ב-1941 ייסד ג'ינה את העיתון "השחר", שהפיץ את עקרונות הליגה המוסלמית. בשנת 1942 ביקר באזור השר הבריטי סטפורד קריפס, במסגרת "משלחת קריפס" שנועדה למצוא פתרון לבעיה ההינדית והמוסלמית. ג'ינה דרש ממנו כי יקדם את רעיון חלוקת הודו, דבר שהיה מהגורמים לכישלון השליחות.
הלאומנים ההודים ממפלגת הקונגרס ראו בהכרזת המלחמה של בריטניה על גרמניה בשנת 1939 שניתנה אף בשמה של הודו פגיעה חמורה בתנועתם, אך ג'ינה תמך בבריטים במלחמה, והתנגד לתנועת "צאו מהודו" שקמה בזמן מלחמת העולם השנייה. בתקופה זו ייסדה הליגה ממשלות מחוזיות והשתתפה בממשלה המרכזית. השפעתה גברה בפנג'אב לאחר מותו של המנהיג תומך מפלגת הקונגרס סיקנדר חייאט חאן בשנת 1942. מוהנדס קרמצ'נד גנדי קיים ארבעה עשר סבבי שיחות עם ג'ינה בבומביי בשנת 1944 בניסיון להקים חזית אחידה אל מול הבריטים, אך השיחות כשלו. היחסים הרעועים בין גנדי וג'ינה השפיעו על עמדתו של גנדי בשאלה המוסלמית.
ייסוד פקיסטן.
בבחירות שהתקיימו בשנת 1946 למועצה המחוקקת של הודו, זכתה מפלגת הקונגרס ברוב המושבים ההינדים, והליגה המוסלמית בראשות ג'ינה זכתה ברוב המושבים המוסלמים. ב-16 במאי 1946 הציעה משלחת של שרים בריטים ליצור מדינה הודית מאוחדת המורכבת ממחוזות אוטונומיים, וקראה ליצירת "קבוצות" של מחוזות על בסיס דתי. תוכנית שנייה פורסמה ב-16 ביוני וקראה לחלוקתה של הודו על בסיס אתני, כאשר הנסיכויות הקטנות יוכלו לבחור לאיזה מהמדינות יצטרפו. מפלגת הקונגרס התנגדה לחלוקה וביקרה את התוכניות. ג'ינה הסכים לשתי התוכניות, וידע שהבריטים יעניקו את הכוח לאלו שיתמכו בתוכניותיהם. לאחר ויכוחים מרובים, ובניגוד לדעתו של גאנדי, הקונגרס קיבל את "תוכנית מאי" וגינה את עקרון ה"קבוצות". ג'ינה כינה פעולה זו כ"חסרת יושר" והאשים את הנושאים והנותנים מצד בריטניה בבגידה. הוא הסיר את תמיכת הליגה המוסלמית בתוכניות, והחרים את האספה תוך שהוא מותיר את הכוח בידי מפלגת הקונגרס, שעתה הייתה חסרת לגיטימיות בעיני רבים מהמוסלמים.
ג'ינה קרא למוסלמים לצאת ל"פעולה ישירה" ב-16 באוגוסט 1946 על מנת להשיג את הקמת פקיסטן. תוכנן גל של שביתות ומחאות, אך בפועל התפרצה אלימות בכל הודו, ובמיוחד בכלכותה ובמחוז נואחאלי בבנגל, יותר מ-7,000 איש נהרגו בביהר. אף על פי שהמשנה למלך מטעם בריטניה, לורד וייבל טען כי "לא היו ראיות לכך", הואשמו מנהיגי הליגה בידי אנשי מפלגת הקונגרס בעידוד האלימות. לאחר ועידה נוספת שהתקיימה בלונדון בדצמבר 1946, הצטרפו מנהיגי הליגה לממשלה הזמנית שקמה בהודו, אך ג'ינה נמנע מלשרת בממשלה בעצמו. הדבר איפשר לליגה להצטרף לממשלה, בעודה דוחה את שתי התוכניות, ולמנות מספר שווה של שרים לזה של מפלגת הקונגרס, על אף שייצגה מיעוט. הקואליציה שנוסדה לא יכלה לתפקד, ונוצרה תחושה כי הפירוד הוא רק עניין של זמן. המפלגה הסכימה לחלוקתן של פונג'אב ובנגל על פי קווים דתיים בסוף 1946. המשנה החדש למלך, לורד לואי מאונטבאטן, הציע תוכנית ליצירת דומיניון מוסלמי במערב פונג'אב, מזרח בנגל באלוצ'יסטן וסינד. לאחר דיונים סוערים הסכים הקונגרס לתוכנית. מחוז הגבול הצפון מערבי החליט במשאל עם להצטרף למדינה החדשה ביולי 1947. בנאום שנשא בלאהור, ב-30 באוקטובר 1947 הצהיר ג'ינה כי הסכים לחלוקה כי "התוצאות של כל דרך פעולה אחרת היו הרות אסון מעבר לכל דמיון".
כמושל כללי.
ביחד עם ליאקת עלי חאן ועבדו-ראב נשטר, ייצג ג'ינה את הליגה בשיחות החלוקה שנועדו לחלק את המשאבים הציבוריים בין הודו ובין פקיסטן. חברי האספה המחוקקת מהמחוזות שיהפכו לפקיסטן יצרו את האספה המחוקקת של המדינה החדשה, וצבאה של הודו הבריטית חולק בין יחידות מוסלמיות ולא מוסלמיות. רבים ביקרו את ג'ינה על חיזוריו אחר הראג'ות מג'ודפור, בופאל ואינדור, כי יצטרפו לפקיסטן. חבלי ארץ אלו גבלו בפקיסטן, אך היו בעלי רוב הינדי.
ג'ינה היה למושל הכללי הראשון של פקיסטן ונשיא אספת המחוקקים שלה. ב-11 באוגוסט 1947 פתח את האספה, בנאום בו חזה מדינה חילונית – "אתם יכולים להיות שייכים לכל דת, קאסטה או מוצא. אין למדינה כל עניין בכך. במרוצת הזמן יפסיקו ההינדים להיות הינדים, והמוסלמים להיות מוסלמים. לא במובן הדתי, מפני שזו אמונתו האישית של כל אדם, אך במובן הפוליטי כאזרחי המדינה".
משרת המושל הכללי הייתה טקסית בעיקרה, אך ג'ינה קיבל אף את ראשות הממשלה. החודשים הראשונים לקיומה של פקיסטן היו רוויים במאמצים לסיים את גל האלימות. ג'ינה הציע למנהיגי הודו לארגן חילופי אוכלוסין בין פונג'אב ובנגל. הוא ביקר את מחוזות הגבול בלוויתם של מנהיגים הודים על מנת להרגיע את הרוחות ולקדם את השלום, וארגן הקמתם של מחנות פליטים. על אף מאמצים אלו לידתה של פקיסטן לוותה במספר הרוגים הנע בין 200,000 למיליון על פי הערכות מסוימות, ומספר הפליטים בשתי הארצות הגיע ל-15 מיליון.
עיר הבירה קראצ'י הוצפה בפליטים. ג'ינה הושפע מכך באופן אישי. בחודשים הבאים התיר שימוש בכוח על מנת לספח את נסיכות קלאט ולדכא מרד בבלוצ'יסטן. רבים ביקרו אותו על ניסיונו לספח את הנסיכות ג'ונגאד שהייתה בעלת שליט מוסלמי ורוב הינדי, ומרוחקת כ-400 קילומטר מפקיסטן. ניסיון זה הוכשל על ידי הודו. אין לדעת אם ידע או תכנן את הפלישות השבטיות מפקיסטן לג'אמו וקשמיר, באוקטובר 1947, שהחלו סכסוך שטרם נסתיים עד היום. כאשר נתבשר על סיפוחה להודו של קשמיר שמושלה היה בן דת ההינדו, אך מרבית תושביה מוסלמים, טען כי הצעד אינו לגיטימי, והורה לצבא הפקיסטני להיכנס לקשמיר. המפקד הבריטי העליון, הגנרל קלוד אוקינלק, הודיע לג'ינה כי בעוד שלהודו יש את הזכות לשלוח חיילים לקשמיר, שסופחה אל שטחה, לפקיסטן אין זכות זו, וכי אם ג'ינה יתעקש על כך, יתפטרו כל הקצינים הבריטים המשרתים בשני הצבאות. מכיוון שצבאה של פקיסטן היה מורכב בחלקו הגדול מחיילים בריטים, לא היה יכול ג'ינה לאפשר זאת, וביטל את פלישתה של פקיסטן לקשמיר, תוך שהוא פונה להתערבות האו"ם.
בשל תפקידו בהשגת העצמאות היה ג'ינה המנהיג הפופולרי ורב ההשפעה ביותר. הוא ניסה להגן על זכויות המיעוטים, ייסד מכללות ומוסדות צבאיים, וקבע את מדיניותה הכלכלית של פקיסטן. בביקורו הראשון במזרח פקיסטן, המופרדת מן המערב במסדרון שאורכו 1,700 קילומטר, קבע את שפת האורדו כשפתה הרשמית היחידה של המדינה. צעד זה עורר תרעומת בקרב הבנגלים במזרח פקיסטן, הקרויה כיום בנגלדש. הוא ניסה להגיע להסכם עם הודו בקשר לחלוקת המשאבים של המדינה המשותפת לשעבר. במרץ 1948 נאלץ להתמודד עם אפגניסטן אשר תבעה מתן עצמאות למיעוט הפתאני, שהיה ממוצא אפגני.
מותו.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 לקה ג'ינה בשחפת, אך רק אחותו והמקורבים אליו ביותר היו מודעים למצבו. בשנת 1948 החל מצבו להחמיר, וזאת בשל עומס העבודה שלקח על עצמו. בניסיון להחלים בילה זמן רב במעון הנופש של בזיארת, אך ב-11 בספטמבר 1948 מת משילוב של שחפת וסרטן הריאות. הלווייתו נערכה בקראצ'י ברוב עם, ומאוזוליאום ענק הוקם על מנת לכבד את זכרו. במקום נערכים טקסים רשמיים עד ימינו.
בתו, דינה ודיע, המשיכה לחיות בהודו לאחר החלוקה, אך לבסוף התיישבה בניו יורק. נכדו נוסלי ודיע, הוא תעשיין החי בבומביי. בבחירות בפקיסטן ב-1964 התמודדה אחותו פאטימה, המכונה "אם האומה" מטעם קבוצת מפלגות שהתנגדו למדיניות הנשיא איוב חאן , אך הפסידה. בית ג'ינה בבומביי הוא בבעלות ממשלת הודו, ועתידו לוט בערפל. ג'ינה ביקש מהנשיא נהרו לשמרו, בתקווה ליחסים טובים בין הודו ופקיסטן. הוצע כי פקיסטן תקים במקום קונסוליה, אך תביעות מצד משפחתה של דינה ודיע מנעו התפתחות זו.
הנצחתו של ג'ינה.
בפקיסטן מכונה ג'ינה "אבי האומה", והוא מונצח על כל שטרות הכסף הפקיסטניים בשווי עשרה רופי פקיסטני ומעלה. מוסדות ציבור רבים נקראים על שמו, כמו גם נמל התעופה הבינלאומי של קראצ'י. אחד מהרחובות הראשיים באנקרה, בירת טורקיה קרוי על שמו של ג'ינה, כמו גם כביש ראשי בטהראן, בירת איראן. איראן אף הוציאה בול דואר הנושא את דיוקנו של ג'ינה. המאוזוליאום של ג'ינה הוא בין הבניינים המרשימים בקראצ'י. בשנת 1998 יצא לאקרנים הסרט "ג'ינה", בו גילם השחקן הבריטי כריסטופר לי את דמותו.
US Airways
מפלגת הקונגרס
CH-53 סי סטליון
CH-53 סיקורסקי
ז'ורז' ברנאנוס
ז'ורז' ברנאנוס (בצרפתית: Georges Bernanos; 20 בפברואר 1888 - 5 ביולי 1948), סופר צרפתי.
ברנאנוס נולד בפריז לאב שהיה דקורטור ולאם שהייתה קתולית אדוקה, וקיבל את חינוכו ברוח הקתוליות והמונרכיזם. בילה את ילדותו ונעוריו בכפר פרסאן (כיום במחוז פה- דה קאלה שבצפון צרפת) שבו הייתה לאביו נחלה משפחתית. במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הצרפתי ונפצע בקרב מספר פעמים. ב-1917 נשא לאישה את ז'אן טאלברט ד'ארק (שהייתה קרובה רחוקה של ז'אן ד'ארק) שילדה לו שלושה בנים ושלוש בנות. עבד בחברת ביטוח על מנת לפרנס את משפחתו הגדולה, אך ב-1924 עקר לנחלת אביו בכפר פרסאן ושם החל לכתוב את הרומנים שלו.
ב-1926, בעקבות פרסום ספרו הראשון "תחת שמש השטן" שזכה להצלחה, החליט לפנות לקריירה ספרותית. ב-1936 פרסם את "יומנו של כומר כפרי" שזכה ב. ב-1938, בהשפעת מלחמת האזרחים בספרד, פרסם את "בתי העלמין הגדולים תחת הירח". מפני עברו האנטי דמוקרטי ונטייתו לתנועת הפעולה הצרפתית (שהייתה מלוכנית מעיקרה), שמהם השתחרר ב- 1932, הוא ראה את הסכנה הנשקפת לעולם מן הפאשיזם והנאציזם וכינה אותם: "מפלצתיות מתועבת". הוא התאכזב מן הגישה הפייסנית של אנגליה ושל צרפת כלפי היטלר, שבאה על ביטויה בהסכמי מינכן. ב-1938 עקר לדרום אמריקה, חי בעיקר בברזיל וניסה להקים שם משק חקלאי, אך ללא הצלחה.