הציור יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס, של ארטמיזיה ג'נטילסקי המוצג בגלריה אופיצי, נעשה בהשראת הציור של קאראווג'ו, שאביה הצייר אורציו ג'נטילסקי היה ממכריו בתקופתו ברומא, וכמוהו מראה את רגע ההריגה בפועל. ציור זה מייצג גם את סיפורה האנושי והמקצועי של אישה שבחרה להיות אמנית בעידן שנשלט על ידי גברים. בכך היא הצליחה, והפכה לבסוף לאישה הראשונה שהתקבלה לאקדמיה לאמנות ועיצוב בפירנצה. האופן הייחודי שבו ארטמיסיה ג'נטילסקי מתארת את יהודית הביא חוקרים לחשוב שהיא הזדהתה איתה באופן עמוק יותר מעמיתיה הגברים. זוהי הגרסה השנייה מבין שתי גרסאות שציירה ג'נטילסקי, הגרסה הראשונה נמצאת ב-Museo di Capodimonte בנאפולי.
יהודית של ג'ורג'ונה עומדת בסביבה טבעית ופורחת, מטפורה לתחייה מחדש של עירה בתוליה. ציירים מאוחרים יותר כמו קאראווג'ו העבירו את זירת הפעולה לחדר מיטות סגור וחשוך. הלוחמת הגברית של דונטלו ומנטניה מפנה מקום לדמות נשית בסגנון הדמויות המפתות מן התנ"ך, והטבע הפורח מפנה מקום למתחם סגור המזכיר בית בושת. דמות השפחה הזקנה והמכוערת, לצידה של יהודית היפה והצעירה, עוזרת ליצור ניגודיות ודו משמעות בדמותה של יהודית: יש בה גם קדושה וגם רשע. עם זאת, דמותה היפה של יהודית אינה נוטפת אירוטיקה כמו דמותה העירומה או העירומה למחצה בציורי הרנסאנס הצפוני או בתקופות שלאחר מכן.
בעוד שרבים מהציורים לעיל נבעו מחסויות פרטיות, ציורים חשובים נעשו גם בהזמנת הכנסייה ונועדו לקדם קריאה אלגורית חדשה של הסיפור: יהודית מביסה את הכפירה הפרוטסטנטית. זו תקופת הקונטרה-רפורמציה ותמונות רבות (כולל סדרת ציורי פרסקו בארמון הלטראנו שהוזמנו על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי ותוכננו על ידי ג'ובאני גררה וסזארה נביה) מעידות על ניכוס יהודית בידי הכנסייה הקתולית נגד "הכפירות" של הפרוטסטנטיות. יהודית הצילה את עמה בכך שהיא מנצחת יריב שהיא תיארה כנציג "כל הלא מאמינים" ככתוב: (ספר יהודית פרק יג, פסוק כז), כך היא עמדה כסוכנת אידיאלית לתעמולה אנטי-פרוטסטנטית.
יהודית באמנות הציור המודרנית.
אופייה האלגורי והמרגש של סצנת יהודית והולופרנס המשיך להיות מקור השראה לאמנים. בתחילת המאה ה-19 צייר פרנסיסקו דה גויה על קיר ביתו, כחלק מהציורים השחורים את יהודית והולופרנס, לצד סטורן טורף אחד מבניו. הנושא של יהודית כבר נקשר לסטורן בתקופת הרנסאנס, כאשר נושאים מן הביבליה שולבו עם נושאים מיתולוגיים. בשני המקרים הם קשורים לפחד מאיבוד השלטון.
שני ציורים בולטים של יהודית נוצרו על ידי גוסטב קלימט. הסיפור היה פופולרי למדי בקרב קלימט ובני דורו, והוא צייר את יהודית והולופרנס ("יהודית הראשונה") בשנת 1901, כאישה חולמנית וחושנית עם חולצה פתוחה. הציור "יהודית השנייה" שלו (1909) פחות ארוטי ויותר מצמרר. המוות בשני ציוריו של קלימט קשור לארוטיקה, לנשים ולאופן שבו הן מאיימות על גברים. גיבורת הביבליה שהצילה את עמה מידי הגבר התוקפני הופכת לדמות ארוטית שמעשיה מתרחש באמצעו של רגע אורגזמי. הציורים מציעים "משבר של האגו הגברי", פחדים ופנטזיות אלימות, כולם מסובכים במוות ארוטי, אשר נשים ומיניות עוררו אצל לפחות חלק מהגברים סביב תחילת המאה ה-20. בשנת 1999 ציירה האמנית האמריקאית טינה בלונדל בצבעי מים ציור שמושפע באופן מפורש מ"יהודית הראשונה" של קלימט.
ציורים מודרניים של הסצנה מתארים לרוב את יהודית בעירום, כפי שכבר סימן קלימט. ב"יהודית" של פרנץ סטוק משנת 1928 היא "השליחה של עמה" אשר עומדת עירומה ואוחזת בחרב לצד הספה עליה הולופרנס, מכוסה למחצה על ידי סדינים כחולים. מי שהטקסט של ספר יהודית מציג כאלמנה יראת אלוהים וטהורה, הופכת בידי פרנץ סטוק, תוך גילוי עירום מסנוור, לגולת הכותרת של פיתוי מושחת.
יהודית במוזיקה, במחזות ובקולנוע.
סיפורה של יהודית היה גם נושא פופולרי לסרטים ומחזות:
סוניק (סדרת טלוויזיה, ABC)
סוניק (באנגלית: Sonic the Hedgehog, "סוניק הקיפוד"; ידועה גם בכינוי "Sonic SatAM", "סוניק שבת בבוקר") היא סדרת הנפשה בת 26 פרקים המבוססת במקור על סדרת משחקי הווידאו בעלת אותו השם. הסדרה הופקה בשיתוף פעולה אמריקאי-איטלקי ושודרה במקור בארצות הברית ב-ABC בין השנים 1993 ו-1994.
בישראל שודרה הסדרה לראשונה ב-2012 בדיבוב לעברית בערוץ ג'וניור.
תקציר העלילה.
עלילת הסדרה מתרחשת בכוכב לכת בדיוני בשם מוביוס, ומתמקדת בהרפתקאותיהם של סוניק הקיפוד ושל חברו הטוב מיילס "טיילס" פראוור, המייצגים את לוחמי החופש ויוצאים להגן על מוביוס מפני דוקטור רובוטניק המרושע ועוזרו יבבני שמנסים להשתלט על הכוכב יחד עם חבורת הרובוטים שלו. אל החבורה של סוניק מצטרפים הנסיכה סאלי אקורן, גאון המחשבים רוטור הניבתן, אנטואן זאב הערבות, בוני, חצי ארנב חצי רובוט ודולסי הדרקונית.
הסדרה מציגה את "סוניק" באופן בוגר יותר מהסדרה הקודמת. כמו כן, הסדרה נועדה לקהל בוגר.
שקף (הקרנה)
שקף הוא יריעה דקה של חומר שקוף וגמיש, בדרך כלל צלולוז-אצטט, שעליו ניתן לשרטט או להדפיס. השקף מונח על מטול שקפים לצורך הקרנתו. בעבר ארגונים ומוסדות חינוך השתמשו רבות במטולי שקפים ובשקפים להרצאות, הדרכות, ישיבות וכדומה. התחליף הנוכחי לשימוש זה הם מצגות שקפים המוקרנות באמצעות מקרן או צג ולוחות חכמים.
הדפסה.
ניתן להדפיס על גבי שקפים באמצעות מדפסות לייזר או מכונות צילום. שקפים המותאמים לשימוש במדפסות לייזר עמידים לטמפרטורות הגבוהות הנוצרות בעת חימום והמסת הטונר. עבור מדפסות הזרקת דיו קיימים שקפים מצופים היכולים לספוג את הדיו הנוזלי, אך יש להקפיד על לא לחשוף אותם ללחות, שעלולה לגרום לפגיעה בשקיפות. יש גם לטעון אותם כהלכה במדפסת מכיוון שהם בדרך כלל מצופים רק מצד אחד.
שימושים.
השימושים לשקפים היו מגוונים כמו הארגונים המשתמשים בהם, בדומה לשימושים הנעשים כיום במצגות ממוחשבות כגון PowerPoint.
במוסדות חינוך השתמשו בשקפים כדי להדגים פתרון בעיות ארוכות (למשל בשיעורי פיזיקה ומתמטיקה) או להמחיש ולאייר תופעות ואירועים (למשל בשיעורי היסטוריה, גאוגרפיה, ביולוגיה).
חברות תעופה וחלל, כמו בואינג וביצ'קראפט, השתמשו בשקפים במשך שנים בישיבות ניהול על מנת לעדכן מהנדסים ואנשי צוות רלוונטיים אודות תכנוני מטוסים חדשים ושינויים בעיצובים קיימים, כמו גם להמחשת בעיות.
בצה"ל שורטטו שקפים לצורך מצגות במטלות הדרכה שונות באמצעות טושים מותאמים לשקפים.
יהודית והולופרנס (דונטלו)
יהודית והולופרנס (באיטלקית: Giuditta e Oloferne) הוא פסל ארד של הפסל דונטלו, שהושלם בין השנים 1457–1464. הוא נחצב בגודל טבעי (גובה 236 ס"מ) ומוצג בפאלאצו וקיו בפירנצה.
הסיפור בספר יהודית.
הפסל מתאר את יהודית, אלמנה יהודיה שביקשה להציל את עם ישראל משליטה זרה, כשהיא עורפת את ראשו של הולופרנס, שר הצבא האשורי של נבוכדנצר, לאחר שהסתננה למחנהו. כפי שמתואר בספר יהודית:
היסטוריה ורקע.
הפסל הוזמן על ידי קוזימו דה מדיצ'י להצגה במזרקה בגינת הארמון פאלאצו מדיצ'י-ריקארדי יחד עם פסל דוד של דונטלו. הוא הוצב בגינת הארמון בסביבות שנת 1457 כאשר המשפחה המורחבת של קוזימו החליטה לעבור אליו. אף על פי שהמיקום המדויק בו הוצגו אינו ידוע, שני הפסלים הפכו סמל לעוצמתה של פירנצה.
בשנת 1495 הוצב הפסל בכיכר הסיניוריה, ליד הדלת הראשית של הפאלאצו וקיו, לזכר גירושו של לורנצו דה מדיצ'י מפירנצה והצגת הרפובליקה בפירנצה תחת ג'ירולמו סבונרולה. הפעם הפסל סימל את גירושו של מדיצ'י הרודני. הפסל הועבר מאוחר יותר לחצר שבתוך הפאלאצו וקיו ובשנת 1919 הוצב בצד שמאל של הפאלאצו וקיו. בשנת 1988 קיבל מקום סופי ב"חדר החבצלות" (Sala dei Gigli) בקומה השנייה של הפאלאצו וקיו ועותק הוצב בכיכר הסיניוריה.
סמליות דמותה של יהודית בפירנצה.
גם יהודית וגם דוד, במאבקו מול גוליית, נתפסים כמי שנלחמו כנגד כל הסיכויים וניצחו, והם נראים בסמיכות גם בדלתות הארד בבפטיסטריום של פירנצה שיצר לורנצו גיברטי. יהודית נחשבת לסמל החירות והניצחון של החלשים על החזקים למען מטרה צודקת. הסמליות שלה חושפת את מעשיה כנגד הולופרנס כניצחון של מידות טובות, במיוחד שליטה עצמית, צניעות וענווה, לעומת הפקרות וגאווה. הסיפור שלה סמלי עבור בני העיר פירנצה, שנלחמו כדי להגן על הרפובליקה שלהם כנגד מעצמות זרות ועבור בית מדיצ'י במיוחד, ששמרו על גאוות העיר.
תיאור היצירה.
זהו אחד מפסלי הרנסאנס הראשונים אשר ניתנים לצפייה מכל הכיוונים. יהודית עומדת בעמידה כוחנית עם חרב מונפת, אוחזת בשערו של הולופרנס רגע לפני עריפת ראשו. יהודית לבושה לחלוטין, אפילו שערותיה מכוסות על ידי צניפה ואינן נראות. שמלתה מהודרת. הולופרנס לעומת זאת מוצג עירום על פי כללי האנטומיה, גופו רפוי, פניו מחוספסות ומעוותות ושערו ארוך ופרוע. הוא יושב על כרית מעל כן הפסל. על פי הסיפור יהודית הכתה בצווארו של הולופרנס פעמיים, סימני חתך על הצוואר מעידים שהיא הכתה פעם אחת ועומדת להכות בצוואר בפעם השנייה.