רדמס מובא לביצוע גזר הדין ומוכנס לקבר הפתוח. לאחר שנסתם עליו הגולל, הוא מגלה בקבר את אאידה אהובתו שבאה למות יחד אתו, (רדמס:" Morir! Si pura e bella", המוות! כה טהור ויפה). למעלה במקדש, אמנריס מבכה את מות אהובה. רדמס ואאידה מתים חבוקים.
גרסאות קולנועיות ואחרות.
האופרה צולמה כמה פעמים בגרסה קולנועית, למשל ב־1958 עם לואיס מקסוול וסופיה לורן, כאשר שפתי השחקנים סונכרנו לפסקול של זמרי אופרה. סיפור האופרה, ללא המוזיקה של ורדי, זכה בשנת 1998 לגרסת מחזמר עם מוזיקה של אלטון ג'ון וטים רייס.
באצטדיוני כדורגל באירופה, נוהגים האוהדים לשיר את מרש הניצחון מהאופרה.
אאידה בישראל.
האופרה הוצגה לראשונה בארץ ישראל המנדטורית באופרה הארצישראלית, את הליברית תרגם לעברית אברהם שלונסקי. באופרה הארצישראלית העממית הופיעה יוספה שוקן בתפקיד הראשי. האופרה בוצעה לראשונה בישראל בשנת 1972, כשאת התפקיד הראשי שרה נתניה דברת והמנצח היה לסלו רוט.
אאידה הוצגה בשנת 1993 בהפקה מיוחדת בתיאטרון קיסריה. בינואר 2008 הועלתה על הבמה הפקה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה. בשנת 2009, במסגרת חגיגות המאה לתל אביב, הגיע לישראל ממילאנו האנסמבל של תיאטרון לה סקאלה לבצע שש הצגות של האופרה. ב-2011 הוצגה האופרה "אאידה" למרגלות המצדה, בניצוחו של דניאל אורן.
מסגד אלחראם
ששת
"ששת" היה הרכב רוק מתקדם ישראלי, אשר פעל במשך תקופה קצרה ב-1977. עם חבריו נמנו, בין השאר, שם-טוב לוי ויהודית רביץ, אז בתחילת דרכה.
"ששת" היה גם שם אלבומו היחיד של ההרכב, אשר למרות כישלונו המסחרי עם צאתו, זכה עם השנים להכרה ולהערכה על איכותו ומקוריותו. משירי האלבום היותר ידועים, נמנים: "סמבה ברגל שמאל" ו"בלילות הסתיו".
ההרכב.
הרכב "ששת" הוקם בתל אביב, בתחילת 1977, על ידי שם-טוב לוי. לוי כבר היה אז מוזיקאי בעל שם, אך פרט לשמוליק ארוך, נגן בס מנוסה אף הוא, היו שאר חברי ההרכב צעירים בני 20–21, משוחררים טריים מלהקות צבאיות. ההרכב במלואו כלל את יהודית רביץ (שירה וגיטרות), שם-טוב לוי (שירה, חליל צד וחליליות), עדי רנרט (קלידים), שמוליק בודגוב (גיטרה), שמוליק ארוך (בס), ואיקי לוי (תופים).
מיד עם הקמתו השתתף ההרכב בהקלטת הפסקול לסרטו של ג'אד נאמן, "מסע אלונקות" (באותו שם: מסע אלונקות), אשר הולחן ועובד כולו על ידי שם-טוב לוי והיווה למעשה את הקלטת הבכורה שלהם. באלבום הפסקול שולבו גם קטעים בעיבוד יתר חברי ההרכב, אליהם הצטרפו בין השאר מתי כספי בכלי הקשה וגידי גוב כסולן שיר הנושא.
לאחר שישה חודשי עבודה גיבשו חברי "ששת" תוכנית מופע, אך ניתקלו בקושי שיווקי עקב טענת האמרגנים כי החומר המוזיקלי אינו מסחרי, בהכירם את קהל המאזינים באותה תקופה אשר לא היה פתוח לחידושים. היחיד שעמד לרשותם ונתן בהם אמון היה שאול גרוסברג, מפיק ההופעות במועדון הרוק האלטרנטיבי בבית ליסין, אשר איפשר להם להופיע במקום.
הרכב "ששת" הופיע פעמים ספורות בלבד לפני שהתפרק עוד באותה שנה וחבריו פנו איש לדרכו המוזיקלית העצמאית.
האלבום.
רק לאחר פיזורם קיבלו חברי "ששת" הצעה מחברת תקליטי "סי-בי-אס" להפיק אלבום המתעד את פעילותם. התקליט, הנושא את שם ההרכב, הוקלט בתקציב נמוך בשלושה ימי הקלטה חיה באולפן בלבד.
ייחודו של האלבום טמון בשילוב יוצא דופן בין סגנונות מוזיקליים מגוונים. הוא אינו תקליט רוק "כסאחיסטי", אך חידושו בשילוב מוזיקה בלקנית ומזרחית וניחוח ישראלי עממי, במוטיבים קלאסיים של רוק מתקדם, ג'אז וסמבה - תערובת בלתי אפשרית לכאורה שמוזגה יחדיו באופן קולח, זורם ובלתי מאולץ. דוגמאות לכך הן למשל הקטע "דבקה" המתחיל ברוח הריקוד המזרחי הידוע אך מסתיים כקטע רוק מובהק, או בקטע "ענבלים" הפותח את האלבום, אשר נעימתו בעלת גוון מלודי וקצבי ישראלי-מזרחי, אולם היא עטופה בעיבוד ג'אז רוק. תערובת זו נותנת את הטון בכל קטעי האלבום.
ארבעה מקטעי האלבום הם קטעים אינסטרומנטליים, ובחמישה הנותרים הסולנים הם רביץ ולוי. ברוח התקופה, שלושה מקטעי האלבום הולחנו לשירי משוררים: "ענבלים" למילותיו של נתן אלתרמן, "לו באת" למילים של יונתן רטוש ו"בלילות הסתיו", מהמושמעים בשירי האלבום, למילים של דוד פוגל. השיר "דבקה" מבוסס על "שיר לאדמה" (עודד אבישר/דוד זהבי) אשר לא הוקלט מעולם.
טכנאי ההקלטה באלבום היו לואי להב וטומי פרידמן, דמויות מפתח בתעשיית המוזיקה, ועיצוב העטיפה נעשה בידי דוד טרטקובר, לימים חתן פרס ישראל.
למרות ייחודו ואיכותו, לא נחל האלבום הצלחה מסחרית בזמן הוצאתו. עם השנים זכה להכרה ולהערכה, שירים ממנו הפכו לקלאסיקה וזכו להשמעות תכופות ברדיו, ומוזיקאים רבים מציינים אותו כאחד מאלבומי המופת שהופקו בארץ. בשנת 1993 יצא האלבום במהדורת תקליטור, ובשנת 2007 יצאה מהדורה מחודשת הכוללת גם את פסקול "מסע אלונקות".
השיר המצליח באלבום, "בלילות הסתיו", זכה לביצוע נוסף, מצליח אף הוא, של שם-טוב לוי עם שלמה גרוניך באלבומם "אלבום משפחתי" בשנת 1983.
זלמה קורץ
זלמה קורץ (בגרמנית: Selma Kurz; 15 באוקטובר 1874 - 10 במאי 1933), זמרת קלאסית יהודייה-אוסטרית.
ראשית ימיה.
זלמה קורץ נולדה בביאלה האוסטרית. באותה עת בייליץ וביאלה היו ערים צמודות זו לזו, בדומה לבודה ופשט בהונגריה. כיום זו עיר אחת הידועה בשם ביילסקו-ביאלה, במחוז הפולני של שלזיה, 56 ק"מ מקטוביץ. כשזלמה קורץ נולדה, היו אלה ערים אוסטריות, שנותרו במובלעת הקטנה של שלזיה שנשארה בידי אוסטריה אחרי שעיקר המחוז סופח לפרוסיה אחרי מלחמת הירושה האוסטרית במאה ה-18. הפרימה דונה לעתיד נולדה למעשה בביאלה, הענייה בשתי הערים, למשפחה יהודית צנועה מאוד, אחת מאחד-עשר ילדים. עם זאת, היא גדלה בצד המצליח קצת יותר של עיירת בייליץ.
עוד בנעוריה נשלחה למנזר, בתקווה ששם תלמד להיות תופרת, אבל הנזירות לא איחרו לגלות את יפי קולה והיא שרה לעיתים קרובות גם בבית הכנסת המקומי. נסיבות אלה הניעו תושבים מקומיים לגייס תרומות שיאפשרו לה לנסוע לווינה ולהיבחן אצל פרופסור גנזבאכר, מורה נודע לפיתוח קול. גנזבאכר לא לימד נשים, אבל הוא כתב אי-אילו מכתבי המלצה רבי ערך. זלמה הגיעה איפוא לטירת טוטיס המרשימה, מעונו הווינאי של פטרון האמנויות הנודע, הרוזן אסטרהאזי, שהסכים לשלם תמורת שיעוריה אצל מורה אחר מן החשובים לפיתוח קול, יוהנס רס.
כשכבר התגבשה הקריירה שלה, התייעצה קורץ עם מורי שירה בעלי שם עולמי, כמו יאן דה רשקה בניס ומתילדה מרקזי בפריז, כמו גם הסופרן פליציה קאשובסקה, בעלת שם בווינה; אבל תמיד ראתה את עצמה, מעל לכל, כתלמידה של רס.
קריירה.
הופעות ראשונות.
לראשונה הופיעה קורץ בווינה בקונצרט סטודנטים של תלמידי רס ב-22 במרץ 1895. היא קיבלה ביקורות טובות והצעות הגיעו אליה מבתי אופרה רבים, בייחוד בערי השדה של גרמניה, שחיפשו תמיד כישרונות חדשים. הופעת הבכורה שלה הייתה בתפקיד הראשי באופרה "מיניון" של אמברואז תומא, בתיאטרון העירוני של המבורג, ב-12 במאי 1895. היא המשיכה להופיע שם ובפרנקפורט במשך ארבע העונות הבאות, בתפקידים שונים ומגוונים, ביניהם אדוקסי ב"יהודיה" של ז'אק הלוי, אליזבת ב"טנהאוזר" של וגנר ואפילו "כרמן".
וינה.
גוסטב מאהלר, המנהל המוזיקלי של אופרת החצר הקיסרית והמלכותית של וינה, שמע את קורץ בפרנקפורט בשלהי 1898 וביקש ממנה להיבחן אצלו בבירת ההבסבורגים. ללא שהייה הציע לה חוזה חותם-גורל והיא הופיעה לראשונה בתיאטרון, שיהיה לביתה האמנותי והרוחני, שוב כמיניון, ב-3 בספטמבר 1899.
הצלחתה בווינה הייתה מהירה ומוחלטת, ונמשכה עד תום הקריירה המוזיקלית שלה, כעבור שלושים שנה. מאהלר עצמו, לאחר ששמע את הטריל המושלם שלה ואת הצלילים הגבוהים, הנקיים להפליא שהפיקה באריה של ליאונורה במערכה הרביעית של "איל טרובאטורה", הציע לה ללמוד את הרפרטואר לסופרן קולורטורה גבוה, התפקידים שיעשו אותה לפרימה דונה אסולוטה של אופרת החצר הווינאית.
מנהל אופרת החצר הכניס אותה בזהירות לרפרטואר הזה כשנתן לה לשיר את רוזינה ב"ספר מסביליה", את שני הנערים ב"הוגנוטים" וב"נשף המסיכות", את יוליה ואת מרתה; אבל עד מהרה התקדמה לאלווירה ב"ארנאני", לאקמה, קונסטנצה, ג'ילדה, ויולטה (בלה טרוויאטה) ואחרונה אחרונה חביבה, "לוצ'יה די למרמור".
שירתה האגדית של קורץ בהצגה המחודשת של "נשף המסיכות" בניצוח מהלר, בשנת 1903, כמו גם התפקיד שבו, אולי, התפרסמה יותר מכל, עשתורת ב"מלכת שבא" של קרל גולדמארק, שבו ריתקה את קהל המאזינים בזמרת ווקאליזה
של "שירת הסירנה", חתמו אחת ולתמיד את הפופולריות העצומה שזכתה לה בציבור הווינאי. הם הביאו גם להעלאתה למעמד של Kaiserliche und Königliche Kammersängerin ("זמרת חצר קיסרית ומלכותית") בגיל 29. מאז ואילך התייצבה לעיתים קרובות לשירות הוד מלכותו הקיסר פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה, מעריץ מושבע של אמנות השירה.
במופעי פסטיבל מוצרט לחגיגות יום הולדתו ה-150, שנמשכו שנה תמימה, שרה קורץ את פיורדיליג'י ב"כך עושות כולן" בשנת 1905 ואת קונסטנצה בחטיפה מן ההרמון כעבור שנה. עדיין ב-1906, בקונצרט גאלה של אנריקו קארוזו רב התהילה, שרה את ג'ילדה בריגולטו, עם טיטה רופו בתפקיד הליצן. הייתה זו הופעתו היחידה של רופו בווינה.
על אף הצלחותיה המרשימות בתפקידי קולורטורה, לא זנחה קורץ את הרפרטואר הלירי שלה. אדרבא, מתוך 992 הופעותיה באופרת החצר של וינה (בהמשך האופרה של וינה), יותר מ-100 הוקדשו למימי ב"לה בוהם" של פוצ'יני. כמו כן גילמה את "מאדאם באטרפליי" שלו, לראשונה בווינה, ואת צאפי ב"ברון הצוענים" של פראנץ להאר ב-1910.