אריאלי היא בתם של הייזל ומרדכי אריאלי. בוגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב. שיחקה לאורך השנים בסרטים "המאהב" (1986) של מיכל בת-אדם, "תל אביב לוס-אנג'לס" (1988) של שמואל אימברמן, "יוסל'ה, איך זה קרה?" (1989) של טל רון, "שלג באוגוסט" (1993) של חגי לוי, עליו קיבלה מועמדות לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, "חולה אהבה בשיכון גימל" (1995) של שבי גביזון, "הביוגרפיה של בן" (2003) של דן וולמן ו"גיבורים קטנים" (2006) של איתי לב.
אריאלי השתתפה בסדרות "משפט קסטנר" (1994) של אורי ברבש (ערוץ 2), "המוסד" (1996) של דודי מור (ערוץ 2), "שמש" (1998), "היעלמות" (2000) של אילן שושן (ערוץ 2), "השיר שלנו" (2004-5) של שירלי שטרן ויואב צפיר (yes) ו"ילדי הים האדום" (2005) של מרקו כרמל (ערוץ לוגי). בין השנים 1991 -1997 הנחתה בערוץ הילדים תוכניות, בהן "הכיתה המעופפת", "קטעים בשש עם אביגלגליג ומנשנש" (לצד עודד מנשה) ו"כדור פורח", וב-2006 הנחתה את תוכנית הילדים "משפחתולוגיה" בערוץ "בייבי פלוס". הגישה לאורך השנים את התוכניות "מבחן בד" ו"לשבת לקום" בערוץ 2 (אשר עסקה בהורות ובגידול ילדים) ו"אביגיל אשת חיל" בערוץ הראשון.
אריאלי השתתפה גם בקלטות הילדים: ״בוא אלי פרפר נחמד״, ו״הולכים לגן״.
בשנת 2002 הייתה אמורה להגיש תוכנית תרבות יומית בחברת החדשות של ערוץ 2 לצידו של יגאל רביד. אומנם הפיילוט נכשל והתוכנית לא עלתה לאוויר בסופו של דבר.
בתיאטרון השתתפה בהצגות "מראה על הגשר" ו"מחילה" בהבימה, "מים קדושים" בתיאטרון בית ליסין, "לאלו" בפסטיבל עכו ו"מחילה", "גן ריקי", "השתיקה" ו"אילוף הסוררת" בתיאטרון חיפה.
אריאלי שימשה כתסריטאית ועורכת תוכניות טלוויזיה, בין-השאר של תוכניות ערוץ הילדים. בשנת 2007 התחילה להשתתף בסדרה של yes "ראש גדול", למשך שתי עונות, כאמן של התאומות קשת ודבש ובקומדיית המצבים "החיים זה לא הכול" כאחות של דפנה, וכמו כן מגישה את התוכנית "יש לי שאלה" בערוץ 2. ב-2011 החלה להנחות ברשת את תוכנית האירוח והלייף-סטייל "סוד החיים הטובים". כותבת מדור אישי במגזין "טיים אאוט תל אביב". עוסקת כבר שנים ביוגה, ואף מתפקדת כמורה וכמדריכת יוגה.
בשנת 2015 אריאלי שיחקה בסדרה "כפולים" את אפרת, אשתו של בן רפאל.
ב-2017 החלה להשתתף בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "מתים לרגע".
החל מ-2018 ועד 2020 השתתפה בסדרת הנעורים "כפולה" בתפקיד אורנה, אמא של ירדן.
חיים פרטיים.
אריאלי הייתה נשואה לשלומי ברכה מלהקת "משינה", והיא אם לשניים ממערכת יחסים עם השחקן ששי סמוכה.
זלמן נגד סימונס-האריס
תענך ג'
סלמון הספק
סלמון הספק (באנגלית: The Salmon of Doubt) הוא ספר מאת סופר המדע הבדיוני הסאטירי דאגלס אדמס. הספר כולל מאמרים, סיפורים קצרים ורעיונות. הספר, אשר פורסם ב-2002, שנה לאחר מותו של אדמס, הורכב מרשמיו אשר נתגלו במחשבו האישי לאחר מותו.
שם הספר לקוח מספר אותו התחיל אדמס, הספר השלישי בסדרת סוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי, לו התעתד לקרוא "סלמון הספק" (פן הומוריסטי ל"סלמון החכמה", סיפור נודע מהמיתולוגיה של אירלנד).
הספר כולל פרולוג מאת ניקולאס רו - עורך ספרותי בעיתון הגארדיאן, הקדמה מאת סטיבן פריי, אפילוג מאת ריצ'רד דוקינס ובסופו תיאור לוח הזמנים של מסע האשכבה של אדמס.
עיקר הספר הוא אכן הטיוטה של אדמס לחלק זה בסדרה. העורך, פיטר גוזארדי, ליקט את פרקי הרומן הלא גמור מתוך שלושה קבצים שנמצאו במחשבו של אדמס: "הסלמון הזקן" (The Old Salmon), "סלמון הספק" ו-"לוס אנג'לס/קרנף/אחוזת ראנטינג" (LA/Rhino/Ranting Manor).
הספר תורגם על ידי מרב זקס-פורטל ויצא לאור בהוצאת כתר ב-2005.
סקירוס
סקירוס (ביוונית: Σκύρος, באנגלית: Skyros), אי יווני בים האגאי, הדרומי שב.
גאוגרפיה.
שטח האי הוא 209 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו, נכון ל-2011, מונה 2,994 תושבים. תושבי האי ידועים כחורטי עץ מצטיינים ואומני הציור על כדים.
על פי המיתולוגיה היוונית, לתטיס, אמו של אכילס, נאמר בנבואה שלבנה אכילס יהיו או חיים רגילים וארוכים או חיים מלאי תהילה וקצרים. תטיס רצתה שבנה יחיה חיים ארוכים, לכן, כשהחלה מלחמת טרויה, הסתירה את אכילס בחצרו של מלך סקירוס, ליקומדס, כשאכילס מחופש לנערה. אודיסאוס, ששמע על כך, בא אל חצרו של ליקומדס, בתלבושת סוחר. הוא הציג את מבחר סחורתו לפני נשות החצר וכשראה שאכילס בוחר מבין כל הדברים בחרב מוזהבת, חשף את זהותו ושכנע אותו להצטרף למלחמה.
שם האי נקשר גם בשמו של המשורר האנגלי רופרט ברוק שנפטר שם.
קרב ים הפיליפינים
קרב ים הפיליפינים היה קרב ימי ואווירי שהיה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה והגדול בהיסטוריה בין כוחות נושאות מטוסים. הקרב נערך בין הצי האמריקאי לצי הקיסרי היפני בין ה-19 ל-20 ביוני 1944, ליד איי מריאנה שבאוקיינוס השקט. הפעולה הייתה אסון לצי הקיסרי היפני, שאיבד כמעט את כל המטוסים מבוססי נושאות המטוסים שלו ושליש מנושאות המטוסים המעורבות בקרב. לאחר הקרב חדל כוח נושאות המטוסים היפני להוות גורם מאיים מבחינה צבאית.
רקע.
בספטמבר 1943 החליטה מפקדת הצי הקיסרי היפני לצאת למתקפה נוספת באוקיינוס השקט. מכיוון שהאמריקאים תקפו איים באוקיינוס בהם שהו חילות מצב יפניים התברר כי היה מחסור במטוסים שהמריאו מנושאות מטוסים, אך בעיה זו נפתרה על ידי שימוש במטוסים שהמריאו מבסיסים יבשתיים. המתקפה נקבעה לראשית 1944, ועיקרה תקיפת הצי האמריקאי הפסיפי כשזה יפתח בהתקפה הבאה שלו על אחד האיים. תוכנית סופית נקבעה ביוני 1944, תחת הוראתו של מפקדו החדש של הצי היפני המשולב אדמירל סואמו טויודה, ונקראה "מבצע אָ-גו" (Operation A-Go).
הצי היפני, בפיקודו של תת-אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה, הכיל חמש נושאות מטוסים גדולות (טאיהו, שוקאקו, זואיקאקו, ג'וניו והיוֹ), ארבע נושאות מטוסים קלות (ריוהו, צ'יטוסה, צ'יודה וזואיהו), חמש אוניות מערכה (יאמטו, מוסאשי, קונגו, הרונה ונאגטו), ובנוסף מספר סיירות, משחתות ומכליות.
ב-12 ביוני 1944 פתחו נושאות המטוסים האמריקאיות במתקפה על איי מריאנה, מהלך ששכנע את טויודה כי האמריקאים עומדים לפלוש לאיים. התקפה זו הפתיעה את היפנים, שציפו שהמטרה הבאה של האמריקאים תהיה איי קרוליין או פלאו, ולכן על הגנת איי מריאנה היו אמונים 50 מטוסים בלבד, שהמריאו מבסיסים יבשתיים באיים. ב-13 ביוני פתחו האמריקאים בריכוך הארטילרי על האי סאיפאן ובתגובה הורה טויודה לציו לצאת למתקפת-נגד. הגורמים העיקריים של הצי - שש נושאות מטוסים ומספר אוניות מערכה - נאספו במערב ים הפיליפינים ב-16 ביוני, והשלימו את ההתארגנות ואת התדלוק יום לאחר מכן.
התגובה האמריקאית.
צוללות אמריקאיות איתרו את הצי היפני ב-15 ביוני, וביום המחרת השתכנע אדמירל ריימונד ספרואנס, מפקד הצי החמישי, שקרב עומד להתחולל. ב-18 ביוני ארגן תת-אדמירל מארק מיצ'ר את כוחותיו - כוח משימה 58 - בסמוך לסאיפאן על מנת לקבל את פני היפנים.
כוח משימה 58 התחלק למספר גורמים: בקדמת המבנה (בנקודה המערבית ביותר) נמצאו כלי "הקו הראשון", שכללו שבע אוניות מערכה (וושינגטון, צפון קרולינה, אינדיאנה, איווה, ניו ג'רזי, דרום דקוטה ואלבאמה), בפיקודו של תת-אדמירל ויליס לי; מצפון אליהן נמצאו שלוש נושאות מטוסים (אסקס, לאנגלי וקאופנס), בפיקודו של אדמירל-משנה ויליאם האריל; במזרח, בקו הנמתח מצפון לדרום, נמצאו שלוש קבוצות שכל אחת מהן הכילה ארבע נושאות מטוסים. הראשונה (הורנט, יורקטאון, בלו ווד ובטאן) בפיקוד אדמירל-משנה ג'וזף קלארק; השנייה (באנקר היל, ואספ, קאבוט ומונטריי) בפיקודו של אדמירל-משנה אלפרד מונטגומרי והשלישית (אנטרפרייז, לקסינגטון, סן חסינטו ופרינסטון) בפיקודו של אדמירל-משנה ג'ון ריבס. באוניות הראשה תמכו שמונה סיירות כבדות, 13 סיירות קלות, 58 משחתות ו-28 צוללות.
מעט לפני חצות ה-18 ביוני שלח אדמירל צ'סטר נימיץ לספרואנס מסר ממפקדת הצי הפסיפי בהוואי ובו נאמר כי אוניית הדגל היפנית נמצאת כ-562 ק"מ דרומית-מערבית לכוח משימה 58. מיקום האונייה התאפשר ככל הנראה בזכות יירוט ופיענוח תשדורות הצי היפני.
מיצ'ר הניח שאם יצא כוח המשימה לקראת היפנים, עשוי להתפתח קרב שטח לילי בין הציים, ושאל את לי האם הוא מעדיף קרב שכזה. אף על פי שרוב אוניותיו עלו ביכולותיהן על האוניות היפניות, התנגד לי לרעיון מתוך מחשבה שצוותי האוניות אינם מיומנים דיים בסוג כזה של לחימה. מעט לאחר מכן, ביקש מיצ'ר רשות מספרואנס להפליג מערבה עם ליל על מנת להגיע לעמדה אידיאלית לשיגור גלי תקיפה אווירית עם שחר.
ספרואנס השיב בשלילה. במהלך כל השתלשלות העניינים שהובילה לקרב חשש ספרואנס שהיפנים מנסים לפתות את הצי שלו להתרחק מאזורי הנחיתה באמצעות כוח הסחה ובסופו של דבר יעקפו את כוח המשימה ויתקפו את החיילים העולים לחוף. על כן לא היה מוכן לשלוח את כוח משימה 58 מערבה. לזכותו של ספרואנס יאמר שהיפנים נטו להשתמש בטקטיקה זו של כוח הסחה בקרבות ימיים, אך הפעם לא כך היה.