הרומן של ג'ון סטיינבק ", ענבי הזעם" (1939) הוא תיאור מלא להט של מצוקת העניים. עם זאת, רבים מבני דורו של סטיינבק תקפו את השקפותיו החברתיות והפוליטיות. בריאן קורדיאק כותב: "סטיינבק הותקף כתועמלן וסוציאליסט משמאל ומימין הספקטרום הפוליטי. החריפות ביותר מהמתקפות הללו הגיעו מהחקלאים המאוגדים בקליפורניה; הם לא היו מרוצים מהאופן בו תוארו בספר עמדותיהם והתנהלותם של החקלאים בקליפורניה כלפי המהגרים. הם הוקיעו את הספר כ"צרור שקרים" ותייגו אותו "כתעמולה קומוניסטית". היו שהאשימו את סטיינבק בכך שהגזים בתנאי המחנה כדי להבהיר נקודה פוליטית. סטיינבק ביקר במחנות זמן רב לפני פרסום הרומן וטען כי טבעם הלא אנושי הרס את רוחם של המתנחלים.
"האמריקאי השקט" (1955) הרומן של הסופר האנגלי גרהם גרין מטיל ספק ביסודות המעורבות האמריקאית הגוברת בווייטנאם בשנות החמישים. הרומן זכה לתשומת לב רבה בזכות תחזיתו את תוצאת מלחמת וייטנאם ומדיניות החוץ האמריקאית שלאחר מכן מאז שנות החמישים. גרהם גרין תיאר פקיד אמריקני בשם פייל כמסונוור על ידי האמריקניזם עד כדי כך שהוא לא יכול לראות את הפורענויות שהוא מביא על הווייטנאמים. הספר משתמש בחוויותיו של גרין ככתב מלחמה של "ה"טיימס"" "ו"לה פיגארו"" בהודו-סין הצרפתית בשנים 1951–1954.
"המקום ההומוסקסואלי" (1961) הוא סדרה של נובלות בעלות נושא פוליטי עם עלילות ודמויות משתלבות של הסופר האמריקני בילי לי ברמר. הנובלות מתרחשות במדינה ללא שם, הזהה לטקסס, לכל נובלה יש גיבור אחר: רוי שרווד, חבר בית המחוקקים המדינתי; ניל כריסטיאסן, הסנאטור הזוטר של המדינה; וג'יי מק'גאון, כותב הנאומים של המושל. המושל עצמו, ארתור פנסטמאקר, פוליטיקאי בכיר (שנאמר כבר שדמותו מבוססת על המנטור של ברמר, לינדון ג'ונסון) משמש דמות דומיננטית לאורך כל הספר. הספר כולל גם דמויות המבוססות על ברמר, אשתו נדין, אשתו של ג'ונסון ליידי בירד, ואחיו סם יוסטון ג'ונסון. הספר זכה לשבחים רבים כאחד הרומנים הפוליטיים האמריקניים הטובים ביותר שנכתבו אי פעם.
רומן פרולטרי.
הרומן הפרולטרי נכתב על ידי פועלים, בעיקר עבור פועלים אחרים. הוא חופף ולעיתים מהווה שם נרדף לרומן מעמד הפועלים, רומן סוציאליסטי, רומן מחאה חברתי (ולעיתים גם רומן סוציולוגי, רומן חברתי, רומן תעמולה או תזה, או רומן ריאליזם סוציאליסטי.) כוונת כותבי הספרות הפרולטרית היא להעניק השראה לפועלים משכונות העוני ולעודדם לאמץ את האפשרויות לשינוי חברתי או למהפכה פוליטית. ככאלה, זהו סוג של סיפורת פוליטית.
הרומן הפרולטרי עשוי להגיב על אירועים, מערכות ותיאוריות פוליטיות, ונראה לעיתים קרובות כאמצעי לקידום רפורמה חברתית או מהפכה פוליטית בקרב מעמד הפועלים. ספרות פרולטרית נוצרת בעיקר על ידי סופרים קומוניסטים, סוציאליסטים ואנרכיסטים, ומתמקדת בחיי העניים. התקופה שבין 1930 עד 1945 הניבה רומנים רבים כאלה. עם זאת, יצירות פרולטריות הופקו גם טרום תקופה זו ולאחריה. בבריטניה משתמשים בדרך כלל יותר במונח "ספרות מעמד הפועלים ".
רומן חברתי.
סוג רומן הקשור הדוקות לרומן הפרולטרי, שלעיתים קרובות יש לו מימד פוליטי, הוא הרומן החברתי - המכונה גם רומן "בעיה חברתית" או "מחאה חברתית" - "סיפורת המתמקדת בבעיה חברתית רווחת, כמו דעות קדומות מגדריות, גזעיות או מעמדיות, המתוארות באמצעות השפעתן על דמויותיו של הרומן". דוגמאות ספציפיות יותר לבעיות חברתיות שמטופלות ביצירות כאלה כוללות עוני, תנאי עבודה במפעלים ובמכרות, מצוקת עבודת ילדים, אלימות נגד נשים, עלייה בתחלואה הנגרמת כתוצאה מצפיפות יתר ותברואה לקויה בערים.
צ'ארלס דיקנס היה מבקר נוקב של העוני והריבוד החברתי של החברה הוויקטוריאנית. קרל מרקס טען כי דיקנס "הנפיק לעולם יותר אמיתות פוליטיות וחברתיות מאשר נאמרו על ידי כל הפוליטיקאים המקצועיים, הפובליציסטים והמורליסטים גם יחד". לעומת זאת, ג'ורג' אורוול, במאמרו על דיקנס, כתב: "אין שום סימן ברור שהוא רוצה שהסדר הקיים יפול, או שהוא מאמין שזה היה משנה מאוד אם זה יופל. שכן במציאות היעד שלו הוא לא כל כך החברה כמו 'הטבע האנושי'. "
הרומן השני של דיקנס, "אוליבר טוויסט" (1839), זעזע את הקוראים בתמונות העוני והפשע שלו: הוא הרס את הפולמוס של מעמד הביניים על פושעים, והפך כל יומרה לבורות באשר למשמעות העוני לבלתי אפשרית. "זמנים קשים" של צ'ארלס דיקנס (1854) מתרחש בעיירה תעשייתית קטנה בעיבורה של אנגליה ומבקר במיוחד את ההשפעה של התועלתנות על חייהם של מעמד הפועלים בערים. ג'ון ראסקין הכריז על "זמנים קשים" כיצירת דיקנס החביבה עליו במיוחד, עקב התחקותו אחר השאלות החברתיות החשובות. וולטר אלן אפיין את "זמנים קשים" כ"ביקורת על החברה התעשייתית" הבלתי מתפשרת.
דוגמאות בולטות.
"זוהי רשימה של כמה מהדוגמאות המוקדמות או הבולטות."
צאגאן סאר
צאגאן סאר (נקרא גם: ראש השנה הירחי המונגולי או ירח לבן) הוא היום הראשון בשנה על פי לוח השנה המונגולי. החג נחגג על ידי המונגולים וכמה עמים טורקיים נוספים. לחג יש השפעות שמניות.
תזמון.
פסטיבל הירח הלבן נחגג בשלושת הימים הראשונים של חודש הירח הראשון בלוח השנה המונגולי (החודש הראשון בשנה המונגולית). פסטיבל לוסר, המתקיים בטיבט, מתרחש באותו יום בו מתרחש החג. צאגאן סאר הוא אחד החגים המונגולים החשובים ביותר. במקור הוא נחגג באביב.
מנהגים.
המונגולים נוהגים לשרוף נרות על יד המזבח בזמן החג. פעולה זו מסמלת הארה.
ניסים שקופים (סיבוב הופעות)
ניסים שקופים הוא סיבוב הופעות של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, אשר נתמך על אלבומה ניסים שקופים והתקיים ברחבי ישראל. המופע עלה ב-10 בנובמבר 2017 והסתיים ב-6 באפריל 2019 וכלל 25 הופעות. סיבוב ההופעות כלל שירים מהאלבום החדש וכן מגוון שירים מכל שנות הקריירה שלה.
רקע.
ב-7 באוגוסט 2017 יצא לאור האלבום "ניסים שקופים" שעליו נתמך סיבוב ההופעות ובאותו זמן נודע גם על סיבוב ההופעות הנלווה לאלבום. יום קודם לכן ב-6 באוגוסט 2017 התקיים מופע טרום השקה של האלבום.
מכירת הכרטיסים להופעות החלה ב-13 באוגוסט 2017.
וידאו קליפ.
לאחר צאת הסינגל הרביעי "לא מוותרת" מתוך האלבום "ניסים שקופים" יצא וידאו קליפ לשיר, שכולו צולם במהלך ההופעה, שהתקיימה בהיכל התרבות תל אביב-יפו בנובמבר 2017. הקליפ צולם על ידי גדי ימפל, תום רייכרט, מאור גולדנברג ושי פלנר. נערך על ידי שי אשרי ובוים על ידי שחר בארי ושי אשרי.
פיקוד המהלומה הגלובלית של חיל האוויר של ארצות הברית
אלבום סינגל
שלומית עם ראש יוחנן המטביל (קאראווג'ו, לונדון)
שלומית עם ראש יוחנן המטביל (באיטלקית: Salomè con la testa del Battista) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר קאראווג'ו, שצויר בין השנים 1606–1610 ומתאר את שלומית בת הרודיאס עם ראשו הערוף של יוחנן המטביל. היצירה מוצגת בגלריה הלאומית בלונדון.
הסיפור בברית החדשה.
סיפור עריפת ראשו של יוחנן המטביל, בידי הורדוס אנטיפס, על פי דרישת שלומית בת הרודיאס, מתואר בבשורה על-פי מרקוס:
היסטוריה.
הציור התגלה באוסף פרטי בצרפת בשנת 1959. הוא נרכש על ידי הגלריה הלאומית בשנת 1970, בסכום של 100,000 לירות שטרלינג.
זהו ציור מאוחר של קאראווג'ו, שצויר ככל הנראה בנאפולי. הביוגרף הראשון של קאראווג'ו, ג'ובאני בלורי, הזכיר בשנת 1672 ציור של "שלומית עם ראש יוחנן המטביל", שנשלח בין השנים 1609–1610 על ידי האמן לנגיד מסדר ההוספיטלרים, לצורך השלמה איתו, זמן קצר לפני מסעו האחרון לרומא שבמהלכו נפטר. חוקר האמנות לארי קיית' (Larry Keith) תומך בדעה שבלורי התייחס לציור זה.
עם זאת, ייתכן כי בלורי התייחס לציור שונה באותו נושא, שנמצא במדריד . רמת הגימור והאור קושרים ציור זה ליצירות שנעשו בנאפולי, במהלך שהותו הקצרה של האמן בעיר בין השנים 1606–1607, אחרי שנמלט מרומא עקב האשמה ברצח. דעה זו מקבלת חיזוק עקב הדמיון בין שלומית לבין הבתולה בציור "המדונה של תפילת המחרוזת" , ובין המוציא להורג לאחד משני המענים ב"הלקאתו של ישו" .
תיאור היצירה.
לוח הצבעים ביצירה מצומצם, זוהי כמעט יצירה בשחור לבן. עבודת המכחול רחבה יחסית, ואין את ההקפדה על פרטים שאפיינה יצירות קודמות של קאראווג'ו, כמו ארוחת ערב באמאוס. בציור אין רקע כלל והוא מתמקד בדמויות, הדגש הוא על מחוות והבעות, תוך שימוש בקיארוסקורו ניכר במיוחד (טכניקה הקרויה טנבריזם). בשלב זה של חייו קאראווג'ו כבר לא השתמש בדוגמנים חיים. הדמויות אמנם מבוססות על אנשים שחיו בסביבתו, אך הוא לא הציב אותם כדוגמנים, כפי שעשה בעבר.
הציור מתאר את הרגע בסיפור שבו המוציא להורג מגיש את הראש בקערה לשלומית. הוא דוחף את ראשו של יוחנן המטביל קדימה ומפיל אותו על הקערה, המוחזקת בידיה של שלומית. פיו של יוחנן המטביל פתוח, כאילו הוא נושם את נשימתו האחרונה או פולט זעקה. מעניינת הסמיכות בין שלומית, הצעירה והיפה, למשרתת הזקנה. הן מביטות לכיוונים שונים. פניה המהורהרים והמוצלים של המשרתת, המביטה בעצב מטה, מהווים ניגודיות לברוטליות של ההוצאה להורג. הבעת פניה של שלומית מלנכולית, היא מפנה את ראשה הצידה ואוחזת בקערה בעזרת המפה הלבנה, כאילו לא רצתה לגעת בה בידיה החשופות. היא הרי ביקשה את ההוצאה להורג, ועתה נראה שהיא מתחרטת ומתביישת במעשה.
רוסקויה רדיו
רוסקיה רדיו (ברוסית: Русское радио) היא תחנת רדיו רוסית ובינלאומית המשדרת במדינות חבר העמים ומחוצה לה בחו"ל. התחנה שונה מתחנות דומות אחרות מכיוון שהיא משדרת שירים כמעט אך ורק ברוסית.