בעבודתו הנוכחית הוא משלב הוראה בתחום האקדמי עם עבודת חינוך יהודי בסמינר לרבנים, וכמו כן הוא מתאם את לימודי הרבנים-לעתיד עם המסגרות שבהן התלמידים שוהים שנה או שנתיים בישראל. בנוסף לכך הוא מעורב בברלין ומחוצה לה בפעילות הקשורה לדיאלוג הבין-דתי.
קוסמן פרסם כחמישים מאמרים אקדמיים במחקר ההלכה, האגדה ובחקר הפנומנולוגיה של הדתות, ומאות מאמרים פופולריים.
הוא ידוע גם כמשורר, ופרסם תשעה ספרי שירה: "ואחרי מוראות מעשה-השיר", מסדה, 1980; "בגדי נסיך", כתר, 1988; "סמרטוטים-רכים", 1991; "מה אני יכול", 1995; "הגענו-לאלוהים", 1998; "פירוש חדש-בס"ד", 2000. ארבעת הספרים האחרונים ראו אור בסדרת ריתמוס, הוצאת הקיבוץ המאוחד. "ארבעים שירי אהבה ושני שירי אהבה נוספים לאלוהים" (הקיבוץ המאוחד, 2003) ו"סידור אלטרנטיבי: לשבעים ואחד שירים חדשים" (הקיבוץ המאוחד, 2007) ראו גם הם אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד (הספרים האחרונים יצאו בתבנית אלבומית בצירוף עבודות אמנות של מאיה כהן לוי), וספרו האחרון "קטעים איתך" (2011). כמו כן ערך יחד עם מירון איזקסון את האנתולוגיה לשירה אמונית "שירה חדשה" ("אפיריון", 1997).
בשנת 1991 זכה בפרס ברנשטיין לשירה, בשנת 1992 בפרס ראש הממשלה, ובשנת 2000 בפרס ברנר.
מבחר שירים משלו תורגם על ידי ליסה כץ ושלומית נעים-נאור ויצא לאור בהוצאת זפיר האמריקאית בספר בשם Approaching
You in English, Zephyr Press 2011.
קוסמן הוא בעל הטור "אוצר קטן" בעיתון "הארץ", המתפרסם לסירוגין כבר למעלה מעשור ונודעה לו השפעה רבה על המגמה הכללית של ההתעניינות והשיבה הלא-אורתודוקסית אל ארון הספרים היהודי בארץ. במדור זה מגלה קוסמן נקודות-מגע אפשריות בין המקורות היהודים המסורתיים ובין אופני מחשבה הלקוחים מדתות אחרות ומההגות הפוסט-מודרנית - ומחברן לשאלות התרבות והדת האקטואליות.
מעבודותיו בתחום המחקר ראוי לציון ספרו "מסכת גברים: רב והקצב ועוד סיפורים: על גבריות, אהבה ואותנטיות" שראה אור בשנת 2002 ואחריו: "מסכת נשים: חוכמה, אהבה, נאמנות, תשוקה, יופי, מין, קדושה" שראה אור בשנת 2007 (בהוצאת כתר). ספרו העיוני השלישי "נשיות בעולמו הרוחני של הסיפור התלמודי" ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2008.
קישורים חיצוניים.
קישורים להרצאות מקוונות של אדמיאל קוסמן:
מכּתביו:
על כתביו:
אלוטרופ
הרודס
הרודס (באנגלית: Harrods) היא חנות כלבו יוקרתית ומפורסמת ברחוב ברומפטון באזור נייטסברידג' בלונדון שבאנגליה. החנות היא חלק מקבוצת חברות הכוללת את בנק הרודס, אחוזות הרודס, קזינו וחברת תעופה.
שטחה של החנות מעל 20,000 מטרים רבועים והיא משתרעת על פני מספר מבנים ועל פני חמש קומות. המוטו של החנות הוא - "כל הדברים, לכל האנשים, בכל מקום" (בלטינית: "Omnia Omnibus Ubique"). החנות ידועה במיוחד בקומת המזון שלה ובמחלקת הקישוטים לחג המולד. המיליארדר המצרי מוחמד אל פאייד קנה את החנות ב-1985 תמורת 615 מיליון ליש"ט.
היסטוריה.
הרודס נוסדה באזור האיסט אנד של לונדון בתקופת מלכותה של המלכה ויקטוריה, על ידי צ'ארלס הנרי הרוד - סוחר תה ויבואן של מוצרי מזון. הרוד הקים את החנות מול ביתו, אולם בשל מגפה הכולרה שפרצה בעיר בשנת 1849 העביר את חנותו (ואת מגוריו) לאזור נייטסברידג', שהיה אז אזור כפרי המרוחק מהעיר.
במהלך השנים גדלה החנות ונוספו לה מספר בניינים.
בשנת 1861 הוריש צ'ארלס הנרי הרוד את החנות לבנו צ'ארלס דיגבי הרוד. לאחר שרפה שפרצה במבנה והרסה אותו לחלוטין ב-6 בדצמבר 1883 נבנתה החנות מחדש, במבנה הקיים עד ימינו. בשנת 1889 החלו מניות החנות להיסחר בבורסה לניירות ערך בלונדון ובשנת 1912 נפתח הסניף הראשון מעבר לים - בבואנוס איירס שבארגנטינה.
מתקפת ה-IRA.
הרודס הייתה מטרה למתקפות של ה-IRA שלוש פעמים. ב-15 בדצמבר 1974 נפגעה החנות מפצצה שהוטמנה בקומה הראשונה של החנות, ביציאה המובילה לתחנת הרכבת התחתית של לונדון. המתקפה הקשה ביותר אירעה ב-17 בדצמבר 1983, שבוע לפני חג המולד, מועד בו מלאה החנות קונים לקראת החג. במתקפת טרור זו נהרגו שישה אנשים ונפצעו למעלה מ-90 כתוצאה מפיצוץ מכונית תופת בפתח החנות. למבנה נגרם נזק, אולם הוא שוקם במהירות והחנות נפתחה שלושה ימים לאחר הפיגוע.
ישראל זנגוויל
ישראל זַנְגְוִויל (באנגלית: Israel Zangwill; 21 בינואר 1864 – 1 באוגוסט 1926) היה סופר יהודי בריטי ופעיל ציוני. מייסד התנועה הטריטוריאליסטית היהודית.
קורות חיים.
ישראל זנגוויל נולד בבריטניה למשפחה יהודית ענייה שהיגרה מהעיירה ריבנישקי שבלטביה, שהייתה אז חלק מרוסיה. התחנך בבית הספר היהודי ברובע המזרחי בלונדון, שם החינוך היה חינם, ולאחר מכן אף שימש כמורה באותו מוסד. לאורך תקופה זו נהג לרשום את אירועי היהודים ברובע זה, שישמש לו מאוחר יותר כחומר רקע ליצירותיו.
בשנת 1895 יצר בנימין זאב הרצל קשר עם זנגוויל וביקש את עזרתו בהעלאת המודעות לבניין בית לאומי-יהודי בקרב הקהילה היהודית בבריטניה. באביב 1897 היה חבר במשלחת של האגודה הספרותית המכבים, שבקרה בארץ ישראל. לאחר דחיית הקונגרס הציוני השביעי את תוכנית אוגנדה, עזב ישראל זנגוויל את התנועה הציונית וייסד את הארגון הטריטוריאלי, שחיפש בית לאומי לעם היהודי לא בהכרח בארץ ישראל. מבין האפשרויות שהציג וניסה ליישם היו קנדה ואוסטרליה. בין תומכיו בתנועת הטריטוריאלית ניתן למנות את הפעיל הציוני הצרפתי, המשורר אנדרה ספייר (שהעריץ את זנגוויל וכתב אודותיו ספר).
בנוסף לפעילותו בתנועה הציונית פעל ישראל זנגוויל, בעקבות אשתו, למען המאבק לשחרור האישה ולמען השאיפה להנהגת שלום עולמי.
מיוחסת לזנגוויל האמירה שארץ ישראל היא "ארץ ללא עם, לעם ללא ארץ", המתייחסת למיעוט וחוסר הייחוד הלאומי של האוכלוסייה הערבית שחיה במקום, לעומת העם היהודי החי ללא ארצו בגלות. זנגוויל אכן השתמש באמירה, אך מקורותיה הם כנראה מאמצע המאה ה-19.
אשתו אדית איירטון (Ayrton) הייתה סופרת ופעילה סופרג'יסטית.
הייתה בתם של הפיזיקאי ומהנדס החשמל ויליאם אדוארד איירטון ואשתו הראשונה הרופאה והפעילה הסופרג'יסטית מתילדה צ'פלין . אמה מתה ב-1883, והיא גדלה עם אמה החורגת, המתמטיקאית ומהנדסת האלקטרוניקה היהודייה, הרת'ה איירטון . נפטרה ב-1945, בגיל 70.
בנם, אוליבר זנגוויל, היה פסיכולוג בריטי נודע.
אחיו של ישראל זנגוויל, לואי זנגוויל , היה סופר אנגלי.
מבין חבריו היו ג'רום ק. ג'רום וה. ג'. וולס.
על שמו נקראו רחובות בישראל.
יצירתו הספרותית.
יצירותיו, אשר תיעדו חיי היהודים בגטו שבלונדון, התאפיינו באמירה סימבולית על חיי היהודים בגולה, ששולבה בה מחאה על מצבו הקיומי של העם היהודי ודחף עז לתקן ולשנות אותם. הן נעשו מקובלות בקרב יהודים אוהבי ספרות יפה ושוחרי התנועה הציונית, גם לאחר שזנגוויל פרש ממנה.
ספרו "ילדי הגטו" (ראה אור ב-1892) מספר על יהודי הגר בגטו המטיל ספק בדתו אך למרות זאת ממשיך בערכי היהדות מתוך סיפוק רוחני. ספר זה זכה להצלחה בינלאומית. בספרו "חולמי הגטו" מתאר ישראל זנגוויל דמויות היסטוריות של יהודים מתבוללים.
בסיפור קצר בשם "תיבת נח" שכתב בשנת (1899) תיאר זנגוויל את קורותיה של מדינת אררט על פי חזונו של מרדכי מנואל נח שביקש להקים מדינה ליהודים באי גרנד איילנד בארצות הברית.
מבין מחזותיו: "כור ההיתוך" (הוצג ב-1909), אשר דן בחיי היהודים המהגרים לאמריקה, "מלך השנוררים"(עובד למחזה בצרפת על ידי הסופר צרפתי-ישראלי מרקו קוסקס, בשם: "Le Roi des Schnorrers")
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
הערות שוליים.
[[קטגוריה:סופרים יהודים בריטים]]
[[קטגוריה:מחזאים יהודים בריטים]]
[[קטגוריה:אנשי חינוך יהודים בריטים]]
[[קטגוריה:סגל הצבי]]
[[קטגוריה:טריטוריאליזם]]
[[קטגוריה:פמיניסטים בריטים]]
[[קטגוריה:פמיניסטים יהודים]]
[[קטגוריה:פעילים ציונים בבריטניה]]
[[קטגוריה:ראשוני הציונות]]
[[קטגוריה:משתתפי הקונגרס הציוני העולמי הראשון]]
[[קטגוריה:לונדון: אישים]]
[[קטגוריה:סופרים אסורים (הונגריה 1944)]]
[[קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1864]]
[[קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1926]]
[[קטגוריה:פציפיסטים יהודים]]
מומבאי
מומבאי (בהינדי: मुम्बई, במראטהית: मुंबई, באנגלית: Mumbai, לשעבר בומביי), היא העיר הגדולה ביותר בהודו, המרכז המוניציפלי השני בהודו ואחת מחמש הערים הגדולות בעולם. נכון לשנת 2011 מונה אוכלוסיית העיר עצמה 12,478,447 תושבים, ואוכלוסיית המטרופולין כולה מונה 18,414,288, בצפיפות של כ-23 אלף נפש לקילומטר רבוע. מומבאי מהווה את בירתה הכלכלית של הודו, בהיותה מוקד של תעשייה, פעילות פיננסית ומסחר, ומקום משכנן של הנהלות של חברות ענק רבות. נוסף על כך, מומבאי היא מרכז של תעשיית הבידור ובפרט הקולנוע בהודו. העיר משמשת כבירת מדינת מאהאראשטרה.
מומבאי ממוקמת במקורה על מספר איים שחוברו יחדיו סמוך לחוף המערבי של הודו, ומחוברת ליבשה באמצעות גשרים.
מומבאי ובומביי.
השם מומבאי בשפת המקום מראטהי, מקורו בשמה של האלה האם ההינדית מומבה (Mumbā) דווי
השם בומביי (Bombay) נגזר מ"בּוֹן בַּאִיָה" (Bom bahia, פורטוגזית: מפרץ טוב) שניתן על ידי הפורטוגזים. בומביי היה התאמה של השם הפורטוגזי לאנגלית, שנתנו הבריטים לאחר קבלת העיר מן הפורטוגזים. בעליית המפלגה המראטהית לאומנית שיב-סאנה לשלטון ב-1995, הודיעה המפלגה על שינוי שם העיר ואימוץ שמה של האלה המקומית, מאחר שהשם בומביי הגיע מהעבר הקולוניאלי. לדעת השיב-סאנה השם מומבאי מבטא את המסורת המקומית מהתקופה שקדמה לכיבוש הקולוניאלי.
היסטוריה.