הסיפור על הממלכה של עשרת השבטים זלג אל המרחב הנוצרי, והשתקע בסיפורים על פרסטר ג'ון, שהייתה להם תפוצה רחבה מאוד באירופה בימי הביניים. בסיפורים המתארים ממלכה נוצרית אדירה הנמצאת אי-שם, באסיה או באפריקה, מוזכרים השבטים כמי שיש להם מלכות משלהם "מלך ישראל יש לו תחת ממשלתו מאתיים מלכים וכולם מחזיקים ארצם תחת רשותו" ואכן אין לתמוה על כך שדוד הראובני שהופיע בוונציה ב 1524, הציג את עצמו בפני האפיפיור כאחיו של המלך יוסף המולך על שלושים ריבוא בני שבט גד, שבט ראובן וחצי שבט המנשה היושבים במדבר חבור, ויש לו זקנים, יועצים ושרים רבים. והוא מוסיף ומספר על עוד מלך בשם ברוך בן יפת שמולך על שבט שמעון ושבט בנימין ליד הנילוס. בשנת 1646 ר' ברוך גד מירושלים מספר על פגישתו עם השבטים באזור פרס ומביא איגרת "מהמלך אחיטוב בן עזריה, הנשיא יהוצדק בן עוזא והזקן אוריאל בן אביסף" אפילו במאה ה 19 שד"ר שיוצא מירושלים לתימן מספר בשובו על "ממלכה גדולה הלאה מעיר "צאנאא" מהלך חדשים אחדים ומלך גדול מבני שבטם, הנקרא בשם נשיא ירעם בתום לבבו ובתבונות כפיו ינחם והוא הגבור והצדיק בעדתם פלא יועץ ושר שלום". ב 1830 קבוצה נכבדה מתלמידי הגר"א בירושלים נותנת ביד שד"ר איגרת אל מלך עשרת השבטים המבקשת שהשבטים יעזרו לעם הפזור בגלות וסובל מדיכוי ומעוני. באיגרת כלולה בקשה שישלחו אליהם חכמים שיוכלו לחדש את הסמיכה לרבנות, מאחר שעל פי סיפור אלדד הדני יש אצלם ארבע מיתות בית דין ומכאן שיש להם גם סנהדרין... ובקשתם האחרונה והעיקרית: שישלחו תרומה כספית נדיבה לעזרת כל תלמידי החכמים בירושלים.
מספרי הסיפורים על חייהם האוטופיים של השבטים לא הזניחו גם את הצד החומרי של החיים. אלדד הדני תיאר את רוב השבטים כעובדי אדמה שאדמתם טובה ופוריה והם מתקיימים ברווחה מפרי עמלם. אך נראה שהשאיפה להעצים ולפאר את השבטים הוסיפה לחייהם תיאורים של עושר ופאר: "הם שוכנים בבתים מפוארים ובניינים הדורים ומגדלים נאים...ועושין בגדים נאים ומעילים נאים וכלים נאים...ויש להם כסף וזהב הרבה מאד" גם בסיפורי פרסטר ג'ון נקלט תיאור העושר "ויש להם כ"כ זהב ואבנים יקרות שמתקנים בתיהם באבנים יקרות כמו שאנחנו מתקנים בתינו באבנים צבועות" ושם מרחיבים ומוסיפים גם "ויש להם נשים יפות תואר הרבה"
צבא יהודי.
בסיפורים על השבטים יש דגש מיוחד על הכח הצבאי שלהם, שבזכותו לא רק שאינם כפופים לשלטון זר, אלא הם עצמם שולטים בעמים רבים אחרים המעלים להם מיסים. אלדד הדני מפליג בתיאור כוחם הצבאי של ארבעת השבטים היושבים בארץ כוש: שבט דן, שבט נפתלי, שבט אשר ושבט גד ומתאר בפירוט את המלחמות שהם מנהלים כנגד אויביהם: כל שבט יוצא לשלשה חודשי לחימה עם 120,000 פרשים ו 100,000 רגלים. בשובו, כמנצח, הוא מחלק את השלל עם השבטים האחרים וכך מדי שנה בשנה...גם שבט אפרים וחצי שבט המנשה "הם גיבורי מלחמה אחד מהם ינצח אלף איש" דוד הראובני מציג את עצמו בפני יהודים ונוצרים כ"שר צבא" במלכות השבטים במדבר חבור. הוא מתייצב בחצרות נסיכים וחשמנים ואף נפגש עם האפיפיור ומציע ברית צבאית כדי לשחרר את ארץ ישראל מידי המוסלמים. באיגרת לאפיפיור בשנת 1525 הוא מצהיר שלרשות המלך יוסף, אחיו, עומד צבא של 300.000 לוחמים שהוא עומד בראשו. בפגישותיו הוא מסביר שצבאו מצויד ב"סייף, ברומח ובקשת" והוא מבקש שישלחו לו "אומנים חכמים ידעו לעשות כלי משחית ומזרקי אש יבואו בארצי לעשותם וילמדו אל אנשי המלחמה שלנו." פרט זה בסיפור, המתייחס למעבר לשימוש בנשק חם, מאפיין את הערבוב בין דמיון ומציאות בסיפורי השבטים.
הצגת השבטים כבעלי כח צבאי אדיר הייתה קשורה לאירועים היסטוריים. הידיעות על כיבושי האימפריה המונגולית במאה ה 13, והתפשטות האימפריה העות'מאנית במאות ה 15–17 עוררו באירופה פחדים מפני כוחות אנטי-נוצריים אדירים האורבים במזרח ועלולים להחריב את העולם הנוצרי. הסיפורים על צבא עשרת השבטים שחדרו מהמיתוס היהודי למרחב הנוצרי ונוספו לשמועות אלו. ב"איגרותיו" של פרסטר ג'ון, בהן מסופר על ממלכה יהודית אדירה שכפופה לו, מודגש "שאם היהודים יכולים לעבור יעשו היזק גדול בכל העולם בנוצרים ובישמעאלים ובכל אומה ולשון שתחת כל השמים, כי אין אומה ולשון שתוכל לעמוד בפניהם". הסיפור על הצבאות היהודים הכלואים בקצה העולם מצא ביטוי גם בספר הנפוץ מסעותיו של סיר ג'ון מנדוויל. עשרת השבטים מתוארים כשבטים הפראיים והמסוכנים שאלכסנדר הגדול כלא מאחורי חומת הרי הקווקאז כדי שלא יהרסו את העולם. מסיפורים אלה התפתחו בגרמניה האגדות על כוחות הצבא של היהודים האדומים, שמצאו אחיזה גם בקרב יהודי גרמניה.
בשנים 1665–1666 בעקבות התסיסה המשיחית שיצרה התנועה השבתאית נפוצו בין נוצרים ויהודים באירופה ובארצות הים התיכון ידיעות על צבא השבטים העומד לכבוש את העיר מכה ולהגיע לארץ ישראל. השמועות הפליגו וסיפרו על ריכוזי צבא של אלפים ומאות אלפי לוחמים הנאספים בצפון אפריקה, או במדבר ערב, או במדבריות פרס ואין אף כח היכול לעוצרם. הסיפורים על מלכות יהודית ועל צבא יהודי מתגלגלים עד לזמן החדש ונוסע מחברון במאה ה 19 מגיע להודו ומתאר במכתבו "ממלכת היהודים ממלכה גדולה ורחבת ידיים, ומלך גדול המושל בה ממשלה בלי מצרים, גם יש למלך היהודי אנשי חיל לאלפים אנשי מלחמה גיבורי כח רגלים ורוכבי סוסים"
נראה שסיפורים אלה על הכח הצבאי של השבטים הם שעשו את הרושם החזק ביותר על היהודים. האמונה שקיימים כוחות צבאיים אדירים הסוככים עליהם מרחוק הייתה נחמה ומקור תקווה בזמנים של שפל ורדיפות והציעה דימוי אלטרנטיבי לדמות היהודי החלש והמושפל. בסאטירה החריפה שלו "מסעות בנימין השלישי" מציג מנדלי מוכר ספרים את ההיאחזות בפנטזיה על היהודים האדמונים הגיבורים שמעבר לסמבטיון כביטוי לעליבות חיי היהודים בעיירה במזרח אירופה.
קהילת מופת יהודית.
כבר בסיפורי אלדד הדני אין ספק באשר לאיכות יהדותם של עשרת השבטים. הם שומרי תורה ומצוות על כל פרטיהן ודקדוקיהן. "עמהם מקרא ומשנה ותלמוד [הלכות ואגדות], וכל שבת ושבת פותחין טעמי תורה בלשון הקדש הביטוי המשמעותי ביותר להקפדה על שמירת המצוות היא נהר הסמבטיון החוסם כל אפשרות לקשר ביניהם ובין אחיהם שבגלות. הנהר הזורק אבנים לשמים במשך שישה ימים שוקט רק בשבת, ולכן יהודי שומר שבת אינו יכול להגיע אליהם והם אינם יכולים לצאת. עם זאת, כדרכם של מיתוסים, אין עקביות בסיפור. מסתבר שהחסימה אינה פועלת תמיד, מאחר שבסיפורים יש תמיד נוסעים או שליחים מהגלות שמגיעים בדרך פלא אל השבטים, ואנשי שבטים כמו אלדד הדני ודוד הראובני שיוצאים ומגיעים אל יהודי הגולה. השבטים חיים בטריטוריה יהודית בלעדית. לא רק שאין עול גויים עליהם, אלא אין כלל גויים בארצם. גם כלל זה אינו מוחלט. השבטים יודעים עברית והם דוברי עברית, אך בסיפורי אלדד מוזכר שהם מתרגמים את קריאת התורה לשפת קדר או פרס. כמו כן אין הסבר לכך שהשבטים שהיו מנותקים משאר היהודים, מכירים משנה, תלמוד והלכות, שנוצרו מאות שנים אחרי גלות השבטים. בין השבטים יש אנשי מלחמה ואפילו שודדים, כמו שבט אפרים וחצי המנשה שעליהם אומר אלדד ש"הם זעומי נפש וקהויי לב, והם בעלי סוסים, כורתי דרכים מרי נפש לא יחוסו על בני אדם" לעומתם שבט יששכר מתואר כשבט של אנשי שלום וחסד. "אינם נלחמים עם אדם כ"א בתורה, והם בשלוה והשקט... ואין בידם כלי זיין כ"א מאכלת לשחיטה. וגם אין בידם עושק וגזל, ואפילו אם ימצאו בדרך שמלות או ממון לא יושיטו ידיהם לקחתו"
המודל המושלם של חיים יהודיים בסיפורי המיתוס מיוחס לשבט בני משה, המייצג את שבט לוי, ויש לו מסורת סיפורית מיוחדת משלו. הם "בעלי אמונה בעלי תורה בעלי משנה תלמוד ואגדה, ותלמוד שלהם בלשון הקדש... הם אינם יודעים לדבר אלא בלשון הקדש ומחמירים ביין נסך יותר ממה שהחמירו רבנן ובהלכות שחיטה וטרפות חמיר, והם חסידים קדושים וטהורים ואינם נשבעים בשם לעולם". בני משה מתוארים כחברה אנושית אידיאלית. הם חברה שוויונית, אין להם עבדים ושפחות והם עושים כל עבודה בעצמם. זוהי חברה שאין בה כל עוול או חטא. "ובתיהם אינם סגורים בלילה מפני הגנבים כי אין ביניהם לא גנב ולא אדם רע ולא שום נזק, וגם נער קטן הולך עם המקנה מהלך כמה ימים ואינו מתיירא כלום, לא מן הלסטים ולא מן השדים ומן חיה רעה מפני שהם קדושים וטהורים" הם כל כך צדיקים עד שבארצם אין רמשים ונחשים ושאר מזיקים וגם לא חיות טמאות למיניהן. בני משה "יושבים בשלוה ובהשקט ובטחה". אין עליהם כל שליט זר ואין להם אויבים ולכן בני משה אינם לוחמים והם אנשי שלום.
גיבורי המיתוס.