במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרפה האימפריה העות'מאנית למעצמות המרכז והובסה עימן. העות'מאנים איבדו את כל שטחיהם במזרח התיכון והוכו גם בקווקז. ביולי 1918 נפטר מהמט החמישי שהיה שליט סמלי בלבד, ולכס הסולטנות עלה מהמט השישי. קריסת הצבא הבולגרי בחזית המקדונית הובילה את העות'מאנים לבקש לסיים את העימות. ב-14 באוקטובר 1918 העבירו ראשי מועצת האיחוד והקידמה את השלטון ונמלטו מהמדינה, וב-31 באוקטובר 1918 נחתמה שביתת הנשק של מודרוס. להבדיל מקודמו, ניסה מהמט השישי להחזיר לידיו את מושכות השלטון, אך המדינה הייתה נתונה באנדרלמוסיה מוחלטת, תוך שהצבא היווני פלש לתחומה ובמקביל התגברה מאוד פעילותה של המחתרת הטורקית הלאומית.
ב-13 בנובמבר 1918 נכנסו כוחות מדינות ההסכמה לאיסטנבול ובהמשך החילו חלוקה מנהלית בשטחים הכבושים שהתבססה על אזורי השליטה של המדינות השונות, במרבית המקרים ללא כל היגיון ניהולי. שיטת החלוקה יחד עם החיכוכים הבלתי פוסקים בין מפקדי כוחות מדינות ההסכמה, בעיקר בין הבריטים והצרפתים, הביאו לשיתוק מוחלט של השלטון המקומי ולקריסת מערכות המנהל. בהמשך, נוסדה התנועה הלאומית הטורקית ופרצה סדרת עימותים צבאיים שכונו מלחמת העצמאות של טורקיה. ב-17 בנובמבר 1922 הודח מהמט השישי, ובהמשך נחתם הסכם לוזאן שהכיר בעצמאות טורקיה. חלוקתה המנהלית של מדינת הלאום החדשה הושתתה על עקרונות מסוימים מחוק הווילאייטים ובעיקר על התשתית המנהלית שגובשה בשנים 1913–1914, ובשנים הראשונות לעצמאותה של טורקיה בהן התבצעו שינויים בחלוקות השונות. החל מ-1941 מחולקת טורקיה ל-7 מחוזות סטטיסטיים (בטורקית: bölgeler) ובתוכם 81 נפות הנקראות אִיל (בטורקית: il), כשבראש כל נפה עומד מושל הנקרא ואלי. הנפות נחלקות ל-923 תת-נפות ובראש כל תת-נפה עומד קאימקם.
תכתיב וינה
תכתיב וינה המכונה גם בוררות וינה השנייה (בגרמנית: Wiener Schiedsspruch; ברומנית: Dictatul de la Viena; בהונגרית: Bécsi döntések; באיטלקית: Secondo arbitrato di Vienna) היה פסק בוררות בסכסוך בין רומניה להונגריה שניתן ב-30 באוגוסט 1940 על ידי גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית.
קדמו לתכתיב דיונים בין הונגריה ובין רומניה אשר התנהלו בטורנו סברין והעלו חרס. בדיונים אלה תבעו ההונגרים כ־70,000 קילומטרים רבועים משטח רומניה.
התכתיב הוצג לשתי המדינות בנפרד. על פי תכתיב וינה נקבעו מחדש הגבולות בין רומניה ובין הונגריה: חלק גדול מטרנסילבניה, 43,492 קילומטרים רבועים, יעבור לריבונות הונגרית. שינוי הגבולות העביר יותר מ־2,600,000 תושבים מריבונות אחת לריבונות שנייה.
שתי המדינות הביעו את אכזבתן מהתכתיב. בעקבות התכתיב חל שינוי שלטון ברומניה. ב-6 בספטמבר 1940 הודח קרול השני, מלך רומניה, וקם המשטר הלאומי-לגיונרי בהנהגת הגנרל יון אנטונסקו. אנטונסקו ביקש לערער על התכתיב ואמר זאת גם לאדולף היטלר, אך האחרון הסתפק בהבטחות בלתי מחייבות על אפשרות לעיון מחדש בעתיד. לאחר מלחמת העולם השנייה, בחוזה השלום שנחתם בין רומניה ובין הונגריה, בוטל התכתיב על כל סעיפיו והגבול החזר לקדמותו.
יהודי צפון טרנסילבניה, כחלק מן האוכלוסייה הכללית של החבל, עברו לריבונות הונגרית כתוצאה מפסק הבוררות. מרביתם נשלחו להשמדה במהלך 1944 לאחר שהונגריה .
בוררות וינה
מרדכי אבישי
מרדכי אבישי (24 בספטמבר 1931 – 30 באוקטובר 2004) היה סופר עברי, מבקר, עיתונאי, מתרגם ועורך ישראלי.
ביוגרפיה.
מרדכי אבישי נולד בסתיו 1931 בימבול, שבבולגריה.
עם סיום לימודיו בבית הספר התיכון בבולגריה בשנת 1948 עלה לישראל כראש קן בשומר הצעיר, השתהה בקיבוץ בית אלפא, ויצא לשירות סדיר בצה"ל.
לאחר שחרורו עבד במשרד האוצר, והחל את כתיבתו העיתונאית בעברית, בעיתוני ישראל. הוא כתב מאמרי ביקורת על ספרים וסופרים יהודים מרחבי העולם, וכן פרסם ראיונות עם סופרים. בד בבד עם כתיבתו למבוגרים, תרגם עיבד ופרסם מעשיות עם לילדים ולנוער, מאוצר המעשיות של עמי הבלקן ואמריקה הלטינית.
מרדכי אבישי עבד שנים רבות ביומונים "מעריב" ו"על המשמר", חיבר מונוגרפיות על סופרים יהודים, וכן כתב זיכרונות ילדות ונעורים משל עצמו.
אבישי נהרג ב-30 באוקטובר 2004 בתאונת דרכים, בן 73 במותו.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
הגולם
אוניות הקו בצי הבריטי
אוניות הקו בצי המלכותי הבריטי היו עמוד השדרה של הצי הבריטי החל מהמאה ה-17 ועד הופעתן של אוניות המערכה המוקדמות באמצע המאה ה-19. בכל הציים האירופים היו אוניות הקו אוניות המלחמה הראשיות, ואולם הצי הבריטי, שהיה אז הצי הגדול בעולם והצי שנהנה מעליונות ימית בלתי מעורערת (במיוחד מאז קרב טרפלגר) הביא אוניות אלה לשיא התפתחותן. כינוי אוניות הקו בצי הבריטי היה "men-of-war".
רקע: אוניות הקו.
אוניות הקו היו אוניות המלחמה העיקריות בציים האירופיים, החל במאה ה-17 ועד אמצע המאה ה-19. המושג אוניית קו נוצר עם התפתחות הטקטיקה הימית במהלך המאה ה-17. עד אמצע המאה התנהלו קרבות ימיים ללא סדר כלשהו. כל אונייה מצאה לעצמה יריב, והתמודדה מולו בדו-קרב אחד מול אחד. אולם, במהלך המאה ה-17 החלו הציים, בעיקר הצי הבריטי וההולנדי לסדר את כל אוניות המלחמה בשדרה, כלומר בטור עורפי. הצי היה נכנס לקרב בטור ארוך, וכך ניתן היה לרכז את האש. בנוסף, בדרך זו היה מתגלה לאויב רק הצד החמוש והמוגן יותר של הספינות, ואילו הצדדים הפגיעים יותר - החרטום, ובמיוחד הירכתיים - היו מוגנים. בטור היו רק ספינות שהיו יכולות לעמוד באש של ספינות האויב ולהוות חלק משמעותי מכוח האש של הצי שלהן. מכאן נגזר השם ספינת קו - ספינה היכולה להיות חלק משדרת הקרב, line of battle.
אוניית קו הייתה אוניית מפרשים בעלת שלושה תרנים עיקריים. צוות של אוניית קו מנה כמה מאות מלחים וקצינים; המספר יכול היה לנוע בין 500 איש עד קרוב לאלף. חימושה העיקרי של אוניית קו הייתה תותחים ימיים בקטרים שונים.
דירוג אוניות הקו בצי הבריטי.
במאה ה-17 היו אוניות הקו אוניות בעלות שני סיפונים (double decker) שנשאו 50 תותחים; במאה ה-18 כבר היו אוניות גדולות ובעלות חימוש כבד בהרבה. הצי הבריטי הנהיג שיטה לדירוג אוניותיו, על פיה רק אוניות בדרגים הראשון עד השלישי היו חלק מהקו.
אוניות מן הדרג הראשון (first rate) נשאו 100 תותחים ומעלה, בשלושה סיפונים; בסיפון התחתון תותחי 32 ליבראות.
באמצעי 24, ובעליון 18 ליבראות - חימוש כבד מאוד. לאוניות אלה היה צוות של 850 איש ויותר, והן שובצו בדרך כלל במרכז הטור הלוחם. אך מכיוון שהסיפון התחתון היה קרוב כל כך לפני המים, הרי שבמצב של גלים גבוהים מדי לא ניתן היה להפעיל את התותחים של אותו סיפון. עובדה זו, וכן העובדה שהאוניות היו גדולות ומסורבלות, ויקרות מאוד לתפעול, הביאו לכך שהן היו בדרך כלל אוניות הדגל של האדמירל שפיקד על הצי. לא נבנו אוניות רבות מסוג זה.
אוניות מן הדרג השני (second rate) היו למעשה דגם קטן יותר, ולכן זול יותר, של אוניות הדרג הראשון. הן נשאו 90 עד 98 תותחים, קלים יותר מאלו של הדרג הראשון - 32 ליבראות בסיפון התחתון, אך 18 ו-12 ליבראות בסיפונים הגבוהים יותר, ו-750 אנשי צוות. גם הן סבלו מהמגבלות של הדרג הראשון, ואוניות מהדרג השלישי היו יכולות להתמודד איתן, אך בקרב צמוד היה לעוצמת האש שלהן יתרון. בנסיבות שבהן היה יקר מדי להשתמש באוניות מן הדרג הראשון, כמו למשל בציים שהיו באתרים מרוחקים, נעשה שימוש באוניות מן הדרג השני.
אוניות מן הדרג השלישי (third rate) - אלו היו אוניות שנשאו 64 עד 80 תותחים. רוב ספינות הקו היו מסוג זה, כאשר הדגם שהיה הנפוץ ביותר היה ספינת הקו בת 74 תותחים, שנקראו בקיצור 74 (Seventy Four). באוניות אלו היו שני סיפוני תותחים, כשבתחתון תותחי 32 ליבראות ובעליון - 18 ליבראות. לאוניות אלו היה צוות בן 600 עד 650 איש, והן היו המיזוג הטוב ביותר בין עוצמת אש, יכולת תמרון, ועלות כלכלית.
אוניות מן הדרג הרביעי (fourth rate) - אוניות אלו היו אוניות הקו של המחצית הראשונה של המאה ה-18, ונשאו 50 - 60 תותחים, בני 18 ליבראות. בשיאן של אוניות הקו הגדולות, נחשבו אוניות אלו כבעלות עוצמת אש חלשה מדי, וחלשות מדי לקו העיקרי. למרות זאת שימשו אוניות אלו בקרבות, בעיקר בים הבלטי () וזאת בשל השוקע הנמוך שלהן. זו הסיבה שאוניות מדרג זה השתתפו גם בקרב קמפרדאון. למרות זאת, אונייה מדרג זה השתתפה גם בקרב הנילוס. אולם, אוניות אלו שימשו בעיקר לתפקידים שאינם חלק מתפקידי הטור העיקרי, כמו ליווי שיירות, הגנת חופים, ועוד. בצי ארצות הברית היו פריגטות גדולות, בנות 44 תותחים, שהיו קרובות מאוד בכוחן לספינות אלו.
אוניות מן הדרג החמישי (fifth rate) היו בעיקר פריגטות. הן נשאו תותחים בסיפון אחד, במגוון רב של תצורות, החל מפריגטות שנשאו 32 תותחים בני 12 ליבראות וכלה בכאלו שנשאו 40 תותחים בני 24 ליבראות.
אוניות מן הדרג הששי (sixth rate) היו פריגטות קטנות יותר, בעלות 22 או 28 תותחי 9 ליבראות.
החיים באוניית הקו.
כוח אדם ומשמעת.