עם רדת הלילה התחיל הכוח לנוע לעבר רכס כוריכור (גבעה 318). זו גבעה מאורכת שחלקה המערבי גבוה יותר ועליו בית (חירבת כוריכור). הלוחמים הבחינו בנוכחות אנשים על חירבת כוריכור, וסברו שמדובר בכפריים. מפקד המחלקה הדתית הציע למ"פ לתקוף את הבית אך נענה בסירוב. המ"פ התקשר למפקדת הגדוד והסמג"ד אסף שמחוני הציע לו לכבוש את הבית, אולם המג"ד אתיאל עמיחי הורה לו להתמקד במשימה של חסימת הכביש בית נבאלא - צומת בן סירא. לאחר דיון קצר, החליט המ"פ זוסמן להמשיך במשימה לחסימת הכביש, ולא לכבוש את החירבה שהייתה מרוחקת רק כמה מאות מטרים מהם. עם אור ראשון (18 ביולי) הבחינו הלוחמים בטור של שריוניות ירדניות החונה על הכביש שאותו היו אמורים לחסום. צוות מרגמות של הפלמ"ח החל לירות על הטור המשוריין וכך התגלתה לירדנים נוכחותה של פלוגת הפלמ"ח. הירדנים החלו להשיב אש ממספר נקודות:
כשהתברר שכוח הפלמ"ח לא יוכל להחזיק מעמד, ניתנה פקודת נסיגה. הלוחמים נסוגו לכיוון שילתא שממערב, ולכיוון אל בורג' (כיום גבעת התיתורה) שמדרום. במהלך הנסיגה נהרגו עשרות חיילים מאש הירדנים והכפריים מהסביבה. על אלה נוספו הרוגים מאש של לוחמים מהגדוד השלישי של הפלמ"ח ששהו באל בורג', שסברו בטעות שאלו כוחות אויב.
"בעת הנסיגה הושארו פצועים רבים בשדה הקרב. פצועים אלו נטבחו בידי פליטי לוד וכפריים מקומיים, שהצטרפו לחיילי הלגיון במרדף אחרי חיילי הפלוגה הנסוגים והתעללו בגופות הפצועים באמצעות חרבות, קילשונים ומקלות".
בסוף היום נעדרו 45 לוחמים מתוך 82 שיצאו למשימה. אחד מהנעדרים (יהודה שפייר), הוצא חלל משדה הקרב בלילה לאחר מכן והובא לקבורה בחלקה הצבאית בבית הקברות נחלת יצחק. גופותיהם של יתר 44 הלוחמים נשארו בשטח, ורק לאחר כשנה וחצי נאספו על ידי הרב הצבאי יצחק מאיר, בסיוע אסף שמחוני שהיה בעת הקרב סמג"ד הגדוד הראשון של הפלמ"ח, והובא למקום בפקודת הרב גורן כשהוא מתחזה לאזרח כדי לזהות את מקום הקרב. השרידים הוכנסו לארונות עץ והועברו לישראל דרך מעבר מנדלבאום. הם הובאו לקבורה ביום י"א באדר (יום תל-חי) (28 בפברואר 1950), בקבר אחים בבית העלמין הצבאי שבהר הרצל.
המ"פ פנחס זוסמן התייסר כל חייו על שלא קיבל את ההצעה לתקוף את הבית בראש הגבעה, ואף שקל לשלוח יד בנפשו בימים שלאחר הקרב.
דיוויד הרברט לורנס
צ'רלס טגארט
דיויד גריק
לחן
הנרי דיוויד תורו
דיוויד הוקני
באד גאסטיין
באד גאסטיין (בגרמנית: Bad Gastein) היא עיירת נופש עתיקה במדינה הפדרלית האוסטרית זלצבורג, במרחק של כ-90 ק"מ מהעיר זלצבורג. העיירה שוכנת למרגלות הרי הוהה טאורן, ליד הר שְטוּבְּנֶרקוֹגֶל. העיירה היא מקום תיירות אטרקטיבי ביותר.
היסטוריה.
לאחר השואה פעל בעיירה מחנה עקורים בו התגוררו מעל 2,000 ניצולי שואה במשך מספר שנים. הם התגוררו בבתי מלון ובבתים פרטיים בעיירה, אותם הפקיע צבא ארצות הברית לתקופה של מספר שנים. המחנה פורק לאחר שניצולי השואה עזבו ליעדי הגירה שונים, בעיקר למדינות שונות באירופה, לארצות הברית ולארץ ישראל.
גורמי המשיכה לעיירה.
העיירה נחשבת לעיירה איכותית ביותר בין מכיוון שיש בה אתר סקי נרחב, שמונה עשר מעיינות מים חמים בחום של כ-48 מעלות צלזיוס, קרבה לאלפים האוסטרים, קרבה לעמק המרפא גשטיין, מפלי קרימל ששוכנים במרחק של כ-60 ק"מ, הבארים המרובים והקזינו.
מיל רוק
מיל רוק (באנגלית: Mill Rock Island) הוא אי קטן המצוי בין הרבעים מנהטן וקווינס בעיר ניו יורק. האי ממוקם דרומית לאיים רנדל ווורד במקום המפגש של איסט ריבר ונהר הארלם, במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
היסטוריה.
בשנת 1701 בנה ג'ון מארש (John Marsh) טחנת קמח על האי (באנגלית: "מיל" - mill), על שמה קרוי האי - שהיה באותה עת שני איים - האי מיל הגדול והאי מיל הקטן. מאוחר יותר שימש האי כחווה של סנדי גיבסון (Sandy Gibson) אשר השתלט על האי בלי אישור. במלחמת 1812 היה באי מוצב אמריקאי כחלק ממוצבים שנבנו להגן על נמל ניו יורק מפני הצי הבריטי. מוצב זה כלל שני תותחים והגן על המעבר למפרץ לונג איילנד.
בשנת 1885 פוצץ חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית 136,000 ק"ג של חומר נפץ על הסלעים בקרבת האי - הפיצוץ החזק ביותר בהיסטוריה של האזור (פיצוץ שהורגש עד פרינסטון בניו ג'רזי) במטרה להרחיב את המעבר לספינות באזור. בשרידי הפיצוץ נעשה שימוש על מנת למלא את המצר הימי בין האיים וכיום שניהם יחד מהווים את האי מיל רוק.
כיום מהווה האי פארק, בבעלות ובאחזקת מחלקת הפארקים והנופש של עיריית ניו יורק. בחופו הדרומי של האי ישנו מעגן, אולם האי אינו פתוח לציבור במטרה לשקם את צמחיית הבר של האי.
צ'רלס מקקראס
צ'רלס פרייזר
תת-תרבות
תת-תרבות היא קבוצה החולקת עם התרבות הכללית את מרבית הערכים והפרמטרים התרבותיים, אך עם זאת נבדלת ממנה בסמלים ובפריטים תרבותיים הייחודיים לה בלבד. המושג תת-תרבות מניח את קיומו של מגוון תרבותי בחברה נתונה, אבל טוען גם לקיומה של תרבות אחת (כללית) שתת-התרבויות השונות מוגדרות ביחס אליה. תת-תרבות יכולה להיות מובדלת מהתרבות הכללית על פי גיל חבריה, מגדרם, מוצאם האתני, דתם, העדפותיהם המיניות או כל פריט ערכי-תרבותי אחר. החברים בתת-התרבות אינם מבקשים, בדרך כלל, שליטה, אלא אוטונומיה תרבותית, שתאפשר להם לשמור על הערכים התרבותיים הייחודיים להם.
היסטוריה של המושג תת-תרבות.
המושג תת-תרבות נוצר באמריקה של שנות החמישים של המאה העשרים בהקשר של קבוצות עבריינים צעירים. המושג נולד מתוך צורך של סוציולוגים לנסות ולהסביר את ההתנהגות העבריינית של כנופיות הנוער. החברים בקבוצות נוער אלו היו אמריקאים לכל דבר, אך עם זאת התבדלו מהאמריקאי "המצוי" ביחסם לכמה נורמות תרבויות, כגון יחסם לסמים, לבושם וכו'. מכאן נובע כי המושג תת-תרבות מתקשר מאז לידתו עם המושג סטייה ובכך בכל פעם שמוגדרת קבוצה מסוימת כתת-תרבות היא באופן אוטומטי מוגדרת כקבוצה שחבריה סוטים מהנורמות המקובלות על התרבות הקונפורמית הכללית. בשלב השני נוצר צורך להגדיר גם קבוצות נוספות שהראו סימנים של שונות תרבותית, וכך החל השימוש במושג תת-תרבות כדי לתאר קבוצות בתוך התרבות האמריקאית כגון מהגרים, יהודים, הומוסקסואלים וכו'.
הפרדיגמה הסוציולוגית ששלטה באותה תקופה בארצות הברית הייתה הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית, שלידתה ברעיונותיהם של קונט, דירקהיים והסוציולוג האמריקאי טלקוט פרסונס. על פי גישה פוזיטיביסטית זו, ההיסטוריה מונעת באמצעות רעיונות ואידיאות (גישה אידיאליסטית). הפרדיגמה הפונקציונלית-סטקרוקטורית ראתה את החברה כמערכת המורכבת מחלקים הפועלים יחדיו לקידום הסולידריות והיציבות החברתית. היא דימתה את החברה לגוף אורגני-ביולוגי אשר לכל איבר בו תפקיד ייחודי, ורק אם יפעלו כל האיברים יחדיו יוכל הגוף להמשיך לחיות ולהתקיים. על פי גישה זו מתגבשים מוסדות חברתיים שתפקידם לדאוג למילוי הצרכים של החברה כגון מוסדות פוליטיים, משפחתיים, מוסדות חינוך וכו'. מטרת המערכת החברתית המורכבת הזו היא לייצר הסכמיות (קונצנזוס), והיא טוענת כי החברה חותרת באופן תמידי להשגת הסכמה בין חברי הקולקטיב. הסכמה זו על מערכת של ערכים ואידיאות משותפים מושגת באמצעות סוציאליזציה וחינוך (חשיבה המושפעת רבות מגישתו של פרויד). הסוציאליזציה יוצרת אינטגרציה יעילה בין חברי הקולקטיב ובכך מייצרת סולידריות חברתית. כל מי שאינו שותף לקונצנזוס החברתי הופך לתת-תרבות ומוגדר, כאמור, כסוטה.
התרבות, מנקודת מבטם של הפונקציונליסטים, היא מנגנון חשוב ביצירת הסכמיות ולכידות חברתית, ולכן פריט תרבותי זר אינו מתקבל בברכה. פרדיגמה זו נתנה הצדקה למדיניות הציבורית האמריקאית של שנות החמישים ותחילת שנות השישים. המדיניות שנגזרה מתוך הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית הייתה מדיניות "כור ההיתוך", שנוצרה בתגובה לגלי ההגירה המאסיביים לארצות הברית באותה תקופה. למהגרים ולעולים, המגיעים ברובם בגיל מבוגר יחסית, מתבצע תהליך של דה-סוציאליזציה (ביטול הערכים איתם היגרו) ואז רה-סוציאליזציה לערכים של התרבות הכללית השולטת. כל קבוצה שלא מצליחה לעבור את התהליך באופן תקין מוגדרת באופן אוטומטי כתת-תרבות וכתופעה סוטה שבתקווה תיעלם עם הזמן. גם בארץ ישראל של שנות ה-50, עם הקמת מדינת ישראל, התחזקה מדיניות "כור ההיתוך" וזאת בהמלצת האקדמיה בארץ (במיוחד סוציולוגים, כגון שמואל נח אייזנשטדט) למקבלי ההחלטות בדרג הפוליטי. אחת הדרכים בה יושמה מדיניות זו בארץ היה השירות הצבאי בצה"ל בו ניתן דגש חזק על יצירת שוויון בין כל המשרתים, ללא קשר למוצאם או לערכים התרבותיים עליהם גדלו.
שינוי בתפיסת תת-התרבות.