בשובו לאנגליה לאחר סיום תפקידו בארץ ישראל השתלם קסלס במשך שנה במכללה להגנת האימפריה. בשנת 1948 מילא תפקיד מנהלי במשרד המלחמה הבריטי, ולאחר מכן נתמנה לקצין הקישור של המטכ"ל הבריטי באוסטרליה.
לאחר פרוץ מלחמת קוריאה נתמנה קסלס בשנת 1951 כמפקד הדיוויזיה של חבר העמים הבריטי בחזית קוריאה. דיוויזיה זו הורכבה מכוחות בריטים, אוסטרלים, קנדים וניו זילנדים. על מילוי תפקידו כמפקד הדיוויזיה קיבל אות הצטיינות אמריקאי.
לאחר תום מלחמת קוריאה היה קסלס בשנים 1953 ו-1954 מפקד קורפוס בריטי בגרמניה. בשלוש השנים שלאחר מכן מילא שוב תפקיד מנהלי במשרד המלחמה הבריטי ולאחר מכן שימש במשך שנתיים כאחראי על מבצעי חירום במלאיה.
ב-1959 חזר קסלס לבריטניה ונתמנה למפקד פיקוד המזרח באנגליה. לאחר מכן בשנים 1960 עד 1963 שימש קסלס כמפקד הצבא הבריטי בחבל הריין ובה בעת כמפקד הצבאי של הגזרה הצפונית בנאט"ו. מ-1963 עד 1964 שירת כגנרל במטה הכללי האימפריאלי של חבר העמים הבריטי ובין השנים 1965 עד 1968 עמד בראשו. בשנת 1968 הועלה לדרגת פילדמרשל.
ג'יימס קסלס נפטר בשנת 1996, בגיל 89.
משכך כאבים
התיקון ה-11 לחוקת ארצות הברית
התיקון האחד עשר לחוקת ארצות הברית מעניק חסינות למדינות ארצות הברית מפני תביעות משפטיות של אזרחי מדינות אחרות או אזרחים זרים, בפני בתי משפט פדרליים של ארצות הברית. בהתאם לפסיקה, כל תביעה נגד אחת ממדינות ארצות הברית צריכה להתבצע בפני בתי המשפט של אותה מדינה ולא בפני בתי משפט פדרליים.
תוכן התיקון.
תרגום.
"הסמכויות השיפוטיות של ארצות הברית לא תקפנה תביעות משפטיות נגד אחת המדינות על ידי אזרחי מדינה אחרת או אזרחים של מדינה זרה."
במקור.
The Judicial powers of the United States shall not be construed to extend to any suit in law or equity, commenced or prosecuted against one of the United States by Citizens of another State, or by Citizens or Subjects of any Foreign State.
היסטוריה.
התיקון ה-11 לחוקת ארצות הברית יצא לדרך בעקבות פסיקה של בית המשפט העליון בשנת 1793 שבו נקבע כי לבית המשפט הפדרלי סמכות לדון בתביעות של אזרחים נגד מדינות, ושאין למדינות ארצות הברית חסינות מתוקף ריבונותן. בעקבות פסיקה זו העביר הקונגרס את התיקון לחוקה ב-4 במרץ 1794, והתיקון אושרר על ידי מדינות ארצות הברית ב-7 בפברואר 1795. בית המשפט העליון קבע בנוסף שהחסינות של מדינות ארצות הברית חלה גם על תביעות של אזרחיהן שלהן כלפי המדינה.
בסוף המאה ה-20 ניצלו אוניברסיטאות שונות בארצות הברית את התיקון ה-11 לחוקה כדי להתגונן מפני תביעות של הפרת פטנט, המוענק מתוקף חוק פדרלי. בהתאם לפסיקה של בית המשפט רשאיות אוניברסיטאות השייכות למדינות ארצות הברית להפר פטנטים בלא לשלם כל תשלום לבעל הפטנט, מתוקף חסינותן מחוקים פדרליים.
במהלך השנים נעשו מספר ניסיונות לתקן חוקים שימנעו את הפרצה ויחייבו מדינות לוותר על חסינותן כדי שיוכלו לאכוף את הפטנטים שלהם.
ישראל אחת (יצחק יצחקי)
ישראל אחת הייתה סיעת יחיד בכנסת התשיעית שיסד חבר הכנסת יצחק יצחקי, לאחר שעזב את סיעת הליכוד. הסיעה הוקמה באופן רשמי ב-11 בנובמבר 1980 לאחר שיצחקי, בעקבות פרישתו מהליכוד, שימש כח"כ יחיד למשך חודש.
יצחקי נבחר לכנסת באמצעות מפלגת שלומציון שהקים אריק שרון לאחר שלא הצליח להגיע להסכם עם הליכוד, שרון הציב את יצחקי במקום השני ברשימה ולאחר הבחירות ב-5 ביולי 1977 התמזגה המפלגה בחטיבת חירות בליכוד. יצחקי לא מצא את מקומו בליכוד ופזל לאופציות פוליטיות אחרות, באותו זמן דובר שהוא עשוי להצטרף למפלגת מרכז שהקים משה דיין, או לחלופין לערוק למערך. אך כאמור פרש ב-14 באוקטובר 1980 והפך לח"כ יחיד, ובהמשך ב-11 בנובמבר זכה להכרה בסיעתו באופן רשמי.
יצחקי ייעד את המפלגה החדשה להתמודדות בבחירות לכנסת העשירית, ואף פנה אל טל ברודי ועוד מספר אנשים, אך הם סירבו להצטרף אליו. עם זאת, המפלגה התמודדה במערכת הבחירות לכנסת ה-10 בסופו של דבר. נרשמו לזכותה 3,726 קולות בלבד, כך שלא עברה את אחוז החסימה.
אל-אוואלי
נהר אל-אוואלי (בערבית: نهر الاولي, תעתיק מדויק: "נהר אלאולי", בעברית נקרא גם: נהר האוואלי) הוא נהר בדרום לבנון. זורם מהר הלבנון מערבה ונשפך לים התיכון מצפון לצידון.
הנהר מנקז אליו את חלקם הדרומי והמזרחי של הרי השוף ואת חלקו המזרחי של הר הלבנון. לנהר שני מקורות עיקריים: היובל הארוך, נהר אל-בארוכ, יוצא מג'בל ברוך וזורם דרום מערבה, שם הוא מתחבר ליובל קצר יותר, נהר אל אראי (Nahr al Aaray), אשר יוצא ממזרח לג'זין וזורם צפונה. שני הנחלים יוצרים את האוואלי אשר זורם מערבה במסלול מפותל.
חלק נכבד ממימיו של האוואלי מגיע מנהר הליטני באמצעות פרויקט מנהרת מרכבה אשר חוצה את הר הלבנון ומנצלת את הפרשי הגובה בין הליטני הזורם בבקאע ובין המורדות המערביים של הר הלבנון. המנהרה מתחילה בקצהו הדרומי של אגם קרעון, עוברת מערבה שישה ק"מ מתחת לאדמה, שם היא מגיעה לתחנת כוח תת-קרקעית. המים נופלים בצינור מגובה של 140 מטר ומפעילים שתי טורבינות המייצרות חשמל. משם ממשיכים המים מערבה במנהרה נוספת באורך של 17 ק"מ ונופלים מגובה של 420 מטר לתחנת כוח נוספת. בהמשך, קיימת תחנת כוח שלישית בה המים יורדים 150 מטר נוספים. סך הכול מופקים מהמפעל ההידרואלקטרי 190 מגוואט המשמשים את ביירות, צידון, צור וחלק גדול מהאזור שבין מקורות האוואלי ורצועת החוף. לאחר תחנת הכוח השלישית מוזרמים מי הליטני אל אפיק נחל האראי, אחד ממקורות האוואלי, הזורם מזרחית לג'זין, ומוסיפים אליו כ-500 מיליון מטר מעוקב מים בשנה. בכך מהווים מי הליטני את עיקר המים הזורמים בערוץ האוואלי. עיקר השימוש במי הליטני הוא בחורף בעת שהקיבולת של אגם קרעון יורדת. מי האוואלי משמשים גם את ביירות ואת ערי החוף, ועל ידי שליטה בהם ובתחנות הכוח של פרויקט מנהרת מרכבה היו לצה"ל כלי נשק אסטרטגיים רבי עוצמה כששלט באזור בשנים 1982–1985.
סכר על האוואלי באזור הכפר ביסרי שמצפון-מערב לג'זין נמצא בתהליכי בנייה.
סמוך לשפך הנהר נמצאים שרידי מקדש אשמון מהתקופה הפיניקית, מקדש המוקדש לאל אשמון. במאה ה-17 השתמש השליט הטורקי, האמיר פחרדין, באבני המקדש כדי לבנות גשר על הנהר. כיום, לאחר שהגשר נהרס מספר פעמים, נותרו רק אבני הבסיס של הגשר כעדות לגשר הטורקי.
ב-1976, בעת כניסת הצבא הסורי ללבנון, בעקבות , הפך אפיק הנהר ל"קו האדום" שחצייתו על ידי הסורים אמורה הייתה לגרור תגובה צבאית ישראלית. לאורך 20 השנה בהן שהו הסורים בלבנון, הם לא חצו את קו האוואלי דרומה.
שפך הנהר, מצפון לעיר צידון, היה זירת קרב באחד ממהלכי הפתיחה של מלחמת שלום הגליל. בליל ה-6 ביוני 1982 התבצעה נחיתת סער אמפיבית של כוחות שייטת 13, חטיבת הצנחנים ויחידות שריון של צה"ל. לאחר קרב שנערך באתר הנחיתה מול כוחות של אש"ף, בו השתתפו גם מטוסי חיל האוויר ושייטת ספינות הטילים של צה"ל, השתלטו הכוחות הישראלים על אזור הנחיתה והחלו בתנועה לכיוון דאמור. פעולה זו גרמה לניתוק כוחות אש"ף בדרום לבנון ממפקדותיהם בביירות.
בתחילת ספטמבר 1983 נסוגו כוחות צה"ל מהרי השוף ומאזור ביירות דרומה, וייצבו את עצמם על קו האוואלי. לאחר נסיגה זו החל מאבק מזוין בין הדרוזים והמרונים בהרי השוף. במאבק זה, שכונה מלחמת ההרים, היו מעורבים כוחות של צבא לבנון ושל צבא ארצות הברית. כוחות צה"ל שהו על קו האוואלי עד חודש מאי 1985 עת נסוגו אל רצועת הביטחון.
פפירוס אופיבר
שמואל אימברמן
שמואל אימברמן (נולד ב-3 בדצמבר 1936) הוא מפיק, במאי קולנוע וטלוויזיה, תסריטאי, עורך ומוזיקאי ישראלי. הפיק וביים סרטי עלילה, דרמות לטלוויזיה, סרטים דוקומנטריים, סרטי תדמית ופרסומות – לישראל ולמדינות מחוצה לה.
אימברמן נחשב לממציא ה"קליפים" בישראל, בעידן שבו הטלוויזיה הייתה עדיין בשחור-לבן.
ביוגרפיה.
בתחילת הדרך שיתף פעולה עם חברת סרטי רול, במסגרתה שבר מוסכמות קולנועיות שרווחו בתעשייה המקומית עד אז. כך, למשל, צילם את כוכבי הלהקות הצבאיות בלוקיישן ולא באולפנים - את להקת הנח"ל בנחל הירקון, את להקת פיקוד דרום בתעלת סואץ; את מירי אלוני, סולנית להקת הנח"ל, הכניס לדוד כביסה, ואת הכוכבים האחרים הרקיד על חומות עכו העתיקה. הקליפ שלו ל"אני מת" של שלישיית לא אכפת להם הפך מיד עם צאתו לקלאסיקה. כמו כן, ביים מספר תוכניות בסדרה "מזל כוכב" ששודרה בערוץ הראשון בראשית שנות ה-70.
עם "רול" עשה את סדרת הדרמה הטלוויזיונית הראשונה בישראל, חדווה ושלומיק, לערוץ היחיד באותם ימים, וכן את הלהיטים הקולנועיים "חמש חמש" (230 אלף צופים) ו"לא שם זין" (700 אלף צופים), על פי ספרו של דן בן אמוץ (1987).
חיבר לחנים לשלמה ארצי ("אנחנו לא צריכים"), אריק איינשטיין ("הרחק בלילה"), יהורם גאון, שלישיית גשר הירקון ("ליל קרב"), ולרבים אחרים.
בשנת 2001 הוא ביים סדרה "דום לב" על פי תסריט של לירון פיין.
ב-2006 קיבל פרס הוקרה מיוחד מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה "על מכלול עבודתו ועל תרומתו לתעשיית הקולנוע והטלוויזיה בישראל מזה כשלושים שנה."
ב-2013 יצא לאור ספרו הראשון, "מייקינג-אוף". בראיונות שליוו את יציאת הספר, חשף אימברמן כי הוא חולה במחלת פרקינסון מאז 2005.
יצירות שביים.
בנוסף, ביים אימברמן מאות סרטי טלוויזיה לערוץ הראשון בהשתתפות כל הלהקות הצבאיות.
ביים והפיק סרטי תדמית ופרסומת רבים לקולנוע ולטלוויזיה. בין היתר עבור משרד התיירות, חברת החשמל, אגד, חברת העובדים, אל על, צים, דלתא, דרוזים, סיני, ארגון נכי צה"ל וצה"ל.
הוראה.