אנטוניו מדריגל (ראווי קבוט-קוניירס/איתמר אולייר): בעל כוח תקשור עם חיות. בנם של פפה ופליקס, האח הקטן של דולורס וקמילו, הנכד של אלמה ופדרו, בן הדוד של לואיסה, איזבלה ומיראבל, האחיין של חולייטה, אגוסטין וברונו. בן 5, הנכד השישי של אלמה ופדרו.
מאריאנו גוזמן-מדריגל (מאלומה/גלעד שמואלי): גבר נאה. מציע נישואין לאיזבלה, היא מסכימה, אך כמה ימים לפני החתונה מבטלת אותה, לאחר מכן הופך להיות בן הזוג של דולורס, וככול הנראה מציע לה נישואין. החם של פפה ופליקס והגיס של קמילו ואנטוניו. בן 21.
פדרו "אבואלו" מדריגל (ללא דיבוב): הדור הראשון במשפחת מדריגל ולכן לא קיבל מתנה. בעלה של אלמה, אבא של חולייטה, פפה וברונו, החתן של אגוסטין ופליקס, וסבא של לואיסה, איזבלה, דולורס, קמילו, מיראבל ואנטוניו. נפטר לפני עלילת הסרט שהיה בן 25, כל עוד לא היה נפטר הוא היה בן 75.
שירים.
The Family Madrigal (משפחת מדריגל): מבוצע על ידי מיראבל (בעברית מאיה מיטלפונקט ובאנגלית סטפני ביאטריס) ועל ידי כפר אנקאנטו. מספר על כל המתנות של כל משפחת מדריגל.
Waiting On a Miracle (תן לנס שלי לקרות): מבוצע על ידי מיראבל (בעברית מאיה מיטלפונקט ובאנגלית סטפני ביאטריס). בשיר מיראבל אומרת שהיא מחכה לנס שיגשים את חלומה, לקבל מתנה כמו משפחתה.
Surface Pressure (לחץ): מבוצע על ידי לואיסה (בעברית זוהר מידן ובאנגלית ג'סיקה דארו). בשיר לואיסה מספרת שמצפים ממנה להיות חזקה ועוזרת, אך זה מעיק ומלחיץ אותה.
We Don't Talk About Bruno (אל תזכירי את ברונו): מבוצע במקור על ידי פפה, אך במהלך השיר גם קמילו, דולורס, איזבלה, פליקס, אנשי הכפר ומיראבל בקולות הרקע. בשיר פפה מספרת שברונו עשה מעשים לא נסלחים.
What Else Can I Do (יש עוד לגלות): מבוצע על ידי איזבלה (דיאן גורארו/אלונה אלכסנדר). בשיר איזבלה מספרת שהיא לא רוצה להיות תמיד "המושלמת".
Dos Oruguitas: השיר היחידי שמי ששר אותו הוא לא מדבב בסרט. מבוצע על ידי הזמר סבסטיאן יאטרה. השיר מציג את סיפור חייהם של פדרו ואלמה יחדיו עד שפדרו נהרג.
All of You (הנס נמצא בנו): מבוצע על ידי כל משפחת מדריגל. בשיר המשפחה מסכמת את החוויה שעברה.
רבקה ליפשיץ
רבקה ליפשיץ (15 בספטמבר 1929–1945?) הייתה נערה מתבגרת יהודייה פולנייה, שכתבה יומן אישי בעת שהותה בגטו לודז' בשואת יהודי פולין. היא שרדה את הגירוש למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ-בירקנאו ובעקבותיה הועברה לגרוס-רוזן ועבודות כפייה במחנה המשנה בכריסטיאנסטאדט. היא שרדה גם את צעדת המוות לברגן-בלזן, וזכתה לראות את שחרורה שם באפריל 1945. חולה מכדי לפנותה, היא הועברה לבית חולים בנינדורף, שם נפטרה.
יומנה, בן 112 עמודים, נכתב בין ה-3 באוקטובר 1943 לבין 12 באפריל 1944 בשפה הפולנית. הוא תורגם לאנגלית על ידי מלגורזאטה מרקוף. היומן פורסם לראשונה בארצות הברית בתחילת 2014, כ-70 שנה לאחר שנכתב.
קורות חיים.
רבקה הייתה הבכורה מבין ארבעת ילדיהם של יעקב אהרון (יענקל) ליפשיץ ומרים שרה לבית זלוור. המשפחה נכלאה בגטו בלודז' לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין. אמה מרים שרה טיפלה בילדים לבדה לאחר שבעלה ואביה של רבקה נפטר ב -2 ביוני 1941 בעקבות מכות מגרמנים שחטף ברחוב. מרים שרה עצמה נפטרה ב־8 ביולי 1942 ממחלת ריאות ותת תזונה.
רבקה גורשה לאושוויץ באוגוסט 1944, יחד עם אחותה ציפורה ושלוש בנות דודות: אסטוסיה (אסתר), חנוסיה (חנה) ומיניה (מינה). ציפורה אחותה הצעירה, נרצחה בתאי הגזים עם הגעתה. רבקה נשלחה לעבודה בקומנדו הנשים. לאחר מכן נשלחה עם שלוש בנות דודיה לגרוס-רוזן ונכלאה בכריסטיאנסטאדט בקרישטקוביצה, אחד משבע מחנות המשנה לאסירות מפולין, הונגריה, צרפת, הולנד ובלגיה שעסקו בחפירת ביצורים נגד טנקים. משם היא פונתה שוב בצעדת מוות לברגן-בלזן, שם שוחררה יחד עם אסתר, חנה (אשר נפטרה ביום השחרור) ומינה ב -15 באפריל 1945, כשהיא חולה.
ביולי 1945 הועברה רבקה ליפשיץ ממחנה העקורים ברגן-בלזן, דרך מחנה המעבר בליבק, לבית חולים בנינדורף, גרמניה, חולה אנושה. המסמך האחרון שנמצא על ידי ארכיוני ארולזן - מרכז בינלאומי אודות רדיפות הנאצים הנושא את שמה, היה כרטיס רישום עקורים מ -10 בספטמבר 1945. לא נמצא אישור על מותה של רבקה, אם כי על פי עדותה של מינה בויאר משנת 1955 (בדפי העד של יד ושם), היא נפטרה בבית החולים בנינדורף, בגיל 16.
היומן.
את היומן מצאה הרופאה זינאידה ברזובסקיה באושוויץ-בירקנאו בתחילת שנת 1945. ברזובסקיה נמנתה על רופאי הצבא האדום ששחררו את המחנה. רבקה כתבה ביומנה בפולנית, ביידיש ובעברית. היומן תיאר את חייה של רבקה יום אחרי יום – את מחשבותיה, את חלומותיה ואת רגשותיה. לאחר יותר מ-50 שנה, בהם נמצא היומן בידי ד"ר ברזובסקיה, מצאה אותו נכדתה אנה ברזובסקיה בין חפצים שהיו שייכים לאביה. ביוני 2008, היומן הובא למרכז זיכרון השואה השוכן בסן-פרנסיסקו.
עובדי מרכז השואה זיהו את כותבת היומן בעזרת דף העד שמילאה מינה בויאר בשנת 1995. צוות חוקרים של יד ושם יצר קשר עם המשפחה דרך בתה של מינה, הדסה חלמיש. את היומן העניקה נכדתה של ד"ר ברזובסקאיה למשפחה בשנת 2015. כעת הוא מאוחסן במוזיאון יד ושם בירושלים.
החלק האחרון ביומן מכיל את הקטעים הבאים שנכתבו בפולנית ספרותית; הם היו ההרהורים האחרונים של רבקה על יופיו של עולם הטבע בעת הצער:
וכך כתבה בגטו לודז', ב-12 באפריל 1944:
הטבח בשגרירות רוסיה בטהראן
הטבח בשגרירות רוסיה בטהראן היה טבח בצוות השגרירות האימפריה הרוסית בטהראן ובפליטים הארמנים שמצאו בה מקלט, במהומה שפרצה ב־11 בפברואר 1829. בין ההרוגים היה השגריר הרוסי, הסופר והמחזאי אלכסנדר גריבּוֹיֶדוֹב.
רקע כללי.
לאחר כריתת חוזה השלום בטורקמנצ'אי באפריל 1828, מונה אלכסנדר גריבוידוב לשגריר רוסיה בפרס. בסתיו 1828 הגיע צוות השגרירות לפרס. המשימה העיקרית של גריבוידוב הייתה לגרום לשאה למלא את סעיפי אמנת השלום, ובמיוחד לשלם את הפיצויים בעקבות תוצאות המלחמה הרוסית-פרסית. המדינה כולה נאלצה לשלם עבור התבוסה במלחמה, שהגדילה מאוד את חוסר שביעות הרצון בחברה הפרסית. ב־20 באוקטובר 1828 כתב גריבוידוב לשר חוץ של האימפריה הרוסית, הרוזן נסלרודה: "עבאס-מירזה הורהרה להמיס זהב נברשת ודברים שונים מההרמון למטילים, שעבודה אחת שלהם עולה כמו המתכת עצמה."
לאחר כריתת חוזה השלום בטורקמנצ'אי, שאחד מסעיפיו היה אפשרות ליישוב חופשי של ארמנים לרוסיה, ארמנים רבים ניצלו הזדמנות זו. החל מינואר 1829, מספר רב של ארמנים נהרו לשגרירות וביקשו מגריבוידוב עזרה בהחזרתם למולדתם, שהפכה עד אז לחלק מהאימפריה הרוסית. סריס ההרמון של השאה, הגזבר הראשי ושומר אבני החן של השאה, הארמני יאקוב מרקריאן, שרצה לחזור לירוואן, ביקש להשתמש בהסכם זה כדי לחזור למולדתו. עם הידיעה על בריחת הסריס, כעסו של השאה לא ידע גבולות, משום שהסריס יכול היה לספר על מצב הכספים הפרסיים ולגלות סודות ארמון רבים. השאה דרש למסור את הנמלט, אך גריבוידוב סירב. לאחר מכן יאקוב הואשם בשוד אוצר השאה והוכרז פרס על ראשו. המתחים בין השאה לגריבוידוב החמירו לאחר ששתי נשים ארמניות מההרמון בנות משפחתו של אלהאר חאן קאג, הגיעו לשגרירות הרוסית. השאה עודד אי שביעות רצון בקרב קנאים איסלאמיים שהחלו בתעמולה אנטי-רוסית בבזארים ומסגדים.
מאוחר יותר, החלו הפרסים להשמיץ את צוות השגרירות ואת גריבוידוב כי לכאורה הם מפרים באופן שיטתי את כללי הנימוס של חצר השאה, ולפעמים מתנהגים בצורה מתריסה למדי.
הטבח.
ב־30 בינואר (11 בפברואר) 1829 תקף קהל של תושבי טהראן, ובראשם אנשי אלייר ח'אן, את שגרירות רוסיה. המסית של ההתקפה היה מוג'אהיד מסיך. על פי עדותם של אצילים פרסיים, באותו יום שהו בשגרירות כמאה אלף איש. מנהיגי המחאה איבדו במהירות את השליטה על ההמון. בחזית הסכנה שנחשף אליה, שלח גריבוידוב יום לפני התקרית פתק לשאה, ובו נאמר כי בשל איומים מתמידים הוא נאלץ לבקש מממשלתו לחזור בו ממשימתו מפרס.
פלוגת חיילים בת 35 קוזאקים התנגדה, אך הכוחות לא היו אחידים. גריבוידוב ירד לדלת הכניסה, אותה ניסו הקוזאקים להחזיק. בקרב נפלה כל הפלוגה וכן גריבוידוב עצמו (גופת הדיפלומט, שהושחתה ללא היכר, זוהתה באמצעות שרידי מדי השגריר ופצע ישן שקיבל בדו-קרב עם אלכסנדר יאקובוביץ' בשנת 1818). רק מזכיר השגרירות איוואן מלצוב, שהצליח להסתתר במהלך הטבח, נמלט מהשגרירות הרוסית.
לדברי מלצוב עצמו, הוא נעזר בכך על ידי משרת, שעטף אותו בשטיח והניח אותו בפינת החדר, שם היו שטיחים מגולגלים אחרים. אך לדברי החוקרת ברגר, מלצוב ניצל את ההצעה של חאן ידידותי לטפס מעל הגג ולמצוא מקלט בביתו.
השלכות.
על פי הערותיו של מלצוב, בתקיפה נהרגו כל 38 האנשים בשגרירות ו-19 תוקפים; על פי הארכיון של קוסוגובסקי, גריבוידוב לבדו, בעודו יורה לעבר התוקפים, הרג 18 בני אדם. גופתו של גריבוידוב הועברה לאימפריה הרוסית ונקברה בטיפליס בהר מתאצמינדה. שרידי שלושים וחמישה קוזאקים שהגנו על המשימה נקברו בקבר אחים בחצר הכנסייה הסינית טטבוס הארמנית שנבנתה בטהראן. האדמה שנותרה מהקבר הוצאה בחשאי בלילה ונזרקה מהכנסייה. היעלמות גופות הקוזאקים לא נעלמה מעיניהם, הם החלו לחפש אותם בקנאות. כדי להסוות את הקבורה באדמה חדשה שנחפרה, ניטע גפן מעל קבר האחים.