הגורם הישיר לפילוג היה הסירוב להקלה במיסים הכבדים שהושתו על שבטי ישראל. תחילת תהליך המיסוי הייתה עוד בתקופת המלך דוד, כאשר דוד ציווה על יואב לפקוד את כל ישראל. המפקד נועד לצורכי קביעת מיסים - בתוצרת חקלאית, במס עובד, בגיוס לצבא ועוד. כתוצאה מהמפקד נהרגו שבעים אלף איש במגפה שהוטלה על העם כעונש אלוהי. בספר דברי הימים מסופר כי שני שבטים לא נפקדו - שבט לוי (שהיה להם פטור ממס בגלל שירותם בקודש) ושבט בנימין (שבית המקדש היה בגבול נחלתו) (דברי הימים א כא, ו). יורשו של דוד, המלך שלמה, המשיך להטיל מיסים כבדים מאוד על העם על מנת לממן את מפעלי הבניה הגדולים שיזם. וכבר בתקופתו פרץ מרד, בראשותו של ירבעם בן נבט, שהיה ממונה על כל 'סבל' 'בית יוסף' (כלומר, על גביית המיסים משבטי מנשה ואפרים), אך המרד הזה נבלם וירבעם ברח מצרימה. ייתכן כי שבט יהודה היה פטור ממסים היות שברשימת הניצבים של שלמה, שהיו ממונים על גביית המיסים, לא נזכר נציב לשבט יהודה. רחבעם, בנו של שלמה, סירב להפחית את עול המיסים כבקשת העם וכתוצאה מכך פרץ מרד נוסף, שהתחיל עם רצח אדנירם (אֲדֹנִירָם בֶּן-עַבְדָּא), השר שהיה ממונה על גביית המיסים מטעם בית המלוכה עוד מזמנם של דוד(שמואל ב כ, כד) ושלמה. מרד זה הביא לפילוג הממלכה.
הפילוג.
עם מותו של שלמה, בנו רחבעם בא לשכם כדי שיומלך על כל העם, ובמקביל קראו לירבעם בן נבט לחזור. במקום להמליך את רחבעם, העם בא וירבעם בראשו, ודורשים שישלוט ביד רכה יותר מאשר שלמה אביו, שהעביד את העם קשה לצורך מפעלי בנייה נרחבים. רחבעם המופתע פרש לשלושה ימי התייעצות כדי להחליט, ובסופו של דבר, במקום לנהוג כעצת יועצי אביו הזקנים, שטענו כי "אם היום תהיה עבד לעם הזה... והיו לך עבדים כל הימים" הוא נשמע לעצת חבריו שהמליצו לו להיות קשוח עם העם ולהכריז שהוא יהיה אף קשוח מאביו. בעצתם הוא אמר: "אָבִי הִכְבִּיד אֶת עֻלְּכֶם, וַאֲנִי אֹסִיף עַל עֻלְּכֶם; אָבִי יִסַּר אֶתְכֶם בַּשּׁוֹטִים, וַאֲנִי אֲיַסֵּר אֶתְכֶם בָּעַקְרַבִּים" ועורר את זעם העם שהכריז "מַה לָּנוּ חֵלֶק בְּדָוִד וְלֹא נַחֲלָה בְּבֶן יִשַׁי, לְאֹהָלֶיךָ יִשְׂרָאֵל". רחבעם ניסה להרגיעם ושלח אליהם את השר אדרם על המס אבל העם רגם אותו למוות ומרד בבית דוד באופן סופי.
השמועה על שובו של ירבעם התפשטה בעם וכל עם ישראל המליך אותו עליו, למעט שבט יהודה שנשאר נאמן. עם זאת, במלחמה שרחבעם יוצא אליה מיד כדי להשיב לעצמו את השלטון בצפון, גם שבט בנימין מתייצב לצידו. לפי הפסוקים הצליח רחבעם להוציא למלחמה משני השבטים 180,000 איש, אך בעקבות הופעתו של הנביא שמעיה המכריז כי הפילוג נעשה על ידי ה', העם חוזר למקומותיו.
לאחר הפילוג.
הרפורמה של ירבעם.
כדי למנוע מהעם להתאחד בעתיד עם יהודה, פועל ירבעם לשינוי התפיסה הדתית של ממלכת הצפון ומקים עגלי זהב בבית אל ובדן, בגבול הדרומי ובגבול הצפוני של ישראל. יתר על כן, כדי למנוע כל אפשרות של קשר בין הממלכות, ירבעם משנה את לוח חגי השנה וקובע חג "בחודש אשר בדא מלבו".
ישראל ויהודה.
בשנים הראשונות הייתה יריבות גדולה בין שתי המדינות והן נלחמו זו בזו פעמים רבות, בדרך כלל ללא שינויים של ממש. אולם כבר בימי אחאב (כ-60 שנה לאחר הפילוג) המדינות מתיידדות והוא משיא את בתו למלך יהודה. גם בהמשך, בדרך כלל היו יחסים טובים בין ישראל ויהודה בהשוואה ליחסים עם המדינות הסובבות האחרות, אך לא תמיד.
קידוש
קידוש ביהדות הוא אִזכור קדושת היום (שבת או חג) בטקס קצר. הקידוש נעשה על ידי ברכה מיוחדת הנאמרת לרוב על גביע יין (או מיץ ענבים), ולחלופין גם על פת ובקידוש היום גם על חמר מדינה. ישנה מצווה מהתורה לערוך קידוש בליל שבת וחג, היא מצוות קידוש השבת בדברים. הקידוש נערך קודם הסעודה להראות שהסעודה נעשית לכבוד השבת, בדרך כלל על ידי בעל הבית או הבכיר מבין הנוכחים. הקידוש הנעשה ביום השבת והחג הוא תקנה דרבנן.
קידוש מהתורה (שנעשה על ידי אמירה בלבד) מתקיים לחלק מן הדעות גם בתפילת העמידה של תפילת ערבית של שבת, בה משולבת פרשת "ויכולו".
על פי סקר הלמ"ס מ־2009, כ־42% מהאוכלוסייה היהודית המסורתית והחילונית בישראל עורכים קידוש בליל שבת.
הקידוש כמצווה מהתורה.
מהפסוק בעשרת הדיברות (שמות כ, ז) "זָכוֹר אֶת יוֹם הַשַּׁבָּת לְקַדְּשׁוֹ", נלמדת מצוות קידוש השבת בדברים. בנוסף דרשו חז"ל על פסוק זה - "זוכרהו על היין".
מוסכם כי הקידוש בליל שבת הוא מצווה מן התורה, אך ישנה מחלוקת האם קביעת הקידוש על יין היא מהתורה או מדרבנן. על פי הרמב"ם קביעת הקידוש על היין היא מדרבנן, בעוד לפי רש"י היא מהתורה.
יש פוסקים הסבורים שגם הקידוש בליל יום טוב הוא מצווה מן התורה. אמנם, המגן אברהם והמשנה ברורה כתבו שקידוש בליל יום טוב הוא מדרבנן בלבד.
לפי המגן אברהם, מי שמתפלל ערבית יוצא ידי חובת הקידוש מהתורה, ובקידוש שהוא עושה בבית הוא חייב מדרבנן בלבד. לפי זה, במקרה של ספק ניתן להקל. כמו כן, ניתן לצאת ידי חובה על ידי קידוש של קטן. לעומת זאת, המשנה ברורה פוסק שאין לסמוך על היתרו של המגן אברהם, כיוון שמצוות צריכות כוונה, ובתפילה הוא לא התכוון לצאת ידי חובת קידוש.
גם הנשים חייבות בקידוש מהתורה, על אף שזו מצוות עשה שהזמן גרמה. דבר זה נלמד מהשוואת ("היקש") 'זכור' (מקור דין הקידוש) ל'שמור' (שמירת השבת שהיא מצוות לא תעשה, בה נשים מחויבות). על פי מרבית הדעות, נשים יכולות להוציא ידי חובה גברים בקידוש.
הקידוש הנערך ביום הוא תקנת חכמים.
קידוש בליל השבת והחג.
הקידוש בליל השבת או החג הוא הקידוש העיקרי של השבת ושל היום טוב. בליל שבת הקידוש פותח באמירת פרשת 'ויכולו' (העוסקת בקביעת השבת במהלך בריאת העולם), לאחריה ברכת 'בורא פרי הגפן', ולבסוף ברכת הקידוש העיקרית המזכירה את עניין היום. בברכה זו מוזכרת השבת כזכר לבריאת העולם וליציאת מצרים. ישנם הבדלים בין נוסחים שונים של הקידוש, בעיקר סביב אמירת או השמטת המשפטים 'כי הוא יום' ו'כי בנו בחרת', המזכיר את בחירת ישראל מהעמים. הברכה חותמת ב'מקדש השבת'. נוסח הקידוש פותח באמצע הפסוק הקודם לפרשת ויכולו: "יום השישי, ויכולו...", ויש נוהגים להקדים ולומר בלחש עוד כמה מילים מאותו הפסוק: "ויהי ערב ויהי בוקר". בקהילות יהודי גאורגיה ותוניסיה נהוג לומר לפני התחלת הקידוש בליל שבת את המילים: "שבת להקדיש".
ביום טוב פותח הקידוש בברכת 'בורא פרי הגפן', ולאחריה ברכה מיוחדת ליום טוב. ברכה זו מזכירה את בחירת ישראל מהאומות, ואת יציאת מצרים. ברכה זו חותמת ב'מקדש ישראל והזמנים'. ביום טוב מוסיפים לאחר הקידוש גם את ברכת שהחיינו (למעט שביעי של פסח ושמיני של פסח בחוץ לארץ, שהם המשך של חג הפסח). במקרה ויום טוב חל בשבת, אומרים את פרשת 'ויכולו' בתחילת הקידוש, ולאחריה את ברכת 'מקדש ישראל והזמנים' של יום טוב, כאשר משולבים בה תוספות קצרות לאזכור השבת.
יש הסוברים כי קידוש ליל שבת צריך להיעשות לאורם של נרות שבת, אך השולחן ערוך הכריע שאין צורך בנרות. במקרה ולא נעשה קידוש בליל השבת או החג, החובה לעשיית הקידוש ממשיכה לבוקרו של יום.
ברוב הקהילות, נהוג היום לקדש קודם נטילת ידיים, ואילו בקהילות היקים ויהודי אוברלנד נוהגים כדעת הרמ"א ליטול ידיים, לקדש, ולאחר מכן לברך על הלחם מיד.
אמירת 'סברי'.
נהוג שהמקדש אומר: 'סברי' או 'סברי מרנן' קודם לאמירת ברכת 'בורא פרי הגפן'. המובן של "סברי מרנן" הוא: בידיעתכם וברשותכם מורי ורבותי, ומשמעות ביטוי זה הוא הזמנת הסועדים להקשבה לברכה על מנת שיצאו ידי חובת הקידוש על ידי המקדש. בעדות ספרד המקדש מזכירו בלשון שאלה, הוא פונה אל המסובים במילים: 'סברי מרנן?', והם עונים 'לחיים!' (או בארמית: 'לחיי'. כך הנוסח בהרבה מעדות המזרח. בחלק מקהילות יהודי גאורגיה, נהוג להוסיף אחרי "סברי מרנן" את המילים: "וחיי ורבנן ורבותי". בעדות אשכנז לא נהוג לענות), כלומר שלחיים תהא הכוס או בלשון התלמוד: 'הן', כלומר שאכן מעוניינים לצאת ידי חובתם.
קידוש ביום השבת והחג.
אף על פי שלמעשה הקידוש בליל השבת או החג תקף גם כלפי יום השבת או החג, חכמים תיקנו קידוש נוסף גם ביום, ומטרתו היא אזכור נוסף של קדושת היום. קידוש זה הוא קצר יותר והוא כולל רק ברכה על היין (בלי ברכת "מקדש השבת"), ונוהגים להקדים לו פסוקים מן המקרא העוסקים בקדושת היום (שבת, שלוש רגלים או ראש השנה). קידוש היום מכונה "קידושא רבא", בארמית - "הקידוש הגדול" (בלשון סגי נהור, שכן הוא קצר בהרבה מקידוש הלילה).
בקהילות מסוימות (למשל חלק מן החסידים, בכמה קהילות בצפון אפריקה ובקרב קבוצה מיוצאי יהדות גרמניה) נהוג לברך על היין גם בסעודה שלישית, כשיטת הרמב"ם שהוא מכבוד השבת לשתות יין בכל סעודות השבת. כדי להבדיל בינו לקידוש החובה, וגם מפני סדר קדימה בברכות, מברכים עליו באמצע הסעודה, ולא בתחילתה.
היות שקידוש היום הוא רק תקנת חכמים, אדם שיש לו רק כוס יין אחת ישתמש בה לקידוש הלילה, שהוא העיקרי ובו החיוב מהתורה.
לדעת הרמ"א, גם בסעודת היום נוטלים ידיים קודם הקידוש.
דיני הקידוש.
איסור אכילה קודם קידוש.