התיאור של קורטיוס הוא הדרמטי מכולם. הוא מספר שהפיל של פורוס, שלא נפצע בקרב, המשיך להסתער קדימה ורק כאשר רוכב הפיל שם לב שהמלך התעלף בשל אובדן דם רב הוא הפנה את הפיל לברוח משדה הקרב. כאשר אחיו של המלך טאכסילס נשלח אל פורוס לשכנע אותו להיכנע, ענה לו פורוס: "אני מזהה את האח של טאכסילס, בוגד בממלכתו ובארצו!" והשליך עליו את הכידון האחרון שנותר לו והרגו. פורוס המשיך בנסיגתו עד אשר הפיל שלו גם הותש מרוב פציעות. בשלב הזה פורוס ארגן את חיילי הרגלים ההודים הנסוגים להתנגדות לצבא המוקדוני, אך המוקדונים הצליחו לכתר את ההודים והחלו טובחים בהם. פורוס שוב איבד את ההכרה והחל להחליק מהפיל שלו, הרוכב של הפיל חשב שפורוס יורד ממנו בצורה רגילה ולכן הורה לפיל לכרוע ברך. שאר פילי המלחמה שהיו מאומנים נהגו כמו הפיל של פורוס וכרעו ברך גם כן, דבר שהוביל לכניעה של הכוח ההודי. אלכסנדר, שחשב שפורוס מת, הורה לחייליו להסיר מפורוס את שריונו, אך משהתקרבו המוקדונים לפורוס החל הפיל שלו לגונן עליו. הפיל תקף את החיילים המוקדונים וניסה להרים את פורוס ולהניחו על גבו. החיילים המוקדונים תקפו את הפיל עם הסריסות שלהן, הרגו אותו והניחו את פורוס בכרכרה. רק אז שם לב אלכסנדר שפורוס עדיין חי. אלכסנדר פנה לפורוס: "איזה רעיון שטותי הדריך אותך, אתה שידעת על גודל הישגיי, לנסות את מזלך נגדי כשטאכסילס כבר שימש דוגמה לסובלנות שאני מפגין כלפי אלה שנכנעים, דוגמה כה קרובה אליך?". פורוס השיב לו "מאחר ששאלת, אענה לשאלתך בכנות. לא חשבתי שיש מישהו חזק ממני. אמנם ידעתי את כוחי אבל עדיין לא העמדתי את כוחך במבחן וכעת תוצאות הקרב מוכיחות שאתה חזק ממני. אבל להיות שני לך מסב לי שביעות רצון לא קטנה". אריאנוס מוסיף על דו השיח בין שני המלכים: אלכסנדר שאל את פורוס המובס כיצד הוא רוצה שינהגו בו, ופורוס ענה: "נהג בי אלכסנדר כמו שנוהגים במלך". קרוב לוודאי שהדיאלוג המתואר כאן לא קרה בדיוק באותה צורה, אך סביר להניח שדו-שיח כלשהו כן התנהל בין שני המלכים ושכן שררה הערכה הדדית ביניהם לאור התנהגותו של אלכסנדר לפורוס אחרי הקרב.
יוסטינוס לעומת זאת מספר שפורוס היה כה מוכה צער מהפסדו, עד כדי כך שכאשר נלקח בשבי והותר לו לחיות, הוא סירב לאכול או לתת לשוביו לחבוש את פצעיו. רק אחרי מאמצים רבים הצליחו המוקדונים לשכנע אותו להמשיך לחיות. לפי ה"אלכסנדר רומאנס" נהלו אלכסדר ופורוס דו-קרב. המלך ההודי נהנה מיתרון פיזי מובהק, אך העימות הסתיים בניצחונו של המלך המקדוני באמצעות תחבולה. סיפור זה, שניתן לראות קווים מקבילים בינו לבין סיפור דוד וגוליית, מבוסס על עובדה היסטורית (הפרשי הגובה בין שני המלכים), אך נעדר אמינות היסטורית מכל בחינה אחרת.
אלכסנדר התרשם מאוד מגבורתו של פורוס ומהעובדה שבחר להישאר בשדה הקרב והמשיך להילחם עד הסוף, זאת בניגוד למלך פרס דריווש השלישי שבשני הקרבות שלו מול אלכסנדר נמלט משדה הקרב. הוא הפך את פורוס לבעל בריתו, השאיר אותו על כסאו ואף הרחיב את שטחי ממלכתו, לאחר שהאחרון קיבל את מרותו. בכך שמר אלכסנדר על מאזן הכוחות בין שני המלכים היריבים, פורוס וטאכסילס. אלכסנדר קיבל מידע מפורוס על הממלכות ששכנו מעברו השני של נהר הגנגאס, אולם החיילים העייפים של אלכסנדר התמרדו, ובלית ברירה נאלץ אלכסנדר לסגת מהודו. פורוס נזכר שוב לאחר מותו של אלכסנדר, כאשר הדיאדוכים קבעו במסגרת הסכמי בבל, שהוא יהיה מגן הגבול המזרחי של הודו תחת פיקודו של הסטראפ פאתון. ההחלטה אושררה בהסכם טריפרדיסוס. הוא נרצח מאוחר יותר בתאריך לא ברור, בידי אחד הדיאדוכים. בנו ניסה לשמור על תפקידו, אולם מת בקרב גביינה. מותם של השניים, כמו גם חילופי השלטון הרבים שידע האזור בשנים הקרובות, אפשרו לצ'נדרגופטה מאוריה, מלך מגאדה, להשתלט על הודו כולה, ולהקים את האימפריה המאורית.
המרשל הרוסי המפורסם גאורגי ז'וקוב טען ש"לטעון שאלכסנדר ניצח בהודו רק כי הגיע עד הידספס, זה כמו לטעון שהיטלר ניצח ברוסיה רק כי הגיע עד סטלינגרד". ז'וקוב טען בכמה ממאמריו, שלמעשה אלכסנדר נחל תבוסה בקרב, וזו הסיבה האמיתית לכך שנאלץ לסגת, אולם מקורות פרו-יווניים טשטשו את התבוסה והפכו אותה לניצחון פירוס. דעה זו אינה מקובלת כיום במחקר, אם כי חוקרים מזרחיים שונים מאמצים אותה. בשנת 1960 טען היסטוריון הודי בשם בודהה פרקש טענה דומה בהסתמכו על רמזים מן האפוס הפרסי הקדום שאהנאמה. לטענת פרקש, אלכסנדר הוא זה שהובס בידי פורוס, ואולץ להעניק לו שטחים מכיבושיו בהודו. דעה זו ממשיכה להיות מקובלת במספר אוניברסיטאות בפקיסטן המודרנית.
מרקיזה
סקסה-מיינינגן
הארמייה הראשונה (האימפריה היפנית)
הארמייה הראשונה (ביפנית: 第1軍) הייתה ארמייה של הצבא היפני הקיסרי.
היסטוריה.
הארמייה הוקמה לראשונה ב-1 בספטמבר 1894 במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה, וכמפקדה מונה יאמגאטה אריטומו. הארמייה לקחה חלק במרבית הקרבות החשובים של המלחמה, ופורקה במאי 1895, עם סיום המלחמה בניצחון יפני מוחץ.
הארמייה הוקמה בשנית ב-2 בפברואר 1904, עם פרוץ מלחמת רוסיה–יפן וכמפקדה מונה קורוקי טאמאמוטו. הארמייה, הייתה הראשונה שהונחתה בקוריאה ומנצ'וריה, ולקחה חלק בכמה קרבות חשובים במהלך המלחמה, ביניהם קרב נהר יאלו, קרב מוטיאן פס, קרב ליאויאנג, קרב נהר שאה, קרב סנדפו וקרב מוקדן. המלחמה הסתיימה בניצחון יפני מוחץ, ולאחריו פורקה הארמייה בשנית.
הארמייה הוקמה בפעם השלישית והאחרונה ב-26 באוגוסט 1937, בטיינג'ין, במסגרת מלחמת סין–יפן השנייה. כמפקדה מונה קיושי קטסוקי. בנוסף להגנה על ההתנחלות היפנית בטיינג'ין, היא שימשה כחיזוק להגנות היפניות בצפון סין, שהוקמו בעקבות תקרית גשר מרקו פולו ב-7 ביולי 1939. הארמייה הראשונה השתתפה לאחר מכן במבצעים שונים בצפון סין תחת הפיקוד המבצעי של צפון סין היפנית, בין הקרבות שבהם לקחה הארמייה חלק ניתן למנות את: קרב בייג'ינג, מבצע רכבת בייג'ינג-האנקו וקרב טאיוואן. לאחר מכן הוצבה הארמייה במחוז שאנשי בסין עד סוף המלחמה. לאחר המלחמה פורק כל הצבא היפני הקיסרי ובכלל זה הארמייה הראשונה.
מפקדים.
מפקדי הארמייה הראשונה:
מפקדי הארמייה השנייה:
מפקדי הארמייה השלישית:
קישורים חיצוניים.
History of Imperial General Headquarters Army Section (Revised Edition), HyperWar Foundation.
פרדריק השמיני, מלך דנמרק
פרדריק השמיני (בדנית: Frederik VIII, שמו המלא: כריסטיאן פרדריק וילהלם קרל; 3 ביוני 1843 – 12 במאי 1912) היה מלך דנמרק מ-1906 ועד למותו. לפני עלייתו לכס המלוכה בגיל 62, הוא היה נסיך הכתר במשך 43 שנים. במהלך תקופת מלכותו הארוכה של אביו, כריסטיאן התשיעי, הוא הורחק ממוקדי ההשפעה הפוליטיים.
ראשית חייו.
פרדריק נולד ב-3 ביוני 1843 בארמון הצהוב שבקופנהגן ועם לידתו הוענק לו התואר הנסיך פרדריק משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ענף זוטר של בית אולדנבורג, שהתייחס לכריסטיאן השלישי, מלך דנמרק, ושבניו שלטו כדוכסים לא ריבוניים בדוכסויות של שלזוויג והולשטיין במשך שמונה דורות, כולל סבו של פרדריק. הוריו של פרדריק היו הנסיך כריסטיאן משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, לימים כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל.
ב-1853, נבחר אביו להיות היורש בכוח של הכתר הדני, בשל העובדה שאמו של פרדריק, לואיזה, נסיכת הסן-קאסל, הייתה קרובתו של המלך הדני האחרון מהענף הראשי של בית אולדנבורג ובשל העובדה שיורשים אחרים מבית הסן ויתרו על זכויות הירושה שלהם לטובתם של לואיז ושל בעלה. לפיכך, ב-1853 היה פרדריק לנסיך דנמרק.
לאחר שהוא עבר את טקס הקונפירמציה ב-1860, ניתן לפרדריק חינוך צבאי. ב-1863 הוא נשלח ללימודים באוניברסיטת אוקספורד, אך בנובמבר אותה שנה, כאשר עלה אביו לכס המלכות, הוא הפך להיות נסיך הכתר ושב לדנמרק.
כנסיך הכתר של דנמרק, ניתן לו מושב במועצת המלוכה ולאחר מכן הוא סייע לאביו בתפקידים ממשלתיים שונים. ב-1864 הוא לקח חלק במלחמת שלזוויג השנייה כנגד אוסטריה ופרוסיה.
נישואים.
לואיזה, נסיכת הסן-קאסל שאפה שבנה הבכור יינשא כפי שעשו שתי בנותיה, אלכסנדרה ודאגמאר. למלכה ויקטוריה היו אז שתי בנות שעדיין לא היו נשואות, הלנה ולואיז ואמו של פרדריק ניסתה להשיאו לאחת מהן. אף על פי כן, ויקטוריה לא הייתה מעוניינת שבנותיו תינשאנה לנסיכי כתר של ממלכות זרות, שכן כך הן היו נאלצות לחיות מחוץ לבריטניה. היא העדיפה נסיכים גרמנים שהיו יכולים להקים את ביתם בבריטניה. בנוסף, ויקטוריה הייתה תמיד פרו-גרמנית וברית נוספת עם דנמרק (אחותו של פרדריק, אלכסנדרה, הייתה נשואה לבנה הבכור של המלכה ויקטוריה, הנסיך מוויילס), לא הייתה מתאימה לאינטרסים שלה בגרמניה.
ביולי 1868 התארס פרדריק עם לוביסה, נסיכת שוודיה, בתו בת ה-17 של קרל החמישה עשר, מלך שוודיה. משפחתה של לוביסה הייתה מקושרת בקשרי נישואים לנפוליאון בונפרטה. היא השתייכה לשושלת ברנדוט, שמלכה בשוודיה מאז 1818, כאשר מייסדה, ז'אן בפטיסט ברנדוט, אחד מהגנרלים של נפוליאון, שב-1810 נבחר להיות נסיך הכתר השוודי וב-1818 עלה לכס המלוכה כקרל הארבעה עשר. הוא נשא לאישה את דזירה קלארי, שהייתה קודם לכן מאורסת לקיסר הצרפתי. בנו של קרל הארבעה עשר, אוסקר הראשון, מלך שוודיה, נשא לאישה את ז'וזפין מלוכטנברג, נכדתה של אשתו הראשונה של נפוליאון, ז'וזפין דה בוארנה. אוסקר הראשון וז'וזפין מלוכטנברג היו סבה וסבתה של לוביסה מצד אביה.