בין תפקידיה האופראיים המוכרים ביותר היו דונה אנה בדון ג'ובאני ורוזינה ב"נישואי פיגרו" של מוצרט, מאנון ב"מאנון לסקו" של פוצ'יני, נדה, דזדמונה באותלו של ורדי, צ'ו-צ'ו סאן ב"מאדאם באטרפליי" של פוצ'יני, ויולטה בלה טרוויאטה של ורדי ומליסנד ב"פליאס ומליסנד" של דביסי.
ויקטוריה דה לוס אנחלס מתה בשנת 2005 בברצלונה, בגיל 81. הקרובים אליה אמרו, שקולה שמר על יופיו עד הסוף.
דה לוס אנחלס נישאה לאנריקה מאגריניה בשנת 1948 וילדה שני בנים, שאחד מהם האריך ימים אחריה.
יום השנה
ביהדות, יום השנה של אדם שנפטר הוא תאריך פטירתו, המצוין על ידי משפחתו ומכריו מדי שנה בשנה. מקובל גם להשתמש בביטוי היידישאי יארצייט, ויש מהספרדים הקוראים ליום זה נחלה או סאל (מפרסית). ביום השנה למותו של אדם לפי התאריך העברי נהוג לערוך טקס אזכרה.
השם "יארצייט".
השם "יאָרצײַט" (מיידיש, נהגה "יוֹרצַיְיט" או "יוּרצאַט"; לעיתים נכתב יאהרצייט), התקבל ברוב תפוצות ישראל לסימון יום השנה, בעיקר משום שיום זה התפתח במקורו באשכנז. משהגיע השם לארצות המזרח ותימן, שבהן לא ידעו יידיש, היו שחשבו שמדובר בראשי תיבות. כך, לדוגמה, פתרו זאת בתימן כנוטריקון: יום אסיפת רגלי צדיקים יבית טוות (=ביום היפטרות הצדיקים ילון בתענית). גם ר' יוסף חיים מבגדאד, בעל ה"בן איש חי", כתב להוציא מלב ההמונים כי במילה זו יש רמז, ומסביר שמדובר ב"יום השנה" ביידיש.
יום השנה הראשון.
לאחר שנים עשר חודשים מהפטירה מסיימים בניו ובנותיו של הנפטר את מנהגי האבלות (שאר אבלים דהיינו אח, אחות, אב, אם, אשה/בעל אבלותם רק 30 יום). מתאריך זה מותר לילדיו של הנפטר לבוא לשמחות כגון חתונות ושאר מסיבות וכן מותר להם לחדש בגדים. קיימים מנהגים שונים שהאבלים נוהגים לקיים ביום זה.
אחד המנהגים הבולטים והרווחים במגזרים דתיים, הוא קיום חגיגת סיום של מסכת מהמשנה או מהתלמוד, ופעמים אף של כל ששת סדרי המשנה או כל הש"ס הבבלי, שנלמדו במהלך השנה הראשונה לעילוי נשמת הנפטר, כאשר לאחר הסיום נהוג לערוך סעודת מצווה.
יום השנה בכל שנה.
ביום השנה המנהג הוא שהאבל לשעבר צם ומתענה כדי לסייע לעילוי נשמה של מתו, ונוהגים להרבות בלימוד. כיום הטשטש מנהג זה ומרבית האבלים נוהגים לאכול ולשתות כרגיל, ויש ממשיכים במנהג המקורי. ביום זה חוזרים בני הנפטר ואומרים קדיש יתום כפי שנהגו בשנת האבלות הראשונה (ואף נהוג להעלותם כשליחי ציבור). יש המשתדלים לערוך לימוד בעשרה ואז הבן יכול לומר עוד קדיש (חוץ מאלו שאמר בתפילה) לעילוי נשמת אביו. נהוג לערוך ביום זה אזכרה למת.
למי שחל יארצייט יש עניין לעלות לתורה אם חל ביום שקוראים בתורה, ואם לא חל ביום קריאת התורה, נוהגים להעלותו ביום הקרוב לפניו שקוראים בתורה. בקהילות הספרדים, נוהגים שבעל הקורא אומר תפילת השכבה (לאיש אומרים "מנוחה נכונה", ולאישה - "אשת חיל"), ובקהילות נוסח אשכנז המזרחי נוהגים לומר תפילת אל מלא רחמים. בשבת לפני היארצייט, נוהגים להעלות את בעל היארצייט למפטיר. בקהילות הספרדים, כאשר ישנם יותר משני בעלי יארצייט בבית הכנסת נהוג למכור את העלייה (המפסיד מקבל עליית משלים). יש נוהגים שבעל היארצייט עובר לפני התיבה בתפילת מוסף בשבת שקודם היארצייט ובערבית במוצאי שבת.
בקהילות מסוימות נהוג שהאבל תורם "קידוש" לעילוי נשמת הנפטר בשבת שלפני יום השנה. בדרך כלל הקידוש נעשה בבית הכנסת לאחר תפילת שחרית של שבת. הברכות שהציבור בבית הכנסת מברך הן לעילוי נשמת הנפטר. נהוג להביא לקידוש גם משקה (במלעיל). ישנם בתי כנסת בהם הגבאי נוהג להודיע על הקידוש שנתרם לפני תום התפילה, תוך שהוא נוקב בשמו של התורם כדי לכבדו.
יש שכתבו שיש לנהוג את מנהגי יום השנה עד חמישים שנה (יובל). אך אחרים כתבו שאין גבול ליום השנה, ונוהג לעולם. יש שכתבו כפשרה שאם התחיל קודם שנת החמישים יכול להמשיך, אך אם עברו יותר מחמישים שנה, לא יאמר קדיש כלל.
יש הנוהגים לנחם בברכת: "עד ביאת הגואל", כי עם ביאת הגואל ותחיית המתים ייבטלו ימי-אבל אלה, והמתברך משיב: "במהרה בימינו", וחוזר המברך ואומר: "אמן".
אזכרה.
סדר הטקס הדתי.
האזכרה כוללת בדרך כלל עלייה לקבר וקריאת פסוקי תהילים ותפילות מיוחדות, ולמנהג עדות המזרח אמירת נוסח המרחם על כל בריותיו וכו'. סדר הקריאה ונוסח התפילות משתנה מעדה לעדה. לאמירת הקדיש דרוש מניין.
הטקס כולל בדרך כלל מתחיל על ידי אמירת פרקי תהילים:
לאחר מכן:
טקס חילוני.
עלייה לקברו של אדם נהוגה גם בקרב חילונים. מהם שמאמצים את הטקס הדתי או חלקים ממנו, ומהם שמסתפקים באמירת דברים לזכרו של המנוח. מקובל להביא לאזכרה פרחים ולהניחם על הקבר.
האזכרות בציבור החילוני נבדלות בין היתר בכך שהם לא יקפידו על עריכתה ביום השנה לפטירה אלא בסמיכותה כדי שתהיה נוחה למשתתפים (כמו ביום שישי בשבוע שבו חל יום השנה). ככל שעוברות השנים ההשתתפות בה מצטמצמת ובסופו של דבר משתתפת בה רק המשפחה הגרעינית.
בישראל נהוגה אזכרה ממלכתית לנשיאים וראשי ממשלה.
הילולת צדיקים.
ביום השנה לפטירת צדיק נוהגים מקובלים וחסידים לקיים חגיגה הנקראת הילולה. בזמן ההילולה לעיתים מספרים על חייו של אותו הצדיק או מקיימים מנהגים האופייניים לו. ההילולה המוכרת ביותר היא החג ל"ג בעומר שהוא ההילולה של רבי שמעון בר יוחאי, כמו כן ידועה גם ההילולה של משה רבנו בתאריך ז' באדר. בתנועת החסידות חשיבות מיוחדת להילולות, כאשר כל חצר חסידית חוגגת את ההילולות של האדמו"רים שלה.
יום זיכרון
יארצייט
ירצייט
יאר צייט
פארקור
פארקוּר (Parkour) הוא ספורט אתגרי שפיתחו סבסטיאן פוקן (Sébastien Foucan) ודוד בל (David Belle) בצרפת בשנות ה-90 על יסוד תרגולי מכשולים של הקומנדו הצרפתי.
מקור השם "פארקור" הוא במילה Parcours בצרפתית שמשמעותה "דרך" או "מסלול". עיקר הפארקור הוא ההגעה מנקודה אחת לשנייה בצורה האפקטיבית והמהירה ביותר האפשרית, תוך התגברות על מכשולים בדרך. לעיתים כולל הפארקור ניתור מעל גדרות, מעבר קירות, סיבובים, קפיצה מגג לגג ועוד, ואינו דורש ציוד כלל מעבר לנעלי ריצה.
בניגוד לריצה חופשית (Free Run), המתמקדת באסתטיקה של התנועה ובשלמותה, הפארקור מתמקד במהירות, במעבר יעיל, בחשיבה מהירה ובתנועה זורמת. בפועל, התחומים מעורבים זה בזה עד כי לרוב לא ניתן להבדיל בין פרקור לריצה חופשית.
ענף הפארקור התפתח רבות בישראל בשנים האחרונות ובינואר 2016 הוקמה עמותה רשמית בשם "פארקור ישראל", השמה לעצמה כמטרה את קידום ענף הפארקור בישראל.
ב-28 בינואר 2018 נכנס הפארקור כענף פעיל תחת התאחדות ההתעמלות הבינלאומית (FIG) ונחשב לענף התעמלות. אליפות העולם הראשונה בפארקור מתוכננת לשנת 2020.
בעקבות שידור תוכנית מציאות "נינג'ה ישראל" הפארקור החל לקבל אהדה והכרה מהציבור הישראלי.
סיכונים.
ניתן להתאמן בפרקור במתקנים ציבוריים המיועדים לספורט אתגרי, כגון סקייטפארקים. אך אלו אינם זמינים במקומות רבים, וחלק מהמתאמנים אף רואים באימונים במקומות מוסדרים דבר הנוגד את הפילוסופיה ה"חופשית" שבבסיס הפארקור. לכן, צעירים רבים מתאמנים בשכונותיהם במקומות שאינם מיועדים לכך ואינם בטיחותיים, כגון פארקים, גני שעשועים, מגרשים, מבני משרדים ומבנים נטושים. הועלו דאגות בתקשורת לגבי בטיחותם של אימונים אלו, כמו גם לגבי הפגיעה וההרס שנותרים במקומות ציבוריים שאינם מיועדים לאימונים אלו (כגון הרס קירות ומצבות במהלך אימון בני נוער בבית קברות). פגיעות אלו מתרחשות למרות שפגיעה וחוסר כבוד כלפי הסביבה, האנושית והפיזית, מנוגדת לפילוסופיה של פארקור, סנטימנט שהונצח בסיסמה "Leave No Trace" (לא להשאיר עקבות).
כוחות הביטחון וההצלה מביעים דאגה מהסיכונים שבקפיצה ממקומות גבוהים במהלך האימונים, ומזהירים שלא להתאמן על גגות אלא להתאמן במקומות נמוכים. חלק משוחרי פארקור מסכימים שאכן אין לעודד אימונים במקומות גבוהים. יש הטוענים שפארקור פחות מסוכן מענפי ספורט אתגרי בהם נעשה שימוש בעזרים כגון סנואובורד וסקי, משום שבניגוד לענפים אלו, בפארקור המתאמנים מסתמכים על גופם בלבד, עליו יש להם שליטה רבה; אך אחרים טוענים שמיעוט הפגיעות המדווחות באופן רשמי מטעה, משום שמרבית הפגיעות לא מדווחות כלל או אינן מדווחות כפגיעות בעקבות פארקור.
יאמאקאסי.
אומנות התנועה.
מפתחי הספורט החלו את דרכם בקבוצת היאמאקאסי הצרפתית, אך לאחר פנייה מהמפיק הצרפתי לוק בסון להפקת סרט בכיכוב הקבוצה (שיצא לבסוף בשם "יאמאקאסי"), פוקן ובל עזבו את הקבוצה ופיתחו את הפארקור, בעוד שאר חברי היאמאקאסי פיתחו את הפרי ראנינג (Free Running) אשר דומה במהותו לפארקור אך משלב יותר אלמנטים חופשיים ואלתורים, בדגש על אסתטיקה וחופשיות גמורה של המתאמן בתנועותיו, לכן היאמאקאסי מבצעים יותר היפוכים ותרגילים.
מקור השם.
מקור השם יאמאקאסי בשפת הלינגלה, אשר מדוברת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו וברפובליקה של קונגו, משמעות הביטוי "גוף חזק, נפש חזקה או אדם חזק", אך פירושה בקרב דוברי השפה בצרפת קרוב יותר ל"אנרגיה גבוהה".
ריצה חופשית.
ריצה חופשית (מאנגלית: freerunning) היא ענף ספורט נפרד שהתפתח מהפרקור, אם כי הדמיון בין הענפים כה רב עד כי לרוב הביטויים משמשים לחלופין. השוני העיקרי בין הענפים הוא הגדרת המטרות- בעוד בפרקור המטרה היא חציה מהירה ויעילה ככל הניתן מסלול מסוים, בריצה חופשית המטרה היא אינטראקציה אסתטית ומהנה עם המרחב ומתקניו. דבר זה מתבטא גם בתחום הספורטיבי בכך שתחרויות ריצה חופשית מנוקדות לפי אסתטיקה ואתגר, בדומה להתעמלות על ענפיה, ולכן כוללים תרגילים אסתטיים כמו סלטות, בעוד תחרויות פרקור מנוקדות לפי מהירות, בדומה לתחרויות ריצה.
ראובן מרגליות