ב-12 באוגוסט 1914 החלה הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית, וב-25 באוגוסט הוכתה הארמייה הרוסית השנייה על ידי הארמייה הגרמנית השמינית בקרב טננברג, ובעקבות כך נסוגו הכוחות הרוסים מפרוסיה המזרחית. לאחר מכן נערך הקרב הראשון על האגמים המזוריים, שלא נגמר בתוצאה חד משמעית, אך הכוחות הרוסים לא ניסו לפלוש שוב לשטח גרמניה, ובעקבות כך הטילו הגרמנים את כוחותיהם בקרב גליציה. בשנת 1915 הביסו הגרמנים את הרוסים במתקפת גורליצה-טרנוב, ובעקבות כך הנסיגה הגדולה נסוגו הרוסים משטחי פולין הקונגרסאית ומליטא. בשנת 1916 נערכה מתקפת ברוסילוב, שלמרות שזכתה בהצלחות ראשוניות, נבלמה לבסוף על ידי הכוחות הגרמנים.
במרץ 1917 התרחשה ברוסיה מהפכת פברואר, שבעקבותיה הודח ניקולאי השני, קיסר רוסיה מתפקידו. הממשלה הרוסית הזמנית לא הצליחה לייצב את השלטון, ובקיץ אותה שנה התירה גרמניה ללנין לחזור לרוסיה, בשל דעותיו בעד סיום הלחימה. בנובמבר אותה שנה נערכה מהפכת אוקטובר שבה עלו הקומוניסטים לשלטון, ובמרץ 1918 הם חתמו על הסכם ברסט-ליטובסק, שבו נכנעו לגרמנים. בעקבות הכניעה הרוסית העבירו הגרמנים כוחות גדולים לחזית המערבית, אולם על אף זאת נאלצו להיכנע בנובמבר אותה שנה, ווילהלם השני, קיסר גרמניה נאלץ להתפטר בעקבות המהפכה הגרמנית.
בין המלחמות.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה היו הן רפובליקת ויימאר והן רוסיה הסובייטית מבודדות מבחינה מדינית, ובעקבות כך חתמו השתיים על הסכם רפאלו (1922), שבו הסכימו ביניהם על הקמת בתי חרושת לכלי נשק, גז רעיל ותחמושת לגרמניה בתמורה לכסף מצדה של גרמניה. המפגש התקיים על בסיס אינטרסים משותפים בין שתי המדינות בשבר שאחרי המלחמה (הסכם רפאלו). בין השאר הוסכם בין שתי המדינות כי קציני צבא גרמנים ישלחו לברית המועצות ויתאמנו שם יחד עם הצבא האדום, בשימוש בכלי נשק שנאסרו בשימוש על הגרמנים על פי חוזה ורסאי, וכי יוקמו בסיסי ניסוי למטוסים וטנקים על אדמת רוסיה (דוגמת בית הספר לטנקים בקאזאן). הדברים התבצעו מיד ונוצרה מערכת שלמה של דרכים שיעקפו את המגבלות על הצבא ותעשיית הנשק הגרמני. גם בגרמניה עצמה הוסבו בתי חרושת אזרחיים, במימון אנשי עסקים גרמניים אשר לא הסכימו עם המגבלות והתבוסה, לבתי חרושת המייצרים תחמושת ונשק עבור גרמניה. למעשה מדובר היה על מדינה ריבונית המסרבת לקבל על עצמה את הסעיפים ולקיים אותם, דבר שהקשה על יכולת האכיפה של בעלות הברית על גרמניה.
התקופה הנאצית ומלחמת העולם השנייה.
בשנת 1933 אדולף היטלר, שהיה ידוע ברטוריקה האנטישמית והאנטי-קומוניסטית שלו, עלה לשלטון בגרמניה, ובעקבות כך נותקו היחסים בין המדינות. בשנת 1934 הכריז הקומינטרן במוסקבה על שימוש בחזית עממית עם הסוציאליסטים, אינטלקטואלים ופועלים, כנגד התנועות הפשיסטיות ברחבי העולם. בשנת 1936 פרצה מלחמת האזרחים בספרד, ובעוד גרמניה הנאצית שלחה יחד עם איטליה הפשיסטית כוחות לסיוע לצד הלאומני בפיקודו של פרנסיסקו פרנקו, ברית המועצות שלחה יועצים צבאיים ופוליטיים לטובת הצד הרפובליקני, והקומינטרן אף קרא להקמת הבריגדות הבינלאומיות ולצאת לספרד לסייע בלחימה.
במהלך הפלישה הגרמנית לצ'כוסלובקיה, הביעה ברית המועצות תמיכה בצ'כוסלובקיה, ודרשה להעביר כוחות לעזרת צ'כוסלובקיה, אבל סירוב פולני רומני מנע את התמיכה הצבאית.
ב-23 באוגוסט 1939 נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב לתקופה של עשר שנים. ההסכם היה הסכם אי-התקפה בין ברית המועצות לגרמניה, ובחלקו החסוי קבע את חלוקתה של פולין בין שתי המדינות.
לאחר החתימה על ההסכם, מסר סטלין להיטלר את כל הקומוניסטים הגרמנים והאוסטרים, שהוחזקו במחנות סובייטיים לידי הגסטאפו.
ב-1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה לפולין, ובכך פרצה מלחמת העולם השנייה. בהתאם להסכם לא הגיבה ברית המועצות על הפלישה, וב-17 בספטמבר פלשו כוחות הצבא האדום גם הם לפולין, וכבשו את חלקה המזרחי.
בהתאם להסכם, ברית המועצות סיפקה לגרמניה נפט, ושינתה את הרטוריקה האנטי-נאצית של המפלגות הקומוניסטיות ברחבי העולם. כמו כן בקיץ 1940 סיפחו כוחות הצבא האדום את המדינות הבלטיות ואת בסרביה וצפון בוקובינה. עם זאת, האינטרסים הסובייטיים והגרמניים התנגשו באזור הבלקן וההדנובה, ובמהלך 1940–1941 התנהלו דיונים סובייטיים-גרמניים על חלוקה חדשה של דרום-מזרח אירופה. ביוני 1940 הכירה מוסקבה בכך שסלובקיה נמצאת בתחום ההשפעה הגרמני, אולם, הבקשה הרוסית להשפעה בלעדית ברומניה, בולגריה וטורקיה נדחתה על ידי ברלין בנובמבר 1940.
ב-22 ביוני 1941 החל הוורמאכט במבצע ברברוסה, שבמהלכו פלשו כשלושה מיליון חיילים של הציר, במסגרת שלוש קבוצות ארמיות, לתחומי ברית המועצות ללא כל התרעה מוקדמת, ובכך פתחו בעימות צבאי קשה וממושך בין ברית המועצות למדינות הציר, שארך כמעט ארבע שנים (1941 - 1945). המתקפה הגרמנית הפתיעה לחלוטין את הנהגת ברית המועצות ואת הצבא האדום, ובמהלך החודשים הראשונים שלה, הצליח הצבא הגרמני להשתלט על חלקים גדולים משטח ברית המועצות האירופאית ולהנחיל שורת תבוסות קשות לצבא הסובייטי, והיה חשש שברית המועצות על סף קריסה טוטאלית. אולם אף על פי כן, היא נכשלה בהשגת יעדה העיקרי, הכנעת ברית המועצות.
מתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה, שהחלה בראשית דצמבר 1941, סתמה את הגולל על התוכנית הגרמנית להשיג הכרעה מהירה של המלחמה נגד ברית המועצות. הצלחת הצבא האדום לבלום את התקדמות הצבא הנאצי לעבר מוסקבה, ולאחר מכן אף לאלץ אותו לסגת מאות קילומטרים לאחור במסגרת קרב מוסקבה, שיבשה את התוכניות הגרמניות להשגת ניצחון בזק, והייתה נקודת מפנה במלחמה.
בקיץ 1942 פתח הצבא הגרמני במבצע מקרה כחול, שבו כבש את אגן הדון, ואף הגיע לנהר הוולגה ולעיר סטלינגרד. הכוחות הרוסים בסטלינגרד נאבקו בחירוף נפש, ובנובמבר אותה שנה פתח הצבא האדום במבצע אורנוס, שבו כיתר את הארמייה הגרמנית השישית. ניסיון הגרמנים לחלץ את הארמייה השישית במבצע סערת חורף נכשל, ובתחילת פברואר 1943 נכנעו שרידי הכוחות הגרמניים בסטלינגרד. לאחר מכן שחררו הכוחות הרוסים אזורים גדולים שהיו נתונים לשליטת הוורמאכט, אולם הובסו בקרב חרקוב השלישי.
בקיץ אותה שנה נערך קרב קורסק, שבו ניסו הגרמנים לכבוש את המבלט הרוסי באזור קורסק, אולם נכשלו בכך, ובעקות כך עבר הצבא הגרמני למגננה עד סוף המלחמה. בסוף 1943 נערך קרב דנייפר, שבו צלחו הרוסים את הדנייפר וכבשו מחדש את קייב. בקיץ 1944 נערך מבצע בגרטיון, שבו שוחררה בלארוס, ולאחר מכן נערך מבצע לבוב-סנדומייז', שבו שוחררה שארית אוקראינה. בינואר 1945 נערך מבצע ויסלה-אודר, שבו שוחררה פולין, ולאחר מכן נערכו מבצע פרוסיה המזרחית, מבצע פומרניה המזרחית והקרב על שלזיה, ובמהלכם נכבשו פרוסיה המזרחית, פומרניה ושלזיה, כהכנה למתקפה הסופית על גרמניה. באפריל אותה שנה כבשו הכוחות הסובייטים את ברלין לאחר קרבות קשים, וב-8 במאי נכנעו הכוחות הגרמנים, והסתיימה הלחימה באירופה.
לאחר המלחמה.
בעקבות התבוסה הגרמנית במלחמה חולקה גרמניה לאזורי כיבוש, חלקיה המזרחיים נמסרו לפולין, וגורשו רוב הגרמנים שחיו בפולין, צ'כוסלובקיה, הונגריה ורומניה. בשנת 1947 פירקה מועצת המלחמה של בעלות הברית את פרוסיה, ובאותה שנה החלה ארצות הברית ביישום תוכנית מרשל. בשנת 1948 הקימו ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וצרפת את גרמניה המערבית, ובשנת 1949 הקימה ברית המועצות את גרמניה המזרחית בשטחי שטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה.
עם כישלון כינוס שרי החוץ בלונדון בדצמבר 1947 הפכה התהום שבין בעלות הברית המערביות וברית המועצות לבלתי ניתנת לגישור. בחודשים פברואר ומרץ 1948 התנהל בלונדון "כינוס שש המעצמות" בהשתתפות ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת, הולנד, בלגיה ולוקסמבורג, אשר דן בהקמת מדינה מערב-גרמנית ובהקמת ברית בריסל, שמטרתו שמירת האינטרסים המערביים אל מול שאפתנותה של ברית המועצות. במחאה על החלטות הכינוס פרש הנציג הסובייטי ב-20 במרץ מוועדת הפיקוח של בעלות הברית, וזו באה למעשה אל קיצה. במרץ 1948 החל לודוויג ארהרד את הקריירה שלו כראש המנהלה הכלכלית של האזור המשותף הבריטי-אמריקני. באותו החודש הוקם גם "בנק הארצות הגרמניות", לימים הבנק הפדרלי של גרמניה.
עם הרפורמה במטבע ב-20 ביוני 1948, שבה השתתפה גם מערב ברלין, החל מסתמן "הנס הכלכלי" הגרמני, אשר ביחד עם השקתו של המרק הגרמני (D-Mark) הביא להיעלמותו ההדרגתית של השוק השחור. ב-24 ביוני 1948 הטילה ברית המועצות את הסגר על ברלין, ובתגובה חנכו בעלות הברית המערביות ב-26 ביוני את הרכבת האווירית לברלין.
ב-1 ביולי 1948 מסרו המושלים הצבאיים מטעם צרפת, הממלכה המאוחדת וארצות הברית לראשי מדינות-המחוז המערביות את מסמכי פרנקפורט, שבהם פירטו את עקרונותיהם להקמת מדינה גרמנית. בתגובה התכנסו ראשי מדינות-המחוז וניסחו את החלטות קובלנץ, לפיהן חבריה של אספה מכוננת ייבחרו מתוך בתי הנבחרים של מדינות-המחוז ולא במישרין. בין ה-10 באוגוסט ל-23 באוגוסט 1948 הכין "כנס החוקה בהרנכימזה" את האספה המכוננת.
ב-1 בספטמבר 1948 התאספה "המועצה הפרלנטרית" ובראשה קונראד אדנאואר וניסחה, בחודשים שלאחר מכן, את חוקת גרמניה. באפריל 1949 החליטו שלוש המעצמות המערביות על מיסוד הכיבוש הצבאי באמצעות "תקנת הכיבוש". שטחה של גרמניה המערבית אוחד לכדי "תלת-אזור". ב-8 במאי 1949 הגישו נציגי המועצה הפרלמנטרית את הצעת החוקה. ב-10 במאי נדונה שאלת בירת גרמניה, והוכרעה לטובת בון. המועמדות האחרות היו קאסל, פרנקפורט ושטוטגרט. ב-12 במאי הסירה ברית המועצות את המצור על ברלין.