בסך הכול יש בפארק קרוב ל-890 מינים של צמחים וסקולריים ו-250 מינים של צמחים לא וסקולריים ופטריות. הפארק הוא גם משכן לקרוב ל-300 מינים של דגים, דו-חיים, זוחלים ויונקים.
צמחייה.
הצמחייה בפארק מושפעת בעיקר מהגובה. ההפרש בגובה הוא קצת פחות מ-4,000 מטרים בין הפסגה הגבוהה ביותר לקרקעית העמקים. משום כך האקלים משתנה מאוד כתלות במיקום, והוא משפיע ישירות על שפע וסוגי הצמחייה ובעלי החיים. שפע המשקעים הגדול יותר במערב הפארק בהשוואה למזרחו משפיע גם הוא על אופי המינים החיים באזורים אלו. גם לתופעות טבעיות כדוגמת שריפות, מפולות ומפולות בוץ געשיות יש השפעה מקומית על הצמחייה.
בגובה שבין 500 ל-800 מטרים הצמחייה נשלטת על ידי צוגה מערבית ("Tsuga heterophylla"), אשוח דאגלס וארז אדום מערבי ("Thuja plicata"). מגובה של כ-800 מטרים ועד לגובה שבין 1,200 ל-1,800 מטרים היער הופך צפוף פחות והעצים הבולטים בו הם אשוח חינני ("Abies amabilis"), ברוש נוקטה ("Cupressus nootkatensis"), אורן לבן מערבי ("Pinus monticola") ואשוח אציל ("Abies procera"). חלק מהעצים בשטחים המיוערים הם בני 100 שנים בלבד, בייחוד במקומות שבהם הקרחונים נסוגו. עצים בשטחים מיוערים אחרים, הידועים כיערות ראשוניים הם לפעמים בני למעלה מ-1,000 שנים.
גבוה יותר מתחיל האזור התת-אלפיני המכוסה בחלק גדול מהשנה על ידי שלג ובו הצמחייה נדירה. בין הצמחים באזור זה אשוח תת-אלפיני, צוגה הררית ("Tsuga mertensiana"), אורן לבן-קליפה ("Pinus albicaulis") ואשוחית אנגלמן. בין הצמחים הפורחים באזור זה "Erythronium grandiflorum" (באנגלית Yellow avalanche lily), "Bistorta bistortoides" (באנגלית American bistort), "Anemone occidentalis" (באנגלית Western pasqueflower), "Caltha leptosepala" (באנגלית White Marsh Marigold), "Dodecatheon jeffreyi " (באנגלית Jeffrey's shooting star), "Gentiana calycosa" (באנגלית Rainier pleated gentian), מין הקסטייחה "Castilleja miniata" (באנגלית Giant red Indian paintbrush, "Erythranthe lewisii" (באנגלית Lewis' monkeyflower), "Valeriana sitchensis" (באנגלית Sitka valerian) ומין הפעמונית "Campanula rotundifolia" (באנגלית Harebell).
האזור האחרון, האזור האלפיני שרובו שטחים סלעיים, מתחיל מקו העצים ועד לפסגות. שלג וקרח יכולים לשהות על הקרקע במשך כל השנה ומונעים אפשרות לגידול צמחייה. עם זאת, למשך תקופות קצרות יש קרקעות נקיות משלג ובהם הצמחים מתפתחים במהירות. באזור זה גדלים "Eriogonum pyrolifolium" (באנגלית alpine buckwheat), "Silene acaulis" (באנגלית moss campion), "Draba aureola" (באנגלית Mt. Lassen draba), "Lupinus lyallii" (באנגלית Dwarf mountain lupine) ו-"Erigeron aureus (באנגלית Alpine yellow fleabane).
בעלי חיים.
הפארק הוא משכן לשמונה מינים של דגים, אחד-עשר מינים של דו-חיים, חמישה מינים של זוחלים, 229 מינים של עופות ו-56 מינים של יונקים.
היסטוריה אנושית.
פלאו-אינדיאנים וילידים אמריקניים.
בין לפני 15,000 ל-10,000 שנים, כשההר היה מכוסה כולו בקרח כל השנה, חיו התושבים הראשונים של יבשת אמריקה במישורים ובעמקים הצופים עליו. בין לפני 9,000 שנים ללפני 8,500 שנים האקלים התחמם ומדרונות ההר עד כמחצית גובהו הפכו חופשיים משלג עד ונוצרו תנאים שאפשרו התפתחות של חבורות צומח ובעלי חיים בדומה לתנאים באזור התת-אלפיני של הפארק בימינו. המחקר הארכאולוגי גילה 75 אתרים פרהיסטוריים בשטח הפארק (בעיקר מחסות סלע), ובהם ראשי חניתות ששימשו לציד. מהמחקר הארכאולוגי ידוע שכבר לפני כ-4,000 שנים נהגו ציידים-לקטים לצוד וללקט צמחים ופירות באזורים בפארק מאמצע המדרון של הר ריינייר ועד חלקו העליון. לא ידוע מתי החל מנהג זה, אבל משערים כי הוא התרחש בד בבד עם התפתחות בתי הגידול על ההר לפני 8,500 שנים.
ציידים-לקטים אלו הם אבותיהם של שבטי אינדיאנים בהם פגשו חוקרי הארצות האירופאים הראשונים. באזור סביב מה שהוא כיום הפארק הלאומי הר ריינייר השתמשו שבטי הניסקוואלי (Nisqually), פיואולאפ (Puyallup), סקווקסין איילנד (Squaxin Island), מקלשוט (Muckleshoot), יקאמה (Yakama) וטיידנאפום (Taidnapam, בני שבט קאוליץ עילי). בני שבטים אלו נהגו לעלות להר בקיץ לקטוף פירות יער, ללקט צמחים, לצוד ולערוך מסעי חזון. במהלך החורף הם נהגו להתגורר קרוב לחופי האוקיינוס שבהם האקלים היה יותר נוח. הנשים אספו פירות יער, והגברים צדו איילים, דובים, צפיר הקורדילירים, יונקים קטנים או עופות. האינדיאנים נהגו ליזום שריפות ששמרו על המשך קיומם של כרי העשב על חשבון היערות. הצמחים שגדלו בעקבות השריפות הגדילו את כמות פירות היער בשנים אחר-כך ומשכו אליהם חיות ציד. גם כיום, יש לשבטים אלו קשר עמוק להר.
הרי הגעש של אזור הקסקייד הם מקור לאגדות רבות בין האינדיאנים. אגדות אלו שקיבלו השראתן מההתפרצויות הגעשיות מספרות על הרוח הגדולה על מנת להסביר תופעה זו. האינדיאנים דוברי משפחת שפות הסאליש קראו לרוח של הר ריינייר "טקהומה" (Takhoma) שפירושו "המקום בו נולדים המים". מקומות רבים ברחבי הפארק נושאים שמות אינדיאניים. נהרות בפארק קרואים על שמות השבטים ניסקוואלי, קאוליץ, יקאמה ופיואולאפ. פירוש שם הנהר מואיץ' הוא "אייל".
מגפת אבעבועות שחורות שהובאה על ידי האירופאים התפשטה במהירות בקרב הילידים כבר בתחילת המאה ה-19. כמה אוכלוסיות באזור, כדוגמת בני שבט הפיואולאפ סבלו מאוד מהמחלה עוד בטרם נתגלה האזור על ידי האירופאים.
האירופאים.
הר הגעש התגלה לראשונה על ידי האירופאים במסע חקר בשנת 1792 בראשות ג'ורג' ונקובר. ונקובר פיקד על הספינה אה"מ דיסקברי בשליחות מטעם הצי המלכותי הבריטי למפות את החוף המערבי של אמריקה הצפונית. אנשי הצוות ראו את ההר שעה שסקרו את מפרץ פיוג'יט וג'ורג' ונקובר קרא לו "הר ריינייר" על שם תת-אדמירל פיטר ריינייר (Peter Rainier), חברו האישי של ונקובר מהצי המלכותי.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 נחתמו כמה הסכמים בין המתיישבים והאינדיאנים באזור. הם הועברו לשמורות שונות, אבל נשמרה להם הזכות לצוד, בייחוד באזור הפארק הנוכחי, מה שגרם לעימותים כשהאזור הוכרז פארק לאומי. ב-17 באוגוסט 1870 הצליחו האזרד סטיוונס (Hazard Stevens) ופ.ב. ואן טראמפ (Philemon Beecher Van Trump) להעפיל בפעם הראשונה לפסגת הר ריינייר.
כלכלת האזור התבססה על כריתת עצים ועיבודם החל מאמצע המאה ה-19. פעילות הכריתה הייתה קטנה שכן יכולת שינוע העצים הייתה מוגבלת בשל הטופוגרפיה ההררית, וכן משום שהדרישה לעצים באזור הייתה נמוכה. רק בשלהי המאה ה-19 גברה הפעילות לאחר שחברת הרכבות נורתרן פסיפיק (Northern Pacific Railway company) סללה מסילה לאזור. באותה תקופה החלו ניצנים של תנועת שימור היערות כחלק מתנועות השימור שהחלו לקום ברחבי ארצות הברית. ב-1888 טיפס ג'ון מיור על ההר במסגרת חבורה בת עשרה גברים שכללה את פ.ב. ואן טראמפ (אחד משני המעפילים הראשונים), ההעפלה החמישית המתועדת לפסגה. אזור הפארק הוכרז שמורת היער פסיפיק (Pacific Forest Reserve) ב-1893. שמו שונה לשמורת היער הר ריינייר (Mount Rainier Forest Reserve) ב-1897.
הפארק הלאומי.
מהקמה ועד מלחמת העולם השנייה.
ב-1893 התאגדו גורמים שונים: ג'ון מיור שהפעיל את מועדון סיירה שהקים וארגונים נוספים כדוגמת הנשיונל ג'יאוגרפיק, מדענים, מטפסי הרים, עסקים מקומיים וחברות הרכבות הגדולות, כל אחד מסיבותיו, למאמץ שתדלנות להכריז על פארק לאומי סביב הר ריינייר. הם הדגישו את הפוטנציאל לתיירות עבור הערים הקרובות סיאטל וטקומה, את חוסר התועלות מהאזור למטרות כלכליות אחרות כדוגמת חקלאות, מרעה או כרייה ואת הצורך לשמר את הנוף הקרחוני למחקר נוסף. המאמץ נמשך מעל לחמש שנים וכלל שישה ניסיונות שונים להעביר את החוק בקונגרס. רק לאחר שאנשי הקונגרס השתכנעו שאין באזור המיועד תועלת כלכלית, ולאחר שהובטח להם שהפארק לא יהווה מעמסה כספית על התקציב הפדרלי, עבר חוק הקמת הפארק הלאומי בקונגרס ב-1899 ונשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי חתם עליו ב-2 במרץ אותה שנה. הפארק הלאומי הר ריינייר הוכרז כפארק הלאומי החמישי של ארצות הברית.
מספר המבקרים בפארק הלאומי גדל במהירות. ב-1906 הגיעו לפארק 1,786 מבקרים ותשע שנים אחר-כך כבר הגיעו 34,814 מבקרים. גידול זה נבע מסלילת כבישים שאפשרו לתושבי הערים הגדולות הסמוכות לבקר בפארק באמצעות מכוניות. הפארק היה גם הפארק הלאומי הראשון שאפשר גישה באמצעות מכוניות. תיירים הגיעו גם באמצעות קווי רכבת. בתי מלון נבנו בפארק לאכסן מבקרים, ונחתמו הסכמים עם חברות פרטיות לניהולם. כך למשל ב-1917 נפתח פונדק הפארק הלאומי (National Park Inn) בקיבולת של 60 אורחים. במקביל לגידול במספר התיירים גדל גם העניין הכלכלי במשאבים הטבעיים. במשך 15 השנים הראשונות של הפארק ובהיעדר רגולציות קמו בשטח הפארק מפעלי מכרות, פיתוח משאבי מים וכריתת עצים, אבל רובם נכשלו כלכלית.
הקמת שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית ב-1916 גרמה לשינויים משמעותיים בפארק. כוח אדם מקצועי נטל על עצמו את ניהול הפארק. הוקמו מלונות נוספים וסלילת הכבישים הגיעה לשיאה. כל הכבישים בפארק נסללו עד 1930. הפיתוח הנרחב עורר ויכוח בשאלת מידת הפיתוח של אזורים מסוימים מול השארתם במצבם הבראשיתי.