זולוטי פוטיק נזכרת לראשונה באמצע המאה ה-16, ובשנת 1601 הוענקו לה זכויות עיר, שכללו את הקפתה בביצורים וקביעת ימי שוק וירידים שנתיים בה. בשנת 1608 הוקם בעיירה מנזר דומיניקני.
במהלך הכיבוש הרוסי במלחמת העולם הראשונה ניזוקה העיירה, ובשנת 1921, בהתאם להסכם ריגה, נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי היישוב.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1635. במהלך המאה ה-18 התפתחה ביישוב קהילה יהודית עצמאית, ובמהלך המאה ה-19 גדל מספר יהודי העיירה, כאשר בשנת 1880 נמנו בה 1,247 יהודים. עם זאת, משנות ה-80 של המאה ה-19 היגרו מהעיירה רבים מיהודיה. כמו כן, סבלו יהודי העיירה במהלך הכיבוש הרוסי שלה בזמן מלחמת העולם הראשונה, תוך שהקוזקים פרעו בהם ושרפו כמאה מבתיהם. לאחר המלחמה, ועד יוני 1919, פרעו ביהודי העיירה גם החיילים והאיכרים האוקראינים שנכנסו אליה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 895 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ענפה. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים במהלך מבצע ברברוסה, ב-10 ביולי 1941, העבירו אלו את השליטה הישירה בה לידי המשטרה האוקראינית, וזו החלה בביצוע מעשי שוד והתעללות ביהודי היישוב. יודנרט שמונה בעיירה בהמשך, נצטווה לספק לשלטונות סכומי כופר גבוהים, ולגייס עבורם עובדי כפייה יהודים, שחלקם שולחו למחנות עבודה.
באוקטובר 1942 גורשו יהודי העיירה לבוצ'אץ', ומשם שולחו רובם להשמדה בשתי אקציות. הנותרים רוכזו בגטו שהוקם בעיר, וממנו שולחו בהמשך להשמדה. מקהילת העיירה שרדו את השואה כ-30 איש.
פוטוק זלוטי
פאטיק
נוטציה
סכר טבקה
סכר טבקה (, בתעתיק מדויק: סד אלטבקה; נקרא גם סכר א-ת'ורה, בערבית: سد الثورة, מילולית: "סכר המהפכה") הוא הסכר הגדול בסוריה. הסכר ממוקם על נהר הפרת, והוא נבנה על ידי מילוי עפר. הסכר נמצא כ-40 קילומטרים במעלה הנהר מהעיר א-רקה. גובה הסכר 60 מטרים ואורכו 4.5 קילומטרים. יצירתו הובילה להיווצרות אגם אסד, מאגר המים הגדול בסוריה.
במקור תוכנן הסכר על מנת לייצר כוח הידרואלקטרי ועל מנת להשקות אדמות. הוא הוקם בין השנים 1968–1973 בסיועה של ברית המועצות. במהלך הקמתו ולפני הצפת אגם אסד, נחקרו אתרים ארכאולוגיים שונים, בהם תל אבו הוריירה, מורייבת, תל פרי ותל מסכנה וחבובה כבירה, במאמץ שנוהל על ידי אונסק"ו על מנת להציל את הממצאים באתרים אלו לפני שיוצפו.
בשנת 1974, כאשר צומצם הזרם בנהר הפרת בכ-25% על מנת למלא את האגם, פרצה מחלוקת בין סוריה לבין עיראק, אשר איימה להפציץ את הסכר. המחלוקת יושבה בסיוען של ערב הסעודית וברית המועצות, וסוריה הסכימה להזרים יותר מים לעיראק.
ב-11 בפברואר 2013, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, עבר הסכר לשליטת האופוזיציה הסורית. ארבע מתוך שמונה הטורבינות של הסכר המשיכו לפעול, ועובדי הסכר המשיכו לקבל שכר מהמממשלה הסורית. בדצמבר 2016 כבשה המדינה האסלאמית את העיר הסמוכה לסכר, א-ת'ורה. בתחילת 2017 לחם כוח משותף של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים וצבא ארצות הברית נגד המדינה האסלאמית, וכתוצאה מכך נפגעה תחנת הכוח ההידרואלקטרית וחדלה לפעול והסכר היה בסכנת התמוטטות. הפסקת אש נקבעה כדי לאפשר תיקון חירום של הסכר. במאי 2017 עבר הסכר לשליטת הכוחות הסוריים הדמוקרטיים.
נחל יצפור
נַחַל יִצְפֹּר הוא נחל אכזב המנקז את חלקו המזרחי של הר יצפור, שהוא אחת מפסגותיו של הגלבוע. שמו של הנחל הוא סמלי (ייתכן שהוא קרוי על פי משמעות 'צפרא' שמשמעותו, בוקר, והשמש זורחת בבוקר ממזרח), ומתבסס על פסוק בספר שופטים המתייחס לסיפור מלחמתו של גדעון בן יואש במדיינים באזור: . מחלקו הנמוך של ערוץ הנחל נשקפים אל הרי גלעד המוזכרים בפסוק.
גאולוגיה וטופוגרפיה.
אפיקו של הנחל מתחתר בסלעי גיר מתקופת האיאוקן וכיוונו מדרום-מערב אל צפון-מזרח. הנחל יורד בתלילות מרום של כ-450 מטרים מעל פני הים אל רום של 100 מטרים מתחת לפני הים בעמק בית שאן. ראש הנחל מצוי כ-1.5 ק"מ מערבית ליישוב מעלה גלבוע. אורך חלקו הצר של אפיק הנחל כ-2 ק"מ. בקטע זה של הנחל עובר שביל טיולים אתגרי המסומן בסימון שביל אדום-לבן, הכולל יתדות תמיכה. לבסוף הנחל זורם אל שטחים חקלאיים בעמק המעיינות בין עין מודע לעין שוקק כשבמקום לזרום במסלולו הטבעי הוא הוסט יחד עם נחל גפת לתעלה מלאכותית שנשפכת אל נחל שוקק.
צומח.
צמחייה עשירה ופרחים רבים פורחים על גדות הערוץ בחורף ובאביב. בחודש מרץ פורח על מורדות הנחל גם אירוס הגלבוע.
שלישיית אסביורן סוונסון (EST)
סולוקי
סלקאס
לנקסטריה
לנקסטריה (באנגלית: RMS Lancastria) הייתה ספינה בריטית אשר טובעה על ידי הגרמנים בהתקפה אווירית ב-17 ביוני 1940, ועליה אלפי חיילים ונתינים בריטים אשר פונו מסן-נאזר שבצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה. רוב
נוסעי הספינה נהרגו, באחד האסונות הימיים הגדולים אי פעם, והגדול ביותר אשר חוותה בריטניה. מספר ההרוגים נאמד ב-3,500 עד 4,000 לפחות.
היסטוריית שירות אזרחית.
הספינה נבנתה על ידי חברת ויליאם ברדמור (William Beardmore and Company), הושקה בגלאזגו בשנת 1920, ונקראה תחילה בשם 'טירניה' (Tyrrhenia). הספינה נבנתה עבור חברת בת של 'קאנארד' (Cunard), אשר הפעילה קווי נוסעים טראנס אטלנטיים ויועדה לכ-2,200 נוסעים בשלוש מחלקות. נסיעת הבכורה שלה, גלאזגו-קוויבק סיטי-מונטריאול, נערכה ב-19 ביוני 1922. בשנת 1924 הותאם מבנה הספינה לשתי מחלקות, ואז שונה גם שמה ל'לנקסטריה', במקום שמה הקודם, אשר היה קשה לביטוי. בשנת 1928הספינה הגיעה לארץ ישראל עם תיירים. עד 1932 ערכה הספינה נסיעות סדירות בקו ליברפול-ניו יורק. מ-1932 ה'לנקסטריה' שינתה את מסלוליה ויעודה, עת הפכה לספינת תענוגות אשר שטה במימי הים התיכון וצפון אירופה. ב-10 באוקטובר 1932 הצילה ה'לנקסטריה' את צוותה של ספינת המטען הבלגית 'סכלדסטד' (Scheldestad), עת נטש אותה לפני טביעתה במפרץ ביסקאיה. בשנת 1934 נשכרה הספינה על ידי ארגון הצופים הקתולים של אירלנד לצורך מסע עלייה לרגל לרומא.
מלחמת העולם השנייה וטביעתה.
רקע.
הקרב על צרפת הוכרע לטובת הגרמנים. עם זאת, הבריטים הצליחו לחלץ את רוב צבאם במבצע דינמו, אשר נערך בסוף מאי ובתחילת יוני 1940. עוד עשרות אלפי אנשי צבא ומספר קטן יותר של אזרחים המתינו באמצע יוני לחילוץ בנמלי מערב צרפת, אליהם הגרמנים, אשר תקפו מצפון וממזרח, לא הגיעו באותו שלב. הבריטים שלחו ספינות לחלץ גם את אלה.
ה'לנקסטריה' במלחמת העולם השנייה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה שימשה הספינה להובלת משאות. באפריל 1940 הספינה הפכה לספינה להובלת גייסות, ושימשה לפינוי כוחות בעלות הברית מנורווגיה. בהמשך, כשבועיים לאחר מבצע דינמו, יועדה הספינה למבצע אריאל (Ariel) לפינוי כוחות ואזרחים של בעלות הברית, בעיקר בריטניה, מנמלי מערב צרפת. הספינה עברה שיפוץ קצר, אחריו עזבה את נמל ליברפול ב-14 ביוני, הגיעה לשפך הלואר ב-16 לחודש ועגנה 18 ק"מ דרומה מערבה לסן-נאזר. ביום המחרת אחר הצהרים הספינה החלה להעלות נוסעים. אם כי הספינה נועדה כאמור לכ-2,200 נוסעים כולל כ-375 אנשי צוות, הרי הצי המלכותי הורה לקברניט רודולף שארפ (Sharp) להעלות אנשים במספר גדול ככל האפשר. כך עלו על הספינה נוסעים במספר בלתי ידוע, אם כי גדול בהרבה מקיבולה הרשמי, ועל פי אומדנים שונים המדובר בכ-6,000 איש. בין אלה היו אנשי סגל השגרירות, עובדי סניף בלגי של מפעל המטוסים 'פיירי אוויאיישן' (Fairey Aviation), וכן חיילי תובלה, חיל החפרים וחיל האוויר המלכותי. בשעה 13:50, במהלך התקפה אווירית, נפגעה בסמוך ה'אורונסיי' (Oronsay), ספינה אחרת להובלת גייסות. כשהוצע לשארפ לעזוב בהקדם, הוא סירב, כיוון שלא ניתן לו ליווי של משחתת, למקרה שייתקל בצוללות גרמניות בדרך.
בשעה 15:48 ה'לנקסטריה' הופצצה שוב, על ידי מטוס יונקרס Ju 88. הספינה נפגעה שלוש פעמים, התהפכה, ובתוך 20 דקות טבעה. יותר מ-1,400 טון של שמן מכונות דלפו, ואש אחזה בחלק מאותה כמות של שמן.
כך, רבים טבעו, נחנקו או נשרפו מאותו שמן, ובנוסף, מטוסי אויב המשיכו וצלפו על הניצולים. ספינות אחרות אספו את הניצולים, ויותר משליש מהם על ידי המכמורתן 'קיימבריג'שייר' (Cambridgeshire), אשר אספה כ-900 מתוך 2,447 הניצולים הידועים. באשר למספר הקרבנות, מספר לוויות ההרוגים הידוע הוא 1,816, ומספר ההרוגים הידוע הוא 1,738, אם כי אומדנים שונים מעמידים אותו על 3,500 עד 4,000 לכל הפחות, מספר המהווה בקירוב כשליש מכלל הרוגי הבריטים במשך הקרב על צרפת.
אחרית דבר.
ה'לנקסטריה' טבעה בתקופה בה ספגו הבריטים מהלומות רבות, ווינסטון צ'רצ'יל בזיכרונותיו טען כי הבריטים שבעו די אסונות עד לאותו מועד. לפיכך ביקש לעכב מעט את הידיעה על הטביעה, ולדבריו, חשב לשחררה לפרסום כעבור מספר ימים, אולם בלהט המאורעות נשכח ממנו הדבר. בסופו של דבר הידיעה פורסמה רק בסוף יולי. נראה שעקב עיכוב זה, ועקב שטף המאורעות המתמיד שהביאה בכנפיה מלחמת העולם השנייה, 'נבלע' יחסית האסון, ובהשוואה לאסונות אחרים בסדר גודל דומה ואף קטן יותר, הידוע עליו בציבור מועט.
קישורים חיצוניים.
כתבה של ה-BBC אודות טביעת ה'לנקסטריה', ביום השנה ה-65 לאסון:
כתבה של הניו יורק טיימס אודות טביעת הספינה:
גביע אפריקה לאומות 1996
גביע אפריקה לאומות 1996 היה הטורניר ה-20 של גביע אפריקה לאומות בכדורגל. הטורניר התקיים בין ה-13 בינואר ל-3 בפברואר 1996 בדרום אפריקה, שהחליפה את קניה, שתוכננה במקור לארח את הטורניר.