כשאולאף ובעל בריתו מגיעים לסביבות האי סבולדר אורבים להם הציים של מלך דנמרק-סוון הראשון, רוזן לדה-איריק הוקונסון ומלך שוודיה-אולוף סקטקונונג (הידוע גם כאולוף אייריקסון.) עם צי של 71 ספינות. ספינותיו של זיגוואלדי מאיצות ומשאירות את יתר ספינותיו של אולאף משתרכות מאחור, כך זיגוואלדי שכרת ברית בסתר עם מלך דנמרק בוגד באולאף ומשאיר את ציו בן ה-11 ספינות להתמודד מול צי גדול פי כמה וכמה. כשהציים מתקרבים למרחק של מאות מטרים בודדים הם מחליפים מטחי חיצים, חיציהם של הנורווגים של אולאף פוגעים קשות באנשיו של אולוף סקטקונונג. כשהציים נערכים לעימות חזיתי, אולף האדום, ההגאי של ספינת הדגל הנחש הגדול, מזהיר את אולאף שלא להכניס את הנחש הגדול עמוק מדי, כי ירכתיה ארוכים מדי (כלומר, לנורווגים לא יהיו מספיק אנשים כדי לשמור עליה מעלייה של האויב לסיפון. לבסוף אחרי החלפת מטחי החיצים וההתיישרות, הציים מתנגשים זה בזה. הלוחמים השוודים והדנים תוקפים ראשונים אך הלוחמים הנורווגים של אולאף עמידים וחזקים ומצליחים להחזיק את עצמם כנגד כוח הרבה יותר גדול מהם. לאחר קרב ממושך הנורווגים מצליחים לחסל את רוב הלוחמים הדניים והשוודים אך לוחמיו הנורווגיים של איריק הוקונסון עולים על ספינת הדגל יארנברת'ור הרחב (מילולית: אייל הברזל) ועוקפים את המבנה של צי הקואליציה ועולים על סיפונה של הספינה הדרומית ביותר של אולאף ובכך פותחים בחזית שנייה. שם אנשיו של אולאף אשר כבר היו מותשים נלחמים בחזית שנייה, כעבור זמן לא רב הם נסוגים ונופלים בזה אחר זה. בינתיים, גם בצד הצפוני מצליחים הדנים לבסוף לפרוץ את שורות הנורווגים וגורמים להם לסגת יותר ויותר עמוק אל הנחש הגדול עצמה. לבסוף, כשהקואליצייה השתלטה על שאר יתר הספינות חוץ מהנחש הגדול ורוב אנשיו של אולאף מתים, מצליחים אנשיו של איריק לעלות לסיפון "הנחש הגדול" לאחר קרב קשה שבו נסוגו שלוש פעמים וסוגרים על אולאף. אולאף ו-500 לוחמיו הנותרים מנהלים קרב קשה ונדחקים אל מעקה סיפונה של הנחש. לבסוף אולאף ברואו שהקרב אבוד מבחינתו צועק לאנשיו לקפוץ מסיפון הספינה ולהתאבד עושה זאת וכך גם מרבית לוחמיו הנותרים. אלו שלא קפצו, כגון איינר טמברסקיילב נלקחו בשבי והועברו אל נורווגיה. הקרב מסתיים בניצחון הקואליציה על אולאף טריגפאסון, אך ניצחונם עולה להם בשכר דמם, כיוון שהנורווגים של אולאף לחמו מלחמה עיקשת וגבו קרבנות רבים.
השלכות הקרב.
כשהקרב מסתיים במותו של אולאף טריגפאסון, הנורווגים מאבדים את מלכם ועצמאותם. במקום אולאף איריק הוקונסון הופך להיות שליטה החדש של נורווגיה, וכוחה פוחת, במקביל, עקב הקרב כוחן של דנמרק ושוודיה מתחזק וסוף סוף הדנים מתפנים לכיבוש אנגליה. איינר טמברסקיילב, נשאר בחיים וחוזר לעיר הולדתו שבמלהאוס, שם הוא שומר על נחלתו הפרטית ונשאר אויבו של המלך החדש איריק הוקונסון.
מקורות.
קרב סבולדר מוזכר במספר מקורות היסטוריים. היצירה הקדומה ביותר שנכתבה היא מאת אדם מברמן, שכתב מנקודת מבט דנית כשמקורו היה מלך דנמרק סווין השני. מאוחר יותר, ההיסטוריון הדני סאקסו גרמטיקוס, עשה שימוש והרחיב את יצירתו אדם של ברמן בגסטה דנורום שלו. סאגות המלכים האיסלנדיות מספרות בפירוט רב וביריעה רחבה יותר, החל בסאגת אודר סנורסון של אולאף טריגפאסון. עבודה זו נלקחה לרוב משירה סקלדית, היסטוריה שעברה מפה לאוזן, כך בנה אודר תיאור נרחב של הקרב. יצירה זו משמשת גם בסאגות האיסלנדיות המאוחרות יותר, פגרסקינה (Fagrskinna) וההיימסקרינגלה (Heimskringla) של סנורי סטורלסון, שתיהן מוסיפות ציטוטים של פסוקים סקלדים.
יחסי אוקראינה–הולנד
יחסי אוקראינה–הולנד הם יחסי החוץ בין הולנד לאוקראינה.
היסטוריה.
היחסים הדיפלומטיים בין ממלכת הולנד והרפובליקה העממית של אוקראינה כוננו בשנת ב-19 בינואר 1919, וב-3 בפברואר נפתחו נציגויות דיפלומטיות של הרפובליקה העממית של אוקראינה בהולנד. בשנת 1920 החלו הנציגויות הדיפלומטיות האוקראיניות להנפיק אשרות דיפלומטיות כ"משלחת אוקראינית".
בתחילה סירב משרד החוץ של הולנד באופן רשמי להכיר במשלחת הדיפלומטית האוקראינית, אך משרדים הולנדים אחרים ראו באופן בלתי רשמי את המשימה כנציגת אוקראינה במדינה, ובהמשך החל משרד החוץ של הולנד להתחשב במשלחת כנציג רשמי של הרפובליקה העממית של אוקראינה. בהולנד, השאלה האוקראינית נתמכה על ידי הרוב המכריע של המפלגות והקבוצות הפוליטיות, למעט המפלגה הקומוניסטית (החוגים הפוליטיים ההולנדים היו לרוב בגישה שלילית כלפי המדיניות האימפריאליסטית של הבולשביקים, ולכן הם "הזדהו" עם האוקראינים במאבק השחרור שלהם - למשל בוועידת הסוציאליסטים הבינלאומית באמסטרדם שהתקיימה ב-25 באפריל 1920, נציגי הסוציאליסטים ההולנדים הצביעו בעד ההכרה הרשמית ברפובליקה העממית של אוקראינה).
אחת המשימות העיקריות של המשלחת האוקראינית הייתה שחרורם של שבויי מלחמה אוקראינים שהיו בשטח הולנד.
הולנד הכירה בעצמאותה של אוקראינה המודרנית מברית המועצות ב-21 בדצמבר 1991. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1 באפריל 1992. שגרירות הולנד באוקראינה נפתחה בסתיו 1992, ובקיץ 1993 הוקמה שגרירות אוקראינה במדינות בנלוקס. בשנת 2002 נפתחה בהאג שגרירות אוקראינית עצמאית בהולנד.
אירוע בולט מאוד שהתרחש בין המדינות היה טיסה MH17 של מלזיה איירליינס, אשר יצאה מאמסטרדם והופלה מעל מזרח אוקראינה כשעל סיפונה הולנדים רבים.
משאל עם על אישור הסכם ההתאגדות בין האיחוד האירופי לאוקראינה נערך בהולנד ב-6 באפריל 2016, בו מרבית הצביעים ההולנדים התנגדו להסכם וגרמו להוספת שינויים בו לפי אישורו הסופי.
פרדריק ניקולאי ינסן
פרדריק ניקולאי ינסן, (בנורווגית:Frederik Nicolai Jensen ;21 ביוני 1818 - 28 בנובמבר 1870), היה צייר נוף, היסטוריה ודיוקנאות נורווגי מבית הספר דיסלדורף, מורה לתיאטרון, כומר ופוליטיקאי לותרני אוונגליסטי.
קורות חייו.
ינסן, בנו של ינס יוהאן ינסן (1774–1824), שנולד בהוסום, ואשתו יוהנה מארי, לבית פרום (1793–1878), למד, כמו אחיו הפוליטיקאי לימים כריסטיאן ינסן (1823–1884), בבית הספר הכנסייתי בעיר מולדתו ברגן. בשנת 1840 השלים תואר בתאולוגיה. בשנת 1841 הוא נרשם ללימודי ציור באקדמיה לאמנות בדיסלדורף, לאחר שלקח שיעורי ציור נוף מהנס לגנגר ראוש (1800–1854) בברגן.
בדיסלדורף הצייר קרל פרדיננד זון היה המורה החשוב ביותר שלו. גם רודולף ויגמן לימד אותו. בשנת 1844, בתום לימודיו באקדמיה של דיסלדורף, איחד ינסן כוחות עם גוסטב ייקוב קנטון, הנרי ריטר, רודולף יורדן, הנס גודה, רודולף פון נורמן ווילהלם קמפאוזן כדי להקים קבוצת אמנים דמוקרטית וקריטית מבחינה אקדמית קריניק. שם הקבוצה נוצר מהאותיות הראשונות של חבריה. הקבוצה הייתה לפני של התאחדות האמנים Malkasten שהוקמה בשנת 1848. הוא שהה בדיסלדורף עד 1845.
לאחר ששהה במינכן, שם פגש את אשתו אורסולה פרנציסקה רויטר, לבית שבאירט (1821–1910), ולאחר נסיעה באיטליה, חזר ינסן לברגן וניסה לחיות כצייר פורטרטים. הוא התעניין גם בתיאטרון. הוא עזר למוזיקאי אול בול בשנת 1849/1850 בהקמת תיאטרון נורסק בהדרכת שחקנים חובבים. תיאטרון נורסק יצר מאוחר יותר את Den Nationale, התיאטרון הוותיק ביותר בנורווגיה.
בשנת 1854 הוא קיבל עבודה ככומר בנורדלנד, בשנת 1863 עבר לכנסייה של שטייגן. ציור מזבח שיצר בשנת 1869/1870 כטריפטיך לכנסיית ואגן בקבלוג בלופוטן, מראה שהוא עדיין צייר בתקופה זו. הציור מראה את ישו מוקף בתלמידיו הנרדמים.
ינסן עבד גם כפוליטיקאי בין השנים 1862 עד 1864. במהלך תקופה זו הוא ייצג את המצביעים בלשכת נורדלנד כחבר סטורטינג.
בנג'מין פרנקלין באטלר
בנג'מין פרנקלין באטלר (באנגלית: Benjamin Franklin Butler; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת ניו יורק. הוא היה שותף מקצועי ופוליטי של מרטין ואן ביורן. בין המשרות הרבות שלאליהן מונה ונבחר הוא היה התובע הכללי של ארצות הברית והתובע הפדרלי של המחוז הדרומי של מדינת ניו יורק. הוא גם היה אחד ממייסדי אוניברסיטת ניו יורק ובית הספר כפר הילדים בעיר ניו יורק.
ראשית חייו.
בנג'מין באטלר נולד בקינדהוק שבמדינת ניו יורק למידד וחנה באטלר (לבית טיילי). הוא התחנך בבית הספר התיכון שבעיר הדסון שבניו יורק ולמד משפטים בהדרכתו של מרטין ואן ביורן. לימים למד בנו של ואן ביורן, ג'ון, משפטים בהדרכתו של באטלר.
ב-1817 התקבל באטלר ללשכת עורכי הדין והיה לשותפו של ואן ביורן. בספרו משנת 1903 "אומנות החקירה הנגדית" , ציין פרנסיס ל. ולמן שבאטלר נחשב בזמנו כאחד הטוענים המשפיעים ביותר וכאחד מעורכי הדין המוכשרים ביותר בתחום החקירה הנגדית בתקופתו.
קריירה פוליטית.
באטלר היה אחד החברים הראשונים בקבוצה הפוליטית שכונתה Albany Regency. ב-1819, כאשר מונה רוג'ר סקינר, חברו לקבוצה ובעל בריתו של ואן ביורן, כשופט פדרלי במחוז הצפוני של מדינת ניו יורק, הוא מכר לבאטלר את משרד עורכי הדין שלו.
באטלר החל את הקריירה הפוליטית שלו כתובע המחוזי של מחוז אולבני, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1821–1825. לאחר מכן הוא מונה כאחד משלושת חברי הוועדה שמונו לבצע בדיקות בספר החוקים של מדינת ניו יורק. ב-1828 הוא נבחר כנציג המחוז באספה המדינתית של מדינת ניו יורק. ב-1833 הוא היה חבר בוועדה שמונתה לבצע התאמות בקו הגבול בין ניו יורק לבין ניו ג'רזי.
ב-15 בנובמבר 1833 מינה הנשיא אנדרו ג'קסון את באטלר כתובע הכללי של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד 1838. לאחר מכן ועד 1841 ובשנים 1845–1848 הוא היה התובע הפדרלי של המחוז הדרומי של מדינת ניו יורק.