בשנת 1958 יצא עם משפחתו לארצות הברית למטרת לימודים. הוא סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון ותואר שני בכלכלה בשנת 1962 באוניברסיטת קולומביה. במהלך לימודיו עבד בשגרירות ישראל כנהגו של אבא אבן. לאחר סיום לימודיו שב עם משפחתו לארץ והפך שותף בחברת הספנות "נתיבי הים התיכון". מאוחר יותר הקים חברת ספנות משלו בשם "ספינות". בסוף שנות ה-60 הפעיל ספינה בשם "היי דרומה" שהובילה מים ואספקה למפרץ שלמה ובמקביל הובילה תיירים בין חופי סיני.
בשנת 1973 התארח בתוכנית "חיים שכאלה" בטלוויזיה הישראלית.
סרט התעודה של רונן זרצקי ויעל קיפר "החול והים" משנת 2008 מציג את סיפורם של אייק אהרונוביץ' ושל חברו ל"אקסודוס", מרדכי רוזמן, ועוקב אחר חייהם, 60 שנה לאחר פרשת "אקסודוס".
ב-23 בדצמבר 2009 הלך אייק לעולמו ונטמן ליד קבר רעייתו, איירין, בקיבוץ גבעת חיים מאוחד. הוא הותיר אחריו שתי בנות.
בהלוויה הוקרא שירו של נתן אלתרמן, "נאום תשובה לרב חובל איטלקי", שהפך להמנון מפעל ההעפלה ושיר הצדעה לימאים שהובילו את הספינות לחופי הארץ. בהלוויה השתתפו אנשי פלמ"ח, פלי"ם והמוסד לעלייה ב'. המשורר חיים גורי והפזמונאי והבמאי שאול ביבר, שניהם אנשי הפלמ"ח לשעבר, נשאו דברים על רב החובל שהוביל את "אקסודוס".
סמל טנזניה
סמל טנזניה כולל מגן האבירים, דגל המדינה ומשולש הזהב.
החלק הזהוב מסמל את המינרלים של המדינה, החלק בצבע האדום מתחת לדגל מסמל את הפוריות של האדמה והגלים מסמלים את הים, האגמים והחוף של המדינה.
בחלק הזהוב מופיע לפיד זוהר המסמל חירות, לימודים וידע. החנית מסמלת את ההגנה על החירות. גרזן ומעדר מסמלים את הכלים שתושבי המדינה מנצלים לפיתוח המדינה.
המגן עומד על הר קילימנג'רו. שיני הפילים
נתמכים על ידי גבר ואישה עם שיח שום על רגלי הגבר ושיח כותנה על רגלי האישה. הם מסמלים את נושא שיתוף הפעולה.
סיסמת המדינה כתובה בסוואהילי ואומרת "חירות ואיחוד"
סמל מאוריטניה
סמל מאוריטניה מבוסס על דגל המדינה ואומץ ב-28 בנובמבר 2018.
צבעיו הם ירוק, צהוב ואדום - הצבעים הכלל-אפריקאיים.
הכוכב והסהר מסמלים את האסלאם, הדת השלטת במדינה. הכיתוב הוא "הרפובליקה האיסלאמית של מאוריטניה" בערבית ובצרפתית.
בשנת 2018 שונה הצבע הירוק שבמעגל החיצוני לצבע האדום, כדי להתאים לדגל המדינה החדש שאומץ שנה קודם לכן.
אוגוסטו סזאר סנדינו
שביתת הימאים הגדולה
אייק אהרונוביץ'
סמל מאלי
תיאור הסמל של מאלי נכלל בחוק שאושר ב-20 באוקטובר 1973.
סיסמת המדינה היא "Un Peuple, Un But, Une Foi" (אומה אחת, מטרה אחת, גורל אחד) כפי שצוין בפרק 25 של החוקה. הסמל עגול ורקעו כחול.
מרכז הובלה
בארטלי קראם
בארטלי קראם (באנגלית: Bartley Cavanaugh Crum; 1900 - 9 בדצמבר 1959), עורך דין אמריקאי, חבר ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, ידיד הציונות ומדינת ישראל. הגן על עשרה ידוענים מאנשי תעשיית הקולנוע האמריקאית מהוליווד שהואשמו על ידי ועדת החקירה של הסנטור ג'וזף מקארתי בפעילות קומוניסטית "אנטי אמריקאית".
ראשית דרכו.
ברטלי קאוואנו קראם נולד בשנת 1900 בארצות הברית כבן להורים אירים קתולים. היה עורך דין ופעיל פוליטי. בשנות השלושים שימש כעורך דין של תאגידים גדולים בקליפורניה, שמשרדו בסן פרנסיסקו. עם לקוחותיו נמנה תאגיד העיתונות של ויליאם רנדולף הרסט.
קראם היה פרקליט צמרת ואיש החברה הגבוהה. הוא נהג להתלבש בהידור ובביתו נהג לארח ידוענים ואנשי שם כסנטור היהודי יעקב יעבץ, שחקנית הקולנוע ג'ואן קרופורד ומנהלי תאגידים גדולים.
קראם היה איש סודם של לקוחו, איל העיתונות, הרסט ושל המדינאי הרפובליקאי ונדל וילקי וכן התוודע להארי טרומן.
את פעילותו הפוליטית החל כתומך המפלגה הרפובליקנית, ובבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו בשנת 1940, שבהן עמד לבחירה זו הפעם השלישית הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, תמך קראם במתמודד הרפובליקני ונדל וילקי.
במרוצת הזמן נטה לעבר המפלגה הדמוקרטית. בשנת 1944, כאשר עמד הנשיא רוזוולט לבחירה בפעם הרביעית, ייסד קראם גוף בשם "רפובליקנים למען רוזוולט", למרות שעד אז היה יועצו ואיש סודו של ונדל וילקי. מאז ואילך תמך בכל מערכות הבחירות לנשיאות במועמד הדמוקרטי.
בוועדת החקירה האנגלו-אמריקאית.
עם תום מלחמת העולם השנייה התחדש ביתר שאת מאבקו של היישוב העברי להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. המחתרות הגבירו את פעולתן ובאוקטובר 1945 הוקמה תנועת המרי העברי שהייתה ארגון גג להגנה, לאצ"ל וללח"י. הפעולה המתואמת הראשונה של תנועת המרי העברי בוצעה ב-1 בנובמבר 1945, כאשר נעשו 135 מעשי חבלה במסילות הברזל ותנועת הרכבות בארץ שותקה. לאחר פעולה זאת באו פעולות נוספות שפגעו במוסדות השלטון ובאנשי הרשות של המנדט הבריטי. בה בעת לחץ הממשל של הנשיא טרומן להתיר כניסתם של פליטי השואה היהודים - העקורים, לארץ ישראל.
שר החוץ הבריטי החדש, שנכנס לתפקידו עם עליית מפלגת הלייבור לשלטון, ארנסט בווין, שהתגלה עד מהרה כאויב הציונות והיישוב היהודי, העלה הצעת פתרון והיא הקמת ועדת חקירה משותפת בריטית-אמריקאית שתמליץ איך לפתור את בעיית ארץ ישראל. בווין היה סבור כי הוועדה, שמחצית חבריה בריטים שימלאו את רצון ממשלתם, ומחציתה אמריקאים שבקרבם בוודאי לא תהיה תמימות דעים, יביאו לתוצאות הרצויות לו, דהיינו כי הוועדה תחליט שאין להקים מדינה יהודית בארץ ישראל ואין להתיר כניסת העקורים לשטחה. לבווין נועדה אכזבה מרה, שניים מחברי הוועדה, ריצ'רד קרוסמן הבריטי ובארטלי קראם האמריקאי, התגלו כאוהדי העניין הציוני וכתומכים בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל ובעליית העקורים אליה.
בוועדה היו שישה חברים בריטים ושישה חברים אמריקאים ובהם בארטלי קראם ופרופסור ג'יימס מקדונלד (לימים השגריר האמריקאי הראשון בישראל), שהיה מומחה לענייני פליטים. הוועדה התכנסה לראשונה בוושינגטון הבירה ב-5 בינואר 1946. לאחר מכן יצאה ללונדון על מנת להתרשם מן העמדה הבריטית. היא הגיעה ללונדון ב-23 בינואר 1946. בלונדון התחלקה לארבע קבוצות שעמדו לצאת לאירופה כדי לעמוד מקרוב על מצב הפליטים. קבוצה אחת יצאה לברלין, אחרת לפריז, אחרת לליבק וקבוצה שכללה את בארטלי קראם, ריצ'רד קרוסמן ונציג בריטי נוסף, סר פרדריק לאגט, יצאה לפרנקפורט. ב-11 בפברואר 1946 הגיעו השלושה למחנה עקורים בבווריה. הם נתקבלו בדגלים ובתשואות על ידי העקורים. סיר פרדריק לאגט העיר: "אין שום עדות לכך שגרמניה ממחישה לעצמה או מתחרטת על אשר עשתה ליהודים". בארטלי קראם הוסיף: "אם לשפוט לפי דברי האנשים עמם שוחחנו אין אפילו סיכוי קל ביותר שהם יחזרו לבתיהם או יישארו כאן. הם בוודאי לא יסכימו לשמוע על אזור יהודי בגרמניה. הם בהלך רוח שאדמת גרמניה מתועבת בעיניהם".
לאחר ביקורו במחנות העקורים הצהיר קראם בפני עיתונאי אמריקאי כי לדעתו הנשיא טרומן לא ויתר על דרישתו להתיר את כניסתם של 100,000 עקורים יהודים לארץ ישראל. לעומת זאת חברו לקבוצה פרדריק לאגט הבריטי הביע דעה שונה, לדבריו אם תנקוט בריטניה במדיניות פרו-ציונית, היא תמצא את ברית המועצות מארגנת את העולם הערבי נגדה. ב-6 במרץ 1946 הגיעה הוועדה לירושלים והשתכנה בבנין ימק"א.
בישיבות הוועדה הופיעו בפניה מטעם הצד הערבי, בהיעדרו של המופתי חאג' אמין אל-חוסייני שישב בכלא בצרפת כפושע מלחמה, בן דודו של המופתי ג'מאל אל חוסייני, ששוחרר על ידי הבריטים לצורך כך ממעצרו ברודזיה, בה נכלא בשנת 1941 כסוכן נאצי.
מן הצד היהודי הופיעו נשיא ההסתדרות הציונית פרופ' חיים ויצמן ויושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית דוד בן-גוריון. כן הופיעו בפני הוועדה נציגי הוועד הלאומי, הספרדים ואגודת ישראל. תנועת המרי העברי והשומר הצעיר הגישו לוועדה תזכירים בכתב.
במהלך הדיונים לא הסתיר קראם את אהדתו לעניין הציוני ושאל את העדים מטעם היישוב שאלות מדריכות שעזרו להם להסביר כראוי את עמדתם. כך היה כאשר הד"ר ויצמן הופיע בפני הוועדה ב-8 במרץ 1946. קראם ביקש מד"ר ויצמן לחזור על תוכן שיחתו עם וינסטון צ'רצ'יל באוקטובר 1944. ד"ר ויצמן השיב כי צ'רצ'יל אמר לו בשיחתם כי עם סיום המלחמה הוא והנשיא רוזוולט מתכוונים להיכנס לעומק בעיית ארץ ישראל ולמצוא לה פתרון. ד"ר ויצמן הוסיף כי קיבל את הרושם שצ'רצ'יל היה מלא תקווה וכי "בפעם הראשונה בימי חיי ראיתי אור בקצה המנהרה הארוכה". לדבריו, צ'רצ'יל לא העלה תוכניות מפורטות, אולם ויצמן התרשם כי צ'רצ'יל רמז על אפשרות של חלוקה.
על שאלה נוספת של קראם שנשמעה כשאלה מכשילה, האם הקמת מדינה יהודית לא תכפה את המיעוט היהודי על הרוב הערבי בארץ, השיב ד"ר ויצמן כי כפייה פירושה שימוש בכוח, אך אם תיפתח הארץ לעליית יהודים ויתאפשר להם להתפתח, לא יהיה זה בלתי דמוקרטי אם הדבר ייעשה מבלי לפגוע בערבים. אם תקום מדינה יהודית יזכו בה הערבים למלוא החופש בתרבות, בלשון, בתחום המוניציפלי ובכל תחומי החיים. היהודים אינם רוצים לשלוט על הערבים במובן של נטילת זכויותיהם הטבעיות והתערבות באורח חייהם. קראם המשיך ושאל את ויצמן אם הצעותיו לשבת עם מנהיגי הערבים, שנדחו מדי פעם בפעם, בעינן עומדות. על כך השיב ד"ר ויצמן: "בהחלט, בכל מקום, בכל רגע, לא איבדתי את התקווה".