בעת הגילוי, משך ההקפה של השביט סביב השמש היה 5.68 שנים, אך כיוון שהוא עובר במסלולו מדי פעם ליד כוכב הלכת צדק, כח המשיכה של צדק גורם להפרעה במסלולו. ב-1881 עבר טמפל 1 במרחק של כ-0.55 יחידות אסטרונומיות מצדק, והדבר הסיט אותו, והגדיל את נקודת הפריהליון ב-50 מיליון קילומטרים, ואת זמן ההקפה לכ-6.5 שנים. עקב מרחקו זה אבד השביט מעיני האסטרונומים.
בשנות השישים נתגלה השביט מחדש אחרי שאסטרונום אמריקני חישב במדויק את מסלולו. הוא מצא שב-1941 עבר השביט במרחק של 0.41 יחידות אסטרונומיות מצדק וב-1953 במרחק של 0.77 יחידות אסטרונומיות מצדק, וההפרעות שנגרמו כתוצאה מהמעברים קירבו את הפריהליון של השביט אל השמש, והקטינו את משך הקפתו סביבה לכדי 5.55 שנים. בעזרת חישובים אלה עלה בידי האסטרונומית אליזבת' רומר לצלם אותו ב-1968. אמנם צילום אחד לא היה מספיק לחישוב המסלול, אך צילום נוסף ב-11 בינואר 1972 אישש את מסלולו, והוא נצפה מאז בכל מופע.
נתונים בסיסיים.
טמפל 1 אינו שביט בוהק. הבהירות נראית הגבוהה ביותר בה נצפה היא 11+, הרבה מעבר ליכולת האדם לצפות בו בעין בלתי-מזוינת. השביט נמצא לאחרונה בפריהליון ב-5 ביולי 2005, במרחק של 1.506 יחידות אסטרונומיות מהשמש. באפהליון השביט יהיה במרחק של 4.737 יחידות אסטרונומיות מהשמש. זמן הקפתו את השמש כיום הוא 5.515 שנים.
משימת פגיעה עמוקה.
פגיעה עמוקה (Deep Impact) הייתה גשושית של נאס"א שתוכננה ללמוד את ההרכב הפנימי של השביט טמפל 1. הגשושית במשקל 650 ק"ג שוגרה ב-12 בינואר 2005. ב-4 ביולי 2005 בשעה 5:52 UTC חלק של הגשושית התנגש בהצלחה בשביט תוך שהוא משליך לכל עבר אבק ורסיסי סלע מגרעין השביט. התצלומים מההתנגשות מלמדים כי השביט מורכב מהרבה יותר אבק ופחות קרח ממה ששוער תחילה. ההתנגשות יצרה ענן אבק גדול ובוהק שהסתיר את מראה המכתש שנפער. בניגוד למשימות קודמות לשביטים שרק חלפו לידם וצילמו אותם מרחוק, משימה זו הייתה הראשונה שגרמה לפליטת חומר מפני שביט.
נטעלי בראון
נטעלי בראון (נולדה ב-12 ביוני 1978) היא קולנוענית ומשוררת ישראלית. זוכת פרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר, עד 60 דקות, לשנת 2017 וזוכת פרס אמנות הקולנוע מטעם משרד התרבות לשנת 2018. בראון היא מרצה וחברת סגל בכיר בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש, אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
בראון גדלה במשפחה חילונית-מסורתית ובחרה בילדותה להיות דתייה. למדה בתיכון ישורון, אולפנה לבנות בפתח תקווה ועזבה את הדת במהלך השירות הצבאי. סיימה תואר ראשון בתורת הספרות הכללית ובפילוסופיה ותואר שני בקולנוע באוניברסיטת תל אביב. למדה בתוכנית העמיתים של עלמא, בית הספר לתרבות עברית ובכיתת השירה של הליקון.
קולנוע.
היא עוסקת בקולנוע עלילתי ותיעודי. שני סרטיה הקצרים, "טבור" (2004) ו"הסעודה האחרונה של נ' בראון" (2005), הוקרנו בפסטיבלים בישראל ובעולם.
סרטה התיעודי "מתמורפוזה" (2006), המשלב בין עדויות של נשים שעברו אונס לבין מיתוסים עתיקים שעוסקים בפגיעה מינית, הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים במסגרת תחרות פרס וולג'ין, בפסטיבלים רבים ברחבי העולם, בערוץ הראשון ובכינוס בינלאומי של האו"ם שהוקדש למעמד האישה. "מתמורפוזה" זכה בפרס על שם עליזה שגריר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2006 ובפרס המדיה הבינלאומי של החברה לחקר טראומה ודיסוציאציה.
סרטה הקצר של בראון, "געוואלד" (2008), הוקרן במסגרת פנורמה היוקרתית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין (2009) ובפסטיבלים רבים נוספים בעולם וזכה במקום הראשון בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה בתל אביב, בפסטיבל לקולנוע להט"ב בפריז ובתחרות לסרטים קצרים העוסקים בזכויות האדם, מטעם מכון גתה.
הסרט התיעודי "התליין" שביימה והפיקה עם אביגיל שפרבר (שהייתה בת זוגה באותה עת), מספר על האיש שתלה את אדולף אייכמן. הוא שודר ב-yes, וזכה במקום הראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2010. "התליין" היה אחד משלושת המועמדים הסופיים לפרס לסרט התיעודי הטוב באורך עד שישים דקות בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי באמסטרדם (אידפא). כמו כן זכה "התליין" בפרס לסרט התעודה הטוב ביותר ובפרס הצילום לשנת 2011 בתחרות פורום היוצרים הדוקומנטריים.
סרטה העלילתי הקצר "נדר" זכה בפרס הסרט הקצר העצמאי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בירושלים 2014, בפרס הבימוי בתחרות הסרטים העצמאיים בפסטיבל לסרטי סטודנטים (2015) ובפרס הראשון בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים בסיאול, קוריאה (2015).
סרטה התיעודי "מקווה שאני בפריים" על הבמאית והשחקנית מיכל בת-אדם, זכה במקום השני (פרס השופטים) בפסטיבל דוקאביב (2017) ובפרס על הסרט התיעודי הטוב ביותר עד שישים דקות בטקס פרסי אופיר לשנת 2017.
בראון הייתה מנהלת אמנותית של הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים ברחובות בשנים 2011-2013.
שירה.
בראון פרסמה ספר שירה אחד. בשנת 2005 זכתה במקום הראשון בתחרות "שירה על הדרך" מטעם עיריית תל אביב-יפו, על השיר "ק'". במסגרת הפרס זכתה במימון הוצאת ספר שיריה הראשון, "להרוג ולנשום" שיצא בשנת 2006, בעריכת נורית זרחי ובהוצאת "אחוזת בית".
ברלין האופטבנהוף
ברלין האופטבנהוף (בגרמנית: Berlin Hauptbahnhof, תורגם בעברית: תחנת רכבת מרכזית ברלין) היא תחנת הרכבת המרכזית של ברלין בירת גרמניה. התחנה החלה לפעול ביום 28 במאי 2006, יומיים לאחר טקס חנוכתה.
התחנה היא הגדולה מסוגה באירופה, והיא מופעלת על ידי "DB Station&amp;Service", חברת בת של חברת הרכבות הגרמנית דויטשה באן. בתחנה שתי קומות רציפים המונחות בצורת צלב, וקווי הרכבת העוברים בהן אינם נפגשים בתחומי התחנה או בסמוך לה. בקומת הרציפים העליונה שישה רציפים בכיוון מזרח-מערב, מהם שניים המשמשים את רכבת הפרברים, ובקומה התחתונה שמונה רציפים בכיוון דרום-צפון. כ-1,800 רכבות עוברות דרך התחנה מדי יום, ואלה מסיעות כ-70,000 נוסעים בממוצע. קו U55 של הרכבת התחתית של ברלין החל לפעול ב-9 באוגוסט 2009, ובארבעה בדצמבר 2020 נפתחה התנועה בקו U5 המאוחה, ובמקביל בוטל הקו U55.
היסטוריה.
התחנה ממוקמת במקום בו פעלה מאז 1871 תחנת הרכבת "לרטה" (Lehrter Bahnhof). עד לפתיחתה של התחנה המרכזית תפקדה תחנת לרטה כתחנה בקו רכבת הפרברים (S-Bahn), החוצה את ברלין ממזרח למערב (Berlin Stadtbahn, "ברלין שטאדטבאן"). עם קבלת ההחלטה למקם את התחנה המרכזית בעיר בתחנת לרטה, שונה שמה באופן זמני כך שיכלול את שמות שתי התחנות (Berlin Hauptbahnhof–Lehrter Bahnhof).
תחנת הרכבת המזרחית של ברלין (Ostbahnhof) נשאה בתואר "ברלין האופטבנהוף" בתקופת חלוקתה של ברלין בין השנים 1987 עד 1998, והיא שכנה במזרח ברלין. במערב ברלין תפקדה תחנת ברלין גן החיות (Bahnhof Berlin Zoologischer Garten) כתחנה המרכזית של חלק זה של העיר, אף כי לא נשאה בכינוי "התחנה המרכזית".
MIM-23 Hawk
תאומות
Simple Plan
הפנימיה הצבאית לפיקוד
מעון הצייד הגדול של סטופיניג'י
תחנת הרכבת המרכזית של ברלין
ויטוריו אמנואלה ה-3
גמד (פנטסיה)
חג שמח, מיסטר לורנס
חג שמח, מיסטר לורנס (באנגלית: Merry Christmas, Mr. Lawrence, ביפנית: Senjou no Merii Kurisumasu ובגרסאות אירופאיות רבות: Furyo) הוא סרט משנת 1983 בבימוי נאגיסה אושימה, בהפקת ג'רמי תומאס ובכיכוב דייוויד בואי, טום קונטי, ריושי סאקאמוטו וטקאשי קיטאנו. התסריט נכתב על ידי אושימה ופול מאיירסברג, בהתבסס על חוויותיו במלחמת העולם השנייה כשבוי מלחמה של הסופר לורנס ון דר פוסט שיצאו לאור בחיבוריו "The Seed and the Sower" (משנת 1963) ו-"The Night of the New Moon" (משנת 1970). המוזיקאי ריושי סאקאמוטו, ששיחק בסרט, כתב אף את הפסקול שלו.
עלילת הסרט.
הסרט עוסק במערכות-היחסים בין ארבעה גברים במחנה שבויים יפני במהלך מלחמת העולם השנייה - ג'ק סליארס (בואי), שבוי מרדן בעל סוד אפל; קפטן יונוי (סאקאמוטו), מפקדו הצעיר של המחנה; ג'ון לורנס (קונטי), קולונל בריטי שחי ביפן ודובר יפנית שוטפת; וסמל הארה (קיטאנו), עמו מפתח לורנס מערכת-יחסים ייחודית.
אנשיו של קפטן יונוי מאמינים שסליארס הוא השטן שנשלח להשחית את נפשו של הקפטן ועל כן יש לחסלו כדי לשמר את הסדר הקיים. יונוי עצמו מכנה את סליארס שד ואכן אפשר לראות בסליארס את אויבה של ההומוסקסואליות המדוכאת של הקפטן. באותה המידה אפשר לראותו כאל, המשחרר את יונוי מדיכוי זה. זהותו של סליארס נחקרת דרך-קבע לאורך הסרט.
ביקורת.
הסרט עוסק בדרכי-התקשורת בין תרבויות שונות. לורנס הוא היחיד שמסוגל לתקשר בפועל עם המפקדים היפניים, אך מפקדם של השבויים הבריטיים, קולונל היקסלי, רואה את הקשרים שטווה לורנס עם היפנים כבגידה. לכל תרבות קוד ההתנהגות שלה, שאין בני השנייה מסוגלים להבינו לגמרי. לורנס מהווה את הגשר המחפה על פער זה.
מניעים פסיכולוגיים ופסיכואנליטיים לדרך התנהגותם של אנשים בימי מלחמה, נבחנים אף הם בקפידה.
הן ריושי סאקאמוטו והן דייוויד בואי היו כוכבי-על בתרבויותיהם הם. תחושה חזקה של זהות לאומית נבנית בסרט. בסרט עצמו בעיקר נקודת המבט הבריטית זוכה להופיע, בניגוד ללאומיותו היפנית של הבמאי. הסרט מהווה עיסוק ללא משוא פנים בתקשורת בין-תרבותית ובכוחו השליט של היצר והאופנים הרבים והבלתי-צפויים בהם הוא עשוי להתבטא.
תומאס טרייל
עידוד
ולדימיר קולין
ולדימיר קולין הוא שם העט של ז'אן קולין (Jean Colin; 1 במאי 1921 - 6 בדצמבר 1991), סופר ועורך ספרותי יהודי רומני. היה בן אחותה של אנה פאוקר, ובעלה הראשון של נינה קסיאן.
קורות חיים.