עם תחילת מלחמת האזרחים בלבנון ב־1975, כאשר נוצר קשר בין המארונים בדרום לבנון לבין ישראל בעקבות שותפות האינטרסים ביניהם כנגד אש"ף, אפשרה להם ישראל החל מ־1977 להגיע לעבודה בה וכן סייעה בייצוא דרך נמל חיפה. לאורך הגדר הוקמו שש תחנות רפואה שכונו "תחנות הגדר הטובה" שבהן ניתן לתושבי דרום לבנון הנוצרים טיפול רפואי על ידי רופאים מישראל. מעבר הגבול המרכזי בו התקיים סחר ומעבר עובדים היה מעבר פאטמה ליד מטולה, וזאת מכיוון שבמעבר ראש הנקרה ישבו חיילי יוניפי"ל. הגדר הטובה חדלה להתקיים עם נסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000.
הקו הכחול.
בשנת 1978 החליטה הממשלה על יציאה למבצע ליטני, לאחר אירוע "אוטובוס הדמים", שתוכנן ובוצע מהאזורים שבשליטת הפלסטינים בלבנון. צה"ל החזיק בשטח שכבש במבצע ליטני במשך כשלושה חודשים, אך המשיך לקיים אחיזה צבאית בדרום לבנון באמצעות צבא דרום לבנון. אחיזת צה"ל באזור זה התחזקה בעקבות מלחמת לבנון הראשונה. לאחר נסיגת כוחות צה"ל מרוב שטחה של לבנון ב-1985 הוקמה רצועת ביטחון בלבנון, שהשתרעה מספר קילומטרים לעומק לבנון (מדרום למה שכונה "הקו האדום"), ואשר התקיימה עד נסיגת צה"ל באופן חד צדדי ב-24 במאי 2000. עם זאת, במהלך כל התקופה המשיכה מדינת ישראל להכיר בגבול הבינלאומי, לא דרשה שטחים שנמצאו בשליטתה מעבר לו, ולא יישבה שם את אזרחיה.
הנסיגה במאי 2000 תואמה עם האו"ם, שהצהיר כי ישראל שבה ל"קו הכחול", הזהה לקו הגבול הבינלאומי עליו הסכימו הצרפתים והאנגלים ב-1923, בהסכם ניוקומב-פולה, ובכך עמדה במחויבויותיה הבינלאומיות. ראש הממשלה אהוד ברק הצהיר כי בנסיגה זו מילאה ישראל אחר החלטה 425 של האו"ם, שהתקבלה לאחר מבצע ליטני ב-19 במרץ 1978 וקראה לנסיגה מלאה של ישראל מלבנון. לבנון וארגון חזבאללה טוענים כי הנסיגה אינה מלאה, וכי על צה"ל לסגת גם מאזור חוות שבעא (על כך ראו דיון מפורט בהמשך), שלפני מלחמת ששת הימים היו באזור הגבול שבין לבנון וסוריה. ארגון החזבאללה גם דורש את נסיגת ישראל משבעת הכפרים.
אחרי הנסיגה, סימן האו"ם את הקו הכחול בצורה מדויקת על ידי חביות כחולות, עליהן נרשם "UN" (או"ם), שהוצבו כל 100 מטר.
גדר הביטחון של ישראל לא תמיד יכולה לחפוף את הקו מכיוון שהוא לא מתחשב בהפרשי גובה קיצונים. לכן, הגדר סטתה פעמים רבות מהקו. בימי רצועת הביטחון ישראל נכנסה לשטח לבנון לא רק במוצבים, אלא גם בגדר. אחרי הנסיגה, קטעי הגדר שבתוך לבנון פורקו, והיום הגדר סוטה מהקו הכחול אך ורק לתוך שטחי ישראל. דבר זה גרם למציאות של שטחים, לפעמים גדולים, בין הגדר לקו הכחול. הם נודעו בישראל בכינוי: "המובלעות".
עד מלחמת לבנון השנייה נמנע צה"ל לחלוטין מלעבור את הגדר, וכך העלים עין מהתבססות חזבאללה אף בתוך המובלעות. רק פעם אחת במהלך תקופה זו צה"ל עבר את הגדר, ב-2004, עם דחפור D9 כדי לפנות זירת מטענים שהוצמדה לגדר מצידה הלבנוני, אך בתוך הקו הכחול. הדחפור הותקף בידי חזבאללה בטיל נ"ט, ומפקד הכלי נהרג. במהלך מלחמת לבנון השנייה שב צה"ל ונכנס ללבנון, אך גם מהלך זה, כבפעמים הקודמות, לא לווה בדרישות טריטוריאליות. בעקבות החלטה 1701 של האו"ם נסוג צה"ל בחזרה לקו כחול. אלוף פיקוד הצפון הנכנס, גדי איזנקוט, הורה על מדיניות חדשה של שמירה על הריבונות עד לקו הכחול, וכך צה"ל החל לערוך פעילויות שגרתיות במובלעות.
הגבול עם לבנון, כפי שסומן ב-1924 עד לאזור שנכבש מסוריה על ידי ישראל במלחמת ששת הימים, מוכר וברור מבחינה בינלאומית. הן ממשלת ישראל והן ממשלת לבנון אינן מעלות דרישות טריטוריאליות באשר לשטחים מעברו השני של הגבול. עם כל זאת, ארגון חזבאללה העלה תביעות לשבעת הכפרים השיעים שנמצאו בשטח מדינת ישראל. בנוסף, הוא אף טוען שהגדר היא הגבול, וכל פעילות של צה"ל במובלעות היא הפרה של ריבונות לבנון, ולפיכך, לטענתו, זכותו לתקוף אותה.
גם צבא לבנון מתנגד לפעולות צה"ל במובלעות, כולל גיזום עצים שמפריעים לתפקוד הגדר. במהלך אחת מפעולות הגיזום השגרתיות ב-2010, התרחשה התקרית החמורה ביותר בין שני הצבאות - צבא לבנון ירה במדויק והרג את מפקד הגדוד ברכס רמים. צה"ל השיב אש והרג ארבעה חיילים לבנונים. צה"ל לא נרתע מההתגרות, וכבר למחרת המשיך בפעולות הגיזום. עד לאותו אירוע צה"ל התייחס לצבא לבנון כאל גורם זניח שלא יעז, במיעוט כוחו, להתגרות בצה"ל. מאז התקרית נחשב צבא לבנון לאויב ודאי.
הגבול עם סוריה, ורמת הגולן.
רמת הגולן.
במהלך מלחמת העצמאות פלש צבא סוריה לשטחה של מדינת ישראל. במאי 1948 התקדמו הסורים, ואף החזיקו בצמח, מסדה ושער הגולן אך נהדפו. ב-18 ביולי 1948 נכנסה ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות לתוקף, ולאחריה לא חל שינוי במצב הכוחות בין ישראל לסוריה, ועם תום המלחמה עמדו הכוחות הסוריים על גבולה המזרחי של הכנרת, ועל נהר הירדן, כשהיא מחזיקה בשטח של 66 קמ"ר ממערב לגבול המנדטורי. במהלך הסכמי רודוס שקבעו את גבולותיה של מדינת ישראל, נפתחו שיחות עם סוריה ליד משמר הירדן. השיחות נמשכו כשלושה חודשים, וההסכם נחתם ב-20 ביולי 1949.
על פי ההסכם, נקבע קו שביתת הנשק במקום בו שהו הכוחות עם סיום הלחימה, כאשר האזורים בהם שהה הצבא הסורי בתוך גבולות המנדט הוכרזו כאזורים מפורזים, ונאסרה כניסת כוחות צבא אליהם, אולם הם היו בשליטה אזרחית של מדינת ישראל, שירשה את הגבול המנדטורי.
ההסכם הותיר את שאלת הגבול המדויק בין שתי המדינות פתוחה, וכל מדינה ניסתה לנצל את המצב הבלתי ברור. הצדדים ניסו לכפות בכוח את רצונם, אך קיימו גם מגעים חשאיים ביניהם. בסדרת עימותים שהגיעה לשיאה בשנים 1951 ו-1964 התייצב קו הידוע כ"קו הארבעה ביוני" שהותיר בתחום שליטתה של סוריה גם חלקים מן האזור המפורז שהיו חלק מארץ ישראל המנדטורית - קו הגבול הבינלאומי, אשר היו שייכים להלכה למדינת ישראל. שטחים אלה היו ברובם באזור חופה המזרחי של הכנרת ובאזור חמת גדר.
הקו הסגול.
במהלך מלחמת ששת הימים כבשה ישראל כשני שלישים משטח רמת הגולן. קו הפסקת האש שנקבע לאחר המלחמה כונה "הקו הסגול", והוא כלל שטח של כ-1,260 קמ"ר בגולן, עד ממזרח לקוניטרה. במלחמת יום הכיפורים הצליח צבא סוריה לכבוש כמחצית מהשטח הנ"ל למשך כמה ימים, אך כוחות צה"ל כבשו שטחים אלה בחזרה לפני תום המלחמה ואף התקדמו והשתלטו על שטחים בעומק סוריה. ב-31 במאי 1974 נחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה. על-פי ההסכם חזרה ישראל ל"קו הסגול" למעט שטח של כ-60 קמ"ר שכולל את העיר קוניטרה, ואשר חזר לשליטה אזרחית סורית. רצועה משטח סוריה הצמודה לקו הפסקת האש נקבעה כאזור חיץ בין הכוחות הישראלים לסוריים, והיא נמצאת בשליטה צבאית של כוח בינלאומי בחסות האו"ם המכונה אונדו"פ.
ב-14 בדצמבר 1981 קיבלה הכנסת את חוק רמת הגולן הקובע כי "המשפט, השיפוט והמינהל של המדינה יחולו בשטח רמת הגולן". החוק מתייחס לשטח של כ-1,200 קמ"ר ברמת הגולן, שהוא כל השטח הנמצא בין הגבול הבינלאומי מ-1923 וגבול השליטה הישראלית שנקבע בהסכמי הפרדת הכוחות מ-1974. בעקבות זאת קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 497 השוללת את תוקפו של החוק מבחינה בינלאומית, וקובעת כי אמנת ז'נבה הרביעית עדיין חלה על שטח הגולן. מבחינת המשפט הפנימי של מדינת ישראל, רמת הגולן סופחה למעשה אל מדינת ישראל, והיא נחשבת נפה במחוז הצפון. זאת, אף על-פי שהחוק נמנע במכוון משימוש במילה "סיפוח" (כך על-פי נאומו של יוזם החוק, מנחם בגין, ביום קבלתו בכנסת).
יצחק רבין, בתקופת כהונתו השנייה כראש הממשלה, הצהיר על נכונותו לנסיגה ישראלית מרמת הגולן בתמורה לשלום עם סוריה (בלשונו: "עומק הנסיגה כעומק השלום"). בישיבת ממשלה ב-8 בספטמבר 1994 הבהיר רבין את עמדתו בגלוי באשר לאופי ההסכם ולאופי הנסיגה, ורמז לכך שיהיה מוכן להסדר דומה לזה שהושג במסגרת הסכם השלום עם מצרים. בתקופה זו התקיים משא ומתן עם סוריה על הסדר שלום לפי העקרון הזה, אולם הוא נקלע למבוי סתום עקב הפער בין הצדדים בנוגע לסידורי הביטחון שיתקיימו לאחר נסיגת ישראל, ומיקומו המדויק של הגבול הבינלאומי. גם יורשיו של רבין בתפקיד ראש הממשלה, בנימין נתניהו ואהוד ברק, קיימו מגעים גלויים וחשאיים עם סוריה בשאלת הגבול, כאשר אבן הנגף העיקרית הייתה ההפרשים שבין הגבול המנדטורי ו"גבולות הארבעה ביוני" ובמיוחד שאלת השליטה במימי הירדן והכנרת (קו הארבעה ביוני הופך את מימי הכנרת, החלק הצפוני של הירדן, הבניאס ונחל דן למים בינלאומיים, דבר שיש לו השלכות משמעותיות לגבי זכויותיה של ישראל במים).
בגבול ישראל-סוריה הנוכחי יש מעבר גבול אחד סמוך לעיר קוניטרה, המכונה לפיכך "מעבר קוניטרה". במעבר זה אין מגע ישיר בין ישראלים לסורים, והוא מתנהל בתיווך אנשי האו"ם מכוח אונדו"פ. המעבר סגור בדרך כלל למעבר אנשים וסחורות, והוא משמש בעיקר את אנשי האו"ם. המעבר משמש גם את תושבי הגולן הדרוזים, אולם הדבר מחייב סידורים מיוחדים בתיווך האו"ם.
חוות שבעא וע'ג'ר.
חוות שבעא.