ב-2007 נערך במאונטיין מדוז טקס לציון 150 שנים לטבח. כ-400 משתתפים, כולל רבים מהצאצאים של קורבנות הטבח ונציג בכיר של הכנסייה המורמונית השתתפו בטקס.
ב-2011 הוכרז המקום אתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark) לאחר מאמצי שתדלנות משותפים של צאצאי הקורבנות והכנסייה המורמונית.
ב-2014, לאחר שחקר את המסמכים של צבא ארצות הברית ובדק את האתר, הגיע הארכאולוג אוורט בסט (Everett Bassett) למסקנה ששני קברי ההמונים של קורבנות הטבח שחשבו כי הם באתר של האנדרטה שהקימה הכנסייה המורמונית, הם בפועל במקום אחר שהוא קרקע פרטית. אגודת מאונטיין מדוז מנסה להגיע להסכמה עם בעל הקרקע לשימור האתרים כמונומנט לאומי.
לקריאה נוספת.
הטבח מוזכר במאות ספרים, סרטים ומאמרים, להלן הספרים הבולטים בנושא:
מנפרד אייגן
מנפרד אייגן (בגרמנית: Manfred Eigen; 9 במאי 1927 - 6 בפברואר 2019) היה כימאי וביופיזיקאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1967 (במשותף עם רונלד ג'ורג' רייפורד נוריש וג'ורג' פורטר), "על מחקריהם בתגובות כימיות מהירות מאוד, המושפעות על ידי הפרעת שיווי משקל בעזרת פולסים קצרים ביותר של אנרגיה".
אייגן נולד בבוכום שבגרמניה למשפחת מוזיקאים. לאחר שסיים את התיכון למד כימיה ופיזיקה באוניברסיטת גטינגן, מטעמה קיבל דוקטורט. ב-1957 היה למנהל מכון מקס פלאנק לכימיה ביופיזיקלית. ב-1965 קיבל תואר פרופסור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה הטכנית בבראונשווייג.
בשנת 1967 זכה אייגן בפרס נובל לכימיה, יחד עם רונלד ג'ורג' רייפורד נוריש וג'ורג' פורטר, על מחקריהם בעניין תגובות כימיות מהירות מאוד.
יחד עם רותהילד וינקלר חיבר את ספר המדע הפופולרי The Laws of the Game: How The Principles of Nature Govern Chance, שיצא לאור בשנת 1983.
נפטר ב-6 בפברואר 2019.
הומה עאבדין
חסידודס (סרט)
עונת 1971/1972 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל
עונת 1971/1972 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל הייתה העונה ה-17 של התחרות האירופית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי אופ"א. המשחק הראשון התקיים ב-19 באוגוסט 1971 ותחרות הסתיימה ב-31 במאי 1972.
בתחרות השתתפו 33 קבוצות.
משחק הגמר נערך באצטדיון פיינורד, רוטרדם. התחרות הסתיימה בניצחון של אייאקס בפעם השנייה ברציפות.
בנוסף לאנטל דונאי ( אויפשט) שזכה בתואר מלך השערים, גם לאוי מקארי ( סלטיק) וסילבסטר טאקאץ' ( סטנדרד לייז') כבשו 5 שערים.
מתכונת התחרות.
בתחרות השתתפו 33 קבוצות. כל הקבוצות חולקו לזוגות ונפגשו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ לקביעת הקבוצה שתעפיל לשמינית הגמר.
בכל השלבים למעט משחק הגמר נערכו משחק בית ומשחק חוץ. חוק "שער חוץ", הורחב לכל שלבי התחרות. במקרה שאין אפשרות להגיע להכרעה תוך יתרון שער חוץ, המנצח יקבע בסדרת בעיטות עונשין.
תקרית טהראן (1976)
תקרית טהראן בשנת 1976 התרחשה ב-19 בספטמבר 1976 ובה נצפו עצמים בלתי מזוהים במערכות מכ"ם ועל ידי אזרחים, בטהראן בירת איראן בשעות הבוקר המוקדמות. שני מטוסי F-4 פנטום של חיל האוויר האיראני הוזנקו ודיווחו על תקלות במכשירי הניווט והתקשורת עם התקרבותם לעצמים. אחד מן הטייסים סיפר שמערכות הנשק של המטוס חדלו מלתפקד בעודו ניסה להינעל על המטרות.
תיאור וניתוח התקרית.
עב"מולוגים טוענים שלאחר שהתושבים חזו ב"אור בהיר בשמיים", הטייסים האיראנים נתקלו בעב"מ שלכאורה יכול לשתק את מערכת הניווט, התקשורת והנשק של המטוסים. קלאס, עיתונאי אמריקאי, כתב שאזרחי טהראן צפו בגוף אסטרונומי, כפי הנראה כוכב הלכת צדק, טענה זו חוזקה על ידי מומחה לחקר החלל. העיתונאי הוסיף שרמת אימונים נחותה ותחזוקה לקויה של המטוסים, היא זו שהובילה לתקלות במטוסיהם ולא השפעה על-טבעית או חוצנית.
קלאס חקר והוסיף שרק מטוס אחד מצמד מטוסי הפנטום לקה בתקלת מכשירים, והדבר נבע מכך שלמטוס זה היו תקלות חשמליות לאורך ההיסטוריה המבצעית שלו, ושהתיקון האחרון נעשה בו רק חודש לפני התקרית. קלאס הרחיב את חקירתו ודיבר עם האחראי במקדונל דאגלס (יצרנית המטוסים) על תחזוקת המטוס שהציע שהמכ"ם היה במצב ידני וכך נוצר בלבול שמא מערכות הנשק אינן עובדות.
לגבי תיאוריהם של הטייסים על "עצמים בהירים" שצללו לארץ במהירות והותירו "שובל בוהק", הסופר בריאן דוניניג הצביע על כך שב-19 בספטמבר 1976 טהראן הייתה באזור של מטר מטאורים, כך שדיווחים על עצמים נופלים או אורות בהירים לא אמורים להיות זרים לתופעה.
עונת 1972/1973 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל
עונת 1972/1973 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל הייתה העונה ה-18 של התחרות האירופית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי אופ"א. המשחק הראשון התקיים ב-13 בספטמבר 1972 ותחרות הסתיימה ב-30 במאי 1973.
בתחרות השתתפו 30 קבוצות.
משחק הגמר נערך באצטדיון הכוכב האדום, בלגרד. התחרות הסתיימה בניצחון של אייאקס בפעם השלישית ברציפות.
מתכונת התחרות.
בתחרות השתתפו 30 קבוצות. כל הקבוצות חולקו לזוגות ונפגשו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ לקביעת הקבוצה שתעפיל לשמינית הגמר.
בכל השלבים למעט משחק הגמר נערכו משחק בית ומשחק חוץ. חוק "שער חוץ", היה בתוקף לכל שלבי התחרות. במקרה שאין אפשרות להגיע להכרעה תוך יתרון שער חוץ, המנצח נקבע בסדרת בעיטות עונשין.
ראו גם.
גמר גביע אירופה לאלופות 1973.
גשר אריה בן-אליעזר
וירג'יניה הול
וירג'יניה הול (באנגלית: Virginia Hall; (6 באפריל 1906 – 8 ביולי 1982) הייתה מרגלת אמריקאית, אשר בעת מלחמת העולם השנייה פעלה, בשליחותם של שירותי הביון הבריטים והאמריקאים, בחלק של צרפת הכבוש על ידי הנאצים ובחלק הנתון לשלטון וישי וביצעה פעולות ריגול וחבלה, חרף היותה קטועת רגל.
ראשית דרכה.
וירג'יניה הול נולדה בשנת 1906 למשפחה עשירה בעיר בולטימור. לימודיה היסודיים והתיכוניים היו בבתי ספר יוקרתיים, ולאחר מכן למדה בקולג' שבמסגרת אוניברסיטת קולומביה, בו למדה את השפות צרפתית, גרמנית ואיטלקית. היא השלימה את לימודיה במסגרת מסע בצרפת, גרמניה ואוסטריה, ורכשה יכולת לדבר באופן שוטף בשלוש השפות שלמדה. עם סיום לימודיה בשנת 1931 מונתה לשמש בתפקיד קונסולרי בשגרירות ארצות הברית בוורשה בירת פולין.
בשנת 1932 ארעה לה תאונה קשה; בעת שביקרה בטורקיה היא יצאה למסע ציד ובמהלכו ירתה לעצמה בשגגה ברגל והרופאים נאלצו לקטוע את רגלה השמאלית מתחת לקרסול והוצמדה לה תותבת מעץ. נכותה שמה קץ לתקוותה לפתח קריירה דיפלומטית ובשנת 1939 היא פרשה משירות החוץ. היא נאלצה לעשות זאת מאחר שתקנות מחלקת המדינה של ארצות הברית, שנהגו באותה עת, אסרו על העסקת עובד שאחד מאבריו נקטע.
מרגלת.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה נמצאה וירג'יניה הול בפריז בירת צרפת. היא התנדבה לשירות האמבולנסים הצרפתי. בשנת 1940, לאחר שצרפת נכבשה וחולקה לחלק הכבוש על ידי הנאצים ולחלק הנתון לשלטון וישי ששיתף פעולה עם הכובש, נמלטה וירג'יניה הול לאנגליה שם החלה לעבוד בשגרירות ארצות הברית.
בשנת 1941 התגייסה וירג'יניה הול למנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית, ארגון שאסף מודיעין וביצע פעולות חבלה במדינות הכבושות באירופה. באוגוסט 1941 היא חזרה לשטח צרפת שבשלטון וישי במסווה של כתבת העיתון ניו יורק פוסט.
עם נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה, במסגרת מבצע לפיד, ב-8 בנובמבר 1942, החליט היטלר לכבוש אף השטחים שבשלטון וישי, הן בצרפת והן במושבותיה. ב-12 בנובמבר הסתיים מבצע כיבושו של האזור שבשלטון ישי. אז כבר הייתה הול ברשימת המבוקשים של הנאצים תחת הכינוי "הגברת הצולעת", והיא נאלצה לברוח לספרד ומשם שבה ללונדון.
באנגליה הצטרפה הול בחודש מרץ 1944 לשורות המשרד לשירותים אסטרטגיים ה-OSS, ארגון הביון, המודיעין הצבאי והמבצעים המיוחדים של ארצות הברית במלחמה.
היא ביקשה לשלוח אותה שוב לצרפת. הארגון נעתר לבקשתה וב-21 במרץ היא הונחתה מספינה בריטית בחוף ברטאן, כהיא נושאת מסמכי זהות על שם "מרסל מונטאן". היא חמקה מן הגסטפו, שכבר ידע על דבר קיומה של הסוכנת קטועת הרגל, וחברה למחתרת הצרפתית במרכז צרפת. היא עסקה במיפוי אתרים המתאימים להצנחת לוחמי קומנדו ואמצעי לחימה, אספה מידע רב ערך על הצבא הגרמני והצליחה לדווח כי המטה של הכוחות הגרמניים בצרפת הועתק מן העיר ליון לעיר לה פוי-אן-ולה.
לאחר הנחיתה בנורמנדי ביוני 1944 ארגנה הול פעולות גרילה של אנשי המחתרת הצרפתית בעורף הצבא הגרמני, עד שבספטמבר 1944 כבשו כוחות בעלות הברית את האזור במרכז צרפת בו פעלה ובהמשך את כל יתר צרפת, ובזאת הסתיים תפקידה במלחמה.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה המשיכה הול לעבוד במשרד לשירותים אסטרטגיים. בשנת 1945 החליט הנשיא הארי טרומן להעניק לה את צלב השירות המצוין, עיטור המוענק עבור גבורה יוצאת דופן תוך חירוף נפש, אך היא סירבה לקבלו מאחר ששאפה להמשיך ולעבוד בשירות הביון מבלי שזהותה תיחשף, על כן הוענק לה האות על ידי הגנרל ויליאם דונובן, מפקד ה-OSS בטקס פרטי במשרדי הארגון. בכך הייתה לאישה היחידה שזכתה בעיטור זה.
בשנת 1947 פורק המשרד לשירותים אסטרטגיים ובמקומו הוקמה סוכנות הביון המרכזית (CIA). הול המשיכה לעבוד בסוכנות החדשה כאנליסטית מומחית לענייני צרפת.
בשנת 1950 נישאה לאחד מעובדי הסוכנות. היא המשיכה לעבוד בסוכנות עד להגעתה בשנת 1966 לגיל 60 שהיה אז גיל פרישת החובה.
וירג'יניה הול נפטרה בשנת 1982 והיא בת 76 שנים במותה.
בוני רייט (זמרת)
בוני לין רייט (באנגלית: Bonnie Lynn Raitt; נולדה ב-8 בנובמבר 1949) היא זמרת וגיטריסטית בלוז, מוזיקאית וכותבת שירים.