קדוש מגן של קבוצת אנשים מסוימת, בכנסיות נוצריות המאמינות בתיווך על ידי קדושים, הוא קדוש נוצרי שלו יחס מיוחד אל אותה קבוצה והחברים בה, והנחשב לקשוב יותר לתפילותיהם של אנשים אלה. קדוש מגן מקושר פעמים רבות למקומות גאוגרפיים - ממדינות, דרך ערים כפרים או רבעים ועד אתרים ספציפיים (כגון בית תפילה כלשהו או אתר טבע), למקצועות או עיסוקים (חיילים, בנאים, כוורנים, יוצקי שעווה וכו'), חולים במחלה או בעלי מום, ולקבוצות אחרות. קדושים מגנים רבים מופקדים על בריאותם של בעלי חיים (חיות בית, צאן, דבורים וכו'), אם כי ברור שהכוונה היא כי הם קשובים לבעליהם.
הקשר בין קדוש מגן לבין נושא פטרונותו עשוי לנבוע ממאפיינים שונים:
יום חגו של קדוש מגן מצוין פעמים רבות על ידי אלה שהקדוש הוא מגנם, והדבר נכון במיוחד במקרה של קדוש מגן לאומי, שיומו הופך ליום חג לאותו לאום.
תופעה דומה של קישור בין ישות אלוהית לבין קבוצת בני אדם מוכרת גם בדתות לא מונותאיסטיות ורווחה עד מאוד במיתולוגיה היוונית (דוגמה אחת מני רבות היא האלה אתנה שהייתה האלה המגנה של אתונה העתיקה), וברומא העתיקה שם רווחו אלי בית ומשפחה, ואלים אשר הופקדו על תחום מסוים (לדוגמה יאנוס שהופקד על שערים, דלתות, זמן ועוד).
פלוסנבורג
חיים כהן (שר)
גזל סוד מסחרי
גזל סוד מסחרי הוא עוולה בדיני נזיקין העוסקת בנטילת סוד מסחרי ללא הרשאת בעליו.
עוולה מסחרית זו, אשר מנויה בחוק עוולות מסחריות נועדה לעגן את הזכות של בעליה לקניינם הרוחני.
לשם הוכחת גזל הסוד המסחרי יש להוכיח את יסודות קיום הסוד המסחרי ואת גזלו.
הגדרה.
עוולת גזל סוד מסחרי שייכת למשפחת העוולות הייחודיות בהגנה על אינטרסים כלכליים ומסחריים אשר אינן מעוגנות בפקודת הנזיקין עצמה. העוולה באה לשמור על היתרון הכלכלי שרוכשים בעלי הסוד, כגון יצרן נעליים אשר מצא דרך לייצר נעליים בעלי מאפיין מיוחד. ללא הגנת הסוד המסחרי לחברות לא יהיה משתלם להשקיע בפיתוח וייצור בשל החשש לאיבוד היתרון התחרותי לידיים זרות.
הגנת הסוד המסחרי חלה ביחס ישר לאיכות הסוד, סוגו וליתרון הכלכלי שהוא מספק לבעליו והיה עשוי לספק למתחרים אם היה מגיע לידיהם.
הוכחת עוולת גזל הסוד המסחרי דורשת הוכחת יסוד קיום הסוד המסחרי ואת גזלו.
ישנם מקרים בהם על אף הגנת הסוד המסחרי יתיר בית המשפט שימוש בו בשל מדידת היקף ההגנה עליו ביחס לתחרות עם ערכים לגיטימיים אחרים.
סוד מסחרי.
סוד מסחרי מוגדר בחוק עוולות מסחריות, התשנ"ט-1999, כ"מידע עסקי מכל סוג שאינו נחלת הרבים ושאינו ניתן לגילוי בנקל על ידי אחרים. כמו כן, סודיותו מקנה יתרון לבעליו על פני המתחרים ונדרשת השקעת מאמצים סבירים כדי לשמרו כסוד.
כדי שסוד יזכה להגנה, נדרש כי יהיה בו פוטנציאל להעניק תועלת תחרותית משמעותית לבעליו וכי לא יהיה בנחלת הרבים.
התנאי היסודי הראשון בהוכחת סוד מסחרי הוא הגדרת הבעלים לפי סעיף 5 לחוק עוולות מסחריות. לשונו הוא "לרבות מי שסוד מסחרי נמצא בשליטתו כדין", כלומר שהסוד הומצא או פותח ברשותו או שהוא רכש הזכות בתום לב.
על הסוד המסחרי להיות בעל ערך כלכלי ולהקנות לבעליו יתרון מסחרי. מדובר במידע סודי, שגילויו עשוי לחסוך למתחרים זמן, טרחה או הוצאות, או שבעליו השקיע משאבים על מנת להשיגו. בישראל לא נדרש לעשות שימוש בסוד כדי לזכות בהגנה.
על הסוד המסחרי להיות חסוי מפני הרבים, כך שלא ניתן לגלותו בצורה חוקית בקלות. בנוסף, על הבעלים מוטלת החובה לנקוט אמצעים סבירים לשמור על סודיותו. על הבעלים להגן על הסוד המסחרי בצורה אקטיבית, מידע שאינו מוגן - אינו נחשב כסוד מסחרי. הדרישה להגן על הסוד היא באמצעים סבירים, כך לדוגמה אי נעילת מחשב המכיל נוסחה כימית פרי עמל חברה יכולה להיחשב כאי שימוש באמצעים סבירים לאבטחת הסודיות. חוזי אי-תחרות ותזכיר לעובדים בעניין חובת שמירת הסודיות ייחשבו אף הם כאמצעים סבירים להגנת הסוד. אין דרישה לאמצעים פיזיים, ואמצעי מילולי כגון שלט הנושא את הכיתוב "אזור ממודר" ייחשב כאמצעי סביר להגנה על הסודיות. עקב הקושי הרב להוכיח כי מידע מסוים הוא בגדר סוד מסחרי, נהוג לנקוט במדיניות של החתמת עובדים, ספקים ולקוחות על הסכמי סודיות, המגדירים את המידע אליו הם נחשפים כסוד מסחרי, תוך אזכור סוגי המידע הטיפוסיים אליו הם עתידים להיחשף. חתימה על הסכם הסודיות מהווה הסכמה לכך שהמידע הוא סוד מסחרי.
מעסיקים נוקטים באמצעים מילוליים גם כדי להגן על עצמם מתביעות של מעסיקים קודמים – כותבות הוראות לעובדים חדשים שאסור להשתמש בידע שהביאו ממעסיקים קודמים.
ההגנה על סוד מסחרי יכולה לפקוע כאשר המידע הפך לנחלת הכלל. מידע הנגיש לציבור או מוצר מוגמר הנמכר לציבור הרחב, אינם נופלים בגדר "סוד מסחרי". כאשר מדובר בסוד מסחרי מדובר בדרך כלל במידע המצוי בידי חלק קטן מעובדי המעסיק, כגון חברי ההנהלה הבכירה או מנהלי מחלקת השיווק. בפרשת צ'ק פוינט נקבע כי מידע שאיננו ממודר, המופץ לכלל העובדים בחברה, כמו מידע שניתן לגלות אודות חברה באמצעים המודרניים הקיימים דוגמת האינטרנט - כל אלה אינם בגדר "סוד מסחרי". מכאן כי חשיפת המידע לציבור (לעיתים אף שלא ברצון הבעלים) תשלול את סודיות הסוד. עצם החשיפה עשויה להקנות לבעלים עילה נגד מפרסם המידע, אך צד שלישי שאינו קשור יוכל לעשות שימוש בסוד בלא להיות חשוף לתביעה. הסוד המסחרי אינו מגן על המידע כלפי כל צד שלישי, אלא רק אם יש חובה חוקית, חוזית או אחרת בין בעל הסוד למשתמש בו. ניתן להטיל אחריות על צדדים שלישיים גם אם פעלו בתום לב. בפרשת עלית נגד סרנגה נקבע כי עצם שיווק המוצר אינו הופך את הליך יצורו לנחלת כלל.
בנוסף נקבע כי בעלי הסוד ראויים להגנה גם אם המידע ידוע לציבור, אך התנאי הוא כי השימוש בידע הציבורי יוביל לייצור מוצר אשר יניב תוצר שאינו קיים ברשות הציבור כעת. אין דרישה שכל המידע יהיה סודי כדי לזכות בהגנת הסוד המסחרי. למשל, הנוסחה של קוקה-קולה כוללת חומרים ידועים, ורק הנוסחה היא סודית.
לשם קביעת היותו של מידע מסוים בגדר סוד מסחרי, יש לייחס חשיבות גם לשאלה כיצד ראו הצדדים את המידע המועבר ביניהם . יש ביחסי אמון בהקשרים הנוגעים לטיפול בסוד המסחרי כדי לחזק כי צדדים ראו מנקודת מבטם הסובייקטיבית כי מדובר בסוד מסחרי.
גזל סוד מסחרי.
גזל סוד מסחרי הוא עוולה נזיקית המוסדרת בפרק ב' סעיף 6, לחוק העוולות המסחריות, תשנ"ט–1999. הסעיף אוסר על גזל סוד מסחרי ומגדיר חלופות שונות להתהוותו כדלהלן:
(1) נטילת סוד מסחרי ללא הסכמת בעליו באמצעים פסולים, או שימוש בסוד על ידי הנוטל; לעניין זה אין נפקא מינה אם הסוד ניטל מבעליו או מאדם אחר אשר הסוד המסחרי נמצא בידיעתו;&lt;BR&gt;
(2) שימוש בסוד מסחרי ללא הסכמת בעליו כאשר השימוש הוא בניגוד לחיוב חוזי או לחובת אמון המוטלים על המשתמש כלפי בעל הסוד;&lt;BR&gt;
(3) קבלת סוד מסחרי או שימוש בו ללא הסכמת בעליו, כאשר המקבל או המשתמש יודע או שהדבר גלוי על פניו, בעת הקבלה או השימוש, כי הסוד הועבר אליו באופן האסור על פי פסקאות (1) או (2) או כי הסוד הועבר אל אדם אחר כלשהו באופן אסור כאמור לפני שהגיע אליו.
החוק קובע כי גם שימוש בסוד מסחרי שנעשו בו שינויים, ייחשב כגזל סוד מסחרי, אם קיים דמיון מהותי בין הסוד המסחרי לבין המידע שבו נעשה שימוש. דוגמה לכך יכולה להיות המצאה שפותחה באמצעות שינוי סמנטי של מידע סודי. כאשר השינוי הסמנטי ייחשב כנטילתה של עיקר ההמצאה, עשויה ההמצאה להיחשב כגזל סוד מסחרי.
על מנת להוכיח גזל סוד מסחרי יש להוכיח כי המידע המדובר עומד בהגדרת סוד מסחרי. בנוסף, על התובע להביא תשתית ראייתית להוכחת הגזל ואין להסתפק במסכת אירועים העלולה להניח את הדעת שבוצע גזל סוד מסחרי. בפס"ד מאיר אבגנים נ' עוזיאל בריח, בית המשפט המחוזי קבע שעצם העובדה שלקוח רכש מהתובעים מתקן נעילה ומאוחר יותר רכש מתקן דומה מהנתבעים, אין בה כשלעצמה הוכחה לגזל מצד הנתבעים. על מנת להוכיח גזל, על התובעים להביא תשתית ראייתית. למשל, זימון לקוח לעדות על מנת שיאשר שהרכישה מהנתבעים בוצעה לאחר פניה מצד הנתבעים אליו וכי אותו לקוח היה מאותם לקוחות אצלם התובע ביצע התקנה קודם לכן.
הגנת הסוד המסחרי מותנית בסודיות. בספרות המשפטית נטען כי סודיותו של המידע הנתון היא הציר המרכזי שסביבו נעים דיני הסודיות המסחרית (מ' דויטש, עוולות מסחריות וסודות מסחר, עמ' 447). אם ייחשף הסוד בדרך כלשהי, תקום עילת תביעה לבעל הסוד כנגד חושף הסוד, אך לא כנגד צדדים שלישיים – ומרגע זה ואילך, לא תהיה עוד הגנה. מכאן שהגנת הסודיות המסחרית תהיה טובה בעיקר לאותם מקרים בהם עובד עוזב את מקום עבודתו ומקים חברה מתחרה המייצרת מוצר דומה עד מאוד. במקרים אלה, יוכל המעסיק הראשון להסתמך על העילה של הפרת סוד מסחרי.
ההגנה על סוד מסחרי כנגד צדדים שלישיים במקרים מסוימים היא אפשרית. ניתן להטיל על צדדים שלישיים אחריות בגין שימוש במידע סודי, אפילו אם פעלו בתום-לב. האופן בו ניתן לתבוע צד שלישי היא במסגרת העוולה של גרם הפרת חוזה, על ידי כך שתיוחס לצד השלישי ידיעה על תנאי החוזה של העובד המואשם בגזל סוד מסחרי. מדובר בתנאי חוזה שהם למעשה הדין המצוי, וניתן לטעון שאי ידיעת החוק אינה פוטרת את הצד השלישי.
לעניין הגנה במקרה של גזל רשימת לקוחות, בפסק דין אורנה ליבר נקבע כי בחופף ליסודות הוכחת הסוד המסחרי, לעניין הגזל יש להוכיח כי נעשה מאמץ מיוחד להשיג את רשימת הלקוחות וכי בקבלתה של הרשימה מן המוכן יש להקנות לגוזל ערך מוסף. נקודה זו מומחשת היטב בפסק דין ורגוס בו נדרש כי על רשימת לקוחות להכיל מעבר לשם וכתובת פרטים מיוחדים כגון העדפות קונקרטיות כדי להפכה לבעלת ערך מסחרי של ממש.