האלבום הראשון של אלכסנדר סרוב יצא בשנת 1984 וכונה "עולם האוהבים" (Мир влюбленных). בשנת 1987 יצא האלבום השני, מדונה (Мадонна). בשנת 1990 יצא האלבום "את אוהבת אותי" (Ты меня любишь), בשנת 1991 - "אני בוכה" (Я плачу), בשנת 1993 - "סוזנה" (Сюзанна). כל הזמן הזה, משנת 1988 עד 1993, סרוב היה במסע הופעות, ולא רק במולדתו, אלא גם במדינות אחרות (גרמניה, ארצות הברית, קנדה, ישראל).
סרוב ידועה בשיתוף הפעולה שלו עם המלחין איגור קרוטוי שכתב את רוב להיטיו.
להיטים.
מוזיקה של איגור קרוטוי:
אחרים:
בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג'
בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג' (בהונגרית: Dózsa György úti zsinagóga) הוא בית כנסת ברובע 13 בבודפשט. המבנה, שנבנה במקור כבית כנסת, משמש כיום על ידי מועדון הספורט בודפשט הונבד כאולם סיף, הפעילות הדתית נמשכת בבניין הקטן יותר (שבעבר היה אולם תרבות), תחת הדרכתו של הרב פטר דויטש.
היסטוריה.
בית הכנסת הוקם כדי לשרת את יהודי צפון פשט לאחר כישלון בניית בית הכנסת ליפוטווארוש ליד הארנה, היום דרך דוז'ה ג'רג' (Dózsa György út). המגרש ממוקם מול בית הקברות היהודי לשעבר, בצדו השני של הכביש, ונרכש בשנת 1907. הבנייה החלה על פי תוכניותיו של האדריכל ליפוט באומהורן עוד באותה השנה, ובית הכנסת הושלם בשנת 1909. ד"ר שימון הבשי (צדוק הבשי), אז הרב הראשי הנאולוגי של פשט ויואכים וילהיים חנכו את בית התפילה.
בסוף מלחמת העולם השנייה, בשנת 1944–1945, שימש הבניין כמחנה איסוף, ולאחר סיום הלחימה, שוב פעל כבית כנסת. עם זאת, הקהילה היהודית, שהצטמצמה עקב השמדתה בשואה והגירה של רבים מהשורדים אחרי 1945, בית הכנסת פעל כבר בסוף שנות הארבעים באולם התרבות לשעבר של בית הכנסת, והמבנה הראשי שימש כמחסן.
הבניין נמסר למועדון הספורט בודפשט הונבד בשנת 1984; לאחר שיפוץ ושחזור, הועברה לשם מחלקת האגרוף והסיף של המועדון.
הבניין.
בניין בית הכנסת מורכב מרחבה מרכזית מרובעת, מבואה ואולם התפילה במרכזו. החלל המרכזי מכוסה בכיפה עגולה. מתוך 800 המושבים בסך הכל, 406 היו ממוקמים בקומת הקרקע והשאר בעזרת נשים בקומה הראשונה. הקירות הפנימיים עוטרו במוטיבים גאומטריים בצבעים צהוב, כחול, אדום וחום.
לאחר שמועדון הונבד קיבל את הבניין, הוא שופץ על ידו ונבנה מחדש גם בפנים. במהלך השחזור על בסיס תוכניותיו של לאסלו בנצור הותקנו שני מפלסים חדשים, שסיפקו למעשה שלושה מפלסים לאימונים. במהלך תכנון הרצפה דאגו להבטיח שניתן יהיה לפרק את האלמנטים החדשים מבלי לפגוע באלמנטים הישנים של המבנה. במהלך השיפוץ עוטר הפנים בצבעים ישנים, אולם רק בצורות גאומטריות ולא שוחזרו סמלי הקודש המקוריים.
אנדראה צ'וקאנוב
אנדראה צ'וקנוב (ברוסית: Андреа Чуканов; נולד ב-18 בדצמבר 1995) הוא כדורגלן רוסי יליד איטליה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הלאומית בכדורגל במדי טיומן ב-30 באוגוסט 2015 במשחק מול זניט-2.
חיים אישיים.
אביו, ויאצ'סלב צ'וקאנוב, הוא אלוף אולימפי משנת 1980.
הוא נולד באיטליה באותה תקופה שאביו חי ועבד שם שש שנים. אמו רוסייה. כתוצאה מכך יש לו תעודת לידה איטלקית אך לא דרכון; משפחתו מעולם לא הגישה בקשה לאזרחות למרות שהייתה זכאית. כשצ'וקאנוב היה בן 6, משפחתו חזרה לרוסיה, לפטרבורג, שם החל את קריירת נעוריו. בזמן שגר בקוזנצה, הוא פיתח עניין בכדורגל והחל לאהוד את לאציו - שהייתה הקבוצה האהובה על אביו. הוא גם ציין את הרנן קרספו כאליל ילדותו.
ג'יאן ברצ'מנס
ג'ון פרגוסון וייר
ג'ון פרגוסון וייר (באנגלית: John Ferguson Weir; 1841–1926) היה צייר, פסל, סופר ומחנך אמריקאי. הוא היה בנו של הצייר רוברט וולטר וייר, פרופסור לציור ותיק באקדמיה הצבאית בווסט פוינט. אחיו הצעיר, ג'וליאן אלדן וייר, שהפך גם הוא לאמן ידוע שצייר בסגנון האימפרסיוניזם האמריקאי.
ביוגרפיה.
הוא נולד ב-28 באוגוסט 1841 בווסט פוינט, ניו יורק, ולמד אצל אביו רוברט וולטר וייר ובאקדמיה הלאומית, ניו יורק. בצעירותו עבד על ציורי טבע דומם והיה בקיא בציור נופים.
בשנת 1862, בערך ביום הולדתו ה-21, הוא הוזמן על ידי פטרון האמנות רוברט לייטון סטיוארט לצייר סצנת נוף של ווסט פוינט אותה כינה את "הרמות של ההדסון, ווסט פוינט, קיץ אחר הצהריים". ציור זה פרסם אותו בעולם האמנות של העיר ניו יורק, והביא לכך שהוא שכר חדר קטן בסטודיו ברחוב העשירי, שם התוודע לרבים מהאמנים הצעירים באותם ימים.
עבודתו העיקרית הבאה הייתה בסטודיו, שתארה את אביו בסטודיו שלו. הציור הושלם בשנת 1864 ואז הוצג באקדמיה הלאומית לעיצוב. היצירה הייתה הראשונה שנמכרה והביאה לבחירתו כחבר באקדמיה הלאומית.
ג'ון וייר היה מרותק ממפעל הפלדה והתותחים שבווסט פוינט, מפעל שייצר את מרבית התותחים הגדולים עבור צבא האיחוד במלחמת האזרחים. יצירתו העיקרית השלישית הייתה "מפעל התותחים" בשנת 1866. הייתה זאת סצנת פנים יוצאת דופן המתארת הרכבת תותח. עבודה זו זכתה להערכה בתערוכת האביב של האקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1866 והובילה לבחירתו כאקדמאי מן המניין.
הציור הרביעי העיקרי שלו היה גם ציור פנים של מפעל היציקה, בווסט פוינט ב-1868, לאחר תום מלחמת האזרחים. הציור הראה יצירת מדחף ענק של אוניית אוקיינוס. הוא הוצג באקדמיה בשנת 1868, וגם התקבל בהערכה רבה. הציור נהרס בשריפה בשנת 1869,וג'ון וייר צייר העתק ממנו בין 1874 ל-1877.
בשנת 1868 למד באירופה. לאחר שובו הוא נבחר למנהל הראשון (לימים דיקאן) של בית הספר לאמנויות יפות באוניברסיטת ייל. הוא כיהן בתפקיד זה משנת 1869 עד 1913.
תוך כדי הקמת יסודות בית הספר לאמנויות ייל, גייס ג'ון את לעזרה את אחיו ג'וליאן אלדן וייר, שבאותה העת למד בבית הספר לאמנות בפריז. ג'ון כתב לג'וליאן וביקש מידע על אופן ניהול בית הספר וכיצד נלמדו השיעורים. הוא גם ביקש מג'וליאן לשלוח לו דוגמאות ועותקים של ציורים של ראשים ודמויות שנעשו על ידי ג'וליאן או חבריו. ג'ון רצה לחקות את התרגילים האלה ולהשתמש בהם בשיעורים שלו בייל.
לפיכך, אף שג'ון עבד באוניברסיטה אמריקאית, תוכנית הלימודים וארגון בית הספר התבססו ברובם על שיטות אירופיות, אשר חפפו את האופי הרב-תרבותי של כל שלוש הקריירות לציור של משפחתם.
כשג'וליאן חזר לאמריקה לאחר שהתגורר בפריז במשך ארבע שנים, הוא המשיך את המורשת המשפחתית ונכנס לתפקיד הוראה בבית הספר לאמנות לנשים בקופר יוניון, בניו יורק.
הוא, כמו אחיו, השתתף בחינוך אמניות נשים בתקופה שבה הייתה להן מעט הזדמנויות ללימוד רשמי בארצות הברית.
לימודיו של ג'וליאן היו אולי הטובים ביותר במשפחתו, מאחר שהוא אימץ מקורות ישנים וחדשים כאחד, והרחיב את חשיבותם של ציורי הדור הישן, אך גם קידם את הסגנון הרדיקלי של האימפרסיוניסטים.
בשנת 1866 התחתן ג'ון עם מרי חנה פרנץ', בתו של פרופסור בווסט פוינט הכומר ג'ון פרנץ'.
בתם, אדית דין וייר (אשתו של ג'יימס דה וולף פרי) הייתה ציירת ידועה של מיניאטורות, למדה אצל לוסיה פיירצ'ילד פולר.
ג'ון וייר שירת בצבא האיחוד זמן קצר בתחילת מלחמת האזרחים.
הוא נפטר בפרובידנס, רוד איילנד ב-8 באפריל 1926.
ג'יאן פיירו גספריני
קוקוריקו (שיר)
קוקוריקו (באנגלית: Kuku Riku) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן והזמר הישראלי עומר אדם. השיר יצא לאור ב-2 ביולי 2020, על ידי חברות התקליטים NMC וארומה מיוזיק, כסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן החמישי של בן זקן, מועבט.
רקע וכתיבה.
במאי 2020, הוכרז כי אדם ובן זקן נפגשו באולפן הקלטות והקליטו שיר חדש. ב-29 ביוני, אישרו אדם ובן זקן את הידיעה וחשפו את שם השיר. ב-1 ביולי, יום לפני צאתו, הודלף השיר. השיר השיר נכתב על ידי אדם ובן זקן, יחד עם אלעד טרבלסי, מאור תיתון, משה בן אברהם ואופק יקותיאל בשפות העברית, אנגלית, ערבית, איטלקית וספרדית, הופק על ידי משה בן אברהם ואופק יקותיאל, ומשלב בתוכו את סגנונות הפופ, המזרחית והדאנס.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר בוים על ידי אלי סברדלוב והועלה לערוץ היוטיוב של אדם ב-2 ביולי 2020, בסמוך לצאת הסינגל. עלות הפקת הקליפ מוערכת במאות אלפי שקלים. תוך פחות מיממה, צבר הקליפ למעלה מחצי מיליון צפיות. ונכון ל-17 בנובמבר 2020, יש לו 14 מיליון ציפיות ביוטיוב.
ביקורת.
בטרם יציאתו, גררה עטיפתו של הסינגל ביקורת, על כך שבעטיפה נראים אדם ובן זקן עוטים כיסויי ראש ערביים מסורתיים, כאפיה וחג'אב בהתאמה. חאדר אבו סייף מהארץ ביקר את עטיפתו של הסינגל באומרו כי "התרבות הערבית צריכה להיות לגיטימית גם כשיהודי מתחתן עם ערבייה או כשערבי רוצה לגור לידכם. ואם ערבים אינם יכולים לעשות זאת, אז עומר אדם ועדן בן זקן אינם יכולים להתחפש לערבים", והוסיף כי "ברוב העולם כבר הבינו את הגזענות שקיימת בגניבת אלמנטים תרבותיים מעמים אחרים, בעיקר כשזה נעשה על ידי קבוצת הרוב אל מול מיעוט חלש".
אתר פרוגי סקר את השיר בחיוב באומרו, "השיר בלחן כיפי ומקפיץ, הם מעבירים את הסגנון הרגיל שלהם בשירים גם באנגלית ומדובר באחד השירים הטובים שיצאו לאחרונה".