לבו נולד, גדל והתחנך בתמרת. עם גיוסו לצה"ל התנדב לסיירת מטכ"ל. לבו הודח ממסלול הלוחם כעבור שנה ועבר לסיירת צנחנים. בצנחנים השלים את מסלול הלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
בשנת 1997 זכה לבו לפריצה משמעותית בסדרות הטלוויזיה, "חלומות נעורים", בערוץ 3, שם גילם את יריב ברגר ו"זבנג" בערוץ 2, שם גילם את גולן פינס.
בתחום הקולנוע התפרסם לבו כאחד מכוכביו הקבועים של הבמאי עמוס גיתאי, לאחר שכיכב בסרטיו, "כיפור" (2000), "קדמה" (2002), "ה-11 בספטמבר" (2002), "עלילה" (2003), ו"אזור חופשי" (2005). בשנת 2007 כיכב בסרטו של גיתאי "התנתקות".
שיחק בסרט "ירח של זאבים" (2005) של הבמאי שי כנות, שיחק עם השחקנית לובנה אזאבל בסרט "זרים" (2007) של צמד הבמאים ארז תדמור וגיא נתיב, שהשתתף בפסטיבל סאנדנס ובפסטיבל טרייבקה, על תפקיד זה היה מועמד לפרס אופיר 2007, ובנוסף השתתף לבו בסרטו של דויד בן ארי "מפטיר" (2008) ובסדרה "להתחיל מחדש" (2009) של הבמאי חיים בוזגלו.
בנוסף, השתתף לירון בטלוויזיה ב"כנפיים" ב-2003; גילם את דמותו של יקי בעונה השנייה והשלישית של הטלנובלה "אהבה מעבר לפינה" (2004), ובתפקיד משנה בסדרה "פרשת השבוע" (2006).
לאורך השנים השתתף לבו במספר הפקות בינלאומיות - "נקמה יהודית" (1999), קופרודוקציה ישראלית-רוסית, "קוד מגה" (1999) האמריקאי, בסדרת-הטלוויזיה "בנו של אלוהים" (2001) הבריטית וסרטו של סטיבן ספילברג, "מינכן" (2005).
בשנת 2007 השתתף בסרט הצרפתי, "סינדרום ירושלים", שיחק בסרט "המפטיר" בתפקיד ראשי, באותה שנה שיחק בתפקידי אורח בסדרות אולי הפעם, ראש גדול והחל לשחק בסדרת הטלוויזיה לנוער, "האי" בתפקיד אדי.
ב-2008 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "רביעיית רן", והמשיך לשחק בעונה השנייה של הסדרה "פרשת השבוע", וכן בעונתה השנייה של "האי".
ב-2009 שיחק בסדרה "תיבת נח" ששודרה בערוץ 2 ובסדרה "לחיות מחדש" ששודרה בערוץ הראשון וכן בסרט "קירות".
ב-2010 שיחק בסדרת הדרמה "נשות הטייסים", ובסרטו של חיים בוזגלו, "כבוד", ושיחק בסדרה הפשע של HOT - "הבורר" בתפקיד דובי.
ב-2011 שיחק בסרט, "Session", של חיים בוזגלו ושיחק בסרט "פרשת רות", וכן בתפקידי אורח בסדרות "הכבוד של מרציאנו", ו"סברי מרנן".
ב-2012 שיחק לבו בסדרת הדרמה הקומית: "תנוחי" בתפקיד "יאיר יפת" ובסדרת הדרמה "קטמנדו" של ערוץ 2 בתפקיד "גיאני". באותה שנה שיחק בסרטים - "בשר תותחים", סרט אימה ישראלי, ובסרט "סרק סרק" בבימויו של חיים בוזגלו. וכן שיחק בסרט הטלוויזיה "המהגרים", הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-אמריקאית.
ב-2013 שיחק בסרט הפעולה "כידון", ב-2014 הצטלם לסדרת הנוער "סוסי פרא" שעלתה במהלך 2016 ושודרה בערוץ זום. ב-2015 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "להתבגר" אשר משודרת בערוץ 10.
ב-2017 שיחק בסרט "נמל בית" של הבמאי ארז תדמור, לצד השחקנים יורם חטב ושמיל בן ארי. באותה שנה הופיע בתפקיד הראשי בסרטו של רפאל רביבו "אמור".
בשנת 2019 שיחק בסרט המלחמה האמריקאי "", שצולם בחלקו בישראל לצדם של רוברט פטריק ואמורי נולסקו והישראלים יעל איתן, אורי פפר וצחי הלוי. באותה שנה שיחק גם בסרטו של יובל אדלר "המורה לאנגלית".
משנת 2020 שיחק בסדרה "בת השוטר" את עמית ארגמן, אביה של דנה שמת לפני עלילת הסדרה ומוצג רק בפלאשבקים של דנה ותמונות.
דוגמנות.
בשנת 2008 הוביל את הקמפיין של חברת H&amp;O לצידה של גלית גוטמן.
חיים אישיים.
בשנת 1999 נישא לבו לשחקנית לי את גליק, וב-2002 השניים נפרדו.
בשנים 2009–2010 ניהל מערכת יחסים עם השחקנית-דוגמנית ליטל רוזנצוייג.
לבו הוא אחיינו של השחקן יאיר רובין.
ההשתוללות במונטה קאסינו
ההשתוללות במונטה קסינו הוא רצף של אירועי אונס המוני שבוצעו בחודשים מאי-יוני 1944, לאחר סיום הקרב על מונטה קאסינו בדרום מחוז לאציו שבאיטליה, על ידי חיילי גומיה - חיילים בני שבטים ערביים ממרוקו ששירתו בצבא הצרפתי. באירועים אלו נאנסו מעל 2,000 נשים ונערות בגילאים 11 עד 86. בנוסף, נרצחו כ-1,000 גברים, שניסו להגן על בני משפחתם. אחוז גבוה מהנשים הנפגעות נדבקו במחלות מין כמו זיבה ועגבת.
בשנת 1996 החליט בית הנבחרים האיטלקי לדון בפיצוי נפגעות האונס. השלטונות הצרפתיים נטלו אחריות חלקית לאירוע. רק ב-15 במרץ 2004 הוכרו הנשים הנפגעות, המכונות מרוקינאטה (Marocchinate) כקורבנות מלחמה.
האירוע שימש השראה לספרו של הסופר האיטלקי אלברטו מורביה שתי נשים, שעליו התבסס סרטו של ויטוריו דה סיקה לה צ'וצ'ארה בכיכובה של סופיה לורן.
יום 14 באוקטובר נקבע ליום זיכרון מחוזי נגד אלימות כלפי נשים לזכרם של נפגעות האונס ה"מרוקינאטה".
נסיבות האירוע.
בסתיו 1943 החליטו בעלות הברית לנסות להבקיע את ביצורי קו גוסטב, קו ביצורים שבנו הגרמנים במרכז איטליה ואשר נועד לבלום את פלישת בעלות הברית למרכז איטליה ולצפונה. במשך חמישה חודשים לא הצליחו בעלות הברית לפרוץ את קו הביצורים.
בידיעתו של מפקד צבא בעלות הברית, גנרל מארק קלארק, הועלה הרעיון כי חיילי הגומיה המרוקאי, שהיו בעלי ניסיון בלחימה באזור הררי, יפרצו את קו ההגנה הגרמני בדרום מחוז לאציו. על פי הרעיון, חיילי חיל המשלוח, שהיה תחת השליטה של הצבא הצרפתי ובפיקודו הישיר של מרשל אלפונס ז'ואן, יכבשו את הסוללות פאיטו ומאיו, יפרצו מעבר לסוללות מוסוני תוך פתיחת נתיב למרכז איטליה וצפונה, כדי לאפשר לבעלות הברית לסיים את כיבוש איטליה.
על פי התאחדות נפגעי פשעי המלחמה האיטלקים נאמר לצבא המשלוח המרוקאי כי בתום הכיבוש, הנשים האיטלקיות יעמדו לרשותם במשך שלושה ימים.
אין כל עדות אחרת של מי ששמע את הדברים, או רישום אחר כלשהו המוכיח כי ז'ואן אכן הבטיח לחייליו הבטחה ברוח זו.
בתוך יומיים פרצה היחידה המרוקאית את הדרך לצ'פראנו ופרוסינונה. תוך שבוע הם הגיעו לאמסנו, והצבא הגרמני נסוג מקו גוסטב. במשך שבועיים תמימים, מ-15 במאי 1944 ועד תחילת יוני, ביצע חיל המשלוח המרוקאי, בידיעת הפיקוד הצרפתי, שורה של מעשי ביזה, רצח ואונס באוכלוסייה שהתגוררה בשטחים שנכבשו. לרוב התבצעו המעשים בריכוזים קטנים של אוכלוסייה. הפעולות האלימות היו שיטתיות ובממדים נרחבים, והפיקוד הצרפתי של היחידות המרוקאיות לא ניסה למנוע או להפסיק אותן.
תוצאות האירוע.
דיווח ראשוני על האירוע, נמסר קרוב למועד התרחשותו ונשלח לרומא על ידי ראש העירייה של אספרייה (Esperia) בפרובינציה פרוסינונה (Frosinone). בדיווח הוא הודיע כי בעירו נאנסו 700 נשים, מתוך 2,500 תושבי העיר, בנוסף למספר לא ידוע של גברים שקמו להגן על בני משפחתם והכומר המקומי. העיר נפלה לקרבן עקב היותה מושב המפקדה הגרמנית של החטיבה ה-71.
במעשי הפשע, שאומתו בהצהרות בשבועה נאנסו כ-2,000 נשים, כאשר 90% מהן נדבקו במחלת המין זיבה ו-20% מהן נדבקו במחלת המין עגבת, ו-800 גברים נרצחו בהגנתם על בני המשפחה. בנוסף, 40% מבני הזוג נדבקו במחלות אלו אף הם, נולדו להם ילדים לא רצויים, 81% מאמצעי הייצור נבזזו, 90% מהבהמות נלקחו, וכמוהם תכשיטים, בגדים וכסף.
צעדי הצרפתים.
חודשים ספורים לפני האונס ההמוני, במרץ 1944, ביקר הגנרל שארל דה גול בחזית האיטלקית. הוא ביקש להחזיר את החיילים המרוקאים למדינתם ולהעסיק אותם רק בשמירת הסדר הציבורי. הקצינים הצרפתים ביקשו ממנו הבאת זונות מצפון אפריקה, ואכן סופקו להם קרוב ל-600 נשים.
לאחר האירוע, עד ה-1 באוגוסט 1947, שילמו הצרפתים לקורבנות סכומים שנעו בין 30 מיליון ועד 150 לירות איטלקיות. סך הכול שולמו 30 מיליארד לירות. כעת עומדות בפני השלטונות האיטלקיים 60,000 תביעות, כולל הגִמלה המקובלת לנפגעי מלחמה אזרחיים.
שלטונות צרפת טענו כי התקיימו 169 משפטים ל-360 חיילים, חלקם נידונו למוות. הדרגים הגבוהים, מרשל אלפונס ז'ואן מפקד חיל המשלוח המרוקאי, ואנדרה דיאטלם שהיה המפקד במקום, לא היו יכולים שלא להבחין בפשעי חייליהם, אולם הם לא נענשו. גנרל הרולד אלכסנדר, מפקד הארמייה השמינית של הצבא הבריטי, שהייתה היחידה האחראית הישירה לגזרה, השעה את עצמו מתפקידו לזמן קצר.
הדיון בבית הנבחרים האיטלקי.
בית הנבחרים האיטלקי ערך דיון על האירוע בשנת 1952. מספר חברות פרלמנט, ובהן רוֹסי מאריה מדאלנה, טענו כי הטיפול ב-60,000 התביעות לפיצויים לקורבנות אינו מתקדם בקצב סביר, וכי אין די בפיצוי הסמלי שהשלטונות האיטלקיים והצרפתיים שילמו, ובטיפול הרפואי הראשוני שסיפקו. כן צוינו מקרים של רצח גברים שקמו להגן על נשותיהם ושעקבות מבצעיהם לא נמצאו.
גאורגי טרטר השני, קיסר בולגריה
גֶאוֹרְגִי טֶרְטֶר השני (בבולגרית Георги Тертер II) היה צאר האימפריה הבולגרית השנייה בין השנים 1322 ל-1323.
חייו.
גאורגי טרטר השני, בנו של טודור סווטוסלאב, נולד במועד בלתי ידוע, אך ככל הנראה היה הדבר מעט לפני 1300. הוא נקרא על שם סבו, גאורגי טרטר הראשון. ייתכן שהחל למלוך יחד עם אביו ב-1321, אך אין בכך ודאות.
לאחר מות אביו, תפס את השלטון, והיה מעורב במלחמת האזרחים באימפריה הביזנטית, שהתנהלה בין שני הטוענים לכתר, אנדרוניקוס השני ואנדרוניקוס השלישי. הוא פלש לתראקיה, כבש את פיליפופוליס (פלובדיב של ימינו) והשאיר בה חיל מצב בפיקודו של קצין שכונה איוואן הרוסי. כיבושיו הקנו לו את התואר "מושל הבולגרים והיוונים".
בהמשך יצא למסע קרבות נוסף נגד הביזנטים, וכבש מספר מצודות בסביבת העיר אדירנה. עם זאת, אנדרוניקוס השלישי הצליח להשיב מלחמה שערה ואף החל בהכנות לפלישה לבולגריה עצמה. הפלישה לא יצאה אל הפועל, לאחר שגאורגי טרטר השני הלך לעולמו, ככל הנראה מסיבות טבעיות. הוא לא הותיר אחריו יורשים, ואת מקומו תפס קרוב משפחה רחוק, מיכאיל שישמן.
כורדופוניים