בביקורת לתערוכה שפורסמה בעיתון הארץ, כתבה גליה יהב: "במקום שיטתיות או מתודולוגיה מציעה פורת מרוץ אסוציאציות. למשל, היא מציגה צילום של צבייה ועופר, הלקוח מתוך הספר 'במבי' שכתב פליקס סלטאן ב 1923. לסלטאן מיוחס גם ספר הפורנו 'ג'וזפין מוצנבאכר; זיכרונות נערת רחוב וינאית', כך שהצילום שלצידו של שוורצנבאך בשמלה בהירה ארוכה ניצבת ליד פסלון של עופר, פניהם מופנים לאותו כיוון נדמה שמתייחס דווקא לספר השני". כמו כן, יהב הצביעה על הכוח הנשי-פמיניסטי הטמון בתערוכה: "פורת בונה היסטוריה נשית אלטרנטיבית, שבה שחרור האישה, גם המהוסס וגם הנועז, של התקופה שבין שתי מלחמות העולם, הוא היסוד המנטלי המארגן. וככזה, הוא פרום, מספר סיפור כפול תמיד, לא גמור".
תערוכת "ציד הזמן".
התערוכה "ציד הזמן" שהוצגה ב-2016 בגלריית אינדי היא תערוכה ראשונה מטרילוגיה של תערוכות. התערוכה השנייה בטרילוגיה תוצג בהרצליה בשם "מר אולבריך והעלמה נוימן" והתערוכה השלישית תוצג במוזיאון תל אביב בשם "המשפט". בתערוכה "ציד הזמן" רונית פורת המשיכה את דרכה שהתחילה ב"היפוקמפוס" וייצרה מיצב צילומי המורכב מחומרים שנלקחו ממקורות וארכיונים שונים, טופלו, עובדו, נגזרו והודבקו. בתערוכה זו הגיבורה הראשית היא לישן ניומן, נערת רחוב שהפכה לרוצחת. בתערוכה זו, פורת השתמשה בתצלומיו של פריץ אולבריך, שען וצלם החי בברלין. אולבריך הקים בחדר האחורי של סדנתו סטודיו לצילום שם היה מפתה נערות צעירות לצילומי עירום ופורנו בתמורה לתשלום. לישן ניומן שהייתה אז בת 15 הגיעה אף היא לסדנתו והצטלמה בה במהלך שנה בה כנראה גם חלקה את מיטתו. בתקופה זו נוימן תכננה לרצוח את אולבריך. נוימן שכנעה מובטל צעיר בשם ריצ'רד סטופל, לבצע את הרצח תמורת תשלום. ואכן סטופל וחברו פרצו בלילה לסדנא של אולבריך וחנקו אותו בעזרת כרית. פשע זה התפרסם בתקשורת ועורר דיון בקרב מומחים שונים באותה תקופה שהסיקו כי מנהגי המין של המעמדות הנמוכים לא מוסריים ובעלי אופי עברייני. פורת התחברה לסיפור של נוימן, מתוך שאיפה לשנות את הנרטיב. לפי פורת, נוימן אינה רוצחת בדם קר אלא קורבן לגבר עם נטיות פדופיליות ונצלניות. פורת אספה את תצלומיו של אולבריך ואליהם חיברה תצלומים נוספים של נשים שהן ביחסי כוחות של מצולמות-מנוצלות. את תצלומים אלו פורת הפכה לנגטיב. לצד צילומי הנשים הוצגו על הקיר דפים המצולמים מתוך קטלוגים של שענים וצורפים לצד צילומים של חוקר שוודי מהמאה ה-19 בו הוא המציא מכונות לחיזוק גוף האישה. גליה יהב תיארה את קיר זה : "זהו קיר העינויים, שבו שוכנים מכשירים מתקדמים ועדינים כביכול, פינצטות, סכינים, אזמלים, כאלה שנועדו לשיקום הגוף ולהגמשתו, או לתיקון של מנגנונים עדינים, ובפועל נראים כציוד חקירות מזעזע, לצד איברים חסרים ואיברים משלימים, כל אלה עניינם שליטה גופנית ומנטלית". בזאת יהב הצביעה על מהות התערוכה והכישלון שבתיקון מנגנונים, גם הטכנולוגיים וגם הפסיכוסקסואלים. "הפסיכואנליזה שלא באמת הצליחה להציל 'נערות בהפרעה', הצילום שלא הצליח לשמש תיעוד מונע המשפר את האנושות, הארכיונים שאינם מהווים גוף ידע מוסמך שאפשר להתנהל לאורו, המומחים שלעד ימיינו היסטוריות וביוגרפיות למתעללים וקורבנות ויגוללו סיפור פשוט, והאמנות כהד שאחרי כל אלה".
תערוכת "מר אולבריך והעלמה נוימן".
ב-2017 הציגה פורת במוזיאון הרצליה קשת רחבה של תערוכות "בעקבותיה", שמונה תערוכות יחיד של אמניות עכשוויות. פורת הציגה את התערוכה "מר אולבריך והעלמה נוימן", תערוכה שנייה שמתעסקת בסיפור של לישן נוימן ופריץ אולבריך שאותו היא רצחה. בטקסט של התערוכה, אורית בולגרו תיארה את עיסוקה של פורת בסיפור: "בסיפור שהיא מעלה באוב היא מדגישה את כפילות נקודת המבט - גבר אישה, מקרבן קורבן, צלם ומודל". בתערוכה היא בונה מנגנון סטריאוסקופי הנקרא "פנורמה קיסרית" אותו המציא אוגוסט פורמן בגרמניה ב-1883. המתקן מיועד לצפייה בצילומים סטריאוסקופים והוא פעל כאטרקציה חברתית. המתקן הוא חלל סגור ומעגלי המוצג בחלל התצוגה, בכניסה למתקן יש ארנה פנימית בה מוצגות התמונות במעגל. התערוכה מציגה שני נרטיבים, האחד הוא הנרטיב המוצג בתוך המכשיר הסטריאוסקופי שמתחקה אחר מה שנעשה בסטודיו האפל של אולבריך, והנרטיב השני נמצא על קירות חלל התצוגה שבו מוצג הסיפור של נוימן שהפכה מקורבן שאולבריך ניצל אל מקרבן-רוצחת.
תערוכת "המשפט".
ב-2017 זכתה רונית פורת בפרס לורן ומיטשל פרסר לצלם ישראלי צעיר, והציגה תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב. התערוכה היא השלישית בטרילוגיה של העלמה נוימן ומר אולבריך. התערוכה הראשונה הציגה את הסיפור השערורייתי ואת התקופה של רפובליקת ויימאר, התערוכה השנייה התמקדה ברצח והתערוכה הנוכחית מתמקדת במשפט ובגזר הדין למבצעי הרצח. השותף לרצח של נוימן היה ריצ'רד סטופול וחברו אריך בנזיגר. סטופול נידון למוות, בנזיגר לשש שנות מאסר וניומן נידונה לשמונה שנות מאסר. בהמשך לסגנון שפיתחה פורת, התערוכה מורכבת מקולאז'ים של תמונות הלקוחות מהיסטוריה וארכיונים שונים המוצבות בחלל על הקיר בצורה מפוזרת, לא סימטרית. רז סמירה, אוצרת התערוכה, כתבה: "התלייה הלא-ליניארית של הדימויים יוצרת הקשרים חדשים על קירות התערוכה, מעין פאזל פסיכולוגי. תחושה של קיטוע עולה בגלל היעדר תיעוד מסודר של סיפור המעשה. תחת זאת, התערוכה מציבה בפנינו מחזה המזגג בין פרטי המשפט - בין תובע לנתבע, בין שופט לנאשמים, בין החוק לשררה, בין צדק לאי-צדק".
בחלל התצוגה נבנה מתקן המזכיר את ה"קמרה אובסקורה" בתוכו אובייקט המכונה פרקסינוסקופ, מתקן שהומצא על ידי אמיל ריינו ב-1877. הפרסינוסקופ מדגים את פעולת האנימציה הנשענת על עקרון התמדת הראייה. אם רצף תמונות בודדות יעברו במהירות הגבוהה מעשר תמונות בשנייה, תיווצר תחושה של תנועה לצופה. במתקן של פורת היא אינה שואפת להשיג אשליה אופטית של תנועה, אלא ההפך, אשליה של פירוק התמונה. כך הצופה הנכנס לתוך המתקן פוגש דימויים מתפרקים והופך להיות צופה במשחקי פרספקטיבה ותעתועי ראייה בעזרת מראות המוצבות בתוך המתקן. כמו בתערוכה הקודמת, פורת יוצרת שני מרחבים, הראשון הקולאז'ים התלויים על הקירות שהפכו למערכת סימנים בהם היא מספרת סיפור, והשני המתקן עם הפרקסינוסקופ המאפשר לצופה נקודת מבט נוספת, הפעם על המשפט.
ארמה-גנרל
זרזיר בורמזי
זרזיר בורמזי או מיינה בורמזית (שם מדעי: "Acridotheres burmannicus") הוא מין של זרזיר ממשפחת הזרזיריים. לפעמים היא מסווגת בסוג זרזיר אך לרוב בסוג מיינה.
מקור השם המדעי של הסוג מגיע מיוונית עתיקה, "akridos", "ארבה" ו-"thēras" "צייד". שם המין, "burmannicus", הוא "בורמזי".
הזרזיר הבורמזי, בדומה למיינה מצויה, נפוץ בארץ ונחשב למין פולש. בשונה מהמיינה המצויה מגמת ההתפשטות של הזרזיר הבורמזי איטית יותר.
תיאור.
גודלו של הזרזיר הבורמזי הוא 22–25 ס"מ. הניצוי שלו משתנה מאוד בהתאם לעונה. הוא בעל מקור ורגליים כתומים, עינו ממוקמת על פס שחור כהה וקשתית עינו לבנה. נוצות ראשו, צווארו וחזהו העליון הן בצבע בז'. נוצות חזהו התחתון ובטנו הן בצבע אפור-וורדרד וגבו בצבע אפור כהה. מוטת כנפיו 122-112 מ"מ. נוצות התעופה הן בצבע חום כהה בבסיסן ובסופן ומרכזן צבע בז' מנוגד, בעת התעופה הן נראות כהות עם נקודה בהירה באמצע. מקורו בערך באורך ראשו ומעוקל מעט כלפיי מטה בקצהו. זכרים ונקבות אינם נבדלים זה מזה במראה החיצוני. לציפורים צעירות יש ראש וגב חומים.
כנפיו שחורות-אפורות. שמו באנגלית, Vinous-breasted Starling (זרזיר חזה-ייני) נגזר מכך שנוצות חזהו פעמים רבות בעלות צבע יין.
תפוצה ומרחב מחיה.
הוא נמצא בקמבודיה, סין, לאוס, מלזיה, בורמה, תאילנד ווייטנאם.
בתחילת שנות ה-2000 הפך למין פולש בישראל, ביחד עם המיינה המצויה שפלשה לארץ מספר שנים קודם לכן. שתי אוכלוסיות ציפורים אלו התחילו ככל הנראה מפריטים בודדים שברחו מפארק ציפורים בתל אביב.
התנהגות.
הזרזיר הבורמזי שוכן לרוב באזור קינונו ולא מרבה לנדוד, אך לעיתים כאשר מזג האוויר הופך קר יותר הוא עלול לנדוד מעט. את מרבית זמנו הוא מבלה על האדמה, במרחבים פתוחים עם צמחייה מרובה. הוא חי בקבוצות ומרבה לבנות קנים בחללי עצים. תזונתו העיקרית היא פירות וחרקים, הוא מלקט את מזונו על האדמה ולעיתים בעצים.
ברט קאבנו
מבצר רוהתאס
מבצר רוהתאס (באורדו: قلعہ روہتاس) הוא מבצר מהמאה ה-16 הממוקם בקרבת העיר ג'הלום במחוז פנג'אב שבפקיסטן. המבצר נבנה במהלך שלטונו של המלך הפשטוני שיר שאה סורי בין השנים 1541–1548 על מנת לעזור להכניע את השבטים המרדניים בצפון פנג'אב שהיו נאמנים לשלטון המוגולי. המבצר הוא אחד המבנים הגדולים והמרשימים ביותר בתת-היבשת ההודית.
מבצר רוהתאס מעולם לא נכבש בכוח, ושרד את מהלך השנים כמעט ללא פגע. אחד המבנים שבו הוא מקדש הינדי עתיק.
המבצר ידוע בזכות חומות ההגנה הגדולות שלו והשערים מונומנטליים. המבצר נכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשנת 1997 כיוון שהוא מהווה "דוגמה יוצאת דופן של האדריכלות הצבאית האסלאמית במרכז אסיה ובדרומה."
מיקום.
המבצר שוכן כשמונה ק"מ מדרום לדרך הראשית הגדולה.
מבצר רוהתאס נבנה על גבעה המשקיפה על הערוץ שבו פוגש הנהר כהן את הזרם העונתי "פרנל ח'אץ" ברכס תילה ג'וגיאן (ٹلہ جوگیاں). המבצר נישא כ-90 מ' מעל סביבתו, ונמצא כ-810 מ' מעל גובה פני הים. הוא משתרע על שטח של כ-51,000 מ"ר.
רקע היסטורי.