השיר המפורסם ביותר מ"מספר החיה" הוא שיר הנושא. לפני שהשיר מתחיל, מושמעת הקראה של הקטע מהברית החדשה, אשר אומר כי 666 הוא מספר השטן, או כמו שהוא מכונה בספר, המספר של החיה. בפזמון הקליט והסוחף של השיר, דיקינסון צועק: “666 – the number of the beast!”. השיר לווה בקליפ, אשר בו מופיע אדם מחופש ל"אדי", אשר הפעם מייצג את השטן. השיר "המספר של החיה" הוא אחד השירים האהובים ביותר של איירון מיידן, והוא הפך למעשה להמנון הלהקה, אשר מייצג אותה ומזוהה עימה כמעט יותר מכל שיר אחר.
שירים מפורסמים נוספים מהאלבום: "The Prisoner" ("האסיר") ו-"Hallowed Be Thy Name", בשניהם הדובר הוא אסיר. הראשון מבוסס על סדרת טלוויזיה בריטית משנות ה-70 בשם "האסיר", ואילו האחרון מתאר את ייסוריו הנפשיים של הנידון למוות המחכה להוצאתו להורג. כמו כן, מפורסם מאוד השיר "Run to the Hills" ("ברח אל הגבעות"), המתאר את השתלטותו האכזרית של האדם הלבן על יבשת אמריקה. השיר השני, "Children of the Damned", נכתב בהשראת סרטי האימה "כפר הארורים" ו"ילדי הארורים". שם השיר הושפע משירם של בלאק סבאת', Children of the Grave.
"המספר של החיה" הצליח במכירות, ואף שיחזר את ההצלחה של אלבום הבכורה.
רשימת השירים.
ברוס דיקינסון היה שותף גם לכתיבת השירים "Children of the Damned", "The Prisoner", "Run to the Hills" ו"Gangland", אבל בגלל מחויבות ללהקה אותה עזב לפני הצטרפותו, סאמסון, ברוס לא קיבל קרדיט על השירים. שיר 9 נכלל במהדורה המחודשת של האלבום משנת 1995.
חוסה אצ'גראי
חוסה אצ'גראי (בספרדית: José de Echegaray) (19 באפריל 1832 - 14 בספטמבר 1916) היה מחזאי ספרדי, מתמטיקאי, כלכלן ופוליטיקאי, זוכה פרס נובל לספרות (יחד עם פרדריק מיסטרל).
אצ'גרי נולד במדריד, למד באוניברסיטת מורסיה ובאוניברסיטת מדריד והקדיש את עצמו למתמטיקה ולמכניקה ומאוחר יותר לכלכלה פוליטית ולשאלות מסחר. הוא פרסם מאמרים ומחקרים בנושאים האלה. במהפכת 1868 התחיל להיות פעיל גם בשטח הפוליטי. נבחר כציר לפרלמנט ואחרי כן היה שר לעבודות ציבוריות ולכספים וייסד את הבנק של ספרד. בשנת 1873 התמנה לתפקיד גבוה במשרד החינוך וכעבור שנה פרש, עבר משבר אישי, היגר לפריז והקדיש את עצמו לספרות.
יצירתו.
המחזה הדרמטי הראשון הוצג בשנת 1874, שנה לאחר הגירתו לפריז, ותורגם מאז לשפות רבות. הוא חיבר למעלה משישים מחזות שהוצגו על הבימות בספרד. גם הדרמה השנייה, שהוצגה כעבור שנה, זכתה להצלחה רבה. השיא היה בדרמה השלישית, שנכתבה בחרוזים והעניקה לו את תהילתו בספרד ובעולם. מחזותיו מושפעים מאלכסנדר דיומא וגם מאיבסן. אצ'גרי הצטיין באקספוזיציה וריתק את הקהל בעזרת מקוריותו ושנינותו.
פרס נובל לספרות הוענק לו בשנת 1904 על: "פעילותו הספרותית המזהירה והמקיפה, שהודות לה הצליח להחיות את המסורת הגדולה של הדרמה הספרדית במורה עצמאית ומקורית".
הענק
שבט גד
שֵׁבֶט גָּד הוא אחד משנים-עשר שבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך. הוא נקרא על שם אבי השבט גד בן זלפה, שפחת לאה ובן יעקב. לפי המקרא, מקור שמו בדברי לאה: "בא גד" (בא מזל טוב).
עדות ארכאולוגית חוץ-מקראית המאששת את קיומו של שבט גד התגלתה במצבת מישע מלך מואב, בה כתוב: "וְאִש גָד יָשַב בְּאֶרֶץ עֲטָרֹת מֵעֹלָם"..
ברכות לשבט.
ברכת יעקב.
הברכה המבטאת יכולת צבאית.
לפי רש"י "יצאו ממנו גדודים" ו"גדודיו יחזרו על עקבם וישובו לבתיהם"
(יש מפרשים גדודיו ירדפו בעקבות האויבים וישמידום).
מרמז על תולדות השבט בכניסה לארץ ישראל, שבט גד (יחד עם שבט ראובן) ביקש לשבת בעבר הירדן מזרחה.
בתמורה התחייב השבט ללכת בראש העם ולעזור לשאר השבטים לכבוש את ארץ כנען.
לאחר שמלאו את התנאי הזה שבו על עקבותיהם וחזרו לבתיהם אשר בעבר הירדן.
ברכת משה.
בברכת משה ששבטים בפרשת וזאת הברכה נאמר
השבט במדבר.
סימלי השבט: אבן החושן והדגל.
על פי פירוש רבינו בחיי,
האבן שמייצגת אותו היא אבן האחלמה שאותה נשא אהרון הכהן עם שאר האבנים הטובות שנשא על ליבו בחושן ועל פי במדבר רבה האבן שלו היא שבו.
ה"אות" של שבט זה (כלומר הדגל שלו) היה ציור של מחנה צבא על רקע אפור.
נשיאי השבט.
בספר במדבר, פרשת נשא נזכר נשיא שבט גד במדבר: אֶלְיָסָף בֶּן דְעוּאֵל.
הוא מוזכר 4 פעמים בספר במדבר.
בציונו ב יש שינוי וכתוב בן רעואל; שינוי זה יכול לנבוע מטעות העתקה או סיבה קבליסטית.
הוא הקריב את קורבנות הנשיאים ביום השישי לחנוכת המשכן.
גְּאוּאֵל בֶּן-מָכִי, מנשיאי שבט גד בתקופת הנדודים במדבר, היה אחד משנים עשר המרגלים שנשלחו על ידי משה לתור את הארץ (במדבר יג, טו).
מרשימת הנשיאים בפרשת מסעי נשמטו נשיאי ראובן וגד, מאחר שהרשימה נועדה לפרט את הנשיאים שיהיו נציגי השבטים בחלוקת ארץ כנען, ואילו שבטי ראובן וגד כבר קיבלו נחלה בעבר הירדן המזרחי.
המסע במדבר.
בזמן מסעם של בני ישראל במדבר, חנה שבט גד במחנה ראובן, שהיה מדרום למשכן ואחרון.
במפקד הראשון שערך משה בין הזכרים מבני עשרים ומעלה נמנו 45,650 איש מבני השבט, ובמפקד השני 40,500 איש.
נחלת השבט.
שבט גד היה אחד משניים וחצי השבטים שחנו בצד המזרחי של הירדן. נחלת השבט כללה את הגלעד, באזור צפון עבר הירדן, והיא גבלה בדרומה בנחלת שבט ראובן, בצפונה בנחלת חצי המנשה, במערבה בנהר הירדן ובמזרח בבני-עמון.
בין הערים בנחלתו: סוכות, יגבהה, יעזר, בית הרם ובית נמרה.
השבט בארץ ישראל.
בני העיר סוכות בנחלת השבט, מאנו לעזור באוכל ומים לגדעון בן יואש במרדפו אחר מלכי מדין ונענשו על כך
במצבת מישע מלך מואב מוזכר "ואיש גד ישב בארץ עטרות מעולם" ומתואר כיצד כבש מישע את עירם עטרות והרג את תושביה.
בסוף תקופת בית הראשון הוכיח הנביא ירמיהו את בני עמון על השמדת שבט גד:
"לִבְנֵי עַמּוֹן, כֹּה אָמַר ה', הֲבָנִים אֵין לְיִשְׂרָאֵל, אִם יוֹרֵשׁ אֵין לוֹ, מַדּוּעַ יָרַשׁ מַלְכָּם אֶת גָּד, וְעַמּוֹ בְּעָרָיו יָשָׁב" (ירמיהו מט, א).
גיבורי דוד משבט גד.
בתנ"ך נזכרים שנים עשר הגיבורים משבט גד שהצטרפו ללוחמי דוד בעיר המבצר צקלג בנגב. הם מתוארים כגיבורים בעלי 'פני אריה', בדומה לברכת משה לגד: וּמִן-הַגָּדִי נִבְדְּלוּ אֶל-דָּוִיד לַמְצַד מִדְבָּרָה גִּבֹּרֵי הַחַיִל, אַנְשֵׁי צָבָא לַמִּלְחָמָה--עֹרְכֵי צִנָּה, וָרֹמַח; וּפְנֵי אַרְיֵה פְּנֵיהֶם, וְכִצְבָאיִם עַל-הֶהָרִים לְמַהֵר. הקטן מביניהם שקול למאה לוחמים והגדול-לאלף.
בני-עמון
בית קפה
בית קפה (או קפה בסלנג) הוא מקום הסעדה שבו מגישים בעיקר קפה, תה, מאפים וגם מאכלים קלים, ומכאן שמו. ישנם בתי קפה המתמקדים רק במשקאות ובאוכל קל, וישנם בתי קפה הדומים למסעדות, ומציעים מגוון מאכלים חמים, ולפעמים גם אלכוהול.
בהרבה בתי קפה בארצות ערב, מציעים לסועדים נרגילות, כדי לעשן טבק. במקומות שבהם סמים חוקיים, בעיקר בהולנד, בקנדה, ובסיירה לאון, ניתן גם לעשן חשיש ומריחואנה בבית הקפה.
חלק חשוב בבית הקפה הוא האפשרויות החברתיות הטמונות בו. בית הקפה מהווה מקום שבו אנשים יכולים להיפגש, לדבר, לכתוב, ולקרוא; לבדם או עם עוד אנשים.
היסטוריה.
התפתחות תרבות בתי הקפה בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית: לקראת אמצע המאה השש-עשרה מתרבים המקורות המעידים על שתיית קפה ועל התפתחות תרבות בתי הקפה. החנויות לממכר קפה ובתי הקפה החליפו את המסגד ששימש עד לאותה עת המקום העיקרי להתכנסות החברתית של הגברים. בחנויות לממכר קפה לא רק מכרו קפה אלא גם הגישו את המשקה עצמו. לרווחת העוברים והשבים שנעצרו במקום לשתות את הקפה הוצבו בחנות ומחוצה לה ספסלים ולעיתים אף נבנו דרגשי ישיבה במיוחד לצורך זה. תוך זמן קצר הפך המקום למקום מפגש עסקי וחברתי ביום ובלילה. רוב חנויות הקפה שהיו ממוקמות באזורים המסחריים של העיר נתנו שירות גם לבעלי החנויות וגם לקונים שלהם והביאו להם קפה מוכן לחנות על פי בקשתם. סוג זה של חנויות היה שכיח מאוד במזרח התיכון ונזכר על ידי נוסעים שונים. לצד חנויות הקפה, הוקמו בערים המרכזיות של האימפריה העות'מאנית ובנתיבי המסחר הראשיות, בתי קפה מפוארים שהוקמו לרוב באזורים היוקרתיים של העיר. בתי קפה אלה נבנו בפאר רב, לרוב לצד מקור מים כמו מעיינות או נהרות, וסביבם גינה מטופחת עם עצים מצילים, גינות פרחים וסוכות גפנים. בתי הקפה וההווי החברתי שהתפתח בהם היו מן הסתם התשובה החברתית של המזרח המוסלמי לבתי המרזח של אירופה, עקב האיסור באסלאם על שתיית משקאות חריפים שלא נתן מקום לפתיחת בתי מרזח. גברים בני כל הדתות וללא הבדלי מעמדות באו לבתי הקפה כדי לפגוש חברים, לשוחח ולהירגע. בחלק ניכר מבתי הקפה היו נגנים שנשכרו על ידי בעל בית הקפה, כדי לשיר ולנגן ולבדר את הלקוחות. בתי הקפה היו גם בכפרים קטנים דוגמת טנטורה, אל עריש, ג'נין וחיפה.
חכמי הדת המוסלמית יצאו כנגד האווירה החברתית שנלוותה לשתיית הקפה ושהזכירה להם את משתאות ההוללות שנלוו לשתיית היין מקדמת דנה. לא לחינם העניקו הערבים לקפה את השם 'קהוה', אחד מן השמות הנרדפים בערבית קדומה ליין. התנגדות זו הייתה הסיבה להטלת איסור על שתיית קפה בציבור. באמצע 1557 הגישו כמה חכמי דת תלונה בבית המשפט בירושלים על אופי הפעילות שהתנהלה בחנויות לממכר קפה ובוזה בטענה ששתיית משקאות אלה בבתי הקפה מזכירה את שתיית היין. בין הגורמים שהשפיעו על שמו ועל מעמדו של בית הקפה היה השימוש בסמים. מסיבות שונות, חברתיות או דתיות, הפך הקפה למשקה מקובל בקרב צרכני הסמים שנהגו לשתות אותו בבתי הקפה כשהוא מעורב בסמים, לרוב באופיום. דרך נוספת לצריכת סמים בבתי הקפה הייתה עישון קנבוס (חשיש) בנרגילה. רק מאוחר יותר, החלו לשים בנרגילה עלים כבושים של טבק, לעיתים מעורבים בעלי חשיש.