אוכלוסיית העיר מצויה במגמת גידול מתונה בעיקר בשל מאזן הגירה חיובי, שרובו הגירת עבודה. עם זאת שיעור התמותה עולה על שיעור הילודה. לאחר הקמת נסיכות בולגריה הייתה פלובדיב העיר המאוכלסת ביותר בנסיכות ובה 33,000 תושבים, לעומת 30,000 בבירה סופיה. בראשית המאה ה-20 מנתה אוכלוסייתה 43,000 תושבים. לאחר מלחמת הבלקן השנייה ומלחמת העולם הראשונה הגיעו לעיר פליטים רבים וחל גידול מואץ בכמות האוכלוסין. בפרוץ מלחמת העולם השנייה עמד מספר התושבים על כ-106,000 תושבים. במהלך שנות ה-50 גדלה כמות האוכלוסין לכדי 200,000 תושבים.
כלכלה.
פלובדיב ממוקמת במרכזו של אזור חקלאי פורה. בראשית המאה ה-20 התפתחה בעיר תעשיית עיבוד מזון, טקסטיל ועיבוד טבק. בעידן הקומוניסטי התפתחה בעיר תעשייה כבדה לייצור עופרת, אבץ, מכונות חקלאיות, משאיות, כימיקלים וקוסמטיקה. בשנות ה-90, לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי התחולל משבר כלכלי חריף בבולגריה, שלא פסח על פלובדיב ומפעלים רבים נסגרו. בסוף שנות ה-90 חלה התאוששות כלכלית בענף התעשייה ונפתחו מפעלים בתחום יצור מוצרי צריכה חשמליים, טקסטיל ומוצרי אלקטרוניקה. חלק מסוים מהתוצר המקומי הגולמי מגיע מענף התיירות. שיעור האבטלה עומד על 6.5 אחוזים והוא נמוך בשיעור ניכר מהממוצע הארצי.
תחבורה.
פלובדיב מצויה בצומת עורקי תחבורה מספר 4, 8 ו-10 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים, המקשרים אותה לבוקרשט, בלגרד, איסטנבול ודורס. העיר מהווה גם צומת מסילות ברזל מרכזי בדרום בולגריה. תחנת הרכבת הראשונה נבנתה ב-1872 ובראשית המאה ה-21 פעלו בעיר שלוש תחנות רכבת מרכזיות לנוסעים ועוד מסוף רכבת אחד למטענים. בסמוך לפלובדיב עובר תוואי הכביש המהיר "תראקיה" שנתיבו חוצה את בולגריה מגבול סרביה ועד בורגס שלחוף הים השחור. בעיר תחבורה ציבורית מפותחת ובכלל זה קווי טרוליבוס. כ-5 קילומטרים דרומית מזרחית מפלובדיב ממוקם נמל תעופה בינלאומי, בו קיימת תעבורת טיסות שכר לרוסיה, בריטניה ואירלנד וכן טיסות פנים לשדות תעופה מרכזיים כגון בסופיה. השדה תוכנן לעמוד בתעבורת חצי מיליון נוסעים מדי שנה.
ספורט.
בפלובדיב 2 מועדוני כדורגל המשחקים בליגת העל הבולגרית בכדורגל: בוטב פלובדיב ו-לוקומטיב פלובדיב. וקבוצת כדורסל המשחקת בליגת העל הבולגרית בכדורסל: אקדמיק פלובדיב.
הקהילה היהודית.
קהילה יהודית רומניוטית נתקיימה בעיר פלובדיב מהמאה ה-2. בעיר נתגלו שרידי בית כנסת שחלקו התחתון תוארך למאה ה-2 וחלקו העליון למאה ה-4. העדות הבאה לקהילה יהודית בפלובדיב מתוארכת לראשית המאה ה-13 תקופת האימפריה הבולגרית השנייה. לאחר כיבוש העיר בידי האימפריה העות'מאנית הורכבה הקהילה ממספר קהלים, רומניוטים, אשכנזים והונגרים. בשלהי המאה ה-15 החלו להגיע לבלקן ובכלל זה לפלובדיב מגורשי ספרד. בהדרגה, בשל כמותם הרבה שינו את אופי הקהילה אשר קיבלה בהדרגה צביון ספרדי. שאר הקהלים נטמעו בהדרגה לתוך הקהל הספרדי. תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית שהתעצם במהלך המאה ה-18 הביא לגידולה המואץ של הקהילה, בשל הגירת יהודים מהשטחים שאיבדו העות'מאנים לגבולותיה החדשים של האימפריה. בראשית המאה ה-19 כבר מנתה הקהילה 750 נפשות.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הגיעו לפלובדיב פליטים רבים שנמלטו מחמת הקרבות. פלובדיב הייתה ערש התנועה הציונית בבולגריה וראשי הקהילה כיהנו לאורך שנים רבות בהנהגת ההסתדרות הציונית בבולגריה. בעיר נוסדו אגודות נוער וספורט ובית ספר יסודי קהילתי. ב-1930 הגיעה הקהילה לשיא גודלה ומנתה 6,675 נפשות ומתוכם כ-1,000 שהוגדרו "נתינים זרים" ולא החזיקו באזרחות בולגרית. בספטמבר 1939 גירשה הממשלה הבולגרית מהממלכה 4,000 נתינים זרים ובכללם יהודים מאזור פלובדיב. היהודים גורשו לממלכת יוון וטורקיה ומחוסרי הנתינות נרדפו בשטחי ההפקר בין גבולות המדינות. מספר לא ידוע המוערך בין כמה עשרות ל-100 יהודים מצאו את מותם באירוע זה, שכונה "המסע לגירוש נתינים זרים". מקצת מהמגורשים הגיעו לישראל על גבי ספינות מעפילים כגון הרודניצ'אר ודריאן 2 ומקצתם טבעו באסון הסלבדור.
בינואר 1940 הוחל על בני הקהילה החוק להגנת האומה, הם הוכרחו לענוד טלאי צהוב והונפקו להם תעודות זהות מיוחדות בצבע ורוד. הגברים בגילאי 20–40 נלקחו לעבודות כפייה ובהמשך הועלה גיל עובדי הכפייה עד ל-46. בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב בשם ממשלת בולגריה הסכם עם גרמניה הנאצית ובו הסכימו הבולגרים לגרש 20,000 יהודים משטחי תראקיה ומקדוניה. במועד זה היו בשטחים אלו 11,343 יהודים והממשלה הבולגרית החליטה להשלים את המכסה מקרב יהודי "בולגריה הישנה" ובכלל זה מפלובדיב. ב-10 במרץ 1943 בוצעה אקציה בה נעצרו מרבית יהודי העיר ורוכזו בבית הספר היסודי לקראת גירושם לטרבלינקה. מאבק שניהלו פוליטיקאים בולגרים ובראשם דימיטר פשב וראשי הכנסייה ובראשם המטרופוליטים סטפן וקיריל, הוביל לביטול הגירוש ושחרור בני הקהילה לביתם.
לאחר המלחמה חודשה הפעילות הציונית ועם הקמת מדינת ישראל עלו אליה כ-5,000 מבין 6,000 יהודי העיר. הנותרים היו בעלי תפקידים במנגנוני השלטון הארצי או המקומי, חברי המפלגה הקומוניסטית ומתנגדי הציונות. בראשית המאה ה-21 נמנו בעיר כ-500 יהודים. בעיר פועל בית הכנסת "ציון" שהוקם עוד בתקופה העות'מאנית ושופץ, וכן בית תרבות. מבין האישים הבולטים בקהילה בת ימינו, ניתן לציין את ד"ר סולומון פאסי שכיהן כשר החוץ של בולגריה בין 2001 ל-2005.
סאדל קריק
סאדל קריק (Saddle Creek) היא חברת תקליטים עצמאית הממוקמת באומהה, נברסקה, ארצות הברית. החברה הוקמה על ידי רוב ננסל ומייק מוגיס בשנת 1993 בשם "Lumberjack Records". החברה נקראת על שמה של דרך סאדל קריק, רחוב החוצה את צדה המזרחי של העיר אומהה (בדומה לאולפני אבי רוד ששמם נגזר משם הרחוב בו הם נמצאים), בו החלה סצנה שבין חבריה נמנים קונור אוברסט (אז אמן סולו, היום חבר בלהקה ברייט אייז), טים כשר (אז חבר בלהקה סלואודאון וירג'יניה, היום חבר בלהקות קרסיב והגוד לייף), ועוד. יחדיו, הם היו ידועים בצורה לא רשמית כ"קריקרס" ("Creekers"). סאדל קריק הופיעה לראשונה על עלון שהזמין את קוראיו "לבלות ערב עם סאדל קריק" (לאחר מכן שימש המשפט ככותרת ה-DVD של הלייבל). בשנת 1998 ג'סטין אוברסט, אחיו של קונור אוברסט, תפס את מקומו של מייק מוגיס, כאשר מוגיס עבר לעסוק יותר ויותר בהקלטת והפקת אלבומים.
סאדל קריק ממשיכה להיות חברת התקליטים המובילה בסגנון המוזיקלי שנקרא "צלילי אומהה", המאופיין בנגיעות של מוזיקת הקאנטרי. הגדרה זו הולכת ומאבדת מדיוקה, כתוצאה מהשתלבותם של צלילים אלקטרוניים, כגון אלו של הלהקות הפיינט וברוקן ספינדלס החתומות בחברה. הצליל האקלקטי של חברת התקליטים מוסבר במקצת על ידי ההיסטוריה שלה; רבים מחבריה המקוריים למדו יחדיו באותו בית הספר.
"לייבל אח" של סאדל קריק הוא הלייבל טים לאב, שהוקם על ידי קונור אוברסט בשנת 2004.
בשנת 2002 צירפה חברת התקליטים לשורותיה את להקה ריילו קיילי, שמקורה לא באומהה אלא בלוס אנג'לס. על אף שלבסוף הלהקה עזבה את החברה ועברה לחברת תקליטים עצמאית משל עצמה. עוד אמנים מחוץ לנברסקה אשר חתומים בחברה הם אריק בקמן (צפון קרולינה), ג'ורג'י ג'יימס (וושינגטון), טו גאלאנטס (סן פרנסיסקו) ולאחרונה טוקיו פוליס קלאב (קנדה).
בשנת 2005 יצא הסרט התיעודי "לבלות ערב עם סאדל קריק", המתעד את עשר השנים הראשונות של החברה. הסרט מכיל ראיונות מורחבים עם הלהקות החתומות בחברה, קטעי ארכיון ותיעוד של הופעות חיות נדירות.
ב-8 ביוני 2007, החברה פתחה מקום התכנסות משלה בשם "סלואודאון" (על שם הלהקה סלואודאון וירג'יניה), אשר ממוקם במרכז העיר אומהה, נברסקה, ארצות הברית.
חפציבה דיור ואחזקות
חפציבה דיור ואחזקות בע"מ הייתה חברת נדל"ן ובנייה שעמדה בראש קבוצה של חברות בנייה, מהגדולות בישראל, עד לקריסתה באוגוסט 2007. מנהלי החברה הואשמו בפלילים על אופן ניהול החברה שהביא לקריסתה ועל שלא הבטיחו את כספם של הרוכשים בערבויות כחוק.
מבנה הקבוצה.
חפציבה דיור הייתה חברה פרטית, אך שלוש מהחברות הבנות שלה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב:
בנוסף כללה הקבוצה חברות פרטיות אחדות, ובהן:
היסטוריה.
הקבוצה החלה כחברה משפחתית בבעלותו של הקבלן הירושלמי מרדכי יונה, אשר ייסד אותה ב־1968 וקראה על שם אשתו – חפציבה. בסוף שנות השמונים עבר ניהול החברה לבועז יונה, בנו של מרדכי יונה.
בשנת 1992 רכשה החברה את פרויקט התחנה המרכזית החדשה של תל אביב אשר הייתה בתהליכי בנייה למעלה מ-25 שנים ושסיומה התעכב במשך יותר מעשר שנים לאחר שנקלעה לקשיים כלכליים. חפציבה הביאה את הפרויקט לידי גמר.
בתחילת 2007 הייתה החברה אחראית לכ-10% מהבנייה למגורים בישראל באותה שנה. שיטת הפעולה של החברה הייתה להתמקד בדירות קטנות וזולות יחסית ולמכור אותן ברווח נמוך למדי. מודל הרווח של החברה היה מבוסס על מכירת דירות רבות.
החברה ידועה גם בשל פרויקטים של בנייה אותם ביצעה ביהודה ושומרון ובבנייה לציבור החרדי. בפברואר 2006 עתרה תנועת שלום עכשיו לבג"ץ כנגד אכלוס בתים שבנתה החברה בשכונת מתתיהו מזרח במודיעין עילית, משום שלטענת התנועה, נבנו בניגוד לחוק ועל קרקעות פלסטינים ובג"ץ נתן צו להקפאת האכלוס. ב-5 בספטמבר 2007 דחה בג"ץ את עתירת התנועה ואישר את המשך הבנייה והאיכלוס בשכונה.
ביוני 2007 סיפר מנכ"ל החברה, בועז יונה, על כוונתו להנפיק את מניותיה בבורסה לניירות ערך בתל אביב לפי שווי של 350-250 מיליון דולר.
קריסת החברה.