רבים מאותם מיסיונרים התנגדו לקבל את החקיקה החדשה של ג'ורג'יה ושניים מבין אלו שהתנגדו לעזוב את אומת הצ'רוקי היו אליזור באטלר וסמואל ווסטר. בתגובה, ווסטר ובאטלר נעצרו, הורשעו ונשלחו לארבע שנים של עבודות פרך. דרך תמיכה כספית מאומת הצ'רוקי, ווסטר ובאטלר העסיקו עורכי דין שעתרו לבית המשפט העליון. בפברואר 1832 הושמעו הטיעונים בפני שופטי העליון כאשר עורכי דינם של ווסטר ובאטלר טענו בעיקר כי רק לקונגרס הסמכות להגיע להסכמים עם שבטים ואומות אינדיאנים, כך שהחקיקה של ג'ורג'יה הייתה למעשה לא-חוקתית. ב-3 במרץ קבעו שופטי העליון בהצבעה של 5 ל-1 שהונהגה בידי הנשיא מרשל כי ווסטר ובאטלר זכאים.
מרשל, שכתב את דעת הרוב, טען כי החקיקה של ג'ורג'יה נגדה את חוקת ארצות הברית והפריעה לסמכויות של הממשל הפדרלי. להלן ציטוט של מרשל מדעת הרוב: "אומת הצ'רוקי, על פי כן, היא קהילה נפרדת שבשטחים בהם שוכנת אין כל סמכות לחוקיה של ג'ורג'יה. כל יחסיה של ארצות הברית עם האומה הזאת, נתונה, לפי החוקה והחקיקות שלנו, בידי ממשלת ארצות הברית." בכך, בית המשפט העליון של ארצות הברית הכיר בריבונות של אומת הצ'רוקי מארצות הברית.
לאחר קביעת העליון נוצר משבר משפטי חריף. הרשויות בג'ורג'יה סירבו לקבל את הקביעה של העליון ובכך ווסטר ובאטלר נשארו במאסר. כמו כן, הנשיא אנדרו ג'קסון, שתמך בהעברת האינדיאנים, לא אכף את הקביעה של בית המשפט העליון וצידד עם ג'ורג'יה. ווסטר ובאטלר שוחררו ממאסר רק לאחר שנשבעו שיפסיקו לתמוך בצ'רוקי בפעילותם נגד החקיקות של ג'ורג'יה. הגירוש בסופו של דבר התרחש בדרכי צבא שהונהגו בידי הנשיא ג'קסון אשר פעל באופן ישיר נגד הרשות השופטת. הקביעה המשפטית קיבלה משמעות מאוחר יותר ובזכותה הוסדר ששמורות אינדיאנים, אף על פי שנכללו בגבולות ארצות הברית, היו בעלי ממשל עצמאי וריבוני מארצות הברית.
שנים אחרונות ומורשת.
בשנותיו האחרונות מרשל עבר שני ניתוחים להסרת אבנים מהכליות והוא נפטר במהלך הניתוח השני בשנת 1835, בגיל 80. באותה העת היה השופט הפדרליסטי היחיד של בית המשפט העליון ובפטירתו מינה הנשיא ג'קסון את רוג'ר טוני להחליף אותו בתפקיד נשיא בית המשפט העליון. מרשל נפטר מבלי להבין את מלוא ההשפעה של הקריירה הארוכה שלו כנשיא העליון. הוא חשש שבסופו של דבר החוקה תאבד את השפעתה לנוכח ההתנגדות של המדינות. אך התשתית המשפטית הונחה על בסיס חזק בתקופת כהונתו בתפקיד, ולמרות מצוקת הפרדת הרשויות ומלחמת האזרחים, הדורות הבאים הצליחו להוביל את משימתו קדימה. דעות הרוב שרשם בתיקים מרכזיים נלמדות עד היום בבתי ספר למשפטים בארצות הברית. מרשל הדגים את האידיאל של המנטור שלו ג'ורג וייט "עורך הדין האזרחי" שמקדיש את הידע והמיומנויות המקצועיים שלו לשירות הציבורי.
מרשל ביטל את ההליך המשפטי של כתיבת דעה משפטית בידי כל שופט עליון והסדיר את דעת הרוב, שפעל כמה שיכל להיות זה שכתב אותה במהלך כהונתו בתפקיד. ההשפעות רחבות ההיקף הגדולות ביותר שלו נוגעות להעשרת הסמכות הפדרלית לעומת סמכותן של המדינות, שימור וחיזוק השפעתה של החוקה על קביעות ממשלתיות וחיזוק הסמכות של הרשות השופטת לעומת הרשות המחוקקת והרשות המבצעת.
אולליה מברצלונה
אֶוּלליה מברצלונה (Eulalia) היא הקדושה של העיר ברצלונה.
קורות חיים.
אולליה חיה בעיר ברצלונה במהלך התקופה הרומית. בהיותה בת 13 הייתה נוצרייה אדוקה; מאחר שסירבה לעזוב את דתה כפי שנצטוו הנוצרים ברחבי האימפריה הרומית על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס, הפשיטו אותה חיילים רומיים והעמידו אותה בכיכר העיר. על פי האמונה הנוצרית, על אף היום החם החל לפתע לרדת שלג וכיסה את מערומיה (בברצלונה יש אקלים ים-תיכוני וירידת שלג בברצלונה היא אירוע נדיר). נס זה הכעיס את החיילים הרומיים אשר הכניסו אותה לחבית שבדפנותיה היו נעוצות סכינים, וגלגלו את החבית במורד הרחוב הקרוי כיום על שם האירוע 'Baixada de Santa Eulalia'. בהמשך צלבו אותה החיילים ולבסוף כרתו את ראשה. על פי האמונה, יונה עפה מצווארה לאחר שראשה נכרת.
ישנה מחלוקת אם אולליה מברצלונה ואולליה ממרידה הן למעשה אותה דמות.
אולליה נקברה בכנסיית סנטה מרינה דה לז ארנס (מריה הקדושה של החולות - כיום כנסיית סנטה מריה דל מאר). ארונה הוחבא בשנת 713 על מנת להגן עליו בעת הכיבוש המורי של העיר, והושב לכנסייה בשנת 878. בשנת 1339 הועברה גופת יולליה לארון בהט שהונח בקתדרלת אולליה הקדושה שברובע העתיק של ברצלונה.
אולליה מוזכרת במספר רב של רחובות ופסלים ברחבי ברצלונה.
חגה של אולליה נחוג בברצלונה מדי שנה ב-12 בפברואר.
פפד&quot;מ
קתדרלת אולליה הקדושה
קתדרלת אֶוּלָליה הקדושה (בספרדית: Catedral de Santa Eulalia) או הקתדרלה של ברצלונה (המכונה גם "לה סאו" - "La Seu") היא קתדרלה בברצלונה, ספרד המהווה את מקום מושבו של הארכיבישוף של העיר ובנויה ברובה בסגנון גותי.
הקמת המבנה.
במקום בו עמדה הקתדרלה נצבו כנסיות מהמאה החמישית לספירה בתקופה הרומית של העיר ברצלונה. כאשר מבנה הקתדרלה הנוכחי נבנה בין 1298 עד למאה ה-15 על יסודותיה של כנסייה ויזיגוטית שעמדה במקום. החזית הנאו-גותית של הכנסייה הוקמה במאה ה-19 וכוללת שער עם גמלון צר וגבוה ושלושה צריחי תחרה. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 בוצעו עבודות שיפוצים נרחבות בקתדרלה. ב-2012 הוסרו הפיגומים מהחזית הנאו-גותית.
הכנסייה מוקדשת לאולליה מברצלונה - הקדושה המגינה על העיר ברצלונה (שעל פי האגדה הוצאה להורג ברחבה שליד הקתדרלה), הקבורה על פי האמונה המקומית בקריפטה של הכנסייה.
מבנה הקתדרלה מורכב מ-28 קפלות שונות המחולקים לחמישה אגפים שונים שווי גובה ככנסיית אולם, כאשר שני האגפים החיצוניים הם קפלות המופרדות בקירות. קירות אלה תומכים בקמרונות הספינה הראשית. האפסיס מסתיים בשווה וסביבו אמבולטוריום עם 9 קפלות קורנות. המזבח הראשי מוגבה על מנת לאפשר מבט אל תוך הקריפטה.
בקתדרלה יש העתק מוגדל של פסל המדונה השחורה - הדומה לפסל השמור במונטסראט. אחת האטרקציות החביבות על התיירים הבאים לבקר בכנסייה היא מערכת מושבי העץ הייחודיים של המקהלה.
לצד הכנסייה מצוי קלויסטר גותי, בו שמורים 13 אווזים לבנים המסמלים את היותה של אולליה בת 13 בעת הירצחה על ידי החיילים הרומיים על רקע אמונתה הנוצרית.
יוסי פולק
יוסף (יוסי) פולק (נולד ב-12 במאי 1945) הוא שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה.
פולק נולד לזוג הורים גרושים שהחליטו לא לגדלו, ולכן נשלח להתגורר בתחילה אצל קרובי משפחה דתיים ברחובות, ולאחר מכן במוסדות, בפנימיות ובקיבוצים שונים.
שיחק לראשונה בצעירותו בהצגת התיאטרון בפנימיית הילדים הדסים, ולבסוף נזרק מהפנימייה בשל התנהגותו הפרועה. בבגרותו למד משחק בבית הספר למשחק בית צבי שברמת גן.
קריירה בתיאטרון.
לאחר שסיים לימודיו, החל קריירה מכובדת בתיאטרון הישראלי. במהלך השנים שיחק בתיאטרון הבימה בהצגות: "דודה ליזה", "הצוענים של יפו", "האב", "על עכברים ואנשים", "אותלו", "הדוד וניה", "השקיעה" וב"דוקטור פאוסטוס". בתיאטרון בימות שיחק ב"נפוליון - חי או מת" וב"בדרך למוסד הסגור". בתיאטרון הקאמרי שיחק ב"חלום ליל קיץ", "שלושה הוצמך", "אילוף הסוררת", "הסוחר מוונציה", "יוליוס קיסר", "הוצאה להורג", "הנסיכה האמריקאית", "הג'יגולו מקונגו", "הגולם", "עקר בית", "אוי אלוהים" ובתפקיד ליר ב"המלך ליר". בתיאטרון חיפה שיחק ב"סיפורו של סוס" וב"עקומים" ובתיאטרון בית ליסין שיחק ב"קופר", "כולם היו בניי", "וריאציות על נושא מסתורי" וב"אני לא רפפורט", שעליה זכה בפרס השחקן הראשי של השנה בטקס פרסי האקדמיה לתיאטרון.
במהלך השנים ביים בתיאטרון הישראלי מספר הצגות, שברובן גם השתתף: "סוף משחק" של סמואל בקט במרכז התיאטרוני בנווה צדק, "יתומים", "רובינזון קרוזו" (עם צבי פישזון), "אותלו" ו"רומיאו ויוליה" בתיאטרון חיפה, ואת "על עכברים ואנשים" בתיאטרון בית ליסין.
קריירה בקולנוע ובטלוויזיה.
פולק השתתף בסרטי קולנוע ישראליים רבים: ב-1971 גילם את חברו של האופה בסרטו של בועז דוידזון "חצי חצי". ב-1972 גילם את אורי בסרטו של בועז דוידזון "עזית של הצנחנים". ב-1973 גילם את שלום בסרטו של יואל זילברג "חכם גמליאל", גילם את ירח בסרטו של גד בן ארצי "מתנה משמיים" והשתתף בסרטו של משה מזרחי "הבית ברחוב שלוש" (סרט שהיה מועמד לפרס האוסקר). ב-1979 השתתף בסרט "אל תשאלי אם אני אוהב", ב-1980 גילם את שאול רז בסרטו של אבי כהן "המשחק האמיתי", והשתתף בסרטו של ג'אד נאמן "לא לשידור". ב-1984 השתתף בסרטו של עקיבא טבת "עתליה", ובסרטו של ג'אד נאמן "מגש הכסף". ב-1989 גילם את נפתלי סימן טוב בסרטה של מיכל בת-אדם "אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב". ב-2005 גילם את יצחק בסרטה של ג'ולי שלז "מוכרחים להיות שמח". ב-2010 גילם את אפרים לצדו של יהורם גאון בסדרה "נבלות" (על פי ספרו של יורם קניוק), ששודרה בערוץ הוט 3, והשתתף בסרטו של איתן צור "התפרצות X" לצד מלאני פרס ורמי הויברגר.
בשנת 1982 תרם את קולו לסרט "חזון ומעשה" של קרן רוטשילד, אשר שודר בטלוויזיה הלימודית.
בשנת 2001 דיבב את דמותו של זולגאר בסדרת האנימציה "שוף על הפרצוף" ששודרה בערוץ הילדים.
פולק ידוע באירוע שערורייתי שהיה מעורב בו ב-1985, כשטילטל פיזית את מבקר התיאטרון מיכאל הנדלזלץ במהלך ההצגה "רובינזון קרוזו", מאז דבקה בו תדמית שלילית לאורך שנותיו בתיאטרון. כמו כן, ידוע פולק בדעותיו הפוליטיות השמאליות-רדיקליות, ובהתבטאויותיו נגד הממסד הישראלי, נגד צה"ל ונגד השלטון הישראלי ומהלכיו. גם משפחתו, ובעיקר בניו, ידועים בפעילות נגד מדיניותה של ממשלת ישראל.
חיים אישיים.