הפערים הרבים המחברים את העמק הגדול לשטחים שממזרח וממערב מילאו תפקיד חשוב במהלך ההיסטוריה האמריקאית. בצד המזרחי, שימש פער רחב בדרום-מזרח פנסילבניה כנתיב הראשי להתיישבות ברחבי העמק. בעשור של 1730 נפתח העמק הגדול הסמוך לפנסילבניה מערבית להר הדרומי להתיישבות לאחר ויצורים והסכמים שנחתמו עם האינדיאנים שישבו באזור. האזור משך זרם הולך וגובר של מתיישבים וכונה "הארץ הטובה ביותר לאדם העני" (The best poor man's country). תוך פרק זמן לא גדול כבר היו שטחי העמק הגדול של פנסילבניה מיושבים, וזרם המתיישבים פנה דרומה לעבר עמק שננדואה שבתחומי וירג'יניה. האזור כולו בין דרום מזרח פנסילבניה לעמק שננדואה התפרסם עד מהרה כ"אסם תבואה", האזור בעל התפוקה החקלאית המעורבת הגבוהה בצפון אמריקה. הדרך מפילדלפיה מערבה אל העמק ודרכו דרומה הפכה לעמוסה מאוד וכתוצאה מכך נודעה במספר שמות, כגון "דרך העגלות הגדולה", "דרך העגלות של פילדלפיה", "דרך העמק" וכולי. עגלת קונסטוגה (Conestoga wagon) פותחה באזור שבין פילדלפיה לעמק בסביבות שנת 1725, והפכה לאמצעי התחבורה העיקרי בעמק הגדול ובסביבתו עד לתקופת מסילת הברזל.
פער קולבר, הסמוך לאגם קולבר במחוז סאסקס שבניו ג'רזי, שימש נתיב חשוב דרך הר קיטטיני כבר לפני 10,000 שנה ועד ימינו. הפער שוכן כ-120 מטרים מתחת לשיא הגובה של ההר. בני שבט הלנאפי עשו שימוש בפער על מנת לצוד ולסחור משני צדדיו של ההר. מתיישבים אירופים שהגיעו מפנסילבניה השתמשו המים הזורמים מאגם קולבר אל בראנצ'וויל, ניו ג'רזי, להקמת מספר גדול של טחנות. דרכים, שעל המעבר בהם נגבתה אגרת נסיעה, הוקמו במקום שבילי בני הלנאפי הישנים ועברו דרך הפער.
בעשור של שנת 1750 כבר היה העמק מיושב ברובו עד קצהו הדרומי של עמק שננדואה. המתיישבים המשיכו להשתמש בנתיב שיצא מפילדלפיה דרומה דרך עמק שננדואה אל האזור בו שוכנת בימינו רואנוק, וירג'יניה, שם שוכן פער רחב נוסף בבלו רידג'. פיצול של דרך העגלות הגדולה התחיל מכאן, חצה את הפער והמשיך מזרחה אל אזורי הפידמונט של דרום וצפון קרוליינה. דרך זו נודעה כדרך קרוליינה. במהלך העשור של 1750 גבר והלך זרם המהגרים שחצו את העמק דרומה והגיעו לאזורי הפידמוט של קרוליינה, בהם נמכרו באותה תקופה האדמות המשובחות ביותר במחירים הנמוכים ביותר, ובמהרה הוקמו לאורך הנתיב בצפון קרוליינה עיירות קטנות רבות, בהן סליסברי, סיילם ושארלוט. בעשורים שקדמו למהפיכה האמריקאית הפך אזור הפידמונט ב"קרוליינה עילית" מיושב במהירות, בעיקר על ידי מהגרים שהגיעו מהצפון ונעו דרומה דרך העמק הגדול. רבים ממהגרים אלה היו ממוצא אירי-סקוטי, גרמנים שהגיעו מאזור ריינלנד-פפאלץ, ומורביאנים. עד מהרה עלתה האוכלוסייה בחלק "העילי" בגודלה על האוכלוסייה הוותיקה והמבוססת יותר שהתגוררה לחוף האוקיינוס האטלנטי, דבר שיצר מתחים גאופוליטיים קשים באזור הקרוליינות במהלך שלהי המאה ה-18.
בצד המערבי, הפך פער קמברלנד לנתיב עיקרי עבור מהגרים מערבה מדרום העמק הגדול אל תוך קנטקי וטנסי. בצפון, הפך עמק מוהוק לנתיב עיקרי לנוסעים מערבה, בעיקר לאחר בנייתה של תעלת אירי, אשר חיברה את ניו יורק אל אזור הימות הגדולות דרך נהר ההאדסון של העמק הגדול ופער עמק מוהוק.
העמק הגדול מילא תפקיד חשוב במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, בעיקר אזור עמק שננדואה, פערי בלו רידג', אזורי הפידמונט הסמוכים והשלוחה הצפונית אל תחומי גטיסברג. אתרים מתקופת מלחמת האזרחים כוללים את הארפרס פרי במערב וירג'יניה, אנטיאטם במרילנד, מנאסס בווירג'ניה, צ'יימברסברג בפנסילבניה; המערכה בעמק שננדואה ב-1862 בצפון וירג'יניה, מערכות העמק של 1864, גם כן בווירג'יניה; קרבות צ'טנוגה בטנסי ומערכת גטיסברג, בואכה פנסילבניה.
תחבורה.
בימינו, הדרכים העיקריות העוברות בעמק בחלקו הדרומי הם:
בחלקו הצפוני של העמק מגוון דרכים. לכיוון צפון-מזרח מהאריסברג, עובר כביש בין-מדינתי 81 לאורך העמק דרך פער נחל סוואטרה ואז פונה צפונה מעבר להר הכחול ויוצא מן העמק לכיוון סקרנטון. כביש בין-מדינתי 78 ממשיך על הנתיב בתוך העמק במקביל למדרונות הדרומיים של ההר הכחול ומחבר בין האריסברג ללבנון, קוצטאון ואלנטאון. באלנטאון, פונה כביש 78 דרומה לתוך אזור הגבעות של רדינג פרונג לכיוון ניו יורק סיטי. מאלנטאון אל תוך ניו ג'רזי וניו יורק לא עובר בעמק כביש בין-מדינתי, אם כי הוא נחצה לאורכו על ידי הכבישים 80 ו-84, כמו גם על ידי נהר דלאוור בין איסטון, פנסילבניה, ופער המים של דלוואר.
בניו ג'רזי ובניו יורק מתעקל העמק בהדרגה מצפון-מזרח לכיוון צפון, ובניובורג, ממש מעבר לרמת ההאדסון, חוצה כביש בין-מדינתי 87 לאורכו של רוב שטחו של העמק אל תוך קנדה, כשהוא חולף על פני פוקיפסי, אולבני וגלן פולס. בכיוון מזרח-מערב של העמק חולף כביש בין-מדינתי 90 בתוך עמק מוהוק לכיוון יוטיקה. צפונית לגלן פולס, עובר כביש 87 ממערב לעמק על גבי רכס הרי אדירונדק, אם כי הוא יורד בחזרה לתוכו סמוך לפלאטסבורג (Plattsburgh). בגבול ארצות הברית–קנדה הופך כביש 87 לאוטורוט 15 (Autoroute 15) וממשיך צפונה אל מונטריאול. אין כבישים בין-מדינתיים החוצים את השטח הקשה למעבר של העמק מזרחית לאגם ג'ורג' או החולפים דרך אזור החקלאות הפורה של עמק שמפליין המתחיל צפונית לברלינגטון, ורמונט.
צפונית לברלינגטון, לאורך חופו המזרחי של אגם שמפליין, חולף כביש בין-מדינתי 89 דרך חלקו הצפוני ביותר של העמק אל גבול ארצות הברית-קנדה, שם הוא הופך לדרך קוויבק 133 ואוטורוט 35, החולף לאורכו של נהר רישליה בחלקו הדרומי, בו העמק הגדול מתמזג לבסוף אל מישור נהר סנט לורנס מזרחית למונטריאול. (נהר רישלייה ממשיך צפונה מעבר למישור ונשפך אל הסנט לורנס, צפונית-מזרחית למונטריאול).
תרבות.
העמק הגדול, ובעיקר חלקו המרכזי-דרומי, נמצא בתחומי אזור המכונה אפלצ'יה.
הלגיון השני איטליקה
הלגיון השני איטליקה (בלטינית: Legio II Italica) היה לגיון רומאי, אשר הוקם בידי הקיסר מרקוס אורליוס בשנת 165 ושרד עד המאה החמישית. בהמשך נוסף ללגיון השם "פיה פילדיס" אשר משמעותו הוא "האדוק והנאמן".
היסטוריה.
הלגיון הוקם בשנת 165 או 166 בידי הקיסר מרקוס אורליוס, יחד עם הלגיון השלישי איטליקה. הקמת שני הלגיונות נעשתה כחלק מהרחבה הכרחית של הצבא הרומי לנוכח העובדה שמרקוס אורליוס ניהל באותה עת מלחמה בשבטי המרקומנים על הדנובה בזמן שעמיתו לשלטון לוקיוס ורוס לחם ב. ייתכן ששני הלגיונות החדשים נקראו "איטליקה" כמחווה ל הוותיק אשר הפגין תעוזה במהלך מלחמותיו הקודמות של מרקוס אורליוס כנגד המרקומנים. כדי לסמל את נאמנותו של הלגיון החדש לשני השליטים גם יחד, הוחלט שסמלו יהיה האחים התאומים רמוס ורומולוס מייסדי רומא, כאשר הם יונקים מהזאבה. זמן קצר לאחר הקמתו קיבל הלגיון את התואר "פיה" אשר משמעו: "הנאמן". התואר אושר שבעה פעמים בידי שבעה קיסרים שונים.
מגויסי הלגיון הגיעו מאיטליה עצמה ומנוריקום. הם הוצבו על הדנובה כהגנה מפני המרקומנים. סביר להניח שהלגיון היה חלק מכח המשימה של הקיסר לעתיד פרטינקס (אשר כלל גם את הלגיון הראשון אדיוטריקס ואת הלגיון השלישי איטליקה) אשר לחם במרקומנים בשנת 175 ברייטה ונוריקום. כמו כן ידוע שחיילים מהלגיון השתתפו בבניית חומות העיר סלונה (ספליט המודרנית). הלגיון הועבר בין מספר בסיסים לאורך הדנובה, ורק בשנת 180 הוצב בבסיס קבע בלוריאקום. הלגיון צידד בקיסר ספטימיוס סוורוס במהלך מלחמת האזרחים שהעלתה אותו לשלטון, ולפיכך העניק לו הקיסר את התואר "פילדיס" אשר משמעו: "האדוק". ישנה מחלוקת בשאלה מתי ועל מה הוענק ללגיון התואר. יש הסוברים שהוא הוענק לו בתחילת המלחמה כאשר סוורוס צעד לרומא כנגד דידיוס יוליאנוס והלגיון אבטח עבורו את נוריקום. אחרים סבורים שהוא זכה בתואר מאוחר יותר כאשר סוורוס נאבק בקלאודיוס אלבינוס. למרות שהאוכלוסייה בנוריקום אהדה את אלבינוס, הלגיון נותר נאמן לסוורוס. סביר להניח שהלגיון סייע לסוורוס גם במלחמותיו כנגד הפרתים.
תחת שלטונו של מקסימינוס, לקח הלגיון חלק במלחמות כנגד הדאקים ובהמשך כנגד הוויזיגותים. תחת שלטונו של גליאנוס לחם הלגיון כנגד פוסטומוס שליט האימפריה הגאלית. הקיסר דיוקלטיאנוס פיצל את הלגיון לשלושה חלקים. החלק הראשון נותר בנוריקום בעוד חלק אחד הוצב בלנטיה (לינץ) וחלק נוסף באיוביאקום (שטשטנאו). הקיסר קונסטנטינוס העביר יחידות מהלגיון לדיוויטיה. יחידות אלו הפכו לתקופה קצרה ללגיון עצמאי בשם "הלגיון השני איטליקה דיוויטינסום", ולקחו חלק חשוב בניצחונו של קונסטנטינוס על מקסנטיוס. לא ידוע אם לאחר מכן היחידות הללו המשיכו להתקיים כלגיון עצמאי או שהתאחדו עם שאר הלגיון. ב עדיין נמצאו יחידות הלגיון בבסיסיהן גורלו של הלגיון לאחר מכן אינו ידוע.
רחיצת ידיים
You've Got a Friend in Me
You've Got a Friend in Me (בעברית: אני חבר שלך) הוא שיר פופ וקאנטרי המשמש כשיר הנושא של הסרט "צעצוע של סיפור" משנת 1995. השיר הולחן ונכתב על ידי רנדי ניומן. השיר בוצע באנגלית על ידי רנדי ניומן ולייל לובט ובעברית על ידי דני בסן ומומי לוי.
בשנת 1996 הועמד השיר לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר ולפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, אך הפסיד בשניהם לשיר "Colors of the Wind" מהסרט "פוקהונטס".
השיר קיבל את תואר הזהב בארצות הברית.
בסרטי "צעצוע של סיפור".