ב-7 ביולי 1937 פרסמה ועדת פיל את הצעתה לחלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות, ערבית ויהודית. נשאשיבי נטה לקבל את הצעת החלוקה, אך לא העז להצהיר על כך בפומבי. מנהיגי התנועה הציונית העריכו כי הוא מקבל את תוכנית החלוקה.
בימים שלאחר פרסום דוח הוועדה, הודיע נשאשיבי לנציב העליון על כך שהוא מקבל את המלצותיה "בהסתייגויות", אולם ב-11 ביולי 1937 הכריז: "פלסטין תהיה מדינה ערבית עצמאית ללא כל שלטון יהודי או זר".
לדעת בני מוריס, תמיכתו "הרגעית" בחלוקה הייתה "טקטית בלבד".
ב-2 בדצמבר 1937 הבהיר נשאשיבי בריאיון למנצ'סטר גרדיאן: "למעשה, אין בינינו ולו ערבי אחד שאפשר להגדירו 'קיצוני' ואת זולתו 'מתון'... כל אומתנו תמימת דעים... אם מי שמשתמשים במילים 'קיצוני' ו'מתון' סבורים כי ישנם ערבים המוכנים להסכים לכל מה שמסרבת לו האומה כולה... אין שחר לסברתם".
בדצמבר 1937 שלח נשאשיבי את חיים סלומון, חבר במועצת עיריית ירושלים, אל הסוכנות היהודית בבקשת סיוע כספי למלחמה בטרוריסטים הערבים שרדפו את אנשי האופוזיציה. משה שרת (אז שרתוק), ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית נטה להיענות לבקשה.
הוא דיווח לדוד בן-גוריון והביע דעתו כי ייתכן שיהיה צורך לסדר לראע'ב נשאשיבי הלוואה מאחר ש"אין ספק כי אם תחולק הארץ ישמש ראע'ב נשאשיבי כאיש הראשון בשלטון בשטח הערבי". כחסידו של האמיר עבדאללה, שאף ראע'ב נשאשיבי לאיחוד בין המדינה הערבית שתקום לפי הצעת החלוקה לבין אמירות עבר הירדן.
אולם בן-גוריון סירב להיענות לבקשה. כעבור שלושה חודשים, הפעם בעזרת א. פרנקו, מזכיר עיריית ירושלים, ביקש נשאשיבי מהסוכנות היהודית שתעניק לו משכנתא בסך 5,000 לירות שתוחזר בעשרה תשלומים. מחצית מהסכום נועד לארגון כוח שילחם בטרוריסטים ויפעל להשגת שקט בארץ, 500 לירות נועדו לקניית תמיכתם של שני עיתונים ערביים ושאר הכסף נועד למשק הבית של נשאשיבי עצמו. לא ידוע מה הייתה תשובת הסוכנות היהודית לבקשה.
שנות ה-40 ואילך.
בשנות הארבעים לא גילה נשאשיבי פעילות עצמאית. הוא צורף לוועד הערבי העליון עם חידושו בנובמבר 1945, אולם לא השתתף בישיבותיו. לאחר תום מלחמת העצמאות הוא היה מחסידי סיפוח הגדה המערבית לממלכת ירדן. באוגוסט 1949 נתמנה לראש המשרד הירדני לענייני הפליטים הפלסטינים, ובספטמבר אותה שנה נתמנה למושל הכללי הירדני של הגדה המערבית. בשנת 1950 נתמנה לשר החקלאות ולאחר מכן לשר התחבורה. בשנת 1951 נתמנה לשר המפקח על הר הבית ועל המקומות הקדושים. זמן קצר לאחר מכן נפטר.
ראע'ב נשאשיבי נחשב במשך עשרות שנים לראש משפחת נשאשיבי. הוא אף היה נשוי לאשה יהודיה.
לדברי איתמר בן-אב"י, כמה מבני משפחת נשאשיבי, ובהם גם ראע'ב, ביקרו בביתה של משפחת אליעזר בן-יהודה.
בשכונת שייח' ג'ראח שבמזרח ירושלים קרוי רחוב על שמו.
משפחת קדמוני
משפחת קדמוני (באנגלית: The Flintstones, "משפחת פלינטסטון") היא סדרת אנימציה בת 166 פרקים שהופקה במקור על ידי האנה-ברברה לערוץ ABC, בין השנים 1960–1966.
משפחת קדמוני נחשבת לאחת מסדרות הסיטקום המוצלחות ביותר שנעשו עד היום. וב-2002, פרסם מגזין הטלוויזיה TV Guide רשימה של 50 תוכניות הטלוויזיה הגדולות של כל הזמנים, ודרג את "משפחת קדמוני" במקום השלישי. הסדרה מבוססת במקור על קומדיית מצבים אמריקאית משנות החמישים בשם "The Honeymooners". הסדרה התמקדה בחייו של אדם קדמון השייך למעמד העובד בגרסה מודרנית של תקופת האבן, במשפחתו ובשכנו ברני, שהוא גם חברו הטוב ביותר. חלק מההומור בסדרה מתבסס על הצגת אורח חיים מודרני עם טכנולוגיה המבוססת על תקופת האבן ושימוש בבעלי חיים פרהיסטוריים, כולל דינוזאורים (כך למשל פרד הוא מנופאי המפעיל אפטוזאורוס ואילו וילמה, אשתו, שוטפת את הכלים עם חדק של ממותה).
סדרה מצוירת זו תוכננה במקור למבוגרים אבל שינו אותה שתהיה מיועדת לצעירים ומבוגרים כאחד. בשנת 1966 אחרי סיום הסדרה יצא לאקרנים סרט הקולנוע מצויר באורך מלא בשם "האיש ששמו קדמוני" המבוסס על הסדרה וזכה להצלחה, הן מסחרית והן מהביקורות.
בשנת 1994 יצא סרט מצולם (בניגוד לקודמיו המצוירים) בשם "הפלינטסטונס" המבוסס על עלילת הסדרה שבו כיכבו ג'ון גודמן והאלי בארי. בשנת 2000 יצא סרט הפריקוול לסרט הקודם בשם "הפלינטסטונס בוויוה רוק וגאס" שגם הוא היה סרט מצולם.
בישראל הסדרה שודרה בטלוויזיה החינוכית ובערוץ 2 תחת שידורי קשת עם תרגום (ערוץ 2 שידר גם את סרט הקרוסאובר עם משפחת סילוני), בערוץ הילדים בדיבוב ובערוץ המזרח התיכון במשך שנים רבות. מאוחר יותר, שודרה גם בערוץ Cartoon Network ולאחר מכן בערוץ ג'וניור, בדיבוב מחדש.
סדרת הטלוויזיה דובבה בישראל פעמיים: פעם אחת בתחילת שנות ה-90, כשעל הבימוי וההפקה הופקד יוני חן, ואת שיר הפתיחה בעברית ביצעו אפי בן ישראל ושמוליק קלוסקי, ופעם שנייה בשנת 2010, כאשר על הבימוי הופקד עמי מנדלמן (ששר גם את שיר הנושא ביחד עם ענת ניב) ועל ההפקה יעל אללוף.
משפחת פלינסטונס
טמרין רעמתי זהוב
טמרין רעמתי זהוב או טמרין אריה מוזהב או מרמוסט אריה (שם מדעי: "Leontopithecus rosalia") הוא קוף קטן ממשפחת המרמוסטיים הנפוץ ביערות החוף של ברזיל. טמרין רעמתי זהוב הוא מין בסכנת הכחדה, וההערכה היא כי קיימים בין 6,000 ל 15,000 פרטים בטבע ועוד כ-500 בשביה.
תיאור.
כפי שניתן להסיק משמם, צבעם של טמרין רעמתי אלו נע בין אדום-כתמתם לחום-מוזהב. מקורו של צבע זה, כנראה בריכוז של קרוטנידים בשער. שערם כהה יותר סביב פניהם, והופך לרעמה סביב הפנים, הלחיים והצוואר. כפותיהם וזנבותיהם עשויים להיות שחורים. גפיהם מצוידים בטופרים חדים, המשמשים אותם היטב בחייהם המתנהלים רק בצמרות העצים. זנבותיהם הארוכים אינם משמשים ללפיתה. הזכרים עשויים להגיע למשקל של עד 700 גרם בטבע, ועד 900 בשביה. נקבות עשויות להגיע ל-790 גרם, אך משקלן האופייני, בעת שאינן בהריון, סובב סביב ה-550 גרם. אורכם מגיע ל-335 מ"מ וזנבותיהם - ל-400 מ"מ נוספים. הזכרים גדולים מעט מהנקבות.
סביבת מחיה.
מין זה הוא אנדמי לברזיל. אזור המחיה המקורי של המין הוגבל על ידי חקלאות וכריתת עצים, דבר שהוביל ליצירת אוכלוסיות מבודדות ולרבייה שארים. כיום, האוכלוסייה מוגבלת למספר אזורים מבודדים בחופי דרום-מזרח ברזיל, ששטחם הכולל כ-154 קמ"ר. כ-230 פרטים נמצאים ברזרבה ביולוגיה דה פוקו דאס אנטאס, אזור מוגן של יערות ביצתיים במדינת ריו דה ז'ניירו, ועוד כ-120 באזור דומה, שמורת אוניאו. בסך הכל, חיים כיום בטבע כ-500 פרטים שנולדו בטבע, ועוד כ-500 שנולדו בשביה והושבו לטבע. 500 נוספים חיים בשביה.
טמרין רעמתי זהוב זקוק לחופת עצים גבוהה, ובה שרכים תלויים רבים. מלבד מגורים, סביבה כזו מספקת גם הגנה מטורפיהם הרבים - ביניהם עופות דורסים, חתולים גדולים ונחשים. חופת היער מספקת גם מקור מזון חשוב - קופים אוכלי כול אלה מסתמכים על מי גשם ועל האוכל המצוי בה - פירות, פרחים, חרקים, בעלי חוליות קטנים, ביצי ציפורים ומוהל עצים (אם כי הם הממעטים ביותר לצרוך מזון זה מבין המרמוסטיים). בעונת הגשמים הם מסתמכים כמעט רק על פירות וחרקים (95% ממזונם), אך בעונה היבשה, בה אלו נדירים יותר, תזונתם מסתמכת יותר על מוהל, על פרחים ועל בעלי חוליות קטנים.
התנהגות ורבייה.
טמרין רעמתי זהוב הוא קוף לילי ושוכן עצים החי בקבוצות של עד 2 - 11 פרטים. בעבר היה גודלן הממוצע חמישה פרטים, אך מספר זה ירד עקב פעילות טורפים. קיימים שלושה מבנים חברתיים אפשריים: זכר ונקבה דומיננטיים, 2 - 3 זכרים דומיננטיים ונקבה אחת, או נקבה אחת ומספר זכרים. לצד הפרטים הדומיננטיים, יש בקבוצה גם בוגרים כפיפים, מתבגרים וצעירים. הדומיננטיות בין הזכרים נקבעת על ידי קרבות פיזיים ותצוגות סמליות של כוח, ואילו ההיררכיה בין נקבות לזכרים נקבעת לפי ותק בטריטוריה. בשביה, נהוג לשכן ביחד קבוצות שהבוגרים היחידים בהן הם זוג פורה, ולהרחיק את הצאצאים בהגיעם לגיל שנתיים.
הקבוצה מסיירת בשטח של כ-400 דונם. הן מתחילות בסיוריהן עם זריחת החמה, ומתרכזת באיסוף פירות. ככל שהיום מתקדם, הם פונים לאיסוף חרקים, עד שבשעות הצהריים עיקר פעולתם היא איסוף חרקים ומנוחה. אחר הצהריים חוזרת הקבוצה לאתר השינה שלה, ובלילה הם ישנים בחורי קינון נטושים בעצים, בגובה 11 - 15 מטר מעל פני הקרקע, אם ניתן. הם חוזרים באופן עקבי לאותו אתר שינה. בכל יום, עשויה קבוצה לנדוד כ-1,400 מטר.
קופים אלו הם טריטוריאליים ביותר. כאשר קבוצות שכנות נפגשות, הן בדרך כלל מזהות אחת את השנייה לפי קריאותיהן, שהולכות וגוברות ככל שהקבוצות מתקרבות אחת לשנייה. כאשר הן מגיעות לטווח ראייה, תדירות ואופי הקריאות משתנה, והעימות הופך עד מהרה לפיזי, וכולל עמידות הפגנתיות, מרדפים, תצוגות ואף קרבות פיזיים. העימותים מסתיימים כאשר הקבוצות מאבדות בהם עניין.
הקבוצה מתחלקת במשאביה ובמטלת השמירה מפני טורפים. קופי טמרין האריה המוזהב הם מונוגמיים - הזכר והנקבה הדומיננטיים הם היחידים שמתרבים. המקרה היחיד של פוליגמיה הוא כאשר קיימות שתי נקבות דומיננטיות, אלו בדרך כלל אם ובתה, ושתיהן מתרבות ומעמידות צאצא אחד כל אחת. הנקבה הדומיננטית מונעת ביוץ מהנקבות האחרות בקבוצה באופן פיזיולוגי, ולכן היא היחידה המסוגלת להתרבות.
עונת הרבייה היא בין ספטמבר למרץ, וההזדווגות יכולה להתרחש בכל שלב של המחזור החודשי, שאורכו 19 יום, אך היא תדירה יותר בעת שיא הפוריות. הזכרים משדלים את הנקבות בכך שהם ניגשים אליהן, מגרדים ומרחרחים אותן, ומצהירים על רצונם באמצעות לקיקות באוויר. הנקבות מגיבות גם הן ברחרוחים ובלקיקות באוויר כדי להצהיר על מוכנותן.