בנוסף ללימודים לתואר אקדמי, קיימת באורנים יחידה ללימודי תעודה והתמחות, באמצעותה ניתנות הכשרות במגוון רחב של תחומים.
נשיא המכללה הוא פרופסור עמית שכטר והרקטור הוא ד"ר ניר מיכאלי.
היסטוריה.
"אורנים" הוקמה בשנת 1951 כמוסד של התנועה הקיבוצית להכשרת גננות ומורים. היא נקראה אז "סמינר הקיבוצים אורנים" ונחשבה בית-ספר לחינוך. המכללה שוכנת על גבעת אורנים, שממנה נשקף נוף מרהיב של הכרמל, עמק זבולון, הים ומפרץ חיפה. הגבעה נבחרה שנים קודם לכן על ידי יהושע מרגולין, האיש שעיצב את הוראת הטבע והכשרת המורים ברוח ארץ ישראל העובדת, קרוב ככל האפשר לטבע ולמרכזי ההתיישבות העובדת. טרם הפיכת המכללה למוסד אקדמי, קיבלו תלמידיה הכשרה מקיפה שכללה יסודות במדעי הרוח, החברה ובנושאים הקשורים לטבע.
בשנת 1956 הוקמו שני מסלולים חדשים למורים לבית הספר התיכון: מורים למסלול ההומני, ומורים למסלול הריאלי.
שנות ה-60 וה-70 התאפיינו בגידול במספר הלומדים, וכן בגידול מספר התלמידים שלא השתייכו לתנועה הקיבוצית. נוספו מבנים חדשים והוקמו הספרייה וחדר האוכל.
בשנת 1971 נחתם הסכם לשיתוף פעולה עם אוניברסיטת חיפה. תחומי המדעים והכשרת המורים לחינוך העל-יסודי התאגדו תחת החטיבה האוניברסיטאית הכפופה לאוניברסיטת חיפה. הסכם זה תרם רבות להעלאת מעמדו של סמינר אורנים כמוסד אקדמי. תחום השתלמויות המורים שזכה לעידוד משרד החינוך התפתח, במטרה להפוך את אורנים למקום בו ירוכזו מרבית ההשתלמויות למורים במחוזות חיפה והצפון של משרד החינוך. בשנות ה-70 הוקם במקום "המכון לשיפור דרכי ההוראה".
שנות ה-80 וה-90 התאפיינו בהאצת תהליכים ובגיבוש מבנה חדש. המעורבות הקיבוצית הלכה ופחתה וכתוצאה מכך, "אורנים" כיוונה את בוגריה לכלל הצרכים של מערכת החינוך בישראל, ולא רק אל העבודה החינוכית בהתיישבות העובדת.
בשנת 2004 נפתחו לראשונה במכללת אורנים תוכניות לתואר שני.
אחד החוגים הגדולים במכללה הוא החוג לגיל הרך. שלושה ממניחי היסודות לתורת הגן לימדו במכללת אורנים: מלכה האס, גדעון לוין ומרים רות. תפיסותיהם החינוכיות משפיעות מאז על הלימודים בחוג.
יחידות שונות בתוך המכללה.
כמו כן יושבות בשטחה של מכללת אורנים "המדרשה", בית מדרש פלורליסטי העוסק בזהות יהודית חילונית, והמכינה הקדם-צבאית על שם יצחק רבין.
הספרייה על-שם אברט, המשמשת את הסטודנטים ואת המרצים במכללה, משתרעת על פני כ-2,200 מ"ר. בספרייה כ-300 מקומות ישיבה בסידור המיועד ללמידה אישית, ללמידה בחברותא ולישיבה לא פורמלית. אוסף הספרייה כולל כ-140,000 כותרים, ביניהם ספרים, כתבי-עת, וידאו ומדיה מגוונת.
אורנים בקהילה.
במכללת אורנים דוגלים בטיפוח המעורבות החברתית במספר היבטים:
המרכז לקהילה מנהיגות והשראה (ק.מ.ה)
מרכז ק.מ.ה מאגד יחידות ומרכזים חוץ אקדמיים המציעים פיתוח תעסוקתי, הכשרות, השתלמויות, בינוי קהילה ופעילויות העשרה. מעל 3,000 סטודנטים ומשתתפים לוקחים חלק בפעילויות ותוכניות המרכז מדי שנה באמצעות היחידות המרכיבות את המרכז:
Internet Protocol version 6, או IPv6, הוא פרוטוקול בשכבת הרשת המשמש להעברת נתונים ברשתות מבוססות מיתוג מנות, ובמיוחד ברשת האינטרנט. גרסה 6 של פרוטוקול ה-IP היא הגרסה העוקבת לגרסה 4 של הפרוטוקול (IPv4) (הגרסה השלישית מהגרסה הראשונית המתוארת ב-). המספר שהיה מיועד לגרסה 5 ניתן לפרוטוקול הרשת הניסיוני ST-2 שמתואר ב־ והיה אמור לפעול במקביל לפרוטוקול IP. פרוטוקול ה-IPv6 פותח במקור על ידי סטיב דירינג (Steve Deering) וקרייג מאדג' (Craig Mudge) במרכז המחקר זירוקס פארק, ואומץ כתקן על ידי ה-IETF בשנת 1994.
הידלדלות מאגר כתובות IPv4.
כתובת IP ב-IPv4 בנויה מ-32 סיביות, וכך מאפשרת באופן תאורטי 4,294,967,296 כתובות שונות, אך באופן מעשי המספר קטן יותר. אומנם מנגנון שיפר את ניצול הכתובות ב-IPv4, אבל יש טווחים של כתובות שניתנו לארגונים גדולים ולאוניברסיטאות לפני המעבר ל-CIDR (בעיקר מ Class B) ואינם מנוצלים (כמו כן חלק מהטווחים שמורים לכתובות NAT). יותר מכך, גם אילו מאגר הכתובות היה מנוצל במלואו, לא ניתן היה לתת כתובת ייחודית לכל אחד ממיליארדי האנשים החיים על כדור הארץ, ובוודאי שלא ניתן היה לספק לכל אדם כתובות ייחודיות לטלפון הסלולרי, למחשב בבית, למחשב הנייד (שלא לדבר על מכשירים נוספים כמו רמזורים). השימוש בכתובות פרטיות בטכנולוגיות NAT אומנם הקל על המצוקה בכתובות IP פנויות אל מול הדרישה ההולכת וגוברת לחבר יותר ויותר אנשים על המכשירים שברשותם לרשת האינטרנט, אך בשנת 2011 נראה כי גם אמצעי זה לא מספיק על מנת להתגבר על המחסור בכתובות IPv4 בעולם.
הדיון לגבי הצורך ב-IPv6 החל כבר בימיו הראשונים של הפרוטוקול, ונמצא במוקד תשומת הלב הציבורית אל הפרוטוקול. תרומה מכרעת להבנת הדחיפות במימוש הפרוטוקול נעשתה על ידי טוני היין (Tony Hain) מחברת סיסקו וג'ף יוסטון (Geoff Huston), לשעבר המדען הראשי של APNIC (רשם האינטרנט האזורי של אסיה). במשך השנים לא הייתה הסכמה בין שני המומחים לגבי טווח הזמן בו צפוי מאגר הכתובות להתרוקן. בתחילת 2011 עמד מאגר הכתובות הגלובלי של IPv4 אצל רשם האינטרנט הבינלאומי IANA על 2% מגודלו (7 בלוקים של 8/), וב-3 בפברואר באותה השנה הודיע IANA על חלוקת בלוקי הכתובות האחרונים בטקס רשמי במיאמי. הקצאת הבלוקים התבצעה בהתאם להחלטת ICANN שכאשר יישארו חמישה בלוקים, הם יחולקו מיד לרשמים האזוריים (RIR) והמאגר העולמי יתרוקן.
המשמעות של התרוקנות המאגר הגלובלי היא שמאותו הרגע נאלצו רשמי האינטרנט האזוריים להתנהל בכוחות עצמם עם מלאי הכתובות שנשאר ברשותם. כבר באמצע אפריל של אותה השנה הודיע APNIC כי נותר ברשותו בלוק אחד של כתובות בתת-רשת 8/. בספטמבר 2012 הוציא RIPE (הרשם האזורי של אירופה) הודעה דומה, ובאפריל 2014, הודיע רשם הכתובות בארצות הברית וקנדה ARIN כי גם הוא הגיע לבלוק האחרון בתת-רשת 8/. (את ההתמודדות המוצלחת יחסית של ARIN ניתן לייחס במידה רבה למדיניות הקצאת כתובות חסכנית ובמידה פחותה יותר למעבר של חלק מספקי האינטרנט ל-IPv6.).
קשה להעריך כמה כתובות נותרו בידי ספקי אינטרנט וחברות מסחריות, אולם ברור כי המחסור בכתובות נעשה מוחשי יותר ויותר ככל שהזמן חולף.
כל רשמי האינטרנט האזוריים ממליצים על מעבר ל-IPv6, ומסבירים באתריהם הרשמיים על התרוקנות המאגרים של IPv4. בישראל, שתלויה במאגר החירום של הרשם האירופי RIPE, קיים קושי לקבל כתובות חדשות, שכפי הנראה משפיע בעיקר על ספקי האינטרנט הקטנים.
מבנה כתובת IPv6.
כתובת IPv6 מורכבת מ-128 סיביות: 64 הסיביות הראשונות משמשות לזיהוי תת-הרשת, ו- 64 הסיביות האחרונות משמשות כמזהה ממשק (interface ID). ערכו של מזהה הממשק נקבע על ידי כתובת ה־MAC של כרטיס הרשת. עם זאת, מכיוון שכיום כתובות ה־MAC של רוב ממשקי הרשת הן בפורמט של 48 סיביות, יש צורך להמיר אותן לפורמט EUI-64. הערך של תת-הרשת מורכב מקידומת גלובלית (global routing prefix) שיכולה לייצג למשל ספק שירותי אינטרנט ותת-רשת שיכולה לייצג רשת של לקוח שמחובר לספק.
הייצוג של כתובות IPv6 נעשה בדרך כלל באמצעות סדרה של 8 מספרים בני ארבע ספרות בבסיס הקסדצימלי שמופרדים בנקודתיים וכל אחד מהם מייצג 16 סיביות. לשם קיצור ניתן להשמיט את האפסים המובילים וכן רצף אחד של אפסים. לדוגמה, הכתובת היא קיצור של הכתובת .
מבנה חבילה ב־IPv6.
בניגוד לפרוטוקול IPv4 שם השדות האופציונליים מקודדים בכותר עצמו, השדות האופציונליים ב־IPv6 מקודדים ב"הרחבות כותרים" (extension headers). הרחבות כותרים מאפשרות באופן תאורטי להוסיף אינסוף שדות אופציונליים לחבילה נתונה. לעומת זאת, ב־IPv4 מספר השדות האופציונליים מוגבל על ידי השדה IHL שאורכו 4 סיביות והוא מגדיר את אורך הפתיח ביחידות של 4 בתים (כלומר עד 64 בתים כולל החלק הקבוע של הפתיח או לשדות האופציונליים בלבד). המשמעות של ההבדל הזה היא שההשוואה בין הפתיחים של שני הפרוטוקולים היא מורכבת. כמו כן, המבנה השונה של הפתיחים דורש תרגום של הפתיחים בנוסף לכתובות הרשת במעבר של חבילות בין רשת IPv4 לרשת IPv6 ולהפך באמצעותNAT64 .
פרוטוקול IPv6 לעומת IPv4.
החידוש העיקרי בגרסה 6 הוא הגדלה משמעותית בכמות כתובות ה-IP האפשריות. ב-IPv6, נעשה שימוש ב-128 סיביות, המאפשרות עד 1038×3.4 כתובות שונות, כלומר, עבור כל אחד מ-7 מיליארד בני אדם החיים כיום ניתן לחלק 1028×5 כתובות ייחודיות, מספר עצום כשלעצמו. דוגמה נוספת הממחישה את כמות הכתובות ב-IPv6: אם רובוטים זעירים יכסו את פני כדור הארץ מגובה פני הים ועד לגובה 10 קילומטר (מעל לגובה ההר הגבוה ביותר – האוורסט), נוכל להקצות כתובת ייחודית לכל רובוט, כל עוד הצפיפות שלהם לא תעלה על 278 מיליארד רובוטים למילימטר מעוקב.
למרות שהמוטיבציה המרכזית לניסוח פרוטוקול IPv6 הייתה לפתור את מצוקת הכתובות ב-IPv4, הפרוטוקול כולל מספר חידושים שנועדו להתגבר על חולשות שזוהו לאורך השנים ב-IPv4 ולהתאים אותו לטכנולוגיות הרשת האחרונות.
פישוט פעולות העיבוד בנתבים.