בחללים שעוצבו מחדש על ידי האדריכלים אן לקאטו (Anne Lacaton) וז'אן-פיליפ וסאל (Jean-Philippe Vassal), הפלה דה טוקיו/מרכז ליצירה עכשווית הוא אתר אִינְטֶרְדִּיסְצִיפְּלִינָרִי המוקדש ליצירה בת-זמננו בכל תצורותיה: ציור, פיסול, עיצוב, אופנה, וידאו ארט, קולנוע, ספרות, ומחול. החלל המודולארי, שבנוי בצורה מפותלת כקונכייה, מאפשר להציג סוגים שונים של תערוכות, בין אם ארעיות, מיצבים ומיצגים.
מאז ה-24 בינואר 2004, מספר רב של להטוטנים ואמני-אש נפגשים כל מוצאי שבת ברחבה החיצונית. איגוד הוקם במטרה לקדם תשוקה משותפת זו.
בסביבות 50% מפעילות האתר ממומנת על ידי סובסידיה ממשרד התרבות הצרפתי, באמצעות הוועדה לאמנויות הפלסטיות (בשנת 2006 עמד הסכום על 1.8 מיליון אירו). שאר המימון מגיע ממקורות כגון מכירת כרטיסים.
פלה דה טוקיו/מרכז ליצירה עכשווית הפך בתוך כמה שנים לאתר שאי אפשר להתעלם מנוכחותו בתחום האמנות הצרפתית והבינלאומית: זהו אחד ממרכזי האמנות המבוקרים ביותר באירופה, עם מעל ל-200,000 מבקרים בשנה, ומקום מקורי ואותנטי לצפייה באמנות עכשווית.
עתיד מבנה הפלה דה טוקיו.
הפלה דה טוקיו/מרכז ליצירה עכשווית, שנפרש כעת על פני 7,700 מטרים רבועים מתוך 22,000 המטרים הרבועים (בערך 35%) שמהווים את סך שטח המבנה, יכול בקלות רבה להרחיב את חלקו בפלה דה טוקיו, כדי לענות על דרישות הקהל להגדלת שטחו.
זכריה סמית'
פישראינזל
אנטיקנזאמלונג
הנוייס מוזאום
נוייס מוזאום
סולל-בונה
מרד האיכרים האנגלי
מרד האכרים האנגלי (באנגלית: Peasants' Revolt, Tyler’s Rebellion, or the Great Rising of 1381) היה מרידה נגד המלך ריצ'רד השני, מלך אנגליה בן ה-14, בשנת 1381.
רקע למרד.
לאחר המגפה השחורה נוצר באנגליה מחסור בכוח אדם וכתוצאה מכך המשכורות החלו לעלות. במטרה למנוע את עליית השכר, נחקקו חוקים שקבעו שכר מקסימום ונקבע שכל אדם המסוגל לעבוד חייב לעבוד. בשנת 1377 הטיל אדוארד השלישי, מלך אנגליה מס גולגולת שנועד לממן את מלחמת מאה השנים נגד צרפת. בשנת 1381, בתקופת שלטונו של המלך ריצ'רד השני, הועלה שיעור המס באופן חד וגבייתו הפכה לגמישה, כאשר סכומים שונים הוטלו על אנשים שונים, ועל כן נתפסה בעיני ההמון כשרירותית ומפלה.
כיוון שהמלך היה בן 14 בלבד, הייתה ליועציו מעורבות גדולה בענייני הממלכה, והם נחשבו בעיני רבים בעם כמושחתים. השלטון הפעיל יד קשה במאמציו לגבות את המס.
המרד.
כאשר ג'ון במפטון, אחד מגובי המס, הגיע עם שני עוזרים לעיירה ברנטווד באסקס, בשנת 1381, סירבו התושבים לשלם את המס בטענה שהם כבר שילמו מספיק, והמון זועם של מעל מאה איש בהנהגת תומאס בייקר גרש מהעיירה את גובי המס. כאשר תגבורת נשלחה לברנטון מלונדון, הוציא ההמון להורג שישה מהפקידים בתגבורת והשביע את השאר שלעולם לא יחזרו לגבות מס. שמועת המרידה התפשטה במהירות ובכל מחוזות אסקס וקנט סירבו אנשים לשלם את המס. קבוצה גדולה של חמושים, מעודדים מההצלחה, יצאו ביוני לכיוון לונדון. כאשר ההמון הגיע לבלקהית' בקרבת לונדון ב-12 ביוני, הוא פגש את הכומר ג'ון בול אשר טבע את האימרה: "כאשר אדם עדר וחוה טוותה, מי היה במעמד האצילים?" (?When Adam delved and Eve span, who was then the gentleman). למחרת נכנס ההמון ללונדון והציג את דרישותיו בפני המלך, בהן ביטול הצמיתות ופיטורי חלק מהשרים, שנחשבו מושחתים.
במקביל, פשט המון על מצודת לונדון והצליח להיכנס פנימה, כנראה הודות לסיוע מבפנים. ההמון חיסל את השרים שנמצאו שם, ובהם את סיימון מסדברי שהיה הלורד צ'נסלור והארכיבישוף של קנטרברי, ורוברט דה האלס שר האוצר.
למחרת היום, אחד ממנהיגי המורדים, ווט טיילר, נפגש לבדו עם המלך ואנשיו, והוצא להורג על ידיהם, לפי הנטען לאחר שנהג בגסות ושלף סכין. המלך הצליח לשכנע את ההמון כי הכל כשורה ושדרישותיהם ימולאו ואמר להם לחכות לטיילר בנקודת מפגש רחוקה. בינתיים הצליח המלך לגייס צבא של 7,000 חיילים, ויצא למסע לחיסול המורדים. המלך הפר את כל התחייבויותיו למורדים ולא ביטל את המיסים החדשים כפי שהבטיח.
נבחרת בוסניה בכדורגל
דלגן
דלגן (שם מדעי: "Antidorcas marsupialis"; ידוע גם כספרינגבוק), הוא מין אנטילופה אפריקנית בינונית בתת-משפחת הצבאיים, המהווה מין יחיד בסוגו. מקור השם ספרינגבוק (Springbok) הוא באפריקאנס ופירושו איילה (Bok) קופצת (Spring).
תיאור.
באופן כללי, מזכיר הדלגן במראהו את צבי תומסון. לשניהם זוג פסים שחורים בין הצוואר לבטן - אחד בכל צד - המפרידים בין החלק העליון והחום לבין הגחון הלבן. גם העורף והחלק הקדמי של הרגליים חומים, ואילו הבטן, החלק האחורי של הרגליים ופלג הגוף האחורי לבנים - והראש הצר לבן-אפור. בין העיניים לתחילת הפה זוג פסים חומים ודקים. גובהו של דלגן בוגר כ-75 סנטימטרים, ומשקלו מגיע ל-50 קילוגרמים ואף ליותר מכך (אצל הזכרים) ו-37 קילוגרמים (אצל הנקבות). הן לזכר והן לנקבה קרניים מעוקלות פנימה שיכולות להגיע לאורך 40 סנטימטרים, אולם קרני הזכר עבות יותר. שמו המדעי של הדלגן, "marsupialis", מגיע מקפל-עור המזכיר מעט את הכיס של יונקי הכיס אשר נמצא בגבו של הדלגן ונראה רק כאשר הוא רץ.
תפוצה ובית גידול.
בית הגידול הטבעי של הדלגן הן ערבות הסוואנה הצחיחות של דרום ומזרח אפריקה, והוא מצוי בייחוד בנמיביה, בבוטסואנה, באנגולה וברפובליקת דרום אפריקה. הוא מסוגל לחיות גם באזורים צחיחים וחמים מאוד שאין בהם מקורות מים רבים. הדלגן איננו שרוי בסכנת הכחדה, אך הוא סובל מציד ומאובדן שטחי מחיה לטובת חוות חקלאיות. כיום, דלגנים רבים חיים בשטחים פרטיים או בשמורות טבע ופארקים לאומיים, שם הם מוגנים על-פי חוק.
התנהגות.
כאשר חש מאוים ומפוחד, או כאשר בורח מטורף, נע הדלגן בדילוגים ארוכים שיכולים להגיע לגובה של 3.5 מטרים - וזהו מקור שמו. כאשר הוא מדלג בצורה זו, מתקשחות הרגליים, הגב מסומר כלפי חוץ, ושערות לבנות ארוכות מגיחות מתוך קפל עור בגב וניבטות למרחוק. התנהגות זו עשויה לשמש לשם הזהרת בני-המין כאשר מבחינים בחיות הטרף. הסבר אחר גורס שהתנהגות זו נועדה להזהיר דווקא את הטורפים: היא מבהירה להם שהדלגנים שמו לב לנוכחותם, ושאין טעם לנסות להתקיף.
הדלגן לא מדלג אך ורק בעת מנוסה: פרטים צעירים מדלגים גם תוך כדי משחק וכאמצעי לאימון שריריהם. כאשר הוא רץ, הדלגן מסוגל להגיע למהירות של 90 קילומטרים בשעה, ויחד עם האנטילוקפרה האמריקנית והאנטילופה ההודית הוא מתחרה על תואר היונק השני במהירותו, לאחר הברדלס. בתקופת היובש הדלגנים חיים בקבוצות קטנות. הנקבות והעופרים הצעירים מתקבצים בלהקות של עד 100 פרטים, והזכרים מתקבצים בלהקות של עד 50 פרטים לערך. בעונה הגשומה להקות קטנות אלה מתלכדות לעדרי-ענק, שנודדים על-מנת להגיע לאזורים שמשופעים בעשב טרי ובמיני צמחים שונים. בעבר, עדרים כאלה יכלו למנות אפילו מיליון פרטים, אולם כיום הם מכילים 1,500 פרטים לכל היותר .
הזכרים טריטוריאליים. כל זכר מגדיר לעצמו טריטוריה של בין 1 ל-4 קילומטרים רבועים, ומתיר לנקבות לחיות בטריטוריה שלו. הזכר מסמן את הטריטוריה שלו על ידי הזזת צמחייה ועשב בעזרת הקרניים. הזכרים נלחמים ביניהם כדי להגן על הטריטוריה או כדי לזכות בנקבה. הקרבות שמנהלים הדלגנים סוערים יותר מאלה של רוב מיני האנטילופות, והם כוללים התנגשות, "נעילת" הקרניים זו בזו והתגוששות שמטרתה לגרום ליריב לאבד את שיווי משקלו וליפול ארצה. תזונתו של הדלגן משתנה בהתאם לעונת השנה ולאזור שבו הוא חי, ומבוססת על צמחים ממינים שונים. בדרך כלל הוא מעדיף עלווה רכה וצעירה, ולפעמים הוא אף חופר באדמה על-מנת למצוא פקעות ושורשים עשירים במים. הדלגן מסוגל לאכול אף מספר מיני צמחים שרעילים לבעלי חיים אחרים. על מנת להשיג מינרלים חיוניים הוא נוהג לפעמים לאכול מעט אדמה. הרבייה מתרחשת בתחילת העונה היבשה, והעופרים נולדים 24 שבועות לאחר מכן, בעונה הגשומה.
הדלגן בתרבות.
הדלגן היה אחד הסמלים הלאומיים של דרום אפריקה בתקופת שלטון המיעוט הלבן במדינה - גם לפני משטר האפרטהייד. הוא אומץ בתור קמע על ידי מספר קבוצות ספורט דרום אפריקניות, שהידועה שבהן היא נבחרת הרוגבי של דרום אפריקה. כמו כן, הדלגן הופיע בסמל של חיל האוויר הדרום-אפריקאי, בלוגו של חברת התעופה סאות' אפריקן איירווייז, על-גבי מטבע זהב שהונפק בדרום אפריקה ועל סמל דרום אפריקה. ראש ממשלת דרום אפריקה לשעבר ואדריכל האפרטהייד הנדריק פרוורד התכוון לשנות את דגל דרום אפריקה, להסיר את שלושת הדגלים הקטנים שהיו במרכזו ולהחליפם בדלגן שמנתר מעל זר פרחים. על כל פנים, הצעה זו עוררה מחלוקת ולבסוף לא יושמה. כיום, הדלגן הוא החיה הלאומית של דרום אפריקה.
לאחר סיום האפרטהייד, ממשלת הקונגרס הלאומי האפריקני החליטה שהדלגן לא ישמש עוד כסמל של קבוצות הספורט, בגלל השימוש שנעשה בו בתקופת האפרטהייד. למרות זאת, ובמחווה של רצון טוב לקהל שחקני ואוהדי הרוגבי שרובו היה מהמיעוט הלבן, כינויה של קבוצת הרוגבי הדרום אפריקנית נשאר Springboks (שמו של הדלגן). כיום, הדלגן עדיין נמצא בשימוש בסמלים של ארגונים, קבוצות וחברות שונות בדרום אפריקה, אולם אין שימוש בדלגן בסמלים לאומיים או ממשלתיים. מכל מקום, המחלוקת סביב השימוש בדלגן כסמל עדיין עולה מדי פעם בשיח הציבורי בדרום אפריקה.
Antidorcas marsupialis
הדיוויזיה ההררית אס אס ה-21
דיוויזיית אס אס הררית ה-21 'סקנדרבג', שקיבלה לאחר מכן את השם "הדיוויזיה האלבנית הראשונה", הוקמה על ידי גרמניה הנאצית, בתקופת מלחמת העולם השנייה, מתוך האוכלוסייה האלבנית המוסלמית של קוסובו.