אחד מטיעוניו המפורסמים של ויליאמס נגד התועלתנות מתמקד בג'ים, מדען העורך מחקר במדינה דרום-אמריקאית המונהגת על ידי דיקטטור אכזר. ג'ים מוצא את עצמו בכיכר המרכזית של עיירה קטנה, ולנגד עיניו הוא רואה 20 מורדים כפותים. קצין-המשמר שלכד את המורדים אומר לו שאם ימית בעצמו את אחד מהם אזי השאר ישתחררו בזכות מעמדו של ג'ים כאורח. אך אם יסרב, יומתו כולם עד אחרון. על-פי פשוטה על ג'ים להמית את אחד השבויים במטרה להציל את חיי שאר השבויים, ואכן, על-פי רוב התאוריות הטלאולוגיות, אין כל דילמה מוסרית במקרה דנן: מבחן התוצאה הוא המבחן היחיד.
בהתנגדו לכך, טען ויליאמס כי ישנה הבחנה מוסרית מכרעת בין המתת אדם במו ידי, ובין מותו מידי אדם אחר עקב מעשי שלי. התועלתנות מחמיצה הבחנה חיונית זו, טען, ובכך גוזלת מאיתנו את עובדת היותנו פועֵל-מוסרי נפרד, ומכאן גם את אנושיותנו, בהופכה אותנו לכלים ריקים שדרכם מתרחשים האירועים, במקום לשמור על מעמדנו כסוכנים-מוסריים המקבלים-החלטות ביושרה. על החלטות מוסריות לשמר את יושרתנו ואת זהותנו הפסיכולוגית, כך טען.
הדוגל בתועלתנות ישיב שאין לבטלה בקלות כזאת. למשל, אמרטיה סן, הפילוסוף הכלכלי חתן פרס נובל, טען ש, ענייני היושרה ונקודות ההשקפה האישיות יכולים להתמזג לתוך תחשיב-הדברים הטלאולוגי; כלומר, ניתן להחשיבם כסיבות ותוצאות לכל דבר ועניין. בתגובה, הציג ויליאמס דוגמה לפיה, כדי לפתור את בעיות החניה בלונדון, יאלץ התועלתן לבכר איומים בירי על כל מי שיחנה את רכבו באזורים אסורים. לו יירו בשל כך מספר אנשים, תפסק החניה הבלתי-חוקית בהקדם; הירי יהיה מוצדק, כמובן, על-פי תועלתנות-אקט פשוטה, בשל האושר שהעדר בעיות החניה יסב למיליוני לונדונאים. על כל תאוריה המצדיקה מעשה שכזה, טען ויליאמס, להידחות כלאחר יד, בלא כל תלות במידת התקבלותה על הדעת של התחושה האינטואיטיבית כי אנו אכן שופטים מעשים אך ורק על-פי תוצאותיהם. איננו עושים כן, טען ויליאמס, ואל לנו לעשות כן.
אולם, סן ואחרים טענו ש תבקש ליצור כלל שיפתור את בעיית החניה. אין זה סביר להניח שהכלל "המבצע עבירת חניה - ירׁה יירה", לטווח-הארוך ולאחר שקילת כל השלכותיו, ימקסם תוצאות טובות. בעבור ויליאמס, מנגד, סוג כזה של טיעונים דווקא נמצא מחזק את טענתו. למעשה, טען, איננו צריכים לחשב האם איום בירי על אנשים בשל עבירות חניה ימקסם תוצאות טובות. אנו כבר יודעים מראש שאיום בירי על אנשים בשל בעיות חניה הוא מעשה מגונה ופסול, ושכל מערכת שתתבע מאיתנו לבצע חישוב שכזה היא מערכת שעלינו לדחות משום שבהתעלמה מידיעה א-פריורית זו שלנו, היא איננה תופסת כראוי ואף מעוותת את שיקול דעתנו המוסרי.
ביקורתו את הקאנטיאניזם.
אחת מיריבותיה הקשות של התועלתנות היא הפילוסופיה המוסרית של עמנואל קאנט, פילוסוף בן המאה השמונה-עשרה. חיבוריו של ויליאמס במרוצת שנות השבעים והשמוניםשל המאה העשרים תארו את הבסיס להתקפתו על התועלתנות והקאנטיאניזם, שיש המחשיבים לבולטת ביותר במאה העשרים. מרתה נוסבאום כתבה שחיבוריו "גינו את הדרך החמקנית והטריוויאלית שבה הפילוסופיה של המוסר הלכה באנגליה תחת אצטלתן של שתי תאוריות דומיננטיות אלה."
חיבוריו של קאנט, "ביקורת התבונה המעשית" ו-"הנחות יסוד למטאפיזיקה של המידות" פרסו בפני הקורא מערכת מוסרית המתבססת על מה שקאנט כינה "הצו הקטגורי", בגרסתו הידועה ביותר:
זהו חוק המחייב, לדעת קאנט, כל ישות תבונית בעלת רצון חופשי. עליך לדמיין, בעשותך מעשה כלשהו, שהכלל המנחה אותך בפעולתך זו, יחול על כל אדם אחר בנסיבות דומות, ובפרט עליך עצמך בעתיד. אם אינך יכול להשלים עם השלכות ניסוי מחשבתי זה, או אם הוא מובילך לידי סתירה, אזי אל לך לבצע את המעשה דנן. כך למשל, אם ברצונך להמית את מאהבה של אשתך, עליך לשוות בדמיונך חוק על-פיו לכל הבעלים הנבגדים מוקנית הזכות להמית את מאהבי נשותיהם: וכלל זה יחול אף עליך, לו תהיה למאהבה של אישה נשואה. במילים אחרות, עליך להעביר את חווייתך במכבש האוניברסליזציה.
ויליאמס טען כנגד הצו הקטגורי במאמרו "Persons, character and morality" (אנשים, אופי ומוסריות). לשיטתו, יש להישמר לבל תדרוש מאיתנו המוסריות לנהוג בחוסר אנוכיות, כאילו איננו מי שהיננו, כאילו איננו נמצאים אלא בנסיבות שהגורל זימן לנו. אל לנו לסגל לעצמו ראיית-עולם לא-מפלגתית, או נוצרית, הוא טען. ערכינו, מחויבויותינו ותשוקותינו אמנם משפיעים על אופן הסתכלותנו על העולם ועל מתווי פעולותינו; וטוב שכך, הוא אמר, אחרת תׁאבד ייחודיות אופיינו, ובכך גם אנושיותנו.
מניעים לפעולה.
עמידתו של ויליאמס על טענתו כי מוסריות עוסקת באנשים ובחייהם האמיתיים, וכי נקיטת פעולה מתוך אינטרס אישי ואפילו ממניעים אנוכיים איננה בהכרח פעולה לא מוסרית, משתקפת היטב בטיעון "הסיבות הפנימיות לפעולה" שלו, המהווה טפח ממה שהפילוסופים מכנים "פולמוס הסיבות הפנימיות/החיצוניות".
פילוסופים ניסו לטעון שלסוכני-מוסר עשויות להיות "סיבות חיצוניות" הגורמות להם לבצע מעשה מוסרי; קרי, ניתן להסביר את מעשיהם בסיבות החיצוניות למצביהם הנפשיים הפנימיים. לדעת ויליאמס דבר שכזה חסר כל פשר ומשמעות. על-מנת שיהווה "סיבה לפעולה", חייב הדבר להיות מגנטי; כלומר, עליו לחייב אותנו לפעול. כיצד דבר חיצוני לנו לגמרי - למשל, הטענה ש-X הוא טוב - יכול שיהיה מגנטי? איזה תהליך נדרש מדבר חיצוני כזה כדי להניענו לפעולה?
ויליאמס טען שאין הדבר בכלל האפשר. הקוגניציה איננה מגנטית. לדעת ולהרגיש אלו שני דברים נפרדים, ואדם חייב להרגיש לפני שהוא מוּנע לפעולה. סיבות לפעולה תמיד תהיינה פנימיות, טען. אם אני מרגיש מחויב לעשות X (לדוגמה, לעשות משהו טוב), הרי זה מפני שאני רוצה בו. אפשר שארצה לעשות את "הדבר הנכון" מסיבות מספר. כך למשל, ייתכן שחונכתי כי X הוא טוב ועל כן ארצה לפעול בהתאם לחינוך זה; או שמא ארצה להראות אדם טוב בעיני הבריות; ואולי, פשיטא, חוששני ממורת-הרוח שתפגין קהילתי כלפי. הסיבות עשויות להיות מורכבות, אך כך או כך, תמיד תהיינה פנימיות ותמיד ניתנות לצמצום אל הרצון האישי שלי.
עם טיעון זה, נטש ויליאמס את הפילוסופיה של המוסר בהעירו כי סיבותיו המוסריות של אדם מושרשות ודאי ברצונו לפעול באופן מוסרי, רצון שיכול, בכל רגע נתון ובעבור כל אדם נתון, להתפוגג. בהולכו במתווה מסורת ההומניזם החילוני, ובהיעדר אל או כל סמכות מוסרית חיצונית, נוגדת התאוריה של ויליאמס את יסודות המוסריות העממית; דהיינו, אנשים לעיתים מבצעים מעשים טובים בניגוד לרצונם.
חיבורים שיצאו לאור לאחר מותו.
למן פטירתו, יצאו שלושה קובצי מסות, מאמרים ותמלילי הרצאות של ויליאמס לאור. In the Beginning Was the Deed: Realism and Moralism in Political Argument (בתחילה היה המעשה: ריאליזם ומורליזם בטיעון הפוליטי), יצא לאור בשנת 2005 ועוסק בפילוסופיה מדינית; The Sense of the Past: Essays in the History of Philosophy (תחושת העבר: מסות בהיסטוריה של הפילוסופיה) סדרת מסות על הגבולות שבין הפילוסופיה וההיסטוריה, יצאה לאור בשנת 2006, ; וכן Philosophy as a Humanistic Discipline (הפילוסופיה כדיסציפלינה הומניסטית), שיצא לאור בשנת 2006 ועוסק במטאפיזיקה, אפיסטמולוגיה ואתיקה.
אב קדמון כולל
קאמארון דה לה איסלה
חייו.
חוסה מונחה קרוז, הידוע יותר בשם הבמה קאמארון דה לה איסלה (בספרדית: Camarón de la Isla; 5 בדצמבר 1950 - 2 ביולי 1992), הוא מגדולי זמרי הפלמנקו של המאה ה-20, וסמלה של הקהילה הצוענית באנדלוסיה.
קאמארון נולד למשפחה ענייה בעיר סן פרננדו במחוז קדיס. אביו הנפח ושאר משפחתו נהגו לשיר, לנגן ולרקוד פלמנקו באופן חובבני, וכבר כשהיה ילד צעיר נהג לשיר עמם. קאמארון לא זכה להשכלה פורמלית, ועד יום מותו לא ידע קרוא וכתוב. כילד פלא נהג קאמארון להופיע ברחבי ספרד, וכבר בגיל 19 יצא אלבום הבכורה שלו שהכיל השפעות של ג'אז, רוק ומוזיקת עולם.
עד מותו בשנת 1992 מסרטן הריאות, גרם קאמארון למהפכה בפלמנקו, יחד עם אמנים נוספים עמם גם הופיע כגון פאקו דה לוסיה, ויסנטה אמיגו וטומטיטו. את המהפכה אמנם החלו אמנים כמו רמון מונטויה, כבר בראשית המאה ה-20, אך את נפחה המשמעותי קיבלה בזכות קאמארון וחבריו, שהפכו את הפלמנקו ל"פלמנקו מודרני". ה"פלמנקו המודרני" נותן יותר ביטוי לנגינה וירטואוזית על הגיטרה, ובנוסף פתוח לשימוש בכלים נוספים כמו ה"קחון" - תוף הפלמנקו, פסנתר, סקסופון, גיטרה חשמלית, בס וכדומה.
שם הבמה "קאמארון", שפירושו בספרדית חסילון, ניתן לו על ידי דודו בשל עורו הבהיר. הסיומת "דה לה איסלה", שמשמעה "מהאי", ניתנה לו שכן עיר מוצאו סן פרננדו שוכנת על אי (איסלה דה ליאון).
דיסקוגרפיה חלקית.
עם פאקו דה לוסיה
עם פאקו דה לוסיה וטומטיטו
עם טומטיטו
אחרים:
רוד שואו
רוד שואו (באנגלית: Road show) הוא הליך שיווקי שבו מציגות חברות את כוונות גיוס ההון שלהן בפני משקיעים. התהליך מאורגן פעמים רבות על ידי חתמים, שנשכרים על ידי החברות לסייע להן במלאכה זו. הליך זה משרת בדרך כלל את גיוסי הכספים שמבקשות החברות לבצע, משום שהוא מזרז את היכרות החברות עם סדרה גדולה של משקיעים פוטנציאליים.
בדרך כלל ישתתפו ברוד שואו בכירים בחברה (כגון מנכ"ל או סמנכ"ל כספים), החתם המלווה אותם בתהליך ויועצים. מצד המשקיעים עשויים להיות נוכחים במפגשים הללו, אנליסטים מבתי השקעות, מנהלי תיקי השקעות, מנהלי קופות גמל, מנהלי קרנות פנסיה, מנהלי השקעות פרטיים, בכירים בקרנות השקעה פרטיות וכיוצא בזה.
המושג רוד שואו באנגלית מציין גם מופע של תיאטרון נודד או מסע פוליטי שנועד לקדם אג'נדה מסוימת.
אופן התהליך.