שטיינשטטן נותר אנונימי עד לכניסתו לתפקיד פוליטי בולט עם מינויו במהלך אפריל 1917 לשר המלחמה האוסטרו-הונגרי. למעשה, בחירתו הונעה על ידי מפקדי גדודים אוסטריים והונגריים במטה הכללי. שטיינשטטן היה שר מלחמה מוכשר אם כי בשלב מאוחר זה של המלחמה הקשיים שעמדו בפניו בהבטחת המשך אספקת המלחמה תוך שמירה על הסדר האזרחי היו כמעט בלתי אפשריים לטיפול.
אף על פי שהבטיח לקרל הראשון, קיסר אוסטריה, כי אוסטריה-הונגריה תוכל להחזיק מעמד בחורף 1917, שטיינשטטן השתכנע כי תבוסה צבאית היא בלתי נמנעת בראשית שנת 1918. במאמץ נגד הלאומיות הגוערת לשמור על הסדר בבית הוא קרא לשבעה גדודי חי"ר מהחזית כדי לסייע עם חובות שיטור.
המהפכה שטפה את אוסטריה-הונגריה בכל מקרה, אך שטיינשטטן לא התפטר מתפקידו עד נובמבר 1918, אז פרש מהחיים הציבוריים לאחר שהממשלה הדמוקרטית החדשה הכריחה אותו להתפטר.
אנאני
אנאני (באיטלקית: Anagni) היא עיר לאטינית עתיקה בנפת פרוזינונה שבמרכז איטליה. אנאני ממוקמת כ־50 ק"מ מזרחית ודרומית לבירה רומא, וידועה בחשיבותה לכנסייה הקתולית בימי הביניים, בהיותה עיר נופש עבור האפיפיור. ארבעה אפיפיורים נולדו באנאני, הבולט שבהם הוא בוניפקיוס השמיני.
היסטוריה.
אנאני מוזכרת בכתבי הרומאים העתיקים (ורגיליוס, סרוויוס, טיטוס ליוויוס), ובימי האימפריה הרומית הייתה מקום החביב על הקיסרים לחופשת קיץ, בשל הקרבה לרומא ומזג האוויר הנוח יותר בקיץ.
אנאני הוכרזה כדוכסות במאה החמישית, והעמיקה קשריה עם האפיפיורים במהלך המאה העשירית. אפיפיורים רבים ראו באנאני מקום מושב חליפי, בריא יותר מרומא הצפופה ומוכת המגפות. המאה השלוש עשרה האירה פנים לאנאני, ותוך מאה שנים נולדו שם ארבעה אפיפיורים: אינוקנטיוס השלישי, גרגוריוס התשיעי (אשר ב־1227 נידה את פרידריך השני בקתדרלה בעיר), אלכסנדר הרביעי ובוניפקיוס השמיני.
חייו של בוניפקיוס השמיני שזורים באנאני. בתחילת המאה ה-14 התגלעו חילוקי דעות בינו לבין פיליפ הרביעי (פיליפ היפה) בשל רצונו של האחרון למסות את אזרחיו על מנת לממן את מלחמותיו. בתגובה בוניפקיוס פרסם את האגרת המפורסמת אחת קדושה בה טען לעליונות הכנסייה על השלטון החילוני. פיליפ ארגן משלחת לוחמים לאנאני במטרה לתפוס את בוניפקיוס, וב־7 בספטמבר 1303, כוח בן אלפיים לוחמים שהוביל גיוֹם דה נוֹגָרֶה פשט על ארמון האפיפיור באנאני , שם שהה בוניפקיוס עם אחיינו. בוניפקיוס ניצל ממוות ושוחרר לאחר מכן על ידי תושבי אנאני. האפיזודה זכתה לחיי נצח בקומדיה האלוהית לדנטה (פורגטוריו, שיר XX, שורות 85–93), בה השווה את פיליפ לפונטיוס פילאטוס.
בצל מאבקי הכוח בין השלטון החילוני הצרפתי לאפיפיורות שהטילה עוגן באיטליה, האפיפיורות נדדה לאביניון, ואנאני איבדה מכוחה הפוליטי והכלכלי. העיר שימשה בעיקר משכן הקיץ של האפיפיורים, עד שהוחלפה בקסטל גנדולפו .
ויליאם נייט קילינג
ויליאם נייט קילינג (באנגלית: William Knight Keeling; 1807–1886) היה אמן בריטי (ויקטוריאני), שאייר את הרומנים של וולטר סקוט ומחזותיו של ויליאם שייקספיר. חבר מייסד והנשיא השלישי של האקדמיה לאמנות של מנצ'סטר.
קורות חייו וקריירה.
קילינג נולד במנצ'סטר. הוא עשה חניכות כחרט עץ, ובשנות ה-30 של המאה ה-19 נסע ללונדון והפך לעוזרו של ויליאם בראדלי (1801–1857), אמן יליד מנצ'סטר שעבר ללונדון בשנת 1822 והתבסס כצייר פורטרטים.
קילינג חזר למנצ'סטר בשנת 1835, ועבד כצייר פורטרט ופיגורטיבי בצבעי שמן ובצבעי מים, וכמאסטר לציור. שנות ה-30 של המאה ה-19 הציג באופן פעיל במנצ'סטר, ליברפול ובמקומות אחרים. בשנת 1833 הוענק לציורו 'קן הציפורים' מדליית הכסף של מכון מנצ'סטר המלכותי. בשנת 1841 הוא נבחר לחבר באגודת הציירים החדשה לצבעי מים, שם הציג כ-60 עבודות.
בשנת 1859 הפך קילינג לחבר מייסד באקדמיה לאמנויות של מנצ'סטר, ונשיאה השלישי בין השנים 1865 עד 1877. הוא היה חבר במועדון הספרותי של מנצ'סטר.
בספרד.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, נסע לספרד. המסע הזה העניק לו רעיונות, נושאים ומוטיבים חדשים. פרטים עדינים ופלטה ברורה ובהירה, בהשראת הצבעים החמים של הדרום, הם מאפיינים מובהקים של ציוריו וצבעי המים. בשנת 1873 שיבח עיתון במנצ'סטר את אחד מצבעי המים שלו כ"יצירה מעולה, ספרדית לחלוטין".
הוא הושפע גם מיצירותיו של האמן הספרדי ברטולומה אסטבן מוריו (1617–1682). ניתן לזהות בקלות את ילדי הרחוב של מוריו בתיאורים של קילינג של ילדים עניים, בריטים וספרדים כאחד. 'הילד הספרדי' שלו שהוצג במנצ'סטר בשנת 1876, תואר כ"דוגמה טובה מאוד לשיטה הקפדנית והמדויקת בה נוקט האמן. הוא מצפוני לחלוטין בכל עבודתו המקצועית."
יצירתו.
קילינג לא חתר לתהילה ונשאר ברקע החיים האמנותיים של תקופתו, אם כי אניני טעם רבים העריכו את יצירותיו. כמה מיצירותיו נמצאות באוסף מוזיאון ויקטוריה ואלברט, לונדון. בשנות ה-70 של המאה ה-19 רכש התעשיין והאספן מהעיר וולברהמפטון סידני קרטרייט מתערוכה במנצ'סטר, מספר רב של עבודותיו של קילינג. בשנת 1887 הם הוענקו לגלריה לאמנות וולברהמפטון, המחזיקה באוסף הגדול ביותר של ציוריו וצבעי המים של קילינג בבריטניה.
משפחתו.
קילינג התחתן עם מרי אן דטמר (נולדה ב־1822) בסנט פנקראס 25 בינואר 1851. נולדו להם ארבעה ילדים: אדית (נולדה ב־1852), דלתון הרפר (נולדה ב־1853), סידני צ'ארלס (נולדה ב־1859), וגרטרוד אן 1862).
קילינג נפטר ב־21 בפברואר 1886 בביתו בברטון-אפון-אירוול, מנצ'סטר.
פלטוי בן אביי
נחמיה גאון
ג.פ. &quot;ביג בופר&quot; ריצ'רדסון
ג'יילס פרי (ג.פ.) ריצ'רדסון (Jiles Perry "J. P." Richardson Jr.) שכונה "ביג בופר" (The Big Bopper);(24 באוקטובר 1930 – 3 בפברואר 1959) היה מוזיקאי, זמר, פזמונאי ותקליטן אמריקאי.
שיריו המוכרים ביותר היו " ו-", שהפך מאוחר יותר ב-1959 ללהיט בביצועו של ג'ורג' ג'ונס .
ב-3 בפברואר 1959, נהרג ריצ'רדסון בתאונת מטוס קל במדינת איווה יחד עם באדי הולי וריצ'י ואלנס. יום התאונה התפרסם מאוחר יותר בתור "היום שבו מתה המוזיקה".
ביוגרפיה.
ריצ'רדסון נולד בסאבין פאס, טקסס לג'יילס פרי (1905–1984) ורעייתו אליז (סטלסבי) (1909–1983). למד במכללת לאמאר , שם היה D.J. וכן היה שחקן כדורגל. הוא הפסיק את לימודיו והועסק בתחנת רדיו מקומית. ב-1952 נשא אישה וב-1953 נולדה להם בת.
ב-1955 גויס לצבא ארצות הברית ושימש כמדריך מכ"ם.
ב-1957 סיים את שירותו, חזר לרדיו ואימץ את הכינוי "The Big Bopper". במאי 1957 הוא שבר את שיא השידור הרציף כששידר במשך חמישה ימים, שעתיים ושמונה דקות ברציפות והשמיע 1,821 תקליטים.
ב-3 בפברואר 1959 נהרג ריצ'רדסון בתאונת מטוס קל, לאחר שלא היה כלל אמור להיות בטיסה והחליף בה את ויילון ג'נינגס, שויתר למענו על מקומו במטוס. הותיר אישה, בת, ובן שנולד חודשיים אחרי מותו.
ויין (איזר)
ויין (בצרפתית: Vienne) היא קומונה במחוז איזר בדרום מזרח צרפת. הקומונה ממוקמת במפגש נהר הרון והז'ר, 35 קילומטרים דרומית לליון.
כיום הקומונה היא הרביעית בגודלה במחוז, אך הייתה לה חשיבות רבה באימפריה הרומית. ויין הייתה בירת האלוברוגים והפכה לקולוניה רומאית בשנת 47 לפנה"ס על ידי יוליוס קיסר. העיר הייתה מרכז נוצרי חשוב. במאה הרביעית פעל בעיר כבישוף ברנאר מוויין, שקיבל הכרה כקדוש.
על פי האגדה פונטיוס פילאטוס נקבר תחת פירמידה העומדת עד היום בקומונה, לאחר שהתאבד ונהר הטיבר סירב לקבל את גופתו בשל התנכלותו לישו. יש הטוענים שפונטיוס פילאטוס גם נולד בויין, ויש המייחסים את עיר הולדתו לליון הסמוכה.
מוזיקה טורקית
מוזיקה טורקית היא מוזיקה הכוללת בעיקר אלמנטים טורקיים, אך מושפעת גם ממוזיקה יוונית, מוזיקה עות'מאנית, מוזיקה ארמנית ומוזיקה בלקנית.
טורקיה היא מדינה בחוף הצפון מזרחי של הים התיכון, והיא מהווה צומת תרבויות בין אירופה, צפון אפריקה, המזרח התיכון, הקווקז ודרום ומרכז אסיה.
המוזיקה הטורקית מתחלקת לכמה ז'אנרים עיקריים:
היסטוריה.
שורשי המוזיקה המסורתית בטורקיה משתרעים על פני מאות שנים בתקופה בה השושלת הסלג'וקית נדדה לאסיה הקטנה ולפרס במאה ה-11 ומכילים אלמנטים של השפעות טורקיות וגם טרום טורקיות.
המוזיקה הטורקית הקלאסית.
ראשיתה של המוזיקה הטורקית התחילה עם המוזיקה הקלאסית העות'מאנית.
המוזיקה עות'מאנית התפתחה בארמונות, ובמסגדים. כיבוש איסטנבול הוביל את העיר להיות המרכז החדש של המוזיקה הטורקית. הנגנים ממרכזי האמנות בפרס, אזרבייג'ן ואנטוליה התכנסו באיסטנבול, הבירה החדשה של האימפריה העות'מאנית. בינתיים, מספר רב של לא מוסלמים הקימו גם מרכזים מוזיקליים משלהם באיסטנבול. תרומת המיעוטים מילאו תפקיד מרכזי במוזיקה הקלאסית העות'מאנית. וזה התחיל כתוצאה מתהליך משותף בין הטורקים למיעוטים שחיו לצדם כמו הביזנטים, היוונים, הפרסים, הערבים, היהודים והארמנים.
המוזיקה שולבה בחינוך לסולטנים, רבים מהם היו מלחינים או חובבי מוזיקה גדולים. הם היו מעורבים בזה אומנות ותרמו בפיתוח המוזיקה. הנגנים ויצרני הכלים קיבלו שכר באופן קבוע מהמלוכה. המוזיקה נלמדה בבית הספר המלכותי אנדרון. זה הגיע לתור הזהב בבית הספר הפרטי בארמון העות'מאני. אמנם, המוזיקה לא נשארה רק באיסטנבול. הייתה לה התפתחות גדולה בערים מרכזיות כמו אדירנה, איזמיר, סלוניקי, דמשק ובערים אחרות.
המוזיקה הטורקית העממית.
בעוד שהמוזיקה הקלאסית הטורקית הגיעה מבתי המלוכה העות'מאניים, המוזיקה העממית המסורתית התהווה והתפתחה בסביבת הכפר: כמו: שירי ערש, שירי רועים וציידים, שירי חתונות, צעדות הלוויה. כל שיר עם מספר סיפור, ולעיתים מספר סדרה של תקריות שהתרחשו לפני זמן רב.