בפסוקים מסופר שמשה נוזף באלעזר ואיתמר על כך ששרפו את החטאת ולא אכלו ממנה. הסיבה הפשוטה לכך שהם לא אכלו מהחטאת ובמקום זאת שרפוה היא היותם אוננים. תשובתו של אהרן הייתה שאמנם משה ציווה אותם לאכול את קרבן השלמים והמנחה של היום השמיני, למרות אוננותם, וזאת מכיוון שאלו קורבנות חד פעמיים. אך שעיר ראש חודש אינו קרבן ייחודי, ועליו לא ציווה משה שיש לאכלו. משה הודה לאהרן שאכן הוא צודק בהוראתו, ואהרן נהג כהוגן כששרף את החטאת.
מנהגים.
ישנם הנוהגים על פי דעת רבי עקיבא שחנוכת המשכן החלה בא' בניסן ובימים אלו גם הקריבו את קרבנות הנשיאים לקרוא קריאת התורה של פרשת הקרבן שהביא נשיא אותו היום אחר תפילת שחרית בבית הכנסת החל מא' ניסן ועד י"ב בניסן.
להקת אלפא ביתא
ליידי דאונס
ליידי פלורנס מריה דאונס או ליידי דאונס (באנגלית: Lady Florence Maria Downes; אוקטובר 1868 – 31 במרץ 1941) נדבנית ואשת החברה הגבוהה בחיפה בימי המנדט הבריטי על ארץ ישראל. הייתה אחותה של הרוזנת מייבל אלנבי, ומכאן, גיסתו של אדמונד אלנבי, כובש ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. דאונס תרמה לחיילים הבריטים בארץ ישראל והקימה את תשתית גן אלנבי, לזכר אחיינה מייקל אלנבי, ואת הגן תרמה לעיריית חיפה.
על שמה נקראת "גבעת דאונס" (אחוזה העליונה) בחיפה, הנמצאת בשכונת אחוזת שמואל. הרחוב המרכזי בגבעה, רחוב "גבעת דאונס", נקרא גם כן על שמה.
ביוגרפיה.
רקע.
פלורנס מריה צ'פמן נולדה באוקטובר 1868 בווילטשייר, אנגליה. היא הייתה הבת השנייה מתוך ארבע אחיות.
אביה, הוראס אדוארד צ'פמן (1842 – 1907) מבית דונהד (Donhead House) בווילטשייר, היה הכומר בכנסייה של קהילת סנט אנדרו דונהד. בית דונהד, שימש כבית הכומר. הוא נבנה בתחילת המאה ה-18 ושופץ ב-1892 עבור הוראס צ'פמן, ככל הנראה על ידי האדריכל צ'ארלס פונטינג. אך ב-1891 כאשר מת אביו (סבה של דאונס), התפטר אביה מהכנסייה, ולאחר מכן המיר את דתו מהכנסייה האנגליקנית לנצרות קתולית ורכש את בית הכומר כנכס פרטי, ושינה את שם הבית.
אמה, אדלייד מריה פלטשר (1845 – 1926), הייתה בתו של סר הנרי פלטשר, הברונט השלישי .
בצעירותה, היא בילתה שנים רבות בחוקי העניים (Poor Laws) באנגליה. במהלך מלחמת העולם הראשונה, הייתה פעילה באחד ממחנות הפליטים הגדולים בלונדון.
בשנת 1902 היא נישאה בלונדון לארתור הנרי דאונס, רופא בהשכלתו. היו אלה נישואיו השניים של דאונס. בשנת 1910 הוא קיבל תואר אבירות מג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת.
לאחר נישואיהם, התגוררו הזוג ב Varengeville Sur Mer בנורמנדי והחזיקו בית חורף בתוניסיה. לאורך כל חייה היא פעלה לרווחת אנשי המעמד הנמוך.
חייה בארץ ישראל.
כשפרש סר ארתור דאונס לגמלאות, הוא ואשתו החליטו, על פי המלצתו של אלנבי, לבוא לארץ ישראל ולחיות בה.
הם ביקרו בארץ בינואר שנת 1933, ולאחר שתרו בכל רחבי הארץ, הם בחרו להתיישב בחיפה. הם רכשו בית ישן על צלע הר הכרמל (כיום ברחוב יפה נוף 120), אותו שיפצו והרחיבו. בגינת בית הם בנו נקודת תצפית, הפונה צפונה למפרץ חיפה וגבעות הגליל המערבי. שם הם הציבו לוח לזכר אחיינה של ליידי דאונס, מייקל אלנבי, בנו היחיד של אדמונד אלנבי אשר נהרג במלחמת העולם הראשונה בקרבות החזית המערבית. בני הזוג דאונס תרמו לעיריית חיפה את גינת הבית, ואשר בשנת 1934 הפך לגן אלנבי לכבודו של אדמונד אלנבי ולזכר בנו. באפריל 1938 נערך טקס פתיחת הגן במעמד מפקד הצבא הבריטי הגנרל ארצ'יבלד וייוול, ראש העיר חסן שוכרי, סגנו שבתי לוי, נציגי היישוב היהודי ובהם משה גוטל לוין ודוד בר-רב-האי, הקולונל היהודי-בריטי פרדריק קיש, קצין המחוז ברוך בינה (סבו של הדיפלומט ברוך בינה) נציגי הדר הכרמל, נציגים מוסלמים ועיתונאים רבים. החגיגה צולמה על ידי יומני כרמל.
ב-11 במרץ 1938 התאלמנה מבעלה וכעשור לאחר מכן בנתה את ביתה על "הגבעה של ונטורה" (כיום ברחוב גבעת דאונס 21 בחיפה). לפי המסופר, הגבעה נקראה כך על שם הצריף של יצחק ונטורה, ממתיישבי השכונה. ביתה החדש של דאונס, שהיה קרוי בשם Whincather Court, היה בית מידות מפואר, מוקף חומה ורודה, שעמד בודד במשך מספר שנים. בחצר הווילה עמד העתק של הפסל "משה" של מיכלאנג'לו. שריד קטן מאותה חומה ורודה נותר על כנו עד היום.
לליידי דאונס ולבעלה הייתה בת יחידה, אליזבת סטהלין, אשר חיה בישראל ונישאה לצרפתי שעבד עם חברת תעלת סואץ במצרים. היא גרה עם שני ילדיה בחיפה.
ליידי דאונס נסעה לביקור מולדת באנגליה במאי 1939. ביוני 1940 אירחה כ-500 מנכבדי היישוב לכבוד מינוי של שבתי לוי לראש עיריית חיפה. לוי היה היהודי הראשון לשאת תפקיד זה. בין המשתתפים היו המושל סר ג'יימס פולוק, כל פקידי הממשלה הגבוהים על כל מחלקותיה, ראשי העדות והדתות, קונסולים ועוד.
מותה והוקרה.
ב-31 במרץ 1941 ליידי פלורנס דאונס נפטרה ממחלה. היא נקברה בלוויה טקסית לצד בעלה, בבית הקברות האנגליקני בתחנת הכרמל שבחיפה.
בהלוויה השתתפו בכירים רבים בהם המושל סר ג'יימס פולוק, שייצג את הנציב העליון, סגנו, מר איבנס, שייצג את מושל ירושלים אדוארד קית'-רוץ', קצין צבא בכיר שייצג את הגנרל ארצ'יבלד וייוול והגנרל נים, מפקד המשטרה מייג'ור ברקר מלווה בקציני משטרה, ראש העיר שבתי לוי, סגנו ומזכיר העירייה, קציני המחוז ברוך בינה ואברהם ברגמן, שמעון אגרנט, נציג מטעם פנחס רוטנברג, מר קוקס מנהל ברקליס, תושבי הדר כרמל, קרובי משפחה ובריטים תושבי ארץ ישראל. בהתאם לצוואתה לא השתתפו בהלוויה נשים כלל, למעט בתה היחידה וכמה נזירות.
השכונה והרחוב שעל הגבעה שבו התגוררה נקרא "רחוב גבעת דאונס" בשכונת גבעת דאונס.
Lithium (אוונסנס)
נונאטאק טרמינוס
נונאטאק טרמינוס (באנגלית: Terminus Nunatak; מילולית: נונאטאק המסוף) הוא נונאטק בולט, בחוף המערבי של ארץ פאלמר שבאנטארקטיקה.
גובהו של הנונאטק 670 מטרים מעל פני הים.
הנונאטאק ממוקם בין קרחון יוריקה וקרחון ריילי; במרחק של 0.9 קילומטרים ממפרצון ג'ורג' השישי.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הנונאטאק.
נונטאק זה צולם לראשונה מהאוויר על ידי לינקולן אלסוורת', בטיסתו מעל האזור ב־23 בנובמבר 1935.
הנונאטאק מופה בהתבסס על תצלומים אלה על ידי וו. ל. ג. יוארג.
הנונאטאק נסקר לראשונה בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בהנהגת ג'ון רידוך ריימיל.
הנונאטאק נסקר בשנית בשנת 1948 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
מקור השם.
שמו של הנונאטאק ניתן לו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
השם ניתן לנונאטאק מאחר שהנונאטאק מסמן את סוף מסלול המזחלות ממדף הקרח של וורדי, במורד קרחון יוריקה למפרץ ג'ורג' השישי.
גסטון אלכסנדר אוגוסט, מרקיז דה גאליפה
גסטון אלכסנדר אוגוסט, מרקיז דה גאליפה (בצרפתית: Gaston Alexandre Auguste, Marquis de Galliffet; 23 בינואר 1831 – 9 ביולי 1909) היה ז'נרל דה דיוויזיה בצבא צרפת, אשר התפרסם כמי שדיכא את הקומונה הפריזאית. בהמשך כיהן כשר המלחמה של צרפת וסייע בסיומה של פרשת דרייפוס.
ביוגרפיה.
תחילת הקריירה.
גאליפה נולד בפריז ב-23 בינואר 1831. בשנת 1848 הוא התגייס לצבא צרפת וב-1853 הוצב כלוטננט משנה בחיל הפרשים. ב-1855 הוא לחם במלחמת קרים כחלק מהמשמר הקיסרי, והתבלט במהלך המצור על סבסטופול. ב-1857 הוא הועלה לדרגת לוטננט ונשלח לאלג'יריה. ב-1860 הוא קודם לדרגת קפטן וצורף למטה האישי של הקיסר נפוליאון השלישי. ב-24 ביולי 1863 הוא מונה לפקד אסקדרון ברגימנט ההוסרים ה-1. הוא חזר עמו לאלג'יריה, ועל שירותו שם זכה באות קצין לגיון הכבוד. ב-1863 הוא נשלח למקסיקו כחלק מהמשלחת הצרפתית למקסיקו. ב-19 באפריל של אותה שנה הוא נפצע קשה במהלך המצור על פואבלה. לימים הוא סיפר שנאלץ להחזיק את מעיו בכובעו כדי שלא יפלו. הקיסרית אז'ני שחיבבה אותו מאוד, סרבה לאכול עד שהוא נרפא. מאז הוא נשא לוחית כסף על בטנו.
בעקבות פציעתו הוא חזר לצרפת, והביא עמו את הדגלים המקסיקניים שנתפסו. לאחר שהחלים הוא חזר למקסיקו ופיקד על כוחות הגרילה הפרו-צרפתיים שלחמו במקסיקנים. ב-17 ביוני 1865 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל. ב-14 באוגוסט 1867 הוא הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט השאסורים האפריקאים ה-3. ב-30 באוגוסט 1870 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה ומונה למפקד בריגדת השאסורים. הוא פיקד על הבריגדה במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה. במהלך קרב סדאן, הסתערו אנשיו בגבורה על הכוחות הפרוסיים. וילהלם הראשון, מלך פרוסיה אשר נכח במקום, הצהיר בהערצה: "אה, האמיצים!". עם זאת, כאשר מפקדו הורה לו לתקוף פעם נוספת, הצהיר גאליפה: "כל מה שתרצה, המפקד, כל עוד אחד מאתנו נשאר בחיים". לאחר סיום הקרב הוא נפל בשבי.
דיכוי הקומונה.
עם סיום המלחמה שוחרר גאליפה וחזר לצרפת. חרף היותו בן אצולה ומקורב לקיסר, הלהט הפטריוטי של לאון גמבטה הרשים אותו מאוד והוא הפך לנאמן בכל ליבו ל. הוא קיבל פיקוד על הכוחות שנקראו "צבא ורסאי" ודיכאו באכזריות את מרד הקומונה הפריזאית במהלך שמונה ימי לחימה שנודעו בכינוי "שבוע הדמים" (La Semaine Sanglante). גם לאחר דיכוי המרד, אנשיו לכדו אלפי אזרחים לא חמושים והוציאו רבים מהם להורג. לטענת חלק מההיסטוריונים, גאליפה ביצע את ההוצאות להורג באופן שרירותי לחלוטין על פי גחמות לבו. באחת הפעמים הוא הורה לאסוף את כל השבויים בעלי השער האפור. הוא צעק עליהם: "אתם ראיתם את יוני 1848 אתם אשמים יותר מהאחרים!" והורה להרוג אותם. מספר קרבנותיו מוערך ב-3,000 איש. התנהגותו זיכתה אותו בכינוי: "פוסילר דה לה קומונה" ("התליין של הקומונה").