המערכה המתמשכת ורבת האסונות בנורווגיה, הסעירה את הרוחות בפרלמנט הבריטי. האופוזיציה דרשה דיון על מצב המלחמה, והדיון נקבע ל-7 במאי 1940. רבים מחברי הפרלמנט היו שרויים בהלך רוח של דאגה ותרעומת. דברי הפתיחה של צ'מברלין לא הדפו את הנחשול העוין. חברי הבית שסעו אותו בלעג והזכירו לו את נאומו מ-4 באפריל שבו אמר כי "היטלר החמיץ את האוטובוס". צירי הפרלמנט משני צדי הבית, התקיפו בזעם את הממשלה ואת ראשה. מספסלי מפלגת השלטון קם איימרי והטיח בראש הממשלה, כמובאה מדברי אוליבר קרומוול, את המלים הקשות:
דברי איימרי נתקבלו בתשואות, מאחר שבאו מפי ידידו של צ'מברלין, חבר פרלמנט ממפלגתו ואיש נשוא פנים ורב ניסיון החבר במועצת המלך. הדיון בפרלמנט הוביל להצבעה שבה הצביעו 42 מנציגי המפלגה השמרנית, מפלגתו של ראש הממשלה, נגד הממשלה. ראש הממשלה הבין כי בדיון כה גורלי לעתידה של בריטניה הוא איבד את אמון חברי מפלגתו. איימרי כתב ביומנו כי הוא מאמין שדבריו היו בין הגורמים לתוצאות ההצבעה.
בעקבות מרידתם הפוליטית של השמרנים גברו הקריאות להקמת ממשלת אחדות לאומית בהשתתפות אנשי מפלגת הלייבור. אנשי הלייבור הסכימו להצטרף לממשלה אך לא תחת צ'מברלין. ב-10 במאי 1940 פלשו הנאצים לצרפת ולמדינות השפלה. עוד באותו יום הגיש צ'מברלין את התפטרותו למלך ג'ורג' השישי, ופינה את מקומו לצ'רצ'יל, שהרכיב ממשלת אחדות לאומית. איימרי מונה לשר לענייני הודו ובורמה. הוא היה מאוכזב מכך שצ'רצ'יל לא מינה אותו כחבר בקבינט המלחמה, אך עשה את המרב כדי להצליח בתפקיד שהוטל עליו. התפקיד קיבל משנה חשיבות לאחר 7 בדצמבר 1941, כאשר יפן תקפה מן האוויר את הצי האמריקאי בפרל הארבור, וארצות הברית הצטרפה למלחמה. המלחמה הורחבה ליבשת אסיה, ובמהלכה פלשו היפנים לבורמה, כך שנשקפה סכנת פלישה להודו.
טרגדיה משפחתית.
לליאופולד איימרי נולדו שני בנים, ג'ון איימרי בשנת 1912 וג'וליאן איימרי בשנת 1919. בנו ג'וליאן היה בימי מלחמת העולם השנייה איש מודיעין בשירות מנהלת המבצעים המיוחדים, ה-SOE הבריטית, שהייתה אחראית לחבלה ולפעולות מיוחדות מעבר לקווי האויב. הוא היה קשור, בין היתר, לצירוף לוחמי הפלמ"ח למבצע כיבוש סוריה ולבנון מידי כוחות וישי הצרפתים בשנת 1941, ולאחר המלחמה היה חבר הפרלמנט הבריטי וידיד מדינת ישראל.
בנו הבכור ג'ון היה פשיסט ואנטישמי מוצהר, שלחם במלחמת האזרחים הספרדית בשירות כוחותיו של הגנרליסימו פרנסיסקו פרנקו, הגיע בשנת 1942 לברלין והחל לשדר שידורי תעמולה נאציים באנגלית. בשנת 1942 הקים, בחסות הנאצים, יחידה צבאית שאליה גויסו שבויי מלחמה בריטים, שמטרתה המוצהרת הייתה להילחם בברית המועצות, אך הסיבה הממשית להקמתה הייתה כי תשמש כלי תעמולה בידי הנאצים. היחידה, שהייתה מורכבת מבוגדים בריטים, שולבה בהמשך בוואפן אס אס תחת השם החיל הבריטי החופשי. בחודשי המלחמה האחרונים עבר ג'ון איימרי לאיטליה, ושידר ממנה שידורי תעמולה ברדיו. בימי המלחמה האחרונים הוא נלכד בידי פרטיזנים איטלקים והוסגר לידי הבריטים. בנובמבר 1945 הועמד ג'ון איימרי לדין בבריטניה באשמת בגידה, נדון למוות, ובסוף שנת 1945 הוצא להורג בתלייה.
פרשת בגידתו והוצאתו להורג של בנו הייתה לא רק טרגדיה אישית לליאופולד איימרי, אלא היה לה גם פן של תעתוע גורל יהודי. אביו של ליאופולד איימרי היה אנגלי בשם צ'ארלס פרדריק איימרי ואמו אליזבט לייטנר נולדה בשנת 1841 למשפחה יהודית בבודפשט. המשפחה גלתה מהונגריה בשנת 1848 בעקבות הזעזועים הפוליטיים והמהפכות שפקדו את אירופה באותה שנה. המשפחה הגיעה לאיסטנבול ומשם עברה לאנגליה. ליאופולד איימרי הסתיר כל ימיו את דבר מוצאו היהודי, שהיה עלול לפגוע במעמדו כמדינאי בריטי שמרני, בעיני עמיתיו מן הממסד השמרני הבריטי. הוא הסתיר עובדה זו גם מפני שני בניו, כדי שלא יהיו חשופים לאנטישמיות. את השני בשלושת שמותיו הפרטיים החליף מן השם "מוריץ" (Moritz), שם יהודי-אירופי, לשם האנגלי "מוריס" (Maurice). באוטוביוגרפיה שלו, שיצאה לאור זמן קצר לפני מותו בשנת 1955, כתב רק כי אמו הייתה בת לגולים הונגריים. הבן ג'ון עלה לגרדום כבוגד, אנטישמי ופשיסט, ככל הנראה מבלי לדעת את עובדת מוצאו היהודי.
רק בשנת 1999, 44 שנים לאחר מותו של ליאופולד איימרי, התפרסם מחקר של ההיסטוריון היהודי ויליאם רובינשטיין מאוניברסיטת ויילס, שבו נחשפה עובדת מוצאו היהודי של איימרי.
סוף דרכו.
בבחירות הכלליות שנערכו בבריטניה בשנת 1945, לקראת סיום המלחמה, שבהן עלתה לשלטון מפלגת הלייבור, כאשר צ'רצ'יל חדל מלכהן כראש הממשלה, איבד אף איימרי את מושבו בפרלמנט ופרש מן החיים הפוליטיים. הוצע לו תואר אצולה, אך הוא סירב לקבלו כדי שלא לפגוע בקריירה של בנו ג'וליאן כחבר הפרלמנט, שהייתה עשויה להתקצר במות האב לו היה יורש את תואר האצולה שלו. עם זאת, הוא קיבל עיטור מסדר עמיתי הכבוד.
ב-30 בינואר 1946 נזדמן לליאופולד איימרי להביע שוב את תמיכתו בציונות בהופיעו בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית ובהצהירו בפניה: "אם תפנו את ארץ ישראל לחלוטין ותניחו אותה ליהודים, הרי בהיותם מזוינים ותקיפי החלטה יוכלו לכבוש את כל הארץ ולהיעשות לאדוניה, אף כי העם השני יהווה עדיין את הרוב. ...אינני בטוח אם היהודים יוכלו להחזיק את כל הארץ בידיהם, על כל פנים סבורני שהם יכולים בהחלט להגן על האזור שלהם מפני כל ניסיון לספח חלק ממנו לאיזו שהיא מדינה ערבית."
במענה לשאלות חברי הוועדה אישר איימרי כי הוא זה שנתן להצהרת בלפור את נוסחה הסופי. לדבריו עמד לעיני ההנהגה הבריטית באותה עת חזון של ארץ ישראל בשלמותה, הכוללת אף את עבר הירדן, והסעיף בכתב המנדט המבטיח את זכויות העם האחר בארץ ישראל, צופה גידול הדרגתי של האוכלוסייה היהודית בארץ עד להיותה רוב בארץ כולה, משני עברי נהר הירדן. לדבריו, הגיע עתה, למורת רוחו, להכרה כי חלוקת הארץ היא הפתרון היחיד האפשרי. לדעתו שתי המדינות, היהודית והערבית, צריכות להיות עצמאיות לחלוטין ולא תחת פיקוח או נאמנות של כל גורם זר. רק המקומות הקדושים צריכים לדעתו להיות בהשגחה בינלאומית. כשאחד מחברי הוועדה אמר כי אין אפשרות לחלוקת הארץ מבלי להשאיר 700,000 ערבים בתחומי המדינה היהודית, השיב לו איימרי כי רק 300 עד 350 אלף ערבים צריכים להיות במדינה היהודית, וכי לדעתו עם הקידמה וההתפתחות התעשייתית הצפויות למדינה היהודית היא יכולה לקלוט עוד שני מיליון יהודים. איימרי שלל כל דרך אחרת המוצעת על ידי הממשלה הבריטית כיעד הגירה ליהודים, זולת ארץ ישראל. לשאלת חבר אחר של הוועדה האם הוא שולל הגירה ערבית לתחומי המדינה היהודית, השיב איימרי כי כל אחת משתי המדינות רשאית תהיה לקבוע את מדיניות ההגירה שלה. הוא הודה כי בעוד השטח המיועד למדינה הערבית אמנם גדול מזה המיועד למדינה היהודית אך הוא פחות מפותח ממנו, הרי שניתן לפתחו ולקדמו. במענה לשאלה אחרת השיב איימרי כי למדינה היהודית צריכות להיות זכויות לניצול המינרלים של ים המלח ולניצול מימי נהר הירדן. ריצ'רד קרוסמן שאל את איימרי אם במדינה הערבית, ללא הקידמה היהודית וללא הסיוע הכספי הבריטי, תרד רמת החיים של תושביה. על כך השיב איימרי: "הם מעדיפים עצמאות על קידמה חברתית".
בשנת 1950 הגיע ליאופולד איימרי ביחד עם בנו ג'וליאן למדינת ישראל ונפגש עם ידידו משכבר הימים, נשיא המדינה חיים ויצמן.
ליאופולד איימרי הלך לעולמו בלונדון בשנת 1955, בגיל 82.
ספריו.
בשנת 1980 יצא לאור החלק הראשון של The Leo Amery diaries, ובשנת 1988 יצא לאור החלק השני.
חמסטן
וורהאמר פנטסיה
גן העדן האבוד
גן עדן האבוד (באנגלית: Paradise Lost) הוא אפוס שנכתב בידי המשורר האנגלי בן המאה ה-17, ג'ון מילטון. הוא פורסם לראשונה בשנת 1667 בעשרה ספרים; מהדורה שנייה פורסמה ב-1674 בשינויים קטנים, מחולקת מחדש לשנים-עשר ספרים (כחיקוי לאיניאדה של ורגיליוס). האפוס עוסק בסיפור הנוצרי של נפילת האדם: השטן המפתה את אדם וחוה, והגירוש מגן עדן. מטרתו של מילטון, על פי דבריו בספר הראשון, היא "להצדיק את דרכיו של האל לבני אדם" (א, 26) ולהתייחס לסתירה בין הידיעה המוחלטת של האל לבין הבחירה החופשית של האדם.
הגיבור הראשי של האפוס הוא המלאך שנפל, שטן. מהסתכלות מודרנית, יש שיאמרו כי מילטון מציג את השטן באופן חיובי, כישות שאפתנית וגאה שמתנגדת ליוצרה המשתלט, אלהים הכל-יכול, ונלחמת בשמיים, עד שהיא מנוצחת. ויליאם בלייק, מעריץ של מילטון והמאייר של האפוס, אמר על מילטון ש"הוא היה משורר אמיתי, ובצידו של השטן ללא שידע זאת". יש שרואים בדמות של לוציפר מקדים של הגיבור הביירוני.
הסיפור חדשני בכך שהוא מנסה לפייס בין המסורות הנוצריות והפגאניות: כמו שייקספיר, התאולוגיה הנוצרית לא הספיקה למילטון, והוא חש צורך להשתמש במקורות נוספים. הוא מנסה לכלול פגניזם, מסורות יווניות קלאסיות ונצרות בתוך הסיפור.
האפוס עוסק בבעיות תאולוגיות נוצריות רבות, כמו הגורל, פרדסטינציה והשילוש הקדוש.
עלילה.
הסיפור מחולק לשנים עשר ספרים, כנגד עשרים וארבעה הספרים של האיליאדה והאודיסיאה של הומרוס. לכל ספר ישנה הקדמה הקרויה "הטענה". הפואמה היא במסורת האפית, שבה מתחילים ב-"in media res" (בלטינית: אמצע הדברים). סיפור הרקע מסופר בספרים ה-ו. ישנה פניה לישות אלוהית בספר הראשון בבקשה לישועה, באופן המזכיר את הפניות באיליאדה.