קיימת אפשרות המראה נוספת הנקראת המראה בגרירה. המראה מסוג זה מתבצעת כשהגולש מחזיק את הגלשון על קרקע שטוחה כשהוא מחובר בעזרת מערכת ניתוק פשוטה לחבל באורך של כ-400 מטרים ויותר. החבל מחובר לרכב (או לאולטראלייט ואפשר גם עם גלשון ממונע) אשר מאיץ ומאפשר לגולש להמריא ולטפס לגובה. כאשר הגולש מגיע לגובה מתאים הוא משחרר את עצמו מחבל הגרירה. בישראל משתמשים בעיקר בשיטה זו להמראות באזור דרום ישראל שם ניתן לעשות טיסות מרחק ארוכות.
מספר מועט של גולשים משתמשים כיום ברתמה ממונעת המאפשרת להם להמריא במשטחים פתוחים ולעשות טיסות כשהם נסמכים על המנוע המפעיל מדחף המחובר בחלק האחורי של רתמת הגולש.
תנאי טיסה טובים מושגים בדרך כלל בימים בהם יש רוח קלה עד 30 קמ"ש וכאשר תנאי מזג האוויר מאפשרים פעילות תרמלית טובה המאפשרת כאמור יציאה לטיסת מרחק המכונה קרוס (מלשון Cross Country).
היסטוריה.
העדות הראשונה לגלישה אווירית מגיעה מספרד משנת 875 לספירה. מרבית הגלשונים הראשונים שנבנו לא עוצבו באופן בטיחותי. הבעיה העיקרית הייתה שהחלוצים בתחום התעופה לא הבינו את העקרונות הבסיסיים שגרמו לכנפי הציפורים לעוף. רק בשנות השמונים המוקדמות של המאה ה-19 הפיתוחים המדעיים והטכניים הרבים הובילו לכך שלראשונה החלו לייצר גלשונים אשר היו גם פרקטיים. אוטו ליליינטל מגרמניה אשר החל לפעול בתחום זה משנת 1874, פעל רבות למען קידום התעופה והיה האדם הראשון שתכנן ובנה גלשון אוויר שיכול היה לשאת אדם. בשנת 1891 פיתח הדרוויצר גלייטר, בשנת 1893 פיתח את הליליינטל נורמל-זגל-אפראט. בשנת 1895 פיתח את הליליינטל בי-פלאן. בהתבססו על חקירות שניהל על מעוף הציפורים הוא כתב ספר על אווירונאוטיקה (פורסם בשנת 1889) ששימש מאוחר יותר, גם את האחים רייט. בשל תרומתו הרבה בתחום זה והמידע הרב שצבר בחקירות שניהל, ליליינטל נחשב לאחד האישים המוכרים והמשפעים ביותר מבין החלוצים בתחום התעופה. כלי התעופה אותו המציא מוכר כיום כגלשון אוויר.
בשנת 1951 פרנסיס רוגאלו וגרטרוד רוגאלו רשמו פטנט על כנף גמישה, אשר כונתה בהמשך כנף רוגאלו. בשנת 1957 סוכנות החלל האמריקאית נאס"א ערכה בדיקות מקיפות אשר נועדו לבדוק שימוש אפשרי בפטנט זה לצורך מערכת ההשבה של כמוסות החלל של תוכנית ג'מיני. בהמשך מעצבי גלשוני האוויר שילבו את משטח האוויר הגמיש של כנף הרוגאלו בעיצוב הגלשונים, וכתוצאה מכך ייצרו את הקונפיגורציה המוצלחת ביותר של גלשוני אוויר בהיסטוריה.
גלישה אווירית בישראל.
בישראל מאוגדת הפעילות דרך האגודה הישראלית לגלישה אווירית - גוף הקיים מאמצע שנות השבעים ואשר קיבל רישיון מפעיל ממנהל התעופה האזרחי. האגודה מקיימת תחרויות מזדמנות ותחרויות ליגה מדי שנה, פועלת לתחזוק אתרי הגלישה, קידום נושאי הבטיחות וההדרכה ותומכת בשליחת מתחרים לתחרויות בחו"ל במידת האפשר.
בישראל, הפעילות בספורט מתמקדת בעיקר בסופי שבוע ולאורך כל השנה כאשר רב הטיסות נערכות בין סוף מרץ לתחילת נובמבר.
אתרי ההמראה הפופולריים בישראל הם מבוא חמה, תבור, גלבוע, זכרון יעקב, שרונה, הר ארי, געש וצרעה. באתרים אלו מתבצעת ההמראה תוך כדי ריצה במדרון כשהגולש אוחז את הגלשון במשולש אלומיניום הנקרא משולש הניהוג.
שיא ישראל בטיסת מרחק נקבע על ידי חגי זיו ב-2005 בעת שטס מאופקים ועד מבואות אילת, מרחק של יותר מ-200 ק"מ אותם סיים כעבור 6 שעות. ושיא הגובה נקבע באזור התבור ביום חם בסוף אוקטובר 1999 על ידי יגאל ספיבק שטיפס לגובה של 4,650 מטרים.
בתקופה זו נערכת הליגה בימי שבת אחת לשלושה שבועות כאשר המשימה היא השלמת מסלול טיסה בין 50–70 ק"מ בדרך כלל הנקבע על ידי מנהל הליגה ובזמן המהיר ביותר. משתתפי הליגה משתמשים במכשירי GPS כדי לתעד את הטיסה וכדי להעביר את הנתיב אותו טסו בסוף היום אל מנהל הליגה. בעזרת תוכנה מיוחדת מחושבים יחד כל הנתיבים ונקבע ניקוד לכל משתתף. רוב התחרויות נערכות בתבור ובזיכרון יעקב ולעיתים גם בשרונה כאשר נושבות רוחות מזרחיות.
חליבה
זולו (אתר אינטרנט)
פורטל זולו הוא אחד מהפורטלים הישראליים הראשונים. הוא הוקם בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי שרון טל, עורך דין מרעננה.
האתר מוגדר כפורטל לכל המשפחה, שממנו אפשר לגלוש אל רוב האתרים המרכזיים והנושאים הפופולריים ביותר ברשת, בהיותו מכיל מגוון קישורים לאתרי אינטרנט אחרים. בנוסף, הוא כולל מחשבונים ליישומים שונים במגוון תחומים; מנוע חיפוש גנאלוגי לשמות משפחה ושמות עבריים הראשון מסוגו באינטרנט; מדור היכרויות; ועוד.
זולו היה מהפורטלים הראשונים באינטרנט הישראלי ששילבו תחומים רבים כל כך. עם השנים נותר זולו הפורטל היחיד שאינו מעוגן בשותפויות כלכליות עם ספקי תוכן גדולים, ואינו מוגבל לתוכן של חברה אחת בלבד. בשנת 2007 חתם הפורטל על הסכם עם חברת d-media, חברת המדיה של דפי זהב, למכירת שטחי פרסום באתר. בערך באותה התקופה החל הפורטל לעסוק בוויקי: הפורטל פתח אתר ויקי לנוער בנושא הקוד הפתוח. האתר נפתח בשיתוף פעולה עם ויה מכון מחקר ועם איגוד האינטרנט הישראלי.
ב-2005 מוקם זולו במקום ה־26 ברשימת האתרים הפופולריים בישראל לפי דירוג אלכסה, אולם ב-2007 דורג האתר במקום ה־76 בלבד באותה הרשימה.
לחם שום
לחם שום הוא מאפה אמריקאי פשוט מלחם בתוספת של שום וחמאה ו/או שמן זית.
לרוב מכינים לחם שום מבגט. ניתן לחתוך אותו במרכזו לשתי חתיכות שנשארות מחוברות בתחתית, למרוח במרכז הבגט חמאה מותכת או שמן זית ושום כתוש (או אבקת שום) ואז לאפות את הבגט מספר דקות בתנור אפייה או בטוסטר אובן. צורת הכנה אחרת היא פריסת הבגט לפרוסות (בדרך כלל באלכסון) ומריחת חומרי התיבול על הפרוסות.
בפיצריות ישראליות יש המכינים לחם שום מבצק הפיצה. במסעדות מזרחיות בישראל מכינים לעיתים לחם שום מפיתה.
לאחר סיום האפייה מתקבל לחם פריך בטעם שום.
בנוסף לתיבול הבסיסי ניתן להוסיף ללחם שום תוספות כגון ריחן, זעתר, פפריקה, פרמזן, מוצרלה, צ'דר ועגבניות.
הכח החלש
הכח החזק
הרשות למלחמה בסמים
הרפובליקה השנייה
משרד הרווחה
דרך חברון
דרך חברון היא שמו של ציר תנועה ראשי בירושלים ומהארוכים ברחובות העיר, המקשר בין מרכז העיר לבין שכונותיה הדרומיות. ראשיתו של הרחוב בגיא בן הינום למרגלות הר ציון, והוא יוצא משם דרומה עד ליציאה הדרומית מן העיר בקצה שכונת גילה, בואכה בית לחם, בה יוצא הרחוב משטח העיר ירושלים וממשיך, באותו שם, לכיוון חברון. הרחוב סלול על תוואי הדרך העתיקה מירושלים לבית לחם והלאה לחברון, דרך אשר יצאה משער יפו (בערבית "באב אל-ח'ליל" - שער חברון) דרומה לאורך המורדות המערביים של הר ציון, חצתה את גיא בן הינום לגדתו המערבית, ומשם המשיכה דרומה.
היסטוריה.
דרך חברון היא אחת מכמה דרכים עתיקות אשר נסללו בסוף המאה ה-19 מירושלים לערים אחרות. השם "דרך חברון" ניתן לה בדומה לדרכים אחרות שיצאו מירושלים ונקראו על שם היעד אליהן הובילו, וכיום מהווים חלק ממארג רחובות ירושלים החדשה: דרך שכם, רחוב יפו, דרך עזה, דרך בית לחם ודרך יריחו.
דרך חברון היא היום חלק מכביש 60 שהוא כביש אורך ארצי המתחיל בבאר שבע ומסתיים בנצרת. תוואי הכביש עובר לאורך דרך ההר הקדומה, שחצתה את ארץ ישראל לאורכה בעיקר על בסיס תוואי קו פרשת המים הארצי. לכביש חשיבות אסטרסטגית רבה והוא משמש כעורק תחבורה ראשי הן ביהודה ובנימין והן בשומרון.
הכביש אשר פותח בזמן המנדט הבריטי בארץ, הוביל את התחבורה לאזור קבר רחל, בית לחם, גוש עציון וחברון. לצידו של הכביש נבנו בתקופת המנדט שכונות יהודיות וערביות כגון בקעה, תלפיות ומקור חיים, וכן תחנת הרכבת בעמק רפאים.
ממלחמת העצמאות (1948) ועד למלחמת ששת הימים (1967) נחצה הכביש על ידי הקו העירוני בין ישראל לירדן, וחלקו הצפון-מזרחי (הסמוך לשער יפו, בריכת הסולטאן ומשכנות שאננים) עבר בשטח ההפקר והיה סגור לתנועה. עם איחודה של ירושלים, חזר הכביש להוות עורק תנועה ראשי דרומה ממרכז העיר לכיוון השכונות אבו תור, בקעה, תלפיות, גילה, חומת שמואל ויישובי גוש עציון. לקטע הצפון-מזרחי של הדרך, בין בריכת הסולטאן לשער יפו, ניתן השם "רחוב חטיבת ירושלים", בעוד יתר אורכו של הרחוב ממשיך להיקרא "דרך חברון".
כיום, בדומה לשדרות בר-לב ורחובות נוספים, היא מהווה חלק מכביש 60 - עורק תנועה ראשי החוצה את ירושלים. בתחילת העשור השני של המאה ה-21 הורחב הכביש ונוסף לו נתיב תחבורה ציבורית כשבעתיד אמור לעבור במרכזו הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים.
עצבים קרניאלים
בית חנינא
בית חנינא (בערבית: بيت حنينا) היא שכונה ערבית גדולה בצפון ירושלים, וגם שמו של כפר פלסטיני סמוך (ממערב לשכונה) בתחום הרשות הפלסטינית, שאינו נכלל בתחומי ירושלים. ב-2014 התגוררו בשכונה 34,500 בני אדם.
היסטוריה.
הוצע לזהות את הכפר בית חנינא עם עֲנִיָּה המקראית, הנזכרת בחזון מסע סנחריב לירושלים – או עם עֲנַנְיָה המקראית, עיר שהתיישבו בה עולי בבל מבני בנימין.
ברישום מס עות'מאני מ-1596 נכלל הכפר בית חנינא כחלק מנפת ירושלים, עם 28 בתי אב. ברישום גרמני משנת 1870 לערך נזכר בית חנינא ככפר עם 28 בתים ו-240 תושבים. סקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1881 מתאר את בית חנינא "כפר בגודל בינוני עם בתי אבן, העומד על אדמה סלעית מאוד ברכס שבין שני עמקים. הוא מוקף בעצי זית, ויש לו מספר מעיינות במרחק מה מערבה. יש גם כרמים בכפר".