בתחומי המחוז נמצאים הרי הדולומיטים, אגם קארצה ויעדי תיירות רבים אחרים. בשל המסורת הגרמנית-אוסטרית של המחוז, הוא היה הראשון באיטליה בו החלו להתקיים שוקי חג המולד, ועד היום נערכים בו שוקי חג המולד הגדולים ביותר באיטליה, המושכים אליהם תיירים רבים.
גם כיום חלקים נרחבים של האזור מאוישים על ידי רוב דובר גרמנית. איטלקים רבים שמתגוררים כיום באזור הגיעו אחרי שהאזור סופח לאיטליה, בין היתר בעקבות מדיניות ממשלתית במיוחד בתקופת מוסוליני. בשנת 1927 נכתב ההמנון של האזור "לה מונטנרה".
מכללת אפקה
מדבירי חרקים
קבוצת העשרה
קבוצת העשרה הוא שמה של קבוצת אמנים אשר פעלו בישראל בשנים 1951-1960. הקבוצה הציגה 12 תערוכות קבוצתיות ונתפשה כקריאת תיגר על האמנות המופשטת של חברי "אופקים חדשים". היא ניסתה להציב כאלטרנטיבה אמנות בעלת סממנים מקומיים ישראלים.
הרקע להקמת הקבוצה.
הרקע להקמת הקבוצה היה הצגתה של תערוכה קבוצתית בבית אגודת הציירים והפסלים בתל אביב ב-23 בפברואר 1951. המציגים, תלמידיהם של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי ב"הסטודיה", פנו אל ראובן רובין, יו"ר האגודה, וזה איפשר את הצגת התערוכה. השם - "קבוצת העשרה" נבחר לפי מספר המציגים בתערוכה. על המציגים בתערוכה נמנו: אליהו גת, אלחנן הלפרן, קליר יניב, שושנה לויסון, אפרים ליפשיץ, דן קדר, משה פרופס, שמעון צבר, צבי תדמור וניסן רילוב. לדברי פרופסור גילה בלס, ייתכן ושמה של הקבוצה נועד גם למנוע מן הביקורת להטביע "חותם אידאולוגי כלשהו על המציגים".
פעילות קבוצת העשרה.
הגרעין המקורי של הקבוצה השתנה במהלך התצוגות השונות של הקבוצה. חלק מחברי הקבוצה, ביניהם לויסון, קדר ורילוב נסעו לפריז לאחר התערוכות הראשונות ואילו אמנים אחרים הצטרפו אליה. אהרון אשכנזי לדוגמה, הצטרף לקבוצה והציג תערוכותיה החל משנת 1955. שולמית טל הצטרפה בשנת 1953. אמנים אחרים הצטרפו לתערוכות בודדות: אורי ריזמן, אריה סרטני, איצ'ה ממבוש וגרשון דוידוביץ. תערוכה של הקבוצה אשר הוצגה בשנת 1953 ובה הציגו תשעה אמנים, כונתה "תערוכת התשעה".
אמנותה של הקבוצה התקבלה כבעלת ביקורת על ההגמוניה של "אופקים חדשים", אשר הוקמה בשנת 1948. האמנות של "העשרה" הציגה אלטרנטיבה לציור המופשט האירופי-מודרניסטי, בתביעה להשיב אל תוך האמנות את הסממנים של החיים בישראל. "הרגשנו", כתבו חברי הקבוצה במניפסט התערוכה השמינית, "בצורך לחפש דרכי ביטוי חדשות לאמנות אשר מקורות יניקתה הנם הנוף והאדם הישראלי. מתוך אחידות החיים בקשנו להגיע לאחידות של צורה וסגנון. שוכנענו כי תלישות מהמציאות הסובבת אותנו ופניה למקורות זרים תביאנו לפורמליזם יבש ונוקשה ולאמנות עקרה.".
למרות הניסיון להציג חזית אידאולוגית אחידה אל מול אנשי "אופקים", לא נותקו הקשרים האישיים והמקצועיים עם מוריהם. במאמר מאוחר מתארת קלייר יניב את הקמת הקבוצה כהמשך ישיר של הפעילות האמנותית בסטודיו הלימודי. "היה כיוון מסוים לקבוצה, אבל לא הייתה אידאולוגיה מגובשת" כתבה קליר יניב, מחברות הקבוצה. למעשה, אמנותם של חברי הקבוצה הייתה מושפעת בסגנונה גם היא מן המגמות המודרניסטיות שבאמנות האירופית.
בסוף שנות החמישים של המאה ה-20 החלו אחדים מבין חברי הקבוצה, כגון פרופס, ליפשיץ ויניב, להתנסות במידות שונות של הפשטה בציוריהם. הקבוצה הפסיקה להציג תערוכות משותפות והתפרקה, אך הקשרים החברתיים בין חבריה השתמרו.
חזרה לעקרונות הראשוניים של הקבוצה, כהתנגדות לאוונגרד המודרניסטי, הציג אליהו גת לאחר מלחמת יום הכיפורים, אז הקים קבוצה חדשה בשם "אקלים" ובה היו חברים אורי ריזמן, אברהם אופק, צבי אלדובי, מיכאל גרוס, טובה ברלינסקי, חנה לוי ואחרים.
קישורים חיצוניים.
ביקורות על תערוכות הקבוצה:
אברהם יהושע צוקרמן
גשר המיתרים (פתח תקווה)
גשר המיתרים בפתח תקווה הוא גשר מעוגן כבלים המשמש להולכי רגל העובר מעל ציר ז'בוטינסקי בפתח תקווה ומחבר את בית חולים בילינסון, את הקניון הגדול, ואת "הפארק הגדול" ובו פארק שעשועים על שם עוזי חיטמן.
הגשר תוכנן על ידי האדריכל הספרדי הנודע סנטיאגו קלטרווה, שתכנן גשר דומה בכניסה לירושלים.
מבנה.
הגשר בנוי בצורה של האות הלטינית Y, ובעל נגישות מלאה לאנשים עם מוגבלויות, כך שבקצה הצפוני שלו העלייה לגשר היא באמצעות כבשים, ובקצה הדרומי ישנה מעלית לצד המדרגות המובילות על הגשר. לגשר 31 מיתרים המחולקים כך: תשעה מיתרים יורדים מן התורן לאורכו של כל כבש, שלושה נוספים עולים כאחד מן הקרקע שבין שני הכבשים אל התורן, ועשרה יורדים מן התורן ופרוסים לאורכה של הצלע המרכזית של הגשר.
היסטוריה.
את הקמת הגשר יזמה עיריית פתח תקווה ויזמי הקניון הגדול בשנת 1999, במטרה לחבר את הקניון לבית החולים בילינסון. הקמת הגשר אושרה באוגוסט 2001 והקמתו הייתה אמורה להימשך כשנה, בעלות של 2.5 מיליון דולר. במקביל להקמת הגשר הורחב ציר ז'בוטינסקי עבור תוואי הקו האדום של הרכבת הקלה בגוש דן, שעובר במרכז הכביש.
את הגשר בנתה חברת רמט והוא נפתח למעבר הולכי רגל ב-6 בספטמבר 2006, לאחר שפתיחתו התעכבה מספר שנים, בעקבות סכסוך משפטי בין עיריית פתח תקווה לבין בעלת הקרקע שעליה יושבת אחת מרגלי הגשר. טקס הפתיחה הרשמי של הגשר נערך בדצמבר 2006, בהשתתפות סנטיאגו קלטרווה.
סמוך לגשר המיתרים עמד בעבר גשר פרסה אפור שנקרא "גשר בילינסון" שנהרס ב-14 בספטמבר 2006, זמן קצר לאחר פתיחתו של הגשר הנוכחי לשימוש. גשר בילינסון תוכנן עוד בסוף שנות ה-60, עוד טרם היו רמזורים על ציר ז'בוטינסקי בפתח תקווה ותאונות רבות אירעו בין מכוניות לחוצי הכביש.
פינגווין לבן-אוזן
פינגווין לבן-אוזן או פינגווין גנטו (שם מדעי: "Pygoscelis papua") הוא מין של פינגווין בינוני עד גדול ממדים.
מאפיינים.
לפינגווין לבן-האוזן רצועת-נוצות לבנות בקצה ראשו, שהיא גם מקור שמו. רגליו כתומות-אדומות, המקור אדמוני, פלג הגוף הקדמי לבן ושאר הגוף שחור. אצל הצעירים, נוצות הגב אפורות. הפינגווין לבן-האוזן מתנשא לגובה של 75 עד 90 סנטימטרים, והוא הפינגווין השלישי בגובהו - לאחר הפינגווין המלכותי והפינגווין הקיסרי. מתחת לפני המים שוחה הפינגווין לבן-האוזן במהירות רבה יותר מכל מין אחר של פינגווין, והוא מסוגל להגיע למהירות של כ-36 קילומטרים לשעה.
במין פינגווין לבן-אוזן שני תת-מינים: תת-המין הגדול, "P. p. papua", ותת-המין הקטן יותר, "P. p. ellsworthii". משקלו של הפינגווין לבן-האוזן משתנה בהתאם לתקופת השנה. לפני השרת הנוצות משקלו המרבי יכול להגיע ל-8.5 קילוגרמים, ואילו לפני עונת הרבייה משקל המינימום יכול להגיע ל-5.5 קילוגרמים בלבד. הנקבות קטנות רק במעט מהזכרים: משקלן המרבי עומד על כ-7.5 קילוגרמים, ומשקלן יכול לצנוח למתחת ל-5 קילוגרמים כאשר הן שומרות על הגוזלים בקן.
הפינגווין לבן-האוזן מתרבה במושבות-קינון גדולות המצויות באיים רבים בסמוך לאנטארקטיקה. מושבות הקינון העיקריות נמצאות באיי פוקלנד, איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים ואיי קרגלן, ואוכלוסיות קטנות יותר מצויות גם באיים מקאוארי, בהרד, באיי שטלנד הדרומיים ובחצי האי האנטארקטי. המין אינו נתון בסכנת הכחדה. ידוע כי בעבר אוכלוסיות מסוימות הושמדו בידי האדם, אולם החל משנות ה-50 האוכלוסייה נשארה יציבה פחות או יותר. בעקבות ההתחממות הגלובלית נודע כי אוכלוסיות מסוימות נודדות מאזורים תת-אנטארקטיים לאזור אנטארקטיקה עצמה. נראה שהאוכלוסייה העולמית של הפינגווינים לבני האוזן כוללת כ-300,000 זוגות מתרבים.
הקן נבנה מערימה של אבנים המונחות במעגל. קוטרו יכול להגיע ל-20 סנטימטרים, וגובהו יכול להגיע ל-20 סנטימטרים מעל פני הקרקע. כל פינגווין שומר בקנאות על קנו ומונע מפינגווינים אחרים לגנוב ממנו אבנים, ובתקופת הקינון מריבות שנובעות מניסיונות להגנה על הקן מפני פינגווינים מקננים אחרים אינן דבר נדיר. לממדי הקן ולאבנים המרכיבות אותו חשיבות גם ביחסים שבין הזכר לנקבה, ולעיתים הנקבה בוחרת בזכר מסוים לאחר שהוא מגיש לה אבן נאה במיוחד.
התטולה כוללת שתי ביצים השוקלות יחדיו בסביבות 500 גרם. הן הנקבה והן הזכר דוגרים על הביצים, והם מחליפים במלאכה זה את זה מדי יום. הגוזלים בוקעים מהביצים 34 עד 36 ימים לאחר ההטלה. הגוזלים נשארים בקן כ-30 יום לאחר בקיעתם, ולאחר מכן הם עוברים ל"מעון" - אזור בו מבלים פרטים צעירים רבים בגילם. בגיל 80 עד 100 ימים שוחים הפינגווינים הצעירים לראשונה.
תזונת הפינגווין לבן-האוזן מתבססת בעיקרה על רכיכות ימיות וסרטנאים דוגמת קריל, ודגים מרכיבים רק כ-15% מתזונתם. מכל מקום, תזונתם משתנה בהתאם לאזור בו הם חיים, וידוע שבאיי פוקלנד תזונתם מתבססת על דגים ודיונונים כאחד, בכמויות שוות פחות או יותר. מתחת למים, הפינגווין לבן-האוזן מאוים מצד כלבי ים, כלב ים נמרי וקטלן. על גבי היבשה לפינגווינים בוגרים אין טורפים, אולם ידוע שמינים שונים של עופות ימיים כמו יסעור ענק ומיני חמסן וכיאוניס אוכלים ביצים ופינגווינים צעירים ולעיתים גם חוטפים לפינגווינים מזון.
Pygoscelis papua
עיצור הברתי
עיצור הברתי בתחום הפונולוגיה, הוא עיצור המשמש כגרעין הברה, במקום תנועה. רק עיצורים סונורנטיים יכולים לשמש כעיצורים הברתיים, בגלל הדמיון האקוסטי בינם ובין תנועות.
על פי רוב, גרעין ההברה (הנושא את הטעם או את הטון) הוא תנועה, אך יש שפות (למשל, אנגלית) שבהן גם עיצורים מסוימים יכולים לשמש גרעין הברה. בדרך כלל מדובר בעיצורים סונורנטיים: l, r, n. למשל, בהגייה האנגלית של המילה bottle, אין תנועה בהברה השנייה, והעיצור /l/ משמש כגרעין ההברה.