בשובם לבר, אדי ודולורס מוצאים את רוג'ר עורך מופע בידור ללקוחות, עיוור לחלוטין לסכנה שבחשיפה שלו. אדי זורק את רוג'ר לחדר בו הוא היה נעול, בדיוק כאשר מגיעים למקום השופט דום והסמורים. דום תופס את רוג'ר ומתכונן להכניס אותו למטבל, אך ברגע האחרון אדי מציל אותו כשהוא נותן לו משקה חריף שיגורם לו להשתגע, ושניהם בורחים בעזרת בני, המונית המדברת, אשר מסיע אותם לבית קולנוע בו הם מתחבאים. בסוף הסרט נערך יומן חדשות, דרכו מגלה אדי כי ר.ק. מארון מכר את אולפני מארון ואת מפעל הבדיחות של אקמי לחברת קלוברליף - תוכנית מושחתת להרוס את עיר המצוירים ולהפוך אותה לאזור מסחרי.
אדי נוסע לביתו של מארון, ומשאיר את רוג'ר בחוץ על מנת שישגיח, אך תוך מספר שניות רוג'ר מקבל בראש מכה ומתעלף. מתגלה כי ג'סיקה הכתה בו, והיא מכניסה אותו לתא המטען של מכוניתה. בביתו של מארון, וליאנט חוקר אותו בזעם, ומאשים אותו ברצח של אקמי. בעוד מארון מכחיש, מציץ מן החלון רובה, ויורה בו למוות. אדי מסתכל החוצה, ורואה את ג'סיקה בורחת. הוא לוקח את המכונית, ועוקב אחריה לעיר המצוירים.
בעיר המצוירים הוא פוגש את ג'סיקה, אשר מספרת כי היא חטפה את רוג'ר כדי להצילו, וניסתה לעצור את דום לפני שירה במארון. בני מגיע, ומציע לשניהם טרמפ. הם נוסעים אל מחוץ לעיר המצוירים, שם מחכה להם דום, ששופך מטבל על הכביש, וגורם לסחרור ואיבוד שליטה של המונית. אדי וג'סיקה נעצרים על ידי הסמורים, ונלקחים למפעל אקמי. במפעל, מתגלה דום כבעל המניות היחיד של חברת קלוברליף, והוא מספר על תוכניותיו להרוס את עיר המצוירים ולהפוך אותה למרכז מסחרי.
פתאום רוג'ר מגיח דרך פתחי הביוב (לאחר שנפל לתוך אסלה), ומאיים בנשק על כולם. אחד הסמורים מפיל עליו טון של לבנים, וכשהוא יוצא משם הסמורים תופסים אותו וקושרים אותו יחד עם ג'סיקה. לפתע דום דורך על אחד האביזרים ממפעל הצחוקים של אקמי ומחליק, והסמורים מתחילים לצחוק. אדי נזכר במה שאמר מנהיג הסמורים בביתו כשהם באו לחפש את רוג'ר, על כך ש"יום אחד הם עלולים למות מצחוק", ומחליט לנצל זאת. הוא מפעיל מכונת מוזיקה, ולצלילי "הקרוסלה התקלקלה" (נעימת הפתיחה הקלאסית של סרטוני הלוני טונס), הוא שר ורוקד עד שהסמורים מתפקעים מצחוק ומתים. רגע לפני שאחד מהם מת, הוא מספיק להפעיל את המכונה המתיזה מטבל, ומכוונת כמעט בדיוק לעבר רוג'ר וג'סיקה התלויים באוויר. המכונה מתחילה לנוע לאט בכיוונם, אך אדי מספיק לכבות אותה רגע לפני שהמטבל פוגע בהם.
בינתיים אדי ממשיך להילחם מול השופט דום, ומביא לדריסתו באמצעות מכבש דרכים. כשדום קם לתחייה לאחר מחיצת המכבש, כולם נדהמים לגלות שהוא דמות מצוירת. הוא מנפח את עצמו לאחר המחיצה, ניתז ממנו הכובע ובכך נחשף מעט שיער לבן. שתי עיניו האמיתיות נופלות, ונראות עיניו המצוירות שהן אדומות גדולות ומפחידות. אדי מבין כי דום הוא זה שרצח את אחיו. דום מפעיל מחדש את מכונת המטבל, אך אדי, בעזרת פטיש אגרוף, מכה את פקק המכונה והמטבל נשפך והורג את דום, ואדי מתפנה להציל את רוג'ר ואת ג'סיקה.
לאחר שנותרו מדום רק שאריות, מגיעים בני, דולורס, המשטרה ודמויות מצוירות רבות אל המקום ומגלים את האמת. אדי מבקש מרוג'ר לקרוא את מכתב האהבה שקרא לג'סיקה, ורוג'ר מגלה כי למעשה מדובר בצוואה, אשר נכתבה בעזרת הדיו הנעלם והמופיע מחדש של אקמי. בסוף הסרט, ג'סיקה ורוג'ר חוזרים הביתה, והמצוירים שרים את ההמנון של עיר המצוירים.
יצירת הסרט.
הסרט בוים על ידי רוברט זמקיס וצולם באולפן הקולנוע בורהמווד שבהרטפורדשייר, אנגליה. קטעי האנימציה בוימו על ידי ריצ'רד ויליאמס והופקו באולפן ההנפשה שלו בלונדון. התסריט נכתב על ידי ג'פרי פרייס ופיטר ס. סימן, ומבוסס על הספר מי צינזר את רוג'ר רביט? של גארי ק. וולף משנת 1981. את המוזיקה הלחין אלן סילבסטרי, המלחין הקבוע של זמקיס, ומבצעת אותה התזמורת הסימפונית של לונדון. שם הסרט הוא שאלה, אך סימן השאלה - "?" לא מופיע בגלל האמונה הטפלה כי זה מביא מזל רע לסרטים.
עלילת הסרט מבוססת על קונספירציית החשמליות של ג'נרל מוטורס, בה ג'נרל מוטורס, חברת הנפט האמריקאית וחברת הצמיגים פיירסטון יצרו לכאורה את חברת הגג National City Lines, אשר קנתה והרסה בכוונה את חברת החשמליות Pacific Electric Railway בשנות הארבעים והחמישים. המקבילה בסרט היא חברת קלוברליף, המנוהלת על ידי השופט דום בלבד. בסרט קיימים גם קווים עלילתיים מקבילים לסרט "צ'יינהטאון" של רומן פולנסקי.
כמאה קטעי סרטים שונים שולבו כדי להכליל את האנימציה עם המשחק החי. הדמויות עצמן צוירו ביד, ללא עזרת אנימציה ממוחשבת. בעזרת אפקטים אופטיים נוספו צללים ותאורה לדמויות המצוירות, כדי להעניק להן חזות יותר ריאליסטית.
בטיוטה מוקדמת של התסריט תוכנן להציג את השופט דום כרוצח של אמא של במבי, וכך להסביר את הגישה הסדיסטית והאכזרית שלו לשאר הדמויות המצוירות. דיסני דחו את הרעיון, בטענה שהוא מציג הריגת יתר אשר עשויה להפחיד את הקהל הצעיר יותר. בספר המצויר "רוג'ר רביט: תחייתו של דום", מגלים כי שמו האמיתי של דום הוא בארון וון רוטן, וכי הוא שיחק את הרעים בסרטים מצוירים ישנים, עד שיום אחד הוא התעלף והתעורר במחשבה שהוא רשע אמיתי.
ניתן בקלות לראות מספר קווים עלילתיים דומים בין "מי הפליל את רוג'ר רביט" לבין סדרת סרטיו של רוברט זמקיס "בחזרה לעתיד". לדוגמה, הסצנה בה הסמורים רודפים אחרי אדי ורוג'ר בתוך בני המונית ובסופה הסמורים מתנגשים במשאית דומה לסצנה ב"בחזרה לעתיד" שבה ביף וחבריו רודפים אחרי מרטי על גלגשת ומתנגשים במשאית זבל. השורה "אני הולך לנגוח בו" ("I'm gonna ram him") מופיעה בשני הסרטים, בשניהם הלחין אלן סילבסטרי את המוזיקה, והמנהרה שמובילה לתוך עיר המצוירים דומה למנהרת ריבר רואד. בנוסף, חלק מן המנגנון לתכנון בני המונית היה בשימוש ב"בחזרה לעתיד 3", כאשר מרטי נסחב על ידי סוס. כמו כן, השחקן כריסטופר לויד הוא אחד מהשחקנים הראשיים בשני הסרטים (השופט דום וד"ר אמט ל. בראון).
תגובת הקהל.
הקרנת הניסיון הראשונה של הסרט הייתה לפני בני נוער אשר שנאו אותו. אף על פי שרוב הקהל עזב באמצע, זמקיס החליט שלא לשנות דבר, והסרט קיבל בעיקר ביקורות חיוביות עם צאתו לאקרנים. אך אף על פי שהסרט נחשב לקלאסיקה מודרנית, הוא קיבל מספר ביקורות, אשר רובן עסקו בחוסר העקביות של הסרט - השילוב בין דמויות מצוירות ליצניות ובין סיפור סרט אפל בו הן מופיעות. אף על פי ששילוב בין השניים היה הכוונה של היוצרים, יש אנשים שהרגישו כי כך לא ניתן לסווג אותו כסרט ילדים או כסרט למבוגרים. סקס ואלימות לא היו נדירים בשנים הראשונות של האנימציה בהוליווד, אך השימוש הבוטה בשניים בסרט, במיוחד בדמויותיהם של ג'סיקה רביט ושל השופט דום, יצר אי נוחות אצל צופים רבים, במיוחד הורים לילדים צעירים יותר.
סצנת הסיום של הסרט, בה רוג'ר וג'סיקה קשורים מול הצינור, נתפסה כחלשה וחסרת דמיון. אנימציית הסרט "הואשמה" ביותר מדי תנועות מיותרות. בקושי נעשה שימוש בלוחות צלולואיד בסרט, ומסיבות טכניות עקב תנועות המצלמה, רוב האנימציה היא "אחד לאחד" (כל פריים מונפש, בניגוד לשיטה הזולה והמקובלת יותר, של הנפשת כל פריים שני, כלומר "אחד לשניים"). גם כשדמויות עומדות במקום, הן ממשיכות לזוז (במיוחד רוג'ר, אשר תנועות אוזניו מבוססות על תנועות בלט), ומספר אנימטורים טענו כי תזוזות אלו מיותרות ומפריעות.
גם צ'אק ג'ונס, במאי האנימציה הידוע מעבודתו אצל האחים וורנר, לא אהב את הסרט. ג'ונס עצמו תכנן את דו-קרב הפסנתרים בין דונלד דאק לדאפי דאק, אך הרגיש כי הגרסה הסופית של הסצנה בסרט הייתה נוראית. ג'ונס טען גם שרצ'ירד ויליאמס נהיה כפוף יותר מדי לרוברט זמקיס.
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר, לאפקטי הקול הטובים ביותר, לאפקטים, לעריכה, ופרס מיוחד ניתן לריצ'רד ויליאמס על "בימוי הנפשה ויצירת דמויות מצוירות". הסרט היה מועמד גם לאוסקר על תפאורה, צילום וקול.
מעריצי סרטים רבים כינו את ג'סיקה רביט "הפרנקנשטיין של אלילות הסרטים": קול דיבור של לורן באקול, רגליים של בטי גרייבל, בטן וישבן של מרילין מונרו, חזה של ג'יין מנספילד, שיער של ורוניקה לייק, עיניים של מרלן דיטריך, וקול שירה של ג'ודי גרלנד.
השפעת הסרט.
"מי הפליל את רוג'ר רביט" נחשב לציון דרך באנימציה המודרנית. התחום הוזנח במהלך שנות השבעים והשמונים, עד כדי כך שאפילו חברת וולט דיסני שקלה לוותר על הפקות אנימציה גדולות. עם תקציב של 70 מיליון דולר (סכום עתק באותה תקופה), הסרט היה סכנה לחברה, אך החזיר את ההשקעה בצורה נאה ביותר, ואף נתן השראה לאולפנים אחרים לשוב לתחום האנימציה, והפך את התחום למקובל בקרב הקהל הרחב. בעקבות הסרט, נוצר עניין רחב בהיסטורית האנימציה, ואגדות בתחום כגון טקס אברי, צ'אק ג'ונס וראלף באקשי נראו באור חדש, וקיבלו קרדיט ושבחים מהקהל ברחבי העולם.
"מי הפליל את רוג'ר רביט" היה לסרט המרכזי האחרון של שני מדבבים ידועים: מל בלאנק (באגס באני, דאפי דאק, טוויטי, סילבסטר החתול ופורקי פיג) ומיי קווסטל (בטי בופ). בלאנק נהג גם לעשות את קולו של יוסמטי סם בסרטונים קודמים, אך ויתר על כך בסרט זה, מכיוון שבשנותיו האחרונות נפגמו מיתרי הקול שלו.