פרנק הו (Frank B Hu) ווולטר וילט (Walter Willett) מאוניברסיטת הרווארד, אשר מחקריהם נסתרו על ידי קמפבל בספרו, הגיבו במכתב למערכת שפורסם ב-"Journal of Clinical Nutrition". הו ווילט טוענים שניתן לייחס את התוצאות המראות מתאם חיובי בין צריכת חלבון למחלות לב לפרמטרים אחרים המקושרים סטטיסטית לצריכת חלבון גבוהה, ושהתאמות סטטיסטיות כמו שקמפל הביא יכולים לנבוע מגורמים אחרים, גם תזונתיים וגם ואורח חיים המאופיין על ידי שפע כלכלי - החשובים בגורמים אלה הם הבדלים בפעילות גופנית, משקל גוף ועישון.
בעימות כתוב עם קמפבל ב-2008, לורן קורדיין (Dr. Loren Cordain), פרופסור במחלקה לבריאות וישום מדע באוניברסיטת קולורדו, טען ש"ההגיון הבסיסי אשר עליו בנויה ההיפותזה של קולין (שדיאטה דלה בחלבון משפרת את בריאות האדם) היא חסרת בסיס, והיא אינה נמצאת בהלימה עם האבולוציה של המין שלנו", וכי "ישנן עדויות ניסוייות נרחבות אשר מצביעות כעת, כי צריכה גבוהה של חלבון רזה של בעלי חיים מפחיתה את הסיכון לשיגדון (דלקת פרקים), מחלות לב וכלי דם, יתר לחץ דם, כולסטרול גבוה, השמנה, תנגודת לאינסולין, ואוסטאופורוזיס בעוד שהיא אינה מחלישה את תפקוד הכליות". קמפל הגיב בהטלת ספק במשמעות של העובדות שציין קורדיין, וטען ש"קישור בין תפריט לבין מחלות בתצפיות בימינו אלה, הוא בעל משמעות רבה בהרבה מכפי שהיה בתקופת האבולוציה – לפני כ-2.5 מיליון שנה לפחות".
בנוסף, המחקר נערך בקרב מדגם של כ-6,500 בני אדם, כולם מסין ובעלי אורח חיים שונה מזה המערבי. לכן, נדרשים מחקרים נוספים על בני אדם בעלי אורח חיים שונה הנתונים תחת אותו משטר תזונה על מנת להצביע על כך שהתזונה היא המשתנה המכריע ולא, למשל, ההבדל בין הפעילות הפיזית היומית בין הנחקרים לשאר העולם.
המחקר שבספר לא פורסם בכתב עת מדעי, והוא ללא ביקורת עמיתים.
סיכום מחקרים אחרים ומטא-אנליזות לגבי צריכת בשר - שונה ממסקנות כותב מחקר סין, ראו ערך מורחב - השפעות בריאותיות של אכילת בשר.
תמי4
קפזנבאים
קְּפַזַּנְבָאִים או קְפִיץ-זַנְבָאִים (שם מדעי: "Collembola") היא הגדולה בין שלוש הסדרות של מחלקת הזנבאים. השתיים האחרות הן קדם-זנבאים ודוזנבאים. הם בעלי לסתות פנימיות, אולם הן לא דומות האחת לשנייה יותר מאשר החרקים בעלי "לסתות חיצוניות".
מחקרים גנטיים מעודכנים מצביעים על כך שהסדרה "Collembola" התפתחה אבולוציונית אחרת משאר הסדרות במערכת שש-רגלים. הבדיקה בוצעה על פי הקריטריון של רציפות המיטוכונדריה.
האיברים של הקפזנבאים הם בדרך כלל קצרים מ-6 מ"מ. האיבר מתגמש לשישה או פחות חלקים. הוא בעל גמישות כמו לצינור, אשר מתחיל את הקפיצה מהחלק הראשון. הגמישות שלו מאפשרת לו לקפץ, ומכאן שמו, כאשר הוא חש בסכנה. קיים גם מעין "קפיץ" המאפשר לו לזנק בעת הצורך.
הקפזנבאים מצויים בחומרי פסולת של ירק והם אחראיים לייצור הדשן הטבעי בקרקע. מספרם נאמד כאחד הגדולים מבין בעלי החיים המצויים בתבל.
סעדיה בן יוסף
הרב סעדיה בן יוסף היה מחכמי תימן במאה ה-16, רבה של העיר ג'יבלה ופייטן.
קיים מידע מועט על קורות חייו של הרב בן יוסף. הוא מוזכר בספר "המוסר", חיבורו של הרב זכריה אלצ'אהרי. בספר זה מתאר הרב אלצ'אהרי קהילות ודמויות שהכיר בנסיעותיו בעולם. הוא כותב על הרב סעדיה בן יוסף:
כמו כן, הרב אלצ'אהרי מציין את בקיאותו בתנ"ך בש"ס וברמב"ם ובפירושי רס"ג. לדבריו, הרב סעדיה חי בצנעא בזמן הרדיפות האנטי-יהודיות של 1568 ולאחר מכן בג'יבלה. הרב סעדיה בן יוסף פרסם כמה פיוטים, חלקם פורסמו על ידי אברהם צבי אידלסון בספרו "שירת תימן".
חמור ארוך
קישוא
קישׁוּא (שם מלא: דלעת הקישוא; שם מדעי: "Cucurbita pepo var. cylindrica") הוא זן תרבותי (Cultivar) במשפחת הדלועיים. הקישוא הוא מאכל נפוץ הגדל במִקְשָׁה, ונפוץ בגני ירק. מבחינה בוטנית חלקו האכיל של הקישוא הוא פרי.
מאפייני הקישוא.
זני הקישוא מתחלקים לזנים משתרעים, הדומים לזני המלפפון, ולזנים שיחיים, אשר גבעוליהם זקופים. שורשי הקישוא מסתעפים עד כדי יצירת רשת שורשים צפופה בקרקע. בעלי הצמח יש שסעים עמוקים היוצרים חמש אונות. צידיהם התחתונים מכוסים זיפים נוקשים.
צמח הקישוא מוציא פרחים זכריים ונקביים, וכדי שהפרי יתפתח דרושה הפריה על ידי העברת אבקנים מפרח זכרי לפרח נקבי. למרות גידולם הקל, צמחי הקישוא, כמו ירקות אחרים מסוגו, דורשים כמות גדולה של דבורים לצורך האבקה. באזורים שבהם נפגעת כמות המאביקים או היכן שנפוץ השימוש במדבירי חרקים נתקלים מגדלים לעיתים קרובות בהתפתחות כושלת של הפרי. את המחסור באבקה המועברת אל הפרח הנקבי ניתן להשלים על ידי האבקה ידנית או חיזוק אוכלוסיית הדבורים.
צבעו של הפרי הוא צהוב, ירוק או ירוק בהיר וצורתו זהה לרוב לצורת מלפפון חרוש קמטים. עם זאת ישנם כמה זנים מתורבתים אשר צורת פריים עגולה או דמוית בקבוק. שלא כמו המלפפון, הקישוא מוגש לרוב לאכילה כשהוא מבושל, לעיתים קרובות מאודה, צלוי, ממולא ואפוי או מטוגן. הוא גם משולב במאכלים אחרים כגון סופלה (תפיחה). יש שאוכלים אותו "חי" בסלט קר או מבושל קלות בסלטים חמים, כפי שנוהגים במתכונים תאילנדיים או וייטנאמיים. מבחינה קולינרית מתייחסים אל הקישוא כאל ירק אף שמדובר בפרי שאינו בוגר, השחלה התפוחה של צמח קישוא נקבי.
הקישוא המיועד למאכל נקטף כשלושה עד חמישה ימים לאחר הפריחה, הרבה קודם שהגיע לבשלות וכשהזרעים שבו רכים וצעירים ועדיין אינם מפותחים. אורכו בשלב זה הוא בדרך כלל פחות מ-20 סנטימטרים. טעמו של הפרי עדין. פרי קישוא בוגר יכול להגיע לאורך של 90 ס"מ, אך הוא כבר יהיה סיבי ולא מעורר תיאבון.
הקישוא נוח לגידול באקלים ממוזג ולכן זכה למוניטין של צמח המניב תפוקה מכובדת של ירק. פרחי הקישוא יקרים למדי בשוקי הפרחים בשל הקושי בהובלתם ובהחסנתם. הן הפרח הנקבי הן הזכרי אכילים. לשם אכילתם מסירים את העלי מהפרח הנקבי או האבקנים מהזכרי. בין השאר נהוג למלא את הפרחים בתערובות שונות ולבשל, או לאפות את הפרחים הממולאים. במקסיקו פרח הקישוא (הידוע כ-"Flor de Calabasa") מועדף למאכל על פני הפרי, ומבושל במרקים, בקישים או כמילוי בטורטייה.
ערכו התזונתי של הירק אינו רב והוא דל יחסית בקלוריות - מכיל ב-100 גרם פרי כ-15 קלוריות, 280 מ"ג אשלגן, ו-115 מק"ג של ויטמין A.
מקור הקישוא.
מוצאו של הקישוא ביבשת אמריקה. לאחר גילוי אמריקה הובא הקישוא לאירופה והתאקלם באיטליה, וממנה נפוץ גידולו במרבית ארצות אירופה ובמזרח התיכון. בארץ ניסו לגדל כמה וכמה זנים וטיפוסים של קישואים, ומהם נבחר הזן השיחי הלבן לגידול העיקרי של משפחת הקישוא. בשנים המאוחרות יותר הובאו לארץ זנים שעברו טיפוח בארצות אירופה ואמריקה, כמו זוקיני, קלריטה, ברייס ועוד.
שמו.
הקישוא מוזכר במקרא: (), אולם משערים כי שם הכוונה הייתה לירק הקרוי בימינו מלפפון. ייתכן כי מקור הבלבול בשמות הוא שמו בערבית - "כּוּסָא". בעבר הוחלט שיש לקרוא לירק "קישות" או "קישוא-בצל", וכיום השם הרשמי הוא "דלעת הקישוא", אם כי האקדמיה ללשון העברית מכירה בצורה העממית "קישוא".
בראשית תחיית הלשון העברית היו שהשתמשו במילה "קישוא" במשמעות "מלפפון". העיר על כך איתמר אבן-זהר:
ישראל פורת
הרב ישראל פורת (תמוז ה'תרמ"ו, 1886 - שביעי של פסח ה'תשל"ד, 1974) היה רב ירושלמי ומתלמידי הראי"ה קוק. הרב האשכנזי היחיד שהוצע אי פעם לכהן במשרת החכם באשי. כיהן במשך כחמישים שנה כרב מרכזי בקליבלנד, אוהיו. מחבר הספר "מבוא התלמוד".
קורות חיים.
נולד בירושלים לרב אריה ליב ב"ר יוסף. תחילה למד בישיבת עץ חיים ולאחר מכן בישיבת "אוהל משה" של הרב יהושע לייב דיסקין. עם הגעת הרב אברהם יצחק הכהן קוק לארץ ישראל בשנת ה'תרס"ד, הפך הרב פורת להיות תלמידו, ונמנה עם בחירי תלמידיו - יחד עם הרב יעקב משה חרל"פ. על שניהם אמר הרב קוק "מכל תלמידי - יש לי סיפוק נפש מרובה משניהם, בני חמד של ירושלים". בשנת ה'תרס"ה התחתן הרב פורת עם פשה מרים טיקטין - אחותו של המשגיח והבוחן הראשי של ישיבת עץ חיים - הרב דוד טיקטין.
הוא הוסמך לרבנות על ידי הרב קוק, רבי חיים ברלין והרידב"ז. הרב פורת למד שפות זרות (טורקית, ערבית, אנגלית וצרפתית), ושימש כנציג העדה האשכנזית בפני הממשל. פעמים מספר הוא אף נסע לקושטא, שם נפגש עם שרי הממשלה ועם הפאשה. בעקבות פעילותו הציבורית, הוא הוצע בשנת ה'תרע"א על ידי כל העדות האשכנזיות של היישוב החדש בארץ ישראל לתפקיד חכם באשי למרות היותו ממוצא אשכנזי - דבר שהיווה תקדים שלא חזר על עצמו בהמשך. אך לבסוף נבחר במקומו רב ספרדי בהתאם למסורת.
בשנת ה'תרע"ד נוסד ועד הרבנים לירושלים שאיחד את חשובי הרבנים האשכנזים והספרדים תחת ארגון גג אחד. פורת התמנה למזכיר הכבוד של הארגון, ולנשיאות הוועד נתמנה הרב דיסקין והרב חיים משה אלישר. בשנה זו יצא יחד עם הרב יוסף מרדכי הלוי בשליחות לממשלה המרכזית באיסטנבול שבטורקיה מטעם הוועד הנ"ל, בבקשה לפטור את רבני ירושלים משירות צבאי, ולאשר את הישיבות כבעלות זכויות. הודות לסיועו של הרב חיים נחום אפנדי, הוכתרה שליחותם בהצלחה.
בשנת ה'תרפ"ג הוזמן הרב פורת לכהן כרב באנגליה, ומאוחר יותר עבר לכהן כרב בארצות הברית. הוא כיהן כחמישים שנה כרב מרכזי בעיר קליבלנד, וביוזמתו הוקמה שם ישיבת טלז בקליבלנד - המשכה של ישיבת טלז הליטאית.
על שמו רחוב בשכונת רמות בירושלים.
כתיבת "מבוא התלמוד".