אופיו המטופח של המלון והחיים העליזים שהתנהלו בין כתליו, רק ביססו את הצלחתו. בכל ליל שבת התקיימו במסעדתו ועל מרפסותיו ערבי ריקוד, שאליהם זרמו מבקרים רבים גם מבחוץ. בהשוואה לימים ההם, כמות המכוניות שגדשה את רחוב הירקון בערבים הייתה עצומה. המלון נהנה מתנופה מיוחדת בזכות יסודה של התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית בשנת 1936, תחת הנהגתו של ברוניסב הוברמן. הוברמן לא היה אורח קל ועצביו החשופים כפו על אנשי הצוות הליכה על בהונות רגליהם, אסור היה שרעש קל שבקלים יחדור לחדרו, ובעת ששהה במלון צריך היה לפנות את כל החדרים שלידו ומעליו. בנוסף לכך, חופו דלתות החדר בשטיחים עבים. מוזיקאים אחרים חשובים כמו טוסקניני ופליקס ויינגרטנר, התנהגו בצנעה רבה יותר ונוכחותם במלון השרתה שמחה על כל באי הבית. כך לדוגמה הפך ביקורו איזאיי דוברובן לחוויה בלתי נשכחת, כאשר במהלך שהותו במלון ביקש להכניס פסנתר לחדרו והנעים בנגינתו המדהימה את שהותם של האורחים ושל אנשי הצוות.
פרוץ מלחמת העולם השנייה שינה את אופיו של המלון. בהפצצה על תל אביב של חיל האוויר המלכותי האיטלקי ב-9 בספטמבר 1940 ספג המלון פגיעה מרסיסים שהרסו את גג הזכוכית המחפה של האולם ושל גרם המדרגות, אם כי רק אחד האורחים נפצע קלות. בעקבות האירוע, שופצה הקומה התחתונה לחלוטין ולמלון נוסף מקלט עבור 22 איש. בתוך כך, נקטעה תיירות הפנים והחוץ ואת המלון פקדו עתה חיילם אנגלים וגם אוסטרלים.
משפחה.
בשנת 1934 נישאה קטה דן ליוסף רוזנבליט (לימים רוזן), אחיו של פנחס רוזנבליט (פנחס רוזן). בנה דן רוזן נולד בשנת 1935. בשנת 1937 נסעה קטה דן עם הבן לספא בבלגיה להציגו בפני משפחתה, כיוון שחששה לנסוע לגרמניה. נסיעתה האחרונה לגרמניה הייתה בשנת 1938 כאשר נסעה למספר ימים לבקר את אמה החולה בדיסלדורף, מצב היהודים בגרמניה כבר היה גרוע. היא קבלה מברק לשוב מייד ארצה בגלל סכנת המלחמה. אבל בני משפחתה לא יצאו מגרמניה וקיוו לימים טובים יותר. האם נפטרה בשנת 1940. שתיים מאחיותיה נשלחו לגטו מינסק. אחת מהן, הדויג דניאלביץ, הייתה אחת הרופאות הראשונות בגרמניה היא נישאה לקארל יונג-דרפלר (1927–1879; Carl Jung-Dörfler) והתנצרה, אף על פי שהייתה נוצרייה נשלחה עם אחותה אלזה לגטו מינסק ושם נרצחו בשנת 1941. זכרה וגורלה של הדוויג יונג-דניאלביץ' הונצחו באבן זיכרון, ועל שמה נקראה כיכר הדוויג-דניאלביץ' באוברסדורף, מחוז וילנסדורף.
אחותה השלישית של קטה, קלרה, הייתה נשואה לנוצרי. הם ניסו להימלט כאשר קבלו צו התייצבות לפלוגת עבודה. בזמן בריחתם הם נהרגו במהלך הפצצה. היחידי ששרד מכל משפחתה של קטה דן היה אחיה ריצ'רד שהספיק לעלות ארצה שבועיים לפני ליל הבדולח, בשנת 1938. הוא עלה עם בתו הבכורה לוטה (לימים לוטה נועם) שגם טיפלה בבן של קטה דן כאשר עלו לארץ וגרו במלון.
אורחי המלון.
ספר המבקרים של הפנסיון בצפת כולל חתימות, רשמים, שירים וציורים שהשאירו אורחי המלון אחרי שהותם במלון. רבים מהם אישים מרכזיים ביישוב היהודי בשנות העשרים.
בין האורחים היו: חיים נחמן ביאליק, פרנץ אופנהיימר, אלכסנדר ברוולד, המשורר ש. שלום, יוסף נחמני ממקימי ארגון השומר, מראשי ההגנה ורוכש אדמות קק"ל בגליל. נחום סלושץ - ארכאולוג טבריה, עמק יהושפט בירושלים, מקים החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, פרופסור אליעזר ליפא סוקניק הארכאולוג הראשון של האוניברסיטה העברית, לסקה ארלוזורוב אמו של חיים ארלוזורוב וחיים ארלוזורוב, ד"ר חיים בוגרשוב, יהושע חנא רבניצקי, יצחק דב ברקוביץ, יעקב ישראל דה האן, יעקב דב גורדון, ד"ר אברהם גרנובסקי מראשי קק"ל, ד"ר מרדכי ברכיהו (בורוכוב), י.ל. מאגנס, משה גליקין, אברהם אלדמע ממקימי שכונת בורוכוב ומורה בגימנסיה הרצליה, יהושע גורדון ממקימי הגדוד העברי, גרשון גפנר, חיים מרגליות קלווריסקי, המלחין אריך ולטר שטרנברג, פרידה שטרנברג, אביגדור צ'ריקובר, נתן ביסטריצקי (אגמון), מאנה כץ, משה גליקסון, עורך עיתון הארץ משנת 1923 עד 1938, מאיר מרט, זלמן דוד לבונטין.
עם יסוד התזמורת הפילהרמונית הישראלית בשנת 1936 הגיעו למלון בתל אביב ברוניסלב הוברמן מייסד התזמורת והמנצח ארתורו טוסקניני, ועוד רבים אחרים, שהתארחו במלון.
החרמת המלון ומכירתו.
בשנת 1943 כאשר המלון היה בתפוסה מלאה, קיבלה קטה דן צו הפקעה משלטונות הצבא הבריטי שהפקיעו את המלון לטובת חיל האוויר המלכותי. כל ההשתדלויות, כולל בדרגים הגבוהים ביותר, לא הועילו, פעם שנייה בקריירה שלה נקטע מפעל חייה של קטה דן שיצרה בעמל כה רב.
מאמציה לקבל את המלון חזרה לא צלחו. לאחר שראתה כיצד המלון והגינה שלידו הולכים ומושחתים, איבדה דן כל תקווה וסבלנות והחליטה למכור את הבניין. היא מכרה את הבניין לויצ"ו, ויצו מכרה את הבניין לאדם נוסף וזה מכר אותו לאחים פדרמן.
בשנת 1947 כאשר קנו שמואל ויקותיאל פדרמן את המלון, הם בנו על בסיסו בקנה מידה גדול את מלון דן. בזמן הריסתו של הבניין הישן, ארגן יקותיאל פדרמן אירוע לכבודה של דן אשר בו הרים על נס את עבודתה ופרסומה בארץ ובעולם. יקותיאל פדרמן שמר על שמו המקורי של המלון וקרא בשם דן לרשת המלונות כולה. תמונות של המלון המקורי הוגדלו ומוצגות עד היום בלובי של מלון דן בתל אביב.
קטה דן עצמה עברה עם משפחתה לחיפה שם החל בנה דן רוזן את לימודיו בטכניון. אישה, יוסף רוזן (רוזנבליט), נפטר לאחר מחלה בשנת 1953, וקטה דן עצמה הפכה בתוקף הנסיבות ושלא ברצונה לאדם פרטי בטרם עת.
בחיפה לקחה קטה דן על עצמה פעילות סוציאלית, למדה ציור אצל צבי מאירוביץ והצטרפה לאגודת הציירים.
קטה דן נפטרה בגיל 88, ב-15 בפברואר שנת 1978, ונקברה בחיפה.
אורפיאוס בלייד
דיני קנסות
די יונגע
די יונגע (ביידיש, קרי: "הצעירים") הייתה קבוצה של צעירים שכתבו ביידיש – משוררים וכותבי פרוזה – בניו יורק בתחילת המאה העשרים. חברי הקבוצה ייצגו עמדות של מודרניות ספרותית. הם התארגנו לראשונה ב-1907.
חברי הקבוצה היגרו לארצות הברית ממזרח אירופה בין השנים 1902 ו-1911. הם הושפעו מהיינה, האקספרסיוניזם הגרמני והסימבוליזם הרוסי.
הקבוצה ראתה עצמה כאופוזיציה לרטוריקה הנשגבת של מה שנקרא משוררי סדנת היזע. השירה של האחרונים היוותה תגובה לתנאי החיים הקשים של מעמד הפועלים היהודים שהיגרו והשפעת החילון על המהגרים היהודים לאמריקה. שירתם הייתה דידקטית ודיברה על הכרה מעמדית ומלחמת מעמדות. שירה זו ירשה מעט מאוד מן המסורת של ספרות יידיש והשפה הפואטית שלה הושפעה מדייטשמעריש (יידיש מגורמנת) שרבים ראו בה אלמנט מודרני.
די יונגע קמו כתוצאה מהתנגדות לסוג זה של שירה אותה הם ראו כנחותה. הם הכריזו שיש לשחרר את ספרות יידיש מאידאולוגיות לאומיות וחברתיות. רעיון זה והסלידה ממה שקדם להם קרב את המשוררים בני אותו דור. רבים מהם ייצגו עמדה אסתטית של האמנות לשם האמנות. הם תמכו בסוג של שירה ששאפה לעדן את השפה השירית וליפותה ולהרחיקה מהשפה המדוברת בין המהגרים
די יונגע סימנו את התחלת ספרות יידיש המודרנית בארצות הברית. משוררים חדשים אלה יצרו שירה בסגנונות שונים ואין מאפיין אחד לכולם. מני לייב יצר בסגנון אימפרסיוניסטי. משה לייב הלפרן נתן ביטוי להוויה האורבנית בניו יורק. אחרים, בקבוצה, יצרו בסגנון סימבוליסטי.
לחברי הקבוצה לא הייתה תפיסה ספרותית אחידה. המשותף ביניהם היה במה שהם התנגדו לו בספרות יידיש.
מבחינה פוליטית דגלו חברי הקבוצה, בעיקר, בעמדות שמאליות רדיקליות. בנוסף לפרסום יצירות עצמאיות הם פרסמו גם אנתולוגיות. חברי הקבוצה פרסמו בעיתון הקומוניסטי "פרייהייט" ובעיתון האנרכיסטי "פרייע ארבעטער שטימע". הם הוציאו גם ביטאונים המוקדשים לספרות ולאמנות.
"הייתה זו הקבוצה הספרותית המובחנת הראשונה בהתפתחותה של ספרות יידיש המודרנית".
בין החברים החשובים בקבוצה נמנים המשוררים משה לייב הלפרן, ה. לייוויק, זישה לנדוי, מני לייב, ראובן אייזלנד וכן כותבי הפרוזה דוד איגנטוב, יוסף אופטושו, איזיק רבוי.
מסורה ליוסף
מסורה ליוסף הוא כתב עת תורני על שם הרב יוסף קאפח היוצא לאור בישראל החל משנת תשס"ד על ידי מכון מש"ה, ועוסק במורשתו של הרב יוסף קאפח. עד לשנת תשע"ז יצאו לאור תשעה גיליונות.
אופי כתב העת.
כתב העת כולל מחקרים בנושאים שונים הקשורים בהגותו של הרב קאפח, וברובם יש שילוב של תכנים תורניים ומדעיים. בין הנושאים: חקר רמב"ם, מאמרי הלכה, פרשנות המקרא, מסורות ניקוד וטעמים, ריאליה מקראית ותלמודית, פילוסופיה יהודית, גנוזות, שירת ימי הביניים של יהדות ספרד, מנהגי יהדות תימן, רבני תימן, ועוד. עורך כתב העת הוא יוסף פרחי, יושב ראש מכון מש"ה, ויחד איתו חברים במערכת ד"ר יחיאל קארה והרב צפניה ערוסי.
בין הכותבים נמנים רבנים וחוקרים מתחומים מגוונים. הבולטים שבהם הם הרב ד"ר רצון ערוסי, פרופ' משה קוה, פרופ' יוסף טובי, פרופ' זהר עמר, פרופ' דב שוורץ, פרופ' אליעזר שלוסברג, פרופ' צבי לנגרמן, פרופ' מלך שפירא, פרופ' אהרן גימאני, הרב ד"ר דרור פיקסלר, הרב ד"ר חננאל סרי, הרב ד"ר יהודה זולדן, פרופ' מנחם קלנר, הרב אהרן קאפח ואדם בן נון.
במאמר שהתפרסם בכתב העת נחשף כי דברי הרמב"ם בספרו מורה נבוכים גרמו לפרופ' סטיבן הוקינג לחזור בו מטענתו שעצם קיומו של ממד הזמן בעולם מהווה הוכחה לכך שאין בורא לעולם.
הבליץ על ליברפול
הבליץ של ליברפול (או הפצצת ליברפול במלחמת העולם השנייה) הייתה הפצצה כבדה וממושכת של העיר הבריטית ליברפול וסביבותיה במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי חיל האוויר של גרמניה הנאצית, הלופטוואפה.