מצויד בתעודה זו, חש גרבה באותו ערב לרובנו ונכנס ללוע הארי. כשאקדח שלוף בידו נעמד לשמור על עובדיו מפני התנכלות אנשי המיליציה האוקראינים שעסקו בריכוז היהודים כדי להובילם להשמדה. גרבה היה עד ראייה למתרחש. היות שנודע ליהודי רובנו מראש על החיסול הקרב, היו בגטו גילויי התנגדות נואשים.
לימים, כשהעיד על חיסול הגטו בפני בית הדין הבינלאומי בנירנברג, תיאר את האירוע:
התנגדות נואשת זו באה לאחר שיהודי רובנו הבינו, בזכותו של גרבה, כי האקציה מתקרבת ולכן יכלו לנקוט בצעדי התנגדות, דלים ככל שהיו.
מאוחר בלילה ציווה מפקד ה-אס דה ברובנו על גרבה להוציא את עובדיו היהודים מן הגטו עד הבוקר. גרבה לא חיכה לבוקר והצעיד 150 יהודים ברגל בלילה לזדולבונוב, הרחוקה בכמעט 5 ק"מ מרובנו, כשהוא צועד בראשם ואקדחו השלוף בידו.
גרבה לא היה רק בבחינת צופה מן הצד ברציחות, אלא, ממניעים מצפוניים ומוסריים, נקט פעולות הצלה אקטיביות. הוא עשה מאמצים להעסיק בחברה מספר רב ככל האפשר של יהודים, בטענה כי הוא מבצע עבודות חיוניות למאמץ המלחמה הגרמני. גרבה קיבל לביצוע מספר רב יותר של משימות מזה שהיה נחוץ למעשה לחברה לבצע, והעסיק בביצוען מספר רב יותר מן הדרוש של עובדים יהודים. ככל שעשה מאמצים רבים יותר להציל את עובדיו היהודים ובני משפחותיהם, הוא לא היסס מלהשתמש לשם כך ברכושו ובהמשך אף לסכן את חייו.
בשלב השלישי של חיסול יהודי ווהלין, בחודשי אוגוסט - אוקטובר 1942, בוצע החיסול הרצוף והעיקרי של יהדות ווהלין בערים השונות במקביל.
ב-5 באוקטובר 1942 נוכח הרמן גרבה לראות במו עיניו את רציחתם, בירי לתוך בורות, של יהודי העיר דובנו. לימים ימסור על כך עדות מטעם התביעה במשפטם של הרוצחים.
יהודי זדולבונוב והערים הסמוכות לה, אוסטראה ומיזוץ', היו האחרונים לחיסול ונשארו בחיים עד אמצע אוקטובר וזאת הודות לגרבה, אשר ידע כבר על הגורל הצפוי להם, ויעץ לראשי היודנראט ביישובים אלה לשחד את הגרמנים, כשבמקביל גם השתדל למענם בפני הגרמנים בנימוק שעליו לבצע באמצעות היהודים עבודות בניין, החשובות להפעלת צומת הרכבות של זדולבונב, החיונית לוורמכט. פעולות אלו הצליחו לדחות את חיסול היהודים בשלושה יישובים אלה עד כמה שיכול, עד שנגמרו אפשרויותיו. שלושה יישובים אלה היו האחרונים לחיסול באמצע אוקטובר 1942.
כשהחל חיסול גטו זדולבונוב, צייד הרמן גרבה 25 מעובדיו בתעודות "אריות" והעביר אותם במכוניתו הפרטית, במספר דילוגים, תוך סכנת נפשות לו ולהם, לעיר פולטבה המרוחקת מאות קילומטרים מזרחה, בה הקים מכספו סניף לחברה, שלא הייתה לו כל תכלית מעשית מלבד לשמש מחסה לעובדיו היהודים, ועם התקדמות הצבא האדום מערבה הם שוחררו.
בעקבות פעולותיו של גרבה, החלו להתעורר שאלות בהנהלת החברה והוא נקרא לזולינגן כדי להעמידו לדין באשמת מעילה, אך בינתיים התמוטטו קווי הגרמנים באוקראינה וגרבה, עם צוות עובדי משרדו היהודים, פנה מערבה לוורשה ומשם לחבל הריין. בספטמבר 1944 ערק גרבה עם כעשרים בני חסותו היהודים, אל מעבר לקווי האמריקאים. גרבה, שעבד כמהנדס בבניית הביצורים בגבולה המערבי של גרמניה בשנים 1938 - 1941, סיפק לכוחות האמריקאים מידע חיוני עליהם.
לקראת סיום המלחמה בחורף 1945 ולאחר סיומה עד לסתיו 1946, הועסק גרבה על ידי התביעה הצבאית האמריקאית בהכנת האישומים לקראת פתיחת משפטם של פושעי המלחמה הנאצים בנירנברג.
עדות מפי עד ראייה לרצח ההמוני.
במסגרת משפטי נירנברג, נערך משפט האיינזצגרופן שנמשך מיולי 1947 עד אפריל 1948, בו הועמדו לדין מפקדי האיינזצגרופן. במהלך המשפט הציג התובע הכללי הבריטי תצהיר של הרמן גרבה, שהיה העד הגרמני היחיד שהסכים להעיד מרצון במשפטים אלו. בתצהירו, שנחתם ב-10 בנובמבר 1945, מסר גרבה עדות ראייה למעשה ההשמדה של כאלף מכלל רבבה ומעלה, מיהודי העיר דובנו שהושמדו, תוכנו היה מצמרר והיה בו גילוי של אמפתיה עזה וחמלה לקורבנות.
כשהוקרא התצהיר באולם בית הדין, הוטלה באולם דממת זעזוע. התצהיר נכלל ברבים מהספרים התיעודיים אודות השואה. בתצהיר סיפר גרבה כיצד במסגרת מסע ביקורת באתרי הבנייה של חברתו, הוא נקלע ב-5 באוקטובר 1942 לעיר דובנו, ושם סיפר לו מנהל העבודה שלו, גרמני בשם מניקס, כי בשדה התעופה של העיר, ליד אתר הבנייה שלהם, מבוצע רצח המוני של יהודי העיר בירי לבורות:
משפטו של גאורג מרשל.
עדות קודמת שמסר הרמן גרבה הייתה זו שמסר ב-17 בדצמבר 1945 במשפטו של גאורג מרשל, מי שהיה מפקד המחוז הנאצי של זדולבונוב ושותף ברציחתם של יהודי העיר. בתצהיר שמסר לאחר שנים, ב-3 באוקטובר 1965 במוסד יד ושם, תיאר גרבה את גישתו הרצחנית של מרשל כלפי היהודים ואת השותפות הפיזית והנפשית שלו בתהליך ההשמדה. גרבה סיפר בתצהירו כי בבואו אל מרשל כדי לבקש תוספת מזון לעובדיו היהודים, תוך דקות אחדות של שיחה גילה "איזה סוג של אדם הוא היה". גרבה תיאר את השיחה:
על סמך עדותו במשפטו של גאורג מרשל הורשע מרשל ונדון לתקופת מאסר ארוכה.
הוקרה בירושלים, הוקעה בגרמניה.
לאחר תום המלחמה, כששב הרמן גרבה לגרמניה, הייתה לו עדותו במשפטי נירנברג לרועץ; רבים מבני עמו רדפו אותו וכינו אותו בשמות בוגד ושקרן. הוא קיבל איומי מוות ואיש לא רצה להעסיקו. העוינות והרדיפות בגרמניה אילצו אותו להגר בשנת 1948 עם אשתו ובנו לארצות הברית, שם חי בסן פרנסיסקו עד מותו. בשנת 1953 הוענקה לו אזרחות אמריקאית. גם בארצות הברית המשיך גרבה במאמציו להביא למשפט פושעי מלחמה נאצים, בפני בתי המשפט של הרפובליקה הפדרלית של מערב גרמניה. הדבר אך הגביר את העוינות כלפיו בגרמניה.
ב-23 במרץ 1965 הוכרז הרמן גרבה על ידי מוסד "יד ושם" כחסיד אומות העולם. בין העדויות שהובאו בפני "יד ושם" בדיון לקראת ההכרזה, הייתה עדותו של פולני בשם אלויס דוקובסקי, שהיה אחד מעובדיו של גרבה בווהלין. העד סיפר כי יחסם הראשוני של עובדיו הפולנים של גרבה כלפיו היה יחס של פחד וחשד, כפי שהיה כלפי כל הגרמנים, אך כשהחמיר היחס כלפי היהודים, הם נוכחו לראות כי היה אדם שונה ועזר ליהודים. העד המשיך וסיפר כי לחברה הגיעו הזמנות עבודה רבות מדי, וכשהביע בפני גרבה את חששו כי החברה לא תוכל לעמוד בכל ההזמנות, קרא לו גרבה לחדרו וחשף בפניו את כוונותיו – הגברת ההזמנות כרוכה בהעסקת עובדים נוספים, ותאפשר לו להעסיק יהודים נוספים ובזאת יוכל להצילם מהכנסה לגטו, או מגירושם לגרמניה, או מכליאתם במחנה ריכוז. גרבה ביקש ממנו לשמור את הדבר בסוד. כשנתמלאה מכסת הפועלים היהודים במרכז של החברה, פתח גרבה סניפים נוספים כדי שיוכל להעסיק עוד פועלים יהודים. הסניפים עבדו בהפסד כספי מאחר שלא הייתה להם תכלית כלכלית. גרבה סיפר לעד כי מדי פעם הוא נקרא למטה החברה בזולינגן כדי לתת הסברים על כך.
העד תיאר כיצד בשנת 1942, כאשר החל חיסולו של גטו רובנו, הגיע גרבה לגטו ונתברר לו כי ניתנה כבר הוראה לחסל את היהודים, אך בגלל תרומת החברה למאמץ המלחמתי, הוא הורשה להוציא מן הגטו 75 יהודים. בשובו אמר לעד: "קודם כל עלינו להצילם ורק לאחר מכן נראה מה נוכל לעשות בהם". כשהחל חיסולו של גטו זדולבונוב ועל האנשים היה להימלט, גרבה פתח סניף נוסף בפולטבה. הוא הגיע לפולטבה וקנה בכספו בגדים ותרופות. העד אמר על גרבה:
לשם קבלת התואר חסיד אומות העולם ביקר הרמן גרבה בישראל ונטע עץ בשדרת חסידי אומות העולם במוסד "יד ושם" בירושלים.
ב-29 בדצמבר 1965 פרסם שבועון החדשות הגרמני דר שפיגל כתבה מכפישה על גרבה, תיאר אותו כשקרן ואת עדותו כמפוקפקת. "דר שפיגל" אימץ את ההאשמה נגד גרבה ובכך חיזק את תדמיתו השלילית בגרמניה.
בשנת 1966 פתח גאורג מרשל, שהורשע במשפטי נירנברג על סמך עדותו של הרמן גרבה, דיון מחודש על הרשעתו, בעילה כי ההרשעה הושגה בעקבות עדות שקר של הרמן גרבה במשפטו. בית המשפט הגרמני קיבל חלקית טענה זו, אך הרשיע את מרשל על מקרה יחיד של עליית יהודי לגרדום ודן אותו לחמש שנות מאסר בלבד. עקב פסיקת בית המשפט כי גרבה העיד עדות שקר, נמנע גרבה מלהגיע לגרמניה מחשש למאסר.
טיהור שמו של הרמן גרבה בגרמניה נעשה רק בשנת 1990. בעיירת הולדתו גרפראת נחנך בית מרכז נוער על שמו. השבועון "דר שפיגל" מצא לנכון לפרסם עליו כתבה מתקנת רק בשנת 2001, אך גרבה לא זכה להגיע לכך. הוא נפטר בשנת 1986 והוא בן 86 במותו.
"משה מרובנו".
כומר פרסביטריאני אמריקאי כתב ספר לזכרו של הרמן גרבה, שראה אור בשנת 1985. המחבר, שקרא לגרבה בשם החיבה "פריץ", העניק לספר את השם "משה מרובנו" וכותרת המשנה שלו היא "סיפורו המרגש של פריץ גרבה, גרמני נוצרי שסיכן את חייו להוביל לביטחה מאות יהודים בזמן השואה".
סרט הקולנוע "בלתי רצוי בגרמניה".
בשנת 2000 יצא להקרנה סרט הקולנוע התיעודי In Deutschland Unerwunscht: Hermann Graebe (בלתי רצוי בגרמניה: הרמן גרבה). הסרט, שהופק בגרמניה, כולל ראיונות מצולמים עם הרמן גרבה ובני משפחתו, ועם ניצולים שניצלו הודות לו. הסרט גם כולל יומני קולנוע על פרויקט הבנייה שהשתתף בו באוקראינה ועל משפטי נירנברג. שמו של הסרט מדגיש את הנידוי של הרמן גרבה בגרמניה לאחר עדותו במשפטי נירנברג.
איפה אפי?