כמה מקורות רומיים מתארים ביקורים של שגרירים ממלכי באקטריה והודו במהלך המאה ה-2, זוהי כנראה התייחסות לקושאנים.
אאוליוס ספרטיאנוס מדבר על הקיסר אדריאנוס ב"היסטוריה אוגוסטה" בכותבו: "המלכים של באקטריה שלחו אליו שגרירים שהתחננו לקבל את ידידותו".
כמו כן ב-138 על פי אאורליוס ויקטור הקיסר אנטונינוס פיוס יורשו של אדריאנוס קיבל כמה שגרירים הודים, באקטרים (קושאנים) והירקניאנים.
ספרי ההיסטוריה הסיניים של האו האנשו מתארים גם הם חילופי סחורות בין צפון מערב הודו לאימפריה הרומית באותה תקופה: "למערב (טיאז'ו – צפון מערב הודו) יש קשר עם דא-צ'ין (האימפריה הרומית). ניתן למצוא דברי ערך מדא צ'ין כאן, כדוגמת בדי כותנה נאים, שטחי צמר מעולים, בשמים מכל המינים, ככרות סוכר, פלפל, זנגביל ומלח שחור".
בירת הקיץ של קושאן בבאגרם הניבה כמות נכבדת של טובין שיובאו מהאימפריה הרומית, במיוחד סוגים שונים של דברי זכוכית.
מגעים עם סין.
במהלך המאות הראשונה והשנייה התפשטה אימפריית קושאן לצפון וכבשה חלקים מאגן טארים האזור ממנו יצאו הקושאנים במקור, תהליך שהעמיד את הקושאנים בלב הסחר הרווחי שהתנהל במרכז אסיה עם האימפריה הרומית. הקושאנים שתפו פעולה עם הסינים בלחימה כגון פלישות של שבטים נוודים, בייחוד כשהם שיתפו פעולה עם הגנרל הסיני באן צ'או כנגד הסוגדיאנים בשנת 84 בזמן שהאחרון ניסה לתמוך במרד של מלך קאשגאר. סביב שנת 85 הם גם סייעו לגנרל הסיני בהתקפה על טורפן מזרחית לאגן טארים.
בתמורה לתמיכתם בסינים דרשו הקושאנים לקבל נסיכה סינית ונדחו, גם אחרי ששלחו מתנות לחצר המלכות הסיני. בתגובה הם שלחו צבא בן 70,000 כנגד באן צ'או בשנת 86 אך המסע הארוך התיש את הצבא והוא הובס על ידי כוח קטן ממנו. היואזי נסוגו ושלמו מס לקיסרות הסינית בזמן שלטונו של הקיסר הסיני "היא" משושלת האן (89 – 106).
מאוחר יותר בשנת 116 לערך הקימו הקושאנים תחת שלטונו של קונישקה הראשון ממלכה שמרכזה בקאשגאר והשתלטו גם על הערים "חוטן" ו"ירקנד" שהיו ערי חסות של הסינים באגן טארים. לצורך המנהל הם הביאו לאזור את הכתב הברהמי והשפה ההודית "פראקריט" והרחיבו את השפעת האמנות היוונית-בודהיסטית שהתפתחה לאמנות המכונה "אמנות סרינדיאנית".
הרישומים הסיניים מראים גם כי הקושאנים שלחו שוב מתנות לחצר המלכות הסינית ב-158 – 159 במהלך שלטונו של הקיסר הסיני "הואן" משושלת האן.
חילופי תרבות התגברו לאחר מגעים אלה ומיסיונרים בודהיסטים-קושאנים כדוגמת "לוקאקסמה" היו פעילים בערי הבירה של סין לוו-יאנג ולפעמים נאנג'ינג, שם הצטיינו במלאכת התרגום. הם היו הראשונים עליהם אנו יודעים שקידמו את הכתבים של זרמי הבודהיזם המהאיאנה והיניאנה בסין.
השקיעה.
החל מהמאה ה-3 החלה האימפריה הקושאנית להתפצל.
סביב שנת 225 מת המלך ואסודווה הראשון והאימפריה הקושאנית נחלקה לחצי מערבי וחצי מזרחי. בשנים 224 – 240 פלשו הסאסנים לבאקטריה וצפון הודו היכן שהיו ידועים כ"הודו-סאסנים".
סביב 270 איבדו הקושאנים את השטחים במישור הגנגס היכן שבשנת 320 נוסדה אימפריית גופטה.
במחצית המאה ה-4 התמרד שליט מקומי בפקיסטן בשם קיאדרה והדיח את השושלת הקושאנית. הוא יסד ממלכה הידועה כ"ממלכת קידאריט", על אף שהחשיב עצמו כקושאני כפי שניתן לראות מסגנון הקואשני של המטבעות שטבע. ממלכת קידאריט כנראה הייתה ממלכה משגשגת, על אף שהייתה קטנה מקודמותיה הקושאניות.
שרידים אלה של ממלכת קושאן נמחקו לבסוף על ידי הפלישות של ההונים הלבנים במאה ה-5 ואחר כך על ידי התפשטות האסלאם.
קרב כריות
קרב כריות, או מלחמת כריות, הוא משחק שעוסקים בו בעיקר ילדים שבמהלכו הם "תוקפים" אחד את השני בכריות. משחק זה עשוי להוות דרך לפורקן מיידי של מתח נפשי וכעס. מאחר שכריות עשויות מחומר רך ומשקלן אינו רב, פעילות זו מסתיימת רק לעיתים נדירות בפציעות כלשהן. עם זאת חבטת כרית עלולה לגרום לילד לאבד את שיווי משקלו, במיוחד על משטח רך כמו מיטה. בעבר כריות נטו להיקרע במהלך קרב כריות, והנוצות שמילאו אותן התפזרו לכל עבר. כיום הכריות לרוב אינן ממולאות פוך טבעי אלא מילוי סינתטי העשוי מקשה אחת שאינו מתפזר עם קריעת הכרית.
קרב כריות הוא אחת הפעילויות הנפוצות במסגרת מסיבת פיג'מות.
הסרט "בית החיות" (1978) בכיכובו של ג'ון בלושי מציג מלחמת כריות באחוות הבנות.
בשנת 2004, סטודנטים מאוניברסיטת ווריק קבעו שיא עולם של מלחמת הכריות הגדולה ביותר, בה השתתפו 1,308 משתתפים בפיקוחם של נציגי ספר השיאים של גינס.
קרבות כריות נהפכים לחלק בולט בתופעת פלאש מוב כשקמים מועדוני קרב כריות בערים ברחבי העולם. כחלק מתופעה זו, התקיימו ב־7 במרץ 2005, ב־15 ביוני 2006 וב־18 בספטמבר 2008 קרבות כריות רבי משתתפים בכיכר רבין, תל אביב.
קזבלנקה (סרט)
"קזבלנקה" (באנגלית: Casablanca) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1942, המתרחש בעיר קזבלנקה בעת שלטון צרפת של וישי במרוקו בימי מלחמת העולם השנייה. הסרט בוים על ידי מייקל קורטיז ומככבים בו המפרי בוגרט ואינגריד ברגמן. הסרט מתמקד בקונפליקט שנוצר בנפשו של ריק בין האהבה ובין המידה הטובה - עליו לבחור בין אהבתו לאילזה ובין הצורך לעשות את הדבר הנכון ולסייע לבעלה, חבר המחתרת ויקטור לאזלו, להימלט על מנת להמשיך במאבקו בנאציזם.
עוד בזמן הקרנתו לראשונה היה הסרט להיט, ובמהלך השנים צבר קהל אוהדים נאמן. הוא נחשב כיום לקלאסיקה קולנועית, ומדורג תדיר על ידי מבקרים כאחד הסרטים הטובים ביותר שנעשו בהוליווד. הוא זכה בפרס אוסקר לשנת 1943 כסרט הטוב ביותר.
עלילת הסרט.
ריצ'רד (ריק) בליין (המפרי בוגרט) הוא בעליו של מועדון בקזבלנקה בשנות מלחמת העולם השנייה, בפרוטקטורט הצרפתי מרוקו הנתון לשליטת משטר וישי. בית-העסק מושך מגוון רחב של לקוחות, מפקידי ממשל ועד לפליטים הנמלטים מאירופה ושואפים להגיע לארצות הברית. ריק הוא אדם ציני המפגין חזות נייטרלית, אך במהלך הסרט מתגלה כי הוא הבריח נשק לאתיופיה במהלך המלחמה נגד איטליה ולחם לצד הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד, הוא מפגין טוב לב כלפי פליטים וניכר שהוא אדם רגיש על אף שהוא שומר על ריחוק.
פושע זעיר בשם גיירמו אוגארטה (פיטר לורה) מגיע למועדון כשבידו אישורי מעבר החתומים בידי גנרל מקסים וייגאן, המאפשרים לנושאיהם לצאת מתחומי שלטון וישי ללא שאלות או עיכובים. הוא מפקיד אותם אצל ריק ומבקש ממנו לשמור עליהם. הטפסים נלקחו משני בלדרים גרמנים שנרצחו, והמשטרה המקומית, בראשות פקד רנו המושחת (קלוד ריינס), עוצרת את אוגארטה והורגת אותו.
אל המועדון נכנסת אישה בשם אילזה לונד (אינגריד ברגמן), מלווה בוויקטור לאזלו (פאול הנרייד), מנהיג מחתרת מצ'כוסלובקיה הכבושה. היא מזהה את סם, נגן הפסנתר במועדון, ופונה אליו. מהשיחה ביניהם מתברר שהיא וריק הכירו בפריז, וכמה פלשבקים הקוטעים את הרצף העלילתי מבהירים שהקשר היה רומנטי. ריק מאמין שאילזה נטשה אותו לטובת גבר אחר באקראי, אך בהמשך היא מספרת לו שהיא הייתה נשואה ללאזלו עוד כשהכירו בפריז אך האמינה שהוא מת, וכאשר גילתה שהוא עדיין בחיים נאלצה לבחור וחזרה אליו על אף אהבתה לריק.
קבוצת קצינים גרמנים המונהגים על ידי רב-סרן שטראסר (קונרד ויידט), משתלטת על הפסנתר במועדון ושרה את "משמר הריין". לאזלו מנהיג את שאר הלקוחות בשירת המנון צרפת, והם גוברים בקולם על הגרמנים, המורים לרנו להכריז על סגירת המועדון.
ויקטור ואילזה מגלים שאשרות היציאה נמצאות אצל ריק, אבל כשוויקטור פונה אליו הוא מסרב למכור לו אותן ומציע שיפנה אל אשתו לקבל הסבר. לאחר מכן אילזה מגיעה אל ריק בעצמו, מתחננת ואף מאיימת עליו באקדח, אבל בסופו של דבר מוכרעת תחת רגשותיה ואומרת שהיא משאירה את ההחלטה בידיו.
ריק נפגש עם רנו ואומר לו שהוא מוכן להסגיר לידיו את ויקטור כיוון שהוא מעוניין להשתמש באשרות כדי לברוח יחד עם אילזה. הוא מתאם עם רנו שימסור לוויקטור את המסמכים כך שתהיה למשטרה עילה לעצור אותו, ולאחר מכן ייקח אותם בחזרה אליו. בפועל, כאשר רנו מגיע (לבדו, כפי שדרש ריק) ומתכוון לקחת את ויקטור, ריק מאיים עליו באקדח ומכריח אותו להתלוות אל ויקטור, אילזה ואליו אל שדה התעופה. שם הוא נפרד מאילזה בטענה שהוא יודע שמקומה האמיתי הוא לצד ויקטור ושהיא חלק חיוני במאבקו נגד הנאצים, ואף פונה אל ויקטור ומבטיח לו שאשתו נשארה נאמנה רק לו גם במהלך מפגשיהם האחרונים. ויקטור ואילזה עולים על המטוס שממריא אל ליסבון, משם מובטח להם המשך הדרך. שטראסר מגיע ומנסה לסכל את ההמראה, אך ריק יורה בו לאחר שאיים עליו מספר פעמים. כשאנשיו של רנו מגיעים למקום הוא מחפה על ריק ומורה להם לאסוף "את החשודים הרגילים" במטרה לחקור לכאורה את מותו של הגרמני. השניים פוסעים אל תוך הערפל, ורנו מציע לריק שיסייע לו להימלט לברזוויל שבשליטת צרפת החופשית. ריק עונה לו כי הוא חושב שזוהי "תחילתה של ידידות מופלאה".
שחקנים.
לאווירה שמשרה הסרט תרמה העובדה כי רק שלושה מן השחקנים המופיעים בו נולדו בארצות הברית. צוות השחקנים הורכב מבני אומות שונות, בעלי רקע שונה, שחלקם הגיעו לארצות הברית בשל התנגדותם לנאציזם או בשל יהדותם:
הפקת הסרט.
הסרט הופק על פי מחזה של מורי ברנט וג'ואן אליסון בשם "כולם באים למועדון של ריק" (Everybody comes to Rick's). המחזה מעולם לא הוצג על במה. חברת האחים וורנר קנתה את הזכויות תמורת 20,000 דולר, וקראה לפרויקט "קזבלנקה", כפי הנראה בניסיון לחקות הצלחת סרט משנת 1938 שנקרא "אלג'יר". את הפקת הסרט לקח על עצמו המפיק המפורסם האל ואליס.
הצילומים החלו ב-25 במאי 1942 והסתיימו ב-3 באוגוסט 1942. הסרט צולם בשחור-לבן.