"ההיסטוריה הסודית של המונגולים" מחולקת ל-12 פרקים. רובו של הטקסט מוקדש לסיפור חייו של החאן הגדול – עלייתו לגדולה, כיבושיו ואופן שלטונו – דגש נרחב ניתן למבנה הארגוני של האימפריה ולרשימות היררכיות של נושאי תפקידים. לצד אלו, החיבור מתאר גם את המקורות וההיסטוריה של שבט הבורז'יגין, חלקם דמיוניים, והפרק האחרון בחיבור עוסק בתקופת שלטונו של בנו של ג'ינגיס – אוגדיי חאן.
מלבד היות החיבור ביוגרפיה של החאן הגדול, היא מתפקדת גם כמעין "יומן חצר" עבור שושלת המלוכה המונגולית, שמטרתו לחנך את יורשי העצר. הבלעדיות של נמעניה – בני משפחת המלוכה, משתקפת בין היתר בעובדה שמתוארים בה אירועים מסוימים שקשורים בחייו של ג'ינגיס חאן ונתפסים כלא ראויים או פוגעניים כלפי המוסר והערכים המונגוליים, כמו התנהגות לא נאותה של אביו של טמוג'ין, השפלתו של החאן לעתיד וסכסוכים קטנוניים בין יורשיו. יש להניח שאירועים מעין אלה היו נערכים אל מחוץ לטקסט אם היה מיועד לתפוצה רחבה.
תיארוך הטקסט.
אין ודאות במחקר לגבי התאריך המדויק בו החלה והסתיימה כתיבת הטקסט, אולם הדעה הרווחת נוקבת בשנים 1227–1228 כשנות כתיבתו של רוב הטקסט, בעיקר החלקים בו שמתארים את חייהם של אבותיו של ג'ינגיס חאן וחייו שלו עצמו. החלק השני, שמתאר את מותו של טמוג'ין ואת שלטונו של בנו – אוגדיי חאן, נכתב כנראה בין השנים 1228 ועד 1258 או מאוחר יותר.
בסוף "ההיסטוריה הסודית של המונגולים" מופיעה הפסקה הבאה, עליה הסתמכו רוב המלומדים בבואם להעלות השערות לגבי תארוך "ההיסטוריה": "סיימנו לכתוב [את החיבור] בזמן הקורילטאי [אספה גדולה של ראשי השבטים], בשנת העכברוש ובחודש האייל כאשר הארמונות הוקמו בדוֹלוֹאַנבּוׂלְדָאק שבקוׂדֶאֶה-אראל על נהר קֶלוּרֵן בין שני [מקומות שנקראים] שילגינצֵ'ק ". הקורילטאי הראשון נערך ב-1206, ובו בחרו המונגולים את טמוג'ין כחאן הגדול. האספה הגדולה הבאה נערכה כמעט בוודאות ב-1228, בקוׂדֶאֶה-אראל שבמזרח מונגוליה, ובה בחרו ראשי השבטים את אוגדיי-חאן כחאן הגדול. עובדות אלו מאששות את הסברה שהחלק ב"היסטוריה הסודית" שעוסק בחייו של טמוג'ין אכן נכתב במהלך השנה. מלומדים אחרים טוענים שכתיבת ההיסטוריה הסתיימה ב-1240, שנת העכברוש הבאה, בתקופת שלטונו של אוגדיי חאן (שלט בין 1228 ל-1241), היות שמותו לא מוזכר בה ושאזכור הקורילטאי הוא אנאכרוניזם, שכן באותה שנה לא נערכה אספה גדולה.
היות שההיסטוריה הסודית של המונגולים דנה באירועים שהתרחשו במהלך תקופת שלטונו של אוגדיי-חאן, חזקה עליה שנכתבה לפחות בחלקה במועד מאוחר יותר משנת 1228 – שנת מותו של ג'ינגיס-חאן.
חיבור הטקסט ועריכתו.
זהות המחבר אינה ידועה, אבל הוא השתייך ככל הנראה לשבטו של ג'ינגיס חאן, הבורז'יגין. לפי המסורת, רק לבן השבט הותר לתעד את ענייני השבט. בניגוד לחיבורים היסטוריים רבים, "ההיסטוריה הסודית של המונגולים" כתובה בגוף ראשון מנקודת המבט של המתעד.
ידוע שכל חאן מונגולי החל מתקופתו של ג'ינגיס חאן נהג להזמין חיבור שמתעד את האירועים ההיסטוריים החשובים בתקופתו, אולם "ההיסטוריה הסודית" היא החיבור היחיד מעין זה ששרד. הדעה המקובלת היא שגם בתקופת שלטון שושלת יואן המונגולית בסין, שהעתיקה את מרכז הכוח של האימפריה המונגולית מחרחורין לבייג'ינג, המונגולים השאירו את החיבור במקום סודי במולדתם, היכן שנמצאו אלמנטים קיסריים חשובים נוספים כמו קברות החאנים, סמלי האימפריה ומסמכים שלטוניים אחרים. זמן מועט אחרי נסיגת המונגולים מסין ב-1368, הגיע עותק של החיבור ממונגוליה לממלכה הסינית בה שלטה שושלת מינג אשר ירשה את שושלת יואן המונגולית. המלומדים הסיניים חילקו את "ההיסטוריה הסודית" לשנים-עשר או חמישה-עשר פרקים והעניקו לו את השם "ההיסטוריה הסודית של שושלת יואן" (yuan chao mi shi) – שמו הסיני של הטקסט נשתמר כמו גם חלוקתו לשנים-עשר חלקים, אף על פי שמלומדים רבים סבורים שהחיבור נכתב במקור ללא כותרת למעט "Tobcha'an" שפירושו "היסטוריה", וללא חלוקה רשמית לפרקים אלא כפרוזה רציפה.
במאה ה-20.
במהלך המאות שאחרי המאה ה-13 אבד הטקסט, עד אשר נתגלה עותק מקורי של החיבור במאה ה-19. בשנת 1866 התגלה בבייג'ינג, על ידי נזיר מהמיסיון הרוסי אורתודוקסי, עותק של הטקסט שנכתב בסימניות סיניות. אותן סימניות ייצגו הגאים של השפה המונגולית מן המאה ה-13, עובדה שהפכה את משימת הפענוח של הטקסט למורכבת. משך רוב המאה העשרים, הסתירו השלטונות הקומוניסטיים במונגוליה את הטקסט מעיני הציבור בכלל, ומאקדמאים בפרט, מחשש שהם יושפעו בצורה בלתי ראויה מנקודת המבט המיושנת, הלאומית והבלתי סוציאליסטית שלו. בעקבות מותו של סטלין ב-1953 וקבלתה של מונגוליה לאו"ם בשנת 1961, התרחשה ליברליזציה פוליטית קצרה במונגוליה שאיפשרה לזמן מה מחקר גלוי של "ההיסטוריה הסודית של המונגולים". עם זאת, בעקבות החשש שמדינת הלווין שלהם תבקש להגדיל את עצמאותה או לחזק את קשריה עם סין, פעלו לבסוף השלטונות הקומוניסטיים במונגוליה להשתקת הטקסט והחוקרים אותו כ"גורמים אנטי-מפלגתיים" במהלך שנות ה-60.
בשנות השבעים פוענח המסמך בהדרגה על ידי צוות בפיקוחו איגור דה רכבילץ' – חוקר אוסטרלי שהקדיש עצמו לחקר השפה המונגולית העתיקה, ובשנת 1982 יצא לאור תרגום נוסף בהוצאת הספרים של אוניברסיטת הרווארד. מאז תורגם הטקסט במספר מהדורות לשפות רבות, בהן אנגלית, יפנית, צרפתית, גרמנית, סינית ורוסית.
רמי אבודרהם
רמי אבודרהם (נולד ב-4 ביוני 1975) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש כראש החטיבה הטכנולוגית ליבשה. קודם לכן שימש ראש מטה פיקוד המרכז, כראש מחלקת תכנון וארגון בזרוע היבשה וכמפקד עוצבת שלהבת האש (אגד ארטילרי 425) ובית הספר לתותחנות שדה.
ביוגרפיה.
אבודרהם נולד וגדל בטבריה, בוגר ישיבה תיכונית. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1993 שובץ אבודרהם בחיל התותחנים ושירת בגדוד נמר. הוא יצא לקורס קציני חת"ם ועם סיומו שב לגדוד. בשנת 1996, בעת מבצע ענבי זעם פיקד על סוללה בתוך רצועת הביטחון. אבודרהם שימש במספר תפקידי פיקוד בחיל ובוגר המכללה לפיקוד ומטה. לאחר מלחמת לבנון השנייה שימש כמפקד גדוד 405 "נמר". בשנים 2009–2011 פיקד אבודרהם על ההכש"ל (בא"ח תותחנים) ובתפקידו הבא פיקד על יחידת מורן. בשנת 2013 הועלה אבודרהם לדרגת אל"ם ומונה למפקד מרכז האש באוגדת הבשן 210 כשבמקביל, שירת כמפקד אגד ארטילרי 209. בשנת 2015 מונה למפקד עוצבת שלהבת האש, אגד 425, בית הספר לתותחנות וסיוע האש ביבשה (מחנה שבטה). עם הגיעו לאגד 425 הוביל אבודרהם את תהליך הפיכת בית הספר לאגד ארטילרי בעל מחויבות אופרטיבית.
ביוני 2019 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש מטה פיקוד המרכז.
ב-10 באוגוסט 2022, נכנס לתפקידו כראש החטיבה הטכנולוגית ליבשה.
הוא נשוי ללירון ואב ל-3 ילדים. בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול בהצטיינות ותואר ראשון נוסף בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת אריאל, בעל תואר שני בביטחון לאומי באוניברסיטת חיפה. בוגר תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
נובום אורגנום והתחיה הגדולה
הנובום אורגנום (מלטינית: Novum Organum, Instauratio Magna, מילולית: המכשיר החדש) הוא יצירה פילוסופית מאת פרנסיס בייקון (1561–1626) – אחד האישים הבולטים בתקופתו בתחומי הפילוסופיה והמדעים, ומדינאי בכיר בחצר המלכה אליזבת' ובממשלו של המלך ג'יימס הראשון, מלך אנגליה. היצירה, שפורסמה בשנת 1620, הכילה את התוכנית ליצירה שאפתנית שתקרא "התחייה הגדולה", במסגרתה יאורגן מחדש הידע האנושי ותעודכן השיטה המדעית האריסטוטלית שהושתתה על השקפה רציונליסטית. שמו של הספר מעיד על הפולמוס עם השיטה האריסטוטלית ומהדהד את שמו של חיבור ה"אורגנון" לאריסטו.
היצירה טבעה חותם מכריע על התפתחות המחשבה האמפיריציסטית והשפיעה, כדבריו של ג'יימס אופי יורמסון, "לא רק על התפתחות המדע אלא גם על ההשקפה הבריטית הטיפוסית אודות ההכרה והמתודה המדעית, כפי שזו התגלמה בהגויותיהם של ג'ון לוק, ג'ורג' ברקלי, דייוויד יום, ג'ון סטיוארט מיל וברטראנד ראסל."
ה"נובום אורגנום" מכיל הקדמה, הקדשה למלך ג'יימס הראשון, מבוא ל"תחיה הגדולה" אותה הוא מתעתד לכתוב שכוללת גם את תוכן העניינים שלה, ושני ספרים שהם גוף ה"נובום אורגנום". היצירה כולה כתובה בלטינית והטקסט של ה"נובום אורגנום" מנוסח באפוריזמים. ההדפס על עמוד השער של המהדורה הראשונה של היצירה מציג ספינות המפליגות בין עמודי הרקולס בגיברלטר שיצגו, באופן מסורתי, את קצה העולם הידוע. ציור השער מעיד על כוונתו המפורשת של החיבור "לעקוף את הסמכויות העתיקות".
בנובום אורגנום מציע בייקון שיטה מדעית אינדוקטיבית שמבוססת על איסוף ידע מתצפיות ומניסיון וקובע שעל הידע האנושי להתקדם מ"אקסיומות" פרטיות שמבוססות על נתוני החושים לעבר "אקסיומות" כלליות יותר, עד שלבסוף יחשפו חוקיו האחדותיים של היקום. בנוסף, בייקון מסביר את הסיבות לכשלונם של בני האדם בהבנת הטבע ובמציאת מדע ודאי והכרחי, באמצעות דוקטרינת ה"אלילים" שלו.
רקע ליצירה.
אריסטו יצר מסורת מדעית שהטביעה את חותמה על המחשבה הפילוסופית עד שלהי העת החדשה. אף על פי שקביעתו של אריסטו, שבראש המדעים ניצבים משפטים אמיתיים שנובעים מהניסיון החושי מתיישבת עם המדע האמפריציסטי של בייקון, הפרשנויות ההומניסטיות המסורתיות של אריסטו הדגישו במידה רבה את הסילוגיזם והדיאלקטיקה. אלו פנו להסברים מטאפיזיים של מדעי הטבע, שנשענים על אקסיומות. ה"נובום אורגנום" אמור להוות חלופה למסורת האריסטוטלית שמניחה אקסיומות במקום לגלות אותן.