ביאטריקס מבררת בבנק על ההכנסות שלה מתמלוגים, ותוהה אם היא תוכל לקנות איזה בית בכפר. להפתעתה ולשמחתה היא מגלה שהיא אישה אמידה בזכות מכירות ספריה, ושהיא יכולה לקנות כמה אחוזות ובית בעיר. כשהיא חוזרת לביתה הוריה מציעים לה שהיא תשמור על דבר האירוסים לנורמן בסוד לעת עתה, ושתצא איתם לחופשה באזור האגמים לתקופת הקיץ. אם בסוף הקיץ עדיין היא תרצה להתחתן, הם יסירו את התנגדותם. ביאטריקס מקבלת את ההצעה ומשוכנעת שהיא לא תשנה את דעתה, היא אומרת להוריה שיתכוננו לחתונה באוקטובר.
נורמן וביאטריקס נפרדים לשלום בתחנת הרכבת. הם כותבים מכתבים זה לזו, עד שיום אחד מגיע מכתב מאחותו מילי, שמודיעה שנורמן חולה. ביאטריקס נוסעת חזרה ללונדון, ומגלה שנורמן כבר נפטר. הלומת יגון, ביאטריקס מסתגרת בחדרה. היא חוזרת לצייר אבל מגלה שהדמויות שלה נעלמות מהדף. מילי באה לבקר ולנחם אותה, וביאטריקס מחליטה שהיא חייבת לעזוב את הבית.
ביאטריקס קונה חווה באזור האגמים ועוברת לשם לגור ולהמשיך בעבודתה. היא שוכרת עובדים כדי להפעיל את החווה, ומוצאת נחמה בסביבתה. בעזרתו של עורך הדין, ויליאם היליס, היא קונה במכירה פומבית חוות נוספות, כדי לשמר את הסביבה הטבעית. בכתוביות בסוף הסרט מסופר ששמונה שנים אחרי שעברה לאזור האגמים, נישאה ביאטריקס לוויליאם היליס (למורת רוחה של אימה). ביאטריקס תרמה לעם הבריטי 16,000 דונם של אדמת כפר באמצעות קרן לשימור הקרקע, שמהווה חלקים מהפארק הלאומי של אזור האגמים בצפון-מערב אנגליה.
הפקה.
הסרט הוא הראשון שביים כריס נונאן מזה 10 שנים אחרי הסרט "בייב", לאחר שחיכה שנים רבות לתסריט שעורר בו השראה. קייט בלאנשט שהציעה את נונאן כבמאי לסרט, הייתה אמורה לככב בסרט, אבל היא התחילה באחד הפרויקטים האחרים שלה לפני צילומי סרט זה. זלווגר הייתה לבסוף מפיקה בפועל של הסרט כי לא הייתה מרוצה מהתסריט, ורצתה להיות יותר מעורבת. זלווגר הביאה את הסרט לתשומת לבו של יואן מקגרגור, שהייתה איתו בקשר מאז שהופיעו יחד בסרט "לגמור עם האהבה".
יואן מקגרגור אמר שהוא מכיר את הסיפורים והאיורים של ביאטריקס פוטר שאותם נהג לקרוא לילדיו. הוא התכונן לתפקיד כשבחן תמונות של נורמן וורן וביקר בבית ההוצאה וורן. זלווגר קראה מכתבים שכתבו ביאטריקס פוטר, נורמן וור ומילי כדי להתכונן לתפקיד. היא התקשתה עם המבטא שלדבריה היה שונה מאוד מזה של ברידג'ט ג'ונס.
קבלה.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות. באתר Rotten Tomatoes קיבל דירוג של 66% המבוסס על 126 סקירות.
יצחק מגדלאה
התפלה בישראל
בישראל פועלים מתקני התפלה גדולים אחדים, המספקים כמחצית מצריכת מי השתייה במדינה, ומאפשרים להתגבר על המחסור במים ואף לייצא מים לירדן.
היסטוריה.
מאזן המים של ישראל הוא שלילי, כלומר המדינה משתמשת ביותר מים מכמות הגשם הנאגרת. מיום הקמתה של מדינת ישראל לא חדלה סוגיית המחסור במים בארץ הצחיחה להטריד את קברניטיה. ראש הממשלה הראשון, דוד בן-גוריון, הכריז ש"הצורך במקורות מים נוספים הוא לא רק חיוני, אלא גורלי בשביל ישראל", ועל כן חיפשה ישראל מראשיתה פתרונות לבעיית המים, כשרעיון ההתפלה עומד בבסיס רוב התוכניות.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הוקם באילת מתקן להדגמת תהליך זרחין. התהליך, שהומצא על ידי אלכסנדר זרחין, היה מבוסס על הקפאת חלק ממי הים המוזנים למתקן הנמצא תחת ואקום, הפרדת הקרח הנוצר מהתִּמְלַחַת הנותרת והתכתו לקבלת מים מותפלים, שכן הקרח הקופא אינו מכיל מלח. תהליך זה הסתבר כלא יעיל (אף על פי שאלכסנדר זרחין חלק על מסקנה זו) ונזנח. המדחס שהיווה את לב המתקן, שימש כחלק מרכזי במתקני זיקוק אדים דחוסים שיוצרו על ידי החברה המקימה, ששמה שונה בהמשך ל"איי.די.אי. טכנולוגיות". חברה זו הקימה בעולם מתקני התפלה בשיטות שונות. בתחילת שנות ה-70 הקימה החברה באילת מתקן התפלה שפעל על עקרון הזיקוק הרב-שלבי. מתקן זה פעל בהצלחה מספר שנים כשהקיטור הדרוש להנעתו התקבל מדוד קיטור ייעודי שהיווה חלק ממתקן זה.
באמצע שנות ה-60 נעשה ניסיון לקדם הקמת מתקן התפלה בהיקף גדול, אולם הדבר לא יצא אל הפועל.
בשנת 1973 התאימה חברת "מקורות" את שיטת האוסמוזה ההפוכה לצרכים המיוחדים של אזור ים המלח, הערבה הדרומית ואילת. בנוסף, הוקמו באזור זה 17 מתקנים להתפלת מים מליחים עבור יישובים שאינם מחוברים לרשת המים הארצית.
בשנת 1975 נחתם הסכם בין ממשלת ישראל וממשלת ארצות הברית על הקמה במימון משותף של מתקן התפלה באשדוד, בשיטת זיקוק באידוי רב שלבי, על ידי חברת הנדסת התפלה. הקמת המתקן, שנבנה בצמוד לתחנת הכוח אשכול, הושלמה בשנת 1981 והוא החל לספק מים בתפוקה של 20,000 קוב ליממה. לאחר שנה וחצי של הפעלה החליטה חברת מקורות להשבית את המתקן משיקולי כדאיות כלכלית ולאחר חורף שבו ירדה כמות משקעים גבוהה מהממוצע.
בשנת 1997 הוקם במתקן התפלה אילת מערכת ראשונה בישראל להתפלת מי ים בשיטת האוסמוזה ההפוכה (עד אז הותפלו במתקן רק מים מליחים). מתקני ההתפלה באילת מספקים את מלוא הצריכה של תושבי העיר. בשנת 2004 שיפרה "מקורות" את תהליך ההתפלה, עם הוספת אמצעים לסילוק בור מהמוצר, למניעת נזקים לגידולים חקלאיים.
המכרזים הראשונים.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, על רקע מיעוט הגשמים והבצורת באותן שנים. ועל רקע גידול צפוי של כ-300 מיליון מ"ק בתצרוכת המים לשימוש ביתי ולתעשייה, מ-650 מיליון מ"ק ב-1997 ל-850 מיליון מ"ק ב-2005 ולמיליארד מ"ק ב-2010, דבר שהיה מוביל למחסור של כ-200–350 מיליון מ"ק מים, החלו דיונים על הקמת מתקני התפלת מים לאורך מישור החוף. בדצמבר 1999, קיבלה ועדת השרים לכלכלה בראשות שר האוצר, אברהם שוחט, ההחלטה על הקמת מספר מתקני התפלה. בדצמבר 2000, גם הוגשה תוכנית להקמת שישה מתקנים להתפלת מים מליחים בהיקף של 117 מיליון מ"ק.
שטח להקמת המתקן הראשון אותר באתר חברת קו צינור אילת אשקלון בחוף אשקלון, המכרז להקמת מתקן התפלה אשקלון בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT), פורסם בסוף שנת 2000. בפברואר 2001 הודיע שר האוצר שוחט על מכרז שני לשלושה מתקני התפלה נוספים, שיפיקו כ-50 מיליון מ"ק מים בשנה כל אחד. זאת לאחר שנציבות המים התריעה שיש להקים, תוך חמש השנים, לפחות עוד ארבעה מתקנים להתפלת מים, שיפיקו כ-200 מיליון מ"ק מים בשנה, כדי להתמודד עם המחסור הצפוי במים. הוחלט שהמכרז השני יבוצע כשותפות ציבורית-פרטית בשיטת BOO - build–own–operate (הזכיין הפרטי מממן את המיזם ומפעיל אותו והוא גם הבעלים של המיזם). בנוסף על הזכיינים היה לאתר שטח מתאים למתקנים סמוך לחוף הים. בשלב הראשון, באוגוסט 2001, בחר משרד התשתיות ב-17 מבין 21 אתרים שהוצעו על ידי קבוצות יזמים שונות. שש הצעות הוגשו במסגרת מכרז ההתפלה השני.
בספטמבר 2001, זכתה קבוצת VID Desalination להקמת מתקן התפלה אשקלון, לאחר שהציעה את ההצעה הזולה ביותר, מחיר של 52 סנט למ"ק מים. באוגוסט 2002, נבחרה במכרז השני ההצעה של קבוצת "ויה מאריס" להקמת מתקן התפלה פלמחים סמוך לחוף פלמחים, לאחר שהציעה מחיר של 54 סנט למ"ק מים. באוקטובר 2002, זכתה גם במכרז של מקורות להקמת מתקן התפלה אשדוד (מכרז זה בוטל ומקורות הקימה את המתקן בעצמה כעשר שנים אחר כך).
שתי קבוצות זכו בשני מכרזים נוספים. באוגוסט 2002, קבוצת "כרמל התפלה" זכתה במכרז להקמת מתקן להתפלת מי ים והפקת אנרגיה במפרץ חיפה. הקבוצה לא הקימה לבסוף את המתקן, ושילמה למדינה 35 מיליון שקל בגין הפרת ההסכם. באפריל 2003, זכתה קבוצת "יובלים" במכרז להקמת מתקן התפלה בעכו. הקבוצה לא הצליחה להשיג את המימון הדרוש והמתקן לא הוקם.
הגדלת היקף ההתפלה.
החלטת הממשלה מיוני 2008 קבעה כי יש להגדיל את היקף התפלת מי הים בישראל ל-505 מלמ"ש (מיליון מטר מעוקב לשנה) עד שנת 2013 ול-750 מלמ"ש עד לשנת 2020.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, לקראת הפעלתם של מתקני התפלה רבים בקרבת הים התיכון, החלה חברת מקורות בבניית המוביל הארצי החדש - מערכת שמחברת למערכת המים הארצית את חמשת מתקני ההתפלה שהוקמו לאורך חוף הים התיכון. עלות הפרויקט הוערכה בלמעלה משני מיליארד ש"ח.
בעשור השני של המאה ה-21 הוקמו שלשה מפעלי התפלה (בחדרה, שורק ואשדוד) בהספק כולל של 377 מלמ"ש.
נכון לשנת 2017 קיימים בישראל חמישה מפעלים מרכזיים להתפלת מי ים: באשקלון, באשדוד בפלמחים, בשורק ובחדרה. בנוסף קיים תכנון למפעל שישי בסמוך לקיבוץ שמרת. בשנת 2021 הופקו בישראל כ-660 מלמ"ש מים מותפלים מכל המפעלים בישראל. למעט מתקן ההתפלה בפלמחים, שהוקם בשיטת BOO - Build Own Operate, כל מתקני ההתפלה נבנו בשיטת BOT (בנה-הפעל-העבר). כל המפעלים המרכזיים מתפילים את המים בשיטת האוסמוזה ההפוכה.
צריכת המים הכוללת בישראל ב-2013 עמדה על 2,200 מלמ"ש, שמתוכם סיפקה מערכת המים הארצית בממוצע כ-1,150 מלמ"ש מים שפירים. המים המותפלים סיפקו באותה שנה כמחצית מצריכת מי השתייה.
מתקן ההתפלה אשר הוקם בשורק על ידי SDL שבבעלות איי.די.אי טכנולוגיות ו-Hutchison Water, מוסיף 150 מלמ"ש מים מותפלים נוספים למערכת המים הארצית ומתקן ההתפלה שהוקם באשדוד הוסיף 100 מלמ"ש מים נוספים לשנה. במקביל מתוכנן מתקן התפלה נוסף בגליל המערבי ונבחנת אפשרות להרחבת המתקנים הקיימים.