הרמב"ם מעמת בין גישת הפילוסופים שהאדם השלם הוא החסיד שמתאווה ונכסף לעשות דברים טובים, ושנטיות חייו הולכות לכיוון המוסרי ואין לו צורך לכבוש את עצמו, לבין גישת חז"ל שהמושל בנפשו שמתאוה לעשות דברים רעים אבל מצליח למשול בעצמו ולכבוש את תאוותיו, נמצא במדרגה גבוהה יותר, מכיוון שיש לו צער, והדברים לא הולכים לו בקלות. הרמב"ם משלב את שתי הגישות ביחד וקובע כי הפילוסופים מתייחסים ל"מצוות השכליות" שמובנות לכל אדם כרצח, גזל, גנבה ואונאה, ששלמותו של האדם לא להתאוות לעבור עליהם, ואילו חז"ל מתייחסים ל"מצוות השמעיות" שטעמם לא ידוע ו"שאלמלא התורה לא היו רעות כלל" כפרה אדומה, בשר וחלב, עריות, שעיר המשתלח ושעטנז, שבהן מעלתו של האדם היא שנטייתו של האדם היא לעבור עליהם, והוא כובש ומושל את תאוותיו בפני חוק התורה בבחינת "אפשי לעבור עליהם ומה אעשה שאבי שבשמים גזר עלי" (פרק ו').
מהות המחיצות של הנבואה.
עוד קובע הרמב"ם שפחיתויות האדם הן בהיבט השכלי (סכלות ומיעוט הבנה) והן בהיבט הרגשי (תאוותנות, גאוה, כעס ורכושנות), מהוות מחיצות המבדילות בין האדם לבין אלוהיו ומפריעות לו בהתקשרות אל הבורא על פי הפסוק "כי אם עוונותיכם היו מבדילים ביניכם לבין אלוהיכם" (ישעיהו נט ב). על פי חז"ל הוא קובע שאין הנבואה שורה אלא על חכם, שמח בחלקו וכובש את יצרו. אמנם הוא קובע שכדי להגיע למדרגת נבואה, הנביא צריך להיות מושלם בכל המעלות השכליות, אבל לא חייב להיות מושלם בכל מעלות המידות. והוא מביא דוגמה לאנשים שהיו נביאים או בעלי רוח הקודש שהייתה להם מידה אחת לא מתוקנת, ובכל זאת זכו להשראה אלוהית כשלמה (תאווה), דוד (אכזריות), אליהו (רגזנות), שמואל ויעקב (פחד). יוצא דופן לדעתו היה משה, שהיה שלם בחכמתו ובמידותיו לגמרי, והצליח להסיר את כל המחיצות, מלבד המחיצה של השכל האנושי, שמוגבל במה שהוא שכל שיש לו זיקה לגוף חומרי. לדעת הרמב"ם גם מצב זמני של מידה רעה ככעס או עצבות יגרום לסילוק של רוח הקודש. (פרק ז').
בחירה חופשית.
בפרק ח' דן הרמב"ם באריכות בשאלות פילוסופיות העוסקות בנושא הבחירה החופשית של האדם, כגון שאלת הידיעה והבחירה. בתחילה הוא תוקף את האסטרולוגיה והפטליזם שמאמינה שהאדם עושה את כל מעשיו מתוך הכרח מתוקף של גזירה או שליטת כוכבים. וטענתו העיקרית שיש לאדם בחירה חופשית, לעשות כל מעשה ומעשה שירצה, ולהעדיף את הטוב על הרע, ומכאן נובעת המשמעות למצוות התורה שמצווה על האדם לזנוח את הרע ולעשות את הטוב. כנגד מי שטוען את טענות הגורל הוא טוען שזהו שקר מוחלט כנגד התבונה והחושים, ויש בזה "הריסת חומת הדת" ואף ייחוס עוול לבורא, שכביכול כופה על החוטאים להיות בחטא.
תרגומים לעברית.
תרגום שמואל אבן תיבון.
תרגומו של רבי שמואל אִבְּןְ תֵבון הוא התרגום הראשון והקלאסי של שמונה פרקים לרמב"ם. כהרגלו, רבי אבן תבון נאלץ בתרגום זה להתמודד עם מושגים שונים אשר להם לא מצא מקבילים עבריים והדבר בא לידי בטוי כאשר, למשל, משוים פרק ג׳ של שמונה פרקים לרמב"ם לספרו היד החזקה אשר נכתב במקור בעברית ובו מונחים שונים עבור מושגים זהים. אף אך עם הבדלים אלה נחשב תרגומו של רבי שמואל אבן תבון לתרגום הנפוץ ביותר עד זמננו שבו הופיעו תרגום נוספים (ראו למטה), ובעיקר תרגומו של הרב יוסף קאפח ושל פרופסור מיכאל שוורץ.
מהדורת אשר בן ישראל.
ד"ר אשר בן ישראל, שמונה פרקים לרמב"ם, בתרגום ר' שמואל אבן תיבון, סדורים ומוגהים לפי המקור הערבי עם ביאורים והערות, הוצאת אמנות, תרצ"ה.
מהדורה זו מבוססת על אבן תיבון, מתקנת את תרגומו למונחים מודרניים, כגון "העזה" במקום "מסירה לסכנות" ו"קרתנות" במקום "נבלה", ומשמיטה את דברי אבן תיבון עצמו.
השואה בין תרגום רבי שמואל אבן תיבון לבין תרגומו של אשר בן ישראל.
לשם הדגמה מובא חלק מהתרגום מהפרק רביעי בשתי המהדורות השונות:
תרגום יוסף קאפח.
תרגום שמונה פרקים, מופיע במסגרת תרגומו של הרב יוסף קאפח לפירוש המשנה לרמב"ם. התרגום יצא ע"פ כתב ידו של הרמב"ם לרוב המשנה, בהוצאת מוסד הרב קוק
תשכ"ג-תשכ"ט. מהדורתו של הרב קאפח התבססה בחלקה הגדול על כתב ידו המקורי
של הרמב"ם (כתב יד ששון), בתוספת כתבי יד תימנים שהיו ברשותו, וכללה את
ההוספות והתיקונים שהוסיף הרמב"ם לפירושו במהלך השנים.
הרב יעקב אריאל, במאמר על תרגום הרב קאפח, טען כי "בולט תרגומו החדש ומהדורתו המדויקת של (של הרב קאפח, על) פירוש המשניות להרמב"ם.
תרגום מיכאל שורץ.
שמונה פרקים : והם הקדמת הרמב"ם לפירושו למסכת אבות, תרגם מערבית-יהודית לעברית בת-ימינו פרופ' מיכאל שורץ, מבוא: שרה קליין-ברסלבי. בהוצאת מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים, תשע"א
תרגומים לשפות נוספות.
תרגום אפרים פישל בלוך.
אפרים פישל בלוך (בלאך) תרגם בשנת 1897 את שמונה פרקים לרמב"ם לראשונה ליידיש. מהדורה נוספת ראתה אור בשנת 1926. שמנה פרקים לרמב"ם : וגם סתרי תורה וגם פסוקים מהאבן עזרא / נעתקו ללשון זארגאן צח ונקי וגם אקדמות. דפוס אוריינט, תרפ"ו.
שמונה פרקים
דיוויד יום
הדים
הדים הוא כתב עת ספרותי, שיצא לאור בארץ ישראל בשנים תרפ"ב-תר"ץ (1922-1930).
"הדים" יצא לאור בצורת חוברות קטנות, בין 50 ל-60 עמודים בלבד וללא הקפדה יתרה על מועדים קבועים, אלא לעיתים מזומנות. הדים נערך בידי הסופרים יעקב רבינוביץ ואשר ברש.
העורכים ביקשו להמשיך ברוחו של כתב העת קצר הימים "המעורר", שהוציא לאור הסופר יוסף חיים ברנר. כלומר, לחזק את הספרות העברית הצעירה, אך לא במניפסטים חוצבי להבות ולא במפעלי ענק של הוצאה לאור. אלא, בעבודה צנועה, בפסיעות קטנות, כמו החוברות של "הדים" עצמן. ובלשונם של העורכים: "בימי רפיון רוח וקהות יחס לספרותנו, אנו באים בחוברות הקטנות הללו. לא לגדולות אנו מתכוננים. לא לשנות ערכין ולא לחדש ערכין; אך גם לא נשתעבד לזרמים קיימים ולדרכים כבושות. בעצם אנו שואפים לדבר אחד: רעננות". דברים אלה נדפסו בפתחה של החוברת הראשונה.
המשתתפים בחוברות "הדים" היו רוב הסופרים והמשוררים העבריים שפעלו בארץ ובגולה. שכר הסופרים ששילמה המערכת היה הגון וסייע לסופרים רבים במאבק הקיום שלהם. בין המשתתפים היו: יעקב רבינוביץ ואשר ברש עצמם, יעקב פיכמן, יהודה קרני, אברהם שלונסקי, יהושע רבינוב מקיבוץ גבת, לוי בן אמיתי מקיבוץ דגניה ב', אברהם ברוידס, יצחק למדן, דבורה בארון, מרדכי טמקין, אסתר ראב, יוסף צבי רימון, מנחם זלמן וולפובסקי, הלל בבלי, שמעון הלקין, יעקב נתנאלי-רותמן, אברהם עמיצור ורבים אחרים.
העורכים הביאו גם תרגומים משובחים משל גדולי המשוררים והסופרים ברחבי תבל, ובהם: פרנץ ורפל, רבינדרנת טאגור, פרנסיס ז'ם, סרגיי יסנין, שארל בודלר ורבים אחרים.
דייוויד ג'ון מור קורנוול
פואמות סימפוניות
שארל השביעי, מלך צרפת
שארל השביעי "המנצח" (בצרפתית: Charles VII le Victorieux; 22 בפברואר 1403 - 22 ביולי 1461), בן לשושלת ולואה, מלך צרפת משנת 1422 עד מותו.
ביוגרפיה.
שארל נולד ב-22 בפברואר 1403 בפריז, לשארל השישי מלך צרפת ולאיזבו מבוואריה, בתם של שטפן השלישי, דוכס בוואריה ותדאה ויסקונטי. שלושת אחיו היו יורשי עצר אך נפטרו לפני מותו של אביהם. בשנת 1413, בהיותו בן 10 שנים בלבד, נחתם הסכם אירוסים בינו לבין מארי מאנז'ו בת ה־9, בתם של לואי השני, מלך נאפולי ושל יולנדה מאראגון (ואחותו של רנה מאנז'ו). בשנת 1414 נלקח שארל לאנז'ו ובשנת 1415 לפרובאנס והתחנך שם בחברת ילדיה של יולנדה. בשנת 1417 נפטר אחיו ז'אן, ושארל הפך ליורש העצר. ב־1422 נפטר המלך שארל השישי, ושארל ירש את הכתר בשם שארל השביעי. מארי מאנז'ו ילדה לשארל 12 ילדים שהבכור שבהם ירש את הכתר אחרי מותו ב־1461 בשם לואי האחד עשר, מלך צרפת.
בשנת 1418, אנשי בית בורגונדיה שהיו בני בריתם של האנגלים, השתלטו על פריז. שארל יורש העצר הצעיר נמלט אל העיר בורז', שבמרכזה של צרפת,
והכריז על עצמו כממלא מקומו של אביו המלך שארל השישי שלקה בהתקפי שיגעון. בשנת 1419 נרצח ז'אן "ללא חת", דוכס בורגונדי בידי אנשיו של שארל, ופיליפ, בנו של ז'אן, ירש את דוכסות בורגונדיה. ב-21 במאי 1420 נאלץ המלך שארל השישי לחתום על הסכם טרואה, שבו הוכר הנרי החמישי מלך אנגליה כיורש העצר החוקי של ממלכת צרפת. ב-31 באוגוסט 1422 נפטר הנרי החמישי, וב־21 באוקטובר של אותה שנה נפטר גם שארל השישי מלך צרפת. שארל יורש העצר ירש את הכתר בשם שארל השביעי, אולם ממלכת אנגליה סירבה להכיר בו והכריזה על הנרי השישי, בנו התינוק של הנרי החמישי, כמלך צרפת על פי הסכם טרואה.
בשנת 1429 האנגלים הטילו מצור על העיר אורליאן. כאן הופיעה ז'אן ד'ארק "העלמה מאורליאן". בהיותה בת 17 שנה בלבד היא הובילה את ההתקפה הצרפתית על האנגלים וגרמה להתעוררות לאומית בצרפת. היא שכנעה את שארל השביעי להצטרף אליה למסע אל העיר ריימס שבשמפאן. ב-17 ביולי 1429 שארל השביעי נמשח והוכתר כמלך צרפת בקתדרלת ריימס. בשנת 1430 נתפסה ז'אן ד'ארק על ידי הבורגונדים שמכרו אותה לאנגלים. ב-30 במאי 1431 האנגלים העלו אותה על המוקד בעיר רואן שבנורמנדיה. למרות תרומתה הרבה למלוכתו, לא עשה שארל דבר להצלתה או להנצחת דמותה מתוך החשש שייראה כחייב את מעמדו הרם לבת-אשפתות.