למרות דמוקרטיה מסוימת במבנה הפוליטי שלאחר המהפכה, הפגיעה בזכויות אדם תחת המשטר התיאוקרטי הגיעו לרמת ברוטליות גבוהה מזו של המשטר הקודם. עינויים, מעצר מתנגדים ורצח של מבקרים חשובים הוא דבר שבשיגרה (מספר האסירים הפוליטיים שנרצחו בשנות ה-80 מוערך ב-15,000 עד 20,000). האפליה של נשים נעשתה שכיחה מאז המהפכה, וכך גם האפליה של מיעוטים דתיים, במיוחד בני הדת הבהאית, שהוכרזו ככופרים. יותר מ-200 בהאים הוצאו להורג או נרצחו, מאות אחרים נעצרו, ורבבות איבדו את עבודתם, עסקיהם או את האפשרות לחינוך גבוה. כל המבנים האדמיניסטרטיביים הבהאיים נאסרו בידי הממשלה, ומקומות קדושים ובתי קברות נהרסו או הושחתו.
כתוצאה מהמהפכה התחזקה גם הצנזורה, שהייתה נוקשה עוד קודם לכן, והדבר הביא לצמצום משמעותי של היצירתיות האמנותית המקומית.
המהפכה והקמת משמרות המהפכה האסלאמית במטרה להחליש את כוחו של צבא איראן שסווג כנאמן לשושלת פהלווי, הותירה את איראן מבודדת בזירה הבינלאומית, מנודה מהעולם הקפיטליסטי והקומוניסטי, עם סנקציות מסחר משמעותיות שקיימות עד היום (בידי ארצות הברית). מצד שני, המהפכה גם איפשרה מהפכה פנימית במערכת הפוליטית, במקום מהפכה בידי כוחות חיצוניים. לדוגמה, ב-1997 נבחר הנשיא הרפורמיסטי מוחמד חתאמי. אמנם, בבחירות 2009 שבהן נבחר בשנית אחמדינז'אד לנשיא רבים טענו שהבחירות זויפו- מה שמרוקן אותן מתוכן.
הרמה הגבוהה יחסית (עבור האזור) של חדירת האינטרנט (נכון ל-2004, היו באיראן קרוב ל-5 מיליון משתמשים באינטרנט) מאפשרת חדירה של רעיונות וארגונים פוליטיים לאיראן.
בעקבות המהפכה התהפכו על פיהם יחסי איראן–ישראל - בעוד בתקופת שושלת פהלווי שלפני המהפכה היו יחסי שתי המדינות חמים, הרי שלאחריה הם נהפכו לעוינות מוחלטת.
ב-9 ביולי 1980 נעשה ניסיון הפיכת נגד כנגד הרפובליקה האיסלאמית של איראן על ידי מס' אנשי צבא בכירים ומתנגדי משטר אחרים. ניסיון זה נכשל ובעקבותיו בוצעה שורה נרחבת של מעצרים ואף הוצאות להורג בקרב מתנגדי המשטר שסייעה לממשלה האיראנית לבסס את כוחה ושליטתה המוחלטת במדינה.
השפעה על יחסי החוץ של איראן.
בעקבות המהפכה הורעו היחסים של איראן עם העולם המערבי. את הדומיננטית שבהן, ארצות הברית, משטר האייתוללות מכנה "השטן הגדול".
כפועל יוצא של המהפכה השתנו לגמרי יחסי איראן–ישראל. בתקופת השאה היו אלה יחסים חמים וידידותיים תוך שיתוף פעולה מסחרי וצבאי, ואילו לאחר המהפכה הם הפכו ליחסי עוינות. עם זאת, בשנותיה הראשונות של המהפכה עדיין נמשכו קשרים בלתי רשמיים מאחורי הקלעים, בעיקר במישור הצבאי, בין היתר במכירת אמצעי לחימה ישראליים לאיראן במהלך מלחמת איראן–עיראק, ובפרשת איראן-קונטראס. בעקבות המהפכה התערער גם מצבה של הקהילה היהודית באיראן.
קזבלן
קזבלן הוא מחזה מצליח מאת יגאל מוסינזון משנת 1954. המחזה היה גם למחזמר (1966), וכן עובד לסרט קולנוע יווני נשכח (1964) ולסרט קולנוע ישראלי מצליח באותו השם (1973).
המחזה נוגע במספר סוגיות הקשורות לחברה הישראלית, בהן השסע העדתי בישראל, יחסי אשכנזים–מזרחים, נישואים בין-עדתיים ועוד. במרכז הסיפור - המציג את חייהם של תושבי שיכון רעוע ביפו באזור השטח הגדול - ניצב קזבלן, עולה ממרוקו המנהיג חבורת בריונים יפואית. קזבלן מאוהב בבתו של ראש השיכון, עולה מפולין, אך האחרון אינו מסכים שבתו תתראה עם קזבלן ותנהל איתו קשר רומנטי, בגלל המוניטין של קזבלן כפושע חסר תרבות. במהלך העלילה מואשם קזבלן בגנבה ומשם והלאה העלילה מתרכזת במאבקו להוכיח את חפותו.
עלילה.
בשיכון רעוע ביפו גרים יחדיו עולים חדשים וותיקים – חלקם מאירופה וחלקם מארצות המזרח. בשיכון גר יוסף סימן-טוב, המכונה בפי כל "קזבלן" (או בקיצור: קָזָה). קזבלן עלה לישראל ממרוקו כילד וגיבש סביבו חבורת בריונים, המציקה לתושבי יפו בכלל ולתושבי השיכון בפרט. קזבלן ממורמר דרך קבע ומרגיש מקופח, מכיוון שחבריו לשעבר מהצבא, שאיתם נלחם כתף אל כתף במלחמה, שבה קיבל צל"ש על גבורתו בקרב כשהציל את מפקדו באמצע התופת, שכחו אותו. אחת הדוגמאות בהן הוא מוכיח זאת, הן שכשאחד מהחברים התחתן ולא הזמין אותו מכיוון שהוא לא ידע את הכתובת.
קזבלן מתאהב ברחל, בתו של מר פלדמן הפולני, מראשי השיכון היפואי, אולם פלדמן אינו רוצה שהוא יצא עם בתו בגלל התנהגותו של קזבלן. עוד אדם המתאהב בה הוא יאנוש, אותו קזבלן וחבורתו מכנים "גולאש", עולה מהונגריה, סנדלר ותושב השיכון. לילה אחד, רחל עוברת ברחובות יפו בדרך לביתה לאחר הלימודים ופתאום פוגשת ביאנוש, אשר המתין לה מבעוד מועד. לאחר שסירבה להצעתו, הוא מתחיל לתפוס אותה בכוח. קזבלן, שעבר גם הוא במקרה באותו המקום, עוזר לרחל ומלווה אותה לביתה, ולאחר מכן היא מזמינה אותו לארוחה. יאנוש המושפל שולח את שני עובדיו עוד באותו הלילה, ואלה תוקפים את קזבלן מאחור ומכים אותו. בינתיים, הממשלה מחליטה להרוס את השיכון שלהם, בטענה שהוא רעוע ועלול להיהרס בגשם הקרוב. תושבי היישוב מחליטים לא לוותר, אוספים כסף כדי לחזק את השיכון על מנת שיהיה ראוי למגורים, ומחביאים אותו בדירתו של פלדמן. על אף התנגדותו של פלדמן, קזבלן מגיע אליהם לארוחה. ברגע שהם לא רואים אותו, קזבלן מסתובב בדירה ורואה את הקופסה בה הם שמו את הכסף, אותה הוא מחביא טוב יותר. הארוחה עוברת מצוין, וגם הוריה של רחל מתחילים לקבל אותו. יום לאחר מכן, קזבלן ורחל נוסעים יחדיו לתל אביב. בזמן שהם בתל אביב, יאנוש מגיע לביתו של פלדמן בניסיון לשכנע אותו לומר לרחל להתחתן איתו. פלדמן מסרב, וברגע שהוא לא מסתכל, יאנוש רואה את הקופסה עם הכסף, לוקח את הכסף ונעלם. כולם חושבים שמי שגנב את הכסף הוא קזבלן, ועקב כך, כשקזבלן ורחל חוזרים מתל אביב, מחכה לו המשטרה, שלוקחת אותו לכלא. לאחר מפגש טעון בבית הסוהר עם מפקדו לשעבר בצבא, אותו הציל בעבר, משתחרר קזבלן ומוכיח את אשמתו של יאנוש, בכך שהוא מגיע אליו, מביס את עוזריו, מוצא את הכסף וזורק אותו החוצה ביחד עם יאנוש. בעקבות זאת, אהבתו של קזבלן לרחל זוכה בברכת הוריה, וקזבלן, שקודם היה שנוא נפשם של תושבי השיכון, הופך לגיבור המקום.
"קזבלן האמיתי".
ותיקי חטיבת גבעתי ממלחמת העצמאות, טוענים כי דמותו של קזבלן מבוססת על משה מולכו, אותו הם מתארים כלוחם אמיץ ללא חת, ללא השכלה ובעל נטייה להסתבך בפלילים. לטענתם, הכיר מוסינזון, שהיה קצין החינוך של גדוד 54, את מולכו. על פי השבועון "העולם הזה", קזבלן שעל דמותו התבסס המחזמר היה חיים דהאן, עבריין יפואי, שהיה דמות מוכרות במדורי הפלילים של העיתונות וכונה תחילה "מלך השטח הגדול" ואחר כך "קזבלן". לעומתם טענה חנה, אלמנתו של מוסינזון, שבעלה טען לא פעם שקזבלן הוא פרי דמיונו בלבד. מוסינזון עצמו אמר שכלל לא הכיר את דהאן, ושהחיבור בין דהאן לקזבלן היה גימיק של גודיק.
המחזה והמחזמר.
מוסינזון כתב את המחזה לבקשת פרויקט "תל"ם - תיאטרון למעברות" של הסתדרות העובדים (שהפך אחר כך לעמותת אמנות לעם), שרצה מחזה שיפנה לעולים החדשים ויעודד את התנועה מן העיר אל הכפר. ב־11 בספטמבר 1954 הועלה "קזבלן" כהצגה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של שמואל בונים ובכיכובם של יוסף ידין וחיה הררית. המחזה הוצג ברחבי המדינה מאות פעמים ועד יוני 1955, צפו בו כ-100,000 איש.
בשנת 1966 הפך המחזה הרציני באופיו למחזמר קליל, בעיבודם של מוסינזון ויואל זילברג. נוספו לו שירים שנכתבו על ידי עמוס אטינגר, דן אלמגור וחיים חפר, והולחנו על ידי דובי זלצר. כמו כן, הסיפור רוכך וקזבלן - שהואשם בגרסה המקורית ברצח - הואשם בגרסת המחזמר בגנבה בלבד. את המחזמר הפיק גיורא גודיק (שהפיק באותה תקופה גם מחזות זמר אחרים, כ"איי לייק מייק" ו"גבירתי הנאווה") וביים יואל זילברג. המחזמר הוצג 606 פעמים באולם בן 1,200 מקומות במתחם קולנוע אלהמברה ביפו. בתפקיד הראשי, כקזבלן, הופיע יהורם גאון שהפך למזוהה ביותר עם התפקיד. חלק משירי המחזמר והסרט הפכו ללהיטים ידועים בביצועו של גאון, בהם השיר המרכזי "כל הכבוד" הממחיש את מעמדו של קזבלן בקרב הבריונים ביפו, והשיר "יש מקום" - שיר סולו של גאון - המספר על געגועיו של קזבלן למולדתו, מרוקו.
זמן קצר לאחר שעלה המחזמר תבע דן אלמגור את הפסקתו, מאחר שהוסר מרשימת היוצרים והמפיק גודיק סירב לשלם לו על הפזמונים שכתב. במקביל תבע גודיק את אלמגור על שלא עמד בלוחות הזמנים לכתיבת השירים. לטענת אלמגור הקרדיט לשירים שכתב נמסר לעמוס אטינגר וחיים חפר, לטענתם אמרו שהפזמונים דומים אך לא זהים. עבור שניים מהפזמונים, בהם השיר "כל הכבוד", נקבע על ידי מומחים שיש גנבה ספרותית, וגודיק נדרש מיד לציין את אלמגור כמחברם. התביעה על מספר שירים נוספים שהיו במחלוקת נמשכה שנים רבות, והגיעה לדיון בבית המשפט העליון. לבסוף זכה אלמגור בתביעה בשנת 1973, גודיק ואטינגר נדרשו לשלם לו פיצויים, ואילו חיים חפר נוכה מאשמת גנבה ספרותית. אטינגר הגיש ערעור על גובה הפיצויים וזכה חלקית בשנת 1975.
הפקת 1989.