בשנת 2016 בריאיון עם בעלה ג'וש, אמר כי האלבום יקרא "Double Dutchess". בהמשך השנה, הוציאה פרגי את הסינגל הראשון מהאלבום, שמו "$ M.I.L.F". בקליפ השתתפו דוגמניות רבות, המפורסמת מביניהן קים קרדשיאן. כבר בשבוע הראשון של יציאת השיר זכה להצלחה רבה, אך הדעות עליו חלוקות.
בשנת 2018 נבחרה להנחות את תוכנית המציאות האמריקאית "The Four" , המבוססת על הריאליטי השירה הישראלי "The Four". התכנית, אשר בין השופטים שלה נמנו שון קומבס, די. ג'יי. חאלד ומייגן טריינור, ירדה מן האוויר לאחר 2 עונות.
חיים אישיים.
בשנת 2004, החלה פרגי לצאת עם השחקן ג'וש דוהאמל וב-10 בינואר 2009 הם התחתנו. ב-29 באוגוסט 2013 נולד לזוג ילד ראשון. ב-2009 פרג'י יצאה מהארון כביסקסואלית.
בספטמבר 2017 הודיעו פרגי וג'וש דוהאמל שהם נפרדים אחרי שמונה שנות נישואים.
פרגי במצעד הבילבורד.
פרגי הצעידה 6 שירים במקום הראשון במצעד הבילבורד: שלושה מאלבום הבכורה שלה כאמנית סולו, ושלושה כחברה בהרכב Black Eyed Peas. היא מדורגת בראש רשימת הזמרות שהצליחו להכניס הכי הרבה שירים למקום ראשון במצעד יחד עם ריהאנה, ביונסה ומריה קארי.
שירים שהגיעו למקום ראשון בקריירת סולו:
שירים שהגיעו למקום ראשון במסגרת הלהקה (Black Eyed Peas):
מלחמת שלוש מאות שלושים וחמש השנים
מלחמת שלוש מאות שלושים וחמש השנים (באנגלית: Three Hundred and Thirty Five Years' War, בהולנדית: Driehonderdvijfendertigjarige Oorlog) הוא הכינוי שניתן לעימות משנת 1651 בין הרפובליקה ההולנדית לאיי סילי, המהווים חלק ממחוז קורנוול שבאנגליה, על רקע המעורבות ההולנדית במלחמת האזרחים האנגלית. אין ודאות לגבי הכרזת המלחמה ובפועל לא היו כל פעולות איבה בין הצדדים. ככל הידוע "מלחמה" זו נשכחה ולכן לא הוכרז על סיומה. מצב זה התקיים במשך 335 שנים עד שנת 1986, אז נחתם הסכם שלום סמלי בין הולנד לבין איי סילי.
הכרזת המלחמה.
במהלך מלחמת האזרחים השנייה של בריטניה, בשנת 1648 הצליחו תומכי הפרלמנט בראשות אוליבר קרומוול לדחוק את יריביהם המלוכנים נאמני צ'ארלס השני מלך אנגליה, שבשליטתם היה הצי המלכותי, אל איי סילי שלחוף מחוז קורנוול.
הצי של איחוד שבעת המחוזות של הולנד, שחבר לתומכי הפרלמנט, הותקף על ידי הצי המלכותי וספג ממנו אבדות כבדות. ב־30 במרץ 1651, הגיע אדמירל מרטן טרומפ לסילי כדי לדרוש פיצויים מהצי המלכותי על הנזקים שנגרמו לספינות ההולנדיות ולמטען שנשאו. על פי זכרונותיו של בלסטרוד וייטלוק (צוטטו בבוולי, 2001), מכתב מתאריך 17 באפריל 1651 מסביר: . מכיוון שאנגליה עצמה הייתה בידי תומכי הפרלמנט, המלחמה הוכרזה ספציפית נגד איי סילי.
ביוני 1651, זמן קצר לאחר הכרזת המלחמה, הכניעו כוחות הפרלמנט תחת פיקודו של האדמירל רוברט בלייק את הצי המלכותי. הצי ההולנדי, שלא היה מאוים יותר, עזב מבלי שהספיק לירות. בגלל אי הבהירות של הכרזת מלחמה בין מדינה לבין חלק קטן של מדינה אחרת, ההולנדים שכחו להכריז באופן רשמי על שלום.
הסכם שלום.
בשנת 1985, רוי דונקאן, היסטוריון ויושב ראש המועצה של איי סילי, כתב בקשה לשגרירות הולנד בלונדון לסיים את המיתוס שהאיים עדיין במלחמה עם הולנד. צוות השגרירות בדק את הנושא ומצא שאכן המיתוס הוא נכון. בהמשך דונקאן הזמין את השגריר יונקר ריין היידקופר לבקר באיים ולחתום על הסכם שלום. השלום הוכרז ב-17 באפריל 1986, 335 שנים לאחר הכרזת המלחמה.
שאלת אמיתותה של הכרזת המלחמה.
בוולי טען, שהמכתב בזכרונותיו של ויטלוק הוא קרוב לוודאי המקור לאגדה על "הכרזת המלחמה": .
פינגר סטייל
פינגר סטייל (או Fingerstyle, Fingerpicking) הוא שם כללי לטכניקת נגינה על גיטרה או כלי מיתר אחר (אך נפוצה יותר בקרב נגני גיטרה אקוסטית), שבה הנגן משתמש בקצות או ציפורני האגודל והאצבעות בו זמנית על מנת לפרוט על המיתרים, ולא במפרט שמוחזק על ידי האגודל ואחת האצבעות. המאפיין הבולט של הסגנון הוא שנגן בודד מנגן את ליווי הבס, הקצב והמלודיה עצמה בו זמנית. הדבר אפשרי כיוון שהאגודל והאצבעות פועלות בו זמנית ובאופן עצמאי, כך שהאגודל פורטת תבנית ליווי מסוימת של בס על חלק מהמיתרים, בזמן שהאצבעות האחרות פורטות את המלודיה על המיתרים האחרים. הסגנון מזוהה, בדרך כלל, עם מוזיקת ג'אז, בלוז אקוסטי, קאנטרי, פולק ומוזיקה קלה.
נגני גיטרה קלאסית וגיטרת פלמנקו השתמשו באצבעותיהם לפריטה לפחות מאז המאה ה-17. ואולם חלק מטכניקות הפריטה שלהם קשות יותר לביצוע בגיטרה אקוסטית, המצוידת במיתרי מתכת בעלי מתיחות גדולה משמעותית. סגנון הפינגר סטייל המודרני החל להתפתח בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, כאשר נגני בלוז אפרו-אמריקאים ניסו לחקות באמצעות הגיטרה את טכניקת הנגינה על פסנתר, כאשר האגודל מילאה את תפקיד יד שמאל על מנת לנגן את הבס, ושאר האצבעות מילאו את תפקיד יד ימין כדי לנגן את המלודיה. מאוחר יותר, גם נגני קאנטרי וג'אז אימצו את הסגנון, כאשר המפורסמים שבהם היו מרל טראוויס, אשר השתמש באגודל ובאצבע אחת בלבד, צ'ט אטקינס, אחד הנגנים המפורסמים ביותר בסגנון זה, שפיתח אותו בצורה משמעותית תוך שהוא משתמש באגודל ו-3 אצבעות, ומשלב מגוון נרחב של סגנונות מוזיקה מערביים על מנת ליצור סגנון חדש. לדוגמה, מרק נופלר, גיטריסט וסולן להקת הרוק הבריטית Dire Straits מנגן אף הוא בסגנון זה בגיטרה חשמלית (בסגנון רוק רך מעורב בקאנטרי), ומשתמש בשתי אצבעות ואגודל. התוצאה הייתה סגנון ייחודי בעל מורכבות ובהירות רבה, אשר קיבל את השם "פינגר פיקינג" (Finger Picking). בשנים האחרונות הורחבה ההגדרה גם לסגנונות נגינה הנגזרים מגיטרה קלאסית כמו בוסה נובה או מוזיקה עממית - אשר גם הם מנוגנים בעזרת אצבעות וכך הסגנון ידוע כיום בשם פינגר סטייל.
טכניקה מפורסמת אחת בסגנון נקראת "הבס המתחלף" ("Alternating Bass"), אשר מתאפיינת בקצב ברור שמושג על ידי פריטה בתבנית מתחלפת על שלושת מיתרי הבס, לרוב מיתר אחד בכל פעימה, תוך כדי נגינת המלודיה. הפריטה נקראת מתחלפת מכיוון שהיא נעה בין מיתרי הבס וחוזרת חלילה, ויוצרת רצף של צליל נמוך ואחריו צליל גבוה יותר. טכניקה זו מכונה לעיתים "בום-צ'יק" ("Boom-Chick"), כאשר תבנית נפוצה היא: מיתר 6 - בום, מיתר 4 - צ'יק, מיתר 5 - בום, מיתר 4 - צ'יק.
טכניקה נוספת שפותחה באנגליה בשנות ה-60 על ידי דייווי גראהם היא "הבס היורד" ("Descending Bass"). כאן הבס איננו מתחלף בין מיתרי הבס, אלא מתחיל ממיתר בס כלשהו, יורד ויורד עד לתו נמוך יותר, וחוזר חלילה. טכניקה זו נפוצה בקרב נגני פולק בריטיים ובקרב נגני ג'אז. גם פול סיימון בשנות פעילותו הראשונות הושפע מנגני הפולק הבריטיים ושילב את הטכניקה הזו בשירים כמו יריד סקרבורו או Homeward bound.
כיום, נגני פינגרסטייל עכשוויים רבים נוטים להתרחק מטכניקות מסורתיות אלו, ומנגנים בסגנון "חופשי" ורך יותר. בין הבולטים בהם ניתן לציין את טומי עמנואל האוסטרלי, את לורנס ג'ובר (Laurence Juber) הבריטי וכן את מרסל דאדי הצרפתי (ממוצא יהודי) המנוח שתרם רבות לפיתוח הסגנון מחוץ לארצות הברית.
לעיתים קרובות נגני פינגרסטייל משתמשים במפרט שמולבש על האגודל (Thumb Pick) על מנת להקל על הנגינה ולתת לבס צליל מודגש יותר, ו\או מפרטי אצבע (Finger Picks) המולבשים על אחת או יותר מהאצבעות האחרות. בנוסף, קיימים נגנים שמשתמשים במפרט רגיל (Pick, Plectrum) שנאחז באגודל ובאצבע בזמן שהאצבעות הנותרות מנגנות את המלודיה. קטע מפורסם בטכניקה זו הוא The Clap של סטיב האו (Steve Howe) גיטריסט להקת הרוק הבריטית Yes.
עמי איילון (היסטוריון)
עמי איילון (נולד ב-18 באוגוסט 1945) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב. תחום התמחותו הוא ההיסטוריה של חברות דוברות ערבית במזרח התיכון בעת החדשה.
ביוגרפיה.
איילון נולד בירושלים וגדל בגבעתיים. בצה"ל שרת בנח"ל ובנח"ל המוצנח ולאחר סיום שירותו הצטרף כחבר לקיבוץ בית גוברין. ב-1967 החל בלימודי ההיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב, בה השלים את התואר הראשון והשני. הוא המשיך בלימודי דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון (1980-1976). את עבודת הדוקטור שלו כתב בהנחיית פרופ' ברנרד לואיס, בנושא: "Middle Eastern Perceptions of the
West: a Study in Arabic Political Terminology". לאחר מכן שב לאוניברסיטת תל אביב, בה לימד בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה משנת 1980 עד לפרישתו בשנת 2013. בשנים 1995-1992 כיהן כראש החוג, ומשנת 2003 כפרופסור מן המניין בחוג. בשנים 2000-1980 שימש גם כחוקר בכיר במרכז משה דיין באוניברסיטה, ובשנים 1994-1987 כעורך שנתון המרכז, "Middle East Contemporary Survey."
בשנים בהן השתייך לסגל אוניברסיטת תל אביב היה עמי איילון מרצה אורח באוניברסיטת קורנל (1985-1984), עמית אורח במרכז וודרו וילסון של המכון הסמית'סוני בוושינגטון (1991-92) ובמחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת פרינסטון (2007) וחבר במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון (2001-2000). הוא גם לימד באוניברסיטאות Boğaziçi (בוספורוס), ברנדייס, דנוור, ואמורי.
עם התלמידים שאותם הנחה לתארים מתקדמים נמנים, בין השאר, ד"ר יוסי אמיתי, פרופ' עפרה בנג'ו, ד"ר נעמה בן-זאב, פרופ' אורית בשקין, ד"ר ארנון דגני, ד"ר מעיין הלל, ד"ר אסתר ובמן, ד"ר דניאל סובלמן, ד"ר יוני פורס, ד"ר עדנאן קאדר סרסור, ד"ר אמיר קוליק, ד"ר אבי רז, וד"ר קרן תמם.
מחקריו.