סגנון הרוקבילי זכה לפופולריות מרובה בקרב אוהבי מוזיקת הקאנטרי במהלך שנות ה-50, ושנת 1956 יכולה להקרא שנת הרוקבילי במוזיקת הקאנטרי. סגנון הרוקבילי היה שילוב של רוק אנד רול וסגנון ההילבילי. במהלך תקופה זו אלביס פרסלי שינה את דגנונו למוזיקת הקאנטרי. אלוויס שיחק תפקיד מרכזי בתעשיית המוזיקה באותם הזמנים. השירים שדורגו במקומות השני, השלישי והרביעי היו: "Heartbreak Hotel" (מלון הלבבות השבורים) של אלביס פרסלי, "I Walk the Line", של ג'וני קאש, ו-"Blue Suede Shoes", של קרל פרקינס.
קאש ופרסלי הציבו שירים בחמשת הגדולים של המצעדים בשנת 1958, עם מקום שלישי ל"Guess Things Happen That Way/Come In, Stranger" של קאש, ומקום חמישי עם, "Don't/I Beg Of You", של פרסלי. פרסלי הכיר בהשפעתו של אומני הרית'ם אנד בלוז על סגנונו כאשר אמר, "האנשים הצבעוניים שרים ומנגנים את זה כמו שאני עושה את זה עכשיו, בן אדם, יותר שנים מאשר אני יודע", אך הוא גם אמר: "החומר שלי הוא רק קאנטרי "מקפץ" (hooped-up)". בתוך כמה שנים, מוזיקאי רוקבילי רבים חזרו לסגנון מרכזי יותר או שהגדירו את סגנונם הייחודי.
מוזיקת הקאנטרי זכתה לחשיפה טלוויזיונית ארצית דרך תוכנית הטלוויזיה והרדיו של רשת ABC, אוזראק ג'ובלי, ששודרה בין השנים 1955–1960, מספרינגפילד מיזורי. התוכנית הציגה לראווה את טובי זמרי הקאנטרי וביניהם כמה זמרי רוקבילי מובילים, חלקם מאזור אוזראק שבמרכז ארצות הברית.
שנות ה-50 המאוחרות ראו את הופעתו של "צליל הלאובוק", אך בסופו של העשור, זרם נגדי כמו גם זמרים מסורתיים יותר כמו: ריי פרייס, מרטי רובינס, וג'וני הורטון החלו להסיט את תעשיית מוזיקת הקאנטרי מהשפעתו של הרוק אנד רול של אמצע שנות ה-50.
צלילי הקאנטריפוליטן ונאשוויל.
החל מאמצע שנות ה-50, כשהוא מגיע אל שיאו בתחילת שנות ה-60, הצליל של נאשוויל הפך את תעשיית מוזיקת הקאנטרי לתעשייה המגלגלת מיליוני דולרים שמרכזה בעיר נאשוויל, שבמדינת טנסי. בניהולם והפקתם של צ'ט אטקינס, אואן ברדלי, ומאוחר יותר בילי שירלי. צלילה של נאשוויל הביא את מוזיקת הקאנטרי לקהל מאזינים מגוון הרבה יותר ועזר לחלץ את תעשיית מוזיקת הקאנטרי מהמיתון אותו חוותה תקופה אחת קודם לכן.
תת סוגה זו ראויה לציון כמי שהשאילה מסגנון שירי הפופ של שנות ה-50: קול יציב וחלק ("smooth"), מלווה בקטעי כלי מייתר ושירת מקהלה. הופחתה ההדגשה על סולו אינסטרומנטלי לטובת מה שהפך לסימן ההכר של מוזיקת הקאנטרי מריחתו ("licks") של צליל הגיטרה. בין האמנים המובילים של תחום זה נכללו: פטסי קליין, ג'ים ריבס, ואדי ארנולד. ההחלקה בצליל הפסנתר ("slip note") של המוזיקאי פלוייד קרמר, היוותה גם כן מרכיב חשוב בסגנון קאנטרי זה.
הרכבם של שירי הפופ של נאשוויל הפך מודגש יותר והפך למה שכונה כקאנטריפוליטן. שירי הקאנטריפוליטן כוונו במיוחד אל שוקי הרם המרכזי, וסגנון זה מכר היטב בהמשך שנות ה-60 ואל תוך תחילת שנות ה-70. האומנים המובילים של סגנון הקאנטריפוליטן כללו את: תמי ווינט וצ'ארלי ריץ'.
קאנטרי סול.
בשנת 1962, ריי צ'ארלס הפתיע את עולם הפופ כאשר החל ממקד את התעניינותו במוזיקת הקאנטרי והווסטרן. הוא מעפיל אל פסגות המצעדים ומגיע אל המקום השלישי במצעד השנתי של מגזין הבילבורד עם הסינגל "I Can't Stop Loving You" ומקליט את האלבום המהווה ציון דרך, "Modern Sounds in Country and Western Music".
הצליל של בייקרספילד.
סגנון נוסף של מוזיקת קאנטרי צמח מליבו הקשה של ההונקי טונק עם אלמנטים של ווסטרן סווינג ומקורו 180 קילומטר מלוס אנג'לס, בעיר בייקרספילד, קליפורניה. בהשפעתם של מי שבאותה התקופה התגוררו בחוף המערבי, בוב ויליס ולפטי פריזל, ועד לשנת 1966 הוא כבר נודע כצליל של בייקרספילד. הוא נשען על שימוש בכלים חשמליים ומערכות הגברה, ובמיוחד הגיטרה החשמלית פנדר טלקסטר. יותר מתתי סוגות אחרים בתקופה זו של מוזיקת הקאנטרי, וניתן לתאר את הצליל כברור, קשוח, סוחף, ללא "סלסולים", בעל טעם חד. אומנים מובילים לצליל זה היו: באק אואנס, מרל הגארד, טומי קולינס, דוויט יוקם, וויין סטיוארט. שלכל אחד מהם היה את סגנונו שלו.
קאנטרי רוק.
בשנות ה-60 המאוחרות המוזיקה האמריקאית יצרה תערובת ייחודית כתוצאה מהרתיעה שאפיינה את "שומרי המסורת" בתוך סוגות הקאנטרי השונות. לאחר הפלישה הבריטית לארצות הברית רבים נכספו לחזור אל ה"ערכים הישנים" של הרוק אנד רול. באותו הזמן ניכר היה חוסר התלהבות במגזר הקאנטרי מהמוזיקה המגיעה מנאשוויל. התפתחויות אלה הובילו ליצירת סוגת בת כלאיים הידועה כקאנטרי רוק.
מחדשים מוקדמים של סגנון חדש זה בשנות ה-60 וה-70 כללו כמה להקות שהיוו אייקון בתחום הרוק אנד רול: הבירדס, האחים בוריטו המעופפים, (שניהם כללו את זמר הקאנטרי גרהאם פרסונס), הגיטריסט קלרנס וייט, מייקל נסמית (מלהקת הקופים ופירסט נשיונל בנד), גרייטפול דד, ניל יאנג, קומנדר קודי, להקת האחים אולמן, להקת מרשל טאקר, פוקו, באפלו ספרינגפילד, האיגלס, והרולינג סטונז.
גרהאם פרסונס מתואר בידי אתר האינטרנט allmusic כ"אביו של הקאנטרי רוק", התקליט הראשון בסוגה היה תקליטם של הבירדס עם פרסונס מ-1968, "Sweetheart of the Rodeo". עבודתו של פרסונס בתחילת שנות ה-70 ידוע ומפורסם על הטוהר והערכתו בכל הקשור להיבטים במוזיקת הקאנטרי המסורתית, הקריירה המוזיקלית של פרסונס נקטעה בצורה טראגית עם מותו בשנת 1973, המורשת אותה הותיר אחריו נמשכה על ידי תלמידתו הרוחנית ושותפתו לחלק מהדואטים אמילו האריס, האריס הוציאה לאור את אלבום הסולו הבכורה שלה בשנת 1975, הממזג בתוכו קאנטרי, רוק אנד רול, פולק, בלוז ופופ.
בעקבות המיזוג בין שתי הסוגות המייצגות קטבים מנוגדים, צאצאים נוספים החלו לנבוע במהרה, וביניהם: סאוטרן רוק, הארטלנד רוק, ובשנים האחרונות קאנטרי אלטרנטיבי.
בעשורים שבאו לאחר מכן, אומנים כמו: ג'וייס ניוטון, להקת אלבמה, האנק ויליאמס ג'וניור, גארי הלן, שאניה טווין, ברוקס אנד דאן, פיית' היל, גארת' ברוקס, דוויט יוקאם, סטיב ארל, דולי פרטון, רוזאנה קאש, ולינדה רונסטאדט, הובילו את מוזיקת הקאנטרי עוד לתוך זרועותיה של מוזיקת הרוק.
שנות ה-70 וה-80.
אאוטלו קאנטרי.
נגזר מצלילי הקאנטרי המסורתי וההונקי טונק, של שנות ה-50 וה-60 המאוחרות, כולל את ריי פרייס (שלהקתו, "הצ'רוקי קאובוייז", כללה את וילי נלסון, ורוג'ר מילר) ומשולב עם הכעס על תת-התרבות הזרה של האומה האמריקנית במהלך אותה התקופה, אאוטלו (outlaw - פורע חוק) קאנטרי גרם למהפכה בז'אנר מוזיקת הקאנטרי.
"לאחר שעזבתי את נאשוויל (תחילת שנות ה-70), הלכתי להרגע ולנגן את המוזיקה שרציתי נגן, ורק להישאר באזור טקסס, אולי אוקלהומה. ויילון ואני הייתה לנו את דמות האאוטלאו רצה, וכאשר היא תפסה בקולג'ים והתחלנו למכור אלבומים, אנחנו היינו בסדר. כל מעשה האאוטלאו, לא היה לו דבר עם המוזיקה, היה זה דבר שנכתב במאמר, האנשים הצעירים אמרו, "ובכן, זה די קול. והחלו להאזין". (וילי נלסון)
המונח אאוטלו מקושר בדרך כלל עם: האנק ויליאמס ג'וניור, וילי נלסון, וילון ג'נינגס, דייוויד אלן קו, בילי ג'ו שבר, גארי סטיוארט, תומאס ואן זנדט, ועם כמה נשים כמו: ג'סי קולטר, וסמי סמית'. כל זה נעטף באלבום משנת 1976, "Wanted! The Outlaws". תת-סוגה נוספת הקשורה לסוגה זו היא רד דירט (Red Dirt).
קאנטרי פופ.
קאנטרי פופ או פופ קל, עם שורשים הנמצאים גם בקאנטריפוליטן וגם ברוק קל, הוא תת-סוגה שהופיעה לראשונה בשנות ה-70. על אף שהמונח קושר בתחילה לשירים וזמרים, ממוזיקת הקאנטרי, שהצליחו וחצו את רף 40 השירים המושמעים ביותר בתחנות הרדיו ברחבי ארצות הברית, עתה קיימת סבירות גבוהה כי שירים מסגנון זה יעברו אל מצעד הadult contemporary music (מוזיקה עכשווית לועזית). זה החל עם זמרי פופ כמו: מייקל נסמית', להקת האחים בלמי, גלן קמפבל, ג'ון דנוור, אוליביה ניוטון-ג'ון, מארי אוסמונד, ב.ג'. תומאס, ואן-מארי שהיו להם להיטים במצעדי מוזיקת הקאנטרי. שירו של קמפבל, "Rhinestone Cowboy", היה אחד מהליהיטים הגדולים ש"חצו את הקווים" בהיסטוריית מוזיקת הקאנטרי.
בשנת 1974, אוליביה ניוטון-ג'ון, זמרת פופ אוסטרלית, זכתה בפרס "המבצעת הטובה ביותר" כמו גם בפרס הנחשק ביותר של איגוד מוזיקת הקאנטרי, "זמרת השנה". באותה השנה, קבוצה של אומנים, המוטרדת מהמגמה, הקימה את איגוד בדרני הקאנטרי שהתקיים למשך זמן קצר בלבד. הוויכוח המשיך אל תוך שנת 1975, והגיע אל שיאו בטקס פרסי איגוד מוזיקת הקאנטרי כאשר הזוכה בפרס זמר השנה, של השנה הקודמת, צ'ארלי ריץ' (שלו עצמו היו כמה להיטים "חוצי קווים") הציג את הפרס לזוכה אותה השנה, ג'ון דנוור. כאשר הוא הקיא את שמו של דנבר, הצית ריץ' את המעטפה עם מצית סיגריות. הפעולה נחשבה כמחאה כנגד השפעתו הגוברת של סגנון הפופ על מוזיקת הקאנטרי.