במהלך שנותיו משכן בית הספר ומגורי התלמידות עברו מקומות רבים. משכן בית הספר בתחילה היה בבית חולים רוטשילד בירושלים. תלמידות המחזור הראשון של בית הספר שוכנו במלון "יוז" בצומת הרחובות המלך שלמה ויפו, מול חומת העיר העתיקה. בסתיו 1919 עברו האחיות לבניין שכור אשר שופץ עבורן בצדו השני של רחוב יפו, ב-Hotel de France, אשר שימש קודם לכן למגורי הגברים חברי המשלחת. לתלמידות הוקצו עתה 30 חדרים במלון יוז. הבחירה לשכן את התלמידות בבתי מלון הייתה בעלת משמעות רבה עבור אנשי המשלחת הרפואית. מערכת הספקת המים למלון והחדרים מרווחים, אפשרו שמירה על הניקיון והסניטציה, שהיו בעלי חשיבות רבה עבור אנשי המשלחת הרפואית.
בחורף 1921 עברו התלמידות ממלון יוז לבית ערבי בסביבת שער שכם, בשכונת מוסררה. המעבר ממלון לבית היה כנראה תוצאה של שינוי במעמד המשלחת, אשר התכוננה להפיכתה ממפעל זמני למוסד של קבע. מכיוון שהתלמידות חיו בצפיפות ועדין לא הצליחו למצוא משכן בסמוך לבית החולים רוטשילד, בית נוסף נשכר בשנת 1925 בשכונת מוסררה מול בית החולים האיטלקי. בית זה שימש למגורי התלמידות עד השנים 1929–1930. גם לאחר שכירת בית נוסף, התלמידות חיו בצפיפות בחדר קטן וללא חשמל, היה חשש לעליה בשכיחות התחלואה של התלמידות ולכן שכרו בית נוסף בסביבות בית החולים האיטלקי, התלמידות גרו בבית זה בתקופה שבין ספטמבר 1929 עד יוני 1931.
בראשית שנות השלושים גרו התלמידות ברחוב החבשים ליד הכנסייה הקופטית, מול ביתו של אליעזר בן-יהודה. גם שם תוארו תנאי מגורים צפופים, אך בכל המקומות בהם שוכנו התלמידות הקפידו על סדר וניקיון. בתקופת הניהול של קנטור, משנת 1934 ועד 1939, שנת המעבר להר הצופים, היה מעון התלמידות ב"בית אמינוף" ברחוב יפו פינת רחוב הסולל (היום רחוב חבצלת). בבית זה היו חדרי לימוד מרווחים אשר התאימו לדרישות ההיגיינה. החיים בחדרי התלמידות הפכו להיות נעימים. בשנים 1938–1948 שכן בית הספר בהר הצופים, בבניין בן שלוש קומות. שתי הקומות העליונות שימשו למגורי התלמידות, שתיים בכל חדר, ובקומה התחתונה היו חדרי לימוד, מעבדות, ספרייה וחדר אירוח למבקרי התלמידות. בית הספר היה מחובר לבית החולים במנהרה ובשביל מקורה שעבר בגן בית החולים. בשנת 1945 בעקבות תוכנית ההרחבה בית החולים הורחב הוחלט גם כן להרחיב את בית הספר לאחיות כדי לאפשר קבלה של יותר תלמידות ולהתגבר על המחסור הצפוי באחיות. בשנת 1946 אף נערך טקס הנחת אבן פינה להרחבת בית הספר, אולם באותה העת גברה האלימות הערבית באזור. בעקבות האלימות היה צורך לפנות את הר הצופים ובית הספר על 100 תלמידותיו עברו לבניין ממנזר סן ז'וזף ברחוב הנביאים, אשר כונה מעתה 'הדסה ב'. המעבר לבית החולים של המיסיון היה לא קל עבור התלמידות מכיוון שהתנאים שם היו הרבה יותר ירודים. בית הספר שכן במנזר סנט ג'וזף במשך 14 שנה עד שעבר למרכז הרפואי הדסה בעין כרם. בשנת 2006 עבר בית הספר לשכון בבניין המרכזי של בית החולים במרכז הרפואי הדסה.
מתכנן ערים ואזורים
מתכנן ערים ואזורים הוא מקצוע בתחום הייעוץ של תכנון ערים ואזורים. תפקידו של מתכנן הערים ואזורים הוא לגבש תוכנית לפיתוח וניהול של אזורים עירוניים, כפריים, או פרווריים. מתכנן ערים ואזורים עורך ניתוח מקיף של שימושי הקרקע אותם הוא מתכוון לתכנן, ועורך סקר כלכלי וחברתי. מתכנן ערים ואזורים אמור לקחת בחשבון גם היבטים נוספים בעלי חשיבות שיעלו לאחר מכן כגון מצב הקרקע, האקלים, זיהום אוויר, המצב התחבורתי באזור, המצב החברתי באזור, פשיעה באזור, המצב הסוציו-אקונומי של התושבים, תברואה, וניקיון.
מתכנני ערים ואזורים נשכרים בדרך כלל על ידי יזמים, בעלי רכוש פרטיים, משרדי תכנון פרטיים, עיריות, מועצות מקומיות ואזוריות, וממשלות, על מנת להכין תוכנית מקיפה וכללית לאזור בשלבי פיתוח שנבנה כבר, או להכין תוכנית עבור אזור חדש שעדיין לא הוקם ונמצא בשלבי תכנון ראשוניים. מתכנני ערים ואזורים העובדים במשרדי ממשלה או ברשות המקומית או האזורית יתעסקו בפיתוח עתידי או בפתרון בעיות כגון: דיור, תרבות, שיקום ושימור היסטורי, ותחבורה.
מעמדו הסטטוטורי של מתכנן הערים אינו במעמד של מקצוע הדרוש ברישיון מקצועי כפי שנדרש מבעלי מקצועות שונים כמו מהנדס, אדריכל, רופא או עו"ד. הכשרתו של מתכנן הערים היא הכשרה אקדמית של שנתיים באוניברסיטאות שונות בארץ וזאת לאחר לימודי תואר ראשון בתחום הרלוונטי למקצוע כדוגמת כלכלה, סוציולוגיה, אדריכלות, הנדסה, גאוגרפיה ועוד.
בישראל פועלים: איגוד המתכננים בישראל והשלוחה הישראלית של האיגוד הבינלאומי למדעי האזור. שני מוסדות אקדמאיים המלמדים את מקצוע תכנון הערים והאזורים הם הטכניון בחיפה והאוניברסיטה העברית בירושלים.
במושבת העונשין
"במושבת העונשין" ("") הוא סיפור קצר מאת פרנץ קפקא שנכתב בגרמנית באוקטובר 1914, נערך מחדש בנובמבר 1918, ופורסם לראשונה באוקטובר 1919.
הסיפור מתרחש במושבת עונשין ששמה לא מוזכר, כנראה בקולוניה צרפתית. הסיפור מתאר את השימוש במכונת עינויים משוכללת שמיועדת להוציא להורג נידונים למוות ללא שום משפט מקדים. לפני ההוצאה להורג, המכונה כותבת בעורו של הנידון את גזר דינו בתהליך שנמשך 12 שעות. במהלך הסיפור הקורא לומד יותר ויותר על המכשיר ומקורו.
בדומה לכתבים אחרים של קפקא, המספר בסיפור נראה מנותק מהמתרחש ומגיב בצורה יבשה לאירועים מעוררי האימה בסיפור.
עלילה.
דמויות.
בסיפור ארבע דמויות אנונימיות, הן מזוהות בו רק בתוארן התפקודי הקשור לתפעולה של המכונה.
בסיפור מסופר גם על מושל המושבה הנוכחי וקודמו בתפקיד, אך הם אינם לוקחים חלק פעיל בסיפור.
תקציר.
הסיפור מסופר מפי נוסע, חוקר אירופי, המוזמן אל מושבת עונשין המצויה על אי טרופי רחוק, כדי לחוות דעה על שיטת ענישה שנויה במחלוקת, בה נעשה שימוש במכונת הוצאה להורג. בבואו למושבה, מוצגת למבקר המכונה על ידי קצין צייתני ומסור. הקצין משמש גם כ"שופט" של מושבת העונשין, אם כי מתברר שאף משפט לא מתנהל וכל מי שמואשם בפשע כלשהו, דינו מוות. הקצין מתאר לפרטי פרטים ובהתפעלות רבה את המתקן, ומרבה בשבחו במטרה לשכנע את הנוסע-חוקר בחיוניותו ובחשיבות המשך קיומו. הוא מספר לנוסע כי את המתקן המציא המפקד הישן של המושבה, ובתוך-כך הוא מפארו כמי שבנה את כל מערך מושבת העונשין. בהמשך הוא מתאר את המתקן, אופן פעולתו ותוצאותיו. התיאור הטכני המובהק, מצייר מתקן המורכב ממסגרת, גלגלי שיניים ושלושה חלקים עיקריים. החלק התחתון מכונה "מיטה" האמצעי "משדדה" והעליון "שרטט".
המיטה הייתה מרופדת בצמר גפן וכל נידון היה נקשר אליה ברצועות עור כשהוא עירום. המשדדה הייתה תלויה על כבל פלדה בין השרטט שמעליה ובין המיטה. השרטט מעל כולם היה מחובר למיטה בארבעה מוטות פליז. המשדדה תאמה בצורתה את קווי גוף האדם ובמסגרת צורנית זו היו נעוצים מחטים ארוכות ולצדן מחטים קצרות. את העבירה שעבר הנידון היו מתכנתים בכתב בשרטט ומסדרים באמצעותו את המחטים.
בעת התהליך הייתה המשדדה חורטת וכותבת באמצעות המחטים את פירוט העבירה בבשרו של הנידון משני צדי גופו. המחטים הארוכות חדרו והקצרות התיזו מים כדי לשטוף את הדם ולהשאיר את הכתב שבגופו נראה לעין. רק במהלך ההוצאה להורג הנאשם יכול לגלות מהו חטאו שכן לא נערך לו שום משפט קודם. חלק מהעינוי הוא לנסות לקרוא את פירוט החטא המוטבע על גופו. הדם של הנידון היה נשטף לתעלות קטנות שניקזו אותו לבור הסמוך למתקן. הסיפור מתאר תהליך איטי ומתמשך בן 12 שעות של הוצאת הנידון להורג, למורת רוחו של הנוסע. בשעתיים הראשונות של התהליך היו תוחבים פיסת לבד לפיו של הנידון כדי שלא יצעק ולאחר מכן, כשכלו כוחותיו, סילקו את הלבד והניחו דייסת אורז ליד ראשו, כדי שאם יעמדו לנידון שארית כוחותיו יוכל ללקקה בלשונו. לאחר שש שעות של "טיפול" במכונה שורר שקט, ולפי דברי הקצין "גם הטיפש הכי גדול מקבל שכל". הקצין ממשיך ואומר שניכר ממראה פניו של הנידון שהוא משכיל להבין את משמעות הדברים שנחרתו בגופו, "האיש שלנו מפענח אותו בפצעיו". בסיום התהליך בן 12 השעות משליך המתקן את גופת הנידון לתוך הבור הסמוך, והבור מכוסה בעפר.
הקצין מתאר בפני הנוסע בערגה את תקופת המפקד הישן בה מאות אנשים, נשים וילדים היו מתכנסים על שיפולי העמק כדי לחזות בהוצאות להורג. המפקד הישן היה משכיב בעצמו את הנידון על מיטת המתקן, ואנשים רבים היו עוצמים את עיניהם כי ידעו ש"עכשיו נעשה צדק". הקצין מנסה לשכנע את המבקר בייחודיותה ובנחיצותה של השיטה ומדגים לו את גאוניותה על ידי הוצאה להורג של חייל מקומי שעבר עבירת משמעת שולית. הוא מתכנת את המכונה לצרוב על גופו של הנדון את המשפט: "כבד את הממונים עליך" ומתחיל להפעילה. אולם, לאחר שמתברר לקצין כי הנוסע כי אינו מתכוון לתמוך בו בפני המושל החדש, הוא מחליט באקט ספונטני לשחרר את הנידון, נשכב עירום על המכונה ומכוון אותה לשרטט על גופו שלו את המלים "בצדק תנהג". המכונה יוצאת מכלל שליטה, מתחילה להשתולל ולטלטל את הקצין והמחטים דוקרות אותו בכל חלקי גופו המדמם עד מוות, כך הוא מעלה עצמו כקורבן על מזבח אמונתו ונאמנותו לשליט הקודם. הנוסע עוזב את האי מבלי לפגוש את המפקד החדש, ומבלי להביע את התנגדותו למסורת הענישה הברברית רבת השנים.
פרשנויות.
בדומה לסיפורים אחרים של קפקא, גם הסיפור הזה זכה לפרשנויות שונות ומגוונות בשל אופיו החידתי.
מקובל לומר שהמסר העיקרי הוא אטימות החברה להוצאה להורג, התעניינות האדם המודרני בטכנולוגיה וניתוק מהעניין המהותי, אין משפט.