האסטרטגיות הצבאיות של המליציות השונות והצבא של טיילור השפיעו באופן הרסני על חייהם של אזרחי ליבריה. אחת הבעיות המרכזיות שחוללה מלחמת האזרחים הייתה גיוס המוני של ילדים ונערים. צעירים ליברים אלו, גויסו בעל כורחם אל צבאו של טיילור ואל קבוצות ההתנגדות ונאלצו להצטרף ללחימה ללא הכשרה. כתוצאה, מגילם של החיילים, העדר הארגון וחוסר המקצועיות הדרושה של הכוחות הלוחמים, הצבאות פעלו באופן תדיר בניגוד לחוק הבינלאומי. אונס, אלימות וביזה של אזרחים, היו לאמצעי לחימה מקובל לצורך מימוש מטרות פוליטיות. בשל כך, נשים היו לקבוצת אוכלוסייה פגיעה במיוחד, אשר לעיתים אף הפכה לכלי מיקוח צבאי.
בין שנת 1999 ל-2002 ניסו כוחותיו של הנשיא טיילור להדוף את כוחות המליציות, אך לא צלחו במשימה ונסוגו. בסופו של דבר, ב-2002 כוחותיו של טיילור היו בעמדת נחיתות אל מול התנועות המורדות שזכו ליתרון מספרי ותמיכה מצד גינאה וסיירה לאון. בשנת 2003 המליציות LURD ו-MODEL כבשו כשני שלישים מליבריה ואיימו לכבוש גם את עיר הבירה מונרוביה.
ב-2003 בין החודשים יולי לאוגוסט, העיר מונרוביה הייתה נתונה תחת מצור של המליציות LURD ו-MODEL. בעקבות לחץ של תנועת הנשים הליברית, לחץ מקומי ובינלאומי, הנשיא טיילור נעתר לדרישה ונכח בוועידת השלום באקרה. שיחות השלום, בהן נכחו חברות מתנועת הנשים הליברית לשלום, הביאו לכך שהנשיא טיילור התפטר ב-11 באוגוסט 2003. טיילור הוגלה לניגריה והואשם בפשעי מלחמה על ידי האינטרפול. השלטון הועבר לממשלה זמנית אשר כיהנה עד לבחירות הדמוקרטיות הראשונות במדינה ב-2005. כמו כן בעקבות ההסכם, המורדים הסירו את המצור ממונרוביה ושיחררו את העיר.
הנהגת התנועה.
תנועת הנשים הליברית לשלום הובלה על ידי לימה בואי ואלן ג'ונסון סירליף אשר אף זכו בפרס נובל לשלום בשנת 2011 על ההישגים שלהן במאבק למען השלום בליבריה.
לימה בואי, נולדה ב-1972 במרכז ליבריה. המאורעות הקשים של מלחמת האזרחים הליברית הראשונה, הובילו את בואי להצטרף ללימודי עבודה סוציאלית. בסיום הכשרתה, היא החלה לטפל בנפגעי הטראומה הרבים שנפגעו מהמלחמה, ובילדים והצעירים ששירתו בצבאו של טיילור. הפעילות הפוליטית של בואי התחילה ב-1998, עם הצטרפותה לכנסייה הלותריינית ולרשת הנשים המערב אפריקאית. תחילתה של מלחמת האזרחים הליברית השנייה, דחפה את בואי לייסד את תנועת הנשים ההמונית לשלום בליבריה. פעילותה הפוליטית של בואי לא תמה עם סיומה של המלחמה. ב-2003, לאחר החתימה על הסכמי השלום פעלה בואי לעידוד בחירתה של שותפתה לדרך אלן ג'ונסון סירליף לנשיאת המדינה, ומכשזו נבחרה כיהנה בוועדת האמת והפיוס של ליבריה בשנים 2005 - 2006. בתום תקופת הוועדות, היא מייסדת את ארגון הרשת לשלום וביטחון לנשים באפריקה (WIPSEN-Africa), ומכהנת כנשיאתו במשך 6 שנים. עם סיום תפקידה, ב-2012, היא השיקה עמותה חדשה בשם קרן השלום של בואי באפריקה (GPFA)אשר מקדמת מנהיגות של נשים צעירות, נערות וילדות. כיום היא מכהנת גם בדירקטוריון של PeaceJam, וחברה ברשת הנשים המובילות באפריקה לרבייה בריאה ותכנון משפחתי.
אלן ג'ונסון סירליף, נולדה במונרוביה ב-1938. היא למדה חשבונאות, כלכלה ומנהל ציבורי בארצות הברית. ב-1971 עם סיום לימודיה בארצות הברית, מונתה ג'ונסון סירליף לעוזרת שרת האוצר בממשלת ליבריה. מספר שנים לאחר מכן, ב-1979, כיהנה ג'ונסון סירליף כשנה בתור שרת האוצר של ליבריה וכן כנשיאת הבנק הלאומי של ליבריה. ב-1980, נאלצה ג'ונסון סירליף לגלות מליבריה לאחר שהתבטאה כנגד סמואל דו אשר תפס את השלטון בליבריה בהפיכה צבאית. היא חזרה למדינה ב-1985 אך לאחר נאום שנשאה כנגד דו נאסרה ושוחררה רק לאחר לחץ בינלאומי. בשנת 1997 היא התמודדה מול הנשיא צ'ראלס טיילור על הנהגת המדינה, בו תמכה בעבר כאשר קידם את סיום שלטונו של סמואל דו. בבחירות אלו זכתה ג'ונסון סירליף ב-10% מהקולות בלבד. התמודדותה בבחירות הוצגה כבגידה והיא נאלצה לצאת לגלות בחוף השנהב. בשנת 2002, חברה ג'ונסון סירליף לבואי, וסייעה לה להנהיג את תנועת הנשים הליברית לשלום. ב-2003 לאחר סיום מלחמת האזרחים השנייה שבה סירליף לליבריה והצטרפה לממשלת מעבר. לאחר כשנתיים התפטרה מתפקידה והתמודדה פעם נוספת בבחירות לנשיאות בהן זכתה, וב-2006 הייתה לנשיאה הראשונה של ליבריה ולאישה הראשונה שעמדה בראשה של מדינה אפריקאית.
מהלך המחאה.
ב-1998, קמה הרשת המערב אפריקאית לבניית שלום (WANEP), בתגובה למלחמות האזרחים הרבות שפקדו את מערב אפריקה בשנות התשעים. במהלך השנים הארגון הצליח להקים ולתפעל מוקדי פעולה לאומיים חזקים, ביניהם מרכז השלום של ליבריה. גישת הארגון דגלה במניעת סכסוכים ובניית שלום, באמצעות עבודה משותפת של שחקנים מהחברה האזרחית, ממשלות, גופים בין ממשלתיים, ובשיתוף עם קבוצות אקטיביסטיות של נשים. אחת מהנשים הבולטות שפעלה במוקד הפעולה הליברי בסוף שנות ה-90 ותחילת המאה ה-21, הייתה לימה בואי, עד אותה העת עובדת סוציאלית שעסקה בטיפול בטראומה.
ב-2002, בחרה בואי לכנס קבוצה של נשים לתפילה ציבורית לשלום. היא פנתה לכנסייה הלותרנית אליה השתייכה, ואספה סביבה קבוצה של פעילות קבועות. בהמשך, הצטרפה אליה אסאטו בה קנת, פעילה מוסלמית שצירפה נשים מוסלמיות למאבק.
בתחילת אפריל 2002, החלו פעולות המחאה הראשונות של התנועה של נשות ליבריה למען שלום. קבוצות של נשים לבושות לבן, התכנסו כל יום בשבוע בשוק הדגים במונרוביה אשר מצוי בקרבת מגוריו של הנשיא טיילור. הנשים הסירו את התכשיטים, והאיפור שלהן, ויחד עם הלבוש הלבן האחיד הסתירו כל אינדיקציה להבדל מעמדי או דתי. עד לסוף השבוע הראשון של המחאה, התכנסו בשוק הדגים כ-2,500 נשים ששרו, רקדו והתפללו למען השלום. מספר ימים לאחר מכן, תקפו כוחות המורדים יחד עם צבאו של טיילור את מחנות העקירה במונרוביה. למרות הסכנה, הפעילות הליבריות המשיכו לעשות משמרות בשוק הדגים, והתפללו יחד למען העקורים והנפגעים מהמתקפה.
בהמשך החודש, פרסמה התנועה את "ההצהרה על המשבר בליבריה"; מסמך הפורש את העמדה הא-פוליטית של התנועה על מלחמת האזרחים, והקריאה שלה ליצירת הסכם שלום. התנועה ראתה במסמך כבסיס הפעולה שלה, אשר לאורו היא ניהלה את הקשר שלה עם הצדדים השונים בסכסוך. ב-11 באפריל, כאלף נשים צעדו משוק הדגים עד למשרדי העירייה של מונרוביה. הנשים דרשו להיפגש עם הנשיא על מנת להציג בפניו את עמדת התנועה אודות מלחמת האזרחים, ונשארו למחות סמוך למשרדיו עד שהוא נעתר. כשבוע לאחר מכן, נפגשה הנהגת התנועה עם טיילור, כאשר במקביל לכך שאר הפעילות התאספו מסביב למשרדו, שרו והתפללו. במהלך הפגישה הושגה ההסכמה לביצוע שיחות שלום הכוללות את כלל הכוחות במלחמת האזרחים.[24]
בשלב הבא התנועה שאפה להשיג הסכמה גם ממנהיגי המליציות המורדות. משלחת של פעילות נסעה למחות סמוך למלון בפריטאון שבסיירה לאון בו התכנסו מפקדות כוחות המורדים. הודות לסיקור תקשורתי בינלאומי נרחב, מנהיגי LURD ו- MODEL הסכימו להשתתף בשיחות השלום שייערכו באקרה, גאנה.
התנועה החליטה להמשיך עם פעילותה גם במהלך שיחות השלום. הנשים הביעו חשש כי ללא לחץ חיצוני על כלל הצדדים, המורדים והנשיא לא יגיעו להסדר מדיני. מסיבה זו, ב-4 ביוני כאשר החלו שיחות השלום, נציגות של התנועה הפגינו באקרה, סמוך לבניין בו הן התקיימו. הן כלכלו את עצמן באמצעות כסף שגויס על ידי נשות התנועה שנותרו בליבריה. אמצעי נוסף בו השתמשו הנשים בשלב זה של המחאה היה "שביתת מין". נשים נשואות שלקחו חלק בפעילות התנועה סירבו לקיים יחסי מין עם בעליהן, על מנת שאלו יהיו מעורבים בשיחות השלום. לאחר המלחמה הסבירו מנהיגות התנועה כי היה מדובר בפועל בכלי סמלי בלבד אל מול הגברים כמבצעי האלימות. ההד התקשורתי והחשיפה המשמעותית הבינלאומית שהתלוותה לפעולה זו, הייתה בעלת תועלת רבה הרבה יותר לתנועה, מאשר השביתה עצמה שלדבריהן הייתה בעלת השפעה זניחה על מקבלי ההחלטות.
בעיצומו של המשא ומתן עם מליציות המורדים, הוגש כתב אישום נגד טיילור באשמת פשעי מלחמה על ידי בית משפט בינלאומי בסיירה לאון. על מנת להימלט ממעצר, הוא ברח חזרה לליבריה, פעולה שעוררה תסיסה אזרחית ופוליטית מחודשת. המלחמה פרצה בשנית, ואזרחים רבים חשו לא בטוחים וחיפשו מקלט. למרות ההתקפות החוזרות והנשנות על מונרוביה, הנשים שלא נסעו לגאנה המשיכו להתפלל בשוק הדגים ולמחות נגד המלחמה.
ב -21 ביולי האלימות במונרוביה הסלימה כאשר טיל פגע במתחם השגרירות האמריקנית, והרג רבים מהליברים ששהו במקום. בעקבות כך, תנועת הנשים שלחה לגאנה שליחות נוספות על מנת לבצע פעולת מחאה משמעותית באקרה. הקבוצה המורחבת של נציגות התנועה התמקמו מחוץ לדלתות חדרי המשא ומתן. הן קשרו את זרועותיהן וסירבו לתת לצירים לעזוב עד להסדרה ויישוב של הסכסוך האזרחי.
שלושה שבועות לאחר מכן, ב־11 באוגוסט, התפטר טיילור מנשיאות ליבריה והוכרזו תנאים להסכם השלום. טיילור הוגלה לניגריה, וכוחות של שמירת השלום של האו"ם (UNMIL) נכנסו לליבריה על מנת להשקיף על הקמתה של ממשלמת מעבר. הנציגות ששהו באקרה במהלך הקיץ, שבו לארצן וערכו צעדת ניצחון בה השתתפו אלפי נשים וילדים.
הפעילות השוטפת של תנועת הנשים הליבריות, לא פסקה עד 2005. כך למשל הן היו מעורבות בפירוקן המליציות המורדות בשלום. בנוסף לכך, הן פעלו רבות למען כינון הבחירות הדמוקרטיות שהתקיימו ב-2005. רבים טוענים כי הקמת קלפיות והרשמה ההמונית של מצביעים על ידי התנועה הנשית היא שהבטיחה את בחירתה של הנשיאה הראשונה של ליבריה, אלן ג'ונסון סירליף.
מסרים ואג'נדה.