בגרמניה הוכנו אקס ליבריס על ידי אמנים מהשורה הראשונה. אלברכט דירר הכין לפחות שישה תחריטים בין 1503 ל-1516 וסיפק עיצובים לכמה נוספים. אקס ליבריס הוכנו גם על ידי לוקאס קראנאך האב והנס הולביין ועל ידי אמני הפורמט הקטן, ביניהם: האחים בהאם, וירגיל זוליס, מתיאס צונדט, יוסט אמאן, זאלדורפר, גאורג הופשמאן.
תווי ספר עבריים.
הדפסת אקס ליבריס הייתה נפוצה בקרב היהודים החל מהמאה ה-19. גדולי האמנים היהודים נרתמו לאיורים של אקס ליבריס, וידועים אקס ליבריס שאוירו בידי אפרים משה ליליין, הרמן שטרוק, ארתור שיק ואמנים רבים אחרים.
מקמילן TAC-50
רובה McMillan TAC-50 (מקמילן טאק-50) הוא רובה צלפים המיוצר בארצות הברית על ידי חברת האחים מקמילן. זהו רובה צלפים לטווח הרחוק המיועד הן נגד בני אדם והן נגד מטרות קשות וציוד. הרובה מבוסס על תכנונים קודמים של אותה חברה, שהופיעו לראשונה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. חברת האחים מקמילן מייצרת מספר גרסאות של רובים בקליבר 0.5 אינץ', בהתבסס על אותה פעולה, עבור יישומים צבאיים, משטרתיים ואזרחיים. רובי TAC-50 הם בעלי דיוק מצוין, והיצרן התחייב על מקבצים בפיזור של חצי דקת קשת עם תחמושת צליפה ברמת Match Grade. לשם השוואה, הדיוק של בארט M82A1 - גם הוא רובה בקליבר 0.5 אינץ' - נע בין 1 דקת קשת (עם תחמושת Match Grade) ל-3 דקות קשת (עם תחמושת רגילה). כלומר: ה-TAC-50 מדויק יותר באופן ניכר.
מפרט.
ה-TAC-50 הוא רובה בקליבר 0.5 אינץ' ומשתמש בתחמושת 0.5 BMG שידועה גם כ-12.7x99 מ"מ נאט"ו, מאחר שזו התחמושת הכבדה התקנית של מדינות המערב. תחמושת זו מאפשרת לו טווח ירי של , כאשר בתנאים מסוימים הוא יעיל גם מעבר לטווח של 2 ק"מ. תחמושת זו היא רבת עוצמה ושימושית גם נגד מטרות קשות ושריון קל.
רובה TAC-50 הוא רובה בריחי ידני המופעל על ידי בריח מסתובב. לבריח הענק יש זיזי נעילה קדמית כפולה, והבריח עצמו מחורק באופן בורגי להפחתת המשקל. הקנה הכבד ברמת match-grade מיוצר על ידי Lilja Barrels גם הוא מחורק, כדי לפזר חום מהר ולהפחית מהמשקל הכולל. לוע הקנה מעוצב כך שיופחת הרתע הגדול בעת הירי. הרובה מוזן בידי מחסנית חיצונית נתיקה, המכילה 5 כדורים. הקת והמעצה עשויים מפיברגלאס ומיוצרת על ידי McMillan Stocks ומתוכננים לשימוש גם עם חצובות דורגל. עקב הקת ניתן לכוונון ל"אורך המשיכה" (length of pull) על ידי מרווחי גומי וניתן לקיפול הצידה לשם אחסון קומפטי. לרובה אין כוונות ברזל אך ניתן להתקין עליו מגוון כוונות טלסקופיות או כוונות לראיית לילה. בצבא הקנדי, הכוונת הטלסקופית הסטנדרטית שמותקנת עליו היא כוונת טלסקופית X16.
כיום מקמילן מייצרים ומשווקים דגם משופר יותר TAC-50C, שעיקר השיפורים הם שיפורי ארגונומיה, קת מתכוונת נוחה יותר עם תמוכת לחי ניתנת לכוונון, מסילות פיקטיני על המתפסים ועוד שיפורים חימושיים.
יכולות וביצועים.
רובה ה-TAC-50 מחזיק בשיא הצליפה הארוכה ביותר, כלומר: הריגת לוחם אויב מהמרחק הגדול ביותר. שיא זה עומד על ונקבע ב-2017.
הרובה שבר את השיא לראשונה ב-2002 כאשר רב-טוראי רוב פרלונג (Rob Furlong) מצבא קנדה שלחם ב-2002 באפגניסטן, ירה ברובה TAC-50 והרג חמוש של הטליבאן מטווח של 2430 מטר (7972 רגל, 1.509 מייל). ביריה הראשונה פרלונג החטיא, בשנייה הוא פגע רק בתרמיל של החמוש. בשלישית הוא פגע בפלג גופו העליון של החמוש והרג אותו. הישג צליפה מרשים זה לא אופייני לטווח הירי האפקטיבי שבו יש הסתברות גבוהה לפגיעה ביריה ראשונה. מכיוון שבעמק שאח אי-קוט צפיפות האוויר נמוכה בהרבה מהצפיפות בגובה פני הים (העמק נמצא בגובה 2,432 מטר מעל פני הים) הטווח האפקטיבי המקסימלי של הרובה התארך בכ-600 מטר. מאז נשבר השיא מספר פעמים.
השיא נשבר שוב בעזרת הרובה TAC-50 ביוני 2017: צלף מהכוחות המיוחדים של צבא קנדה ירה לעבר מחבל דאעש בעיראק ופגע בו ממרחק של 3450 מטר, פגיעה זו התאפשרה הודות לכך שהצלף ירה מגג בניין בעוד החמוש עמד על הקרקע.
בפועל
ברווה
בראווה
מק'מילן Tac-50
בית אנגל
בית אנגל הנמצא בלב תל אביב, בשדרות רוטשילד 84 פינת רחוב מזא"ה, הוא בניין מגורים בסגנון הבינלאומי (באוהאוס) שתוכנן על ידי האדריכל זאב רכטר ב-1933. הבניין מהווה את אחד המבנים הידועים של העיר הלבנה ואבן דרך חשובה בהתפתחות האדריכלות הישראלית כבניין הראשון על עמודים.
אדריכלות.
רכטר, שחזר מלימודי אדריכלות בפריז ב-1932, הושפע רבות מגישותיו של המודרניסט לה קורבוזיה. בעוד מרבית אדריכלי התקופה הושפעו מבית ספר הבאוהאוס הגרמני, הביא איתו לארץ רכטר את גישותיו הייחודיות של לה קורבוזיה במסגרת התנועה המודרנית באדריכלות אשר באה לראשונה לידי ביטוי בבית אנגל. הבניין הושפע ישירות מוילה סבואה שנבנתה רק שנים ספורות קודם לכן ורעיונות נוספים אשר יישם לה קורבוזיה מאוחר יותר ב"יחידת המגורים".
הבניין נקרא על שם בעלת הבית הגב' שרה אנגל (1897-1964) עולה חדשה מאנגליה שביקשה להקים בית דירות איכותי לצורכי השכרה. היא אף התגוררה באחת הדירות. הוא תוכנן על מגרש בגודל כפול בצורת האות "ח" הפתוחה לכיוון רחוב מזא"ה ויוצרת חצר פתוחה קטנה בחזית הבניין. העמדתו על עמודים יצרה עבור הולכי הרגל ברחוב תחושה של המשכיות החלל ורציפות של הצמחייה שהמשיכה מתחת לבניין. על קבלת היתר הבנייה היה מאבק ממושך בין האדריכל ועירייה שסרבה תחילה לנכות את שטח הקומה המפולשת מאחוזי הבנייה אך לבסוף השתכנעה בחשיבותה ואישרה בהמשך קומות מסוג זה באלפי בניינים נוספים. במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה קומת העמודים כמפקדה בריטית זמנית.
על גג המבנה הוקם חדר כושר וגינת גג משותפת לכל הדיירים אשר מעל חלקה נבנתה פרגולת בטון. הפרגולה יצרה הצללה קלה בגג אך בעיקר נועדה להדגיש את קיומה של קומת הגג בחזית המבנה הנראית מהרחוב. חזיתות הבניין כללו מרפסות וחלונות סרט האופייניים מאוד לסגנון הבינלאומי אשר יצרו משחקים נפחיים ומשחקי אור וצל אשר הודגשו בעזרת הטיח הלבן החלק.
האדריכל זאב רכטר שכר לעצמו בבית זה דירה מרווחת לאחר השלמתו ובין דייריו המפורסמים נמנים גם האחים שמיר, מחלוצי הגרפיקה בארץ ישראל, הפיזיקאי עמוס דה-שליט ואדיס דה פיליפ, מייסדת האופרה בתל אביב.
השפעה.
הבנייה על עמודים אשר יוצרת "קומה מפולשת" הייתה מקובלת מאוד בבנייה הישראלית מאז בית אנגל ועד למעשה שנות ה-80 וה-90 ורבים מבנייני המגורים בכל רחבי הארץ נבנו על עמודים. יש גם המכנים את בית אנגל כ"בניין שהעמיד את תל אביב על הרגליים".
אולם, הצלחתו של בית אנגל כבניין מגורים בראשית שנותיו לא המשיכה כייעודה המקורי. בניינים רבים שנבנו על עמודים מאוחר יותר ייעדו את הקומה לחניית מכוניות והגידור ההיקפי סביב כל המגרש, דבר שנעדר מהבנייה של שנות ה-30, הפך את הקומה המפולשת לאזור פונקציונלי בלבד ולא כחלל איכותי הממשיך את המרחב הציבורי. כיום, גם בעידודה של תמ"א 38, נסגרות קומות מפולשות רבות וניתנות הקלות בנייה רבות לבניינים המבקשים לסגור את החלל שמתחתם בקירות.
הבניין כיום.
לאחר שנים ארוכות בהן הוזנח וחזיתות הבניין הלבנות האפירו, בינואר 2019 הושלם תהליך שימור קפדני בן ארבע שנים למבנה על ידי משרד השימור אמנון בר אור טל גזית אדריכלים בע"מ. כחלק מתוכנית השימור וחלק מהגדרתו כמבנה לשימור מחמיר פורקו כלל התוספות שנוספו לבניין במהלך השנים: שופצו כלל הדירות, נפתחה מחדש קומת העמודים האיקונית שנסגרה על ידי לבני סיליקט ושימשה כמקלט בהפצצות על תל אביב במלחמת העולם השנייה ונוספו לו מספר דירות חדשות. לאחר מספר ניסיונות שכשלו להסב את שימושו לכדי מלון בוטיק, הבניין משמש כיום כבניין מגורים ובו דירות יוקרה.
אוצר בית דין
אוצר בית דין בימינו הוא הסדר להעברת פירות שביעית מהחקלאים אל הצרכנים. לפי ההלכה, פירות הגדלים בשנה השביעית הם הפקר, מותר לכל אדם לקטוף מהם כמות קטנה לשימוש ביתי, ואסור לסחור בהם. אולם כיוון שרוב הפירות גדלים במטעים הרחוקים ממקום-מגוריהם של הצרכנים, פותחה מערכת המעבירה את הפירות אל הצרכנים תוך גביית הוצאות הטיפול בלבד.
בימי המשנה היה אוצר בית-דין מנוהל על ידי בית-דין ארצי או מקומי, שהייתה לו סמכות לממן את פעילותו מכספי מיסים, ולחלק את הפירות בחינם לכולם. אולם בימינו אוצר בית-דין מנוהל בדרך-כלל על ידי ארגונים פרטיים, ללא סמכות לגביית מיסים, והוא ממומן מתשלום הנגבה מהצרכנים. מצב זה מעורר ספקות על כשרותו של אוצר בית-דין, לאור האיסור על מסחר בפירות שביעית.
אופן יישומה בפועל של התקנה משתנה בין בתי הדין, כך שישנן קבוצות המקבלות אוצר בית דין מסוים, ודוחות אוצר בית דין אחר. העדה החרדית מיישמת אוצר בית דין רק בגדרים מחמירים יחסית המונעים מסירה של הפירות בתנאים הדומים למכירה רגילה.
מקור המושג בימי המשנה.
אוצר הוא מחסן; אוצר בית דין הוא מחסן המנוהל על ידי בית דין. הכוונה למחסן שבו נשמרו פירות שביעית שנקטפו מהשדות, על-מנת לחלקם לבעלי הבתים. הוא נזכר לראשונה בתוספתא במסכת שביעית:
התוספתא מתארת שלוש פעולות של בית הדין העירוני:
דיונים הלכתיים.
תקפות התקנה לדורות.
הרמב"ם לא הביא את דברי התוספתא ב. האחרונים הסבירו עניין זה בכמה דרכים:
כמה ראשונים אחרים, כגון: הרמב"ן, הרב שמשון משאנץ והרא"ש, הביאו את דברי התוספתא, ומשמע מדבריהם שהם סוברים שכך ההלכה. לפי הרמב"ן (), זו הייתה תקנה שמטרתה למנוע אגירה ומסחר בפירות שביעית.
שמירה על השדות.
לפי ההלכה, בשנה השביעית אסור לשמור על השדות, אלא יש להפקירם ולאפשר לכולם לאכול מהפירות. והפוסקים נחלקו, האם איסור זה חל גם על בית-הדין: