השיטה נחשבה לבעייתית, אפילו בקרב המשתמשים בה, משום שהייתה בלתי-עקבית. במקרים רבים חוקרים שונים סיווגו אותו אדם באופן שונה. השיטה נזנחה כמעט לחלוטין במרוצת שנות ה-50 של המאה ה-20, והוחלפה בשיטות המשתמשות בספקטרוסקופיה (מדידת עוצמות יחסיות של חלקי הספקטרום באמצעות מכשיר הספקטרופוטומטר), על ידי מדידת בליעת האור של החומר הנבדק באורכי גל שונים.
בית הכנסת ברובע פבריק
בית הכנסת ברובע פבריק (ברומנית: Sinagoga din Fabric) או כפי שנקרא בזמנו בית הכנסת החדש ברובע פבריק שוכן – כפי שמעיד שמו – בשכונת פבריק (Fabric ,Fabrikstadt ,Gyárváros) שבטימישוארה, רומניה, בה חיו בעבר רבים מבני הקהילה היהודית בעיר. הוא נמצא ברחוב י. ל. קאראג'אלה 2 (בעבר- ספלאיול קולוניאֶי מס' 2).
תולדותיו.
ישנה מחלוקת לגבי שנת הקמתו של בית הכנסת המקורי, יש הסוברים שהיה זה בשנת 1838 ויש הסוברים שהיה זה בשנת 1841. לאחר הקרע ביהדות הונגריה, התפצלו יהודי העיר לשלוש קהילות נפרדות, ובית הכנסת שימש את עדת הסטטוס קוו. כעבור עשרות שנים הפך לנאולוגי. ב-3 בספטמבר 1899 נחנך המבנה הקיים עד היום, שנבנה מכספי תרומות שנאספו בעיקר על ידי ראש הקהילה, אלכס קוהן. בטקס חנוכתו, שבו דרש דרשה חגיגית הרב ד"ר יעקב זינגר, נכח גם ראש העיר, קארוי טלביס.
בית הכנסת, שנודע כ"בית הכנסת החדש", נבנה לפי תוכניותיו של האדריכל ההונגרי-יהודי הנודע בזמנו, לאופולד (ליפוט) באומהורן מבודפשט והבניה בוצעה בשנים 1899-1895 על ידי הקבלן המקומי יוסף קרמר. הבניה כוללת אלמנטים נאו-מאורים רבים, לפי אופנת "התחייה המורית" שאפיינה את סגנון הבנייה של בתי כנסת רבים באירופה ואמריקה במאה ה19–20. גם בתי הכנסת האחרים בטימישוארה בנויים בסגנון זה.
יש המכנים בימינו דווקא את בית הכנסת הזה " בית הכנסת המאורי" אולי גם בזכות הכיפה המרכזית המרשימה שלו. היסודות הנאו-מאורים משולבים כאן עם השפעות ביזנטיות ומהרנסאנס האיטלקי.
האדריכל באומהורן בנה בתי כנסת דומים ברחבי האימפריה האוסטרית-הונגרית בערים רייקה, סולנוק וווליקי בצ'קרק.
בבנין המבנה נלקח בחשבון מקום לעוגב ולמקהלת נשים.
העוגב נבנה בסביבות שנת 1900 על ידי מומחה ממוצא גרמני בשם קרל לאופולד וגנשטיין שבנה גם את עוגב כנסיית המילניום (1896) באותו הרובע.
עם הרבנים ששרתו בבית כנסת נמנה ד"ר יעקב זינגר וד"ר ארנסט נוימן.
על יד בית הכנסת הוקם בשנות ה-1970 בית אבות של הקהילה היהודית בתמיכת הג'וינט.
פרטים אדריכליים.
בית הכנסת בנוי על מתאר מרובע ויש לו כיפה מרכזית הקשורה לחומות החיצונים באמצעות קשתות חצי-מעגליות עמוקות. יסודותיו האופייניים הם מגדלונים וכיפות. החזית היא פוליכרומית, תוך שימוש לסירוגין בטיח ובלבנים אדומות.
הכיפה המרכזית והכיפות הקטנות הם בהשפעה ביזנטית ועל כן בית כנסת זה מוגדר לפעמים כשייך לקבוצה של בתי כנסת בעלי "קומופוזיציה מרכזית ביזנטית" (ר. קליין) בדומה לבית הכנסת ציון באורדיה, לבית הכנסת רומבך בבודפשט, לבתי הכנסת הגדולים של גיור, סגד, בטרגו מורש ונובי סאד.
הכיפה המרכזית הגבוהה מורמת על "תוף" מתומן, בעל מבנה עשוי עץ
מסוייד וצבוע, הנשען על ארבעה עמודים.
לבית הכנסת שתי כניסות: אחת לגברים דרך פרוזדור ("פוּליש") והשנייה לנשים ישירות מהרחוב עם מדרגות עד לקומת עזרת הנשים. גם העוגב נמצא בקומה עליונה. מה"פוליש" נכנסים לאולם התפילה המלבני המיועד לגברים, מצויד עם ספסלי עץ.
בית הכנסת נחשב לאחד המבנים היפים והמרשימים ביותר בעיר טימישוארה, אך מצב התחזוקה שלו לקוי ביותר ונמצא בסכנת התמוטטות.
בשנת 2007 נעשו עבודות מיגון הגג בעזרת פח, בתרומת ראשות הכנסייה האורתודוקסית בעיר.
בשנת 2009 הקהילה היהודית החליטה לצורך שיקום הבניין (שאינו משמש לתפילה כבר מזה שני עשורים ) להחכיר אותו למשך 35 שנה לתיאטרון הלאומי של טימישוארה. "בית הכנסת המאורי" כפי שהתחיל הבניין להקרא בעיתונות יעמוד להיהפך לאולם שלישי של התיאטרון הלאומי בטימישוארה. הקהילה היהודית העמידה תנאי שתוכן המופעים שיתקיימו בו לא יהוו פגיעה בערכי היהדות או בזכר היהודים.
בסמוך לבית הכנסת עברה בעבר אחת מזרועותיו של הנחל בגה (Bega).
במקום אחר ברובע פבריק שוכן בית הכנסת הספרדי.
קירגיזיה
מסחתי
מֶסחֶתי (בגאורגית: მესხეთი) הוא אזור הררי ופרובינציה לשעבר של דרום מערב גאורגיה.
השבטים הגאורגים הקדומים משקי-Meshki (מאוחר יותר מוסח-Moskh, והמוסיניקים, היו ילידי האזור הזה, שזוהו, בידי חלק מהמחברים כ-מושקי מאסיה הקטנה, מהמאה ה-12 לפנה"ס, על פי מקורות אשוריים. רוב האוכלוסייה המסחתים הגאורגים כיום הם צאצאי שבטים אלו. המוסיניקים היו ממציאי המטלורגיה. במיליניום השני - המאה הרביעית לפנה"ס, מסחתי הייתה חלק מהממלכה הגאורגית דיאוחי (დიაოხი). המאה ה-4 לפנה"ס - המאה ה-6, חלק מממלכת איבריה. בין מאה העשירית ועד למאה ה-15, האזור היה חלק מהממלכה הגאורגית המאוחדת. במאה ה-16 מסחתי נכבשה וסופחה לאימפריה העות'מאנית. בשנים 1829-1917 האזור היה חלק מפרובינציית טביליסי. בשנים 1918-1921 חלק מהרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, ובשנים 1921-1990 חלק ממחוז גאורגיה בברית המועצות. משנת 1990 מסחתי הפכה לפרובינציה בגאורגיה בשם סאמצחה-ג'אוואחתי.
כורדי
עיטור ההצטיינות של צבא העם הלאומי
עיטור ההצטיינות של צבא העם הלאומי (גרמנית: Verdienstmedaille der Nationalen Volksarmee) היה עיטור שהוענק על ידי הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
העיטור נוצר ב-1 ביוני 1956 בשלוש דרגות - ברונזה, כסף וזהב. העיטור הוענק בשל הצטיינות יוצאת דופן ומוכנות אישית בתמיכת והגדלת מוכנת הקרב של צבא העם הלאומי.
העיטור הוענק בשם שר ההגנה ביום צבא העם הלאומי, ביום הרפובליקה או מיד אחרי אישור הזכאות לעיטור.
קריטריונים להענקה.
לפי התקנות כל שלוש הדרגות של העיטור יכלו להינתן לכל חייל בלי התחשבות בדרגתו. אבל בפועל העיטור בדרגת הזהב היה לקצונה הבכירה, בעוד ששאר הדרגות של העיטור היו מוענקות בדרך כלל לנגדים ולקצונה הזוטרה.
חייל שהוענק לו אות החייל המצטיין במשך שבע שנים רצופות היה זכאי לעיטור בדרגת הברונזה, במשך תשע שנים רצופות הוא היה זכאי לדרגת הכסף ובמשך שתים עשרה שנים רצופות הוא היה זכאי לדרגת הזהב.
עיצוב.
העיטור עוצב על ידי האמן הברלינאי פאול גאנש, צורת העיטור היא עגולה והוא צבועה מברונזה (לדרגת הברונזה), כסוף (לדרגת הכסף) או מצופה זהב (לדרגת הזהב).
על החזית של העיטור יש מלח, איש אוויר וחייל רגלים המייצגים את שלושת ענפי הצבא ומתחתהם כתוב DDR (ראשי התבות בגרמנית של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית) משני צידי הכיתוב יש עלי אלון (סמל גרמני מסורתי) עם בלוטים. המילים "FÜR HERVORRAGENDE VERDIENSTE" (בשביל הצטיינות יוצאת מן הכלל) חרותים על הצד העליון של העיטור ועל הצד התחתון חרותים המילים "NATIONALE VOLKSARMEE" (צבא העם הלאומי).
בצד האחורי של העיטור יש את סמלה של גרמניה המזרחית מוקף בכיתוב "FÜR DEN SCHUTZ DER ARBEITER- UND-BAUERN- MACHT" (למען הגנת כוחם של הפועלים והחקלאים) עם שני ענפי דפנה.
העיטור תלוי על סרט, בדרגת הברונזה הסרט הוא אדום עם פסים שחורים וצהובים בשלוי הסרט, בדרגת הכסף הסרט הוא אדום עם פס לבן באמצע ופסים שחורים וצהובים בשולי הסרט, בדרגת הזהב הסרט הוא אדום עם פס צהוב באמצע ופסים שחורים וצהובים בשלוי הסרט, על הצד האחורי של סרט מוצמדת סיכה המשמשת לענידת העיטור.
הכתרה
הכתרה היא טקס המעניק למונרך סמכויות שלטון רשמיות או טקסיות. במהלך הטקס מונח על ראש המלך או המלכה כתר הכתרה.
הכתרה, בצורה זו או אחרת, קיימת מאז העת העתיקה. מקורות מצריים מתארים הכתרתם של פרעונים והתנ"ך מתאר הכתרתם של מלכי יהודה וישראל.
בעבר הייתה הכתרה חלק מטקס דתי שכלל משיחה בשמן המשחה על ידי כהן דת - טקס המסמל את בחירתו של המלך על ידי האל.
בעברית, המילה הכתרה משמשת לעיתים גם כתרגום למילה האנגלית Inauguration, כלומר טקס כניסה לתפקיד של אדם חשוב, דוגמת ראש ממשלה או נשיא.
היסטוריה.
בעולם העתיק.
בתנ"ך מתוארים טקסי הכתרה, ומינוי המלך נעשה על ידי משיחה בשמן על ידי כהן,
הטקס מתואר כטקס דתי ובו מוציאים את בנו של המלך היוצא, מניחים את הכתר על ראשו ואת ספר התורה, אותו מצווה המלך לשאת על זרועו. לאחר זאת, מושחים את המלך בשמן המשחה, שהוכן על ידי משה בעת בניית המשכן; לאחר המשיחה קוראים כל הנוכחים "יחי המלך", לעיתים אחרי מחיאות כפיים.
באימפריה הפרסית, השאח הוכתר על ידי כהן הדת הזורואסטרי.
להלכה קיסרי רומא נבחרו על ידי הסנאט, ועל כן לא הוכתרו. ההכתרה הראשונה בתרבות המערבית הייתה הכתרתו של הקיסר דיוקלטיאנוס שחיקה את הטקס הפרסי.
טקס ההכתרה לא הפך פופולרי שכן בעת ההכתרה מקבל המלך את הכתר מאדם אחר - ועל כן ברומא, נשאלה השאלה מי הבכיר מהקיסר שיכול להכתירו למלך. שאלה זו נפתרה במאה החמישית באימפריה הביזנטית, כאשר נקבע שאת הקיסר יכתיר הפטריארך של קונסטנטינופול - הכתרה באופן זה בוצעה לראשונה בשנת 450, אז הוכתר מרקיאנוס לקיסר.
ימי הביניים.
באופן דומה להשפעה הפרסית על האימפריה הביזנטית, סגנון טקסי ההכתרה הביזנטיים חלחלו למערב אירופה. ההכתרה הראשונה הייתה הכתרתו של המלך קלוביס הראשון, מלך הפרנקים בריימס בשנת 497. הכתרה זו בוצעה באמצעות משיחה בשמן משחה נוסף על הנחת הכתר על ראשו של המלך.