השבויים הערבים מקרב הארצישראליים הופרדו ונשלחו לסטאלאג D3 - שם היו נתונים לתעמולה של משתפי פעולה עם הנאצים, בעיקר המופתי של ירושלים. בקרב הערבים היו גם יהודים ממוצא מזרחי, שנחשבו בטעות לערבים. בהמשך הם נשלחים למחנה לאמסדרוף.
מרבית השבויים הארצישראלים, 1160 שבויים. נשלחים ממחנות הקליטה למחנה השבויים הגדול : סטאלאג B8.
בסטאלאג שוכנו השבויים היהודיים בנפרד מהשאר. היו שנשלחו לעבודה במחנות עבודה, שם הועסקו בעבודות כפייה שונות, כמו כריית פחם, חקלאות, כריתת יערות ובתעשיית הנייר. מי שניסה להתנגד לעבודות הכפייה היה צפוי לענישה קשה עד עונש מוות. השבויים עמדו על זכותם לקבור את חבריהם, שנהרגו/ נרצחו במהלך השבי בטקס צבאי מלא, בו השתתפו גם החיילים הנאצים. 13 קברים של הרוגי המחנות נמצאים בבית העלמין רקוביצקי בפולין.: ריכרד אלטמן, אהרון ארמן, דב אייזנברג, יצחק אלקינד, צבי אריה הרציג, ישראל אבא זסלר, פריץ ליפמן, פייבל מיכלוביץ, מסעוד משעלי, עזרא נאסר, נפתלי פנישל, אליהו קראוזה, ליאון שכטר.
במחנות השבויים נוהלו חיי תרבות. התקבלו חבילות מהצלב האדום. תנאי החיים היו סבירים עד שהורעו בסוף שנת 1942.
בזמן השהות במחנות התגבש בקרב השבויים הארצישראלים מסע התרמה לטובת ארץ ישראל. השבויים תרמו בהוראת קבע, ממשכורתם הצבאית, לטובת הקמת מוסדות בארץ (בנק אוצר החיל) ולהפרחת השממה. בסוף שנת 1944 הועבר סכום כסף נכבד לקק"ל, במטרה לנטיעת יער. יער פדויי השבי בהרי ירושלים נשתל רק בשנת 2015.
במחנות העבודה נפגשו השבויים עם עובדי כפייה יהודיים. לראשונה נודע להם על קורות היהודים והאקציות נגדם. אבל עדיין לא התבררה להם התמונה במלואה. במרבית המפגשים מסוג זה ניסו השבויים לתמוך בעובדי הכפייה היהודיים במזון מחבילותיהם.
בעקבות מידע מודיעיני שנפל בידי הנאצים, שבו נמצאה הודעת כוחות הברית שאין לקחת שבויים חיים, הרעו הנאצים את יחסם לשבויים. דווח על אמצעי ענישה שונים וביניהם כליאה בצינוק, כבילה בשלשלאות והקצבת מזון מצומצמת. בהמשך, בעקבות יחס נוקשה אשר לו זכו השבויים הגרמניים שנשבו באל-עלמיין בקיץ 1942, החלו הגרמנים לנקוט בצעדי ענישה כנגד השבויים הבריטים ובפרט כנגד השבויים הארצישראלים: 82 שבויים הועברו באוגוסט 1942 למחנה עונשין מיוחד, סטאלאג 319 בחולם Cholm. עד לפברואר 1943 נמנעה כניסת אנשי הצלב האדום למחנה." התנאים הפיסים במחנה תוארו על ידי הביקורת כפרימיטיבים, ותנאי התזונה, ההיגינה, הביגוד והטיפול הרפואי, כגרועים מאלה שבמחנות הרגילים וקבוצות העבודה". חצי שנה הוחזקו השבויים בתנאים קשים אלו.
הבורחים מהשבי.
מאות שבויים יהודיים ניסו במהלך השנים להימלט מהשבי. החל מהימים הראשונים של טרום הכניעה ועד ימיה האחרונים של צעדת המוות.
חלק מהבורחים הצליחו להימלט ואף זכו במדליה מיוחדת. חלקם נהרגו במהלך ניסיונות הבריחה. חלקם נתפסו והוחזרו למחנות הכליאה. חלק מהבורחים הצליחו לחבור לארגוני הפרטיזנים ברחבי אירופה ולחמו לצידם. היה נהוג כי בכל קבוצה אשר ניסתה להימלט מהכלא, היו שבויים בריטים, ניוזילנדים ואוסטרלים ולפחות שבוי אחד מן החפרים הארצישראלים, אשר ידע את השפה המקומית. ההשערה היא שבין 150–300 שבויים ארצישראלים ברחו או ניסו לברוח במהלך השנים.
ראשוני הבורחים מקלמטה שביון אשר חזרו, שובצו לשירות ביחידות אחרות.
צעדת המוות.
...נוכח התקדמות הצבא האדום, החלו הגרמנים בינואר 1945 בפינוי המוני של מחנות שבויים (ומחנות ריכוז) מערבה, אל פנים גרמניה"."ב-3 בפברואר 1945 הגיעה הקבוצה הארצישראלית לגרליץ אך כעבור שבוע הוצעדה משם הלאה, מרחק של 400 קילומטרים עד לסטלאג 9A, שליד העיר צינהיין. המסע נמשך ימים ארוכים בקור החורפי העז, לכאורה בלי מטרה ברורה ובשינוי מתמיד של יעדי הביניים..."
רגע לפני תום המלחמה הוצאו השבויים לצעדת המוות, כשהמטרה הייתה להביאם למרכז גרמניה. לא כולם שרדו את התנאים הקשים מאוד שבצעדה. מי ששרד, זכה להיות משוחרר על ידי הצבא האמריקאי, הצבא הרוסי והצלב האדום. מרבית השבויים שוחררו כשמצבם הבריאותי ירוד מאוד.
השיחרור וגורל השבויים.
השבויים הוחזקו בשבי במשך ארבע שנים, עד לתום המלחמה. עם השיחרור, לאחר תקופת הבראה קצרה באירופה, שבו השבויים המשוחררים לארץ ישראל.
400 מחילי חיל החפרים נהרגו במהלך הלחימה והשבי. שמותיהם מתועדים באנדרטאות בהר הרצל ובאתר "יזכור" של משרד הביטחון.
סיפורם של לוחמי חיל החפרים, נשכח לאורך השנים ובעצם מעולם לא סופר : "אנחנו החיילים האלמוניים, אנחנו החיילים סתם".
המשך שרות חיילי פלוגה 606 המורחבת - אשר הצליחו להתפנות מכרתים ולא ליפול בשבי.
בסופו של דבר הגיעו מכרתים למצרים כ־300 חיילים מפלוגה 606 המורחבת. פלוגה 606 התארגנה מחדש במחנה אל-קאסאסין - El-Qassasin, כאשר את השורות החסרות, מילאו בעיקר קצינים וחוגרים בריטיים. ביום 17/7/1941, עזבה הפלוגה את המחנה לכיוון נמל פורט סעיד) Port Said (, שם עלתה ביום 18/7/1941 על גבי אונית הסוחר הפולנית "ורשה" WARSZAWA), אשר הפליגה לקפריסין, והגיעה ביום 20/7/1941 לנמל פמגוסטה- Famagusta . למחנה סטאוורוס (Stavros) . למחרת היום, החלה הפלוגה לעבוד בפריקת אוניות בריטיות ברציפי נמל פמגוסטה) Famagusta תחת הפצצות האויב את הנמל. בתקופה אוגוסט-ספטמבר 1941 עמדה מצבת הפלוגה על 341 חיילים וקצינים, היא הופעלה תחת פיקוד הארמייה ה-7 הבריטית שהייתה באי. ביום 29/1/1942, הוחזרו מקפריסין כ־70 מחיילי הפלוגה, כדי להצטרף לפלוגות הרגלים הלוחמות) Buffs (מספר 16 ו- 18, שהתארגנו במחנה סרפנד (צריפין). חלק מהחיילים נשארו במסגרות אלו וחלקם עברו ביולי 1942 לשרת בחיל הציוד בפלוגות חימוש עבריות שהוקמו בסמוך לאותו מועד.
בקפריסין.
במהלך כל חודש מרץ 1942, ביצעה פלוגה 606 את תוכנית אימוני שדה שלה. לאחר נפילת יוון וכרתים וסיום הקרבות במזרח אפריקה, היה ספק אם ניתן לשקם את פלוגות החפרים ולהחזירן לשירות. בתיאום בין מנהיגי היישוב (משה שרת) והצבא הבריטי (קולונל גון מק-קנדליש במפקדה בקהיר), באפריל 1942 הוחלט על החזרת פלוגות החפרים ארצה ופירוקן. יישום ההחלטה התממש מספר חודשים מאוחר היותר.
פלוגה 606 הועברה מקפריסין בסוף יוני 1942למחנה אל-קאסאסין במצרים. במהלך יולי 1942, פורקה שם הפלוגה ואנשיה שובצו ליחידות אחרות בצבא הבריטי כגון: יחידות רגלים ובמיוחד לפלוגת הרגלים הלוחמות (Buffs) מספר 20 ו- 22, שהקמתן החלה באותה תקופה, פלוגת תפעול הנמלים 1039, חיל החרושת, וליחידות מקצועיות אחרות (קומנדו, חיל הציוד וכדומה).
פירוק פלוגות החפרים - המסדר האחרון של החפרים.
ביום 8/10/1942, התקיים מסדר סיום חגיגי "אי-שם בארץ ישראל" (במחנה סרפנד) לחיילי פלוגות החפרים 601, 606 ו- 609. על האירוע נכתבו בעיתון דבר מיום 09 אוקטובר 1942, בין השאר, הדברים הבאים: "הוחלט לפזר את הפלוגות 606 ,601 ו־ 609, פלוגות החפרים (א"י) כדי שאפשר יהיה לנצל במידה מלאה את כושר המעשה ואת אימונן הצבאי". אחרי המסדר, בתום שירות של 3 שנים, פורקה פלוגות החפרים באופן רשמי. חייליהן, המשיכו את שירותם בצבא הבריטי ביחידות אחרות, אליהן שובצו בפועל, עוד קודם לאותו מסדר.
פורום משפחות שבויי חיל החפרים.
בשנת 2013 הוקם בישראל "פורום משפחות פדויי השבי – לוחמי חיל החפרים" על ידי צאצאיהם של השבויים והחפרים.
זוהי התארגנות התנדבותית שמטרתה לקדם את הנצחתם ולהנחיל את סיפורם של החפרים והשבויים לדורות הבאים.
הפורום, בהובלתה של טליה קליינר-דייגי, מוביל פעילויות רבות בישראל ומחוצה לה וביניהם הקמת "יער פדויי השבי" ביער עמינדב בירושלים שהשבויים עצמם תרמו להקמתו באוקטובר 1944 אך הקמתו התאפשרה ביוזמת הפורום בשנת ה-70 לשיחרורם של החפרים מהשבי.
פורום משפחות פדויי השבי פועל לאורך שנות קיומו לקידום הנצחתם והנחלת מורשתם של פדויי השבי מול ארגונים רבים בישראל וביניהם משרד הביטחון, משרד החינוך, יד ושם, מוזיאון בית הגדודים, המוזיאון ללוחם היהודי בלטרון ועוד. בין היתר ביסס פורום המשפחות קשר הדוק עם חיל ההנדסה הקרבית אשר פדויי השבי מהווים את הבסיס ההיסטורי להקמתו.
בין פעולותיו הרבות של פורום המשפחות ניתן למנות את הטקס השנתי ב"יער פדויי השבי" אשר מתקיים בכל שנה באביב ואת מחקר "מפקד השבויים" אשר עתיד להתפרסם בתחילת שנת 2020.
מחלקת הפנים של ארצות הברית
מחלקת הפנים של ארצות הברית (באנגלית: United States Department of the Interior - DOI) היא מחלקה בקבינט של הממשל האמריקאי שמנהלת ומשמרת את רוב האדמות שבבעלות פדרלית. תחומי אחריות אלה שונים מתחומי האחריות של משרדי פנים בארצות אחרות, הנוטים להתמקד בשיטור או ביטחון.
בראש המחלקה עומד מזכיר הפנים של ארצות הברית. עקב מדיניותה ופעילותה של מחלקת הפנים והסוכנויות שלה, יש לה השפעה משמעותית במערב ארצות הברית, ובדרך כלל המזכיר מגיע מאחת ממדינות המערב במדינה. רק שניים מהמזכירים שכיהנו בתפקיד מאז 1949 לא זוהו עם מדינות המערב.
היסטוריה.
יצירת המחלקה.
כבר בקונגרס ארצות הברית משנת 1789 הוצע הרעיון של מחלקה שתדאג לענייני פנים, אולם תחומי האחריות הללו השתייכו באותו זמן למחלקת המדינה. ההצעה להקים את המחלקה נשקלה במשך מחצית המאה הבאה ונתמכה על ידי נשיאים שונים החל מג'יימס מדיסון ועד ג'יימס פולק. מלחמת ארצות הברית–מקסיקו בשנים 1848-1846 נתנה להצעה זריקת עידוד כיוון שתחומי האחריות של הממשלה הפדרלית גדלו. מזכיר האוצר של הנשיא פולק, רוברט ג'ון ווקר, הפך לדובר נלהב בזכות יצירת המחלקה החדשה.