בינואר 2014 הפכה דומינו'ס ישראל לרשת הפיצריות הראשונה והיחידה בעולם שהשיקה פיצה טבעונית. הפיצה שהושקה בשיתוף עם עמותת "ויגן פרנדלי" הפכה לפופולרית ביותר עד שהרשת הרחיבה את מגוון המוצרים הטבעונים המוצרים בתפריט.
כמו כן, דומינו'ס ישראל היא הרשת היחידה בעולם למכור פיצה לספורטאים – פיצת PRO, המכילה 17 גרם חלבון, פיצה מקמח כוסמין ופיצה כשרה עם כשרות מהדרין, כחלק מהרשת הכשרה.
בשנת 2016, השיקה הרשת בשיתוף עם השף אסף גרניט את סדרת "פיצת שף".
בשנת 2020 הרחיבה הרשת את תפריט המוצרים, והוסיפה לו כריכים וסלטים.
בשנת 2021 השיקה הרשת את הפיצה הסיציליאנית, העשויה מבצק מחמצת.
דומינו'ס מהדרין.
במאי 2021, הרשת התחילה להפוך את סניפיה הכשרים במספר ערים לסניפים כשרים למהדרין עם כשרות של בדץ בית יוסף. בנוסף, נפתחו מספר סניפים חדשים, גם הם כשרים למהדרין. כיום רשת דומינו'ס מהדרין כוללת 6 סניפים באשדוד, פתח תקווה, עפולה וקרית ביאליק, וסניפים כשרים למהדרין נוספים מתוכננים להיפתח ברחבי הארץ. המיתוג של הרשת הכשרה שונה מזה של הרשת הלא כשרה, ומשתמש בצבע האדום בתור צבע דומיננטי.
קלטרווה
חנא שמרוק
חָנָא שְׁמֶרוּק (בכתיב יידי: שמערוק; בכתב לטיני: Chone Shmeruk, בפולנית: Szmeruk; 5 בינואר 1921, ורשה – 5 ביולי 1997, שם) היה היסטוריון, בלשן ישראלי יליד פולין, עסק בתחום לשון היידיש וספרותה, מגדולי חוקרי ספרות היידיש של יהודי האימפריה הרוסית וברית המועצות, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים וראש החוג ליידיש במשך שנים רבות, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחתן פרס ישראל לחקר לשונות היהודים (1996).
ביוגרפיה.
שמרוק נולד בשנת 1921 בוורשה בירת פולין, בן לאביגדור ואסתר שמרוק. [שמו הפרטי 'חנא' (באלף, ולא 'חנה') היה שם שכיח לבן זכר ביהדות מזרח אירופה, אולי בעקבות ביטוי-מקוצר של השם 'חנן' והצידוק הרשמי להופעתו כשם פרטי של בן זכר, נעוץ בשמו של אמורא שנקרא כך בתלמוד]. בילדותו התחנך תחילה בגן יהודי של תנועת "הבונד", ואחרי כן בבית ספר יהודי שהיה מיזוג של בית ספר פולני ועברי. בכיתה ג' עבר לחדר מתוקן, שם למד יידיש, פולנית, תלמוד ותנ"ך. מהבית ידע גם רוסית.
למד בגימנסיה יהודית. בשנת 1938 החל ללמוד היסטוריה וספרות באוניברסיטת ורשה, אך עם הפלישה הנאצית לפולין ב-1939 נמלט לברית המועצות. שהה כפליט בעיר קובל, שם שימש כמורה. הוא רצה להמשיך ללמוד באוניברסיטה, אולם נעצר בידי השלטונות הסובייטיים וגויס לצבא האדום. שהה בברית המועצות שבע שנים, עד 1946. כשחזר לפולין עם תום המלחמה, התברר לו שכל משפחתו הושמדה בשואה, והוא יצר קשר עם סבו ומשפחתו, שישבו בארץ ישראל עוד מסוף שנות ה-30. שמרוק החל את מסעו לארץ ישראל בשנת 1946, אך התעכב במחנות העקורים בגרמניה כשנתיים, עד 1948. עלה לישראל בשנת 1949 והתגייס לצה"ל. כבר בעת שירותו בירושלים עודדו אותו מפקדיו להירשם לחוג ליידיש שנפתח זה לא מכבר באוניברסיטה העברית בירושלים.
היה מתלמידיו הראשונים של דב סדן. השלים באוניברסיטה העברית תואר ראשון (1954), שני (1957) ושלישי (1961). הוא נמנה עם ראשוני החוג ליידיש: כבר משנת 1957 היה מתרגל בחוג, בשנת 1962 התמנה כמרצה בכיר, ב-1965 כפרופסור חבר לספרות יידיש ובשנת 1971 התמנה כפרופסור מן המניין.
הרחיב את תחומי מחקרו לתרבות אשכנז. בשנת 1957 הקים את "המרכז לחקר ולתיעוד יהדות מזרח אירופה". בשנת 1982 הקים את "המרכז לחקר יהודי פולין ותרבותם". היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
זמן קצר לאחר שהתאלמן ב-1989 חזר שמרוק לפולין, השתקע בעיר הולדתו ורשה ונישא לקריסטינה בוויס (Krystyna Bevis), עיתונאית פולנייה נוצרייה, שילדה לו בן, אביגדור.
בשנת 1983 זכה שמרוק בפרס איציק מאנגר, בשנת 1986 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ובשנת 1996 הוענק לו פרס ישראל על "חקר לשונות היהודים".
חנא שמרוק נפטר בשנת 1997 בוורשה בעקבות מחלה, בגיל 76. לאחר מותו נטמן לבקשתו בבית הקברות היהודי בוורשה.
ארכיונו נמסר לאחר מותו למחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית.
מחקריו.
שמרוק היה מראשית דרכו המחקרית גם היסטוריון וגם חוקר יידיש. עבודת הדוקטור שלו עסקה בנושא היסטורי: הקיבוץ היהודי וההתיישבות היהודית בבילורוסיה הסובייטית (1923-1918) וגם בהמשך פרסם בכתב העת ציון מחקרים היסטוריים. הוא ראה עצמו כהיסטוריון של ספרות יידיש.
שמרוק ראה את שפת יידיש ותרבותה כחלק מתרבות ישראל המלאה כולל קשריה עם הספרות העברית, התנ"ך והתלמוד. כשנשאל אם אין לראות ביידיש פריזמה ייחודית של ציוויליזציה בת אלף שנה ענה:
שמרוק היה חוקר בעל ידיעות רחבות בכל תחומי מדעי הרוח והתעניין במגוון רחב של נושאים מפרשנות מקרא ועד שירה מודרנית, מאמנות רוסית ועד תולדות החינוך בימי הביניים.
הוא פיתח תחומי מחקר חדשים בתרבות יידיש כמו מחקר היצירה העממית, תולדות עיתונות יידיש וכדומה. הוא עסק רבות בקשר בין ספרות יידיש הקדומה לספרות הלא יהודית. הוא ערער על התפיסה המקובלת עד ימיו שספרות יידיש הקדומה, החל מכתב יד קיימברידג' (1382 היו משוררים נודדים בוהמיים שנקראו במחקר שפּילמאַן, מושג שנלקח מתולדות הספרות הגרמנית. שמרוק הוכיח שתיאורית השפילמאן אינה נכונה לגבי ספרות יידיש.
שמרוק עמד על כך שהיצירה ביידיש עד מחצית המאה ה-19 נכתבה מתוך תפיסת עולם דתית בעיקרה ובכך יצא נגד המסורת שראתה ביידיש מבשרת של החילוניות. הוא ביקר את הערכת היתר של ההשכלה בתולדות היהודים במזרח אירופה על ידי ההיסטוריונים כמו שמואל אטינגר, רפאל מהלר ואחרים.
שמרוק דן במחקריו בספרות יידיש מתחילתה במאה ה-14 ועד ימינו, כולל בנושאים כמו ספרות השונד הלא קנונית, שהוא היה הראשון שדן בה. הוא עסק גם בספרות החסידית ביידיש, כמו סיפוריו של רבי נחמן מברסלב ויצירות סופרי ההשכלה הראשונים כמו יוסף פרל. מבין הסופרים במאה העשרים עסק בחיים גרדה, איציק מאנגר ואברהם סוצקבר.
אמנת שנגן
אמנת שֶנְגֶן היא הסכם שנחתם בין מדינות באירופה על הנהגת מדיניות הגירה וביקורת גבולות מתואמת. על האמנה חתומות 27 מדינות (כל מדינות האיחוד האירופי מלבד אירלנד, רומניה, בולגריה וקרואטיה בתוספת איסלנד, ליכטנשטיין, נורווגיה ושווייץ, שאינן חברות באיחוד). מבין המדינות החתומות רק 26 מיישמות את האמנה הלכה למעשה, והאחרות מתכננות להצטרף במועד מאוחר יותר. בין המדינות המיישמות את האמנה הוסרה ביקורת הגבולות והונהגה ויזה אחידה ("ויזת שנגן", התקפה לכל 26 המדינות). עם זאת, מדיניות ההגירה נשארה באחריותה של כל מדינה בנפרד.
האמנה נחתמה ב-14 ביוני 1985 באונייה על נהר המוזל, בקרבת העיירה שנגן (Schengen) בלוקסמבורג, קרוב לגבול עם צרפת וגרמניה. על האמנה חתמו חמש המדינות האירופיות השכנות: בלגיה, צרפת, גרמניה, לוקסמבורג, והולנד.
האמנה שמה קץ לביקורת הגבולות בין המדינות החותמות ("אזור שנגן"), והביאה להרמוניזציה של מעברי הגבול החיצוניים. במקור לא היה ההסכם קשור לאיחוד האירופי, אבל מאוחר יותר הפך לאחת מסמכויות האיחוד, אם כי בין המדינות החותמות גם מדינות שאינן חברות בו. עם השנים נתווספו מדינות נוספות להסכם, וכיום חתומות עליו, כאמור, 29 מדינות.
דרכי הפעולה של אמנת שנגן.
לפני הסכמי שנגן היו צריכים אזרחי מערב אירופה להראות תעודת זהות או דרכון כדי לחצות את הגבול למדינות השכנות. אזרחיהן של כמה מדינות נזקקו להוציא ויזה נפרדת לכל מדינה אירופית שבה רצו לבקר. לאורך היבשת ולרוחבה הייתה פרושה רשת של מעברי גבול, שפגעה בתנועה ובסחר, מה שגרם לעיכובים ולהפסדים כלכליים בקרב עסקים ומבקרים באירופה.
מאז יישום ההסכם בוטלו עמדות ביקורת הגבולות בין המדינות החברות, ולעיתים קרובות אף נהרסו וסולקו. התנועה במכוניות אינה נעצרת בגבול, ואין עוד בדיקת דרכונים או תעודות זהות במעבר בין מדינות - בין אם ביבשה, בים או באוויר. אזרחים של מדינות מחוץ לאירופה המבקרים באירופה כתיירים וזקוקים לוויזה כדי להיכנס לאזור שנגן, צריכים לקבל רק ויזה אחת ("ויזת שנגן") התקפה לכל מדינות ההסכם, שאותה עליהם לבקש משגרירות המדינה הראשונה שאליה הם מתכוונים להיכנס. ויזה זו מאפשרת להם לבקר בכל מדינות אזור שנגן ללא הפרעה. במקרים יוצאי-דופן ניתן להגביל ויזה כזו כך שתהיה תקפה רק לכמה מהמדינות באזור, אולם מקרים כאלה הם נדירים.
אזרחי מדינות מחוץ לאיחוד האירופי שיש להם אישור-שהייה באחת ממדינות שנגן רשאים להיכנס לכל אחת מהמדינות האחרות ולשהות בהן עד שלושה חודשים. כדי לשהות באחת המדינות תקופה ארוכה יותר עליהם לקבל אישור-שהייה ממדינה זו. אזרחי חוץ שיש להם אישור למגורים ארוכי-טווח באחת ממדינות שנגן רשאים, בנסיבות מסוימות, להתגורר במדינות אחרות החתומות על האמנה.
אמנת שנגן לא רק שמסירה את ביקורת הגבולות בין המדינות החברות, אלא קובעת גם כי על החברות לתאם את ביקורת הגבולות החיצונית שלהן (כלומר, כלפי מדינות שאינן חברות בהסכם). פרטים לגבי מערך ביקורת הגבולות, פיקוח על הגבולות והתנאים הנדרשים כדי להתיר לאדם להיכנס לאזור שנגן, מתוארים בפרטי-פרטים בתקנת האיחוד האירופי בשם "קוד גבולות שנגן". ספציפית, סעיף 7 של הקוד קובע כי כל אדם הנכנס אל אזור שנגן מן החוץ עובר בדיקה מינימלית, הכוללת את וידוא זהותו על סמך מסמך מזהה, ואילו אזרחי מדינות שלישיות חייבים לעבור בדיקה מקיפה יותר, הכוללת גם את כל הדרישות לכניסה: מסמכים, ויזה, סטטוס תעסוקתי, אמצעי מימון, שיקולים ביטחוניים וכיוצא בזה.
על-פי תקנות שנגן (סעיף 45), נדרשים בתי מלון ובתי אירוח אחרים לנהל רישום של שמות האורחים, וכן אזרחות ומספר תעודת זהות או דרכון של אורחים זרים.