קיבל דוקטורט מאוניברסיטת קולומביה ב-1953, שם גם לימד וכיהן כיו"ר החוג לאנתרופולוגיה. מאוחר יותר עבר לאוניברסיטת פלורידה. חיבר 17 ספרים.
עבודותיו הראשונות של האריס הושפעה מהמסורת הבועזיאנית, אך עבודת השדה שביצע במוזמביק בסוף שנות ה-50 גרמה לו לשנות את המיקוד המחקרי שלו מהמקריות הגאוגרפית והדפוזיוניזם של בועז אל עבר היבטים התנהגותיים, מטריאליסטים ודטרמיניסטים. בספרו, "The Rise of Anthropological Theory" שהתפרסם ב-1968, הוא פרס את התפתחות הגישות התאורטיות באנתרופולוגיה, והציג את גישתו, המטריאליזם התרבותי, שהוא במידה רבה המשך לגישת האקולוגיה התרבותית של ג'וליאן סטיוארד. גישתו, המטריאליזם התרבותי, הוא שילוב של המטריאליזם הדיאלקטי של קרל מרקס, המדגיש את החשיבות של "אופן היצור", עם תובנותיו של תומאס מלתוס על אודות השפעת הדמוגרפיה על המערכת הסוציו-תרבותית. האריס הבחין בין התחום ההתנהגותי ובין התחום המנטלי הנמצאים בכל תרבות, והדגיש את השפעת התחום ההתנהגותי על התחום המנטלי. לכל תחום יש את המוסדות השייכים לו כאשר המוסדות המשפיעים על ההסתגלות האנושית הם החשובים יותר והם משפיעים על המוסדות שהשפעתם על ההסתגלות פחותה יותר. על פי האריס, אופן הייצור (במיוחד הטכנולוגיה) והמאפיינים הדמוגרפים הם התשתית, המפתח לקביעת המבנה החברתי התרבותי, הכלכלי, המשפחתי ושאר המוסדות החברתיים של כל חברה וחברה. על פי האריס שינוי תרבותי מתרחש כאשר היחסים בין הדמוגרפיה, הטכנולוגיה ויכולת הסביבה לספק משאבים לחברה יצאו משיווי משקל. במקרה זה תהיה התאמה מחדש של המוסדות בחברה עד הגעת שיווי משקל חדש.
במהלך חייו, משך האריס קולות רבים של מעריצים וממשיכים, מצד אחד, ושל מבקרים חריפים, מצד שני. בספרו האחרון "Theories of Culture in Postmodern Times", הוא מתח ביקורת על התוצאה הפוליטית ההרסנית שיש לתאוריה הפוסט מודרנית.
מרווין הריס
חאנות נחצ'יבאן
חאנות נחיצ'יבאן (בפרסית خانات نخجوان) הייתה מדינה פאודלית שהתקיימה בטריטוריה של הרפובליקה האוטונומית של נחיצ'יבאן שנמצאת בשטחה של אזרבייג'ן ובחלק מארמניה המודרניות.
החאנות הונהגה על ידי אזרים מקומיים משושלת קנגלרי, ואוכלוסייתה הייתה בעיקר מוסלמית (אזרית וכורדית). היא נוסדה על ידי היידאר קולי חאן, שהכריז על עצמו כשליט אחרי מותו של נאדר שאה אפשר, השליט של פרס. בזמן שלטונו חאנות קרבאך נחיצ'ביאן הייתה תחת חסות קרבאך.
בזמן מלחמת רוסיה פרס, 1804-1813, כוחות רוסיים, תחת פיקודו של גנרל גודוביץ' כבש בזמן קצר את נחיצ'יבאן ב-1808, אך זו עברה לידי הפרסים כתוצאה מהסכם גוליסטן. לאחר מלחמת רוסיה פרס השנייה והסכם טורקמנצ'י, חאנות נחיצ'יבאן עברה לבעלות רוסית בשנת 1828. בתמורה לתמיכתו של שליט החאנות, אהסאן חאן, ברוסיה הוענקה לו דרגת מייג'ור גנרל של הצבא הרוסי ותואר הטמאן של המיליציה הקנגלריית.
עם תחילת השליטה הרוסית, השלטונות ההצאריים עודדו הגירה מסיווית של ארמנים מפרס ומטורקיה לנחיצ'יבאן ולאזורים אחרים של הקווקז, פעולה שהתאפשרה בעקבות סעיפים מיוחדים בחוזים של טורקמצ'י ואדריאנופול.
על פי השליח הרוסי לפרס אלכסנדר גריבוידוב, ההגירה הארמנית המאסיבית לנחיצ'יבאן בשנת 1828 יצרה מתח בין הארמנים, שהשתייכו לדת הנוצרית, לבין תושבי המקום המוסלמים. גריבוידוב ביקש ממפקד הצבא הרוסי הרוזן איוואן פסקביץ', להורות על הגירה מחודשת של המהגרים החדשים למחוז דאראלאגוז, כדי להשקיט את המתיחות.
חאנות נחיצ'יבאן התפוגגה בשנת 1828, הטריטוריות שלה אוחדו עם הטריטוריות של חאנות ירוואן, שבשנת 1840 נקראה פרובינציית ירוואן של האימפריה הרוסית. נחיצ'יבאן הפכה לנחיצ'יבאן אויזד (תת-מחוז נחיצ'יבאן) של הפרובינציה.
לאחר התפרקות חאנות החאנים של נחיצ'יבאן נותרו בעלי השפעה רבה בתת-המחוז וניהלו אותו דה פקטו. החאנים של נחיצ'יבן נודעו באימפריה הרוסית בשם 'חאן נחיצ'בנסקי', ורובם בחרו בקריירה צבאית. שישה מבני המשפחה הגיעו לדרגת גנרל בצבאות הצאר, בצבא הסובייטי ובצבא האיראני. הבנים של אהסאן חאן - איסמעיל חאן וקלבאלי חאן זכו שניהם במדליות ממסדר סיינט ג'ורג' מדרגה 4, על שירות בקרבות ושירתו כגנרלים בצבא הרוסי. בנו של קבלאלי חאן, חוסיין חאן נחיצ'בנסקי היה מפקד צבאי בולט בצבא הרוסי, ואג'וטאנט גנרל (גנרל האחראי על בתי המשפט), של האימפריה הרוסית. ואחייניו ג'אמשיד וקאלבאלי היו גנרלים בצבא הסובייטי ובצבא האיראני בהתאמה.
צוף
צוף (באנגלית: nectar) הוא תמיסה מימית של סוכרים שונים, המיוצרת בצמחים מסוימים ברקמות מיוחדות המכונות צופנים (ביחיד: צוּפָן; באנגלית: nectary; במקרה שהרקמה מחוץ לפרח היא מכונה צוּפָן חוץ-פרחי, extrafloral nectary). הצוף מושך אל הצמח בעלי חיים שונים הניזונים ממנו. עבור הצמח, זהו אמצעי משיכה זול מבחינה אנרגטית, משום שאינו מכיל חלבונים. בעלי-החיים הנמשכים אל הצמח בעקבות הצוף, מספקים לצמח צרכים שונים. השימוש הנפוץ ביותר בצוף הוא למטרות האבקה: תוך כדי מגע באיברי הצמח ואכילת הצוף, בעל-החיים בא במגע עם גרגרי האבקה של הצמח, וכך מעביר אותם ממקום למקום, כאשר חלקם מגיעים אל צלקות הפרחים, ליצירת הפריה. קיימים שימושים נוספים לייצור צוף. למשל: צמחים מסוימים מייצרים צוף על-מנת למשוך אליהם נמלים, המגינות עליהם מפני טריפה בידי בעלי-חיים אחרים.
הרכב הסוכרים בצוף קשור למאביק של הצמח: פרחים המואבקים על ידי ציפורי שיר, עטלפים וזבובאים מייצרים צוף העשיר בחד סוכרים גלוקוז ופרוקטוז ואילו צוף צמחים המואבקים על ידי קוליבריים, דבורת דבש, עשים ופרפרים מכיל יותר מהדו סוכר סוכרוז.
הצוף שנאסף על ידי דבורת הדבש מהווה את המרכיב העיקרי בדבש לאחר שהסוכרוז שבו מפורק לגלוקוז ופרוקטוז באמצעות אנזים.
עץ המשאלות
עץ המשאלות (בגאורגית ნატვრის ხე) הוא סרט אלגורי פואטי של הבמאי תנגיז אבולדזה, חלק מטרילוגיה שכללה גם את חרטה והתחננות.
עלילה.
העלילה מתרחשת בעיירה גאורגית של תחילת שנות ה-20.
מריטה, גיבורת הסרט, מגיעה לכפר כדי לגור עם דודתה. היא פוגשת נער צעיר בשם גדיה, ומתאהבת בו. אבל קרוביה נחושים בדעתם להשיא את הנערה למקומי עשיר.
הסרט מבוסס על סיפורים קצרים של גיאורגי לאונידזה, ואת תסריטו כתב תנגיז אבולדזה יחד עם ראווז אינאנישווילי.
תפקידים ראשיים: ליקה קאבג'ראדזה כמריטה היפה, וסוסו ג'אצ'ווליאני כגדיה הצעיר.
נטווריס חה
אוכלוסייה (אקולוגיה)
אוטואקולוגיה
הנדסת מיפוי וגיאו-אינפורמציה
ילדים של מישהו אחר
ילדים של מישהו אחר (בגאורגית სხვისი შვილები, "סחבִיסי שבִילֶבּי") הוא סרט קולנוע גאורגי מסוגת המלודרמה משנת 1958. את הסרט ביים תנגיז אבולדזה, אשר גם כתב את התסריט יחדיו עם התסריטאי רזו ג'פרידזה.
עלילה.
מהנדס רכבות אלמן ברוסיה הסובייטית, מחפש אחר אישה שתעזור לו לגדל את ילדיו. הוא מציע לחברתו, אבל היא אינה מעוניינת לדאוג לילדים של אישה אחרת. ההתמדה שלו משתלמת, והוא מוצא אישה מתאימה כאישה וכאמא.
לרוע המזל, האב הופך להיות נבל אנוכי, וכשחברתו לשעבר מופיעה לפתע, הוא עוזב את משפחתו, מבלי להעיף מבט אחורה. האישה הכועסת מחליטה אף היא לעזוב, אבל כשהיא עומדת לעלות לרכבת, היא רואה את הילדים רצים אחריה, ומחליטה להישאר.
סחביסי שבילבי
עצם שמימי
גיאודז
הנדסת מיפוי
מהנדס מיפוי וגיאו אינפורמציה
הוראס ריכטר
הוראס ריכטר (1918–2006) היה אספן אמנות ואוצר אמנות. הגלריה שהקים ביפו, ונקראה על שמו, הייתה אחת מן הגלריות החשובות בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-20. על פעילותו זכה בתואר עמית כבוד של מוזיאון תל אביב לאמנות כהוקרה על תרומתו לקידום האמנות והתרבות בארץ.
קורות חיים.
ריכטר נולד בעיירה מאונט גלעד שבצפון קרוליינה, ארצות הברית, למשפחת מהגרים יהודית מרוסיה, שהחזיקה במטעי האפרסקים הגדולים ביותר בארצות הברית. במהלך שנות החמישים ביקר ריכטר בישראל ובשנות השישים עלה ארצה. בשנת 1970 הקים את 'גלריה הוראס ריכטר' ביפו העתיקה.
בין האמנים הישראלים שיצר עמם קשר ניתן למנות את מנשה קדישמן, בני אפרת, ארדין אלטר, פנחס כהן-גן, יעקב אלחנני, עמי שביט, יוכבד וינפלד ונחום טבת.
לאחר מותו של ריכטר, בשנת 2006, הידרדר מעמדה של הגלריה ובשנת 2012, בעקבות הפסדים כספיים, היא עברה לפעול בצורה מצומצמת.
ההיכל
ההיכל (או הקודש) היה חדר בבית המקדש ועמד בין הדביר (או "קודש הקודשים") לאולם. בהיכל ניצבו מזבח הקטורת, לחם הפנים והמנורה.
מבנה ההיכל.
בבתי המקדש אורכו של ההיכל היה 40 אמות ורוחבו 20 אמות.
בין ההיכל, שהוגדר כ'קודש', ובין הדביר, שהוגדר 'קודש קודשים', הייתה מחיצה. במשכן הייתה זו הפרוכת. בבית ראשון נבנה במקום קיר שנקרא אמה טרקסין, ובבית שני, כאשר ההיכל היה גבוה מכדי לאפשר בניית קיר בעובי אמה, חזרה הפרוכת למקומה.
בין ההיכל לאולם היו זוג דלתות מוזהבות, שנפתחו כלפי פנים.
שימושו של ההיכל.
ההיכל הכיל את רוב כלי הקודש העיקריים:
בדרומו הייתה המנורה - כלי המאור של המקדש; המנורה הודלקה בכל יום בשעת בין הערביים ודלקה עד הבוקר.
בצפונו היה השולחן - עליו היה מונח לחם הפנים, שהוחלף בכל שבת.
באמצעו, אך משוך קמעה לכיוון מזרח, היה מזבח הזהב - עליו היו מקטרים את הקטורת, ומזים עליו מהחטאות הפנימיות.
מזי
וורחויאנסק
עיקרי היהדות
מינקובסקי
דפנה (עץ)
קילובייט
דהידרוגנציה
דֶּהִידְרוֹגֶנַצְיָה (באנגלית: Dehydrogenation) היא סדרה של תגובות חמצון כימיות הכוללות החסרה של מימן (H2) ממולקולה מסוימת.
תגובת הדהידרוגנציה היא התגובה ההפוכה לתגובת ההידרוגנציה.
סדר הגודל של תגובות הדהידרוגנציה יכול לנוע מסדר גודל ביתי לתגובות בסדר גודל תעשייתי.