כאשר שאר משפחתו גורשה למחנה ההשמדה טרבלינקה שבמזרח פולין, הצליח שפילמן להימלט מאתר השילוח בעזרת חבר, שאחז בו בתוך ההמון והבריח אותו מן הרכבת הממתינה. כפי שכתוב בספר זיכרונותיו, שפילמן מצא מקומות מחבוא בוורשה בעזרת אנשי המחתרת הפולנית. בין היתר נעזר באנדז'יי בוגוצקי ובאשתו יאנינה בוגוצקה. פעמים אחדות נאלץ לשנות את מקומות המסתור שלו; אחד מהם היה בית דירות מופצץ, שם היה עליו לטפס במשך חודשים מעל גווייה חרוכה כדי להגיע אל חדרו. הוא נאחז בשפיותו על ידי כך, שחזר בזיכרונו על כל היצירות שניגן או חיבר, תוך שימת לב קפדנית ושיטתית לפרטי פרטים. לקראת סוף המלחמה, מצא מקלט בבית הרוס, ואז הפתיעו אותו הגרמנים, שהגיעו למקום והפכו אותו למפקדה.
להצלתו של שפילמן תרם וילם הוזנפלד, סרן גרמני, שהתבייש במדיניות הנאצית של ארצו. הוזנפלד גילה את שפילמן כשזה חיפש משהו לאכול. הוזנפלד שאל את שפילמן מיהו ודרש הוכחה להיותו פסנתרן ולשם כך הוביל אותו אל פסנתר ישן. היה זה לאחר שנתיים ומחצה ששפילמן לא נגע בפסנתר, אך מתוך חשש לחייו, הוא ניגן את הבלדה מס' 1 בסול מינור, אופוס 23, של שופן. הוזנפלד סיפק לשפילמן מזון ומדי צבא כדי שלא יקפא למוות. לאחר שהגרמנים פינו את ורשה הגיע לעיר הצבא האדום של ברית המועצות, אך שפילמן עצמו שוחרר בידי חיילי הארמייה הפולנית ה-1 שהייתה חלק מהחזית הבלארוסית ה-1 של הצבא האדום. שפילמן יצא לקדם בברכה את מציליו, אך אלה, שראוהו עם מעיל גרמני, ירו לעברו וכמעט הרגוהו. הוא קרא אליהם "אני פולני!" ועל שאלתם מדוע הוא לובש סגין של קצין גרמני, ענה להם, "קר לי." הוזנפלד מת לאחר מכן בשבי הסובייטי.
שפילמן חזר לעבודתו הקודמת ברדיו פולין ב-1945, שם החל מחדש בדיוק במקום שהפסיק שש שנים קודם: נוקבת במיוחד הייתה פתיחתו את השידור הראשון בנגינת הנוקטורן בדו דיאז מינור של שופן, היצירה האחרונה שרדיו פולין שידר לפני המלחמה.
משנת 1945 עד 1963 היה שפילמן מנהל מדור המוזיקה של רדיו פולין. במשך התקופה הזאת חיבר כמה יצירות סימפוניות וכ-500 שירים, ביניהם כמה שירי ילדים, שעודם פופולריים בפולין עד היום, וכן מוזיקה לתסכיתי רדיו ולסרטים. שפילמן גם המשיך להופיע כסולן, לבדו ועם הכנרים ברוניסלב גימפל, אידה הנדל, רומן טוטנברג והנריק שרינג. ב-1963 ייסדו שפילמן וגימפל את "חמישיית הפסנתר ורשה", שעמה הופיע שפילמן עד 1986.
בשנת 2000 מת שפילמן בוורשה, בגיל 88.
זיכרונותיו והסרט "הפסנתרן".
בשנת 1945, זמן קצר אחרי סיום המלחמה, כתב שפילמן את זיכרונותיו על המאבק לחיים בוורשה. הוא הוציא את הספר לאור בשם "Śmierć Miasta" ("מותה של עיר"), אבל שלטונות פולין, שלא שבעו נחת מנקודת הראות שלו על המלחמה, מנעו את פרסומו. עותקים ספורים של הספר הודפסו והוא נותר שכוח ועלום למשך יותר מחמישים שנה.
בשנת 1987 יזם בנו של שפילמן, אנדז'יי, את הוצאת ספרו של אביו מחדש, תחילה בגרמנית בשם "Das wunderbare Überleben" ("ההישרדות המופלאה"), ולאחר מכן באנגלית, בשם "הפסנתרן". הספר היה לרב-מכר ובהמשך יצא בתרגומים ליותר מ-30 שפות (בהן עברית, 2001). בשנת 2002 ביים רומן פולנסקי גרסת תסריט, גם היא בשם "הפסנתרן", אבל שפילמן מת לפני השלמת הסרט. "הפסנתרן" זכה בשלושה פרסי אוסקר כולל את השחקן הטוב ביותר אדריאן ברודי שהוא השחקן הצעיר ביותר שזכה באוסקר, בפרס הסרט הטוב ביותר של האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה ובפרס דקל הזהב של פסטיבל הסרטים בקאן.
תביעת הדיבה.
בשנת 2010 פרסמה הסופרת הפולנייה אגתה טושינסקה ספר ביוגרפי על הזמרת היהודייה וירה גראן, שהופיעה בוורשה. בהקדמה לספר, היא קיימה עמה ראיון שבו האשימה את שפילמן בשיתוף פעולה עם הנאצים נגד היהודים בגטו. משפחתו של שפילמן תבעה את טושינסקה באשמת הוצאת דיבה, ובשנת 2013 בית המשפט הפולני דחה את העתירה נגד טושינסקה בטענו שהיא רק ציטטה את דבריה של גראן ולא אמרה את דעתה, עובדה המעניקה הגנה לספר בשם חופש הביטוי.
משפחת שפילמן הגישה ערעור לבית המשפט הפולני לערעורים, וזה הכריע בשנת 2016 שטושינסקה אכן הוציאה דיבה, גם אם רק ציטטה את גראן, ודרש ממנה לפרסם התנצלות וכן למחוק את האשמות מהמהדורות הבאות של הספר.
שש דרגות ההפרדה
פאמפס
שרה יפת
שרה יפת (נולדה ב-18 בנובמבר 1934) היא חוקרת מקרא ישראלית, פרופסור אמריטה בחוג למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים וכלת פרס ישראל לחקר המקרא לשנת תשס"ד (2004). נודעת בעיקר בזכות מחקריה על ספר דברי הימים ועל פרשנות המקרא היהודית בימי הביניים.
כיהנה כנשיאת האיגוד העולמי למדעי היהדות עד לשנת 2009 וכעורכת של כתב העת שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום עד כרך כ.
ביוגרפיה.
יפת נולדה בפתח תקווה למשפחה חלוצית. היא בתם של חנה (לבית חבויניק) ילידת ליטא, ושמואל נחמיה איזקסון.
למדה בבית הספר פיק"א בפתח תקווה ואחר כך בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב. לאחר התיכון עברה לירושלים ללמוד בבית המדרש למורים העברי ע"ש דוד ילין, בתוכנית אקדמית להכשרת מורים בשיתוף עם האוניברסיטה העברית. בסיום לימודיה עבדה במשרדי ממשלה שונים ואחר כך כמורה בבית הספר "גאולים" בירושלים.
בשנת 1959, שבה ללימודים אקדמיים והשלימה תואר ראשון במקרא ובספרות עברית וכן את לימודי תעודת ההוראה בבתי ספר תיכונים בבית הספר לחינוך. היא המשיכה בלימודי התואר השני במקרא ובלימודים צמודים, שאותם סיימה בשנת 1965 בהצטיינות יתרה, ולאחר מכן למדה לתואר דוקטור, שאותו קיבלה בשנת 1973 בציון מעולה. באותה שנה נתמנתה למרצה בחוג למקרא באוניברסיטה. בשנת 1977 קודמה לדרגת מרצה בכירה, בשנת 1981 לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1987 לדרגת פרופסור מן המניין.
שימשה כראש החוג למקרא באוניברסיטה העברית בשנים 1984–1986 וכראש המכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית בשנים 1987–1989. בשנים 1997–2001 הייתה מנהלת הספרייה הלאומית.
במשך הקריירה האקדמית שלה לימדה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, באוניברסיטת הרווארד, בבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק, באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה, באוניברסיטת נוטרדאם במדינת אינדיאנה שבארצות הברית, ובאוניברסיטת סידני באוסטרליה. הייתה חברת מחקר בוולפסון קולג' באוקספורד, קליר הול שבקיימברידג', המכון ללימודי יהדות מתקדמים (לשעבר מכון אננברג) בפילדלפיה ובאוניברסיטת הרווארד.
פרס ישראל.
מנימוקי השופטים להענקת פרס ישראל לשרה יפת בשנת 2004:
חיים אישיים.
נישאה לעו"ד גדעון יפת, שנפטר בשנת 2013, ולהם ארבעה ילדים. בנם גלעד יפת הוא יזם וגנאלוג ישראלי, המנכ"ל והמייסד של חברת "MyHeritage". בתם שלומית יפת-ביאליק היא מחברת סדרת מדריכי הטיולים "המשפחה המטיילת".
מאניה-דפרסיה
נושאי כליו של הרמב&quot;ם
נושאי כליו של הרמב"ם הוא שמם הקיבוצי של פרשניו של ספר משנה תורה שחיבר הרמב"ם. המונח שאול מתחום הלוחמה העתיקה, כאשר לוחם חמוש בכבדות היה נזקק גם לנער נושא כלים, כלומר הנושא את כלי מלחמתו.
במונח זה משתמשים לרוב לפרשנים המודפסים "על הדף" של ההוצאות הקלאסיות של ספר משנה תורה; עתים מורחב המושג גם לכלל הפרשנים של הספר, ולעיתים נכללים בו גם כאלה אשר מטרתם הייתה הפוכה: להשיג על פסקי רמב"ם ולדון בעיקר נגדם (אם כי לעיתים הם משמשים גם כפרשנים).
סוגי החיבורים.
ישנם בעיקר שלושה סוגי חיבורים שנכתבו:
רשימת נושאי הכלים על ה"משנה תורה".
להלן הסבר קצר על החיבורים העיקריים שנכתבו כפירוש על משנה תורה ונדפסים בהוצאות הרגילות של הספר. רבים מהחיבורים כוללים את המילה "משנה" בשמם בשל שמו של ה"משנה תורה".
השגות הרמ"ך.
נכתבו על ידי ר' משה הכהן מלוניל, בן דורו של רמב"ם. רמב"ם עצמו השיב על השגותיו, אך אין בידינו תשובות אלה.
כתבי יד של השגות הרמ"ך היו בידי מחברים שונים המזכירים אותן ומצטטים אותן, אך לא הובאו לדפוס עד ימינו. בפרט ציטט אותן רבי יוסף קארו ב"כסף משנה". כיום ישנן מהדורות, כגון מהדורת פרנקל, שבהן מודפסות השגות הרמ"ך.
השגות הראב"ד.
נכתבו על ידי ר' אברהם בן דוד מפושקירה, בן דורו של רמב"ם. כתיבתו של חיבור זה, כשמו, הייתה מעין מתקפת נגד לחיבור משנה תורה.
בהשגותיו להקדמת רמב"ם למשנה תורה, מתייחס הראב"ד לבעיה שהזכרנו לעיל, ומאריך שם בהשלכותיה: "הוא עזב דרך כל המחברים אשר היו לפניו, כי הם הביאו ראיה לדבריהם וכתבו הדברים בשם אמרם..."
דרכו של הראב"ד בהשגותיו, היא להעיר בקצרה על דברי רמב"ם. את דבריו הוא פותח, בדרך כלל, במילים 'אמר אברהם', שנזכרות בראשי תיבות א"א.
מקובל לומר, שבמקומות שלא כתב הראב"ד את השגותיו, הסכים לדעת רמב"ם. וכשמשתמש בלשון 'יש מי שאומר' בהשגתו, ייתכן שהוא עצמו לא סבר כך.
במקרים רבים התאפיינו השגותיו של הראב"ד בניסוח חריף וביקורתי.
מגדל עוז.
חיבורו של ר' שם טוב אבן גאון, נכתב כמאה שנה לאחר הסתלקות הרמב"ם (1300 לספה"נ). כתיבתו של חיבור זה הייתה לשם הגנה מפני השגותיו של הראב"ד. כמו כן, היה ר' שם טוב הראשון שעסק בציון מקורותיו של רמב"ם.
בכמה מן המקומות דוחה ר' שם טוב את השגותיו של הראב"ד, על ידי הבאת נוסח מקורי של דברי רמב"ם שהיה ברשותו.
הגהות מימוניות.
חיבורו של ר' מאיר הכהן מרוטנבורג (בעזרתו של רבי שמשון בן צדוק), נכתב כמאה שנה לאחר מות רמב"ם (1300 לספה"נ). ר' מאיר ראה חשיבות להוסיף על דברי רמב"ם את מנהג אשכנז. בעיקר מזכיר את פסיקות רבו המהר"ם מרוטנבורג ושאר בעלי התוספות.
מגיד משנה.