הוא הושפע ממחקרים קודמים משנות ה-60 על אדנילט ציקלאז שהראו שיצירה של cAMP קשורה לשרשרת מעבר האותות. במכונים הלאומיים לבריאות אף פיתח שיטה למדידה של כמות ה-cAMP. עם זאת, באותה עת לא היה ברור מה טיב הקשר והאם הקישור של החלבון הוא ישירות לממברנה או שיש חלבונים נוספים שמעורבים בתהליך. מחקריו של מרטין רודבל מ-1970 הראו שיש לפחות עוד רכיב לתהליך מעבר האותות, נוסף ל-GPCR ולאדנילט ציקלאז. רודבל הראה שאין קישור ישיר בין GPCR לאדנילט ציקלאז, והראה ששחרור ש-GTP קשור לתהליך ההפעלה של אדנילט ציקלאז. גילמן הראה שהרכיב הנוסף שהיה חסר הוא חלבון G, וכן הדגים כי החלבון החדש הזה קושר GTP, והראה את החשיבות שלו במסלול. נוסף לאלה, אפיין מבחינה ביוכימית את החלבון והראה את הבקרים שיש על פעילותו ואת השינויים שהחלבון עובר לאחר תרגומו.
המודל איתו עבד גילמן היה S49, תאי T שנהרגים על ידי הוספה של אדנילט ציקלאז. הם יצרו מוטנטים שכבר לא מתו כתוצאה מהוספה של אדנילאט ציקלאז. בתאים הללו הייתה מוטציה באדנילאט ציקלאז, עם זאת, הראו במעבדה של גילמן שיש שמירה על הפעילות של הקולטן, ה-GPCR. השלב שלאחר מכן היה להראות שהמסלול כולל גם את חלבוני G ולא רק את אדנילט ציקלאז ו-GPCR. להוכחה של זה, יצרו מוטנט לחלבון G, וראו שגם כאשר מפעילים את הקולטן של ה-GPCR אין יצירה של cAMP, כפי שיודעים שהיה אמור להיות בהמשך המסלול. הוספה חיצונית של חלבון G תקין פתרה את הבעיה וגרמה ליצירה של cAMP.
בהמשך אפיינו מבחינה ביוכימית את החלבון החדש במעבדתו. הם הראו שהחלבון מורכב משלוש תת-יחידות. שתיים מתת-היחידות, תת-יחידה בטא ותת-יחידה גמא, נשארות יחד, בעוד תת-יחידה אלפא מתפרקת מהם. יחידת האלפא קושרת את ה-GTP וכן מפעילה את אדנילט ציקלאז. בנוסף, הראו במעבדתו את תהליך העיכוב של אדנילט ציקלאז. כמו כן, הם בדקו את סוגי חלבוני ה-G השונים והראו שמדובר במשפחה של חלבונים. בהמשך מצאו חלבוני G נוספים, כל אחד מהחלבונים הנוספים מפעיל מסלול אחר (ריח, ראייה, טעם וכו'). כמו כן, גילו במעבדתו אילו שינויים אחרי-תרגום מתרחשים על חלבוני ה-G.
הם השתמשו בחלבונים האלה, שמקורם ביצורים רב-תאיים, וביטאו אותם ב-"E. coli". הם יצרו גבישים של החלבון ובעזרת קרני X פענחו את המבנה שלו. בצורה זו מצאו הומולוגיה ל-Ras, חלבון שחשוב לחלוקה של התא וקשור פעמים רבות לסרטן, וכן אזור שרווי באלפא הליקסים. הם הראו גם שיש פעילות איטית של פירוק GTP ל-GDP, תהליך שגורם להשבתת הפעולה של האנזים, שנגרמת מחומצות האמינו שמרכיבות את האתר הפעיל.
כוח היישום
מדחום כספית
מדחום כספית או מד טמפרטורה כספית הומצא על ידי הפיזיקאי דניאל פרנהייט באמסטרדם, בשנת 1714. המד מורכב ממתקן דמוי נורה העשוי מזכוכית, המכיל כספית צמודה לשפופרת בעלת קוטר צר; נפח הכספית בשפופרת נמוך בהרבה מהנפח שיכול להיכנס בכל המתקן; עקב השוני בנפח, טור הכספית מגיע לגובה גדול יחסית לאורך המתקן. הרווח שמעל הכספית ניתן למילוי בחנקן, או שיהיה בפחות לחץ אטמוספירי, כלומר ואקום חלקי. כאשר הטמפרטורה של הכספית עולה הנפח שלה גדל לפי חוק ...
כדי לסמן את המידות על המדחום, המתקן נבנה כך שיגיע לשיווי משקל תרמי, עם טמפרטורה סטנדרטית כגון תערובת קרח/מים, ואז עם תערובת אחרת כגון מים/קיטור, והמתקן מחולק לפרקי זמן קבועים בין הנקודות הקבועות. כעיקרון, מתקני המדחום העשויים מחומרים שונים (לדוגמה, מדחום על בסיס אלכוהול בעל תוסף צבע) צפויים להניב תוצאות שמעט חורגות אחת מן השנייה, עקב תכונות שונות של התרחבות חומר; בפועל, החומרים המשמשים נבחרים תוך התחשבות בעובדה כי תוצאותיהם יצאו מעט שונות, אך בגבול ההגיוני של הטמפרטורה האמיתית או הקרובה ביותר, ובכך בכל זאת יראו תוצאות דומות.
היסטוריה.
המדען השוודי אנדרס צלזיוס, המציא את סולם הצלזיוס, שתואר בפרסומו "המוצא של סולם טמפרטורת הצלזיוס" (באנגלית: "The Origin Of the Celsius Temperature Scale") בשנת 1742. צלזיוס השתמש בשתי נקודות קבועות בסולם שלו: טמפרטורה של קרח נמס
וטמפרטורה של מים רותחים. לא היה זה רעיון חדש, כיוון שאייזק ניוטון כבר עבד על דבר דומה. ההבדל ברעיונו של צלזיוס הוא בכך שהשתמש בהפשרה, ולא בקפיאה. הניסויים של צלזיוס לקביעת כיול טוב למדחום ארכו שני חורפים. על ידי ביצוע אותו הניסוי שוב ושוב, הוא גילה כי הקרח תמיד נמס באותה נקודת כיול במדחום. הוא מצא כי נקודה קבועה דומה גם בכיול של הפיכת מים רותחים לאדי מים. ברגע שהוציא צלזיוס את המדחום מן האדים, רמת הכספית טיפסה מעט. דבר זה היה קשור לקירור המהיר וההתכווצות של הזכוכית.
כשהחליט צלזיוס להשתמש בסולם הטמפרטורה שלו, הוא במקור הגדיר אותו "במהופך", כלומר הוא בחר להגדיר את נקודת הרתיחה של המים (212 מ' פרנהייט) ב-0 מ' צלזיוס ואת נקודת הקפיאה (32 מ' פרנהייט) ב-100 מ' צלזיוס.
שנה לאחר מכן, הפיזיקאי הצרפתי ז'אן-פייר קריסטין הציע להפוך את הסולם, כך שטמפרטורת הקפיאה תהיה 0 מ' צלזיוס ונקודת הרתיחה תהיה 100 מ' צלזיוס. צלזיוס כינה סולם זה בשם "סולם מאה המעלות" (באנגלית: "Centigrade").
לבסוף, הציע צלזיוס שיטה לכיול המדחום:
1. יש להניח את גליל המדחום בתוך קרח נמס שעשוי מים טהורים, ולאחר מכן לסמן את הנקודה בה הנוזל במדחום מתייצב. נקודה זו היא נקודת הקפיאה/הפשרה של המים.
2. באותו האופן יש לסמן את הנקודה בה הנוזל מתייצב, הפעם כאשר מד החום נמצא בתוך אדי המים הרותחים.
3. יש לחלק את האורך בין שתי הנקודות למאה חלקים שווים. נקודות אלה הן נאותות לכיול משוער, אך שתיהן עשויות להשתנות עם הלחץ האטמוספירי. כיום, הנקודה המשולשת של המים משמשת במקום נקודת הקפיאה (הנקודה המשולשת היא ב-273.16 קלווין (K), או 0.01 °C).
לפני התגלית בנוגע לטמפרטורה התרמודינמית האמיתית, המדחום "הגדיר" את הטמפרטורה; מדחום שעשוי מחומרים אחרים יגדיר סולמות טמפרטורה שונים (מדחום אלכוהול עם תוסף צבע יניב תוצאה מעט שונה מזה שיתן מדחום כספית).
מדחום מקסימלי.
סוג ייחודי של מדחום עם כספית, נקרא מדחום מקסימלי (באנגלית: "Maximun Thermometer"), ועובד בצורה של בנייה קרובה לצוואר המתקן. כאשר עולה הטמפרטורה, הכספית נדחפת דרך ההצרות תחת כוח ההתרחבות. כאשר צונחת הטמפרטורה, טור הכספית אינו יכול לחזור מטה (ישנו רווח בטור הכספית), ולכן היא נשארת סטטית במתקן. לאחר מכן המתבונן יכול לקרוא את הטמפרטורה. על מנת "לאתחל" את המדחום יש צורך לנערו בחוזקה. סוג זה של מדחום נהוג לשימוש ברפואה, איתו מודדים חום גוף בעיקר בתוך הפה, אוזן או בית שחי. עקב הסיכון שבהרעלת כספית, בשנת 2013 אסר משרד הבריאות הישראלי על שימוש במדחום כספית.
פצ'ניז'ין
פצ'ניז'ין (באוקראינית: Печеніжин; בפולנית: Peczeniżyn; ביידיש: פעטשיניזשין) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה, כ-11 ק"מ מערבית לקולומיאה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
פצ'ניז'ין הוקמה במאה ה-18 כעיר פרטית בבעלות אצולה. משנות ה-80 של המאה ה-19 התפתחה העיירה, בשל מציאת נפט בסביבתה, והתחלת הפקתו. במהלך מלחמת העולם הראשונה גרמו החיילים הרוסים נזק רב לעיירה.
בשנת 1921, בהתאם להסכם ריגה, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי פצ'ניז'ין.
יהודים ישבו בעיירה מהמאה ה-18, ובשנת 1750 נבנה בה בית כנסת. בראשית המאה ה-19 הייתה קהילת העיירה לעצמאית, לאחר שקודם לכן השתייכו אנשיה לקהילת קולומיאה הסמוכה. בשנת 1848 קבע מושבו בעיירה האדמו"ר רבי צבי הגר בן רבי דוד מזאבלוטוב. אחריו כיהן בנו רבי גרשון הגר.
במהלך המאה ה-19 גדל היישוב היהודי בעיירה, ובשנת 1890 נמנו בה 2,024 יהודים. בתחילת המאה ה-20, וביתר שאת לאחר מלחמת העולם הראשונה, עזבו את העיירה רבים מיהודיה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,330 יהודים, כרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, תוך קיום בית ספר עברי. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות כלפיהם מצד שכניהם, ובאחד המקרים נרצחה מורה בבית הספר העברי ביישוב.
במהלך הכיבוש הגרמני של אזור העיירה, החל מקיץ 1941, גורשו יהודי העיירה לגטו קולומיאה, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי העיר.
יאנאס טורקאוו
היידי טופלר
רצח שבויי מלחמה מברית המועצות בידי הנאצים
נחל גוש חלב
נַחַל גּוּשׁ חָלָב הוא נחל אכזב קצר בגליל העליון, שראשיתו ברום של כ-830 מטרים מעל פני הים, בסמוך לאגם דלתון, וסופו בחיבור לנחל דישון.
אפיקו של הנחל הוא בכיוון צפון מערב, והוא עובר בעמק צר למרגלות הכפר ג'ש. באפיק הנחל מצויים שרידיו של בית הכנסת קדום, שרידי טחנות קמח ומספר מעיינות.
בסמוך למעיין "עין חלב", ובין הר שפרה והר פועה, חובר הנחל לאפיקו הצר של נחל דישון. הנחל קרוי על שם העיר מתקופת בית שני ומתקופת התלמוד גוש חלב, אשר שכנה במקום.
טחנות הקמח.
בחלקו התחתון של הנחל ניצבים שרידים של חמש טחנות קמח, ששמן נגזר משמות בעליהן: טחנת דאר חביב העליונה, טחנת נג'יב (מכונה גם טחנת דאר חביב התחתונה), טחנת דאר ט'אהיר העליונה, טחנת דאר ט'אהיר התחתונה וטחנת השבעה העליונה. שתי הטחנות העליונות נבנו לקראת סוף העשור השביעי של המאה התשע עשרה והיו בבעלות בעלי ממון בני משפחת חביב מהכפר ג'יש. טחנות דאר ט'אהיר העליונה והתחתונה היו גם הן בבעלות צמד שותפים בני הכפר ג'יש ואילו טחנת השבעה העליונה הייתה בבעלות שבעה שותפים מהכפר ברעם שהחזיקו גם בשתי טחנות סמוכות בנחל דישון.
העירה בוערת
צישינוב
טופרוב
אבירי הצפון
אדוארד קריזי
קונור מקגרגור