בהתבסס על הביולוגיה ומערכת השיניים, הסברה הרווחת בעבר הייתה שהפוסום הננסי המערבי הוא אוכל חרקים; מחקר משנת 1994, מצא שהוא למעשה ניזון בעיקר מצוף ואבקה של בנקסיה, הדס דבשי ואקליפטוס, כשבמקרים רבים לא נמצאו כלל שרידים של חסרי חוליות בצואתו. ההערכה היא, שהוא ניזון מחסרי חוליות רכים דוגמת זחלים, תולעים וגלמים אשר מתעכלים לגמרי בקיבה והם מהווים עבורו תזונה משלימה. תצפיות מצאו שהוא טורף לעיתים לטאות קטנות. בשבי, הפוסום ניזון ממזונות מתוקים מגוונים, כולל פירות רכים, עוגות, ריבה, דבש, חלב ותולעי קמח. לאחר אכילת אבקה או צוף, הפוסום מלקק ומטפח את עצמו באינטנסיביות.
רבייה ומחזור חיים.
הפוסומים הננסיים יכולים להתרבות לאורך השנה כאשר התנאים הסביבתיים טובים; עם זאת, הפוסומית מסוגלת להאט את התפתחות העוברים בתגובה לטמפרטורות נמוכות או לבצורת עד לעלייה בזמינות המזון, ושיאי המלטות מתרחשים בעיקר באביב. הפוסומית ממליטה 4–6 גורים בכל פעם, אשר זוחלים לתוך הכיס ומבלים בו 25 ימים בטרם הפוסומית תעביר אותם לקן. הגורים עדיין עיוורים כשהם מועברים לקן, וממשיכים לינוק מהאם 25 ימים נוספים עד גמילה מוחלטת. הגורים מגיעים לבגרות סביבות 12–15 חודשים.
הפוסומית עלולה לשאת ברחמה יותר מ-6 עוברים, אולם מכיוון שיש לה בכיס רק 6 פטמות, ההתפתחות של חלק מהם הופכת לאיטית מאוד עד שהשגר הראשון יעזוב את הכיס וייגמל. מיד לאחר הגמילה של הגורים הקודמים הרכב החלב משתנה והופך לסמיך יותר (קולוסטרום) ומותאם עבור הגורים הזעירים החדשים. בהתחשב בגודלו הקטן, טורפיו של הפוסום רבים ומגוונים: מנחשים ונמיות כיס ועד דורסי לילה. עם זאת, מאחר שהפוסומית מביאה בממוצע שניים עד שלושה שגרים בשנה, קצב הרבייה של המין גבוה למדי ומחפה על כך.
מצב.
הפוסום הננסי המערבי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה יחסית, אוכלוסייתו הגדולה, התרחשותו במספר אזורים מוגנים, וגם כי לא סביר שתתרחש ירידה משמעותית בעתיד הקרוב. אין איומים משמעותיים על המין; אף על פי שהוא ניצוד על ידי חתול הבית והשועל האדום, קצב הרבייה הגבוה שלו מפצה על כך. בבתי גידול הסמוכים לפרברים, הפוסום מאוים מקומית מצד פגיעה בבית הגידול בעקבות פיתוח כפרי או עירוני, ותחרות על צוף ואבקה עם דבורות דבש מכוורות מלאכותיות. בניו סאות' ויילס, הפוסום הננסי נחשב לנדיר ומאוים ומסווג כמין מוגן.
את הפוסום הננסי קל לגדל בשבי, אך הוא עשוי לסבול לעיתים קרובות מהשמנת יתר. אומדן האוכלוסייה אינו ידוע, ומשתנה בהתאם לתנאי האקלים ולזמינות המזון.
פוסום ננסי מזרחי
פוסום ננסי מזרחי (שם מדעי: Cercartetus nanus) הוא מין כיסאי קטנטן דמוי עכבר בסוג פוסום ננסי האנדמי לחוף המזרחי של יבשת אוסטרליה ולטסמניה הסמוכה. הפוסום פעיל בשעות הלילה וניזון בעיקר מצוף, אבקה וחרקים. הוא חי ביערות גשם ממוזגים או בכיסי סבך, ובעל יכולת טיפוס מעולה הודות לזנבו הגמיש ולרפידות הדביקות שברגליו. מצבו של הפוסום הננסי נחשב ליציב יחסית, והוא מאוים במידה מסוימת מאובדן בית גידול.
טקסונומיה.
הפוסום הננסי המזרחי התגלה על ידי המשלחת הצרפתית לחקר אוסטרליה בראשות ניקולה בודאן. פרנסואה פארון, חוקר טבע במשלחת, רכש מהילידים האבוריג'ינים יונק קטנטן דמוי עכבר באי מריה ליד טסמניה במהלך עצירה קצרה באי בפברואר 1802. פארון תיאר אותו במילים הבאות:
הפוסום שנרכש על ידי פארון נשלח לצרפת ומוחזק כיום במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בפריז. מאוחר יותר, בשנת 1817, הוא תואר מדעית על ידי הזואולוג הצרפתי , שקרא לו סרקרטוס נאנוס ("Cercartetus nanus") שמשמעותו: זנב-זקוף ננסי; הסיבה ששם זה נבחר לבסוף ולא של פארון, נובעת מכך שהשם הקודם ניתן כבר למיני האופוסום מיבשת אמריקה. במשך תקופה ארוכה, המין היה מוכר בשם המדעי דרומיסיה ("Dromicia") שפירושו אצן-מהיר עד שהוחזר לו השם המקורי של דמארה. בניגוד למשתמע משמו המדעי, הפוסום הננסי המזרחי אינו המין הקטן ביותר; בתואר זה מחזיק קרובו, המין פוסום ננסי זוטי שחופף איתו בטווח התפוצה בטסמניה.
הפוסום הננסי המזרחי הוא אחד מתוך 4 מינים בסוג פוסום ננסי (לצד המין המערבי, הזוטי וארוך הזנב); הוא שייך למשפחת הפוסומים הננסיים שבתת-סדרת דמויי-קוסקוס בסדרת הקנגוראים. מין זה מחולק לשני תת-מינים המובדלים גאוגרפית: היבשתי ("C.n. unicolor") והטסמני ("C.n. nanus"). לפוסום הננסי יש שמות נפוצים רבים שניתנו לו במשך השנים, בהם: פלנגר גמדי, קוסקוס ננסי, אופוסום עכברי ואופוסום חזירי; השם הנוכחי נבחר על ידי ועדה של אגודת היונקים האוסטרלית, ומתייחס לטווח התפוצה המזרחי שלו.
אנטומיה ומראה.
הפוסום הננסי המזרחי הוא יונק קטנטן הדומה במראהו החיצוני לנמנמן. גופו קומפקטי וגוצי, ראשו גדול וחרוטי ולועו קצר. האוזניים הדקיקות שלו גדולות ורחבות והן בדרך כלל עירומות. העיניים חרוזיות, תפוחות ובולטות חזיתית והאף מחודד וזעיר עם שפם ארוך בצידי החוטם. לשונו של הפוסום דקיקה וארוכה, ומנוקדת בפטמיות צרות שמשפרות ספיגת צוף ואבקה. הזנב הארוך והגלילי של הפוסום רחב ושעיר יותר בבסיס והופך בהדרגה לדקיק וקירח. בידיו וברגליו הזעירות של הפוסום יש 5 אצבעות, אך ברגל שתיים מהן סינדקטיליות. על כף היד והרגל יש לפוסום רפידות וכריות דביקות שמשמשות אותו לטיפוס ואחיזה והטפרים שלו זעירים וכמעט בלתי נראים.
הדו-צורתיות הזוויגית קיימת אך אינה ניכרת. אורך ראשו וגופו של הפוסום הננסי: 9-7 סנטימטרים (94-69 מ"מ), אורך זנבו: 10-8 סנטימטרים, ומשקלו: 42.5-17.5 גרם. לנקבה כיס עור מפותח שנפתח קדימה ובו 4–6 פטמות, והיא כבדה משמעותית מן הזכר בזמן שהיא שנושאת בו גורים. הפוסום משמין לקראת החורף, ובשבי, תזונה לא נאותה עלולה לגרום אצלו להשמנת יתר.
הפרווה הצפופה של הפוסום הננסי רכה ועדינה. צבעה הכללי נע בין אפור-כסוף לחום-אפרורי או חום-זהוב, בעוד שבמותניים ובגחון היא משתנה ללבן-בוהק או קרמי. הזנב, האוזניים, החוטם והכפות - ורודים, והאף עצמו אדום יותר. הראש זהה לצבע הגוף, להוציא צבע לבן בוהק בלחיים ובחרטום וטבעות כהות בצבע אפור או שחרחר סביב העיניים.
תפוצה.
כפי שמרמז שמו, הפוסום הננסי המזרחי אנדמי לחוף המזרחי והדרום-מזרחי של אוסטרליה, מדרום-מזרח קווינסלנד, דרך ניו סאות' ויילס, טריטוריית הבירה האוסטרלית וויקטוריה וכלה באזור מצומצם בדרום-מזרח אוסטרליה הדרומית; הוא נפוץ גם ברחבי טסמניה ובשני האיים המרכזיים במיצר בס: אי המלך והאי פלינדרס. בית הגידול של הפוסום הננסי מגוון למדי, וכולל יערות גשם ממוזגים, יערות סקלרופילים (צמחייה קשת-עלים), חורש ים-תיכוני פתוח המנוקד בשיחי בנקסיה, בתה סבוכה וגבוהה, וערבות-שיחים נמוכות בקו החוף המכונות הית'לנד. הוא מאכלס אזורים הרריים עד רום 1,800 מטר מעל פני הים.
אקולוגיה.
פעילות.
הפוסום הננסי המזרחי הוא יונק פעיל לילה; בסביבות 4–40 דקות לאחר השקיעה הוא מתעורר, ויוצא מהקן כשעה לאחר רדת החשיכה. שיא הפעילות מתרחשת במחצית הראשונה של הלילה או בחצות. הפוסום טפסן מיומן וזריז, ומסוגל לנוע על הענפים והשיחים הקטנים ביותר באמצעות זנבו הגמיש והספירלי שמתפקד כרגל חמישית וכן לקפוץ למרחק ניכר בעת הצורך; הפוסום נע בדרך כלל מענף לענף לאורך החופה של פרחי הבנקסיה הגדולים (בגובה 1–2 מטר), אך ביערות הגשם הוא מטפס גם לגבהים של עד 12 מטר מקרקעית היער. באזורים דלילים בעצים ובפרחים הוא נע בעיקר על האדמה.
המרחק המרבי מהקן שאליו מגיע הפוסום בתורו אחר מזון הוא 450 מטר, והוא מסוגל לנוע עד מהירות של 101 מטר לשעה. הזכר נוטה לנוע למרחקים גדולים מן הנקבה, שמוגבלת פעמים רבות בתנועותיה בשל הצאצאים שהיא נושאת בכיסה או על גבה.
קינון וטריטוריאליות.
הפוסום חי בשטח ביתי קבוע שגודלו 1.7 דונם לזכר ו-0.61 דונם לנקבה, עם רמת חפיפה גבוהה לפוסומים אחרים מאותו הזוויג. צפיפות האוכלוסייה נעה בין 2.5 עד ל-20 פוסומים לאקר של בית גידול איכותי והזכרים מתפשרים על בית גידול באיכות נמוכה לעומת הנקבות. הפוסום בונה לעצמו קן כדורי בקוטר 6 סנטימטרים בשקעים, גזעי עצים, סבכים וקינים נטושים של דבשן ניו-הולנד וסבכי צהוב-גרון, וגודלו הקטן מאפשר לו לשכון בחורים קטנים ובקני במבוק. הקן מרופד בעלים ועשבים, והפוסום עשוי לגמוע מרחק רב כדי למצוא חומרי קינון מועדפים. הפוסומית משקיעה יותר בבניית הקן בשל היותה מטופלת בגורים, והיא מעדיפה חללים גדולים בגזעי עצים שאותם היא ממלאת בריפוד.
אף על פי שהפוסום הננסי תר אחר מזון בגפו, הוא עשוי לחלוק את הקן שלו עם פוסומים אחרים לפרקים. מחקר בניו סאות' ויילס, מצא קינים שאוכלסו על ידי נקבה וצאצאיה, קבוצת נקבות, קבוצה מעורבת, קבוצת מתבגרים ואפילו קבוצת זכרים; קינון משותף של זכרים נחשב לחריג למדי אצל כיסאים קטנים.
תרדמת.
בדומה ליונקים קטנים רבים, הפוסום הננסי נכנס בעונה הקרה לתרדמת חורף ממושכת (כ-35 ימים ברציפות) על מנת לחסוך באנרגיה תוך הסתמכות על מאגרי השומן בזנב לקיום הגוף. בנוסף, הוא עשוי להיכנס למצב של טורפור לשעות ספורות לעיתים קרובות בתגובה לטמפרטורות קרות פתאומיות. מצב של טורפור או תרדמה גורם להאטת המטבוליזם ולירידה בטמפרטורת הגוף, ומאפשר לפוסום לשרוד תקופות ממושכות של מחסור במזון.
בניסוי שנערך בשבי על התמודדות של הפוסום עם טמפרטורות קרות, מבצעי הניסוי הצליחו לגרום לפוסום הננסי לשהות בתרדמת במשך שנה שלימה. במהלך השינה, הפוסום מתכרבל לכדור, כשאוזניו מקופלות על פניו וזנבו מסתלסל קדימה בספירלה. תהליך היקיצה שלו איטי ומתרחש בשלבים.
תזונה ויחסי גומלין.