מצבם של אזרחי גרמניה ה"לא אריים" היה קשה, אך היהודים ספגו פגיעה קשה במיוחד. עם חקיקתם של חוקים נאציים אידאולוגיים אשר הגיעו לשיא בחקיקתם של חוקי נירנברג, הודרו היהודים מהמרחב הציבורי. הושארו להם מספר תחומים בודדים בכלכלה. לאחר השלמת תהליך האריזציה, הורחקו היהודים גם מתחומים בודדים אלו. תחילה לא נכפה על היהודים להעביר את רכושם ל"ארים", ולא היה פיקוח ממשלתי על מחירי העברה של הנכסים אולם החל משנת 1938 מצב זה השתנה.
ב-1 בינואר 1938 נאסר על יהודים לסחור ולהפעיל עסקים וכן לשווק סחורות ושירותים. ב-26 באפריל 1938 נצטוו היהודים על פי חוק לדווח על רכושם במידה והוא עולה על שווי 5000 רייכסמארק והוגבלה גישתם לחשבונות הבנק. ב-14 ביוני 1938 הורה משרד הפנים הגרמני על רישום כל העסקים היהודיים. נקבעו מחירי מכירה נמוכים עבור עסקים יהודים ונעשה שימוש במגוון טקטיקות לחץ כדי לוודא שהעסקים יימכרו רק לאנשים רצויים. בין המכירות הגדולות שנעשו נכללו העסקים אי גה פארבן ועסקי Flick family וכן בנקים גדולים. רווחי המכירות מהפירמות שהועברו לידיים אריות, הוכנסו לחשבונות חיסכון והיו נגישים למפקידים היהודיים רק בסכומים קטנים ומוגבלים, כך שהסיכום בסוף תהליך האריזציה היה קרוב מאוד להחרמה ללא פיצוי של הרכוש היהודי.
בסתיו 1938, רק 40 אלף מתוך 100 אלף העסקים המקוריים שהיו בבעלות יהודיות נותרו תחת בעלות זו. האריזציה הושלמה על ידי חקיקתה של רגולציה, ה-"Verordnung zur Ausschaltung der Juden aus dem deutschen Wirtschaftsleben" (רגולציה למען הרחקתם המוחלטת של יהודים מכלכלת גרמניה) מתאריך 12 בנובמבר 1938. על פי חקיקה זו, כל יתר הרכוש (אשר עדיין נותר בבעלות יהודית) יועבר לבעלים לא-יהודים, והרווחים יועברו לממשלה. תכשיטים, מניות, נכסי מקרקעין ורכוש יקר ערך אחר חויבו במכירה. בין אם בהפעלת כוח ובין אם בהתערבויות ממשלתיות כגון תביעות מס פתאומיות, או אף בשל משקל האירועים שאירעו באותו זמן, הרכוש היהודי שינה בעלות תחת מחירים נמוכים בהרבה ממחירי השוק ההוגנים. עובדים יהודים פוטרו, ועל בעלי מקצועות חופשיים נאסר לעסוק במקצועם.
לאחר פוגרומי ליל הבדולח הוגבר לחץ האריזציה באופן משמעותי. ב-12 בנובמבר 1938 נאסר על יהודים לשמש כמנהלי עסקים, צו אשר הכריח בעלים יהודים להעסיק ממלאי-מקום "ארים". ממלאי מקום אלו, שלרוב קודמו בידי המפלגה, השתלטו ראשית על המשרה ולאחר מכן המשיכו בהשתלטות על העסק כולו. על "ארים צייתנים" ("Gefälligkeitsarier") הופעלו איומים בענישה בהתאם לרגולציה נגד שותפות לפשע בשל הסוואת עסקים יהודים (22 באפריל 1938). יהודים חויבו בתשלומי "כפרה" כבדים בשל הנזקים שחולל האס אה וההמון האנטישמי במהלך ליל הבדולח, כך שמכירת הרכוש היהודי שנותר הייתה רק שאלה של זמן. ב-3 בדצמבר 1938 הוקפא שווי הנדל"ן היהודי בערכו הנמוך ביותר ורכוש יקר ערך ותכשיטים הותרו למכירה רק דרך משרדים ממשלתיים. התרוששות האוכלוסייה היהודית, אשר נגרמה כתוצאה מתהליך האריזציה, הפריעה לעיתים קרובות למטרת האריזציה - קידום הגירת היהודים החוצה מגרמניה דרך רדיפות - כיוון שההתרוששות גרמה למחסור באמצעים כלכליים להגר מגרמניה. יהודים אלה הפכו לקורבנות הפתרון הסופי.
האריזציה במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם הפלישה לפולין ב-1 בספטמבר 1939, החלו הנאצים בביצוע תהליך ה"אריזציה" גם בשטחים שנכבשו על ידם.
הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, קבע כי גרמניה תקבל שני שלישים משטחה של פולין (החלק המערבי) ואילו ברית המועצות תקבל את השליש הנותר (החלק המזרחי). את החלק שנכבש על ידם חילקו הנאצים לשני חלקים. החלק המערבי סופח לגרמניה, ובו יושבו כמיליון גרמנים במהלך המלחמה ("אריזציה של המקום"). את החלק המזרחי הפכו לאזור הממשל הכללי שבו התקיים משטר כיבוש צבאי מלא. גם בשטח זה התנהל תהליך מסוים של "אריזציה" כאשר קצינים נאצים, או אנשי מינהל מטעם המפלגה הנאצית ששירתו באזור, השתלטו על רכוש של יהודים שגורשו ממקומות מגוריהם ומבתי העסק שלהם.
האריזציה בשאר המדינות הכבושות.
בשאר המדינות שכבשו הנאצים, בוצע תהליך של אריזציה בדומה לזה שהתנהל בשטח פולין. במדינות בעלות גבול משותף עם גרמניה אשר נחשבו ל"נחותות" (כמו צ'כוסלובקיה) סופחו החלקים הקרובים לגרמניה, ובחלק הלא מסופח בוצע "טיהור" בבתי התושבים כמו בפולין.
במדינות ברית המועצות שנכבשו (כמו ליטא ואוקראינה) הנאצים היו מבצעים רק את שיכון הקצינים, כיוון שלא יכלו לספח את השטח ישירות לשטח מדינת האם.
Camino Palmero
Camino Palmero הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק דה קולינג. הסינגל הראשון שיצא מהאלבום, הנקרא "Wherever You Will Go" הפך ללהיט ולאחריו יצאו הסינגלים "Adrienne" ו- "Could It Be Any Harder".
רצועת חוף תל אביב-יפו
רצועת חופי תל אביב-יפו מתמשכת לאורך כ-14 קילומטרים על שפת הים התיכון, ומהווה מרכיב מרכזי בחיי תושבי תל אביב-יפו ובדימויה כעיר חוף. חלק ניכר מרצועת החוף משמש לפעילויות פנאי ונופש הפתוחים לציבור הרחב, בעיקר כחופי רחצה, טיילות ופארקים. חלק קטן משמש לפעילויות אחרות, שבחלקן סגורות לציבור. רצועת החוף כוללת גם ארבע מעגנות (רדינג, נמלי תל אביב ויפו, והמרינה).
רצועת החוף נחלקת לשלושה חלקים עיקריים:
רוב חופי הרחצה והטיילות מרוכזות ברצועה המרכזית. חופי תל אביב כוללים את חופי הרחצה הראשונים שהוסדרו בארץ, כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20.
הטיילת והחופים מהווים אלמנט מרכזי בהווייתה של תל אביב ובדימויה כעיר חוף. הטיילת והחופים הומי אדם, ולעיתים מאורגנים בהם אירועים שונים. בעונת הרחצה מופעלות 12 תחנות הצלה בחופי העיר. העירייה מקדמת פרויקט לחיבור כל חופי העיר בטיילת רציפה והיא כמעט רציפה משפך הירקון ועד לנמל יפו. נעשים מאמצים לפנות מבני חוף שקוטעים את רצף הטיילת, כגון פינוי הדולפינריום. יחד עם זאת, לאורך החופים מתוכננים מספר פרויקטים של בנייה גבוהה.
טופוגרפיה.
מבחינה טופוגרפית, רצועת החוף של תל אביב כוללת מצוק כורכר מקוטע, המהווה חלק מרכס הכורכר השני לאורכה של רצועת החוף תל אביב-יפו. מנגד לחוף ניתן להבחין בתוך הים בטבלאות הגידוד - שרידי הרכס הראשון, למשל מול חוף גבעת עלייה, סלע אנדרומדה ומול רכס הכורכר הצפון-מערבי של תל אביב. המצוק מעל לחוף נמתח מרכס הכורכר הצפון-מערבי של תל אביב בין חוף הצוק מצפון לחוף וטיילת תל ברוך בדרום, שם נקטע הרכס בגלל נחל הירקון, ומתחדש בגן העצמאות. הרכס נקטע באזור כיכר אתרים, ומתחדש ביפו (המקטע נוצר בגלל תוואי קדום של נחל איילון שנשפך בעבר לים התיכון מצפון ליפו). מצוקי הכורכר מתנשאים עד לגובה של כ-40 מטרים, ומשפיעים על רוחבו של החוף ועל תכנונו.
היסטוריה ותכנון.
עד שנות ה-20 כמעט שלא התייחסו מתכנני ערים לחוף הים בהקשרים של שימושי פנאי ונופש אלא רק בהקשרים של ספנות ושל דייג. בהתאם לכך, מתכנני אחוזת בית והשכונות היהודיות שקדמו לה, לא התייחסו כלל לקרבתם לחוף הים, ועל תל אביב נאמר שנוסדה כשגבה אל הים.
כשהעיר התפתחה החלו פרנסי תל אביב להתייחס לחוף הים כאל אזור בעל פוטנציאל כלכלי, אך בעיקר בתחומי התעשייה. כך למשל הציע מאיר דיזנגוף לבנות נמל באזור חוף ירושלים של ימינו, ואף לסלול מסילת רכבת לאורך החוף. כן הוצע לרכז את מפעלי התעשייה בחופים. בה בעת גם תושבי תל אביב גילו את הערך המוסף של עיר השוכנת לחוף ימים - רצועת חוף לרחצה, טיול ונופש. השפעה רבה על השינוי בתפישת החוף הייתה גם לחיים נחמן ביאליק, שראה לנגד עיניו את העיר אודסה שלשפת הים השחור, על חופיה והטיילות שלה. לביאליק הייתה השפעה רבה על דיזנגוף ועל פרנסי העיר, והוא הצליח להשפיע עליהם לגנוז את התוכניות לשימושי תעשייה, ולראות בחוף שטח המיועד לשימושי פנאי ונופש. התפתחות אחרת בעלת חשיבות בראשית שנות ה-20 הייתה החלטתם של שלטונות המנדט להעביר לרשות מועצת העיר תל אביב את כל רצועת חוף הים (אדמת מחלול - אדמה ללא בעלים על פי חוק הקרקעות העות'מאני) מרחוב אלנבי ועד נחל הירקון, ובכך אפשרה גישה ישירה לים מכל נקודה במרחב העירוני. לבסוף נתרצו גם פרנסי העיר. בשנת 1921 נפתח קזינו גלי אביב ורחוב אלנבי הוסט אל החוף כדי לקשרו לשטח הבנוי של העיר. קווי הסעות החלו לקשר בין העיר והחוף. מתקני חוף קמו על רצועת החוף.
באותה התקופה, כאנטי תיזה לפתיחת החוף הדרומי לשימושי פנאי ונופש של הציבור, נוצרה על רכס הכורכר מצפון לרחוב אלנבי שכונת מחלול. הייתה זו שכונת עוני שכללה פחונים וצריפים. השכונה הוקמה כמשכן זמני לפליטים יהודים שנאלצו לברוח מיפו במהלך מאורעות תרפ"א, לעולי העלייה השלישית ועל מנת למנוע את התפשטותו דרומה (לכיוון יפו) של בית הקברות המוסלמי 'עבד אל נבי' (שרידיו נמצאים היום בתחום גן העצמאות). בשכונה הוקמו שני בתי חרושת: בית חרושת לאריגת וצביעת משי 'דלפינר-יוחננוף' ומפעל עיבוד עורות של 'האחים לבקוביץ' (לימים הסליק בחצריו פעילות מחתרתית של ההגנה – 'מכון א' לייצור נשק, מהראשונים והמרכזיים במכוניה), שצחנתם נישאה למרחוק ושיפכיהם זיהמו את החוף הסמוך.
ב-1924 נפתחו חוף רחצה מסודר ובתי מרחצאות בסמוך לנקודת המפגש של רחוב אלנבי עם הקזינו. עם הזמן נבנו מתקני חוף נוספים, ורחוב מקביל לחוף (רציף הרברט סמואל של ימינו). מצידו המזרחי של הרחוב הוקמו בתי קפה ובתי מלון. בשנות ה-30 הפעילה העירייה ארבע תחנות הצלה. בתקופה זו היו הרחצה בחוף והטיולים לאורכו מפעילויות הפנאי המרכזיות בהווי העיר, במיוחד בקיץ ובסופי שבוע.