ב-3 במאי, היום השלישי למחאה, נאם ספיס בפני קהל שובתים מול מפעל בשיקגו, וקרא להם "להחזיק מעמד יחדיו, לעמוד לצד האיגוד שלהם, או שהם לא יצליחו". כאשר שעון יום העבודה הושמע, קבוצה של שובתים זינקה לעבר שערי המפעל כדי להתעמת עם שוברי שביתה. המשטרה ירתה אש על ההמון, והרגה שני שובתים.
ספיס לימים יעיד על המקרה באומרו "הייתי ממורמר מאוד. ידעתי מניסיון העבר שהשחיטה הזו של האנשים נעשתה במטרה המפורשת של חיסול התנועה למען שמונה שעות עבודה".
זועמים על האלימות המשטרתית, הדפיסו האנרכיסטים המקומיים עלונים שקראו לקיים עצרת למחרת, ב-4 במאי, בכיכר היימרקט, שהייתה אז למרכז מסחרי הומה של שיקגו.
בעלונים, שהודפסו בגרמנית ובאנגלית, נטען שהמשטרה רצחה את השובתים בשם אינטרסים עסקיים, והפצירה בעובדים לדרוש צדק.
בעצרת שהתקיימה למחרת נאם ספיס. האירוע הסתיים בסביבות 10 בבוקר, ובסוף האירוע, לאחר שהקהל החל להתפזר, הגיע למקום כוח גדול של שוטרים ודרש מהמפגינים בכוח להתפזר. בשלב זה נזרקה פצצה לתוך הכיכר. הפצצה גבתה את חייו של שוטר אחד ופצעה שוטרים נוספים.
השוטרים פתחו באש, הרגו שבעה אנשים ופצעו עוד עשרות.
איש לא ידע מי זרק את הפצצה, אך הכאוס השתולל כאשר החליטה המשטרה לירות לתוך ההמון. מספר מפגינים ושוטרים נהרגו, כאשר רוב השוטרים נפצעים מאש ידידותית.
בימים שלאחר האירועים עצרו הרשויות שבעה גברים שלכולם קשרים לתנועה האנרכיסטית. אלברט פרסונס הסגיר את עצמו מאוחר יותר.
ספיס היה אחד משלושה נאשמים, יחד עם לואיס לינג ואדולף פישר, שהואשמו בהחזקת חומרי נפץ. ספיס העיד כי בתחילה רכש את הדינמיט מתוך סקרנות, "רציתי להתנסות עם דינמיט בדיוק כמו שהייתי לוקח אקדח ויוצא החוצה להתאמן איתו." הוא טען כי שמר את חומרי הנפץ כדי להרשים כתבים. "כתבים נהגו להטריד אותי הרבה, הם תמיד חיפשו סנסציה, וכשהם הגיעו למשרד הייתי מראה להם את הדינמיט...והם היו הולכים וכותבים כתבה סנסציונית גדולה."
במהלך המשפט, הורשו המושבעים על ידי השופט להתייחס למאמרים שנכתבו על ידי הנאשמים כראיות. בין המאמרים היו מאמרי תמיכה באלימות פוליטית, שיחות על הרצון שלהם במהפכה, וחומרים נוספים מן העבר. על דוכן העדים, אישר ספיס שב-1884 קיבל מכתב מיוהאן מוסט. במכתב זה נכתב כי מוסט יעביר לספיס 20 או 25 ליברות של "תרופה", שהתובעים טענו שזהו שם קוד לדינמיט.
בעל מכולת בשם מלוורן תומפסון העיד כי ראה את ספיס בהכנות לעצרת היימרקט בסמטה צדדית, שם שמע לטענתו את ספיס שואל את מייקל שוואב "האם אתה חושב שאחד זה מספיק, או שכדאי שנלך ונביא עוד?", וכן התייחסות לאקדחים ולמשטרה. בנוסף, טען כי שמע את שוואב אומר לספיס "עכשיו, אם הם באים, אנחנו ניתן להם את זה".
הוא הוסיף כי לאחר מכן הצטרף אליהם אדם שלישי, אותו זיהה מאוחר יותר כרודולף שנאובלט, הנאשם המרכזי בהשלכת הפצצה וגיסו של שוואב. לפי גרסתו, ספיס נתן משהו לשנאובלט והוא תחב את זה לכיס שלו.
עד אחר בשם הארי גילמר טען כי ראה את ספיס מדליק את הפתיל של הפצצה שהטיל שנאובלט.
במעמד גזר הדין, הוקיע ספיס את עדי המשטרה והפרקליטות, וטען כי "המדינה לא סיפקה שום ראיה שתראה או אפילו תצביע על כך שהיה לי ידע כלשהו על מי שהטיל את הפצצה, או שלי עצמי היה קשר להטלת הפצצה, אלא אם כן, כמובן, אתם מקבלים את עדותם של משתפי הפעולה עם פרקליט המדינה ופקח ג'ון בונפילד, עדויותיהם של תומפסון וגילמר שקיבלו תשלום עבור עדויותיהם".
בנוסף, טען ספיס כי עד בשם גוסטב לגנר יכול היה להוכיח את האליבי של ספיס, אך הוא אוים על ידי המשטרה ושולם לו כדי לעזוב את שיקגו.
ב-1887 ערערו ספיס וחבריו הנאשמים לבית המשפט העליון של אילינוי ולבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך ערעוריהם נדחו פה אחד.
בינואר אותה שנה, בעודו בכלא, נישא ספיס לנינה ואן זאנדט, בוגרת מכללת ואסר ובת לכימאי עשיר משיקגו.
ויליאם פרקינס בלאק, עורך דין תאגידי, הוביל את ההגנה על השמונה, אף על פי שבאופן בלתי נמנע נודה על ידי חבריו ואיבד עבודה עקב בחירה זו. עדי ראייה העידו שאף אחד מהשמונה לא זרק את הפצצה. למרות זאת, כולם הורשעו ברצח. רק אחד, אוסקר ניב, נידון לחמש עשרה שנות מאסר, בעוד שבעת האחרים נידונו למוות.
שניים נוספים, סמואל פילדן ומייקל שוואב, ביקשו חנינה מהמושל, ובנובמבר 1887 עונשם הומתק למאסר עולם על ידי מושל אילינוי, ריצ'רד ג'יימס אוגלסבי, שאיבד מהפופולריות שלו עקב ההחלטה.
שלושתם זכו לחנינה ממושל אילינוי הבא, ג'יימס פיטר אטגלד, ושוחררו מהכלא ב-26 ביוני 1893.
ב-10 בנובמבר 1887, אחד מהנידונים למוות, לואיס לינג, התאבד בתאו באמצעות חומר נפץ שהוחבא בסיגר שנשלח אליו. למחרת, נלקחו ספיס, אלברט פרסונס, אדולף פישר וג'ורג' אנגל לגרדום כשהם לבושים חלוקים וברדסים לבנים. הנידונים למוות שרו את המארסייז, המנונה של התנועה המהפכנית הבינלאומית דאז. רגעים לפני התלייה, צעק ספיס כי "יבוא יום ששתיקתנו תהיה חזקה יותר מהקולות שאתם חונקים היום".
לאחר מותו, נקבר ספיס ב"בית הקברות ולדהיים", לצד חבריו המוצאים להורג, בחלקה בה הוקמה אנדרטה המזוהה כאתר היסטורי לאומי המכונה "אנדרטת קדושי היימרקט".
עירוני קריית גת
מעולם לא
עקמת הפין
עקמת הפין באדם מבוגר היא מצב בו הפין אינו ישר לפחות בעת זקפה, בין אם בשל סטייה אופקית (שמאלה או ימינה), אנכית (למעלה או למטה), או אף שילוב נדיר של סטיות שונות, באופן הגורם עקה נפשית ולעיתים גם כאב גופני.
רבים ממקרי עקמת הפין נגרמים משוני בין האורכים של הקורפוסים שבתוך הפין (בתוך הפין ישנם שני קורפוסים שהם מבנים דמויי צינור הקובעים את מידת היושרה של הפין).
עקמת פין מולדת נובעת בדרך כלל מקורפוס אחד ארוך ממשנהו ועקמת פין סיבוכית נובעת מסיבוך ניתוחי כמו מסיבוך ניתוח מילה. גורם אפשרי נוסף לעקמת פין הוא מחלת פיירוני.
הטיפול בעקמת הפין לסוגיה הוא לרוב ניתוחי אך ייתכנו גם טיפולים נוספים (בעיקר בעקמות פין ממחלת פיירוני).
ניתוחי עקמת הפין מבוצעים על ידי רופאים שהתמחו באורולוגיה (קרי, אורולוגים) אשר להם תת-התמחות ספציפית בתחום זה. מטרת הטיפולים לצמצמם את העקמת עד 99% כך שלא תטריד את הפרט ולכל הפחות לא תפריע לו לתפקד מינית.
סוגים של עקמות פין.
בדיקה בסיסית לאבחנה מבדלת בין סוגי עקמות פין שונות יכולה להתבצע בבדיקת מישוש של הפין של עד 20 שניות לערך בזקפה מלאכותית (דרך הזרקת חומר מעורר זקפה) אשר אמורה לדעוך כבר עם סיום מפגש קביעת האבחנה.
טיפול בעקמת הפין ממחלת פיירוני.
הטיפול בעקמת פין ממחלת פיירוני הוא פירוק של כל פלאק קולגן שנוצר בפין בעת המחלה. הטיפול המסורתי הוא פומי (טיפול בכדורים) כמו עם אוקסופורין, קולכיצין ועוד אשר בכוחם לפרק פלאקים מסוימים. ישנם גם טיפולי זריקות כמו של התרופה זיאפלקס (xiaflex) אשר לפי מחקרים מסוימים בכוחה לפרק פלאקים מסוימים. פלאקים שאינם מגיבים לטיפול פומי, או לטיפול בזריקות, ניתן בדרך כלל להסיר בניתוח.
טיפול בעקמת פין מולדת או סיבוכית.
הטיפול בעקמת פין מולדת או סיבוכית הוא בדרך כלל ניתוחי בהרדמה כללית או מקומית ובמהלכו תופרים קורפוס רלוונטי אל תוך עצמו במוקדים שונים בתפרי קיפול (פליקציות) עד לכדי יישור.
ניתוחי עקמת הפין מבוצעים בזקפה מלאה (במהלך כל הניתוח מוזרקת לפין תמיסה מעוררת זקפה) ובכך מצומצמת העקמת בעיקר רק בעת זקפה (עקמת בעת רפיון תישאר בעיקרה כפי שהייתה).
במקרים של עקמות קלות במיוחד ("סאב קליניות") אשר אינן מפריעות לתפקוד מיני כלל וגורמות רק עקה פסיכולוגית-אסתטית, יש הממליצים שלא לנתח כלל ואולי לשקול טיפול פסיכותרפי.
טיפול ניתוחי.
בעבר השיטה הניתוחית המקובלת לכלל המקרים הייתה ניתוח עם חוטים בלתי נמסים אשר היו אמורים להישאר בפין כפליקציות מונעות עקמת עד לשינוי מבני של קורפוס רלוונטי (דרך יצירת צלקת קורפורלית), אך להמשיך להישאר בתוך הפין גם לאחר השגת השינוי המבני ולכן כל חיי המטופל - אלא אם יוסרו לאחר מכן לפי רצון המטופל (במקרה כזה, לא תופיע כל עקמת משמעותית שכן כבר הושג שינוי מבני קבוע בקורפוס הרלוונטי).
לשיטה זו תופעת לוואי אפשרית קשה כגון הרגשת כל התפרים כבליטות גסות ואף חדות בתוך הפין שיוכלו להיות מורגשות לפחות בכל מגע בפין ואולי גם לגרום כאב בעת חדירה או זקפות ממושכות בנוסף לכך והטיפול היחיד בתופעת לוואי זו הוא הסרה של כל התפרים ללא יוצא מן הכלל, בניתוח חוזר - ככלל אחד בלבד.
כיום השיטה הניתוחית המקובלת לכלל המקרים היא ניתוח עם חוטים נמסים האמורים להישאר בפין כפליקציות מונעות עקמת עד לשינוי מבני של קורפוס רלוונטי (דרך יצירת צלקת קורפורלית); שיטה זו מועדפת הן בשל היעדר תופעת הלוואי האפשרית הקשה של ניתוח עם תפרים בלתי נמסים שתוארה לעיל ובהתאם להתפתחות הטכנולוגיה.
שיטת התפרים הנמסים מביאה הצלחה בהינתן ובוצעו מספיק תפרים בחוזק הולם ונשארו שלמים עד ההחלמה, אך אינה תסייע אם התפרים הנמסים ייקרעו בתקופת החלמה אם לא יעמדו בלחץ ותדירות זקפות גבוהה מדי ושיקול זה קיים בעיקר לגבי בחורים צעירים; ניתן להקטין סיכוי לקריעת חוטים נמסים בטרם עת דרך מתן מדכאי זקפה בחודש ההחלמה.
ככלל, לקראת סיום כל ניתוח, תפירה לסגירת הפין היא תמיד עם חוטים נמסים כך שאין צורך בהסרת תפרים לאחר ניתוח.
תוצאות ניתוחים.