ב-1951 הופק עיבוד קולנועי למחזה בכיכובו של פרדריק מארץ' כוילי לומן. הסרט זכה לפרסים ומועמדויות רבים. הפקות נוספות לקולנוע ולטלוויזיה היו ב-1961, 1966, 1985, 1996 ו-2000.
הפקות בישראל.
נכון לשנת 2020, בישראל הוצג המחזה שבע פעמים.
בתיאטרון הבימה הועלה שלוש פעמים: ב-1951 הועלה בכיכובם של אהרון מסקין וחנה רובינא, ב-1992 עם יעקב אלפרין ומרים זוהר, וב-2003 עם מוני מושונוב וסנדרה שדה.
בתיאטרון הקאמרי הוצג פעמיים: ב-1977 בכיכובם של אורנה פורת ויוסי ידין, וב-2007 עם תיקי דיין ועודד תאומי.
ב-1967 הוצג המחזה בתיאטרון זווית, בהשתתפות ראובן זינגר ורחל מרכוס; וב-1988 בתיאטרון באר שבע בהשתתפות מרק חסמן ודינה דורון.
ב-2022 עלה המחזה בעיבוד מחודש ובתרגום של דורי פרנס בתיאטרון הקאמרי. במחזה מככבים לאורה ריבלין, נדב נייטס, שמואל וילוז'ני ואחרים.
יאכטה
יאכטה היא סירה או ספינה בגודל של מעל מטרים בודדים, המשמשת למטרות הנאה. במקור, יאכטה הייתה כלי שיט קל ומהיר לשימוש אנשים חשובים.
סוגים.
קיימים שני סוגי יאכטות עיקריים: יאכטת מפרשים ויאכטה מנועית. אורכה של היאכטה יכול לנוע בין מטרים ספורים לעשרות מטרים. אורכן של רוב היאכטות הפרטיות נע בין 7 ל-14 מטרים.
החוק בישראל מבחין בין סירה שאורכה עד 7 מטר, ספינה שאורכה עד 24 מטר ואונייה שאורכה מעל 24 מטר, כמו כן בין יאכטה המשמשת לפנאי (Leisure); לבין שימושים מסחריים לרבות השטת נוסעים בשכר, ושימושים למטרות לימוד שייט המחייבים הליך רישוי שונה, רישוי משיט שונה, וביטוח מסחרי.
מקור המילה יאכטה בהולנדית עתיקה: jaghtschip, ספינת מרדפים. המילה קוצרה ל-jagt, ובהולנדית החדשה שונה הכתיב לצורה jacht (יאכט). צורה זו חדרה אל שאר השפות ובהן עברית.
יאכטות מפרש מחולקות למספר קטגוריות, כאשר אחת החלוקות היא על פי מספר הגופים הצפים מהם מורכבת היאכטה.
לכלי שיט במבנה 'גוף בודד' מספר יתרונות, בהשוואה לכלי שיט במבנה 'גופים מרובים' מסדר גודל דומה: עלות נמוכה יותר של בנייה ותחזוקה, עלות נמוכה יותר של שכירת מקום במעגן, זמינות גבוהה יותר של מקומות עגינה במרינות צפופות, מצאי גדול יותר של עגורנים ועגלות נשיאה מתאימים, יכולת נשיאת משקל (מבנה, ציוד ואנשים) רבה יותר עבור אותה העמקת השקיעה של הסירה תחת קו המים, אפשרות לדופן תחתונה עבה יותר (הגנה טובה יותר למבנה הכלי, במקרה בו כלי השיט פוגע בעצם המצוי תחת המים, כגון שונית), יציבות רבה יותר בהתמודדות מול גלים המגיעים מצידי כלי השיט וסיכון נמוך יותר להתהפכות צידית (המשקולת המצוייה בשדרית הכלי מוודאה שמרכז הכובד של הכלי מצוי מתחת לקו המים).
לכלי שיט במבנה 'גופים מרובים' מספר יתרונות, בהשוואה לכלי שיט במבנה 'גוף בודד' מסדר גודל דומה: שטח מחיה מרווח וגדול יותר מעל פני המים, מהירות רבה יותר באותה הרוח, יציבות אופקית בהפלגה ברוחות ערות, שקיעה איטית יותר אם אחד מגופי הציפה נפרץ, שטח גג חשוף לשמש גדול יותר (מקל על הצבת יותר לוחות סולריים ליצירת חשמל), שוקע רדוד יותר (מאפשר לעבור במים רדודים יותר ומקטין הסיכוי לפגיעה בלתי-רצויה במכשולים תת-מימיים), כפל מערכות הנעה וניהוג המאפשר יתירות במקרה תקלה ויציבות רבה יותר בזמן עגינה.
בהתמודדות מול רוחות צד סובלת תצורת גופי הציפה המרובים מחיסרון: מאחר שגופי הציפה יוצרים בסיס רחב, הרי שלחץ רוח צד על המפרש איננו מטה את גוף הכלי (כפי שקורה בכלי בעל גוף ציפה בודד) כך שהרוח תוכל לעבור מעל ובצידי המפרש. כתוצאה מכך, נוצר לחץ חזק מאוד על המפרש והתורן. לחץ זה עלול לגרום נזק למפרש, לתורן או אף להפוך את כלי השיט בעל גופי הציפה המרובים (מאחר שהוא מפעיל מומנט סיבוב על גוף היאכטה). כדי למנוע מצב זה, יש לקזז ("Reefing", כלומר לקפל), חלק משטח המפרש על-פי טבלה שמספק יצרן הכלי. לכן, השטה של כלי שיט בעל גופי ציפה מרובים מצריך מקצועיות רבה יותר ותשומת לב מתמדת לתנאי הרוח.
יהודה לייב מאגנס
הרב יהודה לייב מאגנס (באנגלית: Judah Leon Magnes; 5 ביולי 1877, כ"ד בתמוז ה'תרל"ז - 27 באוקטובר 1948, כ"ד בתשרי ה'תש"ט) היה רב רפורמי מתון, ממנהיגי הקהילה הרפורמית בארצות הברית, קנצלר האוניברסיטה העברית בירושלים ונשיאהּ הראשון.
חייו.
נולד באוקלנד (קליפורניה) שבארצות הברית לדוד מאגנס ולסופי לבית אברהמסון. קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת סינסינטי, ושנתיים לאחר מכן נסמך לרבנות בסמינר לרבנים רפורמיים של ההיברו יוניון קולג' בסינסינטי. במפנה המאה נסע ללמוד באירופה, למד באוניברסיטאות בברלין ובהיידלברג בגרמניה, וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת היידלברג. בעת שהותו בהיידלברג התקרב לציונות. בשנת 1904 נתמנה לרב רפורמי ב"היכל עמנו-אל" בניו יורק, תוך שהתנה עם קהילתו שיוכל להמשיך בפעילות ציונית. שימש כוח מוביל בהפיכת המיעוט היהודי בארצות הברית לבעל משקל פוליטי שיש להתחשב בו. ב-1906 ייסד את הוועד היהודי-אמריקני (AJC), ועמד בראש ה"קהילה", תנועה יהודית דמוקרטית בניו יורק מ-1908 עד 1922. עסק בקידום חינוך בתפוצות ובקליטת פליטי מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1908 הוא נאם בחריפות נגד אחד מראשי הקהילה שחתן את בתו לגוי. בפסח 1910 דרש בהיכל עמנואל דרשה נגד ההתבוללות, ובעד חזרה לנוסח התפילה המסורתי, שעוררה פולמוס נגדו מצד ראשי הרפורמים והחלה את תהליך התנתקותו מהקהילה הרפורמית. הוא עזב את היכל עמנואל ועבר לכהן בקהילת בני ישורון שקיבלה את תנאיו להחזיק בנוסח התפילה המסורתי ולהחזיק לצד בית הכנסת בית מדרש ללימוד יהדות.
מאגנס התמסר לפעילות ציונית, ביקר בארץ ישראל בשנת 1907 ושוב בשנת 1912, וב-1922 התיישב בירושלים. גם בעיני ציוני ארץ ישראל היו עמדותיו לצנינים, משום שראה משקל שווה ליהדות התפוצות וליהודי הארץ. פריחת היישוב בארץ ישראל, הוא טען, תסייע לפריחת העם בפזורה, אך אין בכך לעודד עלייה המונית, שכן עלייה צריכה להיות נתונה לבחירה אישית.
פעילותו באוניברסיטה העברית.
מאגנס עמד לימין חיים ויצמן בייסוד האוניברסיטה העברית בירושלים ועם הקמתה ב-1925 עמד בראשה ומונה לקנצלר האוניברסיטה, תפקיד בעל סמכויות ניהול בתחום האקדמי וגם בתחום המנהלתי, שילוב של תפקידי הרקטור, נשיא ומנכ"ל. בעשור הראשון לקיומה של האוניברסיטה היה מאגנס הדמות המרכזית והמשפיעה ביותר על עיצוב דרכה. את מעמדו הרם רכש בזכות יכולתו לגייס תרומות גדולות מיהודים באמריקה שהיו מוכנים לרתום עצמם לבניין האוניברסיטה החדשה.
ביולי 1935 התפטר ממשרת קנצלר האוניברסיטה ובמושב התשיעי של חבר-הנאמנים של האוניברסיטה שנפתח בלוצרן ב-8 בספטמבר 1935 הוחלט לבטל כליל את משרת הקנצלר. מאגנס נבחר לנשיא האוניברסיטה - תפקיד בעל אופי ייצוגי, בעיקר כלפי חוץ, והמשיך לכהן בתפקיד זה עד ליום מותו.
ב-11 בנובמבר 1935 בחר סנאט האוניברסיטה העברית בפרופ' הוגו ברגמן לרקטור האוניברסיטה הראשון. סמכויות הניהול האקדמי שהיו בידי הקנצלר מאגנס עברו לרקטור האוניברסיטה.
פעילות פוליטית.
במקביל לתפקידו באוניברסיטה עסק מאגנס בפעילות ציבורית ופוליטית. מאגנס תמך ברעיונות קבוצת "ברית שלום", שהטיפה להקמת מדינה דו-לאומית בארץ ישראל ובה היהודים יהיו מיעוט. מאגנס האמין שהקונפליקט הלאומי היהודי ערבי עלול להמיט אסון על העמים, ולכן האמין שמדינה עתידית צריכה לכלול ייצוג לאומי של שני העמים. במסגרת אגודת איחוד שהקים, היה פעיל עם גרשם שלום, מרטין בובר ואחרים בניסיונות להתקרבות בין יהודים וערבים. עמדתו זו הביאה לא אחת ביקורת עליו, וייתכן שהשפיעה גם על השינוי במעמדו באוניברסיטה, אך הוא זכה להערכה כמנהיג והוגה גם יחד. "ברית שלום" נתפסה כהתארגנות אינטלקטואלית נבחרת ולא הצליחה לסחוף אחריה המונים. מאגנס היה מראשי חוג העול של מלומדים ואקדמאים ירושלמים, שבו השתתפו גרשם שלום ושמואל הוגו ברגמן.
ב-1936 נפגש מאגנס עם מוסא אל-עלמי, והביע את הסכמתו להגבלת העלייה היהודית ל-30 אלף נפש בשנה. בשנת 1937 הוא תמך בהצעת ניוקומב-היימסון שתמכה בהקמת מדינה יהודית-ערבית. בסוף 1937 או בתחילת 1938 נפגש גם עם המדינאי העיראקי נורי א-סעיד. אולם מאוחר יותר הכחיש מאגנס כי הסכים למעמד של מיעוט קבע ליהודים.
בחורף שנת 1948 מחלקת המדינה האמריקנית הסכימה עם מאגנס וחזרה בה מתוכנית החלוקה.
כשבועיים לפני הכרזת המדינה, לאחר ההתקפה על שיירת הדסה, נסע מאגנס לארצות הברית, חרף מצב בריאותו הקשה. וב-26 באפריל הוא כינס את מקורביו לדיון בשאלה איך לחזק את ההתנגדות לחלוקת הארץ. בין הנוכחים היו פרופ' עקיבא ארנסט סימון, חברו לאוניברסיטה העברית, איש 'ברית שלום', ששהה אז באמריקה, ולסינג רוזנוולד שנחשב "גדול אויבי הציונות בקרב יהודי אמריקה".
מאגנס חשש לגורלו של היישוב היהודי אם תימשך המלחמה. בכינוס בניו-יורק מאגנס התבטא בחריפות נגד המלחמה שהתנהלה בארץ ישראל וקבע כי היישוב העברי יובס, כפי שהגרמנים הובסו במלחמת העולם השנייה. זאת כיוון שיש מיליונים על גבי מיליונים של מוסלמים בעולם, והם לא לחוצים בזמן... מיליונים על גבי מיליונים של ערבים מוכנים לסבול הקרבה של חיים שהם מבחינתם זולים יחסית, לעומת השארית האומללה של היהודים בעולם".