בנובמבר 1942 רוכזו יהודי גוז'קוב והכפרים הסמוכים בכיכר השוק במקום, והוצעדו ממנה כ-12 ק"מ אל גטו איזביצה. משם שולחו יהודי הכפר יחד עם יתר יושבי הגטו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
שמורת שקמונה
שְׁמוּרַת שִׁקְמוֹנָה היא שמורת טבע ימית בחיפה שהוכרזה ב-26 באוקטובר 2008, ושטחה הוא כ-1,677.05 דונם, מהם כ-45 דונם ביבשה. השמורה גובלת במערבה ובצפונה בשמורת ים ראש הכרמל.
תיאור השמורה.
השמורה שוכנת לאורך חוף הים התיכון בין המכון לחקר ימים ואגמים בצפון לטיילת מגדלי חוף הכרמל בדרום. השמורה היא גם גן לאומי וגובלת בחלקה הדרומי בפארק הכט. האתר כולל שמורה ימית מוכרזת בשטח של 1,677 דונם לאורך 1.6 ק"מ של חוף, ועד מרחק של 1,000 מ' ממנו עד עומק מים של 14 מ'. שטח השמורה כולל גם כ-45 דונם ביבשה.
חוף השמורה הוא סלעי וגולת הכותרת שלו היא טבלאות הגידוד: שוניות סלעיות שטוחות, שנוצרות בקו המים, ואשר מהוות בית גידול חשוב ומערכת אקולוגית מורכבת. על גבי משטחים אלה יוצרים חלזונות ימיים מסוג צינוריר בונה שכבת מסלע, ששומרת על הטבלאות מפני בלייה, וכן כרכוב מוגבה המשמר את המים על הטבלה בעת השפל. באופן זה מתעצבת על גבי הטבלאות מערכת אקולוגית ייחודית. השוניות יוצרות בריכות, מפרצונים ולגונות ומהוות בית גידול עשיר למגוון של אצות, חסרי חוליות ימיים כגון שושנות ים, סרטנים וצדפות שונות, דגים ואף צבי ים. מעל למים הטבלאות בשקמונה מהוות מקום מנוחה וציד לעופות חוף וים והשמורה מהווה נקודת תצפית פופולרית לצפרים. שני נחלים המנקזים את מורדות הכרמל נשפכים לים בשקמונה – נחל לוטם ונחל עלייה.
לאורך חוף השמורה פורחים חבצלת החוף, קריתמון ימי, עדעד כחול וצמחי חוף רבים אחרים. האתר ידוע באופן מסורתי כנקודת דיג פופולרית ותל שקמונה אף נקרא בערבית 'תל-א-סמק' – תל הדגים.
על התל, שגובהו כ־12 מ' מעל פני הים, נמצאים שרידים ארכאולוגים של היישוב העתיק שקמונה מן המאה החמישית לספירה. בטבלאות הגידוד שמתחת לתל נמצאת בריכה עגולה שנחצבה בו בתקופת היישוב העתיק ושימשה ככל הנראה לגידול והחזקת דגים ויצורים ימיים שונים.
השמורה הוכרזה ב-26 באוקטובר 2008 ומאז הדיג בה מותר בחכות מהחוף בלבד ואסור ברובה או ברשת. שביל הליכה חוצה את השמורה לאורכה והכניסה ברכב אסורה למעט באופניים. שקמונה היא השמורה הימית העירונית הראשונה בישראל ובעורפה מטרופולין חיפה, ולכן היא מהווה גם אתר תרבותי וחינוכי יקר ערך.
גוז'קוביצה
גוז'קוביצה (בפולנית: Gorzkowice) הוא כפר במחוז פיוטרקוב טריבונלסקי שבפרובינציית לודז' בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
התיעוד הראשון ליישוב הוא מהמאה ה-14, אז היה בבעלות פרטית. במאה ה-15 הוענקו ליישוב זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו בהמשך.
יהודי גוז'קוביצה.
קהילה יהודית עצמאית התארגנה ביישוב בראשית המאה ה-20, וחלק מיהודי המקום עסקו בסחר בעצים. בשנת 1927 הוקם בכפר בית כנסת, ומשנת 1928 כיהן כרב הקהילה הרב יוסף שפירא.
בין מלחמות העולם פעלו בכפר מוסדות תרבות יהודיים, וכן תלמוד תורה. משנות העשרים פעלו במקום המפלגות הציוניות השונות, שהפעילו גם תנועות נוער. בשנים אלו נמנו בכפר כ-650 יהודים, קרוב למחצית מתושביו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לכפר פליטים יהודים רבים מעיירות הסביבה, עד שבשנת 1942 הגיע מספר תושביו היהודים לכ-1,500. בתקופת הכיבוש הגרמני הוטלו על יהודי הכפר הגבלות תנועה וגזירות שונות, ובהן איסור גידול זקן ואיסור חבישת פאות ראש לנשים. כמו כן, הוקם בכפר יודנרט, בראשות גרשון אלטמן, אשר נצטווה לספק לגרמנים מדי יום 150 יהודים לעבודות כפייה, וכן להעביר תשלומי כופר.
בקרב יהודי הכפר, ובפרט הפליטים, התפתחו תנאי רעב ומגיפות, והיודנרט המקומי פעל לעזרתם. בעקבות שרפה שפרצה בכפר בקיץ 1942, גברה הצפיפות בבתי היהודים.
באוקטובר 1942 חוסל היישוב היהודי בכפר, כאשר יושביו הועברו למחנה ההשמדה טרבלינקה. קבוצת עובדים יהודים קטנה שהושארה במקום הועברה לאחר זמן קצר לגטו בפיוטרקוב טריבונלסקי, וממנו לטרבלינקה.
הפצצת טוקיו
הפצצת טוקיו (ביפנית: 東京大空襲 "Tōkyōdaikūshū") מתייחסת לסדרת הפצצות אסטרטגיות על העיר טוקיו שנערכו על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית בזמן המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. האמריקנים ערכו את ההתקפה הראשונה על טוקיו באפריל 1942. הפצצה אסטרטגית של אזורים עירוניים החלה ב-1944, לאחר שמפציצי בואינג B-29 סופרפורטרס נכנסו לשירות והחלו להמריא מבסיסים בסין, ולאחר מכן מאיי מריאנה. הפצצות ה-B-29 מאיים אלה החלו ב-17 בנובמבר 1944, ונמשכו עד 15 באוגוסט 1945, היום בו נכנעה האימפריה היפנית. לפי הערכות שונות בין 75 ל-200 אלפי אנשים נהרגו בסדרת הפצצות זו.
הפשיטה של דוליטל.
ההפצצה הראשונה על טוקיו הייתה הפשיטה של דוליטל, שנערכה ב-18 באפריל 1942. 16 מפציצי B-25 מיטשל המריאו מסיפון נושאת המטוסים הורנט ותקפו מטרות ביוקוהמה ובטוקיו, ולאחר מכן המשיכו לשדות תעופה ידידותיים בסין. הפשיטה הייתה נקמה על ההתקפה על פרל הארבור שערכו היפנים ארבעה חודשים לפני כן. הנזק שנגרם מהפשיטה לא היה רב, אך שימש להעלאת המוראל בקרב תושבי ארצות הברית. מכיוון שנאלצו להמריא מנושאות המטוסים לפני הזמן המיועד, אזל הדלק ממרבית המטוסים, וטייסיהם נאלצו לבצע נחיתות חירום לפני שהגיעו לשדות התעופה. אחד המטוסים נחת בשטח ברית המועצות, שהייתה מדינה נייטרלית, וצוות המטוס נעצר אך שוחרר בהמשך. שני צוותים אחרים נתפסו על ידי היפנים, ושלושה מהם הוצאו להורג בהמשך המלחמה.
פשיטות B-29.
כניסתו לשירות של המפציץ B-29 סופרפורטרס היווה התפתחות משמעותית במערכת הפצצת יפן. למפציץ היה טווח פעולה של 6,000 קילומטרים, והיה מסוגל לתקוף מטרות מרום של 9,000 מטרים, בו אש הנ"מ לא הייתה אפקטיבית, ולפיכך השתתף בכמעט 90% מפשיטות ההפצצה שנערכו על יפן. לאחר שכבשו בעלות הברית איים הקרובים מספיק ליפן בנובמבר 1944, הן הקימו עליהם שדות תעופה מהם יכלו המפציצים להגיע ליפן ולשוב בשלום.
תחילה השתמשו המפציצים בפצצות רגילות, אך התברר שהן סוטות ממסלולן בשל זרם הסילון. לפיכך הורה קרטיס לה מיי, מפקד חיל האוויר ה-20, על שימוש בפצצות תבערה שיכלו את מבני העץ והנייר של ערי יפן. הפשיטה הראשונה בה הטילו המפציצים פצצות תבערה הייתה על העיר קובה ב-4 בפברואר 1945. ב-25 בפברואר תקפו 174 מפציצי B-29 את טוקיו לאור יום, והטילו 453.7 טון פצצות תבערה שכילו שטח של 2.6 קילומטר רבוע. לאחר מכן ביקש למיי מטייסיו לטוס ברום של 2,500-1,500 מטרים ובלילה, מכיוון שאש הנ"מ של היפנים לא הייתה אפקטיבית בגובה כה נמוך, ומכיוון שמטוסי הקרב היפנים לא יכלו לטוס בלילה. כדי להוריד ממשקל המטוסים עבור הטיסה הנמוכה וכדי להוריד את צריכת הדלק, הורה למיי להסיר את כל מקלעי ההגנה מלבד תותח הנ"מ האחורי.
בליל ה-9-10 במרץ 1945 279 מפציצי B-29, שהמריאו מאיי מריאנה, הטילו כ-1,665 טון פצצות על טוקיו. מרבית הפצצות היו פצצת מצרר במשקל 230 קילוגרם שהכילו 38 פצצות נפאלם, ונועדו להתפוצץ בגובה 600–700 מטרים מהקרקע. המפציצים הראשונים הטילו את פצצותיהם בתבנית בצורת האות האנגלית "X", שבמרכזה אזורים מאוכלסים בצפיפות. תבנית הפצצה זו סיפקה למפציצים האחרים נקודת ייחוס, והם הטילו את פצצותיהם בסביבות ה-X הבוער. מוקדי שרפה שונים התלכדו ויצרו סופת אש עזה. בהפצצה זו נשרף שטח בגודל 41 קילומטרים רבועים, וכ-100,000 אנשים נהרגו. הפצצה זו נחשבת להפצצה הקונבנציונלית הקטלנית ביותר בהיסטוריה.
תוצאות.
עד תחילת מערכת פצצות התבערה לא היו להפצצות בעלות הברית השפעה רבה על התעשייה הכבדה היפנית. עם תחילתה הושמדו מרבית בתי המלאכה והתעשייה הקלה שייצרו מכונות עבור התעשייה הכבדה. בנוסף, רבים מפועלי התעשייה נהרגו או נפצעו בהפצצות. בסך הכל ירדה התפוקה התעשייתית של טוקיו ב-50% לאחר הפצצות התבערה.
אבדות.
הוועדה לבחינת ההפצצות האסטרטגיות של ארצות הברית העריכה שכ-88,000 אנשים נהרגו בהתקפה זו, 41,000 נפצעו, ומעל מיליון תושבים איבדו את בתיהם. כוחות כיבוי האש של טוקיו העריכו שנהרגו 97,000 אנשים, וש-125,000 נפצעו, וההיסטוריון ריצ'רד רודס העריך שמספר ההרוגים היה גבוה מ-100,000 ושמספר הפצועים היה כמיליון.
גיחת ההפצצה בליל ה-9 במרץ הייתה ההפצצה הקטלנית ביותר במלחמת העולם השנייה. קטלנית יותר מהפצצת דרזדן, ואף מהטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, כאירועים נפרדים.
לאחר המלחמה.
בין השנים 1948 ו-1951 נטמן אפרם של 105,400 קורבנות הפצצות בפארק יוקואמיצ'ו ברובע סומידה. בשנת 2001 נחנכה בפארק אנדרטה לזכר הקורבנות.
בשנת 2007 התנצל ראש ממשלת יפן שינזו אבה בכתב והודה באחריות יפן על הפצצת ערים סיניות החל ב-1938. הוא כתב שעל האימפריה היפנית היה להיכנע ברגע שנפתחה מלחמה שבה לא היה לה סיכוי לנצח, וכך היו יכולות להימנע ההפצצות על טוקיו ועל ערים אחרות ביפן. בשנת 2013 טען אבה שההפצצות נערכו בניגוד למשפט הבינלאומי, אך הודה שייתכן שעמדו בחוקי המשפט הבינלאומי של אותה עת.
בשנת 2007 הגישו 112 חברים באיגוד המשפחות השכולות של קורבנות ההפצצות על טוקיו תובענה ייצוגית כנגד ממשלת יפן, בה תבעו לקבל התנצלות רשמית ופיצויים בגובה 1.32 מיליארד ין יפני. בתובענה טענו התובעים שממשלת יפן אשמה בהפצצות מכיוון שלא סיימה את המלחמה מוקדם יותר, ולאחר ההפצצה לא סייעה לאזרחים בעודה שולחת סיוע רב לאנשי צבא ולמשפחותיהם. לאחר שנדחו ממספר ערכאות, בסופו של דבר דחה בית המשפט העליון של יפן את תביעתם ב-2013.
גולוב-דובז'ין