ארבעה אישים ישראלים זכו עד כה בפרסי נסיך אסטוריאס: יצחק רבין (שיתוף פעולה בינלאומי, 1994, במשותף עם יאסר ערפאת), דניאל בארנבוים (הבנה הדדית, 2002, במשותף עם אדוארד סעיד) ועמוס עוז (ספרות, 2007). מוסד יד ושם זכה בפרס על הבנה הדדית ב-2007. זוכים יהודים נוספים הם קהילות יהדות ספרד (הבנה הדדית, 1990), ויהודי מנוחין (הבנה הדדית, 1997, במשותף עם מסטיסלב רוסטרופוביץ') ופרופ' ברוך מינקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 2010 על מחקריו על תעלות הכאב.
פרס נסיך אסטוריאס
עיתונות ערבית
עיתונות ערבית ובכללה עיתונות וכתבי עת המתפרסמים בשפה הערבית קיימת משלהי המאה ה-18, העיתונות הערבית מתפרסמת בארצות ערב, אך גם מחוץ להן.
ראשית העיתונות הערבית בשלהי המאה ה-18 בעקבות השפעה מערבית שהביאו עמם המגעים של האימפריה העות'מאנית עם שכנותיה ופלישתו של נפוליאון למצרים. העיתונות הערבית התפתחה לאט והתבססה בעיקר במחצית הראשונה של המאה ה-19 תוך התגברות על קשיים רבים, העדר אמצעים טכנולוגיים וחוסר העניין של הציבור ושל השלטון היו לרועץ למיזם הצעיר. עם הזמן התפתחה העיתונות הערבית, תחילה ביוזמת השלטונות ובהמשך גם ביוזמה פרטית. עם קבלת עצמאות מעול האימפריה העות'מאנית ובהמשך ממשטרי הכיבוש המערביים באמצע המאה ה-20, החלו העיתונים הערביים להיות תחת השפעת השלטונות המקומיים שהיו ברובם לא דמוקרטיים. הם השתמשו בעיתונות לצורכי המשטר, תוך פגיעה בחופש הביטוי של העיתונאים.
לא כל העיתונים בשפה הערבית יוצאים לאור בארצות ערב, חלקם פועלים ממרכזים מערביים דוגמת לונדון. עיתונים אלה מופצים בכל רחבי המזרח התיכון.
רקע - המזרח התיכון טרם כניסת הדפוס.
כמו רבים מהרעיונות וההמצאות הטכנולוגיות שהובאו למזרח התיכון מאירופה המערבית, כך גם העיתונות המודפסת והדפוס, הגיעו למזרח התיכון מאירופה לאחר תקופת השתכללות והתפתחות של מאות שנים. הסיבות לעיכוב בהגעת הדפוס למזרח התיכון הן רבות ומגוונות, אך בהחלט ניתן להצביע על המרכזיות שבהן. ראשית כל, המערכות הפוליטיות, החברתיות, והתרבותיות במזרח התיכון לא עברו את אותם תהליכים ותמורות שעברו מערכות אלו באירופה בעקבות הרנסאנס והרפורמציה בנצרות. עקב כך, השתמרה המסורת הפוליטית האזורית הנשענת על התפיסה המקבלת גם עיגון במסורת האסלאמית, וגם מההיסטוריה עצמה, לפיה ישנה הפרדה ברורה בין השליט לנתיניו, כאשר תפקיד הנשלטים מסתכם בצייתנות לשלטון, גם אם השליט נוהג בעריצות. מכאן התפתחה גם הפרדה ברורה בין אלה אשר תפקידם לעסוק בסוגיות ניהול המדינה לבין המוני העם. תפישה זו, אשר לה היו שותפים המוני העם והאליטה השלטונית כאחד, הובילה הלכה למעשה להסתפקות של הציבור במידע שנמסר לו על ידי השלטונות ולא נטו אחר עיסוק בחיפוש מידע, ודאי שלא בהפצתו. דוגמה לסדר פוליטי חברתי שכזה הייתה האימפריה העות'מאנית בה השלטון עבר בירושה.
מכוון שלאורך רוב שנות שלטונה של האימפריה העות'מאנית, היא הייתה שרויה ביציבות ושגשוג יחסי, לא היה צורך עד המאה ה-19, בשידוד מערכות ורפורמות כפי שהתחולל באירופה. שנית, השקפת העולם הדתית עליה נשען הסדר החברתי-פוליטי במזרח התיכון בשנים שלאחר נפילת האימפריה העבאסית, לפיה היה חשד כלפי כל חידוש מגונה, החורג מן המסורת האסלאמית ("בדעה"). הרתיעה מהעיסוק בענייני השלטון והחשדנות כלפי כל דבר חדש, בשילוב עם התפישה שרווחה במזרח התיכון עד המאה ה-19 לערך, הרואה בכל תרבות שאיננה מוסלמית כנחותה, הביאו לעיכוב שבהתפתחות הדפוס בעולם הערבי.
כמו כן, גם הפחד מפני הדפוס שרווח בקרב האליטה העות'מאנית, מעצם היותו מכשיר לייצור המוני ובלתי מבוקר של טקסטים, העשויים לאיים על היציבות הפוליטית ועל קדושת שפת הקודש הערבית. יראת קודש אפיינה תמיד את יחסם של המוסלמים לכל דבר הכתוב בערבית או קלף עליו נכתב דבר כלשהו שבה גילה האל את דברו לציבור מאמיניו. ייצור המוני של טקסטים שלא מאפשר כביכול ביקורת קפדנית הדרושה למניעת טעויות וחילול קודש, נתפשה בידי בכירי הדת באימפריה (עולמא) כאותו חידוש מגונה המוקצה מחמת מיאוס. לכן, ההשפעה החזקה והיציבה של אנשי הדת במזרח התיכון על השלטון ועל הציבור בכללותו, הייתה עוד גורם בעיכוב כניסת הדפוס לאזור.
התהליכים התרבותיים והחברתיים ארוכי הטווח שהתחוללו באירופה למן המאה ה-15 וביתר שאת בעידן הנאורות, הן בתמצית אלה אשר יצרו את הפער בין החברה האירופאית לבין החברות המזרח תיכוניות, פער שהתבטא, בין היתר, ביחס לרעיון הדפוס. בעוד שקברניטי האימפריה העות'מאנית היו מודעים היטב להמצאת הדפוס שהלכה ותפשה תאוצה כאש בשדה קוצים לאורכה ולרוחבה של אירופה (האימפריה העות'מאנית שלטה באותה עת על חלקים נרחבים מיבשת אירופה), הם העדיפו שלא להתיר את כניסת מכונת הדפוס לתחומי האימפריה. כך למשל בשנת 1485 הוציא הסולטאן באיזיט השני צו מלכותי (פירמן) הקובע עונש מוות לכל העוסק בדפוס באימפריה, בנימוק:.
יוצאי דופן היו רק מיעוטים דתיים מסוימים באימפריה אשר הותר להם להדפיס ספרים בשפותיהם בלבד, ביניהם היו היהודים, אשר הכירו את טכנולוגיית הדפוס מאירופה, והקימו בתי דפוס באיסטנבול בהם ייצרו ספרים כבר בשלהי המאה ה-15 לאחר גירושם מספרד. רק בתחילת המאה ה-18, מאתיים וחמישים שנים לאחר המצאת מכונת הדפוס של גוטנברג, הותרה טכנולוגיית הדפוס במזרח התיכון באופן רשמי לאחר שהסולטאן אהמט השלישי קבע בשנת 1727 כי ניתן להדפיס ספרים בתחומים "מועילים" כרפואה ואמנויות (אך לא בנושאים שקשורים בשום דרך לדת האסלאם).
אולם, גם לאחר הכנסת הדפוס לאימפריה העות'מאנית באופן רשמי, קצב התקדמות הדפוס היה איטי בהרבה מאשר באירופה. במשך שבעת העשורים שלאחר התרת האיסור, רק 25 כותרים במהדורות של 500 עד 1200 עותקים כל אחת, נדפסו בבירת האימפריה איסטנבול. הביקוש למוצרי הדפוס היה זעיר וטכנולוגיית הדפוס לא שבתה את סקרנותם ודמיונם של המשכילים לנקוט יוזמה לפיתוח הענף. החברה המזרח תיכונית בכללותה העדיפה להמשיך להשתמש בכלים הספרותיים המסורתיים ובשיטות התקשורת המסורתיות, כיצירת עותקים של ספרים על ידי מעתיקים מקצועיים בכתב יד, העברת הודעות רשמיות של השלטון לנתינים על מינוי מושל חדש, מיסוי, יציאה למלחמה וכדומה באמצעות רשת של רצים רכובים, כורזים או דרשנים במסגדים (ח'טיב), וכן דרך העברת מידע בתוך החברה ללא יוזמת השלטון באמצעות סוחרים או נוסעים מקומיים וזרים. ניתן לומר על פי רוב כי הציבור היה מורגל לקבל מידע רשמי דרך האוזניים, ולא באמצעות העיניים. כך גם במסגרות חינוכיות בסיסיות רוב הלימוד התבצע תוך שינון בעל-פה. גם הבידור בשעות הפנאי כלל בדרך כלל האזנה למספרי סיפורים בבתי קפה, כל זאת אף על פי שההיסטוריה התרבותית הערבית והמוסלמית כללה מורשת ארוכה, מגוונת ועשירה של שיח בכתב, ששיאה בתור הזהב של האימפריה העבאסית. אך מורשת זו הייתה נחלתם של אנשי העילית המשכילה בלבד.
ניצנים ראשונים.
ראשיתה של העיתונות במזרח התיכון.
הסקרנות ההולכת וגוברת של האליטה המשכילה באימפריה העות'מאנית כלפי תרבות המערב, בשילוב הצרכים האימפריאלים, הביאו להקמת מחלקה מיוחדת במשרד הווזיר הגדול ברבע האחרון של המאה ה-18, שתפקידה היה לעקוב אחר העיתונות אירופאית ולתרגם ממנה לפי הצורך. בשלב הזה, ככל הנראה, כבר הגיעו עיתונים וכתבי עת אירופאיים באופן לא סדיר גם למקומות מחוץ לבירה האימפריאלית, כגון ערי הנמל במחוזות הערביים של האימפריה, עבור זרים ומקומיים בודדים שכבר קראו בלשונות אירופאיות. אולם נקודת המפנה הגדולה בתחום הדפוס באזור, הגיעה בעקבות פלישת צבאות נפוליאון למצרים בשנת 1798, והכיבוש הקצר של חבל ארץ זה. אירוע זה נחשב במידה מסוימת עד היום, כקו פרשת המים שבו החלו אנשי המזרח התיכון להתוודע באופן סדיר לטכנולוגיה, למדע, ולתרבות האירופאית המערבית.
הכובשים הצרפתים הביאו עמם את הדפוס הראשון למצרים והשתמשו בו להפקת שני עיתונים בצרפתית: "La Decade", "Courier de L'Egyptienne", שנועדו ליידע ולהנחות את אנשי הצבא והמנהל של כוח הכיבוש הצרפתי, ולהעלות את המורל שלהם.
כמה שנים בודדות לפני הכיבוש של מצרים, הצרפתים הוציאו לאור באיסטנבול פרסום תקופתי בשם Gazette Française de Constantinopole ברוח המהפכה הצרפתית שהחזיק מעמד זמן קצר בלבד. הצרפתים נזקקו למכונת הדפוס גם עבור הודעותיהם הרשמיות לאוכלוסייה, בלשון המקומית ובאותיות ערביות שנדפסו מעת לעת והופצו ברחובות קהיר, אולי אף במקומות אחרים במצרים. כל אלו הביאו את הדפוס לתודעתה של העילית המקומית ולהגברת סקרנותם באשר לפוטנציאל הגלום בדפוס ובעיתונות.
הצרפתים היו גם הראשונים שהביאו את העיתון לאזור המגרב, כאשר החלו להוציא החל מ-15 בספטמבר 1847, עיתון רשמי בשפה הערבית והצרפתית בשם אל-מבשיר ("המבשר"). עיתון זה הופץ מאלג'ריה לכל אזור צפון אפריקה במטרה להרחיב את ההשפעה על הציבור הערבי, והמשיך לצאת גם לאחר הכיבוש הרשמי של אלג'ריה ותוניסיה בידי הצרפתים בשנת 1881.
באופן טבעי, ובהתאם לדרך בה רעיונות מערביים מודרניים הובאו אל האזור, כך גם העיתונות המקומית החלה להיות מופצת באזור ביוזמת הממשלה. רק לה הייתה הסמכות, הרצון והמשאבים לאמץ את הרעיון הזר, ולהשתמש בו לקידום האינטרסיים שלה. לכן גם הפרסומים העיתונאיים הראשונים שיצאו לאור בשליש האחרון של המאה ה-19 הופיעו בשני המרכזים העות'מאניים החשובים – איסטנבול וקהיר. היו אלו ביטאונים בעלי חשיבות מועטה בתולדות העיתונות הערבית, אך הם היו הראשונים שהתמודדו עם קשיי הפתיחה של המדיום החדש באזור.