בוייד, מנתחי הביטחון טום קריסטי ופייר ספריי, וטייס הניסוי קולונל אוורסט ריצ'וני היוו את הליבה של מה שכונה על-ידם "מאפיית מטוס הקרב" שעבדה מאחורי הקלעים בשלהי שנות השישים לקידום מטוס קרב קל משקל כחלופה ל-F-15. ריצ'וני טבע את הכינוי, כבדיחה על היותו בן למשפחה איטלקית, ואת עצמו כינה "הסנדק", למרות שבוייד נחשב בעיני רבים למנהיג הקבוצה. ב-1969, תחת המסווה שהצי מפתח מטוס עתיר ביצועים וקטן, ריצ'וני זכה ב-149,000 דולר למימון מחקר שכותרתו "Study to Validate the Integration of Advanced Energy-Maneuverability Theory with Trade-Off Analysis". סכום כסף זה חולק בין נורת'רופ וג'נרל דיינמיקס לבניית ההתגלמות של תאוריית ה-E-M של בוייד - מטוס קרב קטן, קל משקל וחלק, ללא מנשאי פצצות. נורת'רופ דרשה וקיבלה 100,000 דולר לתכנון ה-YF-17 כשג'נרל דיינמיקס, שהייתה להוטה לכפר על כישלונה עם ה-F-111, קיבלה את היתרה לפיתוח ה-YF-16.
חיל האוויר האמריקני בחן קונספט דומה מוקדם יותר. ב-1965, חיל האוויר האמריקני הקפיא מחקר בעדיפות נמוכה לפיתוח מטוס קרב קל משקל מתקדם לפעולה ביום (ADF - Advanced Day Fighter), מטוס קרב במשקל 25,000 פאונד. אולם הוא ננטש ב-1967 לאחר הכרזתו של המיג-25 על-מנת למקד את המאמצים בפיתוח ה-F-15. מזכיר ההגנה מלווין ליירד וסגנו דייוויד פקארד, שמונו לתפקידם עם עליית ממשל ניקסון ב-1969, הביעו עניין במחקרים אלו ותמכו ברעיון. במאי 1971, הקונגרס הפיק דו"ח ביקורתי על ה-F-14 וה-F-15 ותמך בהשקעת 50 מיליון דולר בפיתוח מטוס קרב קל משקל חלופי. בעקבות זאת הוקצו 12 מיליון דולר לתוכנית ה-LWF בתקציב של שנת 1972. ב-6 בינואר 1971 הוגשה לתעשייה בקשה להצעה למטוס קרב במשקל 20,000 פאונד שישלים את ה-F-15. ספריי עמד על כך שהמטוס יבחר משני אבות-טיפוס, כפי שדרש בעבר בתוכנית ה-A-X, שיתמודדו מול מטוסי המיג-17 והמיג-21 שהיו בנליס, וה-F-4 פנטום. יתר על כן, ספריי דרש שהטייסים שיעריכו את המטוסים לא יהיו טייס ניסוי ושכל אחד יטוס על שני המטוסים.
התרומה העיקרית של הקבוצה הייתה בהכנסת תאוריית ה-E-M כבסיס להערכה ותכנון מטוסים לתמרוני קרב אוויריים. אולם, הבוז שרחשו ל"ציפוי זהב", או תוספים טכנולוגיים, הוכח כשגוי, כשטכנולוגיה זו תשמש להגנת מטוסים מטילים בשדה קרב רווי חיישנים ותאפשר יכולות רב-משימתיות של המטוסים המודרניים.
גרוזינית יהודית
הפיג'מות ברשת
מנואט
שפות קווקזיות
נחום גלאצר
נחום (נוֹרְבֶּרְט) גְלַאצֶר (נכתב גם גלצר; באנגלית: Nahum Norbert Glatzer; 25 במרץ 1903, למברג, גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 27 בפברואר 1990, טוסון, אריזונה, ארצות הברית) היה היסטוריון יהודי אמריקאי - ישראלי, חוקר במדעי היהדות.
קורות חיים.
נולד בעיר למברג (לבוב) שבגליציה, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, בשנת 1903. נפטר בעיר טוסון באריזונה שבארצות הברית בשנת 1990.
התחנך מילדותו בחינוך דתי, והמשיך בלימוד בישיבה בפרנקפורט שבגרמניה. מהישיבה עבר לאוניברסיטת פרנקפורט, וסיים את לימודיו בה בשנת 1931. לאחר לימודיו עסק בהוראה כשנתיים, ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל. לפני עלייתו היה גלאצר גם מורה פרטי של ילדיו של שלמה זלמן שוקן, ולימים היה בין ראשוני העובדים ב"הוצאת שוקן" בניו יורק.
נחום גלאצר לימד בבית הספר הריאלי בחיפה ארבע שנים, עד שנת 1937. בשנת 1938 היגר לארצות הברית, ולימד בכמה מוסדות ידועים. משנת 1938 עד שנת 1943 לימד בבית המדרש למדעי היהדות בעיר שיקגו. אחר כך לימד בבית המדרש העברי למורים בעיר בוסטון, עד שנת 1947, ומשנת 1948 עד שנת 1950 לימד בישיבה יוניברסיטי שבעיר ניו יורק.
משנת 1950 לימד נחום גלאצר באוניברסיטת ברנדייס והיה ראש המחלקה ללימודי מזרח תיכון ויהדות. לאחר פרישתו מברנדייס לימד באוניברסיטת בוסטון. בצד הוראתו חקר פרסם וערך מחקרים רבים וחשובים בתולדות עם ישראל בעת החדשה. דבריו התפרסמו בעיתונות העברית באמריקה, כגון "הדאר", "בצרון", "התקופה" וכתבי עת אחרים. גלאצר שלט היטב הן בגרמנית והן באנגלית, ודבריו נדפסו בשתי הלשונות. כמו כן ידע עברית היטב, ופרסם גם בשפה זו.
נושא מחקרו הידוע ביותר הוא חייו ומשנתו של הפילוסוף היהודי-גרמני פרנץ רוזנצוייג, וגלאצר נחשב לביוגרף הרשמי שלו. כן תרגם לאנגלית כמה מכתביו.
ספר זיכרונותיו, "זכרונות מנחום גלאצר", יצא בשנת 1997 ונערך על ידי מיכאל פישביין, שהיה תלמידו, וג'ודית' גלאצר וקסלר, בתו.
מחיבוריו של נחום גלאצר.
ספרים.
נחום גלאצר פרסם למעלה משבעים כרכים ופרסומים באנגלית (ניתן לראותם בקטלוג הספרייה הלאומית).
שמואל הנביא (שכונה)
שמואל הנביא היא שכונה בירושלים שנקראה על שם הדמות המקראית של שמואל הנביא.
לקראת מלחמת ששת הימים.
השכונה הוקמה כשיכון במספר שלבים החל משנת 1963 ויועדה לעולים חדשים, תושבים ותיקים ומשפחות מרובות ילדים שגרו בתנאים ירודים בשכונות ותיקות יותר בעיר. ביולי 1963 הוגרלו במקום 50 דירות. באוגוסט 1964 פרסם משרד השיכון מכרז לעוד 100 יחידות דיור. בספטמבר 1965 הוזמנו להרשם להגרלת הדירות זוגות צעירים הנשואים עד 3 שנים.
השכונה גובלת בשכונות בית ישראל, שכונת הבוכרים, נחלת צבי, סנהדריה, רמת אשכול, ומעלות דפנה, ובבית הקברות סנהדריה.
השכונה הוקמה על יד קו הגבול העירוני באזור בעל בעיות ביטחוניות קשות. השכונה יועדה לתושבים ממעמד סוציו אקונומי נמוך. הבניינים נבנו בתבנית שיכון רכבת, כלומר מספר בניינים הבנויים צמוד כך שמדמים קרונות של רכבת ארוכה. הבניינים גדולים, מרובעים וחד גוניים, בעלי מספר קומות וכניסות רבות (לרוב 6–8). צד הבניינים שפנו לכיוון עמדות הירדנים נבנו מבטון עבה ובגג הבניינים נבנו חרכי ירי. הבניינים נבנו בצורת חצר על מנת לאפשר מסתור לחיילים בתקופת חירום.
עד מלחמת ששת הימים הייתה השכונה שכונת ספר. תושבי השכונה נחשפו לצלפים מהלגיון הירדני שהתבצרו בעמדות לאורך הקו העירוני, ומדי פעם ניסו לפגוע בחייהם של התושבים. חששות אלה הפכו לשגרה עד לאיחוד העיר בעקבות מלחמת ששת הימים.
במהלך מלחמת ששת הימים התמקמה על גגות השכונה פלוגת צלפים ישראלית בפיקודו של סרן אלכס אלירז. הפלוגה התמקמה במקום בחיפזון, לקראת הקרב על גבעת התחמושת. ומשום שהצלפים לא הספיקו לאפס את נשקם לפני ההתמקמות, הפלוגה לא הייתה גורם משמעותי בקרב זה. בעקבות כישלון פלוגת הצלפים, המציא מפקד הפלוגה מכשיר בשם "מכשיר אלירז", המאפשר לאפסנאים לאפס נשק אישי הנמצא באחסון בלא צורך בשליחת חיילים למטווח איפוס בדרך לשדה הקרב.
לאחר איחוד ירושלים.
לאחר איחוד ירושלים נבנו סביב השכונה שכונות יקרות ממנה: רמת אשכול ומעלות דפנה. שכונות אלה תוכננו כך שיקל עליהן לתת שירותים למעלות שמואל הנביא, אולם הן הבליטו את עונייה של השכונה. שם השכונה הפך לשם נרדף לעוני ולפשע. זאת מכמה סיבות. אחת מהן היא תסכול תושבי השכונה בהשוואתם לשכנים החדשים: תושבי השכונה לא קיבלו פיצוי הולם על חשיפתם היום יומית לאש האויב לפני המלחמה ואילו שכניהם חדשים, שלא היו שם בתקופה הקשה, קיבלו הנחות משמעותיות בדיור בשל הצורך לאכלוס מהיר של השכונות החדשות. כמו כן, תושבי השכונה התקשו להתפרנס ביחס לשכניהם החדשים: השכונה תפקדה כשכונה קולטת עולים מרקע כלכלי נמוך ואילו השכונות החדשות קלטו עולים ותושבים ותיקים מרקע כלכלי גבוה. מעבר לזאת השכונה הייתה רבת אוכלוסין וצפופה והדבר הוריד את איכות החיים.
במטרה לשפר את איכות החיים בשכונה, התורמים פאני רן ומשפחת פומרנץ מארצות הברית הקימו בה מתנ"סים שכללו חוגים לסיוע לתלמידים בהכנת שיעורי הבית שלהם. שיפור מסוים נוסף באיכות החיים בשכונה הושגה בעזרת תוכנית האינטגרציה בחינוך, בראשית שנות השבעים, ששלחה את ילדי השכונה ללמוד בבתי הספר של השכונות שסביבה. בראשית שנות השמונים סופח מבנה בית הספר הישן של השכונה שיצא משימוש, בית הספר מוריה, אל בית הספר רנה קסין, שהעביר אליו את שכבת כיתות ז'. בעקבות צעד זה תלמידי השכונות השכנות הגיעו ללמוד בשכונת שמואל הנביא.
בשנת 1977 הכריז ראש הממשלה מנחם בגין על משימה לאומית - שיקום שכונות המצוקה בירושלים. בין השכונות ששוקמו הייתה שכונת שמואל הנביא, מוסררה וימין משה. השיקום נעשה במימון ממשלתי ותרומות (בין התורמים המשמעותיים הייתה קהילת וושינגטון). השיקום נעשה בשני מישורים: שיקום פיזי ושיקום חברתי.
השיקום הפיזי היה הרחבת יחידות דיור ושיפור המראה הוויזואלי שלהן, בניית מבני ציבור ומגרשי ספורט. תוכנן על ידי האדריכלים עדינה ולו גלרטר. כמו כן שופרו תשתיות השכונה ונעשה ניסיון לשפר את איכות הסביבה שלה. השיקום החברתי כלל עזרה לימודית לתלמידים מתקשים, השלמת השכלה למבוגרים, פעילויות חברתיות לנוער ועיתון שכונתי (קול הצפון).
בנובמבר 1986, נרצח בידי מחבלים ברובע המוסלמי, תלמיד ישיבת שובו בנים אליהו עמדי, שגדל בשכונת שמואל הנביא. הרצח גרר תגובה ציבורית חריפה. תושבי שמואל הנביא הפגינו כנגד אוזלת ידה של הממשלה ובמשך כשבוע יידו אבנים במכוניות עם מספר כחול של פלסטינים. לאחר שוך המהומות יצא יהושע ביצור נגד רצח האופי, שנעשה לטענתו לתושבי השכונה בהגזמה בחומרת האירועים והיקפם. כאשר לאחר חודשיים נדקרו שני תושבים במוסררה ביקש ראש העיר טדי קולק שלא יחזרו אירועי שמואל הנביא ואמר שאירועים אלו רק פגעו בעיר.
באמצע שנות השמונים החל תהליך התחרדות בשכונה. בשנת 2007 השכונה מנתה כ־2,500 תושבים שרובם המוחלט חרדים, בשכונה מספר חסידויות ובהם מרכז מוסדות דושינסקיא, בית הכנסת סדיגורא, ובית הכנסת זוויהל.
שכונת שמואל הנביא
התקופה המינואית
פשפשי פרחים
פילולאוס