לאחר המלחמה הצטרף פון שוופנבורג לשורות הרייכסווהר ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, וב-1932 הועלה לדרגת אוברסט. בין השנים 1933–1937 כיהן פון שוופנבורג כנספח צבאי בבריטניה, בלגיה והולנד, וב-1935 הועלה לדרגת גנרל מיור. בזמן המשבר בחבל הריין הזהיר פון שוופנבורג מפני ההרפתקנות של היטלר ושלא לזלזל בכוח הבריטי, ועל כך קיבל נזיפה משר המלחמה ורנר פון בלומברג. ב-1937 מונה פון שוופנבורג למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-3, והועלה לדרגת גנרל לוטננט.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ המלחמה היה פון שוופנבורג מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-3, ולחם עימה במערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-19, במסגרת הארמייה הרביעית. ב-7 באוקטובר 1939 פרש פון שוופנבורג מתפקידו עקב מחלה, ולאחר החלמתו מונה ב-15 בפברואר 1940 למפקד הקורפוס ה-24, וב-1 באפריל 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים (שהומרה ב-1941 לדרגת גנרל חיל השריון).
במהלך המערכה על צרפת לחם פון שוופנבורג עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות C, ולאחר מכן פיקד על הסבת הקורפוס לקורפוס ממונע.
במבצע ברברוסה פעל הקורפוס שבפיקודו במסגרת קבוצת הפאנצר השנייה כחלק מקבוצת ארמיות מרכז, ונטל חלק בקרבות ביאליסטוק-מינסק וסמולנסק, ולאחר מכן השתתף בקרב על מוסקבה.
ב-21 ביוני 1942 מונה פון שוופנבורג למפקד קורפוס הפאנצר ה-3, וב-20 ביולי 1942 מונה פון שוופנבורג למפקד קורפוס הפאנצר ה-40, ופיקד עליו במהלך הקרב על קווקז. בתחילת 1943 לאחר תקופת המתנה בעתודת המילואים, מונה פון שוופנבורג לסגן מפקד קורפוס הפאנצר ה-76 בצרפת, ובקיץ 1943 מונה למפקד קורפוס המילואים ה-58.
ב-24 בינואר 1944 הוטל על פון שוופנבורג להקים את קבוצת הפאנצר מערב - עתודה אסטרטגית של החזית המערבית שכללה 10 דיוויזיות פאנצר ופאנצרגרנדיר, והוצבה באזור פריז. פון שוופנבורג פיקד על קבוצת הפאנצר בשלב הראשון של הפלישה לנורמנדי, אך הודח ב-5 ביולי 1944 בעקבות כישלונו בבלימת כוחות בעלות הברית. באוגוסט 1944 מונה פון שוופנבורג למפקח הכללי על כוחות השריון, ושימש בתפקיד זה עד סיום המלחמה. במאי 1945 נפל פון שוופנבורג בשבי האמריקאי.
לאחר המלחמה.
פון שוופנבורג שוחרר מהשבי ב-1947. לאחר שחרורו כתב ספר אוטוביוגרפי, ולאחר מכן שימש כיועץ לבונדסוור. פון שוופנבורג התגורר באירשנהאוזן ליד מינכן, עד למותו ב-27 בינואר 1964.
משפחתו.
בתו בלאנש פון שוופנבורג הייתה נשואה לקורט כריסטוף פון פפויל, שהיה הלורד האחרון של יאהנספלד ושימש כחבר במועצת אירופה.
גולינה
גולינה (בפולנית: Golina; בגרמנית: Gohlen am Warthe) היא עיירה במחוז קונין שבפרובינציית פולין גדול בפולין. בעירה מתגוררים 4,501 תושבים, נכון ל-2016. בגולינה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
בשנת 1330 קיבל היישוב זכויות עיר, אשר אושרו בשנת 1362 בידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין. בשנת 1611 נשרף היישוב כליל. במאה ה-18 נפתחו במקום מפעלים לייצור בירה ויין. מעמדו העירוני של היישוב ניטל ממנו בשנת 1870, אך הושב לו בשנת 1921.
יהודי גולינה.
יישוב יהודי בגולינה החל להתפתח במחצית השנייה של המאה ה-18. בשל קרבת העיירה לגבול פרוסיה, נאסרה ישיבת יהודים נוספים במקום עד שנת 1862. במאה ה-19 הפכה הקהילה ביישוב לעצמאית, ובין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-700 יהודים.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, נלקחו יהודיה לעבודות כפייה, ובוצעו בהם מעשי התעללות וגזל. באמצע יולי 1940 גורשו יהודי העיירה לזגורוב הסמוכה ולגטאות גרודז'ייץ וז'גוב.
במרץ 1941 גורשו רוב יהודי גולינה ממקומות אלו ליישובים בתוככי הגנרל גוברנמן, וגורלם היה זהה לגורל יהודי יישובים אלו. יתר היהודים נרצחו באוקטובר 1941 ביער קז'ימייז' ביסקופי (Kazimierz Biskupi).
טוהארט
טוהארט (בקוריאנית: 투하트, באנגלית: Toheart) היא תת-להקה המורכבת מצמד זמרים מקוריאה הדרומית שהוקמה ב-2014. החברים בצמד הם וו-יון מInfinite וקי מShinee. תת-להקה זו נוצרה באמצעות שיתוף הפעולה של שתי חברות התקליטים Woollim Entertainment ו-S.M Entertainment.
היסטוריה.
ב-20 בפברואר, סרטון מקדים פורסם בערוץ היוטיוב הרשמי של SM, אשר מודיע באופן רשמי על הצמד, אשר כבר היו שמועות לגבי השיתוף פעולה שלהם. גם וו-יון וגם קי הצהירו כי היה זה הרעיון שלהם ליצור את היחידה הזו, מכיוון ששניהם חברים טובים והיה להם עניין לעבוד ביחד. הם לא ציפו כי שיתוף הפעולה שלהם יהיה בתחום המוזיקה, במקום הם חשבו על פרויקט צילום משותף או משהו דומה לכך.
המיני אלבום שלהם בשם "1st Mini Album" והקליפ וידאו של שיר הנושא מהאלבום "Delicious", יצאו לאור ב-10 במרץ. באותו היום הם ערכו מופע, שאותו הנחו חברי הלהקה של כל אחד מהם, מינהו מ-Shinee ו-סונג-קיו מאניפיניט.
רחל שביט-בנטואיץ
רחל שביט-בנטואיץ (ספטמבר 1929 – 3 במאי 2022) הייתה ציירת ורשמת ישראלית, ממייסדי קבוצת אקלים, יחד עם הצייר אליהו גת. כיהנה כיו"ר אגודת הציירים והפסלים בתל אביב בין השנים 1989–2005, וכיהנה כיו"ר קריית האמנים בצפת, בין השנים 1997–2001. הייתה מורה לציור במוסדות שונים להוראת האמנות ולימדה ציור בביתה. הייתה נשיאת כבוד של בית האמנים בתל אביב. רחל שביט בנטואיץ הציגה בעשרות תערוכות יחיד בארץ ותערוכת יחד אחת בפריז, ובמספר גדול של תערוכות קבוצתיות בארץ, בבוסטון ובפריז. אצרה כ-10 תערוכות. עבודותיה מצויות במספר מוזיאונים בארץ.
ביוגרפיה.
רחל שביט-בנטואיץ נולדה ב-1929 בירושלים, בת לשרה בת הלל יפה ויוסף בנטואיץ'. ילדותה ונעוריה עברו בבית המשפחה ברחביה בירושלים. בקרבתם התגוררו סבה ואחותו של אביה, דודתה הצ'לנית תלמה ילין (שעל שמה נקרא תיכון "תלמה ילין" בגבעתיים) ובעלה אליעזר ילין. סבה של שביט-בנטואיץ, הרברט בנטוויץ (1856–1932) (הסיבה לכיתוב השונה של שם המשפחה נובעת ממסורות שונות של כתיבה בחלקי המשפחה השונים), היה מנהיג ציוני מפעילי "חובבי ציון" באנגליה, ממנהיגי האגודה הציונית הבריטית "המכבים". ב-1897 הגיע ארצה בראש משלחת עולי רגל מטעם "המכבים" ואז רכש את אדמות גזר. בהמשך השתתף כנציג יהדות אנגליה בכמה כנסים של הקונגרס הציוני ובערוב ימיו שב לירושלים כדי לסיים בה את חייו. בנו, יוסף בנטואיץ' (1902–1982), אביה של רחל שביט-בנטואיץ, עלה ארצה בשנת 1924 ונישא לשרה, ילידת יפו שגדלה בזכרון יעקב, בתם של ד"ר הלל יפה ורבקה יפה. יוסף בנטואיץ' היה מחנך, מפקח חינוך מטעם ממשלת המנדט הבריטי, מנהל בית הספר הריאלי בחיפה וחתן פרס ישראל לחינוך (1962). הלל יפה, אביה של שרה היה רופא ידוע של המושבות חדרה וזיכרון יעקב וחוקר מחלת הקדחת. טקס הנישואין של יוסף ושרה בנטואיץ נערך ב"חצר כרמל", החווה החקלאית בזיכרון יעקב שיסדו בתחילת המאה ניטה לבית בנטואיץ ובעלה מיכאל לנגה. קרובה אחרת של רחל, ליליאן (בנטוויץ) פרידלנד, רעייתו של פרופ' ישראל פרידלנדר שנרצח ב-1920 בברית המועצות לשם נסע מטעם "ג'וינט", עברה לאחר מותו לגור בחווה עם ששת ילדיה.
אך בכך לא נגמרת ההשפעה המשפחתית. בנוסף על תלמה ילין, הצ'לנית המחוננת, גם יתר בני משפחתה של רחל שביט-בנטואיץ היו מוזיקאים או אמנים מחוננים: סבתה סוזן בנטוויץ הייתה פסנתרנית מוכשרת, אך ויתרה על שאיפותיה האמנותיות לטובת הטיפול המשפחה. אחי סבתה, סולומון ג'וזף סולומון (1860–1927), היה צייר מפורסם באנגליה הוויקטוריאנית וחבר האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון. דיוקנאות של בני משפחתה שצייר תלויים בביתה של רחל שביט-בנטואיץ. אחותו לילי דליסה ג'וזף (1863–1940) הייתה ציירת מחוננת ופעילה סופרג'יסטית. דודתה מיוריאל בנטוויץ מושינזון הייתה גם היא ציירת מוערכת, שהתמחתה בציורי אקוורל וציירה את נופי הארץ. ציוריה נחשפו מחדש לקהל הישראלי כאשר ד"ר אירית מילר אצרה תערוכה מציוריה במוזיאון מאנה-כץ בחיפה, בשנת 1997. ביתה בזיכרון יעקב שימש אחר כך לסטודיו של רחל שביט-בנטואיץ, עד שנאלצה לעזוב אותו.
ההיסטוריה המשפחתית של רחל משמעותית להתפתחותה כאמנית, מכיוון שהיא הרבתה לצייר ובעיקר לרשום את בתי המושבה הראשונים של זיכרון יעקב, את חורבות "חצר כרמל", ואת חורשות האורנים העתיקים. כמו כן מופיעים בציוריה רהיטים וחפצים שהיו שייכים לבני משפחתה ומצויים כיום ברשותה.
שביט היא אימו של העיתונאי ארי שביט.
לימודים והשפעות.
מוריה הראשונים של שביט-בנטואיץ היו מירון סימה, איזידור אשהיים ויעקב שטיינהרדט, בחוגיהם למדה בשנים 1944–1946, במקביל ללימודיה בתיכון. במסגרת ההכנות לבחינת בגרות באמנות, למדה יום בשבוע בבצלאל והמורה, מרדכי ארדון הנחה אותה בעבודת הגמר לבגרות. הציירת אנה טיכו, ידידת המשפחה, הייתה מושא להערצתה באותן שנים. ב-1949 סיימה את הסמינר למורים בבית הכרם בירושלים, התקבלה לעבודת ההוראה ברחובות, כמורה בבית הספר היסודי סמילנסקי. אחרי שנתיים יצאה לחופשת לידה ולאחר חזרתה לעבודה המשיכה בהוראה אמנות בבית הספר היסודי שפרינצק.
בשנים 1953–1954 למדה במכון אבני לציור ופיסול, שנפתח מחדש באותה עת, בניהולו של הצייר משה מוקדי. מוריה שם היו מרסל ינקו, יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי, חברי "אופקים חדשים". בשנים 1954–1956 שהו שביט-בנטואיץ ובעלה ד"ר נחמיה שביט בארצות הברית, במדיסון, ויסקונסין, ושם למדה הוראת האמנות באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון. היא התוודעה לאמנות והאמריקאית ובמיוחד הושפעה מהציורים של אדוארד הופר. אז גילתה את המינימליזם ואת סגנון ה"הארד אדג'" (Hard edge – צורות גאומטריות עם ומעברים חדים בין שטחי צבע) וכן את הציור בצבע אקריליק. כל אלה ישפיעו מאוד על סגנונה.