פיתוחה של Xen החל בשנת 1995 במעבדות אוניברסיטת קיימברידג' בראשות ד"ר איאן פראט (Ian Pratt), כחלק ממערכת הפעלה למולטימדיה בשם Nemesis. באותה תקופה המחשבים הביתיים לא היו בעלי משאבים מספקים כדי להריץ את Xen. עם השנים המחשבים הפכו לחזקים דיים כדי להפיק את מלוא התועלת מטכנולוגיה זו.
כיום החברה XenSource, שהוקמה על ידי איאן פראט, תומכת בפיתוח Xen בפרויקט קוד פתוח.
התוכנה פורסמה לראשונה לרשות הציבור ב־2003.
בסוף שנת 2007, נרכשה XenSource על ידי Citrix Systems האמריקאית, אשר הוסיפה את הטכנולוגיה לסל המוצרים שלה בשם המסחרי XenServer.
דרך הפעולה.
מעבדים מודרניים עוזרים למערכות הפעלה להגן על מרחבי זיכרון של תהליכים על ידי כך שפעולות מסוימות מותרות לביצוע רק כאשר המעבד נמצא במצב מיוחס (privileged mode). ליבת מערכת ההפעלה רצה במצב מיוחס: יש לה גישה מלאה למעבד. במצב כזה, יישומים או דרייברים גרפיים למשל, עלולים לגרום לקריסת מערכת ההפעלה. וירטואליזציה מלאה של החומרה מאפשרת לבודד יישומים זה מזה וממערכת ההפעלה תוך הבטחת רמת שירות סבירה.
תוכנות וירטואליזציה מנסות לאפשר למשתמש להריץ גם הוראות של ליבת מערכת (במערכת המדומה) בתור תהליך משתמש רגיל. למערכות שונות יש פתרונות שונים, אולם אפילו הפתרונות היעילים יחסית של התוכנה VMWare הם עדיין יקרים למדי. הפתרון של Xen הוא לשנות את מערכת ההפעלה כך שהיא לא תריץ הוראות במצב מיוחס.
הפתרון של Xen.
לעומת התוכנות VMWare, QEMU, Bochs ויישומים אחרים, הפתרון של Xen דורש ביצוע שינויים במערכת ההפעלה האורחת. במקום שהמכונה הווירטואלית של Xen תנצל משאבים רבים, מערכת ההפעלה האורחת תוכל לדבר אתה ישירות, מאחר שהיא עכשיו מודעת לקיומה. Xen עצמה היא מעין ארכיטקטורת חומרה חדשה, שמחליפה את הפלטפורמה בה מותקנת מערכת ההפעלה העיקרית, ועבורה יש צורך להסב כעת ליבות מערכות ההפעלה שרוצים להריץ במכונה הווירטואלית.
השינויים הם קטנים יחסית, ולכן צוות הפיתוח יכול לעמוד במשימה. הפרויקט המקורי יצר גרסת לינוקס, גרסת NetBSD וגם גרסת FreeBSD שרצות על Xen. מספר הפצות לינוקס, בהן SUSE ו-Fedora כבר מופצות כאשר הן כוללות אפשרות לרוץ כמערכת אורחת במכונת Xen וירטואלית.
ההבדל היחיד בין מערכת ההפעלה העיקרית (VMX Root) ומערכות ההפעלה האחרות (VMX Non-Root) שיותקנו בהמשך, הוא בהרשאות המיוחדות שיש לה. למערכת ההפעלה הראשונה יש גישה מלאה לחומרה והיא יכולה ליצור מכונות וירטואליות אחרות. קרנל Xen של SUSE יכול עכשיו להריץ עותק נוסף של מערכת ההפעלה במכונה וירטואלית נפרדת, ולספק לה חלק יחסי של הזיכרון והמעבד שזמין עבור מערכת ההפעלה העיקרית.
הבעייתיות של Xen.
בעוצמה של Xen טמונה גם נקודת התורפה שלה, יש צורך בגישה לקוד המקור של מערכת ההפעלה לצורך ביצוע השינויים שבלעדיהם Xen לא יכולה לעבוד. כאשר מדובר במערכות הפעלה פתוחות כמו לינוקס ו-BSD, אין כל קושי, אבל לא כך הדבר כאשר מדובר במערכות הפעלה קנייניות כדוגמת חלונות.
למעשה, חברת מיקרוסופט היא החברה היחידה שנשארת מחוץ לתמונה. אינטל, HP, IBM וסאן מיקרוסיסטמס עסוקות כולן בהסבת Xen לארכיטקטורות החומרה ומערכות ההפעלה שלהן. למרות זאת, מיקרוסופט באמצעות מעבדות המחקר שלה, הייתה מעורבת בשלבים המוקדמים בפרויקט ואף פותח אב-טיפוס של חלונות עבור Xen, אך הפיתוח הופסק וכיום אין חברת מיקרוסופט מפתחת יותר תמיכה ב־Xen למערכת ההפעלה שלה.
מיקרוסופט מבחינתה משקיעה מאמצים בטכנולוגיות Virtual PC אותן היא רכשה בשנת 2003 מחברת Connectix וכפי הנראה עסוקה בפיתוח פתרון משלה.
בינתיים, הודות למאמציהן של AMD ו־Intel הטכנולוגיה הופכת יעילה עוד יותר, בשבבים החדשים של מעבדיהן יש חלק מיוחד בשם VMX Root, שמבצע את מה שה-VMM של Xen עושה כיום בחומרה וללא צורך בפאטצ' בינארי יקר. שבבים אלו אינם מיועדים להחליף את מדמה החומרה של Xen או של VMWare, אלא לשמש אותם ולעזור להם.
המתחרים.
ל-Xen יש מתחרים למרות הסיוע והגיבוי הנרחב שהפרויקט זוכה לו, חברת EMC שרכשה את VMWare כבר מציעה תמיכה בריבוי מעבדים (עד 8 מעבדים בגרסה העדכנית של vSphere). חברת מיקרוסופט מפתחת טכנולוגיית מכונה וירטואלית דומה שצפויה להיות זמינה בשנת 2007, וגם IBM מפתחת טכנולוגיה משלה בשם rHype, אבל כפי הנראה לא עבור מעבדי אינטל.
בנוסף לכך, ישנן אופציות פחות כבדות, אשר מאפשרות חלוקת מחשב בין מספר משתמשים. לדוגמה: User Mode Linux, OpenSZ/Virtuozo, ו־ Linux-VServer
שימושים.
האפשרויות מוגבלות על ידי הדמיון בלבד, בין היישומים המתבקשים: וירטואליזציה של חוות שרתים, סביבות מבחן לניהול תצורה, מערכות בדיקות איכות, העברה "חמה" של מערכת הפעלה מחומרה אחת לאחרת, VM Relocation, מתחרה בטכנולוגיה דומה של חברת VMWare המכונה VMotion, אבל עם היתרון המובהק של Xen הודות לתקשורת הבלתי אמצעית עם מערכת ההפעלה האורחת.
נושא העגל
נושא העגל (ביוונית: μοσχοφόρος; בתעתיק: מוֹסְכֿוֹפֿוֹרוֹס, moschophóros) הוא פסל שיש יווני, מן התקופה הארכאית, המתוארך לשנים 570–560 לפנה"ס. הפסל נמצא בחפירה ארכאולוגית באקרופוליס באתונה והוא מוצג כיום במוזיאון האקרופוליס באתונה.
הפסל, בגובה של 165 ס"מ, מציג גבר צעיר לבוש מעיל דק ארוך ופתוח, עטור זקן קצר, הנושא על כתפיו עגל. הדמות נמצאת בצעידה וידיה מצטלבות עם רגלי העגל על החזה. שרידי צבע מגלים כי העגל היה צבוע בגוון כחול-ירקרק. יש להניח כי חלקים נוספים של הפסל (כמו הזקן או המעיל) היו משוחים בצבע. פניו של הפסל מתוארים בהתאם לסגנון הארכאי - עיניו מודגשות וגדולות מעט והיו כנראה משובצות באבן צבעונית, שיער ראשו מעוצב בתסרוקת תלתלים דקורטיבית ועל פניו "חיוך ארכאי". גם תיאור הגוף משלב סממנים ארכאיים בשימוש בקווים גרפיים. עם זאת מורגשת בתיאור "ספונטניות" וחיות בהבעה ובתיאור השרירים אשר היו חסרים בפיסול של תחילת התקופה הארכאית.
אתונאי בשם '[ר]ומבוס', הזמין את הפסל וייתכן כי זה הוא דיוקנו. ייתכן כי הפסל מסמל את הקורבן אשר מביא הגבר למקדש ואולם ייתכן כי הוא זכה בעגל במשחקים הפאנהלניים. מוטיב של אדם הנושא עגל או כבש ידוע באמנות היוונית בגרסאות ברונזה פשוטות אשר נמצאו במקדש הרמס בויאנוס (Viannos) אשר כרתים, וגם בפסל גדול שאינו גמור באי טסאוס (Thasos) אשר בים האגאי. דוגמאות אלו מקושרות בדרך כלל לחגיגות ואירועים דתיים אחרים.
איאן ריצ'רדסון
איאן ריצ'רדסון (באנגלית: Ian Richardson; 7 באפריל 1934 - 9 בפברואר 2007) היה שחקן סקוטי הידוע ביותר בזכות תפקידו פרנסיס ארקהרט, ראש הממשלה המקיאווליסטי, בטרילוגיה הטלוויזיונית "בית הקלפים" ששודרה ברשת ה-BBC.
ביוגרפיה.
איאן ריצ'רדסון נולד באדינבורו ולמד בבית הספר על שם ג'ורג' הריוט, ואחר כך בגלאזגו קולג' לאומנויות הדרמה. הוא הופיע על הבמה הבריטית בעיקר עם ה"רויאל שייקספיר קומפני", להקה שנמנה עם מייסדיה.
ריצ'רדסון הופיע גם על במות התיאטרון בארצות הברית, ב-1965 שיחק בברודוויי במחזה של פיטר ברוק "מארה סאד", תפקיד שאותו גילם שוב בשנת 1967 בגרסה קולנועית של המחזה. ב-1967 גילם את דמותו של פרופ' היגינס בהפקה מחודשת של גבירתי הנאווה והיה מועמד לפרס הטוני על תפקידו זה. ב-1981 הופיע שוב בברודוויי בהפקה מקורית של המחזה "לוליטה" של אדוארד אלבי, על פי ספרו של ולדימיר נבוקוב.
ריצ'רדסון שיחק גם בסרטי קולנוע רבים, ובהם "ברזיל" (1985), "עיר אפלה" (1998), "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים" (1990) בו גילם את דמותו של פולוניוס. עוד גילם את המשרת הראשי של מרטין לנדאו בסרט "נסיכות שחורות" (B*A*P*S) ואת תפקיד העורך דין מר טורט בסרט "102 כלבים וגנבים".
כמו כן הופיע ריצ'רדסון גם בסדרות טלוויזיה רבות, בתפקיד ביל היידון (המכונה "חייט") בסדרה של ה-BBC "החפרפרת" (Tinker, Tailor, Soldier, Spy). עוד הופיע בסדרה Porterhouse Blue של רשת ITV, ובתפקיד לורד גרואן בסדרה "גורמנגאסט". ריצ'רדסון כיכב בסדרה "חדרי מסתורין" של ה-BBC, בה גילם את דמותו של ג'וזף בל, מי שהיה המורה הרוחני של ארתור קונאן דויל והיווה השראה לדמותו של שרלוק הולמס. קודם לכן גילם את דמותו של הולמס בשנת 1980 בשני סרטי טלוויזיה "כלבם של בני בסקרוויל" ו"חותם הארבעה".
ריצ'רדסון זכה בפרס באפטא בקטגוריית שחקן הטלוויזיה הטוב ביותר עבור תפקידו במיני-סדרה "בית הקלפים", והיה מועמד לפרס גם על תפקידו בסדרות ההמשך "שלום אדוני המלך" ו"הפוסק האחרון". הוא היה מועמד לפרס גם בשנת 1992 על תפקידו בסרט "מעשה לא ג'נטלמני" (An Ungentlemanly Act).
בשנת 1989 קיבל ריצ'רדסון אות מסדר האימפריה הבריטית (CBE). בתחילת שנות ה-2000 השתתף יחד עם סר דרק ג'קובי, סר דונלד סינדן ודיים דיאנה ריג בסיבוב הופעות בינלאומי בהצגה "The Hollow Crown". לאחרונה הופיע בתיאטרון פלייהאוס בלונדון במחזה "The Creeper". בדצמבר 2006 השתתף ריצ'רדסון בסדרה של רשת סקיי-1, עיבוד לרומן "Hogfather" מאת טרי פרצ'ט, ששודרה בחג המולד 2006.
ב-9 בפברואר 2007 מת ריצ'רדסון בפתאומיות בביתו שבלונדון. לדברי אמרגנו הוא לא היה חולה, ותכנן להשתתף בפרק בסדרה רציחות במידסומר שבוע אחר כך. הותיר אחריו אשה ושני בנים.
אנשים אוהבים לשיר
"אנשים אוהבים לשיר" הוא אלבום ההופעה הראשון של הזמר אריק איינשטיין, שיצא בשנת 1977.