ב מפורטים דינים שונים 'במה מדליקין' ו'במה אין מדליקין' ודיני הנרות והפתילות שמדליקים לצורך שבת, אולם ללא ציון ברור של חובה על הדלקת נרות לשבת (לדעת התוספות, חובת הדלקת הנר מוזכרת באחת המשניות).
מקור מפורש לכך שיש חובה להדליק נרות לכבוד שבת מופיע בתלמוד. האמורא רבא אומר לחברו אביי "ואני אומר: הדלקת נר בשבת - חובה", שכך נאמר בשם רב: "הדלקת נר בשבת - חובה". משמעות הלשון "ואני אומר" מורה שהלכה זו לא הייתה ידועה כחובה בתקופת האמוראים. בעקבות הגמרא, שהגדירה את הדלקת הנר כחובה, כתב הרמב"ם:
בעקבות דברי התלמוד שיש חובה להדליק נרות לשבת, כתבו הגאונים וכן נפסק בשולחן ערוך, שיש לברך על ההדלקה: "ברוך... אשר קדשנו במצוותיו וציוונו להדליק נר של שבת".
היו שטענו שהברכה על הדלקת הנרות הותקנה בימי הגאונים כנגד הקראים שפירשו את הפסוק: . כמו הדת השומרונית כאוסרת על נר דולק בבית במהלך השבת גם אם הודלק לפני השבת. על פי הנטען, הברכה נועדה להדגיש את פרשנות חז"ל שהאיסור הוא רק על הדלקת אש בשבת עצמה, אך מותר להדליק אש בערב שבת כדי שתמשיך לדלוק במהלך השבת.
טעמי ההדלקה.
הראשונים הסבירו שעיקר מטרת הדלקת נר השבת היא לשימוש בו למאור עבור סעודת ליל שבת, ונחלקו בשאלה האם חובה זו היא משום כבוד שבת או משום עונג שבת, או שמא שניהם גם יחד.
רבים מהאחרונים חילקו את חובת ההדלקה לשניים, ופירשו ששתי הבחינות קיימות בה, זו לצד זו.
עניין נוסף בהדלקת הנר הוא שלום בית. כלומר בלא הדלקת נר בזמנים קדמונים הבית היה חשוך, דבר שהיה עשוי לגרום לתקלות (לדוגמה, שבירת חפצים) ולמריבות, ועל כן הדלקת הנר היא צעד למניעת ערעור השלום בבית. מטעם זה נקבע שעל עני שאין ידו משגת, להעדיף לקנות נר לשבת על פני נרות חנוכה (בהם אסור להשתמש למאור), ואף על פני יין הקידוש. לפי טעם זה, אין חובה להדליק דווקא ליד השולחן אלא בכל מקום שיש צורך באור על מנת שלא להיתקל בחפצים וכדומה.
החובה היא להדליק נר של שבת, ועל כן אין היא מתקיימת בנר שכבר דולק, ויש צורך לכבותו ולהדליקו בשנית כדי שתתקיים בו חובת הדלקת נר שבת ('הדלקה עושה מצווה').
זמן ההדלקה.
את הנרות יש להדליק קודם כניסת השבת, משום שהדלקת אש היא אחת מהמלאכות האסורות בשבת (מלאכת מבעיר). מנגד, היות שהדלקת הנר מיועדת למאור עבור הלילה, יש להסמיך אותה לשקיעת החמה, ועל כן הדלקת נרות שבת היא הפעולה האחרונה הנעשית בערב שבת. כיוון שיש דין של תוספת שבת, מקדימים את ההדלקה זמן מה קודם לשקיעת החמה, ומדליקים בזמן המוגדר כזמן כניסת השבת לפי הנהוג במקום. ברוב ארץ ישראל זמן הדלקת הנרות הוא כ־20 דקות קודם לשקיעת החמה, בחיפה כ־30, ובירושלים ובפתח תקווה 40.
במקרה של קבלת שבת מוקדמת, ניתן להקדים את הדלקת נרות שבת עד כשעה ורבע קודם לשקיעת החמה (זמן פלג המנחה).
ביום טוב מותרת העברת אש מאש קיימת, ולכן מותר להדליק נרות יום טוב מאש דולקת גם בליל יום טוב עצמו.
מי מדליק.
חובת הדלקת הנרות היא חובת הבית, ועל כן רק אחד מבני הבית צריך להדליק את הנרות. במשפחה, נהוג שבעלת הבית היא שמדליקה את נרות שבת ולא שאר בני הבית, וניתנו לכך מספר טעמים:
החובה להדלקת הנר אינה רק על נשים. גברים הגרים לבדם באופן קבוע או זמני מחויבים גם כן להדליק נר לשבת.
בשנת תשל"ד (1975) יצא האדמו"ר מחב"ד רבי מנחם מנדל שניאורסון ביוזמה לעידוד הדלקת נרות שבת באופן כללי, לרבות ילדות קטנות מגיל שלש וקודם לכן כדי לחנכן במצווה (אך רק נר אחד), ואליו הצטרפו רבנים נוספים תחת הסיסמה: "כל אשה ובת - מדליקה נרות שבת". לעומת זאת, היו שהתנגדו לכך שבנות לא נשואות יברכו מחשש ברכה לבטלה ומסיבות אחרות. פעילות זו מכונה 'מבצע נרות שבת קודש' והיא אחת ממבצעי הרבי מחב"ד, ובמסגרתה יוצאות נשות חב"ד ביום שישי לחלוקת נרות שבת במקומות ציבוריים שונים (בהשראת מבצע זה של תנועת חב"ד החלו קבוצות נוספות ממגזרים שונים בחלוקת נרות שבת להמונים).
כמה נרות מדליקים.
כדי לצאת ידי חובת המצווה די בהדלקת נר אחד בלבד, אך המנהג המקובל הוא להדליק שני נרות. אין הגבלה על מספר נרות השבת, ועל כן יש גם הנוהגים להדליק נרות שבת כמספר בני הבית, או כמספר ילדי המשפחה (גם אם אינם שוהים בבית) בתוספת זוג נרות עבור ההורים, או מספר אחר מסיבות שונות.
מספר טעמים נתנו למנהג המקובל בהדלקת שני נרות:
מנהגים נוספים כוללים הדלקת מספר רב של נרות, מטעמים קבליים.
אישה ששכחה להדליק פעם אחת נרות שבת מדליקה מכאן ואילך נר נוסף בכל שבת, וזאת כקנס. עם זאת, קנס זה הוא רק במקרה של שכחה, ולא במקרה של אי־הדלקה עקב אונס. כיום, כאשר קיימת תאורה בנוסף לנרות השבת, יש המקילים בקנס זה.
מקום ההדלקה.
עיקר תקנת הדלקת נרות שבת היא לצורך מאור לסעודת ליל שבת (בייחוד בתקופה בה לא הייתה תאורה מלאכותית), ועל כן המקום העיקרי להדלקה הוא במקום סעודת ליל שבת. עם זאת, היות שהדלקת נרות שבת מיועדת גם עבור מאור כללי בבית, ניתן להדליק נרות שבת בברכה גם במקומות אחרים בבית.
ישנה מחלוקת בשאלה האם כמה נשים יכולות להדליק במקום אחד נרות שבת בברכה (היות שיש תוספת מאור), או שרק האישה הראשונה שמדליקה תברך (היות שלאחר ההדלקה שלה כבר יש מאור במקום).
במה מדליקים.
כיום מקובל להדליק נרות שבת באמצעות נרות, אך בעבר נעשתה ההדלקה באמצעות מנורת שמן ובה שמן ופתילה. באופן עקרוני ההדלקה כשרה בכל חומר, אך במשנה ובגמרא מובאות מספר הגבלות שעיקרן הוא שהנר יבער היטב, על מנת למנוע חשש שאדם יתקן את הנר בשבת על מנת לשפר את אורו, ובכך יעבור על מלאכת מבעיר. לפיכך, אסרו חכמים להדליק בפתילות שהאש אינה נאחזת בהן, אלא נסרכת סביבן, וזה גורם לשלהבת לקפץ. כמו כן, אסרו חכמים להדליק בשמנים שלא נמשכים אחר הפתילה. עיקרו של הפרק השני במסכת שבת עוסק בפתילות ובשמנים הכשרים והפסולים להדלקה.
שמנים נוספים פסולים להדלקה מפני שהם נדיפים ועשויים לגרום לדליקה, בעלי ריח רע שעשוי לגרום לסועדים למאוס בסעודה, או בעלי ריח טוב שיש חשש שיבואו להשתמש בהם (ויעברו על מלאכת מכבה). נאסרה הדלקה גם בתערובת של שמנים פסולים וכשרים, ובפתילה מחוברת מפסול והיתר כגזירה, על אף שהתערובת דולקת היטב.
במקרה ובו הודלק נר מחומר פסול - אסרו חכמים ליהנות מאורו, גם לצרכים שאינם דורשים התבוננות מיוחדת, כדי למנוע את הטיית הנר בשגגה לצורך הגברת אורו. לכתחילה אסור להדליק נר פסול ליד נר כשר, אך אם הדליק - ישנה מחלוקת לגבי ההנאה מאורם המשותף של הנרות: הב"ח סובר שאסור ליהנות מהאור, ואילו המג"א סובר שמותר ליהנות מהאור, כיוון שגם ללא הנר הפסול היה יכול לראות לאור הנר הכשר.
בשונה משאר התנאים, רבי טרפון סבר שהשמן היחיד הראוי להדלקה הוא שמן זית. למרות שדעתו לא התקבלה להלכה, כתבו בעלי התוספות שהדלקה בשמן זית היא מהודרת ביותר, וכך נפסק בשולחן ערוך. כיום המנהג הרווח הוא להדליק נרות פרפין (המכונה שעווה), שאורם חזק ויציב יותר.
במשנה ישנה מחלוקת תנאים לגבי החובה לחרוך את הפתילה קודם להדלקה, על מנת שהפתילה תדלק היטב. להלכה, התקבלה דעתו של רבי עקיבא שאין חובה בכך, אך עם זאת, רבים נוהגים לעשות כן משום הידור מצווה, ויש אף מנהג נפוץ שהאיש מכין את הנרות לאשתו על ידי שמדליק הפתילה ומכבה אותה. בכך, האיש משתתף במצוות הדלקת הנר ביחד עם אשתו.
מותר לכהנים להדליק נרות שבת בשמן של תרומה טמאה, למעט בערב שבת שחל גם בערב יום טוב, משום שאסור לשרוף תרומה ביום טוב.
שימוש בתאורה חשמלית.
לאחר כניסת השימוש בתאורה חשמלית דנו הפוסקים האם ניתן לצאת ידי חובה בהדלקת נורות חשמליות עם חוט להט כנרות שבת. הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל כתב שלדעת הראשונים הטוענים שיש מצווה להדליק את הנרות, לא ניתן לברך על הדלקת החשמל, מכיוון שהיא אינה הדלקה אלא המשכת חשמל הקיים כבר. לגבי הראשונים הטוענים שהמצווה היא שיהיה נר דלוק ואין מצווה בהדלקה עצמה, כתב הרב עוזיאל שגם לשיטתם ייתכן שאין לברך על ההדלקה, כיוון שיש חשש להפסקת חשמל. אחרים כתבו שניתן לברך על הדלקת נרות חשמל.
הרב עובדיה יוסף פסק שעדיף להשתמש בנרות שמן או שעווה, שניכר שהודלקו לכבוד שבת ויום טוב, ובברכת ההדלקה יכוון לפטור גם את הדלקת החשמל שידליק לאחר מכן. אך אם אין אפשרות להשיג נרות שמן או שעוה, אפשר להדליק מנורות חשמל ולברך עליהן.
גם בין המתירים, יש מגבילים זאת לנורות להט ולא נורת ניאון. לשיטת המתירים שימוש בחשמל, אם הנורה כבר דולקת, יש לכבות ולהדליק מחדש את הנורה לשם נר שבת. הרב בן-ציון אבא-שאול כתב שניתן לברך על אור החשמל רק אם האור מחובר לסוללה ולא לרשת החשמל המרכזית.
לגבי הדלקת נרות במקום בו כבר דולק אור החשמל, כתב הרב בן-ציון אבא-שאול שאם מדובר באור שיוצאים בו ידי חובה יש להדליק בחדר אחר את הנרות או להדליק את החשמל יחד עם הנרות לברך על שניהם.
אמירת הברכה לפני ההדלקה או אחריה.
בספרות ההלכתית ישנה התחבטות בשאלה האם נשים צריכות לברך על הדלקת הנרות לפני ההדלקה או אחריה. הדיון הוא בשל התנגשות בין שני עקרונות הלכתיים. העיקרון הראשון הוא דין כללי בהלכות ברכות המובא בתלמוד הבבלי בשם האמורא שמואל הקובע כי "כל המצוות מברך עליהן עובר לעשייתן", דהיינו יש לברך על כל מצווה לפני קיומה - ואילו לאחר קיום המצווה כבר לא ניתן לברך. העיקרון השני הוא דין תוספת השבת (תוספת לעיקר השבת שהחל ממנה נאסרה עשיית מלאכות ובכללן כיבוי והדלקה). ישנה מחלוקת האם בעת הדלקת הנר והברכה עליו חלה תוספת השבת באופן אוטומטי, ועל כן אסור יהיה לכבות את הגפרור לאחר ההדלקה.
שיטת הבה"ג.