בזמן שסצנת האימו של שנות ה-90 המאוחרות הייתה ברמה כלל ארצית, לייבלי מיינסטרים החלו להתמקד בהחתמת להקות אימו בתקווה לנצל את הפופולריות של הסגנון. רבות מהלהקות התנגדו לפיתוי והצהירו על הנאמנות שלהן למנטליות העצמאית של הסצנה. הקונפליקט הורגש בלהקות אימו שסופן היה בהתפרקות, כמו Texas is the Reason ו-Mineral.
לקראת סוף המאה העשרים, המילה אימו הופיעה גם במיינסטרים. בקיץ 1998, מגזין Teen People פרסם מאמר בו הוכרז שאימו הוא הסגנון "הבא" של המוזיקה, וציינו את The Promise Ring כלהקה המסמלת זאת. הטבע העצמאי של סצנת האימו נסוג עם קבלת תשומת הלב מצד המיינסטרים, ולהקות אימו רבות שינו את הצליל שלהן במטרה לבודד את עצמם מהסגנון. בשנים הבאות, Sunny Day Real Estate העדיפו לשנות את הסגנון לכיוון של פרוגרסיב רוק, Jejune כיוונו ל פופ-רוק, ו-The Get Up Kids ו-The Promise Ring הוציאו אלבומים בסגנון רוק קל.
בזמן שהאינדי אימו כמעט חדל מלהתקיים בסוף המאה, להקות רבות עדיין הושפעו מהסגנון של Fugazi ו-Hüsker Dü, כגון Thursday, The Juliana Theory ו-Sparta.
הגל השלישי (2000 - הווה).
בסוף שנות ה-90, סצנת האימו המחתרתי נעלמה כמעט לגמרי. לעומת זאת, המושג אימו עדיין היה בשימוש על ידי תקשורת מיינסטרים, כמעט תמיד בהקשר של להקות משנות ה-90 שנשארו קיימות, כמו Jimmy Eat World.
לקראת סוף שנות ה-90, Jimmy Eat World החלו להשתנות לכיוון המיינסטרים. בתחילת הקריירה שלהם הם ניגנו מוזיקה בסגנון אימוקור, אך עד להוצאת האלבום Bleed American ב-2001, הלהקה איבדה כמעט לגמרי את השפעת האימו אך כיוון שהציבור היה מודע למושג אימו וקישר את הלהקה אליו, הלהקה המשיכה להקרא להקת אימו. גם להקות חדשות יותר שנשמעו כמו Jimmy Eat World (ובמקרים מסוימים, כמו להקות אימו מלודי אחרות משנות ה-90 המאוחרות) הוכללו בסגנון.
בשנת 2003, כריס קברה, הסולן הקודם של Further Seems Forever והפרויקט האישי שלו Dashboard Confessional זכו להצלחה גדולה. המוזיקה של קברה כללה ליריקה מלאה ברגשות. בזמן שהאימו המוקדם כלל ליריקה בכיוון יותר אפל וכואב, הליריקה של קברה עסקה יותר במנצחי ומפסידי האהבה וחוסר היכולת להתמודד. לאימו החדש, שהוא ללא ספק אמוציונלי מאוד, הייתה את ההצלחה הגדולה ביותר בקרב בני-נוער, הרבה יותר מזו שהייתה למקורותיו.
בעקבות ההצלחה של Dashboard Confessional ו-Jimmy Eat World, לייבלי מיינסטרים החלו לחפש אחר להקות בעלות צליל וסגנון דומה. בעוד להקות רבות מתחילת ואמצע שנות ה-90 הוכנסו שלא כרצונם תחת המטרייה הרחבה של מוזיקת הגראנג', לייבלים מסוימים רצו לשווק את הצליל החדש תחת המושג אימו.
במקביל, המושג אימו הורחב והפך ליותר מאשר סגנון מוזיקלי בלבד, מה שהוסיף לבלבול ששורר עד היום סביב המושג. המילה אימו הפכה למקושרת לכל דבר שהיה בו רגש מוחצן. סגנונות אופנה והתנהגות משותפים למעריצים של להקות אימו החלו להיות מקושרות גם הן למושג אימו.
בנוסף, בצורה אפילו יותר רחבת ידיים משנות ה-90, האימו כלל בתוכו טווח רחב עוד יותר של להקות, להן יש מעט מאוד במשותף. המושג הפך לרחב ידיים עד שהגדרתו ואפיונו הפכו כמעט בלתי אפשריים. בצדק או שלא בצדק, המושג אימו שימש לעיתים לתיאור להקות כמו: AFI, Alexisonfire, Lostprophets, Brand New, Bright Eyes, Coheed and Cambria, Death Cab for Cutie, Fall Out Boy, Tokio Hotel, From First to Last, Funeral for a Friend, Hawthorne Heights, Panic! at the Disco, מיי כמיקל רומנס, Senses Fail, Something Corporate, The Starting Line, Story of the Year, Taking Back Sunday, Thursday, The Used, דה ספיל קאנבס ו-Underoath. חלק מהלהקות שצוינו כמו Taking Back Sunday ו-My Chemical Romance דוחות את הקטלוג שלהן כאימו.
הגדרת להקה כאימו הוא דבר שנתון לוויכוח. מעריצים של הלהקות הללו נרתעו מהשימוש במושג אימו, וניסו להסביר ולהדגים מדוע הלהקה המדוברת אינה אימו. במקרים רבים, המושג פשוט הודבק ללהקה בגלל דמיון בצליל, אופנה משותפת, או בגלל פופולריות גדולה בקרב מעריצי האימו, ולא משום שהלהקה עומדת בעקרונות ובמאפיינים של הסגנון המוזיקלי.
בדיעבד הסתבר כי שאלת הגדרת האימו הייתה בעייתית כבר מראשיתה. בראיון משנת 2003 של גאי פיקוטו מ-Fugazi ו-Rites of Spring, נשאל פיקוטו כיצד הוא מרגיש בנוגע ל"היותו יוצר המושג אימו". תשובתו הייתה כי "אני לא מכיר בעובדה הזאת. מעולם לא הגדרתי את האימו כסגנון מוזיקה. תמיד חשבתי שזה המושג הכי דפוק שיכול להיות. אני יודע שיש את הקטע הנדוש הזה שכל להקה שמקטלגים אותה כאימו - שונאת את המושג. הם מרגישים שזה לא נכון ושגוי. אבל בכנות, חשבתי שכל הלהקות שניגנתי בהן היו להקות פאנק רוק. הסיבה שאני חושב שזה מפגר היא שכאילו מה, הלהקה Bad Brains לא היו אמוציונליים? מה, הם היו רובוטים או משהו? אני לא מוצא את ההיגיון פה."
אימו בישראל.
לתרבות הפופולרית בישראל חדרו להקות אימו מחו"ל. עם זאת, הז'אנר עדיין לא זכה למייצג ישראלי בולט בתחום המוזיקה הפופולרית (למעט UselessID).
בישראל אימצו אנשים שמגדירים את עצמם כ"אימו" את הצבעים המלנכוליים, את הפוני וכמה אלמנטים מתוך הגותיקה, הפאנק וההארדקור. כמו כן, ישנן מספר להקות ישראליות שאינן מוכרות לציבור הרחב כמו "Anny" ,"This Means You", “Bare Dreams”,"Bonjour Machines" ו-"I 4 N I" אשר שרות בסגנון, מגדירות את עצמן כלהקות אימו ומופיעות בארץ.
טקי
צדקיה בן כנענה
תהליך אנדותרמי
תגובה אנדוטרמית
תהליך אנדוטרמי
טום פטי
תומאס ארל "טום" פטי (באנגלית: Thomas Earl "Tom" Petty; 20 באוקטובר 1950 – 2 באוקטובר 2017) היה זמר, כותב שירים, מוזיקאי וגיטריסט אמריקאי שזכה להצלחה והכרה אדירות בזכות שיריו המשלבים פולק רוק עם רוקנרול, העוסקים בחלום האמריקאי, בזכות להיטו הגדול ביותר "Free Falling", וכן עם הלהקה שלו "שוברי הלבבות". הוא נחשב לאחד ממוזיקאי וזמרי הרוק הגדולים בכל הזמנים ודורג במקום ה-91 בקטגוריית "האומנים הגדולים בכל הזמנים" במגזין הרולינג סטון.
ביוגרפיה.
טום פטי, הידוע כ"טומי", נולד וגדל בפלורידה.
המוזיקה של פטי משלבת פולק רוק עם רוקנרול בסיסי בהשראת הרולינג סטונז והבירדס.
הטקסטים של פטי מדברים בעיקר על אנשים שלא הצליחו בהגשמת החלום האמריקאי. בין שיריו המפורסמים: "Learning to Fly", "Free Falling" ו- "Won't Back Down".
מוכר בעיקר מהלהקה "טום פטי ושוברי הלבבות".
בין השנים 1970–1975 ניגן על גיטרה בס בהרכב ה-"Mudcrutch", שהיה פעיל בפלורידה וכלל גם את מייק קאמפבל (גיטרה) ובנמונט טנץ' (קלידים), שלאחר מכן המשיכו עמו להרכב "טום פטי ושוברי הלבבות" ().
בתקופה מסוימת בשנות השמונים הוא השתייך ל"טרבלינג ווילבוריס" - הרכב צמרת בו היו חברים גם רוי אורביסון, ג'ורג' האריסון, ג'ף לין ובוב דילן. כינויו בהרכב היה .Charlie T. Wilbuty Jr.
פטי החל להתעניין ברוקנרול כשהיה בן 11 ופגש את אלביס בסט הצילומים "Follow That Dream", והבין שהוא רוצה להיות חלק מלהקה בעקבות הביטלס.
נישואיו הראשונים לאהובתו מהתיכון, ג'ן ביניו, נמשכו 22 שנה. יש לו שתי בנות מנישואים אלה. ב-2001 נישא לדנה יורק.
בפברואר 2008 הופיעו פטי והלבבות השבורים במופע המחצית של סופרבול XLII.
ב-2 באוקטובר 2017 נפטר פטי מדום לב.
ב-20 באוקטובר (יום הולדתו של טום פטי) 2021 יצא על טום פטי סרט תיעודי בבימויה של מרי וורטון.
קישורים חיצוניים.
בעקבות מותו:
ערכים (יהדות)
חשפנות
חשפנות היא מקצוע שהעוסק בו, חשפנית או חשפן, מסיר בהדרגה את בגדיו כדי לעורר תשוקה מינית על ידי הצגת הגוף העירום בתנועה. קיימים מופעי חשפנות של גברים, אך המופע הנפוץ הוא של נשים. הדגש בחשפנות הוא על פעולת ההתפשטות ביחד עם תנועות המרמזות על מין, ולא בעירום עצמו, ויש שהמופע מסתיים בתום ההתפשטות.
מופעי חשפנות מתקיימים במועדוני חשפנות, וכן באירועים פרטיים, כגון מסיבת רווקים או מסיבת רווקות. בחלק מהמקרים נוהגים העוסקים בחשפנות גם לקיים יחסי מין תמורת תשלום עם הצופים בהם.
ההיסטוריה של החשפנות.
שורשיה של החשפנות מובילים ללוחות שומריים, שעליהם נכתב המיתוס על הנפילה של האלה אינאנה אל הגיהנום כדי להחזיר את אהובה דאמאוז. בכל אחד משבעת השערים, היא הסירה מעליה רעלה ותכשיט. הריקוד שלה המשיך להתקיים כריקוד שבעת הצעיפים של שלומית בת הרודיאס, שרקדה, על פי המסופר בברית החדשה, עבור הורדוס אנטיפס. בשנת 1501 בתקופת כהונת האפיפיור אלכסנדר השישי, שהיה ידוע בשחיתותו ורמתו המוסרית הירודה ערך משתה מפואר בוותיקן. במהלך המשתה, נשים לבושות התפשטו בהדרגה תוך שליקטו ערמונים שהיו מפוזרים על הרצפה בעוד שהאפיפיור ואחותו צפו. לאחר מופע החשפנות שזכה לשם "בלט הערמונים" נערכה אורגיה המונית בין באי המשתה.
שורשיה של החשפנות האמריקאית נעוצים בקרנבלים ובתיאטראות בורלסקה, שבהם הופיעו חשפניות ידועות. פעילות זו נהנתה משגשוג כאשר ארצות הברית יצאה מהשפל הגדול במהלך שנות החמישים.
בסוף המאה ה-19 התפתחו בפריז מופעי "קאן-קאן", בעיקר במועדון מולן רוז', שעל פי סטנדרטי אותם זמנים היו בגדר חשפנות. מופעים אלו כללו חשיפת רגליהן של הרקדניות, וכיום כוללים לרוב גם ריקוד בחזה חשוף.
מועדוני חשפנות במדינות שונות.
מועדוני חשפנות בישראל.
ב-1992 הוקם במתחם הבורסה ברמת גן מועדון חשפנות בשם "מועדון הבורסה", ואחריו נפתחו במתחם מועדוני חשפנות נוספים בתל אביב ובחיפה.