בשנת 1979 היה ראש מטה הבחירות המוניציפליות במפלגת העבודה, מערכת בחירות בה זכתה המפלגה בניצחון הגדול ביותר שלה. בהתמודדות של שמעון פרס מול יצחק רבין עמד בראש המטה של פרס, שנבחר כמועמד המפלגה לראשות הממשלה.
עד 1980 היה יו"ר מחלקת הארגון ומועצות הפועלים בהסתדרות והחבר הבכיר בסיעת רפ"י בהסתדרות. בשנת 1981 היה ראש מטה הבחירות של מפלגת העבודה לכנסת, אך למרות גידול של 50% במספר הקולות שקיבלה המפלגה - לא הצליח פרס להרכיב ממשלה. בין השנים 1981-1988 כיהן הראל כחבר הכנסת והיה חבר בוועדות החוץ והביטחון, החינוך והעבודה והרווחה.
בשנת 1984 מונה למנכ"ל בית ברל, המוסד החינוכי-רעיוני של תנועת העבודה. כמנכ"ל עסק בפיתוח הכיוון האקדמאי של המוסד, והקמת המכללה האקדמית בית ברל, כמכללה רב-תחומית להשכלה גבוהה. בשנת 1986 נפתח במוסד מסלול לתואר ראשון במדעי החברה בשיתוף אוניברסיטת תל אביב. בשנת 1990 התפטר מתפקידו בבית ברל לאחר חילוקי דעות עם מועצת המנהלים על אופי הפעולה של המוסד.
באפריל 1988 קיבל את הצעת שר החינוך יצחק נבון ומונה ליו"ר רשות השידור, בעקבות המינוי התפטר מתפקידו כחבר כנסת. בשנת 1992 סיים את תפקידו ברשות השידור.
לאחר הפרישה מרשות השידור הקים חברת להפקת תוכניות טלוויזיה והוצאה לאור בשם "זברה הפקות".
בשנותיו האחרונות עסק בחקר ההסתדרות ותנועת העבודה.
נפטר ב-13 בדצמבר 2000 בגיל 68.
חיים אישיים.
נישא ב-1956 לסופרת נירה הראל. לזוג נולדו ארבעה ילדים: אמיר, יעל, תמי ואסף.
ארתור רימבו
הפאסטוס
הפסטוס
ספר שיעור קומה
מלכי דאקיה
אבא גורדין
מֵאִיר אַבָּא גוֹרְדִין (בכתיב יידי: גאָרדין; 1887, מיכלישקי, ליד וילנה, ליטא – 23 באוגוסט 1964, רמת גן) היה מחנך, סופר יידי, משורר, מתרגם, פעיל אנרכיסטי רוסי ומראשוני האנרכיסטים בישראל.
קורות חייו.
שנותיו הראשונות.
נולד למשפחת מתנגדים בעיירה מִיכַלִישׁקי שליד וילנה באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) בשנת 1887, וגדל בעיירת המתנגדים, אוגוסטוב, שם שימש אביו, יהודה ליב גורדין, יליד רציצה, רב העיירה. כשהיה כבן 10, עברה המשפחה בעקבות האב לעיירה אוסטרוב מזובייצקה, בעלת הרוב החסידי, בה מונה האב לרב העיירה במסגרת הסכם בין שתי הקהילות (המתנגדת והחסידית).
באוסטרוב למד בחינוך דתי מסורתי, ואף השלים לימודיו בישיבה גבוהה, על אף ש"התפקר" ואיבד את אמונתו כבר בגיל 14. את "ההתפקרות" ייחס לאותו מעבר בין אוגוסטוב הליטאית לאוסטרוב החסידית, מעבר שיצר אצלו ריאקציה וניכור לסביבתו החדשה. בצורה אוטודידקטית החל ללמד את עצמו דקדוק עברי, שפות ומדעים ולקרוא ספרות יפה.
פעילות ציונית.
בעקבות פרעות קישינב ב-1903, נתפס לפעילות ציונית, וארגן, יחד עם אחיו ואחיותיו, חוגים עיוניים ציוניים, בכללם חוג דוברי עברית בהגייה הספרדית. בנוסף, הקימו האחים ספרייה עברית, והפיצו בולי קק"ל ושקלים. בעת ההיא, שלל גורדין את גישת הציונות הרוחנית של אחד העם, ותמך בציונות המדינית של בנימין זאב הרצל ומקס נורדאו.
כמו כן, החל "להחטיא" את הרבים, חבריו לישיבה, בפרסום של ספרי מין בקרב צעירי העיירה ובהטפה לציונות.
עם המשך פעילותם הציונית של האחים אבא וזאב וולף גורדין, גדל הקרע עם הוריהם ומשפחתם, והם עזבו את הבית. בחייהם העצמאיים החלו להתעמק בזרמים הפוליטיים השונים באימפריה הרוסית, ונתפסו גם לפעילות סוציאליסטית. באותה תקופה הפך אבא לפעיל בתנועת "צעירי ציון" בדווינסק.
פעילות מהפכנית ואנרכיסטית.
מהפכת 1905.
עם פרוץ מהפכת 1905 עשה את דרכו למוסקבה, והפך לפעיל בתנועה להשתחררות מעול הצאר. הוא הקריב את חייו האישיים על מזבח המהפכנות, ויתר על חיי אהבה ומשפחה, ושילם מחיר ברעב, במאסר ובמצוקה.
באותה עת מהפכנית אימץ אורח חיים צמחוני, נטש את הפעילות ב"צעירי ציון" ובתנועה הציונית, והחליט כי יש להיאבק על זכויות היהודים ברוסיה עצמה, לצד מאבק בלתי מתפשר במשטר העריץ של הצאר. הוא ואחיו זאב התקרבו לתנועה האנרכיסטית והושפעו מספרו של מקס שטירנר, "האגו ועצמו", ומכתביהם של האנרכיסטים פייר-ז'וזף פרודון, מיכאיל באקונין, לב טולסטוי ופיוטר קרופוטקין.
חינוך ופדגוגיה.
בשנת 1908 פתחו צמד האחים גורדין בית ספר עברי ראשון בסמורגון בשם "עבריה", בהשראת "יאסניה פוליאנה" של לב טולסטוי. בבית ספר זה הנהיגו האחים שיטות לימוד חדשניות, כמו עברית בעברית ורעיונות של קדמה חברתית. למוסד ולאחים גורדין יצא שם טוב ברחבי "תחום המושב", מה שהוביל לסיקור נרחב ולביקורים תכופים מצד רבים מקרב הקהילה היהודית. שיטתם הפדגוגית כבשה את לבם של מחנכים עבריים מרכזיים כשמואל לייב גורדון, יצחק אלטרמן ויצחק אפשטיין. באותן שנים כתב גורדין, יחד עם אחיו וגם בנפרד, ספרי ילדים, ספרי הדרכה וחינוך ("גן תאטרוני"), ספרי הגות ("ספר הגולה – מגילה ליהודים בגלות") וספרי שירים, שאליהם נלוו תווי הנגינה והשירה שלהם.
לאחר מספר שנים עזבו האחים את בית הספר שהקימו מאחוריהם, ובפרוץ מלחמת העולם הראשונה נדדו ברחבי אוקראינה, מעיר לעיר לאורכו של הדנייפר, ועסקו למחייתם במתן שיעורים פרטיים.
מהפכת 1917.
בשנת 1917 הגיע אבא גורדין למוסקבה והצטרף למהפכני רוסיה, נכלא על סירובו לשרת בצבא הצאר במלחמה, ומתוך הכלא, עשה תעמולה לתורה האנרכיסטית בקרב חבריו האסירים. מנגד, הצטרף אחיו למהפכנים בפטרוגרד.
לאחר הדחת הצאר ניקולאי השני ושחרורו מהכלא, פעל אבא להפצת והגשמת התורה האנרכיסטית, הוא ערך והוציא לאור במוסקבה עיתון יומי בשם "אנרכיה", שזכה לתפוצה של כ-50 עד 70 אלף איש, בעוד אחיו פרסם את דבריו בעיתון אנרכיסטי דומה בפטרוגרד תחת השם "בורעוועסטקניק" ("מבשר הסער") (). בנוסף, ארגן אבא כינוסים והרצאות, ונאם ברחבי מוסקבה, ברחובות ובמועדונים, בבתי החרושת ובמחנות הצבא. באותה העת הסיסמה "בתי החרושת לפועלים" החלה לכבוש את לבם של רבים, והסיסמה "דירות לעם" הוגשמה על ידי אבא וחבריו האנרכיסטים ללא אלימות, כששיכנו אלפי משפחות עניות בווילות המפוארות של מוסקבה. באותה עת פעל אבא מתוך "בית האנרכיה", מרכז אגודת האנרכיסטים במוסקבה, שעליו התנוסס הדגל השחור האנרכיסטי, ועל הגנתו הופקד "המשמר השחור" () החמוש.
האנרכיסטים באותה עת חתרו לסיום מלחמת העולם ולהמשך המהפכה עד לביטול המדינה, על מוסדותיה וארגוניה הדכאניים, תוך הבטחת חופש וצדק ליחיד ולקולקטיב. הם התנגדו בחריפות למשטרו של אלכסנדר קרנסקי שעלה בעקבות הדחת הצאר ופסח על שתי הסעיפים, המשיך במלחמה והוציא להורג עריקים מהחזית, כמו גם ערך פעולות תגמול נגד איכרים חסרי אדמה.
לאחר מהפכת אוקטובר, המשיך אבא להפיץ הגות אנרכיסטית, וביקר בעיתונו ובעל פה את סיסמאותיהם ושיטותיהם של הבולשביקים תאבי השררה, שהחליפו לדידו את שלטון הדיכוי הישן בשלטון דיכוי של "המעמד החדש" ("הדיקטטורה של הפרולטריון"): המפלגה, המנגנון, הרודנות.
מלחמת האזרחים ברוסיה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה, נטל בה אבא חלק, לצד הכוחות האנרכיסטיים והצבא השחור, שנתנו את הטון בפדרציות בערי התעשייה הגדולות: מוסקבה, פטרוגרד, דווינסק, כמו גם בקרב החיילים והמלחים בקרונשטאדט. הוא עצמו נפצע בקרבות, וגם האחות שטיפלה בפציעתו נהרגה מרסיס של רימון. בעיתונו, המשיך לתאר בהתרגשות את ניצחונותיהם של האנרכיסטים במקומות רבים ברוסיה, בתארו את העם המביע את מורת רוחו מסיאובה ומסילופה של ההתקוממות העממית נגד השעבוד על ידי שלטון הבולשביקים הרודני. גם אחרי ניצחונם של הבולשביקים, הוא האמין כי האנרכיזם עוד ישוב וינצח, וכי הוא העתיד של רוסיה.
בזמן זה כתב עשרות כרכים (ביידיש, באנגלית ובעברית) במדעי החברה והמוסר, שבהם הביע את שלילת הקפיטליזם והמרקסיזם, לאור הוגים אנרכיסטיים שהשפיעו על כתיבתו, כגון פרודון, קרופוטקין, באקונין, טולסטוי, אריקו מלטסטה, אליזה רקליו.
ניצחון אוקטובר והשתלטות הבולשביקים לא גרם באופן מיידי למשטר הרודנות, והבולשביקים טרם העזו ליטול לעצמם מונופול על ההמונים, ועדיין אפשרו את השתתפותם של הסוציאליסטים המהפכנים בשלטון, ואת פעילותם של האנרכיסטים ברחוב, כשרבים עדיין נמנו על אוהדיהם. עם זאת, בהדרגה, הלכה וגברה ההתנכלות אליהם מצד השלטונות. גורדין, לעומת אנרכיסטים אחרים, החליט שאין זה נכון להילחם בבולשביקים בכוח בשלב זה, אך זעק מעל דפי עיתונו כנגד ההוצאות ההמוניות להורג ללא חקירה ומשפט, בכותבו כי "אכן כדאי היה לסלק את ניקולאי וקלגסיו, להדיח את קרנסקי ולבצע את המהפכה, כדי לחזור, מחמת גורל ביש לראשית ממש, לתקופת איוואן האיום-(לאון האיום)" ו"מוציאים להורג ללא כל משפט, ללא כל חקירה, לפי שרירות-לב פרועה, לפי קפריזה של מפקד משטרה שיכור, שכיום שמו "קומיסר", לפי צו מי ממיתים? לפי צו המפלגה שעשתה את הקריירה הפוליטית שלה על גבי צעקותיה נגד גזר דין מוות". משטר הרודנות הבולשביקי, יחד עם הסוציאליסטים המהפכניים, פירק את נשקו של "המשמר השחור" האנרכיסטי, אסר אלפי פעילים אנרכיסטים ברחבי רוסיה, וסגר את מועדוניהם.
פעילות אנרכיסטית בברית המועצות של הבולשביקים.
גם לאחר צעדי הדיכוי ההולכים וגדלים, האנרכיסטים, וגורדין בתוכם, המשיכו לתבוע את קיום הבטחותיה של מהפכת אוקטובר: שלום, לחם, חופש, אדמה לאיכרים ועצמאות אמת. בעיני הבולשביקים היו הם "זעיר בורגנים" שאין להם תקנה, הבולשביקים לא האמינו כי ניתן לקיים אוכלוסייה ללא מדינה ושלטון ריכוזי, על בסיס התאגדות חופשית, תוך הבטחת שוויון, חירות וסולידריות חברתית, על בסיס התאוריה האנרכיסטית.