תקופת הביניים (1988-1992).
בשנת 1988 הלהקה הקליטה את אלבומה השני, "Leprosy", ויצאה לסיבוב הופעות גדול. בתום סיבוב ההופעות הגיטריסט ריק רוז הוצא מהלהקה והוחלף בגיטריסט ג'יימס מרפי, שיחד איתו הוציאה הלהקה את האלבום "Spiritual Healing" בקיץ של שנת 1989. האלבום סימל נקודת מפנה בסגנון של הלהקה, כאשר תוכני השירים החלו לעסוק בביקורת חברתית ומדינית במקום לעסוק באלימות ובזוועות. זמן קצר לאחר מכן ג'יימס מרפי הוצא מהלהקה גם הוא.
בשנת 1990 הלהקה תכננה לצאת לסיבוב הופעות באירופה, אך הסולן שולדינר החליט ברגע האחרון שלא להשתתף בסיבוב, בטענה שהוא לא היה מאורגן כראוי. עם זאת, שאר חברי הלהקה החליטו לצאת לסיבוב בכל מקרה, וגייסו את הגיטריסט וולטר טראשלר והסולן לואי קאריסלז כדי שימלאו את מקומו של שולדינר. כאשר נודע לו שהוחלף, שולדינר נקט באמצעים משפטיים ושני ממלאי המקום פוטרו.
לאחר התקרית שולדינר נטש את רעיון ההרכב הקבוע והחל לעבוד עם הרכבים משתנים. בשנת 1991 פרסמה הלהקה (שהורכבה מהבסיסט סטיב דיג'יורג'יו, המתופף שון ריינרט והגיטריסט פול מסווידל) את האלבום "Human". האלבום זכה להצלחה חסרת תקדים והפך לאלבום הנמכר ביותר של הלהקה עד אז. רבים מייחסים את הצלחת האלבום למורכבות המוזיקלית שלו ולהוספת מלודיה לשירים.
השנים האחרונות (1993-2001).
בשנת 1993 שולדינר החליף את הגיטריסט והמתופף של הלהקה, וגייס את אנדי לארוק מלהקת קינג דאיימונד ואת המתופף ג'ין הוגלן (הבסיסט לא הוחלף). יחד הם הקליטו את האלבום "Individual Thought Patterns". כשנה לאחר מכן שולדינר החליף את חברת התקליטים של דת'. כעבור שנה, שולדינר יצר הרכב חדש יחד עם המוזיקאים קלי קונלון ובובי קולבל, ודת' הוציאה את האלבום "Symbolic" שזכה להצלחה אדירה.
בשנת 1998 הרכב הלהקה הוחלף שנית והורכב מצ'אק שולדינר, הגיטריסט שאנון האם, הבסיסט סקוט קלנדנין והמתופף ריצ'רד קריסטי. יחד ההרכב הוציא את האלבום "The Sound of Perseverance", האלבום השביעי והאחרון של הלהקה. האלבום זכה להצלחה רבה.
הלהקה התפרקה לאחר ששולדינר מת מגליומה ודלקת ריאות בדצמבר 2001, אך הלהקה השאירה השפעה מתמשכת על הבי מטאל. שולדינר השהה את דת' כבר בסוף 1998 לאחר סיבוב ההופעות של The Sounds of Perseverance, על מנת להתמקד בפרויקט האחר שלו Control Denied (להקת פרוגרסיב ופאוור מטאל).
לודמיר
לודמיר או וולודימיר-וולינסקי (באוקראינית: Володимир, בפולנית: Włodzimierz) היא עיר במחוז ווהלין במערב אוקראינה ומשמשת כמרכז אזור ולדימיר וולינסקי. נמצאת סמוך לגבול עם פולין בחבל ווהלין.
אוכלוסייתה, על-פי מפקד משנת 1994 היא כ-39,000 תושבים: אוקראינים, רוסים, פולנים ומעט יהודים, בעיקר קשישים.
היסטוריה.
העיר הוזכרה לראשונה ב-988. בדברי הימים של רוס מוזכר שהנסיך ולדימיר כבש את העיר לדמיר וקרא לה על שמו ולדימיר. בתקופת רוס הקייבית הייתה בירת נסיכות וולין ונסיכות גאליץ'-וולין בשנים 1156–1370. ב-1370 נכבשה על ידי ליטא, ולאחר האיחוד עם פולין עברה לפולין ב-1569, והפכה למרכז נפה (וויבודסטבו) בחבל ווהלין. מאז בכל שינויי הגבולות שמרה על מעמדה זה. לאחר חלוקת פולין השלישית ב-1795 צורפה לאימפריה הרוסית. ב-1919 שוב חזרה לפולין העצמאית, עד שבשנת 1939, לפי הסכם ריבנטרופ מולוטוב צורפה לברית המועצות. בין 1941-44 הייתה תחת כיבוש גרמני. מ-1991 היא חלק מאוקראינה העצמאית.
יהדות לודמיר.
העיר נודעה כמרכז יהודי חשוב למן המאה ה-12. רוב המתיישבים היו סוחרים, שפיתחו את העיר עד למעמד של מרכז סחר בין מזרח למערב אירופה. כמו כן ביקרו בעיר סוחרים יהודים רבים מגרמניה. בארכיון העיר שטרלזונד שבגרמניה נשמר מכתב ששלחו יהודי לודמיר הסוחרים לסוחרים בקהילה המקומית בהצעת החלפת סחורות. הקהילה היהודית נוסדה רשמית במאה ה-16. בשנת 1527 "משרתים יהודיים" שילמו מס לנסיך המקומי. ב-1552 מתוך 243 בתים שמסביב למבצר 22 השתייכו ליהודים. על אדמת הכנסייה נמצאו עוד 7 משפחות נוספות, ועוד 2 שכרו בתים בעיר.
בשנת 1649 הגיעו לעיר המורדים של בוגדן חמלניצקי וטבחו קשות ביהודים. בעיר נשארו רק 39 משפחות. הסבל נמשך אף לאחר שחרור העיר על ידי חיילי פולין-ליטא ב-1653, כאשר החיילים המשיכו את הטבח. האוכלוסייה היהודית גדלה לאחר מכן בקצב איטי, ומנתה כ־340 איש בשנת 1784.
בעיר פעלו מספר רבנים ואדמו"רים. רבי שלמה מקרלין תלמידו של המגיד ממזריטש ורבי אהרן הגדול מקרלין - עבר לגור בלודמיר בשנת תקמ"ו 1786 לאחר שהמתנגדים לחסידות רדפוהו. מכאן הייתה לו השפעה רבה על אזורים נרחבים וקירב אותם לחסידות. רבי שלמה נהרג בלודמיר ביולי 1792 בעת שהרוסים כבשו את העיר מידי הפולנים. קברו עומד בבית העלמין העתיק בעיר, ורבים מבקרים ומתפללים בו. מגזעו נמשכה שושלת צדיקים בלודמיר בשם חסידות לודמיר עד השואה..
אישיות אדמו"רית מעניינת הייתה הבתולה מלודמיר. היא הייתה בת יחידה להוריה, שמתו בצעירותה, וירשה ממון רב, שהעניק לה עצמאות כלכלית. בהמשך החלה לנהוג באדמו"רות, ללמוד תורה ולקבל בקשות מאנשים שפנו אליה, בעיקר בני המעמד הנמוך. ביתה הפך למקום תפילה ובית מדרש בו הייתה נותנת שיעורים. חסידיה היו בעיקר נשים אך גם גברים בעלי מלאכה. אמנם היה בעיר באותה עת עוד צדיק, רבי משה מלודמיר, אך הוא נתמך על ידי עשירי העיר ונראה שפשוטי העיר לא חשו בנוח לפנות אליו. לאחר שההנהגה הדתית לא ראתה את פעילותה בעין יפה הורה לה האדמו"ר רבי מרדכי מצ'רנוביל לחדול ממנהגיה ולהתחתן. משגברו הלשונות הרעות עלתה לארץ ישראל, כנראה בסביבות שנת 1860.
לאחר צירוף העיר לאימפריה הרוסית, חלה תפנית בגידול האוכלוסייה היהודית. בשנת 1861 היו בעיר כבר 6122 יהודים (כ-70% מהאוכלוסייה), האחוז הגבוה ביותר של יהודים שנרשם בעיר וכן 7 בתי כנסת. בשנת 1897 האוכלוסייה היהודית נדלדלה במעט ומנתה 5869 (כ-59.3% מהאוכלוסייה). לאחר הקמת פולין העצמאית העיר גדלה בקצב מסחרר, בבחירות שנערכו למועצת העיר ב-1929 זכו היהודים במחצית המושבים. ב-1931 נמנו בה 11 אלף יהודים (כ-44% מהתושבים), 84% מבתי המסחר השתייכו להם. וכן פעלו בעיר 3 בתי ספר עם הוראה בעברית. בעת כניסת הסובייטים ב-1939 היו בעיר 25 אלף יהודים, רובם מאזורי פולין שעליהם השתלטה גרמניה הנאצית. המשטר הסובייטי הפעיל מיד את כל כובד משקלו על יהודי העיר. בתי הספר העבריים נסגרו, ופעילי כל המפלגות ותנועות שאינן קומוניסטיות נשלחו מיד לסיביר.
השומר הצעיר בלודמיר.
בשנות העשרים החלה התעוררות ציונית בלודמיר. קן של השומר הצעיר שהוקם באותן שנים היה למקור פעילות של רבים מצעירי העיירה הקן כלל את פעילות קיבוץ ההכשרה "כפר סבא" ששירת כפרים רבים באזור. בשנת 1929 זאב ויינר, ראש הקן עודד את חברי הקן לעלות לארץ ישראל בעקבות הטבח בחברון. הוא סידר סרטיפיקט לעלייה למשוכנעים והוא עצמו עלה עם אשתו טובה לישראל בשנת 1935.
השואה.
הגרמנים נכנסו לעיר ב-25 ביוני 1941 וב-6 ביולי אנשי הגסטפו כבר השתלטו על יהודי העיר. 150 יהודים נעצרו ונורו למוות. בעיר הוקם גטו, שאליו קובצו כל יהודי העיר. כראש היודנראט מונה הרב יעקב מורגנשטרן, אך כעבור זמן קצר הוא הוצא להורג, ואת מקומו תפס עורך-הדין ויילר. ויילר לא הצליח למצוא חן בעיני הגרמנים, ונתפס בספטמבר באותה שנה עם יהודים אחרים, בנסותו להביא מזון לגטו ולסייע במילוט יהודים. ראש היודנראט האחרון, ל. קודיש כבר הצליח להשביע את הגרמנים על ידי התייחסותו לתושבי הגטו במיוחד בנושא מתן היתרי תעסוקה. כל אותה העת (ספטמבר-דצמבר 1941) רצח היהודים נמשך, רובם נורו בחצר בית הסוהר, ונקברו בקברי אחים במקום.
באפריל 1942 הגרמנים קיבצו לגטו את כל יהודי העיר והסביבה שמנו כ-22,000. ב-1 בספטמבר אותה שנה ערכו הגרמנים אקציה במשך שבוע, שבה נהרגו 18,000 יהודים. לאחר מכן, לפי מקורות גרמניים, נשארו בעיר רק 1,500. רובם נספו באקציה השנייה ב-13 בנובמבר אותה שנה. יהודים רבים מהעיירות הסמוכות הסתתרו בעיר ובבונקרים, אך התגלו והוצאו להורג על ידי הגרמנים שרצו לפני עזיבתם להרוג את מי שעוד אפשר. רבים מאלו שברחו ליערות הוצאו להורג על ידי המחתרת הפולנית "ארמייה קריובה".
לאחר השואה.
לאחר השואה נשארו בעיר 140 יהודים, רובם היגרו לפולין לפי הסכם חילופי אוכלוסין בינה לבין ברית המועצות. ב-1994, לפי נתוני הסוכנות היהודית, היו בעיר 1,200 יהודים. ב-2001, במפקד האוקראיני הכללי, לא נרשמו יהודים הגרים בעיר בקביעות.
מכון מאיר
מכון מאיר הוא בית מדרש ומרכז תורני בירושלים ללימודי יהדות בדרכו של הרב קוק, המיועד בעיקר לחוזרים בתשובה. ממוקם בשכונת קריית משה. משתייך לזרם הדתי לאומי.
המכון קרוי על שם שנפל במלחמת יום הכיפורים (נכדו של הרב אליעזר מאיר ליפשיץ). הוא הוקם בשנת תשל"ד (1974) על ידי הרב דב ביגון הממשיך לעמוד בראשו. במכון קיימות מחלקות לדוברי עברית, רוסית, אנגלית, ספרדית וצרפתית. לומדים בו כארבע מאות תלמידים. כמו כן ישנו במכון אולפן גיור, מסגרת נפרדת לבנות הנקראת מכון אורה שבה לומדות כשישים בנות, ואולפן לעולים חדשים בשיתוף עם משרד החינוך.
צוות המכון.
הר"מים במכון הם: הרב יורם אליהו, הרב אייל ורד, הרב אורי שרקי, הרב שמעון בן ציון, הרב יהודה בן ישי, הרב בן נתן הרב ראובן פיירמן, הרב ליאור אנגלמן הרב יואב מלכא, הרב שמעון מן, הרב עוזי ביננפלד, הרב זיו רווה והרב אריה מרזר. בשנת תשמ"ז עמד בראשו הרב יוסף כרמל.
החל משנת תש"פ הצטרף לצוות המכון הרב מאיר טויבר כראש המחלקה הישראלית במכון (במקומו של הרב אורי שרקי) וכסגן ראש המכון לצידו של הרב ביגון.
פעילות ודרך חינוכית.