פוקריני הקים רשת הברחה שארגנה מסמכים מזויפים, אשר אפשרו ליהודים נמלטים לברוח לשווייץ הנייטרלית. מספר שבועות טרם עליית ממשלת מוסוליני החדשה לשלטון הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, פוקריני יצר קשר עם מזייפי מסמכים, אשר נתנו לו כרטיסי זיהוי ריקים עם מידע כוזב לגבי זהות בעל הכרטיס עבור אלו שביקשו להימלט מאיטליה. היהודים הנמלטים הגיעו לאיטליה ברכבת של הצלב האדום ופוקריני יחד עם חברו הנאמן דון דנטה סאלה, כומר הקהילה של סן מרטינו ספינו וטרסיו אוליבלי, נתן את המסמכים הראשונים באופן אישי לחברו היהודי, ג'יאקומו לאמפרונטי, אשר עבד עימו בעיתון, ולמשפחתו. סאלה היה נוסע הלוך וחזור מכנסייתו וקהילתו ב-San Martino in Spino למודנה ומשם ל-Cernobbio, מקום בו היה מעביר את הפליטים לידי מבריחי הגבול, ומשם לשווייץ. סאלה הוכר גם הוא בשנת 1969 כחסיד אומות העולם.
פוקריני המציא להם שמות בעלי אופי ארי. תעודות הזהות המזויפות נשאו מספרים רבים וחותמת של עיריית קארפי. פוקריני דאג לכך שהפליטים ימצאו מקלט במוסדות קתוליים ובמנזרים. הוא נסע הלוך וחזור בין רוב ערי איטליה, על מנת לתמוך בפליטים וללוותם עד אשר הגיעו לחוף מבטחים.
מהעדויות עולה, שפוקריני הציל 105 יהודים. זו הייתה עבודה מורכבת שחייבה את פוקריני וסאלה למצוא פתרונות שונים לנסיבות המשתנות. רעייתו של פוקריני עודדה אותו ותמכה בו. הגברים והנשים שפגשו והכירו את פוקריני בתקופה ההיא זוכרים אותו כאדם רגוע וחייכן, אפילו כשאנשים חיכו לו בבית או בעבודה או במשרד הראשי של העיתון "העתיד של איטליה".
בסוף 1943, לאחר שאיטליה חתמה על שביתת נשק עם בעלות הברית, רצו הגרמנים שהעיתון שבו עבד יהיה תחת חסותם. פוקריני הסתכן בכך שמצא כל מיני תחבולות על מנת שהעיתון לא ייכנע לדרישות אלו. הוא "התלונן" לגרמנים שלא ניתן למצוא נייר דפוס, גם כאשר הגרמנים סיפקו לו מסמכים והרשאות, שאפשרו לו לחפש ולהחרים נייר דפוס בכל מקום אליו יפנה.
בעיר מודנה יצא לאור עיתון יומי, אשר מנהלו היה אחד הפעילים של רפובליקת סאלו. העיתון התמחה בהלשנות והאנשים ששמם הופיע בו היו בסכנת חיים של ממש. פוקריני עזר לקהילה היהודית לשחד את עורך העיתון על מנת שלא יפרסם שמות של יהודים ולא ילשין על אלה שנמצאים במחבוא. פוקריני לא נקט באמצעי הזהירות הנדרשים, והלך בעצמו לבקר את היהודים הנרדפים.
לאחר השואה, כתב לאמפרונטי ספר על פוקריני ומעשי ההצלה שלו, שנקרא "אחי אדוארדו" (Mio Fratello Odoardo). בספר כתב לאמפרונטי כי בערב אחד בתחנת הרכבת בעיר פרארה, חזה פוקריני ברכבת שהובילה יהודים למחנות השמדה, ופרץ בבכי בגלל אי יכולתו להצילם. בין היתר ניסה לנחם את הוריו של לאמפרונטי, אשר נספו לאחר מכן במחנות המוות. במקרה אחד הצליח גם להציל את הרופא היהודי, ד"ר דונטי, אחיו של לאמפרונטי. ד"ר דונטי ביים מחלה מדומה אשר הצריכה כביכול ניתוח והוא הועבר לבית החולים בקארפי. שם נותח, כמובן ללא צורך, ומבית החולים הצליח להימלט למילאנו ולאחר מכן לשווייץ. פוקריני ניסה גם לעזור ליהודים שהיו עצורים במחנה הריכוז בפוסולי, משם נשלחו לגרמניה.
נפילתו בשבי הנאצים.
הנאצים גילו את רשת ההברחה של פוקריני, וב-11 במרץ 1944, לאחר שהצליח להבריח את ד"ר דונטי, ארבו הנאצים לפוקריני בבית החולים בקארפי והצליחו לעצור אותו. הכומר דנטה סאלה נעצר גם הוא, ושוחרר לאחר מכן. פוקריני לא הורשה לראות את משפחתו שוב, ויומיים לאחר מעצרו בבולוניה הוא נלקח לכלא מונטה בסאן ג'ובאני שבבולוניה. שם הוא נכלא ללא משפט עד 5 ביולי. לאחר מכן, הועבר למחנה הריכוז פוסולי, נשלח למחנה הריכוז בולצאנו. שם הוא נכלא עד שהועבר ב-4 באוגוסט לאדמת גרמניה והגיע למחנה הריכוז פלוסנבירג בגרמניה, ב-7 בספטמבר 1944. לאחר מכן, הועבר לידי הנאצים למחנה הרסברוק, חלק מרשת המחנות של מחנה הריכוז פלוסנבורג.
פוקריני נספה במחנה זה ב-27 בדצמבר 1944, בערב חג המולד, עקב זיהום ברגלו שלא טופל.
משפחתו לא ידעה מה עלה בגורלו עד שנמסרה להם הודעה רשמית ב-4 ביוני 1945, לאחר תבוסת הנאצים והפשיסטים.
המילים האחרונות שלו תועדו בידי הנאצים והן היו:
גופתו של אדוארדו לא נמצאה מעולם, אך טבעת הנישואין שלו, שאותה הצליח לשמור מהנאצים, נותרה והוברחה בדרך נס מן הכלא בחזרה אל אשתו.
הכרה בפועלו.
פוקריני הצליח לשלוח 166 מכתבים למשפחתו במהלך שהותו במחנות הריכוז שפורסמו בספר: "Odoardo Focherini - Martire della Libertà: Il Camino di un Giusto" בשנת 1994.
במכתבים שאדוארדו הצליח לשלוח, הן בחשאי והן בגלוי אל אשתו, הוריו וחבריו, הוא מעיד על החודשים הקשים שעבר במחנות הריכוז. הוא השתמש במספר רב מאוד של תחבולות על מנת לשמור על קשר עם יקיריו, כתב מכתבי אהבה לאשתו ושקע במחשבות על ילדיו, אותם השאיר במצב קשה ולא בטוח.
לאדוארדו נולדו 7 ילדים, 15 נכדים ו-21 נינים.
המוטיבציה למחויבותו להצלת יהודים באה לידי ביטוי במשפט שמופיע בקיר הזיכרון במוזיאון ההיסטורי בקארפי (Memorial Museum and Monument for Racial and Political Deportees), ואשר נאמר על ידי פוקריני בפגישתו האחרונה עם גיסו, ברונו מרצ'סי:
הכרה כחסיד אומות העולם.
על הצלתם של יהודים בזמן השואה, הוכר פוקריני כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם בשנת 1969, יחד עם דון דנטה סאלה.
באלבום חסידי אומות העולם ביד ושם נרשם בשנת 1969 שהאב דנטה סאלה, כומר הקהילה בסן מרטינו שפינו ליד מירנדולה, המשיך את פעילותו יוצאת הדופן של פוקריני בסיוע ליהודים לעבור לשווייץ, גם לאחר שפוקריני נתפס.
הכרה כקדוש מעונה (מרטיר) והבירוך לקראת קדושה.
תהליך הקדשתו של פוקריני כקדוש נוצרי החלה בשנת 1996, כאשר הבישוף המחוזי של קארפי הכין מסמך רשמי לשם כך. האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר חתם בשנת 2012 על צו המעיד על מות הקדושים של פוקריני והוא הוקדש ב-15 ביוני 2013 בטקס ביום שבת במקום הולדתו, קארפי כמרטיר. בנדיקטוס השישה עשר אמר כי היה:
יותר מ-5,000 בני אדם נכחו בעת שהכנסייה הקתולית הכריזה עליו כמבורך בזכות מאמציו להצלת חיי אדם. הכנסייה הכירה בו כמרטיר.
בין הנוכחים היו בני משפחתו של פוקריני וכן משפחות היהודים שהציל ואסירים אחרים ממחנות השבויים הנאציים. את ההקדשה ניהל הקרדינל אנג'לו אמטו (Angelo Amato), האחראי על הקהילה לענייני הקדושים, בייצוגו של האפיפיור פרנציסקוס.
פוקריני מכונה גם "אוסקר שינדלר" האיטלקי, וגם חסיד אומות העולם הראשון, שמת למען הצלת יהודים במהלך השואה ואשר בורך גם על ידי הכנסייה.
הפוסטלטור הנוכחי לתהליך הקדשה זו הוא הכומר הפרנציסקני ג'ובאן ג'וזפה קליפנו.
פעולות הכרה נוספות.
מעשיו יוצאי הדופן של פוקריני הוזכרו לאורך השנים בדרכים רבות באיטליה.
בין העיטורים שהוענקו לפוקריני הייתה "מדליית הזהב" של איגוד הקהילות היהודיות של איטליה, במילאנו ב-1955, שניתנה לאשתו תוך ציון כי פוקריני פעל ללא לאות, במשך תקופה ארוכה, לסייע ליהודים ובמיוחד להציל את אלה שנרדפו".
ראנצו גטנייה, נשיא האיגוד אמר בהצהרה כי:
בשנת 2007, ממשלת איטליה העניקה לו את מדליית הזהב על הצטיינות אזרחית (medaglia d'oro al merito civile) על מסירותו ועל הקרבתו של פוקריני.
בנוסף, הועד היהודי אמריקאי (AJC) אמר על פוקריני כי:
בשנת 2012 זיהתה הרשות האזורית של אמיליה-רומניה (la Soprintendenza Regionale dell'Emilia-Romagna) את הערך ההיסטורי של ארכיון הזיכרון של אדוארדו פוקריני, קרן שנולדה, והלכה וגברה עם הזמן, הודות למשפחת פוקריני (ובמיוחד הבת הבכורה אולגה), שאוספת את מכתביו של פוקריני ואת התצלומים עם יהודים ניצולים ומגורשים לשעבר, מוסדות וגופים ציבוריים ופרטיים העוסקים בזיכרון, מקורות ביבליוגרפיים, הקלטות שמע, קטעי וידאו, תמונות וספרים.
ארבעה רחובות נקראים על שמו בעיריות של מחוז מודנה של קארפי (Carpi), מיראנודלה (Mirandola), סן פוסידיניו (San Possidonio) ופורמג'ין (Formigine). בית הספר היסודי ברומו (Val di Non, TN) ובית ספר תיכון בקארפי.
קובץ TIFF
יחסי בוצוואנה-קוריאה הצפונית
המדרשה למנהיגות ציונית תבור
המדרשה למנהיגות ציונית תבור היא מדרשה הממוקמת בנוף הגליל ובקיבוץ רמת השופט אשר הוקמה בשנת 2010.
המדרשה מפעילה מספר מיזמים, ביניהם המכינה הקדם־צבאית "תבור", תוכנית קשת - תוכנית מנהיגות ייחודית לנוער, תוכנית חץ - המשלבת כושר קרבי והכנה לצה"ל עם תכנים עיוניים נוספים, מגוון תוכניות המשך לחיילים משוחררים ("המיניבוס" ו-"כביש 90") ומכון תבור המקיים פעילויות חינוך לאנשי צבא והוראה.
המכינה הקדם-צבאית תבור.
נכון לשנת 2018, יצאו מבית המכינה למעלה מ-300 בוגרים, מתוכם, קרוב ל-40% בחרו לצאת אל תפקידי קצונה.
בשנת 2019 נפתח במכינה גם מסלול של שנת שירות, ״שנת שירות תבור״.
תפקידם של חברי שנת השירות הוא בעיקר ההתנדבות עם האוכלוסייה המתקשה בנוף הגליל ולהדריך את תוכנית קשת.
פועלה של המכינה.
במהלך שנת המכינה, חניכי המכינה (אשר דוחים את שירותם הצבאי בשנה) מתמקדים בלימודי נושאים כגון ציונות, חברה ישראלית, מנהיגות, יהדות, מדינאות, תקשורת, מזרחנות, פילוסופיה כללית ופסיכולוגיה חברתית. במקביל, מדגישה המכינה את חשיבות הקניית הערכים החינוכיים לחניכיה, ביניהם, טיפוח זהות יהודית-הומניסטית וציונית או טיפוח סקרנות לימודית וביקורתיות.
בנוסף על אלו, מתקיימות במכינה סדרות מיוחדות במהלך השנה. מלבד הלימודים, חניכי המכינה מתנדבים באזור העיר נוף הגליל ועוברים סדנאות הכנה פיזית ומנטלית לקראת השירות הצבאי. ערכי המכינה המוכרזים הם ציונות, מצוינות ורעות.