בונדי הייתה נשואה לעיתונאי רפאל בשן משנת 1954 עד פרידתם בשנת 1981, לאחר שנים שבהן סבל מאלכוהוליזם. בתם היחידה היא העיתונאית טל בשן.
בשנת 2014 הפקידה את ארכיונה (1945–2012) בספרייה הלאומית.
ביום הזיכרון לשואה בשנת 2013 פרסמה מאמר בו כתבה: .
בונדי הייתה תושבת רמת גן, ויקירת העיר. נפטרה ב-14 בנובמבר 2017 בביתה.. הובאה למנוחות בבית העלמין גבעת חיים.
ספריה.
בתרגום:
בעריכתה ובהשתתפותה.
בתרגום:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטה:
שניאור וסרמן
שְׁנֵיאור וַסֶרמַן (בכתיב יידי: שניאור (שנייער) וואַסערמאַן; בכתב לטיני: Shneur Vaserman; 1899, אודלדו, האימפריה הרוסית (פולין) – 19 במאי 1982, בואנוס איירס, ארגנטינה) היה משורר יידיש והומוריסטן, שכתב שירה לילדים ולקוראים מבוגרים.
ביוגרפיה.
שניאור וסרמן נולד בעיירה אודלדו (אָדאַלדאָ) שליד העיר חלם בפולין (אז באימפריה הרוסית) בשנת 1899 במשפחה ענייה של חייטים, אבל זכה לחינוך מסורתי: 'חדר', וישיבה. כבר מנעוריו המוקדמים כתב ופרסם שירים ביידיש. ואחדים מהם גם נדפסו בעיתוני הילדים בפולין. בקיץ 1924 היגר וסרמן הצעיר לארגנטינה, והשתקע בעיר הבירה בואנוס איירס.
בתחילת דרכו בארגנטינה עדיין עסק בחייטות והתפרנס מתפירת חליפות. אבל לאחר זמן קצר התמסר להוראה ולכתיבה ביידיש. הוא לימד שנים ארוכות בבית הספר ע"ש בורוכוב, ייסד וערך את עיתון הילדים "חבר'ל" ('חבר קטן'). יצירותיו כללו כתיבה לילדים, שירים, הומורוסקות, וסיפורים קצרים. בין שתי מלחמות העולם נתפרסמו יצירותיו ברחבי העולם היהודי קורא היידיש: במזרח אירופה, ארצות הברית וארגנטינה.
בבית הספרים הלאומי בירושלים נמצאים שמונה מספריו, כולם ביידיש, שירה לילדים ולמבוגרים. אחד מהם נדפס עוד בפולין, וכל השאר נדפסו בארגנטינה.
שום דבר משלו לא תורגם לעברית.
ויקי שירן
ויקי שירן (28 בפברואר 1947 – 15 במרץ 2004) הייתה קרימינולוגית, סוציולוגית, משוררת, במאית, אשת תקשורת ישראלית, ופעילה פמיניסטית מזרחית.
ילדותה ונעוריה.
ויקטורין (ויקי) שירן נולדה בקהיר לסאלבו ופורטונה בן נתן. אביה, יליד אלכסנדריה, היה בעל תואר בחשבונאות אך עבד כסוחר טקסטיל. הם עלו לישראל באוגוסט 1951, עם שלוש בנותיהם: אודט (נולדה ב-1944), ויקי (נולדה ב-1947) ורז'אן (נולדה ב-1950). הבן עוזי נולד ב-1956 בישראל.
משפחתה התגוררה בשכונת התקווה בתנאי עוני. במיתון של שנת 1960 פוטר אבי המשפחה, וויקי נאלצה לעזוב את ספסל הלימודים בגיל 13 כדי לצאת לעבודה ולעזור בפרנסת משפחתה. את תעודת הבגרות שלה היא השלימה בגיל 17 בלימודי ערב. תחילת פרסומיה בכתבי-עת שוליים ובאנתולוגיה ("מסדה", 1971) "ביכורי עטים", בעריכת פרופ' מתי מגד (שם השתתפו, בין השאר, גם חזי לסקלי, דני הורוביץ, אריה קרישק, חנן עזרן ואחרים).
ב-20 בינואר 1974 נישאה ויקי לחיים שירן (שקיראן), קולנוען יליד מקנס שבמרוקו וממפיקי התוכנית "הילדים משכונת חיים". לזוג נולדו שתי בנות. קודם לנישואיה, בעת היותה סטודנטית ומשוררת צעירה, היה לה רומן קצר עם המשורר נתן זך, שהייתה מתלמידיו. זך סיפר (בסרטו של חלוצי "שוברת קיר") כי הם חשבו להתחתן, אך נסיעתו לאנגליה שינתה כל זאת.
פעילות אקדמית.
שירן סיימה תואר ראשון בספרות, היסטוריה וקרימינולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בהצטיינות בקרימינולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1991 השלימה תואר שני נוסף ותואר דוקטור מקולג' ג'ון ג'יי, בית הספר לקרימינולוגיה של אוניברסיטת העיר ניו יורק. עבודת הדוקטורט שלה נשאה את הכותרת " Political Corruption - The Power of the Game: The Case of Israel" ("שחיתות פוליטית - כוח המשחק: המקרה של ישראל"). העבודה הסתמכה על מחקר ארכיוני, משפטי ותקשורתי, ועסקה בנושא השחיתות בפוליטיקה בישראל ואפליית פוליטיקאים מזרחיים. בעבודה ניתחה שירן פרשיות בולטות של שחיתות פוליטית ופשעי צווארון לבן בישראל בשנים 1948 עד 1988. על פי ניתוחה של שירן, המערכת הפוליטית והמשפטית נוטה להעניש בחומרה פוליטיקאים מזרחים או ערבים השייכים למפלגות קטנות, ולעומתם נוטה להתייחס ביתר קלות ואף להתעלם ממעשיהם של פוליטיקאים הקרובים יותר להגמוניה השלטת.
בשנות התשעים לימדה שירן קרימינולוגיה ומגדר במכללה האקדמית בית ברל, וכן לימדה בחוג למשפטים וקרימינולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2003 היא ייסדה את התוכנית ללימודי נשים ומגדר בבית ברל, ונבחרה לעמוד בראשה.
פעילות ציבורית וחברתית.
שירן בלטה בפעילותה נגד כל צורות דיכוי זכויות האדם בישראל. היא הטביעה את חותמה בשלושה תחומים מרכזיים: מאבק למען שלום ישראלי-פלסטיני, פמיניזם, וזכויות המזרחים.
היא נהגה להתבטא לעיתים בצורה פרובוקטיבית. למשל, היא אמרה: "כל מי שחי בשכונת מצוקה, המשמעות של זה היא שהמדינה דפקה אותו. פשוט. [...] בחברה הישראלית יש אי-שוויון. האי-שוויון הוא לא רק מעמדי, יש לו גם צבע".
שירן הזדהתה עם ארגוני שמאל בישראל ולעיתים קרובות מחתה על כיבוש השטחים הפלסטיניים והביעה תמיכה בהקמת מדינה פלסטינית. משנת 1970 הייתה פעילה בארגונים שהתאפיינו בפעילותם של יהודים מזרחים במאבק נגד הכיבוש הישראלי בשטחי הגדה המערבית, בהם "הקשת הדמוקרטית המזרחית" ו"המזרח אל השלום". היא השתתפה בכנסים רבים ובהפגנות בישראל ובאירופה למען השלום.
כפמיניסטית, שירן הייתה מהמייסדות של "קבוצת נשים מזרחיות", שנועדה לעורר את השיח הפמיניסטי הציבורי בישראל, לאור מה שראתה ככישלון של הגל השני של הפמיניזם: "ייתכן, שהסתגרותו ואף התנערותו של הפמיניזם בישראל מן הפרובלמטיקות החברתיות, גרמו להישארותו כפרח קיר בשיח הציבורי." קבוצה זו הפכה ב-1999 לתנועת "אחותי - למען נשים בישראל", הפועלת לקידום נושאים של צדק כלכלי, חברתי ותרבותי ולהעצמת הסולידריות עם נשים ממעמד כלכלי-חברתי נמוך בשיח הציבורי בישראל.
עוד בנעוריה בשכונת התקווה השקיעה שירן זמן רב בפעילות למען זכויות המזרחים. היא הייתה דמות מובילה בתנועות המחאה החברתיות של צעירים מזרחיים בשנות השבעים והשמונים: "הפנתרים השחורים", "אזרחים למען שכונות" "החזית המזרחית" ועוד. בשנים 1969–1975 ניהלה את התיאטרון הקהילתי ביפו.
בתחילת שנות השמונים עמדה בראש תנועת צל"ש, שבה היו חברים, בין השאר, העיתונאי דניאל בן סימון והסוציולוג פרופסור סמי סמוחה. בשנת 1981 עתרה התנועה לבג"ץ נגד רשות השידור. היא טענה כי הסדרה ההיסטורית "עמוד האש" מתעלמת מקיומם של המזרחים ומכחישה את חלקם בבניית האומה. שירן דרשה שייאסר שידור הסדרה עד שהטיה זו תתוקן. תביעתה של שירן נדחתה על ידי בג"ץ, אולם פסק הדין, המכונה "ערעור שירן", הפך לאבן דרך במאבק המזרחים בישראל נגד אפליה.
ב-1981 הצטרפה למפלגת תמ"י (תנועת מסורת ישראל), מפלגה שפנתה לקהל מזרחי מסורתי-דתי בראשות אהרון אבוחצירא, והפכה לדוברת שלה. בשנת 1987 סייעה בהקמת עמותת "הל"ה- הורים למען החינוך". בשנת 1996 הייתה אחת ממייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית, תנועה שנלחמה למען צדק חברתי, כלכלי ותרבותי בישראל. בשנת 2002, יחד עם פעילים נוספים של הקשת הדמוקרטית המזרחית, היא זכתה בתביעת "בג"ץ הקרקעות" נגד מינהל מקרקעי ישראל בנושא חלוקה צודקת של הקרקע.
ב-1983 התמודדה על ראשות עיריית תל אביב-יפו במסגרת רשימת תמ"י, אך קיבלה רק כ-1.6% מקולות הבוחרים. הרשימה עצמה זכתה ב-1.9% מהקולות ולא נכנסה למועצת העיר.
שירן הייתה חברה במליאת מועצת רשות השידור (2000-2004), חברת מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ודירקטורית בחברת החדשות של ערוץ 2 (2000-2004), וכן חברת הוועד המנהל של הוצאת עם עובד (2001-2004).
היא הופיעה רבות בכלי התקשורת השונים וקידמה את הנושאים החברתיים הקרובים ללבה. היא פרסמה מאות מאמרים ב"ידיעות אחרונות" ובעיתונים אחרים, והתראיינה רבות בתוכניות רדיו וטלוויזיה. בראיונותיה עמדה רבות על עקרון הייצוג השווה לנשים ולמגזרים אחרים בכלי התקשורת. מאבקה האחרון היה במסגרת "קואליציית הנשים נגד פורנוגרפיה", שנאבקה נגד שידורי פורנוגרפיה בערוצי טלוויזיה בישראל.
זמירה רון מארגון "אחותי - למען נשים בישראל" סיפרה: "היא הייתה אגדה. כולם הכירו אותה ברמות הפוליטיות שלה, אבל היא פעלה ברמות הפוליטיות בתוך רמות אנושיות. היא תמיד ביקשה מאתנו ללכת לשכונות, לנשים וגברים בשנות ה-40 שלא למדו, שלא היה להם בגרויות ולשכנע אותם ללכת לאקדמיה. היא דיברה איתם כמו חברה, אחד לאחד, בפשטות ובגובה העיניים".
יצירה אישית.
בנוסף לעבודתה האקדמית והחברתית, עסקה ויקי שירן גם ביצירה אישית. היא הייתה משוררת, במאית, תסריטאית ועורכת ספרים.
היא עבדה לקולנוע את הספר "נציב המלח" (1981) שזכה בפרס בינלאומי של אונסק"ו ובפרס כינור דוד. כמו כן ביימה מספר סרטים תיעודיים, ביניהם "ילדי היהודים" (1999), אודות ילדים בשואה, מהיבט ייחודי של עולמם לפני המלחמה ובתחילתה. הסרט זכה במדליית זהב בקטגוריית הסרטים התיעודיים בפסטיבל סרטים עצמאיים בארצות הברית. כמו כן ערכה את הספר "שלהם הוא הלילה" יחד עם רן שורר, העוסק בילדי רחוב בישראל. היא ערכה את ספרו של רן שורר "שלך הוא הלילה" על ילדים בחבורות רחוב.