עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפכה הלייבשטנדרטה לדיוויזיה ה-1 של האס אס ודיטריך היה מפקדה. הוא פיקד על יחידה זו בעת ההתקפה על פריז ובקרב סביב דנקרק. הוא המשיך לפקד על הלייבשטנדרטה בזמן המתקפה על יוון ויוגוסלביה, ובמבצע ברברוסה.
דיטריך הצליח להפוך את אנשי האס אס, שעברו הכשרה כשומרים וסוהרים, לחיילים קשוחים.
כבר באפריל 1942 היה דיטריך גנרל השריון הוותיק ביותר בצבא וזכה מהימלר לדרגת אוברסט-גרופנפיהרר באס אס וגנרל-אוברסט ביחידות השריון של הוורמאכט.
בשנת 1943 קודם והתמנה כמפקד קורפוס הפאנצר אס אס הראשון.
דיטריך פיקד על יחידה זו בזמן פלישת בעלות הברית לנורמנדי בשנת 1944.
ארוין רומל ניסה להגיע להפסקת אש עם בעלות הברית ופנה לדיטריך ביולי אותה שנה בשאלה מה יעשה הוואפן אס אס במקרה כזה. דיטריך ענה שיציית להוראותיו של רומל ללא עוררין.
בסוף שנת 1944, בקרב הארדנים, פיקד על ארמיית הפאנצר השישית, והיה אחראי להוצאתם להורג של שבויי מלחמה אמריקאים בטבח מלמדי.
בנקודה זאת יחסיו עם היטלר התחילו להתערער, כתוצאה מסירובו של היטלר לתת למפקדיו מרחב פעולה והוראתו שכתוצאה מכישלון מתקפת אגם בלטון חייליו של דיטריך היו צריכים להסיר את סרט השרוול של יחידתם ממדיהם, הוראה שדיטריך התעלם ממנה ולא העביר אותה הלאה.
במהלך שירותו עוטר דיטריך בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים, אחד העיטורים הגבוהים ביותר בגרמניה הנאצית.
דיטריך פיקד על יחידות שריון בווינה, אך נכשל בניסיון למנוע את כיבוש העיר על ידי הסובייטים.
יחד עם כל גרמניה הנאצית, נכנע לחיילי ארצות הברית ב-8 במאי 1945.
אחרי מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1946 העיד דיטריך במשפטי נירנברג, ולאחר מכן נשפט בעצמו על אחריותו לטבח מלמדי.
הוא הורשע בביצוע פשעי מלחמה ונגזר עליו עונש מוות, אבל לאחר מתן עדויות לטובתו מצד קצינים גרמנים העונש הומתק למאסר עולם.
בשנת 1951 הומר עונשו לֹ-25 שנות מאסר וב-1955 זכה לחנינה ושוחרר לאחר עשר שנים בכלא לנדסברג.
בשנת 1957 נעצר שוב ונשפט על ידי בית משפט גרמני על חלקו בליל הסכינים הארוכות, ונגזרה עליו תקופת מאסר של 18 חודשים. הוא ריצה שישה חודשי מאסר שוב בלנדסברג ושוחרר בשנת 1959 ממאסרו.
דיטריך נותר נאצי בהשקפותיו עד סוף ימיו, היה פעיל ב-HIAG (ארגון ותיקי הוואפן אס אס) ונלחם להכרה בחברי הוואפן אס אס לשעבר כחיילים לגיטימיים ולהשוואת זכויותיהם לאלו של ותיקי הוורמאכט.
בשנת 1960 יצא לבורגנלנד שבאוסטריה לחופשת ציד וגורש משם. נוכחותו של קצין נאצי בכיר לשעבר עוררה שם את כעסם של המקומיים, ושר הפנים האוסטרי נאלץ להכריז עליו כעל אישיות בלתי רצויה. עקב כך עזב את מקום חופשתו בליווי שוטרים.
דיטריך מת מהתקף לב בלודוויגסבורג בגיל 73. כ-7,000 מחבריו לנשק לשעבר השתתפו בהלווייתו.
דגל צפון קוריאה
חסן אל-עסכרי
חַסַן אִבְן עַלי אַל-עַסְכַרי (בערבית: حسن بن علي بن محمد العسكري; 846–874), האימאם השיעי האחד-עשר. על פי אמונת השיעים, חסן הוא אביו של מוחמד אל-מהדי, גואל העולם בראייה המוסלמית.
לידתו ומשפחתו.
חסן אל-עסכרי נולד בסאמרא או במדינה, לאימאם השיעי העשירי עלי אל-האדי, וסאליל. את שנותיו הראשונות העביר בבית משפחתו בסאמרא עם אביו, שהיה במעצר בית בהוראת הח'ליפים העבאסים, שחששו ממרידת השיעים נגד השלטונות הסוניים.
קיימות מסורות שיעיות שונות לגבי מקור כינויו של חסן אבן עלי, "אל-עסכרי", שנגזר מן המילה הערבית "עסכר" - צבא. מסורת אחת טוענת כי מקור הכינוי בעיר מגוריו של חסן, העיר סאמרא, שבאותה העת חנו בה צבאות רבים של הח'ליפים. מסורת שיעית אחרת טוענת כי הח'ליף העבאסי קרא לחסן לבקרו בארמונו בבגדאד; הוא הורה לצבאו לצעוד מולו, כדי לשכנע את חסן בחוסר התוחלת של כל מרידה אפשרית (מאחר שהקהילה השיעית, שחסן שימש כמנהיגה, הייתה עוינת לשלטון העבאסי). כאשר הסתיים המסדר, ביקש חסן מהח'ליף להציץ בין שתי אצבעות ידו; הח'ליף ראה צבא גדול מזה שלו עצמו, הכולל פרשים וחמוש בחרבות וברומחים. הח'ליף, שנדהם מהנס, כינה אותו "אל-עסכרי".
לטענת מספר מקורות שיעיים, חסן נישא לשפחה ביזנטית, שהייתה נכדתו של קיסר רומאי, בשם נרג'ס. יש לציין, כי במקורות שיעיים אחרים לא מוזכרים נישואיו של חסן.
מאסר ושחרור.
לטענת מקורות שיעיים, הוצא חסן ממעצר הבית שלו, והושם בבית הכלא בבגדאד. בתקופה זו של בצורת ורעב, הופיע מטיף נוצרי מול קהל מוסלמים, הרים את ידיו לעבר השמים, התפלל וגשם החל לרדת. הח'ליף דאג כי המוסלמים ימירו את דתם לנצרות בעקבות אירוע זה. חסן הבטיח כי ילך למקום הכינוס, ובעת שהנוצרי יבצע את הנס, הוא ישכנע את המאמינים להישאר מוסלמים. חסן הותר מכלאו והגיע למקום ההתקהלות, בעת שהנוצרי הרים את ידיו, התפלל וירד גשם, אל-עסכרי אמר לאחד מבני לווייתו להביא את העצם שמוחבאת בידו של המטיף. כשהעצם הובאה אליו, הוא אמר כי זוהי אחת מעצמותיו של הנביא מוחמד, שגרמה לתפילות הנוצרי להתקבל בשמים, והמאמינים הבינו את התרמית. האימאם חסן התפלל וגשם רב ירד לאדמה, והפך אותה לפורייה שוב. בתמורה, שוחרר חסן מכלאו, והושם חזרה בסאמרא תחת מעצר בית, הוא לא הורשה לבקר באל-מדינה.
למדנות.
לטענת מקורות שיעיים, עסק חסן אל-עסכרי במהלך מרבית חייו בלימוד הקוראן והאסלאם. הוא חיבר מספר ספרים בנושא, ואף כתב ספר פירוש לקוראן בן 1,920 עמודים, שחוקרים בעתיד עשו בו שימוש. כמו כן, הוא הוסיף מספר רב של חדית'ים (שיעיים) על דבריו של מוחמד. הוא נחשב לאדם אמין, ומאמין אדוק.
מותו.
חסן אל-עסכרי מת ב-1 בינואר 874 בסאמרא, כשהיה בן 27 או 28. לטענת השיעים, בדומה לאימאמים אחרים, הוא הורעל בהוראת ח'ליף מבית עבאס, על ידי ערבוב רעל על פירות שאכל. הוא הותיר אחריו ילד בשם מוחמד, שהיה אז בן חמש. השיעים מאמינים כי הילד הוא המהדי. מקורות סוניים רבים אינם מכירים בקיומו של מוחמד, וטוענים כי חסן לא היה נשוי ולא היו לו צאצאים.
הלווייתו.
על פי מקורות שיעיים, במהלך ההלוויה, כשאחיו של חסן, ג'עפר אבן עלי, התכוון להוביל את התפילה, ניגש אליו בנו של חסן, מוחמד, ואמר לג'עפר כי הוא אינו יכול להוביל את התפילה בהלווייתו של אימאם, מאחר שאינו אימאם. מוחמד בן החמש ניהל את התפילה, ולאחר מכן נעלם בשל בואם של חיילי הח'ליף.
קבורתו.
חסן נקבר במאוזוליאום שבו נמצא גם קברו של אביו, עלי אל-האדי, במסגד אל-עסכריה בסאמרא שבעיראק. באתר, שנחשב לקדוש עבור השיעים, ביצעו סונים קיצונים (בעלי קשר מסוים לאל-קאעידה) פיגוע תופת ב-22 בפברואר 2006, והרסו חלק גדול מהמבנה המפואר.
את חשיבותם הרבה של האימאמים עבור השיעים ניתן לראות בתגובתם לפיגוע זה, שהוביל להחרפת הסכסוך הבין-עדתי בעיראק, והתעצמותן של פעולות המיליציות השיעיות במדינה נגד המיעוט הסוני.
סארגון
הרפורמה בענף החלב
הרפורמה בענף החלב היא תוכנית של ממשלת ישראל שבוצעה ברפתות החלב בישראל בשנים 1999–2008. מטרותיה העיקריות של התוכנית היו:
היעדים הסופיים של התוכנית היו החלת תקנים מודרניים של איכות הסביבה על רפתות החלב וייעול תהליך ייצור החלב באופן שיאפשר את הורדת "מחיר המטרה" ליצרן. תוצרי לוואי נוספים של התוכנית היו שיפור באיכות החלב והעלאת רמת רווחת בעלי החיים ברפתות.
הפרויקט החל בתחילת שנת 1999, ביוזמה משותפת של ארבעה גופים: מועצת החלב, משרד החקלאות, משרד האוצר והמשרד להגנת הסביבה. במסגרת הרפורמה עבר הענף תהליך התייעלות וצמצום של כשליש ממספר הרפתות בישראל. ההשקעה הכוללת בביצוע הרפורמה מצד הרפתנים, מועצת החלב ומשרדי הממשלה הסתכמה בכשני מיליארד ש"ח. על אכיפתו של הפרויקט היה אחראי המשרד להגנת הסביבה.
ביצוע הרפורמה נועד להסתיים בתחילת שנת 2007 ונקבע כי הרפתות שלא יעמדו בדרישות איכות הסביבה בהתאם לתנאי הרפורמה יהיו חשופות לקנסות, תביעות משפטיות ואף לצווי סגירה. אלא שבעקבות מלחמת לבנון השנייה ניתנה ארכה של שנה (עד תחילת שנת 2008) להשלמת הרפורמה ברפתות בצפון ישראל.
רקע.
הסיבה העיקרית לביצוע הרפורמה בשוק החלב בישראל הייתה כלכלית. בסוף שנות ה-90 נפתח שוק החלב בישראל לייבוא במסגרת הסכמי ארגון הסחר העולמי, מצב שאיפשר למשרד האוצר לדרוש מהרפתנים להוריד את עלויות הייצור ולהתאים את עצמם למציאות החדשה. ביוזמה משותפת של מועצת החלב, משרד החקלאות ומשרד האוצר, הושקה רפורמה שמטרתה המוצהרת הייתה ייעול הענף וצמצום מספר הרפתות בענף החלב. המשרד להגנת הסביבה היה שותף לרפורמה על ידי הגדרת שינויים אותם נדרשו רפתני ישראל ליישם במבנים הקיימים, במטרה למנוע זיהום סביבתי על ידי הרפתות. אכיפת הרפורמה נעשתה באמצעות קנסות לרפתנים שלא עמדו בלוחות הזמנים לביצוע השינויים. במסגרת הרפורמה יזמה מועצת החלב פעולות לשיפור תנאי המחיה של הבקר.
המענקים.
ההשקעה הכספית הממוצעת שנדרשה מהרפתנים נעה, לפי הערכות, בין 400,000 ש"ח ברפת משפחתית לחמישה מיליון ש"ח ברפת שיתופית. המדינה העניקה סיוע לאותן רפתות, וגודל הסבסוד הממשלתי עמד על כ-50% מההשקעה בתשתיות הרפת. במסגרת רפורמה זו, שנעשתה בשיתוף פעולה בין מגדלי הבקר לממשלה, השקיעו הצדדים יחד סכום של כ-2 מיליארד שקל.
בשל דרישת הרפורמה מהרפתנים לסגור את הרפת או לשלם סכום גבוה של כמה מאות אלפי שקלים נותרו לאחר הרפורמה נשארו פועלות רק הרפתות השיתופיות בקיבוצים או רפתות במושבים בהם נמצאו "בנים ממשיכים" שיירשו את הרפת ויהיו מוכנים לשלם את עלויות הרפורמה. רפתנים וותיקים בעלי רפתות בגודל ממוצע במושבים וללא בנים ממשיכים נאלצו על פי רוב לסגור את רפתם.
תוצאות הרפורמה.