הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 בנירנברג, על בסיס רגימנט הרגלים ה-21 (הבווארי) של הדיוויזיה ה-7 של הרייכסווהר, והועמדה תחת פיקוד אויגן פון שוברט. הדיוויזיה השתתפה באנשלוס של אוסטריה, ובמהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-13, במסגרת הארמייה השמינית, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-13 במסגרת הארמייה ה-16, ובשלב השני במסגרת הארמייה ה-12. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-13 במסגרת הארמייה הרביעית ולאחר מכן במסגרת הארמייה השנייה, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוסים ה-12 וה-13 לסירוגין, במסגרת הארמייה השנייה. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות שונים בגזרה המרכזית, וביוני 1942 הועברה הדיוויזיה לצרפת כחלק מהקורפוס ה-25 במסגרת הארמייה השביעית. באפריל 1943 חזרה הדיוויזיה לחזית המזרחית, ולחמה בקרבות באוקראינה ובקרב דנייפר כחלק מהארמייה השישית ומארמיית הפאנצר הראשונה לסירוגין. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות ברומניה, ובאביב 1944 לחמה הדיוויזיה במבצע יאשי-קישינב הראשון כחלק מהארמייה השישית. באוגוסט 1944 הועברה הדיוויזיה לאזור ורשה כחלק מהארמייה התשיעית, ובינואר 1945 לחמה עמה במבצע ויסלה-אודר. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה ה-17 בקרבות בשלזיה ובצ'כיה, עד סוף המלחמה.
נהר צ'או-פראיה
וישגרד
שנג'ואו 11
שנג'ואו 11 (בסינית מפושטת: 神舟; בפין־יין: shénzhōu) היא חללית שנג'ואו סינית ששוגרה ב־17 באוקטובר 2016 מנמל החלל ג'יוצ'ואן. החללית נשאה על סיפונה שני טייקונאוטים אל עבר תחנת החלל טיאנגונג 2, שמשמשת כמדגים טכנולוגי לקראת בניית תחנת חלל סינית מודולרית עתידית. זו המשימה המאוישת היחידה שסין מתכוונת לשלוח לתחנת החלל טיאנגונג 2.
לאחר השיגור התאימה החללית את מסלולה לזה של תחנת החלל במסלול לווייני נמוך בגובה של 393 קילומטר. לאחר טיסה של יומיים נצמדה החללית לתחנת החלל, והטייקונאוטים נכנסו לתחנה. הם שהו בתחנת החלל במשך 30 יום, וביצעו בה מספר ניסויים מדעיים וטכנולוגיים. לאחר סיום המשימה וההתנתקות מהתחנה, חזרו הטייקונאוטים לכדור הארץ ביום טיסה נוסף, כך שמשך המשימה הכולל עמד על 33 יום.
בניגוד למשימות קודמות שבהן שוגרו שלושה טייקונאוטים, שנג'ואו 11 נשאה רק שני טייסי חלל, כדי לאפשר את הארכת משך המשימה על גבי התחנה מ־20 ל־30 יום. הצוות נחת בחזרה בכדור הארץ ב־17 בנובמבר 2016, והביא עמו את החסה וירקות שגידלו בתחנת החלל ואת הניסויים שעשו עליה.
מר דלי
מר דלי (באנגלית: Mr. Bucket) הוא כלי משחק לילדים שפורסם על ידי חברת מילטון בראדלי ויצא לשוק ב-1992. מכירות המשחק הופסקו אך חודשו ב-2007. המשחק כולל פלסטיק ודלי ממונע אשר משחרר כדורים צבעוניים מן הפה שלו, שהשחקנים אוספים באמצעות אתי פלסטיק ומחזירים לתוך מר דלי.
מהלך המשחק.
מטרת המשחק היא לשים את כל הכדורים של השחקן בתוך מר דלי לפני שהוא מקפיץ אותם החוצה דרך הפה שלו. כדי להתחיל את המשחק, מפזרים כדורי פלסטיק כחולים, ירוקים, צהובים ואדומים על הרצפה, וכל שחקן בוחר את חפירה. כשמר דלי מופעל, השחקנים לוקחים את הכדורים התואמים לצבע של את החפירה שלהם ומפילים אותם אל תוך מר דלי. בעוד שהשחקנים אוספים את הכדורים שלהם, מר דלי יורק בכל מרווח זמן קבוע כדור אחד החוצה. המנצח הוא השחקן הראשון שהצליח להכניס את כל שלושת הכדורים שלו למר דלי בלי שאף אחד מהם יישאר בחוץ.
אמיל אל-ע'ורי
אמיל אל-ע'ורי (ערבית: , תעתיק רווח בעברית: אמיל גורי; 1907 – 1984) היה ערבי-פלסטיני נוצרי (יווני-אורתודכסי), מזכיר הוועד הערבי העליון, גוף ההנהגה הרשמי של ערביי ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, וכמו כן גם המזכיר הכללי של המפלגה הערבית הפלסטינית, מפלגתם של משפחת חוסייני ומקורביהם.
ביוגרפיה.
אמיל אל-ע'ורי נולד בירושלים ולמד בבית הספר סנט ג'ורג' בעיר. בצעירותו עבד במשך 7 שנים בסוכנות התיירות תומאס קוק ובנו. כנוצרי פעיל, הוא נבחר למזכיר האגודה הערבית האורתודוקסית בירושלים. הוא הצטרף לאוניברסיטת סינסינטי באוהיו, ארצות הברית, וב-1933 סיים תואר ראשון. הוא היה מייסדו ועורכו הראשי של השבועון באנגלית "הפדרציה הערבית" (“Arab Federation”), שיצא בירושלים ונסגר על ידי השלטון הבריטי כעבור 9 חודשים מאז יצא לאור. בסתיו 1933 נבחר כחבר הוועד הפועל של הוועידה הפלסטינית השביעית.
ב-23 באוגוסט 1933, יום השנה הרביעי לפרעות תרפ"ט, כתב ע'ורי: "היום ההוא היה יום מזהיר ומפואר בדברי־ימי הערביות בפלסטין. זהו יום הכבוד, התפארת וההקרבה". מ-1934 היה חבר הוועד הפועל הערבי. ב-1934 הוא ייסד שבועון נוסף, "הצעירים", ואת העיתון היומי "האחדות הערבית" ("אל-וַחדה אל-ערבּיה"), אולם גם הם נסגרו על ידי הבריטים. באותה שנה הצטרף לבית הספר למשפטים בירושלים, ומאוחר יותר הפך לעורך דין. ב-1935 נבחר למזכיר הכללי של המפלגה הערבית הפלסטינית, תפקיד בו החזיק עד לסיום המנדט הבריטי ב-1947.
ע'ורי עמד בראש יצירת "פלוגות הנוער", תנועת הנוער של המפלגה, והיה חבר בוועדה מיוחדת שניהלה את הארגון. תנועת הנוער דמתה ל"נוער ההיטלראי" בגרמניה הנאצית, והוועדה אף כינתה לתקופה קצרה את הפלוגות באופן רשמי "הצופים הנאצים", אולם לאחר תקופה מסוימת הוחלף השם לכינוי האיסלאמי "אל-פותווה".
בין השנים 1936–1939, תקופת המרד הערבי הגדול, מילא שליחויות תעמולה בבריטניה, ארצות הברית וארצות הבלקן. עקב הדיווחים האובייקטיביים של עיתוני מצרים על המצב בארץ ישראל בזמן המרד, נסע לשם ע'ורי באמצע מאי 1936 ויצר קשר עם עיתונאים, כדי להביא לשינוי בעמדת העיתונים שלהם. ב-1937 נשלח על ידי הוועד הערבי העליון כדי להקים את המשרד הערבי הפלסטיני לתעמולה בלונדון - המשרד הערבי הראשון מסוגו. ב-1938 שלח אותו הוועד הערבי העליון לכנס הפרלמנטים הערביים בקהיר ולפעילויות רבות אחרות באזור. ב-1939 הוא סייר בארצות הברית כדי לגייס תמיכה ציבורית, ואז חזר לקהיר, שם התגורר במשך 4 שנים.
בשנים 1939/40 עברו לעיראק רבים מהמנהיגים הפלסטינים שברחו מארץ ישראל עם דיכוי המרד על ידי הבריטים, ושם שיתפו פעולה עם יוזמי מרד רשיד עאלי ומארגניו. בעת המרד (1941) היו בעיראק כ-300 גולים פלסטינים, וע'ורי היה אחד החשובים שבהם.
לאחר חידושה של מפלגת החוסיינים באפריל 1944, היה ע'ורי בין מנהיגיה הראשיים. בין השנים 1945–1948 היה עורכו הראשי של העיתון היומי "האחדות". ב-20 בנובמבר 1945 הוקם מחדש הוועד הערבי העליון, והשתתף בדיוני הליגה הערבית כמשקיף. ע'ורי מונה לחבר הוועד מטעם מפלגת החוסיינים. לאחר ששוב פורק, מינתה הליגה הערבית ביוני 1946 "ועד-פועל עליון" לערביי פלסטין ובו 4 חברים, וע'ורי אחד מהם. ב-1947 שימש ע'ורי נציג הוועד הערבי העליון בליגה הערבית ובאו"ם. ב-14 במאי 1947 האשים ע'ורי באו"ם את היהודים בצליבת ישו.
לאחר מותו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני ב-8 באפריל 1948, העביר אמין אל-חוסייני לע'ורי את הפיקוד על צבא הג'יהאד הקדוש. ע'ורי היה אז עסקן חסר רקע צבאי. ב-20 באפריל פיקד לראשונה על קרב, כאשר עמד בראש כוח שתקף שיירה בשער הגיא.
ביולי 1948 טען ע'ורי כי הפליטים הפלסטינים עצמם הם אלה שהפיצו את הסיפורים על הוראות שקיבלו מההנהגה הפלסטינית לפנות את בתיהם, כדי להצדיק את "עריקתם" ובריחתם. ב-6 באוגוסט פרסם מאמר על שאלת הפליטים ב"טלגרף" בביירות, בו הציע לרכז את הפליטים בבקעת הירדן ובנגב - כך יהיו קרובים לחזית ויוכלו לתרום למאמץ המלחמתי, ותיחסך מהם העוינות שהופגנה כלפיהם בארצות ערב. ע'ורי האשים בדבריו לעיתון את מנהיגי מדינות ערב בהיווצרות בעיית הפליטים וטען כי ניתן לפתור את הבעיה "רק על ידי כיבוש מחדש של השטח שנכבש בידי היהודים והחזרת יושביהם", אולם שלל את אפשרות החזרת הפליטים "לבתיהם הכבושים", מאחר שהיהודים "יחזיקום כבני ערובה ויענום קשות". הוא טען כי הסכמה פוליטית להחזרת פליטים תהיה "התחמקות האחראים מן האחריות לעניין, ותשמש צעד ראשון להכרת הערבים במדינת ישראל ובחלוקה... עלינו עתה לחזור ולהפוך את העניין לעניין של ג'יהאד. שומה עלינו לטעת בלב כל ערבי את האיבה ליהודים".
במחצית השנייה של 1948 פגש העיתונאי האמריקני ג'ון רוי קרלסון את אמין אל-חוסייני בדמשק לראיון קצר. הראיון התקיים בווילה הממוקמת במתחם מגורים מוקף חומה, ובתוכה כ-30 שומרים מזוינים בתת-מקלעים ורימונים. בפמליה של המופתי שנכחה במתחם, היה גם ע'ורי, שקרלסון כבר פגש אותו קודם לכן בקהיר, והגדירו: "יועצו של המופתי לענייני יחסי-ציבור, שונא-ישראל מובהק".
בספטמבר 1948 הוא נבחר למזכיר הכללי של "המועצה הלאומית הפלסטינית" בעיר עזה, גוף קצר מועד שבראשו עמד אמין אל-חוסייני. ב-6 בספטמבר 1948, עוד בעיצומה של מלחמת העצמאות, הטיל ע'ורי בריאיון לדיילי טלגרף בביירות את האחריות לבעיית הפליטים גם על מדינות ערב: "העובדה שפליטים אלה מצויים היא תוצאה הישרה מפעולתן של המדינות הערביות בהתנגדן לחלוקה...המדינות הערביות הסכימו פה-אחד על המדיניות הזאת והן חייבות להשתתף בפתרון הבעיה".
לאחר סיומה של המלחמה, פעל ע'ורי בקרב הפליטים הפלסטינים בלבנון ובירדן. כמה מחברי הוועד הערבי העליון פרשו אז לחיים פרטיים, אולם ע'ורי נותר פעיל בלבנון כאיש של המופתי, וזאת תחת איסור על פעילות פוליטית שלא תאמה את מדיניות הממשלה. באפריל 1950 נסגר המשרד בביירות.