא" (מילים ולחן: מסורתי עממי), "אהבת היחפן" (מילים: עודד ספיר, לחן: יהודה בדיחי). עטיפת האלבום, בה צולמו דקלון ובן-מוש על שפת האגם בפארק הלאומי ברמת גן כללה את הכיתוב: "הטובים ביותר!" ובמאמר על העטיפה היה גם פירוט: "לא לחינם נחשבת להקת צלילי הכרם כלהקת הקצב הטובה ביותר".
באמצע 1977 יצא אלבומה הרביעי של הלהקה "זיכרונות בכרם". יגאל חרד עיבד, ובין הנגנים בלטו חברים מסצנת הפופ והרוק הישראלי של התקופה, ביניהם מאיר ישראל בתופים וכלי הקשה, מוטי דיכנה בגיטרה בס, גלי עטרי ועירית בולקא בקולות רקע. פרט לחידוש לשיר "שלכת" (מילים: יעקב אורלנד, לחן: מרדכי זעירא היו כל שירי האלבום חדשים. ביניהם "זיכרונות בכרם" ו"בלדה לנערה שגדלה" (מילים: יואל ריפל, לחן: יהודה בדיחי), "לקראת שבת", "אהיה אשר אהיה" ו"איומה בהר המור" (מילים רבי שלום שבזי, לחן: אביהו מדינה), "שריקה" (מילים: יואל ריפל ריפל,לחן: אביהו מדינה) ואפילו שיר שאת מילותיו כתב דקלון: "ללחום בעדך מדינה".
בשנת 1978 נסעו דקלון ובן מוש לנסות את מזלם בלונדון. בן מוש חזר לאחר כמה חודשים, ואילו דקלון נשאר בלונדון ועבד בעסק בתחום המתכות היקרות.
האלבום החמישי של צלילי הכרם "להיטי זהב בתימנית" יצא ב-1978 וכלל את מיטב להיטי הלהקה, בגרסאות מושרות בתימנית. האלבום כלל בעיקר שירים של רבי שלום שבזי ולחנים עממיים תימניים או כאלה שהלחין אביהו מדינה.
אלבום השישי של הלהקה "יום שישי הגיע" יצא ב-1981 בחברת התקליטים "CBS" (שהקימה באותה תקופה אגף מיוחד למוזיקה ישראלית מזרחית בניהולו של האמרגן אשר ראובני), כשללהקה הצטרף זמר נוסף - חיים משה. האלבום כלל בעיקר שירים שכתב והלחין אביהו מדינה, ביניהם "מנגינות", "יום שישי הגיע", "סוד המזלות", "הולך אדם הולך" ועוד. לצוות הנגנים של הלקה צורף גם נגן הקלידים והסינטיסייזר חיים חדד, שהיה שותף גם לעיבודי השירים באלבום.
במשך ארבעים וחמש שנים שררה מערכת יחסים עכורה בין דקלון לבין סולן הלהקה המתחרה "צלילי העוד" רמי דנוך. בשנת 2018 הכריזו השניים על פיוס ועל כוונתם לצאת במופע משותף.
הלהקה הופיעה והקליטה כשישה אלבומים, כשהיא הופכת ללהקה החשובה והמשמעותית במהפכה המזרחית במוזיקה הישראלית לצד "צליל העוד". בשנת 1983 עזב את הלהקה חיים משה ופנה לקריירת סולו מצליחה. החליף אותו אהרון ירימי. הלהקה התפרקה סופית ב-1988.
קרב גרונבלד
פטר בקטוב
פֵּטְר בֶּקֶטוֹב (ברוסית: Пётр Бекетов) (1600–1661) היה קוזאק רוסי שייסד מספר ערים בסיביר.
חייו.
על פי מסמכים בארכיון פטר בקטוב נרשם לשירות צבאי ב-1624. ב-1628 נשלח לסיביר בתור מפקח (ווֹיבוֹדָה) אל בוריאטים כדי לאסוף מיסים. במשך המסע הקשה זה הוא בנה את מצודה ריבינסק. בשנת 1632 פטר בקטוב היה בראשו של המסע לנהר לנה. על חוף נהר לנה הוא בנה את המצודה החשובה ביותר בהמשך המסעות הבאים -יקוטסק. ביקוטיה פטר בקטוב ייסד באותה שנה את ז'יגנסק וב-1636 את אולקמינסק. בשנת 1640 הוא חזר למוסקבה עם 11 אלף רובלים וקיבל תואר "ראש הקוזאקים במצודות על חוף נהר יניסיי". בשנת 1652 יצא בקטוב שנית למסע אל בוריאטים. ב-1653 הקוזאקים שלו בנו מספר מצודות כגון איגרן וצ'יטה ובשנה שלאחר מכן נבנתה נרצ'ינסק על חוף נהר נרצ'י. פטר בקטוב נאלץ לנטוש את מצודת שילקה כי הבוריאטים מרדו וסירבו לשלם מיסים. הוא חזר לאמור ואחר כך הוא חי בטובולסק שבה מת אחרי שנת 1660.
קלמין
קלמין (Calamine) הוא המרכיב הפעיל בתרחיץ קלמין, המקל על עקיצות יתושים וגרויים שונים בעור.
הקלמין הוא תערובת של 99.5 אחוז תחמוצת אבץ (ZnO) בתוספת חצי אחוז בקירוב של תחמוצת הברזל (Fe2O3). התרחיץ מצר את נקבוביות העור וגורם ליובש באזור עליו הוא נמרח. מעבר לאלחוש המקום העקוץ, התרחיץ גם מחטא במידה מסוימת את המקום ומונע זיהום הנובע מגרד. בתרחיץ קלמין אין סטרואידים, אנטיהיסטמינים (חומרים מדכאי אלרגיה), או חומרים מלאכותיים אחרים, והוא נחשב תרופה טבעית ובטוחה יחסית להקלה מהירה מפני גרד הנובע מעקיצות חרקים או מחלות עור כגון אבעבועות רוח, אקזמה וגרדת.
אקקי צרתלי
אַקַקִי צֶרֶתֶלִי (בגאורגית: აკაკი წერეთელი; 1840–1915) היה משורר גאורגי בולט, ופעיל בתנועת השחרור הלאומית הגאורגית.
צרתלי נולד בכפר סחוויטורי בנפת סצ'חרה במחוז אימרתי שבגאורגיה (קרוב מאוד לכפר סצ'חרה), ב-9 ביוני 1840, בן למשפחת אריסטוקרטים בולטת. שמו של אביו היה הנסיך "רוסטום צרתלי". את ילדותו בילה בכפר "סוונה" בבית משפחת איכרים, על ידי אומנת כפרייה אף היא, כך שכל ילדותו ספג את אווירת חיי האיכרים הגאורגים.
את חוק לימודיו הוא סיים בגימנסיום בכותאיסי, בשנת 1852. בשנת 1863 סיים את לימודיו בפקולטה לשפות מזרחיות באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
הנסיך צרתלי היה חבר קרוב של הנסיך איליה צ'בצ'בדזה, אינטלקטואל גאורגי מודרני, מנהיג הצעירים. דור שנות ה-60 של המאה ה-19 שהונהג על ידי צ'בצ'בדזה וצרתלי מחה נגד המשטר הצארי, והטיף להתעוררות תרבותית ולהגדרה העצמית של הגאורגים.
צרתלי חיבר מאות פואמות פטריוטיות, היסטוריות, ליריות וסטיריות, וכן גם סיפורים הומוריסטיים ונובלה אוטוביוגרפית. הוא היה מעורב באופן פעיל בפעילויות חינוכיות עיתונאיות ותיאטרליות.
השיר הפולקלוריסטי המפורסם, סוליקו, מבוסס על שיר לירי של צרתלי.
הוא נפטר ב-26 בינואר 1915, ונקבר בפנתאון המכובדים הגאורגיים בפנתאון מתאצמינדה שבטביליסי.
מעון הציד של סטופיניג'י
פלייט סימולטור (מיקרוסופט)
רג'יה דה ונריה ריאלה
גאר דה ליון סנט-אכזופרי
גאר דה ליון סנט-אכזופרי (צרפתית Gare de Lyon Saint-Exupéry, "תחנת ליון סנט-אכזופרי"; בעבר, Gare de Satolas "גאר דה סטולה") היא תחנת רכבת נוסעים על קו הרכבת במהירות גבוהה "רון-אלפ" (LGV Rhône-Alpes), הממוקמת בשדה התעופה הבינלאומי של ליון בצרפת, כ-20 ק"מ ממרכז העיר. התחנה נקראת על שמו של שדה התעופה, וזה בתורו נקרא על שם חלוץ התעופה בן העיר אנטואן דה סנט-אכזופרי. שדה התעופה בליון היה בין הראשונים בצרפת שזכה בתחנת רכבת מהירה (TGV), שבועות ספורים לאחר שתחנה כזו הושלמה בנמל התעופה שארל דה גול הממוקם במטרופולין של פריז.
התחנה תוכננה על ידי האדריכל הנודע סנטיאגו קלטרווה ונחנכה ב-3 ביולי 1994, במקביל לפתיחת קו הרכבת העובר דרכה והמוביל ממונטנה (Montanay) לסנט-מרסל-לה-ולאנס (Saint-Marcel-lès-Valence). עלות הקמת התחנה הייתה 750 מיליון פרנק צרפתי.
המבנה.
מבנה התחנה שהפך עד מהרה לסימן ההיכר של שדה התעופה כולו, עשוי בטון מזוין מכוסה בגג פלדה בצורת חצי גליל שאורכו 400 מטר ורוחבו 53 מטר. הגג שבו תבליטים בצורת פירמידות מאפשר חדירת אור מרבית מן החוץ. אורכו של המבנה 500 מטר ורוחבו 50 מטר, והוא אמור לטעת בלב המתבונן דימוי של ציפור בטרם מעופה.
בתחנה שש מסילות רכבת. שתי המסילות האמצעיות מבודדות מהאחרות בתוך "צינור 300" ("Tube 300") ששמו נובע מכך שרכבות יכולות לחלוף דרכו במהירות המרבית, 300 קמ"ש, מבלי להפריע לנוסעים בתחנה. ארבע המסילות האחרות ערוכות מצדיהם של שני רציפי אי. מעבר באורך של 300 מטר הממוקם מעל לתחנה מאפשר גישה אל שני רציפי האי באמצעות מערכת דרגנועים. בצידו המערבי של המבנה תתאפשר הרחבתו לשם בניית מסילת רכבת שתוליך ישירות לעיר ליון. התחנה מקושרת ישירות אל בית הנתיבות של שדה התעופה במעבר באורך של 250 מטר ובו מדרכות נעות.
שירות הרכבות.
24 רכבות מהירות חולפות בתחנה מדי יום בממוצע, מהן 10 עד 14 מגיעות אל הבירה וממנה. רכבות אלה ואחרות מגיעות גם ליעדים אחרים בפרובאנס וברחבי מחוז רון-אלפ, ורכבת בינלאומית יומית עושה את דרכה אל טורינו ומילאנו. עם זאת, נטען כי עקב חוסר בחיבור עם מערכת התחבורה העירונית בליון, השימוש בתחנה דל לעיתים ובשנת 2005 עברו בה 32,000 נוסעים בלבד. אם כי בשנת 2009 כבר שירתה התחנה כחצי מיליון נוסעים.
פיתוח.
באוגוסט 2010 הופעל קו הרכבת הקלה המקל על הגישה משדה התעופה אל העיר. בנוסף נבחנות אפשרויות לחיבור תחנת הרכבת לרשת מסילות הרכבת האזורית.
גאר דה ליון סנט-אקזופרי
מוצא (פירושונים)
הסכם אנטי-קומינטרן
הסכם אנטי-קומינטרן נחתם בין גרמניה הנאצית ובין האימפריה היפנית ב-25 בנובמבר 1936. איטליה הפשיסטית הצטרפה להסכם ב-1937. ההסכם היה מכוון כנגד האינטרנציונל הקומוניסטי שכונה "קומינטרן", וכנגד ברית המועצות.
לשון ההסכם פתחה במילים: "בהכירנו שמטרת האינטרנציונל הקומוניסטי, המכונה קומינטרן, היא לפרק ולהכניע מדינות קיימות בכל האמצעים העומדים לרשותו; ובהיותנו משוכנעים כי סובלנות כלפי התערבות מסוג זה בענייניהן הפנימיים של האומות לא רק שהיא מסכנת את השלום הפנימי והרווחה של המדינות, אלא היא מהווה סיכון לשלום העולמי, וברצוננו לשתף פעולה כנגד הפעילות החתרנית הקומוניסטית"
נקבע כי במקרה של מתקפה של ברית המועצות כנגד גרמניה או יפן שתי המדינות תיוועצנה בדבר הצעדים שיש לנקוט על מנת "לשמור על האינטרס המשותף". הן הסכימו שאף אחת מהן לא תכרות ברית פוליטית עם ברית המועצות. גרמניה אף הכירה במדינת הבובות היפנית במנצ'וריה, מנצ'וקוו.
ב-1937 הצטרפה איטליה לברית, ויצרה את הקבוצה שתיוודע לימים כמדינות הציר.