עלי בונגו נולד בשנת 1959 בברזוויל, בקונגו הצרפתית, חלק מאפריקה המשוונית הצרפתית, תחת השם אלן-ברנאר בונגו כבנם הבכור של אלבר ברנאר בונגו, לימים עומר בונגו, והזמרת ז'וזפין נקאמה ששינתה מאוחר יותר את שמה לפסיאנס דבאני. אמו הייתה בת 15 בלידתו. באותה תקופה האב, אלבר-ברנאר בונגו, שירת באיש צבא בברזוויל. בשנת 1960, אחרי הכרזת עצמאות גבון, המשפחה עברה לשם. בגיל 14, בשנת 1973, כשאביו התאסלם יחד עם כל משפחתו, קיבל את השם המוסלמי עלי. בקרב חוגי האופוזיציה נפוצו מאוחר יותר שמועות לפיהן עלי בונגו היה כביכול ילד משבט איבו מניגריה שאומץ על ידי אביו רק בשנת 1968, אחרי מלחמת ביאפרה.
עלי בונגו למד את לימודי התיכון בצרפת, במכללה פרוטסטנטית בהרי סוון ואחר כך במכללה הקתולית נוטר דאם דה סנט קרואה בנאי-סיר-סן, על יד פריז. לאחר מכן למד משפטים באוניסברסיטת פריז 1 פנתאון-סורבון.
בצעירותו, בעקבות אמו, רצה בהתחלה להיות זמר ויחד עם מוזיקאים מקורבים לזמר ג'יימס בראון שאותו העריץ מאוד, הקליט בשנת 1977 אלבום מוזיקת פֿאנק תחת הכותרת "A Brand New Man". האלבום לא זכה בהצלחה. עלי בונגו הלחין מנגינות גם עבור אמו הזמרת.
קריירה פוליטית.
1987–1999: ההתחלה.
בשובו מהלימודים בצרפת, עלי בונגו עבד בממשל אביו בשנים 1987–1989. בשנים 1991-1989 כיהן כשר החוץ של גבון בממשלתו של קזימיר אויה מ'בה. אולם החוקה משנת 1991 שאסרה על מינוי שרים מתחת לגיל 35, אילצה את בונגו, שהיה בן 32, להתפטר.
יחד עם אנדרה מ'בה וקבוצת מקורבים (אלפרד מביקה מויאמה, ז'רמן נגויו מוסאוו) הקים קבוצה ששאפה לשנות באופן משמעותי את החיים הפוליטיים בגבון, תוך מעבר ברוח התקופה, למשטר רב-מפלגתי. שאיפה זו נתמכה אז על ידי הנשיא בונגו עצמו. בשנת 1990 הציג את מועמדותו במחוז הוט-אוגואה ונבחר.
בשנת 1996 עשה בונגו ניסיון לתפוס את המעמד המוביל במחוז הוט-אוגואה שנשלט על ידי בן דודו, שר ההגנה, הגנרל וראש המטה הכללי לשעבר, אידריס נגארי. תוך כדי כך הוא התעמת עם נגארי, אך השיג את תמיכת באיו שהבטיח את בחירתו מחדש במחוז.
1999–2009: שר ההגנה.
בפברואר 2009 התמנה בונגו לשר ההגנה במקום הגנרל נגארי. כשר הגדיל הוצאות כדי לשמור על הפופולריות שלו בקרב החיילים והקצינים. בעת ובעונה אחת קידם את מקורביו. גיסו, שר הכלכלה פול ונגי, דגל בריסון תקציבי וחסם באותה תקופה אחת מעסקות הרכישות של משרד הביטחון. עלי בונגו נבחר מחדש כחבר הפרלמנט בשנים 2001–2006.
כהונתו הראשונה כנשיא (2009–2016).
אחרי שביוני 2009 מת אביו, הנשיא עומר בונגו, עלי בונגו, בתור סגן יושב ראש המפלגה הדמוקרטית, נבחר למועמד מפלגת השלטון בבחירות הנשיאותיות שנקבעו ב-30 באוגוסט 2009 בריאיון ל"קול אמריקה" הצהיר עלי בונגו כי ראה עצמו מועמד השינוי. תוצאות ההצבעה פורסמו ב-3 בספטמבר 2009: עלי בונגו נבחר כנשיא עם 41.73% מכלל הקולות, לעומת פייר ממבונדו – 25.64% ואנדרה מ'בה אובאמה – 25.33% המועמדים היריבים ערערו על אמיתות התוצאות. אחרי שתוצאות הבחירות אושרו, נכנס עלי בונגו לתפקיד הנשיא במקום אביו, ב-16 באוקטובר 2009 והוא הבטיח המשכיות ובאותו התנתקות מהעבר.
בתחילת נשיאותו הוביל מדיניות של בנייה מסיבית. המצע הכלכלי בבחירות שאף לקדם את המדינה בשלושה מישורים - "גבון הירוקה", "גבון התעשייתית" ו"גבון השירותים".
"גבון הירוקה" הייתה אמורה לסמל המאמצים לשמירת הסביבה, עם טיפוח 13 הפארקים הלאומיים של המדינה שאורגנו בשנת 2002, והמכסים 11% מן השטח הלאומי, קידום החקלאות עם השגת העצמאות מבחינת האספקה העצמית של מוצרי המזון, וקידום ה"אקותיירות".
"גבון התעשייתית" אמורה להבטיח ניצול לטווח ארוך של משאבי הטבע של המדינה (נפט, גז טבעי, מנגן, עץ, ברזל), עיבוד מקומי של חומרי הגלם, איסור הייצוא של בולי עץ החל משנת 2010.
"גבון השירותים" סימלה את השאיפה במיצוים של משאבי האנוש של המדינה - על ידי קידום החינוך, הבריאות, התקשורת ודרכי התחבורה, הבינוי והשיכון.
מדיניות בינלאומית.
לאחר ינואר 2010 גבון הייתה למשך שנתיים חברה במועצת הביטחון של האו"ם ולמשך חודש נציג גבון, אמנואל איזוסה-נגונדה, כיהן כיושב ראש מועצת הביטחון. בהזדמנות זו ערך בונגו ביקור באו"ם ובארצות הברית. בנובמבר 2012 נציג גבון התקבל למועצת זכויות האדם של האו"ם.
חוזה חברתי.
בפברואר 2014 קיבל הנשיא בונגו את הדו"ח מקקינזי לגבי אסטרטגיית ההשקעה בהון האנושי. בעריכת הדו"ח התעניינה במיוחד אשת הנשיא, סילביה בונגו אונדימבה. באפריל 2014 כינס בונגו את ה"אספה החברתית" (Assises Sociales) שכללה 1,300 נציגים, שדנה בפתרונות לעוני שבו שרוי שליש מהאוכלוסייה.
בונגו הודיע על גיוסם של 250 מיליארד פרנקים CFA למשך 3 שנים לטובת צעדים שנועדו לסייע למשפחות החלשות. גבון תחת שלטונו של עלי בונגו המשיכה בקשרים המסורתיים עם צרפת. הנשיא ניקולא סרקוזי העניק לו את עיטור הלגיון הכבוד עם דרגת קצין בכיר. בניגוד לכך, רשויות החוק הצרפתיות חקרו את רכישות הנכסים שקנה הנשיא בונגו בצרפת- כמו הדירה בשדרות פוש והוטל דה סואקור וכן שתי מכוניות פרארי.
הבחירות הנשיאותיות בשנת 2016.
ב-2016 הציג עלי בונגו מועמדותו לכהונה נוספת בראש הרפובליקה. לקראת הבחירות הוא נחשב לאחד משני הפייבוריטים, לצדו של מתנגדו העיקרי, ז'אן פינג. הוא זכה כבר בסיבוב הראשון, עם 49.8% מקולות הבוחרים. לפי התוצאות הרשמיות מועמד האופוזיציה זכה ב-5,000 קולות פחות. האופוזיציה התרעמה על כך שהתוצאות נודעו באמצעות הכרזה של שר הפנים ולא מהלשכה האחראית על ההצבעה. היא טענה לזיופים באזור הוט אוגוגה, שבה ההששתפות בהצבעה הייתה 99.9% לעומת הממוצע הארצי של 59.5%. אחרי הודעת הניצחון של בונגו פרצו פרעות שבמהלכם הוצת בניין האספה הלאומית.
חיים פרטיים.
עלי בונגו פגש בשנת 1975 לרגל מסיבה תיירת אמריקאית מלוס אנג'לס בשם אינגה לין קולינס שהפכה בשנת 1984 לאשתו הראשונה. בהמשך לדברי עלי בונגו בני הזוג התגרשו, אך אינגה בונגו מכחישה זאת. היא חזרה בינתיים לקליפורניה. בשנת 1989 התחתן עלי בונגו עם אזרחית צרפתית, סילבי ולנטן, בתו של אדואר ולנטן, בעלי קונסורציום הביטוח "אומניום גאבונה ביטוחים וביטוחי משנה" OGAR, הנשוי בעצמו לאחת מבנותיו של עומר בונגו.
לעלי בונגו ולסילבי בונגו ולנטן 4 ילדים: מליכה בונגו אונדימבה, נוראדין אדואר בונגו ולנטן, ג'ליל לואי בונגו ולנטן וילד מאומץ – בילאל.
דרבי ד'איטליה
דרבי ד'איטליה (באיטלקית: Derby d'Italia, בעברית: הדרבי של איטליה) הוא כינוי למשחקי הכדורגל בין שתי הקבוצות הבכירות באיטליה, יובנטוס ואינטר מילאנו.
המשמעות המקובלת למשחק דרבי, הוא משחק בין שתי קבוצות מאותה העיר. אינטר ויובנטוס אינן מאותה העיר - יובנטוס מטורינו ואינטר ממילאנו, אך למרות זאת רווח הכינוי "דרבי" למשחקים ביניהן. היריבות בין שני המועדונים המובילים משתי הערים המרכזיות מצפון איטליה הובילה להיסטוריה של מאבקים בין המועדונים ובין אוהדיהם. את המונח "דרבי ד'איטליה" טבע העיתונאי האיטלקי ג'אני בררה בשנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר המשחקים בין אינטר ליובנטוס מתקיימים מ-1908.
היסטוריה.
יובנטוס הוקמה ב-1897 והיא הקבוצה המובילה בכדורגל האיטלקי בתארים ובאוהדים. אינטר הממוקמת מיד אחריה בכמות אוהדים הוקמה ב-1908 בשם "אינטרנציונל מילאנו" היא דגלה בשילוב שחקנים לא איטלקים ומכאן שמה. המועדונים הם הבכירים ביותר בכדורגל האיטלקי והקבוצות ממוקמות במקום הראשון והשני בהתאמה, במספר הניצחונות בסרייה א. מילאנו היא העיר השנייה בגודלה באיטליה והיא בירתו של מחוז לומברדיה טורינו היא העיר השלישית בגודלה באיטליה והיא בירתו של מחוז פיימונטה. שתי הערים המרכזיות והגדולות בצפון איטליה. למרות שבמילאנו קיים מועדון מצליח נוסף בכדורגל האיטלקי מילאן לא קיימת יריבות מיוחדת בין אוהדי מילאן ליובנטוס. לעומת זאת הדרבי של מילאנו בין אינטר למילאן הוא בעל יריבות ספורטיבית ארוכת שנים, הכוללת גם הבדלים כלכליים ואתניים. גם ליובנטוס דרבי עירוני משלה עם טורינו והוא מכונה דרבי דלה מולה.
בעונת 1960/1, אוהדיה של יובנטוס התפרצו לכר הדשא במשחקם נגד אינטר, ההתאחדות האיטלקית פסקה על ניצחון טכני, בשיעור 2-0 לאינטר בשל התפרצות האוהדים אולם לאחר מספר שבועות בוטלה ההחלטה וההתאחדות קבעה משחק חוזר. בעליה של אינטר אנג'לו מוראטי התלונן כי ההחלטה שונתה בשל השפעתו של נשיא יובנטוס ג'אני אניילי בעליה של פיאט ותעשיין איטלקי בולט על ההתאחדות, והורה למאמן להרכיב במשחק החוזר רק את שחקני הנוער. התוצאה במשחק הייתה 9-1 לטובת יובנטוס שהמשיכה לזכייה באליפות.
ב-1998 בעת אחד המשחקים בסוף העונה, התעלם השופט מעבירה על רונאלדו שחקנה של אינטר ברחבת ה-16 ומספר שניות אחר כך שרק על עבירה דומה שנעשתה על דל פיירו ברחבה, לפנדל לטובת יובנטוס, אוהדי אינטר היו מתוסכלים ומחו שהאליפות נגזלה מהם. הדבר הוביל גם לעימות ולהתלהמות בפרלמנט האיטלקי.
ב-, במסגרת פרשת הטיית המשחקים החמורה באיטליה, הקאלצ'יופולי, שלל בית הדין של ההתאחדות האיטלקית מיובנטוס את האליפות בה זכתה בעונת /06 והעניק אותה לאינטר, בנוסף להורדת יובנטוס לסרייה ב'. עקב ירידתה של יובנטוס לליגה השנייה בחרו מספר שחקנים בכירים לעזוב את הקבוצה, ושניים מהם, זלאטן איברהימוביץ' ופטריק ויירה - עברו לאינטר, דבר שהכעיס את אוהדי יובנטוס. מאז הפרשה מצויים שני המועדונים במאבק משפטי על גורלה של האליפות, ואוהדי יובנטוס ממשיכים עד היום בספירתם העצמאית את מספר אליפויות קבוצתם, וסופרים גם את שתי האליפויות שנשללו מהם.