עם כניסתה של שושנה ארבלי-אלמוזלינו לתפקיד שרת הבריאות הוחלט על סיום כהונתו כמנכ"ל משרד הבריאות בסוף שנת 1986. ומיכאלי שב לתפקידו כמנהל המרכז הרפואי תל אביב.
משנת 1992 ועד מותו כיהן כיו"ר הדירקטוריון והמועצה של שירותי בריאות כללית. במקביל לתפקידי הניהול עסק בהוראה ובמחקר, כפרופסור באוניברסיטת תל אביב, ופרסם עשרות רבות של פרסומים מדעיים.
היה חבר הנהלת המועצה לשלום ולביטחון, מרכז פרס לשלום, חבר במועצת הבריאות ונשיא איגוד "יוצאי ועולי גאורגיה".
בשנת 2003 קיבל מידי שר הבריאות אות מופת על מפעל חיים.
פרסם ספר אוטוביוגרפי בשם "נייטיב מירושלים".
דן מיכאלי נפטר בינואר 2006 לאחר מחלת לב, בגיל 73.
מרדכי יוסף אלעזר ליינר
רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר (כ"ז בשבט תרל"ג, 1873 - כ"ו בשבט תרפ"ט, 1929) היה האדמו"ר הרביעי של חסידות ראדזין.
תולדותיו.
נולד בעיירה איזביצה, בנו של האדמו"ר מראדזין רבי גרשון חנוך הניך ליינר, ואמו בת רבי יוסף אלעזר גילרנטר. לאחר פטירת אביו, בד' בטבת תרנ"א הוכתר רבי מרדכי יוסף אלעזר כאדמו"ר בראדזין.
אחד ממעשיו הראשונים היה הפצת רעיון חידוש התכלת של אביו, לצורך כך פנה במכתבים שונים לרבני דורו, במטרה לשכנע אותם בצדקת עניין התכלת. היה ממנהיגי היהדות בפולין. שימש כסגן נשיא אגודת ישראל מיום הווסדה, יחד עם רעו רבי יצחק זליג מורגנשטרן מסוקולוב. נבחר לנסוע לפטרבורג, כדי להשתתף בועידת פטרבורג הידועה, כנציגם של היהדות החרדית בפולין.
עד מלחמת העולם הראשונה גר בראדזין. לאחר המלחמה התגורר בוורשה. נפטר בכ"ו בשבט תרפ"ט, ונקבר באוהל בית הקברות היהודי בוורשה. האוהל שופץ בשנת תשמ"ט על ידי חתנו רבי אברהם ישכר אנגלרד מראדזין, ונכדו הרב מרדכי יוסף אלעזר גולדשמיד.
בנו רבי שמואל שלמה ליינר התמנה תחתיו. חתנו רבי אברהם ישכר אנגלרד הקים מחדש את חסידות איזביצא ראדזין בישראל.
משפחתו.
בנו הוא האדמו"ר רבי שמואל שלמה ליינר. בנותיו: חוה, אשת הרב יעקב גרומן; טויבע בינה (טאפצ'ע), אשת הרב יחיאל צבי גוראריה (חסיד חב"ד ומנהל ישיבת תומכי תמימים בוורשה); שרה זלדה, אשת האדמו"ר רבי אברהם ישכר אנגלרד מראדזין; הדסה
כל ילדיו וצאצאיו נרצחו בשואה מלבד נכדה אחת, חיה דבורה גולדשמיד, אשת הרב נחום גולדשמיד (שעלתה לארץ ב-1936), ונינה אחת, הלינה קירשנבאום, בתו של אהרן (בן יעקב) גרומן, שנצלה מן השואה.
האי נורפוק
דגל טריטוריית האי נורפוק
דגל האי נורפוק אומץ רשמית ב-17 בינואר 1980.
הדגל מחולק לשלושה חלקים - צבע הדגל ירוק בצדדיו ולבן במרכזו, כאשר במרכז השליש הלבן (האמצעי) מצויר בצבע ירוק אראוקריה רמה ("Araucaria heterophylla") המסמל את האי.
הדגל דומה במעט לדגל קנדה בכך שיש בו שני צבעים, ובמרכז סמל דומיננטי, אולם הדגל מחולק לשלושה חלקים, ואין מדובר בשטח בהיר קנדי.
ג'רום דייוויד סלינג'ר
ג'רום דייוויד סלינג'ר (באנגלית: Jerome David Salinger; 1 בינואר 1919, ניו יורק – 27 בינואר 2010, קורניש, ניו המפשייר), הידוע לרוב כג'יי. די. סלינג'ר (J. D. Salinger) היה סופר אמריקאי ממוצא יהודי, הידוע בעיקר בזכות ספרו "התפסן בשדה השיפון" וסדרת סיפורי "משפחת גלאס".
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
סלינג'ר נולד ב-1 בינואר 1919 לאם קתולית ממוצא גרמני, אירי וסקוטי ולאב יהודי. אמו שינתה את שמה מ"מארי" ל"מרים" לאחר חתונתה על מנת לרצות את חמיה, והחשיבה עצמה יהודיה. סלינג'ר עצמו גילה שאימו אינה יהודיה רק לאחר טקס בר המצווה שלו. סבו של סלינג'ר, שמעון, נולד בליטא ושימש כרב קהילה בקנטקי.
אביו של סלינג'ר דרש מבנו שילמד מקצוע "נחשב", שיספק לו הכנסה גבוהה; ושינהל בעתיד את העסק המשפחתי. אך סלינג'ר סולק ממספר בתי ספר מפני שלא השקיע בלימודיו. הוריו החליטו אפוא לשלוח אותו לאקדמיה צבאית. שם השקיע בלימודיו, ואף היה אחראי על נבחרת הסיוף של הפנימייה. בשהותו בפנימייה גילה סלינג'ר אהבה לתחום הצבאי, אך זו תמה עם שירותו במלחמת העולם השנייה (ניתן להבחין בדמיון להולדן קולדפילד, הדמות הראשית בספרו התפסן בשדה השיפון, שסולק גם הוא ממספר בתי ספר והיה אחראי על נבחרת הסיוף בפנימייה בה גר).
לסלינג'ר היו חלומות גדולים בצעירותו, אך רמתו בלימודים הייתה ממוצעת. אחד ממוריו בקולג' אף כינה אותו "התלמיד הגרוע ביותר באנגלית ובכתיבת חיבורים שלמד כאן אי פעם". ב-1936 החל ללמוד באוניברסיטת ניו יורק לתואר בחינוך מיוחד, אך נשר בשנה שלאחר מכן. אז דחק בו אביו ללמוד את עסקי יבוא הבשר, והוא נסע לעבוד בתחום בווינה ובבידגושץ. המראות שבהם נתקל בתקופה זו גרמו לו להפוך לצמחוני; והחמירו את הקרע בינו לבין אביו (שסלינג'ר, בסופו של דבר, לא השתתף בהלווייתו). עזב את וינה חודש לפני שנכבשה על ידי הנאצים.
ב-1939, החל סלינג'ר ללמוד באוניברסיטת קולומביה. שם השתתף בקורס כתיבה של וויט בארנט, עורך וותיק של כתב עת ספרותי נחשב. לדברי וויט, סלינג'ר לא התבלט בסמסטר הראשון; אך בשני השלים לפתע שלושה סיפורים. וויט התרשם מרמת הכתיבה, ופרסם בכתב העת שלו את סיפורו הראשון של סלינג'ר. הייתה זו תחילתה של שותפות ספרותית שנמשכה מספר שנים. חבריו של סלינג'ר לספסל הלימודים זוכרים אותו כאדם נאה במיוחד בעל הומור ציני ועוקצני; וכאחד שהעדיף לשבת בצד ולהתבודד בזמן ששאר הסטודנטים היו משתכרים. סלינג'ר נהג תמיד לומר לחבריו כי יום יבוא ויהיה סופר מפורסם שיעשה מזה הון – "נבואה" שהתגשמה לבסוף.
סלינג'ר אהב לקרוא והעריץ את הסופרים קפקא, טולסטוי, ת"ס אליוט, צ'כוב, דוסטויבסקי, ופרנסיס סקוט פיצג'רלד.
בצעירותו ביקר סלינג'ר באירופה מספר פעמים. באחת מהן פגש את אונה או'ניל, נערה בת שש עשרה, בתו של המחזאי יוג'ין או'ניל. השניים שמרו על קשר והתכתבו במהלך המלחמה. סלינג'ר כתב לה מכתבי אהבה רבים, שהיו יצירות אמנות בפני עצמן, בזכות סגנון כתיבתו הייחודי. ב-1943 נודע לו שאו'ניל נישאה לשחקן הקולנוע צ'ארלי צ'פלין, שהיה מבוגר ממנה בשנים רבות; הדבר הכה אותו בתדהמה והוא שקע בדיכאון.
סלינג'ר התגייס לצבא במלחמה העולם השנייה, ושירת כחייל חי"ר. נטל חלק, בין היתר, בפלישה לנורמנדי, בקרב על הבליטה ובקרב על יער הירטגן. ושירת בנערי ריצ'י כמו כן היה מהראשונים שחזו בזוועות השואה. חבריו למחלקה העידו עליו שאפילו במהלך הפגזות היה מסתתר מאחורי שולחן וממשיך לכתוב, עד שלא הייתה לו ברירה אלא להיכנס לקרב. אולי כך הספיק סלינג'ר לכתוב מספר סיפורים קצרים במהלך שירותו. חבריו זוכרים אותו כחייל אמיץ במידה יוצאת מן הכלל, אך המלחמה השפיעה מאוד על נפשו, ובסופו של דבר אושפז בשל לחץ נפשי. חוויותיו בצבא משתקפות בכמה מסיפוריו. בסיפור "לאזמה באהבה ובסיאוב", למשל, מסופר על חייל צעיר המקיים קשר עם נערה במהלך מלחמת העולם השנייה, ולבסוף מתאשפז בשל טראומה מהמלחמה.
לאחר תום המלחמה התמסר סלינג'ר לכתיבה ונהג לשחק פוקר בקביעות עם אנשים כמוהו, ששאפו להיות סופרים. אלה זוכרים אותו כעוקצני, בעל הומור שחור ומנצח בכל פעם.
ב-1945 נישא לרופאה צעירה בשם סילביה, שממנה התגרש זמן קצר לאחר מכן.
תקופת הפוריות של סלינג'ר.
ב-1948 פרסם בניו יורקר את הסיפור "יום מושלם לדגי הבננה", שזיכה אותו בתהילה עולמית. המבקרים הרעיפו שבחים על הסיפור, שנחשב עד היום לאחד הסיפורים הקצרים הטובים ביותר אי פעם. ההצלחה לה זכה הסיפור העלתה את מעמדו של סלינג'ר בניו יורקר, שם המתינו עתה בקוצר רוח לסיפורים נוספים פרי עטו. עם פרסום הסיפור החלה תקופה ספרותית פורייה, שנמשכה כעשור, בה כתב את כל יצירותיו המפורסמות (אם כי חלקן פורסמו לאחר מכן).
סלינג'ר סירב להיענות לתכתיבי עורכיו והתקוטט איתם לעיתים מזומנות, דבר שעיכב את פרסום ספריו וגרם לו הפסדים כספיים.
בשנת 1951 יצא לאור "התפסן בשדה השיפון", ספרו המצליח ביותר של סלינג'ר, שתורגם לשפות רבות. דעת המבקרים הייתה מעורבת: היו שראו בו ספר מצוין והיו שראו בו ספר באיכות ירודה.
התבודדותו של סלינג'ר ואחרית ימיו.
ההצלחה הרבה והפרסום הרב להם זכה "התפסן בשדה השיפון" לא היו לרוחו של סלינג'ר, שהחל להיעלם בהדרגה מעיני הציבור. הוא אסף את סיפוריו שפורסמו בניו יורקר והוציאם לאור כקובץ סיפורים בשם "9 סיפורים" (יצא בעברית תחת השם "לאסמה, באהבה ובסיאוב" ב-1979 ובתרגום חדש בשם "9 סיפורים").
סלינג'ר עזב את ניו יורק ב-1953 עבר לגור לבדו בעיירה קורניש שבצפון-מערב ארצות הברית. סלינג'ר היה אהוב על תושבי המקום, בייחוד בני הנוער והילדים, אליהם התייחס בידידות ובחיבה; ואף נתן להם לערוך מסיבות בביתו. כל זה נגמר כאשר סלינג'ר הסכים להעניק ראיון בלעדי לעיתון בית ספר; והנערים ניצלו את הסכמתו ומכרו את הראיון כסקופ בלעדי לעיתונאים שניסו במשך שנים להשיג ראיון עמו. סלינג'ר נפגע מאוד, והסתגר מאז בביתו.
אופיו המתבודד של סלינג'ר רק הגביר את סקרנותו של הציבור כלפיו. מאז פרסום "התפסן" ושני קובצי סיפוריו (ראו את הפסקה הקודמת) לא פרסם סלינג'ר מילה. רבים האמינו שסלינג'ר המשיך לכתוב סיפורים, שיתפרסמו לאחר מותו. העניין הציבורי בסלינג'ר הוליד תעשייה שלמה של סיפורים אודות חייו, והשערות לגביהם. בראיון ב-1974, לאחר שנגנבו סיפורים שכתב, אישר סלינג'ר שהוא עדיין כותב, אך להנאתו הפרטית בלבד ולא בשביל הציבור הרחב.