אופטימיזציה הרמונית (מִטּוּב תֹּאַם) - היא תת-תחום של אופטימיזציה מתמטית המנצלת את המחזוריות החבויה במבני הנתונים ובגרפים תחת אילוצים נתונים. מטרתה לפרק כל תמורה יחידה למחזורים זרים על מנת לתאר את מרחב הפתרונות. מטבע הדברים, אופטימזציה הרמונית נוחה לשימוש בבעיות בהן יש למזער פונקציות מטרה מרוכבת, שכן בבעיות מחזוריות ישנה חשיבות רבה לפאזה.
אם formula_1 היא העתקה ליניארית שמיוצגת על ידי מטריצה formula_2 לפי בסיס סדור formula_3 של התחום של formula_1, אז formula_5 הוא מרחב וקטורי הקואורדינטות של הגרעין formula_6 לפי formula_3, ושני המרחבים איזומרפיים.
אופטימיזציה הרמונית מנצלת את מרחב formula_5 למזעור פונקציית המטרה.
אלגוריתמי האופטימיזציה ההרמונית נפוצים בשלב העיבוד המקדים של הנתונים בתחומים הלמידה החישובית והבינה המלאכותית, תחומים שהפכו לפופולריים בשנים האחרונות.
שימוש באלגוריתמים מסוג זה נמצא יעיל כאשר קיימת התאמה לאופי הקלט הגולמי ואלגוריתם הלמידה.
אחד השימושים הנפוצים של אלגוריתמי האופטימיזציה ההרמונית הוא פירוק מסד הנתונים לאופנים עצמיים ראשונים (המכילים את המידע הגלום במסד הנתונים) ואופנים עצמיים משניים (רעש), באמצעות אלגוריתמים המשמשים לחיפוש בגרף - כגון DFS. את הרעש ניתן לסנן באמצעות טכניקות פשוטות לסינון רעשים. מלבד הכנת מסד הנתונים לפני תהליך הלמידה, אלגוריתמי אופטימיזציה הרמונית משמשים אף כטכניקה להורדת מימד, בשל יכולתם להטיל את מסד הנתונים על גבי מספר קטן של רכיבים.
אוסטין קימברלי
אוסטין קימברלי (ב-אנגלית: Austin Kimberley) היא מכונית משפחתית, גדולה, 4 דלתות, אשר יוצרה על ידי חברת המכוניות האוסטרלית "British Motor Corporation (Australia)" בין השנים 1970–1972.
אוסטין קימברלי.
דגם ה-"אוסטין קימברלי" התבסס על דגם ה- "אוסטין 1800" (דגם קוד: BMC ADO17) שיוצר ב-בריטניה בין השנים 1964–1975 על ידי קונצרן הרכב "The British Motor Corporation Limited (BMC)".
בנוסף להרכבתו באוסטרליה, דגם ה-"אוסטין קימברלי" הורכב ב-ניו זילנד.
מחירו של "אוסטין קימברלי" בהשקה, בשנת 1970, ב-ניו זילנד עמד על 2,888 דולר (דגם תמסורת ידנית), ו-3,148 דולר (דגם תמסורת אוטומטית).
תאוצת דגם "אוסטין קימברלי" בין 0-100 קמ"ש היא 12,9 שניות (לדגם תמסורת ידנית).
תאוצת דגם "אוסטין קימברלי" בין 0-100 קמ"ש היא 15,5 שניות (לדגם תמסורת אוטומטית).
Austin Tasman.
במקביל ליצור דגם ה-"אוסטין קימברלי" באוסטרליה ובניו זילנד, יוצר דגם כמעט זהה ל-"אוסטין קימברלי", באוסטרליה ובניו זילנד.
הדגם היה קרוי "Austin Tasman" (יוצר על ידי חברת המכוניות הבריטית "מוריס" (Morris Motors), חברת בת של "British Motor Corporation").
מנוע דגם ה-"Austin Tasman", מנוע 6 צילינדרים, 2,224 סמ"ק, הפיק 102 כ"ס, (מאייד אחיד).
אדית קאוול
אדית לואיזה קאוול (אנגלית: Edith Louisa Cavell; 4 בדצמבר 1865 – 12 באוקטובר 1915) הייתה אחות בריטית, שבמהלך מלחמת העולם הראשונה הצילה חיילים משני הצדדים, ללא אפליה, וסייעה לכ-200 חיילים ממדינות ההסכמה לברוח מן הכיבוש הגרמני בבלגיה במהלך המלחמה.
קאוול הייתה נוצרייה אנגליקנית אדוקה ואמונתה הניעה אותה לטפל בכל מי שנזקק, חיילים גרמנים וחיילי בעלות הברית. אמרה ידועה שמצוטטת בשמה ""אני לא יכולה להפסיק כל עוד יש חיים להציל"."
קאוול נעצרה בידי הגרמנים, הואשמה בבגידה, נמצאה אשמה על ידי בית דין צבאי גרמני ונידונה למוות. למרות הלחץ הבינלאומי לשינוי גזר הדין, היא נורתה על ידי כיתת יורים. הוצאתה להורג גונתה בכל רחבי העולם וקיבלה כיסוי עיתונאי נרחב. קאוול הוצאה להורג בגיל 49 וכבר אז נחשבה כחלוצה בתחום הסיעוד המודרני בבלגיה.
הכנסייה האנגליקנית הנציחה אותה בלוח השנה של הקדושים ב-12 באוקטובר.
ילדות ונעורים.
אדית קאוול נולד בסוורדסטון, כפר ליד נוריץ' במחוז נורפוק באנגליה. היא הייתה בתם הבכורה של הכומר פרדריק קאוול ואשתו, לואיסה סופיה. אביה שימש ככומר בכנסייה האנגליקנית בכפר במשך 45 שנה. לזוג היו ארבעה ילדים. המשפחה חייתה בצמצום והאב אסר על משחקים וקריאת ספרים, מלבד התנ"ך בימי ראשון.
בילדותה סייעה לאביה שביקש להרחיב את הכנסייה ולבנות חדר לימוד לילדים. קאוול כתבה לבישוף של נוריץ', ג'ון תומאס פלהאם, וסיפרה לו על הצורך. הוא הסכים לעזור, בתנאי שהכפר יממן חלק מבניית החדר. קאוול ואחותה גייסו כ-300 ליש"ט לבניית חדר הכנסייה.
קאוול החלה את לימודיה בבית ובגיל 15 למדה בתיכון לבנות בנוריץ'. היא המשיכה את לימודיה בפנימיות שונות בערים קלוידון, בסאמרסט ופטרבורו. במסגרת לימודיה, למדה צרפתית ובין השנים 1890-1895 עבדה כאומנת אצל מספר משפחות בבריטניה ובבריסל. היא חזרה לטפל באביה שהיה חולה מאוד ובעקבות זאת החלה בלימודי סיעוד אחרי החלמתו.
לימוד סיעוד וקריירה.
לימודי סיעוד ועבודה בבריטניה.
באפריל 1896, בגיל 30, קאוול התקבלה ללימודים מעשיים בסיעוד בבית החולים של לונדון. היא עבדה תחת האחות הראשית אווה לוקס שהייתה דמות מרכזית בעיצוב לימודי הסיעוד ותפקיד האחות. היא נחשבה אחות טובה ומסורה ובמהלך השנים עבדה במספר בתי חולים באנגליה. בנוסף לעבודתה בבתי חולים, היא גם טיפלה בחולים בבתיהם. קאוול התמתנה לסגנית אחות ראשית בבית החולים סנט לאונרד שורדיץ' בלונדון וב-1907 מותנה לאחות ראשית במוסד סיעודי לעניים וקשישיים במנצ'סטר.
חזרה לבריסל.
בשנת 1907, קאוול גויסה על ידי הרופא המנתח הבלגי אנתונין דפאז' (Antoine Depage) לתפקיד האחות הראשית בבית הספר לאחיות שהוא ביקש להקים במרפאתו. דפאז' קיבל המלצות על קאוול דרך קרובת משפחה. בית הספר נפתח ב-1 באוקטובר 1907 עם ארבע סטודנטיות. שנה לאחר מכן למדו במוסד 13 סטודנטיות וב-1912, בית הספר התרחב ומשך אליו נשים מבלגיה ואנגליה. קאוול הנחילה פרקטיקות סיעוד מודרניות שהביאה מאנגליה לאחיות המקומיות. על אף היותה אדם מאמין, היא התנגדה לכך שנזירות, שלא הייתה להן הכשרה בסיעוד, ישמשו כאחיות בבתי חולים כמו שהיה מקובל ברוב מוסדות הסיעוד בבלגיה. תוכנית הלימודים שקאוול פיתחה כללה לימודים והתנסות שארכו חמש שנים וב-1910, היא ייסדה כתב עת מקצועי בתחום הסיעוד בשם L'infirmière (האחות). ב-1911, היא כבר הכשירה אחיות עבור שלושה בתי חולים, 24 בתי ספר, ו-13 גני ילדים בבלגיה.
מלחמת העולם הראשונה וההוצאה להורג.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה ביקרה קאוול את אמה בנורפוק שבאנגליה. אמה ביקשה שתישאר באנגליה ולא תחזור, אך תגובתה של קאוול הייתה: . היא חזרה לבריסל על מנת לטפל בפצועי מלחמה שאושפזו בבית ספר. כל מוסדות הרפואה בבריסל הועברו לניהול הצלב האדום. ב-20 באוגוסט 1914, מספר שבועות לאחר שחזרה קאוול מאנגליה, נכבשה בריסל על ידי הגרמנים. 60 אחיות נשלחו חזרה לאנגליה, אולם קאוול ואליזבת וילקינס, יד ימינה, נשארו על אף שהיו יכולות לעזוב.
חיילים בריטיים רבים נותרו בבריסל לאחר נסיגת בעלות הברית. קאוול החביאה את החיילים הבריטים בבית החולים ובבתי מסתור בבלגיה וכ-200 חיילים בריטים הצליחו להימלט להולנד בסיועה. במקביל היא המשיכה לטפל בחיילים פצועים משני הצדדים. על אף האזהרות של הצבא הגרמני, שסייענים לחיילי בעלות הברית ייענשו בחומרה, היא המשיכה בפעילותה.
ז'ורז' גסטון קווין, שהיה מודיע של הגרמנים, חשף את פעילותה של קאוול והיא ווילקינס נעצרו. וילקינס שוחררה ואילו קאוול הודתה בהאשמות נגדה ונעצרה. היא אמרה להגנתה שחשה מחויבת לעזור לאנשים בעת צרה. לאחר משפט קצר, בית הדין הצבאי הגרמני מצא אותה אשמה בבגידה וגזר עליה הוצאה להורג. חומרתו של גזר הדין הפתיעה רבים, בהתחשב בכנותה ובעובדה שהיא הצילה חיים של חיילים רבים משני הצדדים. ברנד ויטלוק (Brand Whitlock), שגריר ארצות הברית בבלגיה (ארצות הברית עוד לא נכנסה למלחמה בשלב זה) שייצג גם את האינטרסים הבריטים כתב מכתב נרגש לברון פון דר לנקן, שהיה הנציג הגרמני הבכיר בבריסל, ועדכן כי הורו לו לקחת את קאוול תחת חסותו וביקש שיאפשרו לנציג אמריקאי לפגוש אותה לארגן לה הגנה. גם השגריר הספרדי ניסה לפעול למענה. המושל הגרמני האזרחי המליץ לחון את קאוול, אבל המושל הצבאי בבריסל חשש שאם ינהגו בסלחנות, נשים נוספות ייקחו חלק בפעילות אנטי גרמנית.
ב-12 באוקטובר 1915 אדית קאוול הוצאה להורג על ידי כיתת יורים ונקברה ליד בית הסוהר. בלילה לפני ההוצאה להורג הותר לה לפגוש כומר אנגליקני והוא רשם את דבריה האחרונים:
ההוצאה להורג ותעמולת מלחמה.
לאחר ההוצאה להורג זכה סיפורה של קאוול לפרסום נרחב בתקשורת הבריטית והאמריקאית. ההוצאה להורג הוצגה כראיה נוספת לברוטאליות הגרמנית. קאוול הוצגה כגיבורה חפה מפשע שהחזיקה באמונתה הנוצרית ובחרה למות למען ארצה. קובעי המדיניות קיוו שמעשיה יעודדו גברים נוספים להתגייס. התקרית וההצגה השלילית של גרמניה בתקשורת האמריקאית מילאו תפקיד חשוב בעיצוב דעת הקהל והקלה על כניסתה של ארצות הברית למלחמה, ב-1917.
רבים ראו במותה "רצח משפטי" (judicial murder). ראש ממשלת בריטניה, הרברט ה. אסקווית' אמר בנאום בבית הנבחרים שאדית קאוול ניצבה בפני סבל קשה ביותר בשעתה האחרונה, אף יותר מזה של חייל בשדה הקרב. גם הגרמנים הבינו, מאוחר מדי, את ההישג התעמולתי שבנות הברית השיגו ממקרה זה, והקיסר וילהלם השני הכריז כי אין להוציא להורג אישה ללא אישורו. אחרים טענו שההוצאה להורג הייתה מוצדקת על פי כללי המלחמה.
אחרי המלחמה.