במבצע שלום הגליל בשנת 1982 כבשה ישראל את הרי השוף, ושלטה באזור עד ספטמבר 1983 תוך ניסיון לנצל לטובתה את מלחמת העדות שם ולכונן שלטון נוצרי אוהד בלבנון שיוכל לחתום הסכם שלום עם ישראל. באוגוסט 1983 הסיגה ישראל את כוחותיה ממחוז הרי השוף (דרומית-מזרחית לביירות), ונותרה רק ברצועת הביטחון. בנסיגתה מהשוף, ישראל הסירה את החיץ האנושי של חייליה שניצב בין המיליציות הנוצריות לבין הדרוזים, וגרמה לסבב לחימה נוסף, שזכה לכינוי "מלחמת ההרים". עד ספטמבר, הדרוזים הצליחו להשתלט כמעט על כל השוף.
משה אלשיך
רבי משה אלשיך (מכונה האלשיך הקדוש) (ה'רס"ז, 1506/1507 - י"ג בניסן ש"ס, 1600), היה פרשן ומחבר דרשות מפורסמות על התורה (המכונות 'אלשיך'), שד"ר, ופוסק בצפת. תלמידם של רבי יוסף טאיטאצאק ורבי יוסף קארו ורבו של רבי חיים ויטאל בתלמוד ובהלכה.
ביוגרפיה.
נולד לחיים באדריאנופול, שם למד בישיבתו של רבי יוסף קארו ביחד עם חברו אברהם בן אשר. מאוחר יותר עבר לישיבתו של רבי יוסף טאיטאצאק בסלוניקי. בשנת ה'רצ"ה (1535) עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת. כבר בגיל צעיר יחסית בלט כפוסק הלכה. שנה לאחר מכן, בשנת ה'רצ"ו (1536), כאשר עלה ר' יוסף קארו לצפת, כבר שימש בה ר' משה אלשיך כאחד מדייני צפת. לימים נדפס קובץ של מאה וארבעים מתשובותיו בספר שו"ת בשם 'הרב משה'.
ר' משה עמד בראשן של שתי ישיבות בצפת, בהן לימד עיון. בהקדמה לספרו תורת משה המכיל דרשות על התורה, כותב המהר"מ אלשיך שעיקר עיסוקו היה בלימוד העיון ואת דרשותיו על התורה כתב בימי שישי לעת מצוא.
לאחר חידוש הסמיכה על ידי ר' יעקב בירב הוסמך ר' משה אלשיך על ידי רבו, ר' יוסף קארו. ר' משה עצמו סמך את רבי יום טוב צהלון. ישנה מסורת לפיה סירב האר"י ללמד את ר' משה אלשיך קבלה.
בימי זקנתו בשנת ה'ש"ן (1590) בקירוב יצא כשד"ר בשליחות אל סוריה, טורקיה ופרס.
רבי משה אלשיך זכה להערצה רבה בימי חייו ולאחר מכן ויש המוסיפים, עד היום, לשמו את הכינוי 'הקדוש'. ר' משה נפטר ונקבר בצפת. בית כנסת עתיק הקרוי 'בית הכנסת האלשיך הקדוש' נמצא בעיר העתיקה של צפת.
בין תלמידיו היה רבי יצחק בן רבי מרדכי גרשון טריויס.
חיבוריו.
הרב אלשיך חיבר פירוש על התורה בשם 'תורת משה', ספרי הנביאים וחמש מגילות. בהקדמתו לפירושו על ספר דניאל הוא מסביר את דרך כתיבת פירושיו ומציין שפירושיו הם עיבוד של דרשות שנשא. כמו כן חיבר פירוש למסכת אבות בשם 'ירים משה', פירוש להגדה של פסח וכן קינות על חורבן בית המקדש ועל 'גלות השכינה'. בסוף ימיו כתב הרב אלשיך מאמר בשם 'חזות קשה' ובה תיאר את ראשית ירידתה של העיר צפת מגדולתה.
על חיבוריו והשקפותיו של האלשיך נכתב ספרו של שמעון שלם, ר' משה אלשיך - לחקר שיטתו הפרשנית והשקפותיו בענייני מחשבה ומוסר, ירושלים תשכ"ו.
חילול השם
ביהדות, חילול השם הוא מצב שבו מחולל שמו של האלוהים עקב מצבם או מעשיהם של מאמיניו. במסורת היהודית נחשב הדבר לעבירה חמורה במיוחד. חילול השם הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות. הפן החיובי המקביל למצווה זו קיים במצוות עשה של קידוש השם.
צורת הביטוי.
הביטוי הנכון הוא "חילול השם" ולא "חילול ה'", שכן "ה'" רומזת לשם המפורש של הקב"ה (שם הוי"ה), ואילו שמו, הכוונה למדרגה נמוכה הרבה יותר – גילויו בעולם. אין אפשרות לחלל או לקדש אותו, אלא רק את שמו.
מקור המצווה.
המצווה מופיעה באופן כללי בספר ויקרא ביחד עם מצוות עשה של קידוש השם:
וחוזרת שלוש פעמים בהקשרים קונקרטיים שונים:
חילול השם מופיע פעמים רבות בנביאים. במיוחד בספר יחזקאל, שם מתרעם יחזקאל כי ישראל מחללים את שם ה' בקורבנות שלהם, כאשר למעשה הם עובדים עבודה זרה: .
במקום נוסף () הוא מרחיב מאוד את המושג, ומדבר על חילול השם שעושים ישראל כלפי אומות העולם בעצם מציאותם בגלות: , ולכן כדי לקדש את שמו המחולל הוא יגרום לגאולת ישראל, אף שישראל מצד מעשיהם אינם זכאים ואינם ראויים לכך.
נביא אחר, עמוס, מציין מעשה של חילול השם כהליכתם המשותפת של אב ובנו אל נערה מאורסת (רש"י, מצודת דוד, מלבי"ם), או אל נערה העוסקת בזנות (אבן עזרא, רד"ק), שבו אדם איננו מתבייש מאביו, או כהערתו של מצודת דוד חילול השם הוא בעצם הליכתם ביחד, כי איזו הנאה הם יכולים להפיק מכך.
שורש המצווה.
חילול השם כולל מעשים הנעשים בידי מייצגי היהדות, אשר גורמים לירידת קרנה של היהדות בעולם, ולהשפלת ערכה בעיני הציבור או בעיני עמים אחרים; בין אם מדובר כלפי פנים, כאשר עושה המעשה הוא אדם חשוב מבחינה דתית או קבוצת איכות דתית, או כלפי חוץ, כאשר עושה המעשה יכול להיות כל יהודי, קבוצת יהודים ואף מדינה יהודית שעושה מעשים לא ראויים.
בדרך כלל בחילול השם מדובר בחטאים מוסריים הקשורים לאמות מידה בסיסיות, שהאנשים הפשוטים מבינים בהם, שמשמעותם זלזול של העושה בדת היהודית ואמונתה ואלוהיה. משמעות המושג חילול הבא מלשון "חול" וחולין, הוא פגיעה בקדושת שמו של הקב"ה, בכך שהאדם מראה לאחרים שהוא מזלזל באמונתו באל ומקבל את מלכותו רק מהשפה ולחוץ.
חילול השם נחשב לאחד העבירות החמורות ביותר ביהדות, שהתשובה איננה מנקה לגמרי, אלא "תולה" עד יום המיתה, כנאמר בספר ישעיהו: ; אולם, קידוש השם יכול להוות תשובת-המשקל לחילול השם.
האופנים הידועים ביותר לחילול השם הם:
דיני המצווה.
ביהדות עשיית עבירה בשאט נפש בשביל להכעיס מוגדר כחילול השם. אם המעשה נעשה לפני עשרה יהודים הוא מוגדר "חילול השם ברבים".
מראית עין.
אדם חשוב או גדול במעשים, עובר על חילול השם גם בפעולות מותרות הנראות כאסורות או שגורמות לצופים בו להעלות השערות לא כשרות לגביו, כדברי ספר החינוך:
הרמב"ם מביא הנחיות לתלמיד חכם שנראה שלפחות חלקן הן בהקשר זה:
מיתה על קידוש השם.
יש מקרים מיוחדים המחייבים מוכנות ליהרג על קידוש השם, במקום לעבור עבירה. מקרים אלו כוללים דרישה לעבור עבירה שהיא:
עשיית העבירה הנכפית באחד משלושת המצבים שהוזכרו לעיל המחייבים קידוש השם - מהווה חילול השם. במקרה זה אין העובר נענש בידי בית דין מאחר שהוא מוגדר כ אך מדובר בחטא חמור. בשני המקרים האחרונים אוסרת היהדות אפילו להטעות את הדורש לעבור עבירה, ולגרום לו לחשוב שהוא הצליח בכפייתו.
חילול השם לעומת כבוד תלמידי חכמים.
בתלמוד מופיע כמה פעמים המשפט: "במקום שיש חילול השם - אין חולקין כבוד לרב". על פי תפיסה עממית רווחת, פירוש הדבר שמותר לבזות רבנים ותלמידי חכמים כאשר יש במעשיהם חילול השם. אולם המובן המקורי של המשפט הוא אחר: במקום שנעשית עבירה בנוכחות רב ותלמידו, אל לו לתלמיד לחלוק כבוד לרב ולהמתין לו עד שהוא ימחה, אלא התלמיד צריך להזדרז ולהעיר על כך, על מנת למנוע את העבירה, או להפסיק את ביצועה, מוקדם ככל האפשר. המשפט מובא בגמרא בהקשר של מעשהו של פינחס הכהן, שפגע בזמרי בן סלוא ובכזבי בת צור ולא המתין למשה רבנו.
כך ניסח זאת הרמב"ם: "להפריש מן האיסור - אפילו בפני רבו מותר להורות. כיצד? כגון שראה אדם עושה דבר האסור, מפני שלא ידע באיסורו או מפני רשעו, יש לו להפרישו ולומר לו: דבר זה אסור, ואפילו בפני רבו, ואף על פי שלא נתן לו רבו רשות, שכל מקום שיש חילול השם אין חולקין כבוד לרב".
בפסקי דין.
שופטי בית המשפט העליון התייחסו מספר פעמים בפסקי דין למעשים מסוימים כאל חילול השם. כך למשל:
סיירת הצנחנים
וילהלמה
חמידייה-וילהלמה (בגרמנית: Hamîdije Wilhelma) הייתה מושבה טמפלרית במישור חוף יהודה כ-7.5 ק"מ מצפון ללוד, וכ-2 ק"מ ממזרח לעיירה הערבית יהודייה (העיר יהוד של ימינו), אשר נוסדה בשנת 1902 על ידי גרמנים טמפלרים. בשנת 1948 הוקם במקום המושב העברי בני עטרות.
היסטוריה.
המושבה נקראה על שמם של הסולטאן עבדול חמיד השני, ועל שם שני מלכים ששמם וילהלם - וילהלם השני, מלך וירטמברג (1848-1921), כהוקרה על תמיכתו הרעיונית והכספית בהתיישבות הטמפלרים, שרבים מהם באו מממלכת וירטמברג, ווילהלם השני, קיסר גרמניה, לזכר ביקורו בארץ ישראל בשנת 1898.
ביקור זה סימל, לדעת הטמפלרים, את הידידות שנרקמה בין הקיסרות הגרמנית והאימפריה העות'מאנית באותם הימים, ולכן נקראה המושבה בזמן השלטון העות'מאני וילהלמה-חמידיה.
המושבה נבנתה סביב שתי דרכים, שיצרו צורת צלב. דרך אחת, באורך של 1,200 מטר, נמשכה מצפון-מזרח לדרום-מערב, ומשני צדיה נבנו בתי המושבה, 26 בתים בכל צד. בחלקו האחורי של כל בית הייתה חלקת אדמה ברוחב 40 מטר ובאורך 250 מטר. הדרך השנייה, שחצתה את הראשונה באמצעה, קישרה את וילהלמה ליישובים הסמוכים.
ב-21 בנובמבר 1917 כבש הצבא הבריטי את המושבה, והגלה את תושביה למצרים. בתום מלחמת העולם הראשונה הורשו הגולים לחזור למושבה. אדם ידוע לשמצה שביקר במושבה בזמן מלחמת העולם הראשונה הוא רודולף הס, מפקד מחנה אושוויץ לימים. הס נפצע בחזית המזרח התיכון כמה פעמים ואושפז כאן כפצוע. האירוע מתואר בספר זיכרונותיו שכתב לפני הוצאתו להורג בפולין בשנת 1947.
זאב וילנאי כתב במדריך ישראל (1941):
שדה התעופה שבנו הבריטים בשנת 1936 בקרבת המושבה נקרא בשם שדה התעופה וילהלמה, לימים שדה-תעופה לוד, ומאוחר יותר, נמל התעופה בן-גוריון (נתב"ג).
במלחמת העולם השנייה הפכה המושבה למחנה הסגר לתושביה הגרמנים בפיקוח שוטרים יהודים ובפיקוד קצינים בריטים.
בשנת 1946 התנקשו אנשי הפלמ"ח בחייו של גוטהילף וגנר, תושב המקום ופעיל במפלגה הנאצית.