מאכל זה מורכב מתפוחי אדמה מגוררים ומטוגנים עם חמאה, שומן או שמן. יש המוסיפים למאכל בשר חזיר, בצלים או גבינה. תפוחי האדמה מטוגנים או נאפים בצורה חלקית ("אל דנטה"), והרשטי מוגש עם רוטב של צלי או עם גבינה.
de. היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות התחום של גרמניה, קיימת מאז 1986.
סיומת זו מבוססת על שתי האותיות הראשונות של המילה "גרמניה" בגרמנית (Deutschland).
בספרדית למילה de יש משמעות של המילה "של" ולכן יש ספקי אחסון ספרדיים שרוכשים סיומות de על מנת להציע ללקוחותיהם שם קליט כמו "הפורום של מוטי" elforo.de/moty או הבלוג של מוטי elblog.de/moty.
הסיומת de היא הסיומת הנפוצה השנייה (מיד אחרי com). יש עשרות רשמים המורשים לרשום שמות מתחם בסיומת זו.
אידיר
אידיר (25 באוקטובר 1949 – 2 במאי 2020) היה שם הבמה של חמיד שֶריֶה, זמר ממוצא אלג'יראי-ברברי.
חייו.
הוא נולד ב-Ait lachene, שבקביליה, לאיכר. השם אידיר בקבילית היא "הוא יחיה", שם שניתן על פי המסורת הקבילית לילד שלידתו לוותה בקשיים כדי לעודד אותו לחיות. אידיר למד גאולוגיה ויועדה לו קריירה בתעשיית הנפט האלג'יראית לפני שהחל להתפרסם כאמן. הקריירה שלו התחילה במקרה בשנת 1973 כאשר החליף ברדיו אלג'יר זמרת ששרה אחד משיריו. הביצוע שלו לשיר "Rsed A Yidess" ("שהשינה תיפול") היה ההצלחה הראשונה שלו.
ב-1975 הוציא בפריז את האלבום הראשון שלו "a vava inouva" שנחל הצלחה מסחררת. שיר הנושא הושמע ב-77 ארצות ותורגם ל-15 שפות. ב-1979 יצא לאור הדיסק השני שלו: "Ay Arrac-Nneɣ" ("עבור ילדינו"), וב-1999 אידיר הקליט את הדיסק Identités ("זהויות").
אידיר נפטר ב-2 במאי 2020.
סגנון מוזיקלי.
הסגנון של אידיר נולד מתוך שילוב של כלים שונים, אולם הכלי שהיווה את בסיס הנגינה שלו היה חליל הרועים הקבילי בו הוא למד לנגן בגיל צעיר ביותר. שאר הכלים שליוו אותו היו: גיטרות, חליל, דרבוקות וקסטנייטות. על אף שהוא שר בשפה הקבילית (שפה המדוברת על ידי לא יותר ממיליון וחצי איש בעולם) שיריו הצליחו להישמע קליטים במקומות רבים בעולם ותויגו כ"מוזיקת עולם".
שיריו נגעו בנושאים כמו הגלות (A Vava Inouva), חגיגה (Zwit Rwit) וזכרונות (Cfir), והיו גם פופולריים מאוד בחתונות קביליות.
שלמה וולבה
הרב שלמה וולבה (כ"ד בסיון תרע"ד, 1914 - ט"ז בניסן תשס"ה, 25 באפריל 2005) היה מגדולי המשגיחים בדור האחרון ומחבר ספרים בתחום העבודה הרוחנית על פי תנועת המוסר. שימש כמשגיח בישיבת באר יעקב ובישיבת גבעת שאול שאותן הקים, שימש כחבר המועצה המקומית באר יעקב מטעם מפלגת פא"י.
נעוריו וצעירותו.
נולד בברלין למשפחה משכילה. אביו, ד"ר אויגן (משה) וולבה, כתב כמה ספרים בהיסטוריה יהודית וכללית, וכן על איסוף אוטוגרפים. אמו, רוזה, באה ממשפחה אורתודוקסית, ונראה שהייתה אחראית לחינוכו הרוחני, כפי שהוא מציין בהקדמתו לספרו "עלי שור".
בגיל 16 כתב את ספרו הראשון, "הטבע אתה ואני", בשפה הגרמנית, ולאחר מכן הוציא אותו לאור בשוודית. בהמשך החל ללמוד פסיכולוגיה ופיזיקה בברלין, אך עוד קודם שהספיק לסיים את התואר הראשון הפסיק את לימודיו, ועבר ללמוד בפרנקפורט בישיבתו של הרב יוסף ברייער (נכדו של הרש"ר הירש). בסביבות שנת 1933 (תרצ"ג) החל ללמוד בישיבת עץ חיים במונטרה שבשווייץ, שבראשותה עמד הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו.
בחורף 1934 (תרצ"ד), לאחר ששמע באקראי שתי שיחות מוסר מאת הרב דוד בודניק מאסכולת נובהרדוק, שהשאירו עליו רושם עז, עבר בקיץ 1934 (תרצ"ד) לישיבת מיר, שם כיהן כמשגיח הרב ירוחם ליבוביץ. הוא נקשר אל ר' ירוחם והספיק ללמוד אצלו רק כשנתיים, עד לפטירתו בקיץ 1936 (תרצ"ו). אך נקשר אליו מאוד וראה את עצמו ממשיך את שיטתו, הוא חיבר עליו את הספר "אדם ביקר". ב-1938 (תרצ"ח) עזב את ישיבת מיר, והגיע לסטוקהולם והחל למסור שם שיעורי תורה לנוער ולמבוגרים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 (תרצ"ט) נתמנה לנציג של ועד ההצלה. בתפקיד זה השיג מהקונסול ההולנדי בשוודיה אלפי ויזות לבני ישיבות ולאחרים. כמו כן העביר סכומי כסף גדולים לישיבת מיר בשאנגחאי.
בתום המלחמה פתחה שוודיה את שעריה לכעשרים אלף פליטים יהודים, רובן נשים. הרב וולבה סייע לרב בנימין זאב יעקבזון, רבה הראשי של סטוקהולם ומנהל סניף ועד ההצלה בסטוקהולם, לפתוח בית ספר חרדי, לכאלף בנות, משוחררות מחנה הריכוז רוונסבריק, באי בשם לידינגה סמוך לסטוקהולם. הרב וולבה עצמו אף נתן שיעורים במוסד זה.
ב-1946 (חשוון תש"ז) עלה לארץ, לאחר שנישא בגיל 33 לרבקה, בתו של הרב אברהם גרודזינסקי, משגיח בישיבת סלבודקה.
אחרי המלחמה (ישראל).
ב-1949 (חשוון תש"ט) הקים את ישיבת באר יעקב, לאחר התייעצות עם החזון איש. מעט לאחר מכן הצטרף לישיבה הרב משה שמואל שפירא, שכיהן בתפקיד ראש הישיבה, לצידו של הרב וולבה שכיהן כמשגיח. בתקופה זו, הוציא לאור את חלקו הראשון של ספרו "עלי שור".
ב-1967 (תשכ"ז) לאחר מלחמת ששת הימים החל בפעילות החזרה בתשובה מקיפה (דבר שהיה נדיר עד אז בקרב הציבור הליטאי, ובמיוחד בזה הישיבתי). הוא החל להרצות בקיבוצים ובסיסי צבא, ועוד, והתפלמס עם כל רובדי העולם הישראלי החילוני והחרדי. נלחם במיסיון, ברפורמים ובקונסרבטיבים. שיחותיו מאותה תקופה רוכזו בספר 'עולם הידידות', או בשמו המקורי 'בין ששת לעשור'. בנוסף, עסק בהדרכת חוזרים בתשובה בישיבת דבר ירושלים, ובספרו 'אור לשב'.
ב-1982 (תשמ"ב) עזב הרב וולבה את ישיבת באר יעקב ועבר לירושלים, שם הקים את בית המוסר שבו גם ייסד כולל אברכים, להכשירם בבוא הזמן ללמד ולהעביר לאחרים תורה מוסר ותיקון המדות, וכעשר שנים לפני פטירתו הקים ישיבה נוספת - ישיבת גבעת שאול, שבראשה העמיד את תלמידיו הרב אליקים גצל פשקס כראש הישיבה, והרב יהודה מנדלסון ששימש כמנהל בית המוסר, כמנהלה הרוחני, כשהוא עצמו משמש בה כ"משגיח". במקביל מסר שיחות בישיבות שונות - קול תורה, מיר, נצח ישראל, לייקווד-ישראל שם הוא היה ממשגיחים בישיבה.
נודע כדמות מוסרית בולטת והיו שראו בו שריד אחרון לתנועת המוסר מהדור שלפני השואה. כונה 'זקן המשגיחים', או 'המשגיח' סתם. התבלט בקו המחשבה האינדיבידואליסטי המיוחד שאפיין אותו, ונחשב כאיש חינוך, שרבים היו באים להתייעץ עמו.
נפטר בחול המועד פסח ט"ז בניסן ה'תשס"ה, ונקבר בחלקת הרבנים החדשה בהר המנוחות בירושלים.
עלי שור.
ספרו "עלי שור" (אשר כתבוֹ בעילום שם שמגלם את שמו ושם אשתו שלמה ורבקה) מהווה מדריך בסיסי ויסודי לבן ישיבה, בתחומי היחס לתורה ולמצוות והעבודה על האישיות. הספר מחולק לשני חלקים, שני החלקים יצאו בפער של כעשרים שנה זה מזה.
בהקדמתו ביאר הרב וולבה מהו תפקידו ומטרתו של הספר, ומאין שאב את ההשראה לכתיבתו - מוועדי מוסר שערך בישיבתו באר יעקב, ומרבותיו הרב יצחק הוטנר והרב ירוחם ליבוביץ.
בספרו הוא מדגיש את חשיבות לימוד הגמרא, חשיבות התפילה, קידוש השם וחילול השם, וכן הוא עוסק בנושאים הגותיים דוגמת: מהו אדם, ומה תפקידה של התורה בעיצובו.
משפחתו.
אשתו, רבקה (1923 - ה'תשע"ט, 2018)), הייתה בתו של הרב אברהם גרודזינסקי. אחיותיה היו נשואות לרב ברוך רוזנברג ולרב חיים קרייזווירט.
ספריו.
ספרים שהופיעו בחייו:
ספרים שהופיעו לאחר מותו:
ספרים במשנתו:
דוד (רכב)
דויד הוא רכב שטח קרבי ממוגן שנמצא בשימוש צה"ל. דויד מחליף את הסופה M-240 הממוגנת כרכב קרבי עירוני לאזורי עימות.
הדור השני של הדויד הוחלפו מלאנד רובר דיפנדר ל'טויוטה היילקס'.
פיתוח.
הרכב פותח על ידי חברת מ.ד.ת. (MDT) בשיתוף ענף רכב בחט"ל (חטיבה טכנולוגית לזרוע היבשה) בהתבסס על דגם לנד רובר דיפנדר תוך יישום לקחים מרכבים ממוגנים קודמים ושיפור הדיגום, בטיחות ומיגון הנוסעים ביחס לרכבים הנמצאים במערך היום. הרכב פותח תוך שילוב מפקדי היחידות הלוחמות בתהליך, כך שהמוצר הסופי יענה על הצרכים המבצעיים.
בשנת 2019 נכנס לשימוש "חליף דוד" שפותח באופן דומה על בסיס טויוטה היילקס, שהיווה שיפור משמעותי ביכולות העבירות והאמינות של הרכב עקב התאמתו הטובה יותר לנשיאת המשקל הגדול של המיגון.
פירוט.
הדוד הוא רכב ממוגן רב תכליתי הבנוי על שילדת לנד רובר דיפנדר עם תיבת הילוכים ידנית והנעה 4X4 קבועה, עם אפשרות לנעילת הדיפרנציאל המרכזי.
בדור השני בנוי על שלדת טויוטה היילקס
גרסאות.
לרכב מספר גרסאות. ההבדלים ביניהן הם בתצורות ישיבה, דיגום ועיגון ציוד. לדוגמה:
הרכב נושא ארבעה עד שישה לוחמים עם ציוד מלא, בתלות בגרסה, ומותאם לצורכי הקשר והצי"ד שלהם.
הסכם גוליסטן
הסכם גוליסטן (רוסית: Гюлистанский договор, פרסית: عهدنامه گلستان) היה הסכם שלום שנחתם בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה הפרסית (سلسله قاجاریه), ב-24 באוקטובר 1813, בכפר גוליסטן שבנגורנו קרבאך, כתוצאה ממלחמת רוסיה-פרס (1813-1804).
עם נפילת העיירה האזרית לנצ'ראן לידי הגנרל פיוטר קוטליארייבסקי (Пётр Семёнович Котляревский), ב-1 בינואר 1813, הואץ המשא ומתן לשלום בין האימפריות. טיוטת ההסכם הוכנה על ידי הדיפלומט הבריטי סר. גור אואוסליי, ששימש כמתווך והפעיל השפעה רבה בחצר הפרסית. בסופו של דבר, נחתם ההסכם, בעל 11 פרקים, על ידי ניקולאי פיודורביץ' רטישייב מהצד הרוסי וחאג'י מירזא חסן ח'אן מהצד הפרסי.
משמעות ההסכם.
איראן באופן רשמי רואה בהסכם זה ובהסכם שבא אחריו, הסכם טורקמנצ'אי, כאחד מההסכמים המשפילים ביותר שנחתמו אי פעם. להסכם זה גם מייחסים האיראנים כסיבה הראשית לנפילתו של פתח עלי שאה קאג'אר, שנזכר בהיסטוריה של איראן כאחד השליטים הלא מוכשרים ביותר.