יהוד-מונוסון (לשעבר: יהוד, נוה מונוסון) היא עיר במזרח בקעת אונו במחוז מרכז. העיר קיבלה את שמה במסגרת איחוד רשויות מקומיות של העיר יהוד והמועצה המקומית הסמוכה לה, נוה אפרים (נוה מונוסון) בשנת 2003. במסגרת הסכם האיחוד נקבע, שנוה מונוסון תמשיך לשמור על האוטונומיה שלה ועל ייחודה הקהילתי באמצעות מנהלה מקומית במעמד סטטוטורי של ועד רובע עירוני.
אוכלוסייה.
מתוך האוכלוסייה המאוחדת הנ"ל, אוכלוסייתה של העיר יהוד היא כ-22,600 תושבים ואילו אוכלוסייתה של נוה מונוסון היא כ-2,600 תושבים. מתוך הדירוג הכלכלי-חברתי המאוחד הנ"ל, הדירוג הכלכלי-חברתי של יהוד הוא גבוה-בינוני (7 מתוך 10) ואילו הדירוג הכלכלי-חברתי של נוה מונוסון הוא גבוה (9 מתוך 10).
הקמת העירייה.
העירייה המאוחדת של יהוד ונוה אפרים הוקמה במהלך שנת 2004, על בסיס השלד המבני של עיריית יהוד הקודמת, תוך ביצוע קיצוצים רבים במצבת עובדי העירייה, סגירת מחלקות מקבילות במועצה המקומית נוה אפרים, ובמקביל כינון מִנְהֶלֶת רובע בנוה מונוסון. העירייה החדשה החלה את דרכה בנקודת מוצא קשה, לאחר שירשה חובות של 200 מיליון ש"ח מעיריית יהוד ושל כ-7 מיליון ש"ח מהמועצה המקומית נוה אפריים. קוצצו עשרות עובדים, מבנה העירייה שונה מן היסוד והעירייה השיגה איזון תפעולי במקביל להנהגת תוכניות פיתוח רחבות היקף (אזור התעשייה - מבני היי-טק, תוכנית "לוגנו" לשיקום, חידוש ופיתוח לב יהוד ההיסטורית, פרויקט תמר בנוה מונוסון, מקב"ת גני יהודה והרחבת קריית הסביונים, פרויקט מגשימים, תוכנית אזור התעשייה והיי-טק משולב עם רשות שדות התעופה בעקבות הפינוי הצפוי של בסיס חיל האוויר בצפון מתחם נתב"ג).
היוזמה להקמת העירייה בשנת 2003, נעוצה במדיניות משרד הפנים להשיג חיסכון בעלויות השירותים המוניציפליים במרחב בקעת אונו. לשם כך, במקום עיריית יהוד והמועצה המקומית נוה מונוסון, הוקמה עיריית-גג משותפת אף ששני היישובים אינם קשורים ביניהם ביום-יום ובתחילת התהליך הכוונה הייתה לאחד את נוה מונוסון עם קריית אונו, סביון, גני יהודה וגני תקוה. הלכה למעשה, עיריית-הגג מתפקדת כעירייתה של העיר יהוד ואילו תושבי נוה מונוסון, אשר נהנים מעצמאות חברתית-קהילתית במסגרת מנהלה מקומית בעלת מעמד סטטוטורי של ועד רובע עירוני, רוכשים ממנה שירותים מוניציפליים (טיפול אדמיניסטרטיבי של החינוך הפורמלי, רווחה, תחזוקת היישוב, מינהל הנדסה וגזברות). דגם מוניציפלי דו-רובדי זה נבנה במסגרת מדיניות משרד הפנים, לאחד רשויות. אימוץ מדיניות זו של שלטון מקומי דו-רובדי, בדומה למועצות האזוריות דהיום המכילות מספר ועדים מקומיים, קיבל ביטוי מוחשי ב הצעת-חוק העיריות, התשס"ו-2005 במסגרתה הוצע להקים "עיריות אזוריות" המכילות ועדים מקומיים או ועדי רובע עירוני, תוך שמירת אופיו העצמאי של כל יישוב ויישוב.
הנפקת איגרות חוב מוניציפליות.
בשנת 2006 הנפיקה העירייה איגרות חוב מוניציפליות בשווי 100 מיליון ש"ח. מהלך זה התבסס על פעולות הייעול המעמיקות שננקטו בשנים 2004–2006 ותוכניות הפיתוח רבות המתבצעות בעיר, אשר יצרו דעה חיובית על העירייה בקהילה העסקית והממשלתית. הדבר התבטא באישורי שרי האוצר והפנים למהלך ההנפקה וכן בהענקת דירוג "+A" לאיגרות החוב של העירייה על ידי חברת המידרוג "מעלות".
מיכאל אנג'לו באטיו
שוקן
גאופוליטיקה
גאופוליטיקה הוא תחום מחקר המנתח את מערכת היחסים הבינלאומיים מנקודת מבט גאוגרפית. הנחת היסוד המרכזית של הגאופוליטיקה היא שמיקומה של מדינה, גבולותיה והטופוגרפיה שלה, מהווים גורמים משמעותיים בעיצוב מדיניות החוץ שלה. הגאופוליטיקה שואפת לספק הסברים להתרחשויות הבינלאומיות, וכן אף לחזות אותן במידת מה. מלבד ניתוח גאוגרפי בניתוח הגאופוליטי ניתן בדרך כלל דגש גם לדמוגרפיה. ביחסים בינלאומיים מזוהה הגאופוליטיקה בעיקר עם האסכולה הריאליסטית. המונח מגיע במקור מהשפה היוונית, והוא כולל את המילים "γεω" - אדמה, ו-"πολιτική" - פוליטיקה.
עם ראשית התגבשות הגאופוליטיקה כתחום מחקר בסוף המאה ה-19, היא התלכדה סביב שתי אסכולות מרכזיות: הגאפוליטיקה הגרמנית והגאופוליטיקה הבריטית-אמריקנית. לצד עיסוק שהיה באותה התקופה במסגרת העולם האקדמי, אנשי האסכולות האלו הרבו גם להפיץ את רעיונותיהם בזירה הציבורית וכן לעסוק בייעוץ מדיני לממשלותיהם, כל זה במטרה לגרום לארצותיהם לאמץ קווי מדיניות מוצלחים ונכונים יותר. בעוד הגאופוליטיקה הגרמנית הגיעה במידה רבה לסופה במלחמת העולם השנייה ומאז ישנו ריחוק ממנה, הגאופוליטיקה הבריטית-אמריקנית המשיכה להתקיים גם לאורך המלחמה הקרה בניסיונות להגיע לידי הבנה טובה יותר של העולם ולבחון את מדיניות החוץ הרצויה לעולם המערבי.
הגאופוליטיקה הגרמנית.
פרידריך ראצל ורודולף קיילן.
הגאוגרף הגרמני בן המאה ה-19 פרידריך ראצל (1844-1904) נחשב לאבי הגאופוליטיקה המודרנית. ראצל תיאר את המדינה כיחידה אורגנית, וכיאה לייצור חי, לפי ראצל המדינה זקוקה למשאבים ולחומרי גלם, ובהתאם לכך היא גם גדלה ומתפתחת או לחלופין מזדקנת ומצטמצמת. ראצל שם דגש על כך שהגבולות אינם קבועים, והשינויים בהם משקפים את התפתחות המדינה, כאשר התרחבות מסמנת מגמה חיובית, וצמצום או קיפאון מסמן התנוונות. הוא טבע את המונח "מרחב מחיה" (בגרמנית: Lebensraum), אשר עתיד להפוך למרכיב היסוד המרכזי בהגות הגאופוליטית הגרמנית. מרחב המחיה הוא האזור הגאוגרפי שעם כובש לעצמו, במטרה להגיע לידי אוטרקיה כלכלית, ולהבטיח אספקה יתרה של מוצרי מזון, ריבונות צבאית ועומק אסטרטגי. ראצל האמין שההתפתחות הטכנולוגית והתרבותית של עם תלויה במצבו הגאוגרפי, ושעם אשר הסתגל בהצלחה למיקום אחד ימשיך באופן טבעי להתפשט למקומות נוספים. לטענתו, התרחבות זאת, שמטרתה ניצול שטחים זמינים, היא מאפיין טבעי והכרחי לכל מין בריא. ראצל נהג לדמות את המדינה לגוף האדם ולתאר אותה במינוחים אנטומיים. את המוח השווה לעיר הבירה, את המרכזים הכלכליים החשובים דימה לאברים החיוניים החשובים, את העורקים לקווי התקשורת, את הגפיים למערכת הצבאית של המדינה, ואת חומרי הגלם ומשאבי הטבע למזון שהאדם צורך.
ההוגה השוודי רודולף קיילן (Rudolf Kjelln; 1864-1922), אשר נחשב לתלמידו המובהק של פרידריך ראצל, טבע בשנת 1899 לראשונה את המונח גאופוליטיקה, במסגרת מאמר שעסק בעיצוב גבולותיה הטבעיים של שוודיה. בכתביו השונים פיתח והרחיב קיילן את התפיסות של ראצל, וכן נהג לפרסם את פרשנותו הפוליטית והאקדמית לאירועי תקופתו, בעיקר ביחס למאורעות מלחמת העולם הראשונה. בספר הנחשב לחשוב ביותר של קיילן, "המדינה כצורת חיים" (Der Staat als Lebensform), מתאר קיילן את עיקר תפיסתו. קיילן לא ראה בגאופוליטיקה חזות הכל, והוא נהג לראות בה אחת מתוך חמש תפיסות מדעיות להבנת מדיניות חוץ של מדינה. ארבע התפיסות הנוספות הן דמוגרפיה, כלכלה, ומה שהוא כינה "פוליטיקה חברתית" ו"עוצמה פוליטית". את ארבע התפיסות האלו ראה קיילן כמנותקות מהגאופוליטיקה, קביעה אשר גאופוליטקאים אחרים חלקו עליה. קיילן הרבה להתריע ממה שראה כסכנות הביטחוניות הנשקפות מגרמניה כלפיי שוודיה מדינתו ושאר המדינות הקטנות באירופה. על מנת לבלום איום קיומי זה הטיף קיילן לייסוד ברית צבאית אנטי-גרמנית של המדינות האירופאיות הקטנות במזרח אירופה, ברית שתשתרע מסקנדינביה בצפון ועד לבלקן בדרום.
קארל האוסהופר ויישום הגאופוליטיקה הגרמנית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם העלייה בכוחם של חוגים לאומניים בגרמניה, חווה העיסוק בתאוריות גאופוליטיות פריחה ושגשוג. חוקרים רבים אימצו את רעיונותיהם של הוגים כראצל וקיילן, ושקדו על הרחבה ופיתוח של רעיונות אלו. מבין אנשים אלו בלט במיוחד קארל האוסהופר (1869-1946), קצין בצבא הקיסרי לשעבר יוצא מלחמת העולם, אשר הרבה בכתביו ומחקריו לעמוד על הצרכים הגאוגרפיים של מדינתו. הוא נהג לראות בגרמניה, וכך גם בארצות הברית וביפן, אומות בעלות פוטנציאל גבוה, אשר כתוצאה מנסיבות שונות הפוטנציאל שלהן עדיין לא מתורגם לידי התפשטות גאוגרפית משמעותית. את גרמניה ראה כמי שלימים עתידה להפוך לשולטת המרכזית במרכז העולם - באירופה ובאפריקה, את ארצות הברית ראה כמי שתעשה זאת במערב העולם - ביבשת אמריקה, ואת אותם הדברים ראה לגבי יפן במזרח העולם - ביבשת אסיה. האוספר הרבה לקרוא לגרמניה לממש פוטנציאל זה, ובפרט על ידי השתלטות על מדינות קטנות במרכז אירופה. הוא נהג להצדיק מעשים כעין אלו על ידי הצבעה על "חוסר השוויון" שגרמניה סובלת ממנו בהשוואה למעצמות אירופאיות גדולות אחרות. בעוד שאוכלוסיית גרמניה גדולה והיא נהנית משטח לא גדול ובכך נתונה בצפיפות אוכלוסין גבוהה, מעצמות אחרות כגון רוסיה, בריטניה וצרפת נהנות מאימפריות קולוניאליות חובקות עולם אשר מספקות להן את צורכיהם הלאומיים. על מנת לקדם את רעיונותיו, בשנת 1923 הקים האוסהופר במינכן את "החברה לגאופוליטיקה" (Unternehmen Geopolitik), ובמסגרת זאת הוציא גם לאור את "כתב העת לגאופוליטיקה" (Zeitschrift für Geopolitik). האוסהופר לא הרבה להגות רעיונות חדשים, ועיקר עשייתו הייתה בניסוח מחדש והפצה של רעיונות של הוגים קודמים יותר, בעיקר ראצל וכמו גם הלפורד מקינדר (על מקינדר ראו להלן, בפסקה "הגאופוליטיקה הבריטית-אמריקנית").