ג'ינס מודרני נוצר לראשונה בג'נובה שבאיטליה, כשהעיר הייתה רפובליקה עצמאית. הג'ינסים נוצרו לשימוש הצי הגנואי מכיוון שהיו בו כל התכונות הנחוצות למכנסי מלחים. לשם כיבוסם היו קושרים המלחים את הג'ינסים באחורי הספינה. הדנים הראשון בא מנים, צרפת, לכן הוא נקרא בשם זה (de Nimes, דנים, בצרפתית: מ-נים). המילה הצרפתית. שמו של הג'ינס הגיע מאיטלקית: blu di genova (כחול מג'נובה), שהפך בצרפתית ל-bleu de Gênes, שיבוש של הצורה הצרפתית הפכה ל-jeans האנגלי.
בסביבות 1872 הגיע הג'ינס לאמריקה. לוי שטראוס היה סוחר יהודי ממוצא גרמני שחי בסן פרנסיסקו שמכר מכנסי ג'ינס לכורים. אחד מלקוחותיו היה ג'ייקוב דייוויס, חייט שרכש לעיתים קרובות בד משטראוס. לאחר שאחד מלקוחותיו של דייוויס רכש בד פעמים רבות לתיקון מכנסיו הקרועים, עלה בו רעיון להשתמש במסמרות נחושת לחיזוק החלקים הנוטים להקרע בבגד. לדייוויס לא היה הכסף הנחוץ לרישום פטנט, והוא הציע ללוי להקים עסק משותף למכירת המכנסיים המשופרים. שטראוס קיבל את הצעתו של דייוויס וב-20 במאי 1873 קיבלו את פטנט מספר 139,121 שנקרא "שיפור בהידוק הכיסים" ממשרד הפטנטים האמריקני, ונוצר הג'ינס בצורתו המוכרת.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 עיצבה מעצבת האופנה גלוריה ואנדרבילט את ג'ינס המעצבים הראשון שהותאם לנשים ובכך פרצה דרך בעיצוב ג'ינסים יוקרתיים.
כיום, רוב חברות הביגוד מוכרות גם ג'ינס.
במקומות רבים בעולם הג'ינס נחשב כבגד בלתי רשמי שאינו מתאים ללבישה במקומות מכובדים או בטקסים רשמיים. כך לדוגמה בשנת 2007 קבעה יושבת ראש הכנסת דליה איציק שלא תותר כניסה לכנסת לעיתונאים הלבושים בג'ינס.
ברסלאב
ד&quot;ר זוידברג
חיים לאחר המוות
חיים לאחר המוות הוא מונח כללי המתייחס להמשכיות או קיום, בדרך-כלל באופן רוחני, מעבר לעולם הקיים והמוכר, או לאחר המוות. בדרך כלל מדובר על השארות הנפש, אך בתרבויות קדומות מדובר לעיתים גם קיום גופני לאחר המוות.
העיסוק בנושא הוא בעיקר בתחום הדת, הרוחניות והמיסטיקה. חיים לאחר המוות לא נצפו במחקרים מדעיים, אולם קיימות עדויות רבות של חוויות סף מוות (שנחקרו על ידי ריימונד מודי, פים ואן לומל, פני סרטורי ואחרים) שיש הרואים בהן הוכחה לקיום התופעה, ואחרים מפרשים אותן כאשליות הנובעות מסיבות שונות.
התפיסה בתרבויות קדומות.
האמונה בחיים שלאחר המוות קדמונית ומשותפת לרוב התרבויות הקדומות. היא באה לענות על שאלות ששאל עצמו האדם בקשר להפסקת הקיום הגשמי, ומה קורה לגוף ולנפש אחרי מותו של אדם. בין הרעיונות הבאים לענות על שאלות אלו: רעיון גלגול נשמות, תחיית המתים ורעיון העולם הבא.
הראשונים לתעד בכתב את אמונתם בחיים לאחר המוות היו המצרים הקדמונים. בהתאם לכך נמצאו במצרים העתיקה קבורות מפוארות וחניטה, שהיו יישום מעשי של האמונה הזו. המת המצרי החשוב נקבר עם חפציו אך גם עם ספינת שמש שהייתה אמורה להובילו לעבר החיים הנצחיים על פני השמש.
חיים לאחר המוות והדת.
תגמול נצחי.
מספר דתות ובהן היהדות, האסלאם, והנצרות, ואף הדת המצרית העתיקה, מחזיקות באמונה כי רוח האדם נצחית ואחרי המוות כל אדם מתוגמל לפי מעשיו. לפי האמונה רוח האדם, או "הנפש", ממשיכה אחרי המוות.
על פי תורות אזוטריות רבות, בהן הקבלה, הנפש מתפרקת אך הרוח נשארת בתוקף נצחיותה. קיימות דתות המניחות, באופן ראייה דיכוטומי, שישנו המשך ל"מסע" למקום שכולו טוב - גן העדן, או למקום שכולו עונש מתמשך - הגיהנום. תפיסה זו מעודדת את המאמינים בה לדבוק במעשים הראויים ולהתרחק מן המגונים וזאת על מנת להגיע, בהגיע זמנם, אל גן העדן ולא אל הגיהנום, תפיסה זו תורמת גם בהתמודדות מאמיניה עם מות הקרובים להם בכך שהם מאמינים שהם נמצאים בעולם שכולו טוב. אצל אפלטון מובעת דעה זו, למשל, בדיאלוג גורגיאס
גלגול נשמות.
אמונה אחרת, המוחזקת על ידי דתות כגון בודהיזם, הינדואיזם, הדרוזים וכן בזרמים קבליים ביהדות, היא גלגול נשמות. בבודהיזם, למשל, מהווים החיים שלאחר המוות חלק אינטגרלי של מצבי הקיום של האדם. האמונה הבודהיסטית מניחה כי לא הכול מוגבל לחיינו הנוכחיים: האדם (או נשמתו) הם סך ידע שהצטבר ממצבי קיום אחרים, לפני שנולד בגלגול הנוכחי. היות שהנשמה היא נצחית, היא תכיר עוד מצבי קיום אנושיים, אחרי סיום חייה הנוכחיים. אמונה זאת מניחה קיומו של רצף, זרם של תודעה, הנמשך נצחית.
לפי האמונה במזרח אסיה, הנשמה יכולה לעבור לבן אדם אחר, לחיה, או אפילו ליצור רוחני כלשהו. לפי ההינדואיזם הבודהיזם וזרמים קבליים ביהדות גם החיים הנוכחים שלנו הם תוצאה של חיים קודמים.
ביהדות.
תקופת התנ"ך.
רעיון החיים שלאחר המוות מופיע בתנ"ך בעצם פגישתו של שאול המלך עם שמואל הנביא שכבר מת בתיווכה של המעלה באוב. שאול שומע ולא רואה את שמואל ועל כן שואל את בעלת האוב הטוענת שראתה כיצד נראה. בעלת האוב נותנת לשאול תיאור המתאים לפי הכרתו בחייו ואז שאול מצליח לקבל תקשור שאינו חדש לו לפי תורתו: "למה הרגזתני להעלות אותי?", שאול הצטדק כי מצבו המדיני והביטחוני קשה מאוד. בתום השיחה מבטיח שמואל לשאול כי הוא ימות למחרת והוא יהיה במחיצתו של שמואל במילים האלו:"ומחר אתה ובניך עמי". בהתאם לסיפור המקראי שאול יוצא למלחמה למרות דברי שמואל. ניתן להבין שגם שאול הבין או הטיל ספק שלא המת דיבר, ובמיוחד שהסיפור קובע במפורש ששאול לא ראה את שמואל אלא שמע בלבד.
עם זאת אין כל תיאור של החיים שלאחר המוות או הבטחה לחיי עולם הבא במקרא. מחבר ספר קהלת קובע:
וכן קובע: .
יש המפרשים כי הרוח איננה בטלה, אלא שבה לנותנה ויש הרואים בפסוק זה ביטוי לתפיסה כי המוות הוא העלמות מוחלטת, הרוח אינה נשמרת לאחר המוות אלא נמוגה במקום ממנו הגיע כשם שהגוף מתפורר לעפר למתים אין עוד זכויות, הניתנות לאנשים החיים בעולם הזה עבור מעשיהם. ההתקדמות הרוחנית של האדם איננה קיימת בעולם הבא אלא דווקא בעולם הזה, בבחינת "מי שטרח בערב שבת יאכל בשבת". כמו שנאמר:
דוגמה נוספת:
ודעה דומה מביע הנביא ישעיהו .
יוסף בן מתתיהו.
יוסף בן מתתיהו מתאר את אמונת העולם הבא אצל האיסיים כאמונה שאיננה כורכת איתה את תחיית המתים (תחיית הגופות)
הפרושים, לפי אותו מקור, מאמינים בנוסף לכך בחזרת הנשמות אל תוך הגופות, וביחס לצדוקים, כהני המקדש, הוא מעיד
תפיסת חז"ל.
חז"ל התייחסו לחיים בזמן הווה כאל תחנה זמנית בלבד, בדרך לעולם הבא; תחנה זמנית שיש למצותה באופן הראוי, על ידי קיום המצוות והליכה בדרכי האל.
מעידה על כך, למשל, הפיסקה בפרקי אבות:
תקופת הראשונים.
ישנה מחלוקת בין הראשונים לגבי אופן התנהלות הדברים בעולם הבא:
מעבר להישארות הנפש, אחת ממרכיבי האמונה בדת היהודית היא האמונה בקימת המתים לתחייה, בעתיד.
בנצרות.
ישו שעל דבריו נסמכים כל כתבי הנצרות, ממליץ בספר הבשורה על-פי יוחנן פרק ו', פסוק 40:
"וזה רצון שולחי אשר כל הרואה את הבן ומאמין בו יהיו לו חיי עולמים ואני אקימנו ביום האחרון".
משמע, רצונו של האל האב, שולחו של ישו (האל הבן), הוא שמי שמאמין בבן האלוהי, כלומר בישו עצמו, יזכה לחיי נצח. ולא רק זאת, אלא שישו יעזור למאמין בו לצאת מגופו ולעבור לגן-עדן ("אקימנו ביום האחרון").
ברפואה המודרנית.
המדע המודרני לא מכיר בקיומה של "נשמה" הנפרדת מהגוף, ובהתאם אינו מכיר ביכולתה לשרוד באופן עצמאי ללא גוף, לאחר המוות.
עם זאת, הרפואה המודרנית מציגה שתי דרכים שיש בהן מימוש מסוים של חיים לאחר המוות:
ג'ון הנקוק
ג'ון הנקוק (באנגלית: John Hancock, , 12 בינואר 1737 – 8 באוקטובר 1793) היה מהאבות המייסדים של ארצות הברית, הנשיא השני של הקונגרס הקונטיננטלי ושל הקונגרס הפרובנציונלי של מסצ'וסטס; מושל מסצ'וסטס הראשון והאיש הראשון שחתם על הכרזת העצמאות האמריקנית.
חתימתו הבולטת של ג'ון הנקוק על ההכרזה, הפכה את שמו לכדי מילה נרדפת למילה חתימה.
על פי האגדה הבליט הנקוק את חתימת שמו על מנת לא להשאיר כל מקום לספקות בקשר לזהות החותם, על מנת להתגרות ישירות במלך הבריטי ג'ורג' השלישי.
תחילת דרכו.
ג'ון הנקוק נולד בעיר בריינטרי (היום קווינסי) במסצ'וסטס. אביו מת בעודו צעיר לימים ולכן אומץ על ידי דודו – תומאס הנקוק, סוחר מצליח מניו-אינגלנד. לאחר שסיים את בית הספר הלטיני של בוסטון, החל הנקוק ללמוד באוניברסיטת הרווארד וב-1754, כשהוא בן 17, סיים את לימודיו בהצלחה והוענק לו תואר.
לאחר מכן החל ג'ון הנקוק לעבוד בעסקיו של דודו. מ-1760 עד 1764 התגורר הנקוק באנגליה, במטרה לבנות קשרים עם לקוחות וספקים בריטים למען עסקיו של דודו.
זמן קצר לאחר שובו מאנגליה מת דודו, והוריש להנקוק את כל הונו ועסקיו, שהפכו את הנקוק לאיש העשיר ביותר בניו-אינגלנד בזמנו.
הקריירה.
עסקיו של הנקוק במושבות גרמו לו להיות מתנגד ברור של חוק מס הבולים, שפגע בכלכלת המושבות. חוק הבולים בוטל, אך סדרה של חוקים אחרים הובילו למיסוי הולך וגדל על מצרכי היסוד במושבות.
לבסוף הלכו עסקיו והפכו למחתרתיים והוא החל בהברחת זכוכית, עופרת, נייר ותה לאזור בוסטון. ב-1768, לאחר שעגנה בלונדון, הוחרמה ספינתו של הנקוק, ה"ליברטי", על ידי סוכני מכס בריטים באשמת הפרת חוקי המיסים; הדבר גרם להתפרצויות של זעם והתפרעויות בקרב בוסטונאים שהיו תלויים בסחורה שהייתה על סיפון ה"ליברטי".
הסחר וההברחות של הנקוק מימנו חלק גדול ממעשי המרד המקומיים כנגד הרשויות הבריטיות. למרות שבתחילה היה רק ממממני ההפיכה ההולכת וקרבה, הפך הנקוק מאוחר יותר למבקר גלוי של השלטון הבריטי.
ב-5 במרץ 1774, בציון השנה הרביעית לטבח בוסטון, נשא הנקוק נאום שבו גינה בחוזקה את הבריטים. באותה השנה נבחר הנקוק, בפה מלא, לנשיא הקונגרס הפרובנציונאלי של מסצ'וסטס.