פרק זה מעגן בחוקה רשימה של זכויותיהם של תושבי דרום אפריקה, והיא כוללת גם זכויות כלכליות-חברתיות וזכויות פוליטיות. רוב הזכויות הנזכרות בחוקה מובטחות לכל אדם השוהה במדינה, למעט הזכות להצביע, הזכות לעבוד והזכות להיכנס למדינה החלות רק כלפי אזרחים. החוקה מכירה אף בזכויותיהן של ישויות משפטיות שאינן בני אדם (כגון חברה בע"מ) תחת סייגים מסוימים. הזכויות המוכרות על ידי חוקת דרום אפריקה הן:
הפרק השלישי: היחסים בין רמות הממשל השונות.
פרק זה עוסק ביחסים שבין הממשלה הלאומית, הפרובינציות והרשויות המקומיות. הוא קובע כי עליהן לעבוד בשיתוף פעולה ובתום לב למען האינטרסים של האזרחים, ודורש מהן לנסות ליישב מחלוקות בידידות טרם פנייה לערכאות.
הפרק הרביעי: הרשות המחוקקת.
פרק זה קובע כי הרשות המחוקקת היא הפרלמנט, ומגדיר את הרכבו ככולל שני בתים: האספה הלאומית (הבית תחתון) הנבחרת ישירות על ידי האזרחים, והמועצה הלאומית של הפרובינציות (הבית העליון) הנבחרת על ידי הפרלמנטים של הפרובינציות.
כמו כן, מגדיר פרק זה את העקרונות שלפיהם נבחרים ומפוזרים הבתים, כשירויות לכהונה בהם, דרישות לקוורמים (מספר משתתפים מינימלי בישיבה), נוהלי בחירת יושבי ראש, והסמכויות, הזכויות והחסינויות של הפרלמנט וחבריו. כן קובע פרק זה את יסודות הליך החקיקה, ומייחד הליכים שונים לחקיקת תיקונים לחוקה, חוקים שאינם מתערבים בענייני הפרובינציות, חוקים המתערבים בענייני הפרובינציות וחוקים בענייני תקציב.
הפרק החמישי: הנשיא והרשות המבצעת.
פרק זה מגדיר את מבנה הרשות המבצעת ואת סמכויות הנשיא כראש המדינה וראש הרשות המבצעת. בנוסף, הוא קובע את אופן בחירת הנשיא והדחתו על ידי האספה הלאומית, ואוסר על כהונת אדם אחד כנשיא למשך יותר משתי קדנציות בנות חמש שנים כל אחת. כמו כן, הוא קובע כללים באשר למינוי קבינט על ידי הנשיא, וקובע כי הנשיא והשרים אחראיים בפני הפרלמנט.
הפרק השישי: הפרובינציות.
פרק זה מקים את תשע הפרובינציות של דרום אפריקה וקובע את הסמכויות ואת המבנה של ממשליהן. גבולות הפרובינציות נקבעים לפי נספח 1A לחוקה.
הממשלות הפרובינציאליות מקבלות סמכויות בלעדיות לגבי מספר עניינים המנויים בנספח 5, וסמכויות חופפות לסמכות הממשל הלאומי לגבי נושאים אחרים המנויים בנפח 4. פרק זה קובע את התנאים והנסיבות שבעטיים יבגרו חוקים לאומיים על חוקי הפרובינציות ולהפך.
הפרק השביעי: הרשויות המקומיות.
פרק זה עוסק בממשל במרה המוניציפלית. הוא מחייב הקמת רשויות מקומיות בכל שטח המדינה, ומסווג את הרשויות המקומיות לפי שלוש קטגוריות: אזורים מסוימים נשלטים על ידי רשות מקומית יחידה, ומסווגים ב"קטגוריה A"; ואחרים נשלטים על ידי שתי רשויות מקומיות: רשות אחת גדולה מ"קטגוריה C", המחולקת למספר רשויות קטנות יותר מ"קטגוריה B". פרק זה מעניק לרשויות המקומיות מספר סמכויות ביצועיות המנויות בנספחים 4 ו-5 לחוקה, ומורה על קיום בחירות לרשויות המקומיות מדי חמש שנים.
הפרק השמיני: מערכת המשפט.
פרק זה עוסק במערכת המשפט של דרום אפריקה. הוא מגדיר את ההיררכיה בין הערכאות השונות: בתי משפט שלום (Magistrates' Courts), בית המשפט הגבוה (High Court), בית המשפט העליון לערעורים וכן בית המשפט החוקתי. בנוסף, הוא עוסק במינוי שופטים על ידי לפי עצתה של ועדה למינוי שופטים בת עשרים וחמישה חברים, הכוללת פוליטיקאים ומשפטנים.
הפרק התשיעי: מוסדות לתמיכה בדמוקרטיה חוקתית.
פרק זה מקים מספר גופים נוספים שתפקידם להגן על הדמוקרטיה ועל זכויות האדם ולקדמם: נציב קבילות הציבור, מועצת זכויות האדם הדרום אפריקנית, הנציבות לקידום והגנה על הזכויות של קהילות תרבותיות, דתיות ולשוניות, הנציבות לשוויון מגדרי, מבקר המדינה, ועדת הבחירות, ורשות התקשורת העצמאית.
הפרק העשירי: השירות הציבורי.
פרק זה מונה את העקרונות ואת הערכים שלאורם צריך השירות הציבורי לפעול, ומקים ועדה לפיקוח על השירות הציבורי.
הפרק האחד עשר: שירותי הביטחון.
פרק זה מעגן את מעמדם החוקתי של הצבא, של המשטרה ושל שירותי המודיעין. הוא מכריז כי הנשיא הוא המפקד העליון של הצבא, אך קובע תנאים להפעלתו ומחייב דיווח על פעולות הצבא לפרלמנט. המשטרה נמצאת באחריות הממשל המרכזי, אך כפופה לפיקוח מצד הפרובינציות.
הפרק השנים עשר: מנהיגים מסורתיים.
פרק זה מכיר במעמדם ובסמכותם של מנהיגים מסורתיים ושל החוק השבטי המסורתמסי, הכפוף לחוקה.
הפרק השלושה עשר: תקציבים.
פרק זה עוסק בתקציבים הציבוריים של המדינה. הוא קובע כי הוצאה תקציבית תהיה רק על פי חוק (לאומי או פרובינציאלי לפי העניין), ומורה על חלוקה הוגנת של התקציבים בין הפרובינציות והרשויות המקומיות השונות. כמו כן, הוא מסמיך את הפרובינציות ואת הרשויות המקומיות להעלות שיעורי מס שונים. כן מחייב פרק זה שקיפות תקציבית בכל רמות הממשל, ומסמיך את משרד האוצר לפקח על תהליכים תקציביים. בנוסף, פרק זה מטיל מגבלות מסוימות על הרכש הממשלתי, ועל החוב הממשלתי, ומקים מוסדות כלכליים כמו בנק מרכזי.
הפרק הארבעה עשר: הוראות כלליות.
פרק זה, האחרון בחוקה, קובע הוראות מעבר. ביניהן: קביעה כי הסכמים בינלאומיים שעליהם חתמה המדינה טרם קבלת החוקה ימשיכו לחייב אותה, קביעה שהסכמים חדשים יכנסו לתוקף רק לאחר שיאושררו על ידי הפרלמנט, קביעת חזקה שהדין הבינלאומי המנהגי חל בדרום אפריקה ככל שאינו סותר את החוק הלאומי שלה, ושבתי המשפט של דרום אפריקה חייבים לפרש את חוקי דרום אפריקה בהלימה לדין הבינלאומי.
בנוסף נקבעות בפרק זה הוראות שונות כגון:
נספחים.
הנספחים לחוקה מתארים את דגל המדינה, מגדירים את החלוקות לפרובינציות, קובעים את נוסח השבועות הרשמיות של נושאי משרות פוליטיות ועוד.
תיקונים.
סעיף 74 לחוקה קובע כי תיקונה יהיה ברוב של שני שלישים מחברי האספה הלאומית, ושאם התיקון קשור בענייני הפרובינציות או במגילת הזכויות, נדרש גם אישור של שש מבין תשע הפרובינציות במועצה הלאומית של הפרובינציות. יתר על כן, תיקון סעיף 1 לחוקה דורש רוב של שלושה רבעים באספה הלאומית. עד כה תוקנה החוקה שבע עשרה פעמים.
נאוקי טנקה
שחף סיני שחור-ראש
שחף סיני שחור-ראש (שם מדעי: Saundersilarus saundersi) הוא מין של שחף החי בסין ומזרח אסיה ומצוי בסכנת הכחדה. זהו המין היחיד בסוגו, אף שכמה חוקרים מכלילים אותו בסוג כרויקוצפלוס. הוא קרוי גם שחף סאונדרס על שם החוקר הווארד סאונדרס.
אורכו של שחף זה רק 33 ס"מ, הקטן ביותר מבין השחפים לאחר שחף גמדי. העורף והראש של השחף שחורים לגמרי וגם המקור שחור ומעוקל בקצהו. הכנפיים אפורות בהירות ולבנות בקצותיהן. הזנב שחור-לבן לסירוגין והרגליים שחורות.
השחף חי באזורי חופים, שפכי נהרות, ביצות ואגמים ברחבי מזרח סין, הונג קונג, יפן, קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית, מקאו, רוסיה, טאיוואן ווייטנאם.
שחפים אלה בסכנה כתוצאה מפגיעה בבית גידולם על ידי שינוי תוואי החוף למטרות חקלאות ימית וכן בגלל זיהום סביבתי וירי בעופות בכמה מהמדינות בהם הם חיים. סיבה נוספת היא חיסול גוזלים על ידי טורפים.
ברנרד לאמה
מקלע גאטלינג
מקלע גאטלינג הוא מקלע כבד רב-קני (6–10 קנים, כתלות בדגם) שפותח באמצע המאה ה-19 על ידי ד"ר ריצ'רד גאטלינג (Richard Jordan Gatling) ומוכר בעיקר הודות למנגנון הירי המהפכני שלו, שנועד להביא לקצב אש גבוה במיוחד. מנגנון הירי החדשני עשה שימוש במספר קנים שנטענו זה אחר זה בסבב, אך ירו רק אחד בכל פעם, כדי להשיג ירי מתמשך ומהיר. המנגנון הוזן בכדורים שאוחסנו במחסנית ללא קפיץ או בסל, שחוברו בחלקו העליון של המקלע והסתמכו על כוח הכבידה כדי להזין את הכדורים לבתי הבליעה של הקנים.
מקלע הגאטלינג שימש בכמה מלחמות ועימותים מאמצע המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20, לרבות מלחמת האזרחים האמריקאית ב-1860 ומלחמת הזולו ב-1879. מאז אמצע המאה ה-20 לא נעשה שימוש במקלע גאטלינג אך שיטת הפעולה של מנגנון הירי הייחודי שלו משמשת במקלעים ותותחים מודרניים, כדוגמת תותח ה-M61A1 וולקן 20 מ"מ ומקלע ה-M134 מיניגאן 7.62 מ"מ.
תותח גאטלינג הוא תותח אוטומטי שמנגנון הטעינה והירי שלו פועל בדומה לדרך פעולתו של מקלע הגאטלינג. ההבדל בין השניים הוא בקוטר החימוש ומאחר ו"תותח" מוגדר כ"כלי ירי שקוטר התחמושת שלו הוא מ-20 מ"מ ומעלה" הרי שהאחד מוגדר "מקלע" והשני "תותח". כאמור, תותח ה-M61A1 וולקן מהווה דוגמה לתותח גאטלינג.
היסטוריה.
מקלע גאטלינג תוכנן על ידי הממציא האמריקאי ד"ר ריצ'רד ג'ורדן גאטלינג (1818 - 1903) ב-1861 ונרשם כפטנט בארצות הברית כשנה לאחר מכן. גאטלינג, שלמד רפואה אך מעולם לא עסק בה, הגה ופיתח כמה המצאות בתחומים שונים אך פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית ב-1861 הביאה אותו להתעמק בניסיון לשפר את פעולתם של כלי נשק. גאטלינג הבחין כי מרבית חללי מלחמת האזרחים מתו כתוצאה מתחלואה ולא כתוצאה מפגיעת כדורים, ושנים לאחר שהמציא את המקלע שלו כתב כי הבחנה זו העלתה בדעתו את רעיון המקלע בעל עוצמת האש האדירה וקצב האש הגבוה, משום שסבר שמקלע כזה יאפשר לחייל אחד לגרום לנזק שעד אז נדרש מספר רב של חיילים לגורמו, וכך יקטנו הצבאות ופחות חיילים יחשפו לתחלואה ולמוות.