מנצ'יני נולד ברומא. בילדותו הראה יכולות אמנותיות מפותחות לגילו. כשהיה בן 12 החל ללמוד ב"מכון לאמנויות יפות" בנאפולי, שם למד אצל הצייר דומניקו מורלי (1901—1823) שהרבה לצייר סצנות היסטוריות במשיחות מכחול נועזות ובשימוש בקונטרסט דרמטי (קיארוסקורו), כמו גם אצל הצייר פיליפו פליצי. מנצ'יני התפתח במהרה תחת הדרכתם, וב-1872 הציג שני ציורים בסלון הפריזאי הנודע.
מנצ'יני פעל בחזית תנועת ה"וריזמו" (Verismo) – תגובתם של הציירים האיטלקים למוסכמות האסתטיקה הריאליסטית במאה ה-19. בין הנושאים שהרבה לצייר היו ילדים עניים, אומני קרקס צעירים ומוזיקאים שבהם הבחין ברחובות נאפולי. דיוקנו של אקרובט צעיר: (Il Saltimbanco", (1878—1877" מתאר את שבריריותו של ילד אשר גדל בצל העוני והעביר את ילדותו בבידור קהל עוברי אורח.
בזמן ששהה בפריז בשנות ה-70 של המאה ה-19, פגש מנצ'יני בציירים האימפרסיוניסטים אדגר דגה ואדואר מאנה. הוא התיידד עם הצייר ג'ון סינגר סרג'נט, שהצהיר ברבים כי מנצ'יני הוא הצייר הטוב ביותר בתקופתו.
עבודותיו המאוחרות מראות שימוש בצבעים בהירים יותר מאלו המוקדמות, כמו גם טכניקת אימפסטו מרשימה בציוריו על בד ושימוש נועז בצבעי פסטל בציוריו על נייר.
ב-1881 התפרצה אצל מנצ'יני מחלת נפש אשר פגמה ביכולת תפקודו. ב-1883 התיישב ברומא למשך עשרים שנה, ואז עבר לפרסקטי הסמוכה לה, שם המשיך להתגורר עד 1918. במהלך תקופה זו בחייו, מצא עצמו לעיתים קרובות חסר כל, ושרד בעזרתם של חבריו ושל קוני אמנות. לאחר מלחמת העולם הראשונה חייו התייצבו והוא מצא שלווה רבה בעבודתו.
מנצ'יני נפטר ברומא ב-1930 ונקבר בכנסיית "Santi Bonifacio e Alessio" שעל גבעת אוונטינו.
ציורו "Il piccolo scolaro" ("התלמיד המסכן") אשר הוצג בסלון הפריזאי ב-1876, מוצג כיום במוזיאון ד'אורסה שבפריז. הטכניקה הריאליסטית והשימוש בצבעים כהים אופייניים לעבודותיו המוקדמות. ניתן לראות עבודות נוספות שלו גם בגלריה הלאומית לאומנות מודרנית ברומא, ב "Museo Civico-Galleria d'Arte Moderna" בטורינו ובגלריות נוספות ברחבי איטליה.
התערוכה הראשונה בארצות הברית אשר הוקדשה באופן בלעדי למנצ'יני, נערכה במוזיאון פילדלפיה לאמנות, והוצגה בין התאריכים 20 באוקטובר 2007, ל-20 בינואר 2008.
המוזיאון עודנו מציג חמישה-עשר ציורי שמן ושלושה ציורי פסטל של מנצ'יני שהוענקו לו במתנה מאת סוחר האמנות הניו-יורקי ואנס נ' ג'ורדן.
המשרד לענייני התיישבות
טים ג'נקין
טימותי פיטר ג'נקין (נולד ב-1948) הוא כותב דרום אפריקני, פעיל אנטי-אפרטהייד לשעבר ואסיר פוליטי. הוא ידוע בעיקר בזכות בריחתו מן הכלא המקומי בפרטוריה בשנת 1979, יחד עם סטיבן לי ואלכס מונבריס.
ביוגרפיה.
חיים מוקדמים וחינוך.
ג'נקין נולד בקייפטאון והתחנך בבית הספר הפרטי לבנים ובתיכון לבנים רונדבוש, אותו סיים בגיל 17.
לאחר שעזב את בית הספר, היה לו מזל מספיק כדי להימנע מגיוס החובה לכוח ההגנה של דרום אפריקה, ועבד במגוון עבודות לשנתיים, ללא שום עניין מיוחד בשום דבר מלבד מרוצי אופנועים. הוא עזב לממלכה המאוחדת בשנת 1970, שם בעבודה במפעל פיברגלס בתנאי עבודה גרועים ובשכר מועט, החל לטעון כי המערכת כולה לא צודקת ופיתח עניין בסוציולוגיה. זה הוביל אותו גם ללמוד יותר על חוסר הצדק בארצו. בהמשך כתב כי הוא "גדל כדרום אפריקני לבן 'רגיל' ושאנן" אשר "קיבל בלי לחשוב את המערכת ובמשך עשרים ואחת שנים מעולם לא הטיל בה ספק".
בסוף 1970 נרשם ג'נקין לאוניברסיטת קייפטאון וסיים תואר ראשון במדעי החברה בסוף 1973.
פעילות פוליטית מוקדמת.
ג'נקין פגש את סטיבן לי בשיעור סוציולוגיה באוניברסיטה. עד מהרה הם התיידדו ושניהם חיפשו יחד ספרות שנאסרה על ידי ממשלת האפרטהייד, קראו, צילמו במכונות העתקה והחליפו אותה עם סטודנטים אחרים. בעיני שניהם מסלול הסוציולוגיה שלהם היה מאכזב, שכן החומר חיזק את הסטטוס קוו של מערכת האפרטהייד. דרך קריאה, כולל חומרים שנאסרו על ידי הממשלה, הם הצליחו לראות את "המציאות העירומה" של האפרטהייד ואת אופייה הלא דמוקרטי של הממשלה, וחשו רצון בוער לבצע שינוי חיובי, אשר, סיכם ג'נקין, היה אפשרי רק באמצעים לא חוקתיים תחת המשטר הנוכחי. במהלך תקופה זו נודע להם על פעילות הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC) שהיה ארגון אסור בדרום אפריקה.
בפברואר 1974, עזבו ג'נקין ולי את המדינה כדי להצטרף ל-ANC בלונדון, מתוך כוונה לעזור לחולל שינוי בדרום אפריקה. כאן פגש ג'נקין את אשתו לעתיד רובין. בזמן שהמתין לאישור חברותו בארגון, עבד ג'נקין כעובד סוציאלי במוסד שיקום לעבריינים צעירים בסווינדון. לאחר קבלתו על ידי ה-ANC, הוא ולי קיבלו הכשרה מטעם הארגון בטקטיקות שונות, בפרט כיצד להפיץ את חומרי התעמולה שלו בצורה של עלונים, וכיצד להקים מבנים תקשורתיים וכלכליים.
כשחזרו לקייפטאון ביולי 1975, קנו לי וג'נקין מכונת כתיבה, מעתק ומכשירי כתיבה להדפסה ופרסום של עלונים ושכרו תחילה מוסך ולאחר מכן דירה זעירה. ג'נקין עבד כחוקר במכון לפיתוח חברתי באוניברסיטת הכף המערבי, שהייתה אוניברסיטה לאנשים שסווגו על ידי ממשלת האפרטהייד כצבעוניים. במרץ 1976 נסע לי ליוהנסבורג לחפש עבודה, וה-ANC שלח לשניהם את משימתם הראשונה, לפזר עלונים המפצירים תמיכה ב-ANC ואחדות במאבק השחרור באמצעות פצצת עלונים (בעזרת עיצוב חדש שפותח על ידי ג'נקין) ביוהנסבורג, בסמוך ליום השנה לטבח בשארפוויל ב־21 במרץ. לאחר השגת משימה זו, בה הופצו מאות עלונים באמצעות מספר פצצות עלונים, שטקסטם משוחזר בספר זכרונותיו של ג'נקין.
לאחר הצלחת משימתם הראשונה, ג'נקין עבד על ליטוש המנגנון על ידי הוספת מערכת הפעילה לפצצת העלונים, כך שהם לא יהיו צריכים להיות קרובים אליה כאשר היא התפוצצה. הוא חילק עלונים בצורה מוצלחת בדרך זו בכיכר המצעד הגדול בקייפטאון. לי עבד באוניברסיטת וייטווטרסראנד ואילו ג'נקין ניהל את ה-'תא' בכוחות עצמו בקייפטאון. ג'נקין נסע ללונדון על פי בקשת ה-ANC במאי 1976, בעוד לי המשיך להטמין פצצות עלונים ברחבי יוהנסבורג. ביולי נעצרו ארבעה פעילים של ה-ANC, כולל הסופר ג'רמי קרונין, בעבור ביצוע עבודות דומות בקייפטאון וקיבלו עונשי מאסר בפועל.
בלי להירתע, המשיך ג'נקין את העבודות בקייפטאון, מצא מקום חדש והחליף את ציוד ההדפסה שלהם באופן קבוע, ושניהם ביצעו הפצצות עלונים נוספות ביוהנסבורג. היו כמה סימנים מדאיגים שג'נקין נמצא במעקב, אך הוא נסע ללונדון לראות את רובין במשך שישה שבועות וחזר ללא אירוע. בספטמבר תלו הוא ולי באנר באורך 10 מטרים ובו הכיתוב "ANC LIVES" (הקונגרס הלאומי האפריקני חי!) מבניין גבוה במרכז קייפטאון, יחד עם מכשיר מתוזמן שהפיץ מאות עלונים על ההמונים שמתחת. לי עבר בחזרה לקייפטאון בחודש דצמבר לאחר שנרשם לתואר שני בסוציולוגיה, והשניים המשיכו בעבודתם הסמויה, אך ללא ידיעתם, הפעם תחת ניתור המשטרה.
מעצר וכליאה.
בשעה 03:00 ב-2 במרץ 1978, שניהם נעצרו, לאחר שנראו מעבירים את ציוד ההדפסה שלהם לבית מגוריהם. מעולם לא הוסבר להם כיצד עלתה עליהם משטרת הביטחון, וג'נקין הגיע למסקנה שזו כנראה הייתה תוצאה של עבודת משטרה מדוקדקת ומעקב ממושך.
הם נלקחו לתחנת המשטרה בכיכר קלדון, המשרד הראשי של אגף הביטחון בקייפטאון, שם הופרדו, נחקרו והוכנסו לתאים, מבלי שנמסרו להם אישומיהם או זכויותיהם. זה היה חוקי לפי סעיף 6 לחוק הטרור של דרום אפריקה, שאפשר מעצר ללא משפט עד 60 יום, והיה ניתן להארכה. לי ביצע ניסיון בריחה וכמעט הצליח. לאחר פרק זמן בכיכר ג'ון וורסטר הידועה לשמצה ביוהנסבורג, הם הוחזרו לקייפטאון ואחרי ארבעה שבועות, הורשו לראות את משפחותיהם, והוחזקו בכלא פולסמור בזמן שחיכו למשפט. לאחר שאביו של לי הביא לו עותק של הספר "פפיון", הספר נתן להם השראה לשקול ברצינות את האפשרות של בריחה והם התרכזו בתצפיות קפדניות על העולם סביבם.
יחד עם לי הואשם ג'נקין ב"הפקה והפצה של 18 עלונים שונים בשם ארגונים אסורים ", כולל המפלגה הקומוניסטית הדרום אפריקאית, ה- ANC והאגף החמוש שלה, "נה", בין השנים 1975–1978, ועודד אנשים להצטרף לתנועת השחרור. המשפט בבית המשפט העליון בקייפטאון נמשך בין ה-6 ל-15 ביוני 1978. לאחר ייעוץ משפטי לקוי, שניהם הודו באשמה בכל ההאשמות. שניהם נמצאו אשמים באישום אחד, כאשר ג'נקין קיבל עונש של 12 שנים ולי שמונה.
בריחה.
זמן קצר לאחר מאסרם החלו ג'נקין, לי וכמה אסירים נוספים בתכנון בריחה, שתכלול עותקים של כמה מפתחות כלא שג'נקין ייצר מעץ. ג'נקין הבריח קצת כסף לכלא. התוכנית הראשונית הייתה ששמונה מהאסירים הפוליטיים יברחו ויותירו אחריהם שניים שכבר היו לקראת סיום עונשם. אחד הנמלטים המתוכננים, דניס גולדברג, תקשר עם חברים ב-ANC באמצעות מכתבים מוצפנים שנשלחו לברוך הירסון בלונדון. הירסון תקשר עם ג'ו סלובו במוזמביק, נקבע תאריך לבריחה וסודר רכב מילוט.
עם התפתחות התוכנית התברר שכדי שהבריחה תצליח היא צריכה להיות מוגבלת לשלושה אנשים, שיצטרכו להתחבא בארון קטן בשלב מסוים. הכנות הבריחה הביאו לכמה חילוקי דעות בקרב האסירים הפוליטיים, אך הם נשארו עמיתים וכולם תרמו בדרך כלשהי למאמץ הבריחה. העובדה שכולם היו בכלא בגלל פעילותם הפוליטית ואמונותיהם איחדה אותם, ו"כחברי ארגון מהפכני הם היו ממושמעים והשתתפו בסבלם [של השאר] באופן משותף". גולדברג והאחרים החליטו לסגת מהבריחה, כאשר גולדברג המשיך להיות מעורב בהכנות.