היעל הבזוארי חי בשטח פעילות קבוע קטן יחסית. השטח לרוב יכלול צוקים, גבעות, סלעים ואזור מיוער בבתי גידול שאינם צחיחים. היעל הוא בעל חיים יומי או לילי בהתאם לנוכחות טורפים ופעילות אנושית. זכרים מבוגרים נוטים לנוח במקומות מוגנים כמו מערות במשך היום ולחפש מזון בלילה. היעל הבזוארי ניזון מעשבים ועשבי תיבול, והוא נוהג לעיתים קרובות לטפס על עצים על מנת להגיע לעלים; היעלים נצפו על ענפי עצים בגובה של 6 מטר מהקרקע. כאשר יהיה בסביבתם מקור מים זמין היעלים ישתו באופן קבוע - בדרך כלל בשעות הבוקר והערב או אפילו לאחר רדת החשיכה. לטענת מספר חוקרי טבע יעל בזואר מסוגל להתקיים ללא מים למשך זמן רב מאוד.
ליעל בזואר יש חפיפה עם אוכלי עשב רבים בתחומי תפוצתו כמו צבי פרסי, צבי הודי, צפיר האלפים, כבש אוריאל, יחמור פרסי, אייל הכרמל, ואייל אדום, ובהרי הקווקז הוא מצוי במקביל לחלק מהטווח של יעל קווקזי מזרחי. עם זאת הוא אינו נוטה להתחרות עם האחרון על מקורות מזון מכיוון שהוא מאכלס אזורים נמוכים יותר.
היעל הבזוארי זריז מאוד על פני בית הגידול הסלעי והתלול, והוא מנצל זאת כדי להימלט מטורפיו. בנוסף יש לו חושים חדים של ראייה ושמיעה. בין טורפיו העיקריים ניתן למנות נמר פרסי, נמר אנטולי, זאב הודי, ברדלס אסייתי ובעבר אף טיגריס כספי ואריה אסייתי, והגדיים עלולים להיטרף גם על ידי קרקלים, שועלים ותנים זהובים.
איומים ושימור.
היעל הבזוארי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "פגיע" (VU), בשל ירידת משמעותית של האוכלוסייה ששיעורה הוא בלמעלה מ-30% על פני 21 שנים, כתוצאה מהרס בית הגידול, מהפרעה אנושית ומציד.
האיומים העיקריים כיום ליעל בזואר בטורקיה, איראן ואפגניסטן, הם ציד לא חוקי, תחרות על מזון עם בעלי חיים מקומיים, ואובדן בית גידול על ידי ניצול הקרקע לחקלאות או מרעה של עדרי צאן. באזור הקווקז יש השפעה שלילית על היעל גם בשל המלחמה המתמשכת בין ארמניה לאזרבייג'ן סביב חבל נגורנו קרבאך, או בשל המוג'אהדין הקווקזי הפעיל בגבול רוסיה-גאורגיה וגרורות של מלחמת האזרחים הגאורגית. בלבנון ובסוריה הייתה תוכנית משותפת להחזרת היעל להרי קלמון, אך בשל מלחמת האזרחים בסוריה סביר להניח שהתוכנית אינה ישימה כיום.
יעל בזואר מצוי במספר אזורים מוגנים באיראן, רוסיה, גאורגיה, ארמניה, טורקיה ואזרבייג'ן.
אין אומדן אוכלוסייה עולמי ליעלי בזואר. למרות טווח התפוצה הרחב שלו, הוא כנראה נדיר מאוד או נפוץ בדלילות בחלקים רבים מהטווח ההיסטורי שלו כמו באפגניסטן ועיראק. עם זאת, יש עדויות על התאוששות של האוכלוסייה באזורים מסוימים שבהם יש הגנה נאותה עליו. המספרים גבוהים בוודאות מ-20,000 פרטים.
היעל הבזוארי והאדם.
יעל בזואר הוא בין בעלי החיים הפופולרים בציד-חובבים במזרח התיכון ובאמריקה וניצוד במיוחד עבור קרניו הגדולות. עונת הציד של תת-המין היא בדרך כלל מ-1 באוגוסט עד 30 במרץ. מכיוון שהיעל נוטה לחיות גם באזורים סלעיים נגישים, קל יותר לצודו ממיני יעלים אחרים. שיטת הציד העיקרית היא שכיבה במארב וקריאה ליעל באמצעות חיקוי קול של זכר.
ישנם כלאיים בין יעל בזואר לעז הבית (בדומה ליעז) שהוכרו כתת-מינים נפרדים במועדוני ציד בינלאומיים. ניתן למצוא יעלי כלאיים כאלו סביב אזורים מיושבים בטורקיה, ולעיתים הם חיים בעדרים משלהם ולא מתערבבים עם עיזי הבית. הכלאיים נוטה להיות דומה יותר ליעל הבזוארי, אולם יש לו אוזניים ארוכות יותר בדומה לעז והשיער שלו נוטה להיות ארוך ושעיר בהשוואה לפרטי פרא טהורים. ההבדל העיקרי בין פרטי הכלאיים לפרטי הבר הוא הקרניים שצומחות לצדדים בצורה משמעותית.
יעל סינדי
יעל סינדי (שם מדעי: "Capra aegagrus blythi"; מוכר גם כעז בר סינדית או כעז סינד), הוא אחד מששת תת-המינים של עז הבר האנדמי לדרום ומערב פקיסטן לצד קרובו יעל צ'ילטאני. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1875 על ידי הבוטנאי הבריטי בהודו - אלן אוקטוויאן הומה. שמו הרשמי ניתן לו עקב תפוצתו העיקרית שנופלת בתחומי מחוז סינד שבפקיסטן, בעוד ששמו המדעי הוא על שם הזואולוג הבריטי אדוארד בליט. למרות היותו תת-מין של עז הבר, הוא נקרא "יעל" בשל הדמיון של הזכרים ליעל נובי למשל, יותר מאשר לעז הבית.
קרניים.
זכר היעל הסינדי מתאפיין בזוג קרניים ארוכות ומרהיבות בצורת סהר או חרב מעוגלת, והמבנה שלהם אופייני לעיזי הבר: הקרן צומחת לכיוון מעלה בזווית מועטת לצדדים, והיא עולה ומתעגלת בהדרגה לאחור עד שהיא יוצרת חצי או 3 רבעי עיגול. מכיוון שהקרן צומחת בזווית לצדדים, במבט מלפנים הקרניים ייראו בצורת "M". מיקום הקרניים אצל יעל סינד, הוא במרכז הקרקפת מעל העיניים, ולעיתים בשל העובי שלהם הן מתפשטות גם מעט למצח. בבסיס יש בין הקרניים רווח קטן אך ניכר, והרווח ביניהן עולה בהדרגה ככל שהקרן גדלה; בקצוות למשל המרחק עשוי להגיע לחצי מטר או יותר. הקרניים של יעל סינד נחשבות לעבות יחסית, אולם הן צרות יותר בהשוואה לקרני ה"יעלים האמיתיים" וכנ"ל לגבי קצוות הקרן. משטח הקרן הקדמי הוא מעוגל, בעוד שהמשטח האחורי שטוח; ניתן להבדיל בנקל בין קרני היעלים האמיתיים לבין קרני יעל סינד; בעוד שליעל האמיתי יש כפתורים בולטים לאורך חזית הקרן, ליעל סינד יש חריצים עמוקים בלבד, ותחת הכפתורים יש לו לאורך הקרן שידרה בולטת שמתחילה בבסיס ומסתיימת בשליש העליון. השידרה אינה אחידה לחלוטין, ולעיתים יש בה שקעים או בליטות גדולות שמזכירות במעט את קרני היעל האמיתי.
לנקבות יעל סינד יש קרני-פגיון דקות וקצרות יותר בצורת "V", והן ישרות כמעט לגמרי לבד מקימור קל לאחור. אין להן כלל שידרה בולטת אלא חריצים דקים בלבד, ומוטת הקרניים שלהן קטנה מאוד. צבע הקרניים של שני הזוויגים הוא אפור בהיר, וחום חלודה או ברונז'ה. קצוות הקרן של הזכר עשויות להיות כהות במעט.
אנטומיה ומראה.
הפרווה של היעל הסינדי קצרה ודקה ומותאמת לאקלים המדברי והסלעי שבו הוא חי; בחורף, כאשר יורד שלג בהרים והטמפרטורות קרירות יותר הפרווה הופכת לעבה וגסה במעט. צבע הפרווה הכללי אצל נקבות וזכרים צעירים דומה מאוד ליעל הנובי: צהבהב וכתמתם חולי עם שילוב של שערות אדמדמות ואפרפרות - מספק הסוואה מצוינת בסביבה המדברית. המותניים, הגחון, המפשעה, החזה והברכיים בצבע לבן בוהק, ועל חזית הרגליים יש רצועות שחורות בולטות. הזנב בצבע חום-שוקולד כהה.
הפרווה של הזכרים המבוגרים לעומת זאת, מתבהרת עם הגיל לצבע כסוף עד אפרפר-לבן קרמי בצלעות, בצוואר ובגב; בנוסף ובאופן מנוגד, אצל הזכרים המבוגרים חלקים מסוימים בפרווה מתכהים לצבע חום שוקולד או שחור: על חזית הרגליים וצדדי המפשעה יש רצועות כהות דקות, מעל המותניים ישנו פס שחרחר דקיק ולאורך הגב - מהעורף עד לעוקץ הזנב - יש קו של שערות סמורות כהות שהופך לרעמה גדולה בעיקר באזור הכתף. על פני החזה והחלק התחתון של הגרון יש כתם רחב בצבע שחור דהוי, ומכל צד נמשך ממנו פס עבה בצבע זהה עד לכתפיים הכהות; כתוצאה מכך נוצרת סביב הצוואר "אדרת" שחורה. מעבר לכך שהם דהויים, הפס הגבי והאדרת של יעל סינד עלולים לעיתים קרובות להיות בצבע חום בהיר או אדמדם, בניגוד למשל לפס הגבי והאדרת של יעל בזואר שיהיו תמיד בצבע שחור עמוק וברור.
ראשו של היעל הסינדי בצבע אדמדם-צהבהב בהיר באזור הלחיים ואדמדם כהה יותר באזור החרטום. לפרטים מבוגרים הלחיים יהיו בצבע כסוף או חולי ואזור החרטום יהיה בצבע שחור או חום שוקולד. לשני הזוויגים יש סימוני פנים הכוללים זוג פסים - חום כהה ולבן קרמי - שנמשכים במקביל מהעין עד לפה בדומה לצבי, אם כי אצל הזכרים הפס הלבן עלול להתחלף בזוג גבות גדולות ולבנות מעל העין. האוזניים של יעל סינד מתחלקות בין אפרפר וצהבהב בצד החיצוני לשחרחר ולבנבן בצד הפנימי. קצוות האוזן יהיו שחורות לעיתים. זכר היעל הסינדי מתאפיין בזקן שחור בולט בסנטר בניגוד לנקבות, ובגיל מבוגר הוא הופך להיות ארוך, עבה וגס מאוד - אף יותר משל יעל סיבירי.
מבנה גופו של יעל סינד ארוך, כבד ומוצק, ויש לו צוואר בינוני ועבה התומך בראש משולש ומוארך; לנקבות הצוואר דק וארוך יותר. הרגליים שלו דקות וקצרות יחסית, והאוזניים צרות וארוכות. הפרסות השסועות שלו גדולות וחזקות ומותאמות לבית הגידול הסלעי, והזנב קצרצר, עבה ושעיר. העור בברכיים הופך עם הזמן לקשה ומשופשף לאחר שעות רביצה רבות. המצח וארובות העין בולטים על רקע הפנים. האף והעיניים של היעל קטנים למדי, והוא בעל נחיריים מחורצות ושפה עגלגלה ושסועה בחזית. הדו צורתיות הזוויגית נראית היטב אצל מין זה - הן במידות הגוף, הן בצבע הפרווה והן בקרניים.
מידות הגוף של יעל סינד:
גובה הכתפיים: 95-85 ס"מ .
אורך הראש והגוף: 140-130 ס"מ.
אורך הזנב: 15-12 ס"מ.
אורך קרני הזכר: עד 102 ס"מ.
משקל: 90-45 ק"ג.
תפוצה ואקולוגיה.
היעל הסינדי הוא תת-מין שאנדמי לדרום ומערב פקיסטן. הוא מצוי בעיקר בפרובינציית סינד ופרובינציית בלוצ'יסטן, ובמידה פחותה גם בפרובינציית ח'ייבר פח'טונח'ווה. התפוצה הגאוגרפית שלו מוגבלת לטווח הדרומי והנמוך של הרי הינדו-כוש ברמת בלוצ'יסטן ולמישורים וגבעות שמשני צידי נהר האינדוס.
בית הגידול של יעל סינד הוא באזור האקלים המדברי, וכולל מדרונות הרריים נמוכים, עם פסיפס של גבעות, יערות וחורשים דלילים, צוקים, שיחים, אדמה טרשית, משטחי ומחשופי סלע, ובאופן יוצא דופן אפילו מישורים צחיחים בגובה פני הים הסמוכים לאזור הררי במקצת. עם זאת, לרוב הוא מצוי בגבהים של 3,250-350 מטר מעל פני הים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–40 מעלות וכמות המשקעים הממוצעת היא 250–500 מילימטר לשנה.