הרומן של נתן אנגלנדר, "המשרד למקרים מיוחדים", מתאר את קורותיה של משפחה יהודית בארגנטינה, קדיש וליליאן פוזנן ובנם פאטו, במהלך המלחמה המלוכלכת. פאטו, סטודנט באוניברסיטה, נלקח מביתו על ידי נציגי השלטונות, ומאז נעלם, חרף כל מאמצי הוריו לאתרו. לאחר שאדם שעסק בהשלכת הנעדרים ממטוס לנהר ריו דה לה פלטה מתוודה על כך באוזני קדיש, הוא מבין שפאטו לא יחזור לעולם, וגם גווייתו לא תימצא, אך ליליאן מסרבת להשלים עם הבשורה המרה, וממשיכה לחכות לפאטו.
הסופרת, משוררת ופעילת זכויות האדם אליסיה פרטנוי מתארת בספרה "לה אסקואליטה" את חוויותיה במחנה הריכוז. שיריה של פרטנוי ראו אור לראשונה בכתב-העת "דקה". פרק אחד ויחיד עד כה, "כפכפים עם פרח אחד", פורסם בעיתון "הארץ" בתרגומה של יעל דקל, ממתרגמות פט פארקר והמשורר ערן צלגוב.
אי וולקני
אבות נזיקין
האקדמיה הצרפתית
האקדמיה הצרפתית (בצרפתית: Académie française) היא אגודה מדעית שנוסדה בשנת 1635 בצרפת, ומטרתה קידום ענייני השפה הצרפתית.
היסטוריה של האקדמיה הצרפתית.
בתחילה הייתה האקדמיה הצרפתית חוג בלתי רשמי שבו התנהלו שיחות בנושאים הקשורים בשפה הצרפתית. הקרדינל רישלייה, השר הראשי של המלך לואי השלושה עשר, לקח חוג זה תחת חסותו. ב-22 בפברואר 1635, בהתאם לבקשתו של רישלייה, חתם המלך על מסמך רשמי שהיווה את הבסיס המשפטי לקיומה של האקדמיה והעניק לה מעמד של מונופול. מסמך זה נרשם על ידי הפרלמנט של פריז כהוראה מלכותית ב-10 ביולי 1637. תפקידה העיקרי של האקדמיה, כפי שנקבע במסמך הרשמי של ייסודה, היה לתכן את השפה הצרפתית, לקבוע כללים לשימוש בה, ולעשותה מובנת לכל הצרפתים ולכל דוברי השפה הצרפתית. ברוח זו החלה האקדמיה לערוך את "מילון האקדמיה הצרפתית". המהדורה הראשונה של המילון הופיעה ב-1694, והמהדורה האחרונה (לעת עתה) - ב-1992. בסך הכול יצאו לאור שמונה מהדורות, והמהדורה התשיעית נמצאת בשלבי עריכה.
בתקופת המהפכה הצרפתית ביטלה האספה הלאומית את כל האקדמיות המלכותיות, כולל האקדמיה הצרפתית. ב-1792 נאסר עליה לבחור חברים חדשים במקום אלה שנפטרו. ב-1795 חודשו פעולותיה במסגרת המכון של צרפת שנוסד אז. נפוליאון בונפרטה, בתפקידו כקונסול ראשון, החליט להחיות מחדש את האקדמיות המלכותיות. האקדמיה הצרפתית המשיכה ליהנות מחסותם של כל המלכים, הקיסרים והנשיאים הצרפתיים עד היום.
פעולות האקדמיה הצרפתית.
האקדמיה פועלת לשמור על איכותה של השפה ולעקוב אחר התפתחותה. היא מוסמכת לקבל החלטות בתחומי הדקדוק, הכתיב והספרות בשפה הצרפתית, אם כי החלטות אלה הן בגדר המלצה שאינה מחייבת את הציבור ואת הממשלה. האקדמיה מוסמכת להעניק פרסים בשטחים הבאים: ספרות, שירה, תיאטרון, קולנוע, היסטוריה ותרגום. היא מעניקה כשישים פרסים מדי שנה, שהחשוב שבהם הוא פרס הפרנקופוניה (הפרס הגדול של כל הארצות הדוברות צרפתית).
האקדמיה מורכבת מארבעים חברים הנבחרים על ידי החברים עצמם. (החברים הראשונים התמנו על ידי רישלייה). הם נבחרים לכל חייהם, אך קיימת אפשרות לסיים את חברותם בגלל התנהגות לא נאותה. כך הודחו לאחר מלחמת העולם השנייה החברים שארל מוראס, אנרי פיליפ פטן, אבל בונאר, ואבל הרמן בשל קשריהם לממשלת וישי. מאז היווסדה שימשו באקדמיה כ־700 חברים ובהם: משוררים, סופרים, מחזאים, פילוסופים, רופאים, מדענים, מבקרי אמנות, אנשי צבא, מדינאים ואנשי כנסייה. כאשר מתפנה מקום באקדמיה על המועמדים להציע את מועמדותם, אך גם חברי האקדמיה רשאים להציע מועמד. המועמד מתקבל כחבר ברוב קולות. אם אין מועמד שזכה ברוב הקולות, על הבחירה להתקיים במועד מאוחר יותר.
The Bends
The Bends הוא אלבומה השני של להקת הרוק הבריטית רדיוהד, יצא לראשונה ב-13 במרץ 1995.
האלבום מתחיל את המעבר של רדיוהד למוזיקת רוק אלטרנטיבית ואלקטרונית נסיונית.
המהפך הכלכלי
המהפך הכלכלי הוא השם שניתן לתוכנית הליברליזציה הכלכלית שהציג שר האוצר שמחה ארליך ב-29 באוקטובר 1977, שבין מוביליה היה יחזקאל פלומין, זמן קצר לאחר המהפך הפוליטי שהעלה את הליכוד בראשות מנחם בגין לשלטון. מטרת התוכנית הייתה לשחרר את המשק מכבלי המעורבות הממשלתית היתרה שאפיינו אותו עד אז, ולהפוך את כלכלת ישראל לכלכלת שוק חופשי ליברלי. יש הרואים במהפך גורם מרכזי לאינפלציה הישראלית של שנות ה-80, ביחד עם הגידול בחוב הלאומי כתוצאה ממלחמת יום כיפור ומשבר הנפט.
עקרונות התוכנית הוגשמו לבסוף, באיחור ובהדרגה, בתקופות מאוחרות יותר בהתפתחות המשק.
על אף האינפלציה, התוצר הלאומי הגולמי הישראלי לאחר המהפך המשיך לגדול. שווי התוצר המקומי הגולמי בשנת 1980 היה שווה 21 מיליארד דולרים אמריקאים
פחות מעשירית מערכו הנומינלי בשנת 2011, 258 מיליארד דולרים אמריקאיים
ורבע מערכו הריאלי.
רקע.
במשך כשלושה עשורים, מקום המדינה ועד 1977, נוהלו המדינה וכלכלתה בידי מפא"י וממשיכתה מפלגת העבודה. המשטר הכלכלי הושתת על עקרונות סוציאל-דמוקרטיים וכלכלה קיינסיאנית, עם התערבות ממשלתית ניכרת בהכוונת הפעילות הכלכלית במשק. למשטר כלכלי כזה היו יתרונות רבים בימיה הראשונים של המדינה, עם הצלחות בהתגברות על אתגרים לא פשוטים , וגם הישגים נאים במספר תקופות שגשוג וצמיחה שהוגדרו , עולמית, כ"נס כלכלי" . אולם בטווח הארוך הנציחה השיטה עיוותים כלכליים, הקצאה לא יעילה של מקורות, תמריץ שלילי ליזמות עסקית פרטית, ונטל כבד על תקציב המדינה בדמות תמיכות וסובסידיות. בנוסף, הטילה השיטה על הציבור הפרטי והעסקי איסורים והגבלות, בעיקר בתחום החזקת מטבע חוץ (מט"ח) ותנועות בו, בניסיון לשלוט במאזן התשלומים ולמנוע, או לפחות לצמצם, גירעון במאזן זה שמשמעותו הידלדלות יתרות המט"ח של המדינה. כך, למשל, על הנוסעים לחו"ל הוטל מס נסיעות והם הורשו לקבל הקצבה זעומה של מט"ח.
עם הזמן נוצר מצב של "ריבוי שערים" בתחום המט"ח – נקבעו על ידי הממשלה שערים שונים לתחומים שונים: שער ליבואנים, שער ליצואנים, שער לתנועות הון, שער לנוסעים וכדומה – לכל תחום פעילות שער שונה שגילם בתוכו סובסידיה או מס, ונקבע על-פי כוונת הממשלה לתמרץ חיובית או שלילית תנועות מט"ח בו. שערי החליפין נשלטו ונקבעו בידי הממשלה, שלא על פי כוחות השוק (ועל פי רוב, כנגד כוחות השוק). עד שנת 1974 שמרה הממשלה על מדיניות של שער חליפין קבוע של הלירה הישראלית (לעומת דולר אמריקני), אותו שינתה על ידי פיחותים גדולים, אחת למספר שנים, בניסיון להתאים את הלירה לערכה הריאלי ההולך וקטן, לצמצם את הביקוש למט"ח ולהגדיל את רווחיות היצוא. בין פיחות לפיחות, ניסתה הממשלה לאזן את תנועות מטבע החוץ על ידי שינויים במדיניות תמריצי היצוא ושינוי השערים המיוחדים שמחוץ לשער הרשמי. אחת התוצאות הייתה שבצד הכלכלה הרשמית פרח שוק שחור למט"ח, שנועד לתת מענה לעודף הביקוש של הציבור למט"ח, אשר הכלכלה הממוסדת הייתה מנועה מלספקו.
מלחמת יום הכיפורים ומשבר האנרגיה בעקבותיה הביאו להידרדרות חמורה במצב הכלכלי. התייקרות הנפט גררה גל התייקרויות גורף והאצה של התהליך האינפלציוני, בצד הגדלה ניכרת של הגירעון במאזן התשלומים והידלדלות מסוכנת של יתרות המט"ח. ממשלת רבין הראשונה עם שר האוצר יהושע רבינוביץ יזמו פיחות גדול (מ-4.20 ל"י לדולר ל-6 ל"י לדולר) בנובמבר 1974. לאחר מכן, החל בשנת 1975, כדי למנוע זעזועים יזמה הממשלה פיחות מבוקר ("פיחות זוחל") בשער הלירה הישראלית. צעדי הממשלה מיתנו מאוד את השפעת המיתון העולמי והגידול בהוצאות הביטחוניות על המשק הישראלי, אולם הוא לא חזר לצמיחה וליציבות שאפיונו אותו בשנים קודמות.
הליכוד, ממשיכו של גח"ל אשר איחד את חרות עם המפלגה הליברלית, הציג מן האופוזיציה משנה כלכלית קפיטליסטית-ליברלית, אשר דגלה בכלכלת שוק חופשית ותחרותית, ובשחרור המשק ממעורבות הממשלתית ("תנו לחיות בארץ הזאת" הייתה סיסמת הבחירות שלהם בשנות ה-50). באופן טבעי, נושאי הדגל הכלכלי בליכוד היו אנשי החטיבה הליברלית במפלגה, בראשות שמחה ארליך. מאידך, מעבר לרטוריקה לא היה לאנשי המפלגה הליברלית ניסיון ביישום מדיניות כלכלית ואף לא ניסיון עסקי רב (פרט ליצחק מודעי שניהל את חברת הקוסמטיקה "רבלון"). באותה עת התפרסם בעולם הכלכלן האמריקני מילטון פרידמן, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1976, כמתנגד ראשי לכלכלה הקיינסיאנית ומי שמטיף למדיניות הלסה פר (שוק חופשי ללא התערבות ממשלתית).
המהפך.
הבחירות לכנסת התשיעית העלו את הליכוד בראשות מנחם בגין לשלטון במה שכונה "המהפך" במאי 1977. שמחה ארליך מונה לסגן ראש הממשלה ושר האוצר בממשלתו של בגין. ב-29 באוקטובר הציג שמחה ארליך את תוכניתו הכלכלית החדשה, תוכנית הליברליזציה, שזכתה לכינוי "המהפך הכלכלי".
התוכנית נועדה לצמצם את הפיקוח הממשלתי ההדוק על המשק ולהביא לפתיחת דף חדש בכלכלה הישראלית, אשר תהיה מבוססת על יוזמה חופשית שתוביל לשגשוג של המשק, ברוח משנתו של מילטון פרידמן. על פי ארליך, עתידה הייתה מדיניותו הכלכלית הליברלית להפוך את ישראל ל"שווייץ של המזרח התיכון".
התוכנית ביטלה את מרבית הסובסידיות, בעיקר למצרכי יסוד, שהשתרשו על פני שנות ממשלות השמאל והיו חלק בלתי נפרד מן הכלכלה הישראלית. התוכנית גרסה שיש להניח לכוחות השוק לקבוע את המחירים, ולמיעוטי היכולת הזקוקים לכך ניתן לסייע באמצעות תמיכות מוגבלות – במקום סובסידיה גורפת, ממנה נהנים גם בעלי היכולת.