ב-1954 ערכה תוכנית בקול ישראל לנשים בשפה הערבית שנקראה "פינת האישה" שעסקה בנושאים חברתיים ומשפטיים. היא הרגישה שנוצר קשר הדוק בינה לבין המאזינות והמאזינים ועודדה אותם לפעול למען קידום החברה שבה הם חיים ולגאולתה מדעות קדומות השוררות בה.
כמו כן, ערכה והגישה בקול ישראל בעברית את התוכנית "אשנב לבת ערב" בנושא מעמד האישה בארצות ערב. במהלך עבודתה ברדיו שונה שמה מנזהת לנוזהת. באותה שנה, התנדבה מטעם התאחדות הסטודנטים והדריכה עולים חדשים, מרביתם יוצאי עיראק, בשכונת קטמון בירושלים. פעילותה הורחבה גם ללימוד השפה העברית את נשות הכפר בבית צפאפא, בבית ספרן בכפר. פעילותה הורחבה ללימוד ערבית ועברית לנשים שלא ידעו קרוא וכתוב. כדי ללמדן היה עליה לקבל את הסכמתם של הגברים בכפר, ולשם כך נפגשה עמם ופירטה בפניהם את מטרת הפעילות ואת חשיבות לימוד השפה הערבית והעברית. על כך כתבה: "התפלאתי על עצמי, מאין לי העוז הזה? נערה שברירית, בת פחות מעשרים, יושבת לבדה בקרב גברים כה רבים, אנשים שניחנו בחוכמת חיים, מכובדים, מנהיגי הכפר. סיפרתי להם שבאתי עם משפחתי מעיראק, שאחותי ג'ולט דרויש מלמדת בבית הספר בכפר, שהיו לנו שכנים ערבים וחיינו איתם ביחסים טובים, אם נערוך מפגשים חברתיים בין נשים ערביות ליהודיות, ייווצר גשר של שכנות טובה ואחווה".
פעילותה בהסתדרות.
בדצמבר 1954 כיהנה כמזכירת מדור מועצת הפועלות לנשים ערביות ודרוזיות. יחד עם מזכירת מועצת הפועלות בבה אידלסון הרחיבה את תוכנית הפעילות בקרב נשות המגזר הערבי.
בעבודתה זו ניסתה לשבור את המוסכמות המסורתיות באשר לעבודת נשים ולהשכלתן על ידי גיוס דמויות מפתח. היא התחילה לפעול בנצרת, כפר יאסיף ויפו. בפגישתה הראשונה בכפר יאסיף עם הנשים בכפר הן ביקשו לפתוח מועדון חברתי שתהיה בו פעילות תרבותית. בנצרת, בסיוע חבר הכנסת מטעם סיעת הרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל, סיף אלדין אל-זועבי ורעייתו אנעם זועבי נערכו מפגשי נשים משכילות לקביעת תוכנית הפעולה. במפגשים אלה הוחלט להקים מועדון נשים בנצרת, אשר נחנך ביוני 1955. עד סוף שנת הפעילות הראשונה נרשמו לזכותה הישגים רבים, ביניהם הוצאה לאור של גיליון בנושא מעמד האישה הערבייה, הקמת חוגים לנשים ערביות, הקמת מרכזים חברתיים והרחבת היקף ההדרכה במעברות.
שימשה כרכזת ההדרכה לנערות מטעם משרד ראש הממשלה בביקוריהן בכפרים הדרוזיים. עם השנים הורחבה פעילות המדור לנשים ערביות במועצת הפועלות. ההצלחה הובילה להתארגנות באופן עצמאי של נשים ערביות, למשל בכפר טמרה, אום אל-פחם, גוש חלב, יפו.
ב-1959 נבחרה למזכירת מועצת הפועלות וגם כחברת המזכירות המצומצמת עד 1970 ובמהלך שנים אלו התרחב המדור לנשים ערביות והיה למחלקה. בנוסף הייתה גם חברה בוועד הפועל של ההסתדרות.
ב-1964 ייסדה את הביטאון "דבר האישה" בשפה הערבית. ב-1967 במהלך מלחמת ששת הימים יצאה לסדרת פגישות עם נשים ממזרח ירושלים בהן יזמה פגישות בין נשים ממערב העיר למזרח העיר והקמת מרכז מקצועי חברתי.
בסוף שנות הששים ובראשית שנות השבעים הנחתה מטעם שירות בתי הסוהר מפגשים עם אסירים ביטחוניים, מפגשים אלה היו חלק מהליך שיקום האסירים. ב-1965, לאחר הבחירה למוסדות ההסתדרות, הובילה את מסגרת מועצת הפועלות וכיהנה בתפקידה ארבע שנים.
פעילות במפלגה ובכנסת.
ב-1955 הצטרפה למפא"י והייתה חברת מרכז המפלגה. מתוקף תפקידיה הייתה חברת הוועדה לענייני ערבים, הקימה פורומים מפלגתיים לבני עדות המזרח וליוצאי עיראק.
עם הקמת מפלגת העבודה ב-1968 נבחרה לוועדה לקביעת נוהלי המפלגה. הייתה מועמדות בפני ועדת המינויים לקראת הבחירות לכנסת השביעית. בכתבה שהתפרסמה בעיתון דבר, נכתב כי ועדת המינויים של מפא"י לשעבר הייתה אמורה למנות 16 חברי כנסת חדשים לכנסת השביעית, ביניהם היא.
בעקבות לחצים פנים מפלגתיים שמה הוצא מרשימת המועמדים לכנסת. ב-1970 התקבלה כחברה הוועדה המרכזת והייתה האישה היחידה בגוף ההכרעה העליון של ההסתדרות. בתפקיד זה ייסדה גוף שריכז את נושא הצרכנות, הקימה מחלקה לטיפול בתלונות הפרט, וועדות לטיפול בצרכנות במגזר הערבי וסניפים מקומיים במסגרת מועצת הפועלים. כאשר הייתה ראשת הרשות המרכזית לצרכנות הייתה חברה בוועדות כלכליות משותפות לממשלה ולהסתדרות וכן בוועדות המשנה שפעלו בחסות הוועדה המרכזת. ב-29 בינואר 1973 יזמה כיו"ר הרשות המרכזית לצרכנות בהסתדרות את שביתת הקונים שמטרתה להחדיר את תודעת הצרכנות לקהל הרחב.
בתפקידים אלה שימשה עד שנבחרה לכנסת השמינית ב-1974, אז שובצה במקום ה-34 ברשימת המערך וכיהנה כחברת הכנסת מ-1974 עד 1977. הייתה חברה בוועדת הכספים ובוועדת הכלכלה. כמו כן מונתה לרכזת צוות הכלכלה המפלגתי ונבחרה להנהלת הסיעה בכנסת. בשנים 1975–1978 הייתה חברה בצוות "מעמד האישה בדיני עבודה" בוועדה הממלכתית למעמד האישה.
פעלה רבות למען קידום המגזר הערבי, רווחת הפרט, מעמד האישה, שילוב יוצאי ארצות ערב בחברה הישראלית. בתפקידה כיו"ר ועדת המשנה לשירותים צרכניים הובילה מאבקים בין היתר בנושא פיקוח מחירים ורישוי עסקים בענפי המזון. בתחום החקיקה הובילה את חוק המזון.
פעילות ציבורית נוספת.
אחרי שלא נבחרה לכנסת התשיעית חזרה לעיסוקיה בהסתדרות ועד שאישרו את מינויה למדה מינהל. ב-1978 שבה לעמוד בראש הרשות המרכזית לצרכנות במשך 16 שנה, במהלכן נפתחו מדורים חדשים בנושאים כמו התנדבות, המגזר הערבי, נושאים כלכליים ואחרים.
ב-1989 עמדה בראש "פורום ארגוני המתנדבים לאיכות הסביבה והחיים". לאחר שפרשה מההסתדרות התנדבה במקומות שונים. הייתה יושבת ראש ארגוני איכות הסביבה והחיים, יו"ר אגודת אח"י לעידוד המחקר, הספרות והאמנות מייסודם של יוצאי עיראק בישראל, יו"ר הוועדה המייעצת להענקת מגן השר לאיכות הסביבה (1996-2003) ומ-1986 יושבת ראש ארגון "אדם לאדם חבר" לעידוד דו קיום ואיכות חיים.
קיבלה את פרס הסובלנות על שם נשיא בית המשפט העליון המנוח השופט יצחק כהן, על פעילותה בראש הארגון "אדם לאדם חבר" ועל פעולות נוספות לאורך השנים. יקירת העיר רמת גן לשנת 1998.
חיים אישיים.
נישאה לראובן קצב, אותו הכירה בחודש אפריל 1954, בעת עבודתם במעברות, שהיה מנהל המחלקה הערבית ברשות השידור. הוא נפטר ב-2013.
זוהר (שדה גז)
זוהר (בערבית: حقل غاز ظهر, ظهر בתעתיק מדויק: ט'הר) הוא שדה גז טבעי המצוי בים התיכון באזור השייך למצרים. השדה נמצא באזור שהוענק בו הזיכיון לחברת Eni האיטלקית בשנת 2013. השדה משתרע על פני שטח של כ-100 קמ"ר ומצוי בעומק של כ-1,450 מטר. השדה התגלה ב-2015, ועל פי ההערכות הוא שדה הגז הגדול ביותר שנתגלה בים התיכון, ובכך עולה בגודלו על לווייתן, ובו כ-850 מיליארד מטר מעוקב (BCM) של גז.
סאמיר אויקני
ויליאם ה' מייסי
לפל
לייפייל (בבלארוסית: Ле́пель; בפולנית: Lepel; ביידיש: ליעפּליע) היא עיירה במחוז ויטבסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
לפל נזכרת לראשונה בשנת 1439, ובמשך השנים הייתה בבעלות כנסייתית ובבעלות משפחות אצולה פולניות. בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.
יהודי לפל.
בראשית המאה ה-20 חיו בעיירה כ-3,400 יהודים, רוב תושביה, אך בתקופה הסובייטית הצטמצם מספרם ושיעורם של היהודים בעיירה.
ב-3 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו עד מהרה גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וטלאי צהוב, וחובת סימון בתיהם. כעבור מספר שבועות רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם באזור הרוס ביישוב, ממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה, תוך מעשי התעללות. בד בבד הוטלו על יהודי העיירה תשלומי כופר, תוך רצח בני ערובה, ונאסרה הכנסת מזון לשטח הגטו.
ב-28 בפברואר 1942 רצחו אנשי אס-אס ושוטרים מקומיים את כ-1,000 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה, בסמוך לכפר הסמוך צ'רנורוצ'יה.
גולדן הינד
בוסטון קולג'
בוסטון קולג' (באנגלית: Boston College) היא אוניברסיטה פרטית קתולית הממוקמת בצ'סנט היל שבסמוך לעיר בוסטון במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית. האוניברסיטה נוסדה ב-1863 על ידי מסדר הישועים ולומדים בה 14,100 סטודנטים.
היסטוריה.
המוסד הוקם ב-1863 על ידי מסדר הישועים במטרה לספק שירותי השכלה גבוהה לקהילת המהגרים האירים קתולים. בתחילה פעל המוסד מבניין בשכונת סאות' אנד בבוסטון ב-1909 עברה האוניברסיטה לצ'סנט היל, הסמוכה לבוסטון על שטח של כ-31 אקר. במהלך השנים הורחב שטח הקמפוס הראשי בצ'סנט היל לכ-130 אקר, בנוסף הוקמו שלוחות נוספות במדינת מסצ'וסטס: קמפוסים בניוטון ובברייטון, מרכז אקדמי בדובר ומצפה כוכבים ומעבדה בווסטון.
מבנה ארגוני.
קולג'ים ובתי ספר:
ספורט.
נבחרות הספורט של האוניברסיטה מתחרות ב-29 ענפים שונים. הענף הבולט הוא הוקי קרח בו זכתה נבחרת הגברים בחמש אליפויות ה-NCAA בשנים 1949, 2001, 2008, 2010, 2012. נבחרת הפוטבול זכתה באליפות ב-1940.
לובראנייץ
לובראנייץ (בפולנית: Lubraniec; ביידיש: ליבראָנץ) היא עיירה במחוז ולוצלאווק שבפרובינציית קויאוויה-פומרניה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
העיירה נזכרת מהמאה ה-12, עת הייתה בבעלות כנסייתית. מיקומה של העיירה על פרשת דרכים, הביאה להתפתחותה הכלכלית, ובשנת 1509 הוענקו לה זכויות מגדבורג ונקבעו בה ימי שוק.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודי לובראנייץ.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1691, ובשנת 1750 הותר ליהודי היישוב להקים במקום בית כנסת ולקדש בו בית עלמין. עד שנת 1826 חויבו יהודי העיירה במיסים מיוחדים למנזר המקומי.