עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים ועבר הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר ולחם במלחמת יום הכיפורים. לאחר שהשתחרר מן הצבא ערך טיול ממושך בדרום אמריקה. עם שובו לישראל החל שרון ללמוד במכון מאיר בירושלים. לאחר כשנה עבר ללמוד בישיבת מרכז הרב שבה למד כ-10 שנים. במקביל לימד במכון מאיר. הרב שרון היה מראשוני היישוב בית-אל ב' ושימש רכז ביטחון בהתנחלות במשך כ-10 שנים. הוא שימש רב בבית ספר בירושלים ובתל אביב במשך 20 שנה, יזם שיעורי תורה בדירה ליד כיכר המדינה בתל אביב לקהל הרחב, הצטרף לתנועת "ראש יהודי", והיה חלק מצוות ההקמה של העיתון מקור ראשון. הוא הוציא שני ספרי רומן עלילתיים: "שניים אחרי המלחמה" ו"בניחוח חדש".
עד שנת 2020 עמד הרב שרון בראש המכינה הקדם-צבאית בשילה שבחבל בנימין (המכינה שכנה בעבר במעלה-אפרים שבבקעת הירדן).
ביוני 2020 הקים הרב שרון שתי מכינות קדם צבאיות ביפו, ועומד בראש אחת מהן ששמה "חיבת ציון".
שרון נשוי לאסנת, טוענת רבנית ועורכת דין, ואב לשבעה.
בית-אל
שמואל קרויזר
הרב שמואל מוני קרויזר (כ"ו בחשוון תרפ"ג, נובמבר 1922 - י"ד בתמוז תשנ"ז, יולי 1997) היה רב, חוקר, סופר, מהדיר כתבי יד, עורך ומתרגם של ספרים רבים.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים, בנם של חיים יוסף ואהובה ממשפחת קרויזר. נודע כמתמיד מילדותו. בהיותו נער כבר ציין הערות על הספר מנחת חינוך. למד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה, והיה חברותא של הרב שמואל רוזובסקי. למד גם בישיבת גאוני וולוז'ין. בישיבה זו הייתה ספרייה תורנית גדולה, והוא נהג לשבת שעות רבות בספרייה. למד חברותא עם הרב שמריהו יוסף קרליץ את מרבית הש"ס.
בגיל 21 התקבל כחבר בצוות העורכים של האנציקלופדיה התלמודית.
הרב קרויזר תרגם מלאדינו את ספרו של רבי יעקב כולי - "ילקוט מעם לועז", והשלים את החיבור על ספרי התנ"ך עליהם לא חובר הילקוט. מיוונית הוא תרגם את הספר מלחמת היהודים של יוסף בן מתתיהו (יוספוס פלביוס), ומערבית הוא תרגם את סידור רבינו שלמה ברבי נתן מסג'למסה, ואת ספר חובות הלבבות לרבנו בחיי אבן פקודה. כמו כן, הוציא לאור בשנת תשכ"ג את האבודרהם.
בתחום ספרות העיון התלמודי הוציא לאור, בשנת תשכ"ג, תמצית של ספר שאגת אריה לרבי אריה ליב ממיץ, ולקט מדברי האחרונים ותלמידי חכמים שבירושלים שדנו בדבריו.
נהג להשתמש בפסיבדונים, כגון "שמואל חגי", "שמואל ירושלמי ברח"י" ועוד.
אשתו צפורה הייתה בתו של רבי ישראל דב אודסר, "בעל הפתק" ולהם שני בנים. רוב חייו גר בירושלים בשכונת בית הכרם, ושימש כבעל קורא בבית הכנסת "תפארת משה".
עורב הנחלים
תשנ&quot;ח
ארז משה דורון
הרב ארז משה דורון (נולד ב-1962) הוא מורה רוחני אשר משנתו מבוססת על כתבי רבי נחמן מברסלב. בעבר עמד בראש ארגון "לב הדברים".
ביוגרפיה.
נולד בחיפה, בנו של הסופר והעיתונאי עמי דור-און. למד בתיכון בליך ברמת גן. לאחר שנתיים בתיכון, עבר לפנימיית הנוער הדסים, שם סיים את התיכון והתגייס לצבא. ב-1985, לקראת סיום שירותו הצבאי הסדיר בשריון, חזר בתשובה והפך לחסיד ברסלב. במשך מספר שנים התגורר ביישוב עמנואל שבו ניהל עמותה בשם "להב"ה". בהמשך התגורר גם בבית שמש ובמצפה רמון. כיום מתגורר ביד בנימין.
הוציא לאור למעלה מ-30 ספרים, המבוססים על משנתו של רבי נחמן מברסלב.
חלק מספריו תורגמו לאנגלית (למעלה מן הזמן, לוחמי התמורות, לב העולם אתה, אבק לזהב וכנפיים), לרוסית (מסע ואיש היער) ולספרדית (מסע).
בתחילת 2011 התגרש מהציירת חוה דורון, שגידלה עמו בת מאומצת. נישא שנית בנובמבר אותה שנה לשרית, ונולדו לו שני ילדים.
כיום מעביר שיעורים ברחבי הארץ. ושיעוריו מוקלטים וניתנים לשמיעה בערוץ האישי של הרב ביוטיוב.
ארגון "לב הדברים".
"לב הדברים" הוא ארגון שהוקם בשנת 2000 כדי להפיץ את משנת רבי נחמן מברסלב. בראש הארגון עמד הרב ארז משה דורון (עד שנת 2013) ולצידו הרב ישראל אסולין, ערן רז וגידי דבוש. במסגרת הארגון פיתח דורון גישה העוסקת בתמיכה נפשית על פי כתבי רבי נחמן ("סדנת שקוף"), ולפיה בבסיס כל תיקון הנפש עומדות עצותיו המרכזיות של רבי נחמן: התבודדות, שיחה אישית בשפה פשוטה בין האדם לבוראו ושיחת נפש כנה עם חבר טוב. הסדנאות מתקיימות מאז שנת 2009. בתחילה בעיר מודיעין, כיום במבוא חורון.
חברי הארגון עוסקים בהעברת שיעורים, סמינרים וסדנאות, מסעות לקבר רבי נחמן מברסלב שבאומן, וכן בכתיבה ובהקלטה של ספרים ודיסקים.
במהלך שנת 2013, פרש הרב דורון מ"לב הדברים" לאחר שלדבריו נפגע באופן אישי מהשיטה. יש מאשימים את דבוש בכך שסדנאותיו יצרו מעין כת, ורבנים רבים יצאו כנגד הסדנאות.
בשנת 2014 הרב דורון הקים את ארגון "אור פנימי ברסלב", העוסק בהפצת ספריו ושיעוריו.
אטריות
אטריות הן מוצר יסוד במטבחים שונים, ביניהם המטבח הסיני, המטבח התאילנדי והמטבח האיטלקי, העשוי לרוב מבצק שלא הותפח ועבר תהליך של מתיחה או רידוד וחיתוך לצורות שונות. יש אטריות שמהלך ייצורן כולל ייבוש, ויש אטריות שמבושלות טריות. ברוב המקרים האטריות עוברות בישול לצורך הכנתן למאכל. רוב האטריות עשויות קמח חיטה ומים בלבד, אך קיימות גם אטריות העשויות מאורז ואטריות העשויות מכוסמת. כמו כן, קיימות אטריות ביצים המכילות ביצים בנוסף לקמח ומים.
את האטריות ניתן להגיש במרק, ברוטב (לדוגמה לפסטה), במוקפץ או כחלק מפשטידה, לדוגמה פשטידת קוגל האופיינית למטבח יהודי אשכנז.
ממצאים ארכאולוגים מצביעים על כך שאטריות יוצרו בסין עוד לפני 4,000 שנה, אטריות אלו היו עשויות דוחן. המתכון הקדום ביותר הכולל אטריות מתוארך לתקופת שושלת האן המזרחית.
בשפה.
בעברית המודרנית משמשת המילה לעיתים קרובות כמילה נרדפת לפסטה או ליחידות הבודדות שלה.
הביטוי "לחמם אטריות קרות" מתאר מצב חסר תוחלת, שלא ניתן להחזירו לקדמותו, באנלוגיה לטעמן התפל של אטריות שחוממו שנית.
איטריות קדאיף
אטרייה
קיפאון (פירושונים)
שבט בני נצ'יר
שבט בני נדיר (בערבית: بنو نضير, תעתיק מדויק: בַּנוּ נַצִ'יר) היה אחד משלושת השבטים היהודיים שהתגוררו בקרבת העיר ית'רב (כיום אל-מדינה) שבחג'אז (צפון-מערב ערב הסעודית) אשר בחצי האי ערב במאה ה-7. שני השבטים העיקריים האחרים היו שבט בני קינוקאע (بنو قينقاع) ושבט בני קורַיט'ה (بنو قـريظة).
השבט בתקופה הקדם-אסלאמית.
מוצאו של השבט שנוי במחלוקת. נראה כי מרבית שבט בני נדיר הורכב ממשפחות כהונה, ומשום כך כונה, יחד עם שבט בני קורַיט'ה, אל-כהניאן, קרי "הכהנים". אלו הגורסים כי מדובר בשבט יהודי מבחינה אתנית, אשר היה קשור ביהודי ח'ייבר, מצביעים על הגירת יהודים לאזור כתוצאה מרדיפות הרומאים ביהודה בזמן לא ידוע, אך ככל הנראה לאחר התקפת פומפיוס על יהודה (63 לפנה"ס), סיום המרד הגדול, כיבוש ירושלים בידי טיטוס (70) וחורבן בית שני ולאחר רדיפות אדריאנוס (136). יש המשערים כי הגעת היהודים לאזור הייתה מוקדמת יותר, כבר בימי כיבוש ירושלים בידי נבוכדנצר השני. לטענת ההיסטוריון המוסלמי אל-יעקובי לעומת זאת, היו בני נדיר שבט ערבי אשר המיר את דתו ליהדות והתיישב בקרבת הר נדיר, אשר נתן לשבט את שמו.
בני השבט התיישבו ליד העיר ית'רב, בעיקר באזור בֻעַירה (Bu'airah), אל-נועים (al-Nawa'im) מֻדאיניב (Mudainib) ובמצודות אל-בֻוַאליה (Al-Buwailah), בַראג' (Baraj), ג'ראס (Ghars) ופַדיג'ה (Fadija), מרחק חצי יום צעידה מדרום לית'רב. בדומה לשאר יהודי ית'רב נשאו בני השבט שמות ערביים, אך דיברו ערבית בדיאלקט נפרד. בני השבט היו חקלאים ועסקו בגידול וגדיד תמרים וכן הלוו כסף וסחרו בשריון ותכשיטים, בשומרם על קשרי מסחר עם סוחרים ערביים במכה. השבט חיי ברווחה על חלק מהאדמות הפוריות ביותר באזור.
בשנים שקדמו להג'רה, הגעת מחמד לאל-מדינה, נמנו על מנהיגי השבט חי בן אחיטוב (حيي بن أخطب), אחיו אבו יאסר וג'ודי (Juday) וכן סלאם אבן מִשכם. השבט היה קליינט של שבט בני אל-אוס (الأوس), אשר שרוי היה בסכסוך ארוך, בן למעלה ממאה שנים, עם שבט בני ח'זרג' (بنو خزرج). בקרב בֻעת', בשנת 617, תמך שבט בני נדיר, יחד עם שבט בני קורייט'ה, בשבט בני אאוס נגד שבט בני ח'זרג', אליו חבר שבט בני קיינוקאע. הקרב הסתיים בניצחונם של בני אאוס, ובני נדיר לצידם.
השבט בתקופת מוחמד.
החל משנת 622, שנת ההגירה של מוחמד ממכה לאל-מדינה (ית'רב) ועד 624 ניסה מוחמד לשווק את דתו החדשה בקרב היהודים של אל-מדינה. ניסיונותיו לא צלחו, ובשנת 624, כחודש לאחר קרב בדר, גורשו היהודים בני שבט קינוקאע מאל-מדינה לוואדי אל-קורה , ומשם לאדרעי (עבר הירדן, לא רחוק מהכנרת). אולם שבט בני נדיר לא התערב בנעשה בראותם את הגירוש במסגרת מאבקים בין שבטיים. הגירוש הוביל לפסיקה כי הפרה עתידית של חוקת אל-מדינה תגרור את ביטול זכויות הצד המפר ותלווה בעונש הולם.