לאחר הפעלת סיוע ארטילרי, קמו הכוחות והסתערו שנית על המוצב. בהתקפה זו נהרג המ"מ נתן לוין וסלעי נפצע אולם המשיך בלחימה. בהסתערות זו הצליחו חלק מהחיילים לעבור את גדר המוצב ולהאחז בשטחו הקדמי. מספר הנפגעים בהסתערות זו היה קטן מאשר בהסתערות הראשונה, אולם הכוח היה בעמדת נחיתות וחשש מהתקפת נגד של הסורים. המרחק בין הכוחות היה קצר מאוד, התחמושת הדלדלה וכן היה מחסור במים. החיילים הרחיבו את הפרצות בגדרות ואפשרו לכל הפלוגה להיכנס כולל הפצועים. סלעי סידר את הכוח בקו עמדות בצד הצפוני והצפון-מזרחי של המוצב מול קו עמדות הסורים.
במשך כל מהלך הקרב הקפיד סלעי לדווח לגנדי, מג"ד 13, על המצב. בקשר הובטח לסלעי כי מתארגנת תגבורת של חיילים מקורס מ"כים עם חיילים נוספים מגדוד 12 בפיקודו של אריה טפר במקביל גם מג"ד 21, אהרון אבנון, שלח את הסמג"ד עקיבא סער ולוחמים נוספים כתגבורת.
לאחר הפוגה קצרה באש, פתחו הסורים באש חזקה ויעילה. סלעי הבין שאין לו כל דרך לעצור את הסורים וביקש מגנדי להפעיל "אש על מוצבינו". לאחר קבלת אישור מגנדי, פקד סלעי על הלוחמים להיצמד למחסות והפעיל את קוד הסיוע להנחתה ארטילרית. הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות צה"ל בה הופעלה אש ארטילרית על כוחותינו אשר היו במרחק הקצר מטווח הביטחון המינימלי המתחייב בעת הנחתה ארטילרית. על פי סלעי כתוצאה מהארטילריה על כוחותינו היו רק מספר קטן של פצועים. על פי אריה יצחקי התוצאה הייתה עשרה הרוגים ופצועים. בספירת הלוחמים הסתבר כי נותרו 32 לוחמים ובתוכם כמה פצועים כולל סלעי המ"פ והרץ הפלוגתי. סיוע חלקי הגיע מחיילי פלוגה ב' בפיקודו של גבי ברשי אשר ישבו בתל-מוטילה. חלק מהחיילים הצליח להגיע לפרצה בגדר והביאו איתם תחמושת רימוני יד ומימיות מים אשר חולקו בעיקר לפצועים.
באור ראשון של בוקר יום א' (6 במאי), לאחר שהסורים נכשלו במאמציהם לדחוק את הלוחמים מעמדותיהם במוצב "הדמות" התחילה להגיע התגבורת. ראשון הגיע סגן ידידיה ארגמן ואיתו לוחם נוסף מגדוד 12. אחריו הגיע גם אריה טפר ואיתו חיילים מקורס מ"כים ולבסוף גם מחלקה מגדוד 12 בפיקוד יצחק זייד ומחלקה מקורס מ"כים. סלעי ואריה טפר ארגנו את הכוחות להמשך אחיזה במוצב ולהשתלטות עליו.
בסביבות השעה תשע הודיע פנחס, קצין הסיוע, לסלעי כי מתוכנן סיוע אווירי. יואש צידון (צ'אטו) היה קצין הסיוע האווירי אשר שהה בשטח. התוכנית הייתה להסתער על העמדות הסוריות מיד עם תום התקיפה האווירית. מכיוון שלא היו ברשות הכוח יריעות לסימון מיקום קו העמדות הקדמי, פשטו החיילים את גופיותיהם הלבנות ובאמצעותם סומן הקו.
הכוח האווירי שהופעל היה של ארבעה מטוסי ספיטפייר אשר היו באזור בקורס אימון מתקדם. מי שבחן את הטייסים היה מפקד בסיס רמת-דוד סא"לרודי אוגרטן. כמה חודשים קודם ביצעה ישראל פעולת-תגמול באמצעות מטוסי-קרב על מוצבים סורים וזכתה לגינויים חריפים באו"ם, והממשלה הורתה כי אין להשתמש במטוסי-קרב בלחימה השוטפת. לכן, ניתנה למטוסים הוראה שלא לפתוח באש אלא לבצע יעפי-דמה בלבד, בתקווה שהסורים יבהלו וכוח הקרקע הישראלי יוכל להסתער עליהם בעודם עסוקים בהתגוננות מפני המטוסים. על יד יואש צידון עמד קצין או"ם, ומכיוון שאוגרטין לא הבין עברית, יואש היה צריך להסביר לו את המשימה באנגלית עם רמזים ומילים בעברית. בערך בשעה עשר התחיל יעף של ארבעה מטוסי ספיטפייר כאשר המוביל הוא רודי אוגרטן. יואל קוסטה' מספר שלוש במבנה פתח בירי, אשר בדיעבד התברר שהיה מדויק ביותר ופגזי תותח 20 מ"מ פגעו ישירות במפקדה הסורית. התקיפה יצרה פאניקה אצל הסורים אשר התפתחה למנוסה כללית. עם סיום יעפי התקיפה, הסתערו הכוחות של סלעי עם כוח התגבורת בפיקודו של טפר. בהסתערות זו, השלישית, הוכרע הקרב והושלמה ההשתלטות על מוצב "הדמות". בצהרים החליפה פלוגה רעננה מגדוד 12 את הכוח במוצב "הדמות".
בקרב על מוצב "הדמות" נפלו 30 מלוחמי "גולני", בנוסף ל-10 לוחמים אשר נפלו בארבעת הימים הקודמים. בקרב נפצעו 72 חיילים. לאחר קרבות תל מוטילה, שהיוו את שיאו של העימות הצבאי במאבק על השליטה באזור המפורז, השתררה רגיעה יחסית בגבול עם סוריה למשך כארבע שנים.
אף על פי שבסופו של הקרב הושגה המטרה של פינוי הסורים מהאזור המפורז, הוא נחשב אחד מכישלונות צה"ל. הממשלה ושלטונות צה"ל הסתירו את עובדת נפילתם של כל כך הרבה חיילים. חלק מרכזי בסילוף העובדות, נזקף כיום לחובתו של הרמטכ"ל רא"ל יגאל ידין. ידין העניק לרחבעם זאבי צל"ש הרמטכ"ל ובמכתב שהעתקים ממנו הועברו לכל מפקדי צה"ל מדרגת אלוף-משנה ומעלה הוא משבח במיוחד את מג"ד 13 רחבעם זאבי ואת המח"ט מאיר עמית (שהתמנה ערב הקרב במקום אברהם יפה). וכך נכתב: "התנהגות מפקדי החטיבה בשעת הקרב עצמו ושליטתם בעצביהם תחת לחץ קשה ביותר של מאורעות הייתה למופת. באופן מיוחד הראה עקשנות, דבקות בתעודה וקור רוח סגן אלוף זאבי, מפקד היחידה שפעלה בשדה הקרב עצמו, שלא נפל ברוחו וניהל את הפעולה עד סיומה המוצלח: כיבוש היעד".
החל מסוף שנות השמונים יצאו מאמרים ומחקרים עם ביקורת קשות על תפקודם של המח"ט מאיר עמית ובעיקר על גנדי אשר בכל מהלך הלחימה ישב במקום בטוח הרחק משדה הקרב.
לא היה ואין חולק על תפקודו של סלעי במהלך הקרב. אחרי הקרב הוצג סלעי (אז פלזנר) בפני בן-גוריון. ראש ממשלה ושר הביטחון לחץ את ידו ושאל "מדליה או דרגה?" סגן זאב ענה מיידית "דרגה!" וכך קיבל בהצדעה את דרגת סרן. פועלו של סלעי צוין על ידי לא מעט מבכירי המפקדים בצה"ל. גבי אשכנזי כתב לסלעי: "...שהכריע והביא את הניצחון באותו קרב בזכות החתירה למגע, כמעט בכל תנאי, ההסתערות מול אש ואויב, הדבקות במשימה לאור המטרה, בנחישות ובתבונה עד כדי חירוף הנפש". אורי שגיא: "כבר בדור ההוא, מפקד הפלוגה וחייליו קובעים את תוצאות המערכה. סלעי חוסך מאתנו את דעתו ומחשבותיו באשר לדרגים שמעליו". אילן בירן: "כאשר כמעט לא נותרים לוחמים כשירים, סלעי דרש מהפיקוד בחפ"ק הרחוק, תרתי משמע, אש על מוצבינו. צפות ועולות שאלות יסוד באשר למיקום המפקדים הבכירים מרמת המג"ד ומעלה, איכות העתודות והטלתן למערכה והתגלגלותה כרצף קרבות היתקלות ולא כמערכה סדורה. התגלמות הגבורה, לצד שאלות נוקבות ונוקשות".
בעת החלמתו בבית ההבראה הצבאי מהפציעה, רשם המ"פ סלעי את מהלכי הקרב ברוסית במחברת שקנה בשקם. לאחר פרישתו לגמלאות, בעידוד העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית ליד אוניברסיטת תל אביב, כתב סלעי את הספר "אש על מוצבינו".
קריירה אזרחית.
בשנת 1979 סיים זאב את שירותו הצבאי בדרגת אל"ם, הצטרף לסוכנות היהודית ומטעמה נשלח לאוסטריה, שם שימש כמנהל תחנת המעבר לעולים ממדינות חבר העמים. באותה עת, טרם נפילת מסך הברזל, הגיעו יהודי ברית המועצות לווינה ברכבות ומשם עלו לישראל, או המשיכו לארץ יעד אחרת בהתאם לבחירתם.
לאחר סיום תפקידו בווינה הצטרף זאב להנהלת בתי הספר של רשת "אורט" כמנהל מחלקת ההדרכה ומשם עבר לתפקיד סגן מנהל הגימנסיה העברית הרצליה.
לאחר נפילת מסך הברזל, בשנת 1991, נשלח לקייב אוקראינה כשליח מטעם הג'וינט. זאב מילא תפקיד זה במשך שש שנים, במהלכן נסע ברחבי אוקראינה ורוסיה, בכפרים קטנים ונידחים שם פגש את היהודים שהיו זקוקים לסיוע אשר אותו הגיש ארגון הג'וינט.
מייק ריורדן
מייקל "מייק" ריורדן (באנגלית: Michael "Mike" Riordan; נולד ב-9 ביולי 1945) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1968–1977. בעונת זכה באליפות ה-NBA כשחקן ניו יורק ניקס, ולאורך 9 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 9.9 נקודות, 2.9 ריבאונדים ו-2.4 אסיסטים למשחק.
קריירת מכללות.
ריורדן נולד וגדל ברובע קווינס שבניו יורק, ובין השנים 1963–1967 למד בפרובידנס קולג'. בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 1964/1965, סייע לה להעפיל לרבע גמר טורניר אליפות המכללות ("NCAA Elite Eight"), לראשונה בתולדותיה, עם ממוצעים של 9.2 נקודות ו-6.7 ריבאונדים למשחק. בשתי העונות הבאות קלע 12.2 נקודות והוריד 8.9 ריבאונדים בממוצע למשחק.
קריירת משחק ב-NBA.
בדראפט ה-NBA 1967 נבחר ריורדן על ידי ניו יורק ניקס, בבחירה ה-128. בעונת זכה עם ניו יורק באליפות ה-NBA הראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה על לוס אנג'לס לייקרס בסדרת הגמר, בתוצאה 4–3. לאורך העונה קלע 7.7 נקודות בממוצע למשחק, כמחליפם מהספסל של ביל בראדלי ודיק בארנט.
בנובמבר 1971, לאחר כ-3 עונות וחצי עם הניקס, הועבר עם דייב סטלוורת' בטרייד לבולטימור בולטס, בתמורה לארל מונרו. בעונת השיג שיאי קריירה של 18.1 נקודות, 5.2 אסיסטים ו-4.9 ריבאונדים למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה. בעונת קלע 15.4 נקודות למשחק, והשלים חמישייה פותחת דומיננטית לצדם של וס אנסלד, אלווין הייז, פיל צ'ניר וקווין פורטר, אשר הוליכה את הבולטס להעפלתם הראשונה אי פעם לגמר ה-NBA. בסדרת הגמר עצמה הובסו הבולטס על ידי גולדן סטייט ווריורס, בתוצאה 0–4. בסיום עונת עזב ריורדן את הקבוצה ופרש ממשחק, בגיל 31.
מייק ריירדן
שליחות יד
שליחות יד הוא דין בדיני השומרים, הקובע כי שומר חינם ושומר שכר שהגביהו את החפץ עליו הם שומרים, על מנת להשתמש בו. מתחייבים השומרים במקרי אונס אף אם לא השתמשו בחפץ.
זמן החיוב.
בתלמוד בבלי נחלקו האמוראים רב ולוי האם מתחייבים על שליחות כבר מעת ההגבהה כשמטרת לחסר או שמתחייבים רק בשעת החיסרון בפועל. להלכה שליחות יד צריכה חיסרון ומתחייבים מזמן החיסרון בלבד.
הלכות החזרה.