סילברת'ורן מצליח לקחת את תלמידתה הצעירה של טוליסטה, אלאנה, כבת ערובה אל תוך מכונת הזמן והוא חוזר לעבר, שם הוא מקווה שיהיה לו סיכוי יותר טוב. הם מגיעים לשנת 1990. אלאנה מצליחה לברוח ומתיידדת עם נערה בשם ג'ני, שעוזרת לה להסתגל לחיים בזמן ובתקופה שאינם מוכרים לה, ולאתר את "כמוסת הזמן" על מנת שהיא תוכל לחזור לעתיד ולא תישאר תקועה בעבר.
לאחר שחשבו בתחילה כי כמוסת הזמן הושמדה, ג'ני ואלאנה מגלות כי היא בידי סילברת'ורן, אשר צבר כוח וממון רב בעזרת הידע אשר מצוי במאגר הנתונים של כמוסת הזמן, ולכן הוא לא יתן לאלאנה להשתמש בכמוסת הזמן כדי לחזור לעתיד. אלאנה וג'ני מגבשות תוכנית אשר נועדה להשיג את כמוסת הזמן חזרה כדי לטרפד את תוכניותיו של סילברת'ורן, על מנת שאלאנה תוכל לחזור הביתה.
עוזי ברעם
עוזיה (עוזי) ברעם (נולד ב-6 באפריל 1937) הוא איש ציבור ופובליציסט ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
ביוגרפיה.
נולד וגדל בשכונת נחלת אחים שבירושלים, בנם של גרציה, ילידת חלב שבסוריה, ושל שר העבודה ושר הסעד משה ברעם (בממשלת ישראל השבע עשרה). בשירותו הצבאי היה מדריך ידיעת הארץ. הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים במדע המדינה וסוציולוגיה ובתקופת לימודיו היה יושב ראש ארגון הסטודנטים הארצי של מפא"י.
ברעם היה נשוי לרותי עד למותה ב-1995 ולזוג שלושה ילדים, נועם, רן והסופר ניר ברעם. כיום (2020) ברעם נשוי בשנית לאביבה. אחיו הם הפובליציסט ופרשן הספורט חיים ברעם, דרורה ברעם (נפטרה ב-2016) ומנחם ברעם (נפטר ב-2020).
בשנת 2009 התפרסם רומן שכתב המשקיף על ירושלים של ימי מלחמת העצמאות מבעד לעיניו של ילד בן עשר. מאז 2014 כותב מאמרים שבועיים בעיתון הארץ.
פעילות ציבורית.
ברעם היה ממייסדי המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה ושמש כיושב הראש הראשון שלה עד שנת 1970. בשנתיים שלאחר מכן שהה בשליחות בארצות הברית מטעם משרד העבודה והסוכנות היהודית כממונה על עליית אקדמאים מארצות הברית. עם שובו בשנת 1972 עמד בראש מחלקת ההמשך של הסוכנות היהודית. ב-1974 נבחר ליושב ראש מפלגת העבודה במחוז ירושלים והנהיג את המחוז בשיתוף פעולה עם טדי קולק ראש עיריית ירושלים. בעת המאבק בין יצחק רבין לשמעון פרס על ראשות מפלגת העבודה בשנת 1974, ובכינוס מרכז המפלגה ב-22 באפריל 1974 הציג את מועמדותו של רבין. בשנים 1984–1989 כיהן כמזכ"ל מפלגת העבודה. בתפקידו זה הוביל במפלגה את תהליך הדמוקרטיזציה של בחירת מועמדי המפלגה לכנסת השתים עשרה (1988). בעת כהונתו זו גם סייע לשמעון פרס ביישום תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 בהביאו את הנהגת הממשלה וההסתדרות להדברות ,ותמך בצעירי המפלגה. בשנת 1988 נבחר במרכז המפלגה לשמש כשר בממשלת שמיר וסירב להיכנס אליה. הוא גם ריכז את צוות הבחירה של המפלגה לבחירת יצחק נבון (1978) וחיים הרצוג (1983) לנשיאות המדינה.
ברעם נבחר לכנסת וכיהן כחבר בה בשנים 1977–2001. היה חבר בוועדת החוץ והביטחון (ובוועדות המשנה למודיעין ושירותים) וועדת הפנים וועדת הכנסת. בכנסת העשירית כיהן כיושב ראש ועדת העלייה והקליטה. בכנסת ה-13 כיהן כשר התיירות בממשלות רבין ופרס, וכן נוסף לתפקיד זה כיהן כשלושה חודשים (בשנת 1995) כשר הפנים.
בבחירות המקדימות לבחירת מועמדי הכנסת של המפלגה בשנת 1996 נבחר ראשון בקולותיהם של 151,000 מתפקדים. אהוד ברק לא צירף אותו ב-1999 לממשלתו, על אף הבטחה מפורשת לכך, ובמקום זאת הציע לו להיות שגריר באחת מבירות העולם שיבחר. ברעם סירב, והיחסים ביניהם הפכו למתוחים. בעת ניסיונו של ברק לזכות מחדש בראשות מפלגת העבודה ב-2007, הוא שב והתפייס עם ברעם.
בשנים 2002–2007 הרצה במרכז הבינתחומי הרצליה ובמכללת ספיר בנושא: "סוגיות נבחרות בפוליטיקה הישראלית"
ברעם כיהן כיו"ר ההנהלה הציבורית של תיאטרון בית ליסין משנת 2004 ועד 2017.
בין השנים 2008 ל-2016 עמד בראש עמותת club50, עמותה שנועדה לעזור לבני 50+, ומוציאה עיתון בשם club50, בעריכתו.
הערכה.
לאחר הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה בשנת 2001, התפטר מהכנסת ופרש מן החיים הפוליטיים. בדרכו לצמרת מפלגת העבודה לא ניצל את מעמדו לטובתו האישית והעדיף להיות נאמן לדרכו. כך סירב לשמש כשר בממשלת שמיר 1989. הוא לא הסס לצאת נגד ראשי המפלגה, כך לדוגמה הצביע נגד חוק רמת הגולן בעוד שאר חברי הסיעה נמנעו. .
ברעם מגדיר עצמו "יונה" ונמנה עם היונים במפלגתו, וככזה הוא בעד פתרון שתי המדינות לסכסוך הישראלי-פלסטיני. בדעותיו הכלכליות הוא דוגל בשוויון סוציאל-דמוקרטי.
יצחק גאגולה
יצחק גאגולה (נולד ב-1 בינואר 1964 בשם איסק גאגולאשווילי, בגאורגית: ისააკ გაგულაშვილი) הוא חבר הכנסת לשעבר מש"ס, יליד גאורגיה, גר ברחובות, נשוי ואב לחמישה.
חייו.
גאגולה הוא בעל תואר במשפטים מהקריה האקדמית אונו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-15 שובץ במקום ה-18 ברשימת ש"ס לכנסת ה-15, ולאחר הבחירות בהן זכתה ש"ס ל-17 מנדטים (אך אריה דרעי ששובץ במקום הראשון פרש עוד לפני השבעת הכנסת), נכנס לכנסת ה-15 וכיהן כחבר בוועדות הכנסת, הכלכלה, העלייה, החינוך והתרבות ובוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת.
לא שובץ ברשימת ש"ס לקראת הבחירות לכנסת ה-16.
שער ברנדנבורג
שער ברנדנבורג (בגרמנית: Brandenburger Tor) הוא שער ניצחון ואחד מסמליה החשובים ביותר של גרמניה בכלל וברלין בפרט. השער ממוקם בפאריזר פלאץ, והוא השער היחיד שנותר מתוך מספר שערים שבעבר שימשו ככניסה ראשית לעיר. מאז הקמתו ב-1788, שימש משטרים רבים כסמל לשלטונם, תוך שינויים רבים בתפקודו ובסמליו החיצוניים.
מבנה השער.
השער מתנשא לגובה של 26 מטרים, רוחבו 65.5 מטרים ועוביו 11 מטרים. השער מעוצב בהשראת הפרופילאה, ששימש ככניסה לאקרופוליס באתונה, יוון והיווה חלק מגישה אדריכלית רחבה יותר של הקלאסיציזם שהייתה נפוצה באותה תקופה ושאבה אלמנטים רבים מהתקופה היוונית.
השער כולל 12 עמודים דורים המתנשאים לגובה של 15 מטרים ובקוטר של מטר וחצי, שישה בכל צד, אשר דרכו מתאפשרים חמישה מעברים, אף על פי שבעת פתיחתו הורשה שימוש בשני מעברים בלבד. כיום השער פתוח להולכי רגל בלבד.
היסטוריה.
שער ברנדנבורג הוזמן על ידי פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה כסימן לשלום, ונבנה בין השנים 1788–1791 על ידי קארל גוטהארד לאנגהאנס.
על קצהו העליון של השער, הוצבה קוודריגה, מרכבה המובלת על ידי ארבעה סוסים, כאשר אלת הניצחון (ויקטוריה) הנושאת ענף זית רוכבת בה, אך היא נבזזה על ידי נפוליאון בשנת 1806 ונלקחה לפריז לאחר כיבוש ברלין. הקוודריגה הושבה ב-1814, אך ענף הזית הוחלף לצלב ברזל.
עם עליית השלטון הנאצי, שימש השער כסמל לכוחם והוא המבנה היחידי ששרד, מלבד האקדמיה לאמנות בכיכר פאריזר עד שנת 1945. השער שופץ לאחר המלחמה, אך ב-13 באוגוסט 1961, עם בניית חומת ברלין, נהפך האזור לשטח סגור. ב-14 באוגוסט השער נסגר לתנועה ונאסר כל מעבר בין צידה המזרחי לצידה המערבי. החיילים המזרח גרמניים היו היחידים שיכלו להתקרב לשער.
ב-12 ביוני 1987, נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, נאם בצידה המערבי של החומה לאנשי מערב גרמניה, כאשר למעשה הנאום כוון גם לצידה המזרחי ולאנשיה. בנאום זה קרא רייגן את קריאתו המפורסמת, "מר גורבצ'וב, הפל חומה זו!".
28 שנים לאחר בנייתה, נפלה חומת ברלין ב-1989, וב-22 בדצמבר, כחודש וחצי לאחר נפילתה, נפתח השער מחדש.
ב-21 בדצמבר 2000, בעלות של קרוב ל-3 מיליון דולר, שופץ ושומר השער. בנוסף, כאחד מסמליה של גרמניה, מוטבע השער על מטבעות אירו גרמנים בסך 10 אירו-סנט, 20 אירו-סנט ו-50 אירו-סנט וכיום הוא פתוח לתנועה ומשמש כאתר תיירות וכאחד מסמליה החשובים ביותר של העיר ברלין.
ב-9 בינואר 2017 הואר השער בדגלי ישראל כמחוה לפיגוע הטרור שאירע יום קודם לכן בירושלים, בו מחבל פלשתינאי נהוג במשאית זיהה קבוצה של חיילים יורדת מאוטובוס סמוך לטיילת בארמון הנציב, ורצח 4 חיילים.
גל חדש (מוזיקה)
גל חדש (באנגלית: New Wave) הוא מונח המשמש לתיאור סגנון מוזיקה, בעיקר כזה המזוהה עם להקות מאוסטרליה, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית, קנדה ואירופה בסוף שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. הסגנון היה בעל נוכחות מרכזית לאורך שנות ה-80, וחזר וצבר פופולריות בתחילת שנות ה-2000. רבות מלהקות הגל החדש הקאנוניות ניגנו והתגלו במועדון המפורסם CBGB שבניו יורק.
מקור המונח.
המונח כשלעצמו הוא מקור ללא מעט בלבול. סימור שטיין, מנהל חברת התקליטים Sire Records, הזדקק למונח שבאמצעותו יוכל לשווק את הלהקות החדשות שהחתים לחברתו. יועצי רדיו בארצות הברית טענו כי הפאנק חלף מהעולם, לפיכך שטיין המציא את המונח "גל חדש". סיבה נוספת לבעייתיות בשימוש בשם פאנק הייתה עלייתו של הדיסקו והתנגדותן של תחנות הרדיו המשדרות דיסקו לתנועת הנגד שהפאנק ייצג.
לטענתו, הוא הרגיש שהמוזיקה הייתה המקבילה המוזיקלית לגל החדש של הקולנוע הצרפתי משנות ה-60. כמו יוצרי הסרטים האלו, האומנים החדשים שלו (בייחוד Talking Heads) היו אנטי-תאגידיים, ניסיוניים, ודור אשר גדל כצרכנים ביקורתיים לאמנות שהם כעת ייצרו. לכן, תוכן המונח "גל חדש" היה בתחילה זהה ל"פאנק רוק".
טום פטי (קרוב לוודאי שהתכוון לכך בצחוק) לקח קרדיט על כך שהוא המציא את מוזיקת הגל החדש. בספר "Conversations with Tom Petty" מ-2005, טען כי מבקרי המוזיקה התאמצו מאוד להגדיר את להקתו, כיוון שלא יכלו להגדיר את להקתו כלהקת פאנק. יחד עם זאת, רצו לשייך אותם עם אלביס קוסטלו והסקס פיסטולס.
ההפרדה המהותית בין הפאנק לגל החדש.