במגזין וראייטי נאמר: "למרות חוסר אמינות בציר הזמנים של הסרט, גרין קארד הוא רומן חביב המשוחק היטב". המגזין הלונדוני Time Out ציין: "הקומדיה הרומנטית הראשונה של ויר מתהדרת במערכת יחסים מרכזית בסרט שהיא הססנית ומעוררת תקוה. הלך נפש שמובע באופן יפה על ידי דפארדיה (שמעז להיכנס לטריטוריה חדשה עם תפקיד ראשי בשפה האנגלית). את הופעתו משלימה מקדואל המעודנת. הופעתו האדיבה והנדיבה לא משתלטת על העלילה והתמורות שהשניים מעניקים זה לזו, מזכות אותנו בעונג בלתי צפוי. במונחים של מוסכמות הז'אנר, מדמה ויר את הסרט הזה כ'ארוחה קלה'". בערוץ 4 נאמר: "בסרטו של ויר קיימת מנה הגונה של רגעים חביבים כאשר ניגודים מושכים אותנו בהדרגה, אך זוהי הערכה מוגזמת, הסרט זכה לפופולריות מסקרנת עם צאתו לאקרנים. דפארדיה מבצע משחק שליו ודוחה, אך אהוב בצורה מוזרה. אף על פי כן, מקדואל משכנעת פחות".
ברודל
אופידיה
אופידיה או נַּחֲשָׁאִים (שם מדעי: Ophidia) היא קבוצה טקסונומית בסדרת הקשקשאים ובה כל מיני הנחשים המודרניים וכמה מיני נחשים נכחדים. בני קבוצה זו הופיעו לראשונה בעידן היורה התיכון ורובם שרד עד לימינו. רובם השתכללו מתקופת הפליאוקן, עקב התרבות אוכלוסיות היונקים והמכרסמים שהם יכלו לטרוף.
קבוצה זו קרובה לקבוצת דמויי כח, ושייכת לקבוצה אופידיומורפה, ממנה הסתעפה קבוצה זו; מינים אלו הם בעלי לשון מפוצלת, חוש ריח חזק ונשיכתם של רבים מהם ארסית. המשפחה הכי קרובה אליהם הייתה המוסזאוריים הימיים הנכחדים, וקרוביהם האיגיאלוזוריים.
כל המינים בקבוצה היו חסרי רגליים, בעלי לשון מפוצלת, חסרי אוזניים ובעלי מספר רב של צלעות. דבר זה נכון גם לגבי כל הנחשים המודרניים.
וודביין
ווּדביין (באנגלית: Woodbine) היא עיירה במחוז קייפ מיי בדרום ניו ג'רזי, שבארצות הברית, שהוקמה כעיירה יהודית. בעיירה מתגוררים 2,472 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה.
וודביין נוסדה ב-28 באוגוסט 1891 ביוזמתו של הברון מוריס הירש כעיירה יהודית עבור יהודים ממזרח אירופה. קרן הברון הירש רכשה כ-21 קמ"ר בדרום ניו ג'רזי שהיו מכוסים ביער ראשוני, בראה את היער ויהודים מרוסיה ופולין הוזמנו להתיישב במקום. בראש העבודות לפיתוח החקלאות במקום הועמד פרופ' הירש לייב שבתוביץ, מראשוני האגרונומים היהודים.
על ההתיישבות במקום של אחד המתיישבים סופר:
בספטמבר 1892 דיווח רואה החשבון של החברה המיישבת שבמקום יש שוחט המלמד את הצעירים עברית ושבית כנסת נמצא בבנייה ובינתיים מתפללים במניינים בבתים פרטיים. לדבריו היו במקום 6–7 בתים שנבנו על ידי אנשים פרטיים ועוד 20 בתים שנבנו על ידי החברה. האחוזות נמכרו אך ורק ליהודים שהגיעו מאירופה. היו אז במקום 30 משפחות שכללו כ-300 נפשות. במקום היה גם בית חרושת לבגדים בו עבדו ילדי המתיישבים.
באוגוסט 1895 תואר המקום:
באותו זמן היו בוודביין 2 בתי ספר עם כמאה תלמידים.
בשנת 1903 הוכרה העיירה כרובע נפרד. בשנת 1918 התגוררו בה כ-300 משפחות.
אף על פי שנוסדה כעיירה חקלאית, היא תוארה בתחילת 1935 כעיירה תעשייתית בעיקרה, שלחקלאות היה בה תפקיד משמעותי אך משני. בעיירה היו בין 25–35 משפחות יהודיות שעסקו בחקלאות וכאותו מספר של משפחות לא יהודיות שעסקו בחקלאות. באותה תקופה היו במקום חמישה בתי חרושת שהעסיקו כ-600 עובדים, כשליש מהם יהודים. כמעט כל החנויות בעיירה היו בבעלות יהודית וכמעט כל עובדי השירותים היו יהודים. כ-1,600 מתוך כ-2,700 תושבי המקום היו יהודים. הלא יהודים במקום היו בעיקר פולנים ואיטלקים שהקימו במקום כנסייה קתולית. בעיירה היו שני בתי כנסת ושני רבנים, בית ספר עברי קטן עם מורה אחד וסניף של התנועה הציונית. בתי הספר בעיירה היו סגורים בכל החגים היהודיים, אולם לא למדו בבתי הספר עברית, מפני שהדבר היה אפשרי, ובספרייה לא היו ספרים יהודיים.
בשנת 1939 הגיע מספר המשפחות בוודביין לכ-600. בעשור שלאחר מכן התיישבו במקום כ-400 משפחות מיהודי גרמניה שהסתייעו על ידי יק"א.
בינואר 1949 תוארה המושבה:
בית ספר לחקלאות.
בשנת 1893 נפתח במקום בית ספר לחקלאות לנערים בגילאי 14-18 שב-1895 למדו בו 16 נערים. בבית הספר למד, בין השאר, אליעזר יפה. בבית ספר זה נוסד ארגון האיכר הצעיר על ידי תלמידים ציוניים בבית הספר. בשנת 1917, לאור גידול בית הספר נתקבלה תרומה להעברת בית הספר יותר קרוב לניו יורק ואף נבחר לה מיקום חדש. אולם, בית הספר בוודביין נסגר, מפני שתלמידיו גויסו לצבא בעקבות הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ומבנה בית הספר נתרם למדינת ניו ג'רזי שהקימה במקום מוסד למפגרים.
יעקב פרבשטיין
ארטם קרבץ
ארטם קרבטס
דבולמנזי קמפנדה
דבולמנזי קמפנדה (באנגלית: Dabulamanzi kaMpande; נולד ב-1839 - מת ב-22 בספטמבר 1886) היה נסיך ומצביא משבט הזולו. היה אחיו של המלך קטשאויו קמפנדה. התפרסם בעיקר במהלך מלחמת הזולו.
ביוגרפיה.
חיים מוקדמים.
דבולמנזי נולד על פי הידוע בשנת 1839. אביו היה מפנדה מלך ממלכת הזולו, מה שהפך אותו למעשה לאחיינו של שאקה האגדי. אמו הייתה סנגוזה (Sanguza), אחת מנשותיו הרבות של מפנדה. עוד לפני מותו של אביו פרצה מלחמת ירושה בין שני אחיו הגדולים קטשאויו ומבוזאי. בשנת 1856 מת מבוזאי בקרב, ובשנת 1872 מת מפנדה וקטשאויו ירש את הכתר.
מלחמת הזולו.
דבולמנזי שרת בצבאו של אחיו, ופיקד על כוח שבסדר גודל של צבאות מערביים כלל שלושה גדודים. בקרב איסאנדלוואנה, הכוח שלו הוצב ב"קרן" הימנית. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ לבני הזולו, ובמותם של 1,322 בריטים, עם זאת, הקרן של דבולמנזי לא לקחה חלק משמעותי בקרב, ולוחמיו היו להוטים "לטבול את חניתותיהם בדם האויב". אחיו נתן לו פקודה מפורשת לא לחצות את הגבול לצורכי פשיטה, אולם דבולמנזי פרש את הפקודה בצורה חופשית, וסבר שכדי להרגיע את תאוות הדם של אנשיו יוכל לערוך פשיטה על המיסיון הבריטי "רורק'ס דריפט", שחיל המצב שבו כלל רק כמה מאות בריטים, ובהתקפתו לא היה סיכון משמעותי.
דבולמנזי פתח בהתקפה בשעה 16:30 של ה-22 בינואר 1879, הכוח שלו נצפה מבעוד מועד והמפקד הבריטי ג'ון צ'ארד הספיק לבצר את המקום. עם זאת, מספרם הרב של חייליו של דבולמנזי (3,500 עד 4,000), גרם לכך שכמה מאות חיילים בריטים נמלטו מבעוד מועד, וברורק'ס דריפט נותרו 139 איש בלבד. עם זאת, על אף שהזולו הצליחו לחדור למחנה המאולתר, בשעה 2:00 בלילה הצליחו הבריטים להדוף את ההתקפה במספר אבדות מזערי 17 הרוגים, זאת לעומת 351 איש שדבולמנזי איבד. הוא נאלץ להורות על נסיגה, שהעכירה את השמחה ששררה על הניצחון באיסאנדלוואנה.
בהמשך, ניהל דבולמנזי את המצור על אשאו. כוחות הטור הדרומי של הבריטים, בפיקוד צ'ארלס פירסון, לא ידעו על היקף התבוסה באיסאנדלוואנה, והתבצרו בהריסות מתחם המיסיון הנורווגי באשאו (Eshowe). מכיוון שהטור הבריטי המרכזי הושמד, היה למעשה הכוח מנותק בלי ידיעתו. פירסון שקל לסגת, אולם דבולמנזי ניצל את המצב ושבר את נתיב האספקה של הטור הדרומי, תוך שהוא מכתר בכך את המיסיון לחלוטין. כוח חילוץ בפיקודו של לורד צ'למספורד נע לכיוון אשאו במטרה לחלץ את פירסון הנצור, ודבולמנזי החליט לארוב לו. צ'למספורד הצליח לפתות את הזולו לצאת לקרב בתנאים הנוחים לו, וב-2 באפריל 1879 נערך קרב גינגינדלובו שהסתיים בניצחון בריטי מכריע. דבולמנזי נאלץ לסגת ולהסיר את המצור.
לאחר המלחמה.
דבולמנזי המשיך להיות נאמן לשלטונו של אחיו, והתנגד לניסיונות של אנשי עסקים בריטיים לרכוש אדמות בארץ הזולו. בשנת 1883 הורשה קטשאויו לשוב לשלטון, אולם מת בפברואר 1884. בנו בן ה-15, דיניזולו, הוכתר כמלך החדש. דבולמנזי תמך בדיניזולו, וסייע לו בקרבות נגד זיבהבו שהתנגד לשלטונו. דינוזולו גייס שכרי חרב בורים והבטיח להם אדמות בתמורה לסיוע שלהם. שכירי חרב אלו, בהנהגתו של לואי בותה, קראו לעצמם "מתנדבי דינוזולו". לאחר שהביסו את זיבהבו, דרשו מתנדביו של דינוזולו את אדמותיהם המובטחות, אולם דרישותיהם נראו מופרזות בעיני דבולמנזי שניהל את המשא ומתן עמם, ופרצו עימותים נוספים בין הבורים לבין הזולו.
ב-22 בספטמבר 1886 הוא נורה למוות במהלך קטטה עם קבוצת בורים.
פרבשטין
אנומלפיים
אנומלפיים (שם מדעי: Anomalepididae) היא משפחה של נחשים עיוורים המזכירים את הנחשיליים במראם, אך בעלי שן אחת בלסת התחתונה שלהם. הם חיים ביערות ומדשאות באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית והם חסרי ארס.
אורך נחשים קטנים אלה 15-30 ס"מ והם בעלי ראש קטן, זנב קצר ועקב מנהגם להתחפר מתחת לפני האדמה עיניהם גם כמעט התנוונו. הם אוכלים חרקים קטנים ובייחוד נמלים וטרמיטים.
מיון.
במשפחה זו ישנם 4 סוגים ו-5 מינים:
אברהם פינסו
הרב אברהם פינסו (ת"ק – י"ח בחשוון תק"פ; 1740 – 1820) היה ראש ישיבה ואב בית דין בעיר סרייבו שבבוסניה, שחי בשנותיו האחרונות בירושלים.
ביוגרפיה.
נולד בסביבות שנת ת"ק (1740) בעיר הבירה סרייבו שבבוסניה לישראל ולשרה. בהיותו כבן שלוש שנים מת אביו, וזמן קצר לאחר מכן מתה אמו. על אירוע קשה זה הוא כותב בהקדמה לספרו "תולעת שני": מדבריו ("נהרג אבי", "אל נקמות ה'") נראה שאביו לא מת מיתה טבעית, וייתכן שנהרג על ידי השלטונות, שלעיתים קרובות היו מעלילים על יהודי העיר עלילות שווא והיו מוציאים אותם למיתה על כך.
בתחילת דרכו למד מפי רבני העיר, אך רבו המובהק היה הרב דוד פארדו שהיה רב העיר במשך תשע שנים (החל משנת תקל"ג – 1773). בין הרב והתלמיד שררה קרבה רבה. נשא את בת הגביר ר' חיים דניאל הלוי, מעשירי סרייבו, שפרנסו והאכילו.