הצלחתו של "אפעס" סללה את דרכם של כותביו אל ליבה של התקשורת הישראלית. קובי אריאלי החל לכתוב ב"מעריב" ולהופיע בתוכניות שונות בערוץ 10 ובערוץ 2. יאיר חסדיאל שימש כתסריטאי של הטלנובלה החסידית הראשונה "החצר" אשר שודרה בערוץ התכלת ובערוץ 10 ולבסוף הפך לשופט. בשנת 2004 הציע עורך מוסף "הארץ", רוגל אלפר, שנמנה עם מנויי "אפעס" בגרסת הניוזלטר, לחברי "אפעס" להפוך את הפרויקט למדור הסאטירה הקבוע של מוסף "הארץ". קבלתה של ההצעה גרמה לכך שקובי אריאלי, אשר הצטרף לא מכבר למערכת עיתון מעריב, פרש מכתיבת "אפעס", והותיר את המלאכה בידי שני חבריו, כאשר ידידיה מאיר משמש כעורך המדור ויאיר חסדיאל ככותב הראשי שלו.
המעבר של אפעס מניוזלטר למדור שבועי במוסף הארץ שינה את אופיו. מרשימות סאטיריות הנוגעות בעיקר למתח בין העולם הדתי והחילוני הוא הפך למדור של אבחנות סאטיריות קצרות על המציאות הישראלית בכללה, תוך שימוש בעיקר בציטוטים מדומים.
בשנת 2008 עבר המדור ממוסף השבת של עיתון הארץ למוסף של עיתון "ידיעות אחרונות". במאי 2016 הודיע מאיר על כוונתו להפסיק את פרסום המדור עקב תחושת מיצוי.
מערכת אפעס כוללת, חוץ מידידיה מאיר, את נילי אושרוב, גיל כוכב ואת עקיבא נוביק. בין כותבי המדור נמצאים אריאל זנג, יאיר בורוכוב, דודי אינהורן, אסף בר-שי, יצחק טסלר, ישראל בלק, אריה יואלי, אריאל פלקסין (עידן שגיב), יובל שוקרון, שוקי ברקן, דוד טייב, מנדי פרומר, יוני שטרק, מורן פרארו ואחרים.
האנה הוך
סקסונית
אימפרו
אימפרו הוא סטודיו תלת שנתי למשחק בקולנוע טלוויזיה ותיאטרון הפועל בישראל.
אודות.
"אימפרו" הוקם בשנת 2003, בידי אבי מלכה ואילן מוסקוביץ', במטרה להכשיר שחקנים לאמנות המשחק המצולם, ולהעניק להם בקיאות במרכיביה הטכניים והאסתטיים של שפת הקולנוע. כעבור מספר שנים של התמקדות במשחק מצולם, התרחב בית הספר גם ללימודי והפקות תיאטרון, ופתח מסלול לימודים מלא בן שלוש שנים המשלב באופן ייחודי הפקות בתיאטרון ובקולנוע. מאז, סיימו כבר ארבעה עשר מחזורים של מסלול הלימודים התלת שנתי.
סדנאות המשחק הייעודיות של אימפרו מתמחות במשחק לקולנוע וטלוויזיה. עד היום למדו למעלה מ-1300 תלמידים ב-94 מחזורים של סדנאות המשחק.
בית הספר שם לו למטרה לפתח תוכנית לימוד ייעודית למשחק, שתציע מצד אחד מערכת לימודים מקיפה עם טובי המורים והיוצרים בישראל, ומצד שני, תכין את השחקן להיכרות מעמיקה עם התעשייה המקומית ועם צורכי השוק, שתאפשר לבוגריו להשתלב בעשייה האמנותית בישראל כשחקנים פעילים ויוזמים.
בצוות מורי הסטודיו והבמאים נכללים עשרות יוצרים מובילים מתחומי המשחק, הבימוי, הכתיבה, התנועה, המוזיקה והעיון. בהם: יהושע סובול, מיטקו בוזקוב, מישה לוריא, סלבה מלצב, רוני מנדלסון, איילה קורקוס, ענת זמשטייגמן, נועה ברקאי, אסנת גונן, ירון מוטולה, ירון שני, דורי אנגל, ירדן גלבוע, ג'וש שגיא, עמיר מנור, הראל מוראד, אלונה איב, אייל שכטר, ד"ר לירן מזרחי, שרון שטרק, מאיה קופצ'יק וכן במאי התיאטרון והקולנוע, אבי מלכה, שמנהל את בית הספר מיומו הראשון.
במהלך השנה השנייה והשלישית עולות באימפרו כ-8 הפקות תיאטרון חדשות, כמו כן משתתפים תלמידי שנה ג' בתחרות הסרטים אימפרואקשן ובפרויקטים מצולמים נוספים.
בית הספר מוכר ונתמך על ידי משרד התרבות וע"י עירית רמת גן.
הפקות.
אימפרו הוא בית הספר למשחק הראשון והיחיד בישראל שמשלב הפקות תיאטרון וקולנוע כחלק ממסגרת הלימודים. בסטודיו יש שני אולמות תיאטרון, בהם עולות ההפקות של שנה ב' וג' וכן של תיאטרון הבוגרים בסטודיו. אנו מעלים הפקות תיאטרון ממיטב הדרמה הישראלית והעולמית, בשאיפה ליצור רפרטואר מגוון, המשלב קלאסיקה ומחזאות מודרנית, דרמה וקומדיה, מחזאות מתורגמת ומחזאות מקורית. מחזות רבים מתוכם עלו אצלנו לראשונה בישראל.
החל משנת 2008, "אימפרו" מפיקה סרטי קולנוע וטלוויזיה באורך מלא, בהשתתפות תלמידי השנה השלישית בסטודיו. עד היום הופקו או נמצאים בשלבי הפקה סרטי הקולנוע: "לאן נעלם משה אבגי?" (2008), "חומר נפץ" (2009), "סיפור שנגמר בחתונה" (2009), "רדיקל" (2009), "מונית לילה" (2010), "נטישה" (2010), ו"המאבק 16" (2011).
אימפרואקשן.
בשנת 2010 יזם בית הספר את פסטיבל הקולנוע הישראלי הקצר "אימפרואקשן" שמתקיים בסינמטק תל אביב. הפסטיבל, נולד במטרה למסד את הקשר והדיאלוג האמנותי בין יוצרי קולנוע לבין שחקנים שהתמחו במשחק מצולם, והביא לחשיפתם בבכורה עולמית של סרטים חדשים, שבוימו והופקו על ידי אמנים מחוץ לבית הספר, בהשתתפותם של שחקני השנה השלישית בסטודיו.
בשלוש עשרה שנות קיומו של פסטיבל אימפרואקשן, הועלו במסגרתו למעלה מ-300 סרטים קצרים בבכורה עולמית. חלקם השתתפו בתום תחרות אימפרואקשן בפסטיבלים ותחרויות קולנוע בארץ ובעולם.
הסכמה מדעת
הסכמה מדעת היא זכותו של המטופל לקבל החלטות, בצורה חופשית, באשר לטיפול הרפואי שיקבל, זאת לאחר שקיבל מידע רפואי רלוונטי לצורך קבלת החלטות אלה. אפשר שהחלטת המטופל תהיה להסכים, או לסרב, לקבלת הטיפול הרפואי. הסכמה מדעת מטילה גם חובה מקבילה על המטפל שלא להתחיל בטיפול בטרם קיבל את הסכמת המטופל, זאת לאחר שנתן למטופל מידע רלוונטי באשר לטיפול וכן הזדמנות להבין את המידע הרפואי ולהביע את רצונו באשר לקבלת הטיפול. בישראל, הפרה של הסכמה מדעת מזכה בפיצוי על פגיעה באוטונומיה.
היבטים מוסריים.
הכלל המוסרי של הסכמה מדעת אשר נקבע בקוד נירנברג קובע כי אין זה נכון לבצע כל הליך רפואי, אבחנתי, ריפויי, או ניסיוני, על בני אדם בגירים וכשירים אם לא הסכימו לאותו הליך בצורה חופשית ומדעת.
מושג ההסכמה מדעת הוא מושג חדש יחסית בעולם הרפואה וזכה להכרה נרחבת רק במחצית השנייה של המאה העשרים. עד למחצית המאה העשרים התאפיינו יחסי רופא-מטופל ביחס פטרנליסטי שבו הרופא ריכז בידיו את סמכויות ההחלטה באשר לטיפול הרפואי, זאת מתוך הנחה כי הרופא יודע את שטוב עבור חוליו. מושג ההסכמה מדעת נולד מתוך תפיסה היוצאת נגד הגישה הפטרנליסטית כהנחת עבודה ביחסי רופא-חולה. הסכמה מדעת מבוססת על שני ערכים: מחד, מיטב האינטרסים של המטופל או רווחת הפרט של המטופל ומאידך, ערך האוטונומיה. אנו מניחים כי יישום הליך ההסכמה מדעת יקדם את מיטב האינטרסים של המטופל, דהיינו: את בריאותו ורווחתו. עם זאת, הסכמה מדעת נגזרת גם מן החובה לכבד את האוטונומיה של הפרט: זכותו של כל אדם לבחור את דרכו בחייו על פי אמונתו וערכיו.
בנוסף להיבט המוסרי של שמירה על אוטונומיה, בספרות קיימים נימוקים אחרים התומכים בהסכמה מדעת – למשל כפתרון לבעיות ניגוד עניינים בין הרופא לפציינט, או כדי ליצור שוויון בכח ומידע).
הסכמה מדעת חייבת להיות מרצון (וולונטרית). הסכמה אינה מרצון אם היא ניתנה בגין מניפולציה של כוחות חיצוניים. כוחות אלה יכולים להתבטא בכפייה גלויה או מוצנעים יותר. המטופל חייב להיות מיודע, זאת אומרת בעל מידע מספיק, כדי להחליט החלטה אוטונומית. אם המטופל אינו יודע מהן התוצאות האפשריות של כל אחת מן האופציות העומדות בפניו, הוא לא יידע איזו מהן היא המתאימה ביותר לתוכניותיו. אי לכך, יש חובה על הרופא לידע את החולה.
הסכמה מדעת אינה חייבת להיות הליך מסובך, או ארוך. כאשר מתבקשת הסכמה לטיפולים רפואיים פשוטים, ניתן לבקש הסכמה מדעת בשיחה קצרה בעל-פה, אפילו בשאלה בודדת, והסכמת המטופל יכולה להינתן אף בהתנהגות. למשל, המטפל יכול לקבל את הסכמת המטופל למדידת דופק בשאלה בודדת, והמטופל יכול להסכים בהושטת ידו לצורך ביצוע הבדיקה.
ככל שמדובר בהליך רפואי מסוכן יותר, למשל הליכים פולשניים (ניתוח), הליך ההסכמה מדעת צריך להיעשות באופן פורמלי יותר, כולל הסבר בעל פה והסכמה בכתב המתעדת את עיקרי המידע שנמסר לצורך ההסכמה ואת הסכמתו של המטופל, בדרך כלל בחתימת ידו. כאשר המטופל עומד בפני סדרת טיפולים זהים, כגון טיפולים כימותרפיים, הסכמה מדעת ניתנת בתחילת הטיפול הראשון ותקפה לכל משך הטיפולים, למעט במקרים שבהם חל שינוי במצבו של החולה.
היבטים משפטיים בישראל.
עוד בשנות ה-60 נקבע על ידי בתי המשפט בישראל החובה של הרופא לקבל הסכמה. אולם גבולות החובה טרם נדונו והשופט משה לנדוי הציג כראויות לדיון את הכללים:
עם השנים התגבשה בפסיקה החובה על הרופא לקבל הסכמה מדעת תוך הסברת הסיכונים. כך למשל כתב השופט דב לוין בשנת 1986:
הנשיא מאיר שמגר הסביר:
חוק זכויות החולה.
בשנת 1996 חוקקה הכנסת את חוק זכויות החולה, התשנ"ו-1996 ובכך עוגנה הזכות להסכמה מדעת בחוק באופן מסודר ומפורש, בין שאר זכויות המטופל ביחסיו עם מטפליו. חוק זכויות החולה עומד על הליך ההסכמה מדעת כזכות מרכזית ומהותית של המטופל.
החוק קובע כי אין לתת טיפול רפואי למטופל ללא הסכמה מדעת. לצורך קבלת הסכמה מדעת חובה על המטפל למסור למטופל מידע רפואי הדרוש לצורך ההחלטה האם להסכים לטיפול המוצע. בין השאר, חובה על המטפל למסור למטופל מידע על האבחנה (דיאגנוזה), הסכנות וסיכויי ההישרדות (פרוגנוזה), תיאור הטיפול (כולל מטרתו, התועלת הצפויה ממנו וסיכויי הצלחתו), הסיכונים הכרוכים בטיפול (כולל תופעות לוואי, כאב ואי נוחות), וכן תיאור דומה של טיפולים רפואיים אלטרנטיביים, או של היעדר טיפול. על המטפל אף לציין אם מדובר בטיפול חדשני. את המידע חייב המטפל למסור בשלב מוקדם ככל האפשר ובאופן שיאפשר מידה מרבית של הבנה. רק במקרים חריגים פוטר החוק את המטפל מחובת מסירת מידע לצורך ההסכמה מדעת ומחייבו, בדרך כלל, להיוועץ בוועדת אתיקה לצורך כך.