סידני לאחר מכן נרדפת לחדר שבו הרוצח לוכד אותה. הוא מספר לסידני על החיפוש שלו אחר אמו, רינה ריינולדס, מי שהיא מזהה כמורין פרסקוט, ועל סירובה של מורין להכיר בו כבנה. לאחר מכן, הרוצח חושף את עצמו כרומן (שזייף את מותו). הוא מספר לסידני שהוא אחיה למחצה, שנולד לאחר שמורין עברה אונס קבוצתי. הוא גם אומר לסידני שהוא הסיבה לכך שבילי לומיס התחיל את הרציחות בוודסבורו, לאחר שהוא הראה לו סרטון וידאו של אביו ומורין מתנשקים. רומן כועס על סידני בגלל החיים שהיו לה עם מורין ולטענתו היו צריכים להיות שלו ורוצה לסיים את הכול בכך שיהרוג אותה ויטען כי הוא השורד היחיד של מסע הרציחות שלה. לאחר שהתמודדה עם יותר מדי רוצחים סדרתיים מטורפים בחייה, סידני נוזפת ברומן שממציא תירוצים כדי לכסות את הרצונות האישיים שלו להרוג אנשים, והם מתחילים מאבק אלים. אחרי שכמעט נהרגת, סידני מצליחה להביס את רומן על ידי דקירתו בגב ובלב. דיואי וגייל נכנסים לחדר כשרומן גוסס. הם וסידני עומדים לעזוב, אבל רומן קם על רגליו ומחדש את הניסיון לחסל את סידני. דיואי יורה בו שוב ושוב באזור החזה, אך לשווא, שכן רומן לובש אפוד מגן. בהנחיית סידני, דיואי יורה בראשו של רומן ומחסל אותו אחת ולתמיד.
למחרת, בבית המבודד של סידני, דיואי מפתיע את גייל בהצעת נישואין, אשר גייל מסכימה לה. קינקייד, שעדיין מחלים מפציעותיו, מזמין את סידני להצטרף אליו, דיואי, וגייל לצפות בסרט. סידני סוגרת את דלת הכניסה שלה, אבל זו נפתחת כעבור כמה רגעים. סידני מגיבה בחיוך לתופעה זו, ומתרחקת מן הדלת, משום שהיא מבינה שאינה צריכה לפחד עוד ושהיא מצאה חופש מן הסיוטים שליוו אותה זמן רב.
החוקים.
למרות מותו בסרט השני, רנדי עושה הופעה מיוחדת בקלטת וידאו שהדמות עשתה במהלך האירועים של צעקה 2. בקלטת הוא קובע כי אם הסרט השלישי הוא עוד סתם סרט המשך, אז הכללים המקובלים להמשך חלים. עם זאת, "אם אתה מוצא את עצמך מתמודד עם סיפור אחורי לא צפוי, ועודף אקספוזיציה, אז כללי ההמשך אינם חלים. מכיוון שאתה לא מתמודד עם המשך, אתה מתמודד עם פרק הסיום של טרילוגיה." הכללים בפרק הסיכום הסופי של טרילוגיה שונים:
לסיום רנדי ממשיך ואומר בהצלחה, וכל טוב, ושהוא יראה כמה מהאנשים בקרוב כי על פי הכללים, חלקם לא הולכים לעבור את זה. כי הוא לא, לא אם הם צופים בקלטת הזו.
קלר אפשטין
קלֵר אפשטין (18 בספטמבר 1911 - 18 באוגוסט 2000) הייתה ארכאולוגית וחוקרת ארץ ישראל. מומחית לארכאולוגיה של רמת הגולן בכלל, ושל התקופה הכלקוליתית בפרט. כלת פרס ישראל לארכאולוגיה לשנת 1995.
קורות חיים.
אפשטין נולדה בלונדון בשנת 1911 למשפחה יהודית מסורתית, ובגיל 17 החלה ללמוד באוניברסיטת לונדון. בשנת 1932 קיבלה תואר ראשון בשפות ובספרות איטלקית. היא הייתה פעילה ומדריכה בתנועת "הבונים" באנגליה.
בשנת 1937 עלתה לארץ ישראל, ובהמלצת ברל כצנלסון החלה לעבוד בוועד הפועל של ההסתדרות. בשנת 1942 היא התגייסה לחיל העזר לנשים בצבא הבריטי, והגיעה לדרגת רב-סמל.
לאחר השחרור מן הצבא התגוררה אפשטין בקיבוץ עין גב. במלחמת העצמאות הגנה על הקיבוץ מן המשלט בסוסיתא. בעקבות כיבוש סוסיתא וגילוי הכנסייה בה, חפרה במקום, התאהבה במקצוע והחליטה להיות ארכאולוגית. בשנת 1953, בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד, עברה להתגורר בגינוסר, שם שיתפה פעולה עם יגאל ידין בחפירות ארכאולוגיות בחצור.
בשנת 1962 סיימה את עבודת הדוקטורט בארכאולוגיה באוניברסיטת לונדון, כתלמידתה של קתלין קניון. הדיסרטציה עובדה לכדי ספר ("Palesinian biochrome ware", ליידן: J. Brill, 1966). ב-1965 ניהלה חפירות בתל קליל, ליד קיבוץ כפר סאלד.
לאחר מלחמת ששת הימים ניהלה אפשטין את אחת משתי חוליות הסקר הארכאולוגי ברמת הגולן (בראש החוליה השנייה עמד שמריה גוטמן), ושם חשפה תרבויות שלא היו ידועות למחקר עד אז. אפשטין המשיכה בסקר במסגרת תפקידה כארכאולוגית מחוז צפון של רשות העתיקות, ונחשבה מומחית של הארכאולוגיה של רמת הגולן בכלל, התקופה הכלקוליתית, ותופעת הדולמנים בפרט. היא חשפה 25 אתרים כלקוליתיים שלא היו ידועים עד אז, והשתתפה בהגדרת התרבות שעזרה לגלות כ"כלקוליתית הגולן".
בשנת 1985 קיבלה מטעם מוזיאון ישראל את פרס פרשיה שימל על תרומתה לארכאולוגיה של ישראל.
בשנת 1995 זכתה אפשטין בפרס ישראל על מפעל חייה בתחום הארכאולוגיה.
קליר אפשטיין
סאנפורד דול
קיהלקונה
קיהלקונה (באסטונית: Kihelkonna; בגרמנית: Kielkond) הייתה נפה במחוז סארה שבאסטוניה. היא ממוקמת במערב האי סארמאה. מצפון-מערב לה נמצאת נפת מוסטיאלה, ממזרח קארלה ובדרום למאנדה. הנפה כוללת גם את האי וילסאנדי.
שטחה של קיהלקונה 245 קמ"ר ובשנת 2003 אוכלוסייתה מנתה 1,106 נפשות. היישוב הגדול ומרכזי בקיהלקונה המשמש כמרכז האדמיניסטרטיבי, הוא העיירה קיהלקונה שעל-שמה נקראת הנפה. בנוסף לעיירה המרכזית ישנם 41 כפרים נוספים.
הנפה כוללת את שמורת וילסאנדי, ששטחה 280 קמ"ר (השטח כולל גם מים טריטוריאליים ושטחים בנפות מוסטיאלה ולמאנדה, ומשום כך הוא יותר גדול מהנפה עצמה).
במהלך הרפורמה המינהלית-טריטוריאלית בשנת 2017 אוחדו כל 12 העיריות באי סארמאה לעירייה אחת - כנסיית סאראמא.
שכונת בורוכוב
שכונת בורוכוב היא שכונה בגבעתיים, הוותיקה מבין שש השכונות שהיו הבסיס להקמת העיר. השכונה, שהוכרה כאתר מורשת במחוז תל אביב, משתרעת באזור צפון-מערב גבעתיים וגובלת בצפון בשכונת ראשונים ברמת גן, במערב בשכונת "קריית יוסף" (רחוב "אחדות העבודה") בגבעתיים, בדרום ברחוב כצנלסון (רחובה הראשי של העיר) ובמזרח בשכונת "פועלי הרכבת" (רחוב סירקין) בגבעתיים. השכונה, הנקראת על שם דב בר בורוכוב, ממייסדי הציונות הסוציאליסטית, היא שכונת הפועלים (או שכונת העובדים) הראשונה שהוקמה בארץ ישראל, ובתחומה פעלו מוסדות ומפעלים הקשורים בהיסטוריה ובתרבות בישראל.
היסטוריה.
תחילת הדרך.
כבר ב-1919 התארגנה קבוצת פועלים חברי מפלגת פועלי ציון בראשות דוד שניידרמן (איש העלייה השנייה, צבע במקצועו, אשר התגורר בפתח תקווה ועבד בתל אביב) במטרה להקים שכונת מגורים עם משקי עזר. הפועלים ביקשו להקים את ביתם בחיק הטבע ולא בלב העיר "הקפיטליסטית" תל אביב שבה עבדו. מטרת משקי העזר הייתה להבטיח אפשרות קיום מינימלי גם בזמני חוסר עבודה.
במשך כשלוש שנים נעשו ניסיונות להקמת השכונה במקומות שונים באזור תל אביב, וב-1920 הוצע לחברי הקבוצה לחבור אל מייסדי "עיר גנים" (לימים רמת גן), אך הם התעקשו להקים לעצמם שכונה נפרדת שתהיה "קהילת עובדים עירונית אוטונומית". הקבוצה עמדה לקנות אדמות בדרום יפו אך רצח כ-20 יהודים שהתגוררו במתחמים מבודדים ביפו במאורעות תרפ"א גרמה להם לחפש שטח אחר. ב-1921 נרכש מתושבים בכפר סלמה שטח של 300 דונם, אשר היה במקור החלק הדרומי בתוכנית עיר גנים של ריכרד קאופמן ונגנז מחוסר תקציב. הקרקע נרכשה בעזרת הקרן הקיימת לישראל, במימון חברי האגודה, ועליה הוקמה שכונת בורוכוב ב-1922. מתוך 300 הדונמים, 225 חולקו ל-90 החברים (2.5 דונם למשפחה), 30 דונם הוקצו לקבוצה חקלאית להקמת משק שיתופי והיתר (45 דונם) למבנים ציבוריים כגון בית ספר, בית עם, גן ציבורי, מגדל מים ואנדרטה לזכר בורוכוב.
ב-2 באפריל 1922, בחול המועד פסח, התקיים טקס הנחת הפינה לשכונת הפועלים הראשונה, בהשתתפות ערבים מהסביבה. הקבוצה החקלאית הייתה הראשונה לעלות לקרקע והקימה צריף ראשון שמסביבו היו אוהלים. בחודשים לאחר מכן נבנו בתי השכונה ומשקי העזר, בעזרת הלוואות שהוקצו על ידי התנועה הציונית והלוואות שניתנו מקפא"י. עד ינואר 1923 כבר הוקמו כ-25 בתים. בבית הספר הראשון, בית ספר בורוכוב, למדו 17 תלמידים, מהם 12 מהשכונה ועוד 5 שהגיעו ברגל מעיר גנים. החיים בשכונה לא היו קלים והתושבים סבלו מקדחת בשל הקרבה לואדי מוסררה (נחל איילון) וממחסור במים. בראשית ההתיישבות העלו מים מואדי מוסררה ולאחר מכן נעזרו במים שהגיעו בצינור מעיר גנים. בהמשך כרו בארות. לאחר כשנה הוקמה בשכונה מרפאה ראשונה של קופת חולים.
משקי העזר, המטעים והפרדסים סביב השכונה העניקו לה מראה כפרי. השכונה פעלה במשך שנים רבות במתכונת שיתופית, מעין קיבוץ עירוני. תקנון ההתאגדות כלל סעיף האוסר על השכרת חדרים בבתים העתידים להיבנות וסעיף נוסף האוסר על העסקת פועלים ועל מסחר פרטי בתוך השכונה. דוד שניידרמן היה ראש הוועד הראשון של השכונה. השכונה הייתה שכונת הפועלים היחידה בישראל במשך שנים רבות ורבים הגיעו אליה כדי להכירה מקרוב.
משנה לשנה עלה מספר הבתים בשכונה, היא הרחיבה את שטחה והגדילה את כמות תושביה. בקיץ 1925 אישרה הקרן הקיימת לרכוש חלקה גדולה לעוד 160 משפחות (נוסף על 90 הראשונות, סה"כ 250), בשנת 1928 התבצעו עבודות תשתית להכשרת המגרשים והמשפחות הצטרפו לשכונה בשנת 1929.
חיי התרבות בשכונה התרכזו בחצר בית משפחת אלדמע, שם ערך אברהם אלדמע ערבי זמר ותרבות והביא אליו הצגות של תיאטרוני התקופה האהל, הבימה והמטאטא. בחודש מאי 1927 נחנך בשכונה אמפיתיאטרון בו נערכו כנסים והצגות תיאטרון, ולימים הפך לאצטדיון עירוני מפורסם – "המכתש". ב-1928 נחנך בית הכנסת הראשון בשכונה, לאחר הצבעה. באותה שנה הוקצה שטח בשכונה לנטיעת חורשת הקדושים לזכר הרוגי פרעות פטליורה שנערכו ביהדות אוקראינה.