בשנת 1966 שינה המפיק נורמן ויטפילד את אופי שירת הלהקה, לא עוד היה זמר סולו בודד בכל שיר והלהקה מרכיבים מתוך מוזיקת הנשמה מאומנים דוגמת ג'יימס בראון, וילסון פיקט ואומנים אחרים שהופיעו בחברת התקליטים Stax Records. ויטפילד וכותבי שיריו החלו מחברים ללהקה שירים עם מקצבים משתנים, עם הדגשים חדים של כלי נשיפה, עם הרמוניות מסובכות יותר אשר איפשרו לכל זמר בלהקה להביא לידי ביטוי את יכולותיו הייחודיות. על הבמה שינוי זה בא לידי ביטוי בכך שללהקה הוזמן באופן מיוחד מיקרופון ארבע-ראשי, אשר איפשר לכל זמר לשיר באופן עצמאי מבלי שכל הלהקה תצטופף סביב מיקרופון בודד או שניים. תחת הנהגתו של ויטפילד, הלהקה המשיכה לפנות אל קהל הפופ הלבן, אבל רכשה לבבות גם בקרב קהל המאזינים השחורים.
נשמה פסיכדלית וקולנועית.
כאשר הוחלף דייוויד רופין על ידי דניס אדוארדס ולהקת Sly &amp; the Family Stone הפכה פופולרית בארצות הברית, ויטפילד שינה פעם נוספת את הסגנון המוזיקלי של הלהקה, הפעם פנתה הלהקה כמעט לחלוטין לסגנון הנשמה הפסיכדלית. הקלטות הלהקה מאותה תקופה (כגון האלבומים Cloud Nine, Psychedelic Shack) מאופיינים בהד חזק בשירה, צלילי גיטרה מעוותים עם שימוש רב בדוושת ה- wah-wah, צליל תיפוף חד ואפקטים שונים של סטראו ושינוי צליל. ברוב השירים הללו מופיע יותר מסולן אחד, בחלק מן השירים היו לכל חמשת חברי הלהקה תפקידי סולו. בולט בשירים הזמר דניס אדוארדס שקולו המחוספס העניק להם צליל של מוזיקת נשמה דרומית.
מילות השירים של אותה תקופה הושפעו באופן בולט מן השירה של להקת Sly &amp; the Family Stone והתמקדו בנושאים חברתיים כגון אינטגרציה, מלחמת וייטנאם ומודעות עצמית. הלהקה המשיכה להקליט גם בלאדות בסגנונה המסורתי, אשר הופיעו על צד ב' של תקליטי הסינגל וכממלאי נפח באלבומים שהקליטה (יוצא הדופן היחיד היה הלהיט Just My Imagination). רוב השירים של התקופה הפסיכדלית היו ארוכים יותר מן הלהיטים בני שלוש דקות של "צליל מוטאון". גרסת האלבום Cloud Nine של השיר Run Away Child, Running Wild, השיר Take a Stroll Thru Your Mind באלבום Psychedelic Shack והשיר Smiling Faces Sometimes באלבום Sky's the Limit הן בנות שמונה דקות ויותר. רוב זמן השירים מורכב מקטעי מעבר מוזיקליים, ללא כל שירה וזאת לאור התעקשותו של ויטפילד.
סגנון הנשמה הפסיכדלית פינה מקומו עד מהרה לסגנון הנשמה הקולנועית (Cinematic soul): הקלטות ארוכות עם ליווי תזמורתי מורכב, עם מבוא מוזיקלי ארוך לפני השירה וקטעי מעבר. לעיתים קרובות השירים התמקדו בחיי האוכלוסייה השחורה בארצות הברית בגטאות ובערים הגדולות. שירים אלה הושפעו במידה ניכרת מעבודתם האמנותית של הזמרים וכותבי השירים אייזק הייז וקורטיס מייפילד. שלא כמו הייז ומייפילד, ל-"The Temptations" לא הייתה שליטה אומנותית על היצירות שהקליטו והביעו מורת רוח מיצירות בנות שתים עשרה ושלוש-עשרה דקות שהפיק עבורם ויטפילד. עבודות אלה בלטו באלבומים Solid Rock, All Directions ובמיוחד באלבום Masterpiece.
ממוזיקת הפאנק אל הדיסקו ומשם ל- Adult Contemporary.
בשנת 1974, לאחר שוויטפילד פוטר מתפקידו כמפיק הלהקה, הלהקה שינתה את סגנונה ושלבה את הסגנון הריקודים הקצבי יחד עם הבלדות המסורתיות. שוב התמקדו שירי הלהקה בזמר סולו בודד, הגם שעדיין לעיתים חלקו מספר חברים בתפקיד. בנוסף, החלה הלהקה לכתוב ולהפיק את שיריה, זאת לאחר מאבק שניהלה נגד המפיק הראשי של מוטאון, בארי גורדי, לקבלת שליטה אומנותית על תוכן הופעותיה. מנקודה זו ואילך היה תוכן שירי הלהקה רומנטי, כמעט לחלוטין. שירים על נושאים חברתיים הוקלטו לעיתים רחוקות יותר.
הקלטות הלהקה מאמצע שנות השבעים מתמקדות בסגנון הפאנק ומושפעים מלהקות כמו Funkadelic ו- Sly &amp; the Family Stone וחברי שתי הלהקות הללו תרמו ללהקה שירים באותה תקופה. שירת הבלאדה של הלהקה, אשר תפסה מקום משני בתקופת ויטפילד, שבה לצליל העשיר שאפיין את ימיו של סמוקי רובינזון כמפיק הלהקה. בסוף שנות השבעים, לתקופה קצרה בלבד, שרה הלהקה אף שירים בסגנון הדיסקו ולאחריו החלה הלהקה לשיר בסגנון Contemporary Adult ששורשיו בסגנון ה-R&amp;B, סגנון בו שרה הלהקה עד היום. ככל שהתבגרו חברי הלהקה, התמתנה הכוריאוגרפיה שאפיינה את הלהקה בראשית ימיה, אולם תנועות הריקוד נותרו חלק חשוב מן ההופעה עד היום.
מורשת והשפעה.
"The Temptations", בחליפותיהם הגזורות היטב ובכוריאוגרפיה המוקפדת, הציבו את הרף ללהקות זמרה גבריות בסגנון הנשמה ו-R&amp;B. לפני שהלהקה התפרסמה, רוב הלהקות הקוליות הגבריות הופיעו בתנועות ריקוד בסגנון אנרגטי, מחוספס יותר ומאולתר יותר. רק אמנים מעטים, כגון מרווין גיי וסם קוק, הפגינו את הסגנון המלוטש שבזכותו התפרסמה הלהקה ונעשתה מושא לחיקוי.
בארי גורדי, מפיק חברת מוטאון, התעקש כי הופעות הלהקות של חברת מוטאון תהיינה מושכות באותה מידה לקהל לבן ושחור גם יחד והעסיק צוות יצירתי שיכווין את הכישרונות שעבדו בחברת התקליטים להצליח בשני קהלי היעד. פול ויליאמס והכוריאוגרף של חברת מוטאון, קולי אטקינס, הם שיצרו את צעדי הריקוד המדויקים והמלוטשים של הלהקה. צעדי הריקוד הידועים ביותר הם "צעידת ה-Temptations" או "הצעד הגאה של הטמפטיישנס", אשר אומץ מתוך הופעות של שנות החמישים.
בתקופת שנות השישים והשבעים היו מספר להקות שבהופעותיהן הייתה השפעה מוזיקלית ניכרת של "The Temptations", ביניהן להקות ה-Delfonics, ה-Stylistics, ה-Parliaments, ה-Dramatics וחמישיית ג'קסון שהקליטה בחברת מוטאון. להקות אלה ואחרות הפגינו השפעה ניכרת מ-"The Temptations", הן בצורת שירתן, והן בכוריאוגרפיה הבימתית שלהן.
שיריה של הלהקה בוצעו כגרסאות כיסוי על ידי אומנים רבים, זמרי R&amp;B כגון לותר ואנדרוס, זמרי פופ כגון בט מידלר, ולהקות רוק כגון Rare Earth, דוראן דוראן, הרולינג סטונז, ועוד. בשנת 1991, הזמר רוד סטיוארט הקליט שיר עם הלהקה.
דיסקוגרפיה.
הלהיטים הבאים של הלהקה הגיעו לעשרת המקומות הראשונים במצעד הפופ של תקליטי הסינגל בארצות הברית, או בבריטניה. כמו כן כלולים ברשימה שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד להיטי ה-R&amp;B.
אלבומים בעשרת הגדולים במצעד.
הרשימה הבאה מכילה אלבומים של הלהקה אשר הגיעו לעשרות המקומות הראשונים במצעד אלבומי הפופ בארצות הברית.
שט אל ערב
שמערעל קצ'רגינסקי
דאנס
מוזיקת דאנס היא שם כללי למספר סגנונות מוזיקליים שתכליתם העיקרית ללוות ריקוד (באנגלית: Dance, ומכאן השם). ההגדרה העממית של המוזיקה התפתחה עם השנים, ובעבר היה ניתן לכלול תחתיה גם יצירות תקופת הבארוק, ובעבר הקרוב רוק אנד רול, סווינג ועוד. כיום הכוונה היא בעיקר למוזיקה אלקטרונית, כגון דיסקו, טראנס והיפ הופ.
התפתחות מוזיקת הדאנס.
סוגות מוזיקה אשר נועדו לשמש כליווי לריקודים נוצרו במקביל להתפתחות המוזיקה והמחול הפופולריים. כך, לדוגמה, ניתן לראות על גבי כדי חרס מהעת העתיקה דמויות מחוללים בצמוד לדמויות נגנים. עם זאת, סגנונות מוזיקת הריקודים שהשתמרו במידה זו או אחרת בעת המודרנית הם מתקופות מאוחרות יותר, כגון המוזיקת הרנסאנס.
עם חילופי הדורות והתפתחות הטעם המוזיקלי בקרב ההמון, עלו וירדו סגנונות שונים. אם בעבר היה ניתן לכלול יצירות שהולחנו ליצירות בלט תחת הכותרת הזו, הרי שבתקופתנו אנו הדבר אין עוד מקובל. במחצית הראשונה של המאה ה-20 נפוצו סגנונות שונים, בהם ג'אז, פוקס טרוט, ביג בנד, סווינג, רוק אנד רול ועוד.
בעוד שסגנונות אלו הלכו והתפתחו לכיווניהם שלהם, סגנונות אחרים תפסו את מרכז הבמה והתקרבו להגדרה הנוכחית למוזיקת דאנס, בהם סגנונות הפאנק (Funk), רית'ם אנד בלוז ובשנות ה-70 של המאה ה-20 - הדיסקו, אשר אף מקור שמו מכינוים של מועדוני ריקודים בצרפת באותה תקופה.
דאנס בישראל.
בישראל פופולרי במיוחד ז'אנר המשלב דאנס עם מוזיקה מזרחית ויכול להיות מסווג כדאנס מזרחי.
בין האומנים הישראלים היוצרים בסגנון זה נמנים עפרה חזה ששילבה אלמנטים של דאנס בקריירה המאוחרת שלה ואף חדרה לשוק המוזיקה העולמי עם גרסת דאנס של 'אם ננעלו', מיכל אמדורסקי הנחשבת לאחת מ"חלוצות" הסוגה בארץ, נוב, חן אהרוני, עופר ניסים, אחד ממפיקי ותקליטאי הדאנס הידועים בישראל, שעבד עם מדונה בעבר, דנה אינטרנשיונל ועברי לידר. שילובים של דאנס ניתן למצוא בחלק ניכר משירי אתניקס המכילים אלמנטים של דאנס, אוף שימחעס משלבים דאנס עם מוזיקה חסידית, איציק קלה שילב דאנס עם מוזיקה מזרחית באלבום "מנטה דאנס", ושלמה ברונר היוצר מוזיקה חסידית מעורבת עם דאנס.
מלקולם לאורי
מלקולם לאורי (באנגלית: Malcolm Lowry; 28 ביולי 1909 – 26 ביוני 1957) הוא סופר ומשורר אנגלי, נודע בעיקר בזכות ספרו "מתחת להר הגעש", שנחשב לאחת מפסגות הספרות של המאה העשרים.
ביוגרפיה.
לאורי נולד במחוז צ'שייר שבאנגליה, הצעיר מבין ארבעה אחים, בן לסוחר כותנה מצליח. בגיל שבע כמעט והתעוור מהפרעה בקרניות, אך נרפא לאחר ניתוח כעבור ארבע שנים. בגיל שבע עשרה הפסיק את לימודיו, ובהסכמת אביו עלה על ספינה ששטה למזרח הרחוק. התמונה הרומנטית בראשו של חיי המלחים התחלפה במהלך שבעת חודשי המסע, ובסופם חזר עם זכרונות אותם שילב בכתיבתו, והתמכרות חמורה לאלכוהול.
ב-1927 לא יכול היה לחזור ללימודיו, ולכן הוא החליט לבלות מספר חודשים בגרמניה, שם העריץ את הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני וגילה את התיאטרון. כשחזר לאנגליה מצא מגורים בלונדון, שם התערבב בחוג הספרותי הסוער של שנות השלושים, ביניהם פגש את דילן תומאס, והחל את לימודיו.