זימין אופרה נוסדה ב-1904, עונות רוסיות של סרגיי דיאגילב החלו בפריז ב-1913.
ולדימיר רביקוב, שחיבר יותר מ-10 אופרות, נודע ביותר באופרה "עץ חג המולד" (1894-1902) שבה הציג את רעיונותיו ל"מלו-מימיקה" ו"דיקלום ריתמי".
סרגיי רחמנינוב השלים שלוש אופרות:
כל שלוש האופרות הוצגו בתיאטרון בולשוי. רחמנינוב התחיל אך לא סיים אופרה רביעית, "מונה ואנה" (1907, מערכה ראשונה בפרטיטורה ווקאלית), אחרי שמוריס מטרלינק סירב לאשר למלחין את השימוש בטקסט שלו.
האופרות האלה, שנכתבו בקו התפר בין שתי המאות, שייכות למעשה לעולם האופרה הרומנטית של העבר. אחרי מנוסתו מרוסיה ב-1917 לא שב רחמנינוב לעסוק במיזמים אופראיים.
שלא כמו רחמנינוב, איגור סטרווינסקי חזר לסוגה זו פעם אחר פעם, מלא וגדוש רעיונות חדשים וחדשניים. לעיתים קשה לסווג יצירות אלה כאופרות צרופות, אלא יותר כ"באלטים אופראיים", "קנטטות אופראיות" או "תיאטרון מוזיקלי". להלן הרשימה:
האופרות של סרגיי פרוקופייב מלאות הומור, שנינות וחדשנות. להלן רשימת האופרות השלמות שלו:
דמיטרי שוסטקוביץ' גם הוא מלחין אופרות גדול, שנאבק כל חייו בצבת האידאולוגיה הקומוניסטית. האופרה הסאטירית שלו, "החוטם", על פי סיפורו האבסורדי כליל של גוגול נפלה קורבן בשנת 1929 לביקורת של RAPM כ"פורמליסטית". את האופרה השנייה שלו, "ליידי מקבת ממחוז מצנסק", שהוצגה בשנת 1934 בהצלחה עצומה, הוקיעו השלטונות בלשון קשה עוד יותר. הגינוי אילץ אותו להלחין אותה מחדש כעבור שנים, ב-1962, בשם "קטרינה איזמאילובה" בסגנון פשטני וקונבנציונלי יותר, שיעמוד בדרישות מנהיגי המשטר הסובייטי. שוסטקוביץ' היה מעורב בעוד הרבה מיזמי אופרה.
עוד מלחינים רבים בני אותו דור הצליחו לחבר מאות אופרות. חלקם היו שותפים לבעיות שהציקו לשוסטקוביץ' ופרוקופייב, שחזרו לחיות ברוסיה הסובייטית ונלפתו בחיבוק המצמית של השלטון. אחרים נמצאו בצד האחר, כמשרתי שלטון זה ועושי דברו. גינוי חמור ורדיפת מלחיניה הראשונים במעלה של ברית המועצות, כמו פרוקופייב ושוסטקוביץ' ורבים אחרים אירעו בשנת 1948 בקשר לאופרה "הידידות הגדולה" ( Velikaya druzhba) של ואנו מוראדלי (1908-1970); ראה דוקטרינת ז'דאנוב.
להלן רשימה קצרה של מחברי אופרות בתקופה זו:
לדורות הבאים, שמצאו עצמם כבר בתקופה שלאחר סטלין, היו בעיות ייחודיות להם. הפיקוח האידאולוגי והסגנוני והגבלת חופש היצירה מצד השלטונות ומצד מלחינים עמיתים בני הדור הקודם בהיררכיה של איגוד המלחינים מנעו כמעט כליל כל אפשרות לחדשנות והתנסות בכל תחומי המוזיקה. הייתה תחושה, שהזמנים הרעים מפעם חוזרים ובאים כשבכינוס השישי של איגוד המלחינים בשנת 1979 הוקיע העומד בראשו, טיחון חרניקוב, שבעה מלחינים (שנודעו מאז כ"שבעה של חרניקוב"), שיצירותיהם נוגנו, מסיבה זו או אחרת, במערב. בין השבעה היו לפחות ארבעה מלחיני אופרות.
התוצאה הייתה תופעה חדשה: "אופרה מחתרתית" (samizdat). חלק מן האופרות שנכתבו במחתרת לא בוצעו עד היום,
לאחרות שיחק מזלן והן זכו להצגות בכורה במערב, ורק מעטות מצאו את מקומן על בימות האופרה ברוסיה. קריסת ברית המועצות לא שיפרה במידה רבה את המצב העגום הזה.
להלן רשימת המלחינים, שתרמו להתפתחות האופרה הרוסית סמוך לסוף המאה ה-20:
המאה ה-21.
האופרה הרוסית ממשיכה להתפתח במאה ה-21. היא החלה בהצגות הבכורה הרועשות של שתי אופרות קומיות, שאת הסוגה שלהן אפשר להגדיר כ"אופרה-פארסה". הראשונה הייתה "צאר דאמיין", מיזם משותף של חמישה יוצרים על פי דרמה עממית בשם "צאר מקסימיליאן", שהצגת הבכורה שלה התקיימה בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג ב-20 ביוני 2001. השנייה הייתה "ילדי רוזנטל" של ליאוניד דסייאטניקוב בהזמנת תיאטרון בולשוי. הצגת הבכורה שלה התקיימה ב-23 במרץ 2003, בהצלחה רבה.
פולמוס
הורה ירושלים
הורה ירושלים, עמותה עירונית למחול ולזמר היא עמותה עירונית למחול ולזמר, הפועלת תחת האגף לאמנויות בעיריית ירושלים, ובחסות משרד התרבות והספורט. פעילותה של הורה ירושלים מקיפה מאות ילדים, בני נוער ובוגרים.
במשך 60 שנות קיומה של העמותה, הלהקות של הורה ירושלים עבדו עם כוריאוגרפים רבים. הרפרטואר של הלהקות כולל ריקודי עם ועמים, עדות ומיעוטים, הווי ומשחק, וגם ריקודים בסגנון עכשווי ומודרני. אחד ממעצבי התלבושות הראשונים שעבד עם הלהקה היה אנטול גורביץ'.
בשנת 2007, נפתח בעמק המצלבה בירושלים מרכז עפרון למחול, משכנן החדש של להקות הורה ירושלים. הבניין בן 900 מ"ר נבנה בעזרת תרומתו של דוד עפרון, באמצעות הקרן החדשה לירושלים (קרן שהקים אהוד אולמרט בזמן שהיה ראש העיר).
הונולולו
הונולולו (באנגלית: Honolulu) היא עיר הבירה של מדינת הוואי שבארצות הברית, וכן העיר הגדולה ביותר במדינה זו. בשפת תושבי המקום המקוריים, פירוש השם הונולולו הוא "מפרץ מוגן" או "מקום של מחסה". העיר ממוקמת לאורך החוף הדרום-מזרחי של האי אוהאו שבהוואי. במפקד התושבים האחרון שנערך בהוואי ב-2019, נאמדה אוכלוסיית העיר בכ-402,500 תושבים.
האקלים בהונולולו הוא אקלים סוואנה טרופי, עם עונת קיץ שטופת שמש ויבשה ברובה, נוכח השפעת תופעת מדבר צל גשם.
התיירות היא מנוע הצמיחה העיקרי של הונולולו. 8 מיליון תיירים מבקרים בעיר מדי שנה בגלל הרי הגעש, בתי המלון המפוארים, המסעדות והחופים. בזכות הפריחה בתיירות ותעשיית הקפה, שיעור האבטלה בעיר הוא הנמוך ביותר בארצות הברית. תוחלת החיים בהוואי ובהונלולו בפרט היא הגבוהה ביותר בארצות הברית.
העיר זכתה להכרה היסטורית לאחר שהפציצו היפנים את מפרץ פרל הארבור בסמוך לעיר, ב-7 בדצמבר 1941. מתקפה זו הייתה האירוע שהכריע באופן סופי את הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
עדות להתיישבות הראשונה של מהגרים פולינזים בהונולולו לארכיפלג האיים של הוואי הגיעה מההיסטוריה שבעל פה וממצאים. אלו נתנו אינדיקציה לכך שהייתה התיישבות במיקומה של הונולולו כבר במאה ה-11. אולם, לאחר שקמהאמהה הראשון כבש את האי אואהו בו העיר כיום נמצאת, הוא העביר את בית המשפט המלכותי שלו מן האי הוואי למקום שבו עומדת כיום השכונה "ואקיקי", השוכנת בחוף הונולולו, ב-1804. בשנת 1809 העביר את בית המשפט למקום שכיום נחשב מרכז העיר, וכעבור שלוש שנים חזר לאי הוואי.
בשנת 1794 קצין הצי המלכותי הבריטי, ויליאם בראון, היה האדם הזר הראשון שהפליג למה שכיום הוא מעגן הונולולו. בעקבותיו הגיעו ספינות זרות רבות, ועל כן נמל הונולולו נהפך למוקד מרכזי עבור ספינות סחר השטות בין צפון אמריקה לאסיה.
בשנת 1845 העביר קמהאמהה השלישי את עיר הבירה הקבועה של ממלכת הוואי מן האי מאווי להונולולו. הוא והמלכים שירשו אותו הפכו את הונולולו לעיר בירה מודרנית, והציבו בניינים רבים, אשר חלקם בעלי חשיבות רבה. בה בעת, הפכה הונולולו למרכז המסחרי של ארכיפלג האיים של הוואי, כאשר צאצאים של מיסיונרים אמריקאים שהתיישבו באי הקימו עסקים מצליחים במרכז העיר הונולולו.
על אף ההיסטוריה הפרועה של שלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, שכללה שרשרת אירועים שבסופם הובילו לסיפוחה של הוואי כטריטוריה של ארצות הברית ב-1898, וכן המתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941, נשארה הונולולו עיר הבירה של האיים, העיר הגדולה ביותר בהם, וכן מרכזם המסחרי והכלכלי, כשבה נמלי התעופה והים המרכזיים בהוואי.
מאז הפיכה של הוואי למדינה ה-50 בארצות הברית, חוותה העיר צמיחה כלכלית אדירה, שלוותה בתיירות ענפה. נכון לשנת 2007, ביקרו באיי הוואי 7.6 מיליון תיירים, כאשר 62.3% מתוכם ביקרו דרך נמל התעופה הבינלאומי הונולולו. כיום הונולולו היא עיר מודרנית עם גורדי שחקים רבים, והשכונה "וואייקיקי" על יד החוף היא מרכז התיירות של הוואי, ובה אלפי בתי מלון.
דמוגרפיה.
נכון לשנת 2010 גרים בעיר כ-390,000 תושבים.
מה שנשאר
מה שנשאר הוא אלבום מוזיקה של המלחין אילן וירצברג שיצא ב-1990.
הפקה.
האלבום נוצר בתקופת שיא פעילותו של וירצברג כמפיק מוזיקלי. כל אותה תקופה עבד עבור אמנים אחרים, ועלה בו הצורך להביע את עצמו. כמו ב"בציר טוב" גם כאן מילא המפיק אשר ביטנסקי תפקיד מרכזי בקידום ההפקה ובעידודו של וירצברג להשקיע את מיטב זמנו ביצירה.
וירצברג מעיד כי האלבום נוצר מתוך צורך ליצור מוזיקה שונה מסוג החומרים שעליהם עבד עם אחרים. גישה זו הובילה בסופו של דבר ליצירת אלבום קונספט של רוק מתקדם ברוח מוזיקת הרוק של תחילת שנות ה-70. האלבום הוקלט עם הנגנים - מאיר ישראל בתופים, ואלון נדל בבס. לאלבום היה צליל מרשים יותר לעומת אלבומו הקודם, משני צדי הכדור, שנעשה בתנאים ביתיים יותר.
מתוך שמונת שירי האלבום שניים הם קטעים אינסטרומנטליים, שלושה הם לחנים למילותיהם של כותבים אחרים ושלושה נכתבו בידי וירצברג עצמו. המילים שכתב וירצברג לשירי האלבום הן קשות בשל תהליכים נפשיים עמוקים של צמיחה רגשית שחווה בתקופה ההיא.
חיים שלאחר המוות
ויאקום
ויאקום (באנגלית: Viacom) היא חברת תקשורת בינלאומית אשר בסיסה בניו יורק, ארצות הברית. עיקר עסקיה של ויאקום הם בתחום הטלוויזיה בכבלים ובלוויין ובהפצת סרטי קולנוע. התאגיד הוא הבעלים של מספר רשתות שידור פופולריות, כגון MTV, CBS, קומדי סנטרל, ניקלודיאון ו-Showtime. יושב ראש החברה עד מותו היה סאמנר רדסטון.
ב-2005 תאגיד ויאקום המקורי התפצל והפך לתאגיד CBS, המתמקד בהפקת התכנים הטלוויזיוניים, בעוד ש"תאגיד ויאקום החדש" (New Viacom Corp.) התמקד בעסקים הרווחיים יותר, הגדלים במהירות רבה יותר, של התאגיד המשותף, כגון MTV והפצת סרטי הקולנוע. עם זאת, רדסטון הוא עדיין בעל השליטה בשני התאגידים השונים, ומיוצג בהם בשנים האחרונות על ידי בתו, שרי רדסטון.