פלוטרכוס מתייחס לתיאורו של הרודוטוס את מרידתו של פקטיאס הלודי בשלטון הפרסי. פקטיאס רצה להימלט מהפרסים למיטילנה, אולם אז שמע שאנשי מיטילנה סיכמו עם הפרסים להסגיר אותו תמורת כסף ולכן נמלט לכיוס. גם אנשי כיוס נאותו להסגיר אותו תמורת אדמות, והוציאוהו ממקדש אתנה בעיר. בכך למעשה מאשים הרודוטוס את היוונים תושבי מיטילנה וכיוס בבגידה באורחם, מעילה באמון וחילול הקודש. פלוטרכוס מצטט מקורות אחרים, הסותרים את טענתו של הרודוטוס, ולמעשה גורסים שפקטיאס נתפס בידי הפרסים ללא עזרת היוונים. פלוטרכוס טוען כי הרודוטוס "יצא מגדרו" כדי להאשים את בני העיר קורינתוס, ולתאר אותם כרעים ואכזריים. הרודוטוס טוען כי הקורינתים הסיתו את ספרטה למלחמה בסאמוס, בגלל הסיפור הבא: פריאנדרוס טיראן קורינתוס, שלח בזמנו לאליאטס מלך לידיה, 300 נערים בני קרקירה כעבדים. כאשר הגיעו הקורינתים אל חופי סאמוס, הצליחו הסאמים להבריח את הנערים למקדש ארטמיס, כך שהקורינתים לא יכלו להוציאם משם, ואף ארגנו להם מזון בצורה ייחודית. לאחר שהקורינתים התייאשו, השיבו הסאמים את הנערים לביתם. פלוטרכוס מלגלג על טענתו זו של הרודוטוס: הלא הסיפור עם הנערים אירע שלושה דורות לפני כן, ומדוע נזכרו הקורינתים רק כעת בעוול הישן? יתרה מכך, הלא זמן קצר לאחר מכן הדיחו הקורינתים את הטירנים, ומחו כל סממן וזכר לתקופת שלטונם בעיר, ואם כן מדוע כה אכפת להם מהאירוע? ומה בכלל סבלו הקורינתים שיעוררו מלחמה עבור כך? ובכלל, הלא המלחמה כלל לא כוונה כנגד בני סאמוס אלא כנגד הרודן של סאמוס, פוליקרטס. והיחסים בין קורינתוס וספרטה לבין בני סאמוס המשיכו להיות ידידותיים בשנים שלאחר מכן.
מלחמת פרס–יוון.
פלוטרכוס תוקף את טענתו של הרודוטוס, על פיה האניות ששיגרו האתונאים לעזרת המרד האיוני לקחו חלק קטן בלבד במרד, ומצטט סופרים אחרים המפארים את מעשי הגבורה של האתונאים במהלך קרב סרדיס. פלוטרכוס גם מוצא סתירות פנימיות בתיאורו של הרודוטוס לגבי התאריך שבו התרחש קרב מרתון. בקטע זה הוא פונה אל הרודוטוס וכביכול משוחח עמו: "ובכל זאת אתה מתיימר להיות היסטוריון של יוון!". לאחר מכן הוא מלגלג על כך שהרודוטוס כל כך מתאמץ להסביר מדוע סביר להניח שהאלקמיונידים בגדו באתונה למען הפרסים, ומיד לאחר מכן דוחה את הטענה ואומר שהוא לא מאמין שהם עשו זאת. הרודוטוס טוען כי בני ארגוס נותרו נייטרליים במלחמת פרס–יוון כיוון שחשיארש הראשון מלך פרס הבטיח להם הבטחות ופיצויים. לעומת זאת, פלוטרכוס מציע גישה על פיה הם עשו זאת כיוון שלא חפצו להיות תחת פיקודם של הספרטנים, אויביהם משכבר הימים.
פלוטרכוס גם תוקף את הרודוטוס על כך שהוא מעלה על נס את בני אתונה כמושיעי יוון במלחמה נגד הפרסים, בעוד את בני תבאי ופוקיס הוא מבקר ללא הרף. פלוטרכוס סבור שהרודוטוס היה מסוכסך עם בני תבאי, ובניגוד לדעתו של הרודוטוס, על פיה לאונידס הראשון מלך ספרטה שמר את התבנים עמו במהלך קרב תרמופילאי (בניגוד לשאר בעלי הברית שלהם הורה לסגת) רק כדי להשגיח עליהם שלא יבגדו, פלוטרכוס מאמין שלאונידס עשה זאת אדרבה, כי בטח בהם יותר מכל האחרים. כמו כן פלוטרכוס טוען שהרודוטוס "ישב ליד שולחן הכתיבה שלו כדי להמציא סיבות שווא וחשדות" נגד בני פוקיס.
פלוטרכוס טוען שהרודוטוס משבח יותר מדי את כושר הלחימה של המצביאה הפרסית ארטמיסיה הראשונה מקאריה, רק כי היא הייתה בת עירו, הליקרנסוס. פלוטרכוס מוסיף בלגלוג, שכנראה בגלל כשרונה האסטרטגי מינה אותה חשיארש להחזיר את בניו חזרה לאסיה, יען כי הוא "שכח להביא אתו נשים משושן". פלוטרכוס תוקף את הרודוטוס על טענתו שבני קורינתוס לא השתתפו בקרב סלמיס ונמלטו מיד עם התחלתו, ומביא כראיה לדבריו מצבות המוקירות את תרומתם של הקורינתים לניצחון.
לאחר כל האשמותיו מסכם פלוטרכוס את חיבורו: "אבל הוא [הרודוטוס] סופר חריף, סגנונו נעים, יש חן מסוים, כוח ואלגנטיות בסיפורים שלו." פלוטרכוס משווה את הרודוטוס למוזיקאי שמכוון את יצירותיו כדי לענג את קהלו, ואת ספרו משווה לוורדים, שיש ליהנות מריחם, אולם להיזהר מהזבובים הנמצאים בהם. הוא כותב כי "יש לשים לב להשמצות ולקנאה" המסתתרים תחת ביטויים מנוסחים היטב בספרו של הרודוטוס "שמא אנו, בחוסר זהירות, נקבל דעות אבסורדיות ושקרים, על המעולים והטובים ביותר בערים ובאנשים של יוון".
היסטוריות (הרודוטוס)
היסטוריות (ביוונית עתיקה: Ἱστορίαι) הוא חיבור פרי עטו של ההיסטוריון היווני בן המאה ה-5 לפנה"ס הרודוטוס, הנחשב לספר ההיסטוריה הראשון בעולם המערבי. החיבור מתאר את המסורות, המנהגים, הפוליטיקה, הגאוגרפיה והמלחמות של התרבויות שהיו ידועות אותה תקופה באסיה, בצפון אפריקה וביוון. במרכזו של החיבור עומדת מלחמת פרס–יוון, בין הממלכה האחמנית לבין ערי המדינה היווניות.
הספר כתוב בדיאלקט היוני - הדיאלקט הספרותי העתיק של יון, אולם יש בו שימוש גם במילים שנפוצות בספרות האטית.
זהו חיבור הפרוזה היווני הקדום ביותר שנשתמר במלואו.
מבנה הספר.
ההיסטוריות מחולק לתשעה ספרים, הנקראים כל אחד על שם אחת מתשע המוזות. חלוקה זו היא מאוחרת יותר, ואינה של הרודוטוס, אלא של חכמי אלכסנדריה. אין כל קשר בין כל ספר לבין המוזה שעל שמה הוא נקרא, כך לדוגמה הספר השני מוקדש לאוטרפה, מוזת הנגינה בחליל, והוא עוסק בעיקר במצרים העתיקה. כמו כן, לא תמיד הנושאים והאירועים נגמרים ומתחילים יחד עם הספר. להלן תשעת הספרים בחלוקה המוכרת לנו כיום:
חלוקה על פי תוכן.
ניתן, אם כן, לחלק את הספר על פי תוכנו, לשבעה חלקים:
ביקורת.
ההיסטוריות, התקבל (ומתקבל) לרוב בצורה חיובית ביותר. הנואם הרומאי קיקרו כינה את הרודוטוס "אבי ההיסטוריה". אם כי טעות לראות בהרודוטוס את ההיסטוריון הראשון. כבר בעת העתיקה היה מוסכם שההיסטוריות אינו מדויק לחלוטין מבחינה היסטורית, והתואר "גדול ההיסטוריונים של העת העתיקה" שמור לתוקידידס ולא להרודוטוס. עם זאת, ההיסטוריות כתוב בחן רב ובסגנון קליל ואישי, והוא מצטיין בלשונו הספרותית השובה את לב הקורא, מה שמסביר את העובדה שהוא שרד בשלמותו עד ימינו. ההיסטוריון המאוחר יותר פלוטרכוס, מסביר זאת כך: "אבל הוא [הרודוטוס] סופר חריף, סגנונו נעים, יש חן מסוים, כוח ואלגנטיות בסיפורים שלו." גם כיום ההיסטוריות נחשב לאחד מספרי המופת של ספרות העת העתיקה בפרט, ושל ספרות המערב בכלל. הוא תורגם למרבית השפות, ופרקים ממנו עדיין נקראים בבתי הספר.
תופעה החוזרת על עצמה פעמים רבות בספר, שזכתה לביקורת רבה, היא העובדה שהוא נוטה להפסיק באמצע עניינים חשובים, לטובת פרטים שוליים. משה עמית מסכם זאת כך: "אין להרודוטוס כל היסוס להפסיק תיאור קרב ברגע המותח ביותר ולספר, שלאחד הגיבורים שנזכרו - קרה פעם מעשה בעיר מסוימת ובעיר הזאת היה מקדש וכו' וכו'". הפסקות מסוג זה מפריעות לעיתים קרובות להבין את ההקשרים בין המאורעות. גרוע מכך, הרודוטוס שולף את הסיפורים מזיכרונו ואינו מפרט כלל מתי הם אירעו, כך שלפעמים הם אירעו מאות שנים לפני האירוע הנזכר לפני כן, ולפעמים עשרות שנים לאחר מכן. עם זאת, סיפורים אלו מביאים לנו כבדרך אגב, ידיעות חשובות. כמו כן, הרודוטוס כתב עבור קהל יווני, שלרוב לא הכיר את כל העמים שנזכרו בספר. לפיכך הוא לעיתים קרובות נאלץ להקדים הקדמות ארוכות לפני שתיאר אירוע מסוים. כך בספר הראשון הוא מרחיב הרבה על אופיים ומנהגיהם של הפרסים, הספר השני מוקדש ברובו למצרים, ובספר הרביעי מפורטים שבטי הסקיתים ומנהגיהם, והאפריקאים ומנהגיהם. החל מהספר השישי, שהחל ממנו מתוארת מלחמת פרס–יוון, נטייה זו נעלמת כמעט כליל, ופרט לנאומים חשובים וכדומה, הספר מתמקד בנושא העיקרי בלי לסטות ממנו.
מחלוקת גדולה קיימת בשאלה האם למעשה הרודוטוס כתב את הספר כולו מתוך כוונה אחת ברורה לכתוב ספר מקיף על מלחמת פרס–יוון, או שמא הספר כולו הוא אוסף של אתנוגרפיות וסיפורים שהרודוטוס ליקט במהלך מסעותיו, ורק מאוחר יותר "הדביק" אותם יחד. ישנם גם חוקרים המציעים פשרת ביניים על פיה הרודוטוס כתב את הספר מתוך מטרה לכתוב ספר על מלחמת פרס–יוון, והוסיף אליו אתנוגרפיות שכתב בנפרד (למשל, הספר השני העוסק במצרים).
למרות שהספר נכתב רק זמן קצר לאחר מלחמות הפרסים עם היוונים, אין בו שום ביטוי לשנאה כלפי האויב הפרסי ושום ביטוי של לעג כלפי מנהגי הברברים.
על הזדון של הרודוטוס.
"על הזדון של הרודוטוס" או "על רשעותו של הרודוטוס" הוא חיבור שכתב פלוטרכוס, המהווה למעשה ביקורת נוקבת על הרודוטוס. פלוטרכוס משתמש בלשון בוטה מאוד נגד הרודוטוס, תופס אותו בשגיאות שונות, ומאשים אותו בדעה קדומה וסילופים. פלוטרכוס מאשים מספר פעמים את הרודוטוס באהדה יתרה לברברים, וטוען שהוא מוטה מראש נגד הערים תבאי, קורינתוס, ארגוס ופוקיס. עם זאת, ייתכן גם שמדובר בתרגיל רטורי בלבד, שבו פלוטרכוס לקח את תפקיד הקטגור, כדי לראות מה ניתן לומר נגד סופר כל כך ידוע ואהוב. פלוטרכוס משווה את הרודוטוס למוזיקאי שמכוון את יצירותיו כדי לענג את קהלו, ואת ספרו משווה לוורדים, שיש ליהנות מריחם, אולם להיזהר מהזבובים הנמצאים בהם. הוא כותב כי "יש לשים לב להשמצות ולקנאה" המסתתרים תחת ביטויים מנוסחים היטב בספרו של הרודוטוס "שמא אנו, בחוסר זהירות, נקבל דעות אבסורדיות ושקרים, על המעולים והטובים ביותר בערים ובאנשים של יוון".
המקורות של הספר.