הטורף העיקרי של צבי הזפק הוא הזאב (בעיקר מתת-המינים: זאב טיבטי, זאב ההימלאיה וזאב הודי); במהלך החורף, הזאב הופך לקטלני במיוחד עקב היותו מותאם לריצה בשלג לעומת צבי הזפק שהופך לאיטי יותר. טורפים נוספים הם הנמר הפרסי שאורב לצבי ליד בורות המים והברדלס האסייתי, ובעבר גם הטיגריס הכספי בטרם נכחד מן העולם. העופרים מהווים טרף לשועל אדום, קרקל, עיט זהוב ועיט ערבות. הצבי ניצוד על ידי האדם בעיקר עבור בשרו ופרט בוגר מניב 12–18 ק"ג בשר. הוא מבוקש גם בציד ספורטיבי עבור עורו וקרניו, אך ציד זה אינו חוקי כיום ברוב המדינות שבהם הוא מצוי.
ארגון חברתי.
הארגון החברתי של צבי הזפק דינמי במיוחד ומשתנה בחדות על פני עונות השנה. בקיץ, הצביים פעילים בקבוצות משפחתיות קטנות של 2–10 פרטים שמחולקים לפי זוויג: זכרים לחוד ונקבות לחוד. לקראת החורף, הקבוצות הקטנות מתאספות לכדי עדרים גדולים של עשרות עד אלפי פרטים, ובעבר אף למגה-עדרים של רבבות פרטים. העדרים הגדולים הללו נוצרים זמן קצר לפני עונת הרבייה שחלה בחורף, ועם תחילת העונה, הם מתפרקים לפי גיל וזוויג: הזכרים הבוגרים הופכים ליחידאים ועסוקים בחיפוש טריטוריה ובהגנה עליה, הזכרים הצעירים והמתבגרים מתאספים בקבוצות קטנות של 5 פרטים ללא טריטוריה, ואילו הנקבות יוצרות קבוצות גדולות עד 30 פרטים שנעות בין הטריטוריות.
בסיום העונה, הצביים מתאספים שוב בעדרים עצומים מעורבים למשך תקופה קצרה, ולקראת האביב מתפרקים שוב וחוזרים למבנה הקייצי שלהם: קבוצות קטנות של זכרים ונקבות לחוד. נקבות שנכנסו להיריון במהלך החורף, עוזבות את הקבוצות שלהן במהלך האביב כדי ללדת בבדידות באזור מוגן.
רבייה.
עונת הרבייה של צבי הזפק נמשכת מספטמבר עד עד ינואר. לקראת העונה כל זכר מנסה לתפוס לעצמו טריטוריה, והוא מגן עליה בקנאות ומסמן את גבולותיה באמצעות הפרשות מבלוטות ריח, עשיית צרכים בבורות קטנים שחפר עם פרסותיו הקדמיות וגירוד האדמה באמצעות קרניו ופרסותיו; כאשר הזכר מאתר בשטחו בור צרכים של זכר אחר, הוא בדרך כלל חופר בו שוב וממלא אותו בצרכיו. בתחילת העונה, בלוטות הריח המפשעתיות של הזכר מתנפחות ומפיקות ריח מושק חזק, והסחוס בגרונו מתנפח אף הוא ומאפשר לו להפיק קולות רמים לצורך הכרזה על נוכחותו.
מצגי הזירה של הזכרים כוללים עמידה זקופה, מתיחת צוואר, הרמת אף, שחרור פרומונים לאוויר ובעיטות קדמיות על האדמה. הקרבות בין הזכרים מורכבים מהסתערות, דחיפה ונעילת הקרניים עד התשת היריב. לאחר שהזכר ביסס את נוכחותו בטריטוריה, הוא מתפנה ליצירת הרמון שגודלו נע בין 2 ל-30 צביות (12 בממוצע); לצורך כך, הזכר מבריח קבוצות נקבות לתוך הטריטוריה שלו ואז מנסה לשמור עליהן לתקופה מסוימת עד תום העונה.
מחזור חיים.
ההיריון נמשך 5–6 חודשים, ומרבית ההמלטות מתרחשות בין מרץ ליולי. לפני ההמלטה, הצבייה מחפשת אזור עם צמחייה גבוהה או סבך כדי לא להיות חשופה לטורפים. היא ממליטה עופר אחד עד ארבעה, ויש שכיחות גבוהה במיוחד של לידת תאומים (75%), דבר שנחשב לחריג אצל מיני הצבאים. לאחר ההמלטה וניקוי זריז של העופר, הוא מסוגל לעמוד תוך 15 דקות, ומחפש מסתור בכוחות עצמו; הצבייה רועה או נחה ברדיוס של 50–500 מטר ממקום המסתור של העופר ומגיעה להניק אותו מדי פעם. לאחר כל הנקה, הצבייה לוקחת את העופר למקום מסתור חדש, ותאומים מוחזקים במרחק 50 מטר עד קילומטר זה מזה בשבוע הראשון לחייהם.
העופרים יונקים 2–4 פעמים ביום בחודש וחצי הראשון, ולאחר מכן מתחילים בהדרגה לאכול מזון מוצק ולשתות מים. ההתפתחות של העופרים מהירה במיוחד, ואצל הזכרים מתחילות לבצבץ קרניים בגיל 3 חודשים. בגיל חודשיים העופרים מתחילים להתלוות לאימם, ונגמלים בסביבות 4–5 חודשים. אף על פי ששני הזוויגים יכולים להתרבות בגיל מוקדם יחסית, בדרך כלל הם יתרבו רק מגיל שנתיים-שלוש.
תוחלת החיים של צבי הזפק בטבע 6–12 שנים; בשבי, הוא עשוי להאריך ימים עד גיל 20. הזכר חי פחות מן הנקבה בשל האנרגיה הרבה שהוא מוציא בעונת הרבייה. שיעורי התמותה של צביי הזפק נמוכים בקיץ וגבוהים בחורף בשל הטמפרטורות הנמוכות ומחסור בצמחייה.
מצב.
צבי הזפק מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), בגלל ירידה מתמשכת במספריו שנובעת מציד לא-חוקי איטנסיבי לבשרו, עורו וקרניו, המרת בית גידול עבור מרעה וחקלאות, גידור, יצירת מחסומים מלאכותיים, תחרות עם בעלי חיים מבויתים על מקורות מזון ופיתוח תעשייה באזורי טבע. המין גם סובל מדי חורף ממזג אוויר קיצוני שמוביל לתמותה גבוהה, עקב תשישות, קור ורעב.
ההערכה של IUCN, שהירידה במספריו הגיעה לשיעור של 30% עד סוף העשור הראשון של המאה ה-21. בחלק גדול מהמדינות הוא מצוי על סף הכחדה, וגם במדינות שהחזיקו בעבר אוכלוסיות עצומות (מונגוליה, קזחסטן ואיראן) יש ירידה דרסטית במספריו.
צבי הזפק מוגן בחוק ברוב המדינות שבהן הוא מצוי, אך האכיפה לרוב אינה יעילה בשל מרחב המחיה העצום שלו. הצבי שוכן באזורים מוגנים רבים, וישנם פרויקטים להשבתו לטבע באזרבייג'ן, גאורגיה, טורקמניסטן ואוזבקיסטן.
עד תחילת המאה ה-20, האוכלוסייה של צבי הזפק נאמדה בכמה מיליונים. האוכלוסייה הנוכחית מוערכת בסביבות 49,000-42,000 פרטים בלבד.
צבי החול
צבי החול או צבי חול ערבי (שם מדעי: Gazella marica) הוא מין בסוג צבי שחי בחצי האי ערב ובלבנט. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1897 על ידי אולדפילד תומאס, ונחשב לאורך המאה ה-19 והמאה ה-20 כתת-מין של צבי הזפק. בשנת 2010, מחקר DNA קבע חד משמעית שמדובר במין עצמאי, ומחקר נוסף משנת 2012 מצא קרבה גנטית רבה עם שני מינים צפון-אפריקנים: צבי רים וצבי קיווייה. שמו ניתן לו עקב המראה החיוור של הפרווה שמתמזג עם הסביבה החולית במדבריות המזרח התיכון. לפני 6,000 שנים לערך, צביי החול נלכדו ונהרגו בעזרת עפיפוני מדבר (מתקן ששימש לציד המוני של עדרי חיות בר). אמנות סלע נמצאה בירדן ובה מצויר טקס שחיטה.
אנטומיה ומראה.
צבי החול דומה מבחינה חיצונית לצבי הזפק, אך קטן ובהיר ממנו; מבנה גופו דק ואלגנטי, צווארו עבה וארוך וראשו חרוטי וקצר. רגליו דקיקות וארוכות ופרסותיו חדות ורחבות ומותאמות לתנועה במישורים החוליים במדבריות ערב. האוזניים צרות וארוכות, העיניים גדולות והאף מחורץ. הן לזכר והן לנקבה יש נפיחות בגרון דמוית זפקת אך היא פחות בולטת מאצל צבי הזפק. הנפיחות מאפשרת לצביי החול להשמיע קריאות עמוקות במהלך החיזור.
גובה הכתפיים של צבי החול 55–60 ס"מ, אורך ראשו וגופו 97 ס"מ ואורך זנבו 15 ס"מ; משקל הזכר 22 ק"ג לעומת 18 ק"ג אצל הנקבה. לשני הזוויגים יש קרניים אפורות ואלגנטיות דמויות נבל, כאשר אצל הזכר הן מגיעות לאורך 27 ס"מ, ואצל הנקבה לאורך 15 ס"מ. קרני הזכר מתעקלות כלפי מעלה ואחורה והקצוות שלהן מחודדים ומתכופפים כלפי פנימה או קדימה. קרני הנקבה דקיקות וישרות יותר. אצל צבי הזפק לעומת זאת, הנקבות נטולות קרניים.
הפרווה של צבי החול קצרה ודקה בניגוד לפרווה העבה והשעירה של צבי הזפק. צבעה הכללי חיוור במיוחד, ונע בין צהבהב-קרמי לצהבהב-חולי, חאקי, כתמתם אפרסק או אוכרה; בצד התחתון, הצבע משתנה ללבן בוהק. הצבע החיוור של צבי החול נועד להתמזג עם הסביבה המדברית. הפס השחור במותניים שאופייני לצבאים רבים נעדר אצל מין זה, ותחת זאת יש לו פס לבנבן לא מוגדר לאורך הצלעות, ומדי פעם גם כתם חום בהיר על המותניים. סימוני הפנים הכהים נעדרים אף הם אצל מין; פניו בצבע לבן-קרמי או לבן בוהק, ובצידיהן פסים חומים או צהבהבים. על רקע צבעי הגוף והפנים החיוורים, בולטים היטב העיניים, האף, הפה והזנב בצבעם השחור מבריק.
תפוצה וסביבת מחיה.
צבי החול אנדמי מצוי בחצי האי ערב ובלבנט; טווח התפוצה ההיסטורי שלו השתרע על מרבית מישורי החול של סעודיה, עומאן, קטר, איחוד האמירויות הערביות, כווית, עיראק וסוריה, מזרח תימן וירדן ודרום טורקיה, אולם עד סוף המאה ה-20 הטווח הצטמצם בדרסטיות ומצבו הנוכחי במדינות רבות אינו ידוע. בעבר, צבי החול גם חי בארץ ישראל אך נכחד ממנה. שרידיו נמצאו בעפיפוני מדבר ליד יטבתה. המין מצוי גם במדינת האי בחריין, אך לא ידוע האם מדובר באוכלוסייה טבעית או באוכלוסייה שהוכנסה לאי על ידי האדם מסעודיה הסמוכה.
בקצה המזרחי של התפוצה, גבול הטווח בין צבי החול לצבי הזפק אינו ברור, אך ההשערה היא שנהר החידקל ושט אל-ערב מהווים מחסום טבעי המפריד בין המינים, כשצבי החול נמצא עד הגדה המערבית של הנהר וצבי הזפק מהגדה המזרחית ואילך. עם זאת, מדובר בהשערה בלבד, וייתכן שאוכלוסיות הצבאים באיראן מקצה הרי זגרוס ועד הגדה המזרחית של החידקל שייכות גם הן לצבי החול ולא לצבי הזפק.
כפי שמרמז שמו, צבי החול מאכלס אזורים צחיחים דוגמת המדבר הערבי והמדבר הסורי, ובית הגידול שלו מורכב מדיונות חול, ערג'ים ענקיים ומישורי חול, חצץ, בזלת וגבס. הוא נמנע מאזורים תלולים וסלעיים, ואת תפקידו האקולוגי באזורים הללו ממלא הצבי הערבי. הטמפרטורות בסביבת המחיה שלו 30–36 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת נמוכה במיוחד ועומדת על כ-500 מילימטרים לשנה.
אקולוגיה.
צבי החול ניזון מעשב, עלים, שורשים ופקעות. הצבי מקבל את מרבית הלחות הנדרשת ממזונו הצמחי ואינו זקוק לשתיים מים. על מנת להמעיט את אובדן הנוזלים, הצבי שומר על טמפרטורה אחידה במהלך היום מבלי להתנשף או להזיע; לצורך כך, הצבי מבלה את שעות היום החמות באזור מוצל בתוך בור רדוד שחפר באדמה הקרירה, ויוצא לפעילות בשעות הערב עד הזריחה. צבי החול הוא אצן וקפצן מעולה, והוא משתמש בזריזותו כדי להתחמק מטורפיו הזאב הערבי והנמר הערבי; בעבר היה ניצוד גם על ידי הברדלס האסייתי בטרם הוכחד מן האזור.