בשנת 1990 העלה בר גיורא ב"תיאטרון פרגוד" הירושלמי מופע יחיד בשם "אשמח להפגש אתך אחרי המגפה", אותו כתב, הלחין וביצע. המופע רץ תקופה ארוכה בפרגוד. עם אחת הדמויות במופע, נגן-המעליות מישל קליידרלאסט, המשיך אחר כך למופע יחיד בפסטיבל ישראל ("מופע המעליות של מישל קליידרלאסט"), במסגרתו עמד קליידרלאסט במעלית עם אורגנית קסיו קטנה וניגן גרסאות של 20 שניות (הזמן הממוצע בו שוהה אדם במעלית) לשירים פופולריים. דמותו של קליידרלאסט המשיכה להתקיים במרחב התקשורתי בטור הסאטירי "אתם שואלים – קליידרלאסט עונה" שהתפרסם בעיתון כל העיר בירושלים.
בשנת 1991 העלה את מופע הרוק "אירוע מוחי", שבו בוצעו לופים אלקטרוניים בהופעה חיה, כתשובה לחרדת המוזיקאים מפני השתלטות מכונות התופים והסמפלרים על שוק המוזיקה. בשנת 1992 העלה בשיתוף עם הזמר והיוצר האמריקאי ג'ונתן ליכט את המופע הקודר "הקרנבל של ג'סי".
בשנת 1993 כתב (בשיתוף עם אתגר קרת) והלחין את "מבצע אנטבה – המחזמר" שזכה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל עכו. ב-1994 יזם, עיבד והפיק מוזיקלית את המופע "ים של בלוז", גרסאות בלוז ללהיטים ים תיכוניים, בביצוע רביעייה. מופע הבכורה בפסטיבל עכו שודר בשידור ישיר בערוץ 2. המופע המשיך לרוץ כשנה על במות ברחבי ישראל. ב-1995 התנסה לראשונה בכתיבת פסקול, בסרטו של בועז רימר "דבק מטורף". במהלך שנות ה-90 המשיך להופיע כנגן ג'אז וקלידן ושימש כמנהל מוזיקלי בתוכניות טלוויזיה שונות. ("עד עשר"-עם מרב מיכאלי, ועוד). בנוסף עסק בכתיבת תסריטים וסאטירה ובכתיבת מוזיקה להצגות
רבות. בסוף שנות ה-90 החל שיתוף הפעולה הפורה עם הזמר והשחקן יוסי בנאי, בעבודה על אלבומם המשותף הראשון "פגישה לאין קץ" (1999). האלבום כולל קטעי קריאה של שירי נתן אלתרמן בליווי מוזיקה מקורית שנכתבה במיוחד לפרויקט על ידי בר גיורא. עוד באותה שנה הגיעה ההצעה להלחין את סרטו של יוסף סידר – "ההסדר", הצעה אשר הובילה בשנים אחר כך להתמקדות בכתיבת מוזיקה לתמונה. בר גיורא היה מועמד חמש פעמים לפרס האקדמיה על עבודתו כמלחין קולנוע. במקביל המשיך בר גיורא לעבוד עם יוסי בנאי על שני אלבומי אולפן נוספים, "לאט" (2001) ו"יוסי בנאי קורא תהלים" (2005). בספטמבר 2009 יצא הדיסק-ספר אומר שירי אהבה, הכולל 29 שירים של יהונתן גפן המוקראים על ידו, ואשר עטופים במוזיקה שנכתבה ועובדה במיוחד לפרויקט על ידי בר גיורא. בשנת 2016, במלאת 10 לפטירתו של יוסי בנאי, הוציאה הליקון (חברה) את הסינגל "אמרתי לך שיהיה כך – ולא האמנת" (מילים – יהודה עמיחי, לחן ועיבוד – יונתן בר גיורא) שהוקלט על ידי יוסי בנאי בשנת 2002 ומעולם לא יצא לפני כן. השיר צורף למהדורה מחודשת של לאט. בקיץ 2018 נערכה בארבעה סינמטקים ברחבי הארץ (ירושלים, תל אביב, חולון וחיפה) רטרוספקטיבה מקיפה לסרטים שהלחין בר גיורא. באוגוסט 2018 יצא בהליקון (חברה) מיוזיק האלבום "תֵּמוֹת", אוסף ראשון של מוזיקה שהלחין בר גיורא לסרטים. בתחילת 2020 הקדישה התזמורת האנדלוסית הישראלית אשדוד קונצרט ליצירותיו של בר גיורא, במסגרת מופע "פסקול הלב". בסוף 2020 זכה בר גיורא בפרס המוזיקה המקורית הטובה ביותר של פורום היוצרים הדוקומנטריים על עבודתו בסרט להאיר את יוסי.
בתחילת 2021 יצא בהליקון (חברה) אלבום השירים "שרים תפילילה", אותו הפיק ועיבד מוזיקלית בר גיורא. באלבום זה גרסאות מושרות ומולחנות לשירי ספר הילדים "תפילילה" (כתבו מאיה חנוך ומיכל חי כהן). השתתפו בו שלום חנוך, נינט טייב, אסתר רדא, אלון עדר, בן ארצי, מירי מסיקה, אבי גרייניק וגיא מרוז, אשר שרו וגם הלחינו. עוד תרמו לחנים לאלבום יוני רכטר ואלון אולארצ'יק.
מבחר עבודות.
אלבומים
מוזיקה מקורית לווידאו – ארט ועבודות מוזיאליות
מורטימר אדלר
מורטימר ג'רום אדלר
רבי מאיר שפירא
מדינה דו-לאומית
מדינה דו-לאומית (באנגלית: Bi-national state) היא מדינה שאוכלוסייתה כוללת שני לאומים עיקריים בגודלם – להם יש נציגות במוסדות השלטון על פי חוק ובאופן יחסי לגודלם (כגון בלגיה). זאת בניגוד למדינת לאום, שאוכלוסייתה המזוהה עם לאום אחד בלבד ויש זיקה בין השלטון לבין לאום זה, או מדינה רב־לאומית בה יש שלושה לאומים או יותר (כגון שווייץ).
מדינה דו־לאומית מתנהלת תוך נייטרליות בין הלאומים ושמירה על שוויון מלא ביניהם.
כדי שמדינה תחשב למדינה דו-לאומית, הלאומיות חייבת להיות בעלת משמעות החורגת מהמשמעות הדמוגרפית, ובמדינה יש שתי קהילות נפרדות ומובחנות המקימות ביניהן דו-שיח (אם יש מדרג היררכי בין הקהילות זו אינה מדינה דו-לאומית). כל לאום מנהל מערכת נפרדת ומקבילה של חינוך, תרבות, שפה ולעיתים אף ממשל. השותְפות לא חייבת להיות בין קהילות שוות לחלוטין, יכולה להיות שותפה זוטרה ושותפה בכירה, אולם עקרון השותפות חייב להישמר על־מנת שהמדינה תחשב למדינה דו־לאומית.
מדינה שבה יש רוב המאפשר למיעוטים להתקיים היא מדינת לאום אתנית עם מיעוטים.
בעבר הייתה צ'כוסלובקיה מדינה דו-לאומית, עד ששני הלאומים שבה נפרדו לשתי מדינות ריבוניות – צ'כיה וסלובקיה. יש המבקשים להפוך את ישראל למדינה דו-לאומית ("ישראטין") המשותפת לפלסטינים וליהודים (מה שמכונה בשם פתרון המדינה האחת).
ניקולאי טיחונוב
ניקולאי אלכסנדרוביץ' טיחונוב (ברוסית: Николай Александрович Тихонов; 14 במאי 1905 - 1 ביוני 1997) מדינאי סובייטי, ראש ממשלת ברית המועצות בין השנים 1980 - 1985.
חייו.
טיחונוב נולד בחרקוב ב-14 במאי 1905; את השכלתו המקצועית רכש במכון המטלורגי של דנייפרופטרובסק, ב-1930 קיבל את תעודת הסיום. בשנים 1930 - 1941 עבד ב"מפעל המטלורגיה לנין" ומונה למהנדס ראשי. ליאוניד ברז'נייב שלימים יהיה מנהיג ברית המועצות גם למד במכון זה והוא עבד בשורות המפלגה באזור. הם חברו וטיחונוב נהיה לבן חסות של ברז'נייב.
ב-1940 הצטרף טיחונוב למפלגה הקומוניסטית הסובייטית, נהפך למנהל מפעל באוקראינה ובסוף שנות ה-40 עבד במשרד המתכות. במשרד זה התקדם בסולם התפקידים עד שב-1955 נתמנה לסגן השר. ב-1960 נהיה חבר במועצת הכלכלה והמדע וב-1961 הפך לחבר מועמד בוועד המרכזי של המפלגה.
ב-1964 הודח ניקיטה חרושצ'וב מתפקידו בהפיכת חצר. השלטון החדש הורכב מ"טרויקה" של שלושה אנשים: ליאוניד ברז'נייב בתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה, ניקולאי פודגורני בתפקיד יושב ראש נשיאות הסובייט העליון (נשיא המדינה) ואלכסיי קוסיגין בתפקיד ראש הממשלה. ברז'נייב מינה את טיחונוב לסגן ראש הממשלה, תפקיד שבו החזיק מ-1965 עד 1976. בנוסף, ב-1966 טיחונוב נהפך לחבר מלא בוועד המרכזי. ב-1976 נתמנה לאחד משני סגנים ראשונים לראש ממשלת ברית המועצות, באותה עת אלכסיי קוסיגין. ב-1979 התמנה גם לחבר מלא בפוליטביורו - הגוף השלטוני החזק ביותר במדינה שהורכב מקבוצה של כשבעה אנשים, שהם אלו שבפועל ניהלו את המדינה וקיבלו את ההחלטות הסופיות.
ב-1980, בגיל 75 מונה טיחונוב לראש ממשלת ברית המועצות לאחר מותו של אלכסיי קוסיגין. לאחר מות ברז'נייב המשיך לכהן בתפקיד זה גם בתקופת יורי אנדרופוב (1982–1984) וגם בתקופת קונסטנטין צ'רניינקו (1984 - 1985). בתקופתם של שני האחרונים היה טיחונוב לאחד מחברי הפוליטביורו המשפיעים ביותר ביחד עם דמיטרי אוסטינוב שר ההגנה ואנדריי גרומיקו שר החוץ. לאחר מותו של צ'רניינקו במרץ 1985 ועליית מיכאיל גורבצ'וב הרפורמיסט לשלטון, ירד מעמדו של טיחונוב. בספטמבר 1985 הוא הודח מתפקידו כראש ממשלה, ואיבד את כסאו בפוליטביורו באוקטובר של אותה שנה. הוא נשאר בוועד המרכזי עד 1989 אם כי לא היה פעיל.
נפטר במוסקבה ונקבר בבית הקברות נובודביצ'י.
טיחונוב
גי דה ליזיניאן
גי דה ליזיניאן (Guy de Lusignan, מתורגם גם "גי מליזיניאן") (1150–1194) היה מלך ירושלים שהוביל את הצבא הצלבני למפלתו בקרב חיטין. התבוסה וכיבוש ממלכת ירושלים בידי צלאח א-דין, ובמיוחד כיבוש העיר ירושלים, היו מהגורמים המרכזיים למסע הצלב השלישי, אשר בעקבותיו ויתר גי על כתר ממלכת ירושלים בתמורה לשליטה בקפריסין, שם יסד שושלת צלבנית שמשלה באי עד לכיבושו בידי ונציה בשנת 1489.
גי דה ליזיניאן, תואר על ידי פרופסור יהושע פראוור כאדם "שחסר היה שיקול פוליטי אך לא חסר מעולם אומץ והעזה".
קורות חייו.
עד להכתרתו.
גי דה ליזיניאן, היה בנו של איג (הוגו) "הזקן" או "השחום" רוזן ליזיניאן בפואטו, שבדוכסות אקיטן (צרפתית: Duc d'Aquitaine), וסאל של אלינור, דוכסית אקוויטניה ובעלה הנרי השני מלך אנגליה.
אחיו של גי - אמלריך מליזיניאן הגיע לחופי ממלכת ירושלים בשנת 1174 בתקופת שלטונו של אמלריך הראשון, מלך ירושלים ורקם קשרי ידידות אמיצה עם אגנס מקורטניי, גרושתו של המלך ואמם של בלדווין הרביעי, מלך ירושלים ושל מי שעתידה להיות אשתו של גי - הנסיכה סיביליה.
בזכות קשריו עם אנגס מקורטניי זכה אמלריך בתפקיד הקוניטאבל של הממלכה - כלומר מפקד הצבא והאחראי על התשלומים לגייסות ושכירי החרב. בתקופת שלטונו של בלדווין הרביעי החלו להיווצר שתי מפלגות בתוך האצולה הצלבנית - מפלגת אצילים מקומית הידועה גם כמפלגת הברונים שאיחדה את משפחות האצולה המבוססות שהלכו וצברו ממון וכוח פוליטי. מנגד נוצרה מפלגה שידועה כמפלגת החצר. שהתרכזה סביב חצר המלוכה והורכבה מאנשי החצר ושכבת אצילים מאירופה שנוכחותם שימשה את החצר במאבקה לשמירת כוחה - כמו אמלריך וגי מליזיניאן.
נישואים לסיביל.