ארתור קולמן דנטו (באנגלית: Arthur Coleman Danto; 1 בינואר 1924 – 25 באוקטובר 2013) היה מבקר אמנות ופילוסוף יהודי-אמריקאי.
נודע כמבקר משפיע במשך תקופה ממושכת עבור השבועון הוותיק The Nation ובשל מחקרו הפילוסופי בו התמקד באסתטיקה ובפילוסופיה של ההיסטוריה, אם כי גם תרם באופן משמעותי לשדות מחקר נוספים, כולל הפילוסופיה של הפעולה. בין הפילוסופים שהשפיעו עליו ניתן לציין את הגל, ניטשה ושופנהאואר.
דנטו הוא שטבע את המונח "עולם האמנות" () במאמר מ-1964.
נאסון
נאסון היא עיירה ולונית הממוקמת במחוז לוקסמבורג שבבלגיה.
נאסון היא אחת מתוך שבע עיירות בגאופארק פאמן ארדן, אזור גאולוגי שאושר על ידי אונסק"ו בשנת 2018.
דמוגרפיה.
נכון ל-1 במרץ 2017, מספר התושבים בנאסון הוא 5,379 תושבים (2,767 גברים ו-2,619 נשים), וצפיפות האוכלוסייה היא 48.11 תושבים לקמ"ר, עבור שטח כולל של 111.96 קמ"ר.
התרשים הבא מציג את אוכלוסיית התושבים ב-1 בינואר, בין השנים 1846–2017.
ברגי
בראגי (בנורדית עתיקה: Bragi) הוא אל הספרות והשירה במיתולוגיה הנורדית. בעלה של אידון.
אטימולוגיה.
מקור שמו מקושר עם בראג, בנורדית עתיקה שירה.
מקורות.
סנורי סטורלוסון כותב ב"הטעיה של גילבי" (Gylfaginning) לאחר שתיאר את אודין, ת'ור ובלדר:
ב"שפת השירה" סנורי רושם:
העובדה שבראגי הוא בנו של אודין מוזכרת רק כאן ובכמה גרסאות של רשימת בני אודין. אבל הכינוי "משאלת בן" בבית 16 של היצירה לוקסנה יכול להיות "בנו של אודין" והוא תורגם על ידי הולנדר כקרוב משפחה של אודין. אמו של בראגי היא אולי הענקית גונלוד. אם אמו של בראגי היא פריג, אז פריג קצת מזלזלת בבראגי בלוקסנה בבית 27 כאשר פריג מתלוננת שאם היה לה בן באולם של איסייר אמיץ כמו בלדר אז לוקי יצטרך להילחם על חייו.
באותו יצירה בראגי אוסר תחילה ללוקי להיכנס לאולם אבל זה נדחה על ידי אודין. לוקי אז נותן ברכה לכל האלים והאלות שנמצאים באולם חוץ מבראגי. בראגי מציע בנדיבות את חרבו, סוסו וזרועו כמתנת שלום, אבל לוקי מגיב רק על ידי האשמת בראגי בפחדנות, על היותו פחדן להילחם בכל אחד מן האלים והאלפים שבאולם. בראגי משיב כי אם הם היו מחוץ לאולם, היה לו הראש של לוקי, אבל לוקי רק חוזר על ההאשמה. כאשר אשתו של ברגי, אידון, מנסה להרגיע את בראגי, לוקי מאשים אותה בתאווה מוגזמת ובכך ש"כרכה זרועותיה סביב רוצח אחיה". ייתכן שברגי הרג את אחיה של אידון.
קטע בשירה הפואטית של אדה סיגרדיפומאל מתאר רונות הנמצאות על השמש, על אוזנו של אחד מסוסי השמש ועל פרסותיו של האחר, על שיניו של סליפניר, על כפות הדוב, על מקור הנשר, על טופר הזאב, ועל כמה דברים אחרים, כולל על לשונו של בראגי. ואז הרונות מגולחות והשבבים מתערבבים ונשלחים לרחבי העולם כך
שהרונות מתחלקות בין האייסיר, האלפים, הונייר, והאנשים. אלה רוני אשור, רוני לידה, רוני אייל (בירה) ורוני קסם. המשמעות של מעשה זה מעורפל.
החלק הראשון של "שפת השירה" הוא דיאלוג בין אגיר לבראגי על אופי השירה, במיוחד שירה סקאלדית. בראגי מספר על מקור השירה שהוא מתמד השירה, שנוצר על ידי גמדים שהשתמשו בדמו של האל קבסיר עם דבש ואיך אודין השיג את התמד. לאחר מכן הוא ממשיך לדון על מטאפורות פואטיות שונות המכונות קאנינג.
הסכסוך הקפריסאי
הסכסוך הקפריסאי (ביוונית: Κυπριακό ζήτημα, בטורקית: Kıbrıs Sorunu), הידוע גם כסכסוך הטורקי-קפריסאי, הוא סכסוך רב שנים אשר החל כמאבק עדתי בין קפריסאים יוונים לבין קפריסאים מוסלמים ממוצא טורקי במהלך השלטון הבריטי והתפתח ללוחמה של ממש באמצע המאה העשרים. משנת 1955 ועד 1959 הכריזו הבריטים על מצב חירום באי בעקבות פעילות צבאית של המחתרת היוונית-נוצרית אאוקה מחד, ושל חמושים מוסלמים ממוצא טורקי בתמיכת טורקיה, מאידך; כמו כן הצטרפה למאבק האלים גם המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד הקומוניסטית (AKEL) כצד נוסף בעימות. הסכסוך שכוון בעיקר לקבלת עצמאות מבריטניה היה גם בעל אופי בין-עדתי עוצמתי, ואף שדוכא בהצלחה בידי כוחות בריטיים הביא לעצמאות קפריסין בשנת 1960.
הסכסוך הבין-עדתי בין קפריסאים יוונים לטורקים הגיע לשיאו בשנת 1974, אז הצהיר מנהיג הקפריסאים היוונים על כוונתו להתאחד מדינית עם יוון, מה שהביא לתגובה טורקית צבאית חריפה שפלשה אל האי תחת תירוץ של הגנה על המיעוט המוסלמי, וכבשה את חציו הצפוני של האי קפריסין - מלחמה שגבתה כאלפיים הרוגים. בתום המלחמה חולק האי למעשה לשניים - החצי הדרומי בעל אכלוסיה נוצרית דוברת יוונית והחצי הצפוני, הכבוש בידי צבא טורקיה, עם אוכלוסייה מוסלמית דוברת טורקית. כמעט כל המוסלמים נאלצו לעזוב את החצי הדרומי של האי, וכך גם כמעט כל הנוצרים שעזבו את החצי הצפוני, בתהליך של חילוף אוכלוסייה. מאז הכיבוש הטורקי נעשו ניסיונות רבים להגיע לאיחוד האי או לפתרון קבע אחר, אך ללא הצלחה בתהליך שלום זה, שידע עליות ומורדות.
בפועל נשמרת חלוקת קפריסין מאז 1974 - הרפובליקה הקפריסאית שולטת בחלק הדרומי של האי, ואילו הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין מכסה 37% משטח האי; חלק קטן מהאי מהווה מובלעת בשליטה בריטית צבאית. ה"המדינה הפדרטיבית הטורקית של צפון קפריסין" הוכרזה בצפון האי כבר משנת 1975, גם אז ללא הכרה אלא על ידי טורקיה. בשנת 1983 הכריזה צפון קפריסין על עצמאותה, והוכרה על ידי טורקיה ואזרבייג'ן. כמעט כל מדינות העולם והארגונים הבינלאומיים, בכלל זה האו"ם, רואים ברפובליקת קפריסין, שנשלטת היום בידי קפריסאים-יוונים, את הריבון החוקי בכל שטח האי קפריסין. טורקיה שמכירה ברפובליקה הטורקית של צפון קפריסין תומכת בה כלכלית, דיפלומטית וצבאית, ואף עודדה אזרחים טורקים להתיישב בה. במקביל, טורקיה אינה מכירה באופן רשמי ברפובליקת קפריסין.
רקע.
במהלך מלחמת העצמאות היוונית (1821-1832), העם היווני נאבק לקבלת עצמאות מהאימפריה העות'מאנית ששלטה אז ביוון. מספר יוונים-קפריסאים מרדו בשלטון, ובתגובה השליטים העות'מאניים ניסו לשמר את שליטתם על ידי שימוש באמצעים דרקוניים של דיכוי. 486 מורדים יווניים-קפריסאים הוצאו להורג ב -9 ביולי 1821, בעוון של קשירת קשר עם המורדים היוונים. ארבעה בישופים, ואזרחים בולטים רבים אחרים, נערפו בכיכר המרכזית של ניקוסיה, בעוד הארכיבישוף קיפריאנוס נתלה. פעולות אלו גרמו למשך התקופה הקצרה שלאחר מכן להתגברות הרצון הקפריסאי-יווני להפוך לחלק מיוון, הידוע בשם "אנוסיס" ("איחוד"). קפריסאים רבים דרשו שוב את סיפוח האי ליוון, לאחר שזו הפכה עצמאית ב-1830, אך קפריסין נותרה חלק מהאימפריה העות'מאנית.
השליטה העות'מאנית על קפריסין הסתיימה בשנת 1878, אז הועברה לידי בריטניה. העות'מאנים, שהובסו במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877-1878), ביקשו את תמיכתה של בריטניה בקונגרס ברלין. בתמורה הם חתמו איתה על הסכם סודי, שנודע לאחר מכן כחוזה קפריסין, שבו העבירה טורקיה את קפריסין לשליטה אדמיניסטרטיבית בריטית, למרות שהריבונות על האי עדיין הייתה בידי האימפריה. רק בתקופת מלחמת העולם הראשונה, לאחר שבריטניה הכריזה מלחמה כנגד האימפריה העות'מאנית, סופח האי חד צדדית בידי בריטניה.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה, ועל פי הנחיות הסכם לוזאן, טורקיה ויתרה על כל תביעותיה בקפריסין, והכירה בשלטונה של בריטניה באי. תחת שלטון בריטי, האי החל ליהנות מתקופה של עליה בחופש הביטוי, מה שתרם עוד לפיתוח הרעיון היווני-קפריסאי של ה'אנוסיס'. בשנת 1925, בעקבות פירוקה של האימפריה העותמאנית, קפריסין הייתה למעשה מושבה בריטית.
היסטוריה.
מצב החירום בקפריסין (1955-59).
משנת 1955 עד 1959 הבריטים הכריזו על מצב חירום באי בעקבות פעילות צבאית של מחתרת יוונית נוצרית אאוקה (ארגון) (EOKA) במנהיגותו של גאורגיוס גריבס מחד ושל חמושים מוסלמים ממוצא טורקי בתמיכת טורקיה מאידך; כמו כן הצטרפה למאבק האלים גם המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד הקומוניסטית (AKEL) כצד נוסף בעימות. הסכסוך שכוון בעיקר לקבלת עצמאות מבריטניה היה גם בעל אופי בין-עדתי עוצמתי, ואף שדוכא בהצלחה בידי כוחות בריטיים הביא לעצמאות קפריסין בשנת 1960.
כריסטמאס הדמים (1963-64).
בשנת 1963 פרצו פרעות עדתיות אלימות בין קפריסאים יוונים לבין קפריסאים ממוצא טורקי ברחבי כל האי. הפרעות נמשכו חמישה ימים ב20-24 בדצמבר וגבו חיי אדם רבים. החל מ-23 בדצמבר הפרעות קיבלו אופי חמוש, עם השתתפות כוחות פרה-מיליטריים משני הצדדים - היווני קפריסאי והטורקי קפריסאי. בין ה-21 בדצמבר 1963 לאוגוסט 1964 נהרגו לפי אומדנים רשמיים 364 קפריסאים טורקים ו-174 קפריסאים יוונים. בנוסף, כ-25,000 קפריסאים טורקים גורשו וברחו מתוך 104 כפרים, ואילו 1,200 קפריסאים ממוצא ארמני נאלצו -500 קפריסאים יוונים נאלצו לעזוב בתיהם גם כן. סכסוכים פנימיים שהפכו ללחימה חמושה בין שתי הקהילות, גרמו, בשנת 1964, לשליחת כוחות או"ם לאי למטרת שמירה על השלום.
קרבות בטיליריה (1964).