עם סיום מלחמת העולם השנייה, פעל ארגון הג'וינט כדי לעזור לעקורים היהודים באירופה בכלל, ובאיטליה בפרט, לחזור לחיים ולהשתקם. הם סייעו לעקורים באיסוף כספים, מימון צורכי השיקום, פעילות חברתית, חינוכית ותרבותית, ובעזרה בהעברתם למולדת החדשה. הג'וינט פעל גם במחנה העקורים גרוליאסקו, על ידי העברת תרומות ששלחו יהודים מצפון אמריקה למחנה. תרומות אלה כללו בגדים, מזון, משחקים לתינוקות ועוד. היו שמכרו את התרומות שקיבלו בשוק מחוץ למחנה, על מנת להצליח ולהרוויח קצת כסף. ארגון הג'וינט סיפק אוכל כשר ליהודים הדתיים, ומימן פעילות חינוכית במחנה.
פעילות ארגון אורט במחנה.
בפברואר 1946, ארגון אורט החל לקיים קורסים שונים וסדנאות של הכשרה מקצועית לכ-190 עקורים. הקורסים התמקדו ברכישת מקצוע יצרני. הם כללו תפירת שמלות במכונות, מחוכים, חולצות ורפידה. בנוסף לסדנאות המבוגרים, היו גם סדנאות לילדים, שבהם השתתפו כ-40 תלמידים ותלמידות, כשהתלמידות למדו סריגה ועיטור. שישה חודשים לאחר מכן, נוספו לתוכנית הלימודים קורסים למבוגרים בהלחמה, פחחות ומכניקה.
עזיבת המחנה וסגירתו.
בכל תקופת זמן, הגיעה למחנה קבוצת עקורים חדשה. כשהעקורים הרגישו מוכנים לעזוב את המחנה, ולהתחיל חיים חדשים, הם החלו בתהליך לעזיבת איטליה. חלקם דרך הים לארץ ישראל, בעלייה לגאלית על ידי סרטיפיקטים ובעלייה בלתי לגאלית באוניות מעפילים. חלקם לא רצו לעלות לארץ ישראל, והיגרו למדינות אחרות מחוץ לאירופה, כמו קנדה, ארצות הברית, מדינות דרום אמריקה, ואוסטרליה.
בשנת 1950 מחנה העקורים גרוליאסקו נסגר לאחר שכל העקורים שחיו בו עזבו את המחנה, ועברו למדינות אחרות. בשנת 1950 מתחם המחנה נמסר בחזרה לממשלת איטליה, והוקם מחדש בית חולים לחולי נפש. בית החולים נסגר באופן סופי בשנת 1984, כאשר בתי החולים לחולי נפש נסגרו באיטליה על פי חוק.
בשנות האלפיים, משמשים הבניינים במתחם כמשרדים ציבוריים שונים, בהם עיריית גרוליאסקו, שירותי בריאות שונים, ואוניברסיטת טורינו.
זיכרון והנצחה.
ב-6 באפריל 2017, התקיים טקס הפתיחה לתערוכה במתחם מחנה העקורים על ידי הרשות המוניציפלית של גרוליאסקו. לפתיחת התערוכה קדם מחקר בן 8 שנים על ידי מריה תרזה דה פלמה, מנהלת הארכיון של גרוליאסקו, ובעזרתה של שרה וינצ'ון (Sara Vinçon), שחקרה את תולדותיו של המחנה, והקהילה היהודית בטורינו. במהלך המחקר נמצאו תיעוד רב על תולדות המחנה, ובהם תעודות הלידה של 220 התינוקות שנולדו במחנה. עד לטקס, אותרו כ-8 ילדים שנולדו במחנה, ו-4 מהם אף הגיעו לפתיחת התערוכה: פליסיה וקס, שרה גוטמן, פיטר טננבאום, וחיים פרנקל. ממצאי המחקר מוצגים בתערוכה.
טקס הפתיחה של התערוכה נערך בנוכחותם של ראש עיריית גרוליאסקו, נספחת התרבות של איטליה בישראל, הלנה לוונטל, ולאורה קמיס דה-פונסקה, שעומדת בראש עמותה היוצרת קשרים בין ישראלים, יהודים ואיטלקים. כמו כן, לקחו חלק בתערוכה תלמידי בית הספר התיכון דומניקו ברטי (Domenico Berti) מטורינו, שתיעדו את קורות היהודים במחנה בפרויקט משותף עם תלמידי בית הספר התיכון ליידי דייוויס מתל אביב.
התגוננות הרתעה
התגוננות הרתעה (באנגלית: Deimatic behaviour) היא התנהגות של מספר בעלי חיים המתגוננים מטורפים באמצעות הפחדה, הפתעה או בלבול התוקף, מה שמבריח אותו או לפחות עוזר למין המותקף לברוח לפני שהטורף מתעשת. התגוננות זו מבוססות על חקיינות ברובה, כלומר בעל החיים הנטרף "משחק אותה" מסוכן מכפי שהוא. מצב דומה מאוד לצורה זו היא חקיינות עצמית, שלעיתים בעלת מאפיינים דומים (למשל כתמי עיניים על הגוף).
בהרבה מקרים הטרף עצמו איננו ארסי אך לעיתים גם טרף ארסי יסתמך בנוסף על צבעי אזהרה גם על הרתעת היריב, בשביל לחסוך את הארס או הרעל למקרה קיצוני. גם יצורים בעלי הגנות קשוחות יותר (כמו חתולים) ישתמשו בהגנה זו בתחילה.
בצורת הגנה זו ישנן שתי צורות ראשיות: מראות מפחידים ותנועות או קולות מרתיעות. בראשונה היצור חושף מראה על גופו שמרתיע את האויב. בשנייה הוא צריך ליצור קולות מרתיעים ורועשים או ליצור תנועות פתאומיות.
דוגמאות.
מספר בעלי חיים מתמחים בתנועות כאלה, כמו גמלי שלמה, חגבי Phymateus ומקלונאים. המקלון ממין Peruphasma schultei נראה דומה לעקרב והוא מטה את זנבו למעלה בפתאומיות ומרתיע טורפים שחוששים מטרף ארסי. גמל שלמה ממין Iris oratoria חושף את כנפיו ומרים את שני הטפרים הגדולים שלו כדי להיראות מגודל יותר. אצל הפרפרים והעשים ישנם מצגים של כתמי עיניים על הכנפיים המזכירים דורס לילה כועס, כך אצל ה-Caligo , ה-Smerinthus ocellatus , עשי Attacus ו-Rothschildia ופרפרי Aglais . הפשפש מהמין Fulgora laternaria מחקה ראש של תנין.
עכבישים ממשפחת הפרווניתיים ישנה הצגה מיוחדת לטורפים בה העכביש מרים את לסתותיו הגדולות ו-2 זרועות ומזהיר את הטורף שלא יתקרב. אצל המין Poecilotheria regalis הרגליים צבועות בצהוב כדי להוסיף הרתעה.
מינים שונים של תמנונאים ודיונונים מסתמכים על החלפת הצבעים שלהם ועל 8 הזרועות המכופתרות שלהם כדי להרתיע טורפים. צבעים חזקים, בעיקר אדום, עוזרים להפחיד את טורפם. לכמה מינים ישנם גם צבעי אזהרה המראים את ארסיותם. חלקם גם נראים גדולים מכפי שהם באמת. המינים תמנון וונדרפוס ותמנון חקיין מתחפשים ליצורי ים ארסיים כמו נחשי ים או זהרונים כדי להרתיע טורפים.
ישנם גם כמה חולייתנים המרתיעים את הטורף. חרדון הצווארון למשל מנפח את צווארו ונראה גדול מכפי שהוא וכן משמיע קולות מרתיעים. כמה צפרדעים כמו Physalaemus nattereri ,Pleurodema brachyops ו-Physalaemus deimaticus - כולם ממשפחת הלפטודקטיליים מנפחים את עורם ומראים מתחתיו סימני עיניים. טנרק שפלה מפוספס וכמה סמרניים קוצניים גם מרשרשים עם קוציהם כדי לבלבל את האויב עוד יותר ואפילו עושים צעדים לעברו. הבואשן צבוע בשחור-לבן ועושה עמידת ידיים פתאומית המרתיעה את אויביו לפני שיתיז עליהם נוזל מסריח. חתול הבית מסמר את שערותיו, מעלה את גבו ונושף קולות פתאומיים המבריחים יריבים.
מצגי איום
רנאטו תשובה
רנאטו תשובה (25 בדצמבר 1894 - 5 במרץ 1976) היה יהודי לובי ופעיל ציוני ששימש כנשיא הקהילה היהודית בבנגאזי בשנים 1935–1950.
קורות חיים.
תשובה נולד בבנגאזי שבלוב, למשפחה יהודית ציונית. אביו, יעקב תשובה היה חלוץ הציונות בבנגאזי, וכיהן גם הוא כנשיא הקהילה היהודית. יעקב תשובה נקט בצעדים רבים על מנת לקדם פעילות ציונית בלוב, ואף התכתב בנושא עם בנימין זאב הרצל. ביתה של משפחת תשובה שימש כאכסניה לאורחים מכובדים שהגיעו מישראל לביקור בלוב.
פעולותיו כמנהיג בשנים 1919–1937.
בשנת 1919 ייסד תשובה את הארגון הציוני "חוג הרצל", ששם דגש על לימוד עברית ועל הגנת רעיון האחדות של ארץ ישראל, תוך פעילות למען שיפור תנאיה המוסריים והחומריים של הקהילה בבנגאזי.
בשנת 1934 הציב השלטון האיטלקי בלוב מושל חדש, איטלו באלבו. חזונו היה לפתח את לוב כקולוניה איטלקית. באלבו הקים מוסדות איטלקיים בלוב, והעניק אזרחות איטלקית לגורמים נאמנים למשטר האיטלקי. הוא הבחין בהשפעה הגדולה שהייתה ליהודים על הכלכלה בלוב, בדומה לאיטליה, ולכן החליט לשלב אותם במוסדות שלטונו בלוב. אך בהמשך גילה, כי יהודי לוב שונים מיהודי איטליה. זו הייתה קהילה יותר שמרנית מבחינה דתית, ופחות משולבת בחברה. באלבו טען כי השמרנות הזו פוגעת בהתקדמותה של לוב. כתוצאה מכך, שינה את גישתו כלפי היהודים והחל לראות בהם כנחותים והחליט לנצלם למען צרכיו הכלכליים.
ב-1935 קרא מוסוליני לאזרחי איטליה לתרום את טבעות הזהב שברשותם, על מנת לעזור למאמץ המלחמתי באתיופיה, ובתמורה לקבל טבעת מתכת שעליה כתוב "זהב למולדת" (באיטלקית: "Oro alla Patria"). רבים מאזרחי איטליה נענו לדרישה זו. במסגרת ניסיונותיו של תשובה לזכות באהדתו של השלטון האיטלקי, החליט לאסוף זהב מיהודי בנגאזי ולהעבירו לשלטונות הפאשיסטיים. אנשי הקהילה היהודית תרמו את תכשיטיהם, ומתרומה זו הצטברו קילוגרם אחד של זהב ו-2.635 קילוגרם כסף. אך באלבו סירב לקבל את התרומה בטענה ש"אין מושל לוב מתכוון להרחיב את זכות תרומת דברי ערך ממתכות יקרות שהוענקה לאזרחי המולדת בלבד, גם לילידים". כלומר, תרומתם של היהודים לא התקבלה מפני שלא היו אזרחי איטליה. נרמז לתשובה, שתרומתם תתקבל בעין יפה אם תשלח דרך הארגונים היהודים באיטליה.
כשנגזרו על היהודים גזרות רבות על בסיס דתי, כגון איסור על שמירת שבת, תשובה הגיע להסדרים עם השלטון הפשיסטי והצליח למזער את הנזק ליהודי הקהילה. בשנת 1937 ביקר מוסוליני בלוב, ויהודי בנגאזי קיבלו את פניו באהדה. לכבוד האירוע התאספו בני הקהילה בבית הכנסת, ומשם צעדו בתהלוכה לקראתו. מוסוליני נפגש גם עם תשובה, ובפגישתם העניק לו תשובה שי עשוי מזהב וכסף, שעליו חרוטות ברכות מן התורה המתורגמות לאיטלקית כאקרוסטיכון - האותיות הראשונות של הברכות בשפה העברית יצרו את השם בניטו מוסוליני.
פעילותיו כמנהיג בזמן השלטון האיטלקי תחת השפעה גרמנית.
בשנת 1938, לאחר חקיקתם של חוקי הגזע באיטליה, החמירו גם הגזרות של השלטון האיטלקי נגד היהודים בלוב. גזרות אלה כללו שלילת זכויות, הגבלות, רדיפות ומשפטי שדה. כאשר שלושה יהודים חפים מפשע הועמדו לדין, ונגזר עליהם גזר דין מוות, תשובה, יחד עם הרבנים הראשיים של הקהילה מחו נגד השלטונות ופעלו לביטול גזר הדין. תשובה אף שקל לקבל על עצמו את הדין במקומם.