אף על פי שהוזמן להציג בתערוכות "אופקים חדשים", הייתה ביצירתו כבר מראשית שנות השישים קריאת תיגר על הליריות המעודנת והמפויטת של ציורי אמני הקבוצה. בשנים האחרונות של העשור החל רפי לביא להדביק לציוריו צילומים, רפרודוקציות וכרזות. הוא העמיד ביצירה אחת רמות אסתטיקה שונות (קיטש, גרפיקה שימושית, רישום ילדותי, רטוריקה חזותית פוליטית). הוא הפך את הבנאלי לאמנות וטיפח את האסתטיקה של הסתמי.
לביא הקים את קבוצת "עשר פלוס", שארגנה תערוכות שונות ששיקפו את מגוון ההשפעות האמנותיות בשנות השישים והשבעים. באותה תקופה התנסה לביא ביצירת סרטים ניסיוניים במסרטת 8 מ"מ בסגנון אותו כינה "אבסטרקט לירי-קינטי". בעבודות אלו חקר את היחס בין הדימוי לבין קליטת המשמעות באופן דומה לאמנות המושגית. בסרט "גרניום" (1974), הציג לביא שיטוט מתועד בעיר תל אביב. הסרט עבר מניפולציות טכניות שונות כגון מריחת האמולסיה באקונומיקה, חשיפת יתר של סרט הצילום ועוד. גם הפסקול של הסרט משופע מניפולציות קולאז'יסטיות. לביא בוחר "להצמיד קטע של כינור של פגניני לתמונה דהויה עד כדי הפשטה של רחוב יונה הנביא (שבו התגורר). תנועת ההליכה של המצלמה, הנעשית יותר ויותר נמרצת, וטשטוש הפרטים גורמים למטמורפוזה של הרחוב". בהמשך מתחלפת המוזיקה בשיחה שבה מספר המוזיקאי ג'ון קייג' שלושה סיפורים. בהמשך הסרט צירף לביא הקלטה מן הרדיו ובה הוא מתאר את אנדרטת השואה של יגאל תומרקין אשר מוצבת בכיכר רבין, פסל של אילנה גור, ופסל רחוב נוסף.
בתערוכה "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית", שנערכה במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 1986, באצירתה של שרה בריטברג-סמל, ניסחה ברייטברג-סמל את סגנון "דלות החומר" הישראלי, כשלביא משמש כמודל העיקרי של סגנון זה. בשנת 1989 עבד במשותף עם העיתונאי ומבקר האמנות אדם ברוך על ספר שאמור היה לשמש מפתח לאמן ולמקומו בשדה האמנות, אך על אף שהתחקיר לספר הושלם, והשיחות אף תועדו על ידי הצלמת מיכל היימן. הספר מעולם לא ראה אור.
במשך השנים הפך לביא לאחד המשפיעים העיקריים על הציור הישראלי בן זמנו; במשך 35 שנים היה מורה סמכותי במדרשה למורים לאמנות ברמת השרון, וחנך דורות של אמנים. בין תלמידיו הנודעים האמנים יאיר גרבוז, דגנית ברסט, מיכל נאמן, תמר גטר, אהוד פקר ואחרים.
בשנת 1999, עם יציאתו של לביא לגמלאות מהוראה במדרשה לאמנות במכללת בית ברל, יצא לאור גיליון של כתב העת "המדרשה", שהוקדש לכבודו של לביא. בין המשתתפים בגיליון: העיתונאי אדם ברוך, הקריקטוריסט דודו גבע, הציירים תמר גטר, מיכל נאמן, דוד גינתון, יאיר גרבוז, משה גרשוני ונורית דוד, הצלמת מיכל היימן, המשורר מאיר ויזלטיר והאוצר יונה פישר.
בשנת 2002 נערכה במוזיאון ישראל בירושלים רטרוספקטיבה ליצירתו של לביא, באצירתה של שרית שפירא.
בשנת 2005 הציג לביא תערוכת יחיד בגלריה גבעון שנקראה: "ערבי - שפם סגול", ושסיכמה את עבודתו של האמן בשנתיים מאז התערוכה הגדולה במוזיאון ישראל. באותה שנה עבר האמן דירה, ובצעד מפתיע תרם את אוסף האמנות הישראלית העשיר שלו למשכן לאמנות על שם חיים אתר שבקיבוץ עין חרוד מאוחד.
ב-7 במאי 2007 נפטר לביא בביתו בתל אביב עקב מחלת סרטן הלבלב. גופתו נתרמה לאוניברסיטת תל אביב. את טורו האחרון ב"עכבר העיר", שהופיע ימים מעטים לאחר פטירתו, חתם במילים "זה הטור האחרון שלי. אהבתי לכתוב אותו."
ביוני 2012, הוצגה תערוכת יחיד של לביא בגלריית מונטיפיורי בתל אביב אשר כללה עבודות נייר מוקדמות משנת 1956 ועד שנות ה-60 המאוחרות.
בנו הוא העיתונאי אביב לביא.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ציירים ישראלים]]
[[קטגוריה:מבקרי מוזיקה ישראלים]]
[[קטגוריה:תל אביב-יפו: אישים]]
[[קטגוריה:זוכי פרס דיזנגוף]]
[[קטגוריה:סגל העיר]]
[[קטגוריה:ישראלים שתרמו את גופתם למדע]]
[[קטגוריה:בוגרי הנוער העובד והלומד]]
[[קטגוריה:קבוצת עשר פלוס]]
[[קטגוריה:סגל המדרשה לאמנות]]
[[קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות ירקון]]
[[קטגוריה:ישראלים שנפטרו מסרטן הלבלב]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1937]]
[[קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2007]]
סמל איסלנד
סמל איסלנד (Skjaldamerkið, באיסלנדית) מתאר את ארבעת השומרים של איסלנד על פי מחזור העולם, עומדים על לוח בזלת עם דגל איסלנד במאונך, בחזית. השור הוא השומר של דרום מערב איסלנד, העיט הוא השומר של צפון מערב איסלנד, הדרקון הוא שומר צפון מזרח איסלנד וענק הסלעים שומר על דרום מזרח איסלנד. הם מתוארים בסמל לפי הסדר הזה.
הממשלה האיסלנדית היא היחידה שרשאית להשתמש בסמל הזה על גבי הדגל. הסמל מופיע על גבי המטבעות באיסלנד ועל המסמכים הרשמיים של המדינה.
חוג'ייראת
סמל נורווגיה
סמל נורווגיה הוא אחד העתיקים באירופה, מקורו הוא על גלימת אנשי בית המלוכה.
הסמל הוא מגן אדום שעליו אריה זהב זקוף, לראשו כתר ובידו גרזן שראשו כסף. מעל המגן, כתר מלכותי.
במהלך השנים עיצוב הסמל השתנה מעט, בהתאם לאופנת הסמלים באירופה. בשנת 1280, אריק מגנוסון הוסיף את הכתר לאריה, וכן את הגרזן. במהלך ימי הביניים ידית הגרזן התארכה רבות, עד שנראתה כמו חנית, אולם בשנת 1844 הושב הגרזן לסמל, במקומה של החנית. בשנת 1905 ממשלת נורווגיה שינתה שוב את הסמל - שינתה את צורת המגן למשולש, וקבעה כי האריה צריך להיות מעט יותר זקוף. הסמל הנוכחי אושר על ידי הוקון השביעי, מלך נורווגיה ב-20 במאי 1922.
סמל קליפורניה
סמל מדינת קליפורניה (באנגלית: Seal of California) או החותם הגדול של מדינת קליפורניה (The Great Seal of the U.S. state of California) אומץ על ידי האספה החוקתית של המדינה בשנת 1849. הסמל עוצב מחדש בשנת 1937.
תיאור הסמל.
בסמל מופיעה אלת החכמה מינרווה, דב גריזלי - שהוא החיה המסמלת את המדינה באופן רשמי, האוכל מאשכול ענבים המסמלים את תעשיית ייצור היין של המדינה, אלומת חיטה - המסמלת את ענף החקלאות המהווה מרכיב חשוב בכלכלת המדינה, וכן כורה המסמל את הבהלה לזהב ואת ענף המכרות, וספינה מייצגת את המסחר ואת הכלכלה של המדינה. בסמל מופיע מפרץ סן פרנסיסקו ונהר סקרמנטו, וכן מוטו המדינה: "יוריקה" - "מצאתי" (Eureka) - המתאר את גילוי הזהב במדינה.
סביב הסמל מצויים 31 כוכבים המסמלים את היותה של קליפורניה המדינה ה-31 המצטרפת לארצות הברית.
האלה מנרווה "נולדה" כאדם בוגר לאחר שקפצה מראשו של האל יופיטר ועל כן היא מסמלת את מדינת קליפורניה שהפכה למדינה מבלי להיות קודם טריטוריה.
מחדי מחדויקיה
עאבוד
עאבוד (בערבית: عابود) הוא כפר ברשות הפלסטינית בשומרון, השוכן בסמוך ליישוב בית אריה ועופרים. בכפר מתגוררים כ-2,300 תושבים, מוסלמים ונוצרים (קתולים ויוונים-אורתודוקסים). ליד הכפר נמצאים מעיינות רבים, המהווים חלק ממקורות נחל הירקון. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה אוכלוסיית עאבוד 2,667 תושבים.
היסטוריה.
במרכז הכפר נמצאים שרידים מהתקופה הרומית בארץ ישראל. בסמוך לעאבוד נמצאים שרידי כנסייה עתיקה על שם ברברה הקדושה; כנסייה זו, שהייתה ממוקמת בראש גבעה ממערב לכפר, הוקמה בתקופה הביזנטית. ב"מקטעא עאבוד" שליד הכפר נמצאו מערות קבורה קדומות מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל. מערה אחת ביניהן מפוארת במיוחד, ובכניסה לה מוצב משקוף מעוטר בגילופי זרים, אשכולות ענבים ועלי גפן.
בתקופת השושלת הפאטמית נזיר בן הכפר הקים את מנזר "דיר אל כאוכב" סמוך לכפר. בכנסיית מרי הקדושה שבכפר, יש כתובת בארמית סורית המציינת שהכנסייה הוקמה בשנת 1058.
התקופה הצלבנית.
בתקופה הצלבנית נקרא הכפר "קאסל סנטה מריה" (Casale Santa Maria), רוב התושבים היו נוצרים אורתודוקסים ועסקו בחקלאות והכפר לא היה מבוצר. מיעוטם של התושבים היו מתיישבים צלבנים, שעזרו בשיפוץ והרחבת הכנסייה בכפר. בשנת 1167 מכר בלדווין הרביעי, מלך ירושלים את הכפר למסדר ההוספיטלרים. ההוספיטלרים השתמשו בהכנסות מהכפר למימון רכישת לחם לבית החולים שלהם בירושלים.
התקופה האיובית.
בשנת 1225, יאקות אל-חמאווי כתב כי עבוד הוא "כפר קטן בג'ונד פילסטין, ליד ירושלים. השם הוא במקור מעברית, ועבר ערביזציה".
התקופה העות'מאנית.
בשנת 1870, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, והעריך שגרו בו כ-800 תושבים, מחציתם נוצרים אורתודוקסים ומחציתם מוסלמים. גרן כתב:.
תקופת המנדט הבריטי.
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בעאבוד הייתה אוכלוסייה של 754 נפש, 352 מוסלמים ו-402 נוצרים. במפקד 1931 נמנו בכפר 215 בתים מיושבים ב-910 נפשות, מעט מעל מחציתם נוצרים והשאר מוסלמים.
בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל צוין מספר תושבי הכפר כ-1080 ושטחו נרשם כ-15,007 דונם, מתוכם 7 דונם של אדמה ציבורית.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
לאחר 1967.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עברה עאבוד משליטה ירדנית לישראלית.
בפברואר 1980 חתם מפקד אזור יהודה ושומרון, תת-אלוף בנימין בן אליעזר, על צווים לתפיסת שטח של כ-1000 דונמים של תושבי הכפר לצורך הקמת ההתנחלות בית אריה-עופרים (שנקרא בתחילה "לבונה"). הממשלה אישרה את התוכנית למרות התנגדותו של סגן ראש הממשלה יגאל ידין לתוכנית, מכיוון שלא הייתה סיבה ביטחונית לבצע את ההפקעה.