על רקע משבר כספי חמור שהתרחש ערב מלחמת העולם הראשונה, אחת מן הפעולות המרכזיות שנקט אסתרמן, היה מהלך של צמצום דרמטי של הפועלים במחלקות בית-הספר השונות והעברת העבודה לבתי-מלאכה עצמאיים שפעלו בחסות בית-הספר. היה זה מהלך שהחל ב"בצלאל" עוד ב-1912 וקיבל עתה משנה חשיבות.
פריצת המלחמה בשנת 1914 הקשתה עוד יותר על בית הספר בשל הניתוק מברלין והקושי הגובר בגיוס תרומות ותלמידים לבית הספר. עיקר התרומות, שהגיעו מארצות הברית ועמדו על כ-100 דולר לחודש, שימשו למימון בית-תבשיל לתלמידים, שהפסיקו לקבל תמיכה כספית מהוריהם, ולתשלום משכורות מופחתות למורים. בשנת 1915 קיבלו חלק מן התלמידים והמורים אזרחות של האימפריה העות'מאנית. ב-1916 אף נשלחו תלמידי בית הספר לשירות צבאי במסגרת הצבא העות'מאני, בעוד תלמידים אחרים שהיו תושבי מדינות נייטרליות עבדו במושבות שונות בשרון בחקלאות, ביקב "כרמל מזרחי" בראשון לציון או במחנות עבודה כגון מחנה "עֵמֵלִיה" בבאר שבע. חלק משכרם של אותם תלמידים נועד למימון פעילותו של בית הספר. שיאו של משבר זה היה ב-1917, אז נסגר בית הספר לכמה חודשים ושץ עצמו הוגלה לדמשק ואחר כך ישב בטבריה ובצפת.
במרץ 1918 חזר בית-הספר לפעול תחת המנדט הבריטי. שיעורי הבוקר כללו 25 תלמידים ושיעורי הערב כללו 68. שץ עצמו חזר לבית הספר רק ב-1919. התגייסותם של חלק מן התלמידים ל"גדודים העבריים" הקשתה על פעילותו הסדירה של בית הספר.
1929-1919.
שנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה היוו שנות משבר מתמשך ב"בצלאל". מן הצד האחד נפסקה התמיכה של יהדות גרמניה, ששקעה במשבר כלכלי גדול, מן הצד השני לא הצליח שץ לגייס תרומות חדשות בקרב יהודי ארצות הברית. גם מצב מכירות המוצרים השונים היה רע, וחלק מן המחלקות, הקבוצות ובית-המלאכה השונים שפעלו תחת חסותו נסגרו במהלך חצי העשור הראשון של שנות ה-20 של המאה ה-20.
ביטוי למצבו הכספי הקשה של בית-הספר ניתן למצוא בשורה של משברים שעברו בתי המלאכה וכללו שביתות פועלים, לצד סגירת שעריהם. ב-1 באפריל 1921 נסגרו כל בתי המלאכה של בצלאל, שהעסיקו באותה עת 70 עובדים. כעבור כחודשיים חודשה העבודה עם 25 פועלים. סגירה נוספת התרחשה ב-1 בינואר 1922.
למרות המשברים הרבים, המשיך שץ בניסיון להגשים את חלומותיו להגדלת בצלאל, שכללו כעת גם הקמת מרכז חנויות להשכרה ושכונת מגורים, שתשמש את אמני בצלאל.
ביוני 1921 התפרסם מאמר ביקורת מאת שמואל הוגו ברגמן נגד בית-הספר בעיתון "דאס אידשע פאלק" בניו יורק.
ב-6 בנובמבר 1925 התפרסמה בעיתון "דואר היום" ביקורת חמורה על בית הספר ושץ.
האמנות של בצלאל.
מרבית יצירות האמנות שנוצרו ב"בצלאל" היו יצירות של אמנות שימושית. ביניהן כלי קודש יהודיים, מזכרות מארץ הקודש וחפצים מעוצבים שונים. אלו נעשו בטכניקות מסורתיות, כמעט ללא שימוש במכונות מודרניות. לצידן נוצרו גם עבודות אמנות, בעיקר פורטרטים של דמויות מזרחיות בנוסף אקדמי.
העבודות שנוצרו, ביקשו לבסס את אידיאל הלאומיות היהודית. לשם כך גויסה איקונוגרפיה אוטופית המבטאת את רוח הציונות, שנשענה - מן הצד האחד - על מסורות שמקורן באמנות היהדות האירופית, ומן הצד השני על סמלים ציוניים, שחלקם פותחו בבית הספר עצמו. התנ"ך, הארכאולוגיה והמסורת האוריינטליסטית האירופית, היוו מקורות מרכזי לאיקונוגרפיה זו.
גדעון עפרת טען בחיבורו אודות בית-הספר כי אמני בצלאל המירו את הריאליזם האקדמי האירופי ב"ריאליזם של מקומות קדושים". ואכן, באיקונוגרפיה של יצירות בצלאל ניתן למצוא התייחסות רבה לטופוגרפיה ולמונומנטים הדתיים של ארץ-הקודש, כמו גם לדמויות מן המקורות היהודיים. אלו עוצבו כסמלים, ולא כתיאור ריאליסטי. בכך ניתן למצוא דמיון לאמנות הדתית היהודית שהתקיימה בא"י במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. יגאל צלמונה הצביע על התפיסה הסנטימנטלית של התיאורים, המשקפים חזון אוטופי סמלי.
ב"שטיח הר סיני, אשל אברהם וארז הרצל", לדוגמה, מובאת השוואה בין דמויותיהם של אברהם, משה ובנימין זאב הרצל. השוואה דומה הופיעה גם בעבודות כגון התבליט "לזכר הרצל" של בוריס שץ. מוטיב נוסף, המופיע בעיצובים כגון בגלויה "סמל בצלאל", הייתה התייחסות למוטיב הגלות, שהושאל מן האמנות היהודית של סוף המאה ה-19, והשוואתו אל מימוש הציונות בארץ-ישראל.
קבוצות ובתי מלאכה בחסות בצלאל.
מרבית הקבוצות ובתי-המלאכה השונים שפעלו בחסות בית-הספר, הוקמו ופעלו בתקופת מלחמת העולם הראשונה, כחלק ממהלך הארגון מחדש וסגירת מחלקות העבודה של בית-הספר שנעשו על ידי אריה לייב אסתרמן. בנוסף, חלק מן מגופים אלו לקחו על עצמן תפקידי הכשרה של תלמידי בית-הספר, שנעשתה עד כה בתחומי המחלקות השונות.
ה"קבוצות" התנהלו במתכונת של קואופרטיב. היו אלו יוזמות של בוגרי בית-הספר, שעשו שימוש בעיצובים שנוצרו בו ובוצעו עכשיו מחדש בבתי-המלאכה השונים שנפתחו במתחם בית-הספר וכונו "בתי בצלאל". לצדם פעלו בתי-מלאכה פרטיים של אמנים מבוססים יותר. בשנת 1922 הוקמה "התאחדות עובדי בצלאל", שאיגדה את בעלי המלאכה השונים. היא עסקה בעיקר בניסיונות לשיווק המוצרים השונים. בין פעילותם הצגת תערוכה במסגרת הקונגרס הציוני העולמי ה-13 (1923). אגודה אחת קמה בשנת 1939 בשם "יצרני בצלאל בירושלים אגודה שתופית בעמ" ופעלה עד לשנת 1944.
לצד בצלאל, פעלו גם חנויות נוספות, כגון "סטנצקי" ו"מריון", שעשו שימוש בשם "בצלאל" על מוצריהם. לעיתים, עוצבו מוצריהם על ידי אמני "בצלאל", כגון זאב רבן.
המידע על הקבוצות ברשימה נלקח מתוך קטלוג התערוכה "בצלאל של שץ", מתוך "רשימת "התעשייה העברית בירושלים" (1922), מ-"תיק "בוריס שץ - התכתבות" (1925) בארכיון המדינה (פ-1959/11) וממקורות נוספים.
ארכיון.
ארכיון "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", מפוזר בין כמה מוסדות, ובה בית שץ, הארכיון הציוני, האגף לאמנות ותרבות יהודית במוזיאון ישראל, ארכיון עיריית ירושלים, ועוד.
מיטת בית חולים
אזור בידוד
אזור בידוד (בצרפתית: Cordon sanitaire) הוא אזור גאוגרפי מוגדר (כגון קהילה, עיר או מדינה) שמתקיימת הגבלת תנועה של אנשים לתוכו או אל מחוץ לו.
אזור בידוד משמש לעצירת התפשטות של מחלות זיהומיות. לעיתים קרובות משמש המונח מטאפורית, לניסיונות למנוע התפשטות של אידאולוגיה, הנחשבת כלא רצויה או מסוכנת, (כמו למשל תורת הבלימה של ג'ורג' קנאן נגד ברית המועצות).
אזור בידוד לעצירת מגפה.
אזור בידוד נוצר בדרך כלל סביב שטח שמתחוללת בו התפרצות של מחלה זיהומית, או לאורך הגבול בין שתי המדינות. לאחר הקמת אזור הבידוד, אנשים מהאזור הפגוע אינם מורשים עוד לעזוב אותו ואחרים אינם מורשים להיכנס אליו. במקרים של התפרצות קיצונית הבידוד אינו מוסר עד להעלמות מוחלטת של המחלה. בעבר אזור בידוד היה נאכף באמצעיים פיזיים הוצבה גדר וכוחות חמושים סיירו סביבה לוודא שהבידוד נשמר, התושבים המבודדים נותרו להילחם בכוחות עצמם במחלה ללא עזרה.
במקרים מסוימים, קהילות בריאות מסוימות מטילות על עצמם בידוד מרצון במטרה להימנע מהדבקה, או כאמצעי מיגון מזיהום אוויר.
מומחים לבריאות הציבור מתייחסים לאזור הבידוד כהסגר ולבידוד רפואי כהתערבות תרופתית שנועדה למנוע הדבקה באמצעות ריחוק חברתי.
אנדראס דוקשטיין
זאוקסקי
זאוקסקי (ברוסית: Зао́кский) הוא יישוב פועלים עירוני, המרכז המנהלי של המחוז המוניציפלי זאוקסקי במחוז טולה, במרכז רוסיה. האוכלוסייה מונה 6,548 אנשים (נכון למפקד 2018). הכפר ממוקם בצפון מחוז טולה, 63 ק"מ מהעיר טולה, לא הרחק מהגבול עם מחוז קלוגה. בכפר שוכנת תחנת רכבת טארוסקאיה המשמשת את קו "מוסקבה-טולה".
היסטוריה.
זאוקסקי מוביל את שורשיו מקהילה, שכללה את הכפר אונקי (הידוע מאז המאה ה-17), הכפר איוואנובקה ותחנת איוואנובו (כיום תחנת טרוסקאיה) של הרכבת מוסקבה-קורסק, שנבנתה בראשית שנות ה-70 של המאה ה-19.
בשנת 1924 הכפר הופך למרכז "מחוז סרפוחוב" (משנת 1930 - מחוז זאוקסקי במחוז המשנה סרפוחוב של מחוז מוסקבה). בשנת 1935 אוחדו הכפרים איוואנובקה ותחנת איוואנובו, שבאותה עת קיבלה את השם טרוסקאיה, ליישוב אחד בשם זאוקסקי.
ב-9 בספטמבר 1970 קיבל הכפר זאוקסקי מעמד של יישוב פועלים, מאז שמו הרשמי של יישוב הוא כפר הפועלים זאוקסקי. סמינר אדוונטיסטי נפתח בזאוקסקי בשנת 1987, כיום הסמינר מתקיים בתור האוניברסיטה האדוונטיסטית של זאוקסקי.
כלכלה.
המפעלים העיקריים של זאוקסקי: מאפייה, מפעל חקלאי, בית דפוס ובית ההוצאה לאור "מקור החיים" («Источник жизни»). בסמוך לכפר, על גדת נהר אוקה - בית הנופש וולגוז', מרכז בילוי ופארק הנופש ולגוז' ויש מספר רב של עמותות גננות באזור.
תרבות.
ישנם שני בתי ספר בכפר (בית הספר היסודי ובית הספר התיכון על שם גיבור רוסיה, סרגיי בורנייב), פנימייה, בית ספר למוזיקה, קולנוע תלת ממדי ובית חולים אזורי. בנוסף בזאוקסקי קיים מוסד חינוך גבוה שאינו ממשלתי של הכנסייה האדווניסטית של היום השביעי - אוניברסיטת זאוקסקי האדוונטיסטית (שכוללת בית ספר תיכון נוצרי, אקדמיה תאולוגית ומכון כלכלי נוצרי), שמבין בוגריה הנודעים הוא שחקן התיאטרון גריגורי דובריגין.
מאז 2 באוקטובר 1930 יוצא לאור העיתון המקומי "זאוקסקי ווסטניק" (ידיעון זאוקסקי).
אתרים ראויים לציון.
ליד זאוקסקי, על גדות אוקה, נמצאת אחוזת פולינובו - מוזיאון הבית ושמורתו של האמן הרוסי המפורסם וסילי דמיטרייביץ' פולינוב, שנבנה על פי פרויקט שלו בסוף המאה ה-19. בכפר ביחובו שנמצא בסמוך לזאוקסקי נשמרה כנסיית השילוש הקדוש, שנבנתה גם היא על פי פרויקט מיוחד של פולנוב עבור האיכרים במקום בשנת 1906.