התפתחותה של שכבת סוחרים עשירה בקרב יהודי מץ (לצד שכבות אחרות בקהילה שנותרו בעוני) הובילה את פרנסי הקהילה ליזום בעשור האחרון של המאה ה-17 סדרה של תקנות המגבילות את בני הקהילה, גברים ובעיקר נשים, בתחום הלבוש והתכשיטים. סבב התקנות הראשון התקבל בא' באלול ה'ת"ן (1690), ולאחריו עוד שלושה סבבים בשנים הבאות שהחמירו את התקנות עוד יותר. הסבב האחרון, בכ"א בחשוון ה'תנ"ח (1697), מבטא דווקא הקלה מסוימת בתקנות לעומת קודמיו. עיקר התקנות עוסק בהגבלות על הפגנת עושר בביגוד ובתכשיטים באופן ציבורי ובהגבלות על אופנות לבוש שונות. הגבלת התקנות דווקא להפגנת עושר במרחב הציבורי, ולא לצריכת מותרות בכלל, מראה כי סיבת התקנות לא נבעה דווקא מגישה אידאולוגית המתנגדת למותרות, אלא מחשש לעורר קנאה של הסוחרים הגויים במץ או כדי לצמצם את התדמית הציבורית העשירה של הקהילה (למשל כדי למנוע העלאת מיסים). חיים ברקוביץ משער כי החשש מקנאה דווקא בשנים אלו נובע מהמשבר הכלכלי שצרפת הייתה שרויה בו בשנים אלו, עקב מלחמת הברית הגדולה. החמרת התקנות ב-1694 קשורה לדעתו למיתון הקשה שפקד את צרפת דווקא בשנה זו, וההקלות בסוף 1697 הן תוצאה של חתימת הסכם רייסוייק שסיים את המלחמה בספטמבר אותה שנה. מאידך, בניגוד לתקנות הקודמות, תקנות 1697 מדגישות גם את הבעייתיות בהליכה בחוקות הגויים ובאימוץ אופנת ביגוד גויית עכשווית, ייתכן שבשל החשש המוגבר מהתקרבות בין יהודים לגויים עקב תום המלחמה.
עושרה הרב של הקהילה בא לידי ביטוי גם בגיוס הכספים שנערך בקהילות אירופה על מנת לכסות את החובות שגרמה עליית רבי יהודה החסיד לירושלים. לאחר מותו הפתאומי של רבי יהודה החסיד, מיד לאחר הגעתו לירושלים בשנת תס"א (1700), נותרו לבני קהילתו חובות רבים כתוצאה מרכישת 'חצר האשכנזים' בעיר העתיקה בירושלים, שנועדה לבניית בית כנסת (שכונה מאוחר יותר בית כנסת חורבת רבי יהודה החסיד). הנושים הערבים ראו כאחראים לחוב את כל קהל האשכנזים בירושלים, והצרו לבני הקהילה. בשל כך, נשלחו שד"רים לארצות אירופה כדי לגייס כספים שיכסו את החוב, אולם הסכומים הקבועים לא הספיקו לכסות את החוב כולו, אלא רק חלקים מהריבית השנתית, וכעשור לאחר מכן הוחל בניסיון להגיע לפשרה עם הנושים שיסיים את החוב, באמצעות סכום חד-פעמי גבוה שיגוייס מהקהילות הגדולות והמבוססות ויפרע חלק מסכום החוב. בראשית שנת תע"א (1710) התחייבו פרנסי מץ לנדוב ליהודי ירושלים סכום של 5,000 זהובים, מלבד התרומות הקבועות (סך הסכום שגויס בכל הקהילות עמד על כמה עשרות אלפי זהובים בלבד). לאחר כשנה הופקדה המחאה על הסכום בידי רב העיר רבי אברהם ברודא, שתוכל להגבות אם תושג פשרה המסיימת את החוב כולו בתוך שנתיים. אמנם, הפשרה לא הושגה בזמן וכעבור שנתים הושב הכסף לקהילה.
לצד היותה קהילה גדולה ומבוססת, הפכה מץ גם לקהילה מרכזית בעולם התורני, המשופעת בתלמידי חכמים ובלמדנים. בני הקהילה העריכו לימוד תורה והוציאו מכיסם ממון רב כדי להזמין מגדולי הרבנים באירופה לכהן ברבנותה (ראו על כך בפירוט לקמן). נוסף על כך, בחלק מן השנים מימנה הקהילה עבור הרב החזקת ישיבה, שכללה תלמידים מבני העיר וממקומות אחרים באירופה. בשנת 1766 התחייבה הקהילה להחזיק בישיבה על חשבונה 25 תלמידים שאינם מבני העיר. בסוף המאה, ערב סגירת הישיבה, עוד למדו בה לפחות 60 תלמידים מפולין. גם בקרב בני הקהילה היו תלמידי חכמים רבים, ואף נקבעה תקנה בקהילה שחייבה את המבקשים להצטרף אליה לעבור בחינה בתלמוד, כדי לשמור על רמתה הלמדנית הגבוהה של הקהילה. הקהילה גם נחשבה לקהילה בעלת רמה דתית גבוהה במיוחד. גליקל מהמלין, שהגרה למץ בשנת ה'ת"ס (1700) מתארת בזכרונותיה את מחשבתה בעת ההגירה: גם לאחר בואה למץ היא תארה: מץ קנתה לה שם כקהילה חשובה בעולם התורני ובעולם היהודי בכלל, למרות מספר תושביה, שלא היה גדול ביותר. רבי יעקב עמדין מונה את מץ כאחת משבע הקהילות החשובות באירופה כולה, ואחד מתלמידיו כתב:
לאור זאת, ברור מדוע ראתה מץ את עצמה כקהילה הראשית ביהדות צרפת באותה העת. עוצמתה המספרית והכלכלית, רבניה גדולי התורה והישיבה שהייתה בה, ומוסדות הקהילה הממוסדים שלה הקנו לה עדיפות על פני שאר הקהילות בסביבתה, שראו בה מודל לחיקוי. הקהילות הכפריות שבאזור מוזל היו כפופות ישירות לקהילת מץ ולבית הדין שלה, אך גם יהודי דוכסות לורן, שהחל מ-1733 הייתה בה רבנות ראשית עצמאית, היו כפופים למץ, ורבניה היו תחת אזור השפעתם של רבני מץ ובית הדין שלה. יתרה מזאת, מץ ככל הנראה ראתה את עצמה כבעלת סמכות אף על המרכזים היהודיים שבדרום צרפת: בשנת ה'תק"ה (1745), בעקבות גירוש פראג, פנה רבה של מץ, רבי יהונתן אייבשיץ, אל ארבע קהילות יהודי האפיפיור בבקשת סיוע ליהודי פראג המגורשים. את פנייתו אליהם הוא חותם בנוסח "חונה פה קהילת מיץ וכל גלילות צרפת", ונראה שהוא ביקש להסתמך בפנייתו זו על סמכותו כרב הקהילה הראשית בצרפת ולכלול בתחומה גם את קהילות דרום צרפת. בהזדמנות אחרת הוא השתמש בסמכות זו גם כלפי הקהילות הפורטוגזיות בבורדו ובבאיון.
לאורך המאה ה-18 נשחקה סמכות הרבנים והתחזק כוחם של הפרנסים. תקנות העושר, שתוקנו כבר בסוף המאה ה-17, מתייחסות בחלקן גם לתחום המוסר, שבאופן מסורתי כלול בתחום סמכותו של הרב, ואף על פי כן תוקנו בידי הפרנסים, והרב נדרש רק לאשר אותן. בכתב הרבנות של רבי אברהם ברודא משנת ה'תס"ט (1708) נאסר עליו להטיל חרם ללא הסכמת הפרנסים. רבי יעקב ריישר, שכיהן כרב אחריו, השלים עם העובדה שקיימים לצד בית הדין של הקהילה, שדן על פי דין תורה, גם 'בתי דין של הדיוטות', ואף הכיר בסמכותם החלקית, ומאידך קבל על מינוי הדיינים בידי הפרנסים. באמצע אותה מאה נקבע בתקנות מפורשות שדיין אינו יכול לכהן כפרנס, מה שהגביר את הניתוק בין התפקידים הדתיים להנהגה האזרחית. הפרנסים נבחרו רק מקרב עשירי הקהילה, שבדרך כלל היו הסוחרים, ולא הרבנים.
לצד זאת, החלו בקהילה במהלך המאה תהליכי מודרניזציה והתערות בחברה הצרפתית הסובבת, ובמקביל ירידה בהקפדה על שמירת מצוות. בעוד במאה ה-17 אישרו השלטונות את האוטונומיה הקהילתית בתחום המשפטי, במהלך המאה ה-18 התערערה סמכות זו אט אט. ב-1709 ביקש אחד מבני העיר לדון בסכסוך ירושה בבית הדין העירוני ולא בבית הדין הקהילתי, ובשל כך הטיל עליו רבי אברהם ברודא חרם. בתגובה, זה פנה לשלטונות ובקש לתבוע את הקהילה כולה. במקרה זה התעוררה מחלוקת, שהסתיימה ב-1715 באישור נוסף של סמכות הקהילה לדון בתביעות אזרחיות, אך כבר ב-1734 ביטל הפרלמנט של מץ את זכות האכיפה של בית הדין הקהילתי ואסר על הטלת חרם. ללא יכולת לכפות את פסיקותיו, הפך בית הדין לערכאת בוררות בלבד. לא ברור עד כמה קויימה החלטה זו בפועל, אך מגמה הולכת וגוברת לפנות לערכאות הנוכריות מתועדת במקורות שונים. בשנות הארבעים דרש הפרלמנט של מץ מרבי יהונתן אייבשיץ, רב העיר ואב בית הדין, להכין תקציר מתורגם של דיני ממונות על פי ההלכה (שולחן ערוך חושן משפט) כדי שיוכל לשמש בבית המשפט העירוני כאשר ידונו בו יהודים, במקום בבית הדין של הרב. הרב אייבשיץ ביצע את המלאכה, למרות התנגדותו, אך בפועל כנראה לא בא רעיון זה לכלל שימוש, והתרגום פורסם רק ב-1786.
גליקל מהמלין מציינת שבבואה למץ (ב-1700) ברכו אותה נשים בצרפתית, כלומר צרפתית הייתה שפת דיבור במעמד הגבוה אפילו בקרב נשים, לצד היידיש. כאשר היא כותבת את זכרונותיה כעשרים שנה לאחר מכן, היא עורכת השוואה בין מצבה הרוחני של הקהילה בבואה לבין המצב הנוכחי, ומקוננת על הירידה הרוחנית.
תקנות הקהילה משנת 1769, כנראה ביוזמת רבי יהונתן אייבשיץ, אוסרות על תערובת בין גברים לנשים בהזדמנויות מסוימות, כדומגת ביקור בבית הקברות, וכן אוסרות על רווקים לטייל באזורים מסוימים. התקנות גם אוסרות במפורש על קרבה בין זוגות מאורסים. נושאים אלה, שלא זכו להתייחסות בתקנות קודמות, מצביעים על חשש של פרנסי הקהילה מנורמות מתירניות בתחום הצניעות שפשו בקרב הדור הצעיר בקהילה. התקנות גם מתייחסות בפירוש לחובת החינוך של נערי הקהילה, בתלמוד תורה הקהילתי. בשנת ה'תקכ"ז (1766), התאונן רבה של מץ, רבי אריה לייב גינצבורג, על הירידה במספר לומדי התורה, אך ציין שמץ עודנה "עיר גדולה לאלקים מלאה חכמים וסופרים", וכי ניתן למצוא בעיר לפחות 30 תלמידי חכמים הראויים להורות הלכה. בסוף המאה פעלו בעיר משה אנסהיים וישי בר בינג, אנשי תנועת ההשכלה, אך תנועה זו לא זכתה למקום משמעותי במץ, שלא כבגרמניה, וגם עסקה בעיקר בביקורת על נוהגים קהילתיים מסוימים, אך לא בביקורת הדת.
בשנת 1784, ערב המהפכה הצרפתית, פרסם לואי השישה עשר, מלך צרפת מחדש את כתבי הזכויות של יהודי מץ, ואף ביטל את מס הגוף שהיה מוטל עליהם. בתקופה זו הייתה מץ הקהילה הגדולה הגדולה ביותר בלורן (למעלה מאלפיים יהודים מתוך כ-7,500 בלורן כולה), ואחת הקהילות הגדולות ביותר בצרפת.
עלילת הדם במץ.