רשת השידור האנלוגי של TV4 מכסה 98% מאוכלוסיית שוודיה, בניגוד לרשת SVT המכסה 99.8%. הסיבה לכך שהרשתות לא מכסות 100% היא כי לא נמצא צורך להשקיע עוד בכיסוי כל המדינה. במקום זאת, 2% מהאוכלוסייה צורכים את שידורי הטלוויזיה באמצעות שידורי הלוויין כדי לקבל את ההזדמנות לצפות בטלוויזיה.
הערוץ לא היה זמין בפלטפורמת הלוויין של Viasat במשך מספר שנים. לאחר שהושג הסכם בין הצדדים, Viasat תכננה להתחיל לשדר את הערוץ כבר ב-21 באפריל 2005, אך מחלוקת בין TV4 לבין Canal Digital עיכבה את התחלת שידורי הערוץ ל-1 בינואר 2006.
TV4 HD זמין למנויי Canal Digital, ולמנויי Com Hem, Kabel-TV. כמו כן הוא משודר גם בטלוויזיה הדיגיטלית הקרקעית של שוודיה. אחת הדרישות עם השקת הגרסה ב-HD הייתה שהערוץ ישדר חדשות מקומיות גם ב-TV4 HD.
פופולריות.
ב-2015 ממוצע הצפייה בערוץ עמד על 20.2%.
תוכניות.
TV4 משדר מגוון רחב של תוכניות הכוללות חדשות, ספורט, סרטים עלילתיים, בידור, תוכניות קהילתיות, קומדיות, דרמות, אופרות סבון, שעשועונים ועוד. התוכנית אשר גרפה שיא של צופים בהיסטוריה של TV4 הוא המשחק בין שוודיה ודנמרק באליפות הכדורגל ב-22 ביוני 2004, שנצפה בידי 3.8 מיליון צופים. בשנת 2007, התוכניות שנהנו ממספר צופים גדול הן: בואו נרקוד (2,180,000 צופים), איידול 2007 (1,930,000 צופים), בונדה מבקשת גברת (1,735,000 צופים), טאלאנג 2007 (1,640,000 צופים), וחדשות הערוץ (1,550,000).
חדשות ואקטואליה.
מהדורת החדשות של הערוץ, TV4-nyheternaהיא מהשידורים העיקריים בערב מאז הערוץ התחיל לשדר. במקור, החדשות שודרו פעמיים, ב-19:00 וב-22:00.
בתחילת שנות ה-90 היה ניסיון לשמור את הצופים מול מסך הטלוויזיה, באמצעות שידור תוכנית מיוחדת. עם זאת, הניסיון לקחת צופים מערוצי SVT לא צלח והתוכנית עברה לשעה 18:30. מאוחר יותר נמצאה השעה הנכונה לשידורי חדשות, שעברו לשעה 19:00.
מהדורת החדשות של הבוקר הושקה בימי חול בסתיו 1992. התוכנית "בוקר טוב" ארכה שעתיים, אם כי מאז התוכנית הורחבה בהדרגה, וכיום היא משודרת בין 5:50 ל-10:00 בבוקר. חדשות, מזג אוויר, מוספים כלכליים, ספורט וחדשות מקומיות משודרים בתוכנית לצד ראיונות שונים.
בשנת 2007 שידרו בערוץ את טקס חלוקת פרסי נובל לשלום בשוודיה. בשנה שלאחר מכן שבו שידורי הטקס ל-SVT, שנמצא כי הם עונים טוב יותר על דרישות ועדת פרס נובל.
ב-15 באפריל 2008 הושק ערוץ החדשות באינטרנט. הערוץ משדר חדשות כל 15 דקות עם מוספי ספורט, כלכלה, חדשות מקומיות ותחזיות מזג אוויר.
בידור.
באביב 2006 שינו בערוץ את לוח השידורים בשבת, והחלו לשדר תוכניות כמו דיל או לא דיל ועוד.
בשנת 2004, העונה הראשונה של איידול שודרה ב-TV4. התוכנית הפכה להצלחה בקרב הקהל, במיוחד בקרב הצעירים באוכלוסייה. התוכנית הייתה אחת התוכניות הפופולריות ביותר בשנים 2005 ו-2006.
בחודש ינואר 2006 שודרה לראשונה התוכנית Let's Dance. התוכנית הפכה לפופולרית וצפו בה יותר מ-2 מיליון צופים.
תוכנית ההומור "פרלמנט" עלתה לשידור בשנת 1999 ושודרה במשך 18 עונות.
במשך שנים מרטין טימל הגיש תוכנית משלו בערוץ.
דרמה.
מאז הקמתו הערוץ שידר דרמות מקוריות. בין הפקות הדרמה הראשונות יש את "רוזהולם" וגם "האויב של האויב".
בסתיו 2007 עלתה לשידור סדרת הדרמה "מבוך מפואר". לאחר שבערוץ היו מרוצים ממספר הצופים, בפרק השלישי צפו רק 280,000 צופים, והסדרה, שעלתה 50 מיליון קרונות, החליפה את שעת השידור שלה.
ספורט.
בערוץ TV4 משדרים את האליפויות הגדולות בעולם, בכדורגל, כדוריד ואתלטיקה.
בשנת 1998 שידר הערוץ לראשונה את גביע העולם, במקום SVT.
TV4 Play.
TV4 Play הוא המותג של הערוץ המשמש שירות וידאו על פי דרישה המוצע בידי הקבוצה המנהלת את הערוץ.
יחסי ארצות הברית–לטביה
היחסים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין לטביה כוננו עם הקמת לטביה העצמאית לאחר מלחמת העולם הראשונה, וכיום מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים ביניהם. על פי דו"ח המנהיגות העולמית של ארצות הברית לשנת 2012, 30% מהלטבים מרוצים מההנהגה האמריקנית, כאשר 30% אינם מסכימים ו-39% אינם בטוחים.
היסטוריה.
ארצות הברית הכירה ברפובליקה של לטביה דה יורה ב-28 ביולי 1922, וב-13 בנובמבר אותה שנה נפתחה צירות ארצות הברית בלטביה. הצירות פעלה בלטביה עד ל-5 בספטמבר 1940, אולם לאחר כיבוש המדינות הבלטיות בידי ברית המועצות היא נסגרה. מאידך, המשלחת הדיפלומטית הלטבית בארצות הברית המשיכה את פעילותה לאורך כל תקופת הכיבוש על ידי ברית המועצות בשנים 1940–1991. ממשלת ארצות הברית הכירה במשלחת הדיפלומטית של לטביה כנציגה המשפטית של הרפובליקה של אסטוניה, וההכרה ברצף המשפטי של הרפובליקה של לטביה היא אבן הפינה ליחסים בין לטביה לארצות הברית.
לאחר קריסת ברית המועצות בשנת 1991, פתחה ארצות הברית מחדש את השגרירות שלה בריגה, והיחסים בין שתי המדינות התפתחו מאז במהירות. לטביה וארצות הברית חתמו על אמנות השקעה, סחר, הגנה על קניין רוחני, הסגרה, סיוע משפטי הדדי, והימנעות מכפל מס, וכמו כן, לטביה נהנתה מטיפול מועדף ביותר עם ארצות הברית מאז דצמבר 1991.
יחסים דיפלומטיים.
ארצות הברית מחזיקה בלטביה שגרירות בריגה. מאידך, לטביה מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די. סי. ו-15 קונסוליות באנקורג', אטלנטה, שיקגו, סינסינטי, דטרויט, פורט לודרדייל, גרינוויל, יוסטון, לוס אנג'לס, ניו יורק, פילדלפיה, פרובידנס, סיילם, סן פרנסיסקו וסיאטל.
נושאות המטוסים מסדרת ויקראנט
נושאות המטוסים מסדרת ויקראנט (לשעבר פרויקט ספינת ההגנה האווירית 71 "(ADS)" או "נושאת מטוסים חלוצה (IAC)") היא סדרה של נושאות מטוסים בבנייה עבור חיל הים ההודי. האוניות בסדרה הן אוניות הקרב הגדולות ביותר, ונושאת המטוסים הראשונה המתוכננת ונבנית בהודו. האוניה הראשונה הנמצאת בבנייה  היא גם נושאת המטוסים הראשונה שמתוכננת ונבנית באסיה הכוללת STOBAR, כלומר שילוב של נחיתה אנכית ומסלול המראה מקוצר (STOVL) כמו גם מסייע המראה ונחיתה (CATOBAR), וכן הראשונה שנבנתה לתפעול של מטוסי סילון.
ההכנות לבניית נשאות המטוסים הראשונה מסדרת INS ויקראנט החלו ב-2008, והשדרית הונחה בפברואר 2009. האוניה הוצאה אל מחוץ למבדוק ב-29 בדצמבר 2011, והושקה ב-12 באוגוסט 2013. קנה המידה, המורכבות של הפרויקט, וחוסר הניסיון בתעשייה המקומית יצר בעיות רבות אשר גררו חריגות תקציביות במיליארדים, קשיים טכניים, ועיכוב תוכניות אשר גרם להרחקת מועד השחרור המתוכנן עד ל 2023.
הארי ווינקס
אילזה אייכינגר
אילזה אייכינגר (גרמנית: Ilse Aichinger; 1 בנובמבר 1921 – 11 בנובמבר 2016) הייתה סופרת אוסטרית יהודיה, שיצירתה הושפעה במידה רבה מרדיפות הנאצים בגלל מוצאה היהודי. היא כתבה שירים, סיפורים קצרים ותוכניות רדיו, היא זכתה במספר רב של פרסים אירופאיים הקשורים לספרות.
ראשית חייה.
אילזה נולדה בווינה, יחד עם אחותה התאומה, הלגה. הן נולדו לברטה ולודוויג אייכינגר, רופאה יהודיה ומורה. הילדים גדלו כקתוליים, כיוון שהמשפחה של אמה היו מתבוללים. אילזה בילתה את ילדותה בלינץ. לאחר שהוריה התגרשו, היא חזרה יחד עם אמה ואחותה לווינה ולמדה בבית ספר קתולי. לאחר המהפכה ב-1938 היא ומשפחתה היו נתונים לרדיפת הנאצים. כיוון שהיא הייתה חצי יהודייה, היא לא הורשתה להמשיך ללמוד ועבדה במפעל לכפתורים. אחותה, הלגה, נמלטה מהנאצים ביולי 1939 באמצעות הקינדרטרנספורט לאנגליה, לבסוף שם היא ילדה את ביתה, שהפכה לאמנית אנגלייה, רות ריקס. במהלך מלחמת העולם השנייה, אייכינגר הצליחה להסתיר את אמה בחדר מול מלון מטרופול, של הגסטאפו הוינאי. לעומתה ולעומת אמה, רוב קרובי משפחתה מצד אמה, ביניהם גם סבתא שלה, ג'יזל, אותה היא אהבה במיוחד, נתפסו בידי הנאצים ונשלחו למחנה השמדה ליד מינסק, ונרצחו.
קריירה.
בשנת 1945, החלה אילזה ללמוד רפואה באוניברסיטת וינה, תוך כדי שהיא ממשיכה בזמנה הפנוי לכתוב. בזמן כתיבת בזמנה הפנוי. הפרסום הראשון שלה היה "השער הרביעי" (""), בו כתבה על החוויה שלה כאשר הייתה תחת השלטון הנאצי. בשנת 1947, אילזה ואמה, ברטה יכלו בפעם הראשונה לנסוע ללונדון ולבקר את אחותה התאומה, הלגה, ואת ביתה רות. ביקור זה היווה השראה לסיפורה הקצר "דובר".
בשנת 1948 ויתרה על לימודיה לטובת סיום הרומן הראשון שלה, "" ("תקווה יותר גדולה").רומן זה הפך לאחד מהרומנים החשובים בשפה בגרמנית במאה העשרים. את הספר הפך לאחד העליון גרמנית-שפת הרומנים של המאה העשרים. הספר מדבר על ילד שנרדף בידי הנאצים בווינה.
בשנת 1949 כתבה אילזה גם את הסיפור הקצר "סיפור במראה", שפורסם בארבעה חלקים בעיתון האוסטרי, שהיה ידוע מאוד כיוון שהשתמשו בו כדי ללמד ילדים בבתי ספר, כחלק מספרי לימוד. הסיפור הזה כתוב הפוך, הוא מתחיל מהסוף, עם ביוגרפיה של אישה ללא שם, ומסתיים הסיפור ילדותה.
ב-1949 הפכה אייכינגר להיות הקוראת של ההוצאה לאור וינה ופרנקפורט, היא עבדה יחד עם אינגה שול, ביחד הן עבדו על מנת לייסד מכון לכתיבה יוצרת, בתוך אלם, גרמניה.
בשנת 1951, אילזה הוזמנה להצטרף לקבוצת הסופרים קבוצת 47, קבוצה שמטרתה הייתה להפיץ את הרעיונות הדמוקרטיים שעלו לאחר המלחמה באוסטריה. היא הקריאה את הסיפור שלה, "סיפור במראה" בזמן הפגישות שלה בקבוצה, מה שהוביל את חברי הקבוצה להתרשם באופן יוצא דופן מנרטיב הבנייה שהיא הביאה. בשנה שלאחר מכן, היא זכתה בפרס הקבוצתי לטקסט הטוב ביותר, ובכך הפכה לאישה הראשונה שקיבלה זאת. ב-1956 היא הצטרפה לאקדמיה לאמנות, ברלין. היא תפקדה גם כמרצה אורחת בבית המכון הגרמני באוניברסיטת וינה, לימדה על ספרות ופסיכואנליזה.