מועצת המערכת של כתב העת מורכבת מאקדמאים מובילים בתחום התיאוריה הביקורתית. נכון לשנת 2022, חברים במועצת המערכת: שי לביא - יו"ר המועצה, עדי אופיר, יהודה שנהב, ליאורה בילסקי, איתן בר-יוסף, פיני איפרגן, גדי אלגזי, מירב אלוש לברון, חגי בועז, ירון בן-נאה, בשיר בשיר, מיכל גבעוני, רותי גינזבורג, קרולה הילפריך, דפנה הירש, עמליה זיו, ראיף זרייק, כפיר כהן לוסטיג, טל כוכבי, מנחם מאוטנר, אילן סבן, הונידה ע'אנם, קציעה עלון, חביבה פדיה, יוכי פישר, רבקה פלדחי, חמוטל צמיר, אריה קרמפף, מירי רוזמרין, אורי רם וחגי רם.
גיליונות נושא.
אחת למספר שנים, מפרסם כתב העת גיליונות נושא:
הרפובליקה הגלקטית
חיזור (ביולוגיה)
גואקמולה
גוּאַקַמוֹלֵה (בספרדית: Guacamoleׂ) הוא סלט, מטבל או ממרח אבוקדו שמקורו במטבח המקסיקני. בגרסתו הנפוצה ביותר הסלט מכיל, פרט לאבוקדו, בצל, ליים כוסברה ומלח, ולעיתים גם עגבנייה. המאכל קיים מתקופת האצטקים שהכינו אותו על ידי מעיכת האבוקדו בעלי ומכתש והוסיפו אחר כך עגבניות ומעט מלח. המאכל מצא חן בעיני הכובשים הספרדים, שניסו לייבא את צמח האבוקדו לספרד. הצמח לא נקלט שם היטב ולכן הגואקמולה נחשב באותה עת בספרד כמאכל אמריקאי אקזוטי.
מקור השם "גואקמולה" בנאוואטל במשמעות "רוטב אבוקדו", ממנה הגיע לספרדית המקסיקנית ולשפות אחרות.
את סלט האבוקדו מכינים לרוב מהמרכיבים המקוריים - אבוקדו, עגבניות ומלח. יש המוסיפים מיץ לימון או ליים, הן בשל טעמו והן כדי למנוע את השחרת האבוקדו. יש מי שמכינים עדיין גואקמולה באמצעות עלי ומכתש. שיטות מודרניות יותר הן מעיכה על ידי מזלג או במעבד מזון, להשגת מרקם פחות גושי. במקסיקו מולדתו אוכלים אותו כממרח בתוך טורטייה מגולגלת, כמטבל עם חטיפי טורטייה מטוגנים או אפויים וכן מוסיפים אותו לתבשילים שונים. בטקסס ואזורים אחרים בדרום-מערב ארצות הברית הוא משמש כמתאבן מסיבות ולעיתים קרובות מועכים את האבוקדו עם רוטב סלסה.
גיוונים למתכון הבסיסי מושגים על ידי הוספת בצל, פלפלי צ'ילי חריפים, שום, כוסברה ותבלינים נוספים. חלק מהגרסאות בארצות הברית כוללות מוצרי חלב כגון שמנת חמוצה או חלב, וכן פלפל שחור.
בישראל מכינים את הסלט מאבוקדו מעוך עם מלח, לעיתים גם עם ביצה קשה מעוכה. יש המוסיפים מיץ לימון או פלפל שחור. הוא עשוי להיות מוגש בכל ארוחה שהיא, כסלט או כמנת פתיחה. משתמשים בו גם כממרח לכריכים, לרוב בתוספת פרוסות ירקות שונים כגון מלפפון, עגבנייה, פלפל. בישראל קיימות גם גרסאות תעשייתיות של ממרח אבוקדו, לרוב טעמו חמוץ משל הסלט הביתי בשל תוספים למניעת השחרה.
בניו זילנד מערבבים את האבוקדו עם חלבוני ביצה טרופים לקבלת מרקם קרוש.
אף על פי שמקורו של המאכל הוא ממקסיקו, הוא פופולרי מאוד בארצות הברית, בעיקר בחגים ובאירועים חגיגיים. 5% מתצרוכת האבוקדו השנתית של ארצות הברית נצרכת בכל אחד מהאירועים הבאים: 5 במאי - חג לאומי מקסיקני שנחגג גם בארצות הברית, 4 ביולי - יום העצמאות האמריקאי, יום ראשון של הסופרבול ופסחא. הפופולריות שלו כחטיף מסיבות הולכת וגוברת גם בניו זילנד ובאוסטרליה.
חסן אבן עלי
חיזור (פירושונים)
הלל האחרון
קום נימיס אבסורדום
מכיוון שזהו אבסורד
הלל המצרי
שבת האור
שבת האור או טקס האש הקדושה (יוונית: Άγιο Φως) הוא טקס נוצרי המתקיים על ידי הכנסיות המזרחיות מדי שנה בכנסיית הקבר, ביום שבת שלאחר יום שישי הטוב, בתחילת חג הפסחא. על פי האמונה בעת הטקס נדלקת בקפלת הקבר אש באופן ניסי.
טקס האש הקדושה מתקיים בכל שנה, בשבת שלפני חג הפסחא בקבר ישו שבכנסיית הקבר. טקס זה נחשב לחשוב ביותר בטקסי הכנסיות המזרחיות, ועיני חברי כנסיות אלה בעולם כולו נשואות לירושלים באותם רגעים.
הטקס מנוהל בהתאם לכללי הסטטוס קוו המקובלים בכנסיית הקבר. כללים אלה נקבעו בפירמאן משנת 1852, והם מעוגנים בחוזה ברלין משנת 1878. את הטקס מוביל הפטריארך היווני-אורתודוקסי, המייצג את הכנסייה האורתודוקסית.
לטקס המרכזי שותף בישוף ארמני; לקופטים ולסורים יש זכויות נוכחות, וכן הם משתתפים בהקפת האדיקולה לאחר סיום הטקס. לכל אחת מהעדות הללו יש זכויות בדבר נוכחות צליינים בכנסייה בזמן הטקס, בעוד הכנסייה הקתולית אינה שותפה בטקס.
מהלך הטקס.
על פי המסורת, בשעה 9:00 בבוקר פותחים הארמנים את דלתות הכנסייה, ואלפי בני קהילות וצליינים זורמים לכנסייה ומתמקמים בכל אגפיה על פי הסטטוס קוו. סדרי הכניסה אף הם מוכתבים בידי כללי הסטטוס קוו. בשעה 11:00 יוצאים המוסלמים שומרי הקבר ובעלי המפתח מהאדיקולה של הקבר, לאחר שבדקו בדקדקנות שאין בקבר אש או כלי להבערת אש.
בפיקוחם של ראשי השלטון ונציגי העדות האחרות, הקבר נחתם בשעווה. בשעה 12:30 יוצאת תהלוכה עם דגלים וטסים של הפטריארך ומקיפה את האדיקולה שלוש פעמים. הפטריארך נכנס לאחר שהסיר את בגדי הטקס המפוארים, הוא נותר בלבוש פשוט לבן כשאינו נושא בידיו גפרורים או מצית. הפטריארך נכנס לקפלת הקבר, ובעקבותיו בישוף ארמני, והדלת נסגרת מאחוריהם. לאחר תפילה ממושכת שאומר הפטריארך, נדלקת אש בקפלת הקבר. עדויות של פטריארכים בעבר כוללות תיאורים אחדים כיצד יורדת האש, עולה מן הקבר, ומציתה את ארבעת אוגדי הנרות בני 33 נרות (כגילו של ישו בעת הצליבה).
הפטריארך היווני והבישוף הארמני מעבירים את האש לארמנים ולמאמינים האורתודוקסים שבחוץ דרך הפתחים העגולים שבצדי האדיקולה. לאחר שהפטריארך מקיש בדלת הסגורה מבפנים, פותחים את דלתות הקבר, ונציגי האשורים והקופטים נכנסים לקחת את האש עבור קהילתם. הם ממתינים בעוד שני אנשי הכנסייה הבכירים יוצאים מן האדיקולה ומעבירים את האש למאמינים הנלהבים העומדים ברחבי הכנסייה וקוראים בשפות שונות: "המשיח קם!" (ביוונית "כריסטוֹס אַנֶסטי"!)
האש מועברת למאמינים, ורצים ממהרים עם האש למזבחות השונים בכנסיות שבעיר. האש מועברת בתהלוכה לערים מרכזיות כגון בית לחם ונצרת, שם מקבלים אותה ראשי העדות המקומיים ברוב עם: בני העדות השונות, כולל קתולים ומוסלמים, משתתפים בחגיגה ואף לוקחים את האש הביתה. האש מועברת בעזרת מטוסים מיוחדים למוסקבה, אתונה, קייב, ירוואן, טביליסי, בוקרשט, קישינב וסופיה ושם היא נלקחת למזבח בחגיגות התחייה הנערכות באותו לילה בחצות.
על פי עדות האב סמואל אגויאן (הממונה הארמני בכנסיית הקבר) שהשתתף בטקס שלוש פעמים האש הניסית לכאורה אינה "יורדת" מהשמיים אלא מודלקת על ידי מנורת שמן שמונחת על הקבר
ההיסטוריה של הטקס.
רבים מהמאמינים סוברים שראשיתו של הטקס בימי ייסוד הכנסייה הנוצרית, אבל העדויות ההיסטוריות מאוחרות יותר. קודקסים מהמאה החמישית עד המאה השמינית מתארים טקסים מיוחדים לליל התחייה הכוללים הבערת מנורות. רק במאה התשיעית מתועדת לראשונה התפיסה שהטקס הוא במהותו נס – האש מופיעה ואין יד אדם מדליקה אותה. תפיסה זו מובעת בכתבי הנזיר ברנרד, שנכח בטקס בשנת 870, ותיאר את ההתרחשויות במהלך השעה התשיעית: מלאך מדליק את מנורות השמן מעל הקבר הקדוש, בעוד הקהל בחוץ קורא: “Κύριε ἐλέησόν” ("אֲדֹנִי רַחֵם־נָא" - כפי שנעשה עד היום בעת שהפטריארך שוהה בקבר).
מקובל להאמין שהטקס במקור, הוא טקס פולמוסי בזמן שהיו המקומות הקדושים תחת שלטון מוסלמי. תפיסת המאמינים הנוצרים שהטקס הוא נס משתקפת גם במקורות מוסלמיים. מקור אחד, הקרוי "סימני קיבלה", מיוחס לאחמד אבן אל-קאסה, ומתוארך לסוף המאה התשיעית, מתאר אש פלאית היוצאת מהקבר בנוכחות האמיר והאימאם ונלקחת למסגד. מקור נוסף מיוחס למסעודי, המזכיר את הטקס של הנוצרים המאמינים בתרמית, אף על פי שלמעשה האש מוכנה מראש.
מהמאה העשירית ואילך קיים מגוון מקורות המתארים את הטקס והנס. אחד האזכורים לו הוא בנאומו של האפיפיור אורבן השני בוועידת קלרמון בשנת 1095, בו הוא קרא לשחרר מידי המוסלמים את הקבר הקדוש, "המקום בו אלוהים מקיים את הנס השנתי בערב הפסיון, כשהכנסייה בחשיכה, והאורות נדלקים על ידי התערות אלוהית".
ההיסטוריון אבן אל קלניסי, בן המאה השתים-עשרה, מספר כי שמעו של הטקס הנִסי, לרבות תיאור כיצד אש לבנה ובוהקת יורדת מן השמים, הגיע לשליט הפאטימי אל חכים בשנת 398 להיג'רה (1006 לספירה); בעקבות זאת שלח אל חכים הוראה לשליט של רמלה להרוס את הכנסייה עד היסוד.
לפי הכרוניקן פולקו משארטר, בתקופת ממלכת ירושלים הצלבנית המשיך הטקס להתקיים, אולם אירועי שנת 1101 מעידים שהצלבנים התקשו לקיימו: האש נדלקה רק לאחר שבלדווין הראשון, מלך ירושלים, יצא למקדש האדון (בהר הבית) והתפלל בהכנעה. יש חוקרים שהסבירו את הטקסט של הכרוניקן הזה כראיה לחוסר יכולתו של הפטריארך הלטיני לבצע את הטקס בעצמו, לאחר שהפטריארך היווני גורש; היוונים סייעו ללטינים, ועשו את הנס עבורם בזמן שהאחרונים התפללו בדבקות בהר הבית. במורשת היוונית האורתודוקסית נחקקו הצלבנים בתודעה ההיסטורית כמי שנכשלו בביצוע הטקס, כיוון שהנס לא התרחש בנוכחותם הבלעדית.
עם נפילת הממלכה הצלבנית המשיך הטקס להתקיים. על פי אחד המקורות ביקש צלאח א-דין להיווכח בנס בעצמו, וביקר בכנסייה בשבת האור בשנת 1192.
בשנת 1238, החליט האפיפיור גרגוריוס התשיעי לאסור את השתתפותם של נוצרים קתולים בטקס והוקיע אותו כמינות. אחת הסיבות היא הגעתו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לטקס בירושלים, שהיה באותה עת מסוכסך עם האפיפיור - דבר שעלול היה להציג את הקיסר ככזה שקיבל את האור הקדוש בנס מאלוהים ואת האפיפיור ככופר.