גרטנר החלה להתאמן באתלטיקה בגיל צעיר והשתתפה במגוון תחרויות נוער במסגרת ליגת האתלטיקה הישראלית. היא זכתה באליפות ישראל לנוער בריצות ל-100 מטר ול-200 מטר. השתתפותה בנבחרת האתלטיקה של תיכון "מור מטרו ווסט" רעננה הביאה את בית ספרה לזכייה באליפות המדינה ולהשתתפות בתחרות התיכונים העולמית.
עם כניסתה לנבחרת הבוגרות התברגה בצמרת האצניות של ישראל. בשנת 2001 עשתה גרטנר הסבה למקצועות הקפיצה: קפיצה למרחק וקפיצה משולשת.
אלופת ישראל ושיאנית ישראל.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2001 זכתה גרטנר במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא ישראלי חדש של 12.91 מטר. שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ונישבר על ידי ניבה זיו (13.08 מטר). באליפות ישראל שנערכה בשנת 2002 היא זכתה שוב במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 12.52 מטר.
במכביה השש עשרה, קפצה גרטנר למרחק 6.04 מטר. במקביל החלה את לימודיה בפיזיותרפיה באוניברסיטת תל אביב תוך שהיא פורשת מאתלטיקה תחרותית.
ישיבת סלבודקה (בני ברק)
ישיבת סלבודקה (סלבודקא) היא ישיבה חרדית-ליטאית השוכנת בגבעת רוקח בבני ברק.
היסטוריה.
הישיבה נוסדה בבני ברק לאחר מלחמת העולם השנייה, כהמשך לישיבת סלבודקה בליטא, חנוכת הבניין התקיימה בקיץ ה'תש"ז, 1947. מייסד הישיבה בבני ברק היה הרב יצחק אייזיק שר (חתנו של "הסבא מסלבודקה" הרב נתן צבי פינקל), שלפני כן כיהן כראש הישיבה שבליטא. לצדו של הרב שר בהקמת הישיבה עמד חתנו, הרב מרדכי שולמן, שהיה ר"מ בישיבה בליטא.
קודם להקמת הישיבה בבני ברק סברו ראשי הישיבה להקימה מחדש בארצות הברית, שם היו רבים מבוגרי הישיבה. לאחר מכן הועלתה הצעה להקימה בזכרון יעקב, אך החזון איש עודד את הקמתה בבני ברק, כדי לחזק את הצביון החרדי של המושבה הצעירה, לצד ישיבת פוניבז' שהוקמה שם שנתיים קודם.
את עלות הקמת מבנה הישיבה תרם רפאל ראבינס, שהכניס לתוכנית הבנייה פרטים ייחודיים: הבניין הוא בעל שמונה צלעות, התקרה נצבעה תכלת והורכבו בה גופי תאורה המדמים כוכבים נוצצים בשמים. פתרונות יקרים אפשרו הימנעות מהצבת עמודי בטון מתחת המבנה, מלבד עמוד אחד במרכז הבניין שעוצב כמזרקת מים שסביבה בריכה. ראבינס עמד על כך שבבניין הפנימיה תוקם בריכת שחייה עבור התלמידים. עם השנים הופסקה הפעלת המזרקה והבריכה, תקרת המבנה נצבעה בלבן והמנורות המיוחדות לא הופעלו. מבנה הישיבה הושלם בשנת תשט"ו. המעבר לבניין החדש לא צוין באופן חגיגי.
בעת הקמת הישיבה למדו בה 6 תלמידים, בהם הרב נתן צבי שולמן בנו של הרב מרדכי שולמן ולימים ראש הישיבה בעצמו. הרב שר, שהיה בן למעלה משבעים, החל למסור בה שיעורים ושיחות מוסר והרב שולמן מסר שיעורים. החל משנת ה'תשי"א (1951) מסר בה שיעורים הרב יחזקאל אברמסקי. בשנים אלו כיהנו כר"מים גם הרב אליעזר פלצ'ינסקי וגיסו הרב אליעזר גולדשמידט. החזון איש, שהתגורר בסמוך לישיבה, סייע וייעץ לראשיה. עד שנת ה'תשנ"ד (1994) נמסרו השיעורים והשיחות בהיכל ביידיש.
לאחר פטירתו של הרב מרדכי שולמן בשנת ה'תשמ"ב (1982), מילאו את מקומו בראשות הישיבה בנו הרב נתן צבי שולמן וחתניו הרב עמרם זקס והרב משה הלל הירש. לאחר כשנה פתח הרב נתן שולמן סניף לישיבה בשכונת בית וגן בירושלים והמשיך למסור שיעורים בישיבה בבני-ברק. הסניף נקרא ישיבת טיקטין, על שם עיר הולדתו של אביו. בשנת ה'תשמ"ט (1989) פרש מהישיבה והיגר לצרפת. בראשית שנות ה-90 מונו הרב ברוך רוזנברג והרב דב לנדו לראשי ישיבה.
לאחר פטירת הרב זקס, בשנת תשע"ג (2013), מונה חתנו הרב יצחק שוורץ לראש ישיבה. בנו, הרב שמואל, קיבל את התואר "מראשי הישיבה" והוא עוסק בעיקר בעניינים מנהלתיים.
דרכה של הישיבה.
דרך הלימוד בישיבה מתאפיינת בלימוד "סוגיות", כלומר הלימוד הוא לפי נושאים נבחרים במסכת ולא לפי סדר הדפים. בישיבה מושם דגש רב על לימוד ההלכה והקפדה בה, בעקבות הוראותיו של החזון איש בעניין.
חלק מתלמידי הישיבה נמנים עם "חוג חזון איש". את קו הלימוד המאפיין חוג זה החדיר בישיבה תלמידו של החזו"א הרב נתן צבי שולמן, וכן הרבנים זקס ולנדו. הרב הירש, שלמד בארצות הברית בישיבתו של הרב אהרן קוטלר (ובעבר הרב ברוך רוזנברג) מלמד בדרך הישיבתית המקובלת.
צוות הישיבה.
כלל ראשי הישיבה מוסרים 'שיעור כללי' לכל בני הישיבה, ויש להם מעמד בכיר בהנהגת סדרי הישיבה ובהכוונת הבחורים. לחלק מראשי הישיבה יש גם בעלות ממונית, והם עוסקים גם בניהול הישיבה. האחרונים הם: הרב מרדכי שולמן (דור ראשון), הרב נתן שולמן (יורשו), הרב עמרם זקס והרב משה הלל הירש (לאחר עזיבת הרב נתן שולמן), הרב יצחק שוורץ והרב שמואל זקס (יורשי הרב עמרם זקס. הרב יצחק שוורץ מוסר 'שיעור כללי' והרב שמואל זקס מוסר 'ועדים'). הרבנים המכונים 'מראשי הישיבה' זוכים לכיבודים דומים לאלו של ראשי הישיבה.
מוסדות הקשורים בישיבה.
קיימות קהילות של בוגרי הישיבה באלעד, מודיעין עילית וירושלים, וכן בתי כנסת לבוגרי הישיבה בבני ברק ובערים נוספות.
לואי השלושה עשר
שמואל אוסוואלד רופאייזן
שמואל אוסוואלד רופאייזן ("האח דניאל", 29 בינואר 1922 - 30 ביולי 1998) היה יהודי ניצול שואה שהמיר דתו לנצרות והיה לנזיר. רופאייזן התפרסם לאחר שביקש לעלות לישראל כיהודי על-פי חוק השבות, אך בקשתו נדחתה על ידי רשויות המדינה בגלל התנצרותו, ואף עתירתו לבג"ץ על כך נדחתה.
חייו.
רופאייזן נולד ב-1922 בזייבוש (ז'יווייץ; Żywiec) שבפולין, למשפחה יהודית מסורתית. בנערותו, היה חבר בתנועת הנוער הציונית עקיבא. בתקופת השואה הצליח להשיג תעודות של גרמני נוצרי, באמצעותן הגיע לעיירה מיר שבבלארוס ונתקבל לעבודה כמתורגמן מגרמנית לפולנית אצל מפקד הגסטפו בעיר. רופאייזן ניצל את מעמדו כדי להעביר ליהודים התראות על פעולות חיסול מתוכננות, ואף הבריח כלי נשק למחתרת שקמה בינתיים בגטו, בעיקר נשק שהוצא ממחסני המשטרה. מתוקף תפקידו, נודע לו על המועד שנקבע למשלוח יהודי העיר מיר להשמדה, והוא העביר מידע זה ליהודים. בעקבות זאת הצליחה קבוצה של כשלוש מאות צעירים להימלט מן העיר ולהסתתר ביערות. אחד היהודים הלשין עליו לגרמנים, וכשנחשפה פעילותו ברח והצטרף לשורות הפרטיזנים. מאוחר יותר מצא רופאייזן מקלט במנזר, שבו המשיך לחיות גם לאחר המלחמה. במנזר, המיר רופאייזן דתו לנצרות, היה לנזיר בשם האח דניאל, והצטרף למסדר הכרמליתים (מסדר נזירים קתולי, שמרכזו במנזר סטלה מאריס על הר הכרמל), מתוך כוונה להגיע בעתיד למנזר הכרמליתים בישראל.
כשהחלה יציאת יהודים מפולין לישראל בשנת 1957 ביקש רופאייזן אשרת יציאה תוך שציין שהוא גדל כציוני ולמרות שטוב לו בפולין הוא רואה את חובתו לעלות למדינת היהודים. לאחר 11 חודשים סירבו לבקשתו. הוא הגיע לפגישה עם הרש סמולר, שהיה בעל תפקיד בכיר במפלגה הקומוניסטית בפולין, אותו הכיר מימיו כפרטיזן. סמולר סייע לו לקבל אשרת יציאה, ואז רופאייזן פנה לכתריאל כ"ץ, ציר ישראל בפולין, בבקשה לקבל אשרת עלייה לישראל. כ"ץ יעץ לרופאייזן שלא לוותר על אזרחותו הפולנית, כי לא יוכל להבטיח לו אפשרות לעלות לישראל, אולם לאחר שבביקור מולדת ביקר אצל אחיו של רופאייזן העניק לו אשרת כניסה לשנה לישראל. מיד עם הגיעו לישראל בשנת 1958, הגיש בקשה להכיר בו כעולה חדש על-פי חוק השבות, בטענה כי הוא אמנם נוצרי בדתו, אך עודנו בן הלאום היהודי. בקשתו נדחתה, ועתירה שהגיש לבג"ץ בשנת 1962 (בג"ץ 72/62) נדחתה אף היא ברוב של ארבעה מול אחד, אך הותר לו להתאזרח במסלול חסידי אומות העולם בו יקבל אזרחות ותעודת זהות, אך לא ירשם בה הלאום. לבסוף משלא הסכים להסדר, נאלצו שופטי ההרכב לפסוק שלא בדרך פשרה, ואכן בפסק דין תקדימי זה, ניתנה פרשנות לחוק השבות, על-פיו יהודי מוגדר כבן הלאום היהודי, ולא כיהודי על-פי אמות המידה של היהדות האורתודוקסית.
רופאייזן חי מאז במנזר סטלה מאריס בחיפה, כנזיר במסדר הכרמליתי, היה חבר ב"אגודת הנוצרים העבריים בישראל", המקדמת את שילובם של נוצרים בחיים החברתיים והדתיים בישראל.
לאחר מותו זכה באות המציל היהודי מטעם בני ברית.
סרט על חייו, "האח דניאל - היהודי האחרון", הופק על ידי הבמאי אמיר גרא וזכה לציון לשבח בפסטיבל הבינלאומי בחיפה בשנת 2001.
העתירה לבג"ץ.
מיד עם הגעתו לישראל ביקש רופאייזן לקבל אזרחות ישראלית על פי חוק השבות. בגלל שיוכו לדת אחרת נפסלה בקשתו, והוא עתר לבג"ץ בבקשה להפריד בין המשמעות הלאומית של היהדות לבין המשמעות הדתית: מבחינת דתו הרי הוא באמת נוצרי, אך לאומיותו היא יהודית, ולכן גם ויתר על האזרחות הפולנית שהייתה לו. ברוב של ארבעה שופטים נגד אחד הוחלט כי האח דניאל לא יוכל להיחשב כיהודי לצורך החוק. בשנת 1970 נחקק תיקון לחוק השבות אשר הוציא ממנו מפורשות יהודים שהמירו את דתם.
הטיעון המרכזי של השופטים גרס כי למושג "יהודי" אכן יש משמעויות דתיות ולאומיות, אך המשמעות החשובה לעניין קבלת האזרחות היא המשמעות האזרחית, החוקית. כיוון שמנסחי החוק לא היו אנשי דת, כוונתם הייתה לכך שיהודי, כזה הזכאי להכרה ביהדותו על פי חוק השבות, הוא אדם שנראה כיהודי על פי המשמעות ההיסטורית המקובלת של המושג יהודי.