בעניין זה התפלמסו חוקרת הקולנוע אלה שוחט והסוציולוג יהודה שנהב. שוחט טוענת שנעשתה דה-ערביזציה שהמירה את היהודים-ערבים ליהודים, שנהב גורס כי "המכונה התרבותית" קיבעה אותם כיהודים-ערבים, אך ללא תהליך של "טיהור" מערביותם. בניגוד לשנהב, שוחט רואה בקטגוריה "יהודים-ערבים" קטגורית זהות רלוונטית גם לימינו .
יהודה שנהב.
ספרו של יהודה שנהב "היהודים-הערבים: לאומיות, דת ואתניות" עוסק באופן שבו נוצרו שתי הקטגוריות "מזרחים" ו"אשכנזים" בשיח הישראלי. לטענתו של שנהב, השיח ביחס לסוגיה מתחלק לשניים: שיח לאומי הבנוי על הדיאגנוזה בין יהודים לבין לא-יהודים, ושיח עדתי המבחין בין מזרחים לבין אשכנזים. השילוב של היהודים הערבים בתנועה הציונית נעשה על בסיס הפרדה מלאכותית, לטענת שנהב, בין היסודות היהודיים והיסודות הערביים בתרבות היהודים שהגיעו לישראל ממדינות ערב. כרטיס הכניסה של היהודים הערבים לציונות היה על בסיס דתי בעוד שהוגי הציונות כדוגמת הרצל, נורדאו ואף ז'בוטינסקי הדגישו את המימד החילוני של היהודי החדש. כך נוצר מדרג בין על בסיס עדתי דתי: היהודים שהגיעו ממדינות ערב נכנסו ל"אומה הציונית" מנקודת כניסה נמוכה יותר מהאשכנזים. לטענת שנהב, הדת היא אמצעי גיוס של המזרחיים ללאומיות היהודית (הציונות), אך בו בזמן מסמנת אותם גם כקבוצה נפרדת. כך גם נוצרה קטגוריית הביניים מסורתיים בישראל, כמתייחסת ליהודים דתיים יוצאי מדינות ערב. הוא סבור כי התרבות הישראלית קיבעה את יהודי ארצות ערב כיהודים-ערבים מבלי "לטהר" אותם מ"ערביותם", וה"ערביות" שנותרה בהם, איפשרה לדרג אותם מתחת לאשכנזים.
שנהב מסיק כי השימוש במונח "מזרחים" איננו מאפשר עיון כולל בהיסטוריה של יהודי ארצות ערב, שכן מונח זה עצמו מגביל את גבולות השיח. שנהב תובע על כן לדון בהיסטוריה של המזרחים תוך שימוש במונח "יהודים-ערבים".
שנהב מבאר כי המונח "יהודים-ערבים" נולד מתוך אימוץ החשיבות שמייחסת ההגות הפוסט-מודרנית לשפה ככלי לעיצוב תפיסה, בניית טיעונים, ובסופו של דבר גם לעיצוב המציאות. אך גם מדגיש כי המונח "יהודים-ערבים", אינו בא בהכרח לתאר את תפיסת הזהות העצמית של יהודים אלו (בעבר או בהווה), ונועד לו תפקיד ביקורתי-רדיקלי, בהיותו מאתגר את "המחשבה הלאומית, הקולוניאלית והבינארית שבתוכן התארגנה זהותם של יהודי ארצות האסלאם" (2003:247).
שלבים במחקר המושג.
חנן חבר ויהודה שנהב מבקשים להבחין בין מה שהם רואים כשני שלבים בתהליך המחקר הביקורתי של המושג "יהודים-ערבים". האחד, שלב סטרוקטורליסטי והשני, שלב פוסט-סטרוקטורליסטי.
הביקורת על המונח.
בשיח האקדמי והציבורי השימוש במונח זוכה לביקורות רבות. המתנגדים מכנים את הרעיון "הזוי" ומחשידים את המצדדים המצדדים בתורת משטר הזהויות ובזהות ערבית-יהודית בניסוח מורכב ומסורבל במכוון:
פניה עוז-זלצברגר טוענת להטעיה אקדמית מצד המלומדים המקדמים את המושג: "ישראלים המשוחחים עם אינטלקטואלים בחו"ל נתקלים תכופות באי-הבנה שלא תיאמן. אני מכירה גרמנים משכילים ומעודכנים המצפים בכל רגע שמיליוני ה"יהודים-ערבים" יוצאי ארצות המזרח בישראל יתקוממו נגד מדכאיהם האשכנזים. לא נתמקד כאן בשאלה מיהו המלומד הישראלי שסיפר להם כזאת". טענות מופנות גם כלפי המשקל האקדמי של המצדדים במושג: "... תאוריה מבית מדרשם של אנשים שאינם היסטוריונים, כמו הסוציולוג יהודה שנהב, חוקרת הקולנוע אלה שוחט, חוקר הספרות חנן חבר, ועוד. היסטוריונים רציניים לא יתמכו בתאוריה כזו, היות שהיא מתנפצת לאלפי רסיסים בפני ביקורת היסטורית יסודית."
על השימוש במונח, כתב המשורר אלמוג בהר, שמשפחתו עלתה מעיראק, את הדברים הבאים:מאוחר יותר הסביר את הבנתו את המונח והצורך "להרוויח את הזכות להשתמש בו" במילים הבאות:
בדומה לבהר, מבקרים מימין מצביעים על השתייכותם הפוליטית של המצדדים במונח, ומסבירים כי מונח זה נוצר כדי לשלול את עמדת הציונות הטוענת להיותם של היהודים לאום, ומתוך גישה אנטי-ציונית לפיה יהודים אינם עם כי אם עדה דתית בלבד שאינה זכאית להגדרה עצמית במדינה ריבונית. מנגד, ביקורת משמאל מצביעה על כך שהמונח משמש בידי השמאל האשכנזי ללעוג ליהודים המזרחים, בבחינת: הם (המזרחים הימנים) שונאים ערבים כשהם "בעצמם ערבים" - שונאים את עצמם ומתנשאים על אנשים בדיוק כמוהם.
המתנגדים תוקפים את הביסוס ההיסטורי עובדתי של המונח בטענות הבאות:
טריינה
טריינה (בגילברטית ובאנגלית: Teraina), המכונה גם האי וושינגטון (באנגלית: Washington Island) הוא אטול אלמוגים במרכז האוקיינוס השקט המהווה חלק מאיי ליין הצפוניים, ונמצא בשליטת קיריבטי.
שטח האי כ-14 קמ"ר ומתגוררים בו כ-1,700 תושבים (2005) (גידול מ-1,000 התושבים שנמנו באי בשנת 2000 ומ-936 התושבים שנמנו בשנת 1990). האי ממוקם ב-4.71° צפון ו-160.76° מערב.
בירת האי, טאנגקור (Tangkore) מצויה במערב האי.
דמוגרפיה.
מספר התושבים בכפרי האי נכון לשנת 2005:
היסטוריה.
האי טריינה התגלה לראשונה על ידי המגלה האמריקאי אדמונד פאנינג ב-12 ביוני 1798. פנינג קרא לאי על שם ג'ורג' וושינגטון.
בשנת 1889 סופח האי לבריטניה והפך חלק ממושבת איי גילברט ואליס בשנת 1916.
בשנת 1979 שונה שם האי לטריינה, עם קבלת עצמאותה של קיריבטי. האי קרוי גם "האי פרוספקט" (באנגלית: Prospect Island ) ו"האי ניו יורק" (באנגלית: New York Island).
כלכלה.
עיקר כלכלת האי מתבססת על יצוא קופרה.
יהודים ערבים
הרכבת התחתית של פריז
הרכבת התחתית של פריז (נודעת גם בשם המטרו של פריז, בצרפתית: Métro de Paris ובשם métropolitain) היא רכבת תחתית עירונית המשמשת אמצעי תחבורה מרכזי בפריז ובפרבריה הקרובים. המטרו, שהפך לאחד מסמליה של פריז, מאופיין בסגנון ארכיטקטוני הומוגני, המושפע מסגנון אר נובו.
בשנת 2013 כללה הרכבת 14 קווים "ארוכים" ושני קווים לטווח קצר, ומספר התחנות הפעילות היה 303. אורכה הכולל של מערכת הרכבת התחתית היה 219.9 קילומטר (כולל 62 תחנות בהן עובר יותר מקו אחד) והיא הסיעה 4.5 מיליון איש ביום.
המטרו פעיל החל מהשעה 5:30 בבוקר עד השעה 00:45 בלילה והוא מקושר עם רכבת הפרברים RER ותחנות הרכבת הגדולות.
מחיר כרטיס נסיעה נקבע לפי אזורי הנסיעה (פריז וסביבותיה מחולקות לשישה אזורים, המסומנים על מפת רשת התחבורה הציבורית). הכרטיס הבסיסי, מאפשר נסיעה בתוך גבולות פריז בכל מערכת המטרו וכן ב-RER, לחלופין הכרטיס מאפשר נסיעה באוטובוס ובחשמלית במשך שעה וחצי (ניתן לרדת ולעלות מקו אוטובוס אחד לאחר ללא הגבלה, במסגרת זמן זו). נסיעה ליעד מחוץ לפריז ב-RER או ברכבת מצריכה כרטיס נסיעה ליעד המבוקש.
היסטוריה.
אף שב-1863 כבר הוקם הקו הראשון ברכבת התחתית של לונדון, בפריז התלבטו בשאלת רכבת עירונית כחמישים שנה, מאז שנות ה-40 של המאה ה-19. החשש המשמעותי ביותר נגע לשימוש במסילות הרכבת העירוניות כחלק מרשת רכבות הארצית, ולבעיות הבטיחותיות הנובעות מכך. בסופו של דבר הוכרע שהרכבת תהיה תחתית, בעיקר עקב עלויות השטח הנדרש ברחבי העיר. בתחילה התנגדו אנשים רבים להקמת המטרו: נהגי אוטובוס וכרכרות שחששו לפרנסתם, אנשי כלכלה שחששו שהמטרו תעלה הון רב, ותושבי פריז שחששו שתושבי הפרברים יציפו את עירם.
תוכנית הרכבת התחתית שכללה תשעה קווים אושרה ב-1896. בנובמבר 1898 החלה בניית הקו הראשון, שנחנך ב-1900 במהלך התערוכה העולמית של פריז, שבמסגרתה ביקרו בעיר מאות אלפי תיירים. ביום חנוכת קו המטרו הראשון, ב-19 ביולי 1900, התקהלו המוני אזרחים על-מנת לראות את הפלא החדש, אך רבים חששו לרדת מתחת לאדמה ולהשתמש בו. במהלך השנים הבאות נפתחו קווים חדשים כמעט בכל שנה.
בלרופון
בלרופון (ביוונית: Βελλεροφῶν) הוא גיבור מהמיתולוגיה היוונית, אשר רכב על פגסוס, סוס הפלא המעופף.
המיתוס.
המיתולוגיה מספרת שבלרופון אילף את פגסוס הסוס המעופף, באמצעות רסן מוזהב שקיבל מהאלה אתנה. בלרופון ביצע מספר משימות מסוכנות כשהוא רכוב על פגסוס, שכללו את הריגת הכימרה, הבסתן של האמזונות ועוד. לאחר ביצוע מטלות אלו רצה בלרופון בכבוד האלים וקיווה לחיות לצדם באולימפוס, הר משכנם, אך פגסוס סירב לקחתו לשם והשליכו מעל גבו.
אפולו 16
אפולו 16 הייתה המשימה המאוישת ה־11 מתוך 12 בתוכנית אפולו להנחתת אדם על הירח. היא שוגרה ב־16 באפריל 1972 מכן 39A בכף קנדי, בפיקוד ג'ון יאנג, עם תומאס מטינגלי כטייס מודול הפיקוד, וצ'ארלי דיוק כטייס מודול הירח. זו הייתה המשימה השנייה מתוך שלוש "משימות J", שהגדילו את טווח הפעולה באמצעות רכב הירח, והגדילו את זמן השהיה ואת כמות הניסויים לעומת המשימות הראשונות.
המשימה.
לאחר שיגור תקין, נכנס רכב החלל עם השלב השלישי של טיל הסטורן 5 למסלול סביב כדור הארץ, לצורך בדיקת מערכות סופית. במהלך ההקפה השנייה יצאה החללית ממסלול ונכנסה למסלול טיסה אל הירח. לאחר 20 דקות, הופרד השלב השלישי וכוון לפגיעה בירח, באזור הנחיתה של אפולו 12, במטרה לבחון את הרכב פנים הירח באמצעות ההחזרים של הגלים הסייסמיים שייווצרו, ויקלטו בסייסמוגרפים שהונחו במשימות קודמות. למרות שתקלות ברכב השיגור מנעו תיקוני מסלול, נקודת הפגיעה הייתה קרובה מספיק למקום המתוכנן. עם זאת, אובדן טלמטריה של השלב השלישי מנע קביעה מדויקת של זמן הפגיעה, וכתוצאה מכך נפגעה היכולת לבצע פירוש מדויק של הממצאים הסייסמיים.