נעליים, לרוב גבוהות ובעלות סולייה עבה המיועדות להליכה בתנאי שטח מאתגרים. בעיקר באזורים כמו הרים, גבעות, טיפוס ועוד. בנעליים אלו מושקעים תכנון ועיצוב מיוחד המיועד כדי ליצור נעל שתהיה חזקה ועמידה מאוד מפני תנאי השטח השונים, למנוע רטיבות (על ידי אטימות למים), מכות ועוד. בשנים האחרונות הנעליים נכנסו לאופנה גם בתור נעלי הליכה רגילות ליום-יום. בין החברות הידועות המתמחות בייצור נעלי הרים ניתן למנות את טימברלנד, היי- טק, אסולו, ואסק, קולומביה ועוד.
נעליים מינימליסטיות.
נעל מינימליסטית היא נעל עם סוליה דקה במיוחד. מחקר של Daniel E. Lieberman שפורסם במגזין Nature מצא שרצים בנעלי ריצה קונבנציונליות נוחתים עם כף הרגל על הקרקע באופן שונה משמעותית מאשר רצים בנעליים מינימליסטיות או יחפים. הריצה היחפה או הריצה בנעל מינימליסטית מתאימה בצורה טובה יותר לביומכניקה של כף הרגל ובמהלכה כף הרגל סופגת פחות זעזועים.
נעליים צבאיות.
נעלי צבא הן נעליים המיועדות לחיילים המשרתים בצבא. הדגש בהן הוא על עמידות והגנה על הקרסוליים ועל כפות הרגליים בעת פעילות צבאית.
מגפיים.
מגפיים הם נעליים התופסות חלק ניכר יותר מנעליים אחרות ברגל. ומגיעות בעיצובים שונים, כגון:
נעלי פלטפורמה.
נעלי פלטפורמה הן נעליים בעלות סוליה גבוהה במיוחד מתחת לכרית כף הרגל. הן מעוצבות בדרך כלל עם עקב סטילטו או טריז שמטרתם להגביה את העקב מבלי לפגוע יותר מדי ביציבה.
נעלי הפלטפורמה הופיעו מפעם לפעם במהלך השנים אך הצלחתן המשמעותית ביותר החלה בתקופת הדיסקו של שנות ה-70 ונמשכה גם בשנות ה-80, אז היו פופולריות במיוחד בקרב אנשי הגלאם רוק, בקרב מוזיקאים וברחבת הריקודים. אף שנעליים אלו לרוב כבדות יותר מנעלי עקב אחרות הן ננעלו בעיקר כפריט אופנתי וכדי למשוך תשומת לב. נועלות הנעל, לרוב נשים צעירות בשנות העשרים או גיל ההתבגרות ניצלו את גובה הנעל כדי להיראות גבוהות יותר ולמשוך את תשומת לב הסובבים. למרות מגוון העיצובים של נעלי העקב באותה התקופה כגון סוליות עץ, שעם או חומרים סינתטיים, העיצוב הפופולרי ביותר בשנות ה-70 היה עיצוב סנדל בעל שתי רצועות מוצלבות מעל אצבעות הרגליים, שתי רצועות מסביב הקרסול ורצועה היקפית בהירה מעור של באפלו מים (שכהתה במשך הזמן). דגם זה נקרא Kork-Ease והיו לו זיופים רבים באותה התקופה.
ביהדות.
הנעליים מסמלות ביהדות את האדם העצמאי בהיותו בעולם ועל כן הותקנה ברכה לאמירה בכל בוקר על נעילת הנעליים: "שעשה לי כל צורכי".
על פי היהדות יש להימנע מהליכה ברגליים יחפות, ואף מצוין בתלמוד: . למרות זאת, לפי ההלכה אין לנעול נעליים במקום בית המקדש, ובתנ"ך מובא שמשה ויהושע נדרשו לחלוץ נעליים בעת שעמדו על אדמת קודש. ישנם המפרשים זאת בצורך להתבטל לפני האל. הכהנים עובדים בבית המקדש כשהם יחפים, וכן האבל אינו נועל נעליים לאות אבל. ישנם הטוענים שהנעל מסמלת את גוף האדם והגשמיות שהיא החיבור של האדם לעולם הזה והתיאום שלו אל הקרקע (סמל הגשמיות). כמו שהנעל מקשרת בין האדם לעולם עליו הוא הולך, כך הגוף מקשר בין הנשמה לבין העולם הגשמי. בהסרת הנעל, כמו ביום כיפור יש מן הסמליות של עזיבת הגשמיות והחיבור לקרקע.
במצוות חליצה חליצת נעל היא חלק מרכזי. כחלק ממצוות החליצה התורה מצווה על היבמה לחלוץ את נעלו של אחי בעלה המת אשר אינו מסכים לבם אותה ולהקים את בית אחיו שמת בלי בנים. סיבות שונות ניתנו לחליצת הנעל. הרב שמשון רפאל הירש כותב שחליצת הנעל מסמלת ירידה ממעמד, והסוציולוג דויד מייס טוען שהנעל מסמלת את נכסי האדם בכך שהיא מאפשרת לו לסייר באחוזתו. מוריס לם מקשר בין חליצת הנעל לאבלות וטוען שבסירוב להקים את בית אחיו, היבם גוזר כליה על אחיו ועל כן עליו להתאבל עליו ולהסיר את נעלו.
התלמוד אומר שבשעת גזרת שמד יש למסור את הנפש אפילו על מנהג כמו צבע השרוכים ומכך לומדים שבתקופת התלמוד היהודים נבדלו מהגויים בצבע שרוכי הנעליים.
חל איסור לנעול נעלי עור בתשעה באב וביום הכיפורים.
בתרבות.
ביפן מקובל להוריד את נעלי הרחוב כשנכנסים הביתה ולנעול נעלי בית או גרביים מיוחדות.
גדעון עפרת כתב את המאמר 'נעלי ישראל', שבו הוא מתאר ומסביר את הנעליים ביצירות אמנות. המאמר מתחיל בהתייחסות לנעליים שסיגלית לנדאו השרתה בים המלח.
בספר ובסרט הקוסם מארץ עוץ, יש לנעלי האודם (או הנעליים הכסופות בספר) תכונות קסם, והן המאפשרות לדורותי לחזור לקנזס.
מיחזור ונעליים.
מאז 1934 אנשים באירופה ואמריקה ציפו בארד את הנעל הראשונה של התינוקות שלהם על ידי אלקטרוליזה כמזכרת נצחית. את השיטה פתחה הגננת האמריקאית ויולט שינבך [Violet Shinbach] מקליבלנד היא הקימה עסק והתפרנסה ממנו.
בתחילת המאה ה-21 הנהלות חברות הנעליים כמו יתר הנהלות חברות הביגוד, הבינו שעליהם לחשוב על מיחזור המוצרים שלהם ועל שימוש בחמרים שהפכו לפסולת. אחד מסוגי הפסולת המזיקים הוא בקבוקי הפלסטיק שמגיעים לאוקיינוסים. על פי מאמר שהתפרסם בנשייונל גאוגרפיק [National Geographic] ב-2017 היו בעולם 6 מיליארד טונות של פסולת פלסטיק. חברת הנעלה צרפתית ואיה [Veja] התחילה להשתמש בפסולת פלסטיק שנאספה ברחובות ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו, לייצור אריג רשתי של חלק מנעלי הספורט שלהם. חברת רותי [Rothy] האמריקאית,מקבלת פלסטיק מחברה שאוספת בכל מקום, ואדידס יחד עם חברת פארליי [Parley] משתפות פעולה מ-2015 בייצור נעלי הספורט שלהם מפלסטיק שנאסף מחופי האוקיינוסים. לדברי האחרונים כל זוג נעלי ספורט מיוצר מ11 בקבוקים שלא הגיעו לים. הנעליים גם עמידות ובבוא הזמן אפשר יהיה לשוב ולמחזרן.
מגה ראואט [Megha Rawat] מראגיסטאן שבהודו שגדלה בעוני ומחסור ולמדה מדעי מחשב במכון טכנולוגי בקורוקשאטרה [Kurukshetra] . הקימה ב־2015 במומבאי חברה לייצור נעליים ואביזרים במיחזור משביח של חומרים מקומיים שאותם מייצרים בעלי מלאכה מקומיים ונשים משכבות מעוטות הכנסה. רצועות הנעליים עשויות מפסולת של מפעלי טקסטיל מקומיים, בעוד הסוליות עשויות מצמיגים ממוחזרים. ריפוד הנעליים נעשה גם הוא מחומרים ממוחזרים של סוחרים מקומיים.
יש אנשים ההופכים את נעליהם הישנות לעציצים . יש הממחזרים אותם למחזיקי ספרים, כריות סיכות או מיכלים לתכשיטים.
חברת נייקי טוענת שמאז 1990 היא מייצרת משטחי ספורט מנעליים משומשות. ובשנת 2015 דורגה כחברה המקיימת ביותר בצפון אמריקה.
חאקי
חאקי (בפרסית: خاکی) הוא גוון בין בז' לאפור. מקור השם הוא במילה "חאק" (خاک), שמשמעותה בפרסית ובאורדו היא "אבק", והשימוש בה החל כדי לתאר את מדי הצבא הבריטי בהודו במחצית השנייה של המאה ה-19.
שימוש.
בצבאות.
חאקי הוא צבע שמשמש את מדיהם של צבאות רבים.
הצבא הבריטי היה הראשון להשתמש במדים בצבע חאקי. כוחות שהוצבו בהודו החלו לעשות זאת בשנת 1848. ב-1861 הוחלט להפכו באופן רשמי לצבע של מדי העבודה שלהם, ולאחר שההחלטה בוטלה ב-1864, חיילים רבים צבעו את מדי האימונים הלבנים שלהם בעזרת עלי תה, על מנת לשוות להם מראה חאקי. ב-1867 חזר החאקי לשמש את הצבא הבריטי, שנוכח ביתרונותיו כצבע הסוואה.
צבא ארצות הברית אימץ את החאקי במלחמת ארצות הברית–ספרד בשנת 1898, ובעקבותיו הלכו גם יחידות המשטרה של כמה מהמדינות בארצות הברית.
בצה"ל, החאקי הוא צבעם של מדי חילות האוויר והים, והוא מייחד אותם מחילות היבשה, שמדיהם בצבע זית. עם זאת, מטעמים פרקטיים, לעיתים חלק ממדי העבודה של החיילות בחילות היבשה הם בצבע חאקי. צבע כלי הרק"מ בצה"ל נע בין ירוק זית לחאקי, וזאת לצורכי הסוואה צבאית.
בתנועות נוער.
שימוש נוסף שיש לחאקי הוא במדיהם של תנועות הנוער הצופים והמכבי הצעיר.
מייסד תנועת הצופים העולמית, רוברט באדן פאוול, בחר בצבע זה בהשראת מדי כוחות השיטור הדרום אפריקאיים. הצופים העבריים מצאו לו משמעויות סימבוליות נוספות: ראשית, מדי החאקי עשויים מבד זול יחסית. כאשר כל חברי התנועה לובשים מדים בצבע זה, כולם שווים, והבדלי המעמדות ביניהם לא נראים. שנית, בעת שהוקמה התנועה, רוב מדי תנועות הנוער בארץ ישראל כללו את החולצה הכחולה, והחאקי ייחד את הצופים על פניהן. שלישית, נדבך מרכזי בפעילות התנועה הוא המחנאות והשדאות, ולמדים בצבעי הסוואה משמעות גם בעניין זה. גם בתנועת המכבי הצעיר מסמל החאקי עקרונות דומים: חלוציות, פשטות ואחידות.
ברטן
תדמור (בית ספר)
אלכסנדר גלאזונוב
אלכסנדר גלאזונוב (אנגלית: Alexander Konstantinovich Glazunov רוסית: Александр Константинович Глазунов,
10 באוגוסט 1865 – 21 במרץ 1936) היה מלחין רוסי חשוב ומורה למוזיקה, שהשפיע רבות על תלמידיו.
גלאזונוב נולד בסנקט פטרבורג ולמד מוזיקה אצל ניקולאי רימסקי-קורסקוב. הראשונה בתשע הסימפוניות שלו בוצעה לראשונה כשהיה בן 16. יצירתו הפופולרית "סטנקה ראזין" נכתבה גם היא בצעירותו. כמו כן כתב גלאזונוב שלושה באלטים. הוא הוכר כמוזיקאי מופלא בתחומו ובעזרת מורו וידידו רימסקי-קורסקוב סיים כמה מיצירותיו החשובות של אלכסנדר בורודין שהמפורסמת ביותר ביניהן הייתה "הנסיך איגור", הכוללת את "המחולות הפולובציים" הפופולריים.
בשנת 1899 התמנה לפרופסור בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, ובהמשך – למנהלו. גלאזונוב עזב את רוסיה ב-1928. הוא סייר באירופה ובארצות הברית ומת בפריז.
לקריאה נוספת.
תיאור רשמיו של שוסטקוביץ' ומגעיו עם גלאזונוב בספר:
קארעץ