בשנת תרס"ז העביר את חצרו לעיר קובל עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה אז נמלט לרוונא. לאחר המלחמה נזדמן לשבות בעיר הרוביישוב, ובערב שבת באמצע טבילתו במקוה נפטר בכ"ח אייר ה'תרע"ח ושם נקבר.
בנו הצעיר רבי זאב עלה על כסאו בקובל שם כיהן באדמו"רות עד הריגתו במלחמת העולם השנייה.
החוטף ה-20 בפיגועי 11 בספטמבר
אשכולות מבוססי מרחק
אקדמוס
אקדמוס או הקדמוס (ביוונית Ἀκάδημος או Ἑκάδημος) היה גיבור אתונאי במיתולוגיה היוונית.
פלוטרכוס, ההיסטוריון היווני בן המאה ה-1, בביוגרפיה שכתב על המלך האתונאי האגדי תסאוס (זה שהרג את המינוטאורוס), כתב כי לאחר שהגיע המלך לגיל 50 והתאלמן, הוא חטף את הלנה בת ה-12 (זמן רב לפני שהלנה נישאה למנלאוס מלך ספרטה, פגשה את נסיך טרויה פאריס, ברחה איתו לטרויה וחוללה את מלחמת טרויה). בתגובה לחטיפה זו, אחיה, התאומים קסטור ופולוקס הגיעו לאטיקה ואיימו להחריב את אתונה על יושביה אם אחותם לא תשוחרר.
אקדמוס הציל את העיר באומרו להם היכן הלנה מוסתרת. לפיכך העריצו תושבי אתונה את אקדמוס כמושיעם וכמושיע העיר. וכן זכה להכרת התודה של טינדראוס, וכאשר אנשי לקדאימון פלשו לאתיקה הם פסחו על אדמותיו של אקדמוס בקיפיסוס (Κηφισός) שהיו 6 סטדיות (στάδιον) צפון-מערבית לאתונה.
אדמותיו של אקדמוס שהיו מכוסות בעצי דולב ובעצי זית, והיו מקודשות לאתנה, אלת החוכמה, נקראו אקדמיה על שמו של הבעלים. בחורש זה קיים אפלטון את הרצאותיו והקים בו את האקדמיה האפלטונית.
לקדאימון
אטיוס טוליוס
אטיוס טוליוס אמפידוס (בלטינית: Attius Tullius Aufidius) היה מצביא וולסקי שחי על פי ההשערות באזור המאה ה-6 לפנה"ס. אופידיוס הנהיג את הוולסקים במהלך מלחמת קוריולאנוס, ועל פי פלוטרכוס היה אחראי רציחתו של גאיוס מרקיוס קוריולאנוס.
קיומו ההיסטורי שנוי במחלוקת.
ביוגרפיה.
מעט מאוד ידוע אודות חייו המוקדמים. פלוטרכוס, המשמש כמקור עיקרי לחייו, כותב שהוא היה ממשפחה וולסקית מיוחסת ועשירה מהעיר אנטיום (Antium). הולסקים היו עם שחי בחצי האי האפניני בטרם השתלטו עליו הרומאים. פלוטרכוס מספר על טולוס ש"בגלל עושרו, אומץ ליבו וייחוס משפחתו היו כל הוולסקים רואים אותו כמין מלך". פלוטרכוס גם רומז על כך שלטולוס היה קשר מימי הילדות עם גאיוס מרקיוס קוריולאנוס וכי הם היו יריבים ואויבים.
בשנת 493 לפנה"ס, ספגו הוולסקים מכה קשה כאשר כבשו הרומאים את אחת החשובות שבעריהם קוריולי (Corioli). במהלך הקרב על קוריולי התבלט קצין רומאי צעיר בשם גאיוס מרקיוס ולאות הוקרה על כך, העניק לו הסנאט הרומי את התואר "קוריולאנוס". עם זאת, קוריולאנוס הפך עד מהרה לשנוי בקרב המוני העם ברומא, בשל גאוותו והתבטאויותיו הבוטות כנגד הפלבס. שנה לאחר מכן הוא גורש בחרפה מרומא. מרקיוס, זעם על השפלתו, והיה נחוש לנקום בכל מחיר. פלוטרכוס כותב שלמרות איבתם הישנה "מרקיוס הרגיש בו בטולוס נדיבות-רוח, וידע בו שבכל הוולסקים לא היה איש שיהא בהול כמוהו להשיב לרומאים כגמולם כשתבוא שעת הכושר לידו".
מרקיוס קוריולאנוס חדר לאנטיום והגיע בתחפושת אל ביתו של טולוס. הוא נכנס פנימה, כיסה את פניו, והתיישב על יד האח. בני הבית תמהו על כך, וקראו לטולוס שאותה שעה אכל ארוחת ערב. טולוס לא זיהה אותו ושאל אותו לרצונו, קוריולאנוס גילה את פניו וסיפר לו על החרפה שהמיטה עליו עירו. קוריולאנוס הציע לטולוס להיות היועץ שלו במלחמה חדשה נגד הרומאים. טולוס התלהב מההצעה, אירח את קוריולאנוס בנדיבות, ויחד עמו החל לתכנן את המלחמה ברומאים.
את העילה למלחמה מצאו הוולסקים בתחבולה. טולוס שיגר שליחים אל הקונסולים ברומא, והודיע להם שהאורחים הוולסקים שבאו לרומא לצפות במשחקים לכבוד יופיטר מתכננים להעלות את רומא באש בזמן החגיגות. הקונסולים מיהרו להודיע שכל הוולסקים מצטווים לעזוב את רומא עוד לפני שקיעת השמש. היה זה טקס משפיל במיוחד, שכן הוולסקים נאלצו לעזוב עם משפחותיהם ומטלטליהם, ובתקופה זו שהו ברומא אורחים מעמים רבים, וכולם ראו בהשפלת הוולסקים. טולוס המתין עד שהוולסקים המגורשים התרחקו מרחק ניכר מהעיר, ואז פנה אליהם והסית אותם לפרסם את סיפורם. לאחר מכן הוא כינס את מועצת אנטיום ושכנע את המועצה לשלוח שליחים אל רומא עם דרישה מחוצפת להחזיר את כל הערים הוולסקיות שנלקחו במלחמה הקודמת. הרומאים זעמו על הדרישה, והצהירו ש-"הוולסקים חגרו [את החרב] ראשונים, אבל אנחנו נפתח אחרונים". כך פרצה המלחמה הידועה בכינוי "מלחמת קוריולאנוס".
הוולסקים בחרו בטולוס וקוריולאנוס כמצביאים ראשיים. קוריולאנוס זכה במספר הצלחות, ולפיכך מונה למפקד ראשי בעוד טולוס מונה למפקד חילות המצב וכוחות העתודה. קוריולאנוס זכה בסדרת הצלחות מסחררות, ערים נפלו בידיו בזו אחר זו. בשל כך הועם זוהרו של טולוס לטובת קוריולאנוס, וטולוס כבר החל רוחש לו קנאה בסתר. עם זאת, קוריולאנוס נכשל בפני המכשול האחרון - העיר רומא עצמה. על פי האגדה, קוריולאנוס כבר עמד לכבוש את העיר, והמצב בה היה כלאחר יאוש, אולם אז פנתה אל קוריולאנוס אמו וולמוניה, וריככה עד ליבו עד שביצע נסיגה. טולוס החליט שהגיע השעה להיפטר מקוריולאנוס, והחליט להשתמש במפגן החולשה שגילה כעילה לכך. הוא דרש מקוריולאנוס להופיע בפני מועצת אנטיום ולפרט את מעשיו. עם זאת, התברר עד מהרה שחברי המועצה מכבדים את מרקיוס, וגם להם נמאס מהמלחמה והם שמחו על השלום הנוח. לפיכך, נתן טולוס הוראה למספר מאנשיו, והללו קמו והרגו אותו בפומבי.
לאחר הרצח, קיבל טולוס את הפיקוד העליון על הצבא הוולסקי, והא ניסה ליזום ברית עם האיקווים כדי לצאת למלחמה חדשה ברומא. עם זאת, האיקווים לא הסכימו לקבל את טולוס כמצביא עליון, והדברים הגיעו עד כדי שפיכות דמים. התפתחה מלחמה קשה, שגרמה להחלשה של שני העמים. הוולסקים המותשים לא יכלו לעמוד בפני התקפה רומאית חדשה שלא איחרה לבוא, והם הובסו בקרב ולטרי. ידוע שטולוס נהרג בו "ועמו כל בחור וטוב".
ייצוגיו בתרבות.
במחזהו של ויליאם שייקספיר "קוריולנוס", הוא מכונה טולוס אופידיוס, וניתן לו תפקיד גדול מכפי שהיה לו במציאות. הוא מתואר כיוזם המלחמה הראשונה ברומא, הוא מנהל דו-קרב עם מרקיוס במהלך המצור על קוריולי, ובאופן כללי מתואר כמי ששונא את מרקיוס שנאת נפש. בסרט "קוריולאנוס" המבוסס על מחזהו של שייקספיר, הוא מגולם בידי ג'רארד באטלר.
אקאדמוס
נטשה אגילאר
נטשה אגילאר קומיסרובה (בספרדית: Natasha Aguilar Komissarova; 2 ביוני 1970 - 1 בינואר 2016) הייתה שחיינית קוסטה ריקנית בסגנון חופשי שזכתה בשתי מדליות, כסף וארד, במשחקים הפאן-אמריקאיים (אינדיאנפוליס 1987).
ביוגרפיה.
אגילאר גדלה בבית של שחייניים מצטיינים. אחיה הגדול, אנדרי אגילאר, השתתף בשתי אולימפיאדת (מוסקבה 1980 ולוס אנג'לס 1984) בשחייה.
במשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו בסנטיאגו דה לוס קביירוס, ברפובליקה הדומיניקנית ביוני 1986 היא זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה באוגוסט 1987 זכתה אגילאר בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ומדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
באולימפיאדת סיאול (1988) היא סיימה במקום 34 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:10.22 דקות ובמקום 12 במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:59.67 דקות.
ב-1 בינואר 2016, כשהיא בת 45, נפטרה אגילאר כתוצאה מסיבוכי שבץ מוחי עקב נפילה במדרגות.
הבהלה השטניסטית
הבהלה השטניסטית (מאנגלית: The Satanic Panic) הייתה תאוריית קשר ופאניקה מוסרית ששררה בארצות הברית בשנות השמונים של המאה העשרים, התפשטה במדינה ובהמשך למדינות אחרות מסביב לעולם, עד לדעיכתה בסוף שנות התשעים של המאה העשרים. פאניקה קולקטיבית זו התאפיינה בהפצת האשמות לא מאומתות ולא מבוססות בדבר התעללות פולחנית שטניסטית (באנגלית: Satanic ritual abuse) שכללה התעללות גופנית, התעללות מינית ואף קורבן אדם בילדים ומבוגרים במסגרת טקסי תורת הנסתר או כת השטן. בגרסה הקיצונית ביותר תוארה התופעה כקשר כלל עולמי, שמעורבים בו אישים אמידים ובעלי עוצמה מרחבי העולם, אשר חטפו או גידלו לצורך רבייה ילדים לשם הקרבת קורבנות, צילום פורנוגרפיה ועבדות מין. בעקבות ההאשמות נפתחו כ־12,000 חקירות פליליות חסרות בסיס.
כמעט כל היבט של התופעה היה שנוי במחלוקת, כולל הגדרתה, מקור ההאשמות, ההוכחות לקיומה, עדותם של קורבנות לכאורה, משפטם של מעורבים וחקירות המשטרה. הפאניקה השפיעה על עורכי דין, פסיכולוגים ועובדים סוציאליים המטפלים בהאשמות בהתעללות מינית בילדים. תחילה, ההאשמות שנאספו היו מקבוצות שונות, בהן דתיים פונדמנטליסטים, חוקרי משטרה, ארגונים למען ילדים, פסיכולוגים ומטופליהם. בהמשך, התנועה התחלנה וויתרה על ההיבט ה"שטני" בהאשמות, או מזערה אותו, לטובת כינויים שנתפסו כפחות דתיים כדוגמת "סדיזם" או פשוט "התעללות פולחנית", ויוחסו להפרעת זהות דיסוציאטיבית ותאוריות קשר אנטי ממשלתיות.