בישראל מוערך מספר החולים במחלה בין 3,000 ל-5,000. בשנת 1980 הוערך מספר החולים במחלה בכאלף. בשנת 1976 הוקמה בישראל אגודה לטרשת נפוצה שעסקה בסיוע לחולים ועידוד מחקר על המחלה.
לקריאה נוספת.
Serum IgE reactive against small myelin protein-derived peptides is increased in multiple sclerosis patients. Mikol DD, Ditlow C, Usatin D, Biswas P, Kalbfleisch J, Milner A, Calenoff E. J Neuroimmunol. 2006 Nov;180(1-2):40-9. Epub 2006 Sep 20
ספרוציטוזיס תורשתי
ספרוציטוזיס תורשתי היא מחלה גנטית של הדם הגורמת לאנמיה המוליטית, המאופיינת בתאי דם אדומים שצורתם כדורית, במקום פחוסה, ולכן נוטים יותר להמוליזה. המחלה מאופיינת בהטרוגניות גבוהה.
בספרוציטוזיס תורשתי, חוסר גמישותם של התאים גורם לכך שיהיו רגישים יותר ללחץ ושממברנת התא תיקרע בקלות רבה יותר. מעבר הספרוציטוזיס החולים דרך הטחול גורם לקריעה של הממברנה ולהרג של התאים החולים. כתוצאה מכך מתקצר זמן החיים של התאים מכ-120 ימים בממוצע לכ-30 ימים. תאי הדם האדומים מכילים המוגלובין, חלבון שנושא את החמצן לתאי הגוף. בחולים במחלה זו, מח העצם לא מספיק לחדש את מלאי תאי הדם האדומים בגלל תמותתם המהירה. כתוצאה מכך שתאי דם אדומים רבים נהרסים ומח העצם לא מספיק לחדשם באותה מהירות, לחולים במחלה לא מגיע מספיק חמצן לתאים ומתפתחים תסמינים של אנמיה ברמות משתנות של חומרה, יתר בילירובין בדם (הגורם לצהבת), עייפות והגדלת הטחול.
המחלה יכולה להופיע כתוצאה ממוטציות של חלבוני ממברנה שתפקידם לשמור על צורת התא ועל גמישות התא. כמחצית מהמוטציות הגורמות למחלה הן בגן ANK1. שאר המוטציות הן בחלבונים מחליף אניונים 1, אנקירין (Ankyrin), חלבון 4.2, ספקטרין (Spectrin) וכן ממוטציות בחלבוני ממברנה אחרים. כ-75% מהמקרים נגרמים כתוצאה ממוטציה אוטוזומלית-דומיננטית, בעוד ישנם מקרים הנגרמים כתוצאה ממוטציה אוטוזומלית רצסיבית. במקרים רבים המחלה מופיעה ללא היסטוריה משפחתית, וככל הנראה ממוטציה חדשה, ולכן לא ניתן לדעת את סוג ההורשה. לרוב החולים יש העתק אחד של הגן משום ששני העתקים גורמים לתמותה של הוולד.
ספרוציטוזיס תורשתי נפוץ במיוחד בבני-אדם ממוצא צפון אירופאי, שם המחלה מופיעה ברמות שונות ב-1 מכל 2000 בני אדם. לפי הספר Harrison's Principles of Internal Medicine, שכיחות המחלה באוכלוסייה הכללית היא לפחות 1 מכל 5000.
לואי פישר
לוּאִי פִישֶר (באנגלית: Louis Fischer; 29 בפברואר 1896 – 15 בינואר 1970) היה עיתונאי יהודי אמריקאי. אוהד הקומוניזם וברית המועצות שהתאכזב מהפעולות של ברית המועצות.
ביוגרפיה.
פישר נולד בפילדלפיה, בנו של סוחר דגים. לאחר שסיים את לימודיו במכללה למורים בפילדלפיה ב-1916 היה למורה.
פישר היה פעיל ציוני בפילדלפיה וב-1917 התנדב לגדוד העברי. עם שובו לארצות הברית עבד פישר כעיתונאי עבור סט"א, סוכנות ידיעות יהודית בניו יורק. ב-1921 נסע פישר לגרמניה והחל לכתוב ידיעות מן הנעשה שם עבור העיתון "ניו יורק איבנינג פוסט". הוא היה לכתב האירופי של העיתון, ובשנת 1922 עבר למוסקבה, ממנה כתב כתבות אוהדות על ברית המועצות והקומוניזם, מתוך הזדהות עמוקה. בשנת 1923 התחיל לכתוב עבור השבועון הליברלי "The Nation" ("האומה"), עבורו כתב במשך שנים רבות. פישר פרסם ספרים רבים וכתבות עיתונאיות התואמות את הקו של המפלגה הקומוניסטית, הידוע שבהם היה "מדיניות החוץ של הסובייטים". פישר ביקר בארץ ישראל בשנת 1932, ובספרד ב-1934. בזמן מלחמת האזרחים בספרד הצטרף פישר לבריגדות הבינלאומיות ושירת בתחילת 1937 כאפסנאי באלבסטה, במקביל לכתיבתו עבור העיתונים בארצות הברית.
בשנת 1938 שב פישר לארצות הברית, כפי הנראה בשל חששו מן המשטר הסטליניסטי, והתיישב בניו יורק. הוא המשיך לעבוד עבור השבועון "The Nation", ובשנת 1941 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "אנשים ופוליטיקה" ("Men and Politics") שכללה ביקורת קטלנית על השלטון הסטליניסטי, מדיניות הטיהורים והברית עם גרמניה הנאצית בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב. בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא צוטט כאומר ש"המלחמה של ארצות ההסכמה מתנהלת בכשרון גאוני. צרפת לא תקפה את חזית המערב בבת אחת, אלא נוקטת מתינות, איטיות ושיטתיות.
ברוסיה נישא לאישה בשם מרושקה פישר, בתו של יעקב מארק, מומחה להנהלת חשבונות, סופרת בזכות עצמה, שכיהנה במשך שנים כמזכירתו של גאורגי צ'יצ'רין, שר החוץ של רוסיה. בצאתו מברית המועצות לא הירשו השלטונות לאשתו ולילדיו, שהיו אזרחים סובייטיים לצאת, ולא עזרו פניותיו לניקולאי יז'וב ולסטלין. לבסוף, לאחר שהגיע לארצות הברית קיבל מאלינור רוזוולט הזמנה להגיע עם משפחתו לבית הלבן, והם הורשו לצאת מברית המועצות.
פישר עזב את "The Nation" בשנת 1945 לאחר סכסוך עם העורכת פרדה קירצ'ווי בדבר הקו האוהד שנקט העיתון בדיווחים על משטרו של סטלין. על אף שפישר לא היה מעולם חבר במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, התפכחותו מן הקומוניזם הכתה גלים. בשנת 1949 התבקש לתרום לאנתולוגיה "האל שהכזיב", שתיעדה את התפכחותם של אינטלקטואלים וסופרים בולטים בני הזמן מן הקומוניזם. לאחר פרסום הספר המשיך פישר לכתוב עבור ירחונים ושבועונים ליברליים בעלי קו אנטי-קומוניסטי כ-"The Progressive". בשנת 1952 פרסם ספר בשם "סטלין", ובשנת 1964 פרסם ספר בשם "לנין". פישר ביקר בישראל בשנת 1952, בה הביע אהדה למשטר הסוציליסטי ביוגוסלביה.
פישר היה ממעריציו של מהטמה גאנדי, ואף נפגש עמו, ובשנת 1950 פרסם ביוגרפיה בשם "חיי מהאטמה גנדי", שיצאה לאור במהדורות רבות, והייתה הבסיס לסרטו זוכה פרס האוסקר של ריצ'רד אטנבורו "גנדי" (1982).
במשך שנים רבות היה פישר לפרופסור ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת פרינסטון, ולימד על ברית המועצות עד למותו בשנת 1970.
בנם של לואי ומרושקה פישר, ויק פישר, היה פוליטיקאי, חבר בית המחוקקים של אלסקה; בנם ג'ורג' פישר היה פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת קורנל.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
קדושי קהיר
איסטואר
ג'ורג' קיי
ג'ורג' קיי (אנגלית: George Kay; 1891–1954) היה כדורגלן אנגלי ומאמנן של לוטון טאון, סאות'המפטון וליברפול.
קריירה.
קיי נולד במנצ'סטר והצטרף לקבוצת בולטון וונדררס ב-1911. מאוחר יותר באותה השנה הצטרף לבלפסט סלטיק והפך לקפטן האנגלי הראשון של קבוצת כדורגל אירית. לאחר ההפסקה בכדורגל האנגלי בעקבות מלחמת העולם הראשונה, חזר קיי לאנגליה לקבוצת וסטהאם יונייטד, וב-1923 הוליך אותה לזכייה בגביע ה-FA במשחק הגמר הראשון ששוחק באצטדיון ומבלי.
משרת האימון הראשונה של קיי הגיעה ב-1929 כאשר הפך למאמנה של לוטון טאון. ב-1931 עבר קיי לאמן את סאות'המפטון, שם נשאר בתפקיד במשך 5 עונות.
ב-1936 התמנה קיי למאמן ליברפול והוביל אותם לאליפות החמישית שלהם בעונת 1946/47 וכן קטף מספר תארים מקומיים במחוז לנקשייר. בעונת 1949/50 הגיעה ליברפול תחת קיי לגמר גביע ההתאחדות, שם הפסידה לארסנל. קיי פרש מאימון בפברואר 1951 ונפטר בליברפול ב-1954.
פסולת צואתית
יאיר שמיר
יאיר שמיר (נולד ב-18 באוגוסט 1945) הוא איש עסקים ופוליטיקאי ישראלי, לשעבר חבר הכנסת מטעם סיעת ישראל ביתנו, ושר החקלאות ופיתוח הכפר. מכהן כיו"ר המרכז האקדמי שלם, כיו"ר האספה הכללית של מכללת אוהלו, כיו"ר מרכז גבהים, וכן מכהן כיו"ר וחבר דירקטוריון בחברות שונות, פרטיות וציבוריות.
בנוסף, עמד בעבר בראש מספר גופים ממשלתיים וציבוריים, ביניהם התעשייה האווירית לישראל, החברה הלאומית לדרכים, נת"ע והרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
על פי הערכה של פורבס ישראל, בשנת 2013 עמד שווי הונו ונכסיו של שמיר על כ-65 מיליון ש"ח.
ביוגרפיה.
יאיר שמיר נולד לשולמית ויצחק שמיר, מראשי לח"י ולימים ראש ממשלת ישראל. הוא נקרא על שם מנהיג לח"י אברהם שטרן שכינויו המחתרתי היה "יאיר". נולד ברמת גן וגדל בתל אביב. כשהיה בן שנה נתפס אביו בידי הבריטים והוגלה לאריתריאה. כשהיה בן שנתיים נאסרה אמו, אף היא פעילת לח"י. רק עם קום המדינה במאי 1948 התאחד יאיר עם הוריו. בנעוריו שימש, בין היתר, כמדריך בשבט צופי דיזנגוף.
שירת בצה"ל בשנים 1963 עד 1988 כטייס תובלה, מהנדס ומפקד בחיל האוויר הישראלי. בין היתר שימש כראש יחידת ניסוי טילים, כמפקד יחידה 108 וכראש מחלקת מערכות בלהק ציוד של חיל האוויר. הוא זכה על תרומתו בפרס ביטחון ישראל. במהלך שירותו סיים לימודיו לתואר ראשון בהנדסת חשמל ואלקטרוניקה בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון. השתחרר מצה"ל בשנת 1988 בדרגת אלוף-משנה ופנה לעולם העסקים.
קריירה עסקית.
שמיר כיהן כמנכ"ל וסגן נשיא חברת סאיטקס (1994-1988), תקופה בה צמחה החברה על ידי רכישות של חברות בתחום הדפוס, כמנכ"ל חברת עלית (1995-1994), כמשנה לנשיא קרן אתגר, קרן הון סיכון ישראלית (1995–1997), כנשיא ומנכ"ל חברת ההייטק ויקון טלקומוניקציה (1997–2002), כיו"ר ושותף בקטליסט - קרן הון סיכון (משנת 1999), כיו"ר שמיר תעשיות אופטיקה בע"מ, יו"ר קומפי, וכחבר במועצות מנהלים של חברות היי-טק כמו מרקורי, אורכית ודי.אס.פי. גרופ. ב-2008 הואשם שמיר על ידי הוועדה לניירות ערך ולבורסות (ארצות הברית) (ה-SEC) בשורה של עבירות בניירות ערך. על פי כתב התביעה, בעת שכיהן שמיר כדירקטור וכחבר ועדת התגמולים במרקורי, אישרו שמיר וחברי ועדת התגמולים תיארוך מחדש (בקדייטינג) של אופציות למנהלים, שכתוצאה ממנו זכו עובדי החברה בהכנסות של מיליוני דולרים. גם שמיר עצמו מכר באותה עת, מספר פעמים, מנייות ברווח ניכר. שמיר שילם קנס של מאה אלף דולר כפשרה עם ה-SEC.