ישנן הגדרות רבות ושונות לדיסלקסיה. בנוסף, לאנשים שונים הלוקים בדיסלקסיה יש תסמינים שונים וחוּמרה שונה לתסמינים אלה ויש דרכים שונות לחלק את האוכלוסייה הדיסלקטית לתת אוכלוסיות על פי סוגי הדיסלקסיה.
נכון לשנת 2010, חלוקת הדיסלקטים לקבוצות לפי סימפטומים ולפי ההסברים המוצעים לסימפטומים משתנה בין קבוצות החוקרים וכל חלוקה כזו היא עדיין שנויה במחלוקת.
הגורמים.
הגורמים לדיסלקסיה נמצאים כיום תחת מחקר מקיף, והחוקרים מנסים להבין אותה בדיסציפלינות שונות, ובהן: נוירואנטומיה, נוירופיזיולוגיה, נוירוקוגניציה, נוירובלשנות, מיקרוביולוגיה, גנטיקה ועוד. אולם המנגנון הפתולוגי המחולל את הדיסלקסיה טרם פוענח.
ההשערה המחקרית הרווחת היא שלדיסלקסיה יש רקע תורשתי ושבסיסה גנטי. מחקרים מראים שהסיכוי של בן לאב דיסלקטי ללקות באותה ההפרעה מגיע לכ-50 אחוז (אצל נשים האחוזים קטנים יותר). נראה כי לסוגים שונים של דיסלקסיה יש דרכי הורשה שונות.
כמו כן, נראה שדיסלקסיה מערבת פגיעה כלשהי במערכת העצבים.
למשל, לאנשים עם דיסלקסיה יש יותר קשיים הקשורים לתפקוד של המוח הקטן לגבי תנועת איברים ושיווי משקל.
נוירוביולוגים מצאו הבדלים שונים במבנה המוח של אלו הסובלים מדיסלקסיה לבין שאר האוכלוסייה. חלק מההבדלים קשורים לשוני בסימטריה או באי הסימטריה בין אזורים קשורי שפה באונת הצדע, חלק בגשר המוח וחלק בצרבלום. אולם, למרות האחידות בעצם הממצא לפיו יש שוני, אין אחידות בין המחקרים לגבי טיב השוני. זאת משום שהדגימות למחקרים היו מתוך אוכלוסיות שונות, הגדרת אדם כלוקה או אינו לוקה בדיסלקסיה נעשתה באופן שונה וגם שיטות המדידה במחקרים היו שונות. מעבר לכך, סביר שגם סוגי הדיסלקסיה במחקרים היו שונים. כמו כן, קשה לדעת אם שוני זה או אחר בין הדיסלקטים לאוכלוסייה הכללית נובע מהדיסלקסיה עצמה, מהתפתחות מנגנון פיצוי ספונטני שלה, או מאימון והוראה מתקנת לפיצוי על הדיסלקסיה (אזורים במוח מתפתחים בעקבות אימון, במיוחד בעקבות אימון בגיל צעיר).
אחד הממצאים המרכזיים במחקרים הנוירופתולוגיים היה זה של סלמלין ושותפיו (1996). הם גילו שכאשר מראים לאדם חסר לקות מילה, תוך 180 מילי-שניות מופעל אצלו אזור קשור שפה באונת הצדע השמאלית ואילו אצל דיסלקטים אזור זה אינו מופעל. אולם, אצל שני שלישים מהדיסלקטים שבמדגם הופעל במקומו אזור שונה לחלוטין בצידו האחר של המוח, בתוך 300 מילי-שניות מהגירוי.
ממצא מרכזי אחר היה בהשוואה בין דיסלקטים סינים, ששפתם נכתבת בכתב סמלים, לבין דיסלקטים ששפתם נכתבת בכתב פונטי (כגון אנגלית ועוד). נמצא כי בין דיסלקטים סינים לבין דיסלקטים דוברי "שפות פונטיות" יש הבדלים באזורי המוח הבעייתיים. ידוע גם, כי דיסלקטים רבים מוכשרים בציור. ייתכן אפוא כי ב"שפות פונטיות" יהיו אנשים שייחשבו כדיסלקטיים, אך לא כן ב"שפות ציוריות", ולהפך.
בהתאם לכך, נמצא שלאנשים בעלי לקויי קריאה אין פגיעה בזיכרון חזותי-מרחבי אלא רק בזיכרון העבודה המילולי, כנראה כתוצאה משנית של ההנמכה במודעות הפונולוגית אשר פוגעת בלולאה הפונולוגית.
דיסלקסיה יכולה להיות נרכשת או התפתחותית.
הבעייתיות במחקר הדיסלקסיה היא חוסר ההקפדה של החוקרים להבחין באופן ברור בין קשיי קריאה לליקויי קריאה, בין שפה כתובה לשפה מדוברת, בין סוגי הדיסלקסיה השונים ודרגות החומרה השונות. כמו כן החוקרים, עדיין לא אימצו הגדרה אופרטיבית אחידה לדיסלקסיה לצורך עריכת ניסויים ותצפיות מדעיות.
אבחון.
מאחר שתסמיני הדיסלקסיה באים לידי ביטוי בעיקר בבית הספר עם תהליך רכישת הקריאה, לצוות החינוכי תפקיד מפתח בגילוי קשייו של התלמיד. כאשר הצוות החינוכי בבית הספר חש בקשייו של התלמיד, הוא עורך עבורו תוכנית לימודים שנועדה לשפר את הישגיו. אם אין התקדמות, ימליצו על הפנייה לאבחון שיעשה על ידי גורמים מקצועיים. עם זאת, במקרים רבים ההורים הם אלה שחשים לראשונה בקושי של ילדם והם הגורם המפנה לאבחון.
אבחון ראשוני צריך להתבצע בגיל מוקדם שבו הילד אמור להתחיל ולפתח את מיומנויות הקריאה והכתיבה. הסימפטומים הנפוצים הם: דיבור מאוחר, קשיי הסתגלות, בלבול בין ימין לשמאל, היפוך והשמטת אותיות ומספרים, קשיים בסימני ניקוד, קושי בלזכור דברים, קשיים בהעתקה, קשיים בלימוד האלף-בית ומספרים, בלבול בצבעים ובצורות. ניתן לאבחן דיסלקסיה באמצעות אבחון דידקטי או אבחון פסיכודידקטי.
בתהליך האבחון יש לשלול את קיומם של גורמים נוספים פרט לדיסלקסיה, העשויים להשפיע על יכולת הקריאה, כגון: לקות ראייה, לקות שמיעה, הפרעת קשב, לקות שפה ועוד. גורמים אילו יכולים להופיע בנפרד או בנוסף ללקות הקריאה. במקרה בו עולה חשד לקיום מקור נוסף או אחר המסביר את ההנמכה ביכולת הקריאה, המאבחן יפנה להמשך הבדיקה אצל איש המקצוע המתאים.
השפעת מנת המשכל על האבחון.
לקות קריאה התפתחותית אינה תוצאה של יכולת אינטלקטואלית כללית נמוכה.
דיסלקסיה, כמו כל לקות למידה אחרת, יכולה להופיע אצל אדם עם כל מנת משכל אפשרית.
לאור זאת, ישנם מצבים קיצוניים של אנשים בעלי אינטליגנציה גבוהה מאוד או נמוכה מאוד, אשר יכולים להקשות על איתור ואבחון הלקות.
במקרים של מחוננות בהם תלמיד דיסלקטי הוא בעל יכולות קוגניטיביות גבוהות במיוחד, עלולה לקות הקריאה להתגלות רק בכיתות הגבוהות של בית הספר היסודי.
בקיצוניות השנייה, קיימת נטייה שלא להפנות אנשים עם משכל נמוך לאבחוני ליקויי למידה מתוך אמונה שכל קשייהם נובעים אך ורק ממשכלם הנמוך. יש מפגרים קלים ואפילו מפגרים קשים שאובחנו כדיסלקטים וגם אם מספר המאובחנים זעום, זה לא בהכרח מעיד על מספר זעום של בלתי מאובחנים.
באופן כללי מבחני מנת משכל צריכים להיות מותאמים ללקויות שונות של האוכלוסיות הנבחנות. המבחנים מכווננים מראש כך שההתאמה לא תיתן חיסרון או יתרון לאוכלוסייה לקויה זו או אחרת, כל זמן שמתכנני המבחן מאמינים שללקות אין קשר למשכל. לכן הטענה שלאוכלוסייה זו או אחרת יש מנת משכל זהה לזו של האוכלוסייה הכללית עשויה להיות טענה מעגלית.
טיפול.
הטיפול החשוב ביותר בדיסלקסיה הוא לימוד הקריאה עצמה ולימוד אסטרטגיות להתמודדות יעילה עם טקסטים כתובים.
זאת משום שהגישה הטיפולית לדיסלקסיה צריכה לקחת בחשבון שלא ניתן "לתקן" או "לרפא" את הלקות באופן מוחלט. עם זאת, בהחלט ניתן לפתח את המיומנות הפגועה על ידי לימוד מתאים, אימון ותרגול. אף על פי שיכולת הקריאה הבסיסית של אדם דיסלקטי לא תוכל להגיע לרמה המצופה מבני גילו, כל שיפור יכול להקל באופן משמעותי על איכות חייו ולבוא לידי ביטוי בהישגיו האקדמיים.
במקביל, יש להתמודד עם הפער הנותר בין מיומנות הקריאה הקיימת לבין מיומנות הקריאה הנדרשת. לצורך כך ניתן לנסות לעקוף את הקושי הטכני (על ידי הקראה או הקלטה של הטקסטים) וליצור מנגנוני פיצוי המתבססים על תחומי החוזק של האדם (בניית סגנון למידה מותאם והקניית אסטרטגיות למידה).
בנוסף יש להשגיח שלא ייווצרו קשיים משניים בתחום הרגשי-חברתי על ידי: מתן מידע אמין וברור אודות הלקות, פיתוח יכולת סנגור עצמי, העצמת תחומי היכולת האישיים, מתן אוזן קשבת ועוד. במקרה שנוצרו קשיים בתחום זה יש לפנות לטיפול מתאים.
הטיפול בדיסלקסיה נעשה לרוב על פי סוג הדיסלקסיה המאובחן.
דיסלקסיה לא ניתן לתקן או לרפא באופן מוחלט, אולם ניתן לפתח את המיומנות הפגועה בדרכים שונות, בדרך כלל על ידי אימון ותרגול. כיוון שאימון ותרגול הקריאה דורשים מהמטופל להתעמת באופן ישיר עם קשייו, לעיתים קרובות נוצר תסכול והימנעות מהעיסוק בקריאה.
התאמת דרכי הוראה והיבחנות.
התאמת הוראת מתמטיקה לדיסלקטים.
בניסיון לאפיין את היחס בין מתמטיקה ודיסלקסיה, יש להקדים שתי הבחנות:
ראשית, יש לזכור שביצוע פעולות מתמטיות דורש בדרך כלל שני סוגי תפקוד, אשר על ביצועם אחראים אזורים שונים במוח: שליטה במיומנויות היסוד של החשבון (עריכת חישובים) מתבצעת בהמיספרה השמאלית של המוח, בעוד התהליכים הנדרשים לפתרון בעיות מתמטיות (החשיבה המתמטית) מתבצעים בהמיספרה הימנית.
שנית, יש להבחין כי יכולת החשיבה המתמטית היא פונקציה של מבנה המוח, ואילו שליטה במיומנויות היסוד (עריכת חישובים) של התלמיד תלויה במידה רבה בדרך בה לימדו אותו.
לתלמידים דיסלקטים רבים יש קושי ברכישת השליטה במיומנויות היסוד של החשבון. קושי זה נובע מקשיי זיכרון, קושי ביצירת רצף ועוד. בנוסף יש להם קושי בהבנת השאלות, עקב בעיות הקריאה. הקושי בביצוע הפעולות הפשוטות האלה מתפרש לעיתים קרובות כחוסר יכולת חשיבה מתמטית, אך זוהי מסקנה שגויה. החשיבה המתמטית דורשת פעולה מוחית מסוג אחר. לעיתים קרובות דיסלקטים טובים במיוחד בגילוי קשרים לוגיים במשימות הנדסיות.
ללימודי המתמטיקה חשיבות מכרעת עבור דיסלקטים רבים. חלק מהמקצועות בהם לדיסלקטים יש סיכוי טוב להצליח הם מקצועות עתירי מתמטיקה (למשל: מתמטיקה, פיזיקה, מדעי המחשב, אלקטרוניקה והנדסת בנין).
כדי לאפשר למידה יעילה, יש לשים לב למספר עקרונות:
דיסלקט בוגר, שהצליח להוכיח את כישרונותיו, כותב על עצמו: "אחד ממורי כנראה הרגיש שחוסר העניין שלי במתמטיקה הוא תוצאה של שעמום ולא של חוסר יכולת הבנה. הוא דאג להעלות אותי להקבצה ברמה גבוהה, שאותה לימד רכז המקצוע שהיה מורה מעולה, ותוך זמן קצר מצאתי עניין רב יותר בלימודי מתמטיקה מאשר בביולוגיה או בכימיה... הסימון המתומצת, אותו לא היה לי קשה לקרוא או לכתוב, הלהיב אותי, ואפשר לי להשתעשע ברעיונות מתמטיים משך זמן ממושך, אחרי קריאה קצרה ביותר." דיסלקט זה לא רק שמצא עניין רב יותר בלימוד המתמטיקה, הוא גם סיים תואר שלישי באוניברסיטת קיימברידג'.
התאמת דרכי היבחנות.