החל מ-1624 הפלוגות העצמאיות של אנשי הרמה לבשו "קילטים גדולים", ועם הפיכתן ב-1740 למשמר השחור (כיום חלק מהרגימנט המלכותי של סקוטלנד) קילטים אלו הוחלפו בקילטים מודרניים עם טארטן כהה (טארטן "המשמר השחור" של שבט קמפבל).
מורדים יעקוביטים רבים אימצו את הקילט כמדים בלתי רשמיים ואפילו תומכיהם האנגלים לבשו פרטי לבוש העשויים מטארטן בתקופת המרד היעקוביטי של 1745. לאחר מרידה זו החליטה הממשלה ליצור רגימנטים שגויסו מקרב אנשי הרמה בשביל הצבא הבריטי כדי לפקח על האנרגיות של הגאלים. רגימנטים אלו נשלחו להודו, צפון אמריקה ועוד, ובכך ירד הסיכוי לחידוש המרד הסקוטי. מדי צבא לא נכללו בחוק הלבוש ומדי הרגימנטים הללו כללו קילטים מודרניים, כאשר כל רגימנט זוהה עם טארטן משלו.
יחידות סקוטיות רבות לבשו קילטים בקרבות במהלך מלחמת העולם הראשונה. הטקטיקות האכזריות של חטיבת הרמה המלכותית העניקו לחייליה את הכינוי "גברות מגיהנום" מהצבא הגרמני שנלחם נגדה בשוחות. השימוש האחרון שנעשה בקילט במהלך קרבות היה בתחילת מלחמת העולם השנייה.
לצבא האירי אין מסורת של לבישת קילט בקרב, אולם החלילנים בחטיבות האיריות של הצבא הבריטי לובשים באופן מסורתי קילטים בצבע חרדל, ומסורת זו ממשיכה גם בלהקות החלילנים של הצבא האירי.
הקילט הסקוטי.
הקילט הסקוטי שונה במעט בעיצוב ובמבנה מהקילט הכללי. זהו לבוש תפור העטוף מסביב למותניים ונסגר על ידי רצועות ואבזים בשני הצדדים.
הקילט מכסה את הגוף מהמותניים ומטה עד למעט מעל הברכיים. שתי שכבות הבד שנמצאות בקדמת הגוף הן שטוחות בעוד הבד בצדדים ומאחורה הוא עם קפלים. ניתן ללבוש תחתונים מתחת לקילט אך אין שום חובה לכך.
עיצוב ומבנה.
בדים.
הקילט האופייני הנראה במשחקי הרמה המודרניים עשוי מצמר שזור הרקום באריג טוויל (twill, אריג בעל קווים מלוכסנים). הטוויל הרקום לפי דפוס צבעים מסוים, הנקרא סט (Sett), נקרא טארטן. הקילט האירי, לעומת זאת, היה עשוי מסורתית מבד בצבע אחיד.
קילט רגיל למבוגר עושה שימוש בכ-5.5 עד 7 מטר בד טארטן.
סט (Sett).
אחד מהמאפיינים הבולטים של הקילט הסקוטי הוא דפוס הטארטן, הנקרא סט. רבים מהדפוסים הללו מזוהים עם שבטים או משפחות מסוימות בסקוטלנד אך ישנם גם טארטנים לאזורים, מחוזות, חברות, אנשים יחידים, בתי ספר ואוניברסיטאות. הסטים תמיד מאורגנים אופקית ואנכית, לעולם לא באלכסון. הם מתוארים לפי ספירת החוטים, זאת אומרת הרצף של הצבעים ועוביים. לדוגמה, לטארטן של שבט וואלאס יש ספירת חוטים כזו: "K/4 R32 K32 Y/4". זאת אומרת שבטארטן ישנם ארבעה חוטים שחורים, לאחר מכן 32 חוטים אדומים, 32 שחורים וארבעה צהובים.
הסטים רשומים ב"רשות הסקוטים לטארטנים" המחזיקה באוסף של דוגמאות בדים המאופיינות בשם ובספירת החוטים. כיום ישנם בערך 5000 טארטנים רשומים, כאשר רובם נרשמו כבר במאה ה-19, לפני שהיה קישור בין הטארטנים לשבטים מסוימים.
הקילט הנורת'מברי.
הקילט ממחוז נורת'מבריה (Northumbria) הוא כמעט זהה לקילט הסקוטי אך בדרך כלל עשוי משזירה פשוטה יותר ופחות צבעוני. הבדים המשמשים לקילטים אלו הם אינם טארטנים אמיתיים ובדרך כלל עשויים רק מצבע אחד.
הקילט האירי.
בניגוד לקילט הסקוטי, הקילט האירי היה עשוי בדרך כלל מבד בצבע אחד, כאשר הצבעים הנפוצים ביותר היו ירוק וזעפרן. הקילט באירלנד היווה סמל ללאומיות הגאלית בעיקר בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בשנים האחרונות עוצבו טארטנים חדשים רבים המזוהים עם מחוזות איריים. הטארטן האירי העתיק ביותר הוא טארטן אלסטר, שנתגלה ב-1956 ומתוארך לתחילת המאה ה-17, כנראה מהתקופה בה סקוטים רבים היגרו למחוז אלסטר שבצפון אירלנד. למרות זאת, הקילט כיום באירלנד נחשב בעיקר לסקוטי, משום שההתעוררות האירית לנושא הקילטים בתקופה האחרונה הוא בעיקר של אירים אמריקאים.
הקילט הוולשי.
הקילט בוויילס לא נחשב לחלק מסורתי בלבוש הוולשי הלאומי אך הוא נעשה יותר פופולרי כסמל לזהות הקלטית. מאותה סיבה ניתן כיום לראות קילטים גם בקורנוול, דבון, האי מאן, בריטני, צפון פורטוגל ומחוז גליסיה בספרד.
כיום מיוצרים יותר ויותר טארטנים אישיים בוויילס, על אף שאין ממש ראיות לכך שהעם הוולשי (או כל עם קלטי אחר) השתמש בטארטנים כדי לזהות משפחות.
סגנונות לבישת הקילט.
כיום רוב הסקוטים רואים בקילט לבוש רשמי או טקסי, אף שישנם אנשים רבים הלובשים קילט ביום-יום.
יחידות מסוימות בצבא הבריטי ובצבאות של חלק ממדינות חבר העמים הבריטי (לרבות אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד ודרום אפריקה) עדיין כוללות את הקילט כחלק מהמדים הרשמיים שלהן, אף על פי שהוא לא משמש חלק ממדי הקרב מאז 1944.
אברהם חפוטא
הרב אברהם חפוטא (נולד בה'תרצ"ד, 1934) הוא ראש כולל "מדרש רמב"ם" בפתח תקווה ובעבר ראש ישיבת הרמב"ם בתל אביב. חיבר ספרים רבים.
ביוגרפיה.
נולד במרקש שבמרוקו לרב יאיר חפוטא, אז ראש השוחטים במרקש וסופר בית הדין של רב העיר משה זריהן ולימים רבה של באר יעקב, בן לשושלת רבנים.
בגיל 14 נלקח על ידי הרב אברהם קלמנוביץ, יחד עם נערים מצטיינים נוספים, ללמוד בישיבת מיר שבארצות הברית. בכניסתו לישיבה נבחן על חמישים דפי גמרא מילה במילה. לאחר זמן קצר עבר לישראל ולמד בישיבת פוניבז'. לאחר מכן למד תקופה קצרה בישיבת פורת יוסף, שם הוסמך לרבנות על ידי הרב עזרא עטייה. בהמשך עבר לישיבת באר יעקב, שם למד חמש שנים, עד שנתבקש לשמש כראש ישיבת הרמב"ם על פי עצת החזון איש. בעת לימודיו בבאר יעקב זכה בפרס משרד הדתות לבני ישיבות מצטיינים לשנת ה'תשי"ג.
הרב חפוטא כיהן כעשרים ושמונה שנה כראש ישיבת הרמב"ם בתל אביב. בשנות ה-80 הקים את בית המדרש "מדרש הרמב"ם" בפתח תקווה. פרסם כ-50 ספרים בתחומים מגוונים.
הרב חפוטא משלב בין שיטות הלימוד הספרדיות והליטאיות.
בשנת תשמ"ד פסק בד"צ העדה החרדית כי יש להדיח את הרב חפוטא מתפקידו כראש ישיבה בגין מעשים מגונים בתלמידיו. הרב יעקב ישראל קנייבסקי גיבה את הפסק. הרב חפוטא הגיב כי מדובר בבדיה ושפסק הדין נגדו אינו תקין
הרב נפגש לאחר ההאשמות עם הרב עובדיה יוסף.
משפחתו.
הרב חפוטא נשוי לאביבה, בתו של שמעון הכהן, מישיבת המקובלים בית אל.
ספריו.
ההדרות ספרים.
לבד מכתיבת ספרים עסק גם בההדרת ספרים:
אפקט צ'רנקוב-ואוילוב
סקוטופסין
פראנק איירו
מערכת הקואורדינטות ההליוצנטרית
ההיסטוריה של הקילט
איבר רבייה
סורת אל-קארעה
סורת אל-קארִעה (ערבית: سورة القارعة), היא סורה מספר 101 בקוראן. סורה קצרה זו מונה אחד עשר פסוקים (אַיאַת), ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְּריל (جبريل) במכה. לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת אל-קריש ולפני סורת אל-קיאמה.
כבסורות אחרות מציגה סורה זו מושג, אל-קארִעה (ההולמת), ושואלת מה פשרו ("הידעתָ מהי ההולמת?"). התשובה מובאת בהמשך הסורה, בה מתברר כי ההולמת הוא אחד מכינוייה של שעת הדין. ביום זה, ממשיכה הסורה "יפוצו האנשים כפרפרים לכל עבר, וההרים יהיו כצמר המנופץ." כלומר הן הסדר האנושי והן זה הקוסמולוגי יאבדו, שכן בקוראן הרים הם העמודים המפרידים בין גן העדן לארץ. הסורה ממשיכה ומציגה מאזן של שכר ועונש: מי שכף מאזניו תהייה כבדה, כלומר עמוסה במעשים טובים, יזכה ל"חיי נועם", ואילו מי שאין באמתחתו מעשים טובים רבים - יאבד. האבדון מתואר כגורל ב"בור השחת" שהוא "אש משתוללת", אשר בתרגום אחר יכול להיות מובן כ"אמו תהיה שכולה."
המכונה של הגרוב
המכונה של הגרוב הוא אלבום הבכורה של להקת הדג נחש. האלבום יצא בשנת 2000, לאחר התגבשות הרכב הלהקה ולאחר סדרה של הופעות.
הפקה.
"המכונה של הגרוב" נחשב גם לאחר האלבומים הנוספים שהוציאה הלהקה לאבן דרך מרכזית וחשובה בעיצוב דרכה של הלהקה ובהצלחתה. השירים באלבום מציגים אמירות בוטות לעיתים על אלימות ומין ("אף אחד"), עבריינות ("עבריין","קוסאמאמק"), פוליטיקה ("שלום סלאם פיס","ג'רוזלם") ועוד. השירים אף מתאפיינים באמירה ישירה, כנה השואפת לבטא את תחושות הסביבה שלעיתים אינן נאמרות בפומבי.
השיר הראשון באלבום, "לא מוותר", מציג היטב אחת הבעיות של יוצרי מוזיקה בישראל. השיר מתאר את הרצון ליצור ולהתקבל באהדה ובהצלחה אצל הקהל הרחב, יחד עם ההתמודדות עם תעשיית המוזיקה השואפת קודם כל לרווחים והצלחה עסקית. השיר רומז על תרומתו של בית ההפקות "לבנטיני" להצלחתה של "הדג נחש" אל מול חברות אחרות שלא האמינו במוזיקה שיוצרת הלהקה.
השיר "אף אחד" מצטט (בתרגום לעברית) בפזמון שלו את שירו של פיט סיגר "If I Had a Hammer".
תחנת הרכבת ראשון לציון – משה דיין
תחנת הרכבת ראשון לציון – משה דיין היא תחנת רכבת במסילת הרכבת תל אביב – בני-דרום, בקו בין רעננה מערב ובאר שבע. התחנה נקראת על שם הרמטכ"ל ושר הביטחון לשעבר משה דיין שעל שמו קרוי גם הרחוב שהיא נמצאת בו.
התחנה ממוקמת בין נתיבי כביש איילון בצמוד למחלף משה דיין, ומשמשת כתחנת ביניים מרכזית במסילת הרכבת תל אביב – בני-דרום שמובילה לאשדוד, לאשקלון ולשדרות דרך תחנת הרכבת יבנה מערב. הפעלת קו זה קיצרה את הנסיעה מתל אביב-יפו לראשון לציון ל-18 דקות, ועם השלמת המסילה מיבנה מערב לצומת פלשת ואשדוד התקצר זמן ההגעה מראשון לציון לתל אביב ל-9 דקות.
היסטוריה.