המערב הקפיד לצמצם ככל האפשר את הפער בין חשיבה לדיבור. נראה כי הוא ניסה לגרום לפועל "לשוחח" (discourir) להיות ככלי מתווך בין הפועל "לחשוב" ו"לדבר" באופן כזה שמצטייר ש"החשיבה במילים" מתגלמת, לכאורה, לפעולה המייצרת מובן. ניסיון זה להשמיט את מציאות השיח מתלבש על מספר תימות פילוסופיות.
תימת הסובייקט המייסד.
מטרת הסובייקט המייסד הוא להחיות את הצרות האובייקטיביות של השפה. הוא נותן המהות, הקונוטציה של המילה בהקשרה לדברים אשר בהמשך תשמש תשתית לטענות אך כדי לבטא אותם אין הוא צריך לעבור דרך הערכאה הייחודית של השיח.
תימת החוויה.
התימה הזו מניחה כי עוד מבראשית פיתח וייסד העולם משמעות טרומית להיגד למעננו וכך שוב מושטת המציאות מתוך השיח.
תימת התיווך האוניברסלי.
תימת התיווך האוניברסלי מנסה למצוא לוגוס שהופך את המקרה הפרטי למושג כללי שמכיל בתוכו את כל הרציונליות שבעולם. במילים אחרות, המאורעות עצמם נעשים לאט לאט לשיח.
מתודות.
פוקו מציע מתודות כיצד יש לבחון את השיח ולהאזינו כדי להשיב את צביון המאורע לשיח. לשם כך הוא מונה מספר מתודות. המתודה הראשונה שיש תמיד לבצע היא ממנה היפוך. על פי מתודה זו על האדם לזהות את המנגנונים המהדרים בכל שיח דהיינו המקור-השולט בשיח ומה כוחותיו בחברה. כמו גם, יש לחפש את מה הוא מהדיר, לנסות לגלות מה עומד מאחורי אותם ערכים מהודרים ולתהות האם יש לקבלם במלואם? על מנת לפתור שאלה זו מציע פוקו עוד שלוש מתודות נוספות:
עקרונות לניתוח.
קיימים 4 עקרונות לניתוח סדר השיח, שלראות פוקו, הם אנטיתזה לניתוח שהיה קיים.
במשך שנים, מסביר פוקו, עקרון היצירה, האחדות, המקוריות והמשמעות היו במוקד ההיסטוריה המסורתית לפיה יש לחפש את נקודת היצירה, תקופתה, האוצר החבוי בה וכן הלאה.
לעיתים רבות זקפו להיסטוריה שהצליחה לבודד את המאורע הבודד והביט על ההיסטוריה כולה וכך מצאה את הגורמים והביטיים הנוספים שהובילו לקיומו של אותו אירוע. אמנם, פוקו מסכים עם גישה זו אך הוא יוצא כנגד המחקר ההיסטורי בשל העובדה הפשוטה - נעלמות מעיניו נתונים רבים ולכן ההיסטוריה אינה יכולה לבחון את כלל המאורעות שהובילו לאותו אירוע. מדוע נעלמים ממנה פרטים? ההיסטוריה כולה מסתמכת על רישומי כנסייה, חוזים נוטריוניים וכן אלו. למעשה, ההיסטוריה מביאה למיצוי מרבי של גרעין המאורע ולא בוחנת בראייה ארוכת טווח כלומר היא חושפת עוד ועוד רבדים בתוך המאורע עצמו. במילים אחרות, ההיסטוריה בוחנת אירוע כ"רצף של סדרה" ולא בוחנת את ה"סדרה של אירוע" (לכאורה פועלת על פי האינדוקציה ולא לפי הדדוקציה) ; היא פועלת לא כדי לחשוף מבנים קודמים. היא פעלה כדי לבסס סדרות שונות, מצטלבות ומתפצלות אך בלא שתהינה אוטונומיות שמסיעות לנו לתחם את מוקד האירוע. לאור זאת, המושגים שעתה נכפים עלינו הם המאורע וההסדרה. כך שמצד אחד ההיסטוריה אינה מנתחת מאורע כאילו היה "ההיסטוריה חיה" אלא מבינה אותו מתוך הטקסט. מצד שני ניתוח כזה מלא כשלים.
אם השיח הוא תוצר של מאורע, כיצד יש להתייחס למושג של המאורע? דהינו למילים שרושמות באותו מקור? על כן המאורע אינו תהליך או מקרה ואינו שייך לעולם הגופים ומנגד הוא אינו בלתי חומרי. הרי הוא משפיע בעולם החומרני באמצעות הצלבה של גורמים, ביזורם וכן הלאה.
סיכום.
פוקו מסווג את הניתוח הטקסטי לשנים:
ההבדל בין שני ניתוחים אלו הוא בנקודת המבט ובתיחום.
קיימים נושאים רבים אותם ניתח פוקו, או שאב מהם השראה. עם זאת לכל השיחים האלו קיימים ההגבלות והאיסורים שבה.
דברי תודה.
בפרק חמישי, מישל פוקו מודה ומונה רשימה של מקורות שהשפיעו על צורת חשיבותו.
יצחק ידידיה פרנקל
הרב יצחק ידידיה פרנקל (כ"ו בתשרי תרע"ד, אוקטובר 1913 - ד' באלול תשמ"ו, 8 בספטמבר 1986) היה הרב הראשי וראש אבות בתי הדין בתל אביב-יפו.
קורות חייו.
נולד בלינטשיץ, פולין, לרב אהרון פרנקל, מרבני העיירה, ולימים – רב בית הכנסת "אור תורה" וראש מחלקת הכשרות ברבנות הראשית לתל אביב-יפו, וללאה – בתו של הרב ישראל אליקים (גצל) קניג, מוהל הקהילה היהודית בלינטשיץ.
בגיל 9 החל ללמוד בלינטשיץ בישיבתו של הרב עקיבא אשר גוטפריד תלמידו של בעל האבני נזר מסוכטשוב, ובגיל 13 נשלח ללמוד בוורשה, במתיבתא של רבי מנחם זמבה שלמד עימו בחברותא. בוורשה הוסמך לרבנות בגיל 18 על ידי רבו רבי מנחם זמבה מפראגא וכן על ידי רבי שלמה דוד כהנא, על ידי רבי חנוך צבי לוין מבנדין, על ידי האדמו"ר רבי יחזקאל הולשטוק מאוסטרובצה ועל ידי הרב שלום שכנא צ'רניאק רבה של מאצ'יוב, בבואו לוורשה באדר ה'תר"ץ (1930) הרב יצחק ידידיה פרנקל העיד שכדי לזכות בסמיכה מהרב צ'רניאק נדרש המועמד להפגין ידע נרחב ומעמיק בבחינה עיונית שנמשכה ימים אחדים. בוורשה פגש הרב פרנקל גם את החפץ חיים שברך אותו בברכת כהנים.
הרב פרנקל היה נוסע כחסיד לחצרו של האדמו"ר ה"אמרי-אמת" מגור, הן בפולין והן לאחר מכן בארץ ישראל. לאחר שנסמך להוראה, הורה האמרי-אמת לכבד אותו בעליה לתורה בשבת בבית המדרש בגור, אף שעדיין היה בחור וזאת למרות שלא היה מקובל שם לתת עליות לבחורים. לאחר הסתלקותו של האמרי אמת היה הרב פרנקל מקורב לבנו האדמו"ר ה"בית-ישראל".
בשנת ה'תרצ"ב (1932), והוא בן 18, נשא לאשה את הרבנית חנה לאה בתו של הרב חיים אלעזר בראנד מחסידי סקרנביץ' בעיירה קרנוז'ה במזוביה-פולין (הוא ואשתו זלדה-רחל לבית פיטעל מגומבין נהרגו עם כל משפחתם בהפצצה גרמנית על קרנוז'ה בג' תשרי ת"ש). לאחר חתונתו התגורר בקרנוז'ה ופתח בה ישיבה לבחורים צעירים. לאחר מכן נבחר לכהן כמו"צ הקהילה החרדית בעיר ריפין בפולין, הקרובה לגבול הגרמני.
בגיל 18, בעת הילוכו ברחובה של העיר דנציג, נקלע לתקרית אנטישמיות מצִידם של שני פולנים ואז החלה להבשיל בליבו ההחלטה לעלות לארץ ישראל. לאחר סיום כהונתו כמו"צ בריפין בשנת ה'תרצ"ד הוא חזר לעירו לינטשיץ והחל במסירת שיעורים לבחורים בבית המדרש בלינטשיץ ובמקביל החל בהכנות לעליה לארץ ישראל לאחר שקיבל את הסכמת רבו האדמו"ר ה"אמרי-אמת" מגור. הוא השיג סרטיפיקט בעזרת האדמו"ר מגור ועלה יחד עם רעייתו חנה לאה ושני ילדיו הגדולים איסר ואריה.
בחודש שבט ה'תרצ"ה (ינואר 1935), בהגיעו לארץ ישראל קיבל "כתב הסמכה" מהרב הראשי הרב אברהם יצחק הכהן קוק לאחר שנבחן בו זמנית על ידו ועל ידי הרב שמשון אהרן פולונסקי מטפליק במשך כמה שעות, והחל בחיפוש אחר משרה רבנית המתאימה לו.
הרב פרנקל התיישב בשכונת פלורנטין, והחל למסור שיעורי תורה בתלמוד תורה "סיני". לאחר הגיעו למקום מונה כרב ומורה הוראה בשכונה על ידי הרב משה אביגדור עמיאל, רבה של תל אביב, וכיהן בתפקידי רבנות בעיר תל אביב מאותו היום ועד יום פטירתו. בשנת תרצ"ו הוא כבר חתום על כרוז לחיזוק החינוך התורני עליו חתמו כמאה רבנים מארץ ישראל.
בתל אביב התקרב הרב פרנקל הצעיר אל זקן אדמור"י בית רוז'ין – רבי ישראל מהוסיאטין ומונה על ידו לשמש כמו"צ בחצר.
במסגרת פעילות בארגון "עזרת תורה" סייע רבות לרבנים ובני תורה בתל אביב וסביבתה, וכמו כן לנזקקים רבים.
בתקופת המנדט הבריטי, סייע הרב פרנקל רבות ללוחמי המחתרות. בימי המאבק לאחר הטבעת "אלטלנה" יצא אל ההמונים ליד בית הוועד הפועל של ההסתדרות וקרא להם להימנע משפיכות דמים ומשנאת חינם.
לאחר קום המדינה היה הרב פרנקל חבר בוועדת רבנים שפיקחה על "השירות הדתי", ארגון שסייע לחיילים לשמור תורה ומצוות.
בשנים ה'תש"ט - ה'תשי"א כיהן כחבר בית הדין הרבני האזורי בתל אביב-יפו.
הרב פרנקל נחשב ל"אב הרוחני" של שכונת פלורנטין. הוא כיהן כרב בית הכנסת "אהבת חסד" בשכונה (ברחוב אברבנאל), ושם הנהיג במוצאי שמחת תורה ה'תש"ג (1942) את מנהג "הקפות שניות", מתוך הזדהות עם הקהילות היהודיות באירופה, שעקב התנתקות התקשורת עם אירופה לא היה ידוע אם הן חוגגות את שמחת התורה, בשל מלחמת העולם השנייה. הרב פרנקל אמר אז שאם קהילות אלו אינן חוגגות כעת - בליל יום טוב שני - את שמחת התורה, הרי שאנו נעשה זאת במקומן.
בשנים של מלחמת העולם השנייה היה הרב פרנקל נציג ארגון הג'וינט האמריקאי אשר העביר דרכו סיוע לבני היישוב בארץ ישראל. כמו כן ייצג הרב פרנקל את שכונות הדרום (פלורנטין מכבי ושפירא) במאבק שניהלו עקב התנכלותה של עיריית יפו הערבית אשר הייתה אחראית מונציפלית עליהן עד קום המדינה. במסגרת פעילות זו נפגש הרב פרנקל עם פקידי ממשל של המנדט הבריטי.
כמו כן הנהיג הרב פרנקל את מנהג "שירת הים" ברוב עם. ציבור גדול היה מלווה את הרב פרנקל בחצות ליל שביעי של פסח מפלורנטין דרך רחוב אלנבי אל חוף ימה של תל אביב, שם הייתה נאמרת על ידו "שירת הים" פסוק בפסוק כאשר הציבור עונה אחריו בשירה. לאחר מכן נערכו ריקודי שמחה במקום.
במסגרת רבנותו בשכונת פלורנטין שימש הרב פרנקל כבורר בסכסוכים שבין תושבי השכונה וביתו היוה מוקד של עזרה סוציאלית לתושבים.
לאחר הקמת מדינת ישראל, כאשר נחטף יוסל'ה שוחמכר, ניסו להגיע לפשרה בין הוריו לסב, על פיה יתמנה הרב פרנקל לאפוטרופוס של יוסל'ה, וידאג לכך שיקבל חינוך דתי. אולם הסב לא הסכים לפשרה והיא לא יצאה אל הפועל.בהקשר זה נסע הרב פרנקל בשנת ה'תשכ"א (1961) לארצות הברית ונפגש עם האדמו"ר רבי יואל טייטלבוים מסאטמר, אך בהמשך התנהלות הפרשה הוא פרש מן הטיפול בה כאשר הגיע למסקנה כי לא יוכל לסייע.