חניון מוקם פעמים רבות במרתף של בניינים, בפרט בניינים רבי קומות, לשימוש הדיירים של בניינים אלה ואורחיהם. לעיתים משמשות לחניון קומות ראשונות של בניין, או הגג של הבניין. לעיתים מוקם החניון כמבנה עצמאי, שזו מטרתו הבלעדית או העיקרית. בנוסף משמש למטרה זו מגרש חניה, שהקמתו פשוטה משל חניון: עיקר הכשרתו היא סלילתו באספלט, ולעיתים מסתפקים ביישור הקרקע.
מטרת חניון להפוך את האזור שסמוך אליו לנגיש וזמין בעבור בעלי כלי-רכב הרוצים לנוע ברגל מרחק קצר ביותר. בחניונים גדולים ומרובי קומות, על-מנת לפשט את התמצאות בעלי הרכבים במרחב, נהוג לסמן את שורות החניה לפי צבע, צורה, מספר שורה ומספר קומה. נהוג לחלק לנוהגים ברכב כרטיס שעליו יוכל לסמן את מקום חניית הרכב לפי המאפיינים האמורים. סימון נוסף בחניונים הוא הקצאת מקום מונגש במיוחד (בסמוך לדלת הכניסה או לשער היציאה) בעבור נכים. מקומות נגישים אלה בנוים על שטח גדול יחסית וכוללים אביזרים המקלים על נכים להיכנס ולצאת מרכבם. כמו כן, מסומנים באופן מיוחד וכוללים שילוט ברור.
השימוש בחניונים הוא פעמים רבות תמורת תשלום, הנגבה לפי תעריף לשעת חניה, תעריף ליום חניה, או מנוי חודשי. לשם גביית התשלום ניצב שומר ביציאה מהחניון, ולעיתים נעשה התשלום באוטומטים שנועדו לכך. לבעלי מנוי חודשי מתאפשרת כניסה ויציאה באמצעות אמצעי זיהוי אלקטרוני, ולמשתמשים קבועים בחניון נהוג לאפשר כניסה ויציאה באמצעות שלט רחוק. במגרשי חניה מתאפשרת לעיתים חניה חופשית, ללא תשלום. בחניונים ציבוריים לעיתים יש הנחה לתושבי המקום. כמו כן, במרכזי קניות ניתן לעיתים קרובות לקבל הנחה על החניה אם קונים מעל לסכום מסוים. לפי תיקון החוק בישראל בשנת 2008, עלות חניית רכב בחניונים ציבוריים ופרטיים תחושב בכל החניונים ביחידות זמן של רבע שעה, במקום שעה שלמה כפי שהיה נהוג, וזאת החל מתום השעה הראשונה.
כניסתן של מכוניות לחניון רב קומות נעשית בדרך כלל במסלולים מעגליים המאפשרים טיפוס במעלה החניון. לעיתים משמשת לכך מעלית, המביאה את המכונית לקומה המתאימה.
סיכונים בטיחותיים ייחודיים.
חניונים מייצרים סביבה מאתגרת לנהג מבחינה בטיחותית. בין הסיכונים הבטיחותיים ניתן למנות הולכי רגל הנעים בשטח החניון בדרך אל רכבם או ממנו, נתיבים צרים, שדה ראייה מוגבל, ומכשולים שונים כגון עמודי תמך. בישראל לא קיימת סטטיסטיקה אמינה באשר למספר תאונות הדרכים המתרחשות בחניונים. הגורם המרכזי לכך הוא, ככל הנראה, שרבות מתאונות אלה הן תאונות נזק קלות בלבד ועל כן אינן מדווחות. מנתונים שנאספו באוסטרליה עבור הוועדה האוסטרלית לבטיחות בדרכים מטעם הפרלמנט, עולה כי אכן מרבית התאונות בשטח החניון מסתיימות בנזק לרכוש בלבד, בעיקר הודות למהירות הנסיעה האיטית בחניון, אולם לעיתים מתרחשות גם פגיעות בגוף כאשר ילדים וזקנים הם בסיכון הרב ביותר להיפגע.
מגרש חניה
פנלון
יהודי התפוצות
ישראל יהודה אדלר
ישראל יהודה (יש"י) אדלר (2 באפריל 1870, א' בניסן ה'תר"ל – 22 בדצמבר 1948, כ' בכסלו תש"ט) היה מורה עברי ונדבן. היה פעיל מאוד בחיי הציבור בארץ. מראשוני המורים העבריים, נמנה עם מייסדי גימנסיה הרצליה ועם מייסדי שכונת אחוזת בית ורמת גן.
קורות חיים.
ישראל יהודה אדלר נולד בשנת 1870 בעיירה יאנובה הסמוך לפינסק שברוסיה הלבנה (אז באימפריה הרוסית) לשלמה אדלר ולחנה לבית סגלוביץ. היה מסור לרעיון הציוני ונדד כמלמד מעיר לעיר. הוא גם היה בין הראשונים אשר הכניסו את לימוד השפה העברית לחדר המתוקן וייסד את חברת "חובבי שפת עבר".
בשנת 1904 עלה לארץ ישראל יחד עם יחיאל יחיאלי, אשתו ובנותיו נותרו מאחור בהומל (ובהמשך בפינסק) ורק ב-1907 עלתה המשפחה ארצה.
ראשית פעולתו בארץ ישראל הייתה ארגון הלימודים במושבה רחובות. באותה תקופה לימדו ביידיש ואדלר הכניס לימוד עברי יחד עם משה סמילנסקי, אהרון דוד גורדון ואחרים. בין היתר הנהיג הצגת מחזות תנ"כיים בבית הספר וארגן ספרייה במקום.
ב-1905 שימש מורה בבית הספר לנערות של יחיאלי ביפו ופתח את הוצאת הספרים "קהלת" להדפסת ספרי לימוד בעברית וירחון, "החינוך".
בשנת 1909 היה אדלר מבין 66 חברי אגודת אחוזת בית להקמת פרבר עברי צפונית ליפו, לימים תל אביב. בהגרלת המגרשים זכה במגרש האחרון באחוזת בית, ברחוב אחד העם 26, והקים בו את ביתו. נבחר פעמיים לוועד המתיישבים, במסגרת זו פעל להעברת המוסדות הציבוריים מיפו לתל אביב. ביתו, שבו הייתה ספרייה גדולה, היה בית-ועד לסופרים ומשוררים. את ספרייתו הגדולה תרם לעיריית תל אביב. בשנת 1920 נבחר לוועד קהילת יהודי יפו ותל אביב.
ב-1917 (מלחמת העולם הראשונה) נאלצה המשפחה לעזוב את תל אביב במסגרת גירוש תל אביב. ישראל יהודה והבת הגדולה נדדו לגליל בעוד ששאר המשפחה עברה לשכונת עין גנים שבפתח תקווה שם חיו בצריף ששכרו.
אדלר היה פעיל גם בארגון קרן היסוד, שפעל להקמת יישובים בארץ ישראל. הוא מכר את ביתו ותרם את הכסף, 10,000 לירות א"י, לקרן היסוד, כדי להקים, בשנת 1944, את עשרת הבתים הראשונים לפועלים אשר עבדו בכפר ג'דה (שלימים נקרא על שמו, רמת ישי) בתנאי שהמתיישבים ישמרו על מסורת ישראל, ובשנת 1944 הוחל בהקמת עשרה בתים ביישוב. לאות תודה על תרומתו הגדולה, קראו לכפר על שמו – רמת ישי (יש"י = ישראל יהודה).
אדלר היה איש צנוע ושומר מסורת. נישא בתרנ"א (1891) לברכה בת אסתר וישעיה מרדכי אייזנברג (החסיד מפינסק, ממשפחת הצדיק מאפטא) ולזוג נולדו ארבע בנות. בתו אלישבע הייתה אשתו של ד"ר הירש ליב גורדון, רופא, חוקר רב-תחומי במדעי הרוח ועיתונאי עברי ויידי בארצות הברית.
אדלר נפטר ב-1948 בגיל 78 בתל אביב, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בעיר.
שארל מסייה
דליטש
ביוטין
ביוטין (Biotin) הוא תרכובת אורגנית המשמשת כוויטמין בבעלי חיים.
ביוטין משויך בדרך כלל לקבוצת ויטמין B, והוא מסומן כ-B7, אף שבמדינות מסוימות, כגון צרפת, מסומן הוא כוויטמין B8. בנוסף לכך יש הרואים בביוטין ויטמין עצמאי ומסמנים אותו כוויטמין H. ביוטין משמש כקואנזים (ראו בהמשך) וככזה הוא קרוי קואנזים R (בקיצור: CoR).
ביוטין מורכב משתי טבעות מאוחות: טבעת אוראידו (Ureido) המכילה שני אטומי חנקן וטבעת טטראהידרותיופן (Tetrahydrothiophene) המכילה אטום גופרית. לטבעת השנייה קשורה חומצה קרבוקסילית קטנה - חומצה פנטנואית - המכילה חמישה אטומי פחמן.
ביוטין מצוי בעיקר בכבד, במוצרי חלב, בשמרים ובחלמון (אך לא בחלבון) הביצה. התצרוכת היומית הדרושה אינה גבוהה ונעה בין 30 ל-200 מיקרוגרם. חיידקים השוכנים במעי של בעלי חיים מייצרים ביוטין, כך שהכמות היומית הדרושה לגוף מושגת בקלות וחוסר בביוטין נחשב לתופעה נדירה.
ביוטין משמש כקואנזים של מספר אנזימים שתפקידם להעביר קבוצת קרבוקסיל (COOH) מתרכובת אחת לשנייה. אחד האנזימים הללו, אצטיל קואנזים A קרבוקסילאז, מתניע את מסלול הסינתזה של השומנים בתא. אנזים אחר הזקוק לביוטין, פירובט קרבוקסילאז, מוסיף קרבוקסיל לפירובט, התוצר הסופי של הגליקוליזה, והופך אותו לאוקסלואצטט. זהו השלב הראשון בתהליך הגלוקונאוגנזיס (GNG) שבו מיוצר גלוקוז מפירובאט. ללא ביוטין עלול להיווצר מצב של היפוגליקמיה חמורה בצום ממושך. ביוטין משמש לפיכך כחוליה מקשרת בין שני מסלולים מטבוליים בסיסיים אלו, והוא חיוני לתהליך הנשימה התאית.
חוסר.
חוסר בביוטין עשוי לגרום לעור יבש ולדהנת, לפריחה, לציפורניים שבירות, לאנמיה ולעייפות, להיפוגליקמיה (ריכוז נמוך של סוכר בדם), לשיער דליל ושביר ולנשירת שיער. חוסר ממושך עשוי לגרום לבעיות נוירולוגיות, כגון כאב שרירים ודיכאון. צריכת יתר של ביוטין היא נדירה אך עלולה לגרום לריכוז גבוה מדי של סוכר בדם.
חוסר כזה עשוי להופיע אצל אנשים אשר צורכים חלבון ביצה נא (החלק הלבן של הביצה) בכמויות גדולות ולאורך זמן רב (מספר שנים). חלבון הביצה הנא מכיל אווידין (Avidin), חלבון הנקשר לביוטין בחוזקה והמונע את ספיגת הוויטמין במעי. תפקוד חלבון זה נפגע בבישול.
בנוסף, גורמים מספר פגמים גנטיים לשיבוש ביכולתו של הגוף להשתמש בביוטין.
ויטמין H
ויטמין B7
ימת לדוגה
ימת לַדוֹגַה (ברוסית: Ла́дога או Ладожское о́зеро (לַדוֹז'שְקּוֹיֲה אוֹזֻרוֹ); בפינית: Laatokka (בעבר: Nevajärvi); בקרלית: Luadogu) היא ימת מים מתוקים בקרליה ובמחוז לנינגרד שבצפון-מערב רוסיה, לא רחוק מסנקט פטרבורג והיא הימה הגדולה באירופה וה-14 בשטחה בעולם.
גאוגרפיה.
ישנם בימה כ-660 איים בעלי שטח כולל של כ-435 קמ"ר. רוב האיים, כולל ארכיפלג וולאם, קילפולה וקונבץ מרוכזים באזור הצפוני-מערבי של הימה. ימת לדוגה נשפכת למפרץ פינלנד דרך נהר נייבה. הימה ממוקמת כ-40 ק"מ ממזרח לסנט פטרסבורג. שטחה הוא 17,600 קמ"ר - בלעדי איים, אורכה 219 ק"מ, ורוחבה הממוצע הוא 51 ק"מ ועומקה הממוצע 51 מ '. העומק הגדול ביותר שלה, בנקודה מערבית לאי ולעם, הוא 230 מטר.
הימה נגישה לניווט כחלק מאפיק המים הוולגה-בלטי המחבר בין הים הבלטי לנהר הוולגה. תעלת לדוגה עוקפת את הימה מצדו הדרומי ומחברת בין הנייבה לנהר סוויר.
בעקבות מלחמת החורף הגדה הצפונית של האגם כולל העיירה הקרלית לאהדנפויה עברה לברית המועצות. במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר לנינגרד הייתה במצור גרמני מספטמבר 1941 עד מרץ 1943, ימת לדוגה היה חבל ההצלה שחיבר אותו עם שאר ברית המועצות. אספקה וציוד צבאי הובאו לעיר על פני המים והקרח, והחולים והפצועים פונו באותו מסלול.
נהרות הזורמים לאגם לדוגה.
באגן הניקוז של ימת לדוגה כ-50,000 אגמים ו-3,500 נהרות הארוכים מ-10 ק"מ. בערך 85% מהמים הנכנסים לימה מגיעים דרך יובלים ופלגים, 13% מגיעים ממשקעים, ו-2% מגיעים ממי התהום.