לאחר שנה של לימודים באוניברסיטה העברית, זכה במלגת כבוד של ממשלת המנדט הבריטי ובזכותה למד משפטים בלונדון. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1950 ולאחר מכן נותר באנגליה והתמחה במשרדו של דוד ויצמן. כשחזר לישראל שירת בצה"ל בפרקליטות הצבאית (1951–1953). את שירותו סיים בדרגת סרן, ולאחריו התקדם בשירות המילואים לשופט בית הדין הצבאי לערעורים, בדרגת אלוף-משנה.
בפרקליטות המדינה.
בשנת 1953 החל לעבוד בפרקליטות המדינה ועבד בתפקידים שונים במשרד. בשנת 1960 היה סגן פרקליט המדינה, בשנת 1965 קודם למשנה לפרקליט המדינה וביולי 1969 מונה לפרקליט המדינה. בתפקיד זה שימש עד מינויו לבית המשפט העליון בשנת 1982.
בזמן כהונתו בפרקליטות התמחה בתחומי המשפט הפלילי והאזרחי, והופיע בפני ערכאות משפטיות שונות. בשנים 1960–1962 היה אמון על הכנת וביצוע התביעה במשפט אייכמן. ב-10 ביוני 1963 נשלח לשמש משקיף במשפט של יוסף בן גל ואוטו יוקליק שנעצרו בשווייץ על פעילות ב"מוסד" נגד המדענים הגרמנים במצרים. בשנים 1964–1965 טיפל בפרשת תל גיבורים. בספטמבר 1965 הופיע מטעם התביעה במשפט השוחד של יצחק רפאל, שהסתיים בזיכויו של רפאל בגלל סירובו של העד המרכזי של התביעה להעיד. בשנת 1967 היה התובע במשפטו של השופט אליעזר מלחי שזוכה מהאשמותיו שקיבל שוחד.
ניסיונו המקצועי בחו"ל ותחומי התמחותו הנרחבים הביאו לבחירתו לתפקידים משפטיים שונים בגופים בינלאומיים, בין היתר ככתב האו"ם בישראל לנושא מניעת עבריינות. בשנת 1969 טיפל בהגנתו של מרדכי רחמים, מאבטח חברת אל על שהואשם בהריגת מחבלים בשדה התעופה בציריך. מעבר לכך היה חבר במספר ועדות חקירה ממשלתיות. בשנת 1965 היה חבר עם שמואל בנדור וצבי אהרוני בוועדת חקירה לבירור פרסום ידיעות על סיוע צבאי של ארצות הברית לממלכת ירדן.
בשנת 1969 טיפל אישית, כפרקליט המדינה, במשפטו של מייקל רוהאן, בפרשת הצתת מסגד אל-אקצא, בגלל רגישות הפרשה. בשנים 1971–1972 עסק רבות בפרשת נתיבי נפט ובבקשתו של מאיר לנסקי לעלות לישראל. בשנים 1972–1974 טיפל במעצר ובהגבלות על הרב מאיר כהנא. בשנת 1974 טיפל במעצרו ומשפטו של הארכיבישוף הילריון קפוצ'י. בשנת 1975 היה מעורב בטיפול בנאשמי רצח רחל הלר. בשנת 1976 היה מעורב בטיפול בפרשת אשר ידלין. בשנת 1978 ייצג את המדינה במענה לעתירה לבג"ץ נגד הפקעת אדמות לצורך הקמת בית אל ואלון מורה. בשנים 1980–1981 היה מעורב בהחלטות לגבי הגשת כתב אישום נגד אהרן אבוחצירא והופיע כתובע במשפט.
בבית המשפט העליון.
בינואר 1982 החליטה הוועדה לבחירת שופטים על מינויו כשופט בבית המשפט העליון, למרות התנגדות שלושת השופטים מבית המשפט העליון בוועדה. בך כיהן 15 שנים כשופט בבית המשפט העליון. הוא נחשב לשופט ליברל, במיוחד בכל הנוגע לחופש הביטוי, לדיני איסוף ראיות ולזכויות הנשים. (זכורים במיוחד פסקי הדין שלו בעניין גיל הפרישה לנשים וכן בפרשת כרמלה בוחבוט, שבה הקל בעונשה של אישה שהרגה את בעלה לאחר שהתעלל בה במשך שנים רבות). במערכת הבחירות לכנסת האחת עשרה כיהן כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית, ויצר אמנה תקדימית לשמירת כללי התנהלות במערכת הבחירות, שעליה חתמו נציגי כל המפלגות הגדולות.
לאחר הפרישה.
בשנת 2003 עמד בך בראש הוועדה לבחירת היועץ המשפטי לממשלה שפסלה את מועמדיו של שר המשפטים לתפקיד והמליצה על שלושה מועמדים, בהם מני מזוז, שזכה בתפקיד ובשנת 2005 עמד בראש הוועדה שבחרה את היועץ המשפטי לכנסת.
מספר שנים עמד בך בראשות הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה. בין היתר, היה יו"ר הוועדה לתכנון שטרי כסף, מעות ומטבעות זיכרון בבנק ישראל עד מותו. כן כיהן כיו"ר הוועדה המחלקת את פרס א.מ.ת.
ב-1997 הוענק לו תואר יקיר ירושלים. בשנת 2005 זכה באות אביר איכות השלטון למפעל חיים.
בך נשא לאישה בשנת 1955 את רות, בתו של יהודה ארזי, ונולדו להם בת ושני בנים. אחד מבניו, עורך הדין יהונתן בך, נפטר ממחלה.
ב-28 ביוני 2021 זכה בך באות הוקרה מארגון יוצאי מרכז אירופה כהערכה על פעילותו כתובע במשפט אייכמן ופעילותו הציבורית.
בך נפטר ב-18 בפברואר 2022 בגיל 94. הוא הובא למנוחות בהר המנוחות בירושלים.
שריר הזרוע הדו-ראשי
שריר הזרוע הדו-ראשי או שריר הקיבורת (TA: Musculus biceps brachii) הוא שריר, הנמצא במדור הקדמי של הזרוע. כפי שמובן משמו, שריר זה מורכב משני ראשים. מקור הראשים באזור הכתף, והם מתאחדים למבנה אחד המתחבר לאמה באזור המרפק. שריר הזרוע הדו-ראשי עובר מעל לשני מפרקים ופעולתו משפיעה על הכתף (ככופף) ועל המרפק (ככופף וכמסובב כלפי מעלה של האמה). פעולות כגון הידוק בורג בעל הברגה רגילה בעזרת יד ימין נעשות על ידי השריר. את סך פעולותיו בכתף ובמרפק ניתן לתאר כהרמת אובייקט והגשתו לפה.
שריר הזרוע הדו-ראשי הוא אחד השרירים המוכרים בגוף, השריר שטחי וממוקם מיד מתחת לעור וצורתו מוגדרת היטב גם באנשים בעלי מסת שרירים לא מפותחת.
תיאור.
ראשי שריר הזרוע הדו-ראשי מכונים הראש הארוך של שריר הזרוע הדו-ראשי (Caput longum musclus bicipitis brachii) והראש הקצר של שריר הזרוע הדו-ראשי (Caput breve musclusbicipitis brachii). מקורם של שני הראשים בעצם השכם ולאחר איחודם, נאחז השריר בעצם החישור ובשרירי האמה.
גיד הראש הארוך של השריר נאחז בגבשושית הרום גומתית של עצם השכם (Tuberculum supraglenoidale). הגיד עובר דרך קופסית מפרק הכתף ויוצא מהקופסית לאחר שחלף בחריץ בין הגבשושיות (Sulcus intertubercularis) של עצם הזרוע. גיד הראש הקצר נאחז בזיז החרטום של עצם השכם (Processus coracoideus).
באזור המרוחק קמעא ממרכז הזרוע, מתאחדים שני ראשי השריר למבנה אחד המתחבר דרך גיד לגבששת החישור של עצם החישור ולאֲלַל הדו-ראשי (Aponeurosis musculi bicipitis brachii; Aponeurosis bicipitalis; Lacertus fibrosus, המורכב מרקמה פיברוטית חזקה). אלל הדו-ראשי מחובר לגיד השריר מצידו האחד ומתאחד עם רקמות השרירים הכופפים שבאמה מצידו השני.
תפקוד.
שריר הזרוע הדו-ראשי חולף מעל לשלושה מפרקים ופעולתו משפיעה על שלושתם:
עצבוב.
שריר הזרוע הדו-ראשי מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים החמישי והשישי (C4,C5,C6) דרך עצב השריר והעור (Nervus musculocutaneus).
מן המקורות.
השריר מוזכר מספר פעמים במקורות תחת השם "שריר הקיבורת", כציון המקום עליו יש להניח תפילין של יד. בתורה כתוב: "וְהָיָה לְאוֹת עַל-יָדְכָה, וּלְטוֹטָפֹת בֵּין עֵינֶיךָ". התלמוד מבאר: "אך חלק שאני הכא דבגולגולת תלא רחמנא אמר מר ידך זו קיבורת מנלן דת"ר על ידך זו גובה שביד אתה אומר זו גובה שביד או אינו אלא על ידך ממש אמרה תורה הנח תפילין ביד והנח תפילין בראש מה להלן בגובה שבראש אף כאן בגובה שביד".
הרמב"ם מציין שוב את מקום הנחת תפילין של יד וכן מתאר כיצד נראה השריר מבחוץ: "ושל יד קושר אותה על שמאלו על הקיבורת, והוא הבשר התפוח שבמרפק שבין פרק הכתף ובין פרק הזרוע".
פנחס כהן גן
פנחס כהן גַּן (נולד ב-3 בנובמבר 1942) הוא אמן ישראלי. חתן פרס סנדברג (1979), פרס מפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית מטעם משרד התרבות (2005) ופרס ישראל לציור (תשס"ח, 2008).
קורות חיים.
פנחס כהן גן נולד בשנת 1942 בעיר מקנס שבמרוקו למשפחה יהודית שומרת מצוות מהמעמד הבינוני-גבוה. אביו, משה הכהן, היה צייר שהפסיק מלאכה זו כדי לפרנס את משפחתו כסוחר, ואמו, רבקה לבית גן, שמשה כמורה לצרפתית. הוא למד בתלמוד תורה, שבו לימדו גם חשבון. בשנת 1949 עלה לישראל ביחד עם הוריו וארבעת אחיו באונייה "קדמה", וגדל בקריית ביאליק, בשכונה של יוצאי גרמניה. בנעוריו עבד כהן גן בבנייה, כדי לעזור לפרנסת המשפחה. לימים תיאר בדיעבד את תחושת הבידוד שחש כמזרחי בחברה הישראלית בתקופת ראשית הקמת המדינה. כבר בעת נעוריו נמשך לאמנות ולמד פיסול אצל אהרון אשכנזי.
ב-1954 הצטרף לתנועת הנוער "השומר הצעיר" והמשיך להדריך בה עד לגיוסו לצה"ל. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל. בשנת 1962 עזב את קיבוץ להבות הבשן ועבר לירושלים, שם החל ללמוד בבצלאל, אולם נאלץ להפסיק את לימודיו לאחר כשבוע עקב מצוקה כספית. עם שובו לחיפה למד רישום אצל מרסל ינקו ופיסול אצל מיכאל גרוס במסגרת סמינר אורנים. בשנת 1967 החל בשנית את לימודיו בבצלאל. ב-1968, במהלך לימודיו, נפצע בפיגוע בשוק מחנה יהודה.
פעולות, 1972-1975.
במהלך שנות השבעים יצר כהן גן שורה של "פעולות", חלקן בעלות אופי של מיצג. ב-2 בפברואר 1972 נפתחה תערוכה של 20 תחריטים פרי יצירתו ברפת של קיבוץ נירים. העבודות, שנתלו מעל שקתות הפרות, עשו שימוש בטכניקות של תחריט צילומי לצד אקווטינטה. נושאי העבודות כללו דימויים כגון בתים או דמויות אדם ובחלקם הוסיף כהן גן חוטים צבעוניים שהודבקו לנייר. פרסומה של התערוכה, כניסיון לשבירת הרגלי הצפייה באמנות, לצד האופי האנקדוטי של האירוע, גרמו לפרסומו של כהן גן ולהצגה של עבודותיו בגלריה דוגית בתל אביב.
פעולות אחרות נשאו אופי אוונגרדי יותר, בכך שלא העמידו במרכזם אובייקט אמנותי שמרני. כחלק מ-"פרויקט ים המלח", שנוצר בין השנים 1973-1972 חיבר כהן גן שרוולים עשויים פלסטיק למעיין באזור עין רואר, דרומית לעינות צוקים (עין פשחה), הגיעו עד למי ים המלח וצפו עליהם. בתוך בשרוולים גידל כהן גן דגים כסמל לניתוק תרבותי ולניסיונות השתלבות עקרים בנוף.