בתחילת דרכה של המדינה תפסה מרבית האוכלוסייה את זהותה כחלק ממארג מדינות אמריקה הלטינית, על רקע השחרור הכללי של מרביתן משליטת ספרד ושיתופי פעולה ביניהן למטרה זאת. מתחילת המאה ה-20 בערך נטתה הלאומיות הארגנטינאית יותר ויותר לזהות את ארגנטינה עם אירופה וארצות הברית, במקום הזדהות עם שאר דרום אמריקה. ארגנטינה מסמנת את עצמה כמדינה אירופאית באופן מיוחד בתוך כלל היבשת, היא מקיימת קשר הדוק עם מדינות המערב ועיקר הסחר שלה הוא איתן, מתקיימות בה השקעות זרות רבות, והדבר משפיע על אורח החיים, על הבניה בערים הגדולות ועל התרבות, כולל חיי הלילה. השמרנים, אשר מנהיגיהם באו מקרב בעלי הקרקעות בעיקר, שלטו עד תקופה זאת בפוליטיקה הארגנטינאית, עד שב-1916 יריביהם הרדיקלים זכו בבחירות והשתלטו על הממשלה.
עליית הרדיקלים נבעה מגלי ההגירה של המאה ה-19 אשר הביאו אל ארגנטינה אוכלוסייה משכילה, והקימו מרכזי פעילות וחברה בערים הגדולות, אשר היו מחוברים יותר אל הפוליטיקה והיו מרוחקים יותר משליטתם של בעלי הקרקעות, בניגוד לגאוצ'וס. הליברלים ביטאו את הלכי הרוח של אותן שנים באירופה ובארצות הברית של התרחבות הביטוי של שכבות האוכולוסיה והעמקת הדמוקרטיה, הם הדגישו את הבחירות החופשיות והמוסדות הדמוקרטיים, פתחו את הדרך בפני המעמד הבינוני הגדל של ארגנטינה, שאופיין בדרך כלל בהשכלה גבוהה יחסית ושצמח על רקע הצמיחה הכלכלית של אותן שנים.
בין דמוקרטיה לשלטון צבאי.
בין 1930, השנה בה הצבא תפס לראשונה את השלטון, ל-1983 - השנה בה החלה התקופה הדמוקרטית הנמשכת עד היום; ארגנטינה התנדנדה בין דמוקרטיה לדיקטטורה צבאית, במשך 53 שנים.
העשור הידוע לשימצה.
עשור זה (Década Infame) החל עם ההפיכה הצבאית בספטמבר 1930 בראשות הגנרל חוסה פליקס אוריבורו (José Félix Uriburu) שהדיח את הנשיא הרדיקלי איפוליטו איריגוז'ן (Hipólito Yrigoyen) שנבחר ב-1928.
עד 1943 שלטו נשיאים מושחתים בחסות הצבא.
בתקופה זו גם החלה מיושמת מדיניות כלכלית שהתבססה על יצור תחליפי יבוא.
נסיבות ההפיכה.
בעקבות המהפכה הבולשביקית ב-1917, הוקמו בהשראת ברית המועצות מפלגות קומוניסטיות במדינות שונות; והיו אף מספר ניסיונות להפיכות קומוניסטיות באירופה שלא צלחו.
גם בארגנטינה החלה תסיסה שהתבטאה באקטיביזם של תנועות הפועלים שהחלו לצבור כוח, והדבר הוביל להתנגשויות עם כוחות הביטחון והגורמים השמרניים בחברה - כולל תנועות פשיסטיות שקמו בהשראת מקבילותיהן האירופאיות באיטליה ובגרמניה. בשיתוף פעולה עם כוחות הביטחון ושגרירות בריטניה קמו ארגונים חמושים שהיו מעורבים במספר מעשי טבח בפועלים מתקוממים. במקביל החלו להיווצר במשק מונופולים מושחתים ששיתפו פעולה עם הנשיאים ושיחדו אותם.
השפל הגדול בשנת 1929 השפיע גם על הכלכלה הארגנטינאית שהתבססה על יצוא, שהצטמצם בעקבות המשבר באירופה ובצפון אמריקה. זה גרם לאבטלה, ירידה בשכר, ולמתיחות חברתית. הפיכות צבאיות התרחשו על רקע המשבר הכלכלי והאקטיביזם של ארגוני העובדים גם במדינות נוספות באמריקה הלטינית. הכנסייה הקתולית תמכה מצד אחד בזכות ההתאגדות של הפועלים, אך גם סייגה זאת בתמיכה בזכות הקניין הפרטי. רק ב-1931 גינה האפיפיור פיוס העשירי את הפשיזם.
איריגוז'ן ספג ביקורת בשל שימוש רב בצווים נשיאותיים להתערבות בנעשה בפרובינציות, ובשל מעשי רצח של אנשי אופוזיציה, כולל אחד הסנטורים.
כשנבחר איריגוז'ן הרדיקלי לראשונה לנשיאות ב-1916, התפלגה מהמפלגה הרדיקלית קבוצה שהקימה את המפלגה הרדיקלית האנטי-פרסונלית (Unión Cívica Radical Antipersonalista), הם התמודדו נגדו בבחירות ב-1928 והפסידו, ומאז החלו לחפש דרך להדיחו והצטרפו לקואליציה בתמיכת הצבא (Concordancia - הסכמה, הרמוניה) ששלטה במהלך "העשור הידוע לשמצה" (1930-1943).
לכל אלו הצטרפה העיתונות שחלק מראשיה תמכו בהפיכה לא רק בכתב, אלא בקשר הדוק עם ראשי הצבא.
חוסה פליקס אוריבורו (1930-1932).
בספטמבר 1930, עמד חוסה פליקס אוריבורו בראש כת צבאית שהדיחה את הנשיא הנבחר איריגוז'ן, והחל בכך סדרה של הפיכות צבאיות ודיקטטורות צבאיות שליוו את ארגנטינה במהלך 53 השנים הבאות. ימים ספורים לאחר מכן, בית המשפט העליון הכיר בו כנשיא לפי דוקטרינת השלטון בפועל, שתכשיר את הדיקטטורות הצבאיות גם בעתיד.
אוריבורו יצג הלכי רוח לאומנים וקתוליים שתמכו בשיתוף פעולה בין הסקטורים השונים (הממשלה, העובדים, המעסיקים); הלכי רוח ששגשגו החל משנות ה-1920 בארגנטינה.
אוריבורו הפקיד בידיו של המשורר לאופולדו לוגונס (Leopoldo Lugones) את ניסוח הכרזת ההפיכה, אולם ניסוחו נדחה כ"פשיסטי" על ידי מספר גנרלים שהחזיקו בדעות לאומיות-ליברליות. בניגוד לנעשה באירופה, תפיסת השלטון נעשתה בידי הצבא, ולא בידי גופים מפלגתיים עממיים. הוא ניסה לייסד מפלגה לאומית שאליה יצטרפו שאר המפלגות, מלבד הרדיקליות (שתמכו בנשיא המודח איריגוז'ן) והסוציאליסטיות; אולם לא הייתה לכך היענות.
גם ניסיונו לקדם את מועמדו לתפקיד מושל פרובינציית בואנוס איירס נכשלה: באפריל 1931 נערכו הבחירות לתפקיד המושל, ולמרבה ההפתעה הרדיקלים ניצחו, בתמיכת הסוציאליסטים. מרבית השרים של אוריבורו התפטרו, אולם הוא ארגן מחדש את ממשלתו, ומינה מושל אחר במקום הנבחר.
זמן מה לאחר מכן פרצה התקוממות בקוריינטס שדוכאה מהר מאוד, אולם אריבורו ניצל זאת כדי לעצור את פעילות איגודי העובדים, לאסור על מינוי סוציאליסטים ותומכים של איריגוז'ן לכל תפקיד שהוא; ובהמשך - להתערב בבחירות לתפקידי מושלים, ולשנות את התוצאות כראות עיניו.
נסיונותיו של אוריבורו לקדם את תפיסת עולמו נכשלו, ובטרם העביר את השלטון ליורשו - האשים בכישלון את שיטת הבחירות בארגנטינה.
אגוסטין חוסטו (1932-1938).
לאחר כישלונו של אוריבורו ביישום חזונו הלאומי קתולי שיתופי שלטו בשנים 132–1943 שלושה נשיאים מטעם הקונקורדיה - קואליציית מפלגות שהתנגדו לאיריגוז'ן המודח ותמכו באוריבורו; והראשון בתור היה אגוסטין חוסטו.
תקופה זו מזוהה כלכלית עם קידום תעשיית תחליפי היבוא, וכל זה על רקע המשבר הכלכלי הגדול במהלך שנות ה-1930.
המדינות שנפגעו מהמשבר הכלכלי נטו להגן על עצמן באמצעות הגבלות על היבוא, וכך נהגה גם בריטניה שסייגה זאת במתן הקלות למושבותיה.ב-1933 ארגנטינה חתמה על הסכם שהעניק לבריטניה בלעדיות בטיפול ברשת מסילות הברזל ובתחומים אסטרטגיים נוספים, בתמורה למתן הקלות לייבוא בשר ארגנטיני. סגן הנשיא אף הכריז שמבחינה כלכלית ארגנטינה היא חלק מהאימפריה הבריטית. הסכם זה עורר התנגדות בקרב האופוזיציה והוא שנוי במחלוקת מבחינה היסטורית, על רקע מה שהצטייר כפגיעה בריבונות ארגנטינה.
המודל של תחליפי היבוא החליף את המדיניות הקודמת שבאופן מסורתי תמכה ביצוא מוצרים חקלאיים (ובעיקר בשר) בתמורה למוצרי יבוא שחסרו בארגנטינה. המעבר לתמיכה בתחליפי יבוא, בעיקר באזור בואנוס איירס, נתמך על ידי ההגירה הפנימית: מהכפרים לערים, ומהפרובינציות לבואנוס איירס.
הרדיקלים הודרו לחלוטין מהשלטון באמצעות זיופי בחירות והתנכלויות של השלטון. זה הוביל להקצנה לאומנית בקרב הרדיקלים ולהקצנה באיגודי העובדים בעשור הבא, תחת הנהגתו של מושל קורדובה אמדאו סבטיני (Amadeo Sabattini). איגוד העובדים הגדול, ה-CGT (קונפדרציית העבודה הכללית, Confederación General del Trabajo) שנוסדה ב-1930, החלה להוות מוקד לתסיסה ולאידאולוגיה לאומנית סיציאליסטית.
גם בקונגרס נוצרה אופוזיציה משמעותית לנשיא חוסטו, ואחד הסנטורים נרצח בעקבות ביקורתו על ההסכם עם בריטניה.
רוברטו אורטיס (1938-1942).
חיימה חררדו רוברטו מרסלינו מריה אורטיס (Jaime Gerardo Roberto Marcelino María Ortiz), מהרדיקלים שהתנגדו לאיריגוז'ן, היה נשיא ארגנטינה כשפרצה מלחמת העולם השנייה. הוא נקט במדיניות נייטרלית, שנמשכה עד שהיה ברור שמדינות הציר עומדות בפני תבוסה.במהלך נשיאותו ארגנטינה הייתה מעורבת בהשכנת שלום בין פרגוואי ובוליביה בעקבות מלחמת הצ'אקו.
רמון קסטיז'ו (1942-1943).
רמון אנטוניו קסטיז'ו (Ramón Antonio Castillo), סגנו של אורטיס, החליף אותו בשל מחלתו, עד שהודח בשנת 1943.
במהלך נשיאותו הופעלו לחצים על ידי ארצות הברית שארגנטינה תכריז מלחמה נגד גרמניה, ודבר זה קרה לבסוף רק במרץ 1945 כשמפלתה של גרמניה הפכה לבלתי נמנעת.
ב-1943 הודח קסטיז'ו בידי כת של קצינים, ביניהם חואן דומינגו פרון - מהדמוניות המשפיעות ביותר בארגנטינה ב-30 השנים הבאות עד לפטירתו, אך גם לאחר מכן.
עד 1944 הם שימשו בתפקיד מספר חודשים לסירוגין.
תביעת הבעלות על אנטארקטיקה.
ב-1939 ארגנטינה הקימה באופן זמני את המועצה לענייני אנטארקטיקה, שהפכה כעבור שנה לקבועה; כדי לסייע לנורווגיה; ותפקידה היה מחקרי. ב-1940 צ'ילה הכריזה על תביעותיה הטריטוריאליות באנטארקטיקה. ארגנטינה מחתה על כך, ובהמשך תבעה אף היא שטחים לעצמה.
ב-1942 ארגנטינה הניפה שם את דגלה באופן סמלי לציון מימוש בעלותה. בתגובה אונייה בריטית הסירה את הדגל הארגנטינאי, והניפה את הדגל הבריטי, וזמן קצר לאחר מכן ארגנטינה הסירה את הדגל הבריטי.
עד היום, ארגנטינה מציגה במפות שלה את השטח שהיא תובעת לעצמה באנטארקטיקה, וכן את איי פוקלנד שבשליטת בריטניה.
חואן פרון (1943-1955).
הפיכת 1943.
ביוני 1943, כת של קצינים בעלת אידאולוגיה לאומנית תפסה את השלטון,
ובמשך 3 השנים הבאות (1943–1946) השלטון עבר בין ראשי הכת בשל מאבקי כח וחילוקי דעות (בין היתר לגבי ההכרזה הסמלית על מלחמה נגד מדינות הציר).