ההסכם כובד רק זמן קצר וב-1845 החלה סדרת קרבות בין המתיישבים האירופים (פקאהה Pakeha) לבין השבטים המאורים בנוגע לשליטה על השטח, קרבות שנמשכו לסירוגין עד 1872. מוקד המחלוקת העיקרי בין המאורים למתיישבים האירופים היה באשר למשמעות הריבונות הבריטית בניו זילנד, בנוסח האנגלי של ההסכם נעשה שימוש במילה sovereignty, ואילו בנוסח המאורי נעשה שימוש במילה קוואנטאנגה (kawanatanga), שמשמעותה במאורית ריבונות מוגבלת. ויכוחים אודות משמעותו של ההסכם, וההבדל בין הניסוח האנגלי למאורי נמשכים בניו זילנד עד היום.
תנועת המלך.
האכזבה מתוצאותיו של הסכם ואיטנגי והחשיפה ההולכת וגוברת לרעיונות בריטיים העלו במספר חוגים מאוריים את הרעיון להמליך מלך מאורי שירכז בידיו מספיק כח להתמודד מול הממשל והמתיישבים הבריטיים ולשמור על האינטרסים המאוריים. טמיהאנה טה ראופרהה (Tamihana Te Rauparaha), בנו של אחד המנהיגים המאוריים במזרח האי הצפוני, יצא לביקור בבריטניה ולפגישה עם המלכה ויקטוריה בשנת 1852. בעקבות הביקור החל טמיהאנה לחפש מנהיג שיהא מקובל על השבטים השונים ויהיה מוכן לקחת על עצמו את התפקיד. לאחר כשש שנים, ביוני 1858 הוכתר פוטאטאו (Pōtatau), מנהיג מאורי מאזור ואיקטו, למלך המאורי הראשון. סביב רעיון המלך המאורי קמה תנועת המלך (מאורית - Kīngitanga, אנגלית - King Movement) שקראה לאיחוד המאורים תחת מלך אחד למען האינטרס המשותף של שמירה על קרקעותיהם ורכושם.
מושבה בריטית.
מאז שנת 1788 נחשבה ניו זילנד לחלק ממושבת (colony) ניו סאות' ויילס באוסטרליה, וב-3 במאי 1841 הוכרזה כמושבה עצמאית. עם ההכרזה על ניו זילנד כמושבה חולקה ניו זילנד לשלוש פרובינציות, החלוקה הפנימית שונתה ב-1846. במהלך שנותיה הראשונות של המושבה חלוקת הסמכויות בינה לבין הממשלה הבריטית לא הוסדרה, ורק בשנת 1852, בחוק שנקרא The Constitution Act of 1852 (מילולית - חוק החוקה של 1852) נקבעה שיטת הממשל של ניו זילנד, המבוססת על מודל וסטמינסטר (Westminster model) בדומה לשיטת הממשל הבריטית. שנה לאחר מכן, בשנת 1853, התקיימו הבחירות הראשונות לפרלמנט. עקב כך שונתה שוב החלוקה לפרובינציות ולבסוף בוטלה בשנת 1876.
עד אמצע המאה ה-19 ההגירה לניו זילנד הייתה איטית וכללה בעיקר מסיונרים, ציידים וסוחרים שקיוו להתעשר מאוצרות הטבע של הארץ. החל משנת 1840 החלה הממשלה הבריטית לעודד הגירה והתיישבות בניו זילנד כחלק ממדיניות הקולוניאליזם ובעקבות כך החלה הגירה מסיבית של תושבים מאנגליה, סקוטלנד, ויילס ואירלנד לניו זילנד, בעקבות גלי ההתיישבות הללו החלה הגירה גם מארצות אחרות, ביניהן ארצות הברית, גרמניה והודו. בשנת 1860 היו בניו זילנד 100,000 מתיישבים מערביים (פאקהה) ומספר דומה של מאורים, ובשנת 1911 הגיע מספרם של המתיישבים החדשים למיליון. בסוף המאה ה-19 החל גל הגירה מסין לניו זילנד, המתיישבים הבריטיים, שחששו לפגיעה בהגמוניה שלהם במושבה החדשה, יצרו חוקים כלכליים נוקשים שנועדו להקשות על ההגירה מהמזרח וגל ההגירה נעצר.
מלחמות הקרקעות.
ההגירה המסיבית אל ניו זילנד לצד ההבנות והבעיות שעלו מתוך הסכם ואיטנגי הביאו לחיזוק משמעותי של הקשרים והחיכוכים בין המאורים למתיישבים החדשים. שבטים מאוריים מסוימים נהנו ממסחר פורה עם המתיישבים, הם סיפקו לערים החדשות את רוב המזון וחומרי הגלם ובתמורה קנו ציוד וטכנולוגיה אירופאית כמו ספינות וטחנות קמח. שבטים אלו הצליחו בדרך כלל לשמור על מרבית השטחים והאוטונומיה שלהם בהתאם להסכם ואיטנגי וזכו לרווחה כלכלית ותרבותית. באזורים אחרים האירופאים הפעילו על השבטים המאוריים לחץ כבד להעביר לידיהם קרקעות, הן באמצעים כלכליים והן באמצעים צבאיים. שבטים אלו נדחקו לשטחים מצומצמים במיוחד שלא איפשרו להם למשיך ולהתקיים מחקלאות וציד וכן הרגישו מרומים ומושפלים.
החל מאמצע המאה ה-19 החלו להתפתח עימותים אלימים בין המתיישבים החדשים לשבטים המאוריים הנפגעים - סדרת העימותים הללו נקראים מלחמות הקרקעות של ניו זילנד (New Zealand land wars). העימות הראשון התרחש בשנת 1843 בצפון האי הדרומי בין מתיישבים בנלסון למאורים מוואיראו (Wairau) שפרץ כתוצאה מהשתלטות של מתיישבים פורעי חוק על קרקעות מאוריות. בעימות הקצר נהרגו 22 מתיישבים אירופאים ו-5 מאורים, אך הוא סימן את תחילתה של תקופת קרבות ארוכה בין המאורים למתיישבים. אזורי והקפי העימותים התרחבו בשנים שלאחר מכן אל רוב חלקי האי הצפוני והגיעו לשיא במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19 באזורי טראנאקי וואיקטו. בסך הכל נהרגו בעימותים יותר מ-2000 מאורים וכ-700 מתיישבים אירופאים. עם זאת לא כל המאורים היו מאוחדים במלחמתם נגד המתיישבים החדשים, שבטים מאוריים מסוימים הצטרפו למתיישבים מתוך יריבויות עתיקות בין השבטים ומתוך תקווה שההצטרפות לאירופאים תשפר את מעמדם וזכויותיהם. העמידה לצד האירופאים אכן השתלמה ובשנת 1867 הוקצו למאורים ארבעה מושבים בפרלמנט הניו זילנדי.
מלחמות הקרקעות, הדחיקה לשטחים מוגבלים, מגיפות ותחלואים אחרים שהגיעו עם המתיישבים החדשים גרמו לתמותה גבוהה ולירידה דרמטית בהיקף האוכלוסייה המאורית בניו זילנד, על פי הערכות שונות קטנה האוכלוסייה המאורית ב-30 עד 50 אחוזים בין סוף המאה ה-18 לסוף המאה ה-19. ההכרה בכך שידם של המתיישבים החדשים על העליונה בעימותים צבאיים הביאה את רוב השבטים המאורים לקבל את המתיישבים החדשים ולשתף איתם פעולה או לאמץ גישה של התנגדות פאסיבית וכך לקראת סוף המאה ה-19 מלחמות הקרקעות דעכו.
האי הדרומי.
עקב ההתיישבות המאורית הדלילה באי הדרומי מלחמות הקרקעות כמעט ופסחו עליו, פרט למספר מצומצם של עימותים באזור נלסון שבצפון האי הדרומי התנהלו כל העימותים בתחומי האי הצפוני. בשנת 1861 התגלו מרבצי זהב בערוץ גבריאל (Gabriel's Gully) שבמרכז אזור אוטגו, ובעקבות גילוי זה החלה תקופה של בהלה לזהב בה מתיישבים החלו לתור את האזורים הפנימיים והנידחים של האי הדרומי בחיפושים אחר זהב ואוצרות טבע אחרים. השקט היחסי וגילוי הזהב הוביל להתיישבות מואצת באי הדרומי ועד מהרה האוכלוסייה בו הייתה גדולה יותר מאוכלוסיית האי הצפוני. רק בתחילת המאה העשרים חזר המצב לקדמותו ואוכלוסיית האי הצפוני חזרה להיות גדולה יותר.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 הובילו ראשי הפרובינציות של האי הדרומי מהלך להפרדת האי הדרומי מהאי הצפוני וליצירת מושבה עצמאית. בין הסיבות שהובילו למהלך זה היו ההתיישבות הנרחבת, הרצון להתנתק מהמלחמות שניטשו באי הצפוני וגילוי הזהב שהוביל להתעשרות משמעותית של העיר דנידין וסביבתה. הפרדת האיים עלתה להצבעה בפרלמנט בשנת 1865 אך נדחתה ברוב של 33 מתנגדים מול 17 תומכים.
דומיניון וממלכה.
ניו זילנד השתתפה בוועידת החוקה של המושבות האוסטרליות שהתקיימה בסידני ב-1891, שבה נדונה אפשרות להקים פדרציה של כל המושבות הבריטיות באוסטרליה ובניו זילנד, עם זאת החליטה ניו זילנד שלא להצטרף לפדרציה. ב-26 בספטמבר 1907 קיבלה ניו זילנד קיבלה מעמד של דומיניון עצמאי בחבר העמים הבריטי, מעמד שווה לזה של קנדה ואוסטרליה. הפרלמנט הבריטי העניק לה עצמאות מלאה, ומעמד של ממלכת חבר העמים הבריטי ב-1931 אך רק ב-25 בנובמבר 1947 הכריז הפרלמנט הניו זילנדי על ניו זילנד כמממלכה עצמאית. ניו זילנד הייתה הראשונה שהעניקה לנשים זכות בחירה שווה לזכותם של הגברים בשנת 1893, אך עד שנת 1919 לא הורשו נשים להיבחר לפרלמנט.
מלחמת העולם הראשונה והשנייה.
מאז שהסתיימו הסכסוכים בין המתיישבים האירופים למאורים במאה ה-19 לא הייתה ניו זילנד נתונה במלחמה על שטחה. במהלך מלחמת העולם הראשונה שלחה ממשלת ניו זילנד חיילים רבים לכוחות אנזא"ק המשותפים לאוסטרליה וניו זילנד שלחמו בקרב גליפולי ובגזרת המזרח התיכון, וכן כוחות נוספים שנלחמו כחלק מצבא בריטניה. בין היתר השתתפו חיילים ניו זילנדיים בכיבוש סמואה המערבית מידי גרמניה, וניו זילנד המשיכה להחזיק בה עד להכרזת העצמאות של סמואה, בשנת 1962.
במלחמת העולם השנייה נשלחו חיילים ניו זילנדיים ללחום לצד הבריטים על אדמת אירופה. עם התפתחות חזית הלחימה בין ארצות הברית ליפן באוקיינוס השקט התבצעו אף הכנות למקרה של פלישה יפנית לניו זילנד, עם זאת רוב החיילים הניו זילנדיים המשיכו להילחם על אדמת אירופה והגנת מימיה של ניו זילנד הופקדה בעיקר בידי חיל הים של ארצות הברית. שיתוף הפעולה עם ארצות הברית ואוסטרליה במהלך המלחמה הוביל לכריתת ברית הגנה אסטרטגית בין שלוש המדינות בשנת 1951. ברית זו נקראה ברית ANZUS, אך בשל מדיניות הגרעין של ניו זילנד, שהכריזה ב-1985 על כל שטחה כאזור ללא גרעין (Nuclear-free zone), לא יכלו עוד ספינות צבא ארצות הברית לעגון בנמלי ניו זילנד וזו הודיעה שלא תוכל לקיים את התחייבויותיה.
תמורות חברתיות וכלכליות.