הצעתו של צדקי הגורסת שיש לעורר מרד אנטי-קולוניאלי בהרי הריף (Rif) המרוקאית נתקלה בהתנגדות מצד דולורס איבארורי (Dolores Ibárruri) ה-La Pasionaria של המפלגה הקומוניסטית בספרד אשר התנגדה לכל ברית ושיתוף פעולה עם "hordes of Moors, beastly savages (morisma salvaje) drunk with sensuality who rape our women and daughters" כפי שכינתה את המרוקאים. בסופו של דבר לא הצליח צדקי לשכנע מרוקאים רבים להיפרד מהפשיסטים והיה מתוסכל מיחס המפלגה כלפיו. כל זאת הוביל אותו לעזוב את ספרד בדצמבר 1936. מספרד עבר צדקי לאלג'ריה שם ניסה ללא הצלחה להקים תחנת רדיו חשאית ולשדר שידורי תעמולה לתושבי הריף הברברים והערבים. התנגדותה של איברורי לפועלו גרמה לכך שנאסר עליו להיכנס בשנית לספרד. מכורח הנסיבות נאלץ צדקי לשוב ללבנון שם המשיך לעסוק בעיתונאות. מעורבות זו בקונפליקט הרחק מפלסטין הייתה כרוכה בביקורות קשות מצד בקונצנזוס התקשורתי הפלסטיני. בעיתונים של אותם הימים כמו פלסטין, משתקפת הדעה הרווחת של התנועה הלאומית הפלסטינית הסולדת מהקונספט הקומוניסטי ובה בעת מביעה תמיכה בצד הפאשיסטי כמעין אקט של התרסה נגד המעצמות הקולוניאליות במזרח התיכון, בריטניה וצרפת. בשנת 1937 פרסם צדקי את זיכרונותיו ממלחמת האזרחים בספרד בעיתון הסורי אל-טאליה (Al Talía) תחת הכותרת "Cinco meses en la España republicana. Recuerdos de un combatiente árabe en el ejército internacional". מאוחר יותר באותה שנה פרסם ספר נוסף בשם של חאלד בקדש בכותרת: "Los árabes en la Guerra Civil Española".
מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1940, זמן לא רב לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוציא צדקי לאור ספר בו הוא טוען לסתירות המובנות בין אסלאם לנאציזם. חיבורו יצא לאור בו זמנית בביירות ובקהיר. חיבור הספר יחד עם התערערות הקשר עם חאלד בקדאש (Khalid Bakdash), המנהיג של המפלגה הסורית הקומוניסטית הביאו לסילוקו מהמפלגה הקומוניסטית. הטענה הייתה שהסימוכין הרבים בעבודתו מבוססים על כתבים ומסורות אסלאמיות שאינן עולות בקנה אחד עם העקרונות והתורה המרקסיסטית. בתקופה שלאחר המלחמה היה צדקי מבקר ספרות מצליח ושדרן רדיו בלבנון וקפריסין.
פעילות ספרותית.
ספרו 'An Arab Who Fought in Spain' פורסם תחת שמו של חאלד בקדאש (Khalid Bakdash), היריב הכורדי שלו במפלגה הקומוניסטית. תרגומיו כללו חיבורים רבים החל מסופרים אמריקאים וסינים ועד לקלאסיקות רוסיות (הוא הנגיש לקורא הערבי את אלכסנדר פשקין (Alexander Pushkin), אנטון צ'כוב (Anton Chekhov) ומקסים גורקי (Maxim Gorky). הוא פרסם שני אוספים של סיפורים קצרים, ברובם מתארים את עולם הרגשות של בני המעמד הנמוך. ספר זיכרונותיו (Mudhakkirat Najati Sidqi: The memoirs of Najati Sidqi) בעריכת חנא אבו חנא (Hanna Abu Hanna) יצא לאור בביירות בשנת 2001.
גישתו כלפי הנאציזם.
החל מראשית דרכו התעניין צדקי בדרכים השונות בהן ניתן ליצור טרנספורמציה של חברות מוסלמיות למדינות מודרניות ומתועשות מבלי לפגוע במרקם המסורתי שלהן. בספרו ממאי 1940 (The Islamic Traditions and the Nazi Principles: Can They Agree?), טוען צדקי שלא זו בלבד שהנאציזם עומד בניגודיות רעיוניות מוחלטת לאסלאם ולא יכול להייתכן בין שתי האידאולוגיות שום חיבור, התורה הנציונל-סוציאליסטית מפגינה אנטגוניזם כלפי האסלאם:
There is no doubt that the spirit of Islam is totally antithetical, in each and every aspect, to all the principles of Nazism: the political regime, society, family, economic, education and personal freedom.
למרות שצדקי נקט בגישה ייחודית הוא לא היה, שהרי הוא לא היה איש דת מוסלמי, הטענה שלו לא הייתה יוצאת דופן בעולם המוסלמי אם כי שיקפה את הדעה הרווחת באשר להתנגשות העולמות הנ"ל. הפולמוס שלו התבסס על היכרותו המעמיקה עם Mein Kampf של היטלר, כתביו של אלפרד רוזנברג (Alfred Rosenberg) ושידורי התעמולה הנאצית בניצוחו של יוזף גבלס (Joseph Goebbels). הוא מעמת בין האידאולוגיה הנאצית במקורות אלו לבין טקסטים קלאסיים מעולם האסלאם בהם הקוראן, תורת החדית' (ספרות בעל פה) ועד לכתבים מודרניים יותר כולל חיבוריו של מחמד עבדו (Muhammad Abduh), ג'מאל א-דין אל-אפגני (Jamal ad-Din al-Afghani), ומסטפה כאמל (Mustafa Kamil). הטיעון הבסיסי של צדקי הגורס שהנאציזם והאסלאם אינם תואמים ואף עוינים אחד לשני נובע בעיקר מתורת הגזע הנאצית. בסיס האידאולוגיה הנאצית מושתת על טוהר ועליונות הגזע הגרמני וכיוצא בזה יש להשמיד כל יסוד גזעי שאינו עולה בקנה אחד עם הגרמניות כמו היהודים, השחורים, הערבים, המצרים, הטורקים הרוסים ועוד.
האימפריאליזם הנאצי מבקש ליצור מרחב מחיה לטובת 'גרמניה הגדולה', בעוד שהאסלאם היה נטול יסודות גזעיים ועליונותו על פני עמים אחרים התבטאה ביתרון אחד – עבודת האל. תוך טשטוש התפיסה שהאסלאם הוא דת עליונה על פני השאר (את אותה תפיסה חולקות היהדות והנצרות), מתעקש צדקי שהאסלאם הוא דת סובלנית. אסלאם כמו מקבילותיו המונותאיסטיות, הוא דת אוניברסלית ומהפכנית, כפי שאמר:
Judaism was a revolution against the Pharaohs, Christianity was a revolution against Roman injustice and Islam was a revolution to abolish ignorance (Jahiliyya). Only faith, not blood, soil or race, informs Islam's notion of man's essential identity.
בזמן שהנאציזם הוא מטריאליסטי, חיתי ופגאני, האסלאם מגלם את הפן האנושי והרוחני של האדם. כך יוצא שמהותו של הנאציזם היא לסלק כל אלמנט רוחני כדי לתעדף את המטריאליזם החיתי. האחד מהווה מהפכה של ממש, בשעה שהנאציזם זורע אי ציות ומתעלת את הפרט לעבר פגאניות ובורות אלילית וחייתית. לשיטתו של צדקי ההתקפה הרבתי של הנאציזם על היהדות היא פגיעה ועלבון גם לנצרות ולאסלאם.
צדקי מבחין בין שני סוגים של אימפריאליזם: האימפריאליזם הקלאסי, במידה רבה של צרפת, אנגליה, הולנד, שביסודו הטענה כי האומות הנכבשות עתידות לקבל עצמאות לעומת האימפריאליזם הגרמני שתוך שימוש באלימות חסרת תקדים מנסה להכחיד עמים קטנים אחרים. כיבוש נאצי של מדינות מוסלמיות יוביל תחילה לשעבוד כפי שקרה עם אוסטריה, פוליו וצ'כוסלובקיה. לפי צדקי, מוסלמים בכל רחבי העולם חייבים לעמוד איתנים נגד הנאציזם ולהילחם בהם כתף אל כתף יחד עם הבריטים, הצרפתים הפולנים ושאר העמים. תמיכה בלתי מסויגת זו מעוגנת בשלושה עקרונות: כבוד משותף לדמוקרטיה, זיקה תרבותית למדינות דמוקרטיות, ושאיפה לעצמאות עם תום המלחמה.
צדקי מת באתונה בשנת 1979.
הפגזת מיינילה
הפגזת מיינילה (בפינית: Mainilan laukaukset; ברוסית: Ма́йнильский инциде́нт) הייתה תקרית צבאית שהתחוללה ב-26 בנובמבר 1939. במהלך תקרית זו כוחות הצבא האדום הפגיזו במו ידיהם את הכפר הסובייטי מיינילה ב על מנת לספק עילה למלחמה כנגד פינלנד.
ברית המועצות האשימה את הכוחות הפינים בהפגזה זו והשתמשה באירוע בתור דגל כוזב על מנת לשכנע את הציבור הסובייטי כי יש לבטל את הסכם אי התקיפה בין המדינות ולהכריז מלחמה על פינלנד, דבר שאכן קרה לאחר 4 ימים עם תחילת מלחמת החורף.
רקע.
העצמאות הפינית ומלחמת האזרחים.
בשנת 1809, בעימות בין האימפריה הרוסית ובין הממלכה השוודית, צבא האימפריה הרוסית כבש את פינלנד, וזו סופחה לרוסיה כדוכסות גדולה. מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר שהתחוללה ברוסיה ב־1917, הביאו לקריסת האימפריה הרוסית וב־6 בדצמבר 1917 הכריז הפרלמנט הפיני על עצמאותה של פינלנד.
הבולשביקים שעלו לשלטון ברוסיה התנגדו לאימפריאליזם והאמינו בזכותם להכרה עצמית של עמי האימפריה הצארית לשעבר ולכן מיהרו להכיר בעצמאות פינלנד זמן קצר לאחר ההכרזה.
ב-28 בינואר 1918 פרצה מלחמת אזרחים בין המשמרות האדומים הקומוניסטים בסיוע לוגיסטי של ברית המועצות ובין המשמרות הלבנים בתמיכת כוחות האימפריה הגרמנית, יגרים פינים וקבוצות מתנדבים שוודים.
היחסים הדיפלומטיים.
לאחר ניצחון המשמרות הלבנים במלחמת האזרחים, הממשלה הפינית תלתה עצמה ביציבות האימפריה הגרמנית אך קריסתה של זו בעקבות סיום מלחמת העולם הראשונה הובילה את הממשלה להכיר בחשיבות הקשר המדיני מול ברית המועצות על אף תמיכתה במשמרות האדומים במהלך מלחמת האזרחים.
עקב כך, ב-14 באוקטובר 1920 חתמו נציגי פינלנד וברית המועצות על הסכם טרטו שהסדיר הסכמי סחר וגבולות בין פינלנד לברית המועצות.
לאחר מכן בשנת 1932 חתמו פינלנד וברית המועצות על הסכם אי התקיפה הרוסי-פיני שעל פיו ברית המועצות ופינלנד מתחייבות לכבד זו את גבולותיה של זו וכן שלא ישתתפו באף קונפליקט מדיני או צבאי אחת כנגד השנייה. לאחר מכן בשנת 1934 האריכו שתי המדינות את תוקף ההסכם עד ה-31 בדצמבר 1945.
המתח המדיני-ביטחוני.
לצד הסכמים אלה, מתח שרר בין המדינות באופן קבוע. גם לאחר הסכמי טרטו, ברית המועצות אפשרה לפעילים פינים קומוניסטים לפעול מתוך שטחיה ללא הפרעה. גם במדיניות הפינית המצב היה דומה ומסוף שנת 1921 ועד שנת 1922 אפשרה פינלנד למתנדבים פינים להצטרף למרד של כוחות בדלנים בקרליה בצד הסובייטי של הגבול, דבר שהוסיף למתח בין המדינות. גם בתחום המסחר היחסים לא שגשגו, כאשר בשנות ה-30 בזמן שהמסחר הבינלאומי הפיני היה בצמיחה משמעותית רק אחוז אחד מהמסחר היה מול ברית המועצות.