בין השנים 1923–1932 בילתה חלק מזמנה בפריס ואת הקיץ עשתה בדרום צרפת לפני שחזרה ללייפציג לחורף. היא הציגה עבודות בניו יורק בשנת 1923 ושכרה סטודיו במונפרנאס. תערוכת היחיד הראשונה שלה נערכה בגלריה קאספארי במינכן בשנת 1932 אך נסגרה על ידי הרשויות. כשהחלו רדיפות המשטר הנאצי בגרמניה, גולדשמידט ואמה עברו לקיצביל שבטירול באוסטריה בשנת 1933. והן קיבלו אזרחות אוסטרית בשנת 1936. בעקבות האנשלוס, הסיפוח הנאצי של אוסטריה בשנת 1938, הן ברחו ללונדון בשנת 1939.
כשהגיעו ללונדון בשנת 1939, הקימו גולדשמידט ואמה עסק קטן, שהתמקד בייצור ומכירה של כפפות. לאחר חופשה קצרה באזור האגמים הן עברו לצפון אנגליה והתמקמו באחוזת לנגדייל ליד אמבלסייד. שם הם מצאו את עצמם בקרב קהילה אמנותית שכללה כמה פליטים אחרים, ביניהם האמן קורט שוויטרס, שהפך לחבר קרוב והשפיע על עבודתה. ברובע האגמים המשיכה גולדשמידט לנהל את העסק שהקימו, והעבירה שיעורים בעבודות עור והמשיכה לצייר. היא ציירה נופים אקספרסיוניסטיים בצבעי פסטל עזים וגם דיוקנאות כמו "ערה וחולמת", המראה דיוקן של נשים בהתבוננות עצמית מלנכולית. דיוקן עצמי מאותה תקופה, בו גולדשמידט מתארת את עצמה כספינקס, אם כי הוא מתרחש בנוף אנגלי, נמצא באוסף גלריית טייט. בשנת 1949 קיימה גולדשמידט תערוכת יחיד במנצ'סטר ומאוחר יותר באותה שנה, לאחר שאמה נפטרה, חזרה לקיצביהל.
באוסטריה ניסתה גולדשמידט לנהל בית הארחה במשך מספר שנים, אך לאחר שלמדה שיעורים אצל אוסקר קוקושקה בשנת 1954, החליטה להתרכז בציור. ציוריה נעשו נועזים ומובנים יותר לעיתים קרובות עם קווים שחורים עבים המקיפים גושי צבע עזים.
טיולים לוונציה בשנות השישים וישראל בשנת 1968 הובילו לסטים של הדפסי משי, הנקראים "ישראל: אדם וארץ". גם טיולים למלטה וגוזו סיפקו השראה. גולדשמידט הציגה כמה תערוכות יחיד באוסטריה ובאנגליה. יצירותיה הוצגו בתערוכה שהתקיימה במוזיאון התרבות וההיסטוריה באוסנבריק בשנת 2001, אשר התרכזה באמנים שעבודתם דוכאה תחת המשטר הנאצי. תערוכה משותפת של עבודותיהם של גולדשמידט ושוויטרס התקיימה בגלריה לאמנות אבוט הול בשנת 2003 ובתערוכת "Refuge: The Art of" Belonging בתערוכת 2019.
ניידת משטרתית
תומאס לונד
תומאס לונד (באנגלית: Thomas Lound; 13 ביולי 1801 – 18 בינואר 1861) היה צייר נופים אנגלי וחבר בבית הספר לציירים בנוריץ'. הוא נולד למשפחת מבשלת בירה עשירה, והיה לו את הכספים להיות צלם חובב בתקופה שבה הצילום פותח לראשונה כתחביב.
חיים וקריירה.
מתיעוד הקהילה עולה כי תומאס לונד נולד ב־13 ביולי 1801, בנם של תומאס ומרי לונד, והוטבל על ידי הוריו בכנסיית הקהילה סנט אנדרו בסטון ב־9 באוגוסט 1801.
הוא התחתן עם הריוט וותריל בשנת 1821 והיו להם כמה ילדים. הוא היה אמן חובב, ומעורב בעסקי הבירה של משפחתו בנוריץ', שהיה מקור עושרו. מאוחר יותר הוא הועסק כסוכן של חברת ביטוח. הוא חי בנוחות, התגורר לאורך חייו הבוגרים במרכז נוריץ'. הוא השתמש ביאכטה שלו ״קתלין״, שעוטרה במספר ציורי שמן, כמקום לאירוח חבריו.
לדברי הסופר ויליאם דיקס, לונד היה תלמידו של האמן ג'ון סל קוטמן. הוא הציג בלונדון בין השנים 1845 עד 1859, ועם אגודת האמנים נורוויץ' בין השנים 1820 עד 1833, והציג לראשונה את ציורו את מנזר סנט בנט. הוא היה פופולרי בקרב חבריו, והיה חבר של האמנים רוברט למן, וג'ון מידלטון.
לונד היה אמן בעל תפוקה גבוהה, הוא התמחה בהפקת ציורים על מחוז הולדתו נורפוק, אך ספרי סקיצות שלו ששרדו מראים כי הוא נסע גם לויילס וליורקשייר בסיורי רישום בשנים 1845, 1853 ו-1854.
הוא היה מעתיק מוכשר, והעתיק יצירות כמו ״שער סנט מרטין״ של קוטמן, נוריץ 'ומזח ירמות' שלו, וכן ציורים של ג'ון כרום ורוברט דיקסון. תפוקתו האמנותית הושפעה מהטכניקה היבשה של אדוארד תומאס דניאל, שלתחריטים שלו הייתה איכות עשירה. יצירותיו התבלבלו לעיתים עם אלה של ג'ון סל קוטמן, ג'ון כרום וג'ון ת'ירטל. בעיתונות המקומית, שיבחו את כישוריו כאמן חובב.
הוא הפך לחבר באגודת האמנים נורוויץ' בגיל 18. הוא הציג בנוריץ' ולונדון בין השנים 1842 – 1862, והציג תמונות הן במוסד הבריטי והן באקדמיה המלכותית לאמנויות.
לונד עזר להקים את האיחוד בין אגודות האמנות של נורפוק ונורוויץ', והיה זמן מה כנשיא. הוא היה גם צלם נלהב כי היה עשיר מספיק להחזיק ציוד צילום משלו, והיה חבר ועד באגודת הצילום נורוויץ'. נראה כי מעט מעבודתו כצלם שרדה.
הוא היה מעריץ גדול של אמן נוריץ' ג'ון ת'ירטל, והשתמש בעושרו כדי לרכוש שבעים וחמישה מציוריו של ת'ירטל.
לונד, שסבל מבריאות לקויה כל חייו, נפטר לפתע ב־18 בינואר 1861, בעת שהיה בביתו בנוריץ'.
אשתו האריוט נפטרה שנתיים קודם לכן, בשנת 1859, ובנו הנרי אדווין לונד גם הוא נפטר קודם ומת בשנת 1860.
האוסף הגדול שלו נמכר במרץ 1861, וכלל 39 סקיצות, 215 צבעי מים, 46 ציורי שמן ו-11 תחריטים.
מראה עקומה
מראה עקומה היא מראה עם משטח מחזיר עקום. המשטח עשוי להיות קמור (בולט כלפי חוץ) או קעור (שקוע פנימה). לרוב המראות העקומות יש משטחים המעוצבים כחלק מכדור, אך לעיתים משתמשים במכשירים אופטיים בצורות אחרות. הסוג הלא-כדורי הנפוץ ביותר הוא מחזירי אור פרבוליים, הנמצאים במכשירים אופטיים כמו טלסקופים מחזירים המדמים עצמים (אובייקטים) רחוקים, מכיוון שמערכות מראה כדוריות, בדומה לעדשות כדוריות, סובלות מסטייה כדורית. מראות מעוותות משמשות לבידור. יש להם אזורים קמורים וקעורים המייצרים תמונות מעוותות במכוון. הם גם מספקים תמונות מוגדלות מאוד או קטנות יותר (קטנות יותר) כאשר האובייקט ממוקם במרחקים מסוימים.
מראות קמורות.
מראה קמורה או מראה מבדרת היא מראה עקומה בה המשטח המחזיר בולט לעבר מקור האור. מראות קמורות מחזירות אור כלפי חוץ, ולכן הן לא משמשות למיקוד האור. מראות כאלה תמיד יוצרות תמונה מדומה (וירטואלית) של אובייקט הנמצא לפניהן, שכן המוקד "(F)" ומרכז העקמומיות "(2F)" הן נקודות דמיוניות "בתוך" המראה, באזור שאליו לא ניתן להגיע. כתוצאה מכך, לא ניתן להקרין על המסך תמונות שנוצרו על ידי מראות אלה, והתמונה נראית כאילו היא נמצאת בתוך המראה. התמונה קטנה מהאובייקט, אך היא הולכת וגדלה ככל שהאובייקט מתקרב למראה.
קרני אור מקבילות מתבדרות אחרי השתקפות במראה קמורה, מפני שכיוונו של קו המאונך למשטח המחזיר משתנה מנקודה לרעותה.
שימושים במראות קמורות.
המראה בצד הנוסע ברכב היא בדרך כלל מראה קמורה. במדינות מסוימות יש לסמן מראות כאלה עם אזהרת הבטיחות "אובייקטים במראה קרובים יותר מאשר הם נראים". זאת, כדי להזהיר את הנהג מההשפעות המעוותות של המראה הקמורה על תפיסת המרחק. מראות קמורות מועדפות ברכבים מכיוון שהן נותנות תמונה זקופה (לא הפוכה), אם כי קטנה יותר, ומכיוון שהם מספקים שדה ראייה רחב יותר בגלל קמירותן.
מראות קמורות נמצאות לעיתים קרובות במסדרונות של בניינים שונים כולל בתי חולים, בתי מלון, בתי ספר, חנויות ובנייני דירות. הם מותקנים בדרך כלל על קיר או תקרה שבהם מסדרונות מצטלבים זה בזה, או במקום בו הם מבצעים סיבובים חדים. המראות מאפשרות לאנשים לראות מכשולים בהם הם עלולים להיתקל במסדרון הבא או אחרי הפנייה הבאה. משתמשים במראות קמורות גם בכבישים, בחניונים, ובסמטאות כדי להגדיל את שדה הראיה בעקומות ובסיבובים.
מראות קמורות משמשות לעיתים במכשירי בנק אוטומטיים – ATM כדי לאפשר למשתמשים לראות מה קורה מאחוריהם.
מראות קמורות עגולות בשם "Oeil de Sorcière" (בצרפתית "עין מכשף") היו פריט יוקרה פופולרי מהמאה ה-15 ואילך, פריט שהוצג בתיאורים רבים של חללי פנים מאותה תקופה. בעזרת הטכנולוגיה של המאה ה-15 היה קל יותר ליצור מראה עקומה רגילה (על ידי ניפוח זכוכית) מאשר ליצור משטח שטוח לחלוטין. הם נקראו גם "עיני הבנקאים" בשל העובדה ששדה הראייה הרחב שלהם היה שימושי לאבטחה. דוגמאות מפורסמות באמנות כוללות את "דיוקן ארנולפיני" מאת יאן ואן אייק ואת האגף השמאלי של "" מאת .
תמונת מראה קמורה.
התמונה או הדמות במראה קמורה היא תמיד "מדומה" (קרניים אינן עוברות דרך התמונה; ההמשכים של הקרניים עוברים דרך התמונה כמו שמתרחש במראה רגילה), קטנה יותר ו"זקופה (לא הפוכה)". ככל שהאובייקט מתקרב למראה, התמונה הולכת וגדלה עד שהיא מגיעה לגודל האובייקט בערך כאשר הוא נוגע במראה. ככל שהאובייקט מתרחק, התמונה קטנה ומתקרבת בהדרגה למוקד, עד שהיא מצטמצמת לנקודה במוקד כאשר האובייקט נמצא במרחק אינסופי. תכונות אלה הופכות את המראות הקמורות למועילות מאוד: מכיוון שהכל נראה קטן יותר במראה, הן מכסות שדה ראייה רחב יותר מאשר מראה מישורית רגילה, ומכאן השימושים בסעיף הקודם. הטבלה הבאה מסכמת את הדברים הללו והיא מבוססת על הניתוח המובא בהמשך.
מראות קעורות.
למראה קעורה, או מכנסת, יש משטח מחזיר השקוע פנימה (הרחק מהאור הפוגע). מראות קעורות מחזירות אור פנימה למוקד אחד. הן משמשות למיקוד האור. שלא כמו מראות קמורות, מראות קעורות מציגות סוגי תמונה שונים בהתאם למרחק בין האובייקט למראה.
מראות קעורות נקראות "מראות מכנסות" מכיוון שהן נוטות לאסוף אור שנופל עליהן, וממקדות מחדש את הקרניים הנכנסות המקבילות לעבר המוקד. הסיבה לכך היא שהאור מוחזר בזוויות שונות בנקודות שונות במראה, שכן הקו המאונך למשטח המראה משתנה מנקודה לרעותה.
שימושים במראות קעורות.