בראשותו של ג'ון פרובישר ובפיקוחו של ראש הממשלה, בריאן גרין, מנוהל משא ומתן עם הזן הפולש והם מציבים דרישה נוראית ואכזרית, הנוגעת בילדים של כדור הארץ כולו. בינתיים, ארגון טורצ'ווד מנסה בקושי רב ותוך כדי הימלטות מהמחסלים מטעם השלטון, להביס את ה-456 (זן החייזרים נקרא כך כיוון שהוא מדבר עם בני האדם באמצעות תדר ברדיו שמספרו 456), כאשר במקביל הם מגלים שגוון בהריון, שאותו קלמנט מקדונלד, המבוגר מבית המשוגעים, מכיר את ג'ק בנסיבות טראומטיות, שעל מנת להמשיך בחקירתם הם חייבים לקחת לשירותם את המזכירה של שר הפנים - לויס הביבה, ושהקרב בין בני האדם לגזע הפולש דורש וידרוש קורבנות רבים. במהלך העונה מערכת היחסים של ג'ק ויאנטו מתפתחת ועוברת עליות ומורדות ובפרק הרביעי של העונה אנחנו נפרדים מיאנטו ג'ונס שנחנק על ידי גז שמשחררים ה-456 בקטע קורע לב.
עונה 4: יום הנס.
בעונה הרביעית של טורצ'ווד - המוסד מתפרק לגמרי לאחד שחבריו היחידים שנותרו בחיים הם ג'ק הרקנס, גוון קופר ובאופן חלקי גם בעלה - ריס ויליאמס. מייל מסתורי שמגיע אל סוכנות הביטחון האמריקאית CIA, ובו המילה "טורצ'ווד", מושך שניים מסוכני הארגון - רקס מת'סון ואסתר דארמונד, שמתחילים לחקור אודות הארגון הנשכח. טורצ'ווד מתאחד כאשר בדיוק באותה שעה שבה נשלח המייל, מתחיל תהליך מסתורי בשם "יום הנס" - כאשר המוות נעלם כליל מן העולם והאוכלוסייה מתחילה להתעצם בקצב מסחרר במשך זמן רב. כל זאת מתרחש בדיוק כאשר אוסוולד דיינס, אנס ומורה לשעבר - מוצא להורג, אך כמובן שההוצאה להורג נכשלת בעקבות יום הנס, ולכן הוא נשאר בחיים, ובהמשך באמצעות התקשורת זוכה להמון כוח. במשך תקופה ארוכה, מנסים חברי ארגון טורצ'ווד לגלות מה עומד מאחורי יום הנס, מה המטרה שלשמה אורגן וכיצד ניתן למנוע אותו.
העונה בוחנת את בני האדם מכמה היבטים שונים - ההתנהלות הפוליטית, החברתית והביטחונית שלנו במצבים כמו אלו של פיצוץ אוכלוסין מועמדת למבחן, ועליה יכולים לרכב בדרך אל האושר או אל חיים נצחיים של סבל. מה קורה כאשר התעללות בבני אדם יכולה להיות ממושכת ואכזרית - אך עדיין לא תיחשב לרצח? כיצד מתמודדים עם מצבים שבו את מיטות החולים ממלאים אנשים שהיו אמורים למות מזמן? וכיצד יראה העולם כאשר בני האדם כולם יכנסו למלחמת קיום שלא תיגמר עד שתתגלה האמת מאחורי "יום הנס".
היעלמות עדי יעקבי
עדי יעקבי (נולדה ב-31 בינואר 1980) היא אזרחית הנעדרת מה-13 בדצמבר 1996.
פרשת היעדרותה זכתה להד תקשורתי נרחב ותיק החקירה בנושא עדיין פתוח.
רקע היעלמותה.
שנתיים לפני היעלמותה ב-1994 הוריה של עדי התגרשו, ועדי עברה לגור עם אמה בטי ברחוב הרמן כהן בתל אביב, ואביה גר יחד עם אחותה התאומה שרית ברחוב הנביאים בעיר.
ב-13 בדצמבר 1996 שהתה יעקבי יחד עם אחותה התאומה בבית אביהן, ולאחר מכן הייתה עמה ועם חברתה של אחותה תמר בגינת שינקין. יעקבי נפרדה מהשתיים ברחוב שינקין, וטרם היעלמותה הגיעה לרחוב דיזנגוף 68 לחנות "ד"ר גראס" בשעה 17:20.
מעדויות שנמסרו למשטרה, יעקבי נצפתה בפעם האחרונה בשעה 18:10 בערב, בפינת הרחובות המלך ג'ורג' 70 והנביאים 2 בתל אביב בסמוך לבית מגוריו של אביה, כאשר היא מנסה לעצור טרמפ כדי להגיע לחברתה יערית כהן בנתניה אך היא מעולם לא הגיעה לשם, ומאז נעלמו עקבותיה.
הניסיונות למציאתה.
לאחר היעלמותה של יעקבי תמונותיה פורסמו בפוסטרים שנתלו ברחובות תל אביב ובמהדורות החדשות בטלוויזיה. מקרה ההיעדרות הוצג בתוכנית "בשידור חוקר", אך לא הוביל לקצה חוט בפרשת היעלמותה.
חוקרי המשטרה נתנו דגש רב לכך שעדי הסתובבה בקרב אנשים המשויכים ל"כת השטן", ולאנשים שמשתמשים וסוחרים בסמים, וכן לציון יום היעדרותה "יום שישי ה-13", הידוע כיום בעל אמונה טפלה כיום רע בעיקר בקרב כתות מסוג "כת השטן" ודומיהם.
בחודשי הקיץ של שנת 2000 נפגשה אמה של עדי, בטי, עם גורמים פלסטיניים, במטרה לדלות מידע על גורל בתה, אך גם ניסיון זה לא העלה דבר.
ב-6 בדצמבר 2012 נפטרה אמה בטי יעקבי ממחלת הסרטן.
עדי יעקובי
דגל סילנד
שלמה-יעקב גרוס
קשת קונסטנטינוס
קשת קונסטנטינוס (לטינית: Arcus Constantini) היא שער ניצחון הממוקם בעיר רומא בין הקולוסיאום לבין גבעת הפאלאטיום.
הקשת, אשר נחנכה בשנת 315 לספירה, הוקמה כדי לציין את הניצחון של קונסטנטינוס על מקסנטיוס בקרב גשר מילביוס ב-28 באוקטובר, שנת 312 לספירה. בעקבות ניצחון זה, הושלמה השתלטותו של קונסטנטינוס על הקיסרות הרומית, שלטון אשר החליף את שלטון הטטררכים.
הקשת, אשר גובהה הוא 21 מטרים, רוחבה 25.7 מטרים, ועומקה 7.4 מטרים, עוצבה במתכונת של שלוש קשתות פנימיות, מהן הקשת מרכזית גדולה יותר (בגובה של 11.5 מטרים ובאורך של 6.5 מטרים). בחזית השער, הנמצא באורכו של המבנה, מוצבים ארבעה עמודים מדומים הנשענים על גבי מבנה הקשת. מבנה זה דומה למבנה של "שער ספטימיוס סוורוס", הממוקם בקצה הצפון מזרחי של פורום רומאנום ברומא. סברה אשר העלו חוקרים טוענת כי חלקה התחתון של הקשת עושה שימוש במונומנט ישן יותר, כנראה מתקופתו של הקיסר אדריאנוס
בתקופת ימי הביניים, נמצאה הקשת בשטחה של אחת מן המשפחות הרומאיות העתיקות. עבודות שיקום ראשונות בוצעו בקשת במאה ה-18 והאחרונות שבהן נערכו בשלהי שנות ה-90 של המאה העשרים.
הכתובות בקשת קונסטנטינוס.
במרכז החזית של הקשת, מעל הקשת המרכזית, נקבעה כתובת בשפה הלטינית, העשויה אותיות ברונזה. למרות שאותיות אלו לא שרדו ניתן לקרוא את הכתובת בעזרת סימני החיבור של האותיות לקשת. הכתובת מופיע באופן דומה בשני צדדיה של חזית הקשת. נוסח הכתובת ותירגומה:
בכתובת זו ניתן למצוא רמזים והקשרים למסורות הנוצרית המוקדמת, אשר שרדו עד לימינו בעיקר בכתביהם של לקנטיוס (Lactantius) ואוזביוס מקיסריה. על פי אותן מסורות, התגלה לקונסטנטינוס לצבאו צלב זוהר בשמים, ומתחתיו הכתובת "בסימן זה תנצח". עוד באותו הלילה נגלה ישו לקונסטנטינוס בחלום, כשהוא אוחז בצלב. בחלום הורה לו ישו להשתמש בצורה זו בעת מלחמותיו. למחרת בבוקר, הורה קונסטנטינוס לצבאו לפעול על פי חלומו, והתקין על מגיני החיילים את סימן הצלב, ופנה לכבוש את רומא, וליטול לידיו את תואר קיסר רומי המערבית. מסורות כגון אלו חושפות את השימוש של השלטון במסורות אלו לשם קבלת לגיטימציה עצמית.
כתובת נוספת הממוקמת בתוך חלל הקשת המרכזית מציגה את קונסטנטינוס כמביא שלום ושלווה לעיר: LIBERATORI VRBIS — FUNDATORI QVIETIS ("משחרר העיר - מייסד השלום")
מעל כל אחת מן הקשתות הקיצוניות שבמבנה חרוטה כתובת המרמזת לנו על תאריך הקמתה של הקשת - VOTIS X — VOTIS XX ;SIC X — SIC XX
("שבועה חגיגית ליום השנה העשירי; ליום השנה העשרים"). יום השנה העשירי לשלטונו של קונסטנטינוס, שלטון אשר החל בשנת 306, נחגג ברומא בקיץ של שנת 315. הקשת, כנראה, נחנכה במסגרת חגיגות אלו.
העיטורים.
העיטור בקשת קונסטנטינוס עושה שימוש נרחב בחלקי עיטורים ובתבליטים אשר מקורם במבנים קדומים יותר, עיטורים אשר מקורם בתקופת הזוהר של קיסרי רומא - טראיאנוס, אדריאנוס ומרקוס אורליוס. במגמה להנצחת ניצחונו של קונסטנטינוס, מחברת הקומפוזיציה בין חלקי העיטור השונים ובכך מציגה את קונסטנטינוס כשווה בין אותם שליטים.
הסבר אחר לשימוש בחלקי עיטורים ישנים הוא הזמן הקצר, יחסית, בין בניית הקשת (312) לבין חנוכתה (315). קוצר זמן אשר גרם למתכנני הקשת להשתמש גם בעיטורים קיימים. הסברים אלו באים כנגד טענות אשר רואות בבני רומא של המאה הרביעית כחסרי יכולת אמנותית. בכך משקפות טענות אלו הנחות הרואות באמנות הנוצרית המוקדמת ובבאמנות הביזנטית כדרדור של היכולת האמנותית הקלאסית.
משני עבריה של הכתובת המרכזית, מעל הקשתות הקיצוניות, מותקנים זוגות של תבליטים, בסה"כ 8 תבליטים. תבליטים אלו נלקחו מאנדרטה שאינה ידועה ואשר הוקמה לכבודו של מרקוס אורליוס. הם מראים (מצפון) את שובו של הקיסר לרומא לאחר מערכה צבאית, הקיסר עוזב את העיר בליווי האנשה של "Via Flaminia", דרך אשר הובילה מן העיר רומא צפונה, הקיסר מחלק כסף בקרב התושבים, הקיסר חוקר שבוי גרמני. בצידה הדרומי של הקשת מתוארים הבאתו של מנהיג האויב בפני הקיסר, סצנה דומה עם מספר אסירים, הקיסר נואם בפני חייליו, הקיסר מקריב חזיר, כבשה ושור כקורבן. הפנלים, ביחד עם עוד שלושה תבליטים, המוצגים כיום במוזיאון הקפיטוליני ברומא, היו כנראה שייכים למונומנט אשר ציין כנראה את מלחמתו של מרקוס אורליוס כנגד הסרמאטים בשנים 169-175.
החזית המרכזית של הקשת מחולקת, כאמור, על ידי ארבע פילסטרים. בתחילה היו אלה עמודי שיש צהבהב בסגנון קורינטי, אולם עמודים אלו נלקחו בתקופה מאוחרת יותר לשם עיטור בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו והוחלפו בעמודי שיש לבנים. בראש כל עמוד הוצב פסל של אסיר דאקי מתקופתו של טראינוס אשר נלקחו כנראה מפורום טראיאנוס. על בסיסי העמודים הוצגה "הניצחון", בדמותה של ויקטוריה, אלת הניצחון הרומית, וכן דמויות ברברים ושל חיילים רומים, שוביהם. "ניצחון" מופיעה גם מעל הקשת המרכזית (spandrel), כדמות מכונפת הנושאת אות ניצחון. סביב הקשתות הקטנות יותר ממוקמים דמויותיהם של אלי נהר. עיטורים אלו נחשבים בעיני החוקרים לבני זמנו של קונסטנטינוס.