החוק במדינת ישראל קובע כי ענייני הנישואים והגירושין של יהודים נתונים לסמכותו הבלעדית של בית הדין הרבני.בסוגיות הנלוות לגירושין: חלוקת הרכוש המשותף, משמורת ילדים ומזונות נתונה סמכות מקבילה לבית המשפט לענייני משפחה. החוק קובע גם, כי בנושא של מזונות אישה ידון בית המשפט לענייני משפחה בהתאם לדין האישי, קרי כאשר בני הזוג הם יהודים, הדיון יהיה בהתאם לדין הדתי היהודי. הדין היהודי, מכיר רק בזכותן של נשים נשואות למזונות. על פי החוק, פסיקה של מזונות כפופה תמיד לשינוי נסיבות וניתן תמיד לחזור אל בית המשפט כאשר יש שינויים כאלה.
הרקע העובדתי.
בני הזוג נשואים מאז 1976 ויש להם 3 ילדים ושמונה נכדים. הבעל עבד בחברה ציבורית גדולה והאישה הייתה עקרת בית. ביולי 2011 פרץ ביניהם סכסוך והבעל עזב את הבית. באוגוסט 2011 הגישה האישה תביעת מזונות לבית המשפט לענייני משפחה, עבורה ועבור הבן הצעיר שהיה עדיין קטין. בנובמבר 2011 הגיש הבעל תביעה לגירושין בבית הדין הרבני ותביעה לפירוק שיתוף בבית המשפט לענייני משפחה. במסגרת הליך זה ביקשה האישה, כי הרכוש המשותף יחולק לא באופן שווה כנהוג, והיא תקבל שמונים אחוז מתוכו זאת כיוון שהיא נעדרת מקורות פרנסה. בקשת האישה התבססה על הסעיף בחוק יחסי ממון המאפשר לבית המשפט לקבוע איזון משאבים לפי יחס שונה בהתחשב בכושר השתכרות. בית המשפט לענייני משפחה קבע כי עליה להגיש תביעה מתאימה ובהתאם הוגשה תביעה לחלוקה חריגה של הרכוש המשותף במרץ 2013. בינואר 2012 פנתה האישה לבית הדין הרבני וביקשה שלום בית במסגרת בקשה זו ביקשה וקיבלה צו למדור ספציפי במאי 2015, במסגרת דיון שנערך בבית המשפט העליון, עדכנה האישה כי בבית הדין הרבני נקבע כי לא ניתן להיעתר לבקשת הבעל לחייב אותה בגירושין וכי לדעת בית הדין, קיימת אפשרות לסיים את התיק בהסכמתה לגירושין תוך מתן פיצוי הולם וסביר. הבעל עידכן כי בינתיים ניתן פסק דין בבית המשפט לענייני משפחה בהקשר לחלוקת הרכוש וכן כי הבית טרם נמכר.
הערעור.
האישה ערערה על פסיקת בית המשפט המחוזי שקצב את תקופת מזונותיה ל-36 חודשים. לטענתה 36 חודשים הם תקופה שרירותית, כיוון שאין לדעת בשלב זה, מתי יהיה לה מקור פרנסה. בהתאם לכך, ביקשה לבטל את תקופת קציבת המזונות ולחייב את בעלה במזונותיה ללא מועד סיום, והכל בכפוף להתפתחויות העתידיות, בין השאר יציאתו של בעלה לפנסיה. ב-4 במאי 2015 התקיים בבית המשפט העליון דיון בבקשת הערעור של האישה, בפני השופטים, דפנה ברק-ארז, המשנה לנשיאה אליקים רובינשטיין והשופט צבי זילברטל. בסיום הדיון הורה בית המשפט לצדדים להגיש את טענותיהם באשר לשאלת קציבת זמן למזונות האישה בזמן הנישואין.
טענות הצדדים.
טענות האישה.
האישה טענה כי חיוב מזונותיה נובע מהדין האישי החל עליה, הוא הדין הדתי היהודי, הקובע כי גבר חייב לזון את אשתו עד לסיום הנישואין בגט. האישה אינה חייבת לצאת לעבוד כדי להיות זכאית למזונות במקרים בהם לא עבדה בעבר ואינה בעלת כושר השתכרות ממשי. כמו כן, טענה בתגובה לטענות הבעל, שאין עילה לשלילת מזונותיה בשל חוסר תום לב הנובע לכאורה מסירובה לקבל גט, כיוון שאם ישללו ממנה המזונות היא תיוותר ללא מקור פרנסה. לדבריה, היום בגיל 56, לאחר שבשלושים וחמש שנות הנישואין לא עבדה, היא אינה מסוגלת לפרנס את עצמה ותשלום המזונות הוא קריטי עבורה עד שתתחיל לקבל את חלקה בפנסיה של הבעל. טענה נוספת שהעלתה האישה היא כי מפסק הדין של בית המשפט המחוזי עולה שאלה עקרונית, האם יש בסמכותו של בית המשפט האזרחי לקצוב בזמן מזונות אישה, במטרה להביא לגירושין, למרות העובדה שבית הדין הרבני לא קבע שהיא סרבנית גט.
טענות הבעל.
הבעל טען כי ההלכה האזרחית הפסוקה, איזנה, באמצעות עיקרון תום הלב, את חובת הבעל למזונות לפי הדין הדתי אל מול העקרונות האזרחיים של מזונות וחלוקת רכוש. כך, בעת הצורך, כאשר נראה לבית המשפט כי תביעת המזונות נועדה כדי להשיג יתרון, ולהפעיל לחץ במהלך ניהול המשא ומתן הרכושי, מפחיתים או שוללים בתי המשפט את המזונות בכלל ואת מזונות האישה בפרט. איזון זה יצר הלכה מעשית המתאימה לזמנינו, לזוגות שבוחרים לנהל את התהליכים הרכושיים בבית המשפט האזרחי. לדבריו גם הפוסקים ההלכתיים אמרו כי הבעל חייב במזונות האישה רק כאשר היא אתו ואם הלכה אין מקום למזונות. טענות נוספת שהעלה הבעל הן, כי כאשר הדין הדתי מפלה בין גבר לאישה, בעניין זה המזונות להן זכאית אישה בלבד, יש לפרש את ההוראה המפלה בצמצום, וכמו כן כי הגישה של בית המשפט לענייני משפחה היא למנוע התמשכות מלאכותית של נישואין ולפי גישה זו, יש לשלול לגמרי את מזונות האישה.
הדיון.
סמכות בית המשפט האזרחי לדון במזונות במצב של "סרבנות גט", שלא הוכרזה ככזו על ידי בית הדין הרבני.
השופט רובינשטיין: מתנגד לדעתה של השופטת ברק-ארז, כפי שתובא בהמשך, כי אין מקום שבית המשפט האזרחי יעסוק בשאלה של סרבנות גט, ואומר כי יש לאפשר קציבה בזמן של תקופת המזונות הנפסקים לאשה מן הטעם של "סרבנות גט" גם ללא פסיקה מתאימה של בית הדין הרבני. זאת על בסיס תחולתו המחייבת של עקרון תום הלב. לבית המשפט לענייני משפחה סמכות לדון בענייני מזונות. הדיון אכן יעשה על פי הדין האישי, אך בית המשפט האזרחי רשאי במסגרת זאת גם לתת משקל לעקרונות כלליים של המשפט האזרחי ואף יש לו סמכות להגיע לקביעות אגביות אשר נחוצות להכרעה בסוגיה, גם אם השאלה היא בסמכותו הייחודית של בית דין אחר. לבית הדין הדתי שיקולים הלכתיים בענייני גט ויש לכבדם אבל, לדעת השופט רובינשטיין, קביעה של בית המשפט למשפחה בדבר "מות הנישואין" אין משמעותה חיוב הלכתי בגט, והעדר החיוב ההלכתי, אין משמעותו שהסירוב להתגרש נעשה בתום לב. בהתאם לכך, בית המשפט האזרחי, בראותו את התמונה הכוללת, אינו מנועה מלראות את הגט כ"נשק רכושי" גם אם בית הדין הדתי לא קבע "סרבנות גט" ולפסוק קציבת זמן למזונות במטרה לזרז את הליך הגירושין.
השופט זילברטל: מצטרף לדעתו של השופט רובינשטיין וקובע כי בית המשפט לענייני משפחה רשאי לקבוע כי אישה היא סרבנית גט, לצורך הדיון בזכותה למזונות, גם אם בית הדין הרבני לא קבע כך. לדבריו, גם בתביעת מזונות וגם בתביעת נזיקין לפיצוי בשל סרוב בעל לתת גט, נדרש בית המשפט האזרחי להכריע בשאלה אם אחד מבני הזוג הוא "סרבן גט", ובשני המקרים ניתן להניח כי הליך מקביל מתנהל בבית הדין הרבני. לפיכך אם תתקבל קביעתה של השופטת ברק-ארז כי מתוך עיקרון של כיבוד ערכאות לא יקבע בית המשפט האזרחי סרבנות גט כל עוד לא קבע אותה בית הדין הדתי, היא תוביל בפועל לך שבית המשפט האזרחי לא יוכל לחייב בפיצויים סרבני גט כל עוד בית הדין לא קבע זאת, ובתי הדין הרבניים נזהרים מאוד מקביעות כאלה ולעיתים חולפות שנים רבות מפרוץ הסכסוך ועד החיוב בגט על ידי בית הדין הרבני. לכן, לדעת השופט זילברטל אין הצדקה אמיתית להבחנה בין שני סוגי התביעות וההבחנה ביניהם עלולה להביא לחוסר אחידות משפטית. השופט זיבלרטל אומר כי לדעתו אין סכנה שאישה, שבית המשפט לענייני משפחה יחליט כי היא סרבנית גט, תגיע לפת לחם, כיוון שבית המשפט ינהג באחריות בסוגיית שלילת המזונות ולא יאפשר דרדור לחרפת רעב. השופט זילברטל אומר גם שדרישה לקביעה פוזיטיבית של בית הדין לחיוב בגט כאשר מדובר במזונות אישה וויתור על דרישה זאת כאשר מדובר בתביעה נזיקית, עלולה להתפרש ובמידה מסוימת של צדק, כאפליה פסולה בין הדין החל על סרבני גט לבין זה שחל על סרבניות גט.
השופטת ברק-ארז, בדעת מיעוט בנושא זה: החוק האזרחי למזונות, מפנה את בית המשפט לענייני משפחה לדין היהודי. כלומר בית המשפט למשפחה צריך לדון ולהחליט, האם קיימת, לפי הדין היהודי, עילה להפסקת תשלום המזונות. במצב שהשאלה הנדונה היא שלילת מזונות מאישה בשל "סרבנות גט" לא נכון יהיה שהערכאה האזרחית, בית המשפט לענייני משפחה, תעסוק בכך כל עוד לא פסק בית הדין הדתי "סרבנות גט". הסיבות לכך הן, כי "סרבנות גט" קשורה באופן הדוק לנושא נישואין וגרושין להם נתונה לבית הדין הרבני סמכות ייחודית, ועיקרון תום הלב אינו "מסלול עוקף" להמתנה להחלטתו של בית הדין הרבני. כמו כן על פי עקרון הכבוד ההדדי בין ערכאות, בית המשפט האזרחי צריך להמתין להכרעתו של בית הדין הדתי. בנוסף ציינה השופטת ברק-ארז כי הדין הדתי מלווה את שלילת מזונות האישה בהשלשת הגט וסכום הכתובה המהווה אמצעי קיום לאחר הגירושין, ולכן שלילה של הזכאות למזונות, על ידי הערכאה האזרחית, כפעולה יחידה, ללא הצעד המשלים של תשלום הכתובה, אינה משקפת גם את הדין הדתי.
השופטת ברק-ארז הוסיפה גם, כי שלילת מזונות בשל סרבנות גט, היא סנקציה חמורה יותר מפסיקת פיצויים, בשל סרבנות גט, מכוח דיני הנזיקין. כיוון ששלילת מזונות עשויה להביא אישה למצב של פת לחם, בעוד שפסיקת פיצויים נזיקיים, תהיה בכפוף לכללים של ההוצאה לפועל תוך הותרת אמצעי קיום. כמו כן אומרת השופטת ברק-ארז כי תביעות נזיקין בשל סרבנות גט נדונות לפי הדין האזרחי של עוולת הרשלנות והסמכות לכך נתונה לבית המשפט האזרחי בלבד ואילו סוגיית המזונות תלויה בקשר הנישואין ונדונה לפי הדין הדתי.
סוגיית המזונות.