ללא ערים ומעט מאוד עיירות או כפרים, המושבה הייתה כפרית ומאוכלסת מאוד בדלילות. טברנות מקומיות סיפקו שירותים מרובים החל ממשקה חזק, מיטות למטיילים וחדרי ישיבות לפוליטיקאים ואנשי עסקים. בית המשפט היה בדרך כלל הבניין המרשים ביותר במחוז. בתי כלא היו לעיתים קרובות חלק חשוב מבית המשפט, אך נבנו לעיתים בנפרד. כמה ממשלות מחוזיות בנו מחסני טבק כדי לספק שירות משותף לגידול היבוא החשוב ביותר שלהם.
התפשטות מערבה.
ההתרחבות מערבה התרחשה החל מתחילת המאה ה-18 מהיישובים בחוף, במיוחד לאחר סיום מלחמות Tuscarora ו-Yamasee, שבהן המכשול הגדול להתיישבות קולוניאלית הוסר. התיישבות במספרים גדולים הפכה יותר ריאלית מעבר להרי האפלצ'ים לאחר מלחמת הצרפתים והאינדיאנים והמלחמה האנגלו-צ'ירוקי, שבה שבטי צ'ירוקי ו-Catawba נוטרלו ביעילות. המלך ג'ורג' השלישי הוציא את הכרזת 1763 במטרה להחניק סכסוך פוטנציאלי עם האינדיאנים באזור זה, כולל צ'ירוקי. ההצהרה חסמה כל יישוב ליד מקורות נהרות או נחלים שזרמו מערבה לכיוון נהר המיסיסיפי. היא כללה כמה נהרות בצפון קרוליינה, כגון הנהר הרחב הצרפתי ונהר Watauga. הכרזה זו לא נאכפה בקפדנות בצפון קרוליינה, אך היא עיכבה מעט את ההגירה מערבה עד לאחר מלחמת העצמאות האמריקאית.
המתנחלים המשיכו לזרום מערבה בכמויות קטנות יותר, למרות האיסור, וכמה יישובים חוצי אפלצ'ים הוקמו. הבולטת ביותר הייתה אגודת וואטוגה, שהוקמה בשנת 1772 כשטח עצמאי בגבולות צפון קרוליינה שאימצה חוקה כתובה משלה.
פרובינציית צפון קרוליינה
ניר נורת' סייד (שיקגו)
ניר נורת' סייד (באנגלית: Near North Side) היא אחת מ-77 תתי-האזורים של שיקגו. זהו האזור הצפוני ביותר מבין שלושת האזורים המהווים את מרכז העיר שיקגו (שתי האזורים האחרים הם אזור הלופ והאזור ניר סאות' סייד. אזור זה נתחם בשדרות נורת' אבניו מצפון, נהר שיקגו ממערב ומדרום, ובאגם מישיגן ממזרח. מבין תתי האזורים של מרכז העיר, אזור הניר נורת' סייד מדורג במקום השני מבין האזורים עם הכמות הגדולה ביותר של גורדי שחקים (אחרי אזור הלופ), והוא מדורג במקום הראשון עם כמות האוכלוסייה הגדולה ביותר.
אזור הניר נורת' סייד הוא בפועל האזור ההיסטורי של העיר שיקגו. בשנות ה-80 של המאה ה-18, הקים ז'אן בפטיסט פוינט דו סבל את ההתיישבות האירופאית הראשונה במקום זה, אותה הוא כינה "אשקאגו" (Eschecagou).
אזור זה מכיל בין חנויות כלבו, מסעדות, בתי מלון מפוארים רבים, את אזור המסחר המתוייר הנודע "מגניפיסנט מייל" וכן את מתחם הבילוי הפופולרי "נייבי פיר".
הפרובינציה של צפון קרוליינה
ניר סאות' סייד (שיקגו)
ניר סאות' סייד (באנגלית: Near South Side) היא אחת מ-77 תתי-האזורים של שיקגו. זהו האזור הדרומי ביותר מבין שלושת האזורים המהווים את מרכז העיר שיקגו (שתי האזורים האחרים הם אזור הלופ והאזור ניר נורת' סייד. האזור ממוקם דרומית לרובע העסקים המרכזי במרכז שיקגו אשר מכונה הלופ. אזור זה נתחם בדרך רוזוולט מצפון, רחוב 26 מדרום, בנהר שיקגו ממערב, ובאגם מישיגן ממזרח.
רקוויאם לחלום (ספר)
רקוויאם לחלום (באנגלית: Requiem for a Dream) הוא ספר טרגדיה מודרנית מאת הוברט סלבי הבן שיצא לאור ב-1978.
הספר עוסק בארבעה תושבי ניו יורק שחייהם מתפרקים כשהם נכנעים להתמכרות לסמים.
עלילה.
הספר עוקב אחר שרה גולדפרב, בנה הארי, חברתו מריון סילבר וחברו הטוב טיירון סי לאב, ובניסיונם לאזן בין ההתמכרות לסמים ובין הדחף להגשים את חלומותיהם.
שרה, אמו האלמנה של הארי, היא מכורה לטלוויזיה, וכשהיא מקבלת שיחה מחברת ליהוק שבחרה בה להשתתף בתוכנית ריאליטי - הוא מתחילה לקחת כדורים על מנת להיכנס לדיאטה ולהוריד ממשקלה בטרם תופיע בטלוויזיה. הכדורים שהיא מקבלת מהרופא הם כדורי אמפטמין, ולבסוף היא נכנסת לפסיכוזה ומאושפזת בבית חולים פסיכיאטרי, שם היא מטופלת בעל כורחה בנזעי חשמל.
הארי, מריון וטיירון מתאמצים ממושכות על מנת להשיג כסף לקניית הירואין, וכשהסם הופך לנדיר, הם מנסים דרכים שונות ומסוכנות כדי להשיג אותו. מריון מתדרדרת לזנות והארי וטיירון מושלכים לכלא, כשהארי מאבד את זרועו עקב זיהום שנוצר מזריקות ההירואין וטיירון מתמודד עם התעללות בשל מוצאו האפרו אמריקאי.
עיבוד לקולנוע.
בשנת 2000, הבמאי דארן ארונופסקי, שהעריץ את יצירותיו של סלבי הבן רכש את זכויות הספר תמורת 1,000 דולר.
בסרט כיכבו ג'ניפר קונלי, ג'ארד לטו, מרלון ויינס ואלן בורסטין. בורסטין הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור הופעתה בסרט זה והסרט הפך להצלחה מסחררת.
אלינור לונגדן
אלינור לונגדן (באנגלית: Eleanor Longden) היא חוקרת ופסיכולוגית בריטית, פעילה לזכויות אנשים המתמודדים עם מגבלה נפשית. לונגדן מקדמת תמיכת עמיתים בקבוצות התמיכה לאנשים עם הזיות שמיעתיות (תופעה המוגדרת על ידי הפסיכיאטריה כצורה של פסיכוזה, ופעמים רבות כסימפטום של סכיזופרניה – תיאור רפואי שלונגדן מתנגדת לו). לונגדן היא בעלת ידע מניסיון אישי בבריאות הנפש – היא עצמה התמודדה עם הזיות קוליות מגיל צעיר, בהיותה סטודנטית בשנה א' בתואר ראשון. היא עברה משברים נפשיים ואשפוזים במחלקות פסיכיאטריות, קיבלה אבחנה פסיכיאטרית כמי שמתמודדת עם סכיזופרניה והיא ממשיכה לשמוע קולות עד היום. לונגדן מתייחסת לתופעה של שמיעת קולות כאל "תגובה בעלת משמעות לאירועי חיים טראומטיים, ובמיוחד אירועים מהילדות" – היא עצמה שורדת של התעללות בילדות ופגיעה מינית.
לאחר שחוותה תהליך החלמה, בסיוע משפחה וגורמי טיפול כמו גם קבוצות התמיכה של רשת שומעי הקולות , חזרה לונגדן ללימודים אקדמיים ו-10 שנים לאחר הופעת הקולות סיימה בהצטיינות תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת לידס בבריטניה. לאחר מכן חזרה לאוניברסיטה לתואר שני ולדוקטורט בפסיכולוגיה. לונגדן משמשת כחוקרת ביחידת מחקר השייכת לאוניברסיטת מנצ'סטר, כותבת מאמרים ומרצה על שמיעת קולות ועל טראומה והחלמה, תוך שהיא עושה שימוש בסיפור האישי שלה. בשנת 2013 פורסמה הרצאת TED של לונגדן, אודות סיפורה האישי ואודות שמיעת קולות מנקודת מבט לא-רפואית – הרצאה שתורגמה מאז לעשרות שפות (כולל עברית) וזכתה למיליוני צפיות מרחבי העולם. במקביל, היא ממשיכה לקחת חלק בתנועת שומעי הקולות, ובין היתר נושאת תפקיד בארגון InterVoice, ארגון המייצג שומעי-קולות ומנסה לאגד, לתאם ולספק מידע לקבוצות תמיכה של הרשת ברחבי העולם. בשנת 2015, במהלך טקס הענקת פרס "גיבורי בריאות הנפש", עליו הכריז המשנה לראש הממשלה הבריטי באותה העת, ניק קלג, הוענק לה ציון לשבח על עבודתה. במהלך אותו הטקס העבירה לונגדן הרצאה.
חיים אישיים.
אלינור לונגדן נולדה בבריטניה, ועברה סדרת אירועים טראומטיים בילדות – לרבות התעללות מינית מתמשכת. לדבריה, "כמו הרבה שורדים של זוועות מהסוגים האלה, עבדתי קשה, קשה מאוד כדי לנסות לקבור את העבר, ובמידה מסוימת קברתי את העבר בחיים". היא מתארת את עצמה כנערה הישגית, מוכשרת במיוחד בהסתרת רגשותיה; אך חסרת-ביטחון ומבולבלת עמוק בפנים. הפעם הראשונה שבה שמעה קולות הייתה בשנה א' באוניברסיטה, בהיותה בסוף גילאי העשרה. הקול הראשון ששמעה תיאר, בגוף שלישי, את כל הפעולות שביצעה. היא לא הוטרדה במיוחד מהקול, אך לאחר תקופה קצרה שיתפה בכך חברה ללימודים – החלטה שאותה היא מתארת היום כטעות. החברה התעקשה שתפנה לרופא של האוניברסיטה, שלדבריה הגיב באדישות כל עוד דיברה על החרדה והלחצים שחוותה כסטודנטית בשנה א' – והתעורר בבת אחת כשסיפרה על הקולות ששמעה. הרופא התעקש שתפנה לפסיכיאטרית, שהציעה לה ועודדה אותה להתאשפז מרצון בבית-חולים פסיכיאטרי. לונגדן בחרה להתאשפז מתוך הבנה שהאשפוז יימשך ימים בודדים – אך הוא נמשך לבסוף 3 חודשים. היא קיבלה אבחנה של סכיזופרניה, נרשמו לה מינונים גבוהים של תרופות פסיכיאטריות ולדבריה – היא בעיקר למדה להתייחס לעצמה כאל אשה חולה, ולמדה להתייחס אל הקולות כאל סימפטומים של מחלה מוחית שיש למגר. על אף התרופות הקולות רק התגברו – היא החלה לשמוע יותר קולות, וכעת הם לא היו נייטרלים אלא תוקפניים ומטרידים. האשפוז הראשון החל תקופה של שנים קשות, שבה מצבה הנפשי הלך והידרדר, היא החלה לסבול מסימפטומים נוספים כמו מחשבות פרנואידיות ולבסוף גם ניסיון אובדני.
את השינוי היא זוקפת לזכותן של מערכות יחסים עם אנשים שהאמינו בה – "נהגתי לומר שאנשים אלה הצילו אותי – אבל ממה שאני יודעת כיום הם עשו דבר חשוב יותר בכך שהעצימו אותי להציל את עצמי". בריאיונות, מאמרים והרצאות היא דיברה על אמה, שתמיד האמינה בה לכל אורך שנות המשברים; על פסיכיאטר בשם ד"ר פט בראקן שעבד עימה לתקופה קצרה, והיה איש המקצוע הראשון מתחום בריאות-הנפש שדיבר איתה על החלמה ולא התעניין רק בסימפטומים מהם היא סובלת; והחברים והשותפים שלה לתנועת שומעי הקולות, מאז החלה ללכת לקבוצות התמיכה של התנועה באותם ימים ראשונים של החלמה.
לונגדן חזרה בהדרגה לאוניברסיטה, סיימה בהצטיינות תואר ראשון ושני בפסיכולוגיה, ולבסוף השלימה דוקטורט בפסיכולוגיה. באופן הדרגתי, היא בחרה להפסיק את הטיפול בתרופות פסיכיאטריות. בריאיון היא אמרה פעם: "אני לא נגד תרופות; אני בעד בחירה ("pro-choice")".
עבודתה המקצועית ופעילותה בתנועת שומעי הקולות.