לאימפלה המצויה פרווה דקה, קצרה וחלקה המתאימה עבור הסביבה האפריקנית החמה. צבע הפרווה הוא בגוונים בהירים האופייניים לאנטילופות סוואנה; על פני אזור הכתף, הגב, והחלק העליון של הירכיים והצלעות יש כתם אדמדם או ערמוני הנראה כאוכף. שאר חלקי הגוף של האימפלה בצבע חום בהיר, כתמתם, זהבהב או חולי, כשהגחון, פנים הרגליים, הזנב והמפשעה בצבע לבן. יש סימונים לבנים על החזה, מעל הפרסות, וסביב הסנטר והחלק העליון של הגרון. בצידי הירכיים יש פסים שחורים ארוכים, ויש פס שחור עבה לאורך החלק העליון של הזנב. צבע הראש חום חולי או זהוב בדומה לצבע הגוף, ואף על פי שאין סימוני פנים ססגוניים, יש לאימפלה משקפיים או גבות לבנות גדולות סביב/מעל העיניים. החרטום בצבע כהה ודהוי ולעיתים בהיר לחלוטין. לנקבות, יש רצועה שחורה על המצח. האוזניים מתחלקות בין חום בצד החיצוני ללבן בצד הפנימי, וקצוות האוזן שחורות.
האימפלה המצויה מתאפיינת בזוג קרניים דקות וארוכות, בעלות מבנה ספירלי הדומה בצורתו ללירה. הקרן צומחת באלכסון לצדדים ומעלה, לאחר מכן מתעגלת לצדדים, ולבסוף מתעקמת בחדות למעלה בצורת S עדינה. לאורך הקרן יש טבעות בולטות, והקצה חלק לחלוטין. אורך הקרניים הוא 40–92 ס"מ. הנקבות חסרות קרניים, וזהו ההבדל העיקרי בינם לבין הזכרים.
תפוצה וסביבת מחיה.
האימפלה המצויה נפוצה בכל רחבי מזרח ודרום-מרכז אפריקה. טווח התפוצה שלה משתרע על המדינות הבאות: קניה, דרום אוגנדה, רואנדה, טנזניה, מלאווי, מוזמביק, זימבבואה, זמביה, בוצוואנה, מזרח דרום אפריקה וסווזילנד; היא מצויה באופן דליל במזרח אנגולה ונמיביה (רצועת קפריבי), וכנראה גם בדרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. האימפלה הוכחדה מבורונדי, והובאה לאזורים מוגנים בגבון. הטווח הנוכחי שלה נותר במידה רבה חופך לטווח ההיסטורי למעט בשולי התפוצה. בית הגידול של האימפלה המצויה מורכב מסוואנות גבוהות עשב, אך היא תלויה בנוכחות של חורש פתוח, סוואנות שיחים דוקרניות וצמחייה צפופה, עקב ההתנהגות שלה לברוח לאזור סבוך במקרה סכנה. היא נעדרת ממערכות אקולוגיות שגבוהות מ-1,700 מטר מעל פני הים כדוגמת מורדות הקילימנג'רו, אך מצויה גם באזורים צחיחים יחסית כמו מדבר קלהארי - כל עוד יש לה גישה לבורות מים. הטמפרטורות בתחומי מחייתה 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,000-250 מילימטר לשנה.
אקולוגיה.
האימפלה המצויה היא יונק פעיל יום ופעיל דמדומים, כשאת שעות הלילה היא תבלה במנוחה. שיא הפעילות יהיה בשעות הקרירות של היום. בעת שהאימפלה נרדפת על ידי טורף, היא תפתח בזינוקים מרהיבים לגובה של 2.5 מטר ולמרחק של 9 מטר, תוך כדי סדרת דילוגים קטנים יותר בתופעה המוכרת כדלגנות. יש מספר הסברים לתופעה זו: מהתראה על טורף ועד סימון לטורף שהפרט כשיר ובריא עד שמיותר לרדוף אחריו. טורפיה העיקריים של האימפלה הם הברדלס, הנמר, אריה מסאי, צבוע נקוד, תנין היאור, פיתון סלעים אפריקני, זאב טלוא, ועוד. אף על פי שעופריה של האימפלה מאוימים על ידי הבבון, שכיח לראות אימפלות בוגרות ובבונים פעילים יחדיו בסמוך למקורות מים, כשהאימפלות מסתייעות בבבונים העומדים על עצים וסורקים את הסביבה אחר צל של טורף, בעוד שהבבונים מסתייעים בחוש הריח של האימפלות.
אף על פי שהאימפלה המצויה ניזונה בעיקר מעשב, כאשר הוא מתייבש בעונה היבשה היא תאכל גם שיחים ותרמילים של שיטה. עקב כך, האימפלה אינה מוכרחת לבצע נדידות מסיביות מדי שנה כמו פרסתנים אחרים כדוגמת הגנו, והצבי
לאימפלה המצויה מבנה חברתי מורכב ומערכת רבייה מעניינת. בדומה לפרסתנים אחרים, עונת הרבייה חלה במשך זמן מסוים של השנה (במקרה זה עונת הגשמים), במהלכו, הזכרים הבוגרים אשר חיים בדרך כלל בעדרי זכרים, הופכים לטריטוריאליים. בנוסף, מתרחשים גם שינויים פיזיים אצל הזכרים במהלך העונה: הצוואר שלהם מתעבה, הפרווה הופכת לכהה יותר עקב הפרשה של שומן, ולגוף יש ניחוח מושק באופן כללי. הזכרים נלחמים על שטח מסוים בתוך הלק, ומנסים למשוך את הנקבות לשטחם. במהלך העונה, ניתן לשמוע בתדירות גבוהה את השאגות והנחירות של הזכרים. לאחר עונת הרבייה, הדחף הטריטוריאלי ורוח הלחימה של הזכרים דועכים, והזכר חוזר לחיות בעדרי זכרים או בעדרי נקבות. תיתכן התעוררות מחודשת קצרה אצל חלק מהזכרים בעונת הרבייה המשנית בהמשך השנה.
נקבת האימפלה המצויה חיה עם צאצאיה בעדרים גדולים של עד 100 פרטים. רוב העופרים נולדים לאחר תקופת הריון של 200 ימים לאחר עונת הרבייה העיקרית. הנקבה תמליט את העופר במקום מבודד, ובימים הראשונים היא תישאר באזור ותבוא מדי פעם להניק אותו. לאחר ימים ספורים, העופר יחזור עם אימו לעדר, וזאת התקופה הפגיעה ביותר בחייו כאשר הוא אינו מסוגל לרוץ למרחקים ארוכים ומהווה טרף קל; כמחצית מעופרי האימפלה נטרפים במהלך השבועות הראשונים לחייהם. העופרים נגמלים לאחר 4–6 חודשים, כאשר הנקבות יישארו לחיות בעדר של אימם, בעוד שהזכרים יסולקו לאחר הבגרות המתרחשת בגיל שנה וחצי על ידי הזכרים המבוגרים, והם יעברו לעדרי זכרים מתבגרים עד שיהיו חזקים מספיק בשביל להקים שטח בעונת הרבייה.
תוחלת החיים של האימפלה בטבע 13–15 שנים.
מצב שימור.
האימפלה המצויה מסווגת על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), שכן היא עדיין אחת האנטילופות הנפוצות באפריקה, אף שנעלמה מאזורים מסוימים כמו בבורונדי. העתיד שלה מובטח כל עוד היא ממשיכה להתרחש במספרים גדולים באזורים מוגנים ומנוהלים כראוי, וכן בחוות ציד ושטחים פרטיים. מגמת האוכלוסייה שלה יציבה בדרך כלל באזורים מוגנים, נמצאת בעלייה באזורים פרטיים, ולעיתים בירידה מחוץ לאזורים מוגנים. אומדן האוכלוסייה העולמי של האימפלה המצויה הוא למעלה ממיליון וחצי פרטים, מתוכם 50% על קרקע פרטית, ו-25% באזורים מוגנים. האיומים העיקריים עליה הם ציד לא חוקי בתחומי אזורים מוגנים ואובדן בית גידול ובצורות קשות. המספרים הגדולים ביותר שלה מצויים במסאי מארה, שמורת הציד סלוס, הפארק הלאומי סרנגטי ודלתת האוקבנגו.
אימפלה שחורת-פנים
אימפלה שחורת-פנים (שם מדעי: "Aepyceros melampus petersi"), היא אנטילופה בינונית-גדולה המהווה תת-מין של האימפלה, אשר חיה באפריקה הדרומית. היא תוארה מדעית לראשונה בשנת 1879 על ידי הזואולוג הפורטוגזי חוסה ויסנטה ברבוסה דו בוקאז' שהיה אוצר במוזיאון הטבע של ליסבון ולאחר מכן שר החוץ של פורטוגל; עבודתו של חוסה במוזיאון כללה בדיקה ותיוג של דגימות יונקים ועופות - אשר רבים מהם הגיעו מהמושבות של האימפריה הפורטוגזית באפריקה כמו אנגולה ומוזמביק. האימפלה שחורת הפנים נדירה יותר מקרובתה האימפלה המצויה, וטווח התפוצה שלה מצומצם יחסית לעומת קרובתה. בדרך כלל, מוכרים שני תת-מינים בלבד של האימפלה, על בסיס נתונים מולקולריים.
תיאור.
אנטומיה ומורפולוגיה.
לזכרי האימפלה שחורת הפנים, יש זוג קרניים גדולות ארוכות ומרהיבות, והמבנה שלהם מעוקם וספירלי בדומה לאנטילופות רבות: הקרן צומחת לכיוון מעלה תוך כדי הטיה אלכסונית לצדדים, מתעגלת לאחור וממשיכה לצדדים, ואז חוזרת בחדות כלפי פנים תוך כדי עקומה חדה וישרה לכיוון מעלה. במבט מהצד הקרניים מזכירות בצורתן S עדינה, ובמבט מלפנים הן נראות כצבת של סרטן. הקרניים עבות בבסיס וחדות בקצוות, ולאורכן יש רכסים טבעתיים בולטים שמגיעים במספרם עד ל-20. צבע הקרניים הוא אפורה כהה או שחור כחלחל כשהקצוות כהות יותר. אורך הקרניים הוא עד 92 ס"מ.
האימפלה שחורת הפנים היא אנטילופה חיננית וזריזה המפורסמת בזינוקים הגבוהים שלה, והיא גדולה באופן משמעותי מהאימפלה המצויה. יש לה מבנה גוף ארוך, צר ורזה, צוואר ארוך ודק, וראש צר ומוארך המזכיר במקצת את הבובאל; הצוואר של הזכרים נוטה להיות עבה וקצר יותר. הפנים של האימפלה עדינות וחלקות, הלוע מעוגל והאף מחורץ בדומה לצבי. מעל העיניים יש לה ריסים שחורים קצרים. האוזניים שלה גדולות וארוכות באופן בולט, והקצוות שלהן מעוגלות. הרגליים של האימפלה דקות וארוכות, ומאפשרות לה לבצע את הזינוקים המרהיבים שלה למרחקים ארוכים. הזנב שלה ארוך למדי ודומה בצורתו למניפה מקושטת. בגב הרגליים האחוריות, יש לאימפלה ציצה שחורה המכסה בלוטת ריח ייחודית; בעת זינוק, הבלוטה פולטת גל ריח המשמש כנראה לארגן את העדרים לריצה מסודרת בעקבות המובילים. הפרסות קצרות, צרות וחדות. הדו-צורתיות הזוויגית ניכרת בכך שהנקבות קטנות מהזכרים והן חסרות קרניים. גובה הכתפיים של האימפלה שחורת הפנים עד 95 ס"מ, אורך ראש וגופה 120–160 ס"מ, ואורך זנב 30–45 ס"מ; משקל הגוף הממוצע נע בין 40 ל-80 ק"ג.
מראה חיצוני.
הפרווה של האימפלה שחורת הפנים דקה וחלקה, והיא מורכבת משערות צפופות. צבע הפרווה דומה באופן כללי לאימפלה המצויה: פלג הגוף העליון הכולל את הגב, הכתפיים, החלק העליון של העכוז והצלעות בצבע חום אדמדם כהה שנראה מרחוק כמעין שמיכה כהה שנפרשה על גבה של האימפלה; לעומת זאת, פלג הגוף התחתון הכולל את המותניים, החלק התחתון של הצלעות והעכוז, החזה, הגרון, הצוואר והרגליים, בצבע חום כתמתם או חולי. הגחון, המפשעה ופנים הרגליים בצבע לבן בוהק, וישנם כתמים לבנים גם על החזה ומעל הפרסות. בצידי העכוז יש זוג פסים שחורים. הזנב בולט בססגוניותו: צבעו הוא חום בהיר, אך את רובו חוצה פס שחור עבה, שלעיתים ממשיך גם לעבר הגב. החלק התחתון של הזנב וציצת השיער בחלק העליון, בצבע לבנבן אפרפר.