מעיון קפדני במסלולי הצליינים הלטיניים, נראה כי הזיהוי של אמאוס בקובייבה לא היה קיים במאה ה-12, אז רווחו שני הזיהויים של אמאוס בניקופוליס ובאבו גוש. הכפר הפרנקי באל-קובייבה היה יישוב הקבע הראשון במקום והוא נבנה בשנות העשרים של המאה ה-12. בתקופה זו נבנתה במקום כנסייה שנראה כי שימשה ככנסייה קהילתית (פרוכיאלית) ולא היה לה קשר למסורות אמאוס. כאשר גורשו הצלבנים מירושלים ומהרי יהודה במחצית המאה ה-13, נאלצו עולי רגל נוצרים לעלות מיפו לירושלים דרך רמלה ונבי סמואל. האיסור לבקר במקומות הקדושים שמסביב לירושלים גרם לנדידת מסורות עתיקות לאתרים נגישים. הימצאותה של קובייבה על הדרך שבה הלכו, שרידי הכנסייה מימי הביניים באתר, וריחוקה של קובייבה כשישים סטדיות מירושלים, התאימו למקורות. מורי הדרך הפרנציסקנים שליוו את הצליינים החלו לגבש בתקופה זו את הזיהוי של אמאוס עם אל-קובייבה. בראשית המאה העשרים נבנתה במקום כנסייה פרנציסקנית שהוקדשה ב-1902.
הבעייתיות בזיהוי האתר.
זיהוי על פי כתבי יוסף בן-מתתיהו.
אמאוס נזכרת אצל יוסף בן מתתיהו, לפיו היא הייתה בתקופת המאה ה-1 לפנה"ס עיר קטנה, שתושביה נמכרו לעבדות על ידי גאיוס קסיוס לונגינוס. עוד ציין יוסף בן-מתתיהו, כי לאחר דיכוי המרד יישב אספסיאנוס באמאוס שמונה מאות חיילים משוחררים "הנפטרים מעבודות הצבא", ושינה את שמה לניקופוליס - "עיר הניצחון". ברם, בכתבי יד שונים מספרו של יוסף בן-מתתיהו, צוינו ערכים שונים לגבי מרחק הקולוניה של אספסיאנוס מירושלים. לעיתים מופיע המספר 60 סטדיות (11 ק"מ) ולעיתים 30 (5.5 ק"מ), ונראה כי מדובר בשני מקומות שונים: האתר הראשון הוא עיירה בגבול עמק איילון שנודעה לאחר דיכוי המרד הגדול בשם ניקופוליס. האתר השני, ככל הנראה "קולוניה אמוסה", שכן בקרבת מוצא הנקראת במקרא "המצה". במקום זה יישב אספסיאנוס חיילים משוחררים, ושם האתר השתמר בשמו של הכפר הערבי קאלוניה:
זיהוי על פי הברית החדשה.
הברית החדשה מציינת שתי גרסאות למרחקה של אמאוס מירושלים: בחלק מכתבי היד מוזכרת אמאוס במרחק 60 סטדיות מירושלים ובחלקם במרחק 160 סטדיות. כתבי היד המזכירים את המספר 60 רבים בהרבה מאלו המזכירים את המספר 160 (מתוך כ-3,000 כתבי יד של הברית החדשה שנמצאו רק כעשרים מזכירים את המספר 160 סטדיות). יחד עם זאת, הקודקסים המועטים המזכירים את המספר 160 סטדיות אמינים ועתיקים יותר. לדוגמה, אחד מכתבי היד המגדילים את המרחק בין אמאוס לירושלים ל-160 סטדיות הוא קודקס סינאיטיקוס, כתב יד מהמאה ה-4, שהוא אחד העותקים העתיקים והחשובים ביותר של הברית החדשה.
בסביבות המאה ה-4 קבע אוסביוס מקיסריה באונומסטיקון כי אמאוס שבברית החדשה היא ניקופוליס שבעמק איילון, ובכך קיבל את האומדן של 160 סטדיות. בעקבות אוסביוס אימץ הירונימוס אותו זיהוי מקום בתרגומו ללטינית של האונומסטיקון, אף שבתרגומו לוולגטה השאיר את הערך 60. על סמך אנלוגיה מעורפלת של שמות ומרחקים, זוהו מקומות שונים בארץ ישראל, בתקופות שונות, כאמאוס שבברית החדשה: הקסטל, קאלוניה, אבו גוש, עמואס, אל-קובייבה, בית גוברין, חירבת חמסה דרומית מערבית לבתיר, ארטאס הסמוכה לבריכות שלמה, ועוד. הוויכוח סביב הזיהוי המדויק טרם הוכרע, ועד היום מנסים אנשים שונים בכנסייה להגן על הזיהוי המקובל עליהם. נראה כי חשיבות הזיהוי של האתר המקורי נובעת בין השאר מכך שלרבים מהצליינים המבקרים במקומות הקדושים חשיבות המקום הקדוש אינה טמונה רק בזיכרון המסורת ובתפילה, אלא בידיעה כי המקום הוא אותנטי.
אמאוס במקורות הנוצריים.
התגלות ישו לשני תלמידיו בדרך לאמאוס מתוארת בפירוט בטקסט הבשורה על-פי לוקאס:
המסורת הנוצרית מזהה את אחד התלמידים כ"קליאופס", בעלה של מרים, אחת מאלו שנכחו בצליבת ישו (הבשורה על-פי יוחנן פרק 29 פסוק 25), ואת התלמיד השני כ"שמעון", בנו של קליאופס ואחד משבעים תלמידיו של ישו.
יוסף הפטמן
יוסף חיים הֶפְטְמן (בכתיב יידי: העפטמאַן; ט"ו באב תרמ"ח, 23 ביולי 1888, – כ"ד בטבת תשט"ו, 18 בינואר 1955) היה עיתונאי וסופר בתקופת היישוב ובימי המדינה, פזמונאי ועורך העיתון "הבוקר".
קורות חיים.
יוסף הפטמן נולד בברינסק שברוסיה בשנת 1888. החל עבודתו העיתונאית בעיתון "הצפירה" בשנת 1910, ובשנת 1911 היה חבר המערכת של העיתון.
עלה לארץ ישראל בשנת 1920 או 1921. הפטמן הוא מעבדו או מתרגמו לעברית של השיר "אנו נהיה הראשונים", משירי העלייה השלישית. שימש מזכיר הוועד הלאומי.
בשנת 1922 יצא לפולין, ופעל בה כעיתונאי ונואם. בשהותו בפולין חיבר את ההמנון לטקס פתיחת האוניברסיטה העברית בירושלים, שהושר ביום הפתיחה ב-1 באפריל 1925. היה פעיל בתנועת "החלוץ" ולאחר מכן במפלגת "הציונים הכלליים", מפלגת חוגי המעמד הבינוני-הגבוה של סוחרים, תעשיינים ובעלי הון, שאף הייתה משולבת בהנהגת היישוב ובארגון "ההגנה". יהודי פולין הכירו אותו היטב מההרצאות הרבות שהיה נותן בעיירות נדחות ברחבי פולין.
הפטמן היה עורך העיתון היידי "דער מאמענט" ("הרגע"), אחד מהעיתונים החשובים של יהדות פולין. הוא היה מייסד ועורך "היום" שהתקיים בשנים 1924–1926, ולאחר שנסגר עבר לערוך את הצפירה.
בסוף 1934 חזר הפטמן לארץ ישראל, ועבד בדואר היום. משנת 1936 ועד מותו היה עורך עיתון "הבוקר", עיתונם של "הציונים הכלליים".
יסד את "עיתון העיתונאים" המיוחד, שהיה עורכו הראשי וגם מנחו: היה זה אירוע תרבותי שבועי בשנים 1940–1952 בימי שישי, כשבתל אביב היה הכול סגור למופעי אמנות ובידור, וזו הייתה הבמה הציבורית היחידה הפתוחה לחיי תרבות.
הפטמן היה פעיל באגודת העיתונאים, ומשנת 1940 שימש אף כיו"ר האגודה. היה מהוגי רעיון הקמת בית העיתונאים, מפעל שארך שנים רבות, מסוף תקופת המנדט הבריטי, שבה לבקשתו הקצתה ממשלת המנדט מגרש בתל אביב להקמת הבית, ובהמשך איסוף כספים ותרומות להקמתו וכלה בשלבי הבניה שארכו משנת 1953 ועד שנחנך בשנת 1957 כבית סוקולוב, אותו כבר לא זכה לראות בחייו.
יוסף הפטמן נפטר ב-18 בינואר 1955, ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
בשנת 1957 נקבע על שמו רחוב במרכז תל אביב.
Anodorhynchus hyacinthinus
בזוקה ג'ו
חלה
חַלָּה היא לחם קלוע שאוכלים יהודים באופן מסורתי בשבת וחג (חוץ מפסח, בו לא אוכלים חמץ). הוצע כי מקורה במטבח של יהדות ספרד. אף על פי שחלה נחשבת למאכל יהודי-אירופי, היא גם לחם מסורתי בכמה מדינות באירופה, למשל בהונגריה, בדרום אפריקה לדוגמה החלה נקראת קיתקה (kitke) גם היום, ואף זכתה לפופולריות בקרב חלק מערביי ישראל ותושביה המוסלמים.
מקור השם.
מקור השם אינו לגמרי ברור. אליעזר בן-יהודה מציין שיש האומרים שמקורו משורש ח.ל.ל., ויש האומרים שמקורו מהשורש בן שני העיצורים: ח.ל. = מתוק (בערבית המילה חלווה – ממתק). שורש ח.ו.ל. במשמעותו לסובב (מחול, לחולל) יכול גם להיות מקור טוב לשם, כי החלה היא מאפה עגול.
חלת הדבש תומכת בגרסה המתוקה יותר, אם כי יכול שעניינה גם הוא מהחללים בהן הדבורים מאחסנות את הדבש, ומאכסנות את הביצים.
ארנסט קליין, לשונאי קנדי מביא גרסה נוספת, שחלה היא לחם מחורר (דוגמת מצות לפסח), ושהחללים המנוקבים נותנים לו את ייחודו.
במקרא.
המילה חלה מופיעה בספר במדבר (): . החלה במקורות אינה סוג של לחם, אלא היא כמות ממנת בצק העשוי ממיני דגנים, המורמת כתרומת מנחה לכהנים בבית המקדש, על-פי הלכות הפרשת חלה.
בספר ויקרא () מוזכרת החלה על שני סוגיה: חלת לחם וחלת מצה: .
אזכור נוסף של חלת הלחם מופיע בספר שמואל ב' (): .
אפיית חלה - במסורת היהדות האירופאית.
ישנם מגוון מתכונים לאפיית חלה, חלקם מבוססים על בצק שמרים. מתכונים מסורתיים מכילים קמח לבן, ביצים, שומן וסוכר. תוספות אלו הן שגורמות לחלה להיות בעל מרקם רך ועשיר. מתכונים מודרניים מכילים קמח מלא, קמח שיבולת-שועל או קמח כוסמת, ודבש או מולסה במקום סוכר. את העיסה קולעים לצמה טרם האפייה. בישראל משווקת החלה בעיקר לקראת סוף השבוע בימי שישי ונפוצה בגרסה פשוטה, עם תוספות שונות ובגדלים שונים.
בצק החלה קיים גם במסורת האפייה האירופית, בצרפת הוא חלק ממשפחת מאפיי הוינוואזרי. את החלה בצורתה הקלועה הביאו ארצה יהודים מארצות אשכנז, ולא הייתה מוכרת בצפון אפריקה. עדיין החלה נפוצה בארץ בקרב יהודי אשכנז, בערבי חג ובליל שבת.
בשבת מצווה על יהודי לאכול שלוש ארוחות (אחת בליל שבת, שנייה ביום שבת עצמו ושלישית ביום שבת מהצהריים ועד לשקיעה). לפי ההלכה היהודית, ארוחה נחשבת לכזאת רק אם יש בה כזית לחם. ומכיוון שהחלה היא הלחם המכובד באירופה, יהודי אירופה אוכלים חלה בתחילת כל ארוחה בשבת. נהוג לברך בשבת על "לחם משנה" - שתי לחמים - זכר למן, שאיסופו בימי שישי במדבר היה כפול משאר הימים, על מנת שיספיק לשבת. הברכה על חלה היא, כמו על כל לחם, "המוציא לחם מן הארץ".
את החלה ניתן לקשט בחלמון ביצה (כדי להעניק לה ברק), ובזרעוני פרג או שומשום, המסמלים את המן שנתן ה' לבני ישראל במדבר. בראש השנה יש שמוסיפים צימוקים לעיסה, וקולעים חלה עגולה, שמסמלת את מעגל השנה. יש המוסיפים צורת סולם בראש החלה, המסמל את רצונם שתפילותיהם יעלו השמימה כמו על סולם. בשבת שאחרי חג הפסח, שבה מברכים את חודש אייר, יש הנוהגים להכין חלה בצורת מפתח כסגולה לפרנסה טובה.
מצוות הפרשת חלה.