מפגש הרי הרוקי האחרון נערך ב-1840. בתקופה זו החלה הצטמצמות בסחר הפרוות. גברים שהקפידו על לבושם בלונדון, פריז וניו יורק העדיפו כובעי משי על פני כובעי בונה. בנוסף, אוכלוסיות הבונים ברחבי אמריקה הצפונית הצטמצמו במהירות מציד-יתר. קרסון הבין שהגיע הזמן למצוא עיסוק אחר. הוא כתב בזיכרונותיו: כי "הבונה הלך ונעשה נדיר, היה הכרח לשלוח יד במשהו אחר".
ב-1841 הוא נשכר כציד על ידי הבעלים של מצודת בנט'ס פורט (Bent's Fort) בקולורדו. מצודה זו הייתה אחד המבנים הגדולים ביותר במערב. מאות אנשים עבדו וחיו בה. קרסון צד ביזונים, אנטילופות, צבאים וחיות אחרות על מנת להזין אנשים אלו. שכרו היה דולר אחד ליום. הוא חזר לבנט'ס פורט כמה פעמים עד שהמצודה ננטשה ב-1849, על מנת לספק בשר ליושבי המצודה.
לוחם באינדיאנים.
קרסון היה בן תשע עשרה כאשר יצא למסע במשלחת הציד של יואינג יאנג להרי הרוקי ב-1829. בנוסף לפרוות ולחברתם של אנשי ההרים המחוספסים בעלי הרוח החופשית שאף קרסון לפעולות ולהרפתקאות. הוא מצא את שחיפש בהרג וקרקוף אינדיאנים. קרסון הרג וקרקף את האינדיאני הראשון שלו כשהיה בן תשע עשרה במשלחת יואינג יאנג.
הזיכרונות של קרסון גדושים בסיפורים על מפגשים בין אינדיאנים עוינים לבין כותב הזיכרונות. לדוגמה, בינואר 1833 גנבו לוחמים משבט הקרואו תשעה סוסים ממחנה קרסון. קרסון ושניים נוספים ריססו את מחנה הקרואו באש רובים והרגו כמעט את כל לוחמי הקרואו. קרסון כתב בזיכרונותיו: "במהלך המרדף שלנו אחרי בעלי החיים האובדים, סבלנו מאוד, אבל בשל ההצלחה בהשבת הסוסים שלנו ומשלוח אדומי עור רבים לביתם המרוחק, נשכחו סבלותינו עד מהרה".
קרסון התייחס לאומת הבלאקפוט כשבט עוין, והאמין שהם היוו את האיום הגדול ביותר על פרנסתו, ביטחונו וחייו. הוא שנא את הבלאקפוט, והרג רבים מהם בכל הזדמנות. ההיסטוריון דייוויד רוברטס כתב: "היה זה מובן מאליו שהבלאקפוט היו אינדיאנים רעים; לירות בהם בכל הזדמנות אפשרית היה האינסטינקט של איש ההרים וחובתו".
קרסון נתקל כמה פעמים בבלאקפוט. הקרב האחרון עם הבלאקפוט התרחש באביב 1838. הוא התלווה לכמאה אנשי הרים בהנהגתו של ג'ים ברידג'ר. בטריטוריית מונטנה, נתקלה החבורה בטיפי ובתוכו שלוש גופות של אינדיאנים. השלושה מתו מאבעבועות שחורות. ברידג'ר רצה להמשיך הלאה, אבל קרסון וצעירים נוספים רצו להרוג את הבלאקפוט.
הם איתרו את כפרם של הבלאקפוט, והרגו עשרה לוחמים של הבלאקפוט. הבלאקפוט מצאו מחסה בערימת סלעים, אבל הוברחו משם. לא ידוע כמה מבני הבלאקפוט נהרגו בתקרית זו. ההיסטוריון דייוויד רוברטס כתב: "אם משהו כמו רחמים מילאו את חזהו של קרסון כאשר בשנתו העשרים ותשע, הוא צפה במחנה ההרוס של הבלאקפוט, הוא לא טרח לזכור זאת". קרסון כתב בזיכרונותיו שקרב זה היה "הקרב היפה ביותר שראיתי".
דעותיו של קרסון על האינדיאנים התרככו עם השנים. הוא מצא את עצמו יותר ויותר בחברתם ככל שהתבגר. הוא הבין יותר את דרכם ודעותיו על האינדיאנים הפכו יותר אנושיות. הוא דחק בממשלה להפריש אדמות כשמורות לשימושם. כסוכן לענייני אינדיאנים, הוא דאג לכך שאלה תחת פיקוחו טופלו ביושר ובהגינות, וקיבלו מזון ולבוש כראוי. ההיסטוריון דייוויד רוברטס מאמין שנישואיו הראשונים לאישה משבט אראפהו בשם עשב מזמר "ריככו את הסתגלנות הקשוחה של איש ההרים".
מסעות עם ג'ון צ'ארלס פרימונט (1842–1848).
באפריל 1842 שב קרסון לבית ילדותו במיזורי במטרה להפקיד את בתו אדלין להשגחת קרוביו. בדרכו חזרה פגש קרסון בג'ון פרימונט על סיפונה של ספינת קיטור על נהר המיזורי. פרימונט היה קצין בצבא ארצות הברית בחיל ההנדסה הטופוגרפית (Corps of Topographical Engineers). הוא עתיד היה להוביל משלחת למערב. לאחר שיחה קצרה ביניהם שכר פרימונט את קרסון כמורה דרך בשכר של 100 דולר לחודש. זו הייתה העבודה המכניסה ביותר שקיבל קרסון מימיו. פרימונט כתב "הייתי שבע רצון ממנו ואופן דיבורו בפגישה ראשונה זו. הוא היה גבר בגובה בינוני, רחב כתפיים, חזה רחב, בעל עיניים יציבות בהירות כחולות ואורח דיבור כנה, שקט וצנוע".
המסע הראשון, 1842.
ב-1842 הוביל קרסון את פרימונט לאורך שביל אורגון אל המעבר הדרומי בוויומינג. היה זה מסעם הראשון יחד למערב. מטרת מסע זה הייתה למפות ולתאר את שביל אורגון הרחק עד המעבר הדרומי. ספר הדרכה, מפות ואביזרים אחרים הודפסו עבור מהגרים ומתיישבים בדרכם מערבה. המסע הושלם אחרי חמישה חודשים ללא כל תקלות. פרימונט כתב את הדוחות הממשלתיים. דוחות אלו פרסמו את שמו של קרסון ברחבי ארצות הברית, ודרבנו הגירה של מתיישבים מערבה לאורגון דרך שביל אורגון.
המסע השני, 1843.
ב-1843 ביקש פרימונט מקרסון להצטרף למסעו השני. קרסון הסכים. הוא הוביל את פרימונט לאורך חלק משביל אורגון עד הנהר קולומביה באורגון. מטרת המסע הייתה למפות ולתאר את שביל אורגון מהמעבר הדרומי בוויומינג עד הנהר קולומביה. בצד מסע זה הם גם סטו מנתיבם אל ימת המלח הגדולה והשתמשו ברפסודות גומי לשוט במימיה. בדרך לקליפורניה סבלה החבורה ממזג אוויר גרוע בהרי הסיירה נבדה, אך ניצלה בשל כושר שיפוטו הטוב של קרסון וכישוריו כמורה דרך. הם מצאו מתיישבים אמריקנים שהאכילו אותם. המשלחת המשיכה אז לקליפורניה. היה זה בלתי חוקי ומסוכן משום שקליפורניה הייתה טריטוריה מקסיקנית. הממשל המקסיקני הורה לפרימונט לעזוב. פרימונט שב בסופו של דבר לבירה וושינגטון. הממשל אהב את הדוחות שהכין, אבל התעלם ממסעו הבלתי חוקי למקסיקו. פרימונט קיבל דרגת קפטן. העיתונים הצמידו לו את הכינוי "מפלס הדרך" ("The Pathfinder").
במהלך המסע הגיעה החבורה של פרימונט למדבר מוהאבי. החבורה פגשה בגבר וילד מקסיקנים. השניים סיפרו לקרסון שאינדיאנים ארבו לחבורת הנוסעים שאליה השתייכו. הגברים נרצחו, הנשים עברו התעללות מינית ואז נרצחו. הרוצחים גנבו את שלושים הסוסים של המקסיקנים. קרסון וחברו איש הרים בשם אלכסיס גודי (Alexis Godey) רדפו אחר הרוצחים. הם נתגלו אחרי יומיים של חיפושים. הם דהרו לתוך המחנה שלהם והרגו וקרקפו שניים מהרוצחים. הסוסים הגנובים הושבו לגבר ולילד המקסיקני. מעשה זה הגדיל את התהילה של קרסון. הוא אישר את הסטטוס שלו כגיבור של המערב בעיני האמריקנים.
מסע שלישי, 1845.
ב-1845 הוביל קרסון את פרימונט במסעם השלישי והאחרון. הם הגיעו לקליפורניה ואורגון. פרימונט תכנן מסע מחקר מדעי, אבל המשלחת נראתה יותר פוליטית באופייה. ייתכן שפרימונט פעל על פי הוראות סודיות מממשל ארצות הברית. נשיא ארצות הברית ג'יימס פולק רצה לספח את הפרובינציה אלטה קליפורניה לארצות הברית. מהרגע שהגיע לקליפורניה החל פרימונט להסית את המתיישבים האמריקנים כנגד הממשל המקסיקני. הממשלה המקסיקנית הורתה לו לעזוב. פרימונט עבר צפונה לאורגון. הוא הקים מחנה בסמוך לאגם קלאמת העליון. המסרים שהגיעו מוושינגטון הבירה הבהירו היטב שהנשיא פולק רוצה את קליפורניה.
באגם קלאמת בדרום אורגון הותקפה החבורה של פרימונט על ידי כעשרים אינדיאנים בלילה של ה-6 במרץ 1846. היסטוריונים מסכימים כי היו אלו קרוב לוודאי בני מודוק. שלושה אנשים במחנה נהרגו. התוקפים נמלטו לאחר מאבק קצר. קרסון כעס על כך שחבריו נהרגו. הוא נטל גרזן ונקם את מות חבריו באמצעות קיצוץ פניו של אינדיאני מת. פרימונט כתב: "הוא הכה את ראשו לחתיכות".
כתגמול על ההתקפה טבחה חבורת פרימונט כמה ימים אחר כך בכפר של בני קלאמת לאורך הנהר ויליאמסון. הכפר כולו נהרס עד היסוד ולפחות 21 גברים, נשים וילדים נרצחו. הקלאמת הם בני שבט שונה מהמודוק.
מרד דגל הדוב.
ביוני 1846 השתתפו פרימונט וקרסון במרד בקליפורניה כנגד מקסיקו הקרוי מרד דגל הדוב. מקסיקו הורתה לכל האמריקנים להישבע אמונים או לעזוב והם הגיבו בהכרזה על הקמת רפובליקה. הם היו מעודדים מנוכחות כוחותיו של פרימונט בעורפם. פרימונט הורה לקרסון להוציא להורג מקסיקני זקן בשם ברסייה ושני אחייניו הבוגרים. השלושה נתפסו כאשר עלו בחוף מפרץ סן פרנסיסקו. הם הוצאו להורג במטרה למנוע מהם לדווח למקסיקו על המרד.
פרימונט הפך למושלה הצבאי של קליפורניה. קרסון נשלח לדווח לוושינגטון על התקדמות המרד והוא ערך שני מסעות מהירים לבירה ב-1847 וב-1848. ב-1848 הוא גם דיווח על גילוי הזהב בקליפורניה.
ספרים ורומנים בפרוטה (1847–1859).
תהילתו של קרסון יצאה למרחקים ברחבי ארצות הברית כתוצאה מהדיווחים הממשלתיים, רומנים בפרוטה, כתבות בעיתונים, ושמועות. הרומנים בפרוטה התמקדו בהרפתקאותיו של קרסון כשהם מנפחים את מעלליו. דוויט פטרס (DeWitt C. Peters) ניסה להכין ביוגרפיה המבוססת על עובדות ב-1859, אבל הביקורת כלפי הספר האשימה אותו באי דיוקים והגזמות. קרסון הפך לגיבור ספרות נוער לא רק בארצות הברית, כי אם גם בצרפתית, גרמנית, פורטוגזית, גוג'ראטית, הינדית, סינהלית, ערבית ויפנית.
רומנים בפרוטה.
הסיפור הראשון על הרפתקאותיו של קרסון יצא לאור ב-1847. הוא היה קרוי: "הרפתקה של קיט קרסון: סיפור הסקרמנטו". הוא הודפס ב"מגזין הדולר של הולדן". סיפורים אחרים הודפסו כדוגמת: "קיט קרסון: נסיך ציידי הזהב" ו"פרח הערבה". הסופרים חשבו שקרסון הוא איש ההרים והלוחם באינדיאנים המושלם. הרפתקאותיו המרגשות יצאו לאור בסיפור "קאיווה צ'ארלי, המוסטנגר הלבן; או ציד הקרקפת האחרון של קיט בהרי הרוקי". בסיפור זה, קיט מבוגר יותר אמור היה לרכב לתוך המחנות הסו לבדו, ולרכב החוצה, אבל שקרקפות הלוחמים הגדולים ביותר שלהם בחגורתו.
אן ויט השבויה בידי האינדיאנים.