דידס היה איש אשכולות, בעל ידע נרחב בפילוסופיה ותאולוגיה ובזמנו החופשי למד את השפה הטורקית. בשל שליטתו בשפה זו הוצב דידס בימי מלחמת העולם הראשונה לחזית המזרח התיכון כקצין מודיעין במטהו של הגנרל אדמונד אלנבי, תחת פיקודו של הקולונל ריצ'רד מיינרצהגן והשתתף בין היתר בקרב גליפולי.
בארץ ישראל.
בשנת 1920 נשלח דידס לארץ ישראל לשמש כמזכיר הראשי הראשון של ממשלת המנדט הבריטי לצידו של הנציב העליון הרברט סמואל. דידס ארגן את המנגנון המינהלי של ממשלת המנדט, שבאה להחליף את הממשל הצבאי הבריטי שמשל בארץ מאז כיבושה על ידי הבריטים. דידס הותיר רושם רב על אנשי הרשות הבריטיים, בשל ניסיונו הצבאי, כישרונו האדמיניסטרטיבי ויכולתו לחדור לעומקה של כל בעיה.
דידס היה בעל אמונה נוצרית עמוקה ואמונתו משכה אותו לשרת בארץ הקדושה והכשירה אותו להבין ולחוש אהדה למהותה הרוחנית של הציונות והוא היה משוכנע כי יש להקים מדינה יהודית בארץ ישראל. על פי אמונתו הוא סבר כי ככל שהוא מחיש את שובם של היהודים למולדתם הוא מחיש את שובו של ישו המשיח. הוא האמין כי קיימת ברית בלתי כתובה בין האימפריה הבריטית לבין העם היהודי. להשקפתו שיתוף הפעולה בין היהודים לאנגלים שיביא להקמת בית לאומי יהודי בארץ ישראל, הוא חלק מן המאמץ לקיים שלום עולמי. נורמן בנטויץ' היועץ המשפטי היהודי של ממשלת המנדט, שעבד בשיתוף פעולה עם דידס, תיאר את דידס כ"קדוש מודרני".
הצמד וינדהאם דידס ונורמן בנטויץ', אשר שניהם גילו עמדה אוהדת ליישוב ולציונות, שימש משקל נגד לצמד רונלד סטורס מושל ירושלים וארנסט ריצ'מונד היועץ המדיני לממשלת המנדט, שגילו עוינות ליישוב ולציונות.
במאי 1921 בעת מאורעות תרפ"א, בעת הפרעות שערכו ערביי יפו (בהן נרצח הסופר יוסף חיים ברנר), הגיע דידס ליפו. דידס הורה לקולונל אליעזר מרגולין, מפקד הגדוד העברי שהמשיך להתקיים לאחר תום המלחמה על בסיס מצומצם של קצינים וסמלים, לארגן פלוגה של חיילים משוחררים מאנשי הגדודים, שתחוש להגנת שכונות הספר שבין יפו לתל אביב. בימים שלאחר מכן, כשהפרעות שככו במקצת, נערכה אספה בנשיאותו של דידס באולם עיריית יפו, בנוכחות נציגים יהודים וערביים, במטרה להביא לידי שלום בין שתי האוכלוסיות. הנציגים הערביים עמדו כבר לחתום על כרוז לערביי יפו הקורא להרגעה, אך הקיצוניים שביניהם הכריזו כי אין האספה מוסמכת להחליט החלטות בשם הערבים והאספה התפזרה ללא תוצאות.
בשנת 1922, לאחר תום המאורעות, משנתברר לשלטונות המנדט כוחו של ארגון ההגנה ומידת החימוש שלו, החלו השלטונות לחפש את מחסני הנשק של ההגנה. ארנסט ריצ'מונד, שהיה בעל העמדה הקיצוניות ביותר בממשל נגד היישוב (ואף נודע כאנטישמי), תיאר את ההגנה כאגודת סתרים בולשיוויקית. באותה עת ביקר בארץ ישראל איל העיתונות הבריטי לורד נורתקליף והזהיר את היישוב היהודי מפני התחמשות. עיתוניו בבריטניה פתחו במסע תעמולה חריף נגד היישוב וארגון ההגנה. נוכח ההסתה באו הרברט סמואל ווינדהאם דידס בדרישה להנהגת היישוב לפירוק ארגון ההגנה. הם סיפקו כמות מסוימת של נשק למושבות והודיעו על נכונותם לספק נשק נוסף ולארגן כוח מגן יהודי לגלי, בתנאי שההגנה תפורק. נערכו פגישות בין דידס לבין יצחק בן-צבי, בהן הוסכם כי ארגזי נשק יחולקו בשכונות היהודיות ובערים וכי נשק זה יעמוד לרשות ועד הגנה יהודי שיוקם. לאחר משא ומתן ממושך הסכים דידס לכך שהנשק הבלתי לגלי שנמצא ברשות היהודים לא יימסר לידי הממשלה, אלא לידי ועדי הגנה יהודיים. עם זאת הוחלט כי לא יינתן לסיכום זה תוקף מיידי והגשמתו תהיה כשתחול רגיעה.
שובו לאנגליה.
לאחר שלוש שנים בארץ ישראל, כשהצעותיו של דידס ביחס לנשק שיעמוד לרשות היהודים טרם הוגשמו, החליט דידס לפתע על שינוי מהותי בחייו. הוא החליט, למרות ניסיונותיו של הרברט סמואל להשיבו מהחלטתו, לחזור לאנגליה. דידס לא חזר באנגליה לחייו הנוחים באחוזת משפחתו, אלא נטל על עצמו תפקיד של עובד סוציאלי באחד מרובעי העוני של לונדון. במרוצת השנים נתמנה ליושב ראש המועצה לשירותים סוציאליים של לונדון. בשנת 1940 הוא יצא בראש משלחת סיוע בריטית לטורקיה לאחר רעידת אדמה.
בימי מלחמת העולם השנייה, בעת הקרב על בריטניה, נתמנה דידס לאחראי על הטיפול בנפגעי תקיפות האוויר הנאציות על לונדון.
בשנת 1946 נאלץ דידס בשל מחלה קשה לפרוש מעבודתו וחזר לגור באחוזת משפחתו, כשהוא חולה ומרותק לחדרו במשך שארית חייו.
בשנת 1947 כאשר עצרת האו"ם אישרה את תוכנית החלוקה ראה בזאת דידס את התגשמות חזונו להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
וינדהאם דידס נפטר בשנת 1956.
משפחתו.
אחיינו ביל דידס היה חבר הפרלמנט הבריטי, שר בממשלת מקמילן ולאחר מכן עורכו הראשי של הדיילי טלגרף.
מורשתו.
על שמו של וינדהאם דידס נקרא רחוב במושבה הגרמנית, ליד עמק רפאים בירושלים.
אצבענית רומאית
אצבענית רומאית שם מדעי: "Dactylorhiza romana "מכונה גם דקטילוריזה רומאית היא צמח ממשפחת הסחלביים, בעל פרחים לבנים עד צהבהבים. התגלה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בהר קטע שלמרגלות החרמון, ועד היום זהו אתר הימצאותו היחיד הידוע בישראל. המין פורח בסביבות החודשים מרץ-אפריל.
שנק החורש
שנק החורש (מערבית: شناق الحرش) (שם מדעי: "Limodorum abortivum") הוא צמח ממשפחת הסחלביים, הספרופיט (צמח הניזון מחומר אורגני מת) היחיד בארץ ישראל. פרחיו סגולים ופורחים בחודשים מרץ-אפריל. גדל תחת צלי עצים בחורשים של אלון מצוי, בחבל הים-תיכוני של ישראל. מואבק על ידי דבורים. בניגוד לרוב נציגי משפחת הסחלביים בארץ ישראל, פרחיו מעניקים למאביקיהם גמול צוף ואינם "רמאים".
נאוטינאה תמימה
נֵאוֹטִינֵאָה תמימה (שם מדעי: "Neotinea maculata") היא צמח נדיר ממשפחת הסחלביים בעל פרחים קטנטנים בצבע לבן עד ורוד. הצמח קטן ביותר וקל שלא להבחין בו. גדל על קרקע רנדזינה בחבל הים-תיכוני של ישראל. פורח בחודשים מרץ-אפריל. בניגוד לרוב נציגי משפחת הסחלביים בארץ, פרחיו מעניקים למאביקיהם גמול צוף ואינם "רמאים". עם זאת, מנגנון ההאבקה של הפרחים אינו ידוע וייתכן שההאבקה עצמית בלבד.
אביגדור בן-גל
אביגדור (יָנוּש) בן-גל (14 במאי 1936 – 13 בפברואר 2016) היה קצין בצה"ל בדרגת אלוף, מפקד חטיבה 7 שלחמה ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, מפקד פיקוד הצפון, ואחר כך מפקד גיס במבצע שלום הגליל.
קורות חייו.
אביגדור בן-גל נולד בלודז' שבפולין בשם ינוש לוּדוִיג גולדלוסט, בנם של יעקב וינינה (יונה) ואחיה הצעיר של אילנה (אילונה) רפאלי. בהיותו בן שלוש פלשו הנאצים לפולין ופרצה מלחמת העולם השנייה, בעקבותיה ברחו הוריו עמו ועם אחותו לברית המועצות והגיעו לסיביר. לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות הם הורשו לנדוד דרומה והגיעו לאוזבקיסטן שם סבלו מרעב. האם נפטרה מטיפוס ב-1942 והאב נאלץ להכניס את ינוש ואילנה (אילונה) לבית יתומים. לבסוף הגיעו השניים לפרס ומשם עלו לארץ ישראל עם ילדי טהראן ב-1943. לאחר המלחמה הם התאחדו עם האב ואשתו השנייה.
בן-גל התגייס לצה"ל ב-1955 ושירת בחיל השריון. לאחר מלחמת סיני עבר קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים, ומפקד פלוגה בגדוד 52. בשנים 1962–1964 יצא ללימודי פיקוד ואסטרטגיה בצרפת. שירת כקצין אג"ם של חטיבה 7, בעת סיור מבצעי עם המח״ט, שמואל גורודיש, עלה רכבו על מוקש, הוא נפצע וכוויות קשות מאוד הותירו צלקות בגופו ובפניו.
שנתיים קודם לכן, כמ״פ, במהלך תרגיל, הוא נפצע ברגלו וחלק מכף רגלו נקטעה והוא נותר עם צליעה מאז. בגלל סכסוך מתמשך עם המח"ט שמואל גורודיש הוא עבר לתפקיד קצין אג"ם של חטיבה 200 בפיקודו של ישְׂכָּה שדמי ובתפקיד זה שירת במלחמת ששת הימים. במלחמת ההתשה פיקד על גדוד 79 בחטיבה 401, שפעלה באזור תעלת סואץ, ואחר כך פיקד על חטיבה 7.
מלחמת יום הכיפורים.
ערב מלחמת יום הכיפורים כללו כוחות צה"ל בגבול עם סוריה חטיבת שריון אחת בלבד (חטיבה 188). לאור הצטברות הידיעות על אפשרות של מלחמה קרבה, הועלתה חטיבה 7 - בהוראת הרמטכ"ל דוד אלעזר - מסיני, לתגבור הכוחות ברמת הגולן, אף על פי שכל הצמרת הביטחונית, לרבות דיין, אימצו את הערכות המודיעין בדבר "סבירות נמוכה" לאפשרות של מלחמה. פעולה זו הכפילה את מספר הטנקים המאוישים של צה"ל בחזית הסורית ערב המלחמה. פלוגה של החטיבה בפיקודו של אלי גבע הייתה מיועדת, לפי התוכניות, להיות זו שתגרור את גשר הגלילים לצורך צליחת תעלת סואץ בחזית הדרום. בניגוד לפקודה מפורשת שקיבל להשאיר את הפלוגה המיועדת לגרירת גשר הגלילים בסיני, הוא העלה אותה איתו לרמת הגולן, מתוך הנחה שעיקר הלחימה תהיה ברמת הגולן.
החטיבה בפיקוד בן גל תרמה תרומה מכרעת למאמץ בלימת המתקפה הסורית ברמת הגולן, שכללו את קרב עמק הבכא, עד להגעת כוחות המילואים לחזית. בהמשך המלחמה, לאחר הטיית מאזן הכוחות בחזית, וסילוק צבא סוריה מכל השטחים שכבש ברמת הגולן, השתתפה החטיבה גם בפלישה לשטח סוריה וכיבוש המובלעת.
פיקודו של בן גל על החטיבה לאורך המלחמה זכה להערכה רבה בצה"ל ובציבור, ורבים מהלוחמים בפיקודו זכו בעיטורי צה"ל, ובראשם אביגדור קהלני מג"ד 77, שקיבל את עיטור הגבורה.
מפקד פיקוד הצפון.
ב-1974, במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, והקרבות על שיא החרמון פיקד בן-גל על עוצבת געש (אוגדה 36) בפיקוד הצפון והועלה לדרגת תת-אלוף.
ב-1976 מונה לעוזר ראש אג"ם במטכ"ל בדרגת אלוף, והיה בין האחראים לתכנון וביצוע מבצע יונתן.
באוקטובר 1977 מונה למפקד פיקוד הצפון, תפקיד אותו מילא עד 1981. תקופת כהונתו כמפקד הפיקוד התאפיינה במתח גובר בגבול הצפון, מצד המחבלים של אש"ף בראשות יאסר ערפאת, שביצעו פיגועי טרור, רצח אזרחים, וירי קטיושות לעבר יישובי הצפון.