האשמה על אובדן ויקסבורג לא נפלה רק על ג'ון פמברטון, אלא גם על הגנרל הזהיר מדי ג'וזף א' ג'ונסטון. נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס אמר על התבוסה: "אכן, כתוצאה ממחסור באספקה מבפנים וגנרל שלא רצה להילחם מבחוץ." בעת המצור, החיילים והאזרחים המורעבים קיוו שהוא יבוא לעזרתם, אולם הוא לא הגיע. האשמות על פחדנות רדפו אותו מאז מערכת חצי האי ב-1862, והמשיכו ללוות אותו במהלך מערכת אטלנטה ב-1864 כנגד שרמן. ג'ונסטון היה אחד הגנרלים הבודדים של הדרום שאותם גרנט העריך; אולם, מנהיגותו הצבאית של גרנט העמידה בצל את שני הגנרלים הבינוניים של צבא הקונפדרציה.
הניצחון האסטרטגי במערכת ויקסבורג, שהגיע לשיא בכניעת העיר ויקסבורג לאחר מצור ממושך, היה נקודת מפנה במלחמה ואבן דרך חשובה בניצחון האיחוד במלחמה כולה. פרשנים רבים מסכימים עם קביעתו של גרנט:
פרעות חלב (1947)
פרעות חלב הן פרעות שנערכו ביהודי העיר חלב שבסוריה, לאחר החלטת האומות המאוחדות על תוכנית החלוקה של ארץ ישראל בכ"ט בנובמבר 1947.
בשנת 1947 פרצו בחלב פרעות אלימות נגד יהודים, במהלכן הרובע היהודי בעיר הוצת ועלה בלהבות. 75 יהודים נרצחו, מאות נפצעו, כ-150 בתים נהרסו וכמחצית מהקהילה היהודית נמלטה מהעיר. במהלך הפרעות ניזוק קשות בית הכנסת המרכזי של חלב, ששימש כמקום פולחן יהודי לפחות מהמאה ה-5.
רקע.
היחס כלפי יהודי סוריה החל להסלים, כאשר בשנת 1925 הותקף הרובע היהודי בדמשק; בשנת 1936, במקביל לפרוץ המרד הערבי הגדול בארץ ישראל (מאורעות תרצ"ו), התחוללו מהומות נגד יהודי סוריה, שהואשמו בציונות. במלחמת העולם השנייה הפכה סוריה לבסיס תעמולה נאצית, ובמשך כל שנות ה-40 ידעו יהודי סוריה פרעות הולכות ונשנות. בשנת 1945 חלה הרעה גדולה בתנאי החיים של יהודי סוריה: מעמדם הושפל, נאסר עליהם להגר וראשי הקהילות חויבו לגנות בפומבי את הציונות. יהדות סוריה נפגעה קשות לאחר עצמאות סוריה. ב-1946 פרצו מהומות אנטי יהודיות ונשללו זכויות יסוד מהיהודים.
הפרעות.
יומיים לאחר החלטת האומות המאוחדות על תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947 נהר אספסוף ערבי לרובע היהודי בחלב, והרס, שדד ושרף בתים רבים ואת רוב בתי הכנסת. הקונסול הבריטי בחלב, שראה את הדברים במו עיניו, דיווח לשגרירות בדמשק כי "קבוצות פורעים פגעו במוסדות, בבתים ובחנויות של יהודים. המשטרה והצבא לא עשו דבר, ומספר שוטרים אף נטלו חלק בביזה. הפרות הסדר נמשכו כל היום, ורק למחרת שלח המושל כוחות על מנת להשיב את הסדר על כנו ולהגן על רכוש יהודי". המהומות נמשכו יום בודד, ועוצמתן בעיר לא הייתה קשה כבמקומות אחרים, ככל הנראה בשל הפסיפס האתני של אוכלוסיית העיר.
חכם משה טָווִיל היה הרב הראשי של קהילת חלב, והוא גר מול בית הכנסת העתיק וראה מביתו את המתרחש. את עדותו נתן ביום י"ז בחשון תשי"ט-1959:
"… ההכרזה על [תוכנית] החלוקה הייתה ביום ו'. ביום א' לא הציקו לנו אלא הכריזו לסגור כל העיר ולשבות. והיהודים קיבלו על עצמם שלא לצאת מפתחי בתיהם... בצהריים התאספו גויים רבים ליד בית הכנסת ומכריזים 'פלסטין בִּלָאדְנָא ויָאהוּד כִּלָאבְּנָא' (פלסטין היא ארצנו והיהודים כלבינו) והצבא מחריש. אחרי הצהריים התנפל ההמון על בית הכנסת והרס, והצבא מסייע להם... אחר חצי שעה נשרף הכול. הוציאו ארבעים ספרי תורה ושרפו אותם בחוץ בנפט ובשמן...".
בשנת 1961 העיד דויד חזן, מבני הקהילה - ודבריו תורגמו לעברית בידי אלכסנדר דותן משגרירות ישראל בברזיל:
"...ההפגנות, השריפות ומעשי ההרס בבתי הכנסת נמשכו רק יום אחד... [ואף-על-פי כן] נסגרו היהודים בבתיהם שלושה ימים רצופים ולא העזו לצאת מפתח הבית.
עם פרוץ ההפגנות שבתה כל תנועת המסחר בעיר וכל החנויות במרכז המסחרי, של יהודים ולא-יהודים כאחת, היו סגורות במשך שלושה ימים... באותם שלושה ימים היו ערבים מכרים מבקרים את העד [=דוד חזן] בביתו, מביאים לו מזונות ומספרים לו על המצב המתוח בעיר...".
במשך שלושה ימים הסתגרו יהודי חלב הנפחדים בבתיהם, ורק לאחר מכן העזו לצאת. מכל העדויות שאסף הסופר אמנון שמוש עולה, כי במהלך מאורעות אלה לא היו פגיעות בנפש בקרב יהודי הקהילה, אך החיפושים בין החורבות המפויחות של בית הכנסת העתיק העלו כי כתר ארם צובא נעלם. הסברה הייתה כי עלה באש יחד עם שאר ספרי התורה.
הצלת כתר ארם צובא.
כמה חודשים לאחר הפרעות גילו עולים יהודים מחלב ליצחק בן-צבי, כי בניגוד לשמועות, הכתר לא נשרף ולא אבד, אלא ראשי הקהילה הפיצו את השמועה, כדי שהערבים לא יחפשו את הכתר ויזיקו לו. לגבי השאלה: 'כיצד ניצל הכתר?' היו העובדות סותרות: היו שטענו כי שמָּש בית הכנסת, אשר בגדאדי, הוא ששלף את "הכתר" מהאש תוך סכנת חייו. אחרים טענו כי "הכתר" הוצא מההיכל כמה ימים לפני הפרעות והוחבא בביתו של חכם משה טָווִיל. כך או כך, ברור היה כי הכתר לא יוכל להישאר בחלב, שם קיים חשש לגורלו.
יצחק בן-צבי פנה בקריאה נרגשת לעולים מחלב לסייע לו בהבאת הכתר למקום בטוח. שרה חָבֵר, אחת העולות, הסכימה להסתכן ולחזור לסוריה כדי להציל את הכתר, אך כל ניסיונותיה להסתנן לארץ הנעולה עלו בתוהו. בתחילת שנות ה-50 ביקש יצחק בן-צבי משגרירי מדינת ישראל ברחבי העולם לעורר את היהודים יוצאי חלב בארצותיהם להצלת הכתר והבאתו לישראל. הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, שהיה אז הראשון לציון, כתב לראשי הקהילה בחלב:
תוצאות.
בשנת 1948 יהדות סוריה מנתה כ-30,000 נפשות. לאחר הקמת מדינת ישראל נמלטו בעל כורחם רוב יהודי סוריה, ונשארו בה רק כ-5,000. מתוך היהודים שעזבו הגיעו לישראל כ-1700 איש. ב-1948 הוחמר עוד יותר מצב היהודים. נשללו מהם כל זכויות האזרח והוטלו עליהם גזירות כלכליות כבדות. החל מ-1949 נאסר על היהודים לצאת מסוריה. באוגוסט 1949 רימונים הושלכו על בית כנסת בדמשק, ו-11 יהודים נהרגו.
יהודי העיר חלב החלו לעוזבה. כמחצית מהמהגרים עלו לארץ ישראל, והיתר היגרו לקהילות יוצאי חלב ברחבי העולם. אולם מגבלות שהטילו השלטונות הסוריים על העזיבה, לא אפשרו לכל יהודי העיר לעזוב.
מהומות אנטי-יהודיות בחלב (1947)
קרב צ'מפיון היל
קרב צ'מפיון היל (באנגלית: Battle of Champion Hill או Battle of Baker's Creek), אשר התחולל ב-16 במאי 1863, היה אחד הקרבות המרכזיים במערכת ויקסבורג, אחת המערכות החשובות בזירה המערבית של מלחמת האזרחים האמריקנית. הקרב התרחש כ-32 קילומטרים ממזרח לוויקסבורג, ובמסגרתו תקפה ארמיית הטנסי מצבא האיחוד, בפיקוד מייג'ור ג'נרל יוליסס גרנט, את ארמיית המיסיסיפי מצבא הקונפדרציה, בפיקוד לוטננט ג'נרל ג'ון ק' פמברטון, והביסה אותה. תבוסת כוחות הקונפדרציה בקרב זה הובילה למצור על ויקסבורג, ולבסוף לכניעת העיר ולכידת ארמיית המיסיסיפי כולה.
רקע.
בשבועיים שחלפו מאז צליחת המיסיסיפי על ידי גרנט, התכונן פמברטון לקראת המערכה נגד צבאו, ולשם כך כינס את כוחותיו מגרנדה, פורט פמברטון וגארנד גולף סמוך לוויקסבורג, וצבר אספקה ותחמושת בתוך העיר. לרשותו עמדו חמש דיוויזיות, שמנו כ-36,000 איש. תוכניתו המקורית הייתה להתבצר בגדה המערבית של גשר נהר ביג בלאק , להמתין שם להתקפה של גרנט, ואז לצאת למתקפת נגד. תוכנית זו הייתה סבירה, כיוון שנהר ביג בלאק היווה מחסום טבעי בין מזרח מדינת מיסיסיפי ומערבה, היכן ששכנה ויקסבורג; הביצורים שהכין במשך שבועות ממזרח לגשר נהר ביג בלאק היו איתנים. אולם, חילוקי דעות עם קציניו הבכירים, אשר העדיפו גישה התקפית יותר, גרמו לו לבסוף לנטוש את עמדתו המבוצרת ממערב לנהר ביג בלאק. ב-12 במאי חצה פמברטון את הנהר וצעד עם שלוש מתוך חמש הדיוויזיות שלו (כ-22,000 איש) מזרחה אל אדוארדס סטיישן. גנרל ג'וזף א' ג'ונסטון , מפקד כול כוחות הקונפדרציה בזירה, הגיע לג'קסון ב-13 במאי, וקיבל מיד החלטה לפנות אותה. אף על פי שכבר החליט לסגת מאזור ג'קסון, הורה ג'ונסטון ב-13 במאי לפמברטון להתקדם מזרחה מאדוארדס סטיישן ולתקוף את כוחות האיחוד בקלינטון, על הדרך לג'קסון.
פמברטון קיבל הודעה זו רק ב-14 במאי, בזמן שג'ונסטון כבר היה בנסיגה עם מרבית צבאו צפונה במעלה דרך קנטון. (פמברטון לא ידע זאת כיוון שקווי הטלגרף בין ג'קסון לאדוארדס סטיישן כבר נותקו על ידי כוחות האיחוד.) פמברטון חשב שתוכניתו של ג'ונסטון מסוכנת, משום שהיא עלולה להוביל לעימות חזיתי בשדה הפתוח עם צבאו העדיף של גרנט (עימות שהוא הצליח להימנע ממנו עד אז), ולהרחיק אותו מבסיסו בוויקסבורג. במקום זאת הוא החליט, בתור פשרה עם מפקדי הדיוויזיות שלו, לתקוף את שיירות האספקה של האיחוד, שלפי המידע (המוטעה) שהיה ברשותו, נעו על הדרכים בין גראנד גולף לריימונד, וכך למשוך את צבא האיחוד לקרב בשטח שייבחר על ידו. ב-15 במאי אחר הצהריים, לאחר התארגנות איטית עקב עבודת מטה לקויה ובעיות לוגיסטיות, יצאו כוחותיו של פמברטון לבסוף מאדוארדס והחלו לנוע על הדרך לריימונד. ההתקדמות הייתה קשה: הגשמים שירדו הפכו את הקרקע לבוצית, והגשר על נחל בייקר'ס קריק נסחף בשיטפון, עובדה שלא הייתה ידועה לפמברטון משום שלא נשלחו יחידות סיור לפני הגוף העיקרי של צבאו; כוחותיו של פמברטון נעו קדימה בחשיכה כמעט ללא מודיעין על מקום המצאו של האויב ועל מצבן של הדרכים לפניהם. הם חצו את בייקר'ס קריק בגשר על דרך ג'קסון, ואז פנו דרומה על דרך רוחב, שהתחברה לדרך ריימונד. רק לאחר חצות הלילה, לאחר צעדה מפרכת, חנו הכוחות למנוחת לילה לאורך אותה דרך