בין המשתתפים בסדרה: דנה אינטרנשיונל, צדי צרפתי, דניאל מורשת, אביעד קיסוס, בל אגם, שיר ראובן, אסי עזר, אורנה בנאי, ניצן הורוביץ, קורין אלאל, חן אריאלי, יניב ויצמן, קובי טרקאי, נדב אבוקסיס, איריס רחמימוב, יעקב גלעד, הראל סקעת ועברי לידר.
אודות הסדרה.
פתיח הסדרה כולל בתוכו קריינות מאת גל אוחובסקי, אשר אומר את הדברים הבאים:
המהפכה הגאה שלי.
המהפכה הגאה שלי היא סדרת רשת שנוצרה לרגל עלייתה של הסדרה "המהפכה הגאה" בכאן 11, ובה אורנה בנאי, אסי עזר, עברי לידר, דנה אינטרנשיונל ונדב אבוקסיס חולקים את המהפכה הפרטית שלהם עם גל אוחובסקי.
יחסי הפיליפינים–יפן
יחסי הפיליפינים–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת הפיליפינים לבין יפן.
היסטוריה.
היסטוריה מוקדמת ותקופת אדו (1550–1854).
היחסים שבין יפן לבין הממלכות ששכנו באזור הפיליפינים החלו בתקופת אשיקאגה של ההיסטוריה היפנית. מגעים ראשונים בין העמים החלו כאשר רוכלים וסוחרים יפנים התיישבו באי לוזון ובייחוד באזור דילאו (פאקו), מחוז במטרופולין העיר מנילה, שהיה "ניהונמאצ'י" (ג'פאן טאון) שאכלס 3,000 יפנים (נכון לשנת 1608). משמעות השם "דילאו" היא ככל הנראה המילה "צהוב" (dilaw) בשפת הטאגלוג, המתארת את היפנים בעיני התושבים המקומיים. היפנים הקימו בדילאו מעין "מובלעת" עצמאית שנתמכה על ידי השלטונות הספרדיים ואנשי הכנסייה הפרנציסקנים במקום. במהלך המאות ה-16 וה-17 היגרו אלפים של סוחרים יפנים והתערבבו עם האוכלוסייה המקומית.
בשנת 1593 נשלחו ליפן מיסיונרים של הכנסייה הפרנציסקנית שהגיעו מאזור מנילה, באישור השלטון הקולוניאלי הספרדי.
במהלך המחצית הראשונה של המאה השבע עשרה, התקיים סחר אינטנסיבי בין שתי המדינות, דרך מערכת האוניות היפנית – "ספינות החותם האדום". שלושים דרכונים רשמיים של "ספינות החותם האדום" הונפקו לאזרחים פיליפינים שביקשו לסחור עם יפן בין השנים 1604–1616.
היפנים הובילו מרד בדילאו כנגד האימפריה הספרדית בין השנים 1606–1607, בעקבותיו הצטמצם מספר האזרחים היפנים שישבו בפיליפינים. אוכלוסיית היפנים גדלה שוב עם תחילת רדיפת הנוצרים ביפן שהגה טוקוגאווה איאיאסו, השוגון הראשון בשוגונות טוקוגאווה. ב-8 בנובמבר 1614 עזבו קבוצה של 300 נוצרים יפנים את מדינתם והגיעו למנילה ב-21 בדצמבר. האוכלוסייה התקבלה בחום על ידי הישועים הספרדים והאזרחים הפיליפיניים המקומיים. הספרדים הציעו את עזרתם בהפלת השוגונות ובפלישה כאשר עילתם הייתה הגנה על האזרחים הנוצרים היפנים. היפנים שהגיעו לפיליפינים סירבו לתמוך במהלך ומנהיגם נפטר ממחלה 40 יום לאחר מכן. קבוצת המהגרים הללו מהווים חלק עיקרי מהשורשים של אוכלוסיית היפנים הגדולה בפיליפינים המונה יותר מ-200,000 איש.
מרידות רבות עם מעורבות יפנית התקיימו באזור הפיליפינים, ובאחת מהם איים מנהיג היפנים בפיליפינים, כשהוא על ערש דווי, כי יפן תפלוש למקום. בסופו של דבר הוא נפטר. שוגונות טוקוגאווה החלה לצבור כוח מיד לאחר מותו.
באמצע המאה השבע עשרה יפן החילה את מדיניות הסגר - הסאקוקו, שקובעת כי שום נתין זר מלבד סינים או אנשי חברת הודו המזרחית ההולנדית (תחת הגבלות חמורות) לא יוכלו לסחור עם יפן ולא יוכלו להגיע ליפן. כל נתין זר אחר שהיה מגיע, אפילו בשוגג, לחופי יפן, הוצא להורג באופן מיידי. כך גם יפני שניסה לצאת מגבולות מדינתו. היחסים בין יפן לפיליפינים הושעו באופן מיידי עקב כך, והתחדשו רק לאחר פתיחתה המחודשת של יפן לעולם החיצון בשנת 1854.
הפיליפינים והאימפריה היפנית (1854–1946).
במהלך ההתקוממות הפיליפינית נגד המשטר הספרדי ב-1896 ומלחמת ארצות הברית–ספרד בשנת 1898, פנו מספר משפיעים וארגונים פיליפיניים, כאשר הבולט שבהם הוא ארגון המהפכנים הקאפיטונאן, לעזרה מצד הממשלה היפנית. הקאפיטונאן פנו ליפן במברק בו הם מבקשים מימון כספי ונשק במאי 1896. ממשלת הרסטורציה של מייג'י העדיפה שלא, וגם לא יכלה כלכלית, לספק תמיכה רשמית. למרות זאת, גורמים יפניים שתמכו בעצמאות הפיליפינים ובתנועה הפן-אסייתית גייסו כספים ושלחו כלי נשק באונייה, שטבעה לפני שהגיעה ליעדה. בשנת 1905 חתמה יפן בעל כורחה על הסכם עם ארצות הברית שבו היא מכירה בשלטון האמריקני על הפיליפינים. במהלך השלטון האמריקאי במקום, הקשרים הכלכליים שבין הפיליפינים ליפן גדלו באופן חסר תקדים ובשנת 1929 הייתה יפן שותפת הסחר הגדולה ביותר של הפיליפינים אחרי המדינה השלטת, ארצות הברית. ההשקעות היפניות בפיליפינים בוצעו בעיקר על ידי מהגרים יפנים למקום, ברובם גננים, סוחרים וזונות. בעיר דבאו סיטי שכנו באותה העת מעל 20,000 יפנים אתניים. בעיר באגויו היוו היפנים יותר מ-22% מכוח העבודה. ב-1935 הוערך כי המהגרים היפנים שלטו על 35 אחוזים מהסחר הקמעונאי בפיליפינים. ההשקעות שנעשו כללו בעיקר השקעות בחקלאות ובמשאבי טבע במדינה. בשנת 1940 (מהלך מלחמת העולם השנייה), כ-40 אחוזים מהייצוא הפיליפיני ליפן היה ברזל, כרום, נחושת, ומנגן.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מיד לאחר המתקפה על פרל הארבור, הכוחות היפנים פלשו במהירות לפיליפינים והתגברו על הכוחות האמריקנים ועל הכוחות המקומיים. אסטרטגית, יפן הייתה צריכה למנוע מהאיים לשמש כבסיס של כוחות בעלות הברית לתקיפה פוטנציאלית של האיים היפניים. בנוסף לכך, לאימפריה היפנית היו שאיפות אימפריאליסטיות והייתה לה תוכנית לכבוש את כל אזור דרום מזרח אסיה. בשנת 1943, הוקמה ממשלת בובה בפיליפינים, הרפובליקה הפיליפינית השנייה, אך זו לא זכתה לתמיכה מצד האזרחים, בעיקר בעקבות היחס הברוטלי של הצבא היפני לאוכלוסייה הפיליפינית האזרחית. במהלך הכיבוש היפני והקרבות עם האמריקנים שניסו לכבוש חזרה את המדינה נהרגו יותר ממיליון פיליפינים, דבר שהגביר את הסנטימנט האנטי-יפני במדינה.
מאות ערים ועיירות עם מורשת קולוניאליסטית ספרדית נחרבו בעקבות האש בפיליפינים; ההפצצות האמריקניות והטקטיקה של הקמיקזה. רק עיר אחת מתקופת השלטון הספרדי, ויגאן, שרדה. ממשלת האימפריה היפנית לא הציעה מעולם עזרה בשחזור אתרי המורשת הפיליפיניים וגם ארצות הברית נתנה מימון קטן לשיקום שני ערים, מנילה ובאגויו. עשור לאחר המלחמה, הנוף המורשתי של הפיליפינים לעולם לא שוחזר בעקבות כלכלה הרוסה, חוסר מימון וחוסר במומחים תרבותיים באותו הזמן. אזורי המורשת הוחלפו בעיקר בבתים זולים. לפי הערכה אמריקנית ששוחררה רק שנים לאחר המלחמה, מספר המתים האמריקנים נאמד ב-10,380 ומספר הפצועים הסתכם ב-36,550. מספר היפנים המתים היה 255,795. מספר המתים הפיליפינים מעולם לא הוערך באופן רשמי, אולם לפי מחקרים, מספר המתים הפיליפינים עולה על מיליון איש, אחוז גדול מאוד באופן יחסי לאוכלוסייה באותו הזמן. האוכלוסייה הפיליפינית לא התפתחה למשך חמש שנים לאחר המלחמה בעקבות מחלות או חוסר בתנאים בסיסיים. איכות החיים בפיליפינים ירדה משמעותית לאחר המלחמה - מהמדינה השנייה העשירה ביותר באסיה (אחרי יפן עצמה), היא הפכה למדינת עולם שלישי.
היחסים שלאחר מלחמת העולם השנייה (1946–1965).
בשנת 1946 הפיליפינים קיבלו עצמאות מארצות הברית ובשנת 1951 ממשלת הפיליפינים חתמה על אמנת סן פרנסיסקו, הסכם שלום בין יפן לחלק מן בעלות הברית. למרות חתימת ההסכם, רק בשנת 1956 היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו מחדש. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החלו חברות יפניות ומשקיעים בודדים לחזור לפיליפינים.
היחסים במהלך דיקטטורת פרדיננד מרקוס (1965–1986).
בשנת 1966 הקיסר הירוהיטו נפגש עם נשיא הפיליפינים לשעבר, פרדיננד מרקוס, שנה לאחר בחירתו לנשיאות הפיליפינים.
בשנת 1972 ביטל הנשיא מרקוס את הרשות המחוקקת הפיליפינית, ולקח על עצמו את סמכויות החקיקה של הרשות כחלק משלטונו הדיקטטורי. הוא אשרר את אמנת החיבה, המסחר והניווט הפיליפינית-יפנית עשרה ימים לפני ביקורו של ראש ממשלת יפן לשעבר, קקואיי טנאקה.
בשנת 1975 יפן עקפה את ארצות הברית והפכה למקור ההשקעה הכי גדול של הפיליפינים. במסגרת ההשקעה היפנית בפיליפינים, ממשלת יפן וממשלת הפיליפינים הקימו את כביש הידידות הפיליפיני–יפני, אשר כלל את גשר סן חואניקו, ומכון המחקר לרפואה טרופית בעיר מונטינלופה. רבים מהפרויקטים זכו לביקורת עקב שממשלת יפן מעצימה את ממשלתו "המושחתת" של מרקוס. הדבר מוכר בשם "שערוריית מרקוס" (ביפנית: マルコス疑惑) בקרב מבקרי הממשלה היפנית.
שערוריית מרקוס.
כאשר הוגלו בני משפחת מרקוס להוואי, ארצות הברית, בפברואר 1986 לאחר המהפכה הפיליפינית של 1986, הרשויות האמריקניות החרימו מסמכים שמשפחת מרקוס הביאה עימם. המסמכים שהוחרמו חשפו כי מאז שנות השבעים קיבלו מרקוס ומקורביו הלוואות לא חוקיות מכ-50 קבלנים יפניים.
פרשה זו התפרסמה בשם "שערוריית מרקוס". ממשלת יפן ביקשה באופן סודי מממשלת הפיליפינים להמעיט בחשיבותה של הפרשה מכיוון שהיא תשפיע על המגזר העסקי היפני בפיליפינים ועל היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
הלקחים משערוריית מרקוס היו בין הסיבות לכך שיפן יצרה את אמנת ה-ODA בשנת 1992, אמנה המחדדת את מדיניות הסיוע של יפן מעבר לים.
היחסים בעת המודרנית (1986 ואילך).
בשנות השמונים יפן המשיכה להוות מקור עיקרי לסיוע ותיירות בפיליפינים. בחצי העשור הראשון של שנות השמונים, היו מעט מחלוקות במדיניות החוץ בין שתי המדינות.
יפן הייתה מהמדינות הראשונות אשר הביעו תמיכה בממשלת הפיליפינים החדשה בראשות קורסון אקינו.