ב-1959, מספר שנים לאחר הקמת המפלגה, נפגשו מנהיגיה במטרה לשנות את טקטיקות ההתנגדות שלהם, והחליטו לגייס את ההמון למען מאבק לשחרור לאומי. ביולי 1963 מפלגת הPAIGC ביססו את מעמדם הצבאי בדרום והשיגו דריסת רגל באזור של משולש מנסואה- מנסבה, מצפון לשפך גבה. גינאה-ביסאו הייתה חלק אינטגרלי מהלחימה, הצבא הפורטוגלי לא הצליח עוד לנתב את חייליו, ובכל הגבולות היו פעולות התקוממות של המפלגה. הפורטוגלים הקימו כוח משימה של חיילים מיחידות עלית כדי להתמודד עם ההצלחות הצבאיות של PAIGC. בדצמבר 1963 החל כוח המשימה הפורטוגלי לתקוף בסיסים בדרום, חוליות של PAIGC יכלו אז לברוח לאי קומו הסמוך. לפורטוגזים היה חשוב לשמור על חזקת אי זה, כיוון שזה אפשר להם לפקח על פריסת חוליות מהמעוזים הדרומיים של PAIGC והן על זרימת נשק ותחמושת מאזור קונאקרי. חיל האוויר הפורטוגלי הכה באי בפצצות. המטוסים המשיכו להפציץ במשך 75 ימים את כל האזור. על אף זאת, המפקדים הפורטוגלים לא זיהו לחלוטין את דרכי המילוט ונתיבי האספקה של PAIGC בדרום, דבר שהיווה פתח לתבוסתם בקרב. התמיכה הרבה שקיבלה המפלגה באזור באלאנטה חיזקה את החלטתם לפתוח חזית חדשה במזרח. החזית במזרח הובילה להקמת כוח צבאי חדש ה-FARP (כוחות הצבא המהפכני העממי). דומינגו ראמוס, נבחר לעמוד בראש הכוח החדש כאשר תחתיו 600 חיילים. בתקופה זו מעוזי המפלגה נדרשו לחזק את האזור מבחינה פוליטית כנד התנגדות אליהם באמצעות גיוס לפעולות הצבאיות. הלחימה של כוחות ה-PAIGC בשלושת המחוזות הלכה והתעצמה. בשלב זה החלה אסטרטגיה חדשה שמטרתה הייתה לא רק להחליש את כוחו של צבא פורטוגל אלא גם להשיג עצמאות כלכלית. דבר זה הצליח וחברות גדולות משני צדי שפך גבה החלו לסגת ולסיים את פעילותן. בפברואר 1964 נסגרו עסקים נוספים דבר שהשפיע לרעה על מאזן הסחר בגינאה-ביסאו. היה צורך לייבא יותר בשל המאמצים שהושקעו בלחימה, מה שהחריף את הגרעון במאזן התשלומים. עזיבתם של חברות פורטוגליות את גינאה ביסאו הסתמנה כהצלחה של PAIGC והם המשיכו בקמפיין להפיכת הכלכלה לחופשית מן הקולוניה. לאחר 229 פעולות צבאיות במשך שנתיים, התהדקה אחיזתו הצבאית של ה-PAIGC במזרח גינאה- ביסאו. אחיזה זו אילצה את הפורטוגלים לשנות אסטרטגיה צבאית. שולץ, גנרל פורטוגזי, ניסה לנתק את ה-FARP משני בסיסיו הגדולים, אך התקפותיו אלו הסתיימו בכישלון והוא החליט לשוב לליסבון. מפקדי FARP פירקו בסיסים גדולים והחליפו אותם בבסיסים קטנים יותר, כדי שלא יזוהו ויופצצו.
בשלב זה הוחלט כי על הצבא הקולוניאלי להשתמש בלוחמה אווירית כדי להחליש את אחיזתם של הPAIGC באזורים שונים בגינאה- ביסאו, וכך להלום את מעבר אספקת המזון ולנסות להרעיב את כוחות ה-FARP למוות. ההכנות למתקפה זו, בתחילת 1967, החלו עם פריסתם של סיורים חמושים של מסוקים כדי להגן על הכוחות ולספק אמצעי לחימה ואספקה. המתקפה הפורטוגזית כמעט שיתקה את הFARP, תושבי הכפרים ברחו למדינות שכנות והשאירו את יבוליהם מאחור, החיילים סבלו מרעב והחלו להטיל ספק במאמץ המלחמתי. ב-28 בפברואר 1968 בשעת לילה תקפה יחידת נ"מ של FARP את שדה התעופה ביסבלנקה- שם רוכזו כוחות חיל האוויר הפורטוגלי. פעולה זו הצליחה וניפצה את תחושת הביטחון הפורטוגזית בגינאה-ביסאו. בתחילת 1970 ה-FARP הרחיבו את תקיפותיהם בכל שלוש החזיתות. כתוצאה מהתרחבות זו נאלץ ספינולה לסגת. הוא פנה לחזית פוליטית באמצעות קמפיין שביקש להשמיד את התשתית ה-PAIGC בגינאה-ביסאו. הוא רצה לזכות בתמיכתם של תושבי גינאה בכפרים על ידי הטבות כלכליות, השקת תוכניות פיתוח חברותיות ורפואיות ועוד. בנוסף הוא הקים קונגרסים עממיים שהיוו אספות שפעלו כגופי ייעוץ לממשלת גינאה-ביסאו. כמו כן, ספינולה הקים כוח תשתיתי נגד זה של ה-PAIGC- חזית השחרור המאוחדת (FUL -SPINOLA). כוחות אלה פעלו בכבישים המהירים העיקריים של גינאה-ביסאו כדי לחזק את יכולתו הלוגיסטית של צבא פורטוגל. כמו כן, הוקמו כוחות מליציה אפריקאיות, קבוצות הגנה אזרחית שהיו מורכבות מאיכרים מקומיים, מתנגדי ה- PAIGC. אל מול זה, קברל המפקד על כוחות ה-PAIGC הקים כוח דומה שאיחד מתנגדים בחזית משותפת נגד הפורטוגזים. ספינולה הקים כוח קומנדו מיוחד שמטרתו הייתה לחסל את לוחמי הFARP. לאחר שהושלמה משימה זו הוא פינה את כל התשתיות ה-PAIGC. הFARP ניסו להשיב מלחמה אך ללא הצלחה. הם חולקו לשני כוחות מיוחדים: המיליציה של העם, והכוח הלאומי המזוין. בשלב זה היה נראה כי ה-PAIGC היו מוכנים לנהל משא ומתן לשלום. נשיא סנגל שימש כמתווך, אך הצדדים נאבקו על החלקים שיקבלו תחת שליטתם. הפורטוגזים רצו לקבל את האיים ואילו קברל, מפקד ה-PAIGC לא היה מוכן לוותר על איי כף ורדה, בהתחשב בחשיבתם האסטרטגית לפורטוגל. קברל רצה למשוך את הזמן במשא ומתן ככל שכוחותיו חיפשו אחר כלי נשק כבדים ומטוסים תוצרת רוסיה, באמצעותם יכלו להתמודד עם ספינולה בשדה הקרב. במקביל, ספינולה פעל לחטיפת מנהיג ה-PAIGC קברל, בתקווה שבלעדיו תסתיים המלחמה אך דבר זה לא צלח. בתחילת ינואר 1973 הפציץ ספינולה את הדרום כדי לגרום לפליטים לעבור לקונאקרי. עם הפליטים הללו התערבבו אסירים פוליטיים לשעבר, סוכנים של הפורטוגזים ועריקים מצבא פורטוגל. הם החלו לתכנן את הפלתו של קברל ולבסוף רצחו אותו. ההתנקשות בקברל השפיעה לטובה על האסטרטגיה הצבאית של ה-PAIGC, התומכים הביעו נחישות להילחם מחדש. בספטמבר 1973 הכריזה ה-PAIGC על האזורים המשוחררים כמדינה עצמאית של גינאה ביסאו. 75 מדינות הכירו בה כמדינה של מפלגה אחת. ארגון האחדות האפריקאית הכיר במדינה החדשה כהחברה ה 42 בו. העצרת הכללית של האו"ם פסקה כי על פורטוגל להפסיק את פעולות האיבה ולסגת עם כוחותיה. הלחימה בין הPAIGC והפורטוגזים עדיין נמשכה בשלב זה, אך נראה כי הפורטוגלים איבדו את רצונם להילחם. במאי 1974 הממשלה הפורטוגזית החדשה הסכימה להפסקת אש ומשא ומתן. ביולי 1946 ספינולה עצמו העניק במעמד טלוויזיה עצמאות לגינאה-ביסאו. כבר באותו חודש החלו כוחותיו לצאת משם, ובאוקטובר 1946 גינאה ביסאו הייתה כבר תחת שליטתם של ה-PAIGC .
אפיון ואידאולוגיה.
מפלת ה-PAIGC הייתה המפלגה היחידה שקיבלה לגיטימציה כמוכרת כתנועה סוציאליסטית לשחרור על ידי מדינות צפון אירופה, הוותיקן ועל ידי האו״ם.
האידאולוגיה והערכים של המפלגה שיקפו אידאולוגיה שביטאה את כוח הרצון הריבוני של העם והאמינה כי המערכת הקולוניאלית (במקרה זה - הפורטוגלית) צריכה להיהרס וכי אסור בתכלית שהמבנה שלה והשלכותיה יחלחלו לעידן הפוסט קולוניאלי. יתר על כן, האידאולוגיה והחזון גרסו כי האנשים הם אלו שיעשו את המהפכה מפני שהם בעלי הכוח האמיתי.
אנשי המפלגה האמינו כי אחדות אפשרית בין מנהיגות המפלגה לבין האנשים הכפריים ויחד עם חינוך פוליטי, הכפריים יכולים להיהפך לשחקנים משמעותיים במאבק לשחרור לאומי לעצמאות. יתר על כן, האידאולוגיה גרסה כי האיום הגדול ביותר לעצמאות יכול להגיע מדמויות בכירות (מנהיגים) בתוך התנועה עצמה ויש להיות זהירים. כמו כן, המפלגה האמינה ודגלה ביושרה אנושית ששמה דגש על מעורבות פעילה של האזרחים ביחד עם השקפה וחזון של מדינה בעלת דמוקרטיה עממית סוציאליסטית שמאמינה בפלורליזם נצחי.
נוסף על כך, ערכים נוספים בחזון המפלגה כללו אמונה בגישה מותאמת ואינטגרטיבית לפיתוח חקלאות ולשילוב אינטגרלי של האוכלוסייה הכפרית וקבוצות אינטרס מקומיות סוציאליסטיות ופוליטיות יחד עם קבוצות של ותיקים, ועדות הכפר ומנהיגים מסורתיים בכל תחומי החיים במדינה – כלכלית, פוליטית, חברתית ותרבותית יחד עם צמצום הפערים בין המעמדות בגינאה ביסאו וכף ורדה.
המפלגה ארגנה התנגדות פוליטית מוקדמת לשלטון הקולוניאליסטי פורטוגלי וכמו כן, פעלה רבות כדי לייצר שביתות עובדים במשק. לאחר אירוע היתקלות עם השלטונות הפורטוגלים ב-1959 (טבח פידג׳יגואטי) המפלגה שינתה את אופן פעולתה וגישתה – פעילות ההתנגדות של המפלגה הועברה לאזורי הכפר (שם יכלו הפעילים לפעול בטקטיקה שונה ובלחימת גרילה). בשנת 63׳ הם החלו לדגול במלחמה פתוחה וחשופה לעצמאותה של גינאה וכף ורדה הפורטוגזית.
מבחינה תרבותית, המפלגה דגלה בלימוד הזהות הגינאית והכף ורדיאנית של אותם עמים ובייחודם מהזהות הפורטוגלית שהשתלטה על מושבם בהקשר של שחרור לאומי, תודעה מעמדית ותאוריה מרקסיסטית. המפלגה האמינה כי התרבות היא המפתח לשחרור הלאומי. כחלק מן האידאולוגיה המפלגה ניסחה תהליך של ״אפריקניזציה מחדש״ – באמצעות תהליך זה, האליטה של אפריקה שפעלה רבות לחינוכם ותעסוקתם של התושבים, תחבק מחדש את הילידים ואת התרבות האפריקאית ותפעל למען השתלבות בתוך תרבות פופולרית המונית. רק כך הם האמינו כי מנהיגי אפריקה יכולים ליצור מחדש זהות עצמאית-חברתית תרבותית ופסיכולוגית - ולעשות רוח לאומנית באיכרים הכפריים שחייהם לא טופחו ברובם על ידי האימפריאליזם. המפלגה שמה דגש על התודעה הלאומית והתפתחות ילידית ועל כן עד היום דעות אלו נותרו רלוונטיות בדיונים עכשוויים על התפתחות אפריקאית וגבולות הממשלות הפוסט קולוניאליות ברחבי היבשת .
תמיכה בין-לאומית.