בזמן העלאת טיעונים אלו, תאוריות של גזע ושל עליונות גזעית היו כבר מוכרות בגרמניה הודות לנוכחותה הארוכה של התנועה העממית (Völkish) והפילוסופיה שגרסה כי הגרמנים היוו אומה ייחודית שבניה קשורים זה לזה בקשר דם. אולם, בעוד שהתנועה העממית תפסה לה אחיזה בקרב המעמדות הנמוכים והייתה גרסה רומנטית של לאומיות אתנית, התאוריה הנורדית משכה אל קרבה אנתרופולוגים ואאוגניקאים גרמנים.
הגרמני המשפיע ביותר בשדה זה היה הנס גונתר (Günther), אשר חיבורו "אתנולוגיה קצרה של העם הגרמני" (Short Ethnology of the German People) משנת 1929 זכתה לתפוצה רחבה. גונתר זיהה חמישה "גזעים אירופאים", במקום שלושה, והתמקד בתכונותיהם המנטאליות השונות לכאורה. גונתר גם ביקר את רעיון העממיות בטוענו כי הגרמנים לא היוו אחידים מבחינה גזעית, אלא היו אחד מהעמים בעלי הגיוון האנושי הגדול ביותר באירופה. אף על פי כן נאמנים רבים של רעיון העממיות שילבו עממיות עם נורדיות וקיבלו את רעונותיו של גונתר.
"נורדיות" ונאציזם.
אדולף היטלר קרא את החיבור Human Heredity זמן קצר בטרם כתב את מיין קמפף, והתייחס אליו כהוכחה מדעית לבסיסה הגזעי של הציוויליזציה. גם האידאולוג הנאצי אלפרד רוזנברג חזר על טיעון זה בספרו מיתוס המאה ה-20 (Der Mythus des zwanzigsten Jahrhunderts; 1930). רוזנברג טען כי הגזע הנורדי התפתח לחופה של צפון מערב אירופה, היגר לסקנדינביה ולצפון אירופה ומשם התפשט דרומה, עד לאיראן והודו, מקום בו התהוו התרבויות האריות הזורואסטריות וההינדואיזם. בדומה לגראנט ואחרים טען רוזנברג כי תכונת ה"יזמות" הנורדית התנוונה כאשר הם התערבו עם "גזעים נחותים".
עם עלייתו של היטלר לשלטון הפכה התאוריה הנורדית להגמונית בתרבות הגרמנית. בהקשרים אחדים ובמקרים מסוימים הפך רעיון ה"נורדיות" מקטגוריה גזעית פשוטה לאידיאל מופשט. למשל, בשנת 1933 כתב הרמן גוש (Gauch) כי ניתן להסביר את העובדה כי ניתן ללמד ציפורים לדבר טוב יותר מאשר חיות אחרות באמצעות המבנה הנורדי של פיהן. הוא הוסיף וטען כי בקרב בני אדם מבנה החניכיים הנורדיות מאפשר תנועת לשון עליונה, המהווה בתורה את הסיבה לכך שהדיבור והשירה הנורדים עשירים יותר. על אף שדעות שכאלו היו קיצוניות, ביטויים רווחים יותר של התאוריה הנורדית מוסדו.
האנס גונתר (Günther), אשר הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1932, הועלה על נס כחלוץ בתחום החשיבה הגזענית והנורדית. מרבית ההתייחסויות הנאציות לתאוריה הנורדית התבססו על עבודתו של גונתר ואלפרד רוזנברג העניק לו אות כבוד על עבודתו בתחום האנתרופולוגיה. ספרו של מדיסון גרנט היה הספר הלא-גרמני הראשון שתורגם ופורסם בידי ההוצאה לאור של הרייך השלישי. גרנט, מצידו, הציג בגאווה מכתב מהיטלר עצמו בו כתב כי ספרו של גרנט הוא "התנ"ך שלו".
גרמניה הנאצית עשתה שימוש ברעיונות כאלו אודות ההבדלים בין "גזעים אירופאים" כחלק מפרויקט ה"היגיינה הגזעית" שלה, ובמיני מדיניות כפייה ואפליה שונות, שהגיעו לשיאן בשואת יהדות אירופה.
באופן אירוני, בעוד שבמהדורה הראשונה לספרו סיווג גרנט את הגרמנים כ"נורדים" ברובריהם, הרי שבמהדורה השנייה, שראתה אור לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, שינה גרנט את סיווג הגרמנים, שעתה היו אויבי ארצות הברית, ל"אלפינים" "נחותים" יותר. עבודתו של גונתר עלתה בקנה אחד עם זו של גרנט, והאנתרופולוג הגרמני הצהיר תכופות כי ללא עוררין גרמנים רבים אינם "נורדים". מסיבה זו המעיט היטלר עצמו בחשיבותה של התאוריה הנורדית בהגות הנאצית מאוחר יותר. המודל הנורדי המשולש סיווג את מרבית אוכלוסייתה של גרמניה הנאצית בקטגוריה האלפינית, במיוחד לאחר האנשלוס בשנת 1938. בשנת 1939 זנח היטלר את הרטוריקה הנורדית לטובת רעיון אחדותם של הגרמנים כולם בזכות מעלותיהם הרוחניות. אף על פי כן, מדיניויות נאציות אאוגניות המשיכו להעדיף "נורדים" על פני "אלפינים" וגרמנים בני קבוצות מוצא אחרות.
דעיכת התאוריה הנורדית.
עוד לפני עליית הנאציזם איבדה תפיסתו של גרנט אודות גזע את מעמדה בארצות הברית לאור הקיטוב הפוליטי לאחר מלחמת העולם הראשונה, ההגירה הגדולה במסגרתה היגרו מיליוני אמריקאים-אפריקאים ממדינות הדרום למרכזים התעשייתיים בצפון, והשפל הגדול. ההגירה הגדולה הביאה לטשטוש הקטגוריות הגזעיות, אך המודל הדו-גזעי המוחלט של שחור/לבן נשמר באמצעות קטגוריזציה של אנשים ממוצא רב-גזעי כ"שחורים". תהליך זה חייב את זניחת הגדרתו ההדרגתית של גרנט ל"לבן" לטובת חוק הטיפה היחידה, שאומץ בידי מאמינים ב"עליונות לבנה" ו"פטריוטים שחורים" כאחד. מבין אלו האחרונים ניתן למנות, למשל, את מרקוס גארבי ואת ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז.
לאחר מלחמת העולם השנייה חדל סיווגן של קבוצות אנושיות ל"עליונות" ו"נחותות" להיות מקובל בשיח הפוליטי והמדעי. אף על פי כן, המשיכו מספר מדענים, שהבולט ביניהם היה קרלטון קון בספרו מוצא הגזעים (1962), להשתמש בחלוקת המשנה של "קווקזים" ל"נורדים", "אלפינים" ו"ים-תיכונים" עד לשנות ה-60. התקדמות המחקר אודות גנטיקה של אוכלוסיות חתרה גם היא תחת הקטגוריזציה של אירופאים לקבוצות גזעיות המובחנות זו מזו בצורה ברורה. בקרב חלק מתומכי רעיון העליונות הלבנה ניתן עדיין למצוא הדים לתאוריה הנורדית, למשל בכתביהם של רוג'ר פירסון (Pearson) וריצ'רד מקקולוך (McCulloch), אשר אימץ את המונח "הגזע הנורדי".
אוגוסטינים
אוגוסטינים הוא כינוי לכמה מסדרים נוצרים קתולים של גברים ונשים על שם הקדוש הנוצרי אוגוסטינוס (שמת בשנת 430), הבישוף של העיר היפו (בשנות האלפיים, אנאבה באלג'יריה), שהתחייבו לחיות על פי תקנון הנזורה המכונה "התקנון של אוגוסטינוס הקדוש".
תקנון הנזורה של אוגוסטינוס.
תקנון נזורה (בלטינית Regula, באנגלית rule) קובע את החובות המוטלים על הנזיר, את אורח החיים במנזר ולעיתים את הכפיפות הארגונית. לדוגמה, תקנון הנזירות של בנדיקטוס מנורסיה הוא כנראה התקנון הראשון מבחינה כרונולוגית שעל פיו פעלו נזירים במערב אירופה.
האמת ההיסטורית היא שאוגוסטינוס לא חיבר תקנון לנזירים, אלא הוראות לכוהני דת ולנזירות כיצד לחיות חיי שיתוף. בתקופת ימי הביניים (לפני המאה ה-8) הופיע חיבור המתבסס על הוראות אלה, ועל דרשות שכביכול נשא אוגוסטינוס. חיבור זה כונה "התקנון האוגוסטיני" ("regula Augustini"). יתרונו היה בערפולו. הוא הצריך השלמה של התקנות, וכך יכלו היו ארגונים שונים לטעון כי הם דבקים בתקנון המקורי ובה בשעה לקיים אורח חיים ייחודי להם.
מסדרי האוגוסטינים אינם המסדרים היחידים הפועלים על פי תקנון הנזירות של אוגוסטינוס. המסדר הגדול ביותר המקיים תקנון זה הוא מסדר הדומיניקנים (Ordo Fratrum Praedicatorum) – מסדר נזירים שהקים כהן הדת הספרדי דומינגו דה גוסמן, המכונה דומיניקוס הקדוש. בין השאר יצאו משורות מסדר זה האינקוויזיטורים הראשיים.
המסדרים האוגוסטינים.
קיימים כיום כמה מסדרים נוצריים המכילים בשמם את התואר "אוגוסטיני":
חלק מן המסדרים כולל גם מסדרים משניים של נזירות ומסדרים משותפים להדיוטות ולנזירים. הכינוי אוגוסטינים, ללא תואר נוסף, מתייחס בדרך כלל למסדר הנזירים האוגוסטינים או למסדר האוגוסטינים היחפים ויתרת ערך זה עוסקת בהם.
היסטוריה.
מסדר הנזירים האוגוסטינים היה מסדר הנזירים המנדיקנטים ("הקבצנים") הגדול האחרון שהוקם במאה ה-13. קדמו לו הפרנציסקנים, הדומיניקנים והכרמליטים. בניגוד למסדרים אלה, שהוקמו על ידי אישיות כריזמטית שעמדה בראש המסדר כדוגמת פרנציסקוס מאסיזי, את הקמת מסדר האוגוסטינים יזם האפיפיור. במאה ה-13 היו באיטליה מספר רב של מנזרים של נזירים מתבודדים (הרמיטים) שפעלו על פי התקנון של אוגוסטינוס או על פי התקנון של בנדיקטוס והאפיפיור שאף לאחדם.
האנציקלופדיה הקתולית טוענת כי הסיבות להקמת המסדר נבעו מהיותו של האפיפיור מוטרד מהפיצול הרב של מסדרי נזירים קטנים ומחוסר ההרמוניה ביניהם. לעומת זאת טוענת ויקיפדיה באנגלית שהסיבה העיקרית להקמת מסדר האוגוסטינים נבעה מהחשש מפני עצמאותם היחסית של המסדרים החזקים של הפרנציסקנים והדומיניקנים והרצון להקים מסדר דומה שיהיה תחת מרות ישירה של האפיפיור ומסור למטרות האפיפיור.
ראשיתו של המסדר הייתה ב-16 בדצמבר 1243, כשהאפיפיור אינוקנטיוס הרביעי פרסם את הבולה Incumbit nobis ובה הורה לקבוצה של מסדרי נזירים הרמיטים בטוסקנה להתאחד למסדר אחד על פי התקנון של אוגוסטינוס. בחודש מרץ 1244 ערכו הנזירים ההרמיטים כנס איחוד ברומא תחת חסותו של הקרדינל ריקרדו אניבאלד. עשור אחר־כך הורה האפיפיור אלכסנדר הרביעי לכל אחד ממסדרי המנזרים ההרמיטים לשלוח שני נציגים לכינוס במנזר "סנטה מריה דל פופולו" ברומא שבו ידונו בשאלת האיחוד ביניהם. הכינוס נערך ב-1 במרץ 1256 ובראשו עמד הקרדינל ריקרדו ד'סנטי אנג'לי והוא הסתיים בהסכמה על האיחוד. אב המסדר של הבוניטים (מסדר נזירים על שמו של ג'ובאני בואני), לנפרנק ספטלה (Lanfranc Septala) ממילאנו התמנה לאב המסדר החדש ונקבע כי מדי המסדר החדש יהיו שחורים.
ב-4 במאי 1256 פרסם האפיפיור את הבולה Licet ecclesiae catholicae שאישרה החלטות אלה והיא נחשבת כיום לאמנת הייסוד של האוגוסטינים. בבולה זו הורה האפיפיור שכל המנזרים ההרמיטים, כולל אלה שלא שלחו נציגים לכינוס ברומא, יצטרפו למסדר החדש.
רשימת המסדרים שמהם קם המסדר החדש היו:
כמו כן הצטרפו למסדר החדש קהילות קטנות יותר של נזירים, סך הכול כ-180 מנזרים מאיטליה, אוסטריה, גרמניה, שווייץ, ארצות השפלה, צרפת, ספרד, פורטוגל, הונגריה, בוהמיה ואנגליה.