בייטי, אשר היה ידוע כרודף שמלות, קיים מערכות יחסים עם שורה ארוכה של כוכבות הוליווד, בהן: מדונה (שגם הופיעה בסרטו), קנדיס ברגן, ג'ולי כריסטי, ג'ואן קולינס, קתרין דנב, פיי דאנאוויי, ג'יין פונדה, מלאני גריפית', דריל האנה, גולדי הון, דיאן קיטון, דיאנה רוס, קארלי סימון, ברברה סטרייסנד, ליב אולמן, נטלי ווד ולסלי קארון.
בשנת 1992, בגיל 55, התמסד ונישא לשחקנית אנט בנינג, אותה פגש על סט הצילומים של הסרט "באגסי", בו גילמה בנינג את בת זוגו. מאז נולדו לזוג ארבעה ילדים. בשנת 2012, יצא בנם הבכור כטרנסג'נדר.
בנובמבר 2006 נודע כי איגוד הכתבים הזרים האמריקני החליט להעניק לבייטי את פרס ססיל ב. דה-מיל על מפעל חיים בטקס פרסי גלובוס הזהב שיתקיים בפברואר 2007.
קריירה פוליטית.
במשך זמן רב היה בייטי אקטיביסט שהשמיע את דעותיו הליברליות באירועים פומביים והיה מעורב שנים רבות בבחירות לראשות המפלגה הדמוקרטית, עוד מימיו של רוברט קנדי. הוא שקל התמודדות לתפקיד ראשות המפלגה לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000, מאחר שלא היה שבע רצון משני המועמדים לתפקיד (אל גור והסנטור לשעבר ביל בראדלי), אך לבסוף בחר שלא להתמודד.
רשימת סרטיו.
סך הכול שיחק בייטי ב-23 סרטי קולנוע, מתוכם ביים חמישה.
קרב עזה השני
קרב עזה השני התחולל בנגב המערבי, מזרחית לעזה, ב-19 באפריל 1917, כחלק מהמערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרח התיכון. לאחר הניצחון שהוחמץ בקרב עזה הראשון, תקף חיל המשלוח המצרי, של האימפריה הבריטית, בשנית את כוח צבא האימפריה העות'מאנית (בפיקוד גרמני) שהגן על עזה. הטורקים, אשר חיזקו את כוחותיהם לאחר הקרב הראשון, הביסו את הבריטים. כישלון ההתקפה הבריטית הביא להחלפתו של גנרל ארצ'יבלד מארי, מפקד הכוח הבריטי, בגנרל אדמונד אלנבי.
ההכנות לקרב.
המסרים ששלחו מארי ודובל אל משרד המלחמה הבריטי, לאחר קרב עזה הראשון, היו כוזבים ותארו את הקרב כהצלחה בריטית. הם אף המליצו לנצל את "ההצלחה" ולתקוף במהירות את כוח המגן הטורקי על מנת להשלים את המשימה וטענו כי למתקפה ישנם סיכויי הצלחה רבים. המתקפה תוכננה להתבצע בסגנון המתקפות של החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה: הרעשה ארטילרית במשך יומיים על הכוח המגן ואז, הסתערות רגלית חזיתית על כוח המגן המחופר בתעלות. הגנרלים פיליפ צ'טווד - מפקד הטור המדברי הבריטי, ולוטננט גנרל הנרי שובל - מפקד דיוויזיית אנז"ק, שהיו בעלי ניסיון קרבי רב, פקפקו ביכולת טקטיקה זו לפרוץ את קו ההגנה הטורקי ובסיכויי הניצחון בקרב. בערב הקרב, בסיום התדריך שנתן אחד ממפקדי הכוחות הבריטיים לקציניו, הוא אמר: "זוהי, רבותי, התוכנית. ואומר בכנות כי אינני מעריך אותה ביותר."
הכוח הבריטי מנה ארבע דיוויזיות רגלים: הדיוויזיות ה-52, ה-53, ה-54 וה-74, שתי דיוויזיות רכובות: דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק ודיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית וקורפוס הגמלים הקיסרי. הדיוויזיה ה-74 ודיוויזיית אנז"ק תוכננו להשתתף כמילואים, רק במקרה הצורך. הבריטים אף הציגו שני כלי נשק חדשים בזירת המזרח התיכון: שישה טנקים (ולפי מקורות מסוימים - שמונה טנקים) צורפו לכוח התוקף. כמו כן, צוידה הארטילריה ב-2000 פגזי גז רעיל. הכוחות הבריטים נפרשו בצורת סהר. מאזור ואדי עזה במערב, המשך בחלקו הדרומי של רכס שייח עבאס (עליו נמצא כיום קיבוץ בארי), דרומה לתל ג'מה, שלאל ותל אל-פרעה.
לשלוחות הגבעות מעלי מונטר מערבה, לצד הים קראו האנגלים בשם "רכס שמשון". לשיפולי הגבעה, לצד דרום, היכן שהיה שדה התעופה של עזה ניתן השם - צוואר דלילה.ּ
לאחר קרב עזה הראשון חיזקו הכוחות הטורקים, בפיקודו של קרס פון קרסנשטיין, את אחיזתם בקו עזה-באר שבע ומנו, על פי ההערכה, 20,000-25,000 חיילים אשר היו פרושים בנקודות שולטות כגון: עלי מונטר, רג'ם אל עטוינה (אזור כפר מימון ותושיה כיום), תל הורירה ותל א-שריעה. בנקודות שולטות אחרות שלאורך הקו היו גם כן חפירות מאוישות על ידי הכוח הטורקי, אך מדובר היה בכוחות קטנים יותר שנתמכו בלוגיסטיקה ובתגבורת על ידי המוצבים העיקריים. מזרחה מתל א-שריעה החזיקו הטורקים בנוכחות דלילה שכן סברו כי מקורות המים באזור אינם מספיקים ולכן, האפשרות של התקפה רכובה באזור זה היא בעלת סבירות נמוכה.
בשורות הצבא העות'מאני לחמו מספר קצינים מהיישוב. אחד מהם, אריה הלפרן, בנו של מיכאל הלפרן, נהרג בקרב. קצין אחר, ירמיהו צוקרמן, נפצע.
מהלך הקרב.
בבוקר ה-17 באפריל החלה הארטילריה הבריטית בהרעשה ארטילרית על העיר עזה ועל המוצבים הטורקים. על עזה נורתה אש משני כיוונים. על ידי סוללות תותחים שהתמקמו מדרום לעיר ועל ידי שני כלי שיט נושאי תותחים בריטים וסיירת צרפתית. בבוקר ה-19 באפריל, בעת שהחל יום הלחימה העיקרי, שכלל הסתערויות חיל רגלים ופרשים, מיקדו קני הארטילריה הבריטים את אישם על גבעת עלי מונטר שמדרום מזרח לעזה. בהפגזה זו נורו לראשונה פגזי גז רעיל במערכה בארץ ישראל, אולם בדיעבד התברר כי אלו כמעט ולא השפיעו על החיילים העות'מאנים (עקב שימוש בגז שהתנדף בטמפרטורות ששררו באזור וכמות לא מספקת של פגזים).
הירי הארטילרי הרצוף, אשר נמשך יומיים לפני תחילת המתקפה, סימן לטורקים כי מדובר בהכנה לתקיפה העיקרית, וכך, איפשר להם לערוך את הכנותיהם האחרונות ולהיות מוכנים להתקפה הבריטית. כמו כן, הארטילריה הבריטית התמקדה בירי על קווי החפירות הטורקים ולא ירתה על הארטילריה הטורקית וכך איפשרה לארטילריה הטורקית להשיב אש על ריכוזי הכוחות הבריטים. כוח הרגלים הבריטי התקדם כבר בבוקר ה-17 באפריל, עם תחילת ההרעשה, אל עמדות היציאה להתקפה ושהה בהן יומיים, תחת אש ארטילרית, עד תחילת ההסתערות בבוקר ה-19 באפריל. אחד מהטנקים הבריטים נפגע ויצא מכלל פעולה כבר בשלב זה של הלחימה בעת שסייע לכוחות הרגלים.
ב-19 באפריל, בשעה 07:15, החלה התקפת חיל הרגלים הבריטי. דיוויזיה 53 תקפה את המרחב שבין העיר עזה ובין חוף הים. מעט אחריה, תקפו דיוויזיה 52 את העיר עזה ואת גבעת עלי מונטר מכיוון דרום ודיוויזיה 54 את המרחב שממזרח לעזה, בין העיר ובין גבעה שנודעה לאחר הקרב כ"עמדת הטנק". הכוחות הבריטים לא הצליחו להשיג בהסתערותם הישגים משמעותיים ונבלמו לאורך כל החזית, תוך כדי ספיגת אבדות קשות, כתוצאה מירי מקלעים ופגזי שרפנל.
עמדת הטנק.
הטנקים שנותרו כשירים, פוזרו לאורך קו הלחימה במטרה שיסייעו ללחימת הרגלים. צורת לחימה זו הביאה לריכוז האש הארטילרית הטורקית אל הטנקים ואל סביבתם הקרובה ובכך תרמה הימצאות הטנקים לסיכון הרגלים שבסביבתם. באגף המזרחי של גזרת דיוויזיה 54 הצליח טנק אחד להתקדם ולסייע לכוחות הרגלים לכבוש אחת מעמדות הטורקים. הטנק הצליח לטפס על גבעה קטנה (מדרום מערב למושב שובה של היום) שם הייתה ממוקמת עמדה טורקית, נפגע מפגזי תותח ונשאר לעמוד בשיא הגבעה כשהוא בולט בשדה הקרב. ממזרח לטנק הסתערו על העמדות רוכבי בריגדת הגמלים. כ-1,400 מטר לפני עמדות הטורקים הם ירדו מגמליהם והחלו בהסתערות רגלית. המסתערים מול עמדת הטנק סבלו אבדות כבדות. למרות זאת, הצליחו כ-30 מאנשי הגמלים וכ-20 מהרגלים הבריטיים להגיע לקו העמדות הטורקי והכינו עצמם לקרב כידונים, אלא שאז המגינים, כ-600 במספר, נסוגו אל קו העמדות השני. הבריטים והאוסטרלים הצליחו להחזיק בעמדה כשעתיים, אך מאחר שנשארו מבודדים, עם פצועים רבים, נאלצו לסגת חזרה אל כוחותיהם.
מזרחית לעמדת הטנק, הצליחו כוחות של בריגדת רוכבי הגמלים, אשר פעלו כרגלים, להתקדם במרחב שבין שתי עמדות טורקיות וביצעו את ההתקדמות המשמעותית ביותר בכל קו הלחימה. הם חצו את כביש באר שבע-עזה והשתלטו על שתי גבעות נמוכות. אולם בשעה שהסתערות שאר הכוחות נבלמה, נאלצו גם הם לסגת חזרה מחשש שישארו מבודדים בשטח הטורקי.
עטוינה.
מול העמדות ברג'ם אל עטוינה נערכו כוחות רכובים של הבריגדות ה-3 וה-4 האוסטרליות והבריגדה ה-5 הרכובה של הדיוויזיה האימפריאלית הרכובה, בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי הודג'סון. תפקידם היה כפול. תחילה היה עליהם להפגין נוכחות ולהעסיק את הכוחות הטורקים כדי למנוע מהם תגבור של הגזרות המערביות יותר. בהמשך הקרב, הוטל עליהם לפרוץ את האגף במערך הטורקי. ניסיונות התקיפה לא עלו יפה. גם כאן, הטורקים היו ערוכים היטב בעמדותיהם והסבו לכוחות המסתערים אבדות כבדות. נטענה אף הטענה כי בהינתן שלפיקוד הבריטי כבר היה ידוע כי בגזרות האחרות לא הצליחו הבריטים לפרוץ את המערך הטורקי, לא היה ערך ממשי לתקיפה הרכובה, שכן לא היה בכוחה להכריע את הקרב.
כבר עם שחר ה-19 באפריל, תקפה הבריגדה הרכובה הקלה ה-3 את רכס עטוינה בכיוון שדרת הרכס (צפון מערב). אולם הם הצליחו להגיע למרחק של כ-250 מטר מעמדות הטורקים ונבלמו. רק בשעה מאוחרת יותר תקפו הבריגדות ה-4 וה-5 את קו ההגנה הטורקי וגם הם נבלמו וספגו אבדות. באגף המזרחי של כוח זה פעלה דיוויזיית אנז"ק. אחר הצהריים הוכנסה לפעולה גם הבריגדה ה-6 של הדיוויזיה האימפריאלית הרכובה, אשר שימשה עד אז כעתודה. גם אז, כשהכוח הבריטי שלח לקרב את כל כוחותיו, לא הצליחו התוקפים להשיג שום הישגים משמעותיים. כה רבה הייתה עליונות הטורקים, עד כי קני הארטילריה שלהם היו מספיק פנויים כדי להעסיק גם את קני הארטילריה של הכוחות הבריטיים.
סיום הקרב.