הבריטים - על ידי נטייה כמו גם מסיבות פרגמטיות - נמנעו מהתחייבות בקנה מידה גדול של חיילים ביבשת. הם ביקשו לקזז את החסרון שנוצר באירופה על ידי הסתמכות על מעצמה יבשתית אחת או יותר, שהאינטרסים שלהם היו מנוגדים לאלה של אויביהם, בעיקר צרפת. במלחמת הירושה האוסטרית חברו הבריטים לאוסטריה; עד מלחמת שבע השנים, הם היו בעלי ברית עם האויב שלה, פרוסיה. בניגוד בולט לצרפת, בריטניה חתרה לנצל באופן פעיל את המלחמה במושבות לאחר שהשתלבה במלחמה, תוך ניצול כוחה הימי. הבריטים נקטו אסטרטגיה כפולה של הסגר ימי והפגזת נמלי האויב, ואף ניצלו את יכולתם להעביר את הכוחות בים עד קצה גבול היכולת. הם הטרידו את ספינות האויב ופגעו במאחזים של האויב, תוך שימוש ממושך במתנחלים מן המושבות הבריטיות הסמוכות. תוכנית זו עבדה טוב יותר בצפון אמריקה מאשר באירופה, אבל הכינה את הבמה למלחמת שבע השנים.
שלזיה (1740).
פרוסיה בשנת 1740 הייתה מעצמה מתפתחת, מדינה קטנה אך מאורגנת היטב, שמלכה החדש, פרידריך השני, רצה לאחד את הנחלות המפוזרות והמפוצלות של הכתר שלו על ידי סיפוח שטחים ביניהם, ובכך ליצור מדינה מאוחדת ורצופה. פרידריך היה בן 28 כשעלה לכס המלוכה ב-31 במאי 1740 לאחר מות אביו, פרידריך וילהלם הראשון. אף על פי שפרוסיה ואוסטריה היו בעלות ברית במלחמת הירושה הפולנית (1733-1738), שהסתיימה רק שנתיים קודם לכן, האינטרסים של שתי המדינות השתנו כאשר קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מת ב-20 באוקטובר 1740. פרידריך ואביו לא חיבבו את אוסטריה ואת זלזוליה השונים כלפי פרוסיה (כמו להציע להם את דוכסויות יוליך וברג בתמורה לברית, רק כדי להתכחש לזאת אחר כך).
תוך שהוא דחה את הסנקציה הפרגמטית של 1713, פלש פרידריך לשלזיה ב-16 בדצמבר 1740. כדי לתמוך בפלישתו, השתמש פרידריך בפרשנות מפוקפקת של הסכם (1537) בין בית הוהנצולרן לבין שליטי בז'ג מבית פיאסט כאמתלה. מה שפרידריך חשש באמת היה שנסיכים אחרים באירופה התכוננו לנצל את מאבק הירושה לרכוש את נחלות בית הבסבורג לעצמם ו / או להפחית את כוחה של האימפריה הרומית הקדושה. בפרט, פרידריך חשש שאוגוסט השלישי, מלך פולין, התכונן לתפוס את שלזיה בעצמו כדי לאחד את סקסוניה ופולין.
חוויית הלחימה האחרונה של הצבא הפרוסי הייתה השתתפותם במלחמת הירושה הפולנית (מערכת הריין 1733–1735), שבה נמנעו הפרוסים מן הקרב. איש בבית-המלוכה ההבסבורגי לא סמך על מניעי הכוח העולה החדש של פרוסיה, ולפיכך, הקיסר הרומי הקדוש לא קרא לפרוסים, שהיו ווסלים [מפוקפקים] של האימפריה הרומית הקדושה, לתמיכה באימפריה. לפיכך, לצבא הפרוסי היה מוניטין בלתי-נלאה ונחשב לאחד הצבאות הקלים של האימפריה הרומית הקדושה. מוניטין זה נסמך על צבא קבע של 80,000 חיילים, שהיוו 4% מתוך 2.2 מיליון תושבי פרוסיה. כך היה הצבא הפרוסי לא פרופורציונלי לגודל המדינה שהגן עליה. לשם השוואה, באימפריה האוסטרית היו 16 מיליון אזרחים, אך הצבא היה רק מחצית מגודל הצבא הפרוסי בגלל מגבלות כלכליות. כך, בהגנה על השטח העצום של האימפריה האוסטרית, היה צבא קטן זה יותר כ"מסננת" מאשר מגן מפני פלישה זרה.
יתר על כן, הצבא הפרוסי היה מאומן טוב יותר מאשר צבאות אחרים באירופה ובראשו עמדו קצינים מעולים. המלך פרידריך וילהלם הראשון ו"הגאון המנחה של הצבא הפרוסי", לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו או "דסאואר הזקן", הביא את הצבא הפרוסי לשלמות שלא הייתה ידועה באירופה; הם לא היו יריבים במשמעת, בדייקנות ובקצב האש. יתר על כן, בעוד שהאוסטרים נאלצו להמתין לגיוס כדי להשלים את כוחות השדה, גדשו גדודי פרוסיה מיד את שדה המערכה. עם הצבא הזה זה לא היה מפתיע כי פרידריך הצליח להתגבר על שלזיה. עם זאת, פרידריך ביקש עוד יתרונות במלחמה שהוא תכנן. לפיכך, היה לו שר החוץ שלו - היינריך פון פודווילס - ניהל משא ומתן חשאי על הסכם עם צרפת, כדי להעמיד את אוסטריה במלחמה בשתי חזיתות. כך תוכל פרוסיה לתקוף את האוסטרים במזרח, בעוד צרפת תתקוף את אוסטריה ממערב. ההסכם עם צרפת נחתם באפריל 1739.
בתחילת דצמבר הנהיג פרידריך את צבאו לאורך נהר אודר וב-16 בדצמבר, ללא הכרזת מלחמה רשמית, פלשו הפרוסים לשלזיה. במשך רוב המאה הקודמת, רוכזו המשאבים הצבאיים של אוסטריה בהונגריה ובאיטליה, נגד האיומים של העות'מאנים והספרדים בהתאמה, תוך הזנחת אזורים אחרים פגיעים פחות. כתוצאה מכך, לאוסטרים היו פחות מ-3,000 חיילים זמינים להגנה על שלזיה, ואף על פי שהכוח הוגדל ל-7,000 זמן קצר לפני ההתקפה הפרוסית, הם יכלו להחזיק רק את מבצרי גלוגאו, ברסלאו ובז'ג, תוך ויתור על שאר המחוז, והם נסוגו למוראביה, ובשלב זה נכנסו שני הצדדים למחנות החורף. פרוסיה שלטה עתה ברוב המחוז העשיר ביותר באימפריה ההבסבורגית (המיסים השלזיים סיפקו 10% מכלל ההכנסות הקיסריות), עם אוכלוסייה של למעלה ממיליון איש, המרכז המסחרי הגדול של ברסלאו ותעשיות כרייה, אריגה וצביעה גדולות. פרידריך קיווה להימנע ממלחמה ארוכה על ידי לכידה במהירות את כל שלזיה, והעמדת מריה תרזה בפני עובדה מוגמרת, בתמורה לכך שפרוסיה תסכים להשארת השטחים הגרמניים האחרים של בית הבסבורג; אולם, שימור אוסטריה על מבצריה בדרום שלזיה וכישלון המאמצים הדיפלומטיים הפרוסיים לשכנע כוחות כמו בריטניה ורוסיה להסכים לכיבושיו, פירושו שלא ניתן היה להשיג ניצחון מהיר.
בעלות הברית בבוהמיה (1741).
בתחילת השנה חצה צבא אוסטרי חדש בפיקודו של גנרל וילהלם ריינהרד פון נייפרג את הנייסה וצעד לעבר בז'ג, תוך שהוא מאיים לחתוך את הפרוסים. ב-10 באפריל הכה צבאו של פרידריך את האוסטרים על השדות המושלגים ליד מולביץ. זו הייתה הפעם הראשונה שפרידריך הוביל כוחות לקרב. הניצחון שהשיג פרידריך בקרב מולביץ היה חוויה לימודית למלך הצעיר, שיצא מן השדה ממש לפני שהכוחות שלו הביסו את האוסטרים; הן הטקטיקה שלו והן חיל הפרשים שלו היו מגושמים למדי, והניצחון הושג רק בגלל המשמעת של חיל הרגלים הפרוסי ומפקדם הוותיק, פילדמרשל קורט פון שוורין.
פרידריך השיג ברית עם הצרפתים נגד האוסטרים, וחתם על חוזה ברסלאו ב-5 ביוני. לפיכך ב-15 באוגוסט החלו הצרפתים לחצות את הריין והצטרפו לכוחות נסיכות הבוחר מבוואריה על הדנובה והתקדמו לעבר וינה. הכוחות המשולבים של הצרפתים והבווארים כבשו את העיר לינץ האוסטרית ב-14 בספטמבר. אולם בשלב זה השתנתה לפתע המטרה, ולאחר מספר רב של צעדות, התקדמו בעלות הברית האנטי-אוסטרים, בשלושה גופים נפרדים, לעבר פראג. הצבא הצרפתי עבר דרך אמברג ופלזן, הכוח הבווארי צעד על בודווייס, והסקסונים (שהצטרפו עכשיו לבעלות הברית נגד אוסטריה פלשו לבוהמיה ליד עמק האלבה. האוסטרים יכלו בהתחלה להציג התנגדות קטנה, אך עד מהרה התנגש כוח ניכר בטאבור בין הדנובה לבין בעלות הברית, והחיילים האוסטרים, כולל נייפרג, הועברו במהרה משלזיה בחזרה למערב כדי להגן על בירת אוסטריה, וינה, מפני הצרפתים.
עם פחות חיילים אוסטריים בשלזיה לפרידריך היה עכשיו קל יותר. המבצרים הנותרים בשלזיה נלקחו על ידי הפרוסים. לפני שעזב את שלזיה, הגנרל האוסטרי נייפרג עשה הסכם מוזר עם פרידריך, הסכם קליין-שנלנדורף (9 באוקטובר 1741). בהסכם זה נכנעה המצודה בנייסה אחרי מצור מדומה, והפרוסים הסכימו לתת לאוסטרים לעזוב ללא פגע ואת שחרור הצבא של נייפרג לשירות במקום אחר. עם זאת בהונגריה, בשנת 1741, התגברה ההתלהבות מהמשיכה האישית, של מריה תרזה, והם התגייסו בהמוניהם, דבר אשר סיפק לצבא הסדיר כוח רב ערך של 60,000 חיילים קלים יותר. צבא חדש נאסף תחת פלדמרשל לודוויג קבהנהילר בווינה, והאוסטרים תכננו מסע חורף התקפי נגד הכוחות הפרנקו-בוואריים בבוהמיה והצבא הבווארי הקטן שנשאר על הדנובה כדי להגן על נסיכות הבוחר.
בינתיים, מוריס דה סאקס וכוח צרפתי קטן, הסתערו על פראג ב-26 בנובמבר 1741. פרנץ שטפן, בעלה של מריה תרזה, שפיקד על האוסטרים בבוהמיה, נע לאט מדי כדי להציל את המבצרים. הנסיך הבוחר מבוואריה, שנטל את התואר ארכידוכס אוסטריה, הוכתר למלך בוהמיה (9 בדצמבר 1741) ונבחר לכס המלוכה הקיסרי כקרל השביעי (24 בינואר 1742), אך לא נעשו כל פעולות אקטיביות.
בבוהמיה היו במהלך דצמבר רק התכתשויות. על הדנובה, קבהנהילר, הגנרל הטוב ביותר בשירות האוסטרי, התקדם ב-27 בדצמבר לעבר בעלי הברית, כיתר אותם בלינץ, ולחץ על בוואריה. מינכן עצמה נכנעה לאוסטרים ביום ההכתרה של קרל השביעי.
בתום המערכה הראשונה של המלחמה הזאת, הצרפתים, תחת מרשל דוכס דה ברוי הזקן, שמרו על דריסת רגל מסוכנת במרכז בוהמיה, תוך שהם מאוימים על ידי הצבא הראשי של האוסטרים, וקבנהילר היה בבוואריה ללא התנגדות. פרידריך ארגן שביתת-נשק חשאית עם אוסטריה, וכך נשאר לא פעיל בשלזיה.
מערכות 1742.