על פי ה-DSM-IV, ספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי, הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) תאובחן כאשר האדם חווה, היה עד או עמד בפני אירוע או אירועים בהם היה איום או מפגש ממשי עם מוות או פציעה חריפה, או איום לשלמות הגופנית שלו או של אחרים. אחד מגורמי הסיכון להתפתחות PTSD הוא חשיפה בעבר לטראומה נפשית או לטראומה גופנית.
בני אדם שאובחנו כסובלים מ- PTSD הם בעלי סיכון רב מהממוצע לבצע עבירות אלימות כלפי בני זוגם, וכן כלפי אחרים. ניתן למצוא מאפיינים דומים בין בני אדם הסובלים מטראומה ופוסט טראומה, לבין בני האדם (מבחינה סטטיסטית, לרוב גברים), הנוהגים באלימות במשפחה. בין המאפיינים, פגיעות בביטחון העצמי, כעס על עצמם, דיכאון, חרדה, וחוסר אמון בעולם ובבן הזוג. בנוסף תופסים את עצמם התוקפים כקורבנות וחסרי ישע. ולאחר ביצוע אקט האלימות מלאים בבושה וצער.
מחקרים שבחנו גברים שהיו אלימים כלפי בנות זוגם, מצאו שרמת הסימפטומים הטראומטיים אצלם הייתה מובהקת.
נמצא קשר מחקרי מובהק בין ילדים שהיו חשופים לאלימות מצד ההורים, לבין התפתחות הפרעה פוסט טראומתית בבגרותם, וכן לשימוש באלימות בבגרותם. נמצא שדחייה על ידי ההורים במשפחת המוצא של הילד, וכן היחשפות לאלימות במשפחה, הן כקרבנות והן כעדים לאלימות זוגית, קשורים לממצאים של PTSD בבגרות, ולאלימות פסיכולוגית ופיזית כלפי אחרים בבגרות.
מחקר של משרד המשפטים בארצות הברית משנת 1994 גילה כי לנשים רווקות סיכוי גבוה פי ארבעה ליפול קורבן לפשע אלים בהשוואה לנשים נשואות. מחקר אחר מהשנה העוקבת גילה כי נשים נשואות חשופות פחות לפגיעות אלימות באופן כללי.
ליאופולד איימרי
ליאופולד (ליאו) צ'ארלס מוריס סטנט איימרי (באנגלית: Leopold (Leo) Charles Maurice Stennett Amery; 22 בנובמבר 1873 – 16 בספטמבר 1955) היה מדינאי בריטי בכיר, ששימש כשר המושבות והיה ממצדדי אחדות האימפריה הבריטית. בתקופת מלחמת העולם השנייה התנגד בחריפות למדיניותו הפייסנית של נוויל צ'מברלין והיה מאלו שגרמו להתפטרותו. איימרי, שמוצאו היהודי התפרסם רק לאחר מותו, היה ידיד הציונות ונמנה עם מנסחי הצהרת בלפור. הוא התנגד לספר הלבן השני והשלישי שפורסמו בתקופת המנדט הבריטי.
חייו.
ראשית דרכו.
ליאופולד איימרי נולד בהודו בשנת 1873. אביו נטש את משפחתו בילדותו, והאם גידלה את ליאופולד ואת אחיו בקשיים מרובים. התחנך בהארו, בית הספר של בני המעמדות העליונים באנגליה, ושם החלה ידידותו רבת השנים עם וינסטון צ'רצ'יל. לאחר מכן למד באוניברסיטת אוקספורד. איימרי היה תלמיד מצטיין ובעל כישרון לשפות; הוא שלט בשפת ההינדי, בצרפתית, בגרמנית, באיטלקית, בבולגרית, בטורקית, בסרבית ובהונגרית. בעת מלחמת הבורים השנייה היה הכתב הצבאי הבכיר של הטיימס של לונדון לסיקור המלחמה. לאחר המלחמה ערך שבעה כרכים על תולדותיה.
במאי 1911 נבחר ליאופולד איימרי בבחירות הביניים לבית הנבחרים הבריטי מטעם המפלגה הליברלית-יוניוניסטית במחוז הבחירה דרום ברמינגהאם. בשל בקיאותו בשפות, שירת בעת מלחמת העולם הראשונה במודיעין הבריטי כקצין מודיעין בבלקנים. בימי המלחמה סייע לזאב ז'בוטינסקי בהקמת הגדודים העבריים.
חלקו בהצהרת בלפור.
ב-2 בנובמבר 1917 ראה אור המסמך הידוע כ"הצהרת בלפור". ההצהרה הייתה מכתב בחתימתו של שר החוץ הבריטי, ארתור בלפור, ועיקרה הכרזה כי בריטניה תתמוך בהקמת "בית לאומי" ליהודים בארץ ישראל. ההצהרה הוענקה במענה לבקשתו של נשיא ההסתדרות הציונית, ד"ר חיים ויצמן, לימים נשיאהּ הראשון של מדינת ישראל, וניתנה, בין היתר, גם כאות הוקרה לתרומתו הגדולה של ויצמן למאמץ המלחמה של בריטניה. ההצהרה הייתה מסויגת ומצומצמת יחסית לבקשתו של ויצמן, אך התקבלה בהתרגשות רבה בתנועה הציונית ובקרב יהדות העולם. הייתה זו הכרה מדינית ראשונה בזכותו של עם ישראל לישות מדינית בארץ ישראל.
בפומבי נודע הלורד בלפור, שר החוץ בממשלתו של דייוויד לויד ג'ורג', כמי שחיבר את ההצהרה, אך למעשה הטיל בלפור בחשאי על ליאופולד איימרי לנסח אותה. הנוסח עבר מספר גלגולים ונוספו לו סייגים ותיקוני ניסוח שנבעו מהאינטרסים הבריטיים בעולם הערבי ואפילו מדרישות מתנגדי הציונות בקרב יהודי בריטניה. הנוסח הסופי של ההצהרה היה פרי ניסוחם של ליאופולד איימרי והלורד אלפרד מילנר, חבר קבינט המלחמה הבריטי.
תת-שר ושר בממשלות בריטניה.
לאחר תום המלחמה כיהן איימרי, בשנים 1919–1921, כתת-שר המושבות בממשלתו של דייוויד לויד ג'ורג'. בשנת 1922 התמנה איימרי לתפקיד המיניסטריאלי הבכיר של שר הצי – הלורד הראשון של האדמירליות במינוח הבריטי. באותה שנה התמנה אף כחבר במועצה המלכותית. בשנת 1924 התמנה לשר המושבות, תפקיד רב חשיבות בתקופה שהאימפריה הבריטית, שכללה מושבות, שטחי מנדט ודומיניונים, הייתה בשיא גודלה והקיפה שטחים רבים על פני כדור הארץ.
שנותיו במדבר הפוליטי.
בשנת 1929, עם כינונה של ממשלת הלייבור השנייה בראשותו של רמזי מקדונלד, חדל איימרי לכהן כשר, ובמשך כל שנות השלושים לא נשא בכל משרה ממשלתית. מאז ומתמיד היה ממצדדי אחדות האימפריה הבריטית. הוא תמך בהתפתחות הדומיניונים לדרגת מדינות עצמאיות הקשורות בקשרי תרבות, מסחר והגנה עם בריטניה. הוא צידד גם בהתפתחות הדרגתית של המושבות, ובעיקר הודו, עד להגיען לעצמאות. במהלך שנות השלושים השתתף במיזמים ובאירועים שנועדו לרומם ולחזק את האימפריה. נאמר עליו שהפטריוטיות שלו הייתה יותר כלפי האימפריה הבריטית, לעומת זו של צ'רצ'יל שהייתה בראש ובראשונה פטריוטיות בריטית.
אף על פי שלא צורף לממשלת מקדונלד השנייה, נשאר איימרי חבר הפרלמנט. הוא הצטרף למועצות מנהלים של תאגידים שונים, ושימש אף כדירקטור במספר חברות מתכת גרמניות שבהן הושקע הון בריטי. בתוקף תפקידיו אלה ביקר פעמים רבות בגרמניה ועמד על הפוטנציאל הצבאי הגרמני. מאחר שלא ניתן לו להוציא את השתכרותו בחברות הגרמניות אל מחוץ לתחומי גרמניה, לקח איימרי את בני משפחתו לבילוי באלפים הבוואריים. הוא נפגש לשיחות ארוכות עם אדולף היטלר, וכן נפגש עם נשיא צ'כוסלובקיה אדווארד בנש, עם המנהיגים האוסטריים אנגלברט דולפוס וקורט פון שושניג, ועם הרודן האיטלקי בניטו מוסוליני.
במהלך שנות השלושים, ככל שהלכה והתבררה הסכנה לשלום הנובעת מגרמניה הנאצית, היה איימרי פעיל בקבוצת מדינאים בראשותו של צ'רצ'יל שהפעילה השפעתה למען חימושה וחיזוק כוחה הצבאי של בריטניה.
במהלך שנים אלו היה איימרי, לצדו של צ'רצ'יל, מן המבקרים החריפים של מדיניות הפייסנות שנקט ראש הממשלה נוויל צ'מברלין כלפי גרמניה הנאצית. כשר המושבות לשעבר הוא הכיר היטב את הלך הרוחות בדומיניונים והתנגד חריפות להשיב לגרמניה את מושבותיה במערב אפריקה, הצעה שנשקלה ברצינות על ידי צ'מברלין. בשנת 1938 התנגד איימרי ליציאתו של צ'מברלין לוועידת מינכן.
בשאלה אחת נבדל איימרי מצ'רצ'יל, והיא שאלת היחס לאיטליה הפשיסטית. איימרי סבר כי יש ליצור ברית בין בריטניה, צרפת ואיטליה, כדי להרחיק את איטליה מגרמניה הנאצית. הוא סבר כי יש לתמוך בדרישותיה הקולוניאליות של איטליה לגבי אתיופיה, וסבר כי הטלת הסנקציות על איטליה לאחר פלישתה לאתיופיה בשנת 1936 דחפה את איטליה לזרועות גרמניה.
גם בשאלת ארץ ישראל הייתה לאיימרי דעה עצמאית. בשנת 1930, בעקבות פרסום הספר הלבן של פאספילד, כתב איימרי, ביחד עם עוד שני אישים בכירים במפלגה השמרנית, מכתב מחאה נגד ספר לבן זה ל"טיימס של לונדון". שני כותבי המכתב הנוספים היו סטנלי בלדווין, ראש הממשלה לשעבר, ואוסטן צ'מברלין, שר החוץ לשעבר. בלחץ הציונים והאופוזיציה השמרנית, נאלצה ממשלת בריטניה לסגת מספר לבן זה. הנציב העליון ג'ון צ'נסלור ייחס למכתבם של השלושה השפעה רבה על החלטת הממשלה. לדבריו הכול היה מסתדר לולא פורסם מכתב זה.
בדיון שנערך בפרלמנט לאחר פרסום הספר הלבן ב-1939, תקף אותו איימרי בחריפות. הוא אמר בנאומו כי פירושו של הספר הלבן הוא: "כי נתקבלה, ללא הסתייגות, טענתם של הערבים כי ארץ ישראל היא ארץ ערבית. ...על היהודים נגזר להישאר מיעוט לצמיתות. כעבור תקופה מסוימת תהיה כניסתם לארץ ישראל בחסד ולא עוד בזכות". הוא הזכיר לראש הממשלה כי לפני כמה שבועות הוא הבטיח בפומבי כי היהודים לא יועמדו במצב של מיעוט לצמיתות תחת שלטון ערבי.
חזרה לממשלה.
מלחמת העולם השנייה, שפרצה עם פלישתה של גרמניה לפולין ב-1 בספטמבר 1939, החזירה את איימרי לקדמת הזירה הפוליטית הבריטית. ב-2 בספטמבר, 39 שעות לאחר תחילת הפלישה, התכנס בית הנבחרים כדי לשמוע את הכרזתו של ראש הממשלה צ'מברלין בדבר האולטימטום שבריטניה שיגרה לגרמניה. כאשר סגן מנהיג הלייבור ארתור גרינווד התרומם מכיסאו והודיע כי הוא מדבר בשם מפלגתו, קרא איימרי לעברו "דבר בשם אנגליה, ארתור!", קריאה שהתפרשה כי צ'מברלין אינו מדבר בשם העם האנגלי.
לאחר כיבוש פולין החלה תקופה בת שבעה חודשים שבה התבצרו צבאות בריטניה וצרפת מול גבול גרמניה, מבלי לבצע כל מהלך התקפי, תקופה הנקראת המלחמה המדומה. הקיפאון נשבר ב-9 באפריל 1940, כאשר כוחות גרמניה הנאצית פלשו לנורווגיה ולדנמרק, מהלך שלאחר מכן התברר כמהלך מקדים לפלישתם לצרפת ולארצות השפלה שהחלה ב-10 במאי 1940. בקרב על נורווגיה השתתפו כוחות משלוח בריטים והצי המלכותי הבריטי. הקרבות היו עזים ומרובי קורבנות, והקרב על נורווגיה טרם הוכרע בראשית מאי, לאחר חודש של קרבות.