למרות שכיום החסה משמשת רק כמזון, בעבר שויכו לה תכונות נוספות. הרומאים, אשר החסה שהייתה מצויה בתקופתם הכילה חומר הדומה בתכונותיו לאופיום, נהגו לאכול את החסה בסוף ארוחה כדי להירדם בקלות. המצרים לעומת זאת, בשל העובדה שהחסה מתיזה חומר חלבי כשהיא נחתכת, ובשל צורת עליה, קישרו את החסה עם האל מין, גבריות וראו בה מעוררת חשק. ביוון העתיקה, הובילו ההבדלים בן תפיסות אלו לבלבול וכך בשעה שהרופא המפורסם גלנוס מפרגמון טען שהוא אוכל את החסה בסוף הארוחה כדי לחזק את הזיכרון ולעודד שינה מהירה, הרופא רופוס מאפסוס שחי רק מאה שנים קודם לכן טען שחסה מערפלת את החושים ומקהה את המחשבה. ביהדות נהוגה אכילת החסה בליל פסח כחובת אכילת המרור, משום שהיא מזוהה בתלמוד עם החזרת, שהיא אחד המינים הנזכרים במשנה שיוצאים בהם ידי חובת המרור.
זנים.
נהוג לחלק את החסה לזנים על פי מבנה וצורת העלה. זני החסה כוללים:
כשרות.
בהלכה ישנו איסור לאכול שרצים הנלמד מהפסוק: "וכל שרץ העוף... שקץ הוא לכם", ו"לכל השרץ השורץ על הארץ שקץ הוא לא יאכל", לכן אסורים החרקים באכילה, לכן הירקות הנגועים במיני חרקים מהווים בעיה קשה מאוד עבור יהודים שומרי המצוות, היות שעליהם להיזהר ממיני חרקים שאינם תמיד נראים. החסה הפכה ממש סמל לירקות הנגועים, ולא בכדי, היא משמשת בית לחרקים רבים: כנימות עלה, תריפס, זחלי זבוב המנהרות, זבובים מסוגים שונים, זחלי פרודניה ודומיהם, אקריות, "פסוקים" הדומים לתריפס וכנימת עש הטבק. לכן יש רבנים המחמירים ופוסקים שיש לנקותם ביסודיות רבה על ידי שפשוף קפדני ואף השריה בדטרגנט, חומץ ומי מלח. כדי לפטור מניקוי קפדני כזה קמו חברות כגון: "בודק" ו"עלי קטיף", המרססות את הגידולים בכמויות גדולות של חומרי ריסוס, אך "אליה וקוץ בה"- נמצאו מינונים גדולים מאוד של חומרים רעילים בתוך החסה הגדלה בשיטה זו.
חסה מגוש קטיף.
בגוש קטיף הומצאה שיטה על ידי מספר חקלאים, ובראשם אליהו בן נעים והאגרונום שמעון ביטון, המאפשרת גידול חסה וירקות עליים אחרים באופן המבטיח בסבירות גבוהה שלא ימצאו בה רמשים. בשיטה זו הוטל ספק על ידי מספר רבנים, בעוד אחרים נתנו ברכתם לשיטה. ישומה הביא לכך שהיקף הצריכה של החסה בקרב הציבור הדתי בישראל גדל מאוד. בכפר דרום אף הוקם מפעל מיוחד בשם עלי קטיף לאריזת החסה המיוחדת וירקות עליים אחרים עם בעיות נגיעות דומות. עם פינוי גוש קטיף, הועתקה השיטה גם לאזורים אחרים בארץ.
שימור החסה לאורך זמן.
כדי לשמר את החסה לאורך זמן רצוי לשטוף אותה, לייבש אותה היטב, לצרור את העלים יחדיו בצורה רופפת ולא הדוקה, לעטוף את הצרור בנייר סופג ולאכסן בתוך קופסה אטומה.
תוצרת.
ארגון המזון והחקלאות האמריקאי מדווח כי תוצרת החסה והעולש העולמית עמדה בשנת 2007 על 23.55 מיליון טון, כאשר שלוש היצרניות הגדולות הן סין (51%), ארצות הברית (22%) וספרד (5%).
לקריאה נוספת.
משחק וידאו
ויליאם אורמסבי-גור
ויליאם ג'ורג' ארת'ור אורמסבי-גור (אנגלית: William George Arthur Ormsby-Gore; 11 באפריל 1885 – 14 בפברואר 1964) היה מדינאי אנגלי ששימש כשר המושבות הבריטי בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט. ידיד הציונות.
קורות חייו.
ויליאם אורמסבי-גור נולד בלונדון בשנת 1885. בן למשפחת אצולה, ותוארו ברון. בין השנים 1910 ל-1938 כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה השמרנית. בין השנים 1922 ל 1929 כיהן כתת-שר המושבות (בהפסקה קצרה בשנת 1924 בימי ממשלת הלייבור קצרת הימים בראשותו של רמזי מקדונלד). בשנת 1931 כיהן כשר הדואר, ובהמשך שנה זו ועד 1936 כיהן כשר העבודה. בין השנים 1936 ל-1938 כיהן כשר המושבות בממשלתו של נוויל צ'מברלין.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1941 ל-1944, שימש אורמסבי-גור כנציב עליון בדרום אפריקה (בהיותה של דרום אפריקה דומיניון עצמאי, היה הנציב העליון למעשה השגריר הבריטי בה). לאחר פרישתו מבית הנבחרים ומחיי הציבור עבר אורמסבי-גור לעסוק בעסקי הבנקאות של משפחתו. ויליאם אורמסבי-גור נפטר בשנת 1964.
קשריו לארץ ישראל ולעניין הציוני.
אורמסבי-גור היה אוהד הציונות. בשנת 1917 הוא היה ממנסחיה של הצהרת בלפור. בשנת 1918 יצא עם ועד הצירים, משלחת של מנהיגים ואישים ציוניים בראשותו של חיים ויצמן, שבאה לארץ ישראל, בהסכמת הממשלה הבריטית, כדי לייעץ לשלטונות צבא הכיבוש ולסייע בפתרון בעיותיהם של יהודי הארץ ברוח הצהרת בלפור. אורמסבי-גור היה קצין הקישור בין המשלחת לבין שלטונות הצבא. בהיותו שר המושבות גילה עמדה אוהדת ליישוב ולתנועה הציונית. בפרוץ המרד הערבי הגדול (שקיבל ביישוב את הכינוי "מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט"), הביע דעתו כי יש דמיון מלא בין המצב בארץ ישראל לבין המצב באירלנד, הבהיר כי יחסו אל היהודים בארץ ישראל זהה ליחסו לפרוטסטנטים בצפון אירלנד וצידד בחלוקתה של ארץ ישראל בין תושביה. יחד עם זאת נקט הנציב העליון כלפי המאורעות לאחר פריצתן, בגיבויו של אורמסבי-גור, מדיניות תגובה מתונה ולא ניסה בשלב הראשון לדכאן באמצעים תקיפים כפי שדרשו ראשי הצבא הבריטי. גם מדיניות השפיטה והענישה הייתה סלחנית.
ב-29 ביולי 1936 ניסה אורמסבי-גור לפתור את הסכסוך בדרכים מדיניות והודיע על מינויה של ועדת פיל, אשר בשנת 1937 פרסמה את מסקנותיה והמליצה על חלוקת ארץ ישראל בין היהודים לערבים, כשהמדינה המוצעת ליהודים תהיה מדינה זעירה המשתרעת בעיקר על מישור החוף. שני הצדדים דחו את מסקנות הוועדה והסכסוך נמשך ביתר עוז.
בדיון שנערך בפרלמנט הבריטי בספטמבר 1936, לאחר כמה חודשי מאורעות, ציין אמנם אורמסבי-גור את ההבלגה הראויה לשבח שגילו היהודים בזמן המהומות חרף הפרובוקציות הערביות, אך יחד עם זאת השתדל להביע עמדה מאוזנת בסכסוך, ואמר כי לוועד הערבי העליון ולמועצה המוסלמית אין יד במעשי הטרור משום שהם איבדו את השפעתם על הציבור הערבי, והביע התנגדות למסירת נשק ליישובים היהודיים ללא פיקוח בריטי, מאחר שהדבר עלול להגביר את הטרור. רוב הנואמים בדיון חלקו על דבריו, מתחו ביקורת על הממשלה שלא נקטה באמצעים חריפים יותר להדברת הטרור, גינו את ניסיונו של אורמסבי-גור לחפות על המנהיגים הערבים וקראו להרשות הגנה עצמית יהודית.
בגבור ההתנגדות הערבית האלימה, חרף כל ניסיונות הפיוס והצעת החלוקה, ביקש אורמסבי-גור בשנת 1937 מצ'ארלס טגארט, מפקד משטרת כלכותה שבהודו ומומחה למלחמה בטרור לבוא לארץ ישראל על מנת לתאם בין זרועות הביטחון השונות ולארגן עבור שלטונות המנדט הבריטי את הגנת הארץ מפני המורדים מערביי ארץ ישראל ומפני הכוחות הערביים הבלתי סדירים שחדרו לארץ מצפון, מסוריה ומלבנון. ביוזמתו של טגארט הוקמה בשנת 1938 גדר הצפון והוקמו בכל רחבי הארץ על פי יוזמתו כ-60 מבצרים שנקראו מצודות טגארט, שהיה להן תפקיד חשוב בהגנת הארץ ובדיכוי המרד הערבי.
במאי 1938, כשלא נראה קץ לסכסוך העביר ראש הממשלה נוויל צ'מברלין את אורמסבי-גור מתפקידו ומינה במקומו כשר המושבות את מלקולם מקדונלד, האיש שפרסם את הספר הלבן של 1939.
אריה גוראל
אריה גוראל (20 בנובמבר 1918 - 28 באוקטובר 2007) היה ראש עיריית חיפה בשנים 1978–1993; מהנדס חשמל במקצועו.
ביוגרפיה.
גוראל נולד בשנת 1918 בוורשה שבפולין למשה וצילה, שניהלו אורח חיים חרדי. למד בישיבת דעת משה של הרבי מפיאסצנא, שעודד אותו לעלות לארץ ישראל. כשהיה בן 14 עזב את חיי הדת והצטרף לתנועת השומר הצעיר. גוראל עלה לישראל בשנת 1935 כשהיה בן 17 והצטרף לקרובי משפחתו משפחת שפירא בכפר חסידים. בשנת 1936 הצטרף לארגון ההגנה, בתחילה היה קשר ושומר, אך התקדם ובזמן מלחמת העצמאות שירת כמפקד פלוגה בגדוד 22 והשתתף בקרבות על חיפה. לאחר מלחמת העצמאות למד הנדסת אלקטרוניקה ועבד בהקמת רשתות טלפונים. בין השנים 1959 – 1968 עבד כמהנדס שירותי רדיו במחוז חיפה ובמחוז הצפון, והיה אחראי על ניהול רשות הטלפון במחוזות אלה. בשנת 1963 הוסמך כמהנדס חשמל באנגליה. בין השנים 1968 – 1978 כיהן כמנכ"ל משרד העבודה.
בשנת 1978 נבחר גוראל לראשות עיריית חיפה. הוא פעל להקמת רכבל חיפה וטיילת בת גלים בשכונת בת גלים. בתקופת כהונתו הוקמו תחנות לניטור זיהום האוויר, חודשה פעילות הכרמלית וכן נבנו המדרחוב ברחוב נורדאו וטיילת לואי במרכז הכרמל. ב-1986 הוענק לו אות לגיון הכבוד של ממשלת צרפת על טיפוח היחסים בין חיפה לצרפת ומרסיי.
בתקופתו של גוראל נבנה רכבל חיפה. הרכבל, שנחנך ב-1986, כונה בפי החיפאים "הביצים של גוראל" עקב צורתם הכדורית של הקרונות.
אחרי סיום כהונתו, הוגש נגדו כתב אישום על מרמה והפרת אמונים והוא זוכה מכול וכול.
גוראל פרסם מספר מאמרים בנושא קליטת גלים אלקטרומגנטיים מעבר לאופק.
אריה גוראל נפטר ב-28 באוקטובר 2007 לאחר מחלה קשה ונטמן בחלקת ראשי העיר בבית העלמין חוף הכרמל. הותיר אחריו את רעייתו מרים, ארבע בנותיו ונכדים. באוגוסט 2020 נחנכה טיילת גוראל על שמו בחוף בת גלים.
השפעת העקמומיות
וידאוקליפ
מכון הרדג
מכון הַרְדֶג הוא מבנה טמפלרי המצוי במושבה הגרמנית בחיפה.