אנטון בוגר הכדורגל בקובאן. יחד עם אחיו התחיל לשחק במועדון אולימפ סלאביאנסק-על-קובאן. אחרי כמה שנים האחים הגיעו למוסקבה והצטרפו ל"ספרטק", שבה לא נשארו זמן רב. ב-2011, הם עברו ל"לוקומוטיב". אנטון עשה את הופעת הבכורה שלו במדי לוקומוטיב ב-30 באוקטובר 2013 במשחק הגביע נגד "רוטור". בעונות 2014/15 ו-2015/16 המשיך להתאמן בלוקומוטיב אך לא עלה על המגרש.
הוא הופיע לראשונה באליפות רוסיה ב-9 באפריל 2017, כשנכנס כמחליף במשחק נגד "רוסטוב". ב-19 באוקטובר 2017 כבש שער במשחק במסגרת המחזור השלישי של שלב הבתים בליגה האירופית נגד "שריף" (1:1).
לבאדיה.
ב-2016, הושאל לקבוצת "לבאדיה" האסטונית. את הופעת הבכורה שלו באליפות אסטוניה ערך ב-2 באפריל במשחק נגד "נומה". במשחק הבא הוא הבקיע את שער הניצחון, כשבאמצע המחצית השנייה הוחלף.
קריירה בנבחרת.
בדצמבר 2012, צוות האימון של נבחרת רוסיה עד גיל 17, בראשות דמיטרי אוליאנוב זימן את מירנצ’וק ליטול חלק במשחקי הטורניר לזכר של גרנאטקין. הנבחרת זכתה בטורניר. הוא שיחק גם עבור נבחרות הנוער של רוסיה עד גיל 18 ו-19.
ב-3 ספטמבר 2017 שיחק במשחק הנבחרת נגד דינמו מוסקבה, הבקיע שער בדקה ה-22. את הופעתו הבינלאומית הראשונה ערך ב-7 באוקטובר 2017 במשחק הידידות נגד הנבחרת הלאומית של דרום קוריאה.
תומאס בנטלי
תומאס בנטלי (באנגלית: Thomas Bentley; 1884–1966) היה במאי קולנוע בריטי. בין השנים 1912 ו-1941 ביים 68 סרטים. כמו כן ביים שלושה סרטים בשיטת דה-פורסט פונופילם, קול-על-סרט. ב-1926 ביים את "The Man in the Street", ב-1927 ביים את "Antidote", וב-1928 ביים את "Acci-Dental Treatment".
ביוגרפיה.
בנטלי נולד בלונדון והוכשר כמהנדס, אבל הוא החל לשחק במופעי וודוויל, והיה ידוע מגילום דמויות מהרומנים של צ'ארלס דיקנס. הקריירה שלו בבימוי של סרטים אילמים החלה ב-1910 בעיבוד לסרטים של ספרים אחדים מאת דיקנס. אחרי שפרש מעבודתו כבמאי ב-1941 הוא היה יועץ טכני למועצה הבריטית לקולנוע.
פילמוגרפיה.
סרטים בבימויו:
סולם צור (פירושונים)
צלה
פימפרנל סמית
פימפרנל סמית (באנגלית: Pimpernel Smith, בארצות הברית: Mister V) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1941 בבימוי ובהפקתו של לסלי הווארד שגם משחק בו בתפקיד הראשי. הווארד שיחק קודם לכן בסרט "סקרלט פימפרנל", בשנת 1934.
התסריט נכתב בהשראת הרומן סקרלט פימפרנל של הברונית אמה אורצי מ-1905 והרומן פימפרנל סמית של א.ג. מקדונלד, אולם בסרט זה הועברה העלילה מתקופת המהפכה הצרפתית לתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה.
הסרט הוא מסמך אנטי נאצי חריף. בתחילתו מופיעה כותרת כי "הדמויות בו הן בדיוניות אך הוא משקף את האנשים המסכנים את חייהם יום-יום כדי לעזור לאנשים מלאומים שונים הנרדפים ומושמדים על ידי הנאצים, לאנשים אלה חברי החופש, מוקדש סרט זה".
הסרט הזה נאסר אז להקרנה בשוודיה הנייטרלית, אבל ראול ולנברג ראה אותו בהקרנה פרטית, ואז החליט לצאת לבודפשט ולהציל שם יהודים.
תקציר העלילה.
פרופסור הורשיו סמית (לסלי הווארד) הוא ארכאולוג ומרצה באוניברסיטת קיימברידג'. רבים אינם יודעים כי הוא נוסע לעיתים קרובות לגרמניה, ומחלץ משם אנשים שהשלטון הנאצי רודף אותם.
הוא מרצה לקבוצת סטודנטים אמריקאים, ומציע לכמה מהם לצאת למשלחת חפירות לגרמניה כדי לגלות את מוצאם הארי של הגרמנים. הנאצים מאשרים את משלחת המנסה לאשש את התאוריה הארית שלהם.
הוא חודר למחנה ריכוז מחופש לדחליל כדי לשחרר משם פסנתרן פולני. שומר נאצי יורה בו ופוצע אותו בידו. הוא מצליח לשחרר את הפולני ולברוח. הסיפור מתפרסם בכל העיתונים, והסטודנטים מבחינים למחרת בידו החבושה ומזהים שזה הוא. הם מעריצים אותו ומבטיחים לעזור לו.
בראש הנאצים המחפשים את "המציל המסתורי" עומד הרייכסמיניסטר השמן פון גראון (פרנסיס סאליבן). בבית השגריר הבריטי בברלין נערך נשף, ופון גראון מוזמן לשם עם אנשיו המתחקים אחר כל המוזמנים כדי לזהות את "המציל המסתורי".
גם סמית מוזמן לנשף ופון גראון חושד בו. הוא מורה לבחורה צעירה בשם לודמילה קוזלובסקה (מרי מוריס), שאביה עצור במחנה ריכוז, כי תתחבר לסמית ותנסה לברר אודותיו, ואם תגלה שהוא "המציל המסתורי", הוא ישחרר את אביה.
סמית בתחילה חשדן לגבי כוונותיה של לודמילה, אבל לבסוף מגלה לה את מעשיו, ומבטיח לשחרר את אביה וחבריו. בעזרת התחכמויות הוא מציג את הסטודנטים כעיתונאים אמריקאים הרוצים לסקר מחנות ריכוז. הם מגיעים למחנה, נכנסים לחדר העצורים, מתגברים על אנשי המשמר בחדר, והעצורים יוצאים משם לבושים במדים גרמנים ומוברחים מגרמניה.
פון גראון רודף אחרי סמית ולודמילה ומצליח לתפוס אותם בתחנת הגבול. הוא משחרר את לודמילה ועומד לפני סמית עם אקדח שלוף שבכוונתו להרוג אותו בעת ניסיון בריחה. סמית אומר לו שגורלם של הנאצים נחרץ והם ישמידו את עצמם. לבסוף הוא מצליח להסיט את דעתו של פון גראון ונעלם בעשן סיגריות. פון גראון יורה וצועק לעברו לשוב וקולו של סמית נשמע: "עוד אשוב".
אפיית מצות
לאפיית המצות לחג הפסח הלכות רבות המפורטות בתלמוד ובספרי הפוסקים. הלכות אלו מתייחסות החל מקצירת החיטה, טחינתה, סוג המים בהם לשים את העיסה, ותהליך האפייה.
ככלל מקפידים בכל שלבי האפייה על כך שהבצק לא ינוח ללא עיסוק בו, וכך מרגע מגע המים עם הקמח ועד הכנסתו לתנור אפייה, תעבור העיסה משלב לשלב במהירות וללא שיהוי, כמו כן מקפידים לסיים את התהליך תוך 18 דקות (נקרא גם "י"ח רגעים") מתחילת הלישה.
צורת האפייה, הלישה, פתיחת המצה, וסגנון התנור, שונים ממקום למקום, וכך גם המוצר הסופי - המצה, בעוד שבעבר (ועד היום אצל יהודי תימן) המצה הייתה רכה יחסית כעין לאפה, כיום המצה היא יבישה וקשה כעין קרקר.
כיום, אפיית המצות מתבצעת בדרך כלל במבנה המיועד לכך ומכונה "מאפיית מצות", בעבודת יד או במכונה, בהכנת המצות בעבודת יד יש כעשרה שלבים כאשר על כל שלב ממונה בעל תפקיד אחר, בעלי התפקידים בחבורה יכולים להתחלף ביניהם אך יש גם בעלי מקצוע קבועים שמתמחים בשלב ספציפי של ההכנה ועובדים בשכר.
ישנם קהילות שמקפידות לאכול בפסח רק מצות עבודת יד, ללא שימוש במכונות ייעודיות המקלות במידה ניכרת את העבודה, וזאת מטעמים הלכתיים ואידאולוגיים. כמו כן בעיקר בקרב קהילות האשכנזים התפתחה שיטה ולפיה מכינים את המצות בקבוצה שיתופית הנקראת "חֲבוּרָה".
רכיבי המצה והכנתם.
שמירת הקמח.
הקמח ממנו אופים את המצה לצורך מצות הפסח, צריך להיות שמור ממגע עם מים, שנאמר (): , ופירשו חז"ל שהמצווה היא לשמור את המצות שלא יבואו לידי חימוץ, או אף כוונה מיוחדת "לשם המצווה".
הראשונים נחלקו בשאלה: מאיזה שלב יש לשמור את הקמח ממגע עם מים? יש אומרים שהחיטים צריכות להיות שמורות משעת קצירתן, יש המסתפקים בשמירה משעת הטחינה, ויש הסוברים שדי בשימור משעת לישת הבצק. להלכה נפסק שטוב להחמיר שיהיה שימור משעת הקצירה, אך די גם בשימור משעת הטחינה, ובשעת הדחק ניתן אף לסמוך על הדעה השלישית ולקנות קמח מן השוק, ולשומרו משעת הלישה. הפוסקים כתבו, שאף על פי שמן הדין מצוות השימור היא רק במצות בהן מקיימים את מצוות אכילת מצה, "ישראל קדושים הם", והם נוהגים שבכל המצות יהיה שימור משעת הטחינה, או לפחות משעת הלישה. יש המהדרים אף לאכול כל הפסח מצות שמורות משעת הקצירה. מצות אלה נקראות "מצה שמורה".
לפי הגמרא מותר ללתות (כלומר להשרות במים) את החיטים בהן משתמשים לאפיית המצות, משום שהחיטים קשות ואין המים חודרים לתוכן, ואין הן מחמיצות, אולם אסור ללתות שעורים, שהן רכות יותר, ויש בהן חשש חימוץ. אולם כבר בגמרא הובאה דעתו של רבה, ש"בעל נפש" (לפי רש"י – חסיד) לא ילתות אפילו חיטים, ובתקופה מאוחרת יותר קבעו גאוני בבל, שאסור ללתות, משום ש"אין אנו בקיאים ללתות" בצורה שתמנע את החמצת החיטים.
מים שלנו.
לצורך אפיית המצות על פי ההלכה יש להשתמש במים שלנו, ("לנו" משורש לי"ן, לינה) היינו מים ששהו בכלי במשך הלילה ואשר נשאבו ממקורם קודם לכן. מקור ההלכה בברייתא המצוטטת במסכת פסחים . הלכות מים שלנו מופיעים בספרי ההלכה ארבעה טורים ושולחן ערוך, חלק אורח חיים סימן תנ"ה.
התלמוד הבבלי לא מנמק הלכה זו, אולם היא מובאת במקבץ הלכות הנוגעות להקפדה על אי חימום המים המשמשים ללישת המצה, משום שמים חמים נחשבים בהלכה כממהרים להחמיץ את העיסה.
רש"י, בן המאה ה-11, בפירושו לתלמוד, מציע הסבר להלכה זו הקשורה אכן לחמימות המים. בהתאם לידע המדעי שבתקופתו, מנמק רש"י כי בלילות החורף והאביב המעיינות חמים, על פי הנאמר בתלמוד בבלי , משום כך יש לשאוב את המים מהמעיין ולהלינם במשך הלילה כדי שיצטננו.
במקור הנזכר לעיל () מופיעה אנקדוטה קצרה: באחד הימים, בהיותו בפפוניא, דרש רב מתנה (בעברית, כמשתמע מהמשך הדברים) מול בני העיר את ההלכה: "אשה לא תלוש אלא במים שלנו". למחרת באו בני העיר לביתו וכדים בידיהם, וביקשו ממנו מים לקיום המצווה. מסתבר כי פירשו בטעות את המילה "שלנו" מלשון "של", ורב מתנה העמידם על טעותם.
מצת יד ומצת מכונה.
קיימים שני סוגי מצות: מצה הנעשית ביד (לרוב עגולה), ומצה המיוצרת על ידי מכונה (לרוב מרובעת).