דמותו של סטנוב הייתה שנויה במחלוקת בימיו ולאחר מותו. יצירתו היא בחלקה הגדול פסאודואפיגרפית: את חיבוריו כתב בסגנונות רבים ושונים, וחלק מהם הציג כאילו נכתבו על ידי חכמי ישראל בדורות הקודמים; וממילא התייחסו אליו כאל קל דעת במקרה הטוב, וכאל זייפן ורמאי במקרה הרע. וכן נראה מהסכמה שכתבו חמישה רבנים ובתוכם רבי יוסף תאומים לספרו "משלי אסף" (והסכמה כנראה מזויפת): "לא נודע מי חברה, כי מהר"י הנ"ל אומר שכן מצאה וכן הייתה, והנראה שבאמת משל הוא, ואולי מהר"י הנ"ל עצמו חיברה אשר זה דברו גם בחיבורו אמרי בינה, כי ידענו את האיש ואת שיחו הצח כי הזמן חלק לו בבינה והחכמה כבוד והדר המליצה תעטרהו... סוף דבר לאו אסף חתים עלוי'". וכן בהסכמת ספרו "קונטרס מספר הזוהר חיבורא תניינא" הציג את ההבדל בינו לבין זייפנים רגילים בכך ש"כל מגנבי דברים גונבים משל אחרים ומיחסים לעצמן, וזה גונב משלו ומיחסם לאחרים". גם דעותיו עמדו בתווך שבין שני המחנות: מצד אחד היה מסור להשכלה ולמדעי הטבע, ומצד שני שאב את הפילוסופיה שלו מחכמי ימי הביניים היהודים והמשיך לשמור מצוות, אף כי קרא להתאמות הלכתיות נרחבות. מבקריו בני זמנו כינו אותו "חציו מין (=כופר) וחציו מאמין", והמשכילים הקיצוניים לגלגו על צביעותו הדתית. לתדמיתו רבת-הפנים הוסיף גם סגנון לבושו: הוא לבש בגדים גרמניים מודרניים כמו המשכילים, ומעליהם מעיל פולני ארוך כמו שומרי המסורת.
רבני תקופתו הסתייגו ממנו ואף ביקרו אותו בחריפות; לדוגמה ר' יצחק אייזיק חבר, תלמיד הגר"א, המכנה אותו בספרו "מגן וצינה": "אותו רשע ואפיקורס מסאטנוב", או ר' יהודה לייב עדיל, המגיד מסלונים המקורב לגר"א, שכותב עליו בהקדמה לספרו "מים טהורים": "הבל יפצה פיהו... אהני ליה שיטתו ושטותו שכתב בספר ויעתר יצחק להשיג על אנשי כנסת הגדולה... נכווה בגחלתן של תלמידי חכמים ז"ל."
הוא ניהל בית דפוס, הוציא לאור ספרי השכלה עבריים, חיבר ספרים ופתח בדירתו חנות למכירת ספרים. לשם מימון פעולות בית הדפוס הקים ב-1794 את "חברת מרפא לנפש", שהשתתפו בה עשירי ברלין ותרמו מדי שנה סכום כסף נכבד לבית הדפוס. בשנותיו האחרונות התעוור והסתייע בעוזרים לשם הגהת הספרים והדפסתם. על סדר יומו בברלין כתב:
ספרו החשוב ביותר הוא "משלי אסף" – קובץ שירים בסגנון מקראי, חיקויים למשלי, תהלים, קהלת, בן סירא וחכמת שלמה, שעליהם חתם בשם "אסף (=איציק סטנוב פודוליה) בן ברכיה". השירים עוסקים ברובם בעניינים פילוסופיים, אך לא נמנעים לעסוק גם בנושאים איזוטריים כמו ניקוב מרגליות או דרכים למזיגת יי"ש. בשיריו השתמש סטנוב בין השאר בלשון חז"ל, בניגוד מוחלט לנורמה הספרותית של המשכילים, שתבעה שימוש בעברית מקראית בלבד. הוא חיבר ספרי שירה נוספים, שבהם חיקה את סגנון שירת ימי הביניים של יהדות ספרד ואת סגנון הזוהר. חיבר ספרים רבים בענייני דקדוק ונוסח התפילות. בנוסף חיבר ספר מוסר בשם "ספר המידות". חיבר פירוש על תהילים ופרסם אותו בשם הרשב"ם. בספרו "דברי ריבות", שדן בשאלות הזמן וכתוב כחיקוי לספר הכוזרי, נרשם מקום הדפוס "קושטא", בעוד למעשה נדפס כמו רוב ספריו בברלין. על הספר "מנחת בקורים" חתם עצמו, "ד"ר [שימא שלמה] שענעמאן", על שם בנו שלמה שינמן. יש משערים שסייע לשאול ברלין לזייף את שו"ת "בשמים ראש", שיוחס על ידי ברלין לרא"ש.
סטנוב עסק גם בהוצאה לאור של ספרים מחכמי ישראל בימי הביניים, ובהם "מורה נבוכים" (עם פירושו של שלמה מימון) ו"מלות ההגיון" לרמב"ם ו"ספר הכוזרי" לריה"ל, וכן ספרי שירה עבריים כמו "מחברות עמנואל" לעמנואל הרומי ושיריו של אפרים לוצאטו. סטנוב הוא גם חוליה בשרשרת של מדקדקים שהציעו "תיקונים" לנוסח אשכנז של התפילה על פי דקדוק לשון המקרא. בסידורו "ויעתר יצחק" הלך בעקבות השינויים הדקדוקיים שהציע שלמה זלמן הנאו, והוסיף עוד תיקונים משלו, בהם כאלה שחדרו ללשון התפילה האשכנזית עד ימינו. הסידור זכה להסכמותיהם של גדולי דורו, בהם רבי שלמה מחלם והרב חיים צאנזר. רבי זליגמן בר מביבריך מרבה לצטט אותו בסידורו עבודת ישראל.
בשנים האחרונות.
יוסף קלוזנר העריך את תרומתו של סטנוב לספרות העברית:
הרב בנימין שלמה המבורגר כתב: "בהיעדר הסידורים הקדומים המשיכו מדקדקים אחדים להגיה את הסידור לפי הבנתם, והחמור מכל היה כאשר המשכיל הזייפן יצחק סאטאנוב המשיך במלאכה זו, חיבל בנוסחים הישנים והשפיע על הבאים אחריו 'לתקן' את סידוריהם על פי הצעותיו הדקדוקיות. בין המושפעים ממנו היה החכם רוו"ה בסידורי רעדעלהיים המפורסמים שלו".
פסבדונימים.
סטנוב חתם על רבים מפרסומיו בפסבדונים. בין היתר חתם בשמות:
מצלתיים
מצלתיים הן כלי נגינה ממשפחת כלי ההקשה. הן מורכבות משתי מצילות עגולות עשויות מתכת, וצלילן מופק על ידי הקשתן זו בזו.
המצילתיים משמשות בעיקר בתזמורת סימפונית ובתזמורת צועדת.
ביצירות הן מופיעות בעיקר ברגעי השיא של היצירה.
הכלי המשמש חלק במערכת התופים קרוי מצילות, שהן הגדרה כוללת יותר לכלי, ואילו מצלתיים מתארות סוג מסוים של מצילות.
פן דה סייקל
פנינה זלצמן
פנינה זַלצמן (24 בפברואר 1922 – 16 בדצמבר 2006) הייתה פסנתרנית ישראלית. כונתה "הגברת הראשונה של הפסנתר בישראל". הייתה פרופסור לפסנתר בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, שופטת בתחרות רובינשטיין ובתחרויות נוספות, כלת פרס ישראל למוזיקה לשנת 2006.
ביוגרפיה.
זלצמן נולדה ב-1922 בתל אביב ללאה לבית קסטֶלָנֶיץ, גננת, ושמואל זלצמן, רואה חשבון.
הוריה היו שוחרי תרבות וחובבי מוזיקה, שעודדו אותה מילדותה בלימודי הנגינה בפסנתר. כשהייתה בת שבע, הגיע הפסנתרן המהולל אלפרד קורטו להופיע בארץ ישראל, שמע את נגינתה והזמין אותה לבוא ללמוד אצלו בפריז. הוא כתב אודותיה לחיים ויצמן: "הילדה הזאת היא מוזיקה שמתגלמת בבן אנוש".
בהיותה בת שמונה התקבלה ללימודים באקדמיה, בתמיכת משפחת רוטשילד, כילדה יחידה בין סטודנטים בוגרים. בין מוריה היו איגור סטרווינסקי, פבלו קזאלס, ארתור רובינשטיין וארטור שנאבל.
בשנת 1936 סיימה את בית ספר היסודי "בלפור" בתל אביב.
בשנת 1939 הופיעה לראשונה עם התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית הצעירה לימים, ובגלל מלחמת העולם השנייה לא יכלה לשוב להמשך לימודיה לצרפת ונשארה בארץ. בתקופת המלחמה הופיעה עם הפילהרמונית בארץ ישראל ובמצרים. בהופעותיה גם גייסה כספים למען היישוב ולמען התזמורת.
במלחמת העצמאות הופיעה לפני חיילים. היא דחתה הצעות להתגורר בחוץ לארץ באמרה כי היא חושבת שזו בגידה. אחיה הצעיר (1927–1948), נהרג במלחמת העצמאות בביר עסלוג', בנגב.
בשנת 1960 יצאה למסע הופעות סביב העולם עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ובשנת 1963 הייתה הפסנתרנית הישראלית הראשונה שניגנה בברית המועצות, ורבים מהקהילה היהודית באו במיוחד לראותה.
החל מ-1973 הייתה פרופסור מן המניין בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, שבה הייתה חברת סגל משנת 1969. בין תלמידיה הרבים באקדמיה ומחוצה לה היו הפסנתרנים דרור אלימלך, אלישע אבס, נמרוד דוד פפר, עידו בר-שי, יוסי רשף, יונתן רזאל וירון רוזנטל.
במשך השנים הופיעה ברחבי העולם, באירופה, בארצות הברית ובקנדה, בסין וביפן, באוסטרליה ובניו זילנד, בדרום אמריקה ובאפריקה, תחת שרביטיהם של גדולי המנצחים בעולם כמו פול פאריי, גאורג שולטי, מרק לברי, נעם שריף, זובין מהטה, קרלו מריה ג'וליני, שארל מינש, יוזף קריפס, נוויל מרינר ומנדי רודן.
זלצמן כיהנה כשופטת בתחרות רובינשטיין מאז שנתה הראשונה, ושפטה גם בתחרויות רבות אחרות בארצות אירופה, בדרום אפריקה ובאוסטרליה.
בשנת 2006 זכתה זלצמן בפרס ישראל למוזיקה. בנימוקי השופטים נכתב, בין היתר:
זלצמן נפטרה באותה שנה בה קיבלה את פרס ישראל, ונקברה בבית העלמין ירקון. היא הותירה אחריה בת, העיתונאית יאירה יסמין, ושני נכדים, אורי וליאור.
עיריית כפר סבא עורכת מדי שנה תחרות פסנתר לילדים ולנוער על שם פנינה זלצמן.
במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי במה של עיריית תל אביב, הוסר הלוט ביולי 2014 מעל לוחית זיכרון בכניסה לביתה של פנינה זלצמן ברחוב דובנוב 20 א' בתל אביב.
בשנת 2021 הוסב שמו של רחוב 2380 בתל אביב לרחוב פרופ פנינה זלצמן.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטה:
מנדי רודן
מנדי רודן (17 באפריל 1929 - 9 במאי 2009) היה מנצח ומורה למוזיקה ישראלי ממוצא יהודי רומני, זוכה פרס ישראל למוזיקה בשנת 2006.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
מנדי רוזנבלום נולד ביאשי, רומניה כאחד משלושת ילדיהם של סולומון ומרים רוזנבלום. מגיל חמש החל לנגן בכינור בגן הילדים. הוריו דאגו להעשרת השכלת ילדיהם בתחום השפות, המתמטיקה, החינוך הגופני וגם בתחום החינוך מוזיקלי.
בשנת 1941 נרצחו אביו ובני משפחה אחרים בפוגרום נגד היהודים בעיר. מנדי, אמו ואחיו שרדו את שנות המלחמה אך נקלעו למצוקה כלכלית קשה.
לאחר השחרור מהשלטון הפשיסטי ברומניה החל בלימודי הנדסה, אך הפסיק אותם.
מוריו בלימודים המוזיקליים היו, בין השאר, מירצ'ה ברסאן, כמו כן הכנר ממוצא ארמני גארבט אוואקיאן שהיה מורו לכינור. למד אחר כך גם ניצוח אצל המנצח הידוע קונסטנטין סילבסטרי באקדמיה למוזיקה של רומניה בבוקרשט. בתחום המוזיקה הקאמרית היה תלמידו של המלחין מיכאי אנדריקו. בשנת 1957 השתלם בניצוח ובמוזיקה קאמרית באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, הונגריה.
פעילותו ברומניה.