במהלך מלחמת העולם השנייה נבנתה "אוניית הוד מלכותו פורט ראף" כנמל ימי, המורכב מפלטפורמה הנישאת מעל הים באמצעות שני מגדלים חלולים. הנמל הוצב מעל חולות ראף (Rough Sands) במים בינלאומיים, מחוץ למים הטריטוריאליים של בריטניה. המתקן, שנקרא "מגדל ראף" היה בשימוש במהלך המלחמה ושהו בו 150–300 חיילי הצי המלכותי הבריטי. בשנת 1956 ננטש המתקן. ב-2 בספטמבר 1967 השתלט על המתקן פאדי רוי בייטס, הקים במקום תחנת רדיו פיראטית, וקרא לעצמאות המתקן בהתאם לחוק הבינלאומי.
בשנת 1968 נאשם בנו של רוי, מייקל בייטס, בבית משפט בשל אירוע שבו נורו יריות מסילנד על אוניית הצי הבריטי אשר ניסתה לפנותו מהמתקן. בית המשפט קבע בהחלטתו מיום 25 בנובמבר 1968 כי האירוע אירע מחוץ למים הטריטוריאליים של בריטניה, ועל כן אין לו סמכות לדון בתביעה.
בשנת 1978, בעת שרוי בייטס שהה מחוץ למתקן, אלכסנדר ג. אכנבך, ראש הממשלה של האי וכמה אזרחים גרמנים והולנדים ניסו להשתלט על המתקן באמצעות החזקתו של מייקל כבן ערובה. לאחר מספר ימים הוא שוחרר בהולנד. בייטס שכר שכירי חרב וכבש את המתקן, ולאחר מכן החזיק בפולשים למתקן בטענה כי הם שבויי מלחמה. רוב ה"מורדים" הכירו שוב בסמכותו של בייטס וקיבלו שוב אזרחות באי, למעט גרנוט פיץ (Gernot Pütz), עורך דין גרמני שהיה בעל אזרחות סילנד, שנאשם בבגידה ונדרש לשלם קנס של 75,000 מארקים. ממשלות גרמניה והולנד פנו לממשלת בריטניה ודרשו את שיחרורו, אולם ממשלת בריטניה טענה כי היא אינה אחראית לנוכח החלטת בית המשפט משנת 1968. גרמניה שלחה נציג דיפלומטי משגרירות גרמניה בלונדון אל סילנד על מנת לדון עם בייטס בשחרורו של פיץ. מעשה זה מהווה, בהתאם לכללי המשפט הבינלאומי, הכרה דה פקטו בקיומה של מדינה עצמאית בשם סילנד.
אכנבאך הקים "ממשלה גולה" בגרמניה וטוען להיותו השליט האמיתי של המדינה ולתואר "ראש מועצת המדינה" (Chairman of the Privy Council). לאחר התפטרותו בשנת 1989 מסיבות בריאות, החליף אותו בתפקיד ראש הממשלה הגולה יוהנס סייגר (Johannes Seiger).
דרכוני סילנד זויפו על ידי הממשלה הגולה ונמכרו במזרח אירופה. אנשים הנושאים דרכונים אלה היו מעורבים ברצח של ג'אני ורסצ'ה, ועל כן בשנת 1997 הודיעה משפחת בייטס כי היא מבטלת את כל הדרכונים של סילנד, לרבות אלה שהיא עצמה מכרה.
ב-2003 שלחה סילנד באופן רשמי את האתלט דארן בלקבורן מטורונטו שבאונטריו שבקנדה להשתתף באירועי ספורט מקומיים הכוללים ריצת מרתון. ב־23 במרץ 2006, בשרפה שפרצה בגנרטור באי והתפשטה לכל חלקיו, נהרסו חלקים נרחבים ממבנהו של האי.
בשנת 2007 דווח כי בייטס הציע את האי למכירה עבור סכום של כ-750 מיליון אירו.
בחודש אוקטובר 2012 מייסד הנסיכות פאדי בייטס נפטר בגיל 91, כאשר השליטה בנסיכות עברה לבנו, יורש העצר מייקל בייטס, המתגורר בסאפוק שבמזרח אנגליה.
מעמד חוקי.
טענותיה של סילנד לעצמאותה מתבססות על שתי הנחות יסוד:
במדע המדינה ובמשפט הבינלאומי הפומבי ישנן שתי גישות לעניין הכרה במדינות:
מאז החלטת בית המשפט הבריטי משנת 1968, הרחיבה הממלכה המאוחדת את שטח המים הטריטוריאליים שלה למרחק של 12 מילים ימיים (22 ק"מ) מקו החוף, בהתאם לחוק הבינלאומי משנת 1958. כלל זה חל על איים מלאכותיים אך לא על ספינה טבועה - ועל כן שטח סילנד עצמו אינו בתוך התחום. כעיקרון, השטח מצוי בבעלות מלכת בריטניה, וביכולתה להוציא צו פינוי כנגד הספינה הטבועה.
אף שבאופן רשמי טוענת ממשלת בריטניה לריבונות במגדל ראף העדיפה הממשלה לא לפעול ולהשתלט על הספינה תוך שימוש בכוח מחשש לנפגעים בנפש ולסערה ציבורית.
עיתון "הטיימס" טען ב-6 בדצמבר 2005 כי ממשלת בריטניה הכירה בעצמאות סילנד, אולם הוא לא הביא אסמכתאות לכך.
משפחת בייטס.
משפחת בייטס רואה את עצמה כמשפחת המלוכה של סילנד. רוי וג'ואן בייטס הם הנסיך והנסיכה של סילנד, ורואים בעצמם כריבוני המדינה. בנם מכונה "הנסיך מייקל", הוא יורש העצר הרשמי מאז שנת 1999, ובתפקיד זה הוא ראש ממשלת המדינה. בכנס המדינות לכאורה, שנערך באוניברסיטת סמרלנד ב-25 בנובמבר 2004 השתתף בנו של הנסיך מייקל, הנסיך ג'יימס, כנציג המדינה.
מבחינת הממשלה הבריטית, כל תושבי סילנד נושאים באזרחות בריטית. המשפחה אינה מתגוררת דרך קבע בסילנד. במגדלי ראף מתגוררים נציגים של משפחת בייטס מאז שנת 1999 והמשפחה עצמה מתגוררת בליי שעל הים באנגליה. מאחר שסילנד אינה מוכרת על ידי מדינות העולם, משפחת בייטס נאלצת בעת מעבר ממדינה למדינה להשתמש בדרכונים בריטיים.
בשל תוכניות של הממשל הבריטי לבנות חוות רוח ימיות בקרבת חופי סאפוק, ייתכן סכסוך משפטי בין ממשלת בריטניה לבין סילנד בדבר הזכות להשתמש בשטחים אלה.
חוקה וממשל.
חוקת סילנד שנחקקה ב-1995 כוללת פסקת מבוא ושבעה סימנים. פסקת המבוא חוזרת ומכריזה על עצמאות המדינה, ויתרת החוקה דנה בהיות המדינה מונרכיה חוקתית, בתפקידי הסנאט המייעץ, בית הדין החוקתי המייעץ, ואיסור לשאת נשק מלבד לאנשי "משמר סילנד". ממשלת סילנד כוללת את המשרד לענייני חוץ, המשרד לענייני פנים ומשרד הדואר הטלקומוניקציה והטכנולוגיה. שיטת המשפט של סילנד היא שיטת המשפט המקובל, והחקיקה נעשית באמצעות צווים הניתנים על ידי הריבון. דגל סילנד אומץ רשמית ב-2 בספטמבר 1967. הדגל כולל משולש אדום בחלקו העליון הקרוב לניצב ומשולש שחור בחלקו התחתון המרוחק מהניצב. המשולשים מופרדים זה מזה ברצועה לבנה.
כלכלה.
סילנד הכריזה כי המטבע הרשמי של המדינה הוא "דולר סילנד" הצמוד לדולר אמריקאי. מספר מטבעות נטבעו מאז שנת 1972, והם נאספים על ידי אספנים. עיקר כלכלת המדינה מתבססת על חברת הייבנקו. לעיתים מבקרים תיירים בנסיכות.
חברת הייבנקו.
חברת הייבנקו בע"מ הייתה חברה הרשומה בקפריסין שפעלה מהנסיכות והיוותה את עיקר בסיסה הכלכלי. החברה עסקה במתן שירותי אינטרנט: אחסון שרתים וקישורם לאינטרנט בפס רחב. מייסדי החברה הם מייקל רוי בייטס, ראיין ליסי, שון וג'ו הייסטינגס ואבי פרידמן. החברה הכריזה כי היא מתירה לאחסן כל מידע התואם את חוקי נסיכות סילנד, ואלה מתירים אחסון כל מידע לבד מפורנוגרפיית ילדים וטכנולוגיות של פריצה לאתרים. החברה לא התירה משלוח דואר זבל משרתים המאוחסנים בה, משום שפעולה כזו מסכנת את חיבורה לאינטרנט. החברה התירה אחסון מידע המפר זכויות יוצרים, מאחר שסילנד אינה חברה בארגון הסחר העולמי או ב-WIPO. בחוקי סילנד אין הגנה על פטנטים, אין הגנה מפני לשון הרע ואין הגבלות על העברת מידע מוצפן. מצב זה העניק לחברת הייבנקו יתרון על-פני ספקים אחרים של שירותי אינטרנט, הכפופים לחקיקה מחמירה יותר. חברות הימורים רבות אכסנו שרתים בנסיכות סילנד, וכן גורמים נוספים הזקוקים לחקיקה המקלה של נסיכות זו.
חברת הייבנקו אינה פעילה יותר, החל מ-2008.
שירותי דואר ובולאות.
סילנד הוציאה את בול הדואר הראשון שלה בשנת 1969 כאשר החלה הובלת דואר בין סילנד לבריסל באמצעות שירות מסוקים. רשות הדואר של בלגיה קיבלה את הבולים של סילנד ולא דרשה תשלום נוסף, דבר המעיד על הסדר המכיר בשירות הדואר. עמדתו הרשמית של שירות הדואר המלכותי הבריטי הייתה לדרוש תוספת תשלום בגין העברת הדואר (התייחסות כאל דואר שנשלח ללא ביול). סילנד אינה חברה באיחוד הדואר העולמי המסדיר העברת דואר בין מדינות, ועל כן כל הדואר הממוען לסילנד צריך להיות מופנה לכתובת: "סילנד 1001; שק הדואר של סילנד, IP11 9SZ, בריטניה" או אל תיבת הדואר: "Sealand Fort, PO Box 3, FELIXSTOWE, IP11 9SZ, UK". אספני הבולים הבריטיים מתייחסים לבולי סילנד כאל בולים "מקומיים".
נסיכות ארץ ים
ועידת קהיר
ג'ינג'י (סדרת ספרים)
"ג'ינג'י" הוא שמה של סדרת ספרים שנכתבה על ידי גלילה רון־פדר-עמית. הספר הראשון בסדרה יצא לאור בשנת 1980 ובגרסה מחודשת בשנת 1985. הסדרה עובדה למחזה שעלה בשנת 1987, בבימוי של יוסף כרמון ובכיכובו של דב נבון. אחר כך עובד לסדרת טלוויזיה בעלת שם זהה ב-1996, ולסדרה נוספת בעלת אותו השם ב-2015.
עלילה.
הסדרה עוסקת בילד ישראלי בן 8 בשם אודי שחר, המכונה "ג'ינג'י" על ידי חבריו, בשל צבע שערו ונמשיו. ג'ינג'י גר בשכונת תלפיות שבירושלים ויש לו שני אחים - יורם (אחיו הגדול) וגילי (אחיו הקטן). הוא מפקד על חבורה ילדים הכוללת את טל, דן, מושיק, שגית ויפעת, שכולם גרים באותו רחוב. חברו הטוב ביותר הוא מושיק גורביץ', המשמש כסגן-מפקד החבורה, ילד שעלה מרוסיה עם משפחתו וגר איתו באותו בניין.
מי שמתוארת כאויבת המושבעת של חבורתו של אודי היא שכנתו לבניין, דנה פישמן. דנה אוהבת להציק לילדי החבורה בכל הזדמנות, ומתנכלת אף לאודי עצמו, אותו היא מאשימה בכל מיני תעלולים, עליהם הוא סופג עונשים על לא עוול בכפו. ג'ינג'י לא מסתדר גם עם יורם, איתו הוא מנהל לעיתים קרובות "מלחמה", ורב לעיתים קרובות עם גילי, אך גם גילי משתתף בחלק מהתעלומות כמו "אקדח אמיתי בערמת גרוטאות" ועוד.
הסדרה עוסקת בנושאים רבים וחינוכיים מעולמם של ילדים: חברות, יחסים בין אחים, יחסים בין הורים, אהבה, קנאה, זהירות בדרכים, קליטת עלייה, איכות הסביבה ועוד.
מסיבת גן
מסיבת גן היא תוכנית טלוויזיה לילדים ששודרה בערוץ הראשון מ-1989 ועד סוף 1994, בהנחיית ירון לונדון שהנחה את התוכנית מ-1989 עד 1993, ומ-1994 בהנחיית רבקה מיכאלי.
בתוכנית שוחחו לונדון ומיכאלי עם ילדים על נושאים שונים, לצד שירים בביצוע הילדים וקטעי משחק מתאימים לנושא התוכנית. לתוכנית הופקו 100 פרקים.