ב-2012 הייתה גוף מועמדת לפרס מילטון שולמן על השחקנית החדשה המצטיינת במסגרת פרסי התיאטרון של האיבנינג סטנדרד על הופעתה במחזה "תשוקה בצל האילנות" מאת יוג'ין או'ניל שהוצג בתיאטרון ליריק המרסמית', ובמחזה "Our New Girl at" מאת ננסי האריס שהועלה בתיאטרון בוש. ב-2014 שיחקה גוף בתפקיד ג'וליה במחזה "הדוכסית ממאלפי" בהפקת הבכורה בתיאטרון סם וונאמייקר פלייהאוס בלונדון. בספטמבר 2015 הציגה הופעה "מחשמלת" בתיאטרון הלאומי במחזה "People, Places and Things," מאת דאנקן מקמילן בבימויו של ג'רמי הרין. היא גילמה שוב את אותה דמות במרץ 2016 בהפקה שהוצגה בתיאטרון וינדהאם. על הופעתה זו זכתה גוף בפרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר. באפריל 2017 חזרה להופיע בתיאטרון הלאומי בתפקיד הרפר בהפקה מחודשת של מריאן אליוט למחזה "מלאכים באמריקה" מאת טוני קושנר, עליו זכתה בשנת 2018 בפרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה. ב-2018 חזרה וגילמה את הרפר בברודוויי יחד עם רוב שחקני הצוות המקורי.
דניז גוף
אופנה איטית
אופנה איטית (באנגלית: Slow fashion) היא מכלול של תהליכים הנוגעים לייצור ושימוש במוצרי טקסטיל בדרך מקפידה על הוגנות בכל שלבי הייצור, ההובלה, השיווק והמכירה, תוך הקפדה על תנאי עבודה ושמירה על הסביבה. התוצר של אופנה איטית הם בגדים איכותיים המחזיקים לשנים רבות. המונח אופנה איטית יכול להתפרש בשני אפנים: אופנה איטית היא תגובת נגד לאופנה מהירה. כלומר, היא התנגדות לייצור כמויות גדולות מאוד של פריטים במספר גדול של קולקציות בכל שנה. פרשנות נוספת, רואה בלבוש חלק מתפיסה של קהילה, קיימות ומגוון. ועל כן, אופנה איטית היא תנועת נגד לחברת הצריכה של ימינו.
הביטוי אופנה איטית הוטבע ב-2007 על ידי קייט פלטשר בכתב העת "האקולוג'יסט", שבה היא השוותה את תנועת האופנה האיטית/בת קיימא/האתית לתנועת האוכל האיטי. אופנה איטית דומה בעקרונותיה למזון אטי, בניגוד למזון מהיר, הם: איכות טובה, סביבה נקייה, הוגנות לגבי היצרנים והצרכנים. יחד עם השיבה אל האופנה האיטית, התפתחה גם תנועת התפירה האיטית, הוא השם שניתן בתחילת שנות ה2000 ליצירת טקסטיל או עיבוד טקסטיל בעבודת כפיים בצורות מסורתיות ולא מתועשת,לשם קישוט, תיקון או ליצירת אמנות.
עקרונות האופנה האיטית.
עקרונות האופנה האיטית כוללת: ייצור מספר קטן של פרטים, שימוש בטכניקות מלאכה מסורתיות, שימוש בחומרים מקומיים שגודלו עם כמה שפחות כימיקלים, איכות מעולה של חומרי הגלם, השקעה זמן מרובה יחסית בייצור הבגדים כך שניתן יהיה להשתמש בהם שנים ארוכות. תהליך הייצור נעשה בתנאי עבודה הוגנים תוך הקפדה על שמירה על הסביבה. העיצוב אינו מושפע ממגמות אופנה חולפות. רמת השיווק והמכירה, עידוד קניה מדודה, קניית בגדים משומשים ומניעת בזבוז.
אופנה איטית מחזיקה עקרונות דומים לאופנה אתית או אופנה בת קיימא (sustainable fashion). ייצור אופנה על תפיסות אלו מתבסס על : שכר הוגן לעובדים, שמירה על זכויות עובדים, הימנעות משימוש בחומרים מרעילים ובשימוש בחומרים כימיים מזיקים בייצור הבגד, שימוש בחומרי ייצור ידידותיים לסביבה, מינימום בשימוש במים, יעילות השימוש באנרגיה, הימנעות מבזבוז, שמירה על תקנים בני קיימא, מיחזור, שמירה על זכויות בעלי חיים, תפירה איכותית ועוד.
מלתחת קפסולה ומחדוש בגדים הם מגמות נוספות המשלימות את תתפיסת האופנה האיטית. חלק ניכר מהבגדים המאד ייחודיים הללו נקראים גם אמנות נלבשת. חלק ניכר נעשה ביד או בשילוב של תפירת במכונה ותפירה ביד, באופני ייצור שונים כגון רקימה, הטלאה, הוספת קטעי תחרה סרוגים וגם בתפירה איטית.
בעבר, במערב, תיקונים והטלאה נחשבו פעולות שיש להסתירם. לעומת זאת, בתרבויות היפנית וההודית תיקון נחשב ככבוד לבגד. בשתי התרבויות תיקון בגדים וחפצים אחרים, נעשה כך שהתיקון נראה לעין. שיטת התיקונים היפנית נקראת בורו וההודית - קנטה.
כובע בוגרים
כובע בוגרים הוא פריט לבוש אקדמי שנועד לחבישה על הראש. על החלק העליון של הכובע מוצמד משטח מרובע אופקי, שלמרכזו מחובר גדיל המורכב מקווצת פתילי חוטים.
הכובע נחבש בעיקר בטקס סיום תואר במוסד אקדמי (כגון אוניברסיטה או מכללה), ולעיתים גם בטקסי סיום בית ספר תיכון (בעיקר בארצות הברית). לרוב הוא נחבש לצד גלימה אקדמית.
מקורות.
ייתכן שעיצובו של כובע הבוגרים התבסס על העיצוב של הכובע הקתולי (כובע הבּירֶטָה ), אשר עוצב בסגנון חרוטי. הוא נצבע לרוב בצבע אדום ולעיתים רחוקות בשחור. לצבע האדום יוחסה משמעות של כוח מלכותי, משום שהוא היה יקר או משום שייצג את צבע הדם והחיים. במאה ה-14 וה-15 הוא שימש כדי לזהות אנשים הומניסטים, סטודנטים, אמנים ונוער לומד באופן כללי.
כובע הבוגרים היה שמור בתחילה רק לבוגרי תואר שני - ההכשרה הגבוהה ביותר באקדמיה של ימי הביניים. בשלב מאוחר יותר הוא אומץ גם לשימוש של בוגרי תואר ראשון.
בשנת 1950 הוגש בארצות הברית פטנט על ידי הממציא אדוארד אוריילי וכומר קתולי בשם ג'וזף דרהאם (Durham). המצאתם כללה שילוב של פיברגלס קשה לתוך כובע הבוגרים כדי לייצב אותו. כובעי בוגרים מסוג זה נפוצים מאוד ברחבי העולם.
גרסאות.
בוגרי תואר שלישי (דוקטורט) של כמה אוניברסיטאות חובשים את כובע הבוגרים אף על פי שבבריטניה מקובלת גרסה אחרת בעלת תווים מעוגלים יותר המכונה מצנפת טיודור (Tudor bonnet).
כובעים מסגנון טאם או'שאנטר (ובקיצור טאם , בעלי 4, 6, או 8 פינות צוברים פופולריות בארצות הברית וזוכים להכרה מסוימת כתחליף "רך" יותר עבור נשים לעיצוב הריבוע הנוקשה של כובע הבוגרים.
בארצות הברית, כובע הבוגרים משמש גם תלמידי תיכון במהלך טקס הסיום שלהם.
הגדיל.
בטקסי סיום בארצות הברית, יכולה להיות משמעות לצד שבו נמצא הגדיל של כובע הבוגרים. ישנם מקרים שבהם כל הבוגרים ממקמים את הגדיל באותו הצד. במקרים אחרים, הצד מסמן הבדלים ברמת הלימוד. ישנם טקסים שבהם הגדיל נמצא בצד אחד לפני קבלת תעודת ההסמכה ומועבר לצד השני לאחר קבלת התעודה.
בבתי ספר תיכוניים הגדיל מעוצב בדרך כלל בהתאם לצבע העיקרי של בית הספר או שילוב של שניים או שלושה צבעים מייצגים. לפעמים נעשה שימוש בגדילים עם צבע מובחן כמו זהב, כדי לסמן את הבוגרים שסיימו את לימודיהם בהצטיינות.
אוניברסיטאות בארצות הברית יכולת להשתמש בגדילים שחורים או בגדילים בצבעי בית הספר, עבור כובעי בוגרים של תארים מתקדמים.
הגדיל של בוגרי תואר ראשון יכול להיות שונה מהצבע השחור המסורתי או מצבעי המוסד הלימודי, באופן המייצג את תחום הלימוד של אותו הבוגר.
הגדיל יכול להיות מעוטר בקמע שמעוצב בצורת הספרות האחרונות של השנה.
בשנת 1896, מכללות ואוניברסיטאות בארצות הברית אימצו קוד אחיד בנוגע ללבוש האקדמי הרשמי.
הקוד של המועצה האמריקאית לחינוך (ACE) קובע כי הגדיל צריך להיות בצבע שחור או בצבע של נושא הלימוד או הפקולטה. יוצא הדופן היחיד הוא צבע הזהב, אשר שמור עבור אלה שסיימו את לימודי הדוקטורט, בדומה לשימוש בקטיפה על הכובעים. בכל מקרה, בכל כובע מותר שיהיה רק גדיל אחד בכל פעם.
צבעי הגדילים בארצות הברית.
בבתי ספר שבהם תלבושת טקס הסיום מושכרת או מושאלת על ידי התלמידים, הגדיל יכול להיכלל בתלבושת המלאה או להינתן לתלמיד בנפרד. חלק מבתי הספר שלא נותנים לבוגרים שלהם לקחת את הגדילים בתום הטקס, יכולים להציע גדיל למזכרת שלא נעשה בו שימוש במסגרת התלבושת הרשמית המלאה.
בבריטניה הגדיל קצר יותר והוא נאסף בתחתית הכובע במרכז הלוח. בסגנון האמריקאי הגדיל ארוך יותר והוא נאסף בחוט שמחובר לתחתית הכובע.
לבוש מסורתי.
בדומה לכיסויי ראש אחרים, על פי רוב לא נהוג לחבוש את הכובע האקדמי כשנכנסים אל תוך מבנה. באוניברסיטת אוקספורד, הכובעים הם חלק מלבוש החובה בשעת מבחן. יש לחבוש את כובע הבוגרים כך שהחלק הגדול יותר של כיפת החבישה נמצא בחלק האחורי של הראש והלוח המלבני מקביל לקרקע. כובע בוגרים שהותאם ונחבש כראוי לא אמור ליפול בקלות.
עד החצי השני של המאה ה-12, כובעי בוגרים נחבשו רק על ידי מורים, מה שהפך אותם לסמל אייקוני של מקצוע ההוראה.
הפלינגר
הפלינגר (באנגלית: Haflinger וגם Avelignese) הוא גזע של סוס מסדרת סוס הבית, שמוצאו באוסטריה ובצפון איטליה.
היסטוריה.
קיימות מספר תאוריות על מקור הגזע "הפלינגר". סבורים שמוצאו של הסוס בימי הביניים, בזמן שפותח לשימוש בשטח הררי. כנראה ה"הפלינגר" הוא תוצאה של זיווג מגזעיים ערביים לסוסי הפוני של טירול. בתקופות מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה סוסים באיכות נמוכה יותר שימשו לעיתים כדי להציל את הגזע מהכחדה. הצבא השתמש בתקופת "מלחמת העולם השנייה" בסוסי ה"הפלינגר" קצרים יותר, אך בתום המלחמה הדגש השתנה לעבר סוסים עם גובה משופר.
בין השנים 1950–1974 גדלה אוכלוסיית ה"הפלינגר", גם כאשר אוכלוסיית הסוסים באירופה ירדה. קיימות חוות גידול בכמה מדינות באירופה, אבל רוב מלאי הרבייה בא מאוסטריה. בשנת 2003 הפך ה"הפלינגר" הסוס הראשון המשובט, בשם "Prometea"
הגוף השולט הבינלאומי השולט בסטנדרטים של גזע עבור ה"הפלינגר ", מורכב מקונפדרציה של 22 רישומים לאומיים, ומסייע לקבוע מטרות, הנחיות וכללים לארגונים החברים בו.
המאה העשרים.