בשנת 2017 נוצר סיווג חדש על ידי הליגה הבינלאומית נגד אפילפסיה (ILAE). הסיווג החדש נוצר על מנת להעביר את הידע החדש בנושא. הידע מחולק לשלושה חלקים: סוג ההתקף, סוג האפילפסיה ותסמונת אפילפטית.
סוג ההתקף.
לאחר שקיימת והתבססה אבחנה של ההתקף האפילפטי ולאחר שנשללו האבחנות המבדלות יש צורך לסווג את ההתקף. ראשית, מסווגים את ההתקף לאופן שבו התחיל. לאחר מכן יש לסווג את סוג הפרכוס. קיימים שלושה סוגים של פרכוסים: פרכוסים מוקדיים, פרכוסים כלליים ופרכוסים עם התחלה כאשר לא נצפתה התחלה.
ההגדרה של פרכוסים מוקדיים היא פרכוסים אשר המקור שלהם ברשתות נירונליות שמוגבלות להמיספרה אחת. לעומת זאת, פרכוס כללי מוגדר כפרכוס שמקורו ברשתות שמערבות את שתי ההמיספרות. ניתן לסווג את סוג ההתקף להתקף כללי או פוקאלי (מוקדי) רק כאשר בטוחים לגבי הבנת האירוע לפי הסיפור הקליני. כאשר מדובר בהתקף מוקדי המודעות היא המדד הפשוט יחסית לרמת ההכרה. המודעות מוגדרת כשמוּרה אם המטופל הצליח לשמור על עצמו ועל סביבתו לכל אורך ההתקף. למעשה, כאשר מתרחש התקף עם מודעות שמורה המטופל מצליח בדיעבד להיזכר ולתאר את עצמו ואת הסביבה שלו במהלך ההתקף. כאשר ניתנת האבחנה כי הוא לא מסוגל להיזכר, יש להניח שמדובר בהתקף עם מודעות לקויה. יכולת התגובה היא לא מדד טוב להכרה כיוון שמטופלים מסוימים לא מסוגלים להגיב במהלך ההתקף מבחינה מוטורית, על אף שמודעותם שמורה. "התקף מוקדי עם מודעות שמורה" מחליף את המונח הישן "התקף מוקדי פשוט" בעוד ש"התקף מוקדי עם מודעות לקויה" מחליף את המונח הישן "התקף מוקדי מורכב". התקפים מוקדיים נחלקים לשניים: התקפים שמתחילים בביטוי מוטורי והתקפים המתחילים בביטוי לא מוטורי. חשוב להבין את המאפיינים לפי הביטוי המוקדם ביותר שמופיע בהתקף, גם אם הוא לא הביטוי הבולט ביותר. בגישה זו הסיווג החדש מצליח לשקף את המוקד האנטומי של ההפרעה החשמלית. אם יש ביטוי מוטורי בחפיפה עם ביטוי לא מוטורי בתחילת ההתקף, הביטוי המוטורי יהיה בדרך כלל הראשי. עם זאת, במצבים מסוימים הביטוי הלא מוטורי בולט במיוחד. במקרים מסוימים לא ניתן לציין את מידת המודעות בהתקף אם קיים קושי לדלות מידע מספק מהאירוע. התקף מוקדי שעובר הכללה מוטורית ייקרא "התקף מוקדי לטוני-קלוני דו-צדדי" כדי לגרום להבדל בינו לבין ההתקפים הכלליים. עווית אפילפטית, פרכוס מוקדי טוני, מוקדי קלוני, מוקדי אטוני, מוקדי מיוקלוני ומוקדי טוני-קלוני נכללים לפי הסיווג החדש כהתקפים מוקדיים. בנוסף קיימים סוגים חדשים של התקפים מוקדיים: מוקדי עם אוטומטיזם, מוקדי אוטונומי, מוקדי עם עצירת פעילות, קוגניטיבי. ההתקף הקוגניטיבי מתאפיין בהפרעה קוגניטיבית ספציפית בזמן הפרכוס כמו אפרקסיה, אפאזיה, או הזנחה. במצבים מסוימים המונח יכול לתאר תסמינים קוגניטיביים חיוביים. היפרקינטי הוא דוגמה לביטוי אמוציונאלי רגשי ומתייחס לתנועת גפיים אגיטטיבית, דמויות "הטחה" של הגפה או תנועה של דיווש. ניתן לסווג את ההתקפים הכלליים לשניים: התקפים מוטוריים ולא מוטוריים (absence), כפי שסווגו בעבר. עבור התקפים מיוקלוניים-אטוניים, מיוקלוניים-טוניים-קלוניים, אבסנס מיוקלוני ואבסנס עם מיוקלוניה של עפעפיים קיימות קטגוריות חדשות.
סוג האפילפסיה.
בסיווג החדש קיימות שתי קטגוריות שלא היו קיימות קודם והן "אפילפסיה כללית ומוקדית משולבת", ו"אפילפסיה מסוג לא ידוע" בנוסף לקטגוריות מוכרות של אפילפסיה כללית ואפילפסיה מוקדית. ניתן לאבחן אפילפסיה כללית על פי התסמונת הקלינית ותמונה אלקטרואנצפלוגרפית אופיינית. בתוך תמונה זו ניתן בדרך כלל להבחין בהתפרקות זיז-גל כללית. אפילפסיות מוקדיות כוללות הפרעות עם מוקד בודד, הפרעות רב מוקדיות או הפרעות שמערבות המיספרה שלמה. ניתן להבחין בכך בתרשים האלקטרואנצפלוגרפי אשר מדגים לרוב התפרקויות מוקדיות, עם זאת עיקר ההבחנה ניתנת על סמך ממצאים קליניים. כאשר מדובר באפילפסיה משולבת ניתן להבחין בתרשים האינטראיקטלי התפרקות זיז-גל כללית וגם התפרקויות מוקדיות. במקרה זה אין צורך בהוכחת פעילות אפילפטיפורמית על מנת לאבחן. המונח "אפילפסיה מסוג לא ידוע" משמש כאשר ברור שהמטופל סובל מאפילפסיה אך הקלינאי אינו מצליח לסווג אותה בשל מידע לא מספק ממגוון סיבות – היעדר גישה ל-EEG, EEG שאינו אינפורמטיבי או אופי התקפים שאינו ברור.
התסמונת האפילפטית.
הסיווג המחודש כולל את אבחנת התסמונת האפילפטית - קבוצה של מאפיינים קליניים, אלקטרואנצפלוגרפיים והדמייתיים אשר ניתן להבחין בהם במשולב. במרבית הפעמים ניתן למצוא בתסמונות האפילפטית מאפיינים אשר תלויים בגיל, למשל הגיל שבו מופיעה התסמונת, גורמי הדחק' מהלך דיורנלי, פרוגנוזה, תחלואה נלווית מסוימת כגון ליקויים קוגניטיביים ופסיכיאטריים, המלווים בממצאים ספציפיים ב-EEG והדמיות מוחיות. לאבחנה של תסמונת ניתן לעיתים למצוא משמעות אטיולוגית, פרוגנוסטית וטיפולית. אפילפסיות כלליות אידיופתיות הן תת-קבוצה בתוך האפילפסיה הכללית, בתוכה נכללות ארבע תסמונות אפילפסיות מוכרות: תסמונת אבסנס של הילדות, תסמונת אבסנס של הנעורים, תסמונת מיוקלונית של הנעורים ותסמונת פרכוסים טוניים-קלוניים בלבד. אם יש עדות לקיום של אטיולוגיה גנטית קיימת אפשרות להשתמש במונח אפילפסיות כלליות גנטיות. קיימות מספר אפילפסיות מוגבלות בזמן שלרוב מתחילות בילדות למשל אפילפסיה מוגבלת-זמן עם זיזים צנטרו- טמפורליים שבעבר נקראה "אפילפסיה שפירה עם זיזים צנטרוטמפורליים" והיא הנפוצה מבין כולם. קיימת בתוך קבוצה זאת האפילפסיה האוקסיפיטלית המוגבלת בזמן של הילדות
אטיולוגיה.
כאשר מטופל ניגש לטיפול עם התקף אפילפטי ראשון, מנסים לאתר את הגורם האטיולוגי מתוך מספר גורמים אטיולוגיים שמוכרים. האטיולוגיה יכולה להיות מבנית, גנטית, זיהומית, מטאבולית, אימונית או בלתי-ידועה. קיימת אפשרות שפרכוס אפילפטי משתייך ליותר מקטגוריה אטיולוגית אחת. למשל מקרה שבו מטופל לוקה בטרשת גבשושית ניתן לשייך לכך אטיולוגיה מבנית וגנטית. אבחנה של אטיולוגיה מבנית היא קריטית על מנת לשקול אפשרות ניתוחית ובנוסף אבחנה של אטיולוגיה גנטית חשובה להפניה לייעוץ גנטי ושקילה של טיפולים חדשניים.
ניתן לאפיין את האטיולוגיה המבנית על ידי אבנורמליות אנטומית שניתן לזהות בהדמיה, רצוי MRI מוח עם שימוש בפרוטוקולים ספציפיים, עם קורלציה קלינית או אלקטרואנצפלוגרפית שעל ידיהם ניתן להסיק שההפרעה המבנית היא זו הגורמת בסבירות גבוה לפרכוסים של המטופל. אטיולוגיה מבנית עלולה להיות נרכשת כמו אוטם מוחי איסכמי, טראומה, היפוקסיה או זיהום, או עלולה להיות גנטית ומאופיינת בין השאר במלפורמציות בהתפתחות קליפת המוח. במצב בו אין תגובה מספקת לתרופות ניתן לעבור לפתרון פולשני על בסיס איתור של אטיולוגיה מבנית.
ניתן לייחס אטיולוגיה גנטית במצב בו האפילפסיה מתאימה להיות משנית למוטציה גנטית ידועה או משוערת. מתוך היסטוריה משפחתית של מחלה אוטוזומלית דומיננטית או עלייה ממחקרים שבוצעו באוכלוסיות עם תסמונות דומות ניתן לבסס ולסווג אפילפסיה לאטיולוגיה גנטית. יש להבחין בין אטיולוגיה גנטית לאטיולוגיה תורשתית. מוטציות דה-נובו מתגלות יותר ויותר והן עומדות בבסיסן של סוגים שונים של אפילפסיה, מוטתציות דה-נובו עשויות בהמשך להפוך לתורשתיות. קיימת אפשרות אחרת שהיא מוזאיציזם כלומר שתי אוכלוסיות תאים שונות אשר לאחת מהן מוטציה גנטית המחוללת אפילפסיה. לא ניתן לשלול תרומה סביבתית על סמך אטיולוגיה גנטית. למשל ניתן לצפות שחולי אפילפסיה צפויים לסבול יותר בפרכוסים כאשר הם חווים חסך בשינה, דחק או מחלה סיסטמית.
אטיולוגיה זיהומית היא הנפוצה בעולם הרחב. ניתן לייחס אותה לחולים שסובלים מאפילפסיה ולא לחולים שסובלים מפרכוסים בזמן דלקת קרום המוח או דלקת המוח חריפה בלבד. למשל ניתן למצוא דוגמאות נפוצות למחלות אלה כמו נוירוציסטיצרקוזיס, שחפת, HIV ,מלריה מוחית, SSPE ,טוקסופלזמוסיס מוחית או זיהומים קונגיטליים דוגמת זיקה ו-CMV. קיימים מקרים אשר קיימת קורלציה מבנית למחלות אלה, וניתן לייחס לכך אטיולוגיה זיהומית.
אטיולוגיה מטבולית כוללת בתוכה הפרעה מטבולית, אשר כתוצאה ממנה נגרמים שינויים ביוכימיים באופן סיסטמי כמו פורפיריה, אורמיה או אמינואצידופתיות שונות. במקרים מסוימים להפרעה המטבולית יהיה בסיס גנטי מוכר, עם זאת חלקן נרכשות למשל חסר חומצה פולית.
ניתן לייחס אטיולוגיה אימונית למקרים בהם קיימת עדות לדלקת במערכת העצבים המרכזית שהיא ממקור חיסוני, כמו אנצפליטיס מנוגדנים לרצפטור ל-NMDA או מנוגדנים ל-LGI1. אטיולוגיה לא ידועה מתייחסת למצבים בהם לא ניתן לקבוע את הגורם לאפילפסיה, למשל במצבים בהם המטופל לא השלים בירור ראשוני.
תחלואה נלווית.