ב-1999 הקים ולסטון ועדת גישוש לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000. לאחר שניהל מסע בחירות במדינות הראשונות בהן נערך הבחירות המקדימות לנשיאות במפלגה הדמוקרטית, הוא הודיע ​​שהוא לא יתמודד לנשיאות לאור מגבלות גופניות מתמשכות שנוצרו כתוצאה מפגיעות שספג בעת היאבקות מימיו כסטודנט. בהמשך אובחן מצבו כטרשת נפוצה. כסנאטור, ולסטון חיבר ב-2002 את "התיקון של ולסטון" לחוק הדו-מפלגתי לרפורמה במימון בחירות. מאמציו לרפורמה במימון הבחירות בוטלו לאחר מכן בפסק דין Citizens United נגד FEC של בית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-2002 היה הסנאטור היחיד שניצב בפני בחירות לכהונה שלישית שהצביע נגד היציאה למלחמת עיראק.
אחד עשר ימים לפני הבחירות לסנאט של ארצות הברית 2002, ולסטון נהרג בהתרסקות מטוס בעיר אבלת' שבצפון מדינת מינסוטה. רעייתו, שילה, ובתו, מרסיה, נהרגו גם הן בתאונה האווירית. בניו של ולסטון, דייוויד ומארק, לא היו על הטיסה, ועד שנת 2018 ישבו בראש עמותה שהוקמה לזכר הוריהם.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
ולסטון נולד בוושינגטון הבירה, בנם השני של לאון ומיני ולסטון, זוג יהודים-אוקראינים שהיגר לארצות הברית. אביו שינה את שם המשפחה מ"וקסלשטיין" (Wexelstein) לאחר שנתקל באנטישמיות בשנות ה-30 של המאה ה-20. ולסטון גדל בארלינגטון, שבווירג'יניה ולמד בתיכון ציבורי וייקפילד ובבית הספר התיכון יורקטאון, וסיים את לימודיו התיכוניים ב-1962.
ולסטון למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל אחרי שקיבל מלגת היאבקות. באוניברסיטה הוא היה אלוף ההיאבקות הבלתי-מעורער באליפות "ועידת החוף האטלנטי". אחרי שנת הלימודים הראשונה, נישא לשילה אייסון הוא סיים לימודי תואר ראשון במדע המדינה ב-1965 והשתייך לאחווה פי בטא קפא. במאי 1969 סיים ולסטון לימודי דוקטורט במדע המדינה. עבודת הדוקטורט שלו על שורשי צבאנות שחורה נקראה "חמושים שחורים בגטו: מדוע הם מאמינים באלימות".
מנהיג קהילתי.
באוגוסט 1969 קיבל ולסטון משרה קבועה במכללת קרלטון שבנורת'פילד, מינסוטה, שם לימד מדע המדינה עד להיבחרו לסנאט ב-1990. במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 החל בנוסף לעסוק בהנהגה אזרחית, והחל לעבוד עם עובדים מעוטי יכולת וקהילות אחרות שנשללו מהן זכויות אזרח. הוא הקים את "הארגון למחוז רייס טוב יותר", קבוצה המורכבת בעיקר מהורים יחידניים. הארגון דגל בשירותי דיור ציבורי, שירותי בריאות נוחים, שיפור החינוך הציבורי, ארוחות צהריים ללא תשלום בבתי ספר והקמת מתנ"ס במימון ציבורי. ב-1978 ולסטון הוציא לאור את ספרו הראשון "כיצד העניים הכפריים התחשלו: נרטיב של מארגן פשוט-עם" (How the Rural Poor Got Power: Narrative of a Grassroots Organizer), בו תיעד את עבודתו בארגון.
ולסטון נעצר פעמיים בתקופתו כמנהיג קהילתי בגין מרי אזרחי. לשכת החקירות הפדרלית פתחו נגדו תיק משפטי לאחר מעצרו במאי 1970 כאשר לקח חלק במחאה נגד מלחמת וייטנאם במטה ה-FBI במיניאפוליס. ב-1984 נעצר שוב בגין הסגת גבול במהלך הפגנה נגד עיקול בנק. ולסטון הרחיב את פעילותו לתנועת העבודה במינסוטה. בקיץ 1985 הוא השתתף בשביתת עובדים במהלך סכסוך עבודה במפעל של חברת הורמל בעיר אוסטין שבדרום מינסוטה. המשמר הלאומי של מינסוטה נקרא במהלך השביתה לפעולה כדי להבטיח שחברת הורמל תוכל להעסיק עובדים מחליפים קבועים.
חבר הנאמנים של מכללת קרלטון פיטר את ולסטון לקצרה בשלהי שנות השבעים בגלל פעילותו והיעדר פרסום מאמרים אקדמיים מצידו. לאחר שתלמידיו קיימו שביתת שבת, חבר הנאמנים הסכים להעסיק את ולסטון מחדש ולספק לו קביעות. בכך נותר ולסטון חבר הפקולטה הצעיר ביותר בתולדות המכללה.
קריירה ציבורית מוקדמת.
ולסטון התמודד לראשונה לתפקיד ציבורי ב-1982. הוא זכה במועמדות הדמוקרטית לתפקיד מבקר המדינה של מינסוטה לאחר נאום נחרץ בוועידת המפלגה הארצית. בבחירות הכלליות הוא גרף 45% מקולות הבוחרים, והפסיד לארן קרלסון הרפובליקני המכהן, שבעתיד יהיה מושל מינסוטה. למרות ההפסד, ולסטון נותר פעיל בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20. הוא כיהן כחבר הוועדה הדמוקרטית הלאומית ב-1984, ושנתיים לאחר מכן ב-1986 פתח במסע בחירות שני לתפקיד מבקר המדינה בטרם פרש כדי לטפל במצב הבריאות הרעוע של אמו. ב-1988, עמד ולסטון ברשות מטה הבחירות הנשיאותי של ג'סי ג'קסון במינסוטה. לאחר הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית ניהל את מטה הבחירות במינסוטה של מועמד המפלגה לנשיאות מייקל דוקאקיס לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988.
מסעי הבחירות לסנאט.
ב-1990 התמודד ולסטון לראשונה לסנאט נגד רודי בושוויץ המכהן, והחל את המירוץ כאנדרדוג רציני. ולסטון ביטא את תדמית האנדרדוג שלו עם כרזות משונות והומוריסטיות שיצר היועץ הפוליטי ביל הילסמן, בהם "פול המהיר" ו"מחפש אחר רודי", פסטיש על הסרט הדוקומנטרי "רוג'ר ואני" מ-1989 בכיכובו של מייקל מור. בושוויץ ניזוק אלקטורלית גם ממכתב שתומכיו כתבו לחברי הקהילה היהודית במינסוטה ימים לפני הבחירות, והאשימו את ולסטון בהיותו "יהודי רע" על כך שנישא לגויה ולא גידל את ילדיו על ברכי ההלכה היהודית (בושוויץ, כמו ולסטון, היה יהודי בעצמו). תשובתו של ולסטון למכתב, ששודרה בהרחבה בטלוויזיה של מינסוטה, הייתה ש"יש לו (לבושוויץ) בעיה עם נוצרים, כנראה." בושוויץ היה הסנאטור המכהן היחיד שלא נבחר מחדש באותה שנת בחירות.
ולסטון ניצח בשנית את בושוויץ ב-1996. במהלך אותו מסע בחירות, פרסם בושוויץ מודעות שציירו את ולסטון כ"ליברל מביך" והוא כונה "סנאטור הרווחה". בושוויץ האשים את ולסטון בתמיכה בביזוי הדגל, מהלך שקיבל לדעת רבים תוצאה לא רצויה. בטרם האשמה זו, המירוץ בין השניים היה צמוד ומותח, אך ולסטון המשיך לנצח את בושוויץ בסקרים בהפרש של תשעה אחוזים על אף שהוא שוב השתמש במשאבים רבים באופן יוצא מן הכלל. מועמד המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית דין ברקלי קיבל 7% מקולות הבוחרים.
הניצחון הצמוד של ולסטון ב-1990 והיבחרו מחדש ב-1996 נתנו אמון בארגוני דמוקרטיה שורשית שהעניקו השראה לסטודנטים במכללות, לאנשים עניים ולמיעוטים להיכנס לראשונה לתחום הפוליטי. ב-1990 מספר הצעירים המעורבים במסע הבחירות היה כה בולט, עד כדי כך שזמן קצר לאחר הבחירות, סגן נשיא ארצות הברית לשעבר וולטר מונדייל אמר לוולסטון כי "הילדים ניצחו את זה בשבילך". ולסטון בילה חלק ניכר מהקריירה שלו בסנאט בעבודה עם קהילת בני ההמונג שבמינסוטה, שלא הייתה מעורבת בעבר בפוליטיקה של ארצות הברית, ועם קהילת יוצא הצבא. הוא היה חבר בוועדה לענייני חיילים משוחררים של הסנאט של ארצות הברית, והוביל בהצלחה קמפיין למען חיילים משוחררים שנחשפו לקרינה מייננת לקבלת פיצויים מהממשל הפדרלי של ארצות הברית, ולמען הגדלת ההוצאות הממשלתיות לשירותי בריאות עבור חיילים משוחררים.
ב-2002, ולסטון התמודד מחדש בבחירות לתקופת כהונה שלישית חרף התחייבויות קודמות להתמודד לשתי תקופות כהונה בלבד. יריבו הרפובליקני היה נורם קולמן, ראש עיריית סיינט פול מזה שתי קדנציות ודמוקרט לשעבר, שתמך בוולסטון בעת התמודדותו לסנאט שש שנים קודם לכן. מוקדם יותר באותה שנה הודיע ​​ולסטון כי אובחנה אצלו טרשת נפוצה באופן קל, מה שגרם לצליעה שלדעתו הייתה פציעת היאבקות ישנה. ולסטון נמנה בין שורה של סנאטורים מהמרכז השמאלי במפה הפוליטית בארצות הברית שהגיעו ממפלגת העבודה-הדמוקרטית-חקלאית של מינסוטה. השלושה הראשונים, יוברט האמפרי, יוג'ין מקארתי ו-וולטר מונדייל, בלטו כולם במפלגה הדמוקרטית הלאומית.
שנותיו בסנאט של ארצות הברית.
ולסטון נודע בעבודותיו למען השלום, הסביבה הטבעית, העבודה ובריאות הציבור. לראיה, הוא הצטרף לאשתו שילה כדי לתמוך בזכויות נפגעי אלימות במשפחה. הוא גם הפך את נושא מחלות הנפש למוקד מרכזי בקריירתו הציבורית. ולסטון תמך בהגירה לארצות הברית. ב-1991 הוא התנגד למלחמת המפרץ, ובחודשים שקדמו למותו דיבר בגנות איומי הקבינט של ארצות הברית בראשותו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש לצאת שוב למלחמה נגד עיראק. הוא זכה לתמיכה רבה של קבוצות כמו הארגון הפרוגרסיבי "אמריקאים לפעולה דמוקרטית" , הסתדרות העובדים האמריקאית AFL-CIO, מועדון סיירה, האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, ו"אנשים למען דרך אמריקאית".
ב-1996 הצביע בעד חוק הגנת הנישואין. מאוחר יותר הוא ביקש מתומכיו לחנך אותו בנושא ובשנת 2001, כשכתב את האוטוביוגרפיה שלו, "מצפונו של ליברל", הודה ולסטון כי ההצבעה בעד החוק הייתה שגיאה. החוק אפשר למדינות ארצות הברית לסרב להכיר בנישואים חד-מיניים, והגדיר נישואים בחן גבר לאישה כמטרה פדרלית. ב-1999 היה ולסטון אחד משמונת הסנאטורים היחידים שהצביעו נגד ביטול חוק חוק גלאס-סטיגל.
לאחר שהצביע נגד ההחלטה לצאת למלחמת עיראק ב-11 באוקטובר 2002, בעיצומה של מערכת בחירות צמודה ביותר, אמר ולסטון לרעייתו כי ההצבעה בעד "עלתה לו בבחירות". בבחירות 2002 לסנאט המפלגה הירוקה של ארצות הברית הציבה נגד ולסטון מועמד משלה, מהלך שזכה להתנגדותם של כמה ממצביעיה. למשל וינונה לדוק, מועמדת המפלגה לתפקיד סגן הנשיא בבחירות 2000 לנשיאות, תיארה את ולסטון כ"אלוף ברוב המכריע של הסוגיות הנוגעות ללבנו". החלטת הירוקים להציב מועמד נגד ולסטון ספגה ביקורת מצד ליברלים אחדים.