בהתייחס לכל תחומי פעולתו, וולפול לא היה ראש ממשלה במובן המודרני של המילה. המלך, לא הפרלמנט, היה זה שמינה אותה. המלך, לא וולפול עצמו, היה זה שמינה את שרי הקבינט. וולפול שימש דוגמה לאלו שכיהנו אחריו בתפקיד והוא לא בהכרח יצר תקדים. במשך יותר מ-40 שנה לאחר שסיים את תפקידו כראש הממשלה ב-1742, היו דעות סותרות בנוגע למעמדו של המכהן בתפקיד. במקרים מסוימים היה ראש הממשלה למעשה "בובת קש" שהופעלה על ידי אחרים. במקרים אחרים הייתה חזרה למודל "השר הראשי" של הזמנים הקודמים בהם המלך משל באופן ישיר. בזמנים אחרים, הסתמן מצב של שני ראשי ממשלה שכיהנו במקביל. במהלך השתתפותה של בריטניה במלחמת שבע השנים, לדוגמה, התפצלו סמכויות הממשלה באופן שווה בין הדוכס מניוקאסל לבין ויליאם פיט האב. יותר מכך, רבים היו סבורים שהתואר "ראש הממשלה" גזל למעשה מהריבון את המעמד החוקתי של מנהיג הממשלה והיווה עלבון כלפי השרים האחרים בשל העובדה שהם מונו על ידי המלך בדיוק כמו ראש הממשלה והיו אחראים כלפיו בדיוק באותו אופן.
מסיבות אלו היה סירוב לשאת את התואר הזה. אף על פי שוולפול כונה "ראש הממשלה הראשון", כינוי זה לא היה מעולם בשימוש במהלך תקופת כהונתו וולפול עצמו דחה את השימוש בו. ב-1742, במהלך מתקפה שהובילה לנפילתו של וולפול, הכריז סמואל סנדיס ש"על פי החוקה שלנו לא יכול שיהיה לנו ראש ממשלה יחיד". בתשובה לדברים אלו אמר וולפול: "באופן חד משמעי אני מכחיש שאני ראש ממשלה בלעדי ושיש לייחס לי את כל ההנחיות בכל ענייני הממשלה". ג'ורג' גרנוויל שכיהן כראש הממשלה בשנות השישים של המאה ה-18 אמר שהיה זה "תואר מבחיל" ושהוא מעולם לא עשה בו שימוש. הלורד נורת', שכיהן כראש הממשלה בעת מלחמת העצמאות של ארצות הברית, "לא יכול היה לסבול שיקראו לו ראש הממשלה בשל העובדה שתפקיד זה לא הוזכר כלל בחוקה".
ההתכחשות לקיומו החוקתי של תפקיד ראש הממשלה המשיכה לכל אורך המאה ה-19. ב-1806 אמר אחד מחברי בית הנבחרים: "החוקה מתעבת את הרעיון של קיום משרת ראש הממשלה". ב-1829 אמר הלורד לנסדאון: "לא יכול להיות דבר כל כך זדוני או נוגד את החוקה מאשר הכרה בחוק של הפרלמנט בקיומו של תפקיד כזה". ההכרה הרשמית הראשונה בתפקיד ניתנה רק בהסכם ברלין ב-1878, כאשר בנג'מין דיזראלי חתם עליו בתוספת התואר "הלורד הראשון של האוצר וראש הממשלה של הוד מלכותה הבריטית" (First Lord of the Treasury and Prime Minister of her Britannic Majesty). לראשי הממשלה המכהנים לא הייתה סמכות חוקית בזכות עצמם.
עם פרוש המאה ה-20 הפך תפקיד ראש הממשלה, על פי מוסכמה, להיות התפקיד החשוב ביותר בהיררכיה החוקתית. אך עדיין לא היו בנמצא מסמכים משפטיים שתיארו את סמכויותיו או הכירו בקיומו.
ב-1904 הסביר ארתור ג'יימס בלפור את מעמדו בנאום שנשא בהדינגטון: "ראש הממשלה לא מקבל משכורת כראש הממשלה. אין לו חובות המעוגנות בחוק כראש הממשלה. תוארו לא מופיע בשום חוק של הפרלמנט ואף על פי שהוא מחזיק במעמד החשוב ביותר בהיררכיה החוקית, אין לו שום מעמד המוכר על ידי חוקיה של ארץ זו. זהו פרדוקס מוזר".
ב-1905 קיבל התפקיד מעמד רשמי כלשהו כאשר ראש הממשלה נכלל בסדרי הקדימה, כשהוא נמוך יותר במעמדו, בקרב האישים שמחוץ למשפחת המלוכה, רק מהארכיבישוף מקנטרברי, מהארכיבישוף מיורק, מיושב ראש האספה הכללית של הכנסייה של סקוטלנד ומהלורד צ'נסלור.
החוק הראשון שחוקק על ידי הפרלמנט ובו הוזכר תפקיד ראש הממשלה, היה "חוק אחוזת צ'קרס" משנת 1917 (Chequers Estate Act 1917). חוק זה אישר שאחוזת צ'קרס שהייתה בבעלותם של סר ארתור וליידי לי, הוענקה כמתנה לכתר ותהיה בשימוש כמעון הכפרי של כל ראשי הממשלה העתידיים.
הכרה חוקית חד משמעית בתפקיד ניתנה ב"חוק שרי הכתר" משנת 1937 (Ministers of the Crown Act 1937), שהורה על תשלום משכורת לכל אדם שמשמש "הן כלורד הראשון של האוצר והן כראש הממשלה". כשהוא מכיר במאתיים שנים של סתירות, נאמר בחוק שהוא נועד "לתת הכרה חוקית בקיומו של תפקיד ראש הממשלה ובקשר ההיסטורי בין תפקיד זה לבין תפקיד הלורד הראשון של האוצר, על ידי מתן משכורת למי שנושא בתפקידים אלו". החוק עשה הבחנה בין ה"מעמד" (position) של ראש הממשלה, לבין ה"משרה" (office) של הלורד הראשון של האוצר, והדגיש את המאפיין הפוליטי המיוחד של מעמד ראש הממשלה. על כל פנים, על לוח הנחושת שנקבע על דלת מעונו של ראש הממשלה ברחוב דאונינג 10 עדיין רשומה הכתובת "הלורד הראשון של האוצר", וזאת בשל העובדה שמאז המאה ה-18 היה זה מעונו הרשמי של הלורד הראשון של האוצר ולא של ראש הממשלה.
"ראשון בין שווים".
התהוותה של ממשלת הקבינט.
על אף הרתיעה מהכרה רשמית בתפקיד ראש הממשלה, דעכה ההתייחסות הדו-משמעית כלפיו בשנות השמונים של המאה ה-18. במהלך עשרים השנים הראשונות למלכותו, ניסה ג'ורג' השלישי להיות "ראש הממשלה של עצמו" באמצעות שליטה במדיניות מחוץ לקבינט, על ידי מינוי ופיטור שרים, על ידי קיום פגישות אישיות עם השרים ומתן הנחיות ישירות להם. נוהגים אלו גרמו למבוכה ולחילוקי דעות בישיבות הקבינט. ניתן היה להגדיר באופן כללי את ניסיונו של המלך ג'ורג' בשליטה אישית ישירה ככישלון. לאור כישלונה של ממשלת הלורד נורת' שכיהנה במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית בה נחלה בריטניה תבוסה, ולאחר שבמרץ 1782 הצביע הפרלמנט נגדה בהצבעת אי-אמון, החזיר המרקיז מרוקינגהם את השליטה בקבינט לראש הממשלה. רוקינגהם לקח על עצמו את תפקיד ראש הממשלה "על בסיס ההבנה הצרופה שצעדי הפעולה חייבים להשתנות כמו, גם האנשים, ושהצעדים שעל הממשלה החדשה לנקוט בהם ושיש לקבל עבורם את ההסכמה המלכותית, הם הצעדים שהוא, בשבתו באופוזיציה, טען שיש לנקוט בהם". רוקינגהם וממשלתו היו מאוחדים במדיניותם והיה עליהם לעמוד יחדיו או ליפול יחדיו. הוא גם סירב לקבל לקבינט אף אחד שלא היה מוכן לקבל קביעה זו. ג'ורג' השלישי איים להתפטר אך בסופו של דבר הוא הסכים באי רצון מתוך כורח המציאות. הייתה חייבת להיות לו ממשלה.
מאותה עת, התקבל בהדרגה מעמדו של ראש הממשלה והכינוי נכנס יותר ויותר לשימוש, גם אם לא באופן רשמי. כתואר שזוהה בתחילה עם הוויגים, הטורים החלו לקבל אותו. הלורד נורת', למשל, שאמר בזמנו שהתפקיד "לא מוכר בחוקה", הפך את דעתו ב-1783 ואמר: "בארץ זו, אדם מסוים או גוף מסוים של אנשים כמו הקבינט צריכים למשול בכל ולנהל כל מהלך". ב-1803 הציע ויליאם פיט הבן, טורי אף הוא, בשיחה עם ידיד, "שבעל תפקיד זה, שנקרא באופן כללי השר הראשון" הוא צורך חיוני כדי שהממשלה תתפקד והוא הביע את אמונתו שאדם זה צריך להיות השר האחראי על ענייני הכספים.
המהפך המחשבתי הכולל של הטורים החל כאשר פיט הבן נבחר בבחירות כראש הממשלה ב-1784. במשך 17 השנים הבאות, עד 1801 ושוב, בין השנים 1804 – 1806, כיהן פיט הבן כראש הממשלה באותו מובן בו כיהן לפניו וולפול, הוויגי.
אותו מהפך מחשבתי צבר תאוצה לאחר 1810. באותה שנה, ג'ורג' השלישי, שסבל לעיתים תכופות מחוסר יציבות נפשית (בשל מחלת דם הידועה כיום כפורפיריה), נעשה בלתי שפוי למשכי זמן ארוכים ובילה את עשר השנים האחרונות לחייו כשהוא לא מסוגל למלא את תפקידיו. הנסיך העוצר היה מנוע מלעשות שימוש בסמכויות המלאות של המלך. ב-1820, לאחר מות אביו, עלה הנסיך העוצר לכס המלכות כג'ורג' הרביעי, אך במהלך עשר שנות מלכותו הוא היה אדיש וקל דעת. כתוצאה מכך, במשך עשרים שנה היה למעשה כס המלכות ריק והממשלות שבראשם עמדו ראשי ממשלות ממפלגת הטורים מילאו את החלל החסר ומשלו למעשה בזכות עצמן.
הטורים היו בשלטון במשך כמעט חמישים שנה, למעט תקופה קצרה בין השנים 1806 – 1807 בהן שלטו הוויגים. הלורד ליברפול כיהן כראש הממשלה במשך 15 שנה ופיט הצעיר החזיק במשרה במשך 34 שנים. תחת שלטונם הרצוף והארוך, הפך הקבינט הממשלתי למוסכמה חוקתית. אף על פי שהיה עדיין צורך להסדיר סוגיות עדינות, שיטת השלטון על ידי קבינט נותרה זהה עד היום כפי שהיא הייתה ב-1830.
על פי שיטת ממשל זו, הקרויה שיטת ווסטמינסטר , הריבון הוא ראש המדינה ובשם בלבד הוא ראש "ממשלת הוד מלכותו/מלכותה". הריבון בוחר לתפקיד ראש הממשלה שלו את האדם שמסוגל לגייס רוב בבית הנבחרים ומזמין אותו להרכיב ממשלה. כמי שעומד בפועל בראש הממשלה, בוחר ראש הממשלה את שרי הקבינט שלו מתוך אלו מבין חברי הפרלמנט שמסכימים עם צעדי מדיניותו המתוכננים. לאחר מכן הוא ממליץ עליהם בפני הריבון שמאשר את בחירתו של ראש הממשלה ובאופן פורמלי הוא זה שממנה אותם לתפקידיהם. בהנהגתו של ראש הממשלה, אחראי הקבינט באופן קולקטיבי על כל מעשיה של הממשלה. הריבון לא נועד באופן אישי עם חברי הממשלה בנוגע למדיניותה וכן לא נוכח בישיבות הקבינט. בהקשר לממשל בפועל, למונרך מוקנות שלוש זכויות חוקתיות בלבד: להיות מעודכן, לייעץ ולהזהיר. בפועל משמעותו של עקרון זה הוא שהריבון סוקר את מסמכי המדינה ונפגש על בסיס קבוע עם ראש הממשלה, בדרך כלל אחת לשבוע, ובפגישות אלו יכול המונרך לייעץ לראש הממשלה או להזהיר אותו בנוגע להחלטות או למעשים של הממשלה.
האופוזיציה הנאמנה.