ספק אם הפרשה הייתה מגיעה לתודעת הציבור אילולא מעשיו של חייל בשם רון ריידנהאואר. ריידנהאואר, שכלל לא היה חלק מהכוח ששהה במי ליי, שמע לראשונה על האירוע מפי חבריו לנשק, והחל בחקירה עצמאית לאחר שהשתחרר מהצבא. בעקבות סקרנותו הגיע למפקדת הדיוויזיה, ושם וידא כי אכן פלוגה ג' הייתה במי ליי בתאריך הנקוב. עדות השמיעה ששמע מחבריו זיעזעה אותו עד כדי כך, שבדיעבד הודה שהדבר הראשון שעשה כשהשתחרר היה לספר לחבריו על המקרה "ולבכות - פשוטו כמשמעו". במרץ 1969, שנה לאחר הטבח, שלח מכתב המפרט על הטבח במי ליי לנשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, לפנטגון, למחלקת המדינה, לראשי המטות המשולבים וכן למספר לא מבוטל של חברי קונגרס. מרבית הנמענים התעלמו מהמכתב, מלבד חבר הקונגרס מוריס אודל הדמוקרטי מאריזונה. אודל, בן למשפחה פוליטית מפוארת, שבניה היו למושלים, למחוקקים ולשופטים פדרליים ברחבי אמריקה, אימץ את הנושא והחל לנסות להביא את המאורע לתודעת הציבור.
באפריל 1969, חודש לאחר שנשלח המכתב, הורה ויליאם וסטמורלנד, מפקד צבא ארצות הברית, לקצין בודק לקיים חקירה מקיפה בנושא. מספר חודשים לאחר מכן ולאחר ראיון תריסר עדי ראייה, היה ברור לכל כי פשעי מלחמה אכן נעשו במי ליי. במהלך חודש יוני נשלח סגן קלי מווייטנאם בחזרה לארצות הברית כדי לעמוד במסדר זיהוי, על מנת שיו תומפסון יוכל לזהות את מי שהיה חשוד אז במעורבות בטבח. כחודשיים לאחר מכן, ב-5 בספטמבר, הוגשו נגד הסגן שישה אישומים פליליים בגין רצח.
במקביל, החלה גם התקשורת לחקור את הנושא. בעקבות מכתבו של ריידנהאואר ולאחר שיחה אישית עמו, החל העיתונאי סימור הרש ללקט מידע על אירועי מי ליי 4. ב-12 בנובמבר פרסם את תחקיר העומק שלו, ובו עדויות רבות על הטבח. בין היתר צוטט בה טוראי הארי סטנלי כשציין ש"מתו מספר כה רב של אנשים באותו יום, עד שקשה לי לזכור כמה בדיוק". לימים אף זכה הרש בפרס פוליצר על דיווח בינלאומי על "חשיפתו הבלעדית של טרגדיית מלחמת וייטנאם בכפר מי ליי". כתבתו של הרש עוררה הדים בכל רחבי אמריקה - שמונה ימים לאחר פרסומה, החלו כלי תקשורת נוספים לסקר את האירוע: במגזין לייף וכן בעיתון מקומי בקליבלנד התפרסמו תמונות של הרוגי הטבח שצולמו על ידי הצלם שנשלח עם הפלוגה למי ליי; השבועונים ניוזוויק וטיים מגזין סיקרו בהרחבה אף הם. בתוכנית התחקיר המיתולוגית של רשת הטלוויזיה CBS, 60 דקות, ראיין העיתונאי מייק וולאס חייל בשם פול מדלו, שהשתתף בטבח. מדלו תיאר בפרוטרוט את האירועים שהתרחשו ב-16 במרץ במי ליי 4, וזעזע את ארצות הברית.
משפט צבאי.
ב-17 במרץ 1970 העמיד צבא ארצות הברית לדין 14 קצינים על שהסתירו מידע שנוגע לטבח. מכיוון שהחוק הצבאי אסר אז על קיום משפט צבאי למי שכבר אינו חלק מהצבא, 25 קצינים וחיילים בלבד הועמדו לדין. הקצין בעל הדרגה הגבוהה ביותר היה מפקד הדיוויזיה, מייג'ור־ג'נרל סמואל קוסטר, שהואשם בניהול פזיז ורשלני של המבצע ושל התחקיר אחריו. למרות זאת, מרבית האישומים בוטלו בסופו של דבר ורק מעטים מהמשפטים התקיימו.
ב-1971 הורשע סגן ויליאם קלי ברצח בגין פקודות הירי של הטבח ונגזר עליו מאסר עולם. אולם יומיים לאחר מכן הורה הנשיא ניקסון לשחררו מבית הסוהר ולשלחו למעצר בית, מתוך ציפייה לערעור על גזר הדין. קלי בילה בסופו של דבר שלוש שנים וחצי במעצר בית במעונותיו הצבאיים בפורט בנינג, עד ששוחרר ב-7 בנובמבר 1974 בעקבות הוראה ממזכיר הצבא. בעת זו, מרבית החיילים שהשתתפו בטבח מי ליי סיימו את שירותם הצבאי. מתוך 25 החיילים שהואשמו בתחילה, סגן קלי היה היחיד שהורשע. קלי טען אז שהוא רק מילא פקודות של מפקדו, סרן ארנסט מדינה; מפקדו, לעומת זאת, הכחיש שנתן את הפקודות וזוכה במשפט נפרד. בעקבות מחלוקת זו בין המפקד לפקודו, נראה צורך הולך וגובר לאחריות פיקודית הכרחית בצבא, ובעיקר בזכות מקרה זה היא קיימת במתכונתה הנוכחית.
השפעות.
הידיעות בדבר הטבח עוררו בסופו של דבר את זעמה של תנועת השלום האמריקנית, שדרשה כי ארצות הברית וחייליה ייסוגו מווייטנאם. בו בזמן, הכריזו מגויסים חדשים רבים על עצמם כסרבני מצפון, וההתנגדות למלחמה מצד אנשי תנועת השלום רק הלכה גברה.
אך ההשפעה רבת-החשיבות הייתה דווקא במישור הציבורי הרחב, בלב הקונצנזוס. בשונה ממה שנהוג לעיתים לחשוב, לא היה מדובר בפעילות אנטי-מלחמתית אידאולוגית בקרב הקהל הרחב, אלא הבנה כי במלחמה הזאת לא ניתן לנצח. משמעות הבנה זו, באוכלוסייה שבה רווחה הקונספציה של "לנצח או לצאת משם", הייתה במקרה הזה נסיגה. סקר שנערך כשבועיים לאחר הרשעת קלי הצביע לראשונה על רוב של מתנגדים למלחמה בווייטנאם. אנשים אשר עד כה כלל לא התעניינו באקטואליה ובמלחמה, החלו לנטות לכיוון נסיגה מהאזור. סיפורי הזוועה של חיילים אמריקאים החלו לתפוס חשיבות מרובה בלב הציבור, ותלונות על עינויים והפרת זכויות אדם תפסו מקום בתודעת הקהל.
פרשנים צבאיים מעריכים כי האירועים במי ליי 4 הראו את הצורך בגיוס מתנדבים איכותיים יותר, על מנת לספק מנהיגות טובה יותר לחיילים בשטח. ככל שהמלחמה התקדמה, כך התמעט בשטח מספרם של הקצינים בעלי השכלה גבוהה. מפני שרוב הצעירים המשכילים נשארו באוניברסיטאות בארצות הברית, או עשו שירות לאומי במדינה, רוב הקצינים בווייטנאם היו צעירים חסרי השכלה ובעלי כישורי מנהיגות פחותים. סגן ויליאם קלי נחשב בעיני רבים לקצין שמסמל יותר מכל את המחסור בקצינים איכותיים בזמן מלחמת וייטנאם. ייתכן כי מסלול הקצונה המהיר בו הוכשר וחופש הפעולה הגדול יחסית שהיה לו, הם שאיפשרו את הירצחם של מאות אזרחים וייטנאמים חפים מפשע.
ג'ק וורנר
ג'ק וורנר (באנגלית: Jack Warner; 2 באוגוסט 1892 – 9 בספטמבר 1978) היה מפיק יהודי-אמריקאי, ממקימי אולפני האחים וורנר.
ביוגרפיה.
וורנר נולד כ"יעקב לאונרד וורנר" בעיר לונדון, בחבל אונטריו שבקנדה, הצעיר מבין 12 ילדיהם של זוג המהגרים יהודים פולנים, בנימין וונסל (שלאחר שהיגר לאמריקה שינה את השם לוורנר), ופרל-לאה לבית איכלבאום.
המשפחה נכנסה בשנת 1905 לעסקי הסרט האילם, כאשר וורנר ואחיו הבוגרים הארי, אלברט וסם רכשו חברת הפצה. בשנת 1912 החלו האחים בהפקת סרטים ובשנת 1917 ייסדו את אולפני האחים וורנר.
במשך שנים ניסו ג'ק וסם וורנר למצוא טכנולוגיה שתאפשר יצירת סרט מדבר. בשנת 1925 הם הפיקו את הסרט המדבר הראשון, "זמר הג'אז", בכיכובו של אל ג'ולסון. האולפנים שלהם שמרו על מעמד בכורה בהוליווד לצד אולפנים כ"MGM", כשהם שומרים על בלעדיות לפי "שיטת האולפנים" או "שיטת הכוכבים" על כוכבים כהמפרי בוגרט ובטי דייוויס.
בשנת 1950 ביצע ג'ק וורנר השתלטות על האולפנים כששכנע את אחיו למכור את המניות שלהם ובסתר קנה את המניות.
בשנת 1936 נישא וורנר לאן בויאר, אמה של השחקנית ג'וי פייג' מנישואיה הקודמים לשחקן הסרט האילם דון אלוארדו. נישואים אלו נמשכו 42 שנים עד מותו של וורנר.
וורנר שירת בצבא האמריקני במלחמת העולם השנייה והגיע לדרגת לוטננט קולונל.
וורנר הפיק שלושה סרטים אשר זכו בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר: "חייו של אמיל זולא" (1937), "קזבלנקה" (1942) ו"גבירתי הנאווה" (1964), עליו קיבל אישית את הפרס.
הקריירה של וורנר ארכה כ-45 שנה, שיא של זמן ביחס לאילי קולנוע אחרים.
לאורך הקריירה שלו, הוא נתפס כדמות מסתורית ומרובת סתירות. למרות שהיה רפובליקני מובהק, וורנר עודד הפקות שקידמו את תוכנית הניו-דיל של הנשיא הדמוקרטי פרנקלין דלאנו רוזוולט. הוא התנגד לפשיזם אירופאי ומתח ביקורת על גרמניה הנאצית גם לפני מעורבותה של אמריקה במלחמת העולם השנייה. התנגד לקומוניזם, אחרי המלחמה. בעת המקארתיזם, וורנר מסר מרצונו שמות של אנשי קולנוע שנחשדו בנטיות קומוניסטיות. למרות הדימוי הציבורי השנוי במחלוקת שלו, הוא נשאר בעל כוח בתעשיית הקולנוע עד לפרישתו בשנות ה-70 המוקדמות.
לקראת סוף שנת 1973 נראו סימנים של בלבול אצל ג'ק. זמן קצר לאחר מכן הלך לאיבוד בתוך הבניין של החברה. מאורעות אלו הביאו אותו לפרישה. בשנת 1974, סבל משבץ שהותיר אותו עיוור ומוחלש. במהלך השנים הבאות, הוא איבד בהדרגה את היכולת לדבר. לבסוף, ב-13 באוגוסט 1978 אושפז בבית החולים, שם מת מדלקת בלב ב-9 בספטמבר כשהוא בן 86 שנים. טקס ההלוויה נערך בבית הכנסת שבו רבים מבני המשפחה היו חברים. הוא נקבר בבית הקברות בית שלום במזרח לוס אנג'לס.
הוא השאיר אחריו הון של 15,000,000 דולר, אשר אותם הוריש לאלמנתו, אן. חלק קטן מההון (200,000 דולר) הלכו לבנו המנוכר, ג'ק ג'וניור.
ג'ון קונסטבל
ג'ון קונסטבל (באנגלית: John Constable; ), צייר בריטי. ידוע בעיקר בשל עבודות הנוף שצייר, בהן מופיעים נופים אשר סבבו את מקום מגוריו. "אני חייב לצייר את המקומות הסובבים אותי באופן הטוב ביותר", כתב לידידו ג'ון פישר בשנת 1821, "ציור הוא מילה נרדפת לרגשות".
חייו.
ג'ון קונסטבל נולד באיסט ברגהולט, כפר על גדות הנהר סטור במחוז סאפוק שבאנגליה. אביו היה טוחן וסוחר תבואה מצליח, וג'ון עבד בעסקי אביו אחרי שסיים את לימודיו. אולם, הוא הגיע לידי הכרה שאין לו כל עניין בעסקים, וב-1797 החל ללמוד ציור באקדמיה המלכותית בלונדון בתמיכתו הכספית של אביו. תערוכת הציורים הראשונה שלו התקיימה ב-1802, ובה הציג את ציורו הנודע "עמק דדהאם". ב-1811 התאהב במריה ביקנל, נערה מקומית שאביה היה פרקליט בעל מהלכים בחוגי בית המלוכה הבריטי. מר ביקנל סירב להשיא את בתו לג'ון קונסטבל עד 1816, כאשר אביו של קונסטבל נפטר והוא זכה בירושה. מריה ילדה לג'ון שבעה ילדים, אך נפטרה ב-1829 כתוצאה משחפת, מאורע שהשאיר את רישומו על הצייר למשך שארית חייו.