מקורות הלאומנות.
ההפגנות הראשונות נגד השלטון הקולוניאלי הגיעו משני מקורות. ראשית, כנסיות אפריקאיות עצמאיות דחו את השליטה המיסיונרית האירופית, ובאמצעות מגדל השמירה וקבוצות אחרות, קידמו השקפות שיטתיות של מילניאליזם שהרשויות ראו בהן מרדנות. שנית, אפריקאים שהתחנכו בנציגויות או בחו"ל חיפשו קידום חברתי, כלכלי ופוליטי באמצעות "אגודות ילידים" התנדבותיות. שני המקורות היו בדרך כלל שלווים, אבל התקוממות אלימה ב-1915 על ידי ג'ון צ'ילמבווה ביטאה הן רדיקליות דתית והן את התסכול של אפריקנים משכילים שנשללו על ידי קולות משפיעים, כמו כעס על קורבנות אפריקאים במלחמת העולם הראשונה. לאחר המרד של צ'ילמבווה, ההפגנות הושתקו עד לתחילת שנות ה-30 והתרכזו בשיפור החינוך והחקלאות באפריקה..
תסיסה של ממשלת דרום רודזיה הובילה לוועדה מלכותית לקשר עתידי בין צפון ודרום רודזיה, צפון רודזיה וניאסלנד, או כל שלושת הטריטוריות. למרות התנגדות אפריקאית כמעט פה אחד למיזוג עם דרום רודזיה, דו"ח ועדת בלדיסלו משנת 1939 לא שלל לחלוטין צורה כלשהי של התאגדות בעתיד, בתנאי שצורות אפליה גזעית בדרום רודזיה לא ייושמו בצפון זמבזי.
הסכנה של שלטון דרום רודזיה הפכה את הדרישות האפריקאיות לזכויות פוליטיות דחופות יותר, ובשנת 1944 התאחדו אגודות התנדבות מקומיות שונות בתור הקונגרס האפריקאי בניאסלנד (NAC). אחת הדרישות הראשונות שלו הייתה לקיים נציגות אפריקאית במועצה המחוקקת, אשר ניתנה ב-1949. משנת 1946, ה-NAC קיבל תמיכה כספית ופוליטית מהיסטינגס בנדה, שהתגורר אז בבריטניה. למרות תמיכה זו, הקונגרס איבד תאוצה עד שהחייאת הצעות המיזוג ב-1948 העניקה לו חיים חדשים.
ממשלות בריטניה שלאחר המלחמה שוכנעו שהתאחדות הדוקה יותר במרכז אפריקה תצמצם עלויות, והן הסכימו לפתרון פדרלי. ההתנגדויות העיקריות של אפריקה לפדרציה סוכמו בתזכיר משותף שהכינו היסטינגס בנדה עבור ניאסלנד והארי נקומבולה עבור צפון רודזיה ב-1951. אלה היו ששליטה פוליטית של המיעוט הלבן בדרום רודזיה תמנע השתתפות פוליטית אפריקאית גדולה יותר. ושליטה זו על ידי פוליטיקאים מדרום רודזיה יובילו לאפליה והפרדה גזעית עוצמתית יותר.
הפדרציה של רודזיה וניאסלנד נדחקה בשנת 1953 נגד אופוזיציה אפריקאית חזקה מאוד, כולל מהומות ומקרי מוות במחוז צ'ולו, למרות שהיו גם בעיות קרקע מקומיות. ב-1953, ה-NAC התנגד לפדרציה ודרש עצמאות. תומכיו הפגינו נגד מיסים וחוקים. בתחילת 1954, הקונגרס נטש את הקמפיין שלו ואיבד הרבה מתמיכתו. זמן קצר לאחר הקמתו, ניסתה הממשלה הפדרלית לקחת את ענייני אפריקה מהמשרד הקולוניאלי הבריטי. היא גם הפחיתה את הצעות הפיתוח הבריטיות הצנועות למדי לאחר המלחמה.
בשנת 1955, המשרד הקולוניאלי הסכים להצעת מושל ניאסלנד להגדיל את הייצוג האפריקאי במועצה המחוקקת משלושה לחמישה חברים, וכי החברים האפריקאים לא ימונו עוד על ידי המושל, אלא ימונו על ידי מועצות פרובינציאליות. מכיוון שמועצות פרובינציאליות אלו היו פתוחות למשאלות העם, הדבר אפשר למועצות אלו למנות חברי קונגרס למועצה המחוקקת. זה התרחש ב-1956 כאשר הנרי צ’יפמבר וקניאמה צ’יום, שני חברי קונגרס רדיקליים צעירים, היו מועמדים יחד עם שלושה יושבי ראש, כולל שני תומכי קונגרס. הצלחה זו הובילה לגידול מהיר במספר חברי הקונגרס בשנים 1956 ו-1957.
כמה מהחברים הצעירים יותר בקונגרס האפריקאי בניאסלנד לא האמינו ביכולתו של מנהיג הקונגרס, ת.ד.ת בנדה, שאותו הם האשימו בחוסר יושר, ורצו להחליפו בד"ר היסטינגס בנדה, שהתגורר אז בחוף הזהב. ד"ר בנדה הודיע ​​שהוא יחזור רק אם יקבל את הנשיאות של הקונגרס. לאחר שהוסכם על כך הוא חזר לניאסלנד ביולי 1958 ו-ת.ד.ת בנדה הודח.
תנועות בעצמאות.
בנדה ומנהיגי מפלגת הקונגרס החלו בקמפיין של פעולה ישירה נגד הפדרציה, לשינוי חוקתי מיידי ובסופו של דבר עצמאות. מכיוון שהדבר כלל התנגדות להנחיות הפדרליות על שיטות חקלאות, ההפגנות היו נרחבות ולעיתים אלימות. בינואר 1958, בנדה הציג הצעות לקונגרס לרפורמה חוקתית בפני המושל, סר רוברט ארמיטאג'. אלה היו עבור רוב אפריקאי במועצה המחוקקת ולשוויון מינימלי בלי אפריקאים במועצה המבצעת.
המושל דחה את ההצעות, והתמוטטות זו בשיחות החוקתיות הובילה לדרישות בתוך הקונגרס להסלמה של ההפגנות נגד הממשלה ולפעולה אלימה יותר. ככל שתומכי הקונגרס נעשו אלימים יותר ומנהיגי הקונגרס השמיעו הצהרות מתלהטות יותר ויותר, ארמיטאג' החליט שלא להציע ויתורים אך התכונן למעצרים המוניים. ב-21 בפברואר הוטסו חיילים אירופאים של גדוד רודזיה לתוך ניאסלנד, ובימים הבאים פתחו שוטרים או חיילים באש על מתפרעים במספר מקומות, מה שהוביל לארבעה הרוגים.
בהחלטה לבצע מעצרים נרחבים המכסים כמעט את כל ארגון הקונגרס, ארמיטאג' הושפע מדיווח שקיבלה המשטרה ממודיע על פגישה של מנהיגי הקונגרס שבה, נטען על ידי ראש המחלקה המיוחדת, כי הרג ללא הבחנה של אירופאים ואסייתים, ושל אותם אפריקאים המתנגדים לקונגרס תוכננה, מה שנקרא "מזימת הרצח". אין ראיות לכך שהתקיימה תוכנית רשמית כלשהי, וממשלת ניאסלנד לא נקטה פעולה מיידית נגד בנדה או מנהיגי קונגרס אחרים אלא המשיכה לנהל איתם משא ומתן עד סוף פברואר.
בדיון בבית הנבחרים ב-3 במרץ 1959, היום שבו הוכרז מצב החירום, הצהיר אלן לנוקס-בויד, המזכיר הקולוניאלי, כי ברור מהמידע שהתקבל שהקונגרס תכנן את הרצח הנרחב של אירופאים, אסייתים ויושבי ראש אפריקאים, "... למעשה, היה מתוכנן טבח". זה היה האזכור הפומבי הראשון של מזימת רצח, ומאוחר יותר באותו דיון, שר החוץ במשרד הקולוניאלי, ג'וליאן אמרי, חיזק את דברי לנוקס-בויד בדיבורים על "... קונספירציה של רצח" ו"טבח... בקנה מידה קנייתי".
ב-3 במרץ 1959, סר רוברט ארמיטאג', כמושל ניאסלנד, הכריז על מצב חירום בכל מדינת החסות, ובפעולה משטרתית וצבאית חסויה שהוא כינה "מבצע זריחה" עצר את ד”ר היסטינגס בנדה נשיא הקונגרס וחברים אחרים בהנהלה שלו. כמו כן גם למעלה ממאה בכירים במפלגה המקומית. הקונגרס האפריקאי של ניאסלנד נאסר למחרת. העצורים נעצרו ללא משפט, ומספר העצורים הכולל עלה לבסוף ליותר מ-1,300. למעלה מ-2,000 נוספים נכלאו בגין עבירות הקשורות למצב החירום, כולל התפרעות ונזק פלילי. המטרה המוצהרת של צעדים אלה הייתה לאפשר לממשלת ניאסלנד להחזיר את החוק והסדר לאחר ההפקרות הגוברת בעקבות שובו של ד"ר בנדה. במקום להרגיע את המצב מיד, במצב החירום שלאחר מכן נהרגו חמישים ואחד אפריקאים ורבים נוספים נפצעו.
מתוכם, 20 נהרגו במפרץ נחטה, שם הוחזקו העצורים באזור הצפון לפני ההעברה דרומה. מנהיג קונגרס מקומי עודד קהל רב להתאסף, ככל הנראה כדי להבטיח את שחרור העצורים. כוחות שהיו אמורים להגיע לעיירה מוקדם ב-3 במרץ התעכבו וכשהגיעו, הורה להם נציב המחוז, שחש שהמצב יצא מכלל שליטה, לפתוח באש. 12 מקרי מוות נוספים התרחשו עד 19 במרץ. יתרת 51 מקרי המוות שתועדו רשמית היו בפעולות צבאיות באזור הצפון. ה-NAC, שנאסר ב-1958, הוקם מחדש כמפלגת הקונגרס של מלאווי ב-1959.
לאחר מצב החירום, ועדה בראשות לורד דוולין חשפה את הכשלים של ממשל ניאסלנד. הוועדה מצאה כי הכרזת מצב חירום נחוצה כדי להחזיר את הסדר על כנו ולמנוע ירידה לאנרכיה. הוא דחה את קיומה של כל "מזימת רצח", אך ציין: "מצאנו כי יש לאמץ פעולות אלימות כמדיניות, כי יש לבצע הפרות של החוק וכי לניסיונות הממשלה לאכוף אותה יש להתנגד באלימות. עוד גילינו שדיברו על הכאת והריגת אירופאים, אבל לא על התנקשות בדם קר או רצח."
ניתן להסיק מהדו"ח שממשל ניאסלנד איבד את תמיכת העם האפריקאי של ניאסלנד, וציין את דחייתם לפדרציה. לבסוף, הוא הציע שממשלת בריטניה תנהל משא ומתן עם מנהיגים אפריקאים על עתידה החוקתי של המדינה. מסקנותיו של דוולין לפיהן נעשה שימוש בכוח מופרז וכי ניאסלנד היא "מדינת משטרה" עוררו סערה פוליטית. הדו"ח שלו נדחה ברובו ומצב החירום נמשך עד יוני 1960.
בתחילה ניסתה ממשלת בריטניה להרגיע את המצב על ידי מינויים של חברים אפריקאים נוספים (שלא היו תומכי מפלגת הקונגרס של מלאווי) למועצה המחוקקת. עד מהרה היא החליטה שלא ניתן לקיים את הפדרציה של רודזיה וניאסלנד. הוא פורק רשמית ב-31 בדצמבר 1963 אך הפסיק להיות רלוונטי לניאסלנד מתישהו לפני כן. היא גם החליטה שיש לתת לניאסלנד ולצפון רודזיה ממשלה אחראית תחת שלטון הרוב. בנדה שוחרר באפריל 1960 והוזמן ללונדון כדי לדון בהצעות לממשלה אחראית.
לאחר הניצחון המוחץ של מפלגת הקונגרס של מלאווי בבחירות באוגוסט 1961, בנדה וארבעה חברים או תומכים נוספים במפלגת הקונגרס של מלאווי הצטרפו למועצה הפועלת כשרים נבחרים לצד חמישה פקידים. לאחר ועידה חוקתית בלונדון בשנת 1962, ניאסלנד השיגה ממשל עצמי פנימי עם בנדה כראש ממשלה בפברואר 1963. עצמאות מלאה הושגה ב-6 ביולי 1964 עם בנדה כראש הממשלה, והמדינה הפכה לרפובליקה של מלאווי, רפובליקה בתוך חבר העמים, ב-6 ביולי 1966, עם בנדה כנשיא.
רשימת המושלים.
סר ויליאם הנרי מאנינג: אוקטובר 1907 - 1 במאי 1908
סר אלפרד שארפ: 1 במאי 1908 - 1 באפריל 1910
פרנסיס בארו פירס: 1 באפריל 1910 - 4 ביולי 1910
הנרי ריצ'רד וואליס: 4 ביולי 1910 - 6 בפברואר 1911
סר ויליאם הנרי מאנינג: 6 בפברואר 1911 - 23 בספטמבר 1913
ג'ורג' סמית': 23 בספטמבר 1913 - 12 באפריל 1923
ריצ'רד סימס דונקין רנקין: 12 באפריל 1923 - 27 במרץ 1924
סר צ'ארלס קלברט באורינג: 27 במרץ 1924 – 30 במאי 1929
וילפרד בנט דיווידסון-הוסטון: 30 במאי 1929 - 7 בנובמבר 1929
שנטון וויטלג תומאס: 7 בנובמבר 1929 - 22 בנובמבר 1932