במאות ה-6 וה-7 דרבנט לא הייתה רק המאחז הצבאי החשוב ביותר להדיפת פלישות שבטי נוודים מהצפון, אלא התפתחה גם למרכז כלכלי ותרבותי לכל הקווקז המזרחי. העיר השתרעה על שטח של 270 דונם בין שתי החומות שהקימו הסאסאנים, והתחלקה לאזור מגורים במערבה סמוך למצודה ולאזור כלכלה ומלאכה במזרחה סמוך לים. בשנת 627 נכבשה העיר בידי המלך הכוזרי טונג יאבגו, מנהיג שבטים טורקים מערביים אך יורשו לא הצליח לשמר את ההישג והעיר נפלה בידי הערבים ב-654. היא הייתה לחלק מהאימפריה המוסלמית של בית עבאס, והמשיכה להתפתח תחת שלטונו של המצביא הערבי מאסלאם בן עבדלמליכ. בתקופה זו נודעה דרבנט כמרכז שלטוני וצבאי חשוב, והאסלאם התפשט באזור.
בסוף המאה ה-9 ובתחילת המאה ה-10 השתחררה העיר מתלותה בשלטון העבאסי המרכזי בבגדאד, ושושלת שליטים עצמאית החלה לשלוט בה החל בשנת 869. המונגולים נמנעו תחילה מלהתקיף את העיר המבוצרת, אך לבסוף כבשו אותה ב-1239. לאחריהם כבש טימור לנג את העיר ב-1395, והחזיק בה עד ששושלת שירוואנשה מאזרבייג'ן השתלטה עליה ב-1437.
החל במאה ה-16 נקלעה דרבנט למאבק המתמשך בין האימפריה העות'מאנית לבין האימפריה הספווית מפרס, אשר כבשה את אזרבייג'ן ואת דרום דגסטן. העות'מאנים כבשו את הקווקז אך הספווים שבו וכבשו אותו מידיהם בשנת 1622. ב-23 באוגוסט 1722, במהלך מלחמת רוסיה-פרס, נכנסו צבאותיו של פיוטר הגדול לעיר ללא לחימה, אולם ב-1735 ולאחר מותו, הכירה רוסיה בריבונות פרס בעיר.
השלטון הפרסי נמשך עד ל-1747, מועד בו השתלט עליה אציל מקומי פטלי חאן, אשר הקים את חאנות דרבנט. הוא הציע ליקטרינה הגדולה לספח את העיר לאימפריה הרוסית, ושלח את מפתח העיר לסנקט פטרבורג בצעד סמלי, אך הקיסרית שלא רצתה בסכסוך עם פרס דחתה את ההצעה. העיר הייתה לחלק מרוסיה רק לאחר הסכם גוליסטן שנחתם בין רוסיה לפרס ב-24 באוקטובר 1813.
החל ב-1820 נהרס חלק מהחומה הדרומית, וחלקה המזרחי של העיר, הקרוב יותר לחופי הים החל להיבנות בסגנון אירופי לפי תבנית שתי וערב. העיר העתיקה בחלקה המערבי של דרבנט שימרה את אופייה המקורי. במחצית השנייה של המאה ה-19 נקלעה דרבנט למשבר כלכלי כאשר ענף ייצור צבעי הטקסטיל המקומי לא הצליח להתחרות בשיטות החדשות שפותחו. משבר זה בא לסיומו רק כאשר מסילת הרכבת בין באקו לרוסיה הגיעה אל העיר ונחנכה באופן רשמי ב-1 באפריל 1900.
אתרי העיר.
החומות.
חומות ההגנה של העיר מתחילות בים הכספי ונמשכות באורך כולל של 3.6 ק"מ עד למצודה שעל ההר. שתי החומות מקבילות זו לזו במרחק של 300 עד 400 מטר זו מזו, והעיר ההיסטורית שוכנת ביניהן. מהמצודה ממשיכה החומה לאורך של כ-40 ק"מ מערבה אל תוך ההרים, ובצידה האחר היא נמשכת כחצי קילומטר אל תוך הים כדי להגן על הנמל שפעל במקום. החומה הצפונית השתמרה במלואה, ואילו חלקים ניכרים מהחומה הדרומית נהרסו במאה ה-19 כאשר העיר איבדה את חשיבותה האסטרטגית. חלקיה המוקדמים של החומה עשויים לבנים לא אפויות, אולם חלקה הגדול שנבנה על ידי הסאסאנים במאה ה-6 עשוי מאבנים גדולות באורך ממוצע של 100 ס"מ וברוחב של 65 ס"מ. בנייה מאוחרת יותר עשתה שימוש באבנים קטנות יותר בגודל של 30 על 40 ס"מ. עובייה של החומה נע בין 2.3 ל-3.8 מטר וגובהה מגיע ל-12 מטר.
73 מגדלי שמירה ניבנו במרווחים קבועים לאורך החומות, ובחומה הצפונית קבועים 46 מגדלים במרחק של 70 מטר זה מזה. 14 שערים נקבעו בחומות, רובם מתוארכים למאה ה-6 ולמאה ה-7, ו-9 מהם שרדו: שניים במצודה, 4 בחומה הדרומית ו-3 בחומה הצפונית.
המצודה.
שטחה של המצודה הוא 45 דונם, אורכה מצפון לדרום 280 מטר ורוחבה ממזרח למערב 180 מטר. לאורך חומותיה הוקמו מגדלי שמירה קטנים במרווחים של 20 עד 30 מטר זה מזה. המגדל המרובע בפינה הדרום-מערבית משמש כנקודת החיבור בין המצודה לחומת ההר הנמשכת מערבה אל תוך ההרים. למעט בצידה המערבי הפונה אל ההרים, מוגנת המצודה משלושת צדדיה במדרונות תלולים.
בחצר המצודה מספר מבנים היסטוריים, אך רובם חרבים: לצידה של החומה הדרומית שוכן ארמון החאן, במרכזה ניצבים שרידיה של כנסייה מהמאה ה-5 וכן נמצא בה מסגד יום שישי שנבנה ככל הנראה במאה ה-8 ושופץ במאה ה-14 ובמאה ה-17. המסגד סוגר על חצר פנימית שבצדדיה האחרים ניצבים המדרסה מהמאה ה-15 ומבנה מנהלה. עוד שוכנים במצודה מרחצאות ומספר מאגרי מים תת-קרקעיים.
בנובמבר 2020 גשמים רבים הובילו לקריסת החומה הדרומית של המצודה.
העיר העתיקה.
העיר העתיקה של דרבנט התפתחה לאורך רצועה צרה בין שתי חומות ההגנה מצפון ומדרום, ובין הים הכספי ממזרח למצודה ממערב. היא נחצית על ידי חומות רוחביות שהוקמו במאה ה-10 ובמאה ה-18. חלקה המערבי של העיר הסמוך למצודה יועד למגורים וחלקה המזרחי הקרוב לים שימש לפעולות מסחרית, והוקמו בו בתי מלאכה, מחסנים וקסרקטינים. סמוך לים נבנתה מצודה נוספת במאה ה-18 אך היא נהרסה.
החל במחצית השנייה של המאה ה-19, לאחר שהעיר איבדה את חשיבותה האסטרטגית וחלק מהחומה הדרומית נהרס, היא החלה להתפשט דרומה וצפונה מעבר לחומות, במיוחד סמוך לחוף הים. עם זאת, רובו של המרכז ההיסטורי נשמר אגב מספר שינויים, והוא עדיין מתאפיין ברחובות צרים ובמספר מבני ציבור, מסגדים, בתי מרחץ, מדרסות ובשרידיו של בנין החאן.
יהודים.
בני הקהילה נמנים עם יהודי ההרים המתגוררים בקווקז כולו. על פי המסורת של יהודי מזרח הקווקז (המכונים ג'והורו על ידי המוסלמים) הם הגיעו למזרח הקווקז לפני כ-2600 שנים, כחלק מגולי בבל. אזרבייג'ן ודאגסטן של היום (שהיו אז חלק מהאימפריה האחמנית).
העיר דרבנט הייתה העיר הראשונה בחשיבותה ליהודי מזרח הקווקז היהודאים שהתיישבו בה (העיר הראשונה בחשיבותה ליהודי בנימין שגם גלו לשם היא העיר קובה באזרבייג'ן המכונה גם בידי היהודים משבט בנימין שלא חיו בדרבנט "ירושלים של הקווקז"). בדרבנט יישבו חלק מהרבנים הגדולים של הקהילה היהודית במזרח הקווקז ואליהם הגיעו רבנים מכל מזרח הקווקז להתייעצות. בשנת 1737 עלה לשלטון האימפריה הפרסית נאדיר שאה השיעי שהחל לאסלם את יהודי האימפריה בכפייה. כתוצאה מכך חלק גדול מהיהודים ברחו מאזרבייג'ן ודרבנט שהיו תחת האימפריה הפרסית והקימו את היישוב היהודי אבא-סאווא. לאחר שהיישוב אבא-סאווא הוחרב בידי נוודים טורקמנים בשנת 1799, שבו היהודים לנסיכות דרבנטשהייתה תחת שליטתו של שייח' עליחאן וכך נוסדה מחדש קהילת היהודים בדרבנט.
במהלך המאה ה-20 עזבו רוב בני הקהילה את העיר למוסקבה, ארצות הברית, וחלק גדול עלה לישראל. כיום נשארה בעיר קהילה מצומצמת מאוד המונהגת בידי רב העיר הרב עובדיה איסקוב.
נסדאק
אטרופין
אטרופין הוא אלקלואיד טרופאני, המוגדר כתרכובת אורגאנית. אטרופין ניתן לזיקוק מצמחים המפיקים באופן טבעי חומר זה.
אטרופין ניתן לזיקוק מצמח האטרופה הרפואית ("Atropa belladonna"), ומכאן שמו. אטרופין ניתן לזיקוק גם מצמחים נוספים כגון צמח הדודא ושאר בני משפחת הסולניים. בצמחים אלו, אטרופין הוא מטבוליט משני.
אטרופין הוא גם סם בעל השפעות שונות ומגוונות. אטרופין הוא אנטגוניסט תחרותי לקולטן האצטילכולין המוסקריני (מהמילה מוסקרין) במערכת העצבים ההיקפית. אטרופין מסווג כסם אנטי-כוליני.
ברפואה, אטרופין הוא אחת התרופות הבסיסיות ביותר בעולם הרפואה המודרני, והוא מפורט ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
השפעות פיזיולוגיות ושימושים.
באופן כללי, אטרופין מצמצם את פעילות מערכת העצבים הפאראסימפתטית. פעילות מעין זו מצמצמת את פעילותם של כל השרירים ושל כל הבלוטות, המווסתים על ידי מערכת זו. זאת, הודות לכך שאטרופין הוא אנטגוניסט תחרותי לקולטני אצטילכולין.
השפעה על הלב- אטרופין מגביר את קצב הפולסים החשמליים של קשר הסינוס-פרוזדור (SA-Node), מגביר את ההולכה החשמלית של הצרור פרוזדור-חדר (AV-Node) של הלב, ומתנגד לפעולת העצב התועה בלב (Vagus Nerve).
בנוסף לאלו, אטרופין חוסם קולטני אצטילכולין וכן מצמצם את פעילות הריריות של דרכי הנשימה ושל הפה.
שימוש ברפואת עיניים וכטיפול לעין עצלה.
שימוש מקומי בטיפות של אטרופין, משמש כציקלופלג (חומר מרחיב אישון) הפועל על העין באופן זמני, כך שהוא משתק את שרירי צמצום האישון ומותיר את האישון מורחב. אטרופין מתפרק לאט, רק לאחר 7 עד 14 ימים, מכאן שהוא מתאים לטיפול רפואי באישונים מצומצמים (מיוסיס), כאשר נדרש בהם טיפול כזה למשך מספר ימים.
אופן פעולתו של האטרופין על העין מרחיב את האישון, תוך כך שהוא חוסם את קולטני שריר האישון. שרירי האישון בדרך כלל פועלים על ידי גירוי של אצטילכולין. חסימת קולטני האצטילכולין בשרירי האישון מביאה לשיתוק זמני של שרירים אלו ומרחיבה אותם (שרירים רפויים של האישון, מרחיבים את האישון ולא להפך). זמן הפירוק של אטרופין הוא ממושך, על כן הוא אינו מתאים להרחבת אישונים לצורכי בדיקת העין (רופאי עיניים משתמשים ב"מרחיב אישון" אחר, המתפרק תוך זמן קצר).
שימוש נוסף של אטרופין הוא לטיפול בעין עצלה. כדי לטפל בילד הסובל ממחלה זו, יש לגרום לו להשתמש רק בעין העצלה, דבר הנעשה לרוב על ידי השמת רטייה על העין הטובה. במקום השימוש ברטייה, ניתן לטשטש את ראיית העין הטובה בעזרת אטרופין אשר משתק את השרירים הריסניים שאחראים על יכולת המיקוד, ובכך לאלץ את הילד להשתמש בעין העצלה כשהוא מסתכל למרחקים קצרים. לאטרופין ולרטייה יש יעילות וסיכויי הצלחה זהים.
הפרעות קצב.