כוחם המוחלט של הטקסים מוצג גם ב"ספר הטקסים" כך: "מכל הדברים להם חבים בני האדם את חייהם, הטקסים הם הראשונים במעלה..." מאלו צמחה האמונה כי הטקסים קשורים בקשר עמוק לטבע האדם, לאתיקה ולסדר חברתי באוכלוסיות שמטמיעות אותם. הטקסים, על פי הקונפוציאנים מועילים לחברה כי הם מדריכים את האנשים להכיר בהתחיבויותיהם לאחר ומעודדים אותם להביא מחויבות זו לידי ביטוי.
פורט סמנר
פורט סמנר (באנגלית: Fort Sumner) הוא מבצר לשעבר במחוז דה בקה בדרום-מזרח מדינת ניו מקסיקו בארצות הברית שהיה אחראי לכליאתם של אוכלוסייה של בני הנאוואחו והאפאצ'י מסקלרו בשנים 1863–1868 בשמורת "בוסקה רדונדו" (Bosque Redondo) הסמוכה.
היסטוריה.
ב-31 באוקטובר 1862 אישר הקונגרס של ארצות הברית את בניית פורט סמנר. הגנרל ג'יימס הנרי קרלטון (James Henry Carleton; 1873-1814) הצדיק תחילה את הקמת המבצר לשם הגנה על המתיישבים בעמק הנהר פקוס מפני האפאצ'י מסקלרו, קאיווה וקומאנצ'י. הוא גם הקים את שמורת האינדיאנים בוסקה רדונדו (בספרדית: "חורשה עגולה"), שטח של 4,100 קילומטרים רבועים שבו אולצו מעל ל-9,000 בני נאוואחו ואפאצ'י מסקלרו להתגורר בשל ההאשמות שהם פשטו על התיישבויות של לבנים בסמוך למקומות מגוריהם הקודמים. המבצר נקרא על שם הגנרל אדווין ווס סמנר (Edwin Vose Sumner) מצבא האיחוד שמת ב-1863.
המטרה המוצהרת של השמורה הייתה שהיא תהיה בלתי תלויה בתמיכה מבחוץ, בעזרת לימוד הנאוואחו והמסקלרו כיצד להיות איכרים מודרניים. הגנרל אדוארד קנבי (Edward Canby), אותו החליף קרלטון, הציע לראשונה שבני הנאוואחו יועברו לסדרה של שמורות ושילמדו כישורים חדשים.
כשבוסקה רדונדו הוקמה לראשונה הורה גנרל קרלטון לקולונל קיט קרסון לעשות את כל הנדרש על מנת להביא תחילה את המסקלרו ואחר-כך את הנאוואחו לשם. כל בני האפאצ'י מסקלרו הועברו לשמורה עד סוף 1862, אבל הנאוואחו לא יושבו מחדש במספרים גדולים עד תחילת 1864. הנאוואחו מכנים את המסע הרגלי מהטריטוריה שלהם לבוסקה רדונדו בשם "הצעדה הארוכה". יותר מ-300 נאוואחו מתו במהלך המסע. המסע היה זיכרון עגום לנאוואחו רבים.
באפריל 1865 היו כלואים בשמורת בוסקה רדונדו כ-8,500 נאוואחו ו-500 מסקלרו. הצבא האמריקני תכנן שיתגוררו בשמורה לא יותר מ-5,000 תושבים, ולכן המחסור במזון היה בעיה כבר מהתחלה. כיוון שהנאוואחו והמסקלרו היו אויבים ותיקים, הקרבה הכפויה הובילה לעיתים קרובות לעימותים. המצב הסניטרי הלך והחמיר. לא הייתה גישה למים נקיים ולא היו מספיק עצים להסקה לבשל. המים מנהר פקוס הסמוך גרמו למחלות מעיים, והמחלות התפשטו במחנה. המזון היה בצמצום בשל הכישלון ביבולים, הוויכוחים בין הצבא לפקידי הלשכה לענייני אינדיאנים ומעשי פשע. ב-1865 המסקלרו, או לפחות אלו שהיו חזקים מספיק, הצליחו להימלט. הנאוואחו הורשו לעזוב רק במאי 1868, כאשר צבא ארצות הברית הודה שפורט סמנר ושמורת האינדיאנים בוסקה רדונדו הם כישלון.
נחתם הסכם עם הנאוואחו והם הורשו לשוב למולדתם ל"שמורה חדשה". אליהם הצטרפו אלפי נאוואחו שהסתתרו בעומק אריזונה. החוויה חישלה את הנאוואחו ובשנים שאחר-כך הם הרחיבו את גבולות "השמורה החדשה" לשטח של 65,000 קילומטרים רבועים.
פורט סמנר ננטשה ב-1869 ונקנתה על ידי לוסיאן מקסוול (Lucien Maxwell), חוואי בעל עדרי בקר גדולים. מקסוול בנה מחדש את אחד ממבני המגורים של הקצינים לבית מגורים בן 20 חדרים. ב-14 ביולי 1881 ירה השריף פט גארט בבילי הנער והרג אותו בבית זה, שקרוי כיום בית מקסוול.
האתר ההיסטורי פורט סמנר.
ב-1968, מאה שנים אחרי חתימת ההסכם שהרשה לנאוואחו לשוב לביתם המקורי באזור ארבע הפינות הוכרז פורט סמנר מונומנט לאומי של ניו מקסיקו.
האתר מנוהל על ידי חטיבת האתרים ההיסטוריים של מחלקת ענייני התרבות של ניו מקסיקו. ב-4 ביוני 2005 נפתח באתר מוזיאון חדש "יד זיכרון לבוסקה רדונדו" (Bosque Redondo Memorial) שתוכנן על ידי האדריכל דייוויד סלואן (David N. Sloan), בן אומת הנאוואחו.
המוזיאון והאתר ההיסטורי פורט סמנר שוכנים כ-10.5 קילומטרים דרומית-מזרחית מהעיירה פורט סמנר.
יוסף אלרון
יוסף אלרון (נולד ב-20 בספטמבר 1955) הוא שופט בבית המשפט העליון החל מ-30 באוקטובר 2017. קודם לכן כיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה.
ראשית חייו ומשפחתו.
יוסף אלרון (אלפריח) נולד במעברת "מחנה דוד" שבחיפה. הוא הצעיר מבין תשעת ילדיהם של צדיקה ועובדיה, שעלו לישראל ממוסול שבעיראק בשנת 1951. למד בבית הספר היסודי "נירים" וביולי 1973 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר "תיכון ערב חדש" בחיפה. בשנים 1973–1977 שירת בצה"ל והשתחרר בדרגת סגן. לאחר מכן עבד בלונדון במסגרות ביטחוניות שונות עד לשנת 1980. בשנת 1982 הוסמך למשפטים (LL.B.) באוניברסיטת בקינגהאם שבאנגליה. בשנת 1983 חזר לישראל והחל להתמחות במשרדי עורכי דין בחיפה - סולומון ליפשיץ ושות', גורי סובול ושות' ולאחר מכן בפרקליטות מחוז חיפה. בשנת 1985 סיים את ההתמחות במשפטים והוסמך כעורך דין. בשנת 2001 השלים לימודי תואר שני במדעי החברה (.M.A) בתחום "מינהל ביטחון לאומי" מאוניברסיטת חיפה.
אלרון עבד כעורך דין עצמאי בתחומים הפלילי והאזרחי, במשרד שפתח במדרחוב נורדאו, בשכונת הדר בחיפה.
קריירה כשופט.
במרץ 1994, לאחר 8 שנים שבהן עסק בעריכת דין, התמנה לשופט בבית משפט השלום בחיפה; וביולי 2003 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בחיפה ועסק בעניינים אזרחיים, מנהליים ופליליים. החל משנת 2005 דן כאב בית דין במגוון רחב של כתבי אישום בעבירות חמורות ועמד בראש הרכבי תיקי פשע חמור וערעורים פליליים. בשנת 2010 השופט אלרון השתתף בתוכנית "השופט כמנהל" של הפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2012 נטל חלק בתוכנית הכשרה לנשיאים ולסגני נשיאים, אף היא מטעם הפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב. במרץ 2012 קודם לכהונת סגן נשיא בבית המשפט המחוזי בחיפה, ולאחר פרישתו של סגן הנשיא, השופט אילן שיף, היה אחראי, בין היתר, על המחלקה הפלילית בבית המשפט המחוזי. ב-4 ביולי 2013 החל לכהן כנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה.
מאוגוסט 2014 עד מרץ 2018 שימש כיו"ר הוועדה הבוחנת של לשכת עורכי הדין, הממונה על שאלון בחינת ההסמכה של הלשכה. בתפקידו זה היה השופט אלרון ממובילי הכנסת שאלה פתוחה הדורשת ניסוח עצמאי של הנבחן.
במקביל לתפקידיו, כיהן השופט אלרון כשופט צבאי במילואים: בשנת 1995 עבר בשירות המילואים ליחידת בתי הדין הצבאיים, וכיהן במסגרת זו כשופט בבית הדין הצבאי במחוז הצפון; ומשנת 2010 החל לכהן כשופט צבאי במילואים בבית הדין הצבאי לערעורים בדרגת סא"ל.
בפברואר 2017 אישרה הוועדה למינוי שופטים פה אחד את מינויו לבית המשפט העליון, במסגרת הסכם בין חברי הוועדה למינוי ארבעה שופטים. כמה משופטי בית המשפט העליון התנגדו למינויו, ואהרון ברק אף רמז לגביו כי הוא "איננו חלק מהמשפחה" של שופטי בית המשפט העליון. מנגד, השופט אלרון זכה לתמיכה חזקה מצדם של חברי הוועדה לבחירת שופטים, השר משה כחלון ושרת המשפטים איילת שקד - אשר הביעה את הערכתה למקצועיותו וליכולתו הניהולית כנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה - ואף היה המועמד המועדף על לשכת עורכי הדין. הוא נכנס לתפקיד זה ב-30 באוקטובר 2017.
עמדותיו ופסיקותיו.
בהיותו נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה, השופט אלרון הביע דאגה ביחס לחוסר האמון השורר בציבור כלפי מערכת המשפט, וחזר והצהיר שיש לחתור להשבת אמון הציבור, בו תלוי עצם קיומה. בהזדמנות אחרת אמר, כי לא די בשיפור הממשק המנהלי שבין ציבור המתדיינים ועורכי הדין לבין בית המשפט, וכי גם השופטים צריכים לחתור לשיפור בתפקודם. עוד ציין, כי גם לעורכי הדין תפקיד חשוב בהשבת אמון הציבור במערכת.
משפט וחברה.
השופט אלרון שב ומדגיש את חשיבות הקשר של מערכת המשפט עם האזרח. לא אחת הוא ציין כי חשוב להבין איך הדברים נראים מנקודת מבטו של אותו אזרח, שעבורו, "המפגש עם בתי המשפט הוא, לא פעם, מפגש טעון ומרגש, ולעיתים המפגש הדרמטי בחייו", לדבריו. בשל גישה כללית זו השזורה בפסיקותיו, בהן הוא מקפיד להעצים את האזרח בהתמודדותו מול רשויות המדינה ובהגנה על זכויותיו בכל תחומי המשפט, תואר השופט אלרון כ"שופט בעל רגישות אנושית".
אלרון היה בין השופטים שהורו למשרד החינוך לממן הסעות לילדים עם צרכים מיוחדים המשולבים במוסדות חינוך "רגילים", כמו לתלמידי בתי הספר של החינוך המיוחד.
במקרה נוסף, הקל השופט אלרון בעונש שנגזר על זוג הורים אשר הורשעו בעבירה של הפרת חובתם של הורים להבטיח את לימודי ביתם לפי סעיף 4 לחוק לימוד חובה, התש"ט-1949, מחשש כי חומרת העונש תפגע לבסוף בילדיהם.
בתביעתן של משפחות מקרב עולי תימן, הטוענות לנזקים נפשיים קשים שנגרמו להן על ידי רשויות המדינה, מחמת חלקן בהיעלמות ילדיהם ואחיהם מבתי התינוקות במחנות העולים בהם שוכנו עם עלייתם ארצה ומבתי החולים, במסגרת הפרשה המכונה "פרשת ילדי תימן, המזרח והבלקן", קבע השופט אלרון כי "היעלמותם המוחלטת של הילדים מבלי להותיר כל עקבות, מעוררת ... לכאורה, חשדות מטרידים באשר לדפוס פעולה אחד מצד המשיבות, אשר עשוי להקים את זכותם של המערערים לסעד בסופו של ההליך"; וכי יש לאפשר למשפחות להגיש את תביעותיהן יחד, בין היתר, על מנת להקל עליהן לממש את זכות הגישה לערכאות.
כמו כן, בתביעתם של כמה מיוצאי גרמניה נגד הארגון למימוש האמנה על ביטחון סוציאלי, סבר השופט אלרון כי יש להקל בדרישת הוכחת הנזק שנגרם להם, וקבע בדעת מיעוט כי יש להחזיר את הדיונים לערכאות הדיוניות בכדי שאלו יקבעו את שיעור הנזק על דרך האומדנא.