סדקה עבד במהלך השנים עם כמה מהאמנים והלהקות החשובים בעולם הבידור, בין השאר כתב סדקה בצוותא עם הווארד גרינפלד את השיר Love Will Keep Us Together לצמד Captain &amp; Tennille אשר הגיע למקום הראשון במצעד האמריקאי, וכן עבד עם אמנים כגון אלטון ג'ון ולהקת אבבא.
סדקה ממשיך להופיע וליצור עד לימים אלו. מקורביו החלו לאחרונה בארגון עצומה להכנסת סדקה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
מוזיאון המדע בירושלים
מוזיאון המדע ע"ש בלומפילד ירושלים הוא מוזיאון מדע שנמצא בקריית המוזיאונים שבגבעת רם בירושלים. במוזיאון מוצגות תערוכות מתחלפות בנושאי מדע וטכנולוגיה. התערוכות אינטראקטיביות, ומזמינות את המבקרים לא רק לצפות במוצגים, אלא גם לגעת בהם ולהפעיל אותם.
המוזיאון שואף להציג את המדע כחלק בלתי נפרד מן התרבות המודרנית ומקשר אותו לתופעות מחיי היומיום.
תולדותיו.
המוזיאון נוסד במעבדה של פרופסור פיטר הילמן, במכון למדעי החיים, בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם ביולי 1992. זאת כהמשך לפעילות בשם "בית למדע פשוט" שנערכה באוניברסיטה העברית מאז שנת 1980, במטרה לעורר את הסקרנות ולהעמיק את ההבנה בעולם הטבע והטכנולוגיה לקהל רחב ככל שניתן.
הילמן אסף קבוצה של אנשי אקדמיה מתוך האוניברסיטה העברית סביב המטרה של הקמת בית קבוע שיציג את המדע לקהל הרחב, לבני הנוער ואפילו לילדים הקטנים ולהציג את המדע בדרך מושכת ופשוטה. המודלים שעמדו לנגד עיניו היו האקספלורטוריום בסן פרנסיסקו, שנפתח בשנת 1969 על ידי פרנק אופנהיימר, ומוזיאון המדע בטורונטו שבקנדה.
כדי ללמוד כיצד להקים מוזיאון בירושלים החליטה הקבוצה הירושלמית לצעוד בשני נתיבים מקבילים. ראשית נפתחה המעבדה הנסיונית "עין רואה סדנא למדע" בשנת 1982. מעבדה ציבורית ניסיונית זו איפשרה לצוות לפגוש את הקהל ולבחון יחד איתו את אמצעי התצוגה הנכונים ואת דרכי ההדרכה המתאימות לחברה בישראל. במסגרת הסדנא הוקמו התערוכות "על החושים", "גדול וקטן", "מתגלגל ועובר" וכן התקיימו אירועים לקהל כגון: "בועות סבון", "מסתובבים". הסדנא פיתחה תוכניות לתלמידים, חוגים למתעניינים והשתלמויות לעובדי הוראה.
במקביל התכנסה הקבוצה באופן קבוע כצוות חשיבה שתפקידו היה לנסח את התוכנית הרעיונית של המוזיאון החדש. תוכנית רעיונית זו הוצגה במסגרת של סמינר בינלאומי, "סמינר בת-שבע", שיזם וארגן פיטר הילמן בירושלים בשנת 1982. בסמינר התכנסו מומחים מחו"ל יחד עם אנשי מקצוע מתעניינים מישראל, והסמינר הווה למעשה את הגרעין ממנו צמחו כל מוזיאוני המדע בישראל. הסמינר חיזק את ידי הקבוצה הירושלמית להמשיך בדרך, להמשיך ללמוד ולגבש תוכניות, להמשיך להתנסות בפעילויות עם קהל ולחפש תמיכה ומשאבים להקמתו של מוזיאון מדע פעיל בירושלים.
התוכנית שגובשה כללה תוכנית אב למוזיאון המדע בירושלים בשטח של כ־10,000 מ"ר ובסמוך אליו קולנוע איימקס (אולם הקרנה מיוחד על מסך ענק - שלא נבנה בסופו של דבר). כמו כן אותר מגרש מתאים, בין מוזיאון ישראל לקמפוס המדעי של האוניברסיטה העברית, כחלק משדרת המוזיאונים הלאומית.
טדי קולק, ראש עיריית ירושלים שאז, התלהב מהפרויקט וסייע, בעזרת הקרן לירושלים, במציאת התורם אשר יאפשר את הקמת המוזיאון. הקרן קישרה בין הפרויקט למשפחת בלומפילד, ובעזרת קרן אל-די, מימנה המשפחה את הקמתו של מוזיאון המדע, שאגפו הראשון נפתח במשכנו החדש ביולי 1992.
הצלחתו של המוזיאון הצריכה את הרחבתו. בשנת 1995 פנה המוזיאון לקרן לירושלים והגישה לה תוכנית מפורטת לבניית אגף חדש - אשר נבנה במימון משפחת בלומפילד, משרד החינוך, ותורמים נוספים שהגיעו דרך הקרן לירושלים, ונחנך בקיץ 2001.
פעילות.
בכל שנה מבקרים במוזיאון מאות אלפי ילדים, משפחות ומבוגרים. בממוצע נבנית על ידי צוות המוזיאון תערוכה חדשה בכל שנה וכן מוצגות תערוכות שמקורן בחו"ל. מאז שנת 1998 המוזיאון מפעיל את תחרות מדענים ומפתחים צעירים. במוזיאון מתקיימים אירועים לקהל הרחב ולאקדמיה. המוזיאון מארח מפגשי מדע לילדים מגיל הגן ועד לתלמידי תיכון.
מאז שנת 2005, המוזיאון שותף לפרויקטים חינוכיים ובפרויקטים של מדע וחברה במימון האיחוד האירופי.
זהו אחד מארבעת המוזיאונים למדע הפועלים, נכון ל-2016, בישראל (לצד המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל בחיפה, פארק קרסו למדע בבאר שבע וגן המדע במכון ויצמן ברחובות).
אביב דומם
אביב דומם (באנגלית: Silent Spring) הוא ספר מאת רייצ'ל קרסון שפורסם בספטמבר 1962. ספר זה נחשב כגורם שהזניק את התנועה הסביבתית המערבית. הספר טען כי לחומרי הדברה השפעות מזיקות על הסביבה, בעיקר על ציפורים. קרסון האשימה את התעשייה הכימיקלית בהפצת דיסאינפורמציה, ואת פקידי הממשלה בכך שהם מקבלים את טענות התעשייה ללא כל ביקורת.
הספר והרקע לכתיבתו.
כאשר פורסם 'אביב דומם', רייצ'ל קרסון כבר הייתה כותבת נודעת בתחום הטבע, אבל היא לא נודעה עד אז כמבקרת חברתית. הספר זכה לתפוצה רחבה, כיכב כמה שבועות ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, ועורר דאגה רחבה בציבור לגבי חומרי הדברה ומזהמים של הסביבה. הספר נחשב כסיבה לאיסור השימוש המוחלט בדי די טי בארצות הברית. קרסון החלה להתעניין בהשפעות של חומרים להדברת חרקים, ובמיוחד די-די-טי על הטבע. אותה עת, בעקבות יעילותו בהדברת מגיפות המועברות על–ידי חרקים כמו מלריה, טיפוס, מחלת השינה האפריקנית, ועוד, נתפש הדי די טי בעיני הציבור כמדביר יעיל ללא השפעות לוואי מזיקות. קרסון סברה אחרת. בעקבות מכתב מהאחראי על שמורת ציפורים במרילנד, שלטענתו הושמדה בעקבות ריסוס מהאוויר של די די טי, החלה קרסון לחקור את הנושא לעומקו. היא הציעה גישה ביוטית למלחמה במזיקים כחלופה לשימוש בדי-די-טי.
הגורם שהטריד אותה יותר מכל בהתנגדותה לדי די טי, כתבה, היה העובדה ש"כל מה שהיה חשוב לי מכל כחובבת טבע נמצא תחת איום". קרסון טענה כי בגלל מבנה שרשרת המזון בעולם החי, חומרי הדברה המכוונים להשמיד חרקים משפיעים בסופו של דבר על מארג המזון כולו, וכי בעלי חיים הניזונים מחרקים, בעלי חיים הניזונים מאותם טורפי חרקים ובני אדם יושפעו אף הם מחומרי ההדברה הרעילים. טענה נוספת אותה שילבה בספר הייתה כי די די טי הוא חומר מסרטן, הפוגע בבני אדם.
בשנת 1962 פרסמה קרסון בהמשכים במגזין "ניו יורקר" פרקים מן הספר, שעוררו מיד עניין רב. יצרניות חומרי ההדברה הגדולות, ומדענים רבים בתעשיית הכימיקלים תקפו את קרסון ואת טענותיה, ולחץ הופעל על הוצאת "הגטון מיפלין" להימנע מהוצאת הספר. מן העבר השני, נהנתה קרסון מתמיכה של "הסוכנות להגנת הסביבה" (EPA) בארצות הברית וראשה, ויליאם רקלסהאוס, וכן מארגוני איכות הסביבה של התקופה.
"אביב דומם" יצא בשנת 1962 וזכה להצלחה מסחרית גדולה. קרסון זכתה לשפע הזמנות לדבר על הספר ועל רעיונותיה, אך נאלצה לסרב לרובן בגלל חולשה מתגברת שנבעה מסרטן השד שהתפתח אצלה כמה שנים קודם לכן. שנתיים אחרי פרסום הספר, נפטרה קרסון.
השפעת הספר.
"אביב דומם" של קרסון נחשב לספר המכונן של התנועה לאיכות הסביבה בארצות הברית ובעולם המערבי. הספר היה אחד הראשונים שעסק באיכות הסביבה כמכלול ובהשפעת פעולת בני אדם עליה. פרופסור גרי קורל העיר כי "'אביב שקט' מאת רייצ'ל קרסון שיחק תפקיד גדול בניסוח האקולוגיה כ'נושא חתרני'; כנקודת מבט שחותרת כנגד הגרעין של חומרנות, מדענות, ושל שליטה הנדסית טכנולוגית על הטבע."
הפעולה להטלת איסור על השימוש בדי די טי בארצות הברית הוכתרה בהצלחה בשנת 1972, שמונה שנים אחרי מותה של קרסון. אחרי שוועדה שהקימה הסוכנות להגנת הסביבה בארצות הברית הגיעה למסקנה כי הטענות על השפעת הדי די טי אינן נכונות, היפך ויליאם רקלסהאוס, ראש הסוכנות, את מסקנות הוועדה שהקים, ואסר על שימוש בדי די טי בארצות הברית.
ב-1980 הוכר פועלה למען איכות הסביבה בהענקת מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית, על ידי הנשיא ג'ימי קרטר. ב-22 באפריל 2006, לכבוד יום כדור הארץ, שונה שמו של הגשר ברחוב התשיעי בפיטסבורג ל"גשר ריצ'ל קרסון" כמו כן, הוקם אתר מורשת לאומי בבית הולדתה בפיטסבורג.
ביקורת על הספר.
בעיני מבקרים, היו גם היבטים שליליים להשפעתו. במיוחד, עמדו המבקרים על השימוש בנימה מבשרת אסון בספר, ציטוטים סלקטיביים ממחקרים, התעלמות ממחקרים סותרים וטענות שלא היו מבוססות דיין על עובדות. כפי שכתבו הפרופסורים איימס וג'וקס ב"ריזון" בשנת 1993: "רייצ'ל קרסון כוננה את סגנון הפעולה של התנועות לאיכות הסביבה: הגזמות והשמטת ממצאים רלוונטיים סותרים מתקבלים על הדעת למען המטרה הקדושה." הוויכוח סביב תקפות טענותיה של קרסון בדבר השפעותיו של הדי די טי על בעלי חיים ובני אדם עדיין לא הסתיים. טענתה של קרסון כי הדי די טי הוא גורם מסרטן עדיין לא זכתה לתמיכה במחקר ישיר כלשהו וקביעתו של ראש ועדת הסוכנות להגנת הסביבה, השופט האדמיניסטרטיבי אדמונד סוויני, כי "די די טי אינו סיכון קרצינוגני לבני אדם" נחשבת תקפה עד היום.
טיעון מרכזי אחר של קרסון בדבר הרעלה משנית, באמצעות אכילת חרקים או בעלי חיים שבגופם יש די די טי גם היא לא זכתה לתימוכין של ממש במחקר. הטיעון המוכר ביותר של קרסון כאן היה כי די די טי אחראי להדלדלות אוכלוסיית ציפורים טורפות מסוימות, ובראשן העיטם לבן-הראש (סמלה של ארצות הברית), משום שהוא הופך את ביצי הטורפים דקות ושבירות יותר בעקבות הרעלת די די טי. טיעון זה נדחה על ידי חוקרים.