לאחר שבנובמבר 2015 סם פאר, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית המכהן מטעם מחוז הקונגרס העשרים של קליפורניה, על כוונתו שלא להתמודד לבחירה מחדש לקונגרס, הודיע ​​פאנטה על מועמדותו לבית הנבחרים לקראת בחירות 2016 בארצות הברית. ביום הבחירות הכלליות שנערך בנובמבר 2016 גבר פאנטה על קייטי לוציוס ונבחר לתפקיד. הוא הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2017. עמיתיו הדמוקרטיים בחרו בו לשמש כמצליף אזורי בסיעה הדמוקרטית עבור צפון קליפורניה וחופה המרכזי ועבור הוואי ואיי ארצות הברית באוקיינוס השקט.
פעמיים, בשנת 2018 ואחר כך ב-2019, הציג פאנטה הצעת חוק הקוראת לצמצם סוגים מסוימים של ניסויים בבעלי חיים. בשלהי 2019 הצביע פאנטה בעד שני סעיפי ההדחה של דונלד טראמפ.
רעייתו קארי היא שופטת בבית המשפט העליון של מחוז מונטריי, ולהם שתי בנות.
בריסאיס
בריסֵאִיס (ביוונית עתיקה: Βρισηΐς, "בתו של בריסאוּס"; ידועה גם בשם היפוֹדאמיאה, Ἱπποδάμεια) היא דמות משמעותית ב"איליאדה" של הומרוס. תפקידה כסמל סטטוס הוא בבסיס המחלוקת בין אכילס לאגממנון המתחילה את עלילת האפוס. היא הייתה נשואה למינס, בנו של מלך לירנסוס , עד שאכילס פשט על עירה, והפך אותה לשפחתו זמן קצר לפני אירועי השיר.
תיאור.
בריסאיס מקבלת באיליאדה את אותו תיאור פיזי מינימלי כמו רוב דמויות המשנה האחרות באפוס. היא מתוארת באמצעות הכינויים הריתמיים הסטנדרטיים בהם משתמש המשורר לתיאור יופי גדול, אם כי הופעתה נותרת לדמיונו של הקהל: "יְפַת-הַלְּחָיָיִם", "הַנַּעֲרה הַנָּאוָה", "יְפַת-הַמַּחְלָפוֹת" ו"דּוֹמָה לְאַפְרוֹדִיטָה הַזְּהוּבָה".
כאלפיים שנה מאוחר יותר, דמיין את דמותה המשורר הביזנטי יואנס צצס: "גבוהה ולבנה, שערה היה שחור ומתולתל; היו לה שדיים ולחיים ואף יפהפיים; היא גם הייתה טובה למדי; חיוכה היה קורן, גבותיה גדולות".
מיתולוגיה.
על פי המיתולוגיה שלה, בריסאיס הייתה בתו של בריסאוס, אולם לא צוין שמה של אמה. היו לה שלושה אחים שמתו בפשיטה על לירנסוס.
כאשר הוביל אכילס את ההתקפה על לירנסוס במהלך מלחמת טרויה, הוא שבה את בריסאיס והרג את הוריה ואת אחיה. לאחר מכן היא ניתנה לאכילס כפרס מלחמה, להיות פילגשו. באיליאדה, כמו ביוון המיקנית, נשים שבויות כמו בריסאיס היו שפחות וניתן היה לסחור בהן בקרב הלוחמים.
על פי הספר הראשון של האיליאדה, כאשר אגממנון אולץ על ידי אפולו לוותר על שפחתו שלו, כריסאיס, הוא דרש לקבל את בריסאיס כפיצוי. הדבר עורר מריבה עם אכילס שהגיעה לשיאה עם מסירתה של בריסאיס לאגממנון ונסיגה מתמשכת של אכילס מהקרב. להיעדרו היו השלכות הרות אסון עבור היוונים. למרות הצעותיו הגדולות של אגממנון להעניק לו אוצר ונשים, הוא לא שב ללחימה עד מותו של פאטרוקלוס.
אכילס כעס על אגממנון, ורתח מזעם באוהלו כי אגממנון העז להעליב אותו על ידי גזילת הפרס שהוענק לו.
כשחזר אכילס ללחימה כדי לנקום את מותו של פאטרוקלוס ואגממנון החזיר לו את בריסאיס, נשבע אגממנון לאכילס שלא שכב איתה.
כאשר אודיסאוס, איאס ופויניקס מבקרים אצל אכילס כדי לנהל משא ומתן על חזרתה בספר התשיעי, אכילס מתייחס לבריסאיס כאשתו או כלתו. הוא טוען כי אהב אותה ככל שגבר אוהב את אשתו, ובשלב מסוים השתמש במנלאוס והלנה כדי להתלונן על חוסר הצדק בכך ש'אשתו' שנלקחה ממנו. השקפה משפחתית רומנטית זו על מערכת היחסים שלהם מנוגדת לספר ה-19, בו מדברת בריסאיס עצמה. כשהיא מקוננת על מותו של פאטרוקלוס, היא תוהה מה יקרה לה ללא התערבותו למענה, ואומרת שפאטרוקלוס הבטיח לה שהוא יביא את אכילס להפוך אותה לאשתו החוקית.
ברומנסות מימי הביניים, הפכה בריסאיס לדמות בריסיידה והיא בתו של קאלכס . היא אהובתו של טרוילוס ולאחר מכן של דיומדס. מאוחר יותר בולבלה דמותה עם זו של כריסאיס ותחת וריאציות של שם זה עברה הדמות פיתוח נוסף והפכה לקרסידה של ויליאם שייקספיר.
ירוסלב שצ'אפוב
ירוסלב ניקולייביץ' שצ'אפוב (ברוסית: Яросла́в Никола́евич Ща́пов; 6 במאי 1928, מוסקבה – 31 באוגוסט 2011, מוסקבה) היה היסטוריון סובייטי ורוסי, היסטוריון כנסיות, דוקטור למדעי ההיסטוריה, פרופסור חבר מקביל באקדמיה הרוסית למדעים; חבר מקביל באקדמיה למדעים של ברית המועצות, יועץ האקדמיה הרוסית למדעים. מחבר העבודות על תולדות רוסיה העתיקה במאות ה- IX - XIV. (מדינה וחוק, תרבות, יחסים עם מדינות ביזנטיון ומדינות סלאביות) ומפרסם מקורות. יו"ר וחבר כבוד בחברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית, יו"ר המועצה המדעית "תפקיד הדתות בהיסטוריה" של האקדמיה הרוסית למדעים, יו"ר הוועדה הדו צדדית של היסטוריונים מרוסיה ופולין, ראש מחלקת המדעים של האספה האצולה הרוסית ומדור ההיסטוריה של בית המדענים המרכזי (מוסקבה).
ביוגרפיה.
נולד במשפחתו של מדען הידרוטכני, הפרופסור ניקולאי שצ'אפוב.
סיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1952. בשנים 1952 – 1957 היה עובד במחלקת כתב היד בספריית לנין. בשנת 1957 הוא קיבל את הצעתו של לב צ'רפנין והצטרף לקבוצה לחקר רוס של קייב במגזר ההיסטוריה של המכון להיסטוריה של האקדמיה הסובייטית למדעים (מאז 1968 - המכון להיסטוריה של ברית המועצות, מאז 1992 - המכון להיסטוריה רוסית של האקדמיה הרוסית למדעים).
הוא כתב עבודות אודות "הכנסייה כארגון פיאודלי ברוס העתיקה" וכן את עבודת הדוקטורט "מורשת חוקית ביזנטית ודרום סלאבית ברוסיה במאות ה-13 וה-14" (1975). מאז 1992 - פרופסור.
בשנת 1989 הוא הפך למייסד והמנהיג הראשון של המרכז לתולדות הדת והכנסייה במכון להיסטוריה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות (IRI RAS).
ירוסלב שצ'אפוב נבחר ב-1987 לחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות, מאז 1991 - האקדמיה הרוסית למדעים. יו"ר המועצה המדעית "תפקיד הדתות בהיסטוריה" של האקדמיה הרוסית למדעים, יו"ר הוועדה הדו-צדדית של היסטוריונים מרוסיה ופולין, בנוסף, בשנים 2003–2007 כיהן כחבר כבוד בחברה הארץ-ישראלית הקיסרית האורתודוקסית, ראש מחלקת המדע של "אספת האצולה הרוסית" והמחלקה להיסטוריה של המרכז המוסקבאי למדענים. אזרח כבוד של מחוז פודולסק.
הוא מחברם של 10 מונוגרפיות ולמעלה מ-400 מאמרים מדעיים. בשנת 1988 הוענק לו מסדר ידידות העמים, בשנת 1994 זכה בפרס האקדמי גרקוב, ובשנת 1998 הפך המדען בן ה-70 לחתן מסדר הכבוד הרוסי על ארגון עבודתם המשותפת של חוקרים וכותבי אנציקלופדיות חילונים ודתיים, העניק הפטריארך של מוסקבה אלכסיי השני לשצ'אפוב את מסדר סרגיי הקדוש מראדונז' מדרגה שנייה ובירך את האייקונין ולדימיר, שנמצא כעת במוזיאון שצ'אפוב.
בשנת 2005 פרסם מרכז העלייה לרגל של הפטריארכיה במוסקבה אוסף יובל שהוקדש לחבר האקדמיה הרוסית למדעים ירוסלב שצ'אפוב "מרוסיה העתיקה לרוסיה החדשה", שכלל מאמרים של ארבעים מחברים - חברים ועמיתים של שצ'אפוב.
ירוסלב עבד במשך תקופה ארוכה כמנהל "המוזיאון העירוני להיסטוריה של אחוזת שצ'אפובו" (הוא עזב את תפקידו בשנת 2008). ממשלת מחוז פודולסק סיפקה לו ולרעייתו את אחד הבתים במתחם מוזיאון שצ'אפוב לשימוש אישי.
הוא מת בקיץ 2011 ונקבר בבית העלמין וודנסקי במוסקבה (חלקה מספר 7).
בת זוגו הייתה הארכאולוגית יוליה ליאונידובנה סינלניקובה-שצ'אפובה (נולדה ב-1930 - מתה ב-2019). הייתה פרופסור מכובדת באוניברסיטת מוסקבה, כלת פרס לומונוסוב, דוקטור למדעים היסטוריים, מומחית בתחום הארכאולוגיה הסלאבית-רוסית, היסטוריה של זכוכית ויצירות קדומות, מורפולוגיה של עתיקות ותורת המדע הארכאולוגי.
סף שער הדין
סף שער הדין (ברוסית: Поро́г Су́дных Врат) הוא כינויו של קבר קדוש אורתודוקסי שנמצא בשטחו של חצר אלכסנדר של החברה הארצישראלית האורתודוקסית בעיר העתיקה בירושלים. הוא מייצג את סף השער הקדום, דרכו מאמינים כי ישו הובל להוצאה להורג.
היסטוריה.
בשנת 1858, באמצעות מאמצי הקונסול הרוסי הראשון בירושלים, ו. דורגובוז'ינוב, נרכשה חלקה על שם הממשלה הקיסרית בעיר העתיקה בירושלים, עליה תוכנן במקור לבנות את מבנה הקונסוליה הרוסית הקיסרית. רכישת האתר אושרה על ידי יו"ר הנציבות הארץ-ישראלית, הדוכס הגדול קונסטנטין ניקולאיביץ', שביקר בארץ הקודש בשנת 1859.
במהלך פיתוח האתר בשטחו התגלו עתיקות ארכאולוגיות. מחקר ארכאולוגי ראשוני בוצע על ידי ארכאולוגים מפורסמים במאה ה-19 כדוגמת חוקרים צרפתים: הרוזן ס. ווג (1861), קלרמונדור (1874), וכן ארכאולוגים אנגלים: וו. וילסון (1864) וב. קונדור (1872). עבודתם של ארכאולוגים אירופיים אישרה את החשיבות ההיסטורית של מקום זה, עם זאת, מחקר ארכאולוגי רוסי במקום זה התאפשר רק לאחר הקמתה של החברה הפרבוסלבית הקיסרית בשנת 1882. יו"ר החברה, הדוכס הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ', ביקש לחפור ומינה את ראש המשימה הרוחנית הרוסית בירושלים, ארכימנדריט אנטונין (קפוסטין), אשר בתורו הקצה את המשימה לידי האדריכל המפורסם בירושלים, קונרד שיק, שהיה באותה תקופה אחראי על עבודות רבות בחקר הארכאולוגיה והטופוגרפיה של ארץ הקודש.
התוצאות הראשונות של החפירה היו גילוי החתכים ושרידי העמודים של בזיליקת קונסטנטין (אנסטסיס - המקדש העתיק של תחיית האדון, שנבנה בשנת 335). כמו כן, בעת פינוי המקום הצפוני, נמצא חדר גדול באורך 15 מטר ורוחבו 5.5 מטר, עם שרידי קירות בעובי 1,5 מטר.
בקיץ 1883, כתוצאה מחפירות, התגלה סף שער העיר העתיק דרכו, על פי הנחתו של ארכימנדריט אנטונין קפוסטין, ישו הועבר בדרך להוצאתו להורג. מאוחר יותר הביע האב אנטונין ספק לגבי הממצא.