ישנם טיעונים הפונים לפסיקה על פי החוק הגבוה. למשל, אמנת האומות המאוחדות מעגנת את זכותם של עמים להגדרה עצמית וההצהרה האוניברסלית על זכויות האדם מבטיחה גם את זכותם של העם לשנות לאום; בריטניה חתומה על שני המסמכים. פוליטיקאים בפרלמנט הסקוטי וגם בבריטניה אישרו את זכותו של העם הסקוטי להגדרה עצמית, כולל ראשי ממשלת בריטניה לשעבר ג'ון מייג'ור ומרגרט תאצ'ר. מאחר שמשאל העם על עצמאות סקוטלנד בשנת 2014 אושר על ידי צו המועצה שאושר על ידי שתי בתי הפרלמנט, חוקיותו החוקתית לא הייתה מוטלת בספק. הסכם אדינבורו (2012) בין הפרלמנט הסקוטי לפרלמנט הבריטי קבע ששתי הממשלות יקבלו את תוצאות משאל העם ולאחר מכן "ימשיכו לעבוד יחד באופן בונה לאור התוצאה, תהיה אשר תהיה, לטובת תושבי סקוטלנד ושאר הממלכה המאוחדת". ההסכם העניק לפרלמנט הסקוטי את הסמכות החוקית לקיים משאל עם לעצמאות לפני סוף 2014.
תמיכה בעצמאות.
מפלגות פוליטיות.
העצמאות הסקוטית נתמכת באופן בולט ביותר על ידי המפלגה הלאומית הסקוטית (SNP), אך גם מפלגות אחרות תומכות בעצמאות. מפלגות אחרות בעד עצמאות שקיבלו ייצוג בפרלמנט הסקוטי כוללות את המפלגה הירוקה הסקוטית, המפלגה הסוציאליסטית הסקוטית וסולידריות. בבחירות לפרלמנט הסקוטי ב-2016, 69 מתוך 129 המושבים הזמינים זכו על ידי מפלגות שתמכו בעצמאות (63 SNP ו-6 לירוקים). תנועת העצמאות מורכבת מסיעות רבות עם השקפות פוליטיות שונות. SNP רוצה שסקוטלנד תשמור על המלוכה (ראה איחוד פרסונלי) ותהפוך לתחום עצמאי של חבר העמים הבריטי, בדומה לקנדה, אוסטרליה או ניו זילנד. כל שאר המפלגות התומכות בעצמאות מעוניינות שסקוטלנד תהפוך לרפובליקה עצמאית. המפלגה הסוציאליסטית (SSP) הובילה מחאות רפובליקניות וחיברה את הצהרת גבעת קלטון, שקראה לרפובליקה עצמאית.
ארגונים אחרים.
אמנת העצמאות נוצרה בשנת 2005, וביקשה "ראשית, ליצור פורום לאלה מכל השכנוע הפוליטי ולא לאלה התומכים בעצמאות; ושנית, להיות זרז לאומי לעצמאות סקוטלנד." "העצמאות ראשונה" היא קבוצת אינטרס בעד משאל עם, שארגנה הפגנות פומביות. התנועה הסוציאליסטית הרפובליקנית הסקוטית היא תנועת עצמאות פאן-סוציאליסטית המאמינה שיש להפוך את סקוטלנד לרפובליקה עצמאית. לתנועה זו יש אתוס סוציאליסטי, אולם היא אינה קשורה למפלגה הסוציאליסטית או למפלגה הקומוניסטית הסקוטית. היא מאמינה שכישלון העצמאות צריך להוביל להגירה המונית למקום אחר, או לנסח כסיסמה "עצמאות או עריקה".
לאחר השקת קמפיין כן סקוטלנד, הושקו קמפיינים נוספים לתמיכה בעצמאות, כולל קמפיין לאומי קולקטיבי וקמפיין העצמאות הרדיקלית. הראשונה היא תנועה המונעת על ידי אמנים המתארת את עצמה כ"שיתוף פעולה פוליטי פתוח ולא מפלגתי של כישרון המתמקד בהנעת שינויים חברתיים ופוליטיים בסקוטלנד באמצעות מגוון אמנויות". היא אחראית על ארגון משאל העם המדומה באוניברסיטת גלאזגו שנערך בפברואר 2013. האחרון הכריז על עצמו שהוא "נלחם למען סקוטלנד העצמאית המיועדת למיליונים ולא למיליונרים" והוקמה לאחר ועידת העצמאות הרדיקלית 2012 בגלאזגו, בה השתתפו לפחות 650 אנשים ותוארה כ"[להביא יחד עם] הירוקים הסקוטיים, הסוציאליסטים הסקוטים, כמה מהאיגודים המקצועיים המיליטנטיים יותר, תומכי פירוק הנשק הגרעיני ורפובליקנים אנטי-מונרכיסטים".
במהלך מסע משאל העם בשנת 2014 העצמאות לא זכתה לתמיכת העיתונים, "הנשיונל", העיתון היומי התומך בעצמאות, הושק בנובמבר 2014, בעקבות תבוסת קמפיין יס סקוטלנד.
באוקטובר 2014 הוקמה קבוצת הלובי All Under One Banner שעורכת צעדות ציבוריות קבועות לתמיכה בעצמאות סקוטלנד ברחבי סקוטלנד.
סיבות.
הסיבות שצוינו לטובת עצמאות כוללות:
התנגדות לעצמאות.
מפלגות פוליטיות.
המפלגה השמרנית, מפלגת הלייבור והליברל-דמוקרטים, שלכולם יש מושבים בפרלמנט הסקוטי, מתנגדים לעצמאות סקוטלנד. בשנת 2012 הם הקימו את הקמפיין החוצה מפלגות "Better Together" (מוטב יחד). מפלגות אחרות שמתנגדות לעצמאות סקוטלנד כוללות את מפלגת העצמאות הבריטית (UKIP), המפלגה הלאומית הבריטית (BNP), בריטניה ראשונה, מפלגת בריטניקה, מפלגת האיחוד הסקוטית (SUP), מפלגת הכבוד ומפלגות היוניוניזם.
ארגונים אחרים.
קבוצת קמפיין בשם "סקוטלנד באיחוד" קמה לאחר משאל העצמאות ב-2014. זה עודד הצבעה טקטית נגד המפלגה הלאומית הסקוטית (SNP) בבחירות וקידם את האיחוד באופן כללי יותר. עם זאת, 'סקוטלנד באיחוד' עוררה מחלוקת, לאחר שרשומות שהודלפו הצביעו על כך שרוב כספם הגיע מתורמים עשירים ולא מחברי הקמפיין עצמו. בסוף 2017 הוקמה קבוצה חדשה בשם "אחדות בריטניה", תומכיה אמרו שאנשי האיגוד צריכים לתמוך יותר בברקזיט והם ביקורתיים כלפי סקוטלנד בעמדתם ה"אגנוסטית" לנושא.
מסדר אורנג', אחווה פרוטסטנטית עם אלפי חברים בסקוטלנד, ערך קמפיין נגד עצמאות סקוטלנד והקים קבוצת קמפיין בשם British Together (בריטים יחש). בספטמבר 2014 היא קיימה צעדה של לפחות 15,000 חברי המסדר, להקות נאמנות ותומכים מסקוטלנד ומרחבי בריטניה; זו תוארה כהפגנה הגדולה ביותר למען אי-היפרדות מבריטניה.
גם עיתונים רבים בסקוטלנד מתנגדים לעצמאות, זה כולל עיתונים סקוטיים כמו הדיילי מייל, דיילי אקספרס, The Daily Telegraph, The Guardian, The Independent, The Economist, Financial Times, The Spectator וסאנדיי טיימס.
סיבות.
קיימים קשרים היסטוריים ועכשוויים חזקים בין סקוטלנד לשאר בריטניה החל מהרפורמציה ובאיחוד הכתרים, וכלה במעורבות הסקוטית בצמיחה והתפתחות האימפריה הבריטית ותרומת הנאורות והמהפכה התעשייתית. תרבות פופולרית עכשווית משותפת, בעיקר באמצעות שכיחות השפה האנגלית, כאשר כמעט למחצית מהאוכלוסייה הסקוטית יש קרובי משפחה באנגליה. בזמן מפקד האוכלוסין של שנת 2011, כ-700,000 מבוגרים שנולדו בסקוטלנד התגוררו בשאר בריטניה, בעוד שכ-470,000 מבוגרים שנולדו במקומות אחרים בבריטניה עברו להתגורר בסקוטלנד. קיימים גם קשרים כלכליים משמעותיים עם הקומפלקס הצבאי-תעשייתי הסקוטי וכן קשרים הדוקים במגזר הפיננסי.
הסיבות שצוינו לטובת שמירה על האיחוד כוללות:
דעת קהל.
סקרי דעת קהל רבים נערכו על עצמאות סקוטלנד לפני משאל העם בשנת 2014. פרופסור ג'ון קרטיס הצהיר בינואר 2012 כי הסקרים הראו תמיכה בעצמאות בקרב 32% עד 38% מהאוכלוסייה הסקוטית. זה צנח מעט מאז שנבחרה המפלגה הלאומית הסקוטית (SNP) לראשונה לממשלת סקוטלנד בשנת 2007. המחקר הראה גם כי שיעור האוכלוסייה המתנגדת מאוד לעצמאות ירד גם כן. קרטיס הצהיר באפריל 2014 שהתמיכה בעצמאות גברה מאז דצמבר 2013, אם כי היו חילוקי דעות בין חברות הסקר באשר למצב דעת הקהל האמיתי. הסקרים לקראת ההצבעה במשאל העם הראו סגירת פער, כשסקר אחד טען לתמיכה בעצמאות של 51–49. במשאל העם, סקוטלנד הצביעה נגד עצמאות ברוב של 55.3% ל-44.7%, עם אחוז הצבעה כללי של 84.5%.
מאז משאל העם שאלו סקרי דעת קהל כיצד אנשים יצביעו במשאל שני היפותטי. סקרים אלה נערכו מאז שישה שבועות לאחר משאל העם. בשנה שאחרי משאל העם נערכו עשרים וחמישה סקרי דעת קהל, כששבעה עשר מהם קיבלו את התשובה השלטת "לא", ושבעה היו "כן" ואחד מהם היה שווה בשווה בין המשיבים לכל דעה.
בתאריכים 18 בספטמבר 2016 עד 18 בספטמבר 2017 נערכו עשרים ושישה סקרים כשעשרים וחמישה השיבו "לא" כתשובה הפופולרית ביותר ורק אחד החזיר "כן" כתשובה הפופולרית ביותר. "לא" המשיך להראות יתרון בסקרים עד יולי 2019, אז סקר אחד של לורד אשקרופט הראה רוב דחוק ל"כן". פרופסור ג'ון קרטיס אמר כי לאחר פרסום הסקר הזה, כי לאחרונה התרחשה נדידה לעבר "כן", וכי הדבר התרכז בקרב אנשים שהצביעו "להישאר" במשאל הברקזיט ב-2016. מגמה זו נמשכה גם בינואר 2020, כששלושה סקרים העמידו את התמיכה "כן" בין 50% ל-52%. באוקטובר 2020, סקר חדשות IPSos MORI / STV הראה תמיכה בעצמאות ברמה הגבוהה ביותר אי פעם, כאשר 58% אמרו כי יצביעו "כן".
ימי שיקגו העליזים
ימי שיקגו העליזים (באנגלית: Robin and the 7 Hoods) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1964 בבימויו של רוברט דאגלס, עם פרנק סינטרה, דין מרטין, סמי דייוויס ג'וניור ופיטר פאלק בתפקידים הראשיים.
העלילה מתרחשת בשנות ה-20 בשיקגו עם מלחמות גנגסטרים על אזורי שליטה. העלילה מנסה להידמות לעלילות רובין הוד - רובו (רובין הוד) ושותפו ג'ון הקטן נלחמים עם שבעת הגנגסטרים שלהם (Hoods = גנגסטרים) בגאי גינסבורן האיש הרע ומחלקים כסף לעניים ויתומים. כן מיוצגים בסרט "העלמה מריאן" ואלן א. דייל .
השירים בסרט חוברו על ידי סאמי קאהן (מילים) וג'ימי ון הוייזן (מנגינה).
השיר "My Kind of Town" המושר על ידי פרנק סינטרה היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
תקציר העלילה.
הגנגסטרים של שיקגו מתכנסים לחגוג את יום ההולדת של מפקדם "ג'ים הגדול" (אדוארד ג'י רובינסון). למקום מוסעת עוגה גדולה אבל במקום שתקפוץ ממנה בחורה, פותחים הגנגסטרים ביריות לעבר ג'ים והורגים אותו. סגנו, גאי גינסבורן (פיטר פאלק) ממנה את עצמו למפקד ודורש מכולם לשלם לו דמי חסות כדי להוכיח שכולם מאוחדים. כולם מסכימים פרט לרובו (פרנק סינטרה) ואז פורצת מלחמה.
רובו מגייס לצידו את ג'ון הקטן (דין מרטין) לאחר הוכיח את כישוריו במשחק ביליארד וכן את האקדוחן ווילי (סמי דייוויס ג'וניור) שמיומן בשליפות אקדח.
לרובו וגינסבורן יש מועדוני הימורים מצליחם. כשרובו נוסע עם אנשיו להרוס את המועדון של גינסברו הם נפגשים בדרך וכל אחד תוהה להיכן נוסע השני.
וויל סטארק הורס באקדח ותת מקלע את המועדון של גינסברן תוך כדי שהוא שר "באנג, באנג".