הקליפ העניק לאגילרה את התשומת לב שרצתה, בכך שאף תוכנית בידור טלוויזיה לא פיספה לדון על הקליפ ברגע ששודר בבכורה. שבועיים מאוחר יותר, שרה מישל גלר, צולמה בתוכנית סאטרדיי נייט לייב, לפארודיה על הקליפ כשהיא אומרת : "ברגע שאנשים יראו את הקליפ הזה הם יפסיקו להסתכל עליי בתור זמרת פופ זנותית וממוצעת ויראו אותי כפרוצה אמיתית". מאוחר יותר, אגילרה אמרה בתגובה שזה היה מאכזב ושהיא עצמה הייתה יכולה לעשות קטע יותר מצחיק ומשעשע ממה ששרה עשתה. חודש מאוחר יותר, הקליפ גרם ליותר מדי מחלוקות ושערוריות כשהוא נאסר לשידור בתאילנד משום שהוא מכיל סצינות שמראות פוסטרים שכתוב עליהם : "תיירות הסקס בתאילנד" ו"ילדות קטינות", וקטעים שבו אגילרה אומרת: "אני צריכה את ה, אה, להשתגע". אגילרה דחתה את כל התגובות השליליות שקיבלה בכך שטענה שהקליפ שונה מקליפ היפ הופ ממוצע מאחר שבקליפ שלה, היא הגברת שמקבלת את מירב השליטה סביבה ושהייתה אחראית לכל ההחלטות בצילומים.
הצלחות במצעדים.
הקליפ גורף תשומת הלב והשערוריות לא עזר לתדירות שידורי השיר בתחנות הרדיו, שנכשל במצעדים בארצות הברית לעומת הסינגלים הקודמים של אגילרה. הסינגל התמקם במקום ה-48 במצעד ההוט 100 בבילבורד שבאמריקה, אם כי צעד במשך 20 שבועות במצעד. במצעד מכירות הסינגלים בארצות הברית הצליח להגיע למקום השני. למרות זאת, הסינגל הוא הסינגל השני של אגילרה שהורד הכי הרבה פעמים באינטרנט באופן חוקי (אחרי "Ain't No Other Man") בחנויות מוזיקליות כמו iTunes.
הסינגל הצליח בשאר העולם, כשהוא נכנס בבכורה למצעד בבריטניה למקום הראשון למשך שבועיים. במדינות אחרות הוא הצליח להגיע לעשרת המקומות הראשונים.
גשר האנחות
גשר האנחות (באיטלקית Ponte dei Sospiri) הוא גשר מקורה ידוע בוונציה המחבר בין ארמון הדוג'ה לבין בית הכלא העתיק של העיר ונמתח מעל תעלת פאלצו (Rio di Palazzo). הגשר בן המאה ה-16 עשוי מאבן גיר לבנה ויוצר מסדרון סגור המחבר בין שני הבניינים. הגשר תוכנן על ידי אנטוניו דה פונטה (Antonio da Ponte), שתכנן גם את גשר הריאלטו.
בקירות הגשר חלונות מכוסים בעיטורי אבן כבדים, המשמשים כסורגים. האסירים שנשפטו למאסר בארמון הדוג'ה היו מובלים על הגשר אל הכלא חסר החלונות. כינויו של הגשר הוענק לו במאה ה-19 על ידי לורד ביירון, שדמיין את אנחות הנידונים הזוכים להצצה אחרונה בעולם החיצון מבעד לחלונות המסורגים, בדרכם לכלא.
השם "גשר האנחות" הוענק גם למספר גשרים מקורים דומים בעולם, בהם גשרים בבריטניה, ספרד, גרמניה וארצות הברית.
העידן האדוארדי
שדרות בר-לב
שדרות בר לב (מכונה גם כביש 1 העירוני) הוא רחוב ראשי ועורק תנועה מרכזי בירושלים, המוביל מאזור מאה שערים לגבעה הצרפתית. הרחוב הוא חלק מציר ארוך יותר שמקשר את מרכז העיר ודרך חברון לשכונות הצפוניות של ירושלים, ומהווה יחד עם דרך חברון ורחובות נוספים חלק מכביש 60 שעובר בירושלים. הרחוב נסלל פחות או יותר לאורך תוואי הקו העירוני שהפריד בין חלקי העיר שבשליטת ישראל וירדן עד למלחמת ששת הימים, ונקרא על שם הרמטכ"ל לשעבר חיים בר-לב. החל מחודש אוגוסט 2011, עוברת לכל אורך הרחוב הרכבת הקלה.
היסטוריה.
לאורך השנים, מאז איחוד העיר, הוצעו תוכניות שונות לפיתוח סביבות הקו העירוני, כשאחת מהן הייתה סלילת עורק תחבורה ראשי מצפון העיר לדרומה. החשש שעמד מול מתכנני הכביש היה כי במקום לאחד את העיר, ישמש הכביש כמחסום בין השכונות הערביות הנמצאות ממזרח לו לשכונות היהודיות הנמצאות ממערב לו. במסמכי התכנון ובשיח הציבורי נקרא הכביש "כביש מספר אחת". הכביש נסלל בסופו של דבר והרחוב נחנך ב-1994. לאחר סלילתו החליף הרחוב את דרך שכם ההיסטורית כציר התנועה המרכזי אל עיר העתיקה מצפון.
אופי ומהלך הרחוב.
הרחוב נמתח, בכיוון צפון - דרום, בין כיכר פיקוד מרכז (מעבר מנדלבאום) בדרום לצומת הגבעה הצרפתית בצפון. הרחוב מהווה עורק מרכזי ורחב לתנועה ממונעת, ועל כן מעטים בו הרחובות החוצים והולכי הרגל. חלקו הצפוני של הרחוב מפריד בין השכונות החרדיות ושכונות הבריח לשכונות שייח' ג'ראח, המושבה האמריקאית ובאב א-זהארה הערביות. הכביש נמצא בתפר בין חלקים ואוכלוסיות שונות של העיר המתהלכות ונוסעות בו: חרדים, ערבים וחילונים, ובכך ייחודו.
בחלקו הדרומי של הרחוב, באזור שער מנדלבאום לשעבר, נמצאת שורת בתי מלון גדולים, שהוקמו לקראת גל התיירים שהיה צפוי לפקוד את העיר בשנת 2000. בחלקו האמצעי של הכביש, על יד גבעת התחמושת, שוכנים קריית הממשלה על שם מנחם בגין ובניין המטה הארצי של משטרת ישראל. מלבד אזורים אלו משמשים הבניינים לאורך הכביש למגורים בלבד ורובם מרוחקים ממנו או מפנים אליו חזית אחורית.
ברחוב ארבע תחנות של הרכבת הקלה: שבטי ישראל, שמעון הצדיק, גבעת התחמושת וגבעת המבתר.
Belle Époque
קנין
העתודה האקדמאית
אדוארד סטטיניוס הבן
מודפיניל
מודפיניל (Modafinil; שם מסחרי: פרוביג'יל) משמש להגברת העירנות בחולים הנוטים לישנוניות בשעות היום, בעיקר בשל הפרעת נרקולפסיה, הפרעות שינה עקב עבודה במשמרות (SWSD) וישנוניות-יתר יומית הנובעת מדום נשימה חסימתי בשינה (OSAHS). התרופה שייכת לקבוצת התרופות המעוררות הפועלות על מערכת העצבים המרכזית אך להבדיל מתרופות אחרות, התרופה נספגת דרך הדם לחלבוני הפלזמה ומעוכלת ב-90% על ידי הכבד ולכן לא נשארת בגוף כשייר לא רצוי. התרופה נהייתה נפוצה יותר ומומלצת בקרב רופאים עקב יעילותה מבלי שהיא גורמת להתמכרות או לתופעות לוואי, פרט למקרים נדירים ביותר. בעלת זמן מחצית חיים של 15 שעות. התרופה מקלה בצורה ניכרת על עייפות היתר, אולם אינה מרפאה את ההפרעות הפתולוגיות הגורמות לעייפות זו.
כמו כן התרופה נמצאת בשימוש בקרב מאובחני ADHD וטיפול בעייפות עקב טרשת נפוצה.
בשימוש עם תרופות מרגיעות כמו ואליום היא מפחיתה את השפעתן. כמו כן, אם נוטלים את התרופה עם קפאין אזי היא מגבירה את העירנות.
צבאות שונים בעולם (כמו הצבא הבריטי והאמריקאי ולגיון הזרים הצרפתי) הצהירו על ניסויים או שימוש ממשי בתרופה בזמן משימות שדורשות חסך בשינה ועירנות מתמשכת.
אין לצרוך אלכוהול בזמן השימוש בתרופה שכן הכבד חדל מלפרקה והיא מצטברת בגוף.
תופעות לוואי נפוצות: כאבי ראש, בחילה ותחושת אי נוחות בקיבה.
תופעות לוואי נדירות: כאבים בחזה, טכיקרדיה, סחרחורת.
ג'רמיין דפו
ג'רמיין קולין דפו (באנגלית: Jermain Coline Defoe; נולד ב-7 באוקטובר 1982 בבקטון, לונדון שבאנגליה) הוא כדורגלן עבר אנגלי.
קריירה.
דפו החל את הקריירה המקצועית שלו בבורנמות', אליה הושאל מקבוצת וסטהאם יונייטד הלונדונית. בעונת כבש 18 שערים ב-29 משחקים, מה שגרם להנהלת וסטהאם להחזיר אותו לקבוצה בסיום העונה. בניגוד לתקופה שלפני השאלתו לבורנמות', בה הופיע דפו רק במשחק אחד, קיבל החלוץ יותר הזדמנויות בעונת וסיים את העונה עם 10 שערים ב-35 הופעות.
בעונת הפך דפו לשחקן הרכב קבוע, וגמר את העונה עם 8 כיבושים ו-37 הופעות. ב- דפו איבד את מקומו בקבוצה וזכה לדקות משחק מעטות. את העונה סיים עם 19 הופעות בלבד, בהן כבש 11 שערים. בעונה הזאת צד דפו את עינה של יריבתה העירונית של וסטהאם, קבוצת טוטנהאם הוטספר, שהחליטה להחתים אותו.
בטוטנהאם, קבוצה בעלת שאיפות וציפיות גבוהות יותר מאשר וסטהאם הצנועה, הבין דפו כי מקומו בקבוצה אינו מובטח, וכי עליו להתאמץ להראות למאמן הקבוצה, מרטין יול, את יכולותיו. דפו רשם באותה עונה 7 שערים ב-15 הופעות וזכה לזימון לנבחרת אנגליה על ידי מאמנה, סוון-יוראן אריקסון. את הבכורה בנבחרת ערך ביוני 2004 מול איסלנד.
בעונת הפך דפו לשחקן הרכב קבוע במדי טוטנהאם. הוא ערך 35 הופעות בהן כבש 13 שערים. העונה שאחריה הייתה בינונית יותר מבחינתו, אותה סיים עם 9 שערים ב-35 הופעות.
בינואר 2008 עבר דפו לפורטסמות', תמורת כ-9 מיליון לירות שטרלינג. דפו לא שותף בזכייתה של פורטסמות' בגביע ה-FA, כיוון ששיחק באותה עונה בגביע במדי טוטנהאם. לאחר שנה בלבד בפורטסמות' החליט לחזור דפו לטוטנהאם, ובינואר 2009 חתם על חוזה בקבוצה ל-5 שנים.
ב-22 בנובמבר 2009 הבקיע דפו חמישה שערים בתוך 36 דקות במחצית השנייה של הניצחון 1–9 על ויגאן את'לטיק בווייט הארט ליין. שלושת השערים הראשונים שלו במחצית זו היו השלושער המהיר ביותר בהיסטוריה של הפרמייר ליג. ניצחון זה השווה את שיא הניצחון הגדול ביותר בתולדות הפרמייר ליג. דפו היה לשחקן השלישי בהיסטוריה של הליגה שמבקיע חמישה שערים, לאחר אלן שירר ואנדי קול.
ב-10 בינואר 2014, לאחר חמש שנים בטוטנהאם, עבר דפו לטורונטו והחל לשחק במדיה ב-28 בפברואר. ב-16 בינואר 2015 חזר דפו לפרמייר ליג כאשר חתם בסנדרלנד. ב-29 ביוני 2017 חזר לאחר 16 שנה לבורנמות'. ב-6 בינואר 2019 הושאל לגלאזגו ריינג'רס לעונה וחצי, ובינואר 2020 חתם על חוזה קבוע לעונה אחת בקבוצה. ב-25 באוקטובר 2020 כבש את שערו ה-300 בקריירה, במשחק מול ליווינגסטון.
ב-31 בינואר 2022 חזר לסנדרלנד וחתם עד לסוף העונה. ב-22 בפברואר ערך הופעת בכורה בתיקו 1-1 נגד ברטון אלביון.
חיים אישיים.
בשנת 2017 אימץ אורח חיים טבעוני.
ועידת ברלין
ועידת ברלין, או הסכם ברלין (מוכרת גם בשם ועידת קונגו או בגרמנית: Kongokonferenz), היא ועידה שהתקיימה בעיר ברלין שבקיסרות הגרמנית בשנים 1884–1885, במטרה להסדיר את הקולוניאליזם האירופאי והמסחר ביבשת אפריקה במהלך תקופת האימפריאליזם המודרני.
הוועידה נערכה בעקבות בקשת פורטוגל ואורגנה על ידי אוטו פון ביסמרק, הקנצלר הראשון של הקיסרות הגרמנית.
רקע.