הישיבה נוסדה על ידי הרב שלמה וולבה שייסד את ישיבת באר יעקב וכיהן בה כמשגיח (בעבר אף כונתה בשמו "ישיבת הרב וולבה"). בשנת תשמ"ב עזב את הישיבה בבאר יעקב והקים בירושלים את "בית המוסר", מטרתו הייתה להחדיר את רעיון לימוד המוסר בקרב אברכי כולל. בית המוסר פעל במסגרת של כולל אברכים שחלק מלימודם היומי היה לימוד המוסר ושמיעת שיחות מוסר וועדים. במקביל התקיימו בו שיחות מוסר לכלל הציבור על ידי הרב וולבה ואנשי מוסר נוספים שהזמין למקום. בחודש אלול תשנ"ד (אוגוסט 1994) הרחיב הרב וולבה את הרעיון והקים ישיבה גדולה בשכונת גבעת שאול. בראשות הישיבה העמיד הרב וולבה את תלמידו הרב אליקים גצל פשקס שכיהן כר"מ בישיבת באר יעקב ועזב כשנה לאחר עזיבת הרב וולבה. הרב וולבה עצמו כיהן כמשגיח בישיבה ומסר בה שיחות מוסר שבועיות וועדים לבחורים כשלצידו הוא מינה למנהל רוחני בישיבה את הרב יהודה בועז מנדלסון שכיהן עד אז כמנהל בית המוסר. בהמשך עברה הישיבה למבנה קבע ברחוב אהלי יוסף שבשכונת גבעת משה בירושלים, אולם שמה נותר "ישיבת גבעת שאול" על שם השכונה בה היא נוסדה.
ב-2013 עקב התנהגות בעייתית של חלק מבחורי הישיבה בעיני ראשי הישיבה הוצבו בישיבה מצלמות נסתרות, שנופצו על ידי בחורים מהישיבה.
ב 2022 הודיע הרב מנדלסון על סגירת הישיבה עקב קשיים כלכליים. תלמידי הישיבה התאחדו עם רמ"י ורבני הישיבה ולפי המסתמן בזמן אלול יעברו לישיבת דרך חכמה של הרב סילבר
ממאפייני הישיבה.
הישיבה בבסיסה שמה בעבר דגש רב על לימוד המוסר יותר מהמקובל בעולם הישיבות, דבר שהתבטא בסדרי מוסר ארוכים יותר ושתי שיחות מוסר שבועיות שנמסרו בישיבה. לאחר פטירת הרב וולבה סגנון הישיבה שווה לשאר הישיבות הליטאיות.
צוות הישיבה.
לאחר פטירת הרב וולבה בניסן תשס"ה, עברה הישיבה להנהגתו של הרב אליקים גצל פשקס ובמקומו של הרב וולבה מונה הרב יהודה מנדלסון כמשגיח הישיבה.
נוספו עליהם הר"מים:
בשנת תשע"ה מונה הרב יעקב ליוואוויץ, שהיה ראש ישיבת שערי בינה שנסגרה, לכהן כראש ישיבה לצדו של הרב פשקס.
נמל התעופה הבין-לאומי קרוגר מפומלנגה
נמל התעופה הבינלאומי קרוגר מפומלנגה (באנגלית: Kruger Mpumalanga International Airport) הוא נמל תעופה הממוקם בצפון מזרח פרובינציית מפומלנגה בדרום אפריקה, כעשרים קילומטר צפונית מזרחית לבירת הפרובינציה, העיר נלספרייט. נמל התעופה הוקם בשנת 2002, ועבור רבים הוא מהווה שער לביקור בפארק הלאומי קרוגר, היות שנמל התעופה נמצא בשוליו הדרומיים של הפארק. כיום נמל התעופה משמש בעיקר טיסות פנימיות מנמלי תעופה אחרים בדרום אפריקה, לרבות יוהנסבורג וקייפטאון. בנוסף מנמל התעופה יוצאות טיסות לשמורות טבע שונות באזור זה של דרום אפריקה. כיום הטיסות הבינלאומיות היחידות היוצאת מנמל התעופה, הן לולינקולו (מוזמביק) שלחופי האוקיינוס ההודי וליווינגסטון (זמביה) שלגדת מפלי ויקטוריה.
סמים בקולנוע הישראלי
סמים בקולנוע הישראלי - מוטיב קולנועי שהחלה להתפתח בקולנוע הישראלי משנות השבעים והיא מופיעה לפרקים עד ימינו. במוטיב זו ניתן להבחין בתתי נושאים בולטים ביניהם: הסמים בקיבוצים ובעליות הראשונות, סצנת הטראנס, תרמילאים ישראלים, שכונות מצוקה וכן ילדי רחוב.
פרט להיותו של הקולנוע קטגוריית תרבות פופולרית, השפעתו הנרחבת מגיעה הרחק מעבר לתחום של מוצרים ממוסחרים כאלה או אחרים. לקולנוע ישנה איכות ייחודית של העברת מסר לקהל הרחב בקנה מידה גדול, תוך שמירה על מסווה בידורי.
תחומים רבים בקולנוע, שזורים במסרים מוסווים יותר פחות; כאשר אחד מהם הוא נושא "הסמים". הקולנוע דן רבות בנושא הסמים, ההתמכרות לסמים, תוך שהוא חולש על תקופות, אמירות, מעמדות וקבוצות חברתיות שונות. בתוך כך, לקולנוע ישנו הכח לייצר כמעט יש מאין ייצוגים מהוללים מחד ונאלחים מאידך בכל הקשור לנושא הסמים. להבדיל מספר קריאה- הקולנוע מציג לנו לכאורה תמונה "מציאותית" קיימת, ובאמצעות המיצג שהוא יוצר הוא מצליח לעסוק בנושאים שהחברה הטילה עליהם וטו באופן גלוי או סמוי. מדובר בנושאים שאחוז גדול מהחברה נתקל בהם לראשונה, וכפועל יוצא זה עלול לא פעם ליצור אצלם רושם ראשוני (לא בהכרח מהימן) של אותו נושא.
לראשונה- סמים על מסך הקולנוע.
בשנים הראשונות בהן עסק הקולנוע העולמי בסמים, הדמויות היו אכזריות, חסרות תקווה ומסוכנות. הממשל באמצעות סוכני תרבות, ביניהם הקולנוע, ממשיג לחברה את הערך "מכור", ומנציח אותו על ידי האומנות הפופולרית של אותה תקופה (קולנוע), מה שהופך לגורם מכריע למה שקוראת החברה בהמשך "התמכרות". בתקופה הזו למעשה הנרקומן היה בין הצורות הנמוכות ביותר של חולי חברתי. עם השנים ושינוי מדיניות הממשלה לגבי סמים, דמות הנרקומן עוברת שינוי ניכר הן מבחינה של תפיסה חברתית ואף מבחינה מעמד כלכלי.
סמים בקולנוע הישראלי.
סוגת הסמים בקולנוע הישראלי החלה להתפתח משנות השבעים עד ימינו אנו. במוטיב זו ניתן להבחין בתתי נושאים בולטים ביניהם: הסמים בקיבוצים ובעליות הראשונות, סצנת הטראנס, תרמילאים ישראלים, שכונות מצוקה וכן ילדי רחוב.
מאה שנות קולנוע הוכיחו כי עניין צריכת הסמים הוא לא רק סוגיה חברתית, אלא גם אמצעי לחקור את האפשרויות הטמונות במבע הקולנועי. מכיוון שהשאלה הבסיסית בהגות של סוף המאה ה-20 ותחילת המילניום הנוכחי היא שאלת המציאות ותהייה על עצם קיומה, הקולנוע מהווה מעין שיעתוק מדויק של המציאות באמצעות טכנולוגיית הצילום, אך למעשה מוכר לנו, הצופים, לא פעם אשליה; באותה הצורה שבה האינטרנט הוא מרחב וירטואלי לחלוטין אבל כלי עבודה בסיסי בכל תחומי החיים והכלכלה. ה"מציאות" החדשה שנוצרה נטעה בבני האדם את המחשבה כי כל אינדיבידואל זכאי לבנות את המציאות כראות עיניו; והסמים, מסייעים לו לעשות כן גם אם מדובר בפרקי זמן סמליים בלבד.
מכאן שהמפגש בין תרבויות צריכת סמים, ההיסטוריה והתכנים שלהן לבין ייצוגם על מסך הקולנוע מרתק משום שהוא באמת נוגע בהוויה הרבה יותר כוללת. הייצוג הזה אומר משהו על המאה ה-20 ועל המהפך הגדול בתפיסות העולם שחל כאן בקצת יותר מחמישים השנים האחרונות.
הסרט האילם הראשון בישראל "עודד הנודד" נולד ב-1932, בעוד בעולם יצא הסרט הראשון עם פסקול כבר בשנת 1927. מאז במשך שלושים שנה נעשו בישראל פחות מעשרים סרטים עלילתיים, קשורים לתפיסת עולם הרואה בקולנוע אמצעי המחשה תעמולתי בלבד. הסרטים עסקו בצדקת הציונות, בהצלת היהודים לאחר השואה, ובנס הקמת המדינה. בשנת 1955 הוקרנה בכורת הסרט "גבעה 24 אינה עונה", לראשונה סרט עלילתי בעל נושא לאומי שלא לצורך תעמולה.
בשנות ה-60 עם בואה של סוגת סרטי הבורקס כחלוצה, החלו להיוולד עוד סוגות שונות בקולנוע הישראלי. ביניהם כאמור סוגת הסמים, כאשר רבים יצביעו על "מציצים" כסרט החשוב הראשון שמכיל בתוכו את הנושא, אם כי באופן סמוי ומצומצם. סרט זה, מצליח לשזור בנונשלנטיות מפתיעה את ה"שכטות" ונושא הסמים בשיגרה התל אביבית הטיפוסית בישראל דאז, כשהוא מביא לצופה את תמצית ההשקפה על שנות ה-60 האדם כשלעצמו, נטול מחויבות חברתית, ילד טבע המסרב להכיר בחוקי הביולוגיה וההזדקנות; זו אם כן גם התפיסה שרווחה באותה התקופה בארץ, לגבי מי שמשתמש בסמים. אם להגדיל ולאמר, הסרט מתמקד ב"דור האבוד" של ישראל לאחר מלחמת ששת הימים, אותם צברים שאיבדו עניין במאבקים הגדולים יותר של מדינתם ופרשו לחיי אסקפיזם-בוהמי שבחלקו הוא תוצר של הפריחה הכלכלית באותה תקופה.
אם כן, נעשה פה שינוי תפיסתי בהקשר של סמים; בעולם בכלל ובישראל בפרט. בשנים הראשונות סמים היוו אסוציאציות לחולי במקרה הטוב, ועם הזמן הם עברו טרנספורמציה תפיסתית ממצב בו הם מסמנים אלטרנטיבות, כמו פריקת עול ועד למצב בו הם מוצגים כדרך חיים או עניין של מה בכך. ככלל, השימוש בסמים מיוצג בקולנוע כסכנה, מטאפורה לתרבות הצריכה וכאופנה; ההתייחסות אליהם נעה בין האפל למטריד. מה גם שישראל, בתור מדינה בה הסם נמצא מחוץ לחוק, סובלת מחוסר יכולת לנוע באופן חופשי בכל מה שקשור למנעד חופש היצירה בנושאים לא חוקיים.
ניתן לאמר כי יש שני סוגי סרטי סמים: סרטי הקאלט שחותרים נגד השיטה, והסרטים המוסריים בעלי הסוף השלילי אשר מייצגים את רוח הממסד.
החל משנות השמונים ועד ימינו, ניתן להבחין בנושאים עיקריים בהם מוצגת סוגת הסמים בקולנוע הישראלי. בערך זה בחרתי לסקור כמה נושאים בולטים במיוחד.
סצנת הטראנס.
במהלך שנות ה-90 החל להתפתח ז'אנר מוזיקלי אלקטרוני חדש בשם 'טראנס'. עם הזמן הז'אנר המוזיקלי הפך גם לתרבות בילוי המונית שאפשר לכנותה בשם "תרבות הטראנס". אף על פי שמדובר בתופעה עולמית, היה נדמה כי בארץ התופעה הייתה מפותחת במיוחד בעיקר בקרב צעירים בגילאי 15–25 ללא הקשר מעמדי- חברתי מסוים. מוזיקת הטראנס נוגנה באמצעות די-ג'יי במסיבות המוניות, תחילה רק באופן פיראטי בחיק הטבע ובהמשך גם במועדונים. לקראת סוף שנות ה-90 התופעה הגיעה גם לידיעת אמצעי התקשורת והציבור, בעקבות עימותים בין המשטרה למארגנים והקהל של מסיבות טראנס המוניות שהתקיימו בחיק הטבע, כיוון שהמשטרה ראתה בהן מוקד מהותי לצריכה והפצה של סמים.