המלוכה המשותפת של האחים זיגורד השני ואינגה הראשון החזיקה מעמד היטב עד שהשניים הגיעו לגיל בגרות. ב-1142, הגיע שוב בנו של המלך ממערב. הפעם היה זה אייסטיין האראלדסון, בנו של האראלד גילה. אייסטיין טען לחלקו בירושת אביו והוא הוכרז כמלך על שליש הממלכה. שלושת המלכים משלו יחדיו ולכאורה שרר שלום ביניהם. בגיבוים של אמו, אינגריד ושל האציל גרגוריוס דגסון, החליט אינגה להכות ראשון בפגישה שהתקיימה בברגן בין שלושת המלכים. זיגורד הותקף ונהרג על ידי אנשיו של אינגה לפני שעלה בידו של אייסטיין להגיע לעיר. אינגה ואייסטיין הגיעו להסדר רעוע, אך עד מהרה התדרדרו ביניהם היחסים והפכו להיות אלימים בגלוי. מצב זה הסתיים בלכידתו ובמותו של אייסטיין בבוהוסלן (כיום מחוז של שוודיה) ב-1157. השאלה אם אינגה עצמו הורה על הריגתו של אחיו, או לאו, הייתה במחלקות באותה עת. תומכיהם של אחיו המתים של אינגה סירבו להישבע לו אמונים ותחת זאת בחרו בטוען לכתר חדש, בנו של זיגורד השני, הוקון. התפתחות זו הייתה הסימן הראשון לפתיחתו של שלב חדש בעידן מלחמות האזרחים. הצדדים המתעמתים כבר לא התקבצו בפשטות סביב למלך או לטוען לכתר, אלא נשארו מלוכדים גם לאחר נפילתו של מנהיגם ובחרו מנהיג בובה חדש ובכך בישרו על יצירתם של פלגים לוחמים מלוכדים יותר. ב-1157 הוקון לא היה יכול להיות מנהיג של ממש, שכן הוא היה אז רק בן עשר. אף על פי כן, תומכיו הכריזו עליו כמלך והמשיכו להיאבק באינגה. ב-1161 עלה בידם להרוג את אינגה הראשון בקרב שהתנהל באוסלו.
מגנוס החמישי והכנסייה.
ב-1161 נקטו תומכיו של אינגה הראשון באותו צעד כמו יריביהם, תומכיו של אייסטיין השני, ארבע שנים קודם לכן, ובחרו במנהיג בובה חדש להתלכד סביבו במקום להביע אמונים להוקון השני. הבחירה נפלה על מגנוס ארלינגסון, בנו בן החמש של אחד ממנהיגיהם הבולטים, האציל ארלינג סקקה, מאשתו כריסטין, בתו של זיגרוד הצלבן. ארלינג שנשא בתואר רוזן (jarl), הפך להיות מנהיג הסיעה האמיתי. בשנה שלאחר מכן הם הצליחו להביס ולהרוג את הוקון השני בקרב שהתנהל בסקן שברומסדלספיורד. שנה מאוחר יותר, שבה ארלינג סקקה והרג בן אחר של זיגורד השני, זיגורד זיגרודסון, שהוצב כטוען לכתר חדש כנגד מגנוס ארלינגסון.
פעולתם של ארלינג ואנשי סיעתו בבחירתו של מגנוס ארלינגסון כמנהיגם הייתה צעד רדיקלי, שכן היא שברה את אחת המוסכמות המסורתיות בנוגע לזהותו של המלך. מגנוס לא היה בנו של מלך. הוא רק היה צאצא של שושלת מלכותית עתיקה דרך אמו. כדי לחפות על חיסרון זה, חברו אנשי הסיעה של ארלינג ומגנוס עם הכנסייה והנהיגו קנה מידה חדש: מכאן והלאה על המלך להיות מי שנולד במסגרת נישואים חוקיים. מנהיגם לשעבר, אינגה הראשון היה היחיד מבין בניו של האראלד גילה שהיה בן חוקי ומגנוס ארלינגסון היה גם הוא בנם החוקי של ארלינג ושל כריסטין. הברית בין הכנסייה, שזמן קצר קודם לכן החלה להיות מאורגנת בצורה טובה יותר בנורווגיה, לאחר הקמתה ב-1152 של דיוקסיה נורווגית נפרדת בנידארוס (טרונדהיים), הפכה להיות נכס חשוב של ארלינג ומגנוס. ב-1163, בברגן, היה מגנוס ארלינגסון המלך הנורווגי הראשון שהוכתר. הוא היה אז בן שבע והוכתר תחת השם מגנוס החמישי. חוק חדש בנוגע לסדר הירושה נחקק ועל פיו הותר רק לבן הבכור החוקי של המלך הקודם לרשת את כס המלכות לאחר מות אביו. בעשור הבא פחות או יותר, נראה היה מעמדו של מגנוס החמישי, כשאביו הוא השליט בפועל, די בטוח. ארלינג דיכא ללא רחם כל מתנגד אפשרי לבנו. הוא גם כרת באותה עת ברית עם ולדמר הראשון, מלך דנמרק ועל פי אחד המקורות הוא גם הפך את אזור הפיורד של אוסלו כפייף שלו. עם זאת, מידת כפיפותו לדנמרק מוטלת בספק.
המלך סבר ועליית הבירקביינר.
ב-1174 עלה כוחה של סיעה חדשה שמרדה כנגד מגנוס ארלינגסון. מנהיגם היה אייסטיין מוליה, בנו של אייסטיין האראלדסון. סיעה חדשה זו נקראה "בירקביינר", מונח שמשמעותו "רגלי-שדר" על שם הנוהג של חלק מהם לנעול מנעלים עשויים מעץ שדר במקום נעליים רגילות. אייסטיין מוליה נהרג על ידי אנשיהם של מגנוס וארלינג בקרב רה ב-1177. זמן קצר לאחר מכן בחרו אנשי הבירקביינר את סבר זיגורדסון כמנהיגם. סבר הגיעו לנורווגיה מאיי פארו וטען שלאחרונה גילה שהוא למעשה בנו של זיגורד השני. טענתו התקבלה בהסתייגות רבה באותה עת (כמו רוב ההיסטוריונים המודרניים). אף על פי כן, לאחר שהתייצב בראש סיעת הבירקביינר, הוא נעשה הגורם המלכד של כל מי שהיה ממורמר משלטונם של ארלינג סקקה והמלך מגנוס.
כמה מאנשי הגישה המטריאליסטית בקרב ההיסטוריונים המודרניים, ניסו למצוא מאפיינים של מלחמת מעמדות במאבקם של סבר ואנשי הבירקביינר כנגד ארלינג ומגנוס. עם זאת, מידת היותם של אנשיו של סבר מייצגי השכבות החלשות נותרה שנויה במחלוקת. ברור שרוב אנשי האצולה צידדו במגנוס, אך סבר זכה גם הוא במהרה בתומכים מקרבם. בכל אופן, אנשי הבריקביינר לא ניסו לשנות את הסדר החברתי. הם בקושי שאפו לקדם את עצמם לראש הסולם החברתי.
ב-1179 נחל סבר ניצחון חשוב בקרב קלבסקינט שבפרברי נידארוס, שבו מצא ארלינג סקקה את מותו. מנקודת זמן זו, הפך אזור דרונדלג, שבמרכזו ניצבת נידארוס, למעוזו של סבר. מגנוס החמישי המשיך להילחם לאחר מות אביו וסירב לכמה הצעות של סבר לחלק את הממלכה ביניהם. הסאגה על סבר, שנכתבה על ידי תומכיו, מתארת את הפופולריות של מגנוס בקרב פשוטי העם ומסבירה את הקושי של סבר להילחם נגדו. המלחמה בין השניים התמשכה כמה שנים ובנקודת זמן מסוימת נאלץ מגנוס לבקש מקלט בדנמרק. קרב פימרייט, קרב ימי שהתנהל ב-1184 בסוגנפיורד, הסתיים במותו של מגנוס החמישי ובניצחונו של סבר.
סבר מלך על נורווגיה עד 1202, אך הוא לא נהנה מתקופות ארוכות של שלום. הכנסייה, שהייתה בעלת ברית של מגנוס וארלינג, נותרה עוינת בהתנגדותה לסבר לכל אורך תקופת מלכותו. ב-1190 נמלט הארכיבישוף אריק לברסון מנורווגיה וב-1194 הוא קיבל את תמיכתו של האפיפיור לנדות את סבר כדי ששאר הבישופים של נורווגיה יצטרפו אליו לגלות בדנמרק. באותה עת הצליח סבר לכפות על אחד ממתנגדיו החזקים, הבישוף ניקולס ארנסון מאוסלו, להכתיר אותו בברגן. ב-1198 הטיל האפיפיור אינוקנטיוס השלישי חרם על נורווגיה. אף על פי שסבר זייף מכתבים שהראו שהחרם הוסר, למעשה הוא נותר מנודה עד יומו האחרון.
כמה טוענים לכתר קראו תיגר על סבר. בין הבולטים שביניהם היה יון קבלונג, בנו כביכול של אינגה הראשון. הוא הוכרז כמלך ב-1185 ונהרג בקרב בברגן שלוש שנים לאחר מכן. זיגורד מגנוססון, בן בלתי חוקי של מגנוס החמישי, הוכרז כמלך ב-1193 ובהיותו אז בן 13 הוא היה דמות שסביבה התלכדו קבוצת תומכים. בין השאר הוא זכה לתמיכה של האראלד מדדסון. מרידתו הסתיימה לאחר תבוסתו ומותו ב-1194 בקרב פלורבג שלייד אסקוי, אי מצפון לברגן.
עליית הבגלר.
ב-1197 ניצב סבר מול האתגר הגדול ביותר שלו. כמה ממתנגדיו הבולטים, כולל הבישוף ניקולס ארנסון מאוסלו, שהיה אחיהם למחצה של אינגה הראשון ושל הארכיבישוף אריק איברסון, נפגשו בככר השוק של הלור שבסקונה, אז חלק מדנמרק. הם בחרו בנער בשם אינגה מגנוססון, כביכול בנו של המלך מגנוס ארלינגסון כמלך הבובה שלהם. סיעתם נקראה "בגלר" (Bagler), שהיא המילה בנורדית עתיקה למטה כמורה. המלחמה בין הבגלר, בתמיכה הגלויה של הכנסייה, לבין הבירקביינר, התמשכה על פני שארית תקופת מלכותו של סבר. הם לא היו מסוגלים להדיח את סבר, אך גם הוא לא הצליח לנחול ניצחון החלטי עליהם. ב-1202, כאשר מת סבר ממחלה בברגן, הוא היה המלך הנורווגי הראשון שמת בנסיבות טבעיות מאז זיגורד הצלבן ב-1130. מעשהו האחרון של סבר היה לייעץ לבנו ויורשו, הוקון השלישי, להגיע להסדר עם הכנסייה. הוקון הוכרז כמלך החדש מטעם סיעת הבירקביינר, הבישופים הוחזרו לנורווגיה מאוחר יותר אותה שנה וכך שוחררה הממלכה מהחרם שהוטל עליה. מאחר שהוא איבד את רוב התמיכה שלו, נהרג הטוען לכתר מטעם הבגלר מאוחר יותר אותה שנה.
מלחמת הבגלר השנייה והסדר קביטסוי.
נראה היה שהוקון השלישי הצליח להשליט שלום בנורווגיה, אך ב-1204 הוא מת באופן פתאומי. יורשו היה אחיינו הקטין גוטורם, שבעצמו מת מאוחר יותר אותה שנה. אנשי הבירקביינר לא ידעו על שום יורש ישיר אחר לסבר ובחרו באחד מאחייניו, אינגה ברדסון, כמלכם החדש. באותה עת קמה לתחייה מחדש סיעת הבגלר שהוקמה בדנמרק ובחרה בבנו האחר של מגנוס ארלינגסון, ארלינג סטונוול, כמלכם. בסיועו של ולדמר השני, מלך דנמרק, הם שיגרו ב-1204 פלישה לנורווגיה ותפסו את השליטה באזור הפיורד של אוסלו. מלחמת הבגלר השנייה התנהלה עד 1208. כאשר נהרג ארלינג סטונוול ב-1207, ירש אותו פיליפוס סימונסון, אחיינם של אינגה הראשון ושל הבישוף ניקולס מאוסלו והמלחמה המשיכה ברציפות. אנשי הבגלר היו החזקים ביותר באזור הפיורד של אוסלו, בעוד שטרונדלג הייתה מעוזם של הבירקביינר, אך הקרבות והמארבים התנהלו בכל רחבי הארץ. בסופו של דבר הצליחו הבישופים לנהל משא ומתן על הסדר בין שני הצדדים, שהושג בפגישה בקביטסוי (Kvitsøy), שבדרום מערב נורווגיה, ב-1208. מלכם של הבגלר, פיליפוס, המשיך למשול במזרח נורווגיה אך התואר מלך נשלל ממנו, וכך נותר המלך מטעם הבירקביינר, אינגה השני, כמלך להלכה בכל שטחי נורווגיה. למעשה, המשיך פיליפוס לשא בתואר מלך עד למותו, אך השלום בין הבגלר לבין הבירקביינר נותר על כנו עד 1217.
הפיוס בין הבגלר לבין הבירקביינר.