אחרי שקיבלה אוקראינה עצמאות מברית המועצות באוגוסט 1991, כוננו יחסים דיפלומטיים בין אוקראינה והממלכה המאוחדת ב-10 בינואר 1992.
עד שנת 2005, נשיאי אוקראינה ביקרו פעמיים בבריטניה; בפברואר 1993 ובדצמבר 1995. ראש ממשלת בריטניה ביקר באוקראינה באפריל 1996. היחסים בין המדינות השתפרו במהלך 2008-2009. ובאותה שנה, נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו ביקר בבריטניה שלוש פעמים; במאי ובאוקטובר 2008 ובינואר 2009.
היחסים בין בריטניה ואוקראינה כיום קרובים מאוד, ומתקיימים ביקורים קבועים בין המדינות, ודיאלוג פוליטי נרחב במגוון סוגיות בינלאומיות.
מאז תחילת המהפכה האוקראינית פרו-רוסית, תמכה בריטניה באופן פעיל באוקראינה, ואף גינתה בפומבי את הפעולות הרוסיות. בריטניה תומכת בצירוף אוקראינה לאיחוד האירופי ולנאט"ו.
מאז תחילת 2014 התקיימו המפגשים הבאים: פגישה בין ראש ממשלת אוקראינה, ארסני יאצניוק ושר החוץ הבריטי ויליאם הייג במהלך ביקורו באוקראינה (3 במרץ), ראש ממשלת אוקראינה יאצניוק נפגש עם ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון בשולי פסגת האיחוד האירופי בבריסל (6 במרץ); פגישה בין נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו עם ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון במהלך הטקסים לציון 70 שנים לפלישה לנורמנדי, כמו גם מספר פגישות בין שרי החוץ של שתי המדינות.
יחסים תרבותיים וכלכליים.
בריטניה היא שותפת הסחר העיקרית של אוקראינה, והמשקיעה החמישית הגדולה ביותר באוקראינה.
מפקד האוכלוסין בבריטניה 2001 נרשמו 11,913 אנשים שנולדו באוקראינה כתושבי בריטניה.
יחסים דיפלומטיים.
אוקראינה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, וקונסוליה כללית באדינבורו. מאידך, בריטניה מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב בלבד.
אקרילי
יחסי אוסטריה–אוקראינה
יחסי אוסטריה–אוקראינה הם יחסי החוץ בין אוסטריה לבין אוקראינה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1992.
היסטוריה.
מבחינה היסטורית, חלק גדול של מערב אוקראינה (גליציה, קרפטיה וצפון בוקובינה) היו חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ונמצאים כיום בשטחי מחוז לבוב, מחוז איוואנו-פרנקיבסק, מחוז טרנופול, מחוז צ'רנוביץ וזקרפטיה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה אוקראינה נכבשה על ידי מעצמות המרכז, ובתוכם גם כוחות אוסטריים, אשר הדפו את הבולשביקים מחוץ למדינה.
הסכם ברסט-ליטובסק בשנת 1918 היה ההסכם הבינלאומי העיקרי הראשון שבו הופיעה אוסטריה כאומה.
באוקטובר 1998, נשיא אוקראינה ליאוניד קוצ'מה ביקר באופן רשמי באוסטריה, ובמאי 2000, נשיא אוסטריה תומאס קלסטיל ביקר באוקראינה.
יחסי אוקראינה–סין
יחסי אוקראינה–סין הם יחסי החוץ בין אוקראינה לבין סין. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1992.
שיתוף פעולה כלכלי.
יחסי הסחר בין המדינות התגברו מאז 2008, וחברות סיניות מעוניינות להשקיע בבניית כביש טבעת סביב קייב, בבניין מספר גשרים על פני הדנייפר. סין מתכוונת לספק הלוואה של 25 מיליון יואן (כ-3.7 מיליון דולר) לאוקראינה. במהלך מגפת השפעת באוקראינה בשנת 2009, ממשלת סין העניקה סיוע לאוקראינה בשווי כולל של 3.5 מיליון יואן ($500,000) וסיפקה התקני אבחון, מסכות, משקפיים, כפפות, ואמצעים אחרים של הגנה לאוקראינה.
אוקראינה החליפה את ארצות הברית, כיצואנית הגדולה ביותר של תירס לסין.
הנסיכות הריבונית של ארצות השפלה
הנסיכות הריבונית של ארצות השפלה (בהולנדית: Soeverein Vorstendom der Verenigde Nederlanden) היה שמה של הולנד בין 1813–1815, אשר הפכה לאחר מכן ל.
היסטוריה.
הנסיך וילם חוזר להולנד.
לאחר שארצות השפלה שוחררו ב-1813 מכיבוש צרפת על ידי הצבא הרוסי והפרוסי, עגן וילם פרדריק, בנו של הסטאדהאודר האחרון, וילם החמישי, נסיך אורנז', בעיירת הנמל סכוונינגן, והמשיך משם להאג, שם הוא קיבל ב-2 בדצמבר את התואר "נסיך סוברני של ארצות השפלה" (Soeverein Vorst der Nederlanden).
החוקה הראשונה של ארצות השפלה המאוחדות נכתבה ב-1814 בהנהגתו של ראש הממשלה חייסברט קארל ון הוחנדורפ, ואומצה על ידי קבוצה חופשית של נכבדים. וילם קיבל את הפיקוד העליון על הצבא והצי, את הרשות למנות ולפטר קצינים, ואת הסמכות העליונה על הכלכלה ועל המושבות שמעבר לים, כמו גם על יחסי חוץ ומינוי שגרירים. חברי הסטאטן-חנראל (מועצת המחוזות, הגוף שהפך בסופו של דבר לפרלמנט ההולנדי) היו אמורים להיבחר על ידי הממשלות המקומיות בכל מחוז, אבל החקיקה במחוזות הייתה חייבת לקבל את אישורו של הנסיך החדש. החוקה הבטיחה חופש דת אוניברסלי.
הקמת הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה.
בעת קונגרס וינה ב-1815 היה ברור פחות או יותר שצרפת תצטרך לוותר על ארצות השפלה הדרומיות, שאותן כבשה בזמן המהפכה. חלוקה זו לא עברה ללא זעזועים, כיוון שווילם ניסה לסחוט לעצמו עוד ועוד הישגים. מאז שהנדריק ון דר נוט הציע ב-1789 לאחד בין ארצות השפלה הדרומיות לבין הולנד (ראו המדינות הבלגיות המאוחדות), הרעיון לא יצא מראשו של הנסיך הצעיר. תבוסתו של נפוליון סיפקה לו הזדמנות פז לנסות ולהגשים את שאיפתו.
על הפרק עמדו שלושה תרחישים שונים:
שני התרחישים הראשונים הופיעו ב"מזכר בעניין הולנד" שיצא לאחר קרב לייפציג (16 - 18 באוקטובר 1813), והשלישי הוצע ב-9 בנובמבר על ידי וילם עצמו. בסופו של דבר, זהו התרחיש שנבחר ומומש באופן חלקי, אף כי התרחיש השני עתיד לשוב ולעלות בדמות "תוכנית טליראן לחלוקת בלגיה" ב-1830, בעקבות המהפכה הבלגית. התרחיש הראשון ירד מעל הפרק בעיקר משום שאוסטריה פשוט לא רצתה עוד בארצות השפלה הדרומיות, אף על פי שזה היה רצונם של נציגי ארצות השפלה בקונגרס. הצעת הפשרה לפיה תקום מדינה בלגית עצמאית בשלטון נסיך אוסטרי התקבלה בקרירות על ידי המעצמות, שחששו שמדינה כזו תהיה חלשה מכדי להוות משקל נגד לצרפת.
בסופו של דבר, לאחר התחבטויות רבות, בחרו ארבע המעצמות את האפשרות השלישית, אך בגרסה מקוצצת מעט. בעוד שהעברת השטח שבין הגדה המזרחית של המז לבין הריין לשלטונו של וילם נשארה שנויה במחלוקת, הוסכם (ב-11 בפברואר 1814) כי הוא יקבל לרשותו את הגדה השמאלית.
השטח שהוסכם עליו לבסוף כלל את האזורים הבאים:
דוכסות לוקסמבורג לא הפכה לחלק מהממלכה, כפי שדרש וילם, משום שהייתה חברה בקונפדרציה הגרמנית. על כל פנים, וילם דרש שהיא תעבור להיות תחת שלטונו, כדי לחזק ולהגדיל את החיץ בין צרפת לשכנותיה, ומשום שהיסטורית לוקסמבורג הייתה חלק מארצות השפלה הבורגונדיות ושבעה-עשר המחוזות. גם לוקסמבורג נותרה אחד מסלעי המחלוקת בדיונים; בסופו של דבר היא נותרה חברה בקונפדרציה הגרמנית, אך נקבע כי וילם ישלוט בה כדוכס גדול באוניה פרסונלית.
בינתיים, ב-1 במרץ 1815, בעיצומו של קונגרס וינה, נמלט נפוליון מהאי אלבה והקים שוב צבא גדול כנגד המעצמות, בניסיון לשוב לשלטון ("מאה הימים"). הוא הובס בקרב ווטרלו בידי הבריטים והפרוסים, בסיועם של כוחות צבא מארצות השפלה בפיקודו של נסיך אורנז'.
וילם, שקרנו עלתה פלאים בעקבות הקרב, לא היסס עוד והכריז על עצמו, בהסכמת המעצמות, ב-16 במרץ 1815 כעל וילם הראשון, מלך הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, לאחר שב-13 בפברואר אוחדו ארצות השפלה באופן סופי באמצעות "הטרקטאט בן 38 הסעיפים". בספטמבר נחוג בבריסל באופן טִקסי איחוד ארצות השפלה הצפוניות והדרומיות. באיחוד זה הגשים וילם את חלומו של קודמו, וילם השתקן לבית אורנז', שקיווה להשיג איחוד כזה מאז 1579. המעצמות הטילו עליו את המשימה למזג את הממלכה המאוחדת למדינה אחת באופן מוחלט ומושלם. מדינה זו תהיה ריכוזית, כפי שקיווה וילם, וזאת בניגוד לרצונם של נציגי המדינות הקודמות, שקיוו לכונן מחדש את הנסיכויות הישנות גם תחת שלטון בית אורנז'.
פירוק הממלכה.
בשנת 1830 פרצה המהפכה הבלגית, ובסיומה הפכה בלגיה לממלכה עצמאית, אשר מעמדה אושר בהסכם לונדון. לוקסמבורג הפכה לדוכסות גדולה עצמאית ב-1890, לאחר שלא היה למלך וילם השלישי יורש ממין זכר שימשיך את השושלת. הכתר ההולנדי עבר אל המלכה וילהלמינה, אך על פי החוק הסאלי התקף בלוקסמבורג הייתה קדימות לאדולף, דוכס נסאו מבית נסאו, והוא הפך לדוכס-הגדול של לוקסמבורג.
יחסי ארצות הברית–ג'יבוטי
יחסי ארצות הברית–ג'יבוטי הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית לבין ג'יבוטי.
היסטוריה.
באפריל 1977 הקימה ארצות הברית קונסוליה כללית בג'יבוטי, ועם עצמאות ג'יבוטי ביוני 1977, העלתה את מעמד שליחותה לשגרירות. שגריר ארצות הברית הראשון ברפובליקה של ג'יבוטי הגיע באוקטובר 1980. במהלך העשור האחרון, ארצות הברית הייתה ספקית עיקרית של סיוע הומניטרי להקלה על רעב, ומימנה חסות על שירותי בריאות, חינוך, ממשל תקין ותוכניות סיוע ביטחוני בג'יבוטי.
ג'יבוטי אפשרה לצבא ארצות הברית, כמו גם לצבא של מדינות אחרות, גישה לנמלי התעופה ולמתקני התעופה שלה. ממשלת ג'יבוטי תומכת מאוד באינטרסים של ארצות הברית ושל המערב, בפרט במהלך מלחמת המפרץ בשנים 1990–1991 ולאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001. ב-2002 הסכימה ג'יבוטי לארח נוכחות צבאית אמריקנית במחנה למונייה, המונה כיום כ-4,000 איש. אנשי השירות בארצות הברית, מספקים תמיכה הומניטרית בפיתוח, סיוע ביטחוני וסיכולי טרור לאנשים ולממשלות של קרן אפריקה ותימן. כקורבן של פיגועי טרור בינלאומיים קודמים, הנשיא ממשיך לנקוט עמדה פרואקטיבית נגד הטרור. "העובדה שאנו מקדמים בברכה את כוחות ארצות הברית בארצנו מראים את תמיכתנו בשלום הבינלאומי ובשלום באזורנו", אמר נשיא ג'יבוטי, איסמאעיל עומאר גואלה. "אנו עושים זאת למען שלום בעולם ושלום באפריקה". שגרירת ארצות הברית לג'יבוטי היא גיטה פאסי.