הסדרה עוקבת אחר אמא אווזה אשר מספרת סיפורי אגדות לשלושת גוזליה הקטנים. בין הסיפורים ניתן למנות את "גברת מאפט הקטנה", "הילד הכחול" ו"בו פיפ הקטנה".
גרסת הדיבוב בישראל.
בישראל הסדרה דובבה שלוש פעמים:
Stand Up for Something
Stand Up for Something הוא סינגל שהקליטה הזמרת-יוצרת האמריקאית אנדרה דיי בשיתוף הזמר האמריקאי קומון. השיר יצא לאור ב-24 באוגוסט 2017, כסינגל מתוך אלבום הפסקול של הסרט, "Marshall".
Speak Now Tour
He Don't Love Me
He Don't Love Me הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת השוודית וינונה אואק. השיר יצא לאור ב-25 באפריל 2019, על ידי חברות התקליטים אטלנטיק רקורדס וניאון גולד רקורדס, כסינגל ראשון מתוך המיני-אלבום, "Closure".
רקע והפקה.
השיר נכתב על ידי וינונה אואק, פליקס פליגה פלודרר, קרל סילברגרן ואוסקר סיקוב והופק על ידי ג'וליאן גילסטרום. השיר הוא בסגנון האינדי, המאפיין את שאר שירי המיני-אלבום.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-14 מיליון השמעות.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של אואק ב-25 באפריל 2019, בסמוך לצאתו כסינגל.
שרה בריידי
שרה ג'יין בריידי (באנגלית: Sarah Brady, שם נעורים: קמפ; 6 בפברואר 1942 – 3 באפריל 2015) הייתה פעילה חברתית אמריקאית, מהפעילות הבולטות והמשפיעות בהיסטוריה האמריקאית למען הפיקוח על הנשק בארצות הברית.
בריידי עבדה כמורה בוירג'יניה ולאחר מכן מילאה מספר תפקידים במפלגה הרפובליקנית. לאחר שבעלה, ג'יימס בריידי שהיה דובר הבית הלבן בתקופתו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן נותר עם פגיעה מוחית ושיתוק בפלג גופו השמאלי כתוצאה מניסיון ההתנקשות בנשיא רונלד רייגן במרץ 1981, יצאה ביחד עם בעלה למאבק ממושך למען הפיקוח על מכירת והחזקת נשק בארצות הברית.
ביוגרפיה.
שרה ג'יין קמפ נולדה בקירקסוויל, מיזורי ב-6 בפברואר 1942. בת ראשונה לל. סטנלי (סטן) קמפ, מורה בתיכון קירקסוויל ומאוחר יותר סוכן FBI ולפרנסס קמפ, מורה במקצועה ועקרת בית. בשנת 1945 נולד אחיה הצעיר, ביל. כחודש לאחר שנולדה התקבל אביה ל-FBI ועזב לקוונטיקו, וירג'יניה בשביל לעבור הכשרה ואימונים. כשסיים עם ההכשרה עברה המשפחה מזרחה, בהתחלה לניו ג'רזי ואז לוירג'יניה. בגיל שנתיים עברה המשפחה לבאפלו, ניו-יורק. מאוחר יותר שבה המשפחה לאלכסנדריה, וירג'יניה שם גדלה שרה וסיימה בשנת 1959 את לימודיה בבית הספר התיכון פרנסיס סי האמונד.
בשנת 1964 סיימה את לימודי התואר הראשון בקולג' ויליאם ומרי. בין השנים 1964 ל-1968 עבדה כמורה בבית ספר ציבורי בוירג'יניה.
בין השנים 1968 ל-1970 עבדה כעוזרת של מנהל הקמפיין בוועדת הקונגרס הרפובליקנית הלאומית (גוף הפועל לבחירתם של מועמדים רפובליקנים לבית הנבחרים של ארצות הברית). לאחר מכן עבדה כעוזרת אדמיניסטרטיבית, תחילה עבור מייק מקקוויט (קולורדו, המפלגה הרפובליקנית) ולאחר מכן בין השנים 1972 ל-1974 עבור ג'וזף מארזיטי (ניו ג'רזי, המפלגה הרפובליקנית). בין השנים 1974 ל-1978 עבדה כמנהלת מינהל ורכזת שטח בוועדה הרפובליקנית הלאומית.
היא נישאה לג'יימס בריידי באלכסנדריה ב-21 ביולי 1973. ב־29 בדצמבר 1978 נולד בנם היחיד, ג'יימס "סקוט" בריידי ג'וניור.
פעילותה למען הפיקוח על כלי נשק.
ב-30 במרץ 1981 נפגע בעלה, ג'יימס בראשו מיריית אקדח של המתנקש, ג'ון הינקלי ג'וניור במהלך ניסיון ההתנקשות ברונלד רייגן. הירי הותיר אותו משותק בפלג גופו השמאלי ומרותק לכיסא גלגלים כמעט לחלוטין. ג'יימס בריידי נותר בתפקידו רשמית כדובר הבית הלבן למשך שארית נשיאותו של רייגן.
לצד בעלה, שרה בריידי הפכה "לאחת הפעילות המובילות במאבק למען הפיקוח על הנשק בארצות הברית". מאוחר יותר הם היו פעילים בארגון הלובי "Handgun Control, Inc", אשר אשר עתיד לשנות שמו בדצמבר 2000 ל"קמפיין בריידי למניעת אלימות באמצעות אקדחים". שרה שימשה כיושבת ראש קמפיין בריידי משנת 2000 ועד למותה באפריל 2015. בשנת 1996 הוזמנה ביחד עם בעלה ג'יימס לנאום בוועידת המפלגה הדמוקרטית לקראת בחירות 1996 לנשיאות ארצות הברית. בנאומה סיכמה את הקו שהנחה אותה במאבקה למען הפיקוח על הנשק:
מותה.
שרה בריידי נפטרה בגיל 73 ב-3 באפריל 2015 באלכסנדריה, וירג'יניה, מדלקת ריאות. בעלה ג'יימס נפטר באותו הגיל, שנה קודם לכן, ב-4 באוגוסט 2014.
דילול (מניות)
סוזן לנדאו
סוזן לנדאו (נולדה ב-1946, בצ'כוסלובקיה) כיהנה כאוצרת ראשית לאמנויות של מוזיאון ישראל בירושלים ומנכ"לית ואוצרת ראשית במוזיאון תל אביב לאמנות בשנים 2012–2018. משנת 2020 היא המנהלת האמנותית של גלריה נסימה־לנדאו, שהקימה יחד עם איש העסקים לשעבר ואספן האמנות סטיב נסימה.
לימודים ושנים ראשונות.
סוזן לנדאו למדה בבית הספר התיכון לאמנויות בברטיסלאבה. בשנת 1966 התחילה את לימודיה בחוג לתולדות אמנות באוניברסיטת Comenius, ברטיסלאבה. בעת ביקורה בישראל בשנת 1968 עם קבוצת סטודנטים, פלש הצבא הרוסי לצ'כוסלובקיה ולנדאו לא שבה לארצה. היא המשיכה את לימודיה באוניברסיטה העברית, ירושלים, ועבדה כמאיירת באנציקלופדיה העברית. בשנת 1978 החלה לעבוד במוזיאון ישראל בירושלים. התערוכה הראשונה שלה הייתה "אדריכלות במנורת החנוכה".
קריירה.
לנדאו הקימה ובנתה את המחלקה לאמנות עכשווית במוזיאון ישראל, ירושלים. בתקופתה כאוצרת לאמנות עכשווית וכאוצרת ראשית אצרה לנדאו תוכנית רזידנסי שנתית של אמנים אורחים, ביניהם ג'יימס טורל (James Turrell), מריו מרץ (Mario Merz), ג'וליאן אופי (Julian Opie), ריצ'רד דיקון (Richard Deacon), נדקו סולקוב (Nedko Solakov), קיקי סמית, רוזמרי טרוקל (Rosemarie Trockel) ועוד. תוך כדי הקמה ובנייה של המחלקה לאמנות עכשווית במוזיאון ישראל זיהתה לנדאו ורכשה יצירות של אמנים צעירים בתחילת דרכם אז, כמו ז'אן-מישל בסקיה, דמיאן הירסט, מאוריציו קטלאן ורבים נוספים.
בין התערוכות שאצרה לנדאו – אנסלם קיפר, 1984, תערוכה קבוצתית ניו יורק עכשיו, 1987 (New York Now, עם פיטר האלי Peter Halley, ג'ף קונס, שרי לוין Sherrie Levine, אלן מקולום Allan McCollum, פיטר נגי Peter Nagy, חיים סטיינבך), כריסטיאן בולטנסקי, 1989, תערוכה קבוצתית בגודל טבעי, 1990 (Life-Size), גרהרד ריכטר, 1995), תערוכה קבוצתית סימנים, 1996 (Marks, עם סרקיס Sarkis, חואן מוניוז Juan Munoz, דייוויד המונס David Hammons), ינקה שוניברי, 2002 (Yinka Shonibare), תערוכה קבוצתית פעימות (2010 Still/Moving), ויליאם קנטרידג', 2011, אוצרת אחראית), בויס/קאנטור, 2011 (Beuys/Kantor, עם יארומיר ידלינסקי Jaromir Jedlinsky).
בנוסף, הייתה אחראית על פרויקטים מיוחדים בגן הפסלים של המוזיאון, ביניהם ריצ'רד סרה (Richard Serra), ג'יימס טורל (James Turrell), מגדלנה אבקאנוביץ', סול לויט (Sol Lewitt), מארק דאיון (Mark Dion), מיכה אולמן, רוקסי פיין (Roxy Paine) ויצירתו של אניש קאפור המוצבת ברחבת המוזיאון.
לנדאו הובילה את אגף האמנויות בפרויקט הדגל של חידוש המוזיאון שהסתיים בשנת 2010, והייתה אחראית על הצבה ומיקום אוסף הפיסול בשטחים הציבוריים של המוזיאון (מנשה קדישמן בכניסה למוזיאון והצבתו של הפסל נמרוד מאת יצחק דנציגר מול אוסף האמנות הישראלית בין היתר).
לנדאו אצרה בשנת 2003, יחד עם יגאל צלמונה, את הביאנלה ארט פוקוס 4 בירושלים ובשנת 2007 אצרה את תערוכתה של יהודית סספורטס בביתן הישראלי בביאנלה בוונציה.
בשנת 2012, אחרי 34 שנים במוזיאון ישראל, מונתה לנדאו למנכ"לית מוזיאון תל אביב ולאוצרת הראשית. במהלך כהונתה יזמה לנדאו תערוכות רבות, ביניהן תערוכות יחיד של אמנים כמו יעל ברתנא, אבשלום, דייוויד קלרבו (David Claerbout), פיונה טאן (Fiona Tan), מיכאל בורמנס (Michael Borremans), אלמגרין ודרגסט (Elmgreen &amp; Dragset), אלינה סאפוצ'ניקוב (Alina Szapocznikow), טרין סימון (Taryn Simon), ר.ה. קווייטמן (R. H. Quaytman), הירושי סוגימוטו (Hiroshi Sugimoto) והתערוכה מאוספי המוזיאון – מוזיאון תל אביב לאמנות מבקר בברלין, גרופיוס באו (Gropius Bau).
לנדאו השיקה פרויקטים מיוחדים במפל האור באגף החדש של המוזיאון, לרבות דאגלס גורדון, ג'ואנה ושקונסלוש (Joanna Vasconselos), טום פרידמן (Tom Friedman) ואיברהים מהמה (Ibrahim Mahama). לנדאו אצרה את התערוכות דובב שפתי ישנים (Sleep From Her Wooden) של אידסה הנדלס (Ydessa Hendeles), השעון (The Clock) של כריסטיאן מרקליי (Christian Marclay), שניים (Twosome) של לואיז בורז'ואה עם ג'רי גורובוי (Jerry Gorovoy), וכן התערוכה זמנים מודרניים של יצירות מופת ממוזיאון פילדלפיה.
לנדאו יזמה את המיתוג מחדש של המוזיאון וייסדה את המחלקה לאמנות עכשווית. בהמשך הקימה את אגודת ידידי מוזיאון תל אביב לאמנות, את קבוצת רכישה של אמנות ישראלית ואת ארגון המתנדבים. בין יוזמותיה האחרות היה יצירת משרה חדשה של אוצר ראשי. גולת הכותרת היה חידוש הבניין ההיסטורי שכלל שחזור העיצוב המקורי לרבות הסרת התוספת המאוחרת, הקמת בית קפה סטודיו בחזית הפונה אל גן הפסלים ששודרג קודם לכן, הרחבת חנות המוזיאון, שדרוג מתחם הקבלה והקופות. במסגרת החידוש הוקם המרכז החווייתי ע"ש יונס וסוריאה נזריאן, שכולל גלריה לתערוכות לכל המשפחה וסדנאות יצירה והפעלות אינטראקטיביות לילדים ולמבוגרים.
לנדאו סיימה את תפקידה במוזיאון תל אביב לאמנות בדצמבר 2018, בשנה בה המוזיאון הגיע לראשונה ליותר ממיליון מבקרים.