במחצית השנייה של המאה ה-19 נחלקו השטחים בדרום יבשת אפריקה בין קולוניות בריטיות, רפובליקות בוריות עצמאיות, ושרידים אחרונים של ממלכות עמי ילידים אפריקאים. הבורים – איכרים יוצאי הולנד, גרמניה וצרפת – היו ראשוני המתיישבים האירופיים ביבשת אפריקה. התיישבותם החלה בכף התקווה הטובה במחצית השנייה של המאה ה-17, ונמשכה לאורך המאה ה-18 בשטחים שנודעו כמושבת הכף בחלקה הדרומי של היבשת. במאה ה-19 נכבשה מושבת הכף על ידי בריטניה, שהחלה ליישב את המושבה בבריטים. אצל הבורים, שחשו כי רגליהם נדחקו ממושבתם, החל גל נדודים צפונה ומזרחה לעומק היבשת, אל השטחים שמחוץ לשליטת האימפריה הבריטית, שם הקימו שתי רפובליקות משלהם – מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה הדרום-אפריקאית. לבריטים באותה עת היה מעט עניין בשטחים אלה.
גילוי מרבצי יהלומים בשטחי הבורים בשנת 1869 שינה לחלוטין את התמונה. באותה עת החלה תחרות בין מעצמות אירופה על כיבוש ושליטה בשטחים באפריקה, ולבריטניה היה אינטרס אסטרטגי וכלכלי ברור להבטיח את שליטתה על הנקודות האסטרטגיות והמשאבים היקרים. לאחר השלמת ההשתלטות על אזור מכרות היהלומים וסיפוחו למושבת הכף על חשבון מדינת אורנג' החופשית, החלו הבריטים לגלות עניין ביתר שטחי אפריקה שצפונה למושבתם. ב-1877 סיפחה בריטניה את טרנסוואל, והתמרמרות הבורים, שחשו מנושלים בפעם השנייה והשלישית בידי הבריטים, גברה עוד יותר. מנהיג טרנסוואל פול קרוגר ניסה להידבר עם הבריטים, ללא הועיל – הבריטים היו נחושים בדעתם שעל שטחי הבורים להיות חלק מהאימפריה. בינתיים פרצה מלחמת הזולו בין הבריטים לבין בני הזולו, בסופה (1879) הצליחו הבריטים להשתלט על שטחי ממלכת הזולו, וכל שנותר להם הוא להשלים את המהלך של הפיכת הקולוניות הבריטיות והרפובליקות הבוריות בדרום אפריקה לפדרציה תחת הדגל הבריטי. הבורים, שסירבו לקבל את הדין, התחמשו לקראת עימות מזוין עם הבריטים.
מהלך המלחמה.
בדצמבר 1880 נורו היריות הראשונות של הבורים כנגד המעוזים הבריטיים, לאחר שרפובליקת טרנסוואל החליטה חד-צדדית על עצמאותה בראשותו של פול קרוגר. כך פרצה המלחמה האנגלו-בורית הראשונה, שבפי הבורים בטרנסוואל נקראה "מלחמת העצמאות". הבורים הטילו מצור על עמדות חיל המצב הבריטי ברחבי טרנסוואל ותקפו את שיירות האספקה והתגבורת שניסו להגיע אליהם.
הבורים היו מאורגנים כצבא גרילה, שעודד יוזמות עצמאיות של מפקדים וחיילים מיומנים בשטח, בעוד שהאנגלים היו תלויים לחלוטין בפקודות, שבמקרים רבים לא הגיעו או שהיו שגויות. הבורים התגלו גם כצלפים מיומנים, פרשים מעולים ואנשי שטח מן הדרגה הראשונה המעורים היטב בערבות אפריקה, ופועלים מתוך היכרות מעמיקה עם האדמה, החי, הצומח והאוכלוסייה. בנוסף, הם היו חדורי אמונה עמוקה באל ובצדקת דרכם, והיו נכונים להיאבק על עצמאותם עד טיפת דמם האחרונה. סייעה בידם העובדה כי הבריטים, כצבא אימפריאלי מפואר, לבשו מדים בצבע אדום בוהק שבלט היטב על רקע נופי אפריקה, וכך הפכו למטרה קלה לצלפים. לעומת זאת הבורים, כלוחמי צבא לא-מאורגן, לבשו את בגדי האיכרים שלהם בצבעי אדמה וחאקי, ששימשו הסוואה מצוינת. היחידות הבוריות נקראו קומנדו, מונח שלימים הפך כינוי ליחידות של הכוחות המיוחדים בכל הצבאות.
בינואר 1881 ניסו הבריטים לשלוח כוחות חי"ר ופרשים מפרובינציית נאטאל הבריטית לסיוע לעמדותיהם הנצורות, בראשותו של מייג'ור-ג'נרל ג'ורג' פומרוי קולי. הכוחות לא הצליחו להבקיע את קווי הבורים, ונחלו תבוסה קשה בקרב ליינגסנק ב-28 בינואר 1881. ניסיון נוסף בראשות קולי ב-8 בפברואר הסתיים בתוצאה דומה. את המכה הסופית, והמשפילה ביותר, קיבלו הבריטים בקרב גבעת מג'ובה ב-27 בפברואר, בו הסתערו כוחות בורים על עמדתו הקדמית של קולי וחייליו בגבעת מג'ובה והצליחו לכבוש אותה, תוך שהם מוחקים כמעט לחלוטין את הכוח הבריטי והורגים את קולי עצמו.
בשלב זה הכירו הבריטים בתבוסתם. ב-6 במרץ 1881 נחתם הסכם שביתת נשק, וב-23 במרץ חתמה ממשלת בריטניה בראשות ויליאם יוארט גלאדסטון על הסכם שלום, במסגרתו מכירים הבריטים בשלטון עצמי בורי ב"רפובליקה הדרום אפריקנית" שבשטח טרנסוואל.
הגנה לעומק
הגנה לעומק (לעיתים מכונה הגנה אלסטית), היא אסטרטגיה צבאית שמטרתה לעכב את התקדמות כוחות האויב ולשחוק אותם, במחיר ויתור (זמני) על טריטוריה. הרעיון אומץ בהשאלה גם למושגים אסטרטגיים שאינם צבאיים.
במובן של אסטרטגיה צבאית.
יתרונות.
אסטרטגיה הגנתית קונוונציונלית תרכז את רוב הכוחות והמשאבים בקו ההגנה הקדמי, ובמקרה שזה יותקף על ידי האויב תשאף לבלום אותו שם ולא לאפשר לו לפרוץ דרכו, כדי להימנע מאיגוף וכיתור הכוח המגן, ולהגן על קווי האספקה והתקשורת בעורף. במסגרת אסטרטגיית ההגנה לעומק נדרש הכוח המגן לפרוס את משאביו הצבאיים - הביצורים והיחידות הלוחמות - על מספר קווי הגנה (או דרגים אופרטיביים), שישתרעו למרחק ניכר מאחורי קו החזית. המטרה היא להקשות על הכוח התוקף להבקיע את מערך ההגנה, הבנוי לעומק, ולשחוק בהדרגה את כוחותיו, כדי להתיש אותו ולהכשיר את הקרקע למעבר למתקפת נגד של כוחות העתודה של הצד המגן. אסטרטגיית ההגנה לעומק דורשת החזקת כוחות עתודה ניידים במרחק קצר מאחר קו החזית, שיוכלו לתקוף את כוחות האויב, שיצליחו לחדור דרך מערך ההגנה הקדמי, ולהשמיד אותם. אסטרטגיה הגנתית זו עשויה להילקח בחשבון בעיקר בצד שבו "המעטים", המנסים לשמור על הסטטוס קוו מול אויב בעל עליונות כמותית, המסוגל לרכז את כוחותיו ולפתוח במתקפה במספר מקומות לאורכו של קו ההגנה, ובמיוחד כשלא ניתן לאתר בקו נקודת תורפה עיקרית.
ביישום מושכל של הגנה לעומק, יוכנו מבעוד מועד עמדות הגנתיות מדורגות במרחקים שונים מאחורי הקו, ונסיגה הדרגתית אליהן במסגרת הכלת (containment) ההתקדמות של כוחות האויב תוכל לגבות מהם מחיר כבד, בעוד שהמגנים יוכלו להימנע מסכנת הקריסה או האיגוף. השהיית ההתקדמות של הצד התוקף מבטלת את יתרון ההפתעה שלו, ומאפשרת לצד המגן להזרים כוחות לגזרה/לגזרות המותקפות, ואף לגייס את כוחות העתודה שלו, במטרה להתיש את כוחות האויב ולעבור למתקפת-נגד.
פריסת הכוחות אמורה להביא לכך שיתמכו הדדית אלה באלה, ושיושמו בתפקידים מתאימים. לכן, למשל, כוחות חי"ר מעולים, מאומנים ומצוידים היטב, יהיו אלו שישאו בנטל הלחימה הניידת והגמישה (בעיקר בעתודה), בעוד שהכוחות המאומנים פחות יהיו אלו שיוצבו בעמדות הסטטיות על הקו הקדמי ובקווים אחוריים. באשר לאותם קווים מדורגים, לכל אחד מהם אמורים להיות מותאמים האמל"ח והטכנולוגיות האחרות שבהם ישתמש, בהתאם לתנאי השטח המקומי (למשל עירוב של ביצורי נ"ט במקום שאיננו עביר לחי"ר, או גדרות תיל במקרה ההפוך). במקרה של הגנה לעומק יש למגן את האפשרות להסתמך על התכונות ההגנתיות הטבעיות שמקנה לו השטח.
ניתן למצוא דוגמאות רבות ליישום מוצלח של אסטרטגיית ההגנה לעומק, בעיקר בשלבים המאוחרים של מלחמת העולם השנייה (1945-1943). בשלבים הראשונים של המלחמה (1941-1939), זכה הצבא הגרמני בשורת ניצחונות על צבאות בעלות הברית, שהשתמשו באסטרטגיית הגנה קווית, וסבלו ממחסור בכוחות עתודה ניידים. הוא לא התקשה להבקיע את מערכי ההגנה שלהם, שלא היו פרוסים לעומק, באמצעות ריכוז כוחות עדיפים בנקודות ההבקעה, ושימוש בטקטיקת הבליצקריג, ולאחר מכן כיתר והשמיד את כוחותיהם הצבאיים.
בשלבים המאוחרים יותר של המלחמה החלו שני הצדדים היריבים להשתמש באסטרטגיית ההגנה לעומק, או ההגנה הגמישה. ניתן למצוא לכך דוגמאות רבות, בעיקר במערכה הצבאית בחזית המזרחית. הדוגמה הבולטת והידועה ביותר לשימוש מוצלח בהגנה לעומק היא קרב קורסק ביולי 1943. במסגרת קרב זה הצליח הצבא הסובייטי לבלום את המתקפה הגרמנית על מבלט קורסק, ולגרום אבדות כבדות לכוחות הניידים של הוורמאכט, באמצעות הכנת מספר רב של קווי ביצורים, בעומק שהגיע לעשרות ק"מ מאחורי קו החזית, וריכוז עתודות ניידות רבות עוצמה בדרג האופראטיבי השני שלו.
חסרונות.
במקרה בו לצד המגן אין אפשרות, מסיבות שונות, לוותר על שטח, אפילו באופן טקטי (כלומר, זמני ולצורך שיפור עמדות), לא ניתן להשתמש באסטרטגיית ההגנה לעומק. סיבות אפשריות לכך הן מיקום מתקנים או משאבים צבאיים או כלכליים חיוניים בקרבת קו החזית, העדר עומק אסטרטגי או קרבה של קו החזית למרכזי אוכלוסייה חשובים, או חוסר רצון לנסיגה זמנית מסיבות פוליטיות או תרבותיות. ישראל, לדוגמה, נאלצה לנקוט באסטרטגיה של הגנה קשיחה ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים (1973), בגלל המרחק הקצר בין קו החזית בגזרה זו לבין מרכזי אוכלוסייה ומקורות המים של ישראל. בניגוד לרמת הגולן, בחזית הדרומית, בחצי האי סיני, מול הכוחות המצריים, התנאים היו אופטימליים לשימוש בהגנה לעומק/גמישה, אולם ישראל נקטה גם שם באסטרטגיית הגנה קשיחה, בעיקר מסיבות פוליטיות (רצון להמשיך לשלוט על תעלת סואץ, ולא להעניק לצד המצרי הישגים קרקעיים).
"הגנה לעומק" בהשאלה.