בשנת 1882 נפטרו שני הוריה, ובסיוע של פטרון אמנות, היא נסעה לעיר ניו יורק כדי להמשיך בלימודים, בליגה לסטודנטים לאמנות. כאן, היא פגשה את ויליאם מריט צ'ייס וביקרה אותו באולפן שלו. בשנת 1883 היא חזרה לסינסינטי והתפרנסה בקישוט פנים בתים ובציור דיוקנאות. בשנים 1884 - 1886 בילתה את רוב הקייצים שלה בטנסי בהרי האפלצ'ים בציירה נופים בצבעי מים.
פריז.
בשנת 1887 עברה לפריז, צרפת יחד עם אחותה הגדולה לואיז, שעתידה הייתה להיות בת לווייתה לכל חייה, מנהלת עסקים, עוזרת בית ומארחת. בפריז היא השתתפה באקדמיה ז'וליאן ולמדה אצל גוסטב בולנגר וג'ולס לפבר. בזמן לימודיה בפריז, אליזבת נורס התוודעה אל הציירת קרוליין אוגוסטה לורד.
כשהיית כבר מיומנת היא סיימה במהרה את לימודיה, חזרה לביתה ופיתחה את הסגנון שלה בסינסינטי, ופתחה סטודיו משלה.
בשנת 1888, עבודותיה הוצגו בתערוכה הגדולה הראשונה שלה בצרפת. הנושאים שלה היו לרוב נשים, בעיקר איכרים, ותיאורי חיי הכפרים בצרפת.
אף שהמשיכה לחיות ולעבוד בעיקר בפריז, נסעה נורס רבות ברחבי אירופה, רוסיה וצפון אפריקה וציירה את האנשים שפגשה.
אישה חדשה.
היא הייתה אחת "הנשים החדשות" - אמניות נשים מצליחות במאה ה-19 שלא הוכשרו מעולם, כמו אלן דיי הייל, מארי קאסאט, אליזבת קופין וססיליה בו. אלן הייל, ואליזבת נורס "יצרו דיוקנאות עצמיים משכנעים שבהם הן הציגו את עצמן ללא מורא כאינדיבידואליות המוכנות להתייחס לקודים חברתיים ולאתגר רעיונות מקובלים ביחס למקום האישה בחברה. אכן, דיוקנאות הנשים החדשות של שנות ה-80 וה-1890 הן פרשנויות של נשים אנרגטיות, בעלות ביטחון עצמי ומיומנות."
החיים מאוחר יותר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, אתגרה נורס את נטייתם של מרבית הציירים האמריקאים לחזור הביתה והיא נשארה בפריז, שם עבדה לסייע לפליטי המלחמה ואספה תרומות מחבריה בארצות הברית ובקנדה לטובת אנשים שחייהם הופרעו מהמלחמה.
בשנת 1921 הוענקה לה מדליית Laetare על "שירות מכובד לאנושות", פרס שנתי מטעם אוניברסיטת נוטרדאם באינדיאנה.
נורס פרשה ונכנסה לדיכאון כשאחותה נפטרה בשנת 1927.
בשנת 1920 נותחה בסרטן השד ובשנת 1937 חזר הסרטן. היא נפטרה ב־8 באוקטובר 1938.
אגם דונגטינג
אגם דונגטינג (בסינית: 洞庭湖, פין-יין: Dòngtíng hú) הוא אגם המים המתוקים השני בגודלו ברפובליקה העממית של סין, לאחר אגם פויאנג, שבמחוז ג'יאנגשי, אגם דונגטינג שוכן בצפון-מזרח מחוז חונאן בדרום המדינה. האגם מהווה אגן ניקוז של נהר היאנגצה, כך ששטחו ונפחו משתנים עם זרימות הנחלים, בהתאם לעונה (3,000-20,000 קמ"ר). הפרובינציות חוביי וחונאן נקראות על שם המיקום שלהם ביחס לאגם: בסינית, חוביי משמעו "צפונית לאגם" וחונאן, "דרומית לאגם".
לדונגטינג ישנה משמעות רבה בתרבות הסינית. הוא נחשב מקום המוצא של מרוצי סירות הדרקון. באגם האי המיתולוגי "אי הנסיכות" (君山島, Junshan Island) האגם גם בית גידול של הדולפין "Neophocaena phocaenoides" שנמצא בסכנת הכחדה.
גאוגרפיה.
בתקופת יולי-ספטמבר, שיטפונות מנהר היאנגצה ממלאים את האגם, ומגדילים אותו מאוד. שטח האגם, שבדרך כלל הוא 4,350 קמ"ר, עשוי לגדול ל-20,000 קמ"ר, בעונת השיטפונות. האגם ניזון גם מארבעה נהרות עיקריים: שיאנג, זי, יואן ולישווי.
האגם מהווה אזור חורף חשוב לעופות נודדים.
היסטוריה.
שדות האורז הקדומים ביותר שהתגלו עד כה בעולם היו במישור ליאנג, שהיה אז בקצה המערבי של האגם.
ההתיישבות החקלאית באזור החלה עוד בימי קדם, ובמאה ה -19 נהרסו הרבה מהאזורים הרדודים יותר של האגם כדי ליצור אדמות חקלאיות.
בשנת 1949, רוב האגם יובש בשביל אדמות חקלאיות, מה שהפך אותו רק לאגם המים המתוקים השני הגדול ביותר בסין.
האגם הוגדר כאתר מוגן, בשנת 1992.
באמונה העממית.
המשמעות המילולית של "דונגטינג" היא "חצר המערות". האגם נקרא על שם אולם גדול (או מערה) אשר לפי אמונה עממית נמצא מתחתיו, ובו שולטות רוחות שתי נשותיו של הקיסר האגדי שון. על פי אמונה זו יוצאים מאולם זה מעברים תת-קרקעיים אל כל חלקי האימפריה.
יחסי מקסיקו–סלובקיה
יחסי מקסיקו-סלובקיה הם היחסים הדיפלומטיים בין מקסיקו לסלובקיה. שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ובאו"ם.
היסטוריה.
מקסיקו כוננה יחסים דיפלומטיים עם צ'כוסלובקיה ב-1922; ארבע שנים לאחר שהמדינה הכריזה על עצמאותה מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נותקו באפריל 1939 לאחר פלישת גרמניה הנאצית למדינה, אולם ממשלת צ'כוסלובקיה הגולה בלונדון שמרה על היחסים עם מקסיקו. בשנת 1942 הוחזרו היחסים הדיפלומטיים במלואם בין שתי המדינות ובשנת 1959 הוקמו שגרירויות אחת בבירות זו, בהתאמה.
בדצמבר 1992 חולקה צ'כוסלובקיה לסלובקיה ולצ'כיה. מקסיקו כוננה יחסים דיפלומטיים עם סלובקיה שזה עתה עצמאית ב-1 בינואר 1993. בתחילה, מקסיקו קיימה את היחסים הדיפלומטיים עם סלובקיה משגרירותה בפראג, אולם בשנת 1996 מקסיקו הסמיכה את היחסים לסלובקיה משגרירותה בווינה, אוסטריה, בשל קרבתה לבירה ברטיסלאבה. במהלך תקופה זו פתחה סלובקיה שגרירות קבועה במקסיקו סיטי.
בשנת 2006 ערך נשיא מקסיקו ויסנטה פוקס ביקור רשמי בסלובקיה. בפברואר 2007 ביקרה שרת החוץ המקסיקנית, פטרישיה אספינוזה, בברטיסלבה. בשנת 2017 ביקר נשיא סלובקיה אנדריי קיסקה בביקור רשמי במקסיקו. בשנת 2018 חגגו שתי המדינות 25 שנות יחסים דיפלומטיות.
ביקורים רמי דרג.
ביקורים רמי דרג ממקסיקו לסלובקיה
ביקורים רמי דרג מסלובקיה למקסיקו
הסכמים דו צדדיים.
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו-צדדיים, כמו הסכם על הובלה אווירית (2000), הסכם למניעת מיסוי כפול ומניעת התחמקות ממיס (2006); הסכם לשיתוף פעולה כלכלי (2006), הסכם לקידום והגנה הדדית של השקעות (2007), הסכם לשיתוף פעולה בתחומי חינוך, נוער, ספורט ותרבות (2017) והסכם במדעים, טכנולוגיים, אקדמיות וחדשנות (2017).
יחסי סחר.
בשנת 1997 חתמה מקסיקו על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את סלובקיה מאז 2004). בשנת 2018 הסתכם המסחר בין מקסיקו לסלובקיה ב-490 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של מקסיקו לסלובקיה כולל: חלקי רכב, מכונות, מוצרי חשמל ורכיבים, זיכרון מחשב ומוצרים מבוססי נחושת. הייצוא העיקרי של סלובקיה למקסיקו כולל: מנועים ומדחסים, חלקי רכב, טרקטורים, מוצרי חשמל ורכיבים, כלים וצמיגים. בין השנים 1999–2017 השקיעו חברות סלובקיות יותר מ-700,000 דולר בכלכלה המקסיקנית. חברת רב-לאומית מקסיקנית, נמק, מפעילה מפעל בעיר זארה nad Hronom, סלובקיה. שתי המדינות הן יצרני ענק בתעשיית הרכב.
בורו (טקסטיל)
בורו (ביפנית: ぼろ) זו קבוצת טקסטילים יפניים, שאוחו או הוטלאו יחד. הביטוי בא מהמילה היפנית boroboro שמשמעותה קרוע או מתוקן. טקסטילי בורו יכלו להיות תפורים זה לזה או ארוגים מחדש עם הרבה שכבות שהפכו אותם לבדים חמים. לרוב השתמשו בחוט קנבוס לעיתים יחד עם חוט כותנה שהיה נדיר יותר כי לא גדל בכל יפן. השכבות היו נחוצות, בגלל האקלים הקר. רוב בדי הבורו המקוריים תפורים מבדים מהמאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
כיום הביטוי בורו מוערך כדוגמה לצורה אסתטית של שימור ומיחזור משביח המזכירה את חשיבות שימור החומרים והכישרונות של בעלי המלאכה והאמנים שיודעים לתקן במקום להחליף.
היסטוריה.
בתקופת האדו [Edo] אריגי משי וכותנה נשמרו על ידי תקנות או פשוט על ידי המחיר הגבוה, רק לשימושם של השכבות המיוחסות של המעמדות העליונים. בגלל האופי החסכני של תיקוני טקסטילים או אריגתם מחדש ליצירת בגדים חדשים ושימושיים הבורו הפך בעיקר לסממן לבוש של מעמד האיכרים, שלרוב לא הייתה להם ברירה אחרת אלא לגדל בעצמם את החומרים לאריגת בגדיהם, לתקן את בגדיהם עם פיסות בד כדי לשרוד, בהרבה מקרים הבגדים המוטלאים הועברו דרך כמה דורות עד שהבגד או הטקסטיל הפך ליצירת טלאים רב דורית. האכרים התביישו בבגדיהם המוטלאים, אך כיום אנן יודעים לראות שם את המסירות של הנשים שהשקיעו מאמצים יומיומיים בשמירת בריאות משפחתן מפני הקור, והמחסור.
השימוש בצבעי אינדיגו היה נפוץ ולעיתים היה אף הצבע היחידי שעמד לרשות האיכרים, היות שהיה קל לגדל אותו ויש לו גם תכונה של דחיית עש. צביעת בגדים באינדיגו הייתה גם מאוד חסכנית כי יכלו להשתמש באמבט הצבע מספר פעמים רב ולא לבזבז טיפה ממנו.
בצפון יפן היו לאיכרים ולבעלי מלאכה, קימונו בשם דוניה [Donja] שמידותיו היו כה גדולות שמשפחה קטנה של הורים וילדים יכלו להתכרבל בו ביחד ערומים וחום גופם המשותף נשמר על ידי השכבות הרבות שנתפרו זו על זו במשך דורות.
שימור היסטורי.
בתקופת המייג'י [明治時代] עם השיפור הכללי בתנאי המחיה בכלל האוכלוסייה היפנית, נזרקו רוב בגדי ובדי הבורו והוחלפו בבגדים יותר חדשים. מעמד הפועלים ראה בבדי הבורו אזכור מביך של העוני שבו חיו לפני כן. והשלטונות ומוסדות התרבות עשו מאמץ מזערי לשמר את החפצים ההיסטוריים הללו.
המושג היפני על שלמות שונה מהמערביבכך שחריגות ופגמים הם לעיתים קרובות מה שהופך פריט פשוט למשהו ייחודי ומיוחד מתוך תפיסת חיים שאומרת שיופיו של חפץ מתגלה עם הזמן. התרבות המערבית פחות סלחנית לתיקונים ופגמים, האנשים במערב אמנם תיקנו את בגדיהם, אבל הם העדיפו לעשות תיקונים בלתי נראים לעין, או 'תיקונים אמנותיים' שלא הותירו סימן. בגדים מוטלאים באופן ניכר לעין נחשבו כבגדי עניים מרודים, צוענים או מי שאינם חלק מהחברה.