לבילבי הענק יש מערכת רבייה פוליגמית, כאשר הזכר הדומיננטי ביותר יתרבה עם הנקבות הדומיננטיות האחרות, ואילו זכרים במדרג נמוך יותר יתרבו אף הם עם נקבות ששוות להם או עם נקבות שנמצאות ברמה מתחתיהם בהיררכיה החברתית. הזכרים יוזמים את המגע עם הנקבה על ידי התקרבות לעברה ורחרוח סביב פניה, כתפיה, ומתחת לזנבה; הנקבה עלולה אף היא לרחרח את הזכר. הנקבות עשויות לדחות באגרסיביות ניסיונות חיזור של זכרים במדרג נמוך מהם. ההזדווגות עצמה נעשית במקום חבוי – במאורה או במחילה, כשהיא נמשכת על פני זמן רב מאוד – לעיתים עד 18 שעות. לאחר הרבייה הזכר יסמן את פתח המאורה של הנקבה, ככל הנראה כדי לדחות זכרים אחרים מלהיכנס אליה. הנתונים האחרונים נאספו בשבי, מכיוון שקיים קושי לתעד זאת בטבע בשל סגנון החיים הלילי של הבילבי והימצאותו מתחת האדמה. המאבקים בין הזכרים הם די בעצימות נמוכה: שני הזכרים רצים במעגלים סביב הזנב של יריבם באופן די משעשע, ולאחר מכן כל זכר ינסה לנשוך את השני בזנב, בשוקיים ובעורף, כשהמנצח רודף אחר המפסיד למרחק קצר.
לבילבי הענק יש את היכולת להתרבות לאורך כל השנה, כשהגורם המשפיע העיקרי הוא תנאי הסביבה. באזור הצחיח שבו הבילבי חי, הנקבות עשויות לעכב את הרבייה עד לתנאים סביבתיים מתאימים שיוכלו לתמוך בדרישות התזונתיות של אם מניקה ושל הצאצאים המתבגרים. כאשר התנאים הסביבתיים נוחים, נקבת הבילבי עשויה לייצר עד 4 המלטות לשנה, כשכל המלטה מורכבת מ-1–2 צאצאים (אם כי דווחו גם 4). נקבת הבילבי מגיעה לבגרות בסביבות 5 חודשים (או בעת הגעה למשקל של 560 גרם), בעוד שהזכרים מגיעים לבגרות בסביבות 8 חודשים (או בעת הגעה למשקל של 800 גרם). מחזור היחום של נקבה נמשך כ-21 ימים. לנקבת הבילבי יש את אחת מתקופות ההריון הקצרות ביותר בקרב היונקים – 14 ימים בלבד.
נקבת הבילבי היא המטפלת הבלעדית של צאצאיה, והזכרים אינם משתתפים בכך כלל. לאחר ההריון הקצר שלהן, וולדות הבילבי הזעירים יוצאים מהרחם ומטפסים לעבר הכיס שפתחו באזור המפשעה. במהלך 75 הימים הבאים, וולדות הבילבי נשארים כל הזמן בכיס ויונקים ברציפות, ועל כן הם מתחילים לגדול בקצב מהיר מאוד ומגיעים למשקל של 200 גרם עד הזמן שבו הם עוזבים את הכיס. בזמן השהות בכיס, הצאצא מקבל את כל מזונו מחלב האם. לנקבת הבילבי יש מספר פטמות בעומק הכיס, ופטמות נוספות ש"תלויות" מחוץ לכיס שמספרן יחד מגיע ל-8. כל אחד מסוגי הפטמות, מספק סוג אחר של חלב עבור הצאצאים שבתוך הכיס ועבור הצאצאים שכבר מחוצה לו. בניגוד לקנגורו, אצל הבילבי לאחר שהצאצא יוצא מהכיס הוא אינו חוזר אליו יותר. פעמים רבות, בעת שהנקבה מזדווגת עם זכר ישנו כבר וולד חדש שנכנס לכיס זמן קצר לאחר שהצאצא הקודם יצא ממנו. הצאצאים שיצאו מהכיס נשמרים באזור מוסתר קבוע על ידי אימם (לרוב במאורה), כשהיא מגיעה מספר פעמים כדי להניקם ונמצאת תדיר באזור. לעיתים הגורים יוצאים מחוץ למאורה בשעות הלילה ומתרוצצים ומחפשים מזון תחת העין הפקוחה של האם. לאחר תקופה קצרה של שבועיים בחברת האם, הצעירים עוזבים את האזור וחייבים לדאוג לעצמם ללא טיפול הורי נוסף. ההערכה היא שרק 25% מצאצאי הבילבי מגיעים לבגרות, בעוד שהשאר נטרפים או מתים מפגעי הטבע.
תוחלת החיים הארוכה ביותר של הבילבי שתועדה בשבי הייתה כ-10 שנים, אם כי תוחלת מקסימלית בשבי היא לרוב 6–7 שנים. תוחלת החיים הממוצעת או המקסימלית של המין בטבע אינה ידועה, אך ככל הנראה היא נמוכה יותר מבשבי.
מצב.
איומים בעבר ובהווה.
במהלך ה-200 שנה האחרונות, התפוצה של הבילבי התכווצה במהירות בשל מגוון איומים ישירים ועקיפים שמקורם בהגעת האירופאים ליבשת האוסטרלית. המתיישבים החדשים גרמו לאובדן בתי הגידול של הבילבי באופן ישיר על ידי חקלאות, כריית מחצבים או התיישבות, בנוסף להבאת עדרי בקר וצאן וציד עבור פרוותו הרכה. הכנסת הארנבון המצוי לתחומי היבשת צמצמה מאוד את השפע של עשבים, זרעים, וצמחים אחרים שהיו ממזונותיו העיקריים של הבילבי, וכן גרמה לתחרות עזה בין המינים על מקורות המחייה ולהפרת המאזן האקולוגי. כאשר החקלאים החלו אף הם לסבול ממכת הארנבים, הם נהגו לפזר פתיונות רעל ולצאת לציד מאורגן כדי לשלוט באוכלוסייתם, כשבמקרים רבים נהרגו מכך בשוגג גם בילבים. הבילבים גם היו רגישים מאוד למחלות וטפילים של בעלי החיים החדשים, והושפעו מכך רבות כאשר הם באו במגע עם צואת הארנבים או הצאן – בעת שחפרו באדמה. מכיוון שלמערכת החיסונית של הבילבי לא הייתה את היכולת להתמודד עם הטפילים והמחלות החדשות, רבים מתו כתוצאה מכך. חוסר בקרה על שרפות גרם גם הוא להתמעטות האוכלוסייה; מצד אחד הבילבי אמנם זקוק לשריפות ברמה נמוכה בשל שפע המזון שבא לאחריהם, אולם מצד שני שריפות ענק לא מבוקרות גורמות להריסת בית הגידול למשך שנים רבות.
למרות כל האיומים האנושיים הנזכרים, ולצד איומים טבעיים כמו בצורת, וטריפה על ידי עופות ויונקים אוסטרלים, האיום המשמעותי ביותר על הבילבי הוא ללא ספק הגעתו של השועל האדום. הלה שהובא ליבשת על ידי המתיישבים למטרת ציד, הסתגל היטב ליבשת החדשה, שהייתה ענייה בטורפים גדולים ומרובה במיני טרף קטנים, עד כדי כך שהוא התפשט במהירות במרבית חלקי היבשת תוך כדי שהוא גורם להרג של מינים אנדמיים רבים (חלקם אף נכחדו כליל מן העולם). מחקרים שנעשו על מנת לבדוק מה הם גורמי ההכחדה העיקריים של הבילבי בדרום אוסטרליה המערבית, גילו כי טריפה על ידי השועל הייתה הגורם העיקרי לירידות מספרים אזוריות. כדוגמה לכך ניתן לקחת אזורים מסוימים בדרום-מערב אוסטרליה שבהם מרווח הזמן הממוצע בין הגעת השועל לבין הצפייה האחרונה על הבילבי נע בין 5 ל-12 שנים. הצטמצמות הטווח ההיסטורי של הבילבי יחד עם התפוצה הנוכחית שלו עולות בקנה אחד עם ההתפשטות והתפוצה הנוכחית של השועל ביבשת. בנוסף לשועל האדום, מין נוסף שהובא על ידי האדם ליבשת הוא חתול הבית שידוע כאחד מטורפי המין, אם כי יש ספק באשר לחלקו בירידה של מספרי הבילבי.
נכון להיום חלק מהאיומים על הבילבי הצטמצמו אמנם בהיקפם, אך עדיין פיתוח מכרות מינרלים, חוסר בקרה על שריפות וטריפה או תחרות על מזון מצד מינים פולשים מהווים איום גדול על המין; עליהם נוספה גם דריסה בשוגג על ידי כלי רכב בעת שהבילבים חוצים כבישים באזורים מדבריים. בשל המספר הנמוך יחסית של האוכלוסייה, ארגון השימור IUCN מסווג את הבילבי הענק תחת קטגורית ה"פגיע" (VU), כשהמגמה הכללית של האוכלוסייה נמצאת בירידה.
שימור.
הבילבי הענק מופיע בתור מין מאוים ומוגן בחוק אוסטרלי וחל איסור לצודו, וכמו כן מופיע בנספח א' של אמנת וושינגטון האוסרת מסחר במין או במוצריו לחלוטין. הוא מצוי במספר אזורים מוגנים הממוקמים במדבריות האוסטרלים הרבים. במהלך השנים האחרונות ישנם מספר פרויקטים של השבת הבילבי לטבע לאזורים שמהם נכחד בעבר. אתרי ההשבה העיקריים הם: "שמורת סקוטיה" (בניו סאות' ויילס), "וודלנד דריאנדרה" ו"הפארק הלאומי פרנסואה-פארון" (במערב אוסטרליה), "הפארק הלאומי קוראוויניה" (בקווינסלנד), "אזור השיחזור הצחיח – דאונס רוקסבי", "פארק השימור מפרץ וונוס" ו"שמורת יוקאמורה" (בדרום אוסטרליה); הבילבי גם הובא לצורך שימורו לאי טיסטל בחוף הדרומי של היבשת הנמצא תחת שליטת רשויות השימור האוסטרליות. אתרי ההשבה מגודרים ונמצאים במעקב צמוד על מנת שלא יחדרו עליהם טורפים פולשים, והנתונים שעולים מהם מתועדים על מנת שיוכלו לשחזר את ההצלחה בהם למקומות אחרים. תחרות מצד הארנבים על מקורות המזון פחתה לאחר הפצה מכוונת של נגיף המעיים "Rabbit calicivirus" הקטלני במיוחד עבורם.
תוכנית הבראה לאומית עבור הבילבי הוקמה בשנת 2006; תוכנית ההבראה שואפת להשיג שני יעדים מרכזיים; לשפר או לשמור לפחות על סטטוס השימור הקיים וכן להשיג הערכה מדויקת של התפוצה, מגמת ההתרחשות, והצלחה בהפחתת ההשפעות של האיומים השונים על האוכלוסייה. צוות מיוחד מפקח על הפיתוח והיישום של תוכנית התאוששות זו, וכן על מנת להבטיח שכל הגורמים הרלוונטיים יהיו מעורבים בנושא ושתהיה התקדמות בתוכנית. צעדי השימור שהומלצו על ידי תוכנית ההבראה הלאומית כוללים:
בשנת 2007, חוקרי טבע המליצו גם על נקיטת אמצעים נוספים לשיפור מצבו של הבילבי: להגן על החלקים הצפונים של מדבר טאנאמי מפני התרחבות אנושית, במיוחד באזורי אגני ניקוז המועדפים על הבילבי; לבצע מחקר על הדינימיקה ויחסי הגומלין בין בעלי החיים הטורפים והנטרפים במדבר, כדי שיוכלו לפתח אמצעי בקרה להעלמת טורפים בעייתיים כמו השועל והחתול אך לא את כלבי הדינגו; וכן לקבוע אלו זרעים הנאכלים על ידי הבילבי מושפעים מהבערת שריפות מבוקרות, ושמירה על מגוון גנטי באוכלוסיות שהושבו לטבע.
רשויות השימור האוסטרליות משפרות את המידע על תפוצה, הנוכחות והאיומים על הבילבי הענק, בעזרת מענקים כספיים לקהילות אבוריג'ינים ורשויות מקומיות:
אומדנים.
ההערכה של מספרי הבילבי מורכבת למדי בשל הניידות שלו, והיא נעשית בעיקר על ידי סקרי אוויר המחפשים סימנים של מחילות ובורות של הבילבי ברחבי המדבר. האומדן העולמי המשוער של האוכלוסייה נע סביב ה-10,000 פרטים וכדלהלן: 5,000–10,000 פרטים באוסטרליה המערבית; פחות מ-1,000 פרטים בטריטוריה הצפונית; 200–500 פרטים בקווינסלנד; 500 פרטים באי טיסטל; 500 פרטים בדאונס רוקסבי, 100 פרטים בפארק השימור מפרץ וונוס, 200 פרטים בפארק הלאומי פרנסואה-פארון ו-40 פרטים בשמורת סקוטיה.
הבילבי והאדם.