ראשיתו של בית שטורמן כמוזיאון ומכון לידיעת הארץ בבניין בן שתי קומות. מאוחר יותר הוא הפך למוזיאון לתולדות האזור, העשיר במיוחד בשרידים היסטוריים. מבחינה גאוגרפית, עמק חרוד הוא השלוחה המזרחית של עמק יזרעאל, ועוברת בו דרך הים הקדומה. ההיסטוריה שלו מחברת בין סיפורי המקרא על התנחלות השבטים וראשית תקופת המלוכה, כולל מלחמות דבורה וברק, גדעון השופט, מות שאול בהר הגלבוע ועוד - לבין סיפור ההתיישבות הציונית בעמק במאה ה-20. בין קרב עין ג'אלות, אחד הקרבות המכריעים בתולדות ארץ ישראל, שנערך בקרבת מעיין חרוד במאה ה-13, לבין ההתיישבות הציונית בעת החדשה, במסגרתה היה העמק ערש ההתיישבות החקלאית השיתופית, ומילא תפקיד מפתח בהקמת התנועות הקיבוציות ובהתפתחות גופי ההגנה והביטחון של היישוב היהודי בתקופה שקדמה להקמת מדינת ישראל, החל מימי השומר.
המוזיאון מציע מגוון תוכניות, פעילויות וסיורים, החל מיום סיור הכולל תצפית על עמק יזרעאל המזרחי כיחידת נוף והיסטוריה, ביקור בתצוגות המוזיאון, ועד פעילויות קצרות יותר הנערכות בשטח המוזיאון, והמותאמות לגילים שונים ולאופי הקבוצה. התכנים מתמקדים בנושאי נוף טבע וסביבה, מורשת ודמויות מופת, התיישבות והיסטוריה, וכוללות תערוכות המתחלפות מעת לעת, הקשורות בתכנים ובמטרות המוזיאון.
בניין המוזיאון.
תפיסת העולם של עין-חרוד, הקיבוץ הראשון הגדול בארץ, הייתה להיות מרכז יוצר לתרבות מחדשת המשלבת מסורת ושיבה לארץ ולעבודת האדמה. במסגרת זו נבנו בה מוסדות התרבות (המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, "הבמה" האזורית). מתכנן הבניין אינו ידוע. ראשיתו של בית שטורמן בבניין צנוע בן שתי קומות, שהיה המבנה הראשון של "בית הספר המשותף" (האזורי). קומה אחת יוחדה ללימודי המדעים של בית-הספר והשנייה כמכון לידיעת המולדת ובו תצוגה של חי וצומח. ברבות השנים נבנו חללי תצוגה נוספים.
בשנת 1968 עברו כיתות המדעים של בית-ספר למשכן חדש, והמבנה כולו היה ל"מוזאון ומכון לידיעת האזור". ב-1971, לציון יובל לעמק, נוסף אגף חדש שתכנן שמואל ביקלס, האדריכל של מבנים רבים בעין-חרוד, בהם המשכן לאמנות ו"מזכירות הקיבוץ".
האוסף.
בנאום חנוכת הבית ציין שמואל סבוראי את מטרותיו:
כמוזיאון ומכון לידיעת האזור הוא מציג באוספיו פריטים רבים המייצגים היבטים שונים של החיים בעמק יזרעאל. טבע (חי וצומח) היסטוריה וארכאולוגיה. ההתיישבות בימי קדם ועד ימינו, ההגנה על האזור בתקופת היישוב, מקורות המים, אתנוגרפיה, חי וצומח.
תערוכות מתחלפות.
באולם זה מוצגות תערוכות שונות המתחלפות מדי כמה חודשים. בין התערוכות שהוצגו בעבר:
חצר בית שטורמן.
בחצר המוזאון ובאגפו המזרחי מוצג חלק מהאוסף הארכאולוגי העשיר שלו, כולל אבני מיל שנאספו באזור, סרקופגים וכלים לעיבוד חקלאי. סמוך לכניסה למוזאון מוצגים מספר כלי נשק, בהם נעשה שימוש בתקופת מלחמת העצמאות, כולל מרגמת דוידקה, תותח הרים צרפתי, שכונה בישראל בשם נפוליאונצ'יק, וכן שלדת משאית משוריינת מאולתרת, ששימשה להובלת אספקה לירושלים הנצורה בתקופת המלחמה.
בחצר נמצא אתר זיכרון לבני עמק-חרוד אשר נפלו במערכות ישראל. מפעל ההנצחה לחללי עמק חרוד החל מיד בתום מלחמת העצמאות בהצבת קיר זיכרון לנופלי העמק מתקופת המאבק, טרם הקמת המדינה, ונופלי מלחמת העצמאות. בחזית הבית נטעו שלושה ברושים: הראשון לזכרו של משה שטורמן, בנו של חיים שטורמן (הסב). בצד הברוש לזכרו של משה שטורמן, ניטעו ב-1969 וב-1970, עוד שני ברושים צעירים: האחד לזכר בנו של משה, חיים שטורמן (הנכד), שנפל במבצע כיבוש האי גרין בתעלת סואץ, והשני לזכר אמיר ברין, נכד נוסף לחיים הסב, בנם של תמה שטורמן ושלמה ברין, שנפל על גדות תעלת סואץ.
אחרי מבצע קדש, נקרא חנוך סלור, חבר בית השיטה, לעצב את חצר ההנצחה של המוזיאון, אשר נחנכה בשנת 1961. בשנת 2008, הורחבה חצר ההנצחה וחודש לוח השמות לנופלים, לפי תכנונו של האדריכל נבות ציזלינג. בקיר הזיכרון חקוקים שמותיהם של כל בני עמק חרוד שנפלו במלחמות ישראל ובפעולות איבה.
ליד לפיד אש התמיד נחרט הפסוק מקינת דוד "עַל בַּמוֹתֶיךָ חָלָל" () וחותמת אותו תפילה מתוך מחזור ליום הכיפורים: "אָנָּא יִשָּמַע בְּחַיַינוּ הֵד גְּבוּרָתָם וּמְסִירוּתָם וְיֵרָאֶה בְּמַעֲשֵׂינוּ טֹהַר לִבָּם."
מחוז לונדונדרי
מחוז לונדונדרי (באנגלית: County Londonderry, באירית: Contae Dhoire) הוא אחד מששת מחוזות צפון אירלנד שבממלכה המאוחדת. כמו כן, הוא אחד מ-32 מחוזות אירלנד המסורתיים, כחלק מפרובינציית אלסטר. בירת המחוז היא העיר קולריין, על אף שהעיר הגדולה בו היא העיר דרי. לפי מפקד אוכלוסין משנת 2011, מתגוררים במחוז כ-247,132 תושבים, רובם משתייכים לנצרות הקתולית. המחוז גובל במחוז טיירון מדרום, במחוז אנטרים ממזרח ובמחוז דניגול ממערב, האחרון מחוז באירלנד, כמו כן, המחוז גובל באוקיינוס האטלנטי מצפון. השם "דרי" הוא אנגליזציה של המילה האירית "Daire" או "Doire", שמשמעותה "חורשת האלונים". הרשויות הבריטיות והיוניוניסטים של צפון אירלנד מתייחסים למחוז כ"לונדונדרי" ואילו הרפובליקנים של צפון אירלנד ואירלנד עצמה מתייחסים אליו כ"דרי" בלבד.
המחוז שוכן לחופיו הצפון מערביים של לוך ניי. השטחים הכפריים במחוז נפגעו מרעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד, הן בשל מוות מרעב או מחלות והן בשל הגירה. אוכלוסיית המחוז צנחה בהדרגתיות מאז הרעב ועד לאמצע המאה ה-20 - אם בשנת 1841 התגוררו במחוז כ-222,174 תושבים, בסוף המאה ה-19 התגוררו בו כ-144,404 תושבים בלבד, ואילו עד שנות ה-20 של המאה ה-20 חלה ירידה נוספת והתגוררו בו כ-139,693 תושבים. עלייה החלה להרשם רק משנות ה-30 של המאה ה-20, ואוכלוסייתו הצליחה לחזור לגודלה של לפני הרעב עם תחילת שנות ה-2000.
הוסטיליאנוס
גַּאיוּס וַואלֶנְס הוֹסְטִילִיָאנוּס מֶסִיוּס קְוִוינְטוּס אוֹגוּסְטוּס (בלטינית: Hostilian Gaius Valens Hostilianu Messius Quintus Augustus; 230? – 251) היה קיסר רומאי ששלט במשותף עם טרבוניאנוס גאלוס במהלך שנת 251.
נולד למצביא הצבאי הרומי ומי שעתיד להיות קיסר גאיוס מסיוס קווינטוס דקיוס ואשתו האצילה הרומאית הרניה קופרסניה אטרוסקילה. הוא נולד כלל הידוע בשנת 230 או בסמוך לכך בעיר סִירְמִיוּם, בירת הפרובינציה הרומית פאנוניה (סרמסקה מיטרוביצה, סרביה). עם עליית אביו לכס המלוכה הוא זכה לכבוד וחינוך השמורים לנסיך רומאי אך חיי בצל אחיו הבכור והמועדף הרניוס אטרוסקוס שאף זכה לשבת לזמן קצר על כס המלוכה לצד האב.
בתקופת השלטון של בני המשפחה היה מצב האימפריה הרומית היה בכי רע, ומפקדי צבא רומאיים מפרובינציות שונות מרדו כנגד השלטון המרכזי בתקווה לתפוס את כיסא הקיסרות או לקרוע נתחים מגוף האימפריה. תקופת שלטונם הקצרה נחשבת לשיא של משבר המאה ה-3 במהלכו התחלפו 25 קיסרים על כס השלטון, והקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים. בנוסף, בשנת 251 פרצה מגפת קיפריאנוס - ככל הנראה אבעבועות שחורות, שגרמה לתמותה גבוהה ופגעה בכוח האדם שעבד בחקלאות, אך בעיקר ביכולתה של הקיסרות לגייס חיילים לצבאה ולהגן על עצמה. השבטים הגרמניים שחשו את חולשת האימפריה החלו בסדרת פלישות נועזות אל מעבר לגבולות שחייבו את דקיוס לצאת לסדרת מערכות על מנת להדוף את הפולשים, בתקופה זו החלו הגותים את סדרת התקפותיהם על האימפריה הרומית, אחת ההתקפות המתועדות הראשונות הייתה בתקופת שלטונם של דקיוס והרניוס אטרוסקוס, כנגד תראקיה. הצבאות נפגשו ב-25 ביוני 251 בקרב אבריטוס המכריע. הקרב נערך בפרובינציית מואסיה בסמוך לעיר הבולגרית המודרנית ראזגרד, הצבא הרומאי נלכד בביצות שבשדה הקרב והושמד לחלוטין, הקיסר דקיוס עצמו היה בין הנספים וביחד עם הרניוס אטרוסקוס נרשם בספרי ההיסטוריה כקיסרים הרומאים הראשונים שנהרג במלחמה כנגד אויב זר.
עם מותם בחר הצבא הרומי את טרבוניאנוס גאלוס כקיסר, בעוד יורש העצר של דקיוס, בנו הצעיר הוסטיליאנוס יושב ברומא. בצעד יוצא דופן הכריז טרבוניאנוס גאלוס על הוסטיליאן כשותף לו בתפקיד הקיסר כדי למנוע מלחמת אזרחים. באותה שנה מת הוסטיליאנוס ממגפה שפרצה ברומא, וגאלוס מינה את בנו וולוסיאנוס כקיסר-שותף.
הרי האייפל
פרנץ יוזף הראשון, נסיך ליכטנשטיין
פרנץ יוזף הראשון, נסיך ליכטנשטיין (בגרמנית: Franz Joseph I von Liechtenstein, 19 בנובמבר 1726 - 18 באוגוסט 1781), היה נסיך ליכטנשטיין בשנים 1772–1781.
ביוגרפיה.
פרנץ יוזף נולד ב-19 בנובמבר 1726 במילאנו, לעמנואל, נסיך ליכטנשטיין ולאנטוניה, רוזנת דיטריכשטיין-וייכזלשטדט, בתם של קרל לודוויג, רוזן דיטריכשטיין ומריה תרזה אנה, רוזנת טראוטמאנסדורף. מכיוון שבני דודו יוזף ונצל הראשון, נסיך ליכטנשטיין מתו בינקותם, אומץ פרנץ יוזף על ידי דודו והוכרז כיורשו. במהלך מלחמת הירושה האוסטרית ליווה פרנץ יוזף את דודו במערכה בצפון איטליה, ואף לחם לצידו בקרב פיאצ'נצה בשנת 1746, שבו ניצחו הכוחות הקיסריים.
בשנת 1763 נסע פרנץ יוזף מטעם פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה אל ספרד, כדי להביא את מריה לואיסה, נסיכת ספרד - כלתו של הארכידוכס לאופולד. בשנת 1767 מונה פרנץ יוזף חבר המועצה הקיסרית, ובשנת 1771 הוא קיבל את מסדר גיזת הזהב.
בשנת 1772 מת דודו יוזף ונצל הראשון, נסיך ליכטנשטיין, ופרנץ יוזף עלה לשלטון במקומו. פרנץ יוזף טיפל בבעיותיה הכלכליות של הנסיכות, והרחיב מאוד את אוסף האמנות שלה. ב-18 באוגוסט 1781 מת פרנץ יוזף במץ, ובנו אלויס הראשון, נסיך ליכטנשטיין עלה לשלטון במקומו.
משפחתו.