ככלל המחלה היא חד פעמית (רק ב-3% מהמקרים ישנה הישנות של המחלה). המחלה מאופיינת בהופעה של כתם "מבשר" (Herald patch) בגודל של 2-3 ס"מ כאשר לאחר כשבוע מופיעים נגעים קטנים בצבע ורוד מכוסים בקשקשת (מקור השם בלועזית הוא קשקש ורוד) בעור. הנגעים מתפשטים בעיקר בחלקי הגוף העליונים (בית החזה, גב, בטן וגפיים עליונות) ומצויים לרוב בקו קפלי העור.
המחלה נמשכת בין שבועיים למספר חודשים ועוברת באופן ספונטני וככל הנראה איננה מדבקת. למעט משחות או תרופות להרגעת גירודים בדרך כלל אין צורך בטיפול נוסף. חשיפה לאור שמש ישיר גורמת להעלמות מהירה יותר של הכתמים ולעיתים נעשה שימוש בקרינה אולטרה סגולה לשם כך. מדווח כי טיפול זה הכי יעיל בשבוע הראשון להתפרצות הכתמים אך לא ברור האם הוא גם עוזר לגרד.
יש הטוענים כי הסיבה להופעת המחלה הם וירוסי ההרפס 6 ו-7, משום שהם גורמים לפריחות בשם Roseola infantum או Exanthema subitum בילדות, אך מחקרים בנושא אינם מצאו קשר בין הווירוס למחלה.
Jesus Christ Vampire Hunter
סרג'יו לאונה
שמואל פרידמן בן-שלום
העזרה
הָעֲזָרָה היא השם המקובל לחצר בית המקדש. ממדיה של העזרה – 187 אמות (85 מטרים) לאורך, 135 אמות (62 מטר) לרוחב.
מקור השם עזרה הוא משום ש"משם עזרה באה לעולם", שנאמר: יִשְׁלַח עֶזְרְךָ מִקֹּדֶשׁ וּמִצִּיּוֹן יִסְעָדֶךָּ (), וכל הבא להתפלל שם בלב שלם נעזר בה' אלוהיו (הרד"ק בספר השרשים ערך עזר, וראבי"ה).
העזרה הפנימית נחלקה לעזרת ישראל - שגודלה 135 (62 מ') אמות על 11 אמות (5 מ'), עזרת כהנים - שמידותיה שוות לאלה של עזרת ישראל, וכן - בית המטבחיים, בין האולם למזבח, בית החליפות (או לפנים מן החליפות, ואחורי הכפורת, שאורכו 11 אמה).
לבד מהעזרות הנבדלות, מוקמו בעזרה גם המזבח, הכיור, בית המוקד, בית המטבחיים, וכן שלוש עשרה מן הלשכות (ולפי שיטת הרמב"ם, רק תשע).
שימושי העזרה.
העזרה בית המקדש מקבילה לחצר המשכן שהיה במשכן.
בלב העזרה ניצב ההיכל שהוא המבנה המרכזי של בית המקדש ובו היו מוצבים הכלים: הארון המנורה השולחן ומזבח הקטורת. ממזרח להיכל ניצב המזבח שעליו היו מקריבים את הקרבנות. בעזרה היו מכינים את הקרבנות להקרבתם על גבי המזבח. כל העזרה הייתה מותרת בשחיטת קודשים קלים אולם בדרך כלל השחיטה נעשתה בבית המטבחיים, והשימוש בכל שטחה היה בעיקר בשחיטת קרבן פסח.
העזרה היא המקום היחיד שבו מותר לאכול קודשי קודשים, וכן המקום של רוב הטקסים והמעמדות שנעשו בבית המקדש כגון שירת הלווים וברכת כהנים.
מבנה העזרה.
עזרת ישראל.
שטחה של עזרת ישראל היה השטח שבין הקיר המערבי של עזרת נשים עד עזרת כהנים.
גודלה היה 135 אמות (62 מטר) על 11 אמות (5 מטר).
מקום זה נקרא 'עזרת ישראל' אף על פי ששימש גם את הכהנים, משום שממקום זה והלאה היו אסורים ישראל להיכנס שלא לצורך.
קדושת עזרת ישראל יתירה על זו של עזרת נשים, שכל הטמאים החייבים בהקרבת קרבן לאחר טבילתם כתנאי להשלמת טהרתם, אסורים להיכנס לשם אף לאחר שטבלו במקווה כל זמן שלא הביאו את קרבנם. ואם נכנסו בשוגג חייבים בהבאת קרבן חטאת, כמו כן ישנה גזרה שכדי להיכנס לעזרה יש לטבול באותו יום אפילו לטהורים.
הכניסה לעזרת ישראל הייתה דרך שער ניקנור, והיציאה ממנה הייתה דרך אחד הפשפשים (שערים קטנים הסמוכים לשער ניקנור) שנבנו שם.
מצידי שער ניקנור, היו שתי לשכות: הראשונה שהייתה צפונית לשער נקראה "לשכת עושי חביתין", והלשכה השנייה הדרומית קראו "לשכת פינחס המלביש".
בצידה הצפוני של עזרת ישראל שכן חציה של לשכת הגזית אשר חציה השני בלט אל מחוץ לעזרה.
בצידה הדרומי שכנה לשכת המלח שם היה מונח המלח ששימש לצורכי המקדש והכהנים.
בין עזרת ישראל ועזרת כהנים שממערב לה היו "פספסין" (= ראשי קורות שבלטו מהקיר) שנועדו להבדיל בין העזרות ולהזכיר לכל מי שאינו כהן כי הכניסה מכאן ואילך אסורה שלא לצורך.
דוכן הלווים.
דוכן הלוויים היה שלוש מדרגות עליהם עמדו הלווים בעת ששרו בבית המקדש, בשעת הקרבת קרבן התמיד, את השיר של אותו היום. במשנה נאמר כי 12 הוא המספר המינימלי של לוויים שעמדו על הדוכן בכל יום.
לכל יום מימות השבוע היה מזמור אחר מהתהילים שהיה שייך לו, מזמורים אלו נאמרים עד היום בתפילת השחר.
תפקיד הלווים היה בעיקר לשורר, לשיר בפה, ואילו הנגינה הייתה יכולה להיעשות גם על ידי הכהנים וישראל
הדוכן היה ממוקם בין עזרת ישראל (העזרה) לעזרת הכוהנים, ופנה לכיוון מערב, אל עבר המזבח וההיכל עצמו.
עזרת כהנים.
עזרת כהנים היה שטח של 11 על 135 אמות, ממוקם מערבית לעזרת ישראל.
הכניסה לעזרת כהנים לא הותרה למי שאינם כהנים (ומכאן שמה), אם לא בזמן שביצעו ה'זרים' פעולה הקשורה בקרבנם, כסמיכה, תנופה, או שחיטתו.
בית המטבחיים.
בית המטבחיים של בית המקדש היה ממקום בשטח בעזרה, בצפונו של המזבח, במקום זה הייתה מתבצעת שחיטת הבהמות קודם הקרבתן.
לדעת רוב הפרשנים לא היה השטח מוקף במחיצות ושמו 'בית' משמש במובן של 'מקום'.
בית המטבחיים היה כאמור בצפונו של המזבח, תחילתו במרחק 8 אמות (4 מ') מקצהו וסופו במרחק 8 אמות מכותל הצפוני של העזרה. בסך הכול היה ארכו 44.5 אמות (20 מ') ורחבו 32 אמות (15 מ').
ברצפת בית המטבחיים היו קבועות החל מזמן כהונתו של יוחנן כהן גדול מעין חצאי טבעות שבהן היו מניחים את ראש הבהמה לפני שנשחטה כדי שלא תוכל לזוז בשעת שחיטתה. ו-24 טבעות נקבעו שם מסודרות בשש שורות של ארבע ארבע, ובכל אחת השתמש משמר אחר מעשרים וארבע משמרות כהונה.
במרחק ארבע אמות צפונית מהטבעות היו מסודרים שמונה שולחנות עשוים שיש, שעליהם הדיחו את קרבי הקרבן לאחר שנשחט. ועליהם גם השעינו את הבהמות בשעת הפשטת עורם שלא יגררו על הרצפה.
במרחק ארבע אמות צפונית מהשולחנות עמדו שמונה עמודי אבן נמוכים, מסודרים בשורה אחת, שבראשם קבועים ווי ברזל ועליהם היו תולים את הקרבן בשעת הפשטת עורו. כאמור חלקו התחתון של הקרבן היה מונח בשעת הפשטה על השולחנות.
בין האולם למזבח.
בין האולם והמזבח הוא השטח בעזרה לכל רחבה אשר בין צידו המערבי של המזבח לבין האולם.
אורכו היה 135 אמות (62 מ') ורוחבו 22 אמות (10 מ'). בחלקו המערבי היו בנויות 12 מדרגות הכניסה לאולם, גובה כל אחת מהן מחצית אמה (20 ס"מ) ורחבה אמה (45 ס"מ).
שטח זה התייחד בקדושה נוספת שהייתה בו יותר מהשטח מזרחה לו – שאף כהנים אם היו בעלי מום, פרועי ראש (= כהנים ששערם ארוך) או קרועי בגדים, אסורים להיכנס משם והלאה.
אחורי בית הכפורת.
אחורי בית הכפורת הוא שמן של 11 האמות המערביות ביותר בעזרה ובבית המקדש שהיה בין הקיר המערבי של העזרה לבין הקיר המערבי של התאים.
לשכות העזרה.
בנוסף לחלקי העזרה, היו גם לשכות באזור זה. ביניהן: לשכת הפרווה, לשכת הגזית, לשכת הכלים, לשכת המלח, לשכת המדיחין ועוד.
התלת רגליים
התלת רגליים (אנגלית: The Tripods; מבוטא: טריפּודס) היא טרילוגיה שכתב הסופר סמואל יוּד (תחת שם העט ג'ון כריסטופר) לקראת סוף שנות ה-60. שני הספרים הראשונים היוו את הבסיס לסדרת טלוויזיה בשם זה שהופקה על ידי ה-BBC בשנות ה-80 . הגרסה העברית של הטרילוגיה יצאה בשנת 1987 בכרך אחד ובכריכה רכה בהוצאת עם עובד.
סיפור התלת רגליים הוא סיפור אפוקליפטי עתידני: האנושות נסוגה מבחינה מדעית-טכנולוגית לימי הביניים ומבחינה חברתית מתפקדת רק באופן בסיסי. בני האדם חיים באופן מאוד נאיבי ופשוט, וסוגדים ל"תלת רגליים" – רובוטים מתכתיים ענקיים בעלי שלוש רגליים אותם הם רואים כאדוניהם. כל המבוגרים החל מגיל 16 עוברים טקס של השתלת כיפה (Cap) משולשת על ראשם, דבר הגורם להם להיות משועבדים לתלת רגליים וחסרי כל סקרנות, יצירתיות או רצון להתמרד.
עלילות הספרים.
ההרים הלבנים (The White Mountains) (1967).
הסיפור מתחיל בכפר קטן באנגליה. גיבור הסיפור הוא וויל (Will), אשר גם מספר את הסיפור מנקודת מבטו. וויל בן 15 ואמור לעבור את טקס השתלת הכיפה בשנה שלאחר מכן. וויל ודודנו הנרי בורחים מהכפר על מנת להימנע מהטקס ולא להיות משועבדים לאדוני הברזל. בהצעתו של אוזימנדיאס (Ozymandias) "אדם חופשי" (המתחזה כ–Vagrant - נוודים אשר טקס ההשתלה גרם להם להפוך לתימהוניים), הם יוצאים לעבר ה"הרים הלבנים", הלא הם הרי האלפים בצרפת, שם לטענתו של אוזימנדיאס נמצאת קבוצה של אנשים חופשיים אשר רוצים להילחם בתלת רגליים (אשר מקורם לא נודע). לאחר חציית תעלת למאנש לעבר צרפת, הם נתקלים בצעיר צרפתי בשם ז'אן-פול (Jean-Paul) המכונה בפיהם בין-פול (Beanpole). יחד, מתחילים שלושת הצעירים במסע ארוך לעבר ההרים הלבנים על מנת להצטרף לאנשים החופשיים. בדרכם הם עוברים הרפתקאות רבות ואף חוצים את פריז השוממת וההרוסה. לבסוף, לאחר תלאות רבות ומזל רב, הם מגיעים אל המקום המיוחל.
עיר הזהב והעופרת (The City of Gold and Lead) (1967).
וויל, בין-פול וצעיר גרמני נוסף בשם פריץ נשלחים בשם חברי המחתרת לתחרות ספורט שנתית אזורית, אשר המנצחים בה נלקחים כאות כבוד לשרת את התלת רגליים בעריהם. וויל ופריץ מצליחים לנצח ולהיכנס כעבדים לעיר האדונים הקרובה, לאחר שצוידו בכיפות מזויפות לראשיהם. וויל ופריץ מגלים שהתלת רגליים הם רק מכונות, ובתוך העיר נמצאים היצורים האמיתיים – האדונים, שגם להם שלוש רגליים. העיר סגורה ונמצאת בלחץ גבוה מאוד, עם הרכב אוויר שונה מאשר האוויר החיצוני וצבעו ירוק. בתוך העיר יש גם כוח משיכה מלאכותי חזק פי כמה מזה הרגיל על פני כדור הארץ. המשרתים לובשים תמיד חליפות מיוחדות המספקות להם אוויר מתאים, ונאלצים להתמודד בקושי רב עם הכבידה החזקה ועם חום כבד.