בעקבות הפסיקה נעשו שינויים בתוואי הגדר, אך הוגשו שתי עתירות נוספות על ידי המועצה המקומית אלפי מנשה, שביקשה לתקן את התוואי כך שיאפשר ליישוב להתרחב בעתיד, ומועצות חמישה כפרים פלסטינים, שביקשו לתקן את התוואי כך שיורחק מאדמותיהן ומבתיהן לכיוון הקו הירוק. בית המשפט קבע כי הפגיעה בעותרים הפלסטינים היא מידתית, דחה על הסף את העתירה של מועצת אלפי מנשה, וקיבל את התוואי שקבעה הממשלה. במאי 2010 השלים משרד הביטחון את ביצוע הוראת בג"ץ מספטמבר 2005, לשנות את תוואי גדר ההפרדה באזור אלפי מנשה. עם ביטולו והזזתו של תוואי הגדר, שלושה כפרים פלסטיניים הוצאו מהמובלעת שיצרה גדר ההפרדה: ראס א-טירה, א-דבעה וואדי רשא. בעוד שניים אחרים נשארו בה, הכפרים הבדוויים ערב א-רמאדין וערב אבו פרדה. עם זאת החיבור בין קלקיליה לחבלה נשאר כפי שנבנה, כלומר המעבר הוא במנהרה ששחלק מהאדמות החקלאיות של הכפרים נותרו מצדה השני של הגדר.
סלילת עוקף נבי אליאס והרחבת הכביש.
בתחילת שנת 2016 הוחל בהכנות לסלילת עוקף נבי אליאס, שיסיט את תוואי כביש 55 אל מחוץ לכפר. לצורך כך הוצאו צווי הפקעה ל-104 דונם של קרקע חקלאית בקרבת הכפר נבי אליאס, שהייתה בבעלות פרטית של פלסטינים. בעלי האדמות עתרו לבג"ץ, שבנובמבר 2016 דחה את העתירה. 250 עצי זית עתיקים נכרתו לצורך סלילת הכביש העוקף. בינואר 2018 הסתיימו העבודות לסלילת הכביש והוא נפתח לתנועה.
בשנת 2018 אושרה תוכנית להרחבת הכביש והפיכתו לדו מסלולי, בקטע שבין מעבר אליהו לכניסה לקרני שומרון. באוגוסט 2021 אישרה מועצת התכנון העליונה ב, תוכנית להרחבת הכביש גם בקטע שבין מעבר אליהו לקו הירוק. בקטע זה, הידוע בשם "ציר המשתלות", אושרה הפקעה של 68 דונם קרקע עליה ממוקמים חממות של תושבי הסביבה.
התוכנית לסלילת מקטע עוקף פונדוק.
בשנת 2021 הוחלט לסלול מקטע שיעקוף את הכפר אל-פונדוק, שנחשב לאחד הקטעים המסוכנים בכביש ומספר פעמים נרגמו מכוניות ישראליות כשנסעו בקטע הכביש העובר בתוך הכפר העוין.
לאחר שנבחן השטח ותוכנן תוואי לכביש, פלש פלסטיני בן הכפר פונדוק אל התוואי, והחל בבניה בלתי חוקית במקום. התרעותיה של תנועת רגבים, שדיווחה בראשית הבניה, לא טופלו, וכחלוף שנה הושלמה הבניה ובמקום ניצבת וילה גדולה בעלת מגרש רחב, החוסמת את תוואי הכביש המתוכנן.
כמו כן, במקטע נוסף של התוואי, הוקם מאהל בדואי. פלישות אלו מונעות את סלילת הכביש כמתוכנן.
מד pH
סגר
סגר הוא מצור המוטל על מדינות או על תושבים, לרוב בשל מטרות ביטחוניות או רפואיות. הסגר מונע או מגביל תושבים, סחורות, כלי שיט או כלי טיס מלצאת מהאזור (ולעיתים גם להיכנס אליו). אולם בניגוד לעוצר הוא מאפשר תנועה בתוך תחומי הסגר. הסגר נאכף לרוב באמצעות הקמת מחסומים צבאיים על הכניסות לאזור ועל ידי ביצוע פטרולים לאורך גבולותיו.
סגר בשטחי יהודה ושומרון.
בתחילת ינואר 1991, במהלך מלחמת המפרץ, בוטל היתר היציאה הכללי שהוענק לתושבי השטחים הפלסטיניים, והם נדרשו להצטייד בהיתר כניסה לישראל מהמנהל האזרחי, במדיניות שכונתה "סגר כללי". זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1972 שבה הופרדו השטחים הפלסטיניים מישראל. ב-15 בינואר הוטל, בנוסף לסגר, עוצר כללי, שבחלק מהערים והכפרים נמשך למעלה מחודש. צעדים אלה פגעו בחופש התנועה וכן בשירותי הרפואה שניתנו לתושבי השטחים.
מאז נמשך הסגר על השטחים הפלסטיניים, המתנה את כניסתם של התושבים הפלסטינים לישראל בהיתר, אשר מונפק להם על ידי מנהלת תיאום וקישור או על ידי המנהל האזרחי בכפיפות לקריטריונים אשר נקבעו תחת מתאם פעולות הממשלה בשטחים. לעיתים, כמו למשל בחגים יהודיים או בעקבות מאורעות ביטחוניים מוקשחים תנאי הסגר. בזמן זה, גם היתרים שהונפקו כדין ולתאריכים תקפים, לא יכובדו בכניסה למעברי לשטחי מדינת ישראל. הסגר אינו מונע בהכרח מעבר בין יישובים פלסטינים (כתר) או תנועה בתוך היישוב הפלסטיני עצמו (עוצר).
הסיבות להטלת הסגר מגוונות וכללות אירועים ביטחוניים, כמו פיגועים או התרעות לניסיונות חדירת מחבלים, אך גם אירועים במובנים רחבים יותר המעלים חשש למתיחות ולהתלקחות.
סגר גם מוטל באופן עקבי בזמן חגים יהודיים, הן על-מנת לסכל את כוונות ארגוני טרור להוציא לפועל פיגועים בזמן החג, כפי שקרה בפורים 1996 בפיגוע בדיזנגוף סנטר או בפסח 2002 בפיגוע במלון פארק, וכן על מנת לאפשר גם לאנשי מערכת הביטחון לנצל את חופשות החג.
הסגר על רצועת עזה.
בעקבות חטיפת גלעד שליט ב-2006 והשתלטות חמאס על רצועת עזה הכריזה ישראל על הרצועה תחת שלטון חמאס כ"יישות עוינת" והטילה סגר יבשתי וימי על הרצועה. עד אז הוטל סגר על הרצועה רק למעבר לאיו"ש או לכניסה לישראל. החל מ-2006, במסגרת הסגר נמנע יבוא מסחרי של מוצרים לא חיוניים בין הרצועה לעולם, והכנסת חומרים דו-שימושיים הוגבלה.
במסגרת הסגר הותרה הכנסה מוצרים אסורים ביבוא מסחרי בידי ארגוני הסיוע הבינלאומיים. החלטה זאת מחלישה את הכלכלה הישראלית והפלסטינית (אשר נהגו, עד הטלת הסגר, לסחור זו עם זו), ומגבירה את התלות של כלל האוכלוסייה הפלסטינית בסיוע מזון וביבוא דרך המנהרות. מאז הטלת הסגר עבר חלק ניכר של היבוא המסחרי הפלסטיני, שעד 2006 עבר דרך נמל אשדוד ומסופי-הסחורות הישראלים, למעבר דרך המנהרות. המנהרות, שהוקמו בתחילה על-מנת לאפשר הברחה של אמל"ח ומעבר אישים שישראל הגבילה את תנועתם, עברו לשימושים אחרים. כיום המנהרות התרחבו והן מאפשרות הכנסת מכוניות, אופנועים, בקר וצאן, מוצרי דלק, מזון, סיגריות, סמים ועוד.
מצרים, מצידה, מלאה את חלקה בהסכם המעברים משנת 2005 והטילה גם היא סגר על הגבול הקרקעי שלה עם הרצועה ולמעט מספר מקרים לא אפשרה מעבר אנשים וסחורות דרך מעבר רפיח.
פעילי שמאל רדיקלי בינלאומיים ופעילים פרו-פלסטיניים ניסו מספר פעמים לשבור בכוח את הסגר על עזה דרך הים, וארגנו ספינות שנשאו מזון, חומרי בניין וסיוע הומניטרי לרצועה. כולן נעצרו בידי חיל הים והפעילים שעליהן גורשו. המשט המשמעותי בניהם אירע במאי 2010, אז ארגן ה-IHH משט לרצועת עזה בן 9 ספינות, במטרה "לשבור את המצור על עזה". המשט הסתיים בהתנגשות אלימה על גבי הספינה "מווי מרמרה" בין לוחמי שייטת 13 לפעילים המשט, שהיו חמושים בחלקם. התקרית גררה ביקורת קשה על ישראל בעולם ולמשבר דיפלומטי עם טורקיה.
קרב וארנה
קרב וארנה התרחש ב-10 בנובמבר 1444 ליד העיר וארנה, כיום במחוז וארנה, אשר במזרח בולגריה. במהלך קרב זה הביסה האימפריה העות'מאנית בהנהגתו של הסולטאן מוראט השני את צבאות פולין והונגריה תחת הנהגתם של ולדיסלב השלישי מלך פולין שהיה גם מלך הונגריה (תחת השם אולאסלו הראשון), ושאף נהרג בקרב, ויאנוש הוניאדי ההונגרי.
רקע.
אחרי מבצע כושל נגד בלגרד ב-1442/1441 חתם הסולטאן העות'מאני מוראט השני הסכם הפסקת אש למשך 10 שנים עם הונגריה. לאחר שחתם גם על הסכם שלום עם נסיכות קאראמאן באסיה הקטנה באוגוסט 1444, הוא ויתר על כתרו לטובת בנו בן ה-12, מהמט השני.
חרף הסכם השלום, הונגריה שיתפה פעולה עם ונציה ועם האפיפיור אאוגניוס הרביעי בארגון צבא צלבני חדש. לאור מידע זה, נקרא מוראט לשוב לכתר על ידי בנו. בתחילה, מוראט סירב, באומרו שאינו סולטאן עוד, אך בנו סתם את הגולל על טיעוניו, בכותבו לו: "אם אתה הסולטאן, הנהג את צבאותיך; אבל אם אני הוא הסולטאן, הרי שאני מצווה עליך לבוא ולהנהיג את צבאותי". למוראט לא הייתה ברירה, אלא לשוב לכתר.
הכנות.
הצד הנוצרי, שסבל מנחיתות מספרית, היה מורכב בעיקר מכוחות הונגרים ופולנים, עם תגבורות מצומצמות של צ'כים, גרמנים, בוסנים, קרואטים, סרבים, בולגרים, ולאכים, ורותנים. בנוסף להם נלחמו לצד הנוצרים אבירים שנשלחו מטעם מדינת האפיפיור.
ההונגרים סבלו מהיעדר ציוד ומחוסר איזון טקטי, עקב חוסר תמיכה מספקת של האצולה ההונגרית במערכה. בנוסף לכך, תגבורות שהבטיחה קונסטנטינופול לא מומשו.
לצבא ההונגרי כמעט ולא היה חיל רגלים, למעט כ-300 שכירי חרב צ'כים וכמאה מערכי עגלות מלחמה מבוצרים (ואגנבורג- Wagenburg). שאר הכוח הנוצרי היה מורכב מפרשים, חלקם שכירי חרב וחלקם בני אצולה, עם נוכחות גם של נושאי דגלים (של האצולה ושל הכנסיות).
לפי התוכנית, היו אמורות ספינות הקרב של ונציה וג'נובה לחסום את הדרדנלים, בשעה שהצבא ההונגרי יגיע לווארנה. שם יועמס על אוניות צי הכס הקדוש ויפליג באמצעותן לעבר קונסטנטינופול, מתוך מטרה לדחוק, בסופו של דבר, את הכוחות עות'מאנים מאירופה.
ההתקדמות ההונגרית הייתה מהירה: הם עקפו את מצודות העות'מאנים והצטרפו אליהם בולגרים מווידין, אורייחובו וניקופול (פרוז'ין, בנו של איבן שישמן, השתתף אף הוא במסע הקרב). ב-10 באוקטובר הצטרפו לכוחות גם כ-4,000 פרשים ולאכים תחת פיקודו של מירצ'ה השני, אחד מבניו של ולאד דראקול.
פריסת הכוחות.
ב-9 בנובמבר קרב הצבא העות'מאני, שמנה 40,000-60,000 לוחמים, לווארנה מכיוון מערב, כשהוא לוכד את הכוחות הנוצריים בין הים השחור ממזרח, אגם וארנה מדרום ומורדותיה המיוערים של רמת פרנגה מצפון. חלק ממפקדי הכוחות הציעו להשתמש בוואגנבורג כמגן עד להגעת הצי האפיפיורי, אולם ולדיסלב השלישי ויאנוש הוניאדי, מפקדי צבאות פולין והונגריה, דחו את הטקטיקה ההגנתית. הוניאדי אף הכריז: "נסיגה היא בלתי אפשרית, וכניעה היא בלתי נתפשת, הבה ונילחם באומץ וכבוד".