עם התקדמות המחקר הגנטי הסתבר שהשונות הגנטית במין האדם קטנה מאוד, ורוב השונות הגנטית קיימת באפריקה. ממצאים אלו פסלו למעשה חלוקה ביולוגית לגזעים והותירו רק חלוקה תרבותית.
כתוצאה מבעיות אלו ואחרות חלוקת האנושות לגזעים לפי אמות מידה פיזיולוגיות אינה מקובלת כיום באקדמיה. עם זאת השקפה זו על קיומם ועל מהותם של גזעים אנושיים עדיין נפוצה למדי ופופולרית, בעיקר מחוץ לכותלי האוניברסיטה והשיח המדעי.
תורות גזע וגזענות.
השאיפה המדעית והאנושית לקיטלוג וסיווג של קבוצות אנושיות טומנת בחובה את הסכנה, אם כי לא את הוודאות, שבייחוס קנה מידה ערכי והיררכי לקטגוריות המוגדרות. בנוסף, קיימת הסכנה שבניצול לרעה של מושג הגזע להצדקה של אי שוויון חברתי או תרבותי.
עליית הגזענות המדעית.
השימושים הראשונים בידע המדעי אודות גזע ליצירת תורות גזעניות, קרי ייחוס מטען תרבותי, ערכי, מוסרי או אינטלקטואלי, על כל המשתמע מכך, לגזע, קשורים הדוקות במפגש בין אירופאים לשאינם אירופאים וכן לסוגיית העבדות. כבר במאה ה-18 יחס הפילוסוף האנגלי דייוויד יום עליונות תרבותית ל"גזע הלבן". כאמור לעיל, גם לינאוס ייחס תכונות אופי וכישורים לגזעי האדם השונים, והציב אותם במערכת היררכית בהתאם לכך. בשנת 1774 כתב אדוארד לונג את ספרו המשפיע "היסטוריה של ג'מייקה" בו טען כי "שחורים" ו"לבנים" הם מינים נבדלים בהתבסס על מאפיינים פיזיים ותרבותיים גם יחד טען לונג כי ה"שחורים" הם בעלי אינטליגנציה פחותה, מחוסרי תרבות, אמנות או מדע, וכי הם לוקים במיניות מוגברת ואכזריות לילדים.
עליית הלאומיות, התפשטות הקולוניאליזם האירופי והתקדמות המחקר המדעי הביאו לעלייתו של תחום ידע פסבדו מדעי שסיווג את האנושות לגזעים, ייחס להם תכונות וכישורים, והציב אותם בצורה היררכית. בדיעבד ובאופן אנכרוניסטי הוחל המונח גזענות מדעית על תורות אלו. ההבנה המוקדמת יותר של מושג הגזע כמציין שוויון, אופטימיזם וצעידה מתמדת לעבר השלמות התחלפה למשמעות שוביניסטית, תחרותית, אימפריאליסטית, פסימית וגזענית.
התחום המדעי שתרם, אולי, ביותר לשינוי זה הוא הגאולוגיה. השתכללות הידע אודות הזמן הגאולוגי נתנה פרספקטיבה חדשה לטענות הקודמות בדבר היווצרותם של גזעים ממוצא אנושי משותף ועל יכולתם של שינויים סביבתיים להשפיע על שינויים תורשתיים שונים. מוביליות בין גזעים או שינוי בתכונות גזעיות עדיין הייתה אפשרית, אולם כעת ברור היה כי לא מדובר בשינוי בן מספר דורות, אלא בין אלפי שנים ואף למעלה מכך. ההבדלים שיוחסו לגזעים שונים הפכו לנידונים במושגים של קידמה בת אלפי שנים של גזע אחד על משנהו, והסיכוי לצמצום הפער נראה קלוש מתמיד.
הגזענות המדעית היוותה את התשתית להתפתחותן של תורות גזע שונות. תורות אלו טענו לקשר הדוק בין הממצאים הפסבדו מדעיים לבין המציאות החברתית.
דרוויניזם חברתי.
במחצית השנייה של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הגה הרברט ספנסר את תאוריית הדרוויניזם החברתי. תאוריה זו, שהפכה מקובלת ונפוצה בחלקים נרחבים של העולם המערבי, השתמשה בתאוריית האבולוציה של צ'ארלס דרווין, כפי שהוצגה בספרו מוצא המינים (1859), כמטפורה ליחסים בין עמים וקהילות של בני אדם. התאוריה גורסת כי יש הקבלה בין התפתחות האורגניזם החי לבין התפתחות המערכת החברתית, וכי אפשר להקביל את התפתחות המינים הביולוגיים תוך תחרות בין מינים אחרים על משאבים טבעיים, להתפתחותן של אומות וקהילות תוך תחרות באומות ובקהילות אחרות. גם טענתו של דרווין בדבר הברירה הטבעית, שהתפרשה כיכולתם של המינים ה"חזקים" לשרוד בטבע (למעשה, דרווין דיבר על כושר ההישרדות של המינים המותאמים יותר לסביבתם), הועברה לתחום החברתי.
התאוריה הנורדית והגירה לעולם החדש.
התאוריה הנורדית טענה לעליונות גזעית של הצפון אירופאים, שהיוו "גזע עליון" הודות לתכונתם התורשתית למנהיגות. התאוריה הייתה רבת השפעה במערב אירופה ובארצות הברית בראשית המאה ה-20 וכן השפיעה עמוקות על תורת הגזע הנאצית. במסגרת התאוריה חילק ויליאם ז. ריפלי בשנת 1899 (Ripley) את "הגזע הקווקזי" לשלושה "תתי גזעים" בעלי מאפיינים חיצוניים שונים ותפוצה גאוגרפית מסוימת: נורדים, אלפינים וים-תיכוניים.
התאוריה התפתחה בעיקר בעקבות עליית כוחן הכלכלי והפוליטי של מדינות מערב אירופה וצפונה, שתרמה להשמעות טענות בדבר עליונותן. עם זאת היו מי שעירערו על ההיררכיה שבמודל הנורדי לאור הישגיהם המפוארים של עמי העולם העתיק על חופי הים התיכון.
לתאוריה הנורדית קשר הדוק עם סוגיית מכסות ההגירה לעולם החדש בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. שורשים להשפעה זאת ניתן לראות כבר במחצית המאה ה-18 בהבחנתו של המדינאי האמריקאי החשוב בנג'מין פרנקלין בין אירופאים "לבנים" ל"כהים", וקריאתו להעדפת גרמנים צפוניים ואנגלים "לבנים" על פני גרמנים דרומיים, רוסים, צרפתים, ספרדים, שוודים ואיטלקים "כהים".
לאור שינויים פוליטיים, כלכליים וחברתיים באירופה השתנתה הדמוגרפיה של המהגרים לארצות ההגירה הגדולות באמריקה, בראשן ארצות הברית, ברזיל וארגנטינה. הגירה מוגברת ממזרח אירופה, בחלקה הגדול של יהודים, ומדרום אירופה, בעיקר של קתולים, לא נראתה בעין יפה. מדינות היעד, שחששו משינויים אלו ומהתמורות העלולות להתחולל בעקבותיהם במרקם התרבותי והדתי המקומי, אכפו מכסות הגירה לפי מדינות, לשימור המצב הקיים.
בארצות הברית היה זה מדיסון גראנט (Grant) שקידם את רעיון ה"נורדיזם" כנימוק למדיניות הגירה בשנות ה-20 של המאה ה-20. ספרו רב ההשפעה "The Passing of the Great Race" משנת 1916 תרם לחקיקת חוק ההגירה של 1924, אשר הציב מכסות הגירה לארצות הברית לפי מדינות, בהתאמה להתפלגות המהגרים באוכלוסייה כפי שנרשמה במפקד האוכלוסין של שנת 1890. החוק נועד לצמצם הגירה מדרום אירופה ומזרחה, להפסיק את ההגירה ממזרח אסיה ומהודו, להגביל את ההגירה מאמריקה הלטינית ולהעדיף הגירה מערב אירופאית. השפל הכלכלי הגדול והגירה פנימית של אמריקאים-אפריקאים רבים מדרום ארצות הברית לצפונה שינו את המרקם הדמוגרפי של ארצות הברית ויצרו מודל "דו גזעי" של "שחורים" אל מול "לבנים". לאור שינויים אלו ירדה קרנו של ה"נורדיזם" בארצות הברית וההבחנה בין סוגים שונים של "לבנים" איבדה מחשיבותה.
הגזע הארי.
תנופה משמעותית קיבלה התאוריה הנורדית באמצע המאה ה-19, עם עליית רעיון הגזע הארי, שטען לעליונות העמים הדוברים שפות הודו-אירופיות הודות לתרומתם המכרעת להתפתחות האנושות. ההוגה המרכזי של רעיון זה היה ארתור דה גובינו, שפיתח אותו בספרו רב ההשפעה "המסה על אי השוויון בין גזעי האדם" משנת 1854. דה גובינו לא טען, אמנם, לזהות בין הארים לנורדים, אולם הוא טען כי הגרמנים הם הייצוג המודרני הטוב ביותר של הארים, וכי הם החיו את אירופה לאחר נפילת האימפריה הרומית, אשר מנהיגותה "הדלדלה גזעית". לקראת סוף המאה ה-19 היו שטענו כי מקורו של הגזע הארי אינו מהודו ומרכז אסיה, כמשתמע מהגדרתו הראשונית, אלא בצפון אירופה עצמה, וכי הוא מאופיין בצבע עור בהיר ובשיער בלונדיני.
בשנת 1899 הוציא לאור בשפה הגרמנית יוסטון סטיוארט צ'מברלין, גרמנופיל בריטי, את ספרו המפורסם "יסודות המאה ה-19" (Die Grundlagen des Neunzehnten Jahrhundrets). בספרו זה העמיד צ'מברלין את ההיסטוריה האירופית כמאבק בין "הגזע הארי" ל"גזע השמי".
תורת הגזע הנאצית.
אולי המוכרת מבין תורות הגזע וההרסנית ביותר מביניהן היא תורת הגזע שהגה אדולף היטלר ואשר היוותה את אחד מהמקורות האידאולוגיים של הנאציזם. בספרו "מיין קמפף" פרש היטלר את משנתו הגזענית אשר התבססה על יצירת היררכיה גזעית בקרב בני האדם שבראשה עמדו בני הגזע הארי והעמים הנורדים. היטלר קרא לקידומו של עימות בין הגזעים, בהתאם לעקרונות הדרוויניזם החברתי על מנת להשמיד את "הגזע השמי" הנחות ביותר ולשעבד את בני "הגזע הסלאבי" תאוריה זו חוללה את השואה ואת השמדת כשליש מבני העם היהודי כמו גם מיליוני בני אדם נוספים.
ביקורת, היסטוריזציה והבניה חברתית של מושג ה"גזע".
את הביקורת על השימושים השונים במונח "גזע", ובעיקר כנגד "האסכולה הביולוגית", ניתן לחלק באופן גס לביקורת "פנימית", המכירה בקיומם של גזעים אך מייחסת לקיום זה משמעות שונה, אשר הושמעה בעיקר, אך לא רק, לפני מלחמת העולם השנייה; סוג שני של ביקורת מצביע על כשלים מתודולוגיים באופן ייצור הידע המדעי אודות גזעים; ולבסוף, ביקורת הכופרת בעצם ממשות המושג "גזע", ועל אף שהיו מי שהעלו טענות אלו כבר במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, הרי שביקורת זו הפכה למרכזית רק במחצית השנייה של המאה ה-20.
ביקורת "פנימית".
ביקורות על גזענות מדעית, על תורות גזע שונות ובכלל על רעיון ייחוס היררכיה כלשהי לגזעים במין האנושי התמקדה, לרוב, באחת משלוש טענות: ראשית, על ידי ייחוס תכונות חיוביות לקטגוריות שאינן אירופאיות, כמו מושג הפרא האציל. שיטת טיעון זו קיבלה את הקשר שבין תכונות וכישורים לגזעים, אולם כפרה במשמעות הקשר וייחסה לגזעים השונים תכונות וערך מוסרי אחר; שנית על ידי טענה להשפעת דטרמיניזם סביבתי ליצירת השונות האנושית, ובכך להניח כי שינוי גאוגרפי עשוי להשפיע, ולו לאחר מספר דורות, על מאפיינים המשמשים לסיווג גזעי. טענה זו התמקדה, אם כך, בשאלת משקל התורשה לעומת המרכיבים הסביבתיים; ושלישית בטיעונים תאולוגיים המצביעים על גנאלוגיות תנ"כיות כמקור לשוויון בין הגזעים.