הודו נשלטה בתקופת מצב החירום בידי אינדירה גנדי ובנה הצעיר, סנג’אי גנדי. כחלק ממצב החירום הגדירה אינדירה גנדי תוכנית כלכלית בת 20 נקודות, בהן הגדלת הייצור החקלאי והתעשייתי, שיפור השירותים הציבוריים ומיגור העוני. סנג’אי גנדי הגדיר חמש נקודות נוספות, בהן קידום האוריינות, תכנון משפחה, נטיעת עצים, מיגור הקאסטות בהודו וביטול מנהגי הנדוניה.
בהתאם לסעיף 352 בחוקה ההודית, גנדי העניקה לעצמה סמכויות נרחבות שאפשרו פגיעה משמעותית בזכויות אזרח ובנציגי האופוזיציה. הממשלה הפעילה כוחות משטרה רבים כדי למנוע כל אפשרות של הפגנה או שביתה, עצרה מנהיגים פוליטיים במעצר מונע והוציאה ארגוני מחאה אל מחוץ לחוק. רוב מנהיגי האופוזיציה נעצרו, בהם ראשי מפלגות, מלכים ונסיכות של בתי מלוכה, מנהיגים קומוניסטיים ואף חברי מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי שהביעו ביקורת על מדיניות הממשלה. בין העצורים נמנה מורארג'י דסאי, שהנהיג את מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי לפני גנדי. כמו כן סילקה מתפקידם ראשי ממשל אזורי בגוג'ראט ובטאמיל נאדו, שהתנגדו למדיניותה.
באחד המקרים נעצרו 25 חברי אופוזיציה והואשמו בהאשמת שווא כי תכננו פיגועים נגד מבני ממשל ופסי רכבת. במקרה אחר סטודנט להנדסה נעצר בקרלה בחשד שהוא משתייך לנקסליטים, והוא מת כתוצאה מעינויים בתחנת המשטרה. גופתו לא נמצאה עד היום.
נדחו כל מערכות הבחירות לפרלמנט ולממשלים האזוריים. לגנדי היה רוב של שני שלישים בפרלמנט, וכך יכלה להעביר כל חוק שחפצה בו. במקרים בהם החקיקה הייתה איטית מדי לטעמה, השתמשה בצו נשיאותי מתוקף חוקי החירום, המאפשר לה להחיל כל חוק באופן מיידי, ללא אישור הפרלמנט. אחד החוקים המרכזיים שהעבירה באופן זה הוא חוק המנקה אותה מכל חשד להונאת בחירות ומבטל את פסיקת בית המשפט העליון בנושא זה. כמו כן הלאימה את רוב גופי התקשורת הציבוריים והפרטיים, בהם רשת הטלוויזיה הלאומית, והשתמשה בהם ללא הרף לשידורי תעמולה.
התיקון ה-42 לחוקה.
גנדי עיוותה את חוקת הודו בתיקון ה-42 לחוקה, הנחשב לתיקון החוקתי הכי שנוי במחלוקת בהיסטוריה. התיקון נועד לצמצם את סמכותו של בית המשפט העליון לפסול חוקים שאינם חוקתיים, ולקבוע בסיס חדש לחוקה, שכונה "חוקת אינדירה". בתיקון נכללו שינויים כמעט בכל סעיפי החוקה, כולל ההקדמה והתיקונים הקודמים. סעיפי תיקון 42 צמצמו את מרבית הסמכויות של בית המשפט העליון, והניעו את המערכת הפוליטית לעבר משילות פרלמנטרית, תוך צמצום הזכויות הדמוקרטיות במדינה. רוב הסמכויות הועברו בצורה גורפת למשרד ראש הממשלה. התיקון העניק לפרלמנט כוח בלתי מרוסן לשנות סעיפים בחוקה ללא כל ביקורת שיפוטית.
עיקור כפוי.
בספטמבר 1976 יזם סנג'אי גנדי תוכנית נרחבת של עיקור כפוי להגבלת גידול האוכלוסייה בהודו. בלב התוכנית הייתה תקנה לביצוע חסימת צינור הזרע אצל גברים שיש להם שני ילדים או יותר. הניתוח בוצע בכפייה לגברים שהתנגדו לו. התוכנית יושמה בעיקר בקרב קהילות מוסלמיות. במהלך תקופת מצב החירום עוקרו כ-11 מיליון בני אדם.
תוכנית העיקור הכפוי התקבלה בבוז אצל כל שכבות הציבור הרחב. היא נחשבת עד היום לאסון לאומי, ובעטיה כל ממשלה מאז 1977 מצהירה כי אין בכוונתה לקבוע כל מדיניות בנושא תכנון המשפחה בהודו, וכי תכנון משפחתי נעשה אך ורק מרצון חופשי.
תנועות ההתנגדות.
תנועת ראשטריה סווג'מסווק סאנג, שארגנה אירועי מחאה נגד הממשלה, הוצאה מחוץ לחוק ואלפים מפעיליה נכלאו. הפעילים הנותרים ארגנו סאטיאגרהא (סוג של התנגדות בלתי אלימה) בה השתתפו אלפים, שקראו לבטל את תקנות החירום ולהשיב את הדמוקרטיה. לאחר מכן הקימו תנועות מחתרתיות לקידום הדמוקרטיה, שהפיצו בסתר ספרות ליברלית ושמרו על קשר עם הפעילים הכלואים.
גם הסיקים בהודו מחו נגד מצב החירום. ב-9 ביולי 1975 ארגנו מחאה המונית תחת הכותרת "הקמפיין להצלת הדמוקרטיה". המשטרה הגיעה למקום בכוחות גדולים ועצרה את רוב המפגינים.
על פי נתוני אמנסטי אינטרנשיונל, 140,000 בני אדם נעצרו ללא משפט במהלך מצב החירום של ממשלת אינדירה גנדי. על פי ההערכות, כ-40,000 מהם היו סיקים, על אף שהיוו רק שני אחוזים מאוכלוסיית הודו.
סיום מצב החירום.
בינואר 1977 הייתה אינדירה גנדי בטוחה כי שיתקה כליל את האופוזיציה. ב-18 בינואר שוחררו כל האסירים הפוליטיים, והיא הסכימה לקיים בחירות חדשות. להפתעתה, מפלגתה נחלה הפסד צורב והיא הודחה. במקומה מונה מורארג'י דסאי, שהיה ראש הממשלה הראשון שאינו ממפלגת הקונגרס. בחירות אלה מכונות בהודו "המהפך של 1977".
ניסיונות להעמיד לדין את אינדירה גנדי ואת בנה, סנג'אי גנדי, נתקלו בקשיים ביורוקרטיים וחוקתיים. הם נעצרו, אך שוחררו לאחר זמן קצר בתואנה כי המשטרה לא הצליחה לגבש ראיות מפלילות נגד השניים.
ב-23 במרץ 1977 פג באופן רשמי תוקפן של תקנות החירום, ולא חודש עוד.
אחת הפעולות הראשונות של הממשלה החדשה הייתה ניסוח התיקונים ה-43 וה-44 לחוקה, שביטלו את תיקון 42 והחזירו את רוב סעיפי חוקת הודו למצב בו היו לפני מצב החירום. תיקון 44 לחוקה מגביל, בין השאר, את סמכות הנשיא להכריז על מצב חירום שאינו קשור להתקפה מבחוץ.
תיאור התקופה בספרות ובאמנות.
ספרים עלילתיים רבים נכתבו על תקופת מצב החירום בהודו, רובם במבט ביקורתי. בין הספרים נמנים "ילדי חצות" מאת סלמאן רושדי, ו"הודו: תרבות פצועה" מאת וידיאדר סורג'פרסאד נייפול. בספר "חיי פיי" של יאן מרטל, אביו של פיי מחליט למכור את גן החיות ולהגר עם משפחתו מהודו לקנדה עם תחילתו של מצב החירום.
כמו כן הופקו סרטים רבים על רקע התקופה, בהם עיבוד קולנועי לספר "ילדי חצות" וסרט תיעודי על העינויים שעברו מתנגדי המשטר שנכלאו.
בספר שיצא בשנת 2011 לציון 125 שנה למפלגת הקונגרס הלאומי ההודי, נכתב על תקופה זו כך: "אין ספק כי מצב החירום היה פרק חריג בתולדותיה של הודו, וסיוט שנמשך 19 חודשים עבור כל מי שחי בה... נדרש זמן רב לשטוף מהמערכת הפוליטית את הגופים הזרים שהוזרמו אליה במצב החירום."
מפקד האוכלוסין של האימפריה הרוסית
מפקד האוכלוסין של האימפריה הרוסית משנת 1897 היה המפקד הראשון והיחיד שבוצע באימפריה הרוסית (פינלנד לא הוחרגה). הוא רשם נתונים דמוגרפיים החל מינואר 1897. בעבר, הוועדה המרכזית לסטטיסטיקה פרסמה טבלאות סטטיסטיות על בסיס רשימות פיסקליות (ревизские списки).
המפקד הרוסי השני נקבע לדצמבר 1915, אך בוטל בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה שנה וחצי לפני כן (ביולי 1914). לא נערך מחדש לפני המהפכה הרוסית. המפקד הבא שהתקיים ברוסיה התרחש רק בסוף 1926, כמעט שלושה עשורים לאחר מכן.
ארגון.
פרויקט המפקד הוצע בשנת 1877 על ידי פיוטר סמנוב-טיין-שנסקי, גאוגרף רוסי מפורסם וראש הלשכה הסטטיסטית המרכזית, ואושר על ידי הצאר ניקולאי השני בשנת 1895.
המפקד בוצע בשני שלבים. בשלב הראשון (דצמבר 1896 — ינואר 1897) המונים (135,000 איש: מורים, כמרים וחיילים יודעי קרוא וכתוב) ביקרו בכל משקי הבית ומילאו את השאלונים, שאומתו על ידי מנהלי מפקד האוכלוסין המקומיים. בשלב השני. (בינואר 1898) המונים ביקרו בו זמנית בכל משקי הבית כדי לאמת ולעדכן את השאלונים. למרות שמדובר במפקד היחיד שהם לקחו אי פעם, היסטוריונים הצליחו לגלות את אוכלוסיית האימפריה הרוסית בפרקי זמן קדומים יותר, עדיין מאיסוף מפקדי ערים.
עיבוד הנתונים ארך 8 שנים באמצעות מכונות כרטיסי הולרית. פרסום התוצאות החל בשנת 1898 והסתיים בשנת 1905. בסך הכל הונפקו 119 כרכים עבור 89 מחוזות, וכן סיכום בן שני כרכים.
השאלון הכיל את השאלות הבאות:
בטבלאות סיכום המפקד, הלאום התבסס על שפת האם המוצהרת של המשיבים.
תוצאות מפקד.
סך האוכלוסייה של האימפריה הרוסית נרשמה כ-125,640,021 איש (50.2% נשים, 49.8% גברים; עירוני 16,828,395, גיל חציוני של 21.16 שנים).
לפי שפת אם.
השפות המדוברות ביותר, מהן נקבע הלאום היו:
הערים הגדולות ביותר.
הערים הגדולות ביותר באימפריה לפי המפקד:
זמינות נתונים.
כל טופס ספירה הועתק פעמיים, עם שלושת העותקים שהוגשו לארכיוני המחוז, בארכיוני הנפות ובמשרד הלשכה הסטטיסטית המרכזית בסנט פטרסבורג. העותקים בסנט פטרסבורג נהרסו לאחר שהועברו לטבלאות. מרבית העותקים שנשמרו ברמה המקומית והאזורית נהרסו אף הם; עם זאת, המפקד השלם עבור נפות ארכנגלסק וטובולסק נשמר, והמפקד בכמה נפות אחרות קיים גם כן.
הערכה.
כמו במפקדים רבים אחרים בעידן הלאומיות, התוצאות משקפות את השקפותיהם על המדיניות הלאומית של הרשויות. במקרה זה, אוכלוסיית האתנים הרוסיים התנפחה. כך למשל, מספר הפולנים אינו מיוצג. פקידי האימפריה סיווגו את השפות האוקראיניות והבלארוסיות כשייכות לקבוצה הרוסית ותייגו את הלאומים הללו כרוסית קטנה עבור אוקראינים ורוסית לבנה לבלארוסים.
קלייטון
SuperBrawl IV
SuperBrawl IV היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-World Championship Wrestling (WCW). האירוע נערך ב-20 בפברואר 1994, באולבני סיוויק סנטר שבאולבני, ג'ורג'יה. האירוע היה האירוע הרביעי בסדרת אירועי SuperBrawl.
שמונה קרבות התנהלו באירוע. בקרב המרכזי, ריק פלייר ניצח את ויידר ושמר על אליפות העולם במשקל כבד של WCW בקרב שבו הבוס שימש כשופט המיוחד. עוד ברשימת הקרבות, סטינג, בריאן פילמן ודאסטין רודס ניצחו את סטיב אוסטין, ריק רוד ופול אורנדורף ניצחו בקרב Thundercage, וקקטוס ג'ק ומקס פיין ניצחו את אלופי הזוגות, הנאסטי בויז (בריאן נובס וג'רי סאגס) בפסילה.
אירוע.
ג'ימי גארווין החליף את מייקל הייז הפצוע בקרב שלו נגד ג'וני בי באד. לאחר הקרב, גארווין תקף את באד.
סלאלה