לצבא הרומי היה יתרון משמעותי על כוחות המורדים הודות לכמה דברים שאפיינו את התנהלותו בשדה הקרב, כולל משמעת קרבית חזקה; תרגולות צבאיות יסודיות; יכולת לפעול בכמה גְזָרות בו-זמנית; כושר הנדסי; הפקת לקחים מהירה; ניצול יעיל של כוחות עתודה; כושר גופני; ניצול הכוחות והתאמתם למצב בשטח. בנוסף, הציוד והחימוש של הלגיונות הרומיים היה אחיד ובאיכות גבוהה. עם זאת קיבעון הסדר והארגון, שאפיין את הצבא הרומי, פעל לעיתים לרעתו. כאשר המבנה של יחידות הלגיון השתבש/התפרק מסיבות שונות, החיילים חדלו לתפקד ביעילות ונטו להיתפס לבהלה.
המחנות הרומיים מוקמו, על פי השערות שונות של החוקרים, ביריחו, בחדיד, באזור גבעון, בהר הצופים ובהר הזיתים, וכן כנראה בעוד מקומות סמוכים לירושלים.
אספקת הצבא הרומאי.
הצבא הרומי ראה חשיבות רבה בתזונה הצבאית, ואספקת המזון הייתה מרכיב חשוב באסטרטגיית המלחמה. אלעזר גלילי מציין בסיכום שהמלחמה על ירושלים הייתה מלחמת אספקה, בשינוע האספקה ובהגנה ואבטחה של שיירות האספקה. האספקה באה לידי ביטוי בעיקר במזון, מים ועצים. ניתוח מספר האנשים שהשתתפו בלחימה במחנה הרומאי, יחד עם הבהמות, נותן כי הכוח הרומי צרך כ־250 טון מזון וכ־1,000 קוב מים בכל יום במערכה.
הסביבה החקלאית ביהודה לא שפעה במזון עם בוא הכוח הרומאי, שכן זה נאסף לתוך העיר מבעוד מועד על ידי המורדים היהודים. על פי יונתן פרייס, בחודש הראשון של המצור התבססו הרומאים על המזון שנמצא בסביבות העיר, אך החל מהחודש השני והלאה שינעו מזון מאזורים אחרים. מרחב יריחו, שבאופן רגיל היה בסיס רחב למזון עבור תושבי ירושלים, לא הניב תבואה מספקת, מחמת כיבושו, דלדול תושביו והשכנת הלגיון העשירי בו. הרומאים ניצלו גם את המרעה הטבעי, שסיפק בין 100 ל-500 קילוגרם מספוא טבעי לכל דונם (הפער השתנה לפי המיקום, התקופה בשנה, והבהמה; ככל שנעים מערבה אל השפלה, וככל שהתקופה הייתה קרובה יותר לאחר לאביב, וככל שמדובר בגמל, ולא בפרד וחמור, ובפרט לא בסוס - שקיבתו רגישה - כמות המספוא לדונם הייתה גדולה יותר). נתיבי האספקה היו חד-כיווניים, על מנת למנוע פקק תנועה שהיה עלול להיווצר מחמת התנגשות של מאות ואלפי בהמות ועגלות שנעים מהחזית ואליה. קווי אספקת המזון העיקריים לצבא הרומי היו:
סך מנת המזון היומית של החייל הרומי הייתה כ-1.35 קילוגרם מזון ליום: כ-850 גרם חיטה, וכ-500 גרם משאר מצרכים. המספוא היומי הנדרש לבהמות, הוא כחמישה קילוגרם לסוס מלחמה, וכ-3.5 קילוגרם לבהמת משא. על פי חישוב, סך המזון היומי לכוח הרומי האנושי עמד על מעל 100 קילוטון מזון, וסך המזון היומי לסוסי המלחמה עמד על כ-65 קילוטון, וסך המזון היומי לבהמות המשא עמד על כ-75 קילוטון מספוא. סך הכול, כ-204 קילוטון ליום. כרבע מהכמות שונעה דרך הציר המזרחי, והשאר דרך הציר המערבי. בהמת משא מסוגלת לשאת משקל של כ-135 קילוגרם, גמל מסוגל לשאת כ-175 קילוגרם, ובעגלה ניתן לשאת משקל של כ-500 קילוגרם. יוצא אפוא כי לשם שינוע כמות המזון לשלושה ימים נדרשו כ-2,700 בהמות משא, כ-2,100 גמלים וכ-750 עגלות (בציר המזרחי שינוע הלוך ושוב נמשך שלושה ימים, ואילו בצד המערבי הספיקו בזמן זה לשנע אספקה שלוש פעמים).
התבססה על מקורות מים שבסביבות אזור הלחימה: בריכות ומעיינות; בעיקר מעיינות ואדי קלט.
התבססה אף היא על כריתת עצים בסביבה. אמנם לאחר שהמורדים היהודים הצליחו להעלות באש את הסוללות, נוצר מחסור כבד בעצים לשם בניית סוללות חדשות, וזה הביא לשינוי בתוכנית התקיפה הרומית.
המורדים היהודיים.
הרכב הכוח היהודי.
לפי יוסף בן-מתתיהו, כוח המורדים בירושלים כלל 23,400 לוחמים, שלחמו במסגרת שלוש קבוצות עיקריות:
לדברי דיו קסיוס, המורדים בירושלים קיבלו עזרה מיהודים מכל האזור סביב ארץ ישראל וכן מיהודים לא רק בתחום האימפריה הרומית, אלא גם מעבר לפרת.
אופי הלחימה והארגון הצבאי בכוח היהודי.
בניגוד לאימפריה הרומית, למורדים היהודיים לא היה צבא קבע סדיר. הם לא היו לוחמים מקצועיים, והציוד והמיגון שעמדו לרשותם היו נחותים בהרבה בהשוואה ליריביהם. רק מעטים מהם היו מצוידים בשריון גוף, וכלי הנשק שהיו ברשותם כללו בעיקר אלות, חרבות ופגיונות, אם כי הם השתמשו לעִתים גם בנשק שלל רומי, שנפל בידיהם בקרבות קודמים: חניתות וכידונים, קלעים וקשתות. בנוסף, מספר הלוחמים בצד היהודי לא עלה על כשליש מצבאו של טיטוס.
עם זאת הלוחמים היהודיים התאפיינו באומץ לב נואש וברוח לחימה גבוהה, מה שבמצבים מסוימים נתן להם יתרון על הליגיונרים הרומיים, בפרט במקרים של תקיפות פתע ולחימה פנים אל פנים בטווח קצר.
טקטיקת הלחימה של המורדים היהודים הייתה בדרך כלל טקטיקת גרילה או קומנדו. הם נמנעו מניהול קרבות סדורים נגד הלגיונות הרומיים, תקפו אותם עם כוחות קטנים, אך זריזים ונחושים, וכך הצליחו להשיג הצלחות מקומיות מול הצבא הרומאי הגדול והמסורבל.
אספקת המזון היהודית.
המורדים נערכו לקראת המצור למצב זה, והקצו בניינים לאחסון מזון שכלל חיטים ושעורים, מלח, יין ושמן, וגם עצים. אלו נאגרו בכמות רבה, שהייתה אמורה להספיק לשנים רבות של מצור. בסופו של דבר, במסגרת הסכסוך הפנימי ההדדי בתוך קבוצות הלוחמים היהודיים, הוצתו המאגרים באש, והרעב הורגש באופן מיידי. היה זה כבר בשלב הראשון של המערכה, עם בואו של טיטוס. מקור הדגן היה מהמרחב החקלאי שבאזור יהודה.
מהלך הלחימה בפיקודו של טיטוס.
הצבא הרומי עולה אל ירושלים.
טיטוס, שהפיק לקחים מניסיונו הכושל של קסטיוס גאלוס לכבוש את ירושלים, פיצל את צבאו לשלושה כוחות, שנועדו לנוע לכיוון העיר במקביל משלושה כיוונים, ולהגיע לירושלים בו זמנית, כדי לשדר עוצמה צבאית ולהקשות על כוחות המורדים לתקוף את צבאו בדרכו לעיר. הלגיונות השנים עשר והחמישה עשר עם חילות העזר שלהם תחת פיקודו האישי של טיטוס, נעו אל העיר מכיוון צפון במסלול העובר דרך השומרון וגב ההר, הלגיון החמישי עם כוחות נלווים נע אל העיר מכיוון מערב, מאמאוס דרך מעלה בית חורון, ואילו הכוח השלישי, שכלל בעיקר את הלגיון העשירי, נע לירושלים מכיוון מזרח, מיריחו אל הר הזיתים.
שלושת הכוחות נועדו לחבור סמוך להר הזיתים בערב פסח – י"ד בניסן. מועד זה נקבע במטרה לתפוס את העיר במצב של עומס, בגלל עולי-הרגל הרבים, שיבואו לעשות את חג הפסח בירושלים, בהנחה שריבוי האוכלוסין יקשה על המגינים לעמוד במצור רומי ממושך, עקב מחסור במזון ובמים.
התקדמות הכוחות הרומיים לירושלים נערכה בזהירות, לפי הנוהל הרומי של תנועה בשטחי אויב. זאת על אף שהשטח נכבש כבר בידי אספסיאנוס, שגם השאיר בו חילות מצב. בראש כל כוח נע חיל חלוץ, שכלל פרשים ורגלים מכוחות המלכים הקליינטים וחילות העזר.
טיטוס, שהקים את מחנהו כ-5.5 קילומטר צפונה לירושלים, באֵזור גבעת שאול המקראית, יצא לסיור סמוך לחומות ירושלים בליווי 600 פרשים, במטרה לבחון את השטח ולאסוף מודיעין על ביצורי העיר. לדעת גרשון בר-כוכבא, סיבת התקרבותו של טיטוס למקום הייתה כדי לבחון את השטח למטרות שינוע אספקה, שכן רק באזור הסמוך לחומה היה מעבר נוח לשינוע אספקה מצפון למערב והפוך. המורדים ניצלו מצב זה לעריכת גיחת פתע מהחומה הצפונית של העיר, והצליחו לנתק את טיטוס וקבוצת פרשים קטנה מכוח הפרשים העיקרי. פני השטח, שהיו מבותרים בחפירות ובגדרות, הקשו על טיטוס להימלט מהזירה, והוא הצליח להיחלץ לבסוף רק לאחר שחלק משומרי ראשו נהרגו. הצלחת הגיחה עודדה את כוחות המורדים בירושלים.
טיטוס הורה לכוחותיו לתפוס עמדות קרוב יותר לחומות ירושלים, ולהקים מחנות מבוצרים בהתאם לנוהל המקובל בצבא הרומי. הלגיון ה-10 התמקם קילומטר ממזרח לירושלים, על הר הזיתים, כשנחל קדרון מפריד בינו לבין העיר. הלגיונות ה-15 וה-12 הקימו מחנה מאוחד כ-1,200 מטר מצפון-מזרח לעיר, באֵזור הר הצופים, ואילו הלגיון החמישי הקים את מחנהו במרחק כחצי קילומטר מאחריהם.
הקמת מחנות מבוצרים הייתה חלק מההתנהלות הבסיסית של הצבא הרומי בעיתות שלום ובעיתות מלחמה. המחנה המבוצר שימש בסיס מוצק לנסיגה ולחידוש ההתקפה במקרה הצורך, לאבטחת כוחות צבא רומיים מפני התקפת פתע/לילה, להתגוננות מפני כוחות אויב עדיפים עד להגעת כוחות תגבורת, וליצירת תחושת ביטחון בשורות הלגיון.
תקיפות המורדים.
הופעת הצבא הרומי הגדול מול חומות ירושלים בבוקרו של ערב פסח הפתיעה את המורדים, וגרמה להשעיה זמנית של מלחמת האחים בין הפלגים היריבים שלהם, שהתאחדו לצורך המלחמה באויב הרומאי.
הלגיון העשירי, שחייליו עסקו בהקמת המחנה המבוצר שלהם על הר הזיתים, לא צפה אפשרות של התקפה יהודית, ולכן לא טרח להציב כוח אבטחה להגן על העובדים בהקמת המחנה. העבודות התבצעו בקבוצות קטנות, כשנשקם וציודם של החיילים לא עליהם. המורדים היהודיים מיהרו לנצל את חוסר הזהירות של הרומאים. הם חצו את ערוץ נחל קדרון, התפרצו בהפתעה אל המחנה, שעדיין היה בשלבי הקמה, והניסו את חיילי הלגיון במעלה ההר. למזלם של האחרונים, טיטוס חש לעזרתם עם כוח מחיל העזר, תקף את המורדים מהאגף, והניסם בחזרה לעברו השני של הנחל.