מתחילת המאה ה-21 פעלו עיריית רמת גן ומשטרת ישראל לסגירת מועדוני החשפנות במתחם ובתי הבושת שפעלו בו. "מועדון הבורסה" עבר ב-2010 לתל אביב, ולקראת סוף שנת 2016 נסגרו רוב המועדונים ובתי הבושת שפעלו במתחם.
באוגוסט 2017 קבע בית המשפט המחוזי כי יש לסגור את מועדוני החשפנות שנותרו במתחם הבורסה, מכיוון שתוכנית בניין עיר למתחם מאפשרת להפעיל בו מועדוני בידור, אך מופעי חשפנות אינם נחשבים "בידור" מכיוון שכרוכים בהם "ביזוי, החפצת נשים ופגיעה בכבודן".
שינוי אופי המתחם.
ב-24 בנובמבר 2011 החליטה מועצת העיר רמת גן לשנות את שמו של מתחם הבורסה לקריית צבי בר - מרכז העסקים הבינלאומי. שינוי זה עורר ביקורת לאור החלטת הפרקליטות להעמיד את צבי בר לדין באשמת לקיחת שוחד, הלבנת הון, זיוף, מרמה והפרת אמונים.
בשנת 2017 הוחלט לבצע "מתיחת פנים" למתחם, במסגרתה רחובות מרכזיים כמו אהליאב, תובל, רקון, בצלאל ויצירה עוברים שיפוץ מאסיבי ומשולבים במרחבים ציבוריים רחבים לקהל הולכי הרגל. במתחם הבורסה החלה להתפתח סצנה של בילוי לילי ברוח צעירה בפאבים, דאנס בר ומסעדות וזאת יחד עם פיתוח המרחב הציבורי בפרויקטים המשלבים אדריכלות ואורבניות חווייתית. התרחבות המתחם כוללת בניית מגדלי משרדים נוספים לשימוש הבורסה ולעסקים אחרים.
במתחם מתוכנן המגדל הגבוה בישראל, "מגדל 120" שאמור להגיע לגובה 520 מטרים ולכלול 120 קומות.
מגדלי הבורסה ליהלומים.
מתחם בורסת היהלומים נקרא "קריית משה שניצר" על שם משה שניצר, מחלוצי תעשיית היהלומים בישראל.
מגדלים נוספים במתחם.
לצד בנייני בורסת היהלומים מאכלס המתחם מבני משרדים רבים המשרתים אוכלוסיית שוכרים מגוונת.
הבניין ביזמות חברת לז-רום ובתכנון משרד ברעלי-לויצקי-כסיף הושלם בשנת 1999.
בתחילת המאה ה-21 נחנכו שלושה אתרים במתחם הבורסה - גשר מודעי המחבר את רמת גן עם דרך חיפה בתל אביב (בצומת רחוב ז'בוטינסקי של ת"א), תיאטרון היהלום שהפך למרכז תרבות משמעותי והמגדל הגבוה בישראל עד 2016, מגדל משה אביב. מתחם הבורסה שוקק חיים ביום ובלילה. בלילה נוצר לו דימוי מפוקפק כמרכז זנות ואזור הימורים.
תחבורה.
מתחם הבורסה קולט מדי יום עשרות אלפי עובדים המועסקים במגדלי המשרדים שבו, ואלפי מבקרים המגיעים במשך היום לפגישות עסקיות. פתרונות תחבורה אחדים מאפשרים למתחם לקלוט תנועה זו:
יחזקאל קויפמן
יחזקאל קויפמן (17 בדצמבר 1889 – כ"א בתשרי תשכ"ד, 9 באוקטובר 1963) היה פרופסור, פילוסוף וחוקר מקרא, חתן פרס ישראל במדעי היהדות לשנת תשי"ח (1958) ושני פרסי ביאליק לחכמת ישראל. שימש כראש החוג למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים והיה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1959.
תולדות חייו.
יחזקאל קויפמן נולד בדוניביץ, מחוז פודוליה, שהייתה בשליטת האימפריה הרוסית להורים שומרי מסורת. אביו מרדכי נחום קאופמן היה סוחר בדים. קויפמן התחנך בחדר, ולאחר מכן למד תלמוד ופוסקים בבית מדרש, ועברית, דקדוק עברי ומעט ספרות עברית מפי מורה פרטי. למד בישיבה המודרנית "יבנה" באודסה מיסודו של חיים טשרנוביץ; מתלמידי פרופ' קלויזנר, שרשם עם ברוך קרוא את הרצאותיו, ומזה נדפס החלק הראשון של ספרו: "ההיסטוריה של הספרות העברית החדשה". למד ב"האקדמיה היהודית" ["קורסים ללימודי המזרח" היה השם הרשמי] מיסודו של הברון הרוסי-יהודי דוד גינזבורג בסנט פטרבורג. ב-1918 סיים את לימודיו באוניברסיטת ברן בפילוסופיה ובבלשנות שמית. קויפמן עבר לברלין שם עבד במסגרת מפעל אנציקלופדיה יודאיקה. בשנת 1929 עלה לארץ ישראל והחל ללמד בבית הספר הריאלי בחיפה. בשנת 1949 עבר לירושלים, והיה פרופסור למקרא באוניברסיטה העברית עד 1957, וכן ראש החוג למקרא.
קויפמן היה חבר המועצה הספרותית של מוסד ביאליק, וזכה פעמיים בפרס ביאליק לחכמת ישראל, בשנת תרצ"ג על ספרו "גולה ונכר", ובשנת תשט"ז על חיבורו המקיף "תולדות האמונה הישראלית". ביאליק, שקרא את הספר "גולה ונכר" עוד לפני צאתו לאור, והיה מושפע ממנו עמוקות, כתב ליהודה לייב מאגנס כי הוא "ספר גדול, שלא היה כמוהו בישראל זמן רב... לבי אומר לי כי נמצא גואל למחשבה העברית".
נפטר בירושלים.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
השקפותיו.
מונותאיזם.
קויפמן נודע בעיקר בעמדתו שהמונותאיזם הישראלי הופיע באופן ספונטני בתקופה קדומה מאוד, בניגוד לתפיסה ההגליאנית של אסכולת ולהאוזן, שרווחה אז, שעל פיה המונותאיזם הישראלי התפתח באופן הדרגתי מאמונות אליליות. לפי קויפמן, החידוש העיקרי באמונה הישראלית לא היה הרעיון שקיים אל אחד בלבד, אלא הרעיון שאל זה אינו כפוף לחוקי הטבע או לכל חוק אחר.
לפי קויפמן ההבדל בין מונותיאיזם לבין פוליתיאיזם אינו הבדל כמותי (האם יש אל אחד או אלים רבים), אלא שהאל העברי, בניגוד לאלים, אינו כפוף לגורל או לחוקי הטבע. האלים כפופים ל"הוויה קדומה, על אלוהית", ומכאן ההסבר לקורות חייהם ואילו ביהדות אין סיפור על הולדת או התהוות האל. , וכן כי האל העברי אינו בעל חולשות אנושיות.
לפי קויפמן לא היו מלחמות בין ישויות אלוהיות שונות לבין אלוהי ישראל.
אפותיאוזה.
בתחום האפותיאוזה כתב קויפמן כי האלילות מאמינה בעליית בני אדם למדרגה אלהית. כלומר, בנוסף לאלים יש חצאי אלים, (בני-אדם שעלו למדרגת אלים). האלילות מעלה לדרגת חצאי אלים את האבות הקדומים, מלכים וגיבורים. ואילו בדת ישראל אין חצאי אלים, אין גיבורים ומלכים בני אלהים.
ביקורת המקרא.
בתחום ביקורת המקרא נודע קויפמן בעמדתו המהפכנית כלפי תורת התעודות בניסוחו של ולהאוזן. קויפמן קיבל את העיקרון של חלוקה למקורות נפרדים, אך קבע, בניגוד למקובל אז, שהמקור הכהני בתורה נתחבר לפני המקור הדברימי, בתקופת בית המקדש הראשון. עמדה זו משפיעה רבות על תפיסת התפתחות החוק המקראי ומשמעות הנבואה הקלאסית בישראל. שיטתו של קויפמן, שהציגה את היהדות הקדומה באופן חיובי כמבשרת המונותאיזם (בניגוד לאנטישמיות המחקרית של ולהאוזן, שראה בספר ויקרא יצירה מאוחרת המייצגת דת טקסית מנוונת), הסירה את התדמית השלילית שדבקה בביקורת המקרא בעיני חוקרים יהודים והייתה הפתח של רבים להיכנס אל התחום.
קויפמן גם טבע את המושג "סיבתיות כפולה", בספרו "תולדות האמונה הישראלית".
החינוך הפרוגרסיבי.
קויפמן גם נחשב למנסח הבולט בתקופתו, לשלילת החינוך הפרוגרסיבי: .
"גולה בנכר".
בחיבורו "גולה ונכר" התעמק קויפמן בשאלת קיום העם היהודי בגולה, והסיק כי הגורם העיקרי ששמר על העם היהודי ומנע את היטמעותו בעמים אחרים הוא 'הכרת האומה את עצמה כנושאת ערכים דתיים קדושים'. במקביל הגיע קויפמן לתובנה כי קיומם של היהודים בימי הביניים על הקשיים בהם, היה מסוכן פחות לעומת החיים בגולה בתקופה המודרנית בצל האנטישמיות העממית וללא "ההגנה של חומות הגטו והזכויות שנתנו לו המושלים" בימי הביניים. יהונתן כהן מתאר את דברים אלו שנכתבו בשנות ה-20 כ"פרקי נבואה ממש", על רקע השואה בה התממשו נבואות הזעם של קויפמן.
"חורבן הנפש".
בחיבורו "חורבן הנפש" טען שלמרות ההרגל לתרגם את המילה "אנטישמיות" כ"שנאת ישראל" הרי תרגום זה אינו מדויק. "האנטישמיות אינה שנאת ישראל בעצם, אלא היא שיטה של קטרוגים הבאה לבסס ולהצדיק את השנאה לישראל או את הרע הנעשה לישראל". האנטישמיות אינה רגש למרות שהיא כרוכה בו, אלא אידיאה, תורה, ולפרקים גם 'שיטה מדעית' להצדקת שנאת ישראל ולא לבאר אותה. היא מטעימה לשנאה טעמים, באמצעות עלילה, קטרוג שקר וסילוף שאינם טעמיה וגורמיה האמיתיים. ומכיוון שהאנטישמיות היא אידיאה או תורה, היא יכולה להופיע בפני עצמה ללא שנאה הן מיהודי והן מגוי.
המשיך קויפמן ופירט את השקפותיו על האוטואנטישמיות אותה ירשנו מתקופת ההשכלה ועד פרסום המאמר בשנות ה-30, והראה כי האוטואנטישמיים אימצו את השקפה וגישתה של האנטישמיות מבחינת "שקר, הכללה, ייהוד והחמרה". קויפמן הדגים כיצד האוטואנטישמיים, לעיתים מתוך אהבת ישראל, כאמור, אנטישמיות אינה רגש ויכולה להתקיים בנפרד משנאה, מאמצים את השקרים שהופצו על העם היהודי, מכלילים את היהודים כולם בפשעים של יחידים, מכנים כ"חטאים יהודיים" עוולות אשר נפוצים בקרב כלל האומות ונוקטים בסטנדרט כפול כאשר הם מאשימים את היהודים במעשים אשר אינם נחשבים כלל לפסולים כשהם מבוצעים בידי עמים אחרים.
מטעים קויפמן שאנטישמיות מתאפינת בסגנונה ותוכנה הבא להצדיק את הדין על היהודים מפני שהם יהודים. תוכחה וקיטרוג כלפי ישראל, כשהם לעצמם, אינם אנטישמיות. ואנטישמיות היא מה שהיא גם כשהיא מתלבשת בלבוש של לאומיות ואהבת ישראל.
הנצחה.
על שמו נקראים רחוב בשכונת רמות בירושלים, רחוב בשכונה ה' בבאר שבע, רחוב המחבר את הטיילת התל אביבית לשדרות ירושלים ביפו ורחוב בחיפה סמוך לבית בירם בו לימד.
על שמו קרויה הקתדרה למקרא שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
כוח רצון
יוחנן השביעי פלאולוגוס, קיסר האימפריה הביזנטית
יוחנן השביעי פלאולוגוס (1370–1408) (ביוונית: Ιωάννης Ζ' Παλαιολόγος) היה קיסר ביזנטיון במשך חמישה חודשים בשנת 1390, וכן קיסר בשיתוף עם מנואל השני מ-1398 עד 1403.
יוחנן השביעי היה בנו של הקיסר אנדרוניקוס הרביעי ומרים מבולגריה, בתו של המלך יוחנן אלכסנדר ותאודורה מוולאכיה.
כאשר אביו אנדרוניקוס הרביעי גזל את השלטון בשנת 1376, יוחנן היה קיסר משותף עם אביו בעזרתה של ג'נובה, אך ונציה החזירה את השלטון ליוחנן החמישי בשנת 1379, ואנדרוניקוס ובנו עוורו בעין אחת.