להכרזה לא הייתה השפעה מיידית, מלבד טרוניות מצד פקידים בממשל מדינת אלסקה. משלחת ב-1923 מצאה כי באזור יש מעט מאוד מינרלים שניתן לנצל. אל המונומנט הגיעו בתחילת שנות העשרים רק כמה עשרות מבקרים בשנה. לא הוקצו אנשי צוות של שירות פארקים לאתר, אשר בתאוריה היה מנוהל על ידי צוות הפארק הלאומי הר מקינלי. כמות התיירים גדלה ב-1928, כשהבולט שבהם היה האב ברנרד האברד (Bernard R. Hubbard), חוקר של אלסקה שזכה לתהילה כ"כומר הקרחונים" (The Glacier Priest). האברד תיעד את עמק עשרת אלפי תימרות העשן בסרטים שהציג בהרצאות עד שנות החמישים. במקביל התחוור לשירות הפארקים הלאומיים שקטמיי הוא בין בתי הגידול הטובים ביותר של דובי גריזלי באלסקה, ושיש להרחיב את המונומנט על מנת להגן עליהם ועל אתרי הרבייה של דגי הסלמון. ב-1931 חתם הנשיא הרברט הובר על הכרזה על בסיס חוק העתיקות שהרחיבה את המונומנט ב-10,916 קילומטרים רבועים, ובכך הוא הכפיל שטח המונומנט ויצר את היחידה גדולה ביותר שבאחריות שירות הפארקים הלאומיים. באופן מכריע כלל המונומנט המורחב את המפלים במחנה ברוקס, תוך החרגה מכוונת של אזורים לאורך החוף שחשבו כי יש בהם פוטנציאל למרבצי נפט.
ב-1937 הוקצה סוף סוף שומר פארקים לקטמיי, כשהמונומנט כפוף לפארק הלאומי הר מקינלי, כשאת מרבית חודש יוני הוא השקיע בניסיון להגיע לשם, שהה יום אחד בלבד במונומנט וחזר להר מקינלי. ב-1939 הקימה לשכת הדיג של ארצות הברית (Bureau of Fisheries, כיום "שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית") מחנה באגם ברוקס, לאחר שקודם לכן הם פוצצו חלק מהמפלים ב-1921. בערך באותו זמן החל שירות הפארקים לחשוש מציד בלתי חוקי באמצעות מלכודות במונומנט, וביקש מועדת הדגה והציד של אלסקה (Alaska Fish and Game Commission) לשלוח פקחים לסיור באזור. כמה ציידים נתפסו, ואנשי שירות הפארקים ביקרו במונומנט ושלחו דוחות חיוביים שתיארו את הנוף במקום ואת שפע חיות הבר. דיווחים אלה, והמאמצים להקשות על הציד הבלתי חוקי, הובילו לשינויים נוספים בגבולות המונומנט שכללו את האיים במיצר שליקוף ואת מפרצון קוק במרחק של כ-8 קילומטרים מהגבולות הקודמים, בחתימת הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-4 באוגוסט 1941, שהגדילו את שטח המונומנט בכמה אלפי דונמים.
הציד הבלתי חוקי התגבר אחרי מלחמת העולם השנייה. באותו הזמן, בעלי עניין באלסקה ביקשו לבטל את המונומנט או להקטין את שטחו, כדי לאפשר כרייה ודיג במקום, שכן הפעילות בעמק עשרת אלפי תימרות העשן שככה, ומכיוון ששירות הפארקים לא עשה כל מאמץ לפתח את המונומנט למבקרים. דרישות אלו לא זכו לאוזן קשבת, ובשנת 1950 הוקצה שומר פארקים עונתי לקטמיי. ויליאם ננקארו (William Nancarrow) בנה מחנה קטן בסמוך לנהר ברוקס. באמצע שנות ה-50 החל שירות הפארקים לפעול להרחבת שירותי המבקרים במקום במסגרת תוכנית משימה 66. המטה של המונומנט הלאומי קטמיי היה אמור לקום ביישוב קינג סמון, מרכז מבקרים היה אמור לקום באתר ואלי ג'נקשן (Valley Junction) בעמק עשרת אלפי תימרות העשן, וכמו כן כללה ההצעה הקמת תחנות לשומרי הפארק, אתרי מחנאות, כבישים פשוטים ומזחים לסירות באגמים. כמו כן הוצע מסלול המראה עבור מחנה ברוקס. המסלול לא נבנה, אבל נבנה כביש ממחנה ברוקס לעמק עשרת אלפי תימרות העשן. בתחילת שנות ה-60 הוצע כביש שיחצה את חצי האי דרך הפארק, ויתחבר ליישוב קינג סמון. הייתה התנגדות לתוכנית זו. רעידת האדמה באלסקה ב-1964 עצרה את ההצעה במשך כמה שנים, והיא צצה מחדש בשנת 1968 עם תמיכה של המקומיים. עם זאת, שירות הפארקים התנגד לתוכניות, ופרויקט הכביש נדחה. בינתיים פותחו מתקני המטה בקינג סמון. ב-1967 הקצתה מדינת אלסקה את "שמורת חיות הציד של הנהר מקניל" (McNeil River State Game Sanctuary), שטח בגודל 3,400 קילומטרים רבועים במטרה להגן על השטחים שבהם דובים לכדו דגים בנהר, הסמוכים לקטמיי. נהר מקניל הוכרז כאתר לאומי טבעי (National Natural Landmark) בשנת 1968. בשנות התשעים הוקמה מצפון לשמורת חיות הציד של הנהר מקניל שמורת חיות ציד מדינתית (state game refuge) בשטח של 490 קילומטרים רבועים שנועדה להגן על אגם צ'ניק (Chenik Lake), אתר רבייה קטן יותר של דגים, שמשך אליו דובים. שתי השמורות נותרו סגורות לציד, למרות ניסיון שנכשל של מושל אלסקה פרנק מורקובסקי (Frank Murkowski), ושוב בשנת 2007 על ידי ועדת חיות הציד של אלסקה בתקופה שבה שימשה שרה פיילין כמושלת אלסקה. הצעות למזג את שתי השמורות לתוך הפארק הלאומי עולות מדי פעם.
כאשר ג'ורג' הרצוג הבן (.George B. Hartzog Jr) מונה למנהל שירות הפארקים הלאומיים בשנת 1964 הוא הזמין דו"ח על האדמות הציבוריות באלסקה, תחת הכותרת "מבצע הארץ הגדולה" (Operation Great Land). המחקר זיהה 39 אתרים שעשויים להיות שמורות או אתרי נופש, והמליץ להרחיב את קטמיי כלפי מערב, ובאופן משמעותי כלפי צפון. התאמות הגבול בוצעו במסגרת הנספח עליו חתם הנשיא לינדון ג'ונסון בשנת 1968, שכלל הרחבה של המונומנט מערבה, וגרם לכעס באלסקה. ב-1971 זכה המונומנט הלאומי קטמיי סוף סוף למינוי של מפקח כללי במשרה מלאה במקום. כמו כן, בשנת 1971 העביר הקונגרס את חוק יישוב התביעות של ילידי אלסקה (Alaska Native Claims Settlement Act בראשי תיבות ANCSA), שקבע מסגרת לחלוקת האדמות הפדרליות של אלסקה. במסגרת ה-ANCSA נכללו לוחות זמנים עבור תביעות על בעלות, ויתורים על קרקעות והכרזת ייעוד של קרקעות, שחייב את שירות הפארקים להציג תוכנית להקמת יחידות עתידיות של שירות הפארקים באלסקה. שירות הפארקים הציע 13,000 קילומטרים רבועים של אדמות פארק חדשות, ובהן הרחבה בגודל של 4,931 קילומטרים רבועים של קטמיי. עד אמצע שנות השבעים הופצו מגוון של הצעות להרחבה ולשימור של אזור הטבע הבראשיתי. במקביל הועלו חששות לגבי הקטנת קרקעות חיות הציד שבהן הותר ציד ספורטיבי, והיכולת של התושבים המקומיים להמשיך בציד לצורכי קיום. כדי להתמודד עם חששות אלה הוצעה חקיקה להקמת שמורה לאומית שתספק הגנה מסוימת, תוך מתן אפשרות לציד ספורטיבי מוסדר. הגרסאות המוקדמות של "חוק שימור האדמות של אלסקה" (Alaska National Interest Lands Conservation Act, בראשי תיבות ANILCA) הציעו את הפארק והשמורה הלאומית כשילוב של פארק ואדמות שמורה. חקיקה זו נעצרה בקונגרס ב-1978. מאחר שהתקרב המועד אחרון לבחירה של קרקעות ציבוריות בידי המדינה, השתמש הנשיא ג'ימי קרטר בסמכותו לפי חוק העתיקות וחתם ב-1 בדצמבר 1978 על הרחבה של המונומנט הלאומי קטמיי ב-5,500 קילומטרים רבועים, בעיקר בצדו הצפוני.
הפארק והשמורה הלאומיים.
נדרשו עוד שנתיים עד שהקונגרס הצביע סופית על חוק ANILCA. במסגרת הצעת החוק הסופית הוקמו ב-2 בדצמבר 1980 הפארק והשמורה הלאומיים קטמיי, כולל הרחבה בת 4,400 קילומטרים רבועים של הפארק ו-1,250 קילומטרים רבועים של השמורה, כאשר 14,060 קילומטרים מתוך שטח הפארק הלאומי הוגדרו כאזור טבע בראשיתי שבו הציד אסור. שלא כבמרבית הפארקים שהוקמו כתוצאה מחקיקת ANILCA, החקיקה לא אישרה ציד לצורכי קיום בתחומי הפארק, רק בשמורה, שם מותרים ציד לצורכי קיום וציד ספורטיבי ברישיון.
דליפת הנפט מ"אקסון ואלדז".
ב-24 במרץ 1989 עלתה מכלית הנפט אקסון ואלדז על שרטון במפרץ הנסיך ויליאם (Prince William Sound) שמדרום לפארק, התבקעה וגרמה לזיהום נרחב של קו החוף של הפארק הלאומי קטמיי. בתחילת אפריל הגיע הנפט לפארק הלאומי הפיורדים של קינאי. ב-26 באפריל הגיע הנפט לכף דאגלס (Cape Douglas) בקטמיי ובמקומות דרומיים יותר שבוע אחר-כך. בתחילת מאי עבדו במצר שליקוף מגוון של ספינות דלייה וקיפוי, אבל 90% מקו החוף של קטמיי היה מכוסה בנפט. האזורים שנפגעו בצורה הקשה ביותר היו כף צ'יניאק (Cape Chiniak) ולגונת צ'יניאק (Chiniak Lagoon), חוף מפרץ האלו (Hallo Bay Beach) והלגונה שלו, כף גאל (Cape Gull) ומפרץ קפליה (Kaflia Bay) וכף דאגלס (Cape Douglas). הנפט גרם למותם של כ-8,400 עופות. עבודת הניקוי התחדשה ב-1990, כשב-1991 הושלמו עבודות הניקוי.
תיירות.
הפארק נמצא במקום מרוחק, והגישה אליו היא בדרך האוויר או הים, ולכן הוא אחד מהפארקים הלאומיים הפחות מתויירים. בפארק מבקרים בממוצע קרוב ל-40,000 תיירים מדי שנה. הפעילויות המוצעות בפארק כוללות: צפייה בדובים, סיורים רגליים, שהות בחיק הטבע, סקי למרחקים, דיג, שיט בקיאקים וסיורים בספינות.
גישה ולינה.
אל הפארק אפשר להגיע בטיסה פרטית מאנקורג', קינג סמון, קודיאק ויישובים אחרים באלסקה. קינג סמון הוא היישוב הקרוב ביותר ואליו יש טיסות סדירות מאנקורג'. אפשרות נוספת היא להגיע בשיט אל החופים של הפארק או בשיט בסירת מנוע במעלה הנהר נאנק.
בפארק פועלים שני מרכזי מבקרים. מרכז המבקרים בקינג סמון (King Salmon Visitor Center) פועל כל השנה וכולל מוצגים והדרכות של שומרי הפארק על כל אזור קטמיי. מרכז המבקרים במחנה ברוקס (Brooks Camp Visitor Center) פועל מתחילת יוני ועד אמצע ספטמבר ומציע הדרכות בנושא טבע והיסטוריה כמו גם ליווי והסברים על עמק עשרת אלפי תימרות העשן. בנוסף פועל מרכז מידע (Three Forks Visitor Contact Station) בסמוך לעמק עשרת אלפי תימרות העשן.
יש כמה אכסניות בפארק. החברה הפרטית Katmailand קיבלה זיכיון ומפעילה אכסניות במחנה ברוקס (Brooks Lodge) ועל הנהר גרוסוונור (Grosvenor Lodge). במקום מוצעות גם ארוחות. החברה מציעה שירותים נוספים כמו השכרת ציוד, הסעות לאתרים וכו'. בנוסף יש על אדמות פרטיות בפארק אכסניות נוספות, ולינה אפשרית גם ביישובים הסמוכים דגמת קינג סמון.
פעילויות.
צפייה בדובים.