בעקבות המלחמה אומצה "דוקטרינת הדאחייה" שהגה גדי איזנקוט בזמן כהונתו כאלוף פיקוד הצפון בשנת 2008. תכליתה, היא שימוש לא-פרופורציונלי באש אווירית וארטילרית נגד ארגוני הטרור ובראשם חזבאללה, במקרה של עימות בין הצדדים.
ב־16 ביולי 2008 לאחר משא ומתן בתיווך גרמני, בוצעה עסקת החלפת שבויים בין ישראל לבין חזבאללה. ישראל שחררה את המחבל סמיר קונטאר, ועוד 10 שבויים לבנונים והחזירה 199 גופות ובתמורה קיבלה את גופותיהם של אהוד גולדווסר ואלדד רגב.
עלות המלחמה הייתה כשלושה עשר מיליארד ש"ח: כאחד עשר מיליארד ש"ח הוצאות של משרד הביטחון וצה"ל, וכשני מיליארד ש"ח הוצאות אזרחיות כגון תשלום פיצויים לאזרחים שנפגעו מהמלחמה.
בחשבון זה לא נכללו עליות המחירים כתוצאה מהמלחמה: כך למשל חברת הביטוח לויד'ס העלתה את מחיר הביטוח עבור מכולה הנשלחת לישראל דרך הים מעשרה דולרים למכולה ל־200 דולרים למכולה.
לאחר המלחמה התקיים דיון בכנסת, האם לסווג אותה כמלחמה או מבצע, לבסוף הוחלט לסווגה כמלחמה, ונקבע שמה "מלחמת לבנון השנייה".
בישראל, התאריך העברי בו פרצה המלחמה, ט"ז בתמוז, נקבע כיום הזיכרון הרשמי לנופלים במלחמה זו.
יש הטוענים כי למרות התחושה הקשה בציבור בעקבות המלחמה, מלחמת לבנון השנייה הצליחה להשיב את ההרתעה ואת השקט לגבול הצפון. בשנים שלאחר המלחמה נמנע כמעט לחלוטין החזבאללה מביצוע פעולות טרור נגד ישראל בגבול ישראל־לבנון וכן מירי רקטות ארטילריות על ישראל. מנגד, יש הטוענים כי ההרתעה היא הדדית שכן חזבאללה, בשנים של אחרי המלחמה, הכניס עשרות אלפי רקטות וטילים לשטחים שכביכול אסור לו להיות בהם, בעוד ישראל מסתפקת בסיכולים בודדים של משלוחי תחמושת מסוריה אל לבנון אותם היא מגדירה "שוברי שוויון".
ב־2008 נהרג בסוריה "רמטכ"ל חזבאללה" עימאד מורנייה בחיסול שיוחס לישראל וב־2015 חוסל בנו ג'יהאד מורנייה בחיסול שיוחס גם הוא לישראל. ב־2015 חוסל סמל נוסף של חזבאללה, המחבל סמיר קונטאר, ששחרורו נחשב לאחד מהישגי חזבאללה במלחמה.
אלפבית בשקירי
המדינות והטריטוריות של הודו
הודו מחולקת ל-28 מדינות ול-8 טריטוריות איחוד (מתוכן טריטוריה אחת – דלהי – שבה בירת המדינה ניו דלהי). בכל מדינה השלטון נבחר בבחירות מקומיות בעוד שבטריטוריות האיחוד השלטון ממונה על ידי המדינה.
בתקופת השלטון הבריטי.
תחת שלטון בריטניה חולקה הודו לשני סוגי מדינות – פרובינציות ונסיכויות. בשלב בו עברה הודו מידי חברת הודו המזרחית הבריטית לידי הכתר הבריטי, היו בהודו 6 פרובינציות אשר נשלטו ישירות על ידי השלטון המרכזי, שמינה לכל אחת מהפרובינציות מושל, מפקח או אדמיניסטרטור. מושלי מדינות אלו היו כפופים למושל הבריטי. ערב הכרזת העצמאות היו כבר 17 פרובינציות.
הנסיכויות נוהלו על ידי שליט מקומי, שהכיר בסמכות הבריטית. היו מאות נסיכויות, בגדלים שונים. ברוב הנסיכויות היה נציג הכתר ש"ייעץ" לרג'ה המקומי בענייני השלטון.
פרט לשלטון הבריטי, שלטו בחלקי הודו שונים בתקופות שונות (בעיקר בערי סחר לאורך החופים) גם ההולנדים, הדנים, הצרפתים והפורטוגזים. ערב הכרזת העצמאות של הודו ב-1947, הצרפתים שלטו בפודוצ'רי, קאריקל, ינאון (ינאן), צ'אנדאנאגאר ומהא. פורטוגלים שלטו דאמאן ודיו, דאדרה ונאגר הבלי וכן בגואה.
אחרי הכרזת העצמאות.
הקמת הודו ופקיסטן בשנת 1947 לוותה בחלוקת הפרובינציות והנסיכויות בין שתי המדינות החדשות שהוקמו (ראו: חלוקת הודו).
היו פרובינציות ונסיכויות שהועברו בשלמותן לפקיסטן או להודו והיו כאלו (כמו פנג'אב ובנגל) שפוצלו בין המדינות, על מדינת ג'אמו וקשמיר ניטש סכסוך שלא נפתר עד היום.
במהלך הגדרת המדינות בהודו ניטש מאבק בין הממשל המרכזי לבין הנסיכים (הראג'ות) על מידת עצמאותם, מאבק שנמשך עד שנות ה-60 והסתיים בניצחון השלטון המרכזי.
עם ארגון הממשל בהודו פוצלו חלק מהמדינות, ובמהלך השנים בוצעו פיצולים נוספים עד שמספר המדינות והפרובינציות הגיע למצב הנוכחי.
במהלך השנים שמאז הכרזת העצמאות ויתרו צרפת ופורטוגל בהדרגה על החזקותיהן בהודו, חלק מהשטחים שהוחזרו להודו (כמו גואה) הוכרזו כמדינות או טריטוריות איחוד ויתר השטחים (בייחוד ערי הסחר) סופחו למדינות קיימות.
רשימת המדינות וטריטוריות האיחוד.
הודו מחולקת לקבוצות מדינות על פי מיקומן הגאוגרפי, בצפון-מזרח המדינה שוכנות שבע האחיות, צפון-מערב המדינה נקרא לרוב צפון הודו, מרכז היבשת הוא גם מרכז הודו והדרום מתחלק לצד המזרחי והצד המערבי.
ליגת העל המקסיקנית
לה פרימרה דיביסיון דה מחיקו (בספרדית: La Primera División de México, ובקיצור: Liga MX, קרי: "ליגה אֶמֶה אֶקִיס", רשמית נקראת גם Liga BBVA MX מטעמים מסחרייים) היא ליגת הכדורגל הבכירה במקסיקו. ה"פרימרה" היא המשך של הליגה המייור" שהוקמה ב-1943, ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל המקסיקנית.
הליגה כוללת 18 קבוצות, ובכל עונה משוחקים שני טורנירים, אפרטורה וקלאוסורה. כל טורניר משוחק בשני שלבים. בשלב הראשון כל קבוצה משחקת פעם אחת מול כל שאר הקבוצות. השלב השני הוא פליי-אוף, "ליגייה" (Liguilla), שמתחיל ברבע הגמר ומשתתפות בו שמונה הראשונות בטבלה.
הליגה נחשבת לליגה הטובה באמריקה הצפונית, ולאחת הליגות הטובות ביבשת אמריקה. על פי הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל, הליגה מדורגת במקום ה-20 בעולם, ובין השנים 2001-2010 אף דורגה בין עשר הליגות הטובות בעולם.
על פי קונפדרציית CONCACAF, לליגה ממוצע של 25,557 צופים למשחק במהלך עונת 2014/2015, כמעט הכי הרבה ביבשת אמריקה בכל הענפים, כאשר רק ליגות ה-NFL וה-MLB הפופולריות בארצות הברית עוקפות אותה בממוצע זה. כמו כן זה הממוצע הרביעי בטיבו בעולם בכדורגל אחרי הבונדסליגה, הפרמייר ליג והלה ליגה הספרדית.
מתוך 56 המועדונים שהתחרו בליגה לאורך השנים, קבוצת קלוב אמריקה הבולטת ביותר עם 13 אליפויות הליגה, כאשר אחריה נמצאות גוודלחרה (12 תארים), דפורטיבו טולוקה (10), קרוס אסול (9) ולאון (8).
היסטוריה.
התקופה החובבנית.
לפני הקמת ה"ליגה מאייור", לא הייתה ליגה לאומית אחת במקסיקו, אלא ליגות וטורנירים מקומיים וקטנים באזורים מסוימים. הליגה האזורית הכי גדולה ונחשבת באזור של מקסיקו סיטי, נקראה "פרימרה פוארסה" (Primera Fuerza), החלה ב-1902. הקבוצות בליגה זו למעשה הניחו את התשתית להקמת הליגה המקצוענית, כיוון שלמרות שהיו קבוצות חובבניות, העבירו לשחקנים כסף "מתחת לשולחן" על מנת למשוך אליהם את השחקנים הטובים. הליגה נשלטה על ידי מספר קבוצות שמקורן בערים הגדולות כמו אסטוריאס, פצ'וקה, רפורמה, קלוב אספנייה, קלוב אמריקה וקלוב נקקסה. קבוצות שכולן התחרו לאחר מכן בליגה המקצוענית עם הקמת ה"פרימרה דיוויסיון דה מקסיקו" (Primera División de México) ב-1943.
התקופה המקצוענית (החל מ-1943).
ב-1943 הצהירה התאחדות הכדורגל המקסיקנית (בספרדית: Federación Mexicana de Fútbol Asociación, או בקיצור FMF) על הקמת ליגה מקצוענית, מה שמשך המון מועדונים במדינה לנסות להגיע אליה, והוכרז כי את הליגה שתקרא "Liga Mayor" ירכיבו 10 קבוצות: 6 מועדונים מה"פרימרה פוארסה" - הליגה המקומית של מקסיקו סיטי שנחשבה לבולטת ביותר במקסיקו בתקופה זו, 2 מועדונים מה"ליגה אוקסידנטל" (הליגה המקומית של גוודלחרה) ועוד 2 מועדונים מה"ליגה וראקרוסאנה" (הליגה המקומית של וראקרוס).
יצירה מחדש.
לאורך שנות ה-50 ושנות ה-60 מועדונים קטנים במקסיקו התמודדו עם בעיות כלכליות נרחבות, מה שמנע מהם להגיע לרמה שהם יכולות להשתתף במפעלים הבינלאומיים באמריקה, שם התגמול הכספי היה רב ואיפשר פיתוח של המועדון. בהתאם לכך נמנע ממועדונים מקסיקניים להשתתף בגביע ליברטדורס ולהתפתח.
ה"בום" של הליגה המקסיקנית.
מונדיאל 1970 שנערך במקסיקו, היה הגביע העולמי הראשון ששודר בטלוויזיה בסקאלה עולמית. בעונה שלאחר אירוע המונדיאל, הFMF שינתה את פורמט הליגה המקצוענית, והחליטה על קיום שלב פלייאוף בתום הליגה הסדירה (ה"ליגייה"), על מנת לסייע לקבוצות כלכלית ולתגמל אותם יותר מבדרך כלל כששלב הפלייאוף הגיע לשיאו עם כמות גבוהה של צופים ועניין מצד התקשורת המקומית. לאורך השנים נוסו מספר פורמטים לשלב ה"ליגייה", כאשר הפורמט הנפוץ ביותר היה שלב נוקאאוט בין שמונת הקבוצות הראשונות בליגה הסדירה. בפורמטים אחרים הליגה פוצלה ל-2 בתים ו2 הראשונות מכל בית עלו לשלב הנוקאאוט, בחלק מהעונות גם שלוש הראשונות מהבתים הללו, ובחלק מהעונות הפלייאוף בעצמו היה בית משחקי בית וחוץ במקום שלב נוקאאוט.
הפורמט שונה מעונה לעונה בהתאם ללוח הזמנים הבינלאומי ולנבחרת הלאומית שעמדה בראש סדר העדיפויות בעיני קברניטי ההתאחדות ודעת הקהל.
שינוי תכוף זה בפורמט של שלב הפלייאוף גרם לשלב הראשון של הליגה הסדירה לאבד מהעניין בה וגרם לירידה ברמת הכדורגל של הקבוצות בשלב זה, והרבה פעמים קבוצות שביצועיהן היו בינוניים במהלך העונה הצליחו "לגנוב" את תואר האליפות בפלייאוף, וההפך, קבוצות שביצועיהן היו טובים בליגה הסדירה, איבדו את התואר בפלייאוף. בעונת 1996/1997, החל השימוש בליגה דו שנתית - האפרטורה וקלאוסורה, כאשר מיד אחריה מתקיים שלב הפלייאוף.
ה"ליגה MX".
מעט לפני עונת 2012/2013, נוצרה ה"ליגה MX" שבאה יחד עם גוף ניהול חדש לכדורגל המקסיקני במקום ההתאחדות המקסיקנית שנקרא על אותו השם. הליגה שמותגה מחדש כ "Liga MX" יצאה לדרך. ב-20 באוגוסט 2018, יצאה הכרזה של הליגה MX כי יחל השימוש במערכת VAR במשחקי הליגה, כאשר תחילה המערכת נוסתה בליגת הנוער מתחת לגיל 20, ולאחר מכן במשחקים ספציפיים, עד שבסוף החל השימוש בליגת הבוגרים באופן מלא.
פורמט התחרות כיום.