מוזיאון אמנות המזרח התיכון מציג מוצגים שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות שנערכו על ידי ארכאולוגים גרמנים בראשית המאה ה-20 באזור עיראק. המוצגים כוללים מוצגים פסלים, ציורים ומוצגים ארכיטקטוניים מאשור, שומר ובבל. כחלק מהמוצגים הובאו למוזיאון חלקי בניינים ובניינים שלמים, הידועים שבהם הם שער אישתר ורחוב התהלוכות של בבל, וכן חזית חדר הכס של נבוכדנצר השני.
מוצגים מתל מגידו הועברו למוזיאון פרגמון על ידי החוקר גוטליב שומאכר שהחל ב-1903 את החפירות הארכאולוגיות במגידו.
תוכניות הרחבה.
תוכניות להרחבת המוזיאון שואפות להפוך את מוזיאון פרגמון למוזיאון המרכזי של האי המקשר את המוזיאונים השונים. כחלק מתוכנית זו צפוי להיבנות מבנה כניסה חדש למוזיאון. בתחרות שנערכה בשנת 2000 זכו תוכניותיו של האדריכל אוסוולד מתיאס אונגרס (Oswald Mathias Ungers) מקלן.
הבנייה של מבנה הכניסה החדש היה צפוי להסתיים בשנת 2010, וצפוי להסתיים בשנת 2023.
חוק איסור פתיחת בתי עינוגים בתשעה באב
חוק איסור פתיחת בתי עינוגים בתשעה באב (הסמכה מיוחדת), תשנ"ח-1997 הוא חוק העוסק בציביון הציבורי של ליל תשעה באב במדינת ישראל אשר נחקק בכנסת בשנת 1997.
רקע לחקיקה.
במשך שנים רבות הנוהג במדינת ישראל היה שאין מקרינים סרטים בליל תשעה באב. בתי הקפה והמסעדות היו סגורים ברובם, אולם כן נפתחו המסעדות באזורי הבילוי בקרבת שפת הים בתל אביב. בשנות ה-80 בתל אביב מסעדות רבות נוספות פתחו כרגיל בליל תשעה באב ורק דו"חות שנרשמו להם הביאו לסגירתם. עד שנת 1997 היו רשויות מקומיות שחוקקו חוקי עזר שאסרו פתיחת בתי עינוגים בתשעה באב. באותה שנה הוגשה תביעה לבית משפט השלום בתל אביב לביטול חוקי העזר הללו בטענה שהם סותרים את . השופט שדן בתביעה, גבריאל שטרסמן, קיבל את התביעה וקבע שחוקי העזר הללו אכן מנוגדים לחוק יסוד: חופש העיסוק, אלא אם כן תקבע הכנסת אחרת. מאחר שהזמן מקבלת התביעה עד תשעה באב של אותה שנה לא איפשר חקיקת חוק מתאים, נפתחו באותה שנה בתי העינוגים בתל אביב בלבד.
בנובמבר שלאחר מכן (1997) התקבל חוק המתיר לרשויות המקומיות לחוקק חוקי עזר שיאסרו פתיחת בתי עינוגים בערב תשעה באב. החוק אף הכשיר למפרע את חוקי העזר שכבר היו בתוקף. בהצעת החוק המקורית שהגיש חבר הכנסת שאול יהלום (מפד"ל) הוצע שתשעה באב יוכרז כ"יום אבל לאומי", בדומה ליום הזיכרון לשואה ולגבורה וליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, אולם בסופו של דבר הוא נקבע כ"יום אבל לעם היהודי".
תוכן החוק.
החוק נפתח בקביעה האומרת ש"תשעה באב הוא יום אבל לעם היהודי על חורבן בית המקדש", הוא מציין את זמני תחילת הצום וסופו (משקיעת החמה ועד צאת הכוכבים) וכן את דחיית היום אם חל בשבת. לאחר מכן מסמיך החוק את הרשויות המקומיות להתקין חוק עזר שיאסור על הפעלת "בתי עינוגים" בערב תשעה באב עד זריחת השמש, חוק העזר יכול להיקבע כתקף בכל שטח הרשות או בחלקה, ובלבד שיהא תקף לכל האוכלוסייה בשטח הנידון. החוק אף מעניק לרשויות המקומיות סמכות למנות פקחים שיופקדו על אכיפת החוק ויקנסו את העוברים עליו ב-2,600 שקלים חדשים (קנס אחיד לעוברים על חוקי עזר).
על-מנת להגדיר עסקים כבתי עינוגים החוק מפנה לחוק רישוי עסקים בו מפורטים בתי העינוגים: "הצגות של תיאטרון או קולנוע, קונצרט, דיסקוטק, מופעי מחול, ריקודים, קברט, קרקס, משחק או ספורט, וכל עינוג כיוצא באלה, בין שהם בתמורה ובין שלא בתמורה, למעט הרצאה או ויכוח שמטרתם העיקרית היא חינוכית, אף אם הם מלווים לצורך הדגמה הצגת תמונות או השמעת צלילים".
תיקון (הרחבת הסמכה על בתי אוכל) - תשס"ב 2002.
בשנת 2001 גיבש היועץ המשפטי לעיריית תל אביב, אחז בן ארי, חוות דעת הקובעת שהחוק אינו חל על בתי אוכל, אלא על בתי קולנוע, תיאטראות, דיסקוטקים וכדומה. כתוצאה מכך אישרה עיריית תל אביב באותה שנה פתיחת בתי אוכל בערב תשעה באב. למרות התעקשות ראש העירייה רון חולדאי שמדובר בהחלטה מעשית-משפטית בלבד ללא משמעות אידאולוגית, היא עוררה דיון ציבורי רחב בדבר הכפייה הדתית וצביונה היהודי של המדינה.
בשנת 2002, בעקבות מקרה זה, הוספה לחוק קביעה מפורשת האוסרת פתיחת בתי אוכל.
בהצעת החוק, הסביר יוזם החוק, ח"כ שאול יהלום כי סגירת בתי אוכל ובתי עינוגים מקובלת בישראל בימי אבל ועל כן יש להשוות את מעמדו של יום תשעה באב לימי אבל אחרים כמו יום הזיכרון לשואה ולגבורה ויום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
בעת כהונת אברהם פורז כשר הפנים הוא הודיע כי לא יפעל כנגד רשויות שלא יפעילו את חוק העזר העירוני בנוגע לבתי עינוגים בתשעה באב. הכרזה זו עוררה מחדש את הדיון הציבורי בנוגע לתשעה באב.
חוק תשעה באב
חוק איסור פתיחת בתי עינוגים בתשעה באב (הסמכה מיוחדת) תשנ&quot;ח-1997
ציון (כתב עת)
ציון הוא כתב עת העוסק בתולדות עם ישראל, למן תקופת המקרא ועד לעת החדשה, שיוצא לאור בירושלים בהוצאת החברה ההיסטורית הישראלית ומרכז שזר. כתב העת יוצא לאור 4 פעמים בשנה מאז שנת ה'תרצ"ו (1935). לפני כן הופיעו שישה כרכים של "ציון" בראשית שנות ה-20 (מהדורה מחודשת של ששת הכרכים הללו ראתה אור בהוצאת החברה ההיסטורית הישראלית בשנות ה-70).
את כתב העת ייסדו ההיסטוריונים פרופ' בן-ציון דינור ופרופ' יצחק בער. עורכיו כיום הם הפרופסורים מיכאל טוך, נדב נאמן וורד נעם. בעבר ערכו את כתב העת הפרופסורים אהרן אופנהיימר, עמנואל אטקס, אלברט באומגרטן, ג'רמי כהן ואחרים.
בכתב העת מופיעים מאמרים של חברי החברה ההיסטורית הישראלית בלבד.
פרסונה (סרט)
פרסונה (בשוודית: Persona) הוא סרט בבימוי של הבמאי השוודי אינגמר ברגמן, שהופץ בשנת 1966, בו מככבות ביבי אנדרסון וליב אולמן. ברגמן מחשיב את הסרט כאחד מסרטיו הטובים ביותר. בספרו Images, הוא כותב: "כיום אני חש שב'פרסונה', ומאוחר יותר בזעקות ולחישות, הלכתי רחוק ככל שיכולתי ללכת. וזה בשתי דוגמאות שעבדתי בחופש מוחלט, נגעתי בסודות עמוקים מני חקר, שרק הקולנוע יכול לעמוד על טיבם."
הסרט חוקר מפגש בין שתי נשים: אליזבט, שחקנית מצליחה שנהפכת לאילמת במהלך הופעתה כאלקטרה, ואלמה (פירוש השם בספרדית ובפורטוגזית הוא נשמה), האחות הממונה על הטיפול בה. הוא מבוסס בחופשיות על מחזהו של יוהאן אוגוסט סטרינדברג 'היותר חזקה'.
מבקרים ובמאים רבים מחשיבים את פרסונה כיצירת אמנות גדולה. המסאית סוזן סונטג היא אחת מהמבקרים הרבים שכתבו עליו רבות. חוקר הקולנוע פ. אדמס סיטני מציע פרשנות אחרת לחלוטין משלה. בעוד שהפרשנות שנכתבה על הסרט היא מרובה ומגוונת, מבקרים רבים תמימי דעים כי הוא בוחן את מערכת היחסים שבין רופא לחולה, ובמיוחד את תופעת ההעברה.
עלילה.
פרסונה מתרחש בעיקר במעון קיץ לחוף הים בשוודיה, שם השחקנית האילמת אליזבט ווגלר (אותה מגלמת ליב אולמן), נשלחה על ידי הפסיכיאטר שלה על מנת שתחלים מהתמוטטות העצבים אותה עברה. אחות, אלמה (בכיכובה של ביבי אנדרסון), מתלווה אליה ומטפלת בה. שתי הנשים מבלות יחדיו ימי קיץ ארוכים ומבלות בחוף. אליזבט אינה אומרת דבר, בעוד שאלמה מעבירה את הזמן בסיפור סיפורים. בעוד שלמראית עין אליזבט היא הפציינטית, הרי שהשתיקה מציעה את היפוך התפקידים ביניהן: בפסיכואנליזה, הרופא הוא השותק, בעוד שהפציינט מדבר. לכן ניתן לראות את אלמה כפציינטית ואת אליזבט כאנליסטית הדוממת. זהו אחד מהאלמנטים בהם משתמש ברגמן בבניית הסרט.
טכניקת ההתנכרות הברכטיאנית.
מבקרים רבים סוברים שפרסונה הוא אחד הסרטים הראשונים שמשתמש בטכניקת הניכור הברכטיאנית (Verfremdungseffekt), המיועדת לכרות אוזן ו/או לקטוע את עולמו הבדוי של הסרט, ולהזכיר לצופה את טבעו המלאכותי ההכרחי של המדיום. מספר שימושים הראויים לציון של הטכניקה מופיעים בתחילת הסרט ובסיומו, כשאנו רואים סליל של סרט נטען; באמצע, כשאליזבט פוסעת על זכוכית ונדמה שהסרט עולה בלהבות; ומאוחר יותר כשהמצלמה מסתובבת על מנת להציג את הצוות מצלם את הסצנה עם אליזבט.
קטע הפתיחה.
קטע הפתיחה המפתיע בפרסונה זכה לפרשנויות יצירתיות רבות. בפרסונה ישנם קטעים אחדים המורכבים מסדרה של מה שנראה כצילומים אקראיים, המופיעים בקצב מהיר. מקרנת סרט מתחילה להקרין, עכביש דמוי ערפד, ילד מתעורר, יד ילד על פנים מטושטשות של אם, כבשה מדממת, מסמר חודר לתוך כף יד (בגרסאות אחדות של קטע זה ישנה תמונה של פין זקוף) - ולמרות שברגמן עצמו מזמין את הצופים לפרש את הקטעים כמו בניתוח שיר, הקריאה המתקבלת ביותר על הדעת תהיה להבין את הדימויים הללו כ"זכרונות מסך" (זיגמונד פרויד) - דימויי הילדות הללו הם נכונים או לא, אולם לעיתים תכופות כשמבינים את מבנה הפסיכואנליזה, הם מייצגים כמה סוגים של "טראומה" (חלום). ראוי לציין שהרבה מן התמונות נבחרו על ידי פרשנותו "הקלאסית" של ברגמן את הטקסט הפסיכואנליטי. סצנת הצליבה לדוגמה מובנת בדרך כלל בפסיכואנליזה כמייצגת את ה"טראומה" של הסצנה הראשית: חוויותיו של הילד בראותו את הוריו מקיימים יחסי מין.
פרשנויות אפשריות.
הסרט פורש בדרכים שונות ומרובות והיה נושאם של ויכוחים ארוכים בין מעריצי סרטים, כמו גם מבקרים. מכיוון שסרטו של ברגמן הוא סוריאליסטי, לא הגיוני ומעורפל, הביקורת היא לעיתים צבעונית ומלאה בהגיון לולייני והסברים של הסיפור.
קריאה ראשונה.