אנדרסון נולד ברוקפורד, אילינוי, שם גדל, בנם של מייבל עדנה (לבית רינג) ואלבין אנדרסון. אביו היה מהגר שוודי, כמו סבו וסבתו. בנעוריו, עבד בחנות המכולת המשפחתית. הוא היה המצטיין בכיתתו בתיכון המרכזי של רוקפורד. את אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין סיים ב-1939, ואז החל ללמוד משפטים, אולם לימודיו נקטעו עקב מלחמת העולם השנייה. הוא התגייס אל צבא ארצות הברית ב-1943, וכיהן כסמל בצרפת ובגרמניה עד לסופה של המלחמה, כשהוא זוכה לארבעה כוכבי שירות. לאחר המלחמה, חזר ללמוד עריכת דין, והשיג את התואר ממחלקת המשפטים של האוניברסיטה ב-1946.
ראשית הקריירה.
אנדרסון הוסמך לעריכת דין באילינוי באותה השנה והחל בעריכת דין ברוקפורד. מעט לאחר מכן החל ללמוד בבית הספר למשפטים בהרווארד, וסיים את לימודיו שם ב-1949. במהלך לימודיו בהרווארד, לימד בבוסטון. לאחר שחזר שוב אל רוקפורד, עבד כעורך דין בחברה פרטית. לאחר מכן הצטרף אל שירות החוץ של ארצות הברית. בין 1952 ל-1955, כיהן כקצין הדיווח הכלכלי בברלין. לבסוף עזב את שירות החוץ וחזר לעריכת דין ברוקפורד.
קריירה פוליטית.
מעט לאחר חזרתו, החליט אנדרסון לרוץ לתפקיד ציבורי. ב-1956, נבחר לכהן כתובע המחוזי במחוזו באילינוי, כשהוא זוכה בבחירות המקדימות במפלגתו ולאחר מכן בבחירות הכלליות. לאחר כהונה אחת, התכונן לעזוב את תפקידו כשחבר הקונגרס ליאו אלן, שכיהן כבר עשרים ושמונה שנה כנציג המחוז בבית הנבחרים, הכריז על פרישתו. אנדרסון התמודד בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית - התחרות האמיתית, כיוון שרוב בוחרי המחוז היו רפובליקנים - מול ארבעה מועמדים אחרים. הוא ניצח בבחירות המקדימות באפריל ובנובמבר נבחר בבחירות הכלליות. הוא כיהן עשר כהונות בבית הנבחרים של ארצות הברית, בין 1961 ל-1981.
אנדרסון היה מחבר הקונגרס השמרנים ביותר במפלגתו. שלוש פעמים (ב-1961, 1963 ו-1965) הוא ניסה להגיש תיקון חוקתי ש"יכיר בחוקיו וסמכותו של ישו" על ארצות הברית. החוקים לא משכו תשומת לב רבה, אולם רדפו את אנדרסון במהלך ניסיונו להיבחר לנשיאות.
לאחר שהמשיך בכהונתו, האווירה בשנות השישים השפיעה על אנדרסון והוא החל לחשוב על השקפת עולמו. בסוף שנות השישים, עמדתו בנושאים חברתיים נטתה שמאלה, אולם מדיניותו הפיסקלית נותרה שמרנית. באותה התקופה, חברי בית הנבחרים ראו בו אדם מכובד. ב-1964, מונה לוועדת החוקים של בית הנבחרים. ב-1969, הפך ליושב ראש ועדת חברי בית הנבחרים הרפובליקנים, התפקיד החשוב השלישי בגודלו (לאחר מנהיג המפלגה והמצליף) במפלגה הרפובליקנית, שהייתה מפלגת מיעוט בבית הנבחרים למשך כל כהונתו של אנדרסון.
אנדרסון גילה שהוא אינו מסכים עם השמרנים במחוזו ובבית הנבחרים. לא תמיד תמך במצע הרפובליקני, למרות מעמדו הרם במפלגה. הוא ביקר את מלחמת וייטנאם, וביקר את ריצ'רד ניקסון במהלך פרשת ווטרגייט. ב-1974, על אף שביקר את ניקסון, הוא כמעט הפסיד בבחירות בשנה בה רוב הרפובליקנים איבדו את תפקידיהם. הוא נבחר מחדש עם 55% בלבד מהקולות, המירוץ הקשה ביותר בכל הקריירה שלו. שלוש פעמים לאחר היבחרו ניסו להדיחו מתפקיד יושב ראש ועדת חברי בית הנבחרים הרפובליקנים, ולאחר שג'רלד פורד הובס בבחירות של 1976, איבד אנדרסון בעל ברית חשוב בוושינגטון.
ב-1970 וב-1972, ניסה ג'ון דווין, פרופסור דמוקרטי מרוקפורד, להתמודד מול אנדרסון על תפקידו בבית הנבחרים. בשני המקרים ניצח אותו אנדרסון. בסוף 1977, הכריז הכומר דון ליון שיתמודד מול אנדרסון בבחירות המקדימות. ליון, המנוסה מול המצלמה, היה יריב עוצמתי. ליון גם הצליח לגייס תרומות רבות וזכה לתמיכת השמרנים. למרות היותו של אנדרסון דמות לאומית, הוא הצליח לנצח את ליון בבחירות המקדימות בהפרש של 16% בלבד. אנדרסון זכה לתמיכת העיתונות והדמוקרטים.
התמודדותו לנשיאות ב-1980.
ב-1978, הקים אנדרסון ועדה לבחינת התמודדותו לנשיאות, שלא זכתה להתעניינות רבה. בסוף אפריל 1979, החליט להיכנס לבחירות המקדימות, בהן התמודדו גם רונלד רייגן, בוב דול, ג'ון קונלי, הווארד בייקר וג'ורג' הרברט ווקר בוש, נוסף להרולד סטאסן, מועמד קבוע. בסוף שנת 1979, הציג אנדרסון את דרישתו להעלאת מס הדלק לצד הקטנה של 50% בדמי הביטוח הלאומי.
אנדרסון ניהל מסע בחירות בארבעה מקומות חשובים- ניו המפשייר, מסצ'וסטס, אילינוי וויסקונסין. הוא זכה לתמיכה מסוימת בקרב הרפובליקנים ומעמדו התחזק. הוא זכה לתמיכה בקרב האליטה התקשורתית, שהעריכה את רהיטותו, יושרו, עמדותיו המתונות והעובדה שבניגוד לשאר המועמדים, לא נחשב לשמרן.
עלייה.
ב-5 בינואר 1980, במהלך העימות בין המועמדים הרפובליקנים באיווה, טען אנדרסון שבניגוד למועמדים האחרים, הוא סבור שהורדת מיסים, העלאת תקציב הביטחון ואיזון תקציבי הם שילוב שאינו אפשרי. בסיכום דבריו, טען אנדרסון שעל הציבור להקריב קורבנות היום לצורך עתיד טוב יותר מחר. הופעתו הטובה בעימות הובילה לפרסומו בקרב התקשורת הלאומית.
אנדרסון השקיע פחות מאלפיים דולרים באיווה, אולם השיג 4.3% מהקולות. רשתות הטלוויזיה הציגו את אנדרסון כאדם ערכי. בבחירות בניו המפשייר, שוב השיג מעל המצופה, והגיע למקום הרביעי עם מעט פחות מעשרה אחוזים מהקולות.
במרץ 1980 הוכרז שאנדרסון ניצח במסצ'וסטס ובוורמונט, אולם למחרת התברר שהפסיד בהפרש קטן. במסצ'וסטס הפסיד לבוש בהפרש של 0.3% מהקולות ובוורמונט הפסיד לרייגן בהפרש של 690 קולות.
אנדרסון הגיע לאילינוי לאחר הבחירות בניו אינגלנד ונחשב למועמד המוביל, אולם למרות התמיכה התקשורתית התקשה במסע הבחירות. רייגן ניצח אותו עם 48% מהקולות לעומת 37%. אנדרסון הצליח בשיקגו וברוקפורד, הערים הגדולות, אולם הפסיד בדרום השמרני.
כעבור שבוע, בבחירות בקונטיקט, החליט לא לנהל מסע בחירות פעיל. הוא הגיע למקום השלישי עם 22% מהקולות. בוויסקונסין, נראה היה שיוכל לנצח סופסוף, אולם הוא הגיע למקום השלישי עם 27% מהקולות.
ריצה כעצמאי.
המצע הרפובליקני לא תמך בתיקון לשוויון זכויות או בהארכת הזמן עד לאשרורו. אנדרסון תמך בתיקון. סקרים חשפו שאנדרסון היה אהוד יותר בקרב הבוחרים מאשר התמיכה שזכה לה בבחירות הרפובליקניות. ללא כל מסע בחירות, הודיעו 22% מהבוחרים שיתמכו בו. יועציו שכנעו אותו להישאר במפלגה.
אנדרסון נאלץ להתמודד עם מספר קשיים כמועמד ממפלגה לא מרכזית: הוא היה צריך לזכות לתמיכה מספקת כדי להתמודד ב-50 המדינות ובמחוז קולומביה (בניגוד למועמדים המרכזיים), היה צריך לגייס כסף (המפלגות הגדולות זכו לכמעט שלושים מיליון דולרים מהממשלה), השגת תשומת לב תקשורתית, בניית מסע בחירות, וקושי במציאת סגן. הוא הקים צוות בחירות חדש, הצליח להתמודד בכל המדינות, גייס כסף רב והצליח להגיע ל-26% תמיכה בסקרים.
בקיץ 1980, נסע אנדרסון אל מעבר לים כדי להראות את יכולתו במדיניות החוץ, דבר שזכה לביקורת בתקשורת. המפלגות המרכזיות ערכו את ועדות הבחירות שלהם, ואנדרסון לא זכה לכיסוי. אנדרסון גם הופיע יחד עם טד קנדי והייתה זאת שגיאה גדולה. לקראת סוף אוגוסט הוא השיג בין 13 ל-15 אחוזים מהקולות.
בנוסף לכך, הייתה הבעיה של הופעה בעימותי הבחירות. הוא הוזמן להופיע למרות השגת 12% מהקולות בלבד בסקרים. בסוף אוגוסט, בחר בפטריק לוסי, מושל דמוקרטי לשעבר בוויסקונסין והשגריר במקסיקו, כסגנו. בסוף אוגוסט הגיש מצע בן 317 עמודים, מטעם מפלגת האחדות הלאומית, שהתקבל טוב. בתחילת ספטמבר התקבלה עתירתו והוא זכה להחזר הוצאות הבחירות. הוא הצליח להתמודד בכל 51 מחוזות הבחירה, ובנוסף הצליח להשיג מספיק אחוזי תמיכה כדי להגיע לעימותים הנשיאותיים.
נפילתו.
קרטר הודיע שלא ישתתף בעימותים עם אנדרסון, מה שפגע בנשיא בעיני הבוחרים. רייגן ואנדרסון ערכו עימות בבולטימור ב-21 בספטמבר 1980. אנדרסון הצליח, והסקרים הראו שהצליח לנצח במקצת את רייגן, אולם רייגן, שהוצג במהלך מסע הבחירות כרודף מלחמות, הוכיח שהוא מועמד ממלכתי ומכובד ונראה טוב. העימות היה ההזדמנות של אנדרסון להוכיח את עצמו, אולם הוא לא הצליח לנצל את ההזדמנות. בשבועות לאחר מכן, החל אנדרסון לאבד תמיכה, כשהוא יורד מ-16% תמיכה, ל-10-12% בתחילת אוקטובר. בסוף החודש, התעמת רייגן מול קרטר לבד והתמיכה של אנדרסון המשיכה להיעלם. על אף הניצחון המשמעותי של רייגן, חשפו הסקרים ששני המועמדים המרכזיים היו בשוויון אחד עם השני (47-44-8) והיה ברור שתומכים פוטנציאליים של אנדרסון עברו לתמוך במועמדים המרכזיים. בסופו של דבר, השיג אנדרסון מעט פחות מ-7% מהקולות.
רוב תמיכתו של אנדרסון באה מרפובליקנים מתונים, שהיו יותר ליברלים מרייגן. אינטלקטואלים רבים תמכו באנדרסון. היו כאלו שטענו שג'קלין קנדי-אונאסיס תמכה גם היא באנדרסון. על אף שקרטר חשש שאנדרסון יגנוב ממנו מצביעים ויגרום להפסדו, אנדרסון היה רק עוד אפשרות הצבעה למאוכזבי קרטר, שממילא לא תמכו בו. הסקרים חשפו שרוב תומכי אנדרסון העדיפו את רייגן על קרטר.
אנדרסון לא הצליח לנצח באף מחוז. הוא עדיין היה המועמד השלישי המוצלח ביותר מאז ג'ורג' וולאס ב-1968, שזכה ל-14%. הוא גם המועמד השלישי שהגיע למקום השביעי מבחינת תמיכה במועמדים שלישיים, אחרי 8.5% של ג'יימס ווייבר הפופוליסט ב-1892, 27% של תאודור רוזוולט ב-1912, 17% של רוברט לה פולט ב-1924, וולאס, ורוס פרו, שהשיג 19% ו-8% ב-1992 וב-1996 בהתאמה.
לאחר מכן תבע את מדינת אוהיו והצליח לנצח אותה בפסק דין שהאריך את תאריך היעד להגשת עצומות תמיכה במועמדים שלישיים. חוסר יכולתו לנצח את המערכת הדו-מפלגתית אילצה אותו להקים את FairVote ב-1992, ולתמוך ברפורמה שכללה פתקי בחירות בהם האזרח יכול היה לדרג את העדפותיו.
סוף הקריירה.