מתן מענה לאינטרס הציבור נתפס כבר שנים רבות כאחד מהעקרונות הבסיסיים בתכנון עירוני. בעבר הייתה תפיסה כי מתכנני ערים הם אובייקטיביים ויודעים מהו "אינטרס הציבור", אותו אינטרס שהוצג כהומוגני, אחיד ומוסכם. אולם, לפי תאוריות ביקורתיות שונות, בהן הגאוגרפיה הפמיניסטית, יש לבחון את הציבור כריבוי ולא כמקשה אחת, ולו אינטרסים מגוונים ושונים. לפיכך, לנשים עשויים להיות צרכים שונים מגברים בהבניית המרחב, ויש לקחת בחשבון שיקולים מגדריים כמו גם שנשים בעצמן ייקחו חלק בהבניית המרחב. מכאן, כדי לתת מענה לאינטרס הנשים במרחב יש למשל לפזר מקומות תעסוקה איכותיים ומסוגים שונים בקרבת מקומות המגורים, ולא במרחק רב מהם.
מגדר ומרחב עירוני.
מחקרים רבים מראים את התפקיד הדואלי של ערים – מחד, ערים כמפלות ומדכאות נשים דרך היותן מרחב של ייצוג ושעתוק המבנה החברתי הקיים, ומאידך, ערים כבעלות פוטנציאל לשחרור נשים כמרחב של מגוון, התנגדות וחדשנות.
המרחב כמדכא נשים למשל, יכול להיות מרחב המשמר, באמצעות פרקטיקות של שימור עירוני, את ההיסטוריה הגברית בלבד. כך, הנשים עוברות בעולם ומשאירות אחריהן פחות עקבות פיזיות ותרבותיות. מכאן, במרחב העירוני ניתן לראות מבנים היסטוריים המשמרים את ההיסטוריה הגברית בעיקרה – אנדרטאות/מונומנטים, בתים ומבנים שנעשו על ידי ועבור גברים.
מצד שני, ערים מספקות הזדמנויות לנשים, גישה לעצמאות כלכלית ולמוביליות חברתית. הפעילויות הפמיניסטיות הגדולות לאורך ההיסטוריה ועד היום מבוצעות בערים הגדולות, והערים הן שדה מחקר חשוב לתנועה הפמיניסטית. היכולת של מתכננות עירוניות, אדריכליות ופעילות פוליטיות להתאים ולעצב מחדש בעצמן את המרחב העירוני היא משמעותית כחלק ממהלך פוליטי של הכרה והשפעה של נשים במרחב העירוני.
מגדר ויחסי מרחב ציבורי-פרטי.
התאוריות של הגאוגרפיה הפמיניסטית עוסקות בחלוקה המסורתית בין המרחב הציבורי למרחב הפרטי. חלוקה זו, העושה הפרדה דיכוטומית בין מרחב ציבורי לפרטי, היא בעלת השפעות מרחיקות לכת על יחסים מגדריים בחברה.
המרחב הציבורי הוא המקום בו באופן מסורתי מתבצע התפקיד החברתי העיקרי של גברים. המרחב הפרטי לעומת זאת, הוא המקום בו מתבצע התפקיד החברתי העיקרי של נשים. המתרחש במרחב הציבורי הוא בעל נראות, זוכה להערכה חברתית, כלכלית ופוליטית ובעל כוח. לעומת זאת, המתרחש בספירה הפרטית הוא בלתי נראה, בלתי מתוגמל הן כלכלית והן פוליטית, ומעמדו החברתי הוא של ה"אחר" החלש.
לפי ביקורות פמיניסטיות, ההגדרה "ציבורי" מול "פרטי" היא פוליטית. נשים ותרומתן החברתית הופכת לבלתי נראית מפני שרובה מתבצעת במה שנחשב מרחב פרטי. החשיבה הפמיניסטית מתנגדת להבחנה הבינארית שבין ציבורי לפרטי, וגורסת כי יש להכיר ביחסי הגומלין בין הציבורי לפרטי, בעובדה שנשים וגברים פועלים בשניהם, ולהבין הפרדה דיכוטומית זו כפוליטית המשרתת אינטרסים. דרך לנסות "לשבור" ולערער על הפרדה דיכוטומית זו בין מרחב ציבורי לפרטי, היא מיקומם של מרכזי שירותים בשכונות עירוניות הנותנים מענה לנשים נפגעות אלימות בביתן. כך למשל, מרכזים אלו מלבד המענה שנותנים לנשים נפגעות האלימות, יכולים לפעול במרחב הציבורי הקהילתי, לפעול לשינוי מדיניות, לפרסם טורי דעה בעיתונות ולפעול לחינוך ציבורי אחר. כך, מיקום במרחב העירוני של מרכזי שירותים לנשים ופעילותיהם במרחב הציבורי חותר תחת ההבחנה הדיכוטומית בין ציבורי לפרטי, ופועל למען ההבנה שנושאים מהמרחב הפרטי צריכים להדאיג ולהעסיק ולבוא לידי ביטוי במרחב הציבורי .
מגדר ויחסי ליבה מול פריפריה.
החלוקה בין מרכז לפריפריה היא דרך נוספת להבין את מקומן החברתי-מרחבי של נשים. אזורי מגורים ופרברים מזוהים כמרחבים נשיים וממוקמים בשולי העיר. לעומת זאת, מרכזי המסחר והתעשייה מופרדים מהם, מאכלסים פעילות אינטנסיבית בתחומי הפוליטיקה והכלכלה, ואלו מזוהים כמרחבים גבריים ומצויים במרכז. כך, גבולות של המרחב היום-יומי, גבולות בין העיר לפרבר, בין מקום העבודה לבית, נתפסים כגבולות "טבעיים" כאשר למעשה משרתים את ההגמוניה הגברית.
כדי לשנות מצב זה, יש לשנות את הבנת המרחב כבעל חלוקה "טבעית" של ליבה-פריפריה, תוך הבנה כי גבולות היוצרים חלוקה בין ליבה לפריפריה אינם טבעיים אלא מיוצרים לשירות ההגמוניה. כך, הגבול בין ליבה לפריפריה הוא בעל תפקיד בשירות ההגמוניה כאמצעי לארגון ה"אחרות", בין מי שבתוך הקבוצה החברתית השלטת למי שמחוצה לה.
בישראל.
לזווית הישראלית נקודות מבט ייחודיות על גאוגרפיה פמיניסטית, דרכן ניתן לראות דפוסי אי שוויון מרחביים-מגדריים בישראל. כאשר בוחנים דפוסים אלו, עולה הצטלבות מיקומי השוליים (הִצְטָלְבִיוּת) במרחב הישראלי. הצטלבות בין מגדר, מיקום גאוגרפי, גזע, אתניות ומעמד חברתי-כלכלי יוצרים הצטלבות של מצבי שוליות שיש לנתח את הקשרים בניהם כדי להבין את מצבי חייהן של נשים ואת הדיכוי אליו חשופות.
נשים בדואיות בנגב.
כשהממסד החל בתכנון עיירות הבדואים בנגב, המטרה המוצהרת שלו הייתה לקבע בריכוזים בצפיפות גבוהה את התושבים. זאת, עקב מחסור בקרקע חקלאית, במים להשקיה בנגב, על מנת להקל על מתן שירותים ולחסוך בהוצאה על תשתיות.
תכנון שכזה מסתמך על ידע גלובלי מודרניסטי של תכנון עירוני, הדוגל בין היתר בעקרונות הציפוף. אולם, במקרה של העיירות הבדואיות בנגב, תכנון שכזה הופך מרחבים מתוכננים אלו לשוממים מנשים. בשל מאפייני החברה הבדואית ומנהגים תרבותיים הנוגעים לצניעות האישה, הן אינן רשאיות לנוע בחופשיות במרחב צפוף ולהשתמש בשירותים דוגמת מרכז מסחרי או פארק, ונשארות בספירה הפרטית. כך, מדיניות תכנון שלא מתייחסת לנושאי מגדר, יצרה סביבת חיים המגבילה נשים. אלטרנטיבה לכך יכלה להיות מסגרת תכנונית שתתבסס על ידע מקומי, ושתביא בחשבון ערכים ונורמות של צניעות נשים הנהוגות בחברה הבדואית. לדוגמה, שהשירותים הציבוריים יהיו ברמת השכונה ולא ברמת העיר, ויהיה עירוב של מגורים ותעסוקה שיאפשרו לנשים לעבוד בקרבת הבית. אולם, התנגדות לכך היא שמהלך זה ינציח את נחיתות הנשים ואת הכוחות הפטריארכליים בחברה.
פתרון לדילמה המוצגת יכול להיות הכרת הממסד בזכותה של הקהילה לבחור בעצמה את אורח חייה ואת אופן ההתיישבות המתאים לה, ושהקהילה עצמה תוכל להגדיר את השינוי שהמבנים החברתיים הפטריארכליים הקיימים בה יכולים לשאת ולשנות. כך למשל, באמצעות פרקטיקת שיתוף הציבור, הקהילה יכולה לבחור בעצמה. העיקרון של שיתוף הציבור בתהליכי קבלת ההחלטות מבוסס על אידיאל של אזרחית מודעת, פעילה ומשפיעה. עקרון שיתוף הציבור מבוסס על הרחבת ההשתתפות של אזרחיות ואזרחים בתהליכים שונים, והוא כולל מנגנונים של השתתפות וסמכות לקבלת החלטות והשפעת השתתפותם של האזרחים על המדיניות, ובכך מהווה ככלי להעצמת האזרחים, ולחיזוק אמון הציבור במוסדות.
נשים פלסטיניות בתחבורה ציבורית בירושלים.
הגישה למרחבים ולפעילויות ברחבי העיר היא מרכיב מכריע ברווחה אישית (well being) של האדם ובשוויון בין בני האדם. על מנת להבחין בגישה של קבוצות שונות למוקדים במרחב, יש להבין הן את הפיזור של שירותים ציבוריים במרחב העירוני, והן את היכולת של אנשים וקבוצות שונות להשתמש בהם.
בפני נשים פלסטיניות ממזרח ירושלים קיימים חסמים שונים המונעים מהן את השימוש בתחבורה הציבורית. כך נמצא במחקר כי האקלים החברתי העוין כלפיהן כנשים פלסטיניות, תשתית פיזית לקויה ותחבורה ציבורית ברמה נמוכה, מהווים חסמים לנסיעתן ברחבי ירושלים. חסמים אלו ייחודיים לנשים פלסטיניות, הן עקב המגדר שלהן כנשים בחברה פטריארכלית, והן כפלסטיניות במעמד של מיעוט בעיר. חוסר זה של אפשרויות תחבורה מכלילות, מגביל בצורה משמעותית את גישתן של נשים למקומות עבודה ולרשתות חברתיות במזרח ובמערב ירושלים.
נשים מזרחיות בפריפריה.
נשים מזרחיות החיות בפריפריה בישראל, חוות שוליות מרובה (הצטלבות מיקומי שוליים) – מגדרית, עדתית, כלכלית, חברתית ומרחבית. החיים בפריפריה גוררים גישה מוגבלת למשאבים כלכליים בהם מקומות תעסוקה, ומשאבים חברתיים כמו מערכת חינוך נאותה. גישה מוגבלת זו למשאבים כלכליים וחינוכיים פוגעת כפליים בנשים, אשר נאלצות להתמודד עם חסמים הנובעים הן מהיותן נשים, הן מהיותן מזרחיות, והן מהחיים בפריפריה הגאוגרפית. כך למשל, השפעתה המגבילה של מערכת חינוך מקומית מוחלשת משפיעה במיוחד על נשים, מפני שאינה מעניקה לנשים צעירות כישורים ראויים לעתידן, כך שגם אם רוצות לעבוד לאחר לידה למשל, לא מאפשרת משכורת המינימום שהן מקבלות תמריץ כלכלי או רגשי מספק לעבוד מחוץ לבית. לצד זה, כינון הזהות ההגמונית הישראלית של מרכז הארץ, מול ה"אֲחֵרוּת" הפריפריאלית המזרחית משרתת את מנגנוני השליטה והכוח של המרכז.
יצירת מרחבים גמישים.
נשים ישראליות-יהודיות נדרשות במרחב הישראלי להיות "קצת גבריות" בהתאם להגדרת הגבריות של הציונות המדינית. בקום המדינה למשל, נתבקשה האישה הציונית לסלול, להפריח, לכבוש ולהשתלט על המרחב הציבורי בדומה לגברים. לצד זה נשים מושתקות ומודרות בהתאם להגדרת הנשים בגישות הפטריארכליות המסורתיות – בקום המדינה בהקשר הפרטי, האישי והמשפחתי נתבקשה האישה להישאר בפנים, פורייה, בקרן זווית, נאה ושותקת.
האישה הישראלית היהודייה בת זמננו, מצד אחד נדרשת להתגייס לצה"ל ומצד שני כבולה בדיני האישות של בתי הדין הרבניים. השינוי הנדרש צריך להתבטא גם בבניית המרחב הציבורי והפרטי כך שיתחשב בצרכי הנשים ויאפשר להן לשנות העדפותיהן בעתיד.