בחיפושיו אחרי הילד, ראה פולידוס ינשוף מבריח דבורים ממרתף יינות בארמונו של מינוס. בתוך מרתף היינות הייתה חבית של דבש, ובתוכה שכב מת גלאוקוס. מינוס דרש שגלאוקוס יוחזר לחיים, למרות התנגדותו של פולידוס. התעקשותו של מינוס הייתה מוצדקת, שכן הנביא הדלפי אמר שהנער יוחזר לחיים. מינוס כלא את פולידוס במרתף היינות עם חרב. כשהופיע לפתע נחש בקרבת מקום, פולידוס הרג אותו בעזרת החרב. נחש נוסף בא בעקבות הראשון, ואחרי שראה שחברו מת, ברח הנחש השני וחזר עם צמח מרפא שהחזיר לחיים את הנחש המת. כשראה זאת פולידוס, השתמש גם הוא בצמח על מנת להחיות את גלאוקוס.
מינוס סירב לתת לפולידוס לעזוב את כרתים עד שילמד את גלאוקוס את אמנות גילוי העתיד. פולידוס לימד אותו, אבל אז, רגע לפני שעזב, ביקש מגלאוקוס לירוק לתוך פיו. גלאוקוס עשה כן ושכח את כל מה שלימד אותו.
השור ופסיפאה.
כאשר מינוס נקרא תיגר בתור מלך הוא התפלל לפוסידון לעזרה. פוסידון שלח פר לבן ענק שיצא מתוך הים. בתחילה תכנן מינוס להקריב את הפר לפוסידון, אבל אז התחרט והקריב פר אחר במקומו. פוסידון בכעסו קילל את פסיפאה, אשתו של מינוס, בזואופיליה (משיכה מינית לבעלי חיים). דדאלוס (הנקרא גם דיידלוס), שהיה רב-אמן, לבקשתה, בנה לה פרה מעץ, ופסיפאה התחבאה בתוכה. כאשר הפר הלבן הזדווג עם הפרה העשויה עץ, נכנסה פסיפאה להיריון ממנו והולידה מפלצת נוראית, המינוטאור (חצי אדם וחצי פר). מינוס סירב להכיר במינוטאור כבנו, ולכן ביקש מדדאלוס לבנות לו מבוך מסובך הנקרא לבירינת, ולתוכו הכניס מינוס את המינוטאור.
תזאוס.
זמן מה לאחר מכן אנדרוגאוס, בנו של מינוס, נהרג באתונה בזמן שהשתתף בקרב מול שור אימתני. מינוס ברוב זעמו כבש את אתונה, שכן היה זה מלך אתונה איגיאוס ששלח את אנדרוגאוס לקרב. מינוס התכוון למחות את אתונה מעל פני האדמה אלא אם כן ישלחו שבעה בחורים צעירים ושבע עלמות בתולות להאכיל את המינוטאור אחת לתשע שנים. מנהג אכזרי זה נמשך עד שתזאוס הרג את המינוטאור בעזרתה של אריאדנה, בתו של מינוס. מינוס הבין שתזאוס הצליח לצאת מהמבוך הודות לעזרתו של דדאלוס ולכן כלא אותו ואת בנו איקארוס בתוך המבוך.
דדאלוס ואיקארוס עפו אל מחוץ למבוך בעזרת כנפיים שבנה עבורם דדאלוס, אך כנפיו של איקארוס נמסו מפני שהתקרב יותר מידי לשמש ואיקארוס נפל לים וטבע.
ניסוס.
מינוס מוזכר גם בסיפורו של ניסוס מלך מיגארה. לניסוס היה בין שערותיו הלבנות תלתל אחד בצבע ארגמן, וכל עוד היה התלתל לראשו ניסוס היה בלתי מנוצח. מינוס תקף את מיגארה אבל ניסוס ידע שלא יוכל להיות מובס, מפני שהתלתל האדום נמצא עדיין בין שערותיו.
סקילה, בתו של ניסוס, התאהבה במינוס ועל מנת להוכיח את אהבתה אליו גזרה את התלתל האדום של אביה והביאה אותו כמתנה למינוס. מינוס נזדעזע לשמע הסיפור וגירש את סקילה מעל פניו. כאשר נכבשה העיר וסופחה לכרתים, והלוחמים עמדו לשוב לכרתים, רצה אל החוף סקילה אל אהובה ועלתה על ספינתו. לפתע הגיח נשר גדול מהשמיים ועט לעברה, היה זה ניסוס אביה שהאלים הפכוהו לנשר. סקילה עמדה ליפול לתוך המים, אלא שאז ריחם עליה אחד האלים והפך אותה גם לעוף. אותו האל ריחם עליה למרות בגידתה, משום שהסיבה לחטאה הייתה האהבה.
מות מינוס.
מינוס חיפש אחר דיידלוס. לאחר שלא מצאו, פרסם חידה (כיצד ניתן להשחיל חוט דרך קונכייה בצורת ספירלה?), ביודעו כי ישנו רק אדם אחד המסוגל לפתור אותה - דיידלוס. דיידלוס שהתחבא בסיציליה אכן פתר את החידה: הוא ניקב את הקונכייה במרכזה. לאחר מכן לקח נמלה וקשר אליה חוט, הנמלה הלכה דרך הקונכייה עד שיצאה. כאשר שמע מינוס שמישהו פתר את החידה ידע מיד שהיה זה דיידלוס ודרש מהמלך קוקאלוס שימסור אותו לידיו. קוקאלוס הצליח לשכנע את מינוס ללכת להתרחץ קודם. בזמן שהיה באמבטיה בנותיו של קוקאלוס, שאהבו מאוד את דיידלוס, הכניסו שלוש פניני זהב לאמבט שלו ומהפנינים יצאו חוטי זהב אשר קשרו את מינוס והוא הפך למומית ארד כך מינוס מצא את מותו. לאחר מותו, מינוס הפך להיות שופט המתים בשאול יחד עם איאקוס ורדמנתיס. לאחר מותו הפך "מלך הרפאים" ששלט בנשמות ככל יכולתו (הקטנה),קיווה לצאת מהשאול לנקום בדיידלוס.
בשירה.
באיניאדה של ורגיליוס מינוס הוא זה השופט את אלו שנידונו בטעות לעונש מוות - מינוס יושב במרומים ומחליט האם הנשמה תלך לגן העדן (שדות האיליסיום) או לגיהנום (שדות הייסורים או אף טרטרוס), בעזרתם של חבר מושבעים שקט. רדמנתיס אחיו הוא השופט בגיהנום המחליט על העונש הראוי לכל אחד מהחוטאים.
בקומדיה האלוהית של דנטה מינוס יושב בכניסה למעגל השני בגיהנום (Inferno), שנמצא בתחילתו של הגיהנום. שם הוא שופט את החוטאים של כל נשמה ושולח אותה אל המעגל שבו העונש המתאים. הוא עושה זאת על ידי סיבוב הזנב שלו מסביב לגופו מספר פעמים כמספר המעגל. לעיתים הוא אף מדבר, כדי להבהיר לנשמה המסוימת לאיזה מעגל התכוון כשסובב את זנבו
על שמו.
האסטרואיד נקרא על שמו
הצפרדעים
הצפרדעים (ביוונית: Βάτραχοι - באטראכוי) היא קומדיה יוונית שנכתבה ביוון העתיקה על ידי המחזאי אריסטופאנס. הקומדיה הוצגה לראשונה בלנאיה, פסטיבל דיוניסוס שנערך בשנת 405 לפנה"ס.
תקציר העלילה.
"הצפרדעים" מתאר את סיפורו של האל דיוניסוס, המאוכזב ממצב הטרגיקונים היווניים, בעודו מתאושש מההפסד בקרב ארגינוסאה. דיוניסוס נוסע להאדס במטרה להשיב את אוריפידס מן המתים. הוא נוסע עם עבדו, קסאנתיאס. אריסטופאנס יצר את דמות העבד כחכם יותר, חזק יותר, רציונלי יותר, זהיר יותר, ומנומס יותר מהאל. המחזה מתחיל (במטרה לשעשע את הצופים כבר עם תחילת הקומדיה) בקרב של בדיחות קרש - תחרות בה זוכה קסאנתיאס.
על מנת למצוא את הדרך אל הגיהנום (האדס) מבקש דיוניסוס עצה מאחיו למחצה - הרקולס אשר באחת ממטלותיו נסע לגיהנום על מנת למצוא את קרברוס שומר הגיהנום. דיוניסוס (השמן והנשי במראהו) מגיע אל הרקולס לבוש בסגנון הרקולס - לחלציו עור אריה ונבוט בידו. הרקולס צוחק על לבושו של דיוניסוס ומציע לו להגיע לגיהנום באחת משלוש דרכים: לשתות רעל, לתלות את עצמו או לקפוץ ממגדל. דיוניסוס מחליט לבסוף לבחור בדרך ארוכה אך בטוחה יותר - מסע באגם אכרון בסירתו של איש המעבורת כארון. כארון אוסר על קסאנתיאס, בהיותו עבד, לשוט בסירה וקסאנתיאס נאלץ להקיף את האגם בהליכה.
בעוד דיוניסוס עוזר לכארון לחתור בסירה הוא שומע את הצפרדעים (על שמן קרוי המחזה) שרות:
במהלך כל שיחתו של דיוניסוס עם כארון, מצטרפות הצפרדעים בשירתן, וכארון עונה להן. בהגיעם לחוף פוגש דיוניסוס את קסאנתיאס, אמפוסה מפחידה אותם, ומקהלה של רוחות מיסטיקנים של דיוניסוס פוגשת אותם.
לאחר מכן פוגשים דיוניסוס וקסאנתיאס את אאקוס ששוגה וחושב שדיוניסוס הוא הרקולס בשל לבושו. אאקוס כועס על הרקולס שגנב את קרברוס, ועל כן מאיים לשלוח מפלצות לתקוף אותו. דיוניסוס המפוחד מחליף את לבושו עם קסאנתיאס, אולם אז מגיעה משרתת השמחה לראות את הרקולס ומזמינה אותו למסיבה של בתולות, וקסאנתיאס שמח להצטרף אליה. דיוניסוס מתעקש ששוב יחליפו בגדיהם על מנת שהוא ילך למסיבה, ואולם לאחר החלפת הבגדים שוב מופיעים שונאיו של הרקולס, ודיוניסוס דורש החלפת בגדים נוספת עם קסאנתיאס.
עם שובו של אאקוס, קסאנתיאס מציע לו לענות את דיוניסוס על מנת לבדוק אם הוא באמת הגנב, ומציע לו מספר שיטות עינוי. דיוניסוס המבוהל מודה מיד שהוא אל, אולם חוטף מספר מלקות בכל זאת.
לאחר מכן מוצא דיוניסוס את אוריפידס, שזה עתה מת, בוויכוח סוער עם אייסכילוס בשאלה מיהו הטרגיקון (המחזאי הטרגי) הטוב ביותר. דיוניסוס מתבקש לפסוק בשאלה, ונערכת תחרות בה כל טרגיקון מצטט ציטוטים ממחזותיהם ולועג לטרגיקון השני. אוריפידס טוען כי הדמויות במחזותיו טובות יותר כי הן לוגיות ודומות לדמויות אמיתיות. אייסכילוס טוען כי עדיפות דמויות הרואיות ואידיאליות במחזה.
על מנת לסיים את הוויכוח מובאים מאזניים, וכל טרגיקון צריך להניח עליהם מספר שורות, כאשר "המשקל" שלהן יקבע את התוצאה. אייסכילוס זוכה, ודיוניסוס מחליט להשיבו לחיים במקום את אוריפידס.
לפני לכתו טוען אייסכילוס כי סופוקלס צריך לקבל את כיסאו ולא אוריפידס.
הקומדיה היוונית העתיקה.
המחזה הצפרדעים עונה על כל מרכיביה של הקומדיה היוונית העתיקה. למשל, יש בו יסוד פנטסטי, כמו הירידה לשאול במטרה להעלות ממנו את אוריפידס. המחזה מתרחש בזמן המלחמה בה אוריפידס מת.
המחזה הוא ארספואטי העוסק בשאלות: מה היא קומדיה? מה הוא תיאטרון? אוריפידס עסק כבר בנושא זה בהבאקכות, מנקודת מבט טרגדית. כאן אריסטופאנס מציג את השאלה באופן קומי ששם דגש על הצדדים המגוחכים שבו. לכן דיוניסוס מוצג במחזה הזה כפחדן, שעושה את צרכיו במכנסיים כשמופיעה מפלצת, כמו גם כשמן וטיפש.
חלק מהחגיגות שבהן הוצגו המחזות כמובן היו הפולחנים לדיוניסוס. גם במחזה יש תזכורת למציאות שבה חי הקהל. למשל מקהלת הצפרדעים שמקרקרת נמצאת בתחרות עם דיוניסוס, וכולם שם מקרקרים על הבמה. כדי להוסיף אלמנט קומי, הקולות של הצפרדעים לפעמים מתערבבים עם חיות אחרות (כלב, כבשה וכו').
היפוך קומי.
הירידה אל השאול היא סיבה להתעסק במוות, אליו מתייחסים אנשים כטרגי, שנתפס לרגע כקומי. יש הרבה היפוכים קומיים:
פרולוג.
בפרולוג מוצגות בדיחות ממגוון משלבים, חלקן מאוד נמוכות וגסות אך מצד שני מודה בעצמו כי הוא משתמש בבדיחות שחוקות אלו. בנוסף יש בדיחות מתוחכמות, חלקן משולבות במשחקי מילים ולשון.
נושא המחזה.