עם זאת, ברבות הימים הוכיחה עצמה וולאפיק כקשה יחסית ללימוד, ובוודאי קשה מכדי שתוכל לבסס את מעמדה כשפה בינלאומית. אמנם מקור אוצר המלים שלה היה בשפות אירופיות שונות, אך ההתאמות לשפה שעברו המלים המקוריות שינו אותן לבלי הכר. למשל, מקור שמה של השפה - Volapük - במילים האנגליות world ו־speak. לשינויים הרבים שעברו המילים שתי סיבות עיקריות: הימנעותו של שלאייר מהצבת שני עיצורים זה לצד זה, וכן ויתורו על הפונמה r, בנימוק שדוברים סיניים לא יבחינו בינה לבין l. עוד היה לוולאפיק לרועץ סירובו של שלאייר, ממציא השפה, להניח לה להתפתח בחופשיות, והתעקשותו לשמור בידיו את השליטה המוחלטת עליה ולהפוך את האקדמיה לוולאפיק לאוטוקרטיה שלו.
באמצע שנות השמונים של המאה ה-19 החלו רבים מאוהדי וולאפיק לחזור בהם מתמיכתם בה. מאורע ראוי לציון במיוחד התרחש בשנת 1888, כאשר אגודת הוולאפיק של נירנברג העבירה את תמיכתה לשפה מתוכננת אחרת, אספרנטו. עד סוף העשור כבר שכך העניין סביב וולאפיק כמעט לחלוטין, למרות הקונגרס הבינלאומי השלישי והאחרון, שנערך בפריז בשנת 1889, ואף היה הראשון שבו שימשה וולאפיק כשפה בלעדית (בשני הקודמים השתמשו בשפה הגרמנית).
אחרי מלחמת העולם הראשונה פתח ההולנדי ארי דה יונג בעיון מקיף בשפה. בשנת 1929 הוא נפגש עם חברי האקדמיה לוולאפיק והציג בפניהם את עבודתו. לאחר שנתקבלה ואושרה, פרסם בשנת 1931 דקדוק של וולאפיק, וכן מילון וולאפיק-גרמנית וגרמנית-וולאפיק. דה יונג פישט את כללי הדקדוק, ואף הוסיף את הפונמה "r", והשתמש בה כדי להפוך את אוצר המלים לידידותי יותר. עבודתו של דה יונג הובילה לפריחה מחודשת של השפה בהולנד ובגרמניה, אך לא לאורך זמן; הנציונל־סוציאליסטים דיכאו את השימוש בכל השפות המתוכננות, ובכלל זה וולאפיק, ומאז השפה לא התאוששה. עם זאת, קהילת דוברי וולאפיק התקיימה באופן רציף מאז ימי שלאייר, ועדיין קיימת.
אלפבית.
וולאפיק משתמשת בכתיב לטיני, וכוללת עשרים ושבע אותיות:
את האותיות בעלות האומלאוט - ä, ö, ü - אפשר לכתוב בוולאפיק גם ay, oy, uy, בהתאמה.
דקדוק.
שמות עצם.
לשמות עצם בוולאפיק ארבע יחסות, כמו בגרמנית. לכל יחסה סיומת אופיינית. להלן נטיית שם העצם vol, "עולם":
בצירופים של שני שמות עצם, השם החשוב יותר מופיע שני. כך pokamon הוא "כסף כיס", לעומת monapok, שהוא נרתיק לכסף. לרוב, אם כי לא תמיד, מופיע שם העצם הראשון ביחסת גניטיב. כך volapük היא, למעשה, "שפה של עולם".
תארים.
תארים מסתיימים תמיד ב"ik". כך למשל gret הוא שם העצם "גודל", והתואר "גדול" הוא gretik. בדומה לכך, smal - קוטן, smalik - קטן; pöf - עוני, pöfik - עני. בדומה לעברית, תארים מופיעים אחרי שם העצם שאליו הם קשורים.
מספרים מונים.
וולאפיק המקורית הבחינה בתשעה מספרים בסיסיים (1 - 9). כדי לציין עשרות, הוסיפו את הריבוי s. כך למשל bal הוא אחת, bals הוא עשר, balsebal - אחת עשרה, וכן הלאה. כל אחד מתשעת המספרים מורכב מהברה בודדת, ומסתיים בצליל l. לבד מהמספר 7, שהתנועה המופיעה בו היא e, מתאימות התנועות שבמספרים היסודיים לסדר התנועות בשפה: a, e, i, o, u, ä, ö, ü.
עם הנהגת המלה "deg", עשר, עברה שיטת הספירה למודל הדומה יותר לזה של שפת אספרנטו:
bal - אחת.
tel - שתיים.
kil - שלוש.
fol - ארבע.
lul - חמש.
mäl - שש.
vel - שבע.
jöl - שמונה.
zül - תשע.
deg - עשר.
degbal - אחת עשרה; degtel - שתים עשרה; וכן הלאה.
teldeg - עשרים; kildeg - שלושים; וכן הלאה.
teldegbal - עשרים ואחת.
tum - מאה.
mil - אלף.
telmil vel - אלפיים ושבע.
jölmil kiltumzüldeglul - שמונת אלפים שלוש מאות תשעים וחמש.
עוד.
מערכת נטיות הפועל של וולאפיק - אולי בניגוד למצופה משפה מתוכננת, אבל בהחלט כמצופה משפה צירופית - עשירה מאוד. בסך הכול יש לכל פועל 1584 נטיות. רק לסביל, לשם דוגמה, קיימות שש מורפמות שונות, הנבדלות זו מזו בזמן. כך palöfob - אני נאהב, polöfob - אהיה נאהב, pelöfob - הייתי נאהב (פרפקט), וכן הלאה.
משמות עצם ניתן לגזור, באמצעות הוספת מוספיות, לא רק תארים (סיומת ik) ופעלים, אלא גם תוארי־פועל (iko), ואפילו מילות יחס (ü) וקישור (ä).
הריבוי - תמיד באמצעות s. כך למשל ob - אני, obs - אנחנו.
ההטעמה תמיד על ההברה האחרונה במילה.
טקסט לדוגמה.
להלן חמשת הפסוקים הראשונים מתוך הבשורה על-פי יוחנן, בוולאפיק ובעברית:
1. Primo vöd ädabinon, e vöd äbinon in God, e vöd äbinon God.
2. Si! vöd äbinon primao in God;
3. val edavedon dub on, e nen on nos edavedon uta, kel edavedon.
4. In on lif äbinon, e lif äbinon lit menas.
5. Lit stralon ini dag, e dag no elasumon oni.
1. בראשית היה הדבר, והדבר היה אצל האלהים, ואלהים היה הדבר.
2. הוא היה בראשית אצל האלהים.
3. הכול נהיה על־ידו ומבלעדיו לא נהיה כל אשר נהיה.
4. בו היו חיים, והחיים היו האור לבני האדם.
5. האור מאיר בחושך והחושך לא השיגו.
מלפפון חמוץ
מלפפון חמוץ או מלפפון כבוש הוא מלפפון שעבר החמצה. זהו ירק מוחמץ נפוץ, שמשמש במטבחים לאומיים רבים ברחבי העולם.
המלפפון החמוץ נמכר לרוב מוחמץ בחומץ או במי מלח, ונארז לרוב בקופסת שימורים או בקופסת זכוכית אטומה.
היסטוריה.
ארכאולוגים ואנתרופולוגים סבורים כי בני מסופוטמיה היו הראשונים שהחמיצו מלפפונים, בערך ב-2400 לפנה"ס. לאחר מכן המאכל הופץ ברחבי העולם בדרכי מסחר. המלפפונים החמוצים היו מוכרים גם לתושבי יוון העתיקה (ידוע כי אריסטו היה חובב מלפפונים חמוצים) ולתושבי מצרים העתיקה. תושבי רומא העתיקה ראו במלפפונים החמוצים מעדן, ופיתחו טכניקות רבות להחמצת המלפפונים. המלפפונים החמוצים הפכו לנפוצים באזורי הים התיכון והמגרב, והם פופולריים באזורים אלו גם כיום.
כימיה וביולוגיה של תהליך ההחמצה.
ניתן לכבוש מלפפונים בשתי שיטות: בתמיסת חומץ (תהליך המכונה החמצה) או בתמלחת. כאשר כובשים את המלפפונים בחומץ הסביבה החומצית מגנה על המלפפון מפני ריקבון ועובש לאורך זמן. כאשר כובשים את המלפפונים בתמלחת (תמיסת מי מלח) התמלחת מגינה עליהם מפני אותן בקטריות ופטריות הגורמות לריקבון, אך מאפשרת לפרוביוטיקה לשגשג ולשמר את המלפפון. תהליך זה נקרא "תסיסה הומולקטית", מכיוון שהבקטריות הפרוביוטיות מסוג Lactobacillus acidophilus מייצרות חומצה לקטית.
בישראל.
בישראל מגלגל שוק המלפפונים החמוצים כ-300 מיליון שקלים בשנה. מלפפונים חמוצים נמכרים בקופסאות שימורים או קופסאות זכוכית אטומות. החברות הבולטות בתחום הן מפעלי בית השיטה, קבוצת יבנה, פרי ניר, בני דרום ומוטולה, כשלצידן פועלים גם יצרנים קטנים. כ-90% מן הצריכה בישראל היא של מלפפונים במלח.
פואזיס
פואזיס (יוונית: Πoεςις) הוא מונח בפילוסופיה ובעיקר בפילוסופיה האריסטוטלית ומשמעותו עשייה לשם השגת תכלית מסוימת, אמצעי.
פראקסיס ופואזיס.
גם הפראקסיס וגם הפואזיס מציינים עשייה ונבדלים בכוונה שעומדת מאחורי העשייה גופה. בפראקסיס, עצם המעשה הוא הדבר שרוצים להשיג ובפואזיס הדבר המבוקש מגיע בסוף העשייה שנעשתה.
בימינו משתמשים בפראקטיקה כדי לציין שיטה הדנה במקרים פרטיים של תופעה זו או אחרת ומבחינים בינה לבין תאוריה.
'פואטיקה' בימינו מציינת כתיבה או דיבור שירי, הנבדל מפרוזה.
באתיקה.
לפי אריסטו, לכל דבר ישנה תכלית אליה הוא שואף. תכלית הכיסא לשמש לישיבה, תכלית הסכין לשמש לחיתוך, תכלית הרפואה להביא לאדם בריאות וכדומה.
כשאריסטו דן על אתיקה הוא הבחין בין שני סוגי תכליות של הפעילויות האנושיות:
אריסטו מזהה את המעשה המוסרי כזה שתוצאותיו מביאות אל הטוב ואל האושר. לפי אריסטו האושר הוא פעילות שיש לעשותה. האדם המאושר הוא האדם שמממש את תכליתו האנושית, לפי אריסטו - הוצאת השכל מהכח אל הפועל. מכאן יוצא שהעיסוק הפילוסופי משתייך לפראקסיס, והאמצעים שמביאים לנו נחת כדי שנהיה פנויים לעסוק בפילוסופיה משתייכים לפואזיס.
ביהדות.
ההבחנה של אריסטו בין דברים הנעשים לשם תכלית אחרת לבין כאלו שנעשים לשמם מצויה גם במקורות היהדות. חז"ל אומרים 'אם אין קמח (אמצעים) אין תורה (תכלית בפני עצמה)' (מסכת אבות ג', כ"א). הרמב"ם הדגיש רבות את חשיבותה של האמונה לשמה והשפעת אריסטו עליו ניכרת בדיונים שלו בסוגיה זאת.
אדי ברוק
שפק
נבחרת גוואטמלה בכדורגל
האם
י&quot;ח אייר
ג'ון לו
ג'ון לוֹ (באנגלית: John Law; אפריל 1671 – 21 במרץ 1729) היה כלכלן סקוטי. מאבות ענף המימון והשימוש בכסף נייר. במהלך חייו נודע כמתמטיקאי מוכשר וכמהמר מחונן.
תולדות חייו.
כבן למשפחת צורפים מהעיר אדינבורו, בתקופה בה עסקו הצורפים גם בבנקאות, למד ג'ון את רזי העסק המשפחתי. בגיל 12 התייתם מאביו שנפטר בעת ניתוח להוצאת אבן מהכליה. ג'ון גילה כישרון מתמטי בצעירותו, ששימש אותו בעיקר בתחום ההימורים. היה גם הולל ורודף נשים. הוא עזב את אדינבורו ועבר אל לונדון, העיר הגדולה, שם המשיך בפעילותו.
בשנת 1694 הרג לו אדם בדו-קרב והורשע ברצח, עבירה שעונשה מוות. הוא הצליח להימלט מבית הסוהר לאמסטרדם שבהולנד. לאחר מכן הוא עבר בארצות שונות ביבשת אירופה, בהן הולנד, צרפת ואיטליה. בתקופת שהותו בפריז מצא את זוגתו לחיים, קתרין. קתרין הייתה אשה נשואה וכדי לממש את אהבתם נאלץ הזוג לברוח לוונציה. לזוג נולדו בהמשך שני ילדים, בן בשם ג'ון ובת בשם קיית.