יחידות החלוץ של ארמיית המשמר המשוריינת ה-5 נותקו באופן זמני מעורפן, אך המשיכו בהתקדמותן לכיוון צפון-מערב. הדרג השני של הארמייה (קורפוס הטנקים ה-18) בסיוע יחידות מהארמייה ה-53 הצליחו לבלום את התקפת הנגד הגרמנית. צוות קרב אחד מדיוויזיית הפאנצר ה-14 אף נותק מהכוחות העיקריים של הדיוויזיה ונאלץ לחבור לכוחות שכותרו בתוך כיס קורסון. ב-28 בינואר נפגשו יחידות החלוץ של ארמיית הטנקים ה-6 וארמיית המשמר המשוריינת ה-5 בקרבת זבניגורודקה, והשלימו את כיתור הכוחות הגרמניים במרחב קורסון. בימים הראשונים לאחר חבירת כוחות החלוץ הסובייטיים, עדיין נותרו פערים גדולים בטבעת הכיתור הסובייטית. הכוחות העיקריים של ארמיות הטנקים החמישית והשישית, ויחידות הרגלים והארטילריה שנעו בעקבותיהן, נאבקו לסגור את הפערים בטבעת הכיתור ולהרחיב אותה, תוך שהם מתמודדים עם התקפות נגד גרמניות על אגפיהם, בעיקר בגזרת החזית האוקראינית השנייה.
הפיקוד הסובייטי העריך שרוב כוחה של הארמייה השמינית - 10 דיוויזיות ובריגדה אחת, שכללו כ-130 אלף חיילים - נלכד בתוך כיס קורסון-צ'רקאסי. אולם לפי המקורות הגרמניים, הכוח המכותר כלל 6 דיוויזיות ובריגדה אחת במצבה חסרה, שמנו פחות מ-60 אלף חיילים. כוח זה כלל, בין השאר, את דיוויזיית פאנצר אס אס החמישית ויקינג ואת בריגדת הפאנצרגרנדיר של הוואפן אס אס ואלוניה, שהורכבה ממתנדבים מבלגיה. הסבר אפשרי להערכה המוטעית של המודיעין הסובייטי ביחס לגודל הכוח שנלכד בכיס קורסון, מצוי בעובדה שהוא כלל שרידים של מספר דיוויזיות, שפורקו לאחר שספגו אבדות כבדות, וכן אלמנטים ממספר דיוויזיות נוספות (דיוויזיות החי"ר ה-167, 168 וה-323, ודיוויזיית הביטחון ה-213). "פלגת הקורפוס B", למשל, היה כוח בסד"כ דיוויזיוני שהורכב משרידי 3 דיוויזיות (ה-112, ה-255 וה-332). וילהלם שטמרמן, מפקד הקורפוס ה-11 של הארמייה השמינית, קיבל את הפיקוד על כל הכוחות הגרמניים שכותרו בכיס קורסון. הקורפוס ה-42 של ארמיית הפאנצר הראשונה, הועבר תחת פיקוד הארמייה השמינית, כדי לשמור על אחדות הפיקוד.
מיד לאחר השלמת כיתור הכוחות הגרמנים במבלט קורסון החלו הכוחות הסובייטיים במאמץ קדחתני להרחיב ולחזק את טבעת הכיתור. הארמיות ה-4, ה-27 וה-52 נועדו ליצור טבעת כיתור פנימית סביב הכיס הגרמני, ולחסל את הכוחות המכותרים בתוכו, בעוד שתי ארמיות הטנקים (ה-5 וה-6), כל אחת מהן מתוגברת בקורפוס רובאים, בסיוע הארמיות ה-40 וה-53 שהגנו על אגפיהן, נועדו לאייש את טבעת הכיתור החיצונית ולמנוע כל ניסיון גרמני לפרוץ את טבעת הכיתור ולחלץ את הכוח המכותר.
ניסיונות החילוץ הגרמניים והלחימה סביב כיס קורסון.
אריך פון מאנשטיין הגיב במהירות על המהלך הסובייטי, ועד לראשית פברואר ריכז 2 קורפוסי פאנצר (ה-3 וה-47), שכללו לא פחות מ-8 דיוויזיות פאנצר, לקראת מאמץ החילוץ של הכוח הגרמני המכותר בכיס צ'רקאסי-קורסון (שקיבל את הכינוי ״כוח שטמרמן״). במקביל החל הלופטוואפה, כבר ב-29 בינואר 1944, במבצע גדול של תיספוק מהאוויר של הכוח המכותר.
היטלר לא היה מוכן לאשר פריצה החוצה של הכוחות שכותרו במבלט קורסון-צ'רקאסי. הוא דרש שהקורפוסים ה-11 וה-42 ימשיכו להחזיק בעמדותיהם, והורה לקבוצת ארמיות דרום לתכנן מבצע, שנועד בשלב ראשון לחבור אל הכוחות המכותרים, ובשלב שני לכבוש מחדש את קייב, ולחסל את ראש הגשר הגדול בו החזיקה החזית האוקראינית הראשונה בגדה המערבית של הדנייפר, באמצעות מתקפה מהמבלט הגרמני לכיוון צפון לאורך הדנייפר. מאנשטיין הבין, שכוחותיו אינם חזקים מספיק ליישם את השלב השני בתוכניתו השאפתנית של היטלר,
אך לא היה מוכן להסתפק בפריצת טבעת הכיתור הסובייטית ובחידוש הקשר עם כוחותיו במבלט קורסון-צ'רקאסי, ורצה לנצל את ההזדמנות לצורך הנחתת מכה קשה על החזיתות האוקראיניות ה-1 וה-2. המטה שלו הכין תוכנית למבצע כיתור נגדי של הכוחות הסובייטיים במרחב קורסון, שנועד לנתק ולהשמיד את ארמיות הטנקים ה-5 וה-6, באמצעות מתקפה מתמקדת של קורפוסי הפאנצר ה-47 וה-3. קורפוס הפאנצר ה-47 מהארמייה השמינית נועד לתקוף מאזור נובומירגורוד צפונה לכיוון שפולה ואולשנה, לחבור לקורפוס ה-11 ולתקוף מהעורף את הכוחות הסובייטיים באזור זבניגורודקה, בעוד קורפוס הפאנצר ה-3 מארמיית הפאנצר הראשונה, נועד לתקוף מאזור אומן לכיוון בויארקה (Boyarka ) ומדווין (Medvin ), לחבור עם הקורפוס ה-42, ולאחר מכן לנוע דרומה, כדי לחבור לקורפוס הפאנצר ה-47 ולהשלים את כיתור הכוחות הסובייטיים.
מתקפת הנגד של קורפוס הפאנצר ה-47 (8-1 בפברואר).
אוטו והלר, מפקד הארמייה השמינית, חשש שאם כוחותיו לא יחברו תוך זמן קצר עם הכוחות המכותרים בכיס קורסון, הם עלולים לאחר את המועד. לכן הוא הורה לניקולאוס פון פורמן, מפקד קורפוס הפאנצר ה-47, לפתוח במתקפה כבר ב-1 בפברואר, מבלי להמתין לריכוז כוחותיו ומבלי לחכות שקורפוס הפאנצר ה-3 יהיה מוכן לפתוח במתקפה המקבילה על טבעת הכיתור הסובייטית מכיוון מערב.
על הנייר, קורפוס הפאנצר ה-47 המתוגבר, שכלל 4 דיוויזיות פאנצר (כולל דיוויזיית הפאנצר ה-13, שסופחה אליו מהקורפוס ה-52), דיוויזיית פאנצרגרנדיר ו-4 דיוויזיות חי"ר, היה כוח לוחם רב עוצמה. אך בפועל, רוב הדיוויזיות שלו היו שחוקות מאוד ובמצבה חסרה, לאחר שהיו מעורבות בלחימה בלתי פוסקת בחודשים שקדמו לקרב קורסון. דיוויזיות הפאנצר של הקורפוס ספגו אבדות ניכרות בשורת התקפות נגד, שהן הנחיתו על כוחותיו של קונייב במהלך הימים הראשונים של המתקפה הסובייטית, ומספר כלי הרכב המשוריינים המבצעיים שנותרו להן היה מצומצם ביותר. מאנשטיין הבטיח לוהלר, שיתגבר את כוחו בדיוויזיית הפאנצר ה-24 מהארמייה השישית, אך זו נמצאה עדיין במרחק רב מקו החזית ב-1 בפברואר.
רוב כוחותיו של קורפוס הפאנצר ה-47 רותקו להגנה על אגפו המזרחי, ולכן פון פורמן נאלץ לפתוח במתקפת הנגד שלו ב-1 בפברואר עם דיוויזיית הפאנצר ה-11 (שכללה כ-30 טנקים ותותחי סער מבצעיים) וכוח חלוץ קטן של דיוויזיית הפאנצר ה-13 בלבד. אף על פי כן, הכוח התוקף השיג התקדמות משמעותית ביום הראשון למתקפה, השתלט על גשר על נהר שפולקה (Shpolka ) באיסקרנויה , ותפס ראש גשר קטן בעברו הצפוני של הנהר. לרוע מזלם של הגרמנים, הגשר התמוטט לאחר שהטנקים הראשונים חצו אותו, ולכן הם התקשו לתגבר את הכוחות שהחזיקו בראש הגשר, ולהשתמש בו כבסיס להמשך המתקפה צפונה. לרשות הארמייה השמינית לא עמד גשר נייד/גשר צף, שהיה מסוגל לשאת את משקל הטנקים מדגם פנתר, שהיוו כמחצית הטנקים של קורפוס הפאנצר ה-47. המחסור בציוד גישור מתאים, בצירוף סדרת התקפות נגד, שהנחית קורפוס הטנקים ה-29 מארמיית המשמר המשוריינת ה-5, על האגף המזרחי החשוף של המיבקע הגרמני, אילצו את פיקוד הארמייה השמינית להסכים לדחיית המשך המתקפה של קורפוס הפאנצר ה-47 ל-4 בפברואר, בהנחה שעד אז דיוויזיית הפאנצר ה-24 תגיע לתגבר את כוחו. במהלך היומיים הבאים תפסו דיוויזיות הרגלים ה-320 וה-376 של הקורפוס את הגזרות בהן החזיקו דיוויזיות הפאנצר ה-3 וה-14, ובכך אפשרו לשחרר אותן לתמוך במתקפה המחודשת של הקורפוס.
לפי תוכנית המתקפה החדשה של קורפוס הפאנצר ה-47 נועדו דיוויזיית הפאנצר ה-11 ודיוויזיית הפאנצר ה-24 (שכוחות החלוץ שלה הגיעו לאזור יאמפול ב-2 בפברואר) לתקוף צפונה לכיוון זבניגורודקה ב-4 בפברואר בבוקר. אך בליל 3/4 לחודש קיבלו קבוצת ארמיות דרום והארמייה השמינית הוראה ישירה מהיטלר לשלוח את דיוויזיית הפאנצר ה-24 חזרה דרומה לאזור ניקופול, וכל ניסיונותיהם של מאנשטיין ווהלר לשנות את ההוראה נכשלו. ללא הדיוויזיה (שכללה כ-60 טנקים מבצעיים) נותר קורפוס הפאנצר ה-47 עם 59 טנקים ותותחי סער מבצעיים בלבד ב-4 דיוויזיות הפאנצר שלו. כוח זה לא היה חזק מספיק כדי להבקיע את טבעת הכיתור הסובייטית. פון פורמן נאלץ לשנות שוב את תוכניותיו. דיוויזיית הפאנצר ה-13 רותקה להגנת ראש הגשר באיסקרנויה, ושלוש דיוויזיות הפאנצר הנותרות של הקורפוס הוסטו מזרחה, והחל מ-5 בפברואר פתחו במתקפה לכיוון לבדין (Lebedin ). המתקפה נתקלה בהתנגדות סובייטית עזה, והכוחות הגרמניים שסבלו גם מבעיות אספקה קשות בגלל הבוץ והפשרת השלגים, הצליחו להשיג התקדמות מועטה בלבד. קונייב תגבר את הארמייה ה-53 וארמיית המשמר המשוריינת ה-5, שהגנו על החלק הדרומי של טבעת הכיתור, בכוחות נוספים, שנלקחו משלוש הארמיות של החזית האוקראינית השנייה, שלא היו מעורבות ישירות בלחימה סביב כיס קורסון-צ'רקאסי (ארמיות המשמר ה-5 וה-7 והארמייה ה-57), וכוחותיו לא התקשו לבלום את מתקפת הנגד המחודשת של הארמייה השמינית.
המתקפה הראשונה של קורפוס הפאנצר ה-3 (8-4 בפברואר).