בהקשר לרעיון הקיום הנצחי ישנה התפיסה של אלוהים כבורא, שלו קיום עצמאי לחלוטין מ"כל דבר אחר" שקיים, מפני שהוא יצר כל דבר אחר (השווה את זה עם פנתאיזם). אם הנחת יסוד זו נכונה, אז ניתן להסיק שאלוהים הוא עצמאי גם ממרחב ומזמן, משום שהם מאפיינים של היקום. אז לפי רעיון זה, אלוהים היה קיים לפני התחלת הזמן, התקיים לאורך כל רגעי הזמן, וימשיך להתקיים אם בדרך כלשהי היקום והזמן עצמו יחדלו מלהיות.
בהקשר לאנושות, הגילוי המקראי ציין לראשונה שבן אדם, כבן אנוש טיפוסי, מסוגל לתפוס את המהות המופשטת בניגוד לעולם בעלי החיים הנמוך יותר אשר חסר את היכולת להבין את התפיסה של "הנצח". ראה מגילת קהלת פרק ג, יא: "אֳת-הכֹּל עָשָׂה יָפֳה בְעִתּוֹ. גַּם אֳת-הָעֹלָם נָתֵן בְּלִבָּם..."
חיים לאחר המוות נחשבים בדרך כלל לנצחיים.
המדע והנצח.
תורת היחסות המודרנית מספקת תיאור פיזיקלי של היקום בו העבר והעתיד מתקיימים לצד ההווה. מספר תאוריות מדעיות בנושא המודעות וההכרה, כמו למשל תאוריות מרחב-הזמן של המודע, מציעות כי רצף מרחב-זמן מאפשר מודעות.
הפיזיקה הנלמדת במרבית בתי הספר מתארת את היקום בביטויים של תורת היחסות הגליליית שבה קיים רק הווה רצוף. רעיון זה ידוע כפילוסופיה של הזמן ומושך תומכים רבים.
הנצח ביהדות.
הביטוי נצח בשימושו במסורת היהודית לא בהכרח מציין זמן אינסופי ללא שום הגבלה, אלא יכול לתאר דבר הנמשך לאורך זמן גדול או שמעבר לדמיון (למשל בביטוי ״נצח נצחים״).
הגם שבדתות מסוימות התפיסה היא שחיים לאחר המוות הם בעצם התאחדות של הנפש עם האינסוף וממילא קיום שהוא מעבר לזמן, ביהדות אין הדבר כך ובספרות חז"ל מתוארים שלבים שעוברת הנפש לאחר מותה על ציר זמן.
״נצח״ היא אחת מעשר ספירות שבקבלה.
סמליות והנצח.
הסמל השכיח ביותר המשמש על מנת לסמל את הנצח הוא דמות הנחש הבולע את הזנב של עצמו, הידוע כאורובורוס, למרות שהסמל יכול גם להציג מספר משמעויות נלוות נוספות.
המעגל משמש גם הוא כסמל שכיח לנצח. המושג המתקשר לנצח, האינסוף, מסומן על ידי formula_1.
מיטה (שכונה)
מִיטֶה (בגרמנית: Berlin-Mitte, ברלין-מרכז) היא השכונה המרכזית ביותר בברלין, בירת גרמניה. היא נמצאת ברובע מיטה.
בשכונה גרים כ-75 אלף בני אדם והיא גובלת בפרנצלאואר ברג בצפון, פרידריכסהיין במזרח, קרויצברג בדרום, טירגארטן במערב וודינג בצפון.
השכונה כוללת חלק נכבד מאתרי התיירות של ברלין והיא נחשבת כשכונה יוקרתית ביותר. בשכונה נמצאים גם חלק גדול מהשגרירויות וכן הפרלמנט הגרמני (הבונדסטאג והבונדסראט).
בשנת 2001, אוחדה מיטה היוקרתית רשמית עם ודינג וטירגארטן החלשות. השכונה המאוחדת קרויה גם היא מיטה, אך האיחוד הוא רשמי בלבד, וההבדל בין השכונות ניכר מאוד; התושבים והמבקרים המתייחסים למיטה מתכוונים לשכונה הישנה, ולא למאוחדת.
היסטוריית מיטה כרוכה בעקביות בהיסטוריה של ברלין. ברלין הישנה התחילה באזור הקרוי קלן (Cölln, לא קשור לעיר קלן). הדייגים הראשונים התיישבו על גדות נהר השפרה (Spree). בשכונה נבנו כנסיות ומוזיאונים רבים. בזמן גרמניה המזרחית נבנו בשכונה גם מגדל הטלוויזיה המפורסם של ברלין (Fernsehturm, המבנה הגבוה ביותר בגרמניה) והפרלמנט המזרח גרמני (Palast der Republik).
שכונת מיטה נחשבת כשכונה יוקרתית ברובה. במיוחד האזורים הקרובים לאונטר דן לינדן ורחוב פרידריך נחשבים יוקרתיים ויקרים, ובתי מלון יוקרתיים רבים הוקמו בהם. האזור הגובל בפרנצלאואר ברג נחשב צעיר ואופנתי. עם זאת, ישנם אזורים בהם בניינים גבוהים חדשים רבים מתקופת גרמניה המזרחית, והם אזורי מגורים ממוצעים מבחינת חוזק האוכלוסייה.
אתרי תיירות.
מבנים:
כנסיות:
מוזיאונים:
תיאטראות:
רחובות וכיכרות:
עטלף פירות מצוי
עטלף הפירות המצוי (שם מדעי: "Rousettus aegyptiacus") הוא מין ממשפחת עטלפי הפרי. משקלם הוא 81 - 171 גרמים, ומוטת הכנפיים היא כ-60–100 ס"מ. הם נפוצים במגוון רחב של אזורי אקלים, בעיקר אזורים חמים – הן ביערות טרופיים והן במדבריות.
תפוצה.
עטלפי הפירות נפוצים בדרום ומערב אפריקה, במזרח התיכון, ובארצות הים התיכון. ב-2004 תועדה לראשונה מושבה של עטלף פירות מצוי בצפון סוריה, בשנת 2001 פורסם כי אף נמצא מאובן שן השייכת ככל הנראה לעטלף פירות במרכז פולין, וייתכן והוא היה נפוץ שם בעבר לפני שחל שינוי אקלים באזור.
מראה.
צבעם יכול להשתנות באזורי המחיה השונים, בגווני אפור-חום ולעיתים יהיה צבעם מעורב מעט, כאשר הכנפיים בעלות גוון כהה יותר, והאזור הוונטרלי בהיר יותר. מין זה חסר שערות ארוכות באזור הצוואר אשר קיימות במינים רבים אחרים. פניו דומים לפני שועל, וחסרים קפלי עור באזור הנחיריים או האוזניים שקיימים במיני עטלפים אחרים, לכן עטלפים אלה מכונים גם flying foxes (אנגלית: שועלים מעופפים).
התנהגות ומטבוליזם.
עטלפי הפירות המצויים מקימים מושבות בעיקר במערות, מחבואים תת-קרקעיים, ולעיתים על עצים. הם גמישים בבחירת מקומות הקינון שלהם, ויכולים להשתכן גם בעליות גג חדשות, מרתפים, חניונים תת-קרקעיים ושאר חללים סגורים. הם בוחרים את אזור המחיה בעיקר לפי טיב המחבוא התת-קרקעי ולא לפי זמינות המזון והקרבה לעצי פרי. תועדו מקרים בהם העטלפים עפו 15 ק"מ בחיפוש אחר מזון אך בישראל המרחק הממוצע בין מושבות העטלפים שנחקרו לבין עצי הפרי מהם הם ניזונים הוא 30 מטר.
עטלפים אלה יוצאים מן המערה בחיפוש אחר מזון בשעות הדמדומים, וחוזרים אל המערה רק עם אור ראשון. הם ניזונים בעיקר מפירות ויודעים להימנע מאכילת פירות רקובים או פירות בוסר. משערים שיכולתם לזהות פרות כבשלים או כבשלים מידי נעוצה ביכולתם לזהות ריח של אדי אתנול. עטלפים נמנעים מלאכול מזון המכיל בין אחוז לשני אחוזים של אתנול, בעוד שבפרי בשל אך לא רקוב ריכוז האתנול ירד בדרך כלל מאחוז. בחודשי החורף, כאשר זמינות הפירות ואיכותם יורדת, הם נוטים לאכול גם עלים ואבקנים.
כאמצעי להסתגלות לתזונה עתירת פחמימות, מסוגל עטלף הפירות המצוי לספוג כמויות גבוהות מאוד של גלוקוז מהמעי במהירות רבה. לצורך כך קיים בעטלפים אלה אחוז גבוה של רקמה אנדוקרינית בלבלב, בעיקר תאי PP.
עטלפים אלה אוכלים ביום כמות מזון השווה ל-0.8-1.0 פעמים משקל גופם. ככל הנראה הם נוקטים באסטרטגיה של עיכול כמות מזון רבה ככל הניתן, קבלת כמות מקסימלית של אנרגיה, ולאחר מכן התאמת ההוצאות האנרגטיות שלהם כך שתיאגר כמות אופטימלית של אנרגיה (כך שמסת הגוף לא תפריע לתעופה) ובזבוז יתר האנרגיה.
חושים וניווט.
עטלפי הפירות המצויים הם בעלי ראייה טובה, אם כי הם חסרי ראיית-צבע לחלוטין, ומסוגלים לנווט הן בהסתמך על הראייה בלבד והן בהסתמך על אקולוקציה בלבד (אף על פי שהאותות של האקולוקציה הם קצרי-טווח לעומת הראייה). מיקום כל חפץ במרחב נלמד בנפרד על ידי כל אחת מהמערכות, והעטלף מסוגל לנווט על-פי מפה מרחבית ולא על-פי סימני דרך.
התנועתיות הרבה של אוזניי העטלפים מסייעת להם לקלוט את האותות של האקולוקציה בצורה יעילה מאוד. יכולת העטלף לשמוע את הצליל עולה משמעותית כאשר קונכיית האוזן מופנית כלפי מקור הצליל.
רבייה.
העטלפים מתרבים היטב בשבי, ויש צורך בפיקוח על הרבייה שלהם. בטבע נקבה מולידה עטלף יחיד פעמיים בשנה (לעיתים נולדים תאומים) אותו היא נושאת על גופה במשך 2–3 חודשים, עד אשר הוא מסוגל להאחז בקירות המערה. בשלב זה הוא נותר במערה כאשר האם יוצאת לחפש מזון, זאת עד אשר הגור מסוגל לעוף בעצמו. תקופת ההנקה היא קצרה יחסית, ועל מנת להיות מסוגלת להניק למרות התזונה דלת-החלבון האם נוקטת במספר אסטרטגיות: אכילה מרובה לקראת סוף ההריון וצבירת שומן, ודיכוי מטבולי עצמי.
M109 (מ-Messier 109 או NGC 3992) היא גלקסיית מוט ספירלית הנמצאת במרחק של כ-45 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה. היא הוספה לקטלוג מסיה רק בשנת 1953, 172 שנים אחרי גילוייה, על ידי האסטרונום אוון גינגריץ'.
היסטוריה.
ב-12 במרץ 1781 צפה עוזרו של שארל מסיה, האסטרונום הצרפתי פייר מאשן בערפילית ליד הכוכב פקדא ודיווח על כך למסיה. מסיה צפה בה ככל הנראה ב-24 במרץ כאשר צפה בערפילית הינשוף (M97) וב-M108, אך הוסיף לקטלוג רק את M97 וציין לגבי M109 שהיא התגלתה על ידי מאשן ושהיא נמצאת באותה עלייה ישרה כמו פקדא ומעלה אחת דרומה. מסיבה לא ידועה מסיה חישב את מיקומה המדויק של M109 רק אחרי פרסום הקטלוג ולכן היא לא נכללה בו, אך מסיה רשם את הקואורדינטות שלה על גבי עותק פרטי של הקטלוג. הקואורדינטות שמסיה רשם לא תואמות את המיקום של הערפילית כפי שתואר על ידי מאשן, כך שככל הנראה מאשן ומסיה לא צפו באותו העצם. במכתב ששלח מאשן בשנת 1783 ליוהאן ברנולי השלישי הוא סיפר על גילויה של M109, וציין את מיקומה בסמוך לפקדא, אך ככל הנראה העצם שבו צפה הוא הגלקסיה NGC 3953 הסמוכה שנמצאת כמעלה ושליש דרומית לפקדא. (γ בדובה הגדולה) ויליאם הרשל צפה בגלקסיה ב-12 באפריל 1789 בלי שידע על גילויה המוקדם יותר על ידי מסיה, ותיאר אותה כבהירה למדי, מאורכת בכיוון צפון-דרום ושמרכזה בהיר יותר משוליה ויש לה שתי זרועות חיוורות. ג'ון הרשל צפה בה בשנת 1831 ותיאר אותה כערפילית בהירה וגדולה ועם מרכז שנעשה בהיר בפתאומיות. רק ב-1953 גילה אוון גינגריץ' את הזהות של הקואורדינטות שרשם מסיה ושל המיקום של NGC 3992 והוסיף את M109 לקטלוג מסיה.
עד היום נצפתה ב-M109 סופרנובה אחת, SN 1956A, מסוג I שהגיעה לדרגת בהירות 13.
תצפית.