במאי 2004 נקנס המפעל בסך חצי מיליון ש"ח בגין פליטת מזהמים בין השנים 2003-1998.. ב-2007 הגישו מספר תושבים מהישוב ואדי נעים תובענה ייצוגית נגד החברה, שהסתיימה ב-2012 בפשרה לפיה החברה תשקיע כמיליון ש"ח בפרויקט חברתי לטובת התובעים, ובנוסף עוד כ-9 מיליון ש"ח לצמצום החומרים הנפלטים מהמפעל.
המשרד להגנת הסביבה ערך מספר בדיקות פתע במפעל, ומצא דרך קבע חריגות בפליטת כימיקלים מסוכנים. בין השאר נמצאו חריגות של אלפי אחוזים בדיכלורומתאן (מתילן כלוריד) המשפיע על מערכת העצבים ומוכר כחומר מסרטן.
כיום, החברה מאמצת מדיניות קפדנית ופעילה בנושאי בטיחות ואיכות הסביבה.
בהקפדה מלאה מתבצע הטיפול בפסולת, הכולל:
החברה אף זכתה במקום הראשון בתחרות "פרס האיכות הלאומי בתעשייה" בשנים 1998 ו-2001.
תמלוגים.
במשך שנים רבות שילמה כיל תמלוגים למדינת ישראל על בסיס שווי הברום בכניסתו למפעל תרכובות ברום, ולא על פי שווי המוצרים שיוצרו ממנו. טענת החברה הייתה שהדבר נעשה בהסכמת המדינה. לראיה הובאו פקידי מדינה בעת הפרטת החברה שטענו שבתשקיף למכירת החברה נכתב שהתמלוגים מחברת תרכובות ברום היא אפס, ועל סמך הנחה זאת נמכרה החברה במחיר גבוה יותר. מנגד טענה המדינה שהסכם התמלוגים עם כיל ציין שהתמלוגים מחויבים על פי המוצרים שהתשלובת מוכרת, וחברת תרכובות ברום היא חלק מהתשלובת. בבוררות שהסתיימה במאי 2014 נתקבלה עמדת המדינה והחברה חויבה לשלם תמלוגים לאחור.
בנוסף, עלו טענות שכיל מוכרת את הברום ל"תרכובות ברום" במחיר נמוך מדי, על מנת לגלגל רווחים ממפעלי ים המלח לתרכובות ברום ובכך להימנע מתשלום תמלוגים.
על פי טענת החברה, בשנים 2007-2014 הפסיד המפעל בנאות חובב מעל מיליארד וחצי שקלים ועל כן יש צורך בתוכנית התייעלות הכוללת פיטורי עובדים. מנגד טען ירון זליכה, שנשכר על ידי ועד העובדים, שהחברה עושה הפרדה מלאכותית בין ייצור תרכובות הברום לבין הפקת הברום, ושהסתכלות כוללת על פעילות הברום של כיל מראה שהיא רווחית.
בעלות.
החברה הוקמה כשותפות בחלקים שווים של ברום ים המלח וחברה בריטית. בשנת 1969 ביקשה החברה הבריטית למכור את חלקה למשקיע מארצות הברית, בשם ויליאם אברמוביץ, אולם העסקה לא יצאה אל הפועל ובמקום זאת רכשו מפעלי ים המלח ומכתשים של כור תעשיות כל אחת רבע מהחברה.
חברות בת.
בשנת 2000 רכשה תרכובות ברום את כימדע כימיקלים עדינים שהייתה בבעלות הקיבוצים ניר יצחק וסופה.
בשנת 2011 רכשה תרכובות ברום את טראברום טכנולוגיות.
השעיית הספק
השעיית הספק הוא מונח מתחום הספרות, המשמש גם בתחומים שכנים, כמו מחזאות ותסריטאות. מונח זה מתייחס לנכונות הקוראים או הצופים להתעלם בעת הקריאה או הצפייה ממידת הסבירות, המציאותיות או ההיגיון של הנחות יסוד או של פרטים בסיפור. השעיית הספק משמשת לעיתים קרובות ביצירות סוריאליסטיות, פנטסטיות וביצירות מדע בדיוני. את המונח טבע המשורר סמואל טיילור קולרידג'.
במאמר שפרסם סופר הקומיקס מרדכי חלמיש במגזין "קומיקס" בחודש טבת תשע"ג, הוא מציין ארבע דוגמאות של טכניקות מצויות להשעיית הספק:
ריאליזיציה טכנית - שימוש בפרטים טכניים, לעיתים אף בצורה מוגזמת, על מנת לתאר מציאות לא טבעית, מקלים על קבלתה. לדוגמה: כאשר בא הסופר לתאר ענק רב ממדים המגיח לפתע מול בני אדם, הוא עשוי להיתפס במכוון לפרטים טכניים של נתוני גובה, צבע, צורת האצבעות וכדומה, על מנת להעניק אמינות לדמות הענק.
הצמדה לריאליה - שיטה נוספת היא "חיבור" האירוע הבדיוני והטלאתו אל אירועים ומצבים ריאליים ברורים. כך למשל, הסופר המתאר את הגעתה של חללית לחצר בית באישון לילה, יקדים ויתאר את משב הרוח ואת העצים הנעים, יעבור לתיאור החללית הנוחתת, ואז ישוב ויתאר את נביחותיו של הכלב הביתי. סגנון ה"פינג-פונג" בין ריאליה לבדיון ובחזרה, משעה את הספק ומקל על הקוראים לקבל כאחת את ההתרחשות כולה הכוללת את האירוע הבדיוני.
הרחבה רגשית - בבואם לתאר מצבים בלתי ריאליים, עוברים חלק מן הסופרים לתיאורי רגש נרחבים, ובכך "מקלים" על הקוראים לקבל את המצב שנוצר. לדוגמה: סופר המכניס לפתע דמות של ענק לסיפור, יתאר בהרחבה את תחושותיהם של בני האדם לנוכח היצור המפלצתי שלמולם. תיאורי הרגשות המורחבים משמשים כרקע המקל על השעיית הספק.
הכרזת הספק - סופרים רבים נוהגים "להודות" כביכול על מציאותו של הספק, ובכך באופן פרדוקסלי להעניק לו אמינות. לדוגמה: כאשר מתרחש מצב דמיוני ובלתי ריאלי, יציין הסופר ויכתוב כי גיבורי הסיפור לא האמינו למראה עיניהם. לעיתים הוא אף מוסיף מפיהם של גיבורי הסיפור, את התייחסותם למצב הבלתי הגיוני הזה. לצורך תיאור מקרים דמיוניים אף יותר, עשוי הסופר אף להקדים ולציין בטרם ההתרחשות, כי איש ממשתתפי הסיפור לא היה מאמין שיתרחש דבר מעין זה. לדוגמה: "היה זה ערב רגיל כאשר פסעתי אל ביתי בשעה עשר, ואילו היה אומר לי מאן-דהו כי הערב ישתנו חיי לחלוטין, לבטח הייתי פוטר אותו בבת צחוק".
דוד בוזגלו
רבי דוד בוזגלו (ה'תרס"ד 1903– ה'תשל"ה 1975) היה מורה, משכיל עברי, מלחין, פייטן ומשורר יהודי-מרוקאי שכתב מאות פיוטים ושירים בעברית ובערבית. נחשב לגדול הפייטנים-חזנים של החזנות המרוקאית המסורתית במאה ה-20.
קורות חיים.
נולד בזאווייא הסמוכה למרקש שבמרוקו לשלום ולרחל בוזגלו. בגיל 3 לערך התייתם מאמו, ובגיל 12 לערך גם מאביו, ומאז גדל אצל משפחות זרות. בילדותו למד בתלמוד תורה מקומי באזור מגוריו, ומשם עבר למרקש ללימודי המשך של תלמוד ופוסקים בישיבתו של הרב אברהם אביטבול. במקביל למד פיוט ושירה אצל הפייטן רבי חיים עטר, מדפיס קובץ שירת הבקשות שיר ידידות.
בהיותו כבן 16 עבר לקזבלנקה, שם המשיך בלימודיו התורניים, ונחשב לבעל זיכרון חזק. במקביל המשיך ללמוד פיוט ושירה עברית אצל רבי חיים עטר, שעבר גם הוא לקזבלנקה, ומוזיקה ערבית ואנדלוסית. בשל מאורעות שחולל הצבא הצרפתי בקזבלנקה, עבר להתגורר בתקופה זו בעיר סטאט הסמוכה למשך תקופה, וחזר לקזבלנקה עם רגיעת הרוחות.
כמורה וכמדקדק עברי.
בשנת 1923 החל לשמש כמורה לעברית ולדקדוק בקזבלנקה, בכיתות של חברת "מגן דוד" ובבתי הספר של מוסדות אם הבנים בעיר. הוא נחשב בעיר למומחה בתחום זה. הוא השתתף בייסוד חברה להפצת עברית ומסורת יהודית בשם "מגן דוד", ושימש כמזכירהּ. כן לקח חלק במועדונים לעברית שפעלו בקזבלנקה, כדוגמת מועדון "חובבי השפה", שייסד חיים נחמני, שבו לימד ופייט מדי שבת.
ערך והגיה ספרים בעברית, בהם קובץ החיבורים והשירים של המלומד חיים סוסיא, שערך עם הרב דוד שושנה. הודות להשפעתו, חיברו המורים לעברית נסים אדהן ואליהו ואזנה מקזבלנקה ספר על השפה העברית.
כחזן וכפייטן.
במקביל לעבודתו כמורה החל לשמש חזן ופייטן בקזבלנקה, ופעל למיסוד שירת הבקשות בשבתות החורף. הוא הקים מקהלות נערים, שלמדו מפיו בשעות שלאחר לימודי בית הספר, וליוו אותו בפיוטים. העביר חוגים לפיוט גם עבור מתבגרים ומבוגרים.
הופיע בכנסים, באירועים ובהילולות, ושמו התפרסם במרוקו בקרב יהודים וערבים כאחד.
הקהילה היהודית בקזבלנקה הורכבה ממספר קהילות מערים במרוקו. לדברי אלמוג בהר, רבי דוד לקח תפקיד מרכזי ביצירת אתוס חדש לקהילה, בין היתר על ידי יצירת תשובת-נגד לתרבות הלא-יהודית בדמות כתיבת פיוטים והלבשתם על לחנים פופולריים. בכך הצליח למשוך את הדור הצעיר אל בית הכנסת.
הפסקה ונסיגה.
עם פטירת בנו הצעיר קיבל על עצמו הגבלות. הוא הפסיק להופיע באירועים עם תזמורת, סירב להצטלם או להקליט את ביצועיו הווקאליים, ואף לקבץ את שיריו בספר.
בצעירותו סבל מליקוי באחת מעיניו, ובגיל 40 לערך איבד את מאור עיניו. הוא ראה בכך אות משמיים, והחמיר את ההגבלות שקיבל על עצמו לאחר פטירת בנו.
דמותו התורנית.
במשך חייו נקרע בין העיסוק בתורה לבין העיסוק במוזיקה. העיד על עצמו שהיה "שחיין בים התלמוד". היה מיודד עם רבנים ידועים במרוקו, בהם הרב יוסף משאש והרב שלום משאש, וניהל עמם חלופת מכתבים. הרב שלום משאש ביקש ממנו הסכמה לאחד מספריו.
בהסכמה לספר שבו קובצו שיריו לאחר פטירתו, כתב עליו הרב משאש: "הרה"ג המפורסם בחכמתו ופקחותו הגדולה, בתורה ומפרשיה, בש"ס ונושא כליו...". בהמשך ההסכמה כתב כי "מדוד עד דוד לא קם כדוד, כי באמת קודם לו לא היה כמוהו, וגם אחריו לא קם כמוהו". בהזדמנות אחרת, בכנס שנערך לזכרו, אמר עליו הרב משאש: "בתלמוד, במפרשים של התורה, הכל היה אצלו בעל פה (...) לא הניח כמותו (...) היה תלמיד חכם (...) [סדר תפילת] יום כיפור כולו אומר אותו על פה".
גם לדברי הרב משה מלכה ניחן בזיכרון פנומנלי.
תיווך והשכין שלום במחלוקות הלכתיות ואחרות שפרצו בקהילה.
בישראל.
בשנת 1965 עלה לישראל והתיישב בקריית ים. בשנותיו הראשונות בישראל נדד בין יוצאי מרוקו באזורי הפריפריה, ועודדם בשירתו. בפעילותו זו תרם להחייאת תרבות הפיוט בישראל, ובפרט החייאת שירת הבקשות וקובץ הפיוטים "שיר ידידות".
בראיון שערכה עמו עדית זרטל, כשנה לאחר עלייתו ארצה, אמר שלא עלה קודם לכן בשל עיוורונו: . לשאלה כמה זמן הוא עוסק בשירה, השיב: . עוד הוסיף כי בישראל כמעט לא מצא פרנסה, בניגוד למרוקו, שם הייתה לו עבודה קבועה כפייטן וכמוזיקאי. את הקושי למצוא עבודה תלה בין היתר בקושי שלו לכתת את רגליו למקומות מרוחקים בשל מצב בריאותו.
הלך לעולמו ב-31 ביולי 1975 (כ"ג באב ה’תשל"ה) ונקבר בבית הקברות צור שלום שבקריית ביאליק.
בנו הוא פרופסור מאיר בוזגלו.
תלמידיו.
העמיד תלמידים שהפכו לפייטנים ומוזיקאים ידועים, בהם הרב חיים יפרח, הרב יצחק ריוח, חיים לוק וג׳ו עמר. למדו אצלו גם אשר חסין ומומחה הכשרות הרב עמרם אדרעי.
יצירתו.