ב-17 במרץ 1966 הוביל צ'אבס קבוצת פועלים במסע רגלי של שלוש מאות מייל מדליינו לבירת קליפורניה, סקרמנטו. היה זה ניסיון להפעיל לחץ על המגדלים ועל ממשלת המדינה לענות על הדרישות של הפועלים המקסיקנים והפיליפינים שיוצגו על ידי הארגונים שמאחורי השביתה. העלייה לרגל נועדה גם לעורר תשומת לב ציבורית נרחבת למטרתם של הפועלים. זמן קצר אחרי זה, התמזגו שני הארגונים השובתים לאיגוד הפועלים החקלאיים (United Farm Workers או UFW), והוכרו באופן רשמי על ידי AFL-CIO באוגוסט 1966.
הכרה זו הייתה מרכזית למאבק—כעת, החרם קודם על ידי איגודי עובדים בכל רחבי ארצות הברית, והמודעות למאבק עלתה בעקבות סיקור נרחב בתקשורת. בספטמבר 1967, החרם הארצי הגיע לעיצומו.
במהלך הצעדה, שהייתה צעדת המחאה הארוכה ביותר בתולדות ארצות הברית, תושבי העיירות הקטנות בהן עברו המוחים יצאו לתמוך בצועדים, ובהתאם, גם החשיפה בתקשורת הייתה גדולה. עוד לפני שהסתיימה הצעדה, התקשר עורך דין מטעם שנלי תעשיות, וביקש לערוך מול הפועלים הסכם קיבוצי, שיכיר באיגוד NFWA, יספק העלאת שכר של 35 סנט לשעה, ויכלול בניית בית גיוס עבור הפועלים. היה זה הניצחון המשמעותי הראשון של השביתה.
אך תאגיד דיג'ורג'יו הענק, ועוד תאגידים חקלאיים בעקבותיו, לא הסכימו לחתום על חוזה, ובינתיים, האירועים בשטח הסלימו. כוח העבודה שלהם צומצם בחצי ויותר בעקבות השביתה, והם החלו לייבא עובדים מקסיקנים נוספים, אך רבים מאלה הצטרפו עד מהרה לשורות השובתים והמפגינים. בהתאם, גם טקטיקות האלימות נגדם גברו.
בו זמנית, חלק מהשובתים אבדו תקווה וביקשו לחזור לעבודה. צ'אבס עבד עמם להחיל האטת עבודה מבפנים, וכן ביצירת רשת מודיעין שפעלה לעודד פועלים לתמוך באיגוד ולהשתתף בפועלות שביתה והאטה.
אי-אלימות.
צ'אבס היה מחויב לפעילות בלתי אלימה במסגרת המאבק. במידה גדולה, הוא שאב מהאמונה הקתולית שלו ושל רוב הפועלים כדרך פעולה, כדוגמת הצעדה לסקרמנטו, שמוסגרה כעלייה לרגל, ולוותה בתפילות ציבוריות של תומכים קתוליים שפגשו בדרכם לבירה. במאי 1967, צ'אבס ערך מפגש תפילה המוני מול משרדי דיג'ורג'יו.
צ'אבס הסיק שלא יוכל להחזיק את השביתה רק בין הפועלים המקומיים ותמיכת עובדי נמל ואיגודים אחרים—ופעל ביתר שאת למנוע מראש את הביקוש לענבים מצד הצרכנים. בקיץ 1967, רשת מתנדבים בפרישה כלל-ארצית הקימו מטי מאבק בכנסיות ואולמות איגודים, כדי להפיץ את המסר "אל תקנו ענבים". הם פתחו בקמפיינים של שליחת מכתבים, מכתבים למערכות עיתונים וטורי דעה, ראיונות בתקשורת, נאומים ציבוריים, ודיבייט. הם ביקשו מבעלי מרכולים לא לקנות ענבים, וערכו הפגנות מול חנויות שסירבו להם.
לאחר יותר שנתיים של שביתה, ב-1968, החלו חלק מהשובתים לדבר על הסלמה ושימוש באלימות. צ'אבס הגיב בקריאה ל"צום והקרבה", מעשה של כפרה—שוב בהשראת האמונה הקתולית—שידגים את המשמעת הדרושה כדי לנהל מאבק אזרחי לא אלים. הפועלים, רובם דתיים מאוד, הגיבו בחיוב לקריאה זו, ורבים שעטו לצידו בדלאנו, ופתחו בשביתת רעב. צ'אבס שבת 25 יום, וירד במשקלו ביותר מ-15 ק"ג. כשהרופאים התעקשו שחייב בסכנה, הוא שבר את צומו באספה שכללה את הסנטור רוברט קנדי.
ביולי 1969, הופיע צ'אבס על שער טיים מגזין. עם הכרה זו בו כמנהיג לאומי, הוא יצא לסבב של 28 ערים ברחבי ארצות הברית, שם נאם בבקשה לתמיכה בשביתה ובחרם הענבים.
הצלחת השביתה.
בשיא העימותים בין השובתים לתאגידים, ב-1967, חברת דיג'ורג'יו הציעה לשובתים לערוך בחירות לאיגוד—מעשה אשר התקבל אצל השובתים כהצלחה משמעותית. אך בזמן אמת, התאגיד חיבל בבחירות, ובפועל מנע מהבחירות להתקיים. זו הייתה נקודת מפנה בשביתה, כי אז החלו חלק מן הפעילים לדרוש מעשים ישירים יותר, וצ'אבס—כדי למנוע אלימות—הפנה כוחותיו לבמה הלאומית.
מושל קליפורניה, אשר חשש לשם הטוב של מדינתו, הורה על קיום בחירות אמיתיות בספטמבר של אותה שנה. בשלב זה, האיגודים המקסיקניים והפיליפיניים התמזגו כדי למנף את כוחם המשותף בבחירות נגד דיג'ורג'יו, ואכן UFW הפך לארגון בעל השפעה, עם היכולת למשוך תמיכה ממאוד איגודי עובדים ברחבי ארצות הברית. בבחירות שלבסוף נערכו, UFW ניצח ברוב גדול, תוצאה שלא רק הגבירה את הלגיטימציה שלו כנציג הפועלים, אלא גם היטיב עם התפישה לגבי איגודי עובדים בכל ארצות הברית. אך ההסכמים הקיבוציים מול המגדלים לא הגיעו בעקבות הבחירות, והשביתה והחרם נמשכו.
ב-1970, מספר מגדלים קטנים שספגו מכה כלכלית אנושה יותר מהחרם ביקשו לחתום על הסכמים עם איגודי הפועלים. שיווק ענבים בחותמת האיגודים איפשר למגדלים אלו לתמחר את תוצרם במחיר גבוה יותר, מה שבתורו הפעיל לחץ על מגדלים אחרים.
בשלב זה, הצטרפו 25 תאגידים גדולים למשא ומתן עם האיגוד וחתמו על הסכמים קיבוציים. יותר מ-10,000 פועלים היו כעת מיוצגים על ידי איגוד, וזכו גם לשכר גבוה יותר, של 1.80 דולר לשעה ועוד 20 סנט לארגז, ביטוח רפואי, והגבלת שימוש בנוגדי חרקים בשדות. וכך, בפועל, הגיע החרם לסופו, לבד ממספר קטן של מגדלי חסה וענבים, וכן יקבי גאלו, אשר החרם נגדם הסתיים רק ב-1978.
מאוחר יותר, ב-1975, נחקק בקליפורניה חוק המאפשר בחירות סודיות לאיגודי עובדים, ובעקבותיו, בספטמבר של אותה שנה, UFW הגבירו באלפים את מספר הפועלים המאוגדים, וכך גם הטימסטרס , שהיו האיגוד היחיד שניצב מולם בבחירות. ב-1977 חתמו הטימסטרס על הסכם עם UFW לפיו יפסיקו לפעול כדי לייצג פועלים חקלאיים.
נועה לביא (שחקנית)
נועה לביא (נולדה ב-28 ביוני 1969) היא סוציולוגית ישראלית העוסקת בחקר התקשורת ובלימודי הטלוויזיה. בעברה הייתה שחקנית.
ביוגרפיה.
לביא נולדה בתל אביב לאריק לביא ושושיק שני. את שירותה בצה"ל עשתה בלהקת פיקוד המרכז.
שיחקה, החל מ-1995, את הנערה חגית, חברתה של שרון (יעל בר זוהר) באופרת הסבון "רמת אביב גימל", במשך ארבע עונות.
ב-1995 דיבבה בסדרת האנימציה "החבורה של מולי", ומאותה שנה שיחקה את שוש בתוכנית הבובות "החברים של שוש", דמות זו נהפכה לאחר מכן למותג חטיף הבמבה של עלית.
סיימה תואר ראשון בסוציולוגיה ומדע המדינה ב ותואר שני ושלישי בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב. לביא היא חברת סגל, רכזת החטיבה לתקשורת פוליטית וראש המסלול לתקשורת ומדיה בבית הספר לממשל וחברה של המכללה האקדמית תל אביב-יפו.
היא עוסקת במחקר הטלוויזיה בישראל, ב-2015 יצא ספרה "מהבורגנים ועד בטיפול", שם היא מנתחת את מהפכת הטלוויזיה בישראל. לביא ניתחה במחקר מאוחר יותר את הלגיטימציה של טלוויזיית המציאות בישראל לאחר שזכתה במענק מחקר מטעם הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו.
בשנת 2017 זכתה יחד עם פרופ' אמל ג'אמל מהחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב במענק מחקר מטעם הקרן הלאומית למדע עבור מחקר העוסק בשחקני ושחקניות טלוויזיה פלסטינים אזרחי ישראל. ממחקר זה התפרסמו מאמרים אקדמיים רבים בכתבי עת מובילים. בנשת 2021 זכתה יחד עם פרופ' ויקי מאייר מאוניברסיטת טוליין בניו אורלינס במענק מטעם הBSF - קרן מחקר אמריקה-ישראל. המחקר יעסוק בהשלכות הקורונה על תעשיות התרבות בתל אביב ובניו אורלינס.
ב-2016 זכתה להימנות עם 50 המרצים האהובים בישראל בסקר שערכה התאחדות הסטודנטים הארצית.
אליפות העולם בשחמט 2004 (קלאסי)
אליפות העולם בשחמט 2004 הייתה תחרות שנערכה בבריסאגו, שווייץ. אלוף העולם, ולדימיר קראמניק, ניצח את פטר לקו והמשיך לכהן כאלוף עולם.
רקע.
בשנת 1993 גארי קספרוב היה אמור להתמודד עם מנצח תחרות המועמדים, אך לקראת ההתמודדות התברר שקיימת אי-הסכמה בין השחמטאים לבין פיד"ה. כתוצאה מכך, קספרוב ומנצח תחרות המועמדים, נייג'ל שורט, פרשו מפיד"ה וארגנו התמודדות בחסות "איגוד השחמטאים המקצוענים". במפגש זה ניצח גארי קספרוב.
איגוד השחמטאים הצליח לארגן תחרות על תואר אלוף העולם במתכונת דומה לזו של פיד"ה בשנת 1995. בשנת 1996 האיגוד איבד את הספונסר העיקרי שלו אינטל. זה קרה בעקבות ההחלטה של גארי קספרוב לשחק נגד תוכנת המחשב כחול עמוק, שנכתבה על ידי IBM.
לאור התפרקות האיגוד קספרוב לא היה יכול לארגן את תחרות המועמדים.
במהלך שנת 2000, סוכם על מפגש על התואר בין קספרוב לבין ולדימיר קראמניק. בתחרות זו ניצח קראמניק, שזכה בתואר. בשנת 2004 הוא החזיק בתואר במקביל לרוסטם קסימג'אנוב, שזכה בתואר מטעם פיד"ה.
בשנת 2002 נערכה תחרות המועמדים להיפגש עם אלוף העולם ולדימיר קראמניק. תחרות זו נערכה בדורטמונד בהשתתפות 8 שחמטאים. גארי קספרוב לא השתתף כי לדעתו היה מגיע לו לשחק עם קראמניק משחק חוזר. וישוואנתן אנאנד שלפי מד כושר היה שני בעולם, לא השתתף כי האמין שהשתתפות זו תהיה בניגוד למחויבויות שלו כלפי פיד"ה.
תחרות המועמדים.
התחרות נערכה בדורטמונד בין 6 ביולי ל-21 ביולי 2004. בתחילה השחמטאים התמודדו בשני בתים.
השחמטאים החזקים בכל בית העפילו לחצי הגמר והגמר. מפגשים אלו כללו עד 4 משחקים.
דו-קרב על התואר.
הדו-קרב נערך בבבריסאג שבשווייץ בספטמבר-אוקטובר 2004. הוא היה במתכונת של 14 משחקים. אם הוא היה מסתיים ללא הכרעה, קראמניק היה ממשיך לכהן כאלוף עולם.
הדו-קרב הסתיים בתיקו תוך ניצחון של קראמניק במשחק אחרון. לפיכך, ולדימיר קראמניק המשיך לכהן כאלוף עולם.
לטענת גרייס (מיני-סדרה)
תל אביב-יפו (מיני-סדרה)
בנדיקטוס השלושה עשר