חאבייר מרסלו פאס (בספרדית: Javier Marcelo Páez, נולד ב-23 בספטמבר 1975) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה.
פאס גדל במרלו שבגראן בואנוס איירס והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של חימנסיה חוחוי. בשנת 1995 עבר למועדון הפאר הארגנטינאי אינדפנדיינטה אך בקדנציה הראשונה שלו בקבוצה התקשה לתפוס מקום בהרכב. בשנת 1999 חזר לקדנציה שנייה ומוצלחת יותר באינדפנדיינטה ושיחק בה שלוש שנים נוספות. לאחר מכן שיחק גם בדפורטיבו קיטו מאקוודור וחזר לארגנטינה כשחתם בקבוצת אולימפו מבאיה בלנקה.
לקראת עונת 2006/2007 הגיע לישראל וחתם בקבוצת הפועל תל אביב, שם שיחק תחת המאמן יצחק שום ולאחר מכן תחת ניר לוין. יחד עם פאס הגיע לקבוצה שחקן ארגנטינאי נוסף, הקשר לוסיאנו דה ברונו. ב-18 בספטמבר 2006 כבש פאס את שער הבכורה שלו במדי הפועל תל אביב, בניצחון 1-4 על הכח עמידר רמת גן. את שערו השני בקבוצה הבקיע בדרבי מול מכבי תל אביב. בעונה זו הגיע עם הקבוצה לשלב 32 האחרונות של גביע אופ"א, לאחר ניצחון על פריז סן-ז'רמן בצרפת במסגרת שלב הבתים. בתום העונה זכה פאס עם הפועל תל אביב בגביע המדינה, לאחר שכבש את השער המכריע בדו-קרב הפנדלים במשחק הגמר מול הפועל אשקלון.
לאחר עונה אחת בהפועל תל אביב חזר פאס לקבוצתו הקודמת, אולימפו, ובשנת 2008 חתם בקבוצת אתלטיקו טוקומאן, שם שימש כקפטן הקבוצה למשך שלוש שנים, עד שהושאל לצ'קריטה ג'וניורס לחצי עונה. בשנת 2012 חזר לקבוצת נעוריו, חימנסיה חוחוי. בקיץ 2013 חתם בקבוצת פרו קאריל אואסטה מליגת המשנה בארגנטינה. בשנת 2014 פרש ממשחק פעיל.
טבעת פוליקרטס
טבעת פוליקרטס היא מעשייה שסופרה מפי הרודוטוס:
פוליקרטס היה שליטו העשיר ורב-העוצמה של האי סאמוס. הצלחות רבות נחל צי המלחמה תחת שלטונו, וכבש ערים רבות באסיה הקטנה ובאיי הים האגאי. הוא גם קיבץ סביבו משכילים רבים, אולם פיתגורס לא הסכים עם דרכו ועזב את האי.
בכל מה שעשה פוליקרטס שיחק לו המזל עד שבן בריתו, הפרעה יעחמס השני, התחיל חושש פן תעורר הצלחה כה מרובה את קנאת האלים. על כן כתב לפוליקרטס ויעץ לו להשליך לים את אחד החפצים היקרים לו ביותר, כדי שיגרום נזק לעצמו ובכך ישכך את חמת האלים. פוליקרטס שעה לעצתו והשליך טבעת יקרת ערך לים כדי לפייס את האלים. שלושה ימים לאחר מכן הגיע דייג לחצרו והעניק לו במתנה דג גדול שתפס. כשהדג בותר לנתחים מצאו במעיו את הטבעת של פוליקרטס. משנודע הדבר לפרעה, מיד ביטל את בריתו עם פוליקרטס, כי ידע שאסון גדול יומט עליו. כעבור זמן קצר נשבה שליט סאמוס על ידי אויביו והוצא להורג.
פרידריך שילר חיבר על פי המעשייה שיר בשם זה.
סרדיס
סרדיס (ב Sfard, ביוונית Σάρδεις, בלטינית Sardis, בטורקית Sart) הייתה עיר מהעת העתיקה (נמצאת ליד העיירה סארט של ימינו בטורקיה), ממוקמת במערב אנטוליה (אסיה הקטנה) בקצה מישור הרמוס הפורה ולרגלי הרי תמולוס, על דרך ראשית המחברת את הים האגאי עם טורקיה הפנימית. מתפרשת סביב מצודה על גדות נהר פקטולוס. הייתה בירתה של ממלכת לידיה הקדומה, מושב הפרוקונסול הרומי, ובירת פרובינקיית לידיה בתקופה הרומית המאוחרת והביזנטית. שמה הלידי של סרדיס, ספרד (Sfard), נזכר במקרא (עובדיה כ') אך הניקוד המופיע במקרא הוא שיבוש של השם על ידי הנקדנים העבריים הטברייניים בתקופת האסלאם, אהרן בן אשר ומשה בן נפתלי.
האזכור הראשון של סרדיס הופיע בכתובים בשנת 472 לפנה"ס, במחזה של אייסכילוס, "הפרסים". לעומת זאת, ב"איליאדה" של הומרוס הוזכרה העיר הִידֶה ("Ύδε") כבירתו של עם הנקרא מַייוֹנִים, כנראה שם נוסף של הלידים. לא ברור אם הידה הוא שמה העתיק של סרדיס, או שמא הבירה עברה לסרדיס בתקופות יותר מאוחרות. על כל פנים, בשיאה של הממלכה הלידית ב, סרדיס הייתה בירתה, ובכך הייתה לה חשיבות רבה.
סרדיס, ששכנה בגבול שבין העולם היווני לבין התרבויות הגדולות של מרכז אנטוליה, מסופוטמיה והמזרח הקרוב, הייתה בעלת קשרים חזקים למסורות של תרבותיות מזרחיות ומערביות. לאורך ההיסטוריה הארוכה היה זה אזור רב-אתני ורב-לשוני של חילופי תרבות פוריים.
היסטוריה.
העת העתיקה.
האזור המישורי של סרדיס היה מיושב על ידי החיתים כבר באלף השלישי לפנה"ס. סרדיס עצמה יושבה במאה ה-15 לפנה"ס אך לא ברור אם הייתה כבר עיר. היא התפרסמה לראשונה עת גיגס מלך לידיה קבע בה את מקום הבירה. העיר התפתחה בשני חלקים, עיר תחתית, הממוקמת לאורך גדות נהר פקטולוס, שסיפק לעיר גם מים וגם זהב, שם התגוררו האזרחים הרגילים, ועיר עלית, במצודה על ראש גבעה, לאזרחים העשירים, בני המלוכה ובה היה גם ארמון המלך. לידיה הגיחה כממלכה חתית חדשה לאחר התמוטטות האימפריה החתית במאה ה-12 לפנה"ס. לשיא כוחה ופריחתה הגיעה לידיה בעת מלוכת שושלת מרמנד החל מתחילת המאה ה-7 לפנה"ס, שהייתה השושלת השלישית והאחרונה למלוך בה. מלכי לידיה היו אגדיים בקרב היוונים בזכות עושרם ונדיבותם, הם בנו מקדשים ונתנו חפצים יקרים וטונות רבות של זהב למקדשים היוונים כמו אפסוס, דידימה ודלפי.
מצודת סרדיס התפרסמה לאורך ההיסטוריה כ"המקום החזק ביותר בעולם", והעיר התחתית הייתה מוגנת על ידי ביצור אדיר בעובי 20 מטר. תילי העפר בנקרופוליס המלכותי של סרדיס בבין-טפה הם מהגדולים בעולם. קרויסוס, מלכה האחרון של לידיה, פאר את סרדיס ובנה גם את מקדש ארטמיס באפסוס שהיה לאחד משבעת פלאי תבל בעולם העתיק.
מיקומה האסטרטגי של העיר הפך אותה לנקודה מרכזית המחברת את פנים אנטוליה לחוף האגאי. לידיה קיימה יחסים שלווים עם שכניה. על כן, סרדיס יכלה לשמש מרכז לתעבורה של סחורות ורעיונות בין מסופוטמיה ליישובים היוונים האיוונים, צומת מסחר ונקודת מפגש אידיאלית להחלפת רעיונות, אמונות, מנהגים, ידע ותובנות חדשות. עושרה של סרדיס בא מהזהב שנמצא במימי נהר הפקטולוס, מחצבות השיש בהרי תמולוס והקרקע הפורייה במישור. במיתולוגיה היוונית והרומית, הזהב הגיע לנהר לאחר שהמלך הפריגי מידאס שטף את מגע הזהב בנהר.
במהלך ההיסטוריה שלה, השליטה בסרדיס עברה מיד ליד פעמים רבות, אך היא תמיד שמרה על מעמד גבוה בקרב הערים באזור. סרדיס נכבשה בידי הקימרים ב אך נצלה מחורבן. נכבשה שוב בידי הפרסים האחמנים (המלך כורש הגדול) בשנת 547 לפנה"ס לאחר מצור של 14 יום. תחת הפרסים האחמנים (547–334 לפנה"ס), סרדיס הייתה בירת סאטראפיה (פרובינציה) גדולה באסיה הקטנה, ונקודת האיסוף לקראת הפלישות ליוון תחת המלכים הגדולים דריווש הראשון וחשיארש הראשון. רבים מהקברים הידועים באזור, מתוארכים לתקופה זו, והחפירות של בתי העלמין בסרדיס הניבו דוגמאות נפלאות לתכשיטים של תקופה זו. במהלך הכיבוש הפרסי סרדיס לא השתנתה הרבה: חיל המצב הפרסי הוקם על האקרופוליס ואילו החיים בעיר התחתית נותרו ללא שינוי.
בשנת 500 לפנה"ס התמרדו הערים היווניות שבאיוניה (חופה המערבי של אסיה הקטנה) כנגד שלטון האימפריה הפרסית. המורדים נחלו הצלחה בתחילת דרכם, ואף כבשו את סרדיס, אך הפרסים הצליחו להביס אותם לבסוף ולסיים את המרד בשנת 494 לפנה"ס.
לאחר כיבושו של אלכסנדר הגדול, בשנת 334 לפנה"ס, סרדיס שולבה בממלכות ההלניסטיות והיוותה את הבירה המערבית של האימפריה הסלאוקית. התקופה הסלאויקית לוותה במלחמות רבות עם הממלכות ההלניסטיות במהלכן אנטיוכוס השלישי כבש את סרדיס בשנת 215 לפנה"ס והרס אותה עד היסוד אך בהמשך שלטונו גם בנה אותה מחדש. תחת חסות הסלאוקים הוקם מקדש ארטמיס הגדול באתר של מקדש קדום יותר. נבנו גם התיאטרון של סרדיס, הגימנסיום והמרחצאות, כחלק מהפיכתה של בירת אנטוליה, לפוליס הלניסטי.
סרדיס עברה לשלטון רומאי בשנת 133 לפנה"ס. במהלך תקופת שילטון זו היא נותרה עיר חשובה והייתה המרכז העיקרי של מחוז שיפוטי שכלל כמעט 30 יישובים לידיאיים ופריגיים. אסון פקד את העיר בתקופת שלטונו של הקיסר טיבריוס, כאשר בשנת 17 לספירה נהרסה סרדיס ברעידת אדמה, אך נבנתה מחדש בעזרת עשרה מיליון ססטרטיוס מהקיסר ופטור מתשלום מיסים במשך חמש שנים. העיר שגשגה תחת השלום הרומי (pax romana), והתפארה במקדש של הכת האימפריאלית, מרחצאות חשובות, אצטדיון, אמות מים ומבנים אזרחיים אחרים. כמו כן היא התפרסמה באחת משבע הכנסיות של אסיה בספר ההתגלות, אך לא נמצאו מבני כנסיות המתוארכים לתקופה זו.
בארגון מחדש של האימפריה הרומית בפיקוחו של דיוקלטיאנוס, הפכה סרדיס לבירת מחוז של לידיה, והיא פרחה במיוחד במאות הרביעית והחמישית לספירה. בית הכנסת הרומי המאוחר של סרדיס, כנסיות העיר שכללו כנסייה מהמאה הרביעית מחוץ לחומות העיר, קפלה המחוברת למקדש ארטמיס, בזיליקה גדולה בסמוך למרכז העיר, בתים רומיים מאוחרים והחנויות של העיר מעידים על התפתחותה המואצת של העיר ואוכלוסייתה ההולכת וגדלה.
כתוצאה מפיצול האימפריה הרומית בשנת 395 לספירה עברה סרדיס לשליטת ביזנטיון. בעידן הביזנטי סרדיס נשארה בירת המחוז העשיר, מטרופולין גדול בסגנון רומי טיפוסי, מעוטר במבני ציבור מרשימים, שסיפק שירותים נרחבים לאוכלוסייה הגדולה ומרכז פעילויות כלכליות מגוונות. במאה הרביעית סרדיס הייתה המטה של מפעל נשק קיסרי והיה בה בית ספר פילוסופי. העיר הייתה מרכז רשת דרכים רומיות שחיברה אותה עם הים האגאי וכל חלקי אסיה הקטנה. הכניסה אל סרדיס הייתה מזרח-מערב על דרך מרוצפת שיש מחופה שדרת עמודים וחנויות, שנבנו לאורך הקיר הדרומי של בית מרחץ מפואר וגימנסיום, שבתחומו פעל בית הכנסת הגדול ביותר הידוע בפזורה היהודית.