קטע זה של הנהר הוא הקל ביותר לניווט לספינות מכיוון שבו יש את שינוי הגובה הקטן ביותר, אבל עדיין יש לאורכו 60 מערכות של אשדות.
שירותי הסעת נוסעים ושינוע משאות במורד הזרם מלואיסטון נמשכו במהלך שלהי המאה ה-19 והתמידו עד שהונחו מסילות ברזל באזור גידול הדגנים של הרי פאלוז. הקמת הסכרים על נהר הסנייק שאפשרה תנועת ארבות על הנהר, גרמה את קיצם הן של ספינות הקיטור והן של מסילות הברזל. לואיסטון, 230 קילומטרים משפך הסנייק לקולומביה ומשם עוד 748 קילומטרים בקולומביה עד השפך לאוקיינוס השקט, הייתה מקושרת באמצעות שירות ספינות הקיטור לפורטלנד ונמלים אחרים על האוקיינוס השקט. מסלול נפוץ היה מהיישוב ואלולה (Wallula) בוושינגטון 190 קילומטרים מהשפך של הסנייק במעלה הזרם ללואיסטון. חברת ספינות הקיטור של אורגון (Oregon Steam Navigation Company) השיקה את הספינה שושוני בפורט בויסי ב-1866 והיא סיפקה שירותי נוסעים ומשאות בסנייק העליון עבור המכרות בבויסי ובאוויהי.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 הפעילה חברת OSN שהייתה בבעלות חברת הרכבות הצפון פסיפית (Northern Pacific Railroad) שבע ספינות קיטור לשנע חיטה ודגנים מאזור פאלוז הפורה לאורך הסנייק והקולומביה לנמלים בחלקו התחתון של הנהר קולומביה. כל שבע הספינות נבנו בנהר הקולומביה. עם זאת, היו משאבים נוספים לאורך הנהר סנייק מלבד חיטה ודגנים. בשנות ה-90 של המאה ה-19 נתגלה מרבץ נחושת גדול ביוריקה בר (Eureka Bar) בקניון הלס. כמה ספינות נבנו במיוחד לשנע את העפרה משם ללואיסטון. ב-1893 התפוצץ דוד הקיטור על הספינה "אני פקסטון" ("Annie Faxon"), הפיצוץ גרם למותם של שמונה אנשים והספינה שקעה בסנייק במורד הזרם מלואיסטון.
מפעלי בנייה בנהר.
סכרים.
גורמים רבים השפיעו על בניית סכרים לאורך נהר הסנייק. בסך הכל הוקמו חמישה עשר סכרים לאורך הסנייק לשם מטרות שונות, ממקורותיו בהרי הרוקי ועד לשפך באגם ואלולה, מאגר מים עודפים שנוצר מאחורי סכר מקנארי על הקולומביה. את הסכרים על נהר הסנייק ניתן לקבץ לשלוש קטגוריות עיקריות. ממקורותיו ועד תחילת קניון הלס, סכרים קטנים רבים חוסמים את הסנייק במטרה לספק מים להשקיה. הסכר הראשון שהוקם על הסנייק, סכר סוואן פולס (Swan Falls Dam), נבנה ב-1901. בקניון הלס קבוצה של סכרים מייצרים חשמל תוך ניצול הפרשי הגובה על פני מרחק קטן יחסית. ולבסוף, קבוצה שלישית של סכרים מקניון הלס ועד השפך מאפשרים הפלגה בנהר. את הסכרים על הסנייק, שכיום משרתים מטרה חשובה לתושבים החיים באגן הניקוז של הנהר סנייק וסוחרים במוצרים חקלאיים עם הנמלים שעל האוקיינוס השקט, בנו סוכנויות פרטיות וממשלתיות רבות.
מיזם ההשקיה מינידוקה (Minidoka Irrigation Project) של לשכת הטיוב של ארצות הברית, (גוף פדרלי שנוצר כשנחקק חוק הטיוב ב-1902), כולל הטיה של מי הנהר סנייק לתוך מישור הנהר סנייק במעלה הזרם ממפלי שושוני במטרה להשקות שטח בגודל 4,500 קילומטרים רבועים במישור הנהר סנייק ולאגור כ-5.1 מיליארד מטרים מעוקבים של מים במאגרים על הסנייק.
המחקרים הראשונים על השקיה במישור נערכו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשלהי המאה ה-19, והמיזם אושר ב-23 באפריל 1904.
הסכר הראשון שנבנה במסגרת המיזם היה סכר מינידוקה ב-1904. תחנת הכוח של הסכר החלה לפעול ב-1909 וייצרה 7 מגה-ואט חשמל. הספק זה הוגדל ל-28 מגה-ואט ב-1997. סכר מינידוקה לא היה הסכר היחיד שהוקם במסגרת המיזם. באגם ג'קסון בוויומינג, הרחק במעלה הזרם, הוקם סכר אגם ג'קסון ב-1907 על מנת להעלות את פני המים באגם ולאגור מים נוספים לשנים שחונות. סכר אמריקן פולס, במעלה הזרם ממינידוקה, הושלם ב-1927 והוחלף ב-1978. כיוון שהסכרים נבנו במעלה הזרם ממפלי שושוני, המחסום ההיסטורי שמנע מעבר דגי סלמון וגם סירות וספינות במעלה הזרם, לא הייתה התייחסות בתכנון הסכרים למעבר דגים או לשיט. כמה סכרי השקיה נוספים נבנו גם הם – כולל סכר טווין פולס וסכר פליסיידס.
מיזם קניון הלס (Hells Canyon Project) תוכנן ובוצע על ידי חברת החשמל של איידהו (Idaho Power Company) החל בשנות ה-40 של המאה ה-20, והיה המיזם השני מתוך שלושה מיזמים על הנהר. שלושת הסכרים של המיזם: סכר בראונלי (Brownlee Dam), סכר אוקסבואו (Oxbow Dam) וסכר קניון הלס (Hells Canyon Dam) ממוקמים בחלק העליון של קניון הלס. כל שלושת הסכרים נועדו לייצור חשמל ולבקרת שיטפונות, ואין בהם מעבר לדגים או תאי שיט לספינות.
סכר בראונלי, הסכר הראשון במעלה הזרם, נבנה ב-1959 ומייצר 728 מגה-ואט חשמל. סכר אוקסבואו, הסכר השני במיזם, נבנה ב-1961 ומייצר 220 מגה-ואט חשמל. הסכר קרוי על שם נפתול בן כ-5 קילומטרים בנהר המזכיר בצורתו רסן של שוורים (באנגלית Oxbow), אם כי זה אינו אגם נפתול סכר קניון הלס הוא הסכר האחרון במורד הנהר. הוא נבנה ב-1967 ומייצר 450 מגה-ואט חשמל.
במורד הנהר מעבר לקניון הלס פועל מיזם נהר הסנייק התחתון, שאושר בחוק הנהרות והנמלים (Rivers and Harbors Act) של 1945, ונוצר על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית במטרה ליצור ערוץ שיט על נהר הסנייק מהשפך ועד לקניון הלס.
הסכרים במיזם זה הם סכר לואר גרניט (Lower Granite Lock and Dam), סכר ליטל גוס (Little Goose Lock and Dam), סכר לואר מונומטל (Lower Monumental Lock and Dam) וסכר אייס הרבור (Ice Harbor Lock and Dam). דליית בוץ מהקרקעית מתבצעת לכל אורך נתיב השיט על מנת לאפשר מעבר ספינות. סכרים אלו יוצרים רצף של מאגרי מים שאין ביניהם קטע אחד של ערוץ נהר חופשי. מיד לפני סכר אייס הרבור משתרע אגם ואלולה, שנוצר עקב הקמת סכר מקנארי על נהר הקולומביה (סכר מקנארי אינו חלק ממיזם נהר הסנייק התחתון). במעלה הזרם מסכר לואר גרניט ועד לואיסטון, מתוחזקת תעלת שיט עבור סירות סילון שכן קטע זה לא עביר לספינות. קיימת הצעה לפרק סכרים אלו, ואם הם אכן יפורקו, זה יהיה מיזם פירוק הסכרים הגדול ביותר שבוצע אי פעם בארצות הברית.
פירוק הסכרים הוצע במטרה להשיב לחלקו התחתון של נהר, לנהר קלירווטר וליובלים קטנים אחרים את להקות דגי הסלמון, אף שהמשמעות היא אובדן החשמל המיוצר בלא זיהום מהסכרים.
היעלמות דגי הסלמון והניסיונות להשיבם.
דגי אלתית אדומה, שרצו בעבר בנהר הסנייק. עם זאת, כמעט שאין כיום אוכלוסייה טבעית של אלתית אדומה בנהר בשל מספר גורמים. מין זה הוא בפועל על סף הכחדה.
יש סיבות רבות מדוע עומדת האלתית האדומה להיכחד מנהר הסנייק. סיבה אחת היא שהנהר עובר בשלוש ממדינות ארצות הברית, ואורכו מעל ל-1,500 קילומטרים. אלתית השוחה במעלה הנהר ניצבת בפני סכרים וטורפים. יש בנהר חמישה עשר סכרים וקשה לאלתית לחצות בשל הסכרים ההידרואלקטריים. סכר קניון הלס חוסם את הגישה לחלק העליון של נהר הסנייק. סכר גרנד קולי גם חוסם את הגישה לאתרי ההטלה של זן האלתית הגמלונית המכונה "חזירי יוני" (June Hogs) המסוגלים להגיע למשקל מעל ל-40 קילוגרם. סיבה נוספת היא שמתיישבים לבנים הגיעו לנהר לפני 160 שנים והם ניצלו עד תום את המשאבים הטבעיים העשירים שכללו פרוות בונים, זהב, עצים ובייחוד את האלתית. שיפורים טכנולוגים בשימור דגים אפשר לשווק את בשר הסלמון ברחבי העולם. דיג יתר ואובדן בית הגידול אחראים במיוחד לכך שהאלתית נמצאת בסיכון חמור, כשמרבית בתי החרושת שעיבדו סלמון הולכים ונסגרים בשל הירידה בכמות הדגה.
בין 1985 ל-2007 חזרו בממוצע לאיידהו 18 דגי אלתית אדומה. במסגרת מאמצי שימור נמרצים שיזמו ביולוגים ימיים ומדגרות דגים נלכדו דגי האלתית האדומה שנותרו בטבע, הזרע והביציות נאסף מהדגים, והם הופרו במעבדה. במקום להתרבות בטבע החלו דגי אתית אדומה אלו את חייהם באינקובטור במעבדה של ביולוג ימי. תינוקות סלמון אלו הושטו בספינה מעבר לסכרים (הסכרים יכולים להזיק לדגיגים בשל הזרמים העזים שהם יוצרים היכולים לשאוב את הדגיגים למטה). ניסיון שימור אחד שעזר לסלמון להתאושש הוא הריסה של סכרים מיושנים דוגמת סכר סאוואג' רפידס (Savage Rapids Dam) על נהר הרוג באורגון. לאחר הרס הסכר, התאוששו אוכלוסיות הסלמון באופן מוחשי.
שיטת שימור מעניינת נוספת שבה משתמשים ביולוגים קרויה "שינוע דגים". מכיוון שדגיגי סלמון רבים גוועים בכל סכר בזמן שהם מנסים לחזור לאוקיינוס, מבצעים ספינות סינון של המים ואוספים דגיגים אלו ומסיעים אותם ישירות לאוקיינוס. שיטה זה שרויה במחלוקת בשל יעילותה ועלותה, שכן שיטה זו יקרה להחריד, ועולה קרוב ל-15 מיליון דולרים. שיטה דומה נוספת להעביר דגים מעבר לסכר היא שיטת "תותח הדגים". בשיטה זו מערכת אוספת את הדגים ויורה אותם מעל לסכר במהירות גבוהה במטרה להעבירם מעבר לסכר.
בסך הכל זכו מאמצים משולבים אלו להצלחה. בקיץ 2006 חזרו לאזורי הרבייה בנהר סנייק רק שלושה דגי אלתית אדומה. בקיץ 2013 חזרו למעלה מ-13,000 דגי אלתית אדומה לאתרי ההטלה בנהר סנייק.
שיט.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 בנה חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית ארבעה סכרים ותאי שיט בחלק התחתון של נהר הסנייק על מנת לאפשר הפלגה לאורך הנהר. באופן דומה נסכר גם נהר הקולומביה לאפשר שיט. וכך קיימים ערוצים עמוקים דרך תאי שיט ומאגרי מים עודפים לארבות כבדות מהאוקיינוס השקט כד לואיסטון באיידהו. מרבית תנועת הארבות המתחילה בנהר הסנייק מגיעה לנמלי מים עמוקים על נהר קולומביה התחתון, כדוגמת פורטלנד. דגנים, בעיקר חיטה, הם המוצר העיקרי המשונע דרך הסנייק, וכמעט כולו מיוצא לשווקים בינלאומיים מהנמלים שעל נהר קולומביה התחתון.