בעונת 1999/2000 עבר זועבי לקבוצת מכבי כפר כנא מהליגה הארצית (השלישית דאז), ובעונתו השנייה בקבוצה, 2000/2001, עזר לה להעפיל לליגה הלאומית מהמקום השני בטבלה. בעונת 2001/2002 סיים עם הקבוצה במקום החמישי בליגה הלאומית, ובסופה פרש ממשחק פעיל בגיל 33.
קריירה כמאמן.
בעונת 2002/2003 מונה זועבי למאמן מכבי כפר כנא, עמה ירד לליגה הארצית (השלישית דאז). בעונת 2003/2004 סיים עם הקבוצה במקום החמישי בטבלה. בעונת 2004/2005 מונה למאמן הפועל בני לוד מליגה א' דרום (הליגה הרביעית דאז), והעפיל עמה לליגה הארצית.
בעונת 2005/2006 מונה למאמן מכבי אחי נצרת מהליגה הארצית, והעפיל עמה לליגה הלאומית מהמקום השני בטבלה. בעונת 2006/2007 התפטר מתפקידו לאחר שלושה מחזורים, בהם השיגה הקבוצה ניצחון אחד בלבד.
בעונת 2006/2007 מונה שוב למאמן מכבי כפר כנא מהליגה הארצית, וסיים עם הקבוצה במקום השמיני בטבלה. בעונת 2007/2008 סיים עם הקבוצה במקום החמישי בטבלה. בעונת 2008/2009 מונה למאמן הפועל אסי גלבוע מליגה א', בעודו ממשיך לשמש כחבר הנהלה במכבי כפר כנא. בעונת 2009/2010 שב לאמן את מכבי כפר כנא בליגה א' וסיים עם הקבוצה במקום השמיני בטבלה.
בעונת 2010/2011 מונה זועבי למאמן שמשון בני טייבה, העולה החדשה לליגה א' דרום, וירד עמה בחזרה לליגה ב'. במקביל מונה למאמן מ.ס. בועיינה מליגה ג', והעלה אותה לליגה ב' מהמקום הראשון.
בעונת 2013/2014 שב לאמן ומונה למאמן הפועל עירוני באקה אל-גרבייה מליגה ב', וסיים במקום השני. בעונת 2014/2015 מונה למאמן מכבי סולם מליגה ב', אך סיים את תפקידו במהלך העונה ושב להפועל באקה אל-גרבייה, עמה סיים במקום הראשון ועלה לליגה א'. בעונת 2015/2016 מונה למאמן מ.ס. דבוריה מליגה ב', וסיים במקום החמישי.
בעונת 2016/2017 מונה זועבי למאמן הפועל אום אל-פחם מליגה ב', והעפיל עמה לליגה א' מהמקום הראשון, בהפרש של 23 נקודות מהמקום השני. בעונה שלאחר מכן אימן את מ.ס. צעירי כפר כנא מליגה ב', ובשנת 2019 מונה למאמן הפועל בועיינה מליגה ב'. בתום העונה עזב את הקבוצה ושב לצעירי כפר כנא. בתום עונת 2020/2021 העלה את הקבוצה לליגה א', וב-25 בנובמבר 2021 התפטר מתפקידו בשל מצבה הרפואי של אמו.
בקליים
בקליים (שם מדעי: Merlucciidae) היא משפחה של דגי גרם מסדרת הבקלאים. דגים אלה מצויים במי האוקיינוס השקט והאוקיינוס האטלנטי בעומק של מעל 50 מטר. הם חיים מהאזור הטרופי ועד למים תת-אנטארקטיים או תת-ארקטיים.
אורכם יכול להגיע ל-1.55 מטר והם בעלי סנפירים קטנים המותאמים לחיי קרקעית וראשים גדולים. הלסתות גדולות ומופנות קדימה והם מחכים לטרף על מדפי היבשות. הם ניזונים מדגים שונים (בעיקר מסדרת הפנסאים).
אלו דגי מאכל חשובים והם נידוגים בכמויות באזורים מסוימים, כשהם ידועים בשם העממי מרלוזה. באזור אמריקה הצפונית הם מאוד נדירים עקב הדיג המופרז.
הדפס ישראלי
ראשיתו של ההדפס הישראלי הוא בדפוס העברי הארץ-ישראלי מן המחצית השנייה של המאה ה-19. התחום כולל שימוש בטכניקות הדפס שונות כגון חיתוך עץ, תצריב, הדפס אבן ועוד. עם זאת התפתחות ההדפס האמנותי בארץ ישראל ואחר כך במדינת ישראל איננה יכולה להיתרגם לציר התפתחותי רציף, כי אם למסורות המקיימות ביניהן יחסים של השפעות הדדיות לצד ביטויים של ניתוק והתעלמות, שנגרמו הן על ידי השפעות אמנותיות שונות והן על ידי התפתחות האמצעים הטכנולוגיים.
ההדפס וראשית הדפוס בארץ-ישראל.
את ראשית תחום ההדפס המודרני בארץ ישראל ניתן למצוא במחצית השנייה של המאה ה-19, אז הוקמו בירושלים כמה בתי דפוס שעסקו בהדפסת טקסטים ובהם שולבו דימויים אמנותיים שונים.
בית הדפוס העברי הראשון הוקם על ידי ישראל ב"ק בצפת ב-1841, והועבר לירושלים בשנת 1841. ב"ק עבד עם מכבשים וכלים ליציקת אותיות שהביא עמו מאירופה. המכבש הראשון היה מכבש דמוי שולחן עשוי עץ, שפלטת מתכת כבדה שהונחה על הנייר יצרה את פעולת ההדפסה. בשנת 1842 קיבל ב"ק את מכבש הדפוס "משאת משה ויהודית" מידי משה מונטפיורי, ששטח משטח ההדפסה שלו היה באורך של 85 ס"מ וברוחב של 57 ס"מ. הספר הראשון שהדפיס ב"ק בירושלים היה "סדר עבודת הקודש" מאת חיים יוסף דוד אזולאי. עמוד השער שלו מעוטר בדגם היברידי שנוצר בטכניקת פיתוח-העץ. במרכז התיאור דימוי של שער בעל שני עמודים בסגנון איוני, הנושאים אפריז דקורטיבי ועליו עלי אקנטוס. סביב השער יצר בק מסגרת עיטורית ובה דגמים צמחיים. במקביל פעלו בירושלים בתי דפוס נוצריים כגון "דפוס סנט ג'יימס" הארמני, שנוסד ב-1833, בית הדפוס הפרנציסקני, שהחל לפעול בשנת 1846 בניהולו של סבסטיאן פרטשנר, בית הדפוס של הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית, שהוקם בשנת 1853 ובית דפוס נוסף, פרוטסטנטי, שהוקם בשנת 1885 במתחם בית היתומים שנלר.
העיסוק המרכזי של בתי הדפוס היה הדפסת טקסטים בטכניקה של דפוס בלט. אולם בסדר הדפוס שולבו לעיתים איורים שונים. היו אלו איורים שנוצרו בטכניקה של פיתוח עץ או פיתוח מתכת והיו מוגבלים בגודל ההדפס. חלק הארי של העיטורים הוקדש לעמוד השער של הספר. עמוד זה כלל לרוב מסגרת עיטורית שנוצרה מלוח הדפס או דימוי של ארץ-הקודש. בנוסף, יצרו בתי הדפוס עוד מגוון של דברי דפוס כגון תעודות מעוטרות, לוחות "מזרח" ועוד. בתי הדפוס יצרו בעצמם חלק מן הגלופות, בעוד חלק אחר הוזמן מאמנים עצמאיים. אברהם לייב מונזון, לדוגמה, יצר כמה מן הגלופות עבור בית הדפוס שלו, בעוד אחרות נוצרו על ידי אמנים כמאיר רוזין. בלוח "שיוויתי" שנוצר על ידי שמעון ישראל שיין, לדוגמה, שולבו שלוש גלופות (לוחות הדפס) המכילים תיאורים של הכותל המערבי, קבר רחל וקברי מלכי בית דוד עם ציור ידני ועם הטבעה ידנית של חותמות המכילות עיטורים שונים. במקרים רבים נעשה שימוש חוזר באיורים אלו עבור דברי דפוס שונים ואף הועברו בין בתי דפוס שונים.
השימוש הראשון בטכניקת הדפס אבן (ליתוגרפיה) בארץ ישראל נעשה על ידי בדפוס סלומון, שהוקם על ידי יואל משה סלומון ומיכל הכהן, אשר למדו את הטכניקה בקניגסברג. כבר בעת לימודיהם הדפיסו הכהן וסלומון חוברת ליתוגרפית בשם "מזבח אבנים", ובה פרטו את תהליך יצירת הדפס האבן. לפני כן אמנים שונים הדפיסו הדפיס אבן בבתי דפוס שונים בעולם. שמואל שולמאן, לדוגמה, הדפיס בשנת 1884 עבודות בבית הדפוס "פאטהא ליטהא-גראפיע" שבביירות. אחרים נסעו להדפיס באירופה. ההחלטה של בעלי "דפוס סלומון" לייבא את הטכניקה לארץ ישראל נבעה, כנראה, מן הרצון לשמש כאלטרנטיבה לבית הדפוס של ב"ק, שהיה במשך כ-20 שנים מונופול בתחום ההדפס היהודי. אחת העבודות הראשונות של בית הדפוס הייתה ה"שושנתא" (1862), שהיוותה גרסה מקומית של עיטור דקורטיבי שנשאב מן המסורת האירופית. לצד התיאורים שולבו בהדפס תצלומים מעובדים של מקומות כגון יד אבשלום, מגדל דוד, הכותל המערבי ועוד.
בית דפוס נוסף שהיה ידוע ביצירותיו האמנותיות היה דפוס א.ל. מונזון, שהחל את פעילותו בשנת 1892. בית הדפוס החל לפעול עם מכבש יד ובשנת 1894 הביא מאירופה מכונה אוטומטית שיכלה להפיק כ-1,000 עמודים לשעה. חלק מרכזי בעבודת בית הדפוס עשה שימוש בטכניקת הדפס האבן. בין היתר יצר הדפסים, בגודל של עד חצי גיליון (50x70 ס"מ), מעבודותיהם של אמנים כרוזין, משה בן יצחק מזרחי ואחרים. בעבודותיהם החלו לעשות שימוש גם בתצלומים בטכניקה ליתוגרפית, כשהם ממשיכים לשבצם במסגרת של המסורת היהודית. התצלומים הועברו אל האבן הליתוגרפית בתהליך שכלל שימוש בגלופה צרובה ונייר העברה ("דקלקומניה פפיר"; באנגלית: Decalcomania).
1950-1900: מאירופה לארץ-ישראל - ראשית ההדפס האמנותי המודרני.
בעוד אנשי היישוב הישן תפסו את האמנות כאומנות דתית המשרתת את הליטורגיה, הרי שבראשית המאה ה-20 הלכה ותפסה האמנות מקום רב יותר בתרבות העברית החדשה. ביטויים של יהדות החלו לקבל גם משמעות לאומית, בעקבות התרחבות התנועה הציונית באירופה. האמנים שהגיעו מגרמניה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, כשהם כבר אמנים מנוסים ובעלי מעמד בתחום ההדפס, תרמו יותר מכל לפיתוח מדיום זה בארץ-ישראל. נקודת ציון מרכזית נוספת בהתפתחות תפיסה זו קשורה להקמתו של "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" בירושלים בשנת 1906.
הרמן שטרוק וממשיכיו.
האמן היהודי הבולט בתחום ההדפס באירופה היה הרמן שטרוק, שהיה קשור אל אמנים אקספרסיוניסטים רבים ואף היה חבר בתנועת "הזֵצֵסְיוֹן הברלינאי", והציג בתערוכותיה באופן עקבי עד שנת 1913. לצד תאורי נוף, הרבה שטרוק לתאר את דיוקנאות ותיאורי ז'אנר של חיי היהודים, בעיקר במזרח-אירופה. הוא עשה זאת במגוון של טכניקות הדפס כגון הדפס אבן ותצריב. במשך השנים פרסם כמה קבצים של הדפסים כספר, אולם ספרו הידוע והמצליח של שטרוק "אמנות התחריט" ("Die Kunst des Radierens"), שיצא בברלין בשנת 1908 בהוצאת פאול קסירר. הספר תיאר את תהליך הדפסת התחריט, תוך מתן הדגמות ואיורים מאת שטרוק. בעקבות הפופולריות של הספר, שנבעה מפנייתו לקהל האמנים ולציבור הרחב גם יחד, הודפס הספר בארבע מהדורות נוספות בין השנים 1912–1923. ספר ביסס את פרסומו של שטרוק כאמן מוביל בתחום ההדפס.
גם יעקב שטיינהרדט ויוסף בודקו, שלמדו הדפס אצל שטרוק, הרבו לעסוק בתיאור נושאים מן "שטעטל" לא רק כתיאור אתנוגרפי, כדרכו של שטרוק, אלה כביטוי רוחני. חלק מן השינוי נבע מהשפעת האקספרסיוניזם על אמנים אלו. אצל שטיינהרט, לדוגמה, התבטאה השפעה זו באווירה תיאטראלית עשירה בפאתוס ובביטויים גרוטסקיים.