אתרי הסקי שבאזור שימשו עד 2017 חמש פעמים כנקודת הסיום בקטעי מרוץ האופניים הלאומי, ג'ירו ד'איטליה, בקטעים הנחשבים כהרריים, ואשר מסתיימים בפסגה. בפעם האחרונה, ב-1999 ניצח מרקו פנטאני בקטע שהחל בפסקארה והסתיים בקמפו אימפרטורה. בג'ירו ד'איטליה 2018 מתוכנן קטע 9 להתחיל בפסקו סאניטה שבקמפניה ולהסתיים בקמפו אימפרטורה.
צלו הארוך של משק החי
צלו הארוך של משק החי: סוגיות סביבתיות ואפשרויות הוא דו"ח של ארגון המזון והחקלאות של האו"ם, שפורסם ב-29 בנובמבר 2006, ומטרתו "לאמוד את ההשלכות המלאות של תעשיית משק החי על הסביבה, יחד עם גישות ומדיניות להתמודדות".
עיקרי הדו"ח.
הדו"ח התבסס על הנתונים המלאים והעדכניים ביותר בזמן כתיבתו, והתחשב הן בהשלכות ישירות והן בהשלכות עקיפות כמו גידול התבואה הנדרשת להאכלת משק החי. לפי הדו"ח, תעשיית משק החי היא מבין שתיים או שלוש התעשיות המזהמות ביותר, בקנה מידה מקומי וגלובלי.
כותבי הדו"ח מדגישים את חשיבות הממצאים, וסבורים כי קביעת מדיניות בנושאים של זיהום קרקע, שינוי אקלים, זיהום אוויר, מחסור במים וזיהום מים, והידרדרות של מגוון ביולוגי, צריכה לכלול התייחסות למסקנותיו.
ד"ר הנינג שטיינפלד, מכותבי הדו"ח ובכיר בארגון המזון והחקלאות של האו"ם, טען שתעשיית הבשר היא "אחת המזהמות הגדולות ביותר" וכן שיש "לנקוט בפעולה מיידית על מנת לתקן את המצב".
בעזרת ניתוח מחזור חיים (Life Cycle Analysis) הדו"ח מעריך שמשק החי אחראי ל-18% מפליטת גזי החממה. גזי החממה נפלטים מייצור המזון לבעלי החיים (למשל ייצור דשן כימי, כריתת יערות לצורך גידול המזון ולשטחי מרעה וגידול ושינוע המזון) תוצרי לוואי של בעלי החיים עצמם (פליטת מתאן מתהליכי עיכול, חמצן דו-חנקני מזבל) וכן כתוצאה משינוע המוצרים מן החי. בעזרת ניתוח זה מעריכים כותבי הדו"ח כי תעשיית משק החי אחראית על כ-9% מפליטת הפחמן הדו-חמצני שמקורו באדם, ל-37% מפליטת המתאן ול-65% מפליטת החמצן הדו-חנקני.
קמילה קולצ'ינסקה
קמילה קולצ'ינסקיה
קמילה קולצ'ינסקאיה
גשר קרים
גשר קרים (ברוסית: Крымский мост) הוא מעבר תחבורתי דרך מצר קרץ', שמורכב משני גשרים סמוכים – גשר לכלי רכב וגשר לרכבת שמחבר את חצי האי קרץ' שבחצי האי קרים לחצי האי טאמאן שבמחוז קרסנודאר.
זהו הגשר הארוך באירופה ודה פקטו ברוסיה ואורכו 19 ק"מ. הגשר קיבל את שמו הרשמי "גשר קרים" בדצמבר 2017, לאחר משאל שיזם משרד התחבורה של רוסיה (למקום השני הגיע "גשר מצר קרץ"). גשר לכלי הרכב נפתח לתנועה ב-16 במאי 2018 והוא חלק מכביש A-290 (בין קרץ' לנובורוסיסק). בחצי האי קרים הוא מתחבר עם כביש "Р-260" המוביל לסימפרופול וסבסטופול. גשר רכבות הנוסעים נפתח בדצמבר 2019. תנועת רכבות משא נפתחה ביוני 2020.
הגשר נבנה על ידי חברת "סטרויגזמונטאז'" (Стройгазмонтаж) שבבעלותו של ארקדי רוטנברג.
מנילה (פירושונים)
רנייה הראשון
רנייה הראשון ממונקו (צרפתית: Rainier I of Monaco ;1267–1314) היה בן משפחת גרימלדי אשר כיהן כריבון והשליט הראשון באזור הידוע כיום כנסיכות מונקו. רנייה הראשון החזיק גם בתואר הלורד של העיר קאן סור מר, ובשנת 1309 יסד בה מבצר, המוכר כיום כטירת גרימלדי. בנוסף לאלה החזיק גם בתואר הברון של סן דימטריו מממלכת נאפולי.
חייו.
רנייה הראשון נולד בג'נובה והיה הבכור מבן שלושת ילדיו של לנפרנקו גרימלדי (Lanfranco Grimaldi) שהיה כומר צרפתי בפרובאנס, מאשתו אורליה דל קארטו (Aurelia del Carretto), ואשר לאחר פטירתו נישאה לאחיינו פרנסואה גרימלדי.
בשנת 1297 לאחר שהפסידו בקרבות שליטה בין משפחות בג'נובה וגורשו ממנה, הצטרף רנייה לאביו החורג (שהיה גם בן דודו) וקבוצת גברים בני משפחתם לכיבוש הטירה הנפוליטנית שעל צוק מונקו, המוכרת בימינו כארמון הנסיכות של מונקו. האירוע ההיסטורי מונצח כיום בשלט האצולה של הנסיכות בדמותם של שני נזירים חמושים בחרבות, לזכרו של פרנסואה שהתחפש לנזיר ופתח את שערי הטירה לכובשים.
הנפוליטנים המובסים לא השלימו עם הכיבוש הגרימלדי ובשנת 1298 הטילו מצור על הטירה בניסיון להחזירה לשליטתם. בני גרמלדי הצליחו להחזיק מעמד במשך 3 שנים עד שנכנעו בשנת 1301 והטירה הוחזרה לשליטת ממלכת נאפולי.
רנייה נאלץ לעזוב את הטירה לאחר שקיבל פיצוי כספי, ועבר לשרת בצבאו של פיליפ הרביעי, מלך צרפת. בשנת 1304 מונה לאדמירל של צרפת לאחר שהשיג ניצחון בראש צי משולב, צרפתי - הולנדי, מול הצי הפלמי בקרב זייריקסה (Zierikzee). בנוסף לדרגה הוענקה לו גם פנסיה שנתית ותוארי אצולה.
משפחתו.
רנייה הראשון נישא פעמיים. מנישואין הראשונים לסלווטיקה דל קרטו (Salvatica del Carretto) בת משפחתה של אימו וביתו של המרקיז מליגורה, נולדו להם ארבעה ילדים. בנם הבכור שארל הראשון, מונה ליורשו, והחזיק בתואר הלורד של מונקו. שארל הראשון נחשב כמייסד שושלת גרימלדי השולטת בנסיכות עד ימינו.
מפולת הבוץ בקייב
אסון מפולת הבוץ בקייב, הידוע גם כטרגדיית קורניבקה, התרחש ב-13 במרץ 1961, כאשר גל בוץ שפרץ דרך סכר שהתמוטט קבר תחתיו רחובות באזור מגורים בקייב בירת אוקראינה (אז חלק מברית המועצות). באסון נספו עד 1,500 איש.
מפולת הבוץ נבעה ממאגר של עיסת פסולת מאדמת חמרה, שהיה שייך למפעל לבנים ליד באבי יאר שבקייב. הסכר שסכר את המאגר התמוטט עקב גשם. עיסת בוץ בנפח של לפחות 600 אלף מטר מעוקב גלשה במדרון תלול של גבעה, פרצה לרובע קורניבקה ופגעה ברחובות מגורים, מספר בתי חרושת, אזור חניה של חשמליות ובית קברות וכן בכלי רכב שניצבו בדרכה. שכבת הבוץ שהותירה המפולת הגיעה לעומק של עד ארבעה מטר.
פעולות ההצלה באזור האסון נמשכו ימים אחדים בהשתתפות חיילי הנדסה מהמחוז הצבאי של קייב. באופן רשמי נהרגו באסון 146 אנשים. מחקר שנעשה באוקראינה ב-2012 מעריך שמספרם האמיתי עמד על 1,500.
השלטונות לא פרסמו הודעה רשמית על האסון ולא הותרו אירועי זיכרון לנפגעים.
חקירה נפתחה עקב המפולת. בעקבותיה הועמדו לדין פלילי באשמת רשלנות והורשעו מספר מהנדסים שהיו אחראים לתכנון הסכר שקרס ולתחזוקתו.
חכה לי, אבא
ימי החנוכה
ימי החנוכה הוא שיר עברי לחג החנוכה פרי עטו של הבלשן, המתרגם והמורה הישראלי אברהם אברוּנין, שנכתב והתפרסם בארץ ישראל בעשור השני של המאה ה-20 ונדפס ב-1930. זוהי גרסה עברית לשיר היידי חנוכּה, אוי חנוכּה (חנוכה, הו חנוכה) מאת הסופר, המתרגם והמורה המשכיל היהודי-רוסי מרדכי (מארק) ריוֶוסמן (ריוועסמאַן), שחובר בסנקט פטרבורג בירת רוסיה למנגינה עממית יהודית ממזרח אירופה והתפרסם ב-1912. לשיר גם גרסה אנגלית פופולרית – Oh Hanukkah.
תולדות השיר.
בשנת 1908 נוסדה בסנקט פטרבורג בירת רוסיה החברה למוזיקה עממית יהודית. מייסדיה היו מוזיקאים יהודים בוגרי הקונסרבטוריונים של סנקט פטרבורג ומוסקבה, בהם יואל אנגל, לייב צייטלין, יוסף אחרון, לזר סמינסקי, מיכאל מילנר ושלמה רוזובסקי. אחת ממטרותיה המרכזיות של החברה הייתה איסוף ותיעוד המוזיקה היהודית. חבריה יצאו אל העיירות שבמרחב הלשוני היידי בתחום המושב – "יידישלאַנד" (ארץ היידיש) – ועסקו בהקלטה וברישום של אלפי שירי עם ונעימות עממיות. היצירות שתועדו התפרסמו בקבצים שהוציאה החברה; חלקן עובדו להרכבים קוליים ואינסטרומנטליים. עבודתה של משלחת אתנוגרפית בראשות זוסמן קיסלגוף שנשלחה לאסוף שירים וניגונים עממיים בקרב היהודים בפלכי ויטֶבּסק וחֶרסון (צפון-מזרח בלארוס ודרום אוקראינה של ימינו, בהתאמה), הניבה אנתולוגיה חשובה בעריכת קיסלגוף שהוציאה החברה ב-1912, ואשר כללה 82 שירים.
מרדכי (מארק) ריוֶוסמן (1868–1924), מורה ותיק בבית הספר של חברת מפיצי השכלה בפטרבורג, מתרגם (בין היתר את משלי קרילוב) ומחבר מחזות לילדים וסיפורים בנושאים מקראיים, היה חבר פעיל בחברה למוזיקה יהודית ומראשיה. לאוסף השירים שערך קיסלגוף הוא סייע בחיבור עיבודים ותרגומים (חלק מהשירים שנכללו בקובץ היו ברוסית), וכן שלושה שירים פרי עטו: "חנוכּה, אוי חנוכּה", שיר נוסף לחנוכה (שזכה בארץ ישראל לגרסה עברית מאת לוין קיפניס: "שימו שמן"), וכן עוד שיר שהיה לפופולרי מאוד: "היַינט איז פּורים, ברידער" (היום פורים, אחיי). בקובץ השירים, שנקרא "לידער-זאַמלבוך פֿאַר דער יידישער שול און פֿאַמיליע" (קובץ שירים לבית הספר ולמשפחה היהודיים), ביקשו קיסלגוף ועמיתיו לספק למשפחה היהודית המודרנית שירים לכל החגים. העובדה שהיה על ריווסמן לתרום שיר מקורי משלו פירושה כנראה כי המסורת העממית חסְרה אז שירי משפחה לחנוכה (שכן אחרת היו עורכי הקובץ בוחרים שיר מסורתי, כפי שאמנם עשו במקרה של חגים אחרים).
כבר בשנת 1914 התפרסם השיר בברלין, בשירון של תנועת הנוער היהודית-גרמנית "בלאו-וייס". ב-1928 נדפס השיר בשיקגו ובניו יורק בחוברת מסדרת השירונים "Little Books of Jewish Songs" שערך המחנך המוזיקלי הארי קופרסמית', מחלוצי ההפצה של מוזיקה יהודית באמריקה, וב-1929 הוא הופיע בקובץ שירים של בית הספר העממי הציוני-סוציאליסטי של איגוד הפועלים היהודי-לאומי (אידיש-נאַציאָנאַלער אַרבעטער פֿאַרבאַנד) ופועלי ציון בטורונטו שבקנדה.