הגב והבטן מחוברים על ידי מוט קטן מעץ אשר נקרא "נשמה" (באנגלית: Sound Post). הוא נמצא מתחת למיתר ״מי״ (המיתר הגבוה מבין הארבעה), ותפקידה של הנשמה היא להעביר את רטט הצליל שלו היטב לכל גוף הכינור. הנשמה מוחזקת באמצעות לחץ ואינה מודבקת.
גוף הכינור משמש כתיבת תהודה, והוא הסוכן שמעביר את הרטט שנוצר על ידי המיתרים לאוויר שסביב הכינור. לבניית והרכבת גוף הכינור חשיבות אדירה לאיכות הצליל שייווצר ממנו, ועל איכות הכלי. מערכת יצירת הצליל של הכינור כוללת את הגב והבטן (ובמידה מסוימת גם את הצלעות), "קורת הבס" שנמצאת מתחת ולאורך הבטן, הגשר והנשמה. בנוסף למצבי הרטיטה הנגרמים לכינור בזמן הנגינה, גוף הכינור הסגור מפעיל מהוד הלמהולץ.
טכניקת הנגינה על הכינור.
הכינור נחשב לאחד הכלים הקשים ביותר לנגינה, משום שהטכניקה שהוא דורש מורכבת ממאפיינים רבים. ביד ימין יש להפעיל את הקשת. אצבעות יד שמאל צריכות ללחוץ בדיוק במקומות הנכונים על המיתרים בצוואר הכינור, להפקת הצלילים, בטונים המדויקים. זאת בלי כל סריג עזר, בניגוד, למשל, לסריג בצוואר הגיטרה. שליטה בטכניקה של הנגינה בכינור דורשת שנים רבות של תרגול והתמדה בו.
לכינור ארבעה מיתרים המכוונים בקווינטות זכות; סול, רה, לה, מי (מהנמוך לגבוה). זה הוא הכיוון הקלאסי והנפוץ יותר. ישנו עוד סוג של כיוון מיתרי הכינור הנקרא כיוון "ערבי", שבדרך־כלל משתמשים בו במוזיקה ערבית, והוא: סול, רה, סול, רה (מהנמוך לגבוה). בניגוד לפסנתר, ניתן לנגן עם הכינור גם מנגינות בסולמות המקאם הערביים, שבהם המרחקים בין תו לתו אינם תמיד כפולה שלמה של חצי טון.
על כינור לא בהכרח מנגנים עם קשת – ישנה טכניקה נוספת לנגינה על כינור הנקראת פיציקטו. נגינת פיציקטו מתבצעת על ידי פריטה בעזרת האצבעות על מיתרי הכינור, דבר היוצר צליל "קטן", והרבה מלחינים משתמשים בטכניקה הזאת.
צורת הרישום של "פיציקטו" בתווים היא ".pizz", ועל מנת להורות למבצע לחזור ביצירה לנגן בקשת נהוג לכתוב "arco" (שמשמעותו "קשת" בלטינית).
הכינור המקראי.
לפי רשימת היוחסין של אדם הראשון בספר בראשית, יובל, המנגן הראשון, השתמש ב"כינור":
כלי נגינה בשם 'כינור', בדרך כלל יחד עם עוגב, מוזכר עוד פעמים רבות בספר תהלים, או בהקשר לנגינתו של דוד לפני שאול, בטרם היותו למלך:
כינור דוד גם מוזכר בספרי עזרא ונחמיה בהקשר לחידוש בית המקדש השני, לרוב יחד עם נבל, מצילתיים וחצוצרות. הלויים מנגנים בכינורות אלו והם מתוארים כ"כינורות המלך דוד".
מן הפסוקים עולה כי כלי זה היה כלי פריטה המנוגן ביד, ובעל קול הדומה להמיית יונים.
בעקבות הכתוב במזמור תהלים נ"ז פסוק ט': נאמר בתלמוד הבבלי כי כינור דוד הופעל ברוח:
צורה זו של נבל או לירה יוונית, במשמעות הכינור המקראי של דוד, נראתה גם במטבעות בר כוכבא. זהו כלי נגינה תלת־מיתרי בעל תיבת תהודה מעור ומעץ. היו שפירשו שהנבל המקראי הוא כלי קשת, בדומה לכינור של ימינו, אך יש גם דעות שהנבל אינו אלא סוג של תוף עשוי חרס, דמוי דרבוקה בימינו.
הכינור באמנות.
הכינור המקראי המופיע בתנ"ך מוזכר ככלי נגינה אשר המלך דוד ניגן בו, אם כי נראה שלא היה זה הכינור המוכר לנו מתקופות מאוחרות יותר, אלא נבל יד.
הכינור נחשב ככלי שיהודים וצוענים מפורסמים בניגון בו. בקרב הקהילות היהודיות בגולה היה מקובל ללמד ילדים נגינה בכינור, בין השאר משום שכינור אפשר לקחת ולשאת כשנאלצים להימלט, שלא כמו פסנתר.
ההצגה והסרט "כנר על הגג" (במקורו: טביה החולב) בארצות הברית מספר על התפתחות העיירה היהודית ועזיבת המסורת, על רקע נגינת הכינור המשמשת כעוגן ומעוררת געגוע. שם הסרט לקוח מן הציור המפורסם של מארק שאגאל.
ב־1988 פורסם הסרט הקנדי "הכינור האדום" המתאר את קורותיהם של אנשים אחדים שברשותם כינור מוזר הצבוע אדום.
קיימות מספר יצירות אמנות שנושאיהן כינור, בהקשר לשואה.
נגני כינור מפורסמים רבים הם יהודים וביניהם: יהודי מנוחין, דוד אויסטרך, יאשה חפץ ועוד, ובהווה: יצחק פרלמן, שלמה מינץ, חגי שחם ואחרים. .
הכינור משמש גם כחלק מלהקת הכליזמר. קיים סרט ובו נראים ונשמעים נגני כינור בחתונה החסידית בעיירה מונקטש טרם חורבן הקהילה היהודית שם.
ההקלטה המוקדמת ביותר שנותרה בימינו מסלילי הפונוגרף של תומאס אדיסון והמעבדה שלו, משנת 1878 כוללת ביצועי כינור עממי בשיר 'הו סוזנה'.
הקלטות איכותיות נסיוניות באמצעות האור נעשו על ידי מעבדת בל עוד בשנת 1937 ובהן הקלטות תזמורת כלי קשת. אברי פישר, נגן כינור חובב, ומאוחר יותר מייסד חברת פישר הקלטות, החל בשנת 1934 בחקר התנהגות קולית ואקוסטיקה, והמציא מספר דרכים לשיפור משמעותי בשיטות ההשמעה וההקלטה. בשנת 1961 היה זה פישר אשר ייצר את המגבר הראשון המופעל בטרנזיסטורים ללא שפופרת ריק.
יצירות לכינור ותזמורת.
יצירות רבות נכתבו לכינור ולתזמורת, או לרביעיית כלי קשת. למשל, נכתבו לכינור קונצ'רטי רבים. מוצרט חיבר חמישה קונצ'רטי לכינור, בטהובן חיבר קונצ'רטו אחד לכינור, וכמוהם גם ברוך, קונצ'רטו בסול מינור, צ'ייקובסקי, קונצ'רטו ברה מז'ור ומנדלסון, קונצ'רטו במי מינור.
שמריה בן מרדכי
הרב שמריה בן מרדכי משפייר מבעלי התוספות היה תלמיד חבר לריב"א, ותלמידו של רבי אליעזר בן משולם (אליעזר חזן משפיירא).
היה מורם של רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא ושל רבי יהודה בן קלונימוס ממגנצא, אביו של רבי אלעזר מוורמייזא. ידוע שפנה בשאלות לרבנו תם וראב"ן ויחד עם רבי אברהם בנו של רבי שמואל החסיד הם נקראים "חכמי שפיירא".
אקורדיון
אקוֹרדיוֹן (לעיתים גרמושקה, לפי הצעת האקדמיה ללשון העברית: מַפּוּחוֹן) הוא כלי נגינה ממשפחת כלי המקלדת.
תיאור ומבנה האקורדיון.
האקורדיון מורכב ממפוח המחובר לשתי מסגרות מלבניות; הצליל מופק על ידי מתיחת או כיווץ המפוח על ידי הנגן. זרם האוויר שנוצר בעת הפעלת המפוח מרטיט עלים - לשוניות מתכת המפיקות את הצליל (הלשוניות מקובעות בקצה אחד וחופשיות בקצה השני, כמו סרגל המוחזק בקצה שולחן, כך שחלקו באוויר).
לאקורדיון קבוצת כפתורים (מקלדת) בכל צד. בסוג המוכר ביותר של אקורדיונים, הכפתורים המופעלים ביד ימין של הנגן נראים כמקלדת פסנתר והטונליות שלה זהה לזו של הפסנתר. הכפתורים המופעלים ביד שמאל משמשים כליווי בדרך כלל. שתי השורות האורכיות הקרובות למפוח מפיקות צליל בס מלווה. הטונליות שלהן מושתתת על מעגל קווינטות עם עליה בכיוון מעלה, לאורך השורה. בשלוש השורות האורכיות הבאות, כל כפתור מפיק צליל אקורד. הכפתור הסמוך לכפתור הבס הוא אקורד המז'ור, כפתור אחריו בשורה הרחבית - מינור ואחריו ספט-אקורד. באקורדיונים גדולים יותר, קיימת שורה אורכית נוספת בה הכפתורים מפיקים אקורד ספט-מוקטן. גם כפתורי האקורדים בנויים במעגל קווינטות כלפי מעלה, כל שורה רחבית והבס שלה.
הן במקלדת "הפסנתרנית" והן במקלדת הליווי, ישנם רגיסטרים לגיוון הצלילים. פעולת הרגיסטרים מבוססת על הפרדה או צירוף של מערכות הלשוניות של הטונים השונים, בדומה לעוגב והרמוניום. באקורדיונים משוכללים - קיימות 4 מערכות של לשוניות במקלדת הימנית, 3 אוקטבות ומערכת נוספת של צליל "מזויף" על מנת להשיג אפקט ויברציה בצירוף עם לשונית של הצליל המכוון ה"נכון". צליל זה אופייני במוזיקה העממית האירית וכן במוזט הצרפתי.
במקלדת הליווי, עקרון הרגיסטרים דומה. האוקטבות הגבוהות יותר מאפשרות להרחיב את מגוון הנגינה במקלדת זו לתפקידים מלודיים וסולניים בליווי של מקלדת ימין, ולא רק כליווי בס ואקורדים. גם שם, מספר מערכות הלשוניות עולה ככל שהכלי משוכלל ומקצועי יותר. בשנת 1953 הוצג לראשונה אקורדיון "Free-bass", עם מערכת טונאלית מלאה במקלדת יד שמאל. מעתה - ניתן היה לנגן ביד שמאל סולמות ברצף של 3–4 אוקטבות. המעבר בין המערכות: ה"קונבנציונלית" - בס ואקורדים והטונאלית, נעשה בלחיצת כפתור בדומה למעבר בין הרגיסטרים. תוספת זו, המותקנת כיום ברוב הדגמים המשוכללים, תרמה רבות להרחבת הרפרטואר הן של העיבודים והן של המוזיקה המקורית לאקורדיון.
בגרסה נוספת של האקורדיון, שתי המקלדות מופעלות באמצעות כפתורים. הטונליות של המקלדת הימנית שונה מזו המסורתית של פסנתר. המנגן מפעיל רב הזמן 4 אצבעות ופחות את האגודל. השיטה של רצף הטונים במקלדת הכפתורים מאפשרת הגשמה קלה יותר של מעברים מהירים, מרווחים גדולים ורצפים כרומטיים.
כלי נוסף במשפחת האקורדיונים, בנדוניאון, מקורו בגרמניה אך עד מהרה נפוץ בארגנטינה, שם נוצרה מוזיקת הטנגו והוא הכלי המייצג אותה. בנדוניאון מורכב משתי מערכות מקלדת כפתורים, אחת בכל צד של המפוח. זרם האוויר מפעיל לשוניות שונות המפיקות טונים שונים, בדחיקת המפוח ובמתיחתו. המקלדת המופעלת בידו השמאלית של הנגן, מפיקה טונים בודדים בכל כפתור ועל הנגן להרכיב את האקורדים המתאימים, שלא כמו באקורדיון, שבו כפתורי האקורדים מפיקים אקורדים "מוכנים".
היסטוריה.
קיריל דמיאן , יליד טרנסילבניה, רשם פטנט על האקורדיון הראשון בשנת 1829 בווינה, אם כי מכשיר דומה הומצא בברלין כמה שנים קודם לכן. מאז עבר האקורדיון שיפורים ותוספות עד למוצר המוכר כיום.
כיום מיוצרים אקורדיונים בעיקר בארצות אירופה. החברות המובילות במומחיות ייצור הכלי הן ברובן באיטליה. הידועות שבהן: בוגארי, אקסלסיור, ויקטוריה, פיגיני, סקנדלי, סטימו סופרני ופאולו סופראני. חלקן מחלקות את הייצור והשיווק עם ארצות הברית, כדוגמת אקסלסיור ובל. יצרן אקורדיונים גדול נוסף, הונר (Hohner) קיים ופעיל בגרמניה מאז אמצע המאה ה-19. עם הקמתו, ייצר מפוחיות פה בלבד ובהמשך גם אקורדיונים.