בשנת 1857 נבחר שטירביי כחבר בוחר בדיוואן האד הוק, אספה שנועדה להעניק לוולאכיה מסגרת חוקתית חדשה. אחרי שה"דיוואנים" של ולאכיה ומולדובה אישרו את איחודן של שתי הנסיכויות הרומניות על ידי בחירתו של אלכסנדרו יואן קוזה כשליטן ("דומניטור"), שב שטירביי לפריז יחד עם אחיו, גאורגה ביבסקו.
הוא חזר שוב למולדתו בשנת 1866 כדי לתמוך בשליט החדש של רומניה, הנסיך הגרמני, קרול לבית הוהנצולרן. בארבו שטירביי בילה את שנות האחרונות בצרפת.
הוא ביקר לאחרונה בבוקרשט ב-1868 והלך לעולמו בשנת 1869 בניס
חייו הפרטיים.
בארבו שטירביי היה נשוי עם אליסבטה (סַפטה) קנטקוזינו - פשקאנו (1876-1804), אישה מולדובנית, ממשפחת בויארים בעלי שורשים יווניים ורומנים, בת של גריגור בטנקוזינו-פשקאנו (1808-1779) ושל אלנה ברנקוביאנו (1809-1777) ואחיינית של הבאן הגדול גריגורה ברנקוביאנו.
נולדו להם שבעה ילדים - 4 בנים - גריגורה, גאורגה (1925-1828), אלכסנדרו (1895-1837) ודומיטרו (דימיטריה (1913-1842) ו-2 בנות: פנארטה (1894-1822), לימים גיקה ואלכסנדרינה.
הבן אלכסנדרו בארבו שטירביי (1895-1837) נודע כפוליטיקאי פעיל במפלגה השמרנית ברומניה וכיהן לימים כשר לעבודות ציבוריות, שר פנים ושר אוצר.
בנו של אלכסנדרו בארבו שטירביי, בארבו אלכסנדרו שטירביי (1946-1873) כיהן כראש ממשלה של רומניה המאוחדת. מקשר עם המלכה מריה נולד הנסיך מירצ'ה שטירביי שמת בגיל 3 (1916-1913)
מורשתו.
תרומתו לטיפוח האתרים ההיסטוריים והכנסייתיים.
בין 26 באוגוסט 1833 ל-29 בינואר 1835 כיהן שטירביי כלוגופט גדול לעניינים כנסייתיים - מעין שר לענייני דת. בתוקף תפקידו זה, יזם עבודות רבות של שיפוץ מנזרים וכנסיות, מן המורשת התרבותית של הרומנים, כמו מנזרי ביסטריצה, טיסמאנה, דיאלו,"קורטיה וקה", ספירידון הקדוש הישן שבבוקרשט.
תרומה למודרניזציה של החברה, לחינוך ותרבות ולטיפוח הערים.
החל משנת 1835 כחבר ברשות בתי הספר - ה"אפוריה", לצידם של הוורניק אלכסנדרו פיליפסקו וההטמאן שטפאן בלצ'אנו, עודד שטירביי את החינוך בשפה הרומנית.
תחת משילותו של הגנרל פאבל קיסליוב, כיהן שטירביי כחבר בוועדה תקציבית לייפוי של בוקרשט שערכה את התקנון לייפוי עיר הבירה. התקנון היה לחלק מהתקנון האורגני.
במסגרת יישום התקנון בשנת 1832 היה שטירביי מעורב בתכנון הרחוב שנודע לימים ככביש קיסלף - Șoseaua Kiseleff בין מחסום הגשר מוגושואיה (Bariera Podului Mogoșoaiei) לחורשת בניאסה (Dumbrava Bănesii)
נמנה עם יוזמי הקמת הפארק צ'ישמיג'יו, בעזרת אדריכל הנוף האוסטרי קארל מאייר. הפארק נפתח לציבור בעת שלטונו, ב-1852 ונשא זמנית את שמו. שטירבי וודה היה מעורב גם ביישום ההחלטה שבתקנון האורגני להקמת התיאטרון הלאומי בבוקרשט.
הונהג שירות טלגרף ונערך מיפוי המדינה. דאג לא רק לבוקרשט הבירה אלא גם לערים אחרות:הקים את הגן ביבסקו בקראיובה, שהפך לימים אחד הפרקים הציבוריים היפים ברומניה, וייסד בית ספר תיכון בקראיובה. בימי שלטונו הוקמו למעשה הערים טורנו סוורין וקאלפאט.
ב-31 בדצמבר 1851 בנוכחות שטירביי ואשתו, הממשלה ונכבדי הארץ נחנך התיאטרון הלאומי המרשים של בוקרשט בפודול מוגושואיי, "סמל לאמצניפציה האמנותית של הארצות הרומניות". הוא תוכנן על ידי אדריכל צרפתי והיה בזמנו השלישי בגודלו באירופה.
בימי כהונתו, נבנה גשר מעל דמבוביצה וב-1856 הונהגה תאורת הרחוב עם פנסי גז ונסללה באבן דרך הידועה כ"קאליה בייליקולוי" (לימים דרך שטירביי וודה).
פונדקים ואכסניות ישנים הוחלפו בבתי מלון („Hôtel de France”, „Hotel zur Stadt Wien”, „Hôtel de Londres” Hotel Bellevue", "National","Hôtel St Petersburg, Hôtel de Pesth, Hôtel des Princes, "") ווילות, המתוכננים על ידי אדריכלים כמו ויאקרוז וטילואה.
קמו במרכז בוקרשט מתפרות, מספרות, חנויות פרחים, בתי ספר לריקודים וחנויות אפוטומטריה. מספר המרכבות הציבוריות הגיע ל-400.
ב-1850 הקים הנסיך שטירביי ועדה חדשה לטיפוח העיר בוקרשט בדומה לזו משנות ה-1830 מימי הגנרל קיסליוב. ועדה זו הקימה בתי קברות חדשים, כולל בתי הקברות בלו, ספנטה וינר וגנצ'ה.
ב-1849 הקים שטירביי מחדש את בית הספר לחיל הרגלים שנוסד ב-1847 ונסגר בימי המהפכה. ב-1852 הקים בשכונת פנטלימון גם בית ספר לחקלאות. מיוזמת ד"ר קרול דבילה הוקם בית ספר לכירורגיה קטנה כצעד ראשון לקראת הקמת בית ספר לרפואה.
תקופות הכיבוש צבאי הזר הממושכות -הפריעו לשליט להגשים יותר משאיפותיו לגבי קידום עיר הבירה והמדינה
קישורים חיצוניים.
בוויקישיתוף
Angela Ramona Dumitru - Principele Dimitrie Barbu Știrbei - precursor al conservatorismului românesc, Revista de științe politice Nr.13, Chișinău, 2007
Emilian Dobrescu, Radu Popteanu (red) - "Tratatul de istorie a masoneriei" cap "Figuri ilustre ale franc-masoneriei"
Corneliu Șenchea, "Barbu Știrbei, un prinț al Bucureștiului" 9.10.2011
דרך הבשור
דרך הבשור היא דרך נופית באורך של כ-18 ק"מ לאורך נחל בשור הנמשכת מקיבוץ צאלים בדרום עד לגן לאומי אשכול לאורך נופיו של נחל בשור. הדרך חוצה שמורת טבע ששטחה כ- 35 קמ"ר ובה נופי בתרונות, מעיינות הנובעים כל השנה, בריכות מים, צמחייה עשירה, מגוון בעלי חיים ואתרים ארכאולוגיים. הדרך עוברת בין תחנות שונות המכילות אטרקציות מעשי ידי אדם, תצפיות נוף ואתרים היסטוריים.
היסטוריה.
רעיון הדרך הנופית לאורך הנחל נולד בשנת 1983 בעקבות פגישה בין שני סוקרי-שטח: אמנון ליבנה ("בּוּצי") מקיבוץ רביבים, שעסק באותם ימים בסקר-נוף מטעם רשות שמורות הטבע והמועצה האזורית אשכול, ודן גזית מקיבוץ גבולות, שעסק במקביל בסקר ארכאולוגי של האזור בתמיכת אגף העתיקות שלימים הפך לרשות העתיקות.
זוג הסוקרים חבר לעזרי אלון מרשות שמורות הטבע (לימים רשות הטבע והגנים) והשלישייה פרסמה בשנת 1983 תסריט ראשוני לחזון של דרך נופית שתאפשר לציבור גישה לנופיו של נחל הבשור שלימים שולב בתוכנית האב של המשרד להגנת הסביבה לשיקומו והנגשתו של הנחל. מתוך התשריט:
ראשית העבודות.
לאחר פניה אל המוסדות : המועצות אשכול ומרחבים, מינהל מקרקעי ישראל, הוועדה המקומית "שמעונים", רשות הטבע והגנים, החברה להגנת הטבע, המשרד לאיכות הסביבה, רשות הניקוז, רשות העתיקות, מינהלת התיירות בנגב, הסוכנות היהודית וקק"ל, הוחלט על הקמת ועדת היגוי לקידום הרעיון. במשך 5 שנים בוצעו מאות פגישות וסיורים עם הגורמים השונים כדי להגיע לפשרות בין הדרישות של "בעלי העניין", בין השטח הרגיש ובין החזון של יוזמי הדרך.
בשנת 1991 החלה הסלילה במימון ובביצוע קק"ל, תוך בעיות בלתי צפויות. למשל, הנהלת פארק אשכול חזרה בה מהסכמתה הראשונית למעבר הדרך דרכו, אלתורים כמו ה"מחלף" ליד חוות היענים, והתנגדות פתאומית של "אדם, טבע ודין" למגדלי התצפית שהוסרה רק בהתערבות בית המשפט. במהלך התכנון נוספו לדרך אטרקציות כגון "הגשר התלוי" בקרבת הכניסה הדרומית.
דרך הבשור כיום.
דרך הבשור כיום נמשכת לאורך כ-18 ק"מ מצאלים בדרום ועד לגן הלאומי פארק אשכול בצפון.
קיימות תוכניות להכשיר מקטע צפוני נוסף שיאריך את הדרך עד למרגלות תל ג'מה בואך קיבוץ רעים.
נקודות העניין העיקריות לאורך דרך הבשור.
להלן תיאור נקודות העניין העיקריות בנסיעה מדרום לצפון לאורך דרך הבשור:
הכניסה הדרומית לדרך הבשור נמצאת מצפון מערב לצומת צאלים על כביש מספר 222 לכיוון גבולות. כמאתיים מטרים אחרי הצומת יוצאת ימינה דרך עפר, העוברת לאורך הגדה המערבית של נחל בשור.
תיאור נקודות העניין העיקריות לאורך דרך הבשור, מדרום לצפון.
(י) =בגדה הימנית; (ש) = בגדה השמאלית
(ש)- מגדל תצפית וחניון.
(י)-  אתרים כלקוליתיים על השלוחות; נביעת-מים באפיק.
(י)- מצוק שבו ניתן "לקרוא" את ההיסטוריה הגאולוגית של הנחל; אנדרטה; ביתרונות, גשר חבלים.
(י)- מכלול של חווה חקלאית רומית-ביזנטית: בארות, בורות-מים, סכרים בערוצים, מבנים, כבשנים, אמות-מים חצובות, מחצבות.
(י)- סכר בנחל, תעלת-איסוף למי הזרימות, מאגר-מים באפיק, מאגר עילי, באר עתיקה ליד אשלים זקנים.
(ש)- מצפור מוסדר, פינת תצפית מוצלת. מאגר-מים עילי וגשר ברזל על-גבי צינור המחבר את שני המאגרים בשתי הגדות.
(ש)- באר עם מבנה-על מתקופת המנדט (באר רבובה).
(י) - מערת מגורים בדווית.
(י)- באר עתיקה (ביר קמלה), מוצב ושרידי מחנה צבאי ליד סוללת מסילת-ברזל מימי המלחמה העולמית הראשונה.
(י)- בית קברות עתיק רחב-ידיים, אתר כלקוליתי, אתר מתקופת הברזל 1ב', דרך החוצה את הנחל.
(ש)- אתר מתקופת הברזל 1ב' (תל סַוַּאוִּין), שרידי סוללת מסילת-ברזל מימי המלחמה העולמית הראשונה.
(ש)- אתר מתקופת האבן הקדומה, קוביית-בטון שהיא שריד מסייסמוגרף כהכנה ל"תעלת הימים" (שנות ה-80 של המאה ה-20).
(ש)- תל עתיק שהיה מיושב בין המאה ה-18 לפני הספירה עד המאה השנייה לספירה (תל שרוחן).
(י)- שרידי מחנה-צבא רומי, כבשני סיד ובאר עם מתקן-שאיבה ממתכת ולידו נביעה בנחל (עין שרוחן).
(י)- מצוקי-כורכר, מחצבות עתיקות, מחפורות של תעלות-קשר מימי המלחמה העולמית הראשונה.
(ש)- מחצבות-כורכר עתיקות, אתר כלקוליתי, מחצבות עתיקות בסלע-חוף.
(ש)- מצוק לס וחרסיות; שרידי חפירים וסוללות של מסילת-ברזל מימי המלחמה העולמית הראשונה.
(י)- שחזור חלקי של גשר הרכבת הנ"ל; (בתוך פארק אשכול).
(ש)- בתרונות צמודים לדרך הבשור; קטע "כביש הרעב" המקורי ביציאה מהדרך. ומוליכה צפונה עד לפארק אשכול, אל כביש מספר 241 (כביש מגן- גילת).  ולחוות היענים התיירותית "אל היען".
תיכון וחטיבת ביניים ע&quot;ש גולדה מאיר