הסדרה שודרה במדינות רבות ברחבי העולם, ביניהן צרפת, איטליה, רוסיה, ארצות הברית וישראל. המדינה הראשונה שבה הסדרה שודרה הייתה צרפת, בה הסדרה שודרה בצרפתית ב-14 באוגוסט 2010 בערוץ France 3. באיטליה הסדרה שודרה לראשונה באיטלקית ב-10 בינואר 2011 בערוץ Rai 2.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ הילדים החל משנת 2010 עד שנת 2011, ולאחר מכן שודרה בשידורים חוזרים בערוץ זום. במאית הדיבוב של הסדרה בעברית הייתה אפי בן ישראל, ומפיקת הדיבוב הייתה ענבר שטגר עזרא. המדבבים בשפה העברית כוללים את דור סרוגו, ספיר דרמון, איטן גרינברג ויואב בר-לב. את שיר הפתיחה והסיום של הגרסה העברית ביצעה מיכל רשף.
לסדרה הופקו שתי עונות הכוללות 52 פרקים באורך 13 דקות. על בסיס הסדרה נוצרו מוצרים שונים הכוללים בובות, מגזינים, ספרים, בגדים, חפצי בית ו-DVD שהופצו ברחבי העולם.
תקציר העלילה.
הסדרה עוקבת אחר חייהם של הפיקסים החיים בעיר פיקסי, שם הם חיים יחד עם חיות קסומות, גמדים ושדונים. השדונים שונאים את הפיקסים, ולכן כל פעם הם מנסים לפגוע בהם ולקלקל את חייהם. במהלך הסדרה הפיקסים זוכים לכוח המכונה "מג'יק פופ", כדור קסום אותו מקבלים מעץ החיים לאחר שהם משתמשים בכישרון שלהם לטובה. את המג'יק פופ לא ניתן להעביר לאף אחד, והוא מאפשר לפיקסים לקבל שינוי קסום. בעזרת המג'יק פופ הפיקסים יכולים לטפל בבעיות שונות ולהילחם מול השדונים.
דמויות.
פיקסים.
הפיקסים הם יצורים קסומים דמוי פיות קטנים. לפיקסים יש בעלי חיים ועבודות שונות בעיר פיקסי. ברגע שהם משתמשים בכישרון שלהם לטובה הם יכולים לקבל מעץ החיים קסם המכונה "מג'יק פופ".
שדונים.
השדונים הם תושבים בעיר פיקסי. הם שונאים את הפיקסים ולכן הם עושים הכל בשביל לפגוע בהם.
גמדים.
הגמדים הם תושבים בעיר פיקסי. הם ידועים בקמצנות שלהם.
בעלי חיים.
בעלי החיים הם חיות אשר חיות עם תושבי העיר פיקסי. לרוב לבעלי החיים יש כנפיים ואותו אופי כמו לבעלים שלהם.
הפקה.
במאי 2009, חברת Rainbow S.p.A הודיעה שהיא הולכת להפיק את הסדרה. איג'יניו סטראפי החליט ליצור לפיקסיות סדרה נפרדת מכיוון שהדמויות זכו לאהבה רבה מהצופים. קהל היעד העיקרי של הסדרה הוא ילדים בגילאי 5-9. לדברי פרנצ'סקו ארטיבאני, אחד הכותבים של הסדרה, "פופיXי" נועדה להציג את הפיקסיות בעולמם. הסדרה רוצה להעביר מסר שלכולם יש כישרונות, אך כדי להגשים אותם צריכים להיות בעלי ביטחון. היוצרים מיקדו את הסדרה לא רק לבנות, אלא גם לבנים. הצוות הצליח ליצור סדרה שונה ממועדון ווינX מבחינת הדיאלוגים, המקומות והדמויות הלא שגרתיות. הפקת הסדרה ארכה יותר משנה.
הסדרה ביחס למועדון ווינX.
הסדרה מתמקדת בפיקסיות, דמויות שהצטרפו לסדרת הטלוויזיה "מועדון ווינX" בתחילת העונה השנייה. הפיקסיות התגוררו באלפיה במהלך העונה השנייה ועד סיום העונה השלישית מפני שכפר הפיקסים, האזור בו הן חיות, היה בסכנה. לקראת סיום העונה השלישית הפיקסיות חזרו לכפר הפיקסים (בסדרה: עיר פיקסי), המקום בו מתרחשת הסדרה, ולכן ניתן להסיק שהסדרה מתרחשת בזמן שהן התגוררו שם. עם זאת, יש מספר דברים שונים מן סדרת המקור:
בעונה השישית של "מועדון ווינX" הבגדים של הפיקסיות השתנו לבגדים שהן לבשו בסדרה, בנוסף הפיקסיות של טקנה ומוזה, דיג'יט וטון, הוחלפו בלי הסבר בשרי ובקרמל, דמויות שהופיעו לראשונה בפופיXי, דבר שהיה נראה מוזר לצופים בסדרה. בעונה השמינית של "מועדון ווינX" הופיעו לראשונה הגמדים, שביניהם מר גריינד, אוגוסטוס ורונף.
נימוסי שולחן
נימוסי שולחן הם כללי התנהגות מקובלים לשעת ארוחה, הכוללים בין היתר את כללי השימוש הנכון בסכו"ם. בתרבויות שונות קיימים נימוסי שולחן שונים. משפחות, או קהילות, עשויות לקבוע את מידת ההקפדה שבה ממלאים אחר נימוסי שולחן ואת האופן שבו אלה נאכפים.
מערב אירופה.
באופן מסורתי במערב אירופה המארח, או מארחת, הוא שפותח בארוחה ומתחיל באכילה, אלא אם כן הוא מזמין את אורחיו להתחיל בארוחה לפניו. המארח יקפיד להתחיל ולאכול רק לאחר שהאוכל הוגש לכל המסובים לשולחן. בארוחות חגיגיות האורחים עשויים להעיר הערות המשבחות את מראה המזון ולהודות למארח בטרם תחל הארוחה. בארוחות קבוצתיות אין זה נימוסי להתחיל לאכול בטרם הוגש המזון לכל המסובים וכולם מוכנים להתחיל בארוחה.
מפיות אישיות יש להניח על הברכיים ולא להכניסן לצווארון החולצה. אין להשתמש במפית האישית לכל שימוש זולת ניגוב הפה ואין להותירן פרושות על הכיסא אם הסועד צריך לעזוב את השולחן תוך כדי הארוחה, או להותירן פרושות על השולחן עם סיום הארוחה.
את המזלג יש לאחוז ביד שמאל ואת הסכין ביד ימין. יש להשתדל לאחוז את המזלג באופן שבו קצות שיני המזלג קעורות כלפי מטה. השימוש בסכין הוא לחיתוך המזון, או לסידורו על גבי המזלג. כאשר אין שימוש בסכין, ניתן להחזיק את המזלג כאשר שיני המזלג קעורות מעלה. כאשר שיני המזלג קעורות כלפי מעלה המזלג מאוזן על צידה של האצבע המורה ומוחזקת במקומה עם האגודל והאצבע. אין לאחוז במזלג כפי שאוחזים באת חפירה, כאשר כל האצבעות כרוכות סביב ידית המזלג. על המזלג יש להרים אל הפה מנת מזון שניתן להכילה בחלל הפה ואין לנגוס, או ללעוס, מזון המוחזק במזלג. ידית הסכין צריכה להיות אחוזה בכף היד ואין לאחוז בסכין כפי שאוחזים בעט בשעת כתיבה. אסור שהסכין תגיע אל הפה ואין ללקק את הסכין. כאשר אוכלים מרק, יש לאחוז בכף המרק ביד ימין. כדי לאסוף את שאריות המרק מן הקערה, אין לקרב את פאות הקערה לפה אלא יש להטותה כלפי חוץ, הרחק מן הסועד ולאסוף עם הכף. את כף המרק אין להכניס לחלל הפה ויש לשאוב המרק מצידה הרחב של הכף, לא מן הקצה. מזון יש ללעוס תמיד בפה סגור. אין לדבר בשעה שיש מזון בפה, או בשעת לעיסה. ליקוק אצבעות ואכילה מהירה או איטית מאוד, עשויים אף הם להיות בניגוד לכללי הנימוס.
יש לטעום מן המזון בטרם מוסיפים להם מלח או פלפל. הוספת תבלינים למזון המוגש בטרם טעימתו נחשב כעלבון לטבח, כיוון שיש בכך כדי להעיד על חוסר אמון ביכולתו של הטבח להכין את המזון כראוי.
יש לחתוך חמאה מן הכלי בו היא נמצאת ולא לגרדה, זאת באמצעות סכין חמאה, או סכין המונחת לצד צלחת הצד. יש להניח את חתיכת החמאה החתוכה על צלחת הצד ולא למרוח את החמאה ישירות על הלחם. בכך ניתן למנוע הצטברות פירורי לחם על בכלי החמאה המרכזי, אשר נועד למספר סועדים. כאשר מוגשות לחמניות, יש לקרוע אותן ביד לחתיכות בגודל המתאים לנגיסה בודדה ולמרוח חמאה בנפרד על כל חתיכה, מן החמאה הנמצאת על צלחת הצד בעזרת הסכין. אין לטבול לחם במרק או ברטבים. בנטילת גבינה מכלי מרכזי יש לנהוג באופן דומה לחמאה, לחתוך חתיכה ולהניחה על צלחת הצד בטרם מתחילים באכילתה.
בעת ששותים יין לבן או יין רוזה יש לאחוז את כוס היין בצווארה. כוס יין אדום ניתן לאחוז בבית הקיבול. מקובל כי סועד ימזוג לעצמו יין אף בשעה שהוא יושב לשולחן עם סועדים נוספים, אולם נימוסי יותר להציע למזוג יין אף לאחרים היושבים אל השולחן. אין להפוך בקבוק יין ריק אל תוך כלי קרח.
אין זה נימוסי לשלוח יד אל מעבר לסועד אחר כדי לקחת מזון או דבר אחר. יש לבקש מסועד אחר להעביר את כלי המזון ואילו אותו סועד צריך להעביר את כלי המזון כאשר התבקש לעשות זאת. אכילת מזון או שתייתו בקול רם וכן נקישה של הסכו"ם נחשבת כהתנהגות גסת רוח. על הסועד להותיר את מרפקיו בתחום הכיסא שבו הוא יושב ואין להניחם על השולחן. אין להניח על שולחן הארוחה גם טלפון, מפתחות, תיק יד או ארנק.
כאשר סועד סיים את מנת המזון שהוגשה לו, הדרך הנכונה לאותת על כך לסועדים האחרים ולמלצרים היא בהנחת הסכין והמזלג צמודים יחדיו על גבי הצלחת, כך שהם מורים על השעה שש על לוח השעות וחודי הסכין והמזלג מורים לכיוון השעה 12.
בארוחות משפחתיות מקובל כי על ילדים לבקש רשות לעזוב את שולחן הארוחה בטרם סיומה.
בסיום הארוחה יש להשאיר כמות קטנה של אוכל על הצלחת כדי להראות שהסועד שבע ולא יכול לגמור את הצלחת.
אם בשעת ארוחה מצלצל טלפון סלולרי של סועד, או נשמע צליל הודעה, הסועד צריך להתעלם מן השיחה. במקרים יוצאי דופן, כאשר הסועד סבור שמדובר בשיחה דחופה, עליו לבקש את סליחת הסועדים בעזיבתו, לעזוב את שולחן הארוחה ולקבל את השיחה במקום שבו שיחתו לא תשמע באוזני סועדים אחרים, בחזרתו לשולחן על הסועד לבקש סליחה בשנית
בבתים דתיים, הארוחה תסתיים בברכה, ואם היו יותר משלושה סועדים שאכלו לחם ומגיל בר מצווה ומעלה (למנהג האשכנזים), ולמנהג עדות המזרח מספיקים שניים גדולים ואחד קטן.
צפון אמריקה.
נימוסי השולחן בצפון אמריקה קובעים כי על השולחן יש להניח את כמות הסכו"ם הקטנה ביותר, הנחוצה לארוחה וכי רק אותם כלי סכו"ם שבהם יהיה שימוש, על פי תכנון הארוחה, יונחו על השולחן. גם אם הדבר נחוץ על פי תכנון מנות הארוחה, אין להניח יותר משלושה כלי סכו"ם מצידי הצלחת, ואם תוכננו יותר מנות בארוחה, יש להניח כלי סכו"ם נוספים בעת הגשת המנה המאוחרת.
בארוחות רשמיות מפת השולחן צריכה לגלוש 25–40 ס"מ מעבר לשולי השולחן. בארוחות לא רשמיות ניתן להסתפק בהנחת מצעית לפני כל סועד. בארוחות המתנהלות בשעות האור, אין להניח פמוטים על השולחן, גם אם הנרות בהם אינם דולקים.
על גברים שלא לחבוש כובעים בשעת הארוחה. נשים אורחות יכולות לחבוש כובע בארוחות בשעות היום. אין להשתמש בטלפונים בשעת הארוחה. קריאה בעיתון, או ספר בשעת הארוחה מקובלת רק בארוחת בוקר, או כאשר הסועד לבדו ליד השולחן. יש לעזוב את שולחן הארוחה לצרכים דחופים, רק לאחר התנצלות בפני שאר הסועדים.