הפדרציה שכנה בשטח של 4,689,000 קמ"ר שרובו היה בסהרה ובהקמתו כלל 10 מיליון תושבים ובפירוקו כ-25 מיליון בני אדם. השטח כלל שטחים במדבר סהרה (בעיקר במאוריטניה, ניז'ר ומאלי), את אגן נהר סנגל את רוב אגן הניז'ר ואת רוב השטח המערבי של הסאהל. בשטח היה גם אזור טרופי בחוף השנהב ובגינאה ושטח הררי בהרי אייר ובפוטה ג'אלון (Fouta Djallon) שבגינאה.
ניקולאי מיאסקובסקי
ניקולאי מיאסקובסקי (ברוסית: Никола́й Я́ковлевич Мяско́вский, 20 באפריל 1881 - 8 באוגוסט 1951) היה מלחין רוסי-סובייטי, הנחשב ל"אבי הסימפוניה הסובייטית". זכה להכרה נרחבת כבר במהלך חייו, וזכה בין השאר בחמישה פרסי סטלין.
מיאסקובסקי נולד בעיירה שעתה מהווה חלק של נובידבור מזובייצקי בפולין. אביו היה מהנדס צבאי, וגם הוא למד בבית הספר לקצינים ושירת בצבא האימפריה הרוסית. בשנת 1906 החל מיאסקובסקי ללמוד בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג. הוא לא קיבל עידוד לקריירה מוזיקלית, אך לאחר ששמע את הסמפוניה הפתטית של צ'ייקובסקי בביצוע ארתור ניקיש החליט לחזור אל המוזיקה. הוא לקח שיעורים פרטיים, השלים את השכלתו המוזיקלית בקונסרבטוריון של סנט פטרסבורג ופנה להלחנה.
לאחר מהפכת אוקטובר מיאסקובסקי לא עזב את רוסיה, והחל קריירה של מלחין.
קורות חיים.
ביצירתו המוקדמת, שנכתבה בקונסרבטוריון, הושפע מיאסקובסקי בעיקר מצ'ייקובסקי ומסקריאבין. רק מקצת יצירותיו התזמורתיות מאותה העת שרדו. עם זאת, במהלך לימודיו בקונסרבטוריון שיתף פעולה עם סרגיי פרוקופייב לפחות ביצירה משותפת אחת, ששימשה את פרוקופייב בפרק השקט של הסונטה מס' 4 לפסנתר שלו. הסונטה מס' 1 של מיאסקובסקי, שנכתבה באותם הימים ומורגשת בה השפעת סרקיאבין, תוארה על ידי גלן גולד כ"אולי אחת היצירות הראויות לציון ביותר מאותה תקופה".
מיאסקובסקי השלים את חוק לימודיו ב-1911, והחל להרצות בקונסרבטוריון. כמו כן שימש כמבקר מוזיקה חריף. במסגרת תפקידו זה היה מן המעטים שידעו להעריך את יצירתו של איגור סטרווינסקי כבר בראשית דרכו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר לצבא ולקח חלק פעיל בלחימה. הוא נפצע בחזית האוסטרית עת עסק בביצורי החוף של העיר טאלין, וסבל מהלם קרב. שתי הסימפוניות שכתב בתקופת המלחמה מנוגדות מאוד באופיין. בעת המהפכה ומלחמת האזרחים שבעקבותיה הוא כבר היה ברוסיה. באותה העת נרצח אביו, שהיה גנרל לשעבר בצבא הצאר, על ידי מהפכנים בולשוויקים. גם דודתו, אליה היה קשור, מתה באותה תקופה, וגיסו התאבד בשל משבר כספי. מיאסקובסקי עצמו שירת בצבא האדום בין 1917 ל-1921. לאחר מכן קיבל תקן בקונסרבטוריון של סנט פטרסבורג, שם התגורר בדירה אחת עם אחותו האלמנה ולנטינה ובתה. מיאסבקובסקי היה רווק כל ימיו ומתואר כאדם ביישן, סגור, רגיש ופורש מחברה.
בשנות העשרים והשלושים מיאסקובסקי היה למלחין הבולט של ברית המועצות, וכתב את מרבית יצירתו בסגנון הקלסי המסורתי. הוא לא כתב אופרות אך כתב 27 סימפוניות (וכן שלוש סימפונייטות), שלושה קונצ'רטי, ועוד יצירות לתזמורת- 13 רביעיות מיתרים, 9 סונטות לפסנתר סולו, וכן יצירות קטנות רבות וכמה יצירות ווקליות. עם זאת, הוא היה חבר באגודה למוזיקה בת זמננו, שהייתה אמונה על טיפוח המוזיקה המודרנית. הוא גם שמר על קשריו עם פרוקופייב בעת שהותו בגלות מברית המועצות.
בשנות העשרים והשלושים יצירתיו נוגנו גם בארצות הברית ובאירופה. הוא כונה לעיתים "המצפון של מוסקבה". היו שסיווגו אותו בין גדולי המלחינים הרוסיים של זמנו. מאמצע שנות השלושים חלה ירידה בפוריותו המוזיקלית.
על אף הסתייגותו ממשטר סטלין, מיאסקובסקי עשה כל שביכולתו להימנע מעימותים עם השלטונות. אף שכמה מיצירותיו מתייחסות לאירועי הזמן, רובן ככולן חסרות כל מימד פרוגרמטי או תעמולתי. אחת הפתיחות שכתב הוקדשה לסטלין לרגל יום הולדתו הששים.
סגנונו המאוחר חזר לכמה מן הדפוסים החדשניים של צעירותו. הוא חשש מהוקעה על ידי השלטונות והשתדל לחמוק ממנה. אף על פי כן הוא הואשם, יחד עם כמה מלחינים אחרים, בסטייה מן הקו המפלגתי שחייב כתיבת מוזיקה 'פרולטרית' ובעלת גישה פורמליסטית. הוא סירב להשתתף בדיונים שנפתחו נגד מלחינים אלה, ועל אף ביקור של טיחון חרניקוב, שהזמין אותו לשאת נאום חרטה באיגוד המלחינים, הוא שמר על שתיקה. השלטונות הסובייטיים הכריזו עליו כאחד המלחינים המוחרמים. הוא מת ב-1950 מסרטן ורק לאחר מותו זכה לטיהור שמו.
הוא הותיר אחריו יבול מוזיקלי של 87 יצירות שלא פורסמו בחייו. על מורשתו המוזיקלית התנהל - ועדיין מתנהל - פולמוס חריף, במיוחד בקרב מוזיקאים רוסיים.
ציזיא חנה מזל
הרבנית ציזיא חנה מזל (נפטרה בכ"ד בטבת ה'תקצ"ז) הייתה בתו של רבי זאב וולף מצ'רני-אוסטראה, ואשת רבי ישראל אברהם מזל מצ'רני-אוסטראה. היא מילאה את מקום בעלה באדמו"רות.
תולדות חייה.
נולדה לרבי זאב וולף בעיר צ'רני-אוסטראה. אביה שימש כאדמו"ר ורב העיר. נישאה לרבי ישראל אברהם מזל, בן רבי משולם זושא מאניפולי. לאחר נסיעת אביה לארץ ישראל בשנת תק"נ, מילא בעלה את מקום חמיו באדמו"רות וברבנות העיר.
לאחר פטירת בעלה בכ"א בטבת תקע"ד מילאה את מקומו באדמו"רות. בהקדמת הספר מנורת זהב, שיצא בוורשה תרס"ב, מסופר כי כאשר ביקר בעיר רבי מרדכי מטשרנוביל הוא השתתף בסעודה שלישית שערכה.
בשנת תקצ"א עלתה לארץ ישראל והתיישבה בעיר טבריה. בכ"ד בטבת תקצ"ז נהרגה ברעידת אדמה שפקדה את העיר. נטמנה במקום קבורת האדמו"רים בחלקת תלמידי המגיד ממזריטש שבבית הקברות היהודי העתיק בטבריה, בסמוך לקבר אביה.
השאירה ארבעה בנים ובת. בנה רבי פנחס, חתן רבי משה מסלאוויטא, נותר באוקראינה לאחר עליית אמו ומילא את מקום אביו ברבנות. חתנה היה רבי דוד טברסקי מטאלנא.
צאצאה, הרב ישראל אברהם מזל, איתר את מקום קברה כשעלה לישראל בראשית שנות השבעים. ב-2019 הקים מכון אהלי צדיקים מצבה מחודשת על קברה, לצד המצבה העתיקה.
מעברת תלפיות
מעברת תלפיות הייתה מעברה בדרום ירושלים שהוקמה ב-1948. המעברה מוקמה ממערב לשכונת תלפיות, בסמיכות לרחובות דרך חברון ודרך בית לחם, במקום בו שכן קודם לכן מחנה אל-עלמיין של כוחות המנדט הבריטי. המעברה נועדה לספק דיור לעולים מגל העלייה הגדול שלאחר קום המדינה. העולים שהתגוררו במעברה הגיעו ממרוקו, פרס, רומניה ופולין, אך עיקרם באו מעיראק וכורדיסטן.
החיים במעברה.
בשנת 1953, מעברת תלפיות הייתה בגודל 500 דונם, ואכלסה בין שמונת אלפים לעשרת אלפים אנשים. השיכונים במעברה היו צריפונים עשויים פח בד. מעטים מהם היו צריפים בריטיים צבאיים ממחנה אלנבי שנותרו אחרי עזיבתם. א. גבריאלית מתאר את המעברה בפירוט:לכל משפחה הוקצה שטח אדמה קטן עם צריף או פחון. אחוז האבטלה היה גבוה ורוב שוק העבודה היה מורכב מגברים שבדרך כלל הועסקו בעבודות בנייה בשכר יומי של 2.10 לירות. נשים שעבדו, עבדו לרוב כעוזרות בית והרוויחו מעט מאוד. על כן, משפחה ממוצעת הייתה צריכה להתקיים מכ-25 לירות לחודש בעוד שדמי השכירות עבור צריף היו 5 לירות לחודש. עקב זאת, שרר עוני כבד במעברה שהוביל לרמה גבוהה של פשע. נוסף על כך, ילדים רבים נאלצו למכור עיתונים ובוטנים בכניסה לירושלים וזקנים שלא היו מסוגלים לעבוד קיבצו נדבות. שוכני המעברות לפעמים קיבלו סיוע כספי מתורמים אמריקאים עקב מצבם הכלכלי הקשה.
התלמידים למדו בבית שבתחילה השתייך לזרם העובדים, אך מאוחר יותר הפך לבית ספר ממלכתי. בית הספר הוקם באחד המבנים הריקים של מחנה אלנבי של הצבא הבריטי. הימצאות בכיתות לא נקבעה על ידי רמת השכלה אלא לפי גיל. בית הספר המשיך לפעול זמן-מה אחרי שהתפרקה המעברה.
לא היו מים בצריפונים, אך היה ברז מרכזי שסיפק מים לכל המעברה. השירותים היו מבני פח שהוצבו על בורות.
פינוי המעברה.
בראשית שנות ה-60 קצב העלייה האט ובשל כך פסקה הקמת המעברות, והמדינה יכלה להרשות לעצמה לבנות שיכונים קבועים. דיירי מעברת תלפיות הועברו לשיכונים באזור המעברה, בעיקר שכונת קטמונים והשיכונים ברחובות דרך חברון ודרך בית לחם. באזור שבו שכנה המעברה הוקמה שכונת מגורים.
יוליוס קרליבך
יוליוס (יצחק) קרליבך (בגרמנית: Julius Carlebach; 28 בדצמבר 1922 – 16 באפריל 2001) היה רב וחוקר יהודי-גרמני. בן ל.
ביוגרפיה.
יוליוס קרליבך, שנקרא "בולי" (Buli) בפי משפחתו, נולד בעיר המבורג שבגרמניה, הבן הבכור (לאחר שלוש בנות) במשפחה בת תשעה אחים. אביו, הרב ד"ר יוסף צבי קרליבך, היה הרב הראשי של המבורג ואלטונה ובן למשפחת רבנים מפורסמת. הוא, יחד עם אמם אלישבע חנה (בשמה הלועזי שארלוטה) לבית פרויס, ושלוש מאחיותיו, רות (ילידת 1926), נעמי (ילידת 1927) ושרה (ילידת 1928) נרצחו בשואה, ב-26 במרץ 1942 ביער ביקרניקי שעל יד ריגה. אחד מאחיו, שלמה (יליד 17 באוגוסט 1925), שנשלח יחד עם ההורים והאחיות ליונגפרנהוף, ניצל ומאוחר יותר היגר לארצות הברית ומשמש כמנהל רוחני בישיבת רבנו חיים ברלין. בן דודו הוא העיתונאי הנודע ד"ר עזריאל קרליבך.
הוא ואחותו יהודית נשלחו לבריטניה במסגרת הקינדר-טרנספורט. אחות נוספת, מרים, לימים חוקרת מוכרת, נשלחה לחיפה, והאחיות אווה (חווה) שולמית ואסתר הגיעו אף הן לאנגליה ובכך ניצלו. למד בבית ספר בלונדון עד גיל 16, ויצא לחפש עבודה. כשהיה בן 18 נעצר על האי מאן, והצטרף לחיל החפרים הבריטי. אחר כך גויס לצי המלכותי הבריטי, והיה מלח צבאי. כמו כן האזין לצוללות הגרמניות במלחמת העולם השנייה ותירגם את ההודעות שלהן.