לא היו דרכים קלות להגיע אל מה שכונה לימים "הבהלה לזהב העולמית הראשונה". הפורטי ניינרס ניצבו בפני קשיים, ורבים מהם מתו בדרך. אלו שהגיעו דרך הים, שכונו "ארגונאוטים", על שם הארגונאוטים מהמיתולוגיה היוונית, היו צריכים לבחור בין מספר דרכים להגעה דרך הים. הפלגה מהחוף המזרחי שהקיפה את אמריקה הדרומית וחזרה צפונה לסן פרנסיסקו ארכה חמישה עד שמונה חודשים, ואורך המסע היה 33,000 ק"מ. אלטרנטיבה מהירה יותר הייתה שיט אל הצד המזרחי של מצר פנמה, מסע של שבוע לרוחב היבשה על גבי ספינות קאנו ופרדות עד לחוף המערבי של פנמה, ואז שיט אל סן פרנסיסקו. הייתה אפשרות גם להגיע בספינה אל החוף המזרחי של מקסיקו ומשם להגיע במסע יבשתי ישירות אל קליפורניה או אל החוף המערבי של מקסיקו ומשם בספינה אל סן פרנסיסקו. רבים מהמהגרים בחרו בדרך היבשה, בה נאלצו לצלוח את ארצות הברית לרוחבה, בעיקר לאורך נתיב קליפורניה. לכל אחת מהדרכים היו סכנות משלה, החל מטביעת הספינות, ועד מחלות כמו טיפואיד וכולרה.
כדי לספק את צורכי המגיעים, הגיעו ספינות נושאות טובין מכל רחבי העולם. רבי החובלים של הספינות גילו כי מלחיהם העדיפו לערוק מן הספינות ולהצטרף אל מחפשי הזהב, ורציפי הנמל של סן פרנסיסקו התמלאו ביער של תרנים, כאשר מאות ספינות ננטשו שם. יזמים מהעיר הפכו את הספינות הנטושות למחסנים, חנויות, מסבאות, מלונות ובאחד המקרים אפילו לכלא. רבות מספינות אלו עברו תהליך של גריטה ושימשו למילוי קרקע כדי לספק את צורכי הבנייה של העיר המתפשטת במהירות.
בתוך כמה שנים נוצר נחשול ניכר, אך עם זאת קטן יותר, של מחפשים בצפון קליפורניה, במיוחד במחוזות סיסקיו, שסטה וטריניטי. מציאת גושי זהב בוואיריקה ב-1851 הביאה אלפי מחפשים לשביל סיסקיו ולמחוזות הצפוניים של קליפורניה. יישובים של תקופת הבהלה לזהב, כמו המחנה הפורטוגזי בנהר הסקרמנטו, קמו ונעלמו תוך זמן קצר. בעיירה ויברוויל על נהר הטריניטי נמצא המקדש הטאואיסטי הקדום ביותר שנמצא בשימוש תמידי מאז ועד היום, שריד לכורים הסיניים שהגיעו למקום והקימו אותו. בעוד שלא קיימות כיום ערי רפאים רבות מתקופת הבהלה לזהב, שרידי העיירה שסטה נשמרו בפארק ההיסטורי של מדינת קליפורניה אשר בצפון המדינה.
זהב נמצא גם בדרום קליפורניה, אך בכמויות קטנות בהרבה. הגילוי הראשון של זהב, צפונית ללוס אנג'לס של ימינו, היה בשנת 1842, שש שנים לפני הגילוי של מרשל שהצית את הבהלה לזהב, כאשר קליפורניה הייתה עדיין חלק ממקסיקו. עם זאת, גילויים ראשוניים אלו, וכן גילויים מאוחרים יותר באזור, לא עוררו עניין רב, והייתה להם השפעה כלכלית מועטת.
בשנת 1850 רוב הזהב שהיה יכול להיאסף בקלות כבר התגלה, ותשומת הלב הופנתה לפיתוח שיטות להפקת זהב ממיקומים מסובכים יותר. משום שהזהב שהיה יכול להיאסף בקלות נעשה נדיר יותר ויותר, האמריקנים החלו להצר את צעדי הזרים שהגיעו לחפש זהב. חקיקה מאותו זמן הטילה על כורים זרים מס מיוחד בסך 12 דולר לחודש (שווה ערך ל-530 דולרים בימינו), וכורים ארגנו תקיפות כנגד זרים, במיוחד ממוצא לטיני וסיני. בנוסף, המספר הגדול של כורים דחק את האינדיאנים אל מחוץ לשטחי המחיה המסורתיים שלהם. כדי להגן על בתיהם ומקור מחייתם, אינדיאנים תקפו לעיתים קרובות את הכורים, מה שהצית תקיפות נגד כנגד הכפרים האינדיאניים, ולעיתים קרובות האינדיאנים נטבחו לאחר שהיו בפיגור גדול מבחינת אמצעי הלחימה שלהם. גם אינדיאנים ששרדו את התקיפות עצמן לא יכלו לשרוד ללא גישה אל מקורות המחיה שלהם והם רעבו למוות. הסופר חואקין מילר תיאר אחת מההתקפות הללו, בספרו "החיים בקרב המודק".
הפורטי ניינרס.
האנשים הראשונים שהגיעו במהירות אל שדות הזהב, בתחילת האביב של 1848, היו תושבי קליפורניה עצמה, בעיקר אמריקנים שעסקו בחקלאות ואירופאיים שחיו בצפון קליפורניה, אבל היו גם כמה אינדיאנים וכמה תושבי קליפורניה דוברי ספרדית. אלו היו בעיקר משפחות שבהן כל בני הבית השתתפו בנטל העבודה, ונשים וילדים מכל הלאומים נראו לעיתים קרובות עוסקים בסינון זהב ליד אבות המשפחה. כמה משפחות עסקו במלונאות להמוני האנשים שהחלו להציף את האזור. במשפחות כאלו לעיתים קרובות אם המשפחה עסקה במלונאות, כשהיא מעניקה בכך למשפחה הכנסה יציבה, והאב ניסה את מזלו בשדות הזהב.
השמועות על הזהב נפוצו בתחילה באיטיות. האנשים הראשונים שהגיעו לחפש זהב היו אנשים שגרו בסביבות קליפורניה, או אנשים מעבר לים ששמעו על החדשות מספינות שעגנו בנמלי קליפורניה. הקבוצה הגדולה הראשונה שהגיעה לחפש זהב הייתה כמה אלפים מתושבי אורגון הסמוכה שהגיעו לקליפורניה בנתיב סיסקיו. הבאים בתור היו אנשי הוואי (אז: איי סנדוויץ'), וכן כמה אלפי אנשים מאמריקה הלטינית, בעיקר ממקסיקו השכנה, אך גם מפרו ואפילו מצ'ילה. עד סוף 1848, כ-6,000 אנשים הגיעו דרך הים לקליפורניה, ופחות מ-500 הגיעו מרחבי ארצות הברית דרך היבשה. כמה מה"פורטי אייטרס", כפי שכונו לעיתים (על שם שנת 1848), אספו בכל יום זהב בשווה ערך לאלפי דולרים כיום, ואפילו אנשים ללא ידע בחיפוש זהב יכלו להרוויח ביום שווה ערך לעשר עד חמש עשרה משכורות בחוף המזרחי. אדם יכול היה לעבוד שישה חודשים בשדות הזהב ולשוב אל ביתו עם משכורת של שש שנים. חלק מהבאים הגיעו על מנת להרוויח סכום גדול באופן חד פעמי, אך היו שהגיעו לקליפורניה על מנת להשתקע בה.
בתחילת 1849 השמועה על מציאת זהב נפוצה בעולם, ומספר עצום של מחפשי זהב וסוחרים הגיעו לקליפורניה מכל רחבי העולם. הקבוצה הגדולה ביותר שהגיעה באותה שנה הייתה עשרות אלפי אמריקנים שהגיעו לקליפורניה בדרכים שונות: רבים מהחוף המזרחי חצו את הרי האפלצ'ים, עברו לספינות נהר בפנסילבניה, לסירות משא בנהר המיזורי, ומשם בכרכרות לכל אורך נתיב קליפורניה. רבים שטו אל פנמה, חצו את מצר היבשה שלה, ומהחוף המערבי שטו בספינות של חברת ספינות הקיטור הפסיפית של הדואר אל סן פרנסיסקו. לאוסטרליה וניו זילנד הגיעה השמועה דרך ספינות שהגיעו אליהן מהוואי, וגם משם הגיעו אלפים לחפש זהב. ממקסיקו השכנה המשיכו לזרום מחפשי זהב, וגם מסין ומיפן החלו להגיע אנשים, אם כי עדיין במספרים צנועים. אירופאיים ששמעו על הזהב, בעיקר מצרפת וכן מגרמניה, איטליה ובריטניה, הגיעו רק בסוף השנה עקב אורכו הרב של המסע שהיה עליהם לעבור.
מעריכים ש-90,000 איש הגיעו לקליפורניה בשנת 1849, כמחציתם דרך הים. מתוכם הרוב (בין 50,000 ל-60,000) היו אזרחי ארצות הברית. עד 1855 הגיעו מכל העולם לקליפורניה כשלוש מאות אלף איש, רובם אמריקנים, אך גם קבוצות גדולות ממקסיקו, סין, בריטניה, אוסטרליה, צרפת ואמריקה הלטינית, וכן קבוצות קטנות של לאומים שונים כגון פיליפינים, בסקים או טורקים. איטלקים שהגיעו לקליפורניה החלו לפתח את תעשיית היין בקליפורניה, כשהם מביאים איתם שיטות לגידול גפנים שישרדו בחורפים הקרים.
קבוצה ניכרת בגודלה היו הסינים. עד 1850 הם הגיעו במספרים צנועים של כמה מאות, אך בשנת 1852 היו בקליפורניה כבר עשרים אלף מהגרים מסין. לבושם והופעתם היו בולטים למראה, והדבר גרם לעיתים לעוינות כלפיהם.
נשים רבות הגיעו לקליפורניה, מסיבות שונות: רובן היו נשים שלא רצו להיפרד מבעליהן ועשו יחד איתם את הדרך הקשה לשדות הזהב. כמה מהן היו נשים שהגיעו לבדן, חלקן חיפשו אפשרויות כלכליות, חלקן חיפשו הרפתקאות, והיו אף שהגיעו לשמש כזונות. נשים רבות יצאו לקליפורניה עם בעליהן, אך התאלמנו בדרך או תוך כדי עבודת הכרייה, ופעמים רבות נוצרה עבורן ההזדמנות לשבור את התפקיד המסורתי שנועד עבור נשים בתקופה זו.
זכויות חוקיות.
כאשר החלה הבהלה לזהב, קליפורניה הייתה למעשה מקום ללא חוק. כאשר התגלה הזהב בסאטרס מיל, קליפורניה הייתה משפטית חלק ממקסיקו ולמעשה תחת משטר צבאי של צבא ארצות הברית כתוצאה ממלחמת ארצות הברית–מקסיקו. כאשר נחתם החוזה שסיים את המלחמה, ב-2 בפברואר 1848, קליפורניה נעשתה רכוש של ארצות הברית, אך עדיין לא נחשבה כטריטוריה שלה, והיא קיבלה מעמד של מדינה רק בשנת 1850. בזמן השלטון הצבאי לא הייתה חקיקה אזרחית במקום, ולא היו שם רשות מבצעת או רשות מחוקקת. תושבי המקום צייתו לתערובת של חוקים מקסיקנים, עקרונות אמריקנים ומנהגים אישיים.
חוזה סיום המלחמה חייב את ארצות הברית לכבד את הבעלויות על הקרקעות בשטחים שהועברו ממקסיקו, אך שדות הזהב לא שכנו באזורים אלו, אלא באזורים שהוגדרו "קרקע ציבורית" והיו שייכים לממשלת ארצות הברית. עם זאת, לא היו חוקים הנוגעים לשטחים אלו, ולא היה מנגנון אכיפה ישים.
מחפשי הזהב נהנו מהערפול ששרר בנוגע לחוקי הקרקע, והזהב היה למעשה חופשי לכל המוצא. שדות הזהב בתחילה לא היו רכוש פרטי, ולכריית הזהב לא נלוו עמלות רישוי או מיסים. הכורים אימצו לעצמם את חוקי הכרייה המקסיקנים: למשל, החוק ניסה לאזן בין זכויות הכורה שהגיע לקרקע ראשון ובין הכורים שהגיעו אחריו. הכורה הראשון היה קובע תביעה על הקרקע, תביעה שהייתה תקפה רק כל עוד הכורה עבד בפועל בקרקע הנתבעת. העקרון גרם לכך שכורים שמרו על תביעת הקרקע שלהם רק לפרק הזמן שארך להם כדי לקבוע האם הכרייה במקום כדאית, משום שהם לא היו יכולים לתבוע קרקע נוספת כל עוד הם עבדו על הקרקע הנוכחית. הדבר איפשר לכורים שהגיעו מאוחר יותר לקפוץ על הקרקע הננטשת ולנסות בה את מזלם. הדבר גרם לעיתים קרובות למחלוקות בדבר השאלה האם הקרקע אכן ננטשה על ידי הכורה הראשון, מחלוקות שהגיעו לפעמים לכדי אלימות, ולעיתים כורים שימשו כבוררים בסכסוכים אלו. היו מקומות שבהם ריבוי המחפשים גרם להקטנת גודל הקרקע שהייתה יכולה להיות נתבעת.
התפתחויות טכנולוגיות בהפקת זהב.