לאחר המלחמה באייר תש"ז בגיל 12, עלה ביחד עם אמו וחלק מבני משפחתה, בספינה שהפליגה לישראל לחוף בחיפה, משם נסע ביחד עם אמו לירושלים והתגורר בבית זקנו האדמו"ר ממאקווא.
בשנת תש"ט לאחר שנישאה אמו בזיווג שני לרב אהרן רוקח האדמו"ר מבעלזא אומץ כבנו. למד אצל הרב שמואל הלוי וואזנר בישיבת חכמי לובלין ונישא לבתו של הרב מרדכי וובר מחשובי חסידי בעלזא.
במשך 26 שנים התגורר בירושלים, ולאחר מכן עבר לפתח תקווה שם הקים את החצר - "בית אהרן" על שם רבי אהרן מבעלזא, והיו לו אוהדים רבים, בשנים האחרונות לחייו הקים חצר באלעד. חיבר ספר בשם "אמונת איתן".
בשנותיו האחרונות סבל ממחלת הסוכרת. סמוך לפטירתו שכל את בנו בכורו ר' יהושע. הוא נפטר בכ' באלול תשס"ו, ונקבר בהר המנוחות בירושלים, בסמוך לקבר אביו חורגו רבי אהרון. במקומו הוכתר בנו השני אהרן לממלא מקומו כאדמו"ר מבערגסאז.
משפחתו.
בניו:
חתניו:
שלמה אליעזר אלפנדרי
הרב שלמה אליעזר אלפנדַרי, ידוע בכינוי "הסבא קדישא", (תקפ"ו או תק"ץ – כ"ב באייר תר"ץ, 20 במאי 1930) היה פוסק ומקובל, החכם באשי של דמשק ולאחר מכן של צפת.
תולדותיו.
נולד באיסטנבול, אז בירת האימפריה העות'מאנית, לרבי יעקב ולחוה, כנצר למשפחת רבנים המיוחסת עד לבצלאל בן אורי משבט יהודה. מספר שנים לאחר נישואיו החל רבי שלמה אליעזר לאסוף אל ביתו יתומים צעירים ושימש להם כאומן.
בשנת ה'תרי"ב לערך, החל לשמש כר"מ בישיבת הנגיד אברהם פואה בקושטא, אך הוא סירב לקבל משכורת גבוהה יותר מהמלגה שניתנה לאברכי הישיבה. בשנת ה'תרנ"ה נבחר על ידי קהילת דמשק ובהסכמת הפחה כחכם באשי של דמשק, משרה שבה נשא במשך עשרים שנה, עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת ה'תרס"ח פנו חכמי ורבני העיר צפת במכתב ובו פניה לבוא לכהן כרב עיר ולהשכין שלום עקב מחלוקת שפרצה בקהילה היהודית בצפת, ואכן בשנת ה'תרע"ז, בא הרב אלפנדרי לצפת. מאחר שעלה לארץ ישראל החליט שלא לצאת יותר מגבולותיה. בעקבות זאת התבקש על ידי הקהילה הצפתית ליטול את שרביט הרבנות, תפקיד בו שימש במשך שנים ספורות ובתחילת שנות ה-20 עלה להתיישב בירושלים, שם ישב בביתו בעיר החדשה ברחוב הקרוי כיום על שמו בשכונת מקור ברוך, עד לפטירתו.
הנהגתו.
ה"סבא קדישא" נודע בחריפותו. דרכו בפסיקה היא לשלב את דברי הראשונים עם הכרעותיהם של בעלי הקבלה מבית מדרשם של האר"י והרש"ש. הוא לא היסס לחדש פסקים גם כנגד פסיקות הלכתיות של פוסקים שקדמו לו בשנים. בעת מגוריו בירושלים הייתה הכניסה לביתו מיועדת רק לקבוצה קטנה של תלמידי חכמים שנבחרו על ידו בקפידה.
בחג הסוכות, נהגו רבים מבני ירושלים לעלות לרגל לביתו. הדבר ביטלו מלימודו ולכן קבע שעה מסוימת בכל יום מימי חול המועד לקבל קהל, ומשהסתיימה נעל את דלת סוכתו והמשיך בלימודו. מסופר כי באחד המקרים הגיע הרב יוסף חיים זוננפלד לאחר שתמה שעת קבלת הקהל. הוא דפק על הדלת כמה פעמים, אך הרב אלפנדרי לא שמע את הדפיקות מאחר שהיה שקוע בלימוד. למחרת הגיע הרב זוננפלד בשעה היעודה, ושאל את הרב אלפנדרי: "מדוע לא ענה כבודו לדפיקותיי על דלת סוכתו?" - נענה ה"סבא קדישא" בתקיפות: "הלוא גם אני דופק ודופק לפעמים בכותל למען חולי ישראל ולא עונים לי!".
בליל פסח שינה ה"סבא קדישא" ממנהגו. הוא החל מוקדם בעריכת ליל הסדר וסיים אותו בזריזות, לאחר מכן הורה לפתוח את דלתות ביתו, על מנת שכל המעוניין לשאול שאלה הלכתית, יוכל להיכנס ללא חשש, ורק בשעת ליל מאוחרת המשיך לשבת ולעסוק בסיפור יציאת מצרים עד התפילה. הוא הסביר את מנהגו זה בכך, שרבים נמנעים מלשאול שאלות הלכתיות המתעוררות במהלך הלילה, מאחר שמורי ההוראה והרבנים טרודים במצוות החג, או נמנעים מלפסוק הלכה כיון ששתו יין, "לכן, פותח אני את דלתות ביתי בלילה זה, על מנת שכל מי שרוצה לשאול דבר הלכה יוכל לעשות זאת".
בהזדמנות כאשר שהה ה"סבא קדישא" בבית החולים שערי צדק, נכנס הרב חיים זוננפלד כדי לבקרו. בתום הביקור התיישב הרב זוננפלד על הרצפה על מנת שהרב אלפנדרי יוכל להניח את ידיו על ראשו ולברכו.
אף על פי שזכה לזקנה מופלגת, כושרו הגופני היה מצוין והוא צעד על רגליו ללא סיוע, עד זמן קצר לפני פטירתו. כמו כן מעולם לא נזקק למשקפי קריאה, אף על פי שלמד מספרים ישנים המודפסים בכתב קטן וכתב פסקי הלכות וחידושים עד יומו האחרון.
השקפתו.
הרב אלפנדרי התנגד לציונות, לתנועת המזרחי ולאגודת ישראל. הוא כתב מספר מכתבים כנגד התנועה הציונית וחתם על אגרות ומנשרים כנגד הוועד הלאומי וכנגד חילולי שבת ותחומים נוספים שבהם נוצרו פרצות בהלכה בארץ ישראל.
עם זאת, הוא העריך את הרב קוק כאחד מגדולי דורו והיה בידידות רבה עם תלמידו המובהק וממשיך דרכו של הרב קוק, הרב יעקב משה חרל"פ, ועם הרב צבי פסח פרנק, מתומכיו של הרב קוק וממייסדי הרבנות הראשית. במכתב מתרפ"ד כינה את הרב קוק "הרב הגאון הגדול, חריף ובקי" ובמכתב אחר באותה שנה שמוען לרב חרל"פ כתב על הרב קוק "הכהן הגדול מוהרא"י קוק" והביע את מחאתו החריפה נגד מי שפגע בכבודו של הרב קוק.
אחרית ימיו.
את ליל הסדר האחרון של חייו, ניהל ה"סבא קדישא" עד לתפילת "ותיקין", ואף קיבל קהל לשאלות הלכתיות כמנהגו כל השנים. ימים ספורים לאחר חג הפסח, החלו מקורביו להבחין בחולשתו, אולם הוא המשיך בסדר יומו הקבוע שכלל תיקון חצות, תפילת "ותיקין", לימוד יומי, מסירת שיעורים לתלמידיו בהלכה ובתורת הנסתר, וכתיבת תשובות להלכה לשואלים מרחבי העולם.
בליל כ"ב באייר ה'תר"ץ, לאחר אמירת "תיקון חצות", כתב את תשובתו ההלכתית האחרונה ואחת מהארוכות שבין תשובותיו. בבוקרו של יום, לאחר עלות השחר הניח הרב אלפנדרי תפילין וקרא קריאת שמע ומיד בסיומה, עוד בטרם הספיק להתחיל בתפילת שחרית, נפטר על כסאו.
ספרו.
חלק מפסיקותיו ההלכתיות בארבעת חלקי השולחן ערוך, נדפסו לאחר פטירתו בשו"ת מהרש"א אלפנדרי, המכונה גם "שו"ת הסבא קדישא" (ג' חלקים). כתביו האחרים בקבלה ובסוגיות הש"ס, נותרו בכתב יד.
הגהותיו לשו"ת הרשב"א נדפסו בתוך ספר "אדעתא דרבנן".
ספוטניק 5
ספוטניק 5 הייתה חללית מתוצרת ברית המועצות אשר שוגרה ב-19 באוגוסט 1960. היא הייתה כלי הטיס הראשון שהחזיר בעלי חיים ממסלול בחלל.
החללית הייתה החמישית והאחרונה בתוכנית ספוטניק לשיגור לוויינים לחלל, והשלישית בתוכנית ווסטוק לקידום שיגור בני אדם למסלול סביב כדור הארץ. לכן נקראה החללית גם בשם קוראבל ספוטניק 2 (קוראבל ברוסית מובנו "ספינה" וספוטניק – "לווין"). השיגור סלל את הדרך לטיסה המאוישת הראשונה לחלל – ווסטוק 1, פחות משמונה חודשים לאחר מכן.
קוראבל ספוטניק 2 היה הניסיון השני לשגר חללית מסוג ווסטוק עם כלבים על סיפונה. הניסיון הראשון אירע ב-28 ביולי ונכשל כאשר החללית התרסקה סמוך לשיגור. קוראבל ספוטניק 2 שוגרה לחלל על גבי טיל נושא מסוג ווסטוק L.
החללית נשאה שתי כלבות, בלקה וסטרלקה, ארבעים עכברים, שני עכברושים וכמה סוגי צמחים. הייתה בחללית גם מצלמת וידאו שצילמה את הכלבות. לחללית צורף פתק המיועד למוצא התא, במקרה שהתא לא ינחת במקום המתוכנן ובו נכתב שאין לגעת בתא עם הכלבים אלא לצורך העמדתו על תחתיתו. החללית חזרה לכדור הארץ למחרת היום, כאשר כל בעלי החיים בריאים ושלמים. פענוח נתוני הטלמטריה של החללית הראה שאחת הכלבות סבלה מהתקפים במהלך ההקפה הרביעית של החללית את כדור הארץ, ולכן הוחלט להגביל את הטיסה המאוישת הראשונה לחלל ל-3 הקפות בלבד.
תחנת רדיו בבון, גרמניה, הייתה הראשונה לקלוט אות מהחללית בהקפתה השלישית מסביב כדור הארץ. בנוסף לכך אישרה זאת גם תחנת רדיו שוודית.
כעבור שנה, הכלבה סטרלקה המליטה ואחד מגוריה – "פושינקה" נשלחה לרעית נשיא ארצות הברית, ג'קלין קנדי-אונאסיס, כמחווה של רצון טוב מברית המועצות. עקב המלחמה הקרה, הכלבה עברה תחילה סדרת בדיקות במרכז הרפואי וולטר ריד לפני שהועברה לביתה החדש אצל משפחת קנדי. אנשי הממשל רצו לוודא תחילה שהרוסים לא השתילו אמצעי האזנה, פצצה או חיידקים בתוך הכלבה.
סמל פיג'י
סמל פיג'י הוענק רשמית בצו מלכותי ב-4 ביולי 1908. הסמל הוצג על הדגל הקולוניאלי של המושבה ונותר הסמל גם לאחר קבלת העצמאות. הסמל מופיע גם על דגל פיג'י הנוכחי.
תיאור הסמל.
הסמל הוא שלט אצולה לו שני תומכים - שני לוחמים פיג'יאנים הלובשים חצאית עלי דקל. השמאלי מחזיק בידו חנית ופונה קדימה, והימני מחזיק קרדום העשוי אננס ומביט לעבר הסמל.
הציצה כוללת מקאנו.
בתחתית הסמל מופיע המוטו הלאומי של פיג'י: "ררווקה נא קאלו קה דוקה נא טואי" - "פחד מהאל וכבד את המלך".
שלט האצולה מורכב מצלב ג'ורג' הקדוש המחלק את השלט לארבע. בראשו מופיע אריה צועד המסמל, יחד עם צלב ג'ורג' הקדוש, את בריטניה ששלטה באי. על הסמל מופיעים עצי דקל, בננות המסמלים את כלכלת האי ויונת שלום.
אריק בלייר
סמל קובה
סמל קובה הוא שלט אצולה המחולק לשלושה חלקים. הסמל עוצב על ידי מיגל דה טורבה טולון, ואומץ ב-24 באפריל 1906.
תיאור הסמל.
הציצה היא מצנפת פריגית המסמלת את החירות, ועליה כוכב לבן המסמל את עצמאות המדינה.
שלושת חלקי הסמל מופרדים בענפי אלון בצד אחד ועלי דפנה בצידו השני.
האלון מסמל את חוזקה של האומה הקובנית, והדפנה - כבד ותהילה.
שלושת חלקי הסמל מסמלים שוויון, אחווה וחירות - זכויות האדם.
בחלקו העליון של הסמל, מופיע מפתח המסמל את מיקומה של קובה בפתח מפרץ מקסיקו. ברקע רואים שמש זורחת המסמלת את עלייתה של הרפובליקה החדשה. בחלקו השמאלי התחתון של הסמל קווים אנכיים המסמלים את שלושת מחוזות המדינה (המחוז המזרחי, המרכזי והמערבי).
בחלקו השמאלי הראשון של הסמל מצוירים הרים, נהרות, עמק, ועץ דקל - העץ הלאומי של קובה המסמל את הפוריות של המדינה.