בהמשך לא התגוררו בפנלו יהודים עד להענקת זכויות אזרח ליהודי הולנד בסוף המאה ה-18. רוב היהודים הראשונים שהתיישבו אז בעיר הגיעו מגרמניה. בית הכנסת הראשון בתקופה המודרנית פעל בראשית המאה ה-19 בעליית גג בשער קולן (Keulsepoort). ב-1827 הועתק מקומו של בית הכנסת למבנה ששימש בעבר כבית מחסה לעניים של הקהילה הפרוטסטנטית.
ב-1827 הוכרו יהודי פנלו כקהילה עצמאית. קודם לכן, הם נחשבו כחלק מקהילת יהודי העיר סיטארד. ב-1865 הוקם בית כנסת חדש כשהתרומות לבנייתו הגיעו בין השאר ממלך הולנד, משלטונות העיר והמחוז ומתורמים פרטיים. באותה עת הגיעה אוכלוסיית יהודי פנלו לשיאה.
באמצע המאה ה-19 הונהגה קהילת יהודי פנלו על ידי ועד קהילה. גופים רשמיים נוספים של הקהילה כללו ועד לניהול הסיוע לעניים. יהודי פנלו הפעילו ארגוני מתנדבים לפעילות חברה ותרבות. החינוך היהודי לילדי הקהילה ניתן על ידי מורה ששימש גם כחזן וכשוחט. בין השנים 1820–1887 קברה קהילת יהודי פנלו את מתיה בבית הקברות היהודי ששכן ברחוב קרקהופואך (Kerkhofweg). כמה שנים מאוחר יותר הוקם בית עלמין חדש בחנזנסטראט (Ganzenstraat).
יהודי פנלו במאה ה-20.
בתחילת המאה ה-20 התערו יהודי פנלו בחברה הכללית וחיו בשכנות לנוצרים. על פי רוב הם נהנו ממצב כלכלי טוב. רובם עבדו כבעלי חנויות, כקצבים, או כסוחרים, חלק מהם עבדו כבעלי מלאכה והיו גם כמה שהקימו לימים מפעלים קטנים. ב-1928 הוקם "חוג הידידים היהודים" (Joodsche Vriendenkring) אגודה לתרבות שהוציאה לאור עיתון פרו-ציוני. הנוער היהודי קיים פעולות חברה, למד בימי ראשון לימודים יהודיים בבנין בית הכנסת. כמה מחברי הקהילה היו פעילים בגופי הממשל העירוניים.
היותה של פנלו צומת רכבות חשוב במעבר מגרמניה להולנד, גרמה לכך שהגיעו לשם רכבות מלאות פליטים יהודים מכל רחבי מזרח אירופה. אם לא היו להם תעודות מתאימות או מספיק כסף הם נשלחו משם חזרה לגרמניה. ראשי הקהילה ארגנו ב־1933 "ועד לסיוע לפליטים" (Comite voor Joodsche vluchtelingen Venlo). הוועד ארגן תמיכה ב-130 גברים יהודיים שהוחזקו במחנה פליטים ליד מנזר הלב הקדוש (Heilig Hartklooster) של הנזירות הדומיניקניות בראובר (Reuver), כמו כן חילקו מזון, מים ושמיכות גם לאלו שלא נתנו להם להיכנס להולנד.
במהלך הכיבוש הגרמני של הולנד במלחמת העולם השנייה נרדפו יהודי פנלו כמו כל יהודי הולנד. משלוחי גירוש רבים יצאו באוגוסט, אוקטובר ונובמבר 1942. כרבע מיהודי העיר הצליחו להתחבא וכמה מהיהודים הצליחו לברוח מהולנד. בשנת 1943 נשלחו 700 אסירים ממחנה הריכוז פיכט לעבודות כפייה בבסיס הלופטוואפה שליד פנלו. שדה התעופה, הופצץ כל הזמן על ידי בנות הברית ולכן פלוגות היהודים נשלחו לתקו את מסלול ההמראה, תוך כדי ההפגזות ורבים נהרגו על המסלול, פלוגות העבודה הללו כונו "קומנדו הנסיעה לשמיים" (Himmelfahrtkommando) אחרוני יהודי פנלו גורשו מהעיר באפריל 1943. ב-8 באפריל 1943, הכריז המפקד העליון לביטחון (Generalkommissar fur das Sicherheitswesen) בהולנד, הנס ראוטר (Rauter), על לימבורך כ"נקיה מיהודים", אף על פי שידע שיש עוד מסתתרים. העובדה שלא נותרו בעיירה עד יהודים לא מנע מעיריית פנלו לשלוח לקהילה היהודית ב-13 במרץ דרישה לתשלום מיסים.
מעטים בלבד מיהודי פנלו שרדו את המלחמה ועלה בידם לשוב לעיר עם סיומה. בית הכנסת של פנלו ניזוק קשות במהלך הפצצה אווירית ב-1944. עם זאת, כמה ספרי תורה ותשמישי קדושה שרדו את החורבן.
העיר הייתה צפופה מדי וכולם הכירו את כולם, כך שקשה היה להסתתר בה, אבל האזור הכפרי מסביב היה מיושב בפחות צפיפות ועל כן הוחבאו כמה ילדים מהקהילה ואחרים מכל רחבי הולנד אצל איכרים בכפרים הסמוכים. ב-1958 הוצבה טבלת זיכרון על קיר אחד הבתים בכפר טינריי (Tienray) הסמוך שבו הוחבאו ילדים יהודים במהלך המלחמה. בין המסתתרים והפליטים שעברו דרך פנלו היו גם כמה דמויות ידועות. הסופרת סרפינה קלרה אנשדט, רות קנטרוביץ (Ruth Kantorowicz), יהודיה שהתנצרה הגיעה לפנלו ב-1936, אל הכרמיליתיות וב-31 בדצמבר 1938 כשאדית שטיין הגיעה למנזר באכט (Echt) מונתה קנטרוביץ' למזכירתה והן גורשו יחד. כמה משפחות איכרים באזור קבלו את אות חסידי אומות עולם.
מהקהילה הקטנה נרצחו 93 אנשים.
היהודים המעטים ששבו לפנלו לאחר המלחמה וניסו להחיות מחדש את חיי הקהילה, נדרשו על ידי העירייה לשלם את חובות המיסים על רכושם על שנות המלחמה. ראש הקהילה פיליפ כהן, קיבל מהעירייה הוראה שעליו לממן את תיקון גדר בית הקברות היהודי ולשלם את חשבון המים שדלפו מהצינורות בהריסות בית הכנסת במשך כל המלחמה. בין השנים 1945–1947 התקיימו תפילות בכנסייה הפרוטסטנטית. קהילה רפורמית התקיימה בפנלו לזמן קצר במהלך שנות ה-60. בט"ו בשבט 1946 אירחו חברי הקהילה קבוצה של חיילי הבריגדה היהודית.
ב-1965 התקבלה החלטה לא לשקם את בית הכנסת של פנלו והבניין נהרס עד היסוד. קהילת יהודי פנלו חדלה להתקיים מעשית ב-1975, ב-1986 היא פורקה גם מבחינה מנהלית ומעט היהודים שנותרו בה עברו להשתייך לקהילת לימבורג.
בתי הקברות היהודיים מתוחזקים על ידי עיריית פנלו. בפברואר 1999 הוסר הלוט מאנדרטה לזכר יהודי הקהילה שנספו בשואה. ב-2004, במהלך עבודות בנייה בקרבת רחוב היהודים הישן, נחשפו שרידי מבנה שנחשב למקווה, שהוא, ככל הנראה, העתיק ביותר בהולנד. מבנה זה, שמתוארך ככל הנראה למאה ה-13 שוקם ובספטמבר 2011 הוא הועבר למוזיאון בלימבורג. עם זאת, במשך זמן רב היו ספקות בנוגע לזיהויו של המבנה ובדיון שהתקיים בפברואר 2014 התברר שהמבנה אינו מקווה כלל וכלל.
אנדרטה לזכר הקהילה היהודית ושער הכבוד.
ב-23 במאי 2017, נחנכה בפנלו "סינגוגפלאין" (Synagogeplein) במקום שבו עמד בית הכנסת ולזכר הקהילה שכבר איננה. בין אבני הכיכר משולבים פסוקים בכל השפות המדוברות כיום באוכלוסיות המהגרים השונות בהולנד. בקצה הכיכר יש שער לכיוון החנייה על גדות המאס, שער כבוד שעליו יש לוח עם דמותו של פיליפ כהן, מי שהיה מראשי הקהילה בזמן השואה ולאחריה.
בפברואר 2019, הופיעה דרורה ברוק נינתו של פיליפ כהן, יחד עם הצמד ההולנדי NIHZ -בובי רוטפלד וסאנה פאן אלסט בקונצרט זיכרון לזכרו של פיליפ כהן בפנלו.
המקהלה הקאמרית שליד האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים
המקהלה הקאמרית שליד האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים היא מקהלה קאמרית מעורבת, מהחשובות בישראל. המקהלה מונה כ-30 חברים שרובם סטודנטים מהאקדמיה ולכן מתחלפים בתדירות גבוהה יחסית. כבר בראשית דרכה הוכרה כאחת המקהלות הטובות בארץ והופיעה במהלך השנים עם תזמורות רבות, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים והתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון. כמו כן, המקהלה הופיעה תחת שרביטם של המנצחים ליאונרד ברנשטיין, זובין מהטה, גארי ברתיני, דניאל בארנבוים, קורט מאזור, ג'ון נלסון ואנדרו פארוט. מנצחה הקבוע של המקהלה ומנהלה המוזיקלי משנת 1972 ועד היום הוא פרופ' סטנלי ספרבר.
היסטוריה.
המקהלה נוסדה בשנת 1969 על ידי אבנר איתי. בשנים 1972 עד 1985 שימש סטנלי ספרבר כמנצחה ומנהלה האמנותי של המקהלה ואהרון חרל"פ היה מנצחה ומנהלה האמנותי של המקהלה בשנים 1985 ועד 1997. בשנת 2000 חידשה המקהלה הקאמרית את פעילותה תחת ניצוחו וניהולו האמנותי של סטנלי ספרבר והופיעה בתוכניות א-קאפלה באולמות שונים, ביניהם מוזיאון תל אביב והאוניברסיטה המורמונית בירושלים. מאז המקהלה מופיעה בקביעות בתוכניות מיוחדות באקדמיה למוסיקה ובסדרות הקונצרטים השנתיות של האקדמיה. כמו כן המקהלה מרבה לבצע מוזיקה יהודית וישראלית, ובמהלך השנים ביצעה יצירות רבות מאת גדולי המלחינים הישראליים, חלקן בביצוע בכורה (ביניהם ראוי לציון ביצוע הבכורה ליצירתו של יחזקאל בראון "הם אמרו" למקהלה א-קפלה, בעת שהמלחין שכב כבר על ערש דווי). המקהלה הופיעה בפסטיבל אבו גוש ב-2004 ובכל שנה מאז שנת 2007 ועד היום.
פרסים והכרה.
המקהלה הקאמרית מופיעה תכופות (יחד עם המקהלה הישראלית ע"ש גארי ברתיני) עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בביצוע יצירות סימפוניות המשלבות מקהלה, ביניהן בולטים במיוחד ביצועים ל. המקהלה זכתה במקום הראשון בתחרות המקהלות הארצית שהתקיימה בשנת 2008. באותה השנה, המקהלה יצאה לסיור הופעות לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית במסגרת חגיגות 60 שנה למדינה. בשנת 2014 ביצעה המקהלה את "החתונה" מאת סטרווינסקי בניצוחו של מאסטרו ספרבר בקונצרט פתיחת תחרות רובינשטיין, וכן שרה את יצירת המופת "רקוויאם פולני" של קשישטוף פנדרצקי בניצוחו של המלחין עצמו. כמו כן, בשנים האחרונות יוצאת המקהלה תכופות לייצג את ישראל בפסטיבלים שונים באירופה, שם היא מזוהה בתור "The JAMD Chamber Choir", בדרך כלל תוך חבירה למקהלות מקומיות. כך הופיעה המקהלה בין השאר בפסטיבל לתרבות יהודית בהונגריה, בתחרות המקהלות הבינלאומית במרקטאוברדורף שבגרמניה, ובחגיגות בירת התרבות של אירופה לשנת 2016 בעיר ורוצלב שבפולין.
בית הכנסת בית אהרן
בית הכנסת בית אהרן היה בית כנסת ספרדי בשאנגחאי, סין, שנבנה בשנת 1927 על ידי איש העסקים הבגדאדי סאלח חרדון לזכר אביו אהרן. במהלך מלחמת העולם השנייה סיפק בית הכנסת מחסה לישיבת מיר שהיגרה לעיר מיפן. לאחר הקמת הרפובליקה העממית של סין שימש המבנה את העיתון הפופולרי Wenhui Bao המחולק בשנחאי, ובהמשך כבית חרושת. בית הכנסת נהרס בשנת 1985.
בנייה.