ניתן לשייך את סורל למסורת היעקובינית הצרפתית, כיוון שהאמין שהדרך היחידה להביא לשינוי חברתי היא באמצעות הפעלת אלימות. בתקופות שונות שיבח סורל את שארל מורה, את "אקסיון פרנסז", את לנין ואת מוסוליני על כך שתקפו את הדמוקרטיה הבורגנית. לקראת סוף חייו, הוא היה אמביוולנטי כלפי הפשיזם מחד והבולשביזם מאידך. אי לכך, סיווגו הפוליטי של סורל בין שמאל לימין נתון במחלוקת. הפשיסטים האיטלקים ראו בו מבשר, אך קשה לומר שהממשל הדיקטטורי שהקימו דמה במשהו לאידיאלים של סורל. מצד שני, תורת הפרולטריון שלו הייתה חשובה גם עבור הקומוניסטים הראשונים באיטליה, ביניהם אנטוניו גראמשי. התנועה האנרכו-סינדיקליסטית חייבת גם היא רבות לסורל, שכיום מוכר מחוץ לצרפת בעיקר בשל פירושו המקורי האנטי-דטרמיניסטי למרקסיזם, בדבקותו בכוחה של הפעולה הישירה, בתפקידו המוביל של המיתוס ובהשפעתה האנטי-ממסדית של האלימות. הגותו של סורל מהווה צומת חשוב בהיסטוריה של הפוליטיקה באירופה, כיוון שמחשבתו משקפת את ההפריה ההדדית (המבלבלת לעיתים) בין רעיונות אנרכיסטיים, סוציאליסטיים, סינדיקליסטיים, קומוניסטיים, מרקסיסטים ולאומניים בסוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים.
סורל היה המשפיע העיקרי על חוג פרודון, החוג האידאולוגי-פוליטי שנוסד בצרפת ב-1911, שהיווה את ראשית הפשיזם הצרפתי.
תחנת רכבת
תחנת רכבת היא מתקן או מבנה המשמש לעצירתן של רכבות באופן בטוח לשם עלייה וירידה של נוסעים ופריקתן והעמסתן של סחורות.
סוגי תחנות ואפיוניהן.
תחנות רכבת מהוות מרכיב חשוב של רשת מסילות הרכבת. התחנות מתחלקות לשני סוגים עיקריים - תחנות נוסעים ותחנות משא. תחנת הנוסעים מאפשרת עלייה וירידה של נוסעים מהרכבת. התחנות הללו כוללות בדרך כלל רציפי נוסעים המאפשרים עליה נוחה אל הרכבת, וכן קופות לקניית כרטיסי נסיעה. תחנות המשא משמשות להטענה ופריקה של סחורות מרכבות המשא, וכוללות לרוב ציוד עזר שנועד לעזור בביצוע הפעולה כגון מנופים ומשטחי הטענה. בנוסף, בתחנות רכבת שונות ישנם מתקנים העוזרים לתפעול מסילת הרכבת עצמה. כמו כן קיימות גם תחנות רכבת תפעוליות המשמשות לביצוע פעולות שונות הקשורות בהפעלת מערכת הרכבות.
תחנות מוקדמות נבנו בדרך כלל עם מתקנים לטיפול גם בתנועת נוסעים וגם במשא (אם כי לרוב השטחים שהוקצו לטיפול בנוסעים ובסחורות היו מופרדים). התחנות הדו-שימושיות הללו פחות נפוצות כיום, ובמקרים רבים מתקנים לטיפול בסחורות נמצאים רק בתחנות ראשיות או בתחנות מיוחדות שנבנו במיוחד לצורך כך. בדרך כלל, תחנות רכבת ממוקמות על מסילת הרכבת, או בקצה המסילה (ואז הן נקראות מסוף). רציפים הנמצאים בתחנות הנוסעים מחוברים ביניהם בדרך כלל על ידי מעברים עיליים ותחתיים, על מנת למנוע מנוסעים לעבור מרציף לרציף דרך מסילת הרכבת עצמה. מתקנים לנוסעים כדוגמת סככות מפני גשם או שמש, ספסלים וקופות כרטיסים יכולים להיות ממוקמים הן על הרציפים עצמם והן במבנה התחנה.
נוסף על מתקנים לטיפול בנוסעים ומטען, תחנות רכבת כוללות לרוב גם מסילות שירות ומבני דפו שנועדו לטפל בקטרים וקרונות. תחנות רכבת רבות מהוות נקודות החלפה בין אמצעי תחבורה ציבורית שונים, שכן מיקומן המרכזי בערים רבות והיקף הנוסעים ברכבות דרש בנייה של תחנות רכבת תחתית, חשמליות ואוטובוסים במרחק קצר מהתחנות.
מתקנים ושירותים בתחנות רכבת.
בכל תחנת רכבת ישנם אשנבים למכירת כרטיסים, או מכונות אוטומטיות למטרה זו, או שילוב של שניהם. עם זאת, בקווי רכבת שונים נמכרים הכרטיסים על הרכבת עצמה. לעיתים קרובות יש בתחנות אשנבים או דלפקים המציעים שירותים נוספים, וכן חנויות שונות. תחנות רכבת גדולות מהוות לעיתים מרכז קניות. בתחנות רבות ישנן חנויות מזון מהיר או מסעדות, וישנן תחנות בהן מצוי פאב או בר.
בנוסף לחנויות, יש בתחנות הרכבת שירותים רבים לנוסעים, כמו מתקנים למטען הנוסעים: עגלות לנשיאת המטען, שמירת מטען ומשרד אבדות ומציאות; לוחות מידע על זמני הרכבת ודלפקי מודיעין; תחנות מוניות ואוטובוסים; אולמות המתנה ובתי שימוש. מורכבותן של תחנות הרכבת משתנה: ישנן תחנות שבהן אין כמעט דבר חוץ מרציף, ולעומתן תחנות ענק ובהן אולמות רבים, קישור לקווי אוטובוס ורכבת תחתית, ומאות חנויות. במדינות רבות באפריקה ודרום אמריקה הופכת תחנת הרכבת למקומם של שווקים ועסקים אחרים, במיוחד בתחנות שבהן עוברים תיירים.
מאטה
מָאטֶה (בספרדית: Mate) היא חליטה עתירת קפאין של עלי צמח בשם ז'רבה מאטה ("Ilex paraguariensis"), מין צינית שמקורו באמריקה הדרומית. המשקה פופולרי מאוד בארגנטינה, פרגוואי, אורוגוואי ודרום ברזיל. את המאטה נוהגים לשתות בחברה. מנהג זה רווח בכל שכבות האוכלוסייה, לרוב באופן שיתופי בדומה לעישון נרגילה.
דרך השתייה.
את המאטה ניתן לשתות במגוון דרכים. הנפוצה שבהם היא החליטה בכלי עשוי דלוע הנקרא גם הוא מאטה ובאמצעות קשית מתכת או עץ הנקראת בומביז'ה (מספרדית: bombilla) בעלת מסנן בקצה. גם לשיטה זו וריאציות רבות, אך המשותף לכולן היא שנהוג לשתות את המשקה באופן חברתי ושיתופי מאותו הכלי. נהוג למלא את הכלי בעלי הז'רבה בין שליש לשלושה רבעים מנפחו ולחלוט בטמפרטורה של כ-75 מעלות. נהוג לחלוט את אותם העלים מספר פעמים.
בארצות בהן נפוץ המשקה, השתרש המנהג לשתותו במהלך פגישות חברתיות ומשפחתיות בהן יושבים הנוכחים במעגל. המארח, נקרא בספרדית "סֶבַּדוֹר" (cebador) שותה את החליטה הראשונה, לאחר מכן מוזג מים חמים לכלי בשנית ומעביר אותו לבא בתור וכן הלאה. תפקיד הסבדור נחשב מכובד בקרב שותי המאטה. יש המוותרים על תפקיד זה ומעבירים את כלי המאטה מהאחד לשני לפי סדר הישיבה.
יש המכינים מעלי הז'רבה חליטה המכונה מאטה קוסידו (mate cocido).
בפרגוואי ובאזורי הגבול הסמוכים אליה נפוצה שתיית ה"טררה" () שהוא מאטה שנשתה קר מתוך כלי גדול יותר מאשר זה המשמש לשתיית המאטה החם, ובו כמות גדולה יותר של עלי ז'רבה, שעליהם מוזגים מיץ פירות, בדרך כלל מיצי הדרים שונים. המיץ לעיתים מקורר בעזרת קוביות קרח.
באזור קורדובה שבצפון ארגנטינה נפוץ המאטה אשר לו מוסיפים עלי תבלין מקומיים (Yuyos) המוסיפים לו טעם.
בערים הגדולות בארגנטינה ואורוגוואי אחוז מסוים מהאוכלוסייה נוהג להוסיף למאטה מעט גרגרי קפה או קפה נמס. המאטה המתקבל מכונה Mate gringo.
המשקה נפוץ גם בקרב הדרוזים בסוריה, לבנון וישראל, אשר ייבאו את מנהג שתיית המאטה בהשפעת קהילת המהגרים הדרוזית באמריקה הדרומית, שאימצה את המנהג המקומי. בישראל המשקה נפוץ בקרב העולים מארגנטינה ומאורוגוואי.
דרך הפקת הז'רבה.
את עלי הז'רבה מאטה קוטפים לאורך החודשים שבין מאי וספטמבר. הם נכתשים ונגרסים לפיסות קטנות ואת אלה מחממים בתנור בטמפרטורה גבוהה מאוד שבה עוברים העלים במהירות על מנת שלא ישרפו. לרוב מכניסים אותם בבתי היצור לשרשרת המעבירה אותם אל תוך דודי מתכת עגולים, הסובבים בזמן שמתחת להם מוסקת אש. הסיבוב מעביר את העלים המתייבשים הלאה עד שהם יוצאים מהדודים שוב אל פס הובלה.
משם הם עוברים אל תאי חימום גדולים שבהם הם מסודרים על גבי משטח רחב ממתכת שמתחתיו עולה אוויר חם בטמפרטורה של מתחת ל-100 מעלות צלזיוס ושם הם לרוב נשארים למשך לילה על מנת להמשיך את תהליך הייבוש.
לאחר מכן העלים היבשים נארזים ונשמרים ליישון במחסנים. לאורך החודשים הבאים, עד לתקופת האיסוף הבאה, הם מיושנים שם ואז מועברים בהדרגה לבית האריזה בכמויות מדודות אשר נבררות על מנת להוציא מהן חתיכות בלתי מתאימות נוספות ולפעמים גם ענפים (למטה כמה סוגים: עם ענפים (קון פאלוס: con palos) ומטה בלי ענפים (סין פאלוס: sin palos)), והם נארזים באריזות למכירה, בדרך כלל של קילו אחד.
מופקת ז'רבה ברמות איכות שונות ובטעמים שונים. יש פסי יצור המוסיפה לה טעם של לימון או עשבי תיבול, יש בתי יצור בפרגוואי המכינים ז'רבה ברמות שונות של איכות, עד לרמת Premium.
מקור המנהג.
משקה המאטה נצרך במקור בתקופה הפרה-קולומביאנית באזורי אמריקה הדרומית על ידי ילידי המקום הגוארנים (בעקבות זה, החלו קבוצות נוספות שחיו בקרבת הגוארנים לצרוך את המשקה כגון: הקראנדים, ואנשי טובס). המשקה הופץ במהירות על ידי הקולוניאליסטים הספרדים והפך לחלק בלתי נפרד מהתרבות באורוגוואי, ארגנטינה ופרגוואי, מדינות בהן המשקה נצרך בכמות הגדולה ביותר. עם זאת, ישנן מדינות נוספות בהן צורכים מאטה בחלק מהאזורים. בהן: ברזיל, חלקים מבוליביה (בעיקר בדרום) ודרום צ'ילה.
השפעות חיוביות.
המשקה המכיל ויטמינים ומינרלים שונים, עוזר בהפגת העייפות, וממריץ פעילות פיזית ומנטלית. יש לו השפעה חיובית על השרירים והוא תורם לחשיבה בהירה. כמו כן, מחקרים מצביעים על השפעה אנטי-דלקתית.
צריכה.
המשקה היה מוכר לתושבים המקומיים של אזור פרגוואי, והאופן שבו מכינים את משקה המאטה, הועבר מידי האינדיאנים הגוארנים אל הקולוניאליסטים הפורוטוגזים והספרדים ומשם הופץ ברחבי דרום אמריקה במדינות ארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי, ברזיל דרום צ'ילה בוליביה ופרו והגיע אפילו עד סוריה. כיום, ממשיך המאטה להיות פופולרי בקרב אותן מדינות, וצריכתו נאמדת במיליוני ליטרים של משקה בשנה.
ארגנטינה.
מחקר מטעם מכון הז'רבה מאטה בארגנטינה מצא כי 98% מקרב האוכלוסייה מחזיקים בביתם בקביעות את עלי המשקה, נתון שמשקף את מקומו של המאטה בחיי הארגנטינאים.
המחקר נערך לבקשת חברת GEA research for strategy הארגנטינאית המשווקת את עלי המשקה על מנת להעריך את מידת הפופולריות שלו.
תוצאות המחקר הצביעו על כך שלא חל הבדל בין מעמדות סוציו אקונומיים בצריכתו של המאטה, כלומר שהמשקה נצרך בין כל שכבות האוכלוסייה.