בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19, תנועת האיגודים המקצועיים הושמה בצל הפעילות הפוליטית. חשיבות מיוחדת הייתה לתנועה הצ'רטיסטית, שמטרותיה נתמכו על ידי מרבית הפעילים החברתיים, אם כי נראה שאף אחד מהם לא מילא תפקידים ראשיים. התנועה הצ'רטיסטית הייתה תנועה של מעמד הפועלים לשינוי פוליטי בבריטניה שהתקיימה בין השנים 1838 עד 1858. היא קיבלה את שמה מאמנת העם (צ'רטר) משנת 1838 והייתה תנועת מחאה לאומית, עם מעוזי תמיכה מסוימים בצפון אנגליה, במזרח מידלנדס, בקדרות סטאפורדשייר, במדינה השחורה ובעמקי דרום ויילס. התמיכה בתנועה הייתה בשיאה בשנים 1839, 1842 ו-1848, כאשר הוצגו בפני הפרלמנט עצומות עליהן חתמו מיליוני אנשים עובדים. האסטרטגיה ששימשה הייתה להשתמש בסולם התמיכה שהפגינו בעתירות אלה ובפגישות ההמוניות אשר נלוו, להפעלת לחץ על פוליטיקאים להודות בזכותם לקבל זכויות שוות. לפיכך, הצ'ארטיזם הסתמך על שיטות חוקתיות כדי להבטיח את מטרותיו, אם כי היו כאלה שהיו מעורבים בפעולות מרד, בעיקר בדרום ויילס וביורקשייר. הממשלה לא נעתרה לאף אחת מהדרישות, והעובדים נאלצו להמתין עוד שני עשורים לקבלת זכויותיהם. התנועה הייתה פופולרית בקרב מספר איגודים מקצועיים, במיוחד חייטים, סנדלרים, הנגרים והבונים של לונדון. אחת הסיבות הייתה החשש מזרם העבודה הבלתי מיומנת, במיוחד בחייטות וייצור נעליים. במנצ'סטר ובגלאזגו, המהנדסים היו מעורבים עמוקות בפעילות הצ'רטסטית. איגודים מקצועיים רבים פעלו בשביתה הכללית של 1842, שהתפשטה ל-15 מחוזות באנגליה ובוויילס, ושמונה מחוזות בסקוטלנד. הצ'ארטיזם לימד טכניקות וכישורים פוליטיים שנתנו השראה להנהגת האיגודים המקצועיים.
מוסדות חדשים.
פעילות האיגודים משנות ה-50 של המאה ה-19 ועד שנות ה-50 של המאה ה-20 בתחום הטקסטיל וההנדסה הייתה בעיקר בידי העובדים המיומנים. הם תמכו בשכר דיפרנציאלי, לעומת הלא מיומנים. הם התמקדו בשליטה בייצור מכונות ונעזרו בתחרות שהייתה בין החברות בשוק העבודה הבריטי.
לאחר ההתפלגות בתנועה בשנת 1848, נעשו מאמצים להקים קואליציית עובדים. האיגוד המאוחד של הכורים והימאים בצפון-מזרח, פעל בין השנים 1851–1854 לפני שגם הוא קרס בגלל עוינות חיצונית ומחלוקות פנימיות על יעדים. המנהיגים חיפשו סולידריות של מעמד הפועלים כמטרה ארוכת טווח, ובכך הקדימו את אסטרטגיות השותפות שקידמה מועצת העבודה בשנת 1854.
איגודים מקצועיים קבועים יותר הוקמו משנות ה-50 של המאה ה-19. הם התאפיינו כבעלי יותר משאבים, וכפחות רדיקליים. מועצת הסחר בלונדון הוקמה בשנת 1860, ומהומות שפילד דרבנו את הקמת מועצת ארגוני העובדים בשנת 1868. מעמדם החוקי של איגודים מקצועיים בבריטניה נקבע על ידי "הוועדה המלכותית לאיגודים מקצועיים" בשנת 1867, זו הסכימה כי הקמת הארגונים היא לטובת המעסיקים והעובדים כאחד. איגודי עובדים אושרו בשנת 1871 עם אימוץ חוק האיגודים המקצועיים 1871.
יוניוניזם חדש: 1889–1893.
"האריסטוקרטיה של העבודה" כללה את העובדים המיומנים שהיו גאים וקנאים במונופול שלהם, והקימו איגודי עובדים כדי להרחיק מהאיגוד את הפועלים לא מיומנים והן את המיומנים למחצה. האיגודים החזקים ביותר של אמצע התקופה הוויקטוריאנית היו איגודים של עובדים מיומנים כמו אגודת המהנדסים המאוחדת. איגוד מקצועי היה די נדיר בקרב עובדים מיומנים למחצה ובלתי מיומנים. פקידי האיגוד נמנעו ממאבק, מחשש כי שביתות יאיימו על ההכנסות מגבייה של האיגודים וכך אף על שכרם. גל שביתה בלתי צפוי פרץ בשנים 1889–1890, שהונעו יקר על ידי המהציבור הרחבניתן להסביר את הצלחתה בהשל השביתה ידרדרות ההיצע של עבודה כפרית, שהאגר דילה את כוח המיקוח של עובדים לא מיומנים. היוניוניזם החדש החל משנת 1889 כלל חיזור והסברה שיטתית להכנסת העובדים הלא-מיומנים והמיומנים למחצה כחברי האיגוד. בן טילט היה מנהיג בולט בשביתת הרציף בלונדון בשנת 1889. הוא הקים את התאחדות הכללית של עובדי הרציפים בשנת 1889, שזכתה לתמיכה של עובדים מיומנים. 30,000 חבריה זכו במקדמה בשכר ובתנאי העבודה.
האיגודים מילאו תפקיד בולט בהקמת הוועדה לייצוג העבודה שהיוו למעשה את הבסיס למפלגת הלייבור של היום.
נשים.
נשים הודרו במידה רבה מחברות באיגודים מקצועיים, עד סוף המאה ה-20. מגמת העירעור על ההגמוניה הגברית להשתלבות בייצוג העבודה והשילוב, נבעה בעיקר מעקשנותם של רפורמים ממעמד הביניים כמו ליגת המגן וההשגחה לנשים (WPPL) שביקשו לדון בתנאים עם מעסיקים בדרכי נעם. בשנות ה-70 של המאה ה-19, היא הפכה לליגת האיגוד המקצועי לנשים. סוציאליסטים רדיקליים התנתקו מ-WPPL והקימו את איגוד האיגודים המקצועיים לנשים, אך הייתה להם השפעה מועטה. היו מקרים ספורים במאה ה-19 בהם חברות איגוד מקצועי לקחו יוזמה. בשביתת האורגים במערב יורקשייר בשנת 1875 נשים אכן מילאו תפקיד מרכזי.
מפלגת הלייבור המתעוררת.
מקורות מפלגת הלייבור נמצאים בסוף המאה ה-19, כאשר התברר כי קיים צורך במפלגה פוליטית חדשה שתייצג את האינטרסים והצרכים של הפרולטריון העירוני, שדרה חברתית שגדלה במספר ולאחרונה קיבלה זכות בחירה. כמה מחברי תנועת האיגודים המקצועיים הביעו עניין לעבור לתחום הפוליטי, ולאחר הארכות נוספות של זכות הבחירה ב-1867 וב-1885 אישרה המפלגה הליברלית כמה מועמדים בחסות האיגודים המקצועיים. המועמד הראשון של Lib-Lab שהתמודד היה ג'ורג' אודגר בבחירות המשנה של סאות'ווארק בשנת 1870. בנוסף, כמה קבוצות סוציאליסטיות קטנות התגבשו בסביבות תקופה זו, מתוך כוונה לקשר את התנועה למדיניות פוליטית. בין אלה היו מפלגת הלייבור העצמאית, האגודה הפביאנית שהתבססה על שכבה אינטלקטואלית במידה רבה ממעמד הביניים, הפדרציה הסוציאל-דמוקרטית המרקסיסטית ומפלגת הלייבור הסקוטית.
מאז 1900.
1900–1945.
הפוליטיקה הפכה לעניין מרכזי עבור כורי הפחם, אשר מיקומם התרכז בעיקר בכפרי כורים בספר של בריטניה. התאחדות הכורים של בריטניה הוקמה בשנת 1888, והיא מנתה 600,000 חברים בשנת 1908. ניתן להתחקות אחר מקורותיו של חלק גדול מה'שמאל הישן' בפוליטיקה של הלייבור באזורי כריית פחם.
טלטלות: 1910–1914.
בשנים 1910–1914 הייתה עדות לתסיסה קשה בתעשייה ולעלייה עצומה בהצטרפות לאיגוד המקצועי. אלו השפיעו על כל הענפים בהיקפים שונים. הפעילים הרדיקליים באיגודי העובדים היו מענפי כריית הפחם, הטקסטיל והתחבורה. חלק ניכר מהתפיסה הרדיקלית הגיע מההפגנות העממיות נגד צניחת השכר הריאלי, כאשר הנהגת האיגוד עוד התחבטה אם להצטרף. האיגודים החדשים של העובדים המיומנים למחצה היו הרדיקליים ביותר. איגוד המלחים והכבאים הלאומי ניהל פעילויות שביתה בערי נמל רבות ברחבי בריטניה. ההנהגה הלאומית נתמכה מאוד על ידי מנהיגים מקומיים, למשל מועצת הסחר בגלאזגו. בגלאזגו ובערים מרכזיות אחרות היו תופעות מקומיות נוספות של תמיכה. אך גלאזגו הייתה מאוחדת ועקבית בתמיכתה יותר מרוב הערים. התוצאה ארוכת הטווח נראתה בעוצמת הארגון בחזית נהר קלייד, שסימנה את הופעתם של איגודים עצמאיים מקומיים בקרב הימאים ועובדי הנמל.
מלחמת העולם הראשונה.
ייצור תעשייתי של תחמושת היה מאפיין מרכזי במלחמה, וכאשר שליש מהגברים בכוח העבודה גויסו, הביקוש לעבודה תעשייתית היה גבוה מאוד, ומספר גדול של נשים הועסקו באופן זמני. איגודים מקצועיים תמכו במאמץ המלחמתי, וקיצצו בשביתות ובאמצעי מאבק מגבילי תעסוקה. מניין החברים הוכפל מ-4.1 מיליון בשנת 1914, ל-8.3 מיליון בשנת 1920. קונגרס איגודי העובדים (TUC) היווה כ-65% מחברי האיגוד בשנת 1914, ועלה ל־77% בשנת 1920. יוקרת הלייבור מעולם לא הייתה גבוהה יותר, והיא הכניסה באופן שיטתי את מנהיגיה לפרלמנט.
חוק החימוש של 1915 בעקבות משבר פגזי הארטילריה של 1915, סימל את המעבר של אספקת התחמושת לחזית כנושא למאבק פוליטי פנימי. החוק אסר על שביתות והשבתות והחליף אותם בבוררות חובה. החוק הקים מערכת של שליטה בתעשיות הנשק, והקימה בתי דין לחימוש שהיו בתי משפט מיוחדים לאכיפת נוהלי עבודה מיטביים להמשך המלחמה. בתי משפט אלו השעו, בזמן פעילותם, שביתות של איגודים מקצועיים. הם ניסו לשלוט על ניידות הפועלים בין משרות ועבודת. בתי המשפט החילו בתקדימים משפטיים את ההגדרה של אמצעי לחימה וכללו בה עובדי טקסטיל ועובדי רציפים. חוק החימוש של 1915 בוטל בשנת 1919, אך חקיקה דומה נכנסה לתוקף במהלך מלחמת העולם השנייה.
בגלאזגו, הדרישה הכבדה לתחמושת ולספינות מלחמה חיזקה את כוח איגוד העובדים. הוקמה תנועה רדיקלית בשם "קליידסייד האדומה" שהונהגה על ידי איגודים מקצועיים. מחוזות התעשייה, לשעבר מעוז של המפלגה הליברלית, עברו ללייבור עד שנת 1922, עם בסיס חזק בקרב המחוזות של הפועלים האירים הקתולים. נשים היו סולידריות במיוחד בקרב פעילות בנושאי דיור. עם זאת, "האדומים" פעלו במסגרת מפלגת הלייבור ולא הייתה להם השפעה רבה בפרלמנט; מצב הרוח השתנה לייאוש פסיבי עד סוף שנות ה-20.
בזמן המלחמה חלה עלייה נוספת במניין החברים, כמו גם הכרה נרחבת באיגודים ובמעורבותם הגוברת בניהול החברות. לעומת זאת שביתות לא נתפסו כפטריוטיות והממשלה ניסתה להקפיא את שכר העובדים. בסוף המלחמה האיגודים הפכו לקיצוניים בדרישותיהם בניסיון לשמור על הישגיהם; בדרך כלל הם הובסו. מניין החברים גדל מ-4.1 מיליון בשנת 1914 ל-6.5 מיליון בשנת 1918, והגיעה לשיא של 8.3 מיליון בשנת 1920 לפני שצנחה ל-5.4 מיליון בשנת 1923.
שנות ה-20 של המאה ה-20.