אורן שוחרר מן הכלא והגיע לציריך ב-13 במאי 1956, שם אמר שההאשמות נגדו היו עלילה אך לא גרמו לו לשנות את השקפותיו הפוליטיות. כשחזר לישראל סיפר בעיתונות על העינויים שעבר בכלא, שכללו הרעבה, מניעת שינה ו"התעללות בהרגשה היהודית והאנושית" ועל משפט הכזב שנערך לו. הוא העלה את חוויותיו אלה על הכתב בספרו "רשימות אסיר פראג" שראה אור בשנת 1958 וסיפר כי בעת ישיבתו בכלא הרגיש כי כל מפלגתו יושבת שם עמו. עם זאת נותר אורן סוציאליסט, ותומך בברית המועצות וניהל על כך ויכוחים מעל דפי העיתונות עם יוסף ברגר-ברזילי, גם הוא קורבן הטיהורים של סטלין.
באוקטובר 1963 הודיעו שלטונות צ'כוסלובקיה שבחנו מחדש את תיקו של אורן והוא טוהר מכל אשמה. אורן היה בכך אחרון מורשעי משפטי פראג ששמו טוהר.
מרדכי אורן היה נשוי לרגה ורשביאק ולהם שני ילדים פועה גונן והסופר משה אורן. מרדכי אורן נפטר בשנת 1985 בהיותו בן 80, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוצו מזרע.
האטיי
קורסק
קוּרְסְק (ברוסית: Курск) היא עיר במערב רוסיה, והיא מהווה את המרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז קורסק. נכון ל-2019 מתגוררים בה- 449,556 אלף תושבים.
מקור השם.
ישנן שלוש סברות עיקריות לגבי מקורו של השם:
היסטוריה.
האזכורים הראשונים של העיר קורסק הם מ-1032 (בכתב "חיי פאודוסי פצ'ורסקי") ומ-1095 (בכתב "דברי הימים של לברנטי"). האציל המקומי דאז, איזיאסלאב ולדימירוביץ', הקים באותו האזור מבצר, אשר הפך את קורסק למעבר הגבול החזק ביותר בגבולות רוסיה של אותה תקופה. הביצורים המקוריים פורקו באמצע המאה ה-17. בשנת 1238 הוחרבה קורסק לחלוטין על ידי הטטרים, אם כי חזרה להתקיים במהרה.
מ-1360 ועד סוף המאה ה-15, הפכה קורסק לחלק מהדוכסות הגדולה של ליטא. ב-1508 הפכה חלק מרוסיה הצארית ובמשך מאתיים השנים הבאות היוותה את אחת הנקודות האסטרטגיות החשובות בגבולות עם האיחוד הפולני-ליטאי והאדמות, שנשלטו על ידי הקוזאקים. בתחילת המאה ה-17, הותקפה קורסק פעמים רבות על ידי גדודים פולנים-ליטאים (1612, 1616, 1617 ו-1634), טטרים, נוגאים, אך המבצר הקורסקי מעולם לא נפל. בהמשך, הודות למיקום הגאוגרפי המוצלח (הדרך הקצרה ביותר ממוסקבה לחצי האי קרים, הדרך לקייב שיוצאת מקורסק), קורסק נחלה התפתחות מהירה. סחר רב התפתח בקורסק, בעיקר עם הארצות האוקראיניות ובעיקר בלחם.
החל מ-1708 הפכה קורסק לחלק ממחוז קייב, מ-1727 חלק נכללה במחוז בלגורוד. ב-1797, הפכה למרכז גוברניית קורסק. במאה ה-18 עברה קורסק מהפך סופי מעיר אסטרטגית בגבולות המדינה לעיר מסחר פורחת. המסחר התגוון, קורסק התפרסמה בייצוא העור והלבנים שלה. בניינים רבים בקורסק התחלו להיבנות באבן. הופיע צי מסחר לקורסק, הצי נוהל ישירות על ידי ראש המחוז.
אחרי השריפה הגדולה, שכילתה את קורסק ב-1781, התקבלה תוכנית חדשה למבנה העיר, לפיו באזור המרכזי היו צריכים להתמקם השווקים ונקודות המסחר. ב-1788 נבנתה הקתדרלה הקזנית בסגנון הבארוק.
ב-1780 הוקם בית הספר הראשון בקורסק. ב-1797 החל את פעולתו בית הדפוס הראשון אשר. ב-1792 נפתח תיאטרון. ב-1808 הגימנסיה לגברים, ב-1817 בית הספר להשתלמות רוחנית וב-1870 הגימנסיה לנשים.
בתחילת המאה ה-19 הפכה קורסק להיות לא רק עיר מסחר, כי אם גם עיר תעשייתית. ב-1846 נמנו בעיר כ-70 מפעלים ובתי חרושת. החל מסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 הייתה קורסק לצומת רכבות מרכזי. ב-1883 התחיל את פעולתו מפעל נרות. ב-1874 נבנו תשתיות המים. ב-1897, נבנתה רכבת קלה. לבסוף, מ-1861 ואילך נמלאה קורסק בבנקים מגוונים ומצליחים.
המאה ה-20 התחילה בסימן פריחה תרבותית. ב-1903 נפתחו שעריו של המוזיאון האזורי. אחריו הגיעו בתי קולנוע רבים וספרייה גדולה.
בתחילת המאה ה-20, טרם עליית הקומוניזם, הייתה גם פריחה רוחנית בקורסק. בעיר פעלו 21 כנסיות אורתודוקסיות, כנסייה אחת של המאמינים הישנים, כנסייה קתולית, שני בתי כנסת, כנסיות לותרניות, מנזרים גברי ונשי.
ב-26 בנובמבר (9 בדצמבר) 1917 הוכרז על שלטון סובייטי בעיר. ב-20 בספטמבר 1919 גנרל אנטון דניקין נכנס לעיר בראש צבא המתנדבים. ב-19 בנובמבר של אותה השנה קורסק נפלה בידי הצבא האדום.
בממשל הסובייטי קורסק קיבלה חשיבות רבה עקב מחצבי הברזל הרבים שבסביבתה. כך התחזקה קורסק עוד יותר במעמדה, כאחד ממרכזי רשת הרכבות החשובים בדרום-מערב ברית המועצות.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הגנו על קורסק לא רק הצבא האדום, כי אם גם גדודים עממיים. עם זאת בתחילת נובמבר 1941 צבאות גרמניה הקיפו את העיר ובליל 3 בנובמבר נפלה קורסק בידי הגרמנים. בתקופת הכיבוש, שנמשך עד ל-8 בפברואר 1943, ספגה העיר נזקים רבים: כשלושת אלפים מתושבי העיר הוצאו להורג, כמעט עשרת אלפים הוגלו לגרמניה. בסביבות העיר קורסק, נערך קרב קורסק המפורסם, אשר עד היום ההיסטוריונים סבורים, שהוא קרב הטנקים הגדול בהיסטוריה. לאחר שהעיר שוחררה על ידי הארמייה ה-60 בפיקודו של איוואן צ'רניאחובסקי, כבר בפברואר 1944 התחיל השיקום של העיר. מפעלים הוחזרו לחיים וחיי התרבות פרחו שוב (תיאטראות רבות נפתחו). עד 1950 חזרה העיר למלוא תפארתה.
קורסק התפרסמה בעיקר בקרב קורסק, שהיה אחד הקרבות החשובים במלחמת העולם השנייה, וכמו כן בגלל האנומליה המגנטית של קורסק. בנוסף, יצאו מקורסק מפורסמים רבים, בהם אנשי תרבות, אמנות, מדע וספורט.
קורסק כיום.
כיום פועלים בקורסק מספר אוניברסיטאות ומוסדות אחרים להשכלה גבוהה, ביניהם: האוניברסיטה הממלכתית של קורסק, האוניברסיטה הרפואית, הטכניון, האקדמיה החקלאית, בית הספר לניהול, כלכלה ועסקים, בית ספר אזורי תקציבי-כלכלי ובית ספר סוציאלי פתוח. בשנות ה-90, הוקמו בקורסק אקדמיה וגימנסיה רוחניות.
נכון לשנת 2006, פועלים בעיר שבעה בתי מלון, שבעה אצטדיונים, שני מועדוני ספורט, בית ספר לספורט, בריכת שחייה והיפודרום. כמו כן ישנו מועדון שחמט.
צבא האנדים
צבא האנדים (בספרדית: Ejército de los Andes) הוא שמו של הכוח הצבאי שהיה תחת פיקודו של חוסה דה סן מרטין במערכה לשחרור צ'ילה מהאחיזה הקולוניאלית של האימפריה הספרדית. בראשית שנת 1817 חצה צבא האנדים את הרי האנדים, הנחיל תבוסה לגייסות מלכות המשנה של פרו בצ'ילה הכבושה, והביא לעצמאותה של צ'ילה.
ארגון הצבא.
צבא האנדים הורכב מצבאה של הפרובינציה של קוז'ו (Cuyo), אותו ארגן סן מרטין בזמן שהיה מושל הפרובינציה ושאריות הצבא הצ'יליאני שנס לאחר התבוסה הסופית שנחל בקרב רנקאגוואה (Rancagua) לכוחות מלכות המשנה של פרו. ב-8 בנובמבר 1814 הקים סן מרטין את "גדוד חיל הרגלים מספר 11" (Batallón Número 11 de Infantería) אשר כלל את "הגיס הצ'יליאני" (Cuerpo de Chile) ומינה את חואן גרגוריו דה לאס אראס (Las Heras) למפקדו. באוקטובר 1815, לאחר שפרובינציות נוספות העבירו כוחות לקוז'ו, מנה הגדוד 1,600 חיילי רגלים, 1,000 פרשים, 200 אנשי ארטילריה ו-10 תותחים. בו בזמן סבל הכוח ממחסור באספקת אבק שרפה, ברזל ומדים. לאספקת החוסרים הקים סן מרטין תעשייה מקומית שתענה על צורכי הצבא שיצר.
על אף שסן מרטין נהנה מתמיכתו של חואן מרטין דה פואיירדון (Pueyrredón), הדירקטור (Director Supremo) של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה (Las Provincias Unidas del Río de la Plata), הישות הפוליטית שקדמה לארגנטינה המודרנית, לא זכתה המשלחת המתוכננת לתמיכה לאומית רחבה. פוליטיקאים שונים, שהיו סקפטיים בנוגע לסיכויי הצלחת המערכה בצ'ילה כנגד מלוכת המשנה של פרו, חתרו תחת מאמציו. אף על פי כן, ב-1 באוגוסט 1816, העניק פואיירדון לצבא קדימות לאומית, שינה את שמו לצבא האנדים והעמיד את סן מרטין בראשו.
עם תום ההכנות מנה צבא האנדים שלושה גנרלים, 28 מפקדים בכירים, 207 קצינים, 15 אזרחים בשירות הצבא, 3,778 חיילים ו-1,392 תומכי לחימה, מספר שהסתכם ב-5,423 איש, 18 תותחים, 1,600 סוסים ו-10,600 פרדות. לצ'ילה הגיעו 510 סוסים וכ-4,300 פרדות בלבד.
חציית האנדים.
לשם חציית האנדים חולק הצבא לשני ראשים. האחד, בפיקודו של ברנרדו או'היגינס, פנה למעבר "לוס פאטוס" (Los Patos), ואילו השני, בו נכללה גם הארטילריה ואשר היה תחת פיקודו של חואן גרגוריו דה לאס אראס פנה למעבר "אוספאז'אטה" (Uspallata). נוסף על שני כוחות עיקריים אלו נשלחו כוחות קטנים לאגפים הצפוניים והדרומיים של הכוחות החוצים. זה הצפוני מנה כ-130 חיילים בפיקודו של חואן מנואל קאבוט (Cabot) ואילו זה הצפוני היה תחת פיקודו של הצ'יליאני רמון פריירה סראנו (Freire Serrano).
חציית האנדים החלה ב-19 בינואר 1817. הגייסות התקדמו בממוצע כ-28 קילומטרים ביום, בגובה ממוצע של כ-3,000 מטרים מעל פני הים, במשרע טמפרטורות של כ-40 מעלות צלזיוס (כ-30 מעלות ביום וכ-10 בלילה). בתום 21 יום הושלם המסע והחלה המערכה לשחרור צ'ילה.
צבא האנדים, ובעיקר הכוחות הצ'יליאנים שבו, היוו את הבסיס לצבא צ'ילה, ומאוחר יותר את הבסיס למשלחת לכיבוש פרו.
מפרץ איסכנדרון
מפרץ איסכנדרון (טורקית İskenderun Körfezi, בעבר "מפרץ אלכסנדרטה") הוא מפרץ בפינה הצפון-מזרחית של הים התיכון בדרום אסיה הקטנה בטורקיה. אורכו של המפרץ כ-70 קילומטר ורוחבו 30 קילומטר. המפרץ קיבל את שמו מהעיר הראשית השוכנת לחופיו איסכנדרון (בעבר "אלכסנדרטה").
המפרץ גובל מצפון מערב בהרי הטאורוס, ובדרום עם הרי נור. בתוכו שפך הנהרות הג'ייהאן והסייהאן .