ספרו זה של כהן Economic Life in Ottoman Jerusalem, ראה אור בשנת 1989 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'. ספר זה מרבה לעסוק בתעשיית הסבון בירושלים, דבר שלא היה ידוע קודם לכן (ידוע שהייתה תעשיית סבון בשכם, אך לא היה ידוע שהתקיימה כזו גם בירושלים). הסבון נועד לא רק לשימוש, כי אם גם למסחר ולייצוא ממצרים ועד תימן. כהן השתמש לצורכי מחקרו בארכיונים שונים ביניהם ארכיון לשכת המסחר של מרסיי. מקשרי ארץ ישראל עם אירופה ניתן היה להסיק על הנעשה בארץ ישראל. התקיים יצוא גדול מאוד של כותנה מארץ ישראל (כמו גם מיתר החלק המזרחי של הים התיכון כגון לבנון ומאזור איזמיר) לצרפת בפרט ולאירופה בכלל במאות ה-17 וה-18. יצוא זה שימש את תעשיית הבדים והסרטים באירופה.
יהודים בבית המשפט המוסלמי – חברה, כלכלה וארגון קהילתי בירושלים העות'מאנית.
בית הדין המוסלמי בירושלים היה בית הדין היחידי בעיר ומכאן חשיבותו. עד היום נשתמרו כל הפרוטוקולים שלו והם אסופים בלמעלה מ-400 כרכים, כתובים בערבית ובטורקית ומתארים 400 שנים של שלטון הטורקים בירושלים, מ-1516/1517 עד 1917. כהן קיבל אישור מבית המלוכה הירדני לקבל לידיו את תיקי בית הדין. עד כה כתב כהן (ביחד עם אלישבע סימון-פיקאלי, עובדיה סלאמה וד“ר אייל ג‘יניאו) ארבעה כרכים, על המאה ה-16 (1993), המאה ה-18 (1996) והמאה ה-19 (2003) והכרך האחרון על המאה ה-17 יצא לאור לאחרונה (2010), בשני חלקים. כל כרך סוקר מאה שנים.
כל כרך נחלק ל-4–5 חלקים, שעוסקים במכלולים הבאים: הקהילה ככלל: הנהגה, ארגון, מוסדות; היהודי והעולם הסובב אותו; פעילות כלכלית (מקצועות, עסקאות, נכסים, חובות, הקדשים); מעמד משפטי (אישה, משפחה, זרים).
ספרים אלו משנים לחלוטין את התפישה במחקר על הקהילה היהודית בירושלים. עד אז חשבו כי בירושלים היו בעיקר תלמידי ישיבה, מוריהם, זקנים שבאו למות בירושלים ומסכנים שהממשל התעלל בהם והתאנה להם. תמונה זו התבססה על אגרות ששלחו אנשים בירושלים ודרשו כסף מקרוביהם ומקהילות יהודיות. לכך נוספו תיאורים של נוסעים תיירים שרואים שהרחובות מלוכלכים ומסוכנים. מחקרים קודמים אלה התבססו על אברהם לונץ, יוסף סמברי ושלמה רוזאניס.
ארכיון בתי הדין בירושלים משנה את התמונה לחלוטין. אומנם היו אנשים שבאו להיקבר, מסכנים ותלמידי ישיבה, אולם זה רק חלק מהתמונה. למעשה הקהילה הייתה מאורגנת מבפנים, עסקה בחיי קהילה תוססים. היהודים עסקו במגוון מקצועות כגון: חייטים, צורפים, קצבים, נפחים, רופאים. המוסלמים התייחסו ליהודים כנחותים, אך לא עשו פוגרומים, לעיתים סגרו להם בית כנסת. אך בסך הכול היהודים יכלו לנהל חיים סדירים בתוך האוכלוסייה המקומית.
הכרך על המאה ה-19.
זהו הכרך העבה מבין הארבעה. בכרך חלק של כ-130 עמודים
שעוסקים בהקדשים, שהם מוסד משפטי מוסלמי המכונה וקף. (אדם לוקח נכס השייך לו ומקדיש אותו באקט חד פעמי וסופי, שאין ממנו חזרה לאלוהים. זוהי הקדשה שנועדה למטרות ציבוריות או משפחתיות, והיא נשארת ללא שינוי גם לאחר לכתו). כך האדם יכול לשמור על נכסים, ראשית שלא יתחלקו לחלקים קטנים כתוצאה מירושה ושנית שיתמכו דתית במוסדות ציבור: אצל המוסלמים במסגד, אצל היהודים בבית כנסת. במאה ה-19 תועדו כ-220 הקדשים של יהודים ויהודיות בלבד. למשל הקדש לטובת יהודי וילנא, או הקדש לטובת הגאורגים.
במסגרת פרק ההקדשים מתוארת ראשיתה של שכונת ימין משה. מובאת תעודת הקניה ומתואר כיצד משה מונטיפיורי קנה את האדמה באמצע המאה ה-19, מובאת תעודת ההקמה של משכנות שאננים שמשה מונטיפיורי. הקים. אחר כך מובאת תעודת הניהול של ימין משה לאחר מותו. מתואר בניין ארוך וחומה מסביבו לצורכי ביטחון ומונטיפיורי או אנשים מטעמו היה אמור לקבוע מי יגור שם. מוזכרים פולשים יהודים בלתי חוקיים שפלשו לשם ומנהלי ההקדש סילקו אותם.
מצוינים ויכוחים בקשר לבתי הקברות של היהודים מהמאה ה-16. היהודים חכרו קרקע תמורת תשלום ומפעם בפעם השלטונות רצו עוד כסף, תשלומים, מתוארים גבולות בית הקברות בהר הזיתים ומוזכר צו מהסולטאן שאוסר לגרש את היהודים.
הגילדות בירושלים העות'מאנית.
זהו סיכומו של מחקר רב-שנים בנושא שכמעט לא נזכר בספרות הקיימת, The Guilds of Ottoman Jerusalem, שראה אור בשנת 2001 באנגלית ובטורקית. הספר מבוסס על מקורות שונים, אך בעיקר על בית הדין המוסלמי, מכיוון שהגילדות באו להתדיין בפני הקאדי. הגילדות היו כלליות, אך היו גם בעלי מלאכה יהודים. כהן הציג תמונה של גילדות במשך 300 שנה. הספר מגלה שהייתה מערכת שלמה של גילדות שארגנה את חיי הקהילה בירושלים, כמו שהיה בערים עות'מאניות אחרות באיסטנבול ובבורסה בטורקיה, כמו גם בדמשק ובקהיר, שהיו ערים גדולות. ירושלים קטנה מהללו, אך חשיבותה הדתית רבה. הגילדות מנו בעלי מקצועות שונים כמו חייטים, קצבים ורופאים.
אחד הדברים שעולים מהממצאים בספר הוא הרגלי שתיית הקפה ופעילותם של בתי הקפה בירושלים. ידוע במחקר ששתיית הקפה מתחילה באימפריה העות'מאנית במאה ה-16, אך לא ידעו כיצד בתי הקפה בירושלים פעלו. נוצרה גילדה של בתי קפה, שמנו כחמישה עד שמונה בתי קפה במאה ה-16 בירושלים. מצד אחד הציבור רצה קפה. מצד שני היו אנשי דת מוסלמים שאמרו שאם אנשים ישתו קפה, הם לא יתפללו והייתה על כך התדיינות בבתי דין, סגרו בתי קפה ופתחו אותם מחדש.
מחקרו האחרון (2009).
כהן כתב מאמר העוסק בהר הבית בתקופת השלטון העות'מאני 1917-1517. המאמר מתאר את המדיניות העות'מאנית כלפי הר הבית. המאמר מתמקד בחשיבות שהעות'מאנים יחסו להר הבית כאתר דתי מוסלמי ולכן לא רק בתקופת הזוהר, אלא גם בתקופת הירידה של האימפריה המשיכו לטפח אותו ולשלוח כספים לפרנסתם של כלי הקודש המוסלמים. הם דאגו לשלוח כספים לתקן את המבנים השונים: מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע. הדבר נמשך עד אמצע המאה ה-19 כשהאימפריה הייתה בירידה. המאמר ראה אור בספר העוסק בהיסטוריה של שלוש הדתות בהר הבית בעריכתם של פרופסור בנימין זאב קדר ופרופסור אולג גרבר מאוניברסיטת פרינסטון.
כביש 66
כביש 66 הוא כביש אורך במערב עמק יזרעאל, הנמתח לאורך מורדותיהם המזרחיים של רמות מנשה והכרמל ומקשר בין יוקנעם, אזור משמר העמק לצומת מגידו ומעבר סאלם. אורכו הכללי של הכביש הוא 18 ק"מ.
תולדות הכביש.
הכביש המודרני מבוסס על דרך עתיקה שקישרה בין חיפה, לג'ון וג'נין. אף על פי שהדרך איפשרה חיבור בין חיפה לג'נין בנתיב קצר יחסית, הדרך הייתה משובשת ובוצית בתקופת החורף, והנסיעה מחיפה לג'נין (ממנה נמשכו הדרכים למרכז הארץ, עד לסלילת כביש 4 במישור החוף בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20), עברה בנתיב ארוך בהרבה, דרך נצרת ועפולה (כביש 75 וכביש 60 של ימינו).
הדרך נסללה לראשונה באופן חפוז ב־1929 מצומת העמקים ועד תל מגידו, לכבוד ביקור מתוכנן של ג'ון ד' רוקפלר בחפירות הארכאולוגיות במגידו, שלא יצא לבסוף אל הפועל. הכביש יוחד לשימוש של החופרים במגידו בלבד, ונאסר השימוש בו למטרות אחרות. עם זאת, הותר לחברי משמר העמק (השוכנת בסמוך מאוד לדרך) להשתמש בכביש ברכב של הקיבוץ. בין השנים 1932–1936 נסלל הכביש מחדש לשימוש כלל הנהגים, דבר שקיצר את מרחק הנסיעה בין חיפה לתל אביב ב־35 ק"מ. במהלך המרד הערבי הגדול סבלו הנוסעים בכביש מירי מצד הכפרים הערביים לאורכו, והשלטונות הבריטיים הטילו על הכפרים קנסות שנועדו לממן כוחות משטרה לשמירת הכביש. מאוחר יותר, עם סלילת כביש 4 במישור החוף, עברה התנועה הבין-עירונית לכביש זה, ופחתה חשיבותו של כביש 66. כינויו של הכביש בתקופה זו היה 'כביש מגידו', או 'כביש חיפה-ג'נין'.
במהלך מלחמת העצמאות שימש הכביש את צבא ההצלה בבואו מג'נין לקרב משמר העמק. בתום המלחמה, עבר קו הגבול בין ישראל לירדן באמצע הכביש, בסמוך לג'למה, והכביש חולק לשני חלקים נפרדים. הכביש שנותר בשטחה של ישראל הפך מכביש ראשי בין ג'נין לחיפה לכביש אזורי בשימוש מועט ובתחזוקה לקויה. בעת ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל בינואר 1964, נפתח בנקודת הגבול בין שני חלקי הכביש מעבר גבול מיוחד, בו עבר האפיפיור מירדן לישראל. במלחמת ששת הימים שימש הכביש כציר פריצה של חטיבה 45 למבואותיה המערביים של ג'נין, ולכיוון עמק דותן. לאחר סיום המלחמה שב ואוחד הכביש לקשר בין חיפה ואזור ג'נין, ממנו הגיעו פועלים פלסטינים רבים לעבודה בישראל. ביולי 1968 דווח על כוונה לשקם את הכביש, ששימש את יישובי העמק.
במהלך השנים מוספר חלקו הצפוני של הכביש (בין צומת העמקים לצומת התשבי) ככביש 70, בעוד חלקו הדרומי (מצומת התשבי ועד ג'נין) מוספר ככביש 66. עבודות שונות שנעשו במלך השנים גרמו לכך שכיוונה של צומת העמקים שונה, כך שהמסלול הישר עובר מחיפה ליוקנעם, בעוד צומת התשבי שונתה כך שהמסלול הישר עובר מצומת העמקים לכביש נחל תות (ואדי מילק). בסמוך לצומת התשבי נסלל מעקף צפוני קצר כתחליף למעבר בתוך יקנעם.
נכון ל־2016, הכביש הוא בעל נתיב נסיעה אחד לכל כיוון, וברובו ללא גדר הפרדה בין הנתיבים. הכביש נחשב למסוכן, ואירעו בו תאונות דרכים רבות.
אורדת הזהב
אורדת הזהב (בטטרית: Altın Urda; במונגולית: Алтан Ордын улс) הייתה חאנות שנוסדה בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-13 על ידי באטו חאן, נכדו של ג'ינגיס חאן. מרכז המדינה היה במורד נהר הוולגה ובשיא התפשטותה השתרעה על שטח עצום מהמפרץ הפיני ומורד נהר דנובה במערב ועד מעבר להרי אורל במזרח. במהלך המאה ה-15 החל תהליך ההתפוררות של המדינה אשר הסתיים עם פירוקה בשנת 1502.
הקמת המדינה.