חברות גרמניות או גרמניות-לאוטיות פועלות בלאוס בתחום האנרגיה המתחדשת, תחום השירותים, ייצור הטקסטיל ותחום הכרייה. מרצדס בנץ ו-BMW מיוצגים על ידי סוחרים מקומיים. גידול תיירות חשוב כמקור החליפין השני בגודלו (כ-35,000 תיירים גרמנים בשנת 2017).
לאוס מקבלת סיוע בפיתוח גרמני, ומאז תחילת שיתוף הפעולה הדו-צדדי ב-1964, שירותי שיתוף הפעולה הגרמניים ללאוס הסתכמו בכ-485 מיליון אירו.
חצי האי ג'ונס
Neva Towers
Neva Towers הוא שמו של זוג גורדי שחקים שנמצא ב"מוסקבה סיטי", מרכז העסקים הבינלאומי של מוסקבה.
בניית המתחם החלה ב-2013 והסתיימה ב-2019. המתחם מורכב משני מגדלים שהוקמו על מסד אחד בן 4 קומות:
יחסי לאוס–רוסיה
יחסי לאוס–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס לבין הפדרציה הרוסית. ב-31 בדצמבר 1991, לאוס הכירה בפדרציה הרוסית כמדינה היורשת של ברית המועצות, לאחר פירוקה של האחרונה. לאוס מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה, ואילו רוסיה מחזיקה בלאוס שגרירות בויינטיאן.
יחסי ברית המועצות–לאוס.
ברית המועצות כוננה יחסים דיפלומטיים עם לאוס ב-7 באוקטובר 1960. נציג לאוס בצרפת הוסמך אף לברית המועצות, ושגריר ברית המועצות בקמבודיה הוסמך אף ללאוס. ב-1 בדצמבר 1962, ברית המועצות ולאוס חתמו על מספר הסכמים, כולל הסכמי סחר ותשלומים, על סיוע כלכלי וטכני בבניית תחנת כוח הידרואלקטרית בנהר נאם נאפ ועל הקמת בית חולים ובית תחנת רדיו בויינטיאן על בסיס תרומות.
יחסי הפדרציה הרוסית–לאוס.
מאז 2014 רוסיה ולאוס עובדים על הגברת שיתוף הפעולה. הפוליטיקאית הרוסית ולנטינה מטוויינקו נפגשה עם הפוליטיקאית הלאוטית, פני יטוטו, ושוחחה על שיפור וחיזוק היחסים בין המדינות. התיירות מרוסיה ללאוס התגברה במהלך מספר השנים האחרונות, כאשר אזרחים רוסים אינם זקוקים לויזה כדי להיכנס ללאוס. כ-200 תלמידים לאוטיים למדו בבתי הספר ברוסיה. כמו כן תוכננה הקמת בית ספר לשפה הרוסית בויינטיאן.
חינוך.
בית הספר לשגרירות הרוסית בווינטיאן משרת משפחות רוסיות בלאוס.
סולטנות אדאל
סולטנות אדאל (או ממלכת אדאל) הייתה ממלכה וסולטנות מוסלמית סומלית בקרן אפריקה. היא הוקמה על ידי סבר א-דין השני לאחר נפילת סולטנות יפאט. הסולטנות פרחה סביב השנים 1415 עד 1577. הסולטנות והמדינה הוקמו על ידי תושבי המקומיים של זיילה . בשיאו שלט המשטר על מרבית השטח באזור קרן אפריקה מזרחית לאימפריה האתיופית (אביסניה). האימפריה האדאלית שמרה על קשר מסחרי ופוליטי חזק עם האימפריה העות'מאנית. במאה ה -16 הייתה אדאל לזמן קצר בעלת חשיבות בינלאומית עקב תקיפות חוזרות ונשנות את האימפריה האתיופית הנוצרית.
מקור השם.
על פי הסברה הרווחת אדאל הוא קיצור של חוילה , שם ומקום המאוזכרים בספר בראשית בהקשר של צאצאיו של נח. במאה השמונה עשרה, נתן הגאוגרף א-דמשקי לבירת אדאל, זיילה, את השם הסומלי עבדאל (Awdal), על שמו של הא'מיר של הרר במאה השבע עשרה - איידל (Eidel), או או עבדאל (Aw Abdal).
היסטוריה.
הקמת הסולטנות.
סולטנות אדאל (גם עוואדל, עדל או אדל) התרכזה סביב זיילה, בירתה. והוקמה על ידי השבטים הסומלים המקומיים בראשית המאה התשיעית. זיילה משכה אליה סוחרים מרחבי העולם, ותרמה להתפתחות המסחר והכלכלה בעיר. זיילה הייתה אחת הערים הקדומות ביותר בעולם שאימצה את דת האסלאם. בסוף המאה ה-9 כתב ההיסטוריון והגאוגרף אל-יעקובי שסולטנות אדאל הייתה ממלכה קטנה אך עשירה וכי זיילה שימשה כמפקדת הממלכה.
ההשפעה המוסלמית.
האסלאם הגיע לאזור הקרן בשלב מוקדם יותר מחצי האי ערב, זמן קצר לאחר ההג'רה. המסגד "אל-קיבלאטין" בעל שני-המחראבים (מחראב הוא גומחה בקיר המסגד המצביעה על הקיבלה, כיוון הכעבה אליו צריכים להתפלל המוסלמים) של זיילה מתוארך למאה השביעית, והוא המסגד העתיק ביותר באפריקה. בסוף המאה התשיעית כתב אל-יעקבי כי מוסלמים חיים לאורך חוף הים הצפוני של סומליה. המדיניות נשלטה על ידי שושלות סומליות מקומיות שהוקמו על ידי האדליים. ההיסטוריה של אדאל מתקופת היסוד הזו ואילך אופיינה ברצף של קרבות עם ממלכת אתיופיה השכנה. יוסוף בן אחמד אל-קוויין נולד בזיילה בתקופת סולטנות אדאל. אל-קוויין הוא קדוש מוסלמי סומלי. על פי ההערכה, הוא המייסד והאב הקדום של משפחת המלוכה המכונה "שושלת וולאשמה", ששלטה אחר כך הן בסולטנת יפאט והן בסולטנת אדאל במהלך ימי הביניים.
עלייתה של הסולטנות.
על פי חוקר המאה השש-עשרה, ליאו אפריקנוס, תחום הסולטנות של אדאל הקיף את האזור הגאוגרפי שבין באב אל-מנדב לקייף גארדאפוי (מצורפות תמונות). לפיכך היא הייתה מוקפת מדרום על ידי האימפריה האג'ורנית (ממלכת עג'וראן) וממערב על ידי האימפריה האתיופית (איבסניה). אדאל מוזכרת במאה הארבע-עשרה בהקשר לקרבות בין המוסלמים שחיו באזור חוף הים הסומלי לבין הכוחות הנוצרים של קיסר אתיופיה, עמדה ציון הראשון. במקור בירת הסולטנות של אדאל הייתה בעיר הנמל זיילה, שנמצאת בצפון מערב הממלכה. המשטר באותה תקופה היה אמירות שנשלטה על ידי סולטנות יפאט הגדולה, והיא נשלטה על ידי שושלת וולאשמה. בשנת 1332, מלך אדאל נהרג במערכה צבאית שנועדה לעצור את צעדת עמדה ציון הראשון לכיוון זיילה. כאשר נהרג הסולטן האחרון של יפאט, סעאד א-דין השני, על ידי דווית הראשון, קיסר אתיופיה מאתיופיה בעיר הנמל זיילה בשנת 1410, ילדיו ברחו לתימן, וחזרו לאחר מכן בשנת 1415. בראשית המאה החמש-עשרה, הועברה עיר הבירה של אדאל למרכז הממלכה לעיירה בשם דקר, שם סבר א-דין השני, בנו הבכור של סעד א-דין השני, הקים ממשל חדש באדאל לאחר שובו מתימן . במהלך תקופה זו, אדאל נעשתה למרכז התנגדות מוסלמית נגד האימפריה הנוצרית האתיופית המתרחבת. כתוצאה מכך אדאל שלטה בכל השטח שבעבר נשלט על ידי סולטנות יפאט, לאורך כל מרחב הממלכה מהמזרח כל הדרך עד לקייפ גארדאפוי.
לאחר 1468, קבוצת שליטים חדשה עלתה בזירה הפוליטית של אדאל. המתנגדים התנגדו לשלטון וולאשמה שהתקיים בעקבות הסכם שחתם הסולטן אחמד בדלאי א-דין עם השליט באדה מריאם הראשון מאתיופיה, בו בדלאי הסכים להגיש מחווה שנתית כדי להשיג שלום באזור, אם כי מעולם לא נשלחה מחווה. האמירים של אדאל, אשר ניהלו את הפרובינציות, פירשו את ההסכם כבגידה בעצמאותם ונסיגה ממדיניותה ארוכת השנים של ההתנגדות לפלישות אתיופיות. המנהיג העיקרי של האופוזיציה הזו היה הא'מיר של זיילה, המחוז העשיר ביותר של הסולטנות. מתוך כך, היה צפוי שהוא יצטרך לשלם את החלק הגבוה ביותר מהמחווה השנתית שיוענק לקיסר האתיופי. כתוצאה מכך החליט הא'מיר לדאי אוסמן לצעוד לדקר ולקחת את השלטון בשנת 1471. עם זאת, אוסמן לא פיטר את הקיסר מתפקידו, אלא במקום זאת נתן לו תפקיד טקסי תוך שמירה על הכוח האמיתי לעצמו. בתקופה זו אדאל נעשתה ממלכה רבת עוצמה כשהא'מיר שולט מארמונו של הסולטן. צבאות אדאל התנהלו בהנהגת שליטים כמו סאבר א-דין השני, מנסור א-דין, ג'מאל א-דין, שאמסה א-דין והא'מיר מחפוז, המשיכו לאחר מכן במאבק נגד ההתפשטות האתיופית.
הא'מיר מחפוז, שלחם נגד שליטים רבים וחזקים, גרם למותו של השליט נהואד בשנת 1508, אך לבסוף נהרג גם מחפוז בתורו על ידי כוחותיו של השליט דווית השני בשנת 1517. לאחר מותו של מחפוז, מלחמת אזרחים התחילה במטרה לרשת את תפקיד הא'מיר החזק ביותר של אדאל. חמישה א'מירים התחלפו בשלטון תוך שנתיים בלבד. אך לבסוף, מנהיג בוגר וחזק בשם מחמד אבו באקר מחפוז (גראד אבון) קיבל את השלטון. לאחר זמן מה בזמן שגאראד אבון היה בשלטון הוא הובס והומת על ידי הסולטאן אבו באקר מחמד, ובשנת 1554, ביוזמתו של אבו באקר, הרר הפכה לבירת אדאל. כעת לא רק הא'מירים הצעירים התמרדו, אלא כל אדאל קמה נגד הסולטאן אבו באקר, מכיוון שגראד אבון היה אדם אהוב מאוד על תושבי הסולטנות. אנשים רבים החלו להצטרף לכוח של אימאם צעיר בשם אחמד אבן איברהים אל-גאזי, שטען לנקמה בשם גאראד אבון. לבסוף הצליח אל-גאזי במרד וקיבל את השלטון באדאל לידיו בשנת 1527, אולם הוא לא ביטל את תפקידו של הסולטאן, אלא במקום זאת השאיר אותו כ"מלך בובה". עם זאת, כאשר אבו באקר המשיך וניהל מלחמה על משרתו של הסולטאן, החליט אל-גאזי להרוג את אבו באקר על מנת להחליפו באחיו עומאר דין א-מחמד.
במאה השש עשרה הצליחה סולטנות אדאל לבסס צבא אפקטיבי בראשות האימאם אחמד אבן איברהים אל-גאזי שפלש לאימפריה האתיופית. פלישה זו ידועה באופן היסטורי ככיבוש אתיופיה או פוטוה אל חבש (חבשים). במהלך המלחמה אחמד החל לראשונה את השימוש בתותחים שסופקו על ידי האימפריה העות'מאנית, אשר נפרסו נגד הכוחות העות'מאנים ובנות בריתם הפורטוגזיות בראשות כריסטובאו דה גמה (Cristovão da Gama) . יש חוקרים הטוענים כי סכסוך זה, באמצעות השימוש בשני הצדדים, הוכיח את ערכם של כלי נשק כמו הנשק הנישא הראשון, תותחים והארקבוז על כלי הנשק המסורתיים שהיו אז.
מוצא אתני.
שושלת וולאשמה של סולטנות יפאט וסולטנות אדאל היו בעלי מסורות סומליות. בתקופה הראשונית של סולטנות אדאל, כשהיא מרוכזת בעיר זיילה באזור הצפון-מערבי של מחוז איידל של ימינו, הממלכה הייתה מורכבת מסומלים (בעיקר), ערבים וגם מאנשים שהגיעו מעפר והרר.