עבור נורדרנאי הייתה הנוכחות היהודית בעלת חשיבות רבה. בידיעה שהתפרסמה ב-1896 ב-Im deutschen Reich (ברייך הגרמני), עיתונו של ארגון הגג של הקהילות היהודיות בגרמניה, נכתב כך: "תנופת הפיתוח באתר הנופש הנהדר שלנו [נורדרנאי] בים הצפוני תגבר בקרוב, לאחר שהאי אמרום (Amrum) הכריז על עצמו לאחרונה בחגיגיות בעיתונו האנטישמי כ'אתר נופש גרמני לאומי'".
ב-1901 נכתב באותו עיתון: "סעו לכם ללא דאגה לנורדרנאי, שאינו כה יקר לעומת אתרי נופש אחרים בים הצפוני. האתרים האחרים, הזולים לכאורה וה'נקיים מיהודים', אינם יכולים להתחרות בו"".
תקופת רפובליקת ויימר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בתקופת רפובליקת ויימאר, הגיעה אנטישמיות-החופים בים הצפוני לשיאה וחל איסור גורף ומוחלט על כניסת יהודים לאתרי הנופש באזור. כתוצאה מכך, בשנות ה-20 של המאה ה-20 גדל בכ-50 אחוזים מספר הנופשים היהודים בנורדרנאי, עד שבסופו של דבר חלחלה האנטישמיות גם לשם. ביולי 1924 שלחו תושבים יהודים מודאגים בנורדרנאי מכתב לארגון הגג של הקהילות היהודיות בגרמניה, וציינו כי האנטישמיות התפשטה גם לנורדרנאי. הם ביקשו עוד כי הנושא יידון בפורום מצומצם ככל האפשר, כדי לא לעורר רגשות טינה נוספים נגד יהודים. עם זאת, עד 1933 המשיכו נופשים יהודים להיות אורחים רצויים בנורדרנאי, ובאופן כללי היו יחסיהם עם התושבים והמבקרים הלא-יהודים תקינים למדי.
1933 - 1941.
מ-1933 הלך והורע מעמדם של היהודים באי. ב-1933 נבחר בנורדרנאי לראשונה ראש עיר מהמפלגה הנציונל-סוציאליסטית, ברונו מילר (Bruno Müller), שאחת ממטרותיו, כפי שהוא עצמו הצהיר עליה מאוחר יותר בקורות החיים שלו, הייתה ״"להסדיר את היחסים [בין התושבים] במקום״". מילר לא רק הצהיר אלא גם עשה: מועצת העיר בראשותו החלה מיד בהטלת מגבלות על יהודים. עיתון ארגון הגג של הקהילות היהודיות בגרמניה דיווח על כך בהרחבה. ב-14 בדצמבר 1933 דווח שם למשל כי מועצת העיר נורדרנאי הודיעה על הדפסת בולי דואר חדשים, עליהם נכתב ״"חופי נורדרנאי נקיים מיהודים!"״. עוד פרסמה העירייה, כי החל מקיץ 1934 נופשים יהודים אינם רצויים עוד באי, ויהודי שיתעקש להגיע, ״"יישא באחריות לתוצאות מעשיו"״. עוד הודיעה העירייה כי במקרה של חיכוכים בין יהודים לגרמנים, על הנהלת החוף או אתר הנופש ״"לפעול לטובת האינטרס של האתר ולמען רווחתם של הנופשים הגרמנים, ולדאוג לסילוקם של היהודים מהאי"״.
באוגוסט 1933 התפרסם דיווח בעיתון המקומי, לפיו נופש יהודי נעצר על ידי המשטרה והאס-אה, לאחר שהזמין במלון שני חדרים המחוברים עם דלת ביניהם לו ולחברתו הלא-יהודייה. השוטרים פשטו על החדר בלילה ולקחו את האיש למעצר. יש לציין כי הדבר אירע כשנתיים לפני החלת חוקי נירנברג. העיתון דרש כי האיש יישלח למחנה ריכוז ויידון למוות, והזהיר כי: "ה"יהודי הבא שייתפס במעשה דומה, עלול למצוא עצמו יום בהיר אחד מחויב להסתובב בעיר עם שלט שעליו שמו, כתובתו ופירוט קצר של מעשיו הנפשעים, על מנת ליידע את כולם על התנהגותו"".
החל מ-1937 לכל המאוחר, נאלצו היהודים באי לחיות תחת אינספור מגבלות, תקנות מיוחדות והתעמרויות מצד השלטונות, עד שב-1938/39 נאסר עליהם באופן מוחלט להיכנס לאתרי הנופש באי.
בניין בית הכנסת, שבו לא התקיימו יותר תפילות מאז 1933, נמכר ביולי 1938 לסוחר מקומי תמורת 3,500 רייכסמארק, תוך התחייבות מצדו להסיר מהבניין כל סממן יהודי. לאחר פרעות נובמבר 1938 ("ליל הבדולח") החלו במקום עבודות להסבת הבניין למחסן. הבניין נותר ללא פגע לאחר פרעות נובמבר, למעט ניסיון כושל של כמה אנשי אס-אה להסיר את סמל המגן דוד מהגג.
ב-10 בנובמבר 1938 אספו אנשי אס-אה את כל היהודים בעיר וריכזו אותם בתוך מתחם מגודר סמוך לבניין המשמש כיום כבית העירייה, שם נאלצו לעמוד במשך כל היום, ובערב הורשו ללכת הביתה. בניגוד לשאר היהודים ברחבי פריזיה המזרחית, יהודי נורדרנאי לא גורשו, משום שמטה האס-אה באי, מסיבה לא ידועה, לא קיבל מעולם את ההוראה לעשות זאת. עם זאת, בחודשים הבאים עזבו כמעט כל היהודים את האי מיוזמתם. שתי הנשים היהודיות האחרונות שנותרו באי היו נשואות לגברים לא-יהודים, אך גם הן עזבו לבסוף ב-1941.
לאחר 1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרה רק אישה יהודייה אחת לנורדרנאי וחיה שם את שארית ימיה.
פסלו של היינריך היינה.
מועצת העיר נורדרנאי התקשתה במשך זמן רב להנציח כראוי את העבר היהודי של האי. מחלוקת גדולה במיוחד התעוררה סביב הצבת פסל בדמותו של הסופר היינריך היינה במרכז העיר ב-1983. התבנית לפסל נוצרה במקור על ידי האדריכל והפסל ארנו ברקר כבר בשנת 1930 עבור תחרות פיסול שהתקיימה בדיסלדורף, עיר הולדתו של היינה. עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933, והחרמת כתביו של היינה, הצבת פסל בדמותו של הסופר היהודי (המומר) לא הייתה יותר אפשרית. ברקר, שחי אז בפריז עבר ב-1933 לברלין, וב-1937 הצטרף כחבר למפלגה הנאצית. בהמשך מונה על ידי אדולף היטלר ל"פסל הרשמי" של גרמניה, ונכלל ב"רשימת המבורכים" (רשימה שהפיץ משרד התעמולה הנאצי ואשר כללה את שמותיהם של 1,041 אמנים מתחומי האמנות השונים אשר סגנונם תאם את השקפותיו של המשטר), והוא הפסל והאדריכל המזוהה ביותר עם המשטר הנאצי.
ב-1979 נוסד בדיסלדורף ארגון להנצחת זכרו של היינריך היינה. הארגון החליט להשתמש בתבנית שיצר ברקר כדי ליצור את הפסל, ואף הטיל על ברקר עצמו את העבודה. הפסל נדחה על ידי עיריית דיסלדורף, שבתחומה תכנן הארגון להציב אותו, וכן על ידי מועצת העיר לינבורג (בה התגורר היינה מספר שנים בילדותו). הארגון החליט אפוא, בעצה אחת עם ברקר, להעניק את הפסל במתנה לעיר נורדרנאי, בה נהג היינה לבלות את חופשותיו, ואף הזכיר אותה בכתביו. מועצת העיר הסכימה פה אחד לקבל את המתנה, אולם בעיר התעוררה מחאה אזרחית נגד הצבת הפסל, בשל עברו הנאצי של יוצרו, תחת הסיסמה "היינה כן - ברקר לא". מועצת העיר לא חזרה בה מהחלטתה, ובדצמבר 1983, תחת מחאות נמרצות של התושבים, הוצב הפסל בחזית בניין התיאטרון העירוני.
בית הכנסת.
בניין בית הכנסת לשעבר עבר גלגולים שונים ובין היתר שימש כדיסקוטק, סטקייה ארגנטינית ומסעדה איטלקית. גם כיום הוא משמש כמסעדה. במהלך השנים שופץ הבניין ועוצב מחדש, עד כי כמעט לא ניתן יותר לזהות את בניין בית הכנסת. ב-1996, ביוזמתו של ארגון נוער נוצרי-אוונגליסטי, נקבע בחזית הבניין שלט זיכרון, המספר בקצרה את סיפורו של המקום.
שלט זיכרון נוסף ליהודי העיר נקבע ב-1988 על קיר בניין בית העירייה.
אבני נגף.
בפברואר 2013 נקבעו שמונה אבני-נגף (שטולפרשטיין) בארבע נקודות בעיר לזכרם של יהודים שהתגוררו בה.
סיפורה של משפחת הופמן.
ב-2007 יצא לאור בהוצאה עצמית ספרו של חיים בר-תקווה "מאי המגדלור נורדרניי למרומי הר הכרמל - חיפה: קורות חיי וזיכרונותיי". בר תקווה נולד ב-1916 בגרמניה בשם היינץ הופמן ובהיותו בן 5 עברה משפחתו לעיר נורדרנאי, שם הקימה בית מלון כשר בבניין שנרכש על ידי סבו של בר תקווה עוד ב-1893. בר תקווה גדל בנורדרנאי, וב-1939 עזב והגיע לחיפה, בה חי עד מותו ב-2011 בגיל 95. עם מותו הלך למעשה לעולמו היהודי האחרון שהתגורר בנורדרנאי. עיריית נורדרנאי הקדישה לבר-תקווה עמוד זיכרון באתר האינטרנט שלה, בו נכתב בין היתר: "עם מותו של חיים בר-תקווה מת התושב לשעבר היהודי האחרון של העיר נורדרנאי. עם מותו חדל להתקיים הדיאלוג הבלתי-אמצעי בין העדים החיים לבין הדורות הבאים. חיים יהודיים על נורדרנאי הם כעת היסטוריה. שימור הזיכרון והנצחת הקורבנות יישארו עבורנו מורשתו של חיים בר תקווה".
שלושה מבני משפחתו של בר-תקווה הונצחו בנורדרנאי באמצעות אבני נגף: אביו ואמו - פרידריך ורבקה הופמן; ואחיו - הנרי הופמן.
פיליפ וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט
פיליפ וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט (גרמנית: Friedrich Wilhelm von Brandenburg-Schwedt; 19 במאי 1699 - 19 בדצמבר 1711), היה בנו של פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ומרקיז ברנדנבורג-שוודט בין השנים 1692–1711.
ביוגרפיה.
פיליפ וילהלם נולד בקניגסברג ב-19 במאי 1699 לפרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג וסופיה דורותיאה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בתם של פיליפ, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג וסופיה הדוויג מסקסוניה-לאוונבורג.
בשנת 1688 מת אביו פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ואחיו פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג עלה לשלטון במקומו. ב-3 במרץ 1692 עשה פיליפ וילהלם הסכם עם אחיו פרידריך השלישי, שהוא יקבל את האדמות וההכנסה מהם באזור שוודט על האודר והלברשטט, ובתוספת משכורתו הצבאית היה מדובר על 66,000 טאלרים, שבהם היה יכול להחזיק את חצרו.
במהלך מלחמת תשע השנים לחם פיליפ וילהלם כגנרל במערכות השונות נגד צרפת, ובשנת 1697 מונה למפקח הכללי של יחדיות הארטילריה בצבא הפרוסי. בתקופה שכיהן פיליפ וילהלם כמושל מגדבורג, מסר לו אחיו את הפיקוד על כמה רגימנטים, ובנוסף הוא קיבל את התואר "Rector magnificentissimus” מאוניברסיטת האלה.
ב-19 בדצמבר 1711 מת פיליפ וילהלם בשוודט על האודר, ובנו פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, שלטו פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה, ולאחר מותו פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה כעוצרים עד לבגרותו.
משפחתו.
ב-25 בינואר 1699 התחתן פיליפ וילהלם עם יוהנה שרלוטה, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של יוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו והנרייטה קתרינה, רוזנת נסאו, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
מאחאנידס
מצעד הגאווה (פירושונים)
אליפות ברזיל בכדורגל 2004