השאיפה להגן על החייל בשריון הייתה קיימת בצבאות השונים משחר ההיסטוריה. הבעיה במיגון הפרש נעוצה בכושר הנשיאה של הסוס וציוד רכיבה מתאים שבעזרתו החייל עוטה השריון יכול לשבת על הסוס. כשהופיעו הפרשים הראשונים לא היה בנמצא ציוד רכיבה בסיסי כמו ארכוף ואוכף. העדר ציוד הרכיבה המתאים והסוסים הקטנים מנעו מהפרשים ללבוש שריון כבד. עם הזמן, התפתחויות בציוד רכיבה וגידול גזעי סוסים גדולים יותר אפשרו את הופעת הפרש המשוריין, העוטה שריון מכף הרגל ועד הראש.
הראשונים שהצליחו להוציא את הרעיון מהכוח אל הפועל היו הפרתים במאה ה-3 לפנה"ס. פרשיהם הכבדים המכונים קטפרקטים היו מוגנים בשריון שרשראות ארוך, לראשם קסדה וחימושם כלל רומח פרשים כבד וחרב. גם לפני הופעת הקטפרקטים הפרתיים היו פרשים עוטי שריון. כך למשל ההיטיירוי המוקדונים ששירתו תחת אלכסנדר הגדול ופיליפוס השני. יחד עם זאת, לפני הופעת הקטפרקטים לא היו פרשים מוגנים בשריון כבד כל כך.
התפתחויות נוספות בציוד רכיבה והופעת גזעים גדולים יותר של סוסים היוו את הקרקע הפורייה עליה צמח האביר האירופאי, שהיה מוגן בשריון כבד במיוחד: שריון שרשראות ומאוחר יותר שריון לוחות, קסדה כבדה ולעיתים קרובות מגן כבד. נשקם העיקרי של האבירים, בדומה לקטפרקטים לפניהם, היה הרומח הכבד. לצד הרומח היו חמושים בחרבות, אלות, פגיונות וכלי נשק נוספים. צורת הלחימה של האבירים הייתה אופיינית לכל הפרשים הכבדים - הסתערות כגוש מלוכד לעבר האויב במטרה למוטט את שורותיו.
התפתחויות בכלי הירי הביאה להפחתה בכמות השריון ומשקלו, אך הפרשים הכבדים המשיכו לשרת בצבאות אירופאיים עד סוף המאה ה-19. בתקופה זו השריון כלל בדרך כלל קסדה וקיראס (סוג של שריון גוף) בלבד. פרשים אלו מוכרים בשם קירסירים.
הפרשים במזרח הרחוק לא השתמשו בשריון כבד כמו האירופאים. המונגולים העדיפו שריון עור או שריון מתכת קל ואילו הסמוראים היפנים שילבו בין עור למתכת ליצירת שריון קל ונייד.
פרשים כבדים
סיב עצבי
השושלת האיובית
השושלת האַיוּבִּית (בערבית: الأيوبيون al-Ayyūbīyūn; בכורדית: ئەیووبیەکان ,Eyûbiyan) הייתה ההשושלת המייסדת של הסולטנות של מצרים שהקים צלאח א-דין ב-1174 לאחר חיסולה של השושלת הפאטמית. מדובר במשפחת שליטים מוסלמים סונים ממוצא כורדי שפעלה במאות ה-12 וה-13 ובשיאה שלטה על מצרים, סוריה, צפון עיראק, חלקים מארץ ישראל, ערב הסעודית ותימן. מייסד השושלת היה אַיוּבִּ, ונציגה המפורסם ביותר היה צלאח א-דין, נכדו של איוב.
האימפריה האיובית התקיימה מרבית שנותיה כקונפדרציה של נסיכויות מקומיות, אשר בראשן עמדו שליטים איובים. לנסיכים המושלים המקומיים הייתה אוטונומיה שלטונית מסוימת בתחומם, והם נשבעו אמונים לסולטאן המרכזי - לרוב היה השליט המבוגר מבני השושלת - שישב במצרים. התערבותו של הסולטאן בענייני הפנים של הנסיכויות השונות הייתה אחד מבין הגורמים לפריצתם של מאבקי פנים רבים.
עליית השושלת האיובית.
נור א-דין, שליט מהשושלת הסלג'וקית, ירש מהאמירות של אביו זנגי ב-1146 את העיר חלב וסביבותיה. הוא שאף להרחיב את גבולות אמירותו ולדחוק אל מחוץ לגבולות המרחב את הצלבנים. לשם כך קרא נור א-דין לאחדות מוסלמית, שסייעה לו גם בהגדלת כוחו הצבאי והכלכלי, ותוך שימוש בתעמולה דתית אדירה, הצליח לספח בהדרגה מדרום את דמשק וממזרח את ג'זירה. היעד שהציב לעצמו אז היה כיבוש מצרים הפאטימית, שהשלטון בה נחלש כתוצאה מסכסוכים פנימיים. הצלבנים, שחששו מאיחוד בין סוריה למצרים שיוביל לכיתורם, פשטו מדי פעם על מצרים, ובכך סיפקו לנור א-דין שעת כושר לה נזקק להגשמת תוכניתו. באמצעות פשיטות אלה, הצליחו הצלבנים להשתלט על קהיר, ובתגובה - קראו השליטים הפאטימים לנור א-דין לחוש לעזרתם. הסורים נתקבלו במצרים כמשחררים, וראש צבאו של נור א-דין, שירכוה, בן למשפחה כורדית, מונה לוזיר של הח'ליפה הפאטימי. במות הווזיר שירכוה ב-1169 ירש אותו בן אחיו, צלאח א-דין. נור א-דין, שהשפעתו במצרים הלכה וגדלה, הדיח לבסוף את הח'ליפה הפאטימי, ומינה ב-1171 את צלאח א-דין לנציב מצרים.
צלאח א-דין.
עם מותו של נור א-דין ב-1174 ועליית בנו הקטין א-צאלח איסמעיל אל-מלכ לשלטון, התפוררה האחדות המוסלמית אותה גיבש. צלאח א-דין החל כבר בימי נור א-דין לבסס לעצמו מעמד עצמאי, וניצל את הנסיבות החדשות שנוצרו: הוא מרד בשלטון בנו הקטין של נור א-דין, והחל לאחד מחדש את חלקי ממלכתו המתפוררת של נור א-דין. צלאח א-דין, בדומה לנור א-דין, גייס לטובת פעילותו תעמולה דתית נמרצת שקראה לאחדות מוסלמית כנגד הצלבנים. בתעמולתו הדגיש לראשונה את חשיבות ירושלים וקדושתה לאסלאם, ואת החובה לשחררה מידי הצלבנים.
צלאח א-דין הפך את מצרים למרכז השלטוני של השושלת האיובית, ולבסיס ממנו יצא למלחמותיו בצלבנים. הוא שאף להרחיב את גבולות ממלכתו לשטחי ארץ ישראל וסוריה במטרה להבטיח למצרים מרחב הגנה קדמי מצפון-מזרח. במקביל, הצליח צלאח א-דין להשתלט גם על צנעא שבתימן, והעמיד שם שליטים מבני משפחתו שהצליחו, לימים, להכיל בתחום שלטונם גם את העיר החשובה מכה.
צלאח א-דין הכריע לבסוף את הצלבנים בקרב קרני חיטין ב-1187, ובעקבותיו נפלה גם ממלכת ירושלים בקלות לידי האיובים. אירוע טראומתי זה הוביל לפתיחת מסע הצלב השלישי, במהלכו הצליחו הצלבנים לכבוש רצועת חוף מצור עד יפו, עם מעבר יבשתי צר לרמלה וללוד, אך הניסיונות לכבוש את ירושלים בחזרה כשלו. ב-1192 הגיע צלאח א-דין להפסקת אש עם הצלבנים, וכשנה אחר כך הוא נפטר.
מסע הצלב השלישי דלדל את אוצר ממלכתם ואבדותיהם בנפש היו כבדות, לכן העדיפו האיובים משלב זה להימנע ככל האפשר מלחימה בצלבנים. הם ניסו לסיים את המאבק עמם באמצעים דיפלומטיים, גם במחיר ויתורים טריטוריאליים. במשך כשלושה עשורים שרר שקט יחסי בין שני המחנות: התמיכה האירופית במסעות הצלב פחתה והצלבנים לא יצאו למתקפות מערי החוף שבהן התבססו.
יורשיו של צלאח אל-דין.
עם מותו של צלאח א-דין התפרקה האימפריה שלו לאמירויות רבות, כשכל אחד מיורשיו מנסה לקרוע לעצמו נתח מהשלל. האימפריה המפוררת לא הצליחה להחזיק מעמד ונכבשה במהרה על ידי כוחות אחרים.
צלאח א-דין לא הצליח להבטיח את שרידות הממלכה שלו, בין השאר משום שפיצל אותה, בטרם מותו, בין בניו ואחיו. חלוקה זו הובילה לסדרת מאבקים בין השליטים השונים, בסופם יצא אחיו של צלאח א-דין, אל-מלכ אל-עאדל, כשידו על העליונה: עד 1200 הוא הצליח למצב עצמו כשליטה הכולל של האימפריה המאוחדת, ושלטונו התפרש על פני מצרים, ארץ ישראל, מרבית השטח של סוריה וצפון עיראק. גם בני משפחתו ששלטו בחלב, וכן בדרום חצי האי ערב, נשבעו לו אמונים. ברם, גם הוא חילק את הממלכה בין בניו טרם מותו ב-1218, והאימפריה נגררה שוב למאבקי כח פנימיים בין בניו לבין גורמים מרדניים שניסו לפרוק עול. בנו אל-מלכ אל-כאמל, ששלט במצרים, ירש את אביו כסולטאן האימפריה, ונאלץ להתמודד עם מסע הצלב החמישי ומסע הצלב השישי, ועשרים שנות שלטונו, עד מותו ב-1238, לוו בחוסר יציבות תמידית. חוסר יציבות זו נוצלה על ידי הצלבנים, אשר כרתו מערכת בריתות עם האמירויות האיוביות באזור, במסגרתן הצליחו להעביר לרשותם שטחים שונים ללא לחימה, ובכללם, לבסוף, גם את ירושלים.
בנו הבכור של אל-כאמל, אל-מלכ אל-עאדל השני ירש את כס אביו אך הודח אחרי כשנתיים, ב-1240, על ידי אחיו אל-מלכ א-צאלח איוב. א-צאלח איוב, ששלט בשנים 1240–1249, אמנם הצליח לאחד כמעט את כל שטחי אימפריית צלאח א-דין תחת ידיו, אך כל שנות שלטונו עסק במלחמות פנים עם השליטים האיובים האחרים, עם הצלבנים ועם הח'ווריזמים שנסו מאימת ג'ינגיס ח'אן.
סופה של הסולטנות האיובית.
השושלת האיובית הגיעה אל קיצה במחצית המאה ה-13, לאחר פטירתו של א-צאלח איוב ב-1250, בעת מסע הצלב השביעי. אלמנתו שג'ר א-דור, שמרה בסוד את דבר מותו, שלטה בפועל במצרים במקומו דרך ייזום פקודות בשמו. בכך היא סייעה לשמור על יציבות השלטון והצבא, עד הגעתו למצרים של בנו הבכור של א-צאלח איוב ויורש העצר, תוראן שאה, אותו זימנה בחשאי ממקום מושבו בעיראק. בשובו עלה בידו להביס את הצלבנים ולהסיגם מכל השטחים שכבשו. אולם, בניסיון להיפטר מהתלות בגדודי הממלוכים, בראשם עמד המצביא ביברס, נרצח תוראן שאה על ידם, והם מינו במקומו, כסולטאנית, את אמו החורגת- שג'ר א-דור. מהלך זה לא מצא חן בעיני השליטים האיובים בסוריה, אשר התאגדו לקואליציה שקראה להדחתה, בגיבוי של הח'ליפה העבאסי בבגדאד. הם השיאו אותה עם אייבכ, שהיה בן השושלת האיובית, אך נרצח בסופו של דבר בידה ובמקומו התמנה קוטוז (שהיה ממלוכ של אייבכ) לעוצר של בן הסולטאן המנוח, מה שסימן את קץ שלטון האיובים במצרים. מנגד, עם פלישת המונגולים לשטחי הח'ליפות העבאסית בין 1256–1260, נכבשה סוריה מידי האיובים. אחרי שהביס את המונגולים בקרב עין ג'אלות ב-1260, הכריז על עצמו ביברס כסולטאן והקים את האימפריה הממלוכית.
ביסוס הסונה כזרם ההלכתי המרכזי.