עם הבאת מגורשים יהודים לעיירה בשנת 1940, הגיע מספר יהודיה באותה שנה לכ-3,000 איש, ובד בבד, הוחרם רכוש יהודיה. בשנת 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה.
ב-13 באוגוסט 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נרצחו כמה עשרות יהודים במקום, וצעירים שעברו סלקציה הועברו למחנה פלאשוב ולמחנה ברווינק. יתר היהודים שולחו במועד זה למחנה ההשמדה בלז'ץ, לאחר שהוצעדו כ-5 ק"מ עד לתחנת הרכבת האזורית. באפריל 1943 הוקם בעיירה מחנה עבודה לכ-150 יהודים מאזור טרנוב. מחנה זה חוסל ביולי 1943.
Yes הטלוויזיה בלווין
צ'ורצ'חלה
צ'ורצ'חלה (בגאורגית: ჩურჩხელა) הוא ממתק מסורתי שנאכל כקינוח. מקור הצ'ורצ'חלה הוא בקווקז הגאורגי, והוא מצוי גם בטורקיה וברוסיה.
צ'ורצ'חלה עשוי מאגוזי מלך (ולעיתים מאגוזים אחרים, שקדים או צימוקים), השזורים אחד לשני בחוט (בעזרת חוט ומחט), שנטבלים בדבש ענבים, ונתלים לייבוש (כמו כביסה). מראה הצ'ורצ'חלה שנוצר דומה לנקניקייה, ומכאן שמו בטורקית Cevizli Sucuk, שמשמעותו "נקניק אגוז". המקבילה הארמנית נקראת "סוג׳וך". ממתק הצ'ורצ'חלה קיים בגאורגיה מאות שנים ונמכר כמעט בכל מקום במדינה.
שודד
ג'ובאני ורגה
ג'ובאני כרמלו ורגה (באיטלקית: Giovanni Verga; 2 בספטמבר 1840, קטניה - 27 בינואר 1922) היה סופר איטלקי והנציג החשוב ביותר של זרם הווריזמו בספרות.
מוצאו של ורגה.
ורגה נולד בעיר קטניה שבסיציליה בשנת 1840 ברחוב סאנט'אנה להוריו ג'ובאני-באטיסטה ורגה קאטאלאנו וקתרינה מאורו. האב הגיע מהיישוב ויציני, שם היו למשפחת ורגה מספר נכסים, והיה צאצא באחד מענפיה של משפחה אליה השתייכו הבארונים מפונטנבלאנקה.
ילדותו של ורגה וחינוכו הראשוני.
בילדותו חי ורגה בעיר הולדתו קטניה, אשר הייתה באותם ימים מרכז תרבות, אך פרובינציאלי ביחס לערים גדולות באיטליה ובאירופה. סיים את לימודיו הראשוניים אצל מורים פרטיים. לאחר מכן התמקצע ורגה אצל איש הספר אנטונינו אבּאטֶה, אשר ממנו שאב את טעמו הספרותי הרומנטי וכן את הפטריוטיות הבוערת בעצמותיו. אבאטה נהג להורות לתלמידיו לקרוא מכתבי דאנטה, פטררקה, אריוסטו, טאסו, וינצ'נזו מונטי, מנצוני וכן עמודים מתוך ה"אסתטיקה" של הגל. בנוסף לאלה, נהג לקרוא להם גם משיריו ובהיותו מעריץ נלהב של דומניקו קסטורינה, סופר ומשורר קטנֶזי וקרוב משפחה רחוק של ורגה, המליץ בפני תלמידיו על קריאת "השלושה במצור על טורינו", רומאן היסטורי-פטריוטי שכתב קסטורינה בשנת 1847.
הרומאנים ההיסטוריים-פטריוטיים הראשונים.
תפיסתו של ורגה ככותב התעצבה בקריאת כתביו של קסטורינה ובקריאת "הקִדמה והמוות" מאת מורו אבאטה ובגיל 15 בלבד, בין השנים 1856 ו-1857 חיבר ורגה את הרומן הראשון שלו, רומאן בהשראת הריסורג'ימנטו בשם אהבה ומולדת. רומאן זה לא זכה לעריכה.
לימודיו הגבוהים של ורגה לא היו סדירים; בשנת 1858 נרשם ורגה ללימודים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת קטניה, אך לא השלים את לימודיו והעדיף להתמסר לפעילות ספרותית ולעיתונאות פוליטית.
בכסף שניתן לו על ידי אביו לשם השלמת הלימודים השתמש ורגה להוצאה לאור של הרומן "I carbonari della montagna" ("הקרבונרים מההר", 1861-1862), רומאן היסטורי ששאב את השראתו מפעולות הקרבונריה של קלבריה נגד הטיראניה הנפוליאונית של מירא.
עם הגעתו של גריבלדי לקטניה, הוקם "המשמר הלאומי" וורגה התגייס לשורותיו ושירת בו כארבע שנים, אך משמצא כי אינו מתאים למסגרת ולמשמעת הצבאית, השתחרר וקיבל מענק בסך 3100 לירות בגזברות המקומית.
בשנת 1863 פרסם ורגה בחלקים, בכתב העת הפלורנטיני "אירופה החדשה" את הרומן השלישי פרי עטו "על הלגונות". בתקופה זו איטליה כבר השיגה את עצמאותה אך ונציה נותרה עדיין תחת שליטה אוסטרית. רומאן זה מגולל את סיפור אהבתו של פקיד אוסטרי לצעירה ונציאנית בסגנון נוקשה ומשולל רטוריקה.
חייו בפירנצה.
בשנת 1865 נוסע ורגה לביקור בפירנצה, שהייתה אז בירתה של ממלכת איטליה ושב לשם בשנת 1969 על מנת להשתקע בה, ביודעו כי על מנת להיעשות סופר "מן המניין" עליו להשתחרר ממגבלות חיי הפרובינציה ולבוא במגע עם אנשי הספרות של איטליה.
הרומאנים הארציים.
בינתיים, פרסם ורגה בשנת 1866 את "חוטאת" ("Una peccatrice"), רומאן ראשון פרי עטו. רומאן זה, מורכב וסבוך, הוא בעל השראה אוטוביוגרפית ניכרת. ברומאן זה מספר ורגה בצורה מודגשת ומלודרמטית את סיפורו של אינטלקטואל זעיר-בורגני מקטניה אשר, משזכה להצלחה ולעושר, רואה הוא את רגשותיו כלפי אהובתו דועכים. דעיכה זו מובילה לבסוף להתאבדותה של זו.
בפירנצה, מתערה ורגה בשמנא וסלתא של החברה הפלורנטינית; ורגה פוקד את ביתו של פרנצ'סקו דאל'אונגארו וכן את טרקלינה של לודמילה אסינג, שם נהגו להיפגש ערב רב של אנשים קוסמופוליטיים ומגוונים.
בשנת 1871, בעודו בפירנצה, השלים ורגה את כתיבתו של הרומן "סיפורה של סנונית". רומאן זה, המספר את סיפורה של אישה אשר נאלצת לפרוש לחיי נזירות בעקבות אהבתה האסורה לנינו, גיסה, זכה להצלחה רבה.
חייו במילאנו.
ב-1872 עקר ורגה למילאנו, אשר הייתה באותה תקופה המרכז התרבותי הפעיל ביותר בכל חצי האי האיטלקי והפתוח ביותר להשפעות האירופיות. במילאנו התקרב ורגה אל אנשי קבוצת ה"סקאפיליאטורה"; הוא נהג להיפגש עם אריגו בויטו, ג'וזפה ג'אקוזה ועם סלווטורה פארינה, אשר היה סופר נודע בתקופתו, וכן פקד את המובחרים וה"נוצצים" שבטרקליני העיר.
הרומאנים הריאליסטיים הראשונים.
במילאנו השלים ורגה את הרומן "אווה", שאת כתיבתו החל עוד בפירנצה, סיפורו של צייר סיציליאני צעיר אשר עם הגיעו לפירנצה, זונח את אשליותיו ואת האידיאלים האמנותיים שלו למען אהבתו לרקדנית - דימוי לחברה חומרנית אשר ניזונה מתענוגות רגעיים ואשר חיה בבוז כלפי האמנות. ברומאן זה, מחה ורגה על מצבו החדש של האינטלקטואל הנדחק לשוליים על ידי החברה בורגנית ובכך התקרב אל העמדות האנטי-קפיטליסטיות מעוררות המחלוקת של חברי הסקפיליאטורה.
וריזמו
שירות לתועלת הציבור
קרב ארטמיסיון
קרב ארטמיסיון ניטש בקיץ 480 לפנה"ס בין הצי הפרסי לבין הצי היווני סמוך לכף ארטמיסיון, בקצה הצפוני של האי אובויה (אביה) שבמזרח יוון. הקרב היה חלק מהמאמץ המלחמתי המשותף של היוונים, שהתאחדו בברית ההלנית, להדוף את פלישת חשיארש הראשון מלך פרס לארצם. תוך כדי הלחימה בים, שנמשכה לסירוגין ימים אחדים, נערך ביבשה קרב תרמופילאי המפורסם. הלחימה בארטמיסיון הסתיימה ללא הכרעה, ובעקבות התבוסה בתרמופילאי נסוג הצי ונערך לקרב ההכרעה במימי סלמיס.
רקע היסטורי.
כישלון המרד האיוני ב-494 לפנה"ס היה סימן מבשר רעות ליוונים בכלל ולאתונה וארטריה בפרט. השתיים, שהושיטו עזרה למורדים באוניות, ידעו כי במוקדם או במאוחר יחושו את נחת זרועו של דריווש מלך פרס על חלקן במרד נגדו. מסע המלחמה הראשון, שיצא מאסיה הקטנה ב-492 לפנה"ס בפיקודו של מרדוניוס, נקטע ושב על עקבותיו לאחר כיבוש תראקיה עקב אובדן הצי הפרסי בסערה ליד הר אתוס. חיל המשלוח השני, ששוגר שנתיים אחר כך בדרך הים כדי להשתלט על האיים הקיקלאדיים במרכז הים האגאי ובנוסף לכך לענוש את אתונה וארטריה, הובס במישור מרתון. דריווש לא הרפה, והחל מיד בהכנות למסע מלחמה שלישי וגדול פי כמה. מותו ב-485 לפנה"ס ובעיות מבית דחו את ביצועה של התוכנית, ורק ב-480 לפנה"ס, לאחר הכנות מרובות, יצא יורשו, חשיארש, בראש צבא וצי עצומים כדי למחות את חרפת התבוסה.
היוונים ידעו, כי המסע לא נועד להענשת אתונה בלבד, אלא לכיבושה של ארץ יוון כולה. כשהגיעו אליהם הידיעות על הכנות הפרסים, נפל עליהם פחד ומרביתם ביכרו להתמסר למלך פרס מאשר להתייצב מולו. רק 31 פולייס החליטו להילחם על חירותן. בסתיו 481 לפנה"ס התאגדו פולייס אלה בברית, ומסרו את הנהגת המלחמה ביבשה ובים לידי ספרטה.
מסע המלחמה התנהל ביבשה ובים כאחד. הצבא הפרסי הענק חצה את ההלספונטוס וצעד אל מרכז יוון לאורך חופיו הצפוניים של הים האגאי. הצי הפרסי שט במקביל לו. בתחילה חשבו מצביאי היוונים להתייצב נגד הצבא הפולש במעבר טֶמְפֶּה שבצפון תסאליה. אחר כך נמלכו בדעתם והחליטו לבלום את הצבא הפרסי במעבר תרמופילאי, ה"שער" אל מרכז יוון, והציבו את ציים המלחמתי סמוך לשם, בארטמיסיון שבצפון האי אובויה.
יחסי הכוחות בים.
כמו הצבא, גם אוניות הצי הפרסי וצוותיהן נאספו מן העמים המשועבדים למלך פרס ומהסרים למרותו. לדברי הרודוטוס היו בצי 1207 טריארות ועוד 3,000 כלי שיט קטנים יותר. על אלה נוספו 120 אוניות שהעמידו היוונים יושבי תראקיה והאיים שלאורך חופה, סך הכול 1327 טריארות. רוב החוקרים סבורים כי המספרים שמביא הרודוטוס מוגזמים; לדעתם, מנה הצי הפרסי 600–700 טריארות, כגודלו בעת מסע דריווש על סקיתיה ותראקיה (512 לפנה"ס), בקרב לאדה (494 לפנה"ס) ובמסע המלחמה של דאטיס (490 לפנה"ס). מספר כלי השיט הקטנים יותר, אוניות המשא ומובלות הסוסים היה כנראה 1,200.
צי הברית ההלנית מנה 271 טריארות ועוד 9 אוניות-חמישים הפיקוד על הצי נמסר לידי אוריביאדס איש ספרטה למרות שהאתונאים העמידו את המספר הרב ביותר של אוניות; הם ויתרו על הפיקוד בשל התנגדות חלק מבעלות הברית העוינות לאתונה, כי חששו שמא התעקשותם תפורר את הברית ותעמיד את עירם ואת כל יוון בסכנה.
הלחימה בים.
היום הראשון.