על מנת למקסם את יעילותה של המרכבה בשדה הקרב היה דרוש איזון בין שתי דרישות סותרות - מהירות ועוצמה. צרכים סותרים אלו יצרו טווח רחב של כלי רכב קרביים מסוגים שונים, זאת מכיוון שמבנה המרכבה השפיע במידה רבה על הטקטיקה הקרבית. מרכבה כבדה יכלה לשאת יותר לוחמים ותחמושת אל שדה הקרב, או אף לשמש כלי ממוגן להסתערות ישירה אל תוך שורות האויב - אך הוגבלה במהירות וביכולות התימרון. מאידך, מרכבה קלה איפשרה מהירות ותמרון גבוהים בשדה הקרב - אך "זריזותה" של המרכבה הקלה גבתה את המחיר בכמות החימוש, ובעיקר המיגון, שיכלה לשאת לקרב והמרכבות הקלות שימשו לרוב כפלטפורמות גבוהות וניידות לירי חיצים - מורמות משדה הקרב הרגלי וככל שהתאפשר הדבר - מרוחקות ממנו. יחידות "רצים" שליוו לעיתים את המרכבות הקלות מעידות על הצורך בחיפוי רגלי, בשל הפגיעות הרבה שנובעת מהמיגון הקל. במהלך הקרב, יכלו המרכבות לשמש לפינוי פצועים או למיגור יחידות אויב נמלטות. אחד הקרבות המוקדמים המפורסמים שבהם בלט יתרונן של שני סוגי המרכבות, היה קרב קדש שבו המצרים השתמשו במרכבות קלות והחתים במרכבות כבדות. טקטיקה אחרת הראויה לציון היא מרכבת חרמש - מרכבה בעלת להבים על גלגליה. מרכבה זו נועדה לקצור בשורות האויב.
חיל פרשים.
בסביבות המאה ה-8 לפנה"ס פלש למזרח התיכון עם של נוודים - הקימרים, שרובם ככולם היו רכובים על סוסים. הפרשים הראשונים התקשו מאוד לשלוט בסוסים, ונעדרו ציוד רכיבה בסיסי כאוכף וארכופים. ככלל, החיל לא היה יעיל במיוחד, אך לפרשים היה יתרון על פני המרכבות המסורבלות בגמישותם הרבה. בשל הקושי לשלוט בסוסים, היו הפרשים הראשונים חמושים בדרך כלל בנשק קל דוגמת חץ וקשת וכידוני הטלה כי שימוש בנשק כבד היה מוציא את הפרש משיווי משקל והוא היה מסתכן בנפילה מהסוס.
אף שהקימרים היו הראשונים שהשתמשו בחיל פרשים, התיעוד המוקדם ביותר של טקטיקה כזאת מגיע דווקא מאויביהם האשורים. תבליטים מתקופת שלטונם של אשורנצירפל השני ושלמנאסר השלישי, מראים לוחמים רכובים על סוסים ואוחזים בקשתות או בחניתות. האשורים פיתחו את חיל הפרשים שלהם בתגובה לפלישות של שבטי הנוודים מהצפון ובכללם הקימרים, שהשתלטו על חלקי אוררטו בתקופת שלטונו של סרגון השני, כ-721 לפני הספירה. עם זאת, הפרשים התמקמו אחרי חיל הרגלים בשל היציבות הרעועה שלהם, ולרוב הסוסים עמדו ללא נוע והוחזקו על ידי לוחם אחר בזמן שחברו הפרש ירה באמצעות הקשת. לפיכך, הפרשים הללו היו בעצם סוג של חיל רגלים רכוב מאשר חיל פרשים אמיתי. הצורך בשותף נעלם כאשר השתפר ציוד הרכיבה של הפרש ואיפשר לו לשלוט בסוס באמצעות רגליו.
במאה ה-8 לפנה"ס הצליחו האשורים להשביח גזע של סוס מספיק גדול על מנת לשאת פרש על כתפיו הגבוהות (ולא על גבו האחורי, כמו שנעשה קודם לכן). מי שהיטיבו לנצל את ההשבחה שביצעו האשורים לסוס היו הסקיתים, עם פרשים שמוצאם מערבות איראן, שעשו שמות באימפריה הבבלית והאשורית, ואף הטרידו את האימפריה הפרסית. הסקיתים היו לוחמים רכובים מעולים ביותר שהשפיעו השפעה מכרעת על האזור במהלך המאה ה -7 לפנה"ס; רוב הפרשים הסקיתים היו קשתים רכובים, המוגנים רק בשריון עור. כוח המחץ הסקיתי הורכב מפרשים כבדים שגם סוסיהם היו מוגנים בשריון. הטקטיקה הסקיתית כללה הטרדת האויב במטר חצים באמצעות הפרשים הרכובים והתשתו. כששורות האויב נפגעו ממטר החצים, דהרו לתוכן הפרשים הכבדים במטרה להכריע את מערכי האויב. לאחר שבירת האויב והברחתו, נהגו הסקיתים לנהל מרדף בעזרת הפרשים הקלים על מנת למוטטו סופית. אף שהסקיתים נעלמו במאה ה-1 לפנה"ס, שיטות הלחימה שלהם לא נשכחו, ואומצו בידי שאר עמי האזור. בתקופת שלטונו של אשורבניפל בשנת 669 לפנה"ס, האשורים למדו לשבת קדימה על סוסיהם בתנוחת הרכיבה הקלאסית ואפשר לומר שהם היו הפרשים הקלים הראשונים. בעת המודרנית, הפרשים הקלים היו מצוידים בחרבות, חניתות או אקדחים.
הפרשים הכבדים, פותחו על ידי הממלכה האחמנית, או על ידי הסרמטים. מעט לפני תקופתו של דריווש הראשון, הטקטיקה הצבאית הפרסית הייתה מבוססת על פרש וסוס משוריינים לחלוטין, אשר הוביל להעדפה של סוסים שריריים שיכלו לשאת את המשקל הכבד ולהשבחה סלקטיבית של זני הסוסים. ביוון העתיקה, פיליפוס השני, מלך מוקדון פיתח טקטיקה המאפשרת הסתערות פרשים כבדים צפופה. יחידות הפרשים הכבדים המפורסמות ביותר היו הטיירוי של אלכסנדר מוקדון. הפרש הכבד ביותר בעת העתיקה, הומצא על ידי הפרתים במאה ה-3 לפנה"ס. פרשיהם הכבדים המכונים קטפרקטים היו מוגנים בשריון שרשראות ארוך, לראשם קסדה וחימושם כלל רומח פרשים כבד וחרב; ייעודם היה למוטט את מערך האויב בהסתערות רבתית. הפרשים היו בשימוש נרחב בסין במהלך תקופת המדינות הלוחמות (המאה ה-4), וכן בתקופת שושלת האן נגד פשיטות של נוודים מצפון מערב סין. הפרשים לא היה בשימוש נרחב על ידי הרומאים בתקופת הרפובליקה הרומית, ורק בתקופת האימפריה הרומית, נעשה שימוש בפרשים כבדים. עם זאת, עמוד השדרה של הצבא הרומאי היה חיל הרגלים ולא הפרשים.
סוסי ארטילריה.
לאחר המצאת אבק השרפה, השימוש העיקר בסוסים היה בתור בהמת משא לגרירת ארטילריה כבידה לשדה הקרב או תותחים. הראשון שהקים יחידות מסודרות כאלו, היה מפקד צבא שוודיה במהלך מלחמת שלושים השנים שהתרחשה במאה ה-17 - לנארט תורסטנסון. כמות הסוסים שנדרשה עבור תותח, עגלת אספקה או ציוד אחר נקבעה בהתאם למשקל, ונעה מסוס אחד עבור תותח קטן עד ל-200 סוסים עבור סוללות תותחים כבדות. הפיקוד על היחידות הללו היה כפוף בדרך כלל לחיל הפרשים, אם כי בקרבות מסוימים כגון בקרב ווטרלו, גדודי הארטילריה שימשו ככוח תגובה מהיר כאשר הם הדפו התקפות וסייעו לחיל הרגלים. בתחילת המאה ה-18, הצבא הרוסי הקים גדודי פרשים עם יחידות ארטילריה קטנות המצוידות בתותחים ומרגמות ניידות, ואלו הסבו אבדות כבדות לחיילים הפרוסים. עד המאה ה-20, סוסי ארטילריה היו נפוצים בכל הצבאות האירופאים והאמריקנים. הסוסים האידיאליים עבור גרירת ארטילריה היו גבוהים, חזקים ומהירים.
אביעד גליקמן
אביעד גליקמן (נולד ב-7 באוקטובר 1978) הוא עיתונאי ישראלי המשמש כתב לענייני משפט בחדשות 13.
ביוגרפיה.
אביעד גליקמן נולד בירושלים למשפחה דתית. את שירותו בצה"ל עשה בגדוד צבר של חטיבת גבעתי. במהלך השירות הצבאי, יצא בשאלה. הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בתקשורת ובסוציולוגיה.
לאחר שחרורו מהצבא, טרם תחילת דרכו העיתונאית, עבד במשך כ-5 שנים כמאבטח במשמר בתי המשפט.
ב-2006 החל לעבוד בתקשורת במקומון ידיעות ירושלים מרשת מקומוני ידיעות אחרונות, שם שימש כתב פלילי ומשפט.
בתחילת 2008, עם הקמתו של עיתון כלכליסט, עבר גליקמן לשמש בעיתון ככתב המשפט והפלילים. ביוני של אותה שנה עבר ל-ynet, שם שימש כתב המשפט המרכזי של האתר במשך כארבע שנים וחצי.
ב-2012 מונה לכתב לענייני משפט של חדשות 10 בערוץ 10. גם לאחר מיזוג "רשת" וערוץ עשר, הוא ממשיך בתפקידו בחדשות 13.
בין הישגיו ניתן למנות את חשיפת ההקלטות בין שולה זקן לראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט, את חשיפת תיעוד השחזור של רצח הנער מוחמד אבו חדיר, את חקירת המשטרה בעניינה של שרה נתניהו בעניין המטפלת הסיעודית של אביה ועוד.
גליקמן, המתגורר במודיעין, נשוי לעו"ד עדי שמחוביץ גליקמן, ששימשה כעוזרת-דובר משרד המשפטים, ולכן, חתמה על הסדר ניגוד עניינים על רקע עבודתו. לזוג שלושה ילדים.
פרסים.
זכה באות אביר איכות השלטון לשנת 2020 בקטגוריית תקשורת מטעם התנועה לאיכות השלטון.
מכבי גני תקווה
יצחק דביר
יצחק דביר (דוידוביץ') (26 באוקטובר 1926 - 14 בינואר 1997) היה קצין צה"ל בדרגת סגן-אלוף, שירת כמפקד אוניות בחיל הים, כנציג משרד הביטחון בגאנה ובאתיופיה והפליג כרב חובל בחברת צים. הקים וניהל את מסוף המכולות בנמל חיפה במסגרת "הדרים" חברה בת של צים.
ילדות ולימודים.
יצחק דביר נולד בחיפה לפנחס דוידוביץ' וציפורה לבית בלומברג. למד בבית הספר אליאנס בחיפה, והמשיך בבסמ"ת שליד הטכניון בחיפה אותו סיים בשנת 1944. תוך כדי הלימודים היה פעיל בימיה של הפועל בנמל חיפה.
שירות ביטחוני במדינה בדרך.
בין התאריכים 1/12/45 - 21/6/45 שימש כנוטר במשטרת המנדט, משטרת היישובים היהודים באזור חיפה T.A.C וכמו כן במשמר החופים.
בשנים 1946 – 1948 היה פעיל בהגנה, התגייס לפלמ"ח לפלוגה הימית (פל"ים),
מספר חבר 6313, במסגרת זו היה פעיל בעליה ב', באביב 1947 עבר קורס מ"כים בג'וערה. לקח חלק בקרבות על שחרור חיפה - פיקד על היחידה המיוחדת בקרב על כיבוש ואדי ניסנאס.
שירות צבאי.
כלי שיט חיל הים.
בשנת 1948 - הפליג עם האנייה 'אח"י דרום אפריקה (ש-29)' להביא נשק שנרכש באירופה
השייטת הקטנה – פיקוד על מספר ספינות משמר.
סוף 1948 פיקוד קרוסטלה ינואר 1949 פיקוד על ספינת המשמר אח"י דרור מ-21. מאוחר יותר בשנת 1949 פיקוד אח"י הפורצים מ-17
שייטת הפולשות - אפריל 1950 פיקוד אח"י רמת רחל פ-51
השייטת הגדולה -
נובמבר 1950 פיקוד על האניה המגויסת אח"י דרום אפריקה
פברואר 1951 פיקוד אח"י מעוז (ק-24) לשעבר אוניית המעפילים בן הכט
אוקטובר 1951 פיקוד אח"י אילת (א-16)
נובמבר 1951 – פברואר 1952 פיקוד על הקורבטה אח"י הגנה (ק-20)
פברואר 1952 – אוגוסט 1952 פיקוד על הפריגטה אח"י משגב (ק-30)
אוגוסט 1952 – ספטמבר 1953 פיקוד על הפריגטה אח"י מזנק (ק-32),
ב-15 ביולי 1953 צוות הפריגטה מכבה שרפה גדולה שפרצה במחסן באי 'איוס' וסיכנה את בתי התושבים. זכה למכתב תודה של ראש העיר 'איוס'