במקביל לאיוריו ב"העיר" החל אנגלמאיר לפרסם ב"ידיעות אחרונות". הייתה זו פעם ראשונה שאיורים קיבלו תפקיד ומקום כל כך משמעותי בעיתון זה. אנגלמאיר אייר כתבות, מוספים ושערים, והפך למאייר הבית של "ידיעות אחרונות". בשנת 2005 החל ליצור קריקטורות פוליטיות במוסף "24 שעות". כשנתיים אייר למדור "מבקרי המדינה", כפולת עמודים שבועית במוסף הפוליטי של יום שישי. עבודות פוליטיות אחרות שלו הן ספרונים שונים - "הבלדה על אבא של גרישה", "אבא שלי שוטר הגירה" ו"כיפה אטומה"
בשנת 2002 הוציא את הספר "אנגלמאיר" בהוצאת עם עובד, ספר רטרוספקטיבי המאגד את יצירותיו.
עיתונות אלטרנטיבית.
הדמות שושקה.
במקביל לעבודתו בעיתונות הארצית השתתף במגוון פרסומים מחתרתיים באופיים. בשנות ה-90 פרסם במגזין הקומיקס "סטיות של פינגווינים" את הדמות המוכרת והאהובה ביותר שלו - שושקה. הקומיקס הופיע בקביעות במגזין, ושושקה הפכה לאחת מהדמויות המזוהות איתו. שושקה הופיעה בפתיחי אנימציה לסדרה "בלונד" ובמגזין הקומיקס הגרמני "סטרפצין". סיפורים שלה הופיעו בספר הקומיקס "קומפוט". בשנת 2007 צוירה שושקה על חזית בית עיריית תל אביב בפרויקט "פרופיל תל אביבי". כמו כן הופיעו סיפורי שושקה בחוברת הקומיקס הראשונה של אנגלמאיר, "סירופ". החוברת "סירופ" נבחרה ל"חוברת הלא ממוסדת הטובה ביותר" על ידי "עיתון תל אביב".
אלי אשד כתב במאמר "אנגלמאיר - המאייר הלאומי" באתר מוזיאון הקומיקס: "חוברות סירופ הם כנראה הקומיקסים הארוטיים ביותר שפורסמו עד כה בעברית."
אנגלמאיר הוציא לאור ארבע חוברות "סירופ". פרסם ספורי קומיקס במגוון רחב של חוברות ופנזינים: "הבועה", "הקורמורן", "פלאן B", "הצופר", ״mfm" ורבים אחרים.
אנגלמאיר מרבה להופיע ולתעד את עצמו כ"שושקה", דמות מאוירת פרי עטו שהוא מתלבש בדמותה במגוון מקומות ומצבים: כשושקה הופיע עם דקס וקומן במופע בגלריה צדיק, דיגמן לציירים, יצר סרטונים ושימש כרבנית לזוג צרפתי שהתחתן בפריז. בחמישה בספטמבר 2020 נעצר לשעות אחדות בעת שהשתתף בהפגנה נגד ממשלת ישראל בתחפושת של "שושקה", בנימוק שתחפושת זו גורמת להטרדה מינית כלפי הציבור.
הגמל המנשנש.
מדור במגזין עיניים אותו הוא כותב ומאייר סיפור קומיקס על חיי ג'חנון הגמל מנואבה שאוהב לנשנש בקלאווה
יצירות נוספות.
במלחמת המפרץ יצר ספר שירים מאויר בשם "כיפה אטומה". דפים מהספר פורסמו בירחון "מוניטין" והוצגו בתערוכה "זמן אמת" במוזיאון תל אביב. אוצרת התערוכה, בתיה דונר, כתבה בקטלוג: "העימות האבסורדי בין ייצוג עולם הילדים הנוסטאלגי והקיטשי לבין הדימויים הלקוחים מן המציאות - יוצר אפקט מדהים בעוצמתו."
כמו כן הוציא לאור פנזינים עצמאיים, בהם "כרוז אהבה", "לילה לבן עם שושקה", "לאן נעלם דודו טופז" ורבים אחרים. בשנת 1998 חבר לדודו גבע ולתמיר שפר והשלושה הקימו את "חבורת החור". הם הוציאו לאור פוסטר "סוזי מחפשת אהבה", עיצבו את עטיפת האלבום של מאור כהן ורע מוכיח, "צמד ראות", ויזמו פרויקטים שונים. כעבור שלוש שנים החבורה התפרקה, "במשך הזמן האינדיבידואליזם ניצח והחבורה התפרקה" אמר אנגלמאיר בריאיון ל"מעריב". בנוסף, השתתף בפעילותה של חבורת A4 ובפרויקט ספרות זולה. בשנת 2010 יצרו אנגלמאיר ורוני איז'אק סרט קצר בשם "ריאיון עם הברווז" - ראיון פיקטיבי עם דודו גבע.
בשנת 2015 אייר את ספר "בראשית" בפרויקט 929 - תנ"ך ביחד. איורי ספר בראשית הוצגו במוזיאון היהודי בפילדלפיה ובמוזיאון הקומיקס בחולון.
בשנת 2016 הוציא לאור ספר טקסטים ודימויים, "מסע לוולגריה", והציג תערוכת יחיד רטרוספקטיבית במוזיאון "בית העיר" תל אביב, הפעם הראשונה שבה הציג עבודות בתלת ממד, ויטראז'ים, פסלים, רישומי ניאון, פסלי בד. על פתיחת התערוכה כתב איתי עמוס: "פלא שצריך לראות כדי להאמין". אבי פיטשון כתב בכתבת שער במוסף "גלריה" על התערוכה ועל אנגלמאיר: "המאייר המשוגע, המצחיק, הפסיכדלי והרדיקלי ביותר בתולדות עם ישראל" ו"הירונימוס בוש בגרסת הפאנק". בפתיחת התערוכה הופיע מצדפה גדולה, מוקף רקדניות, תזמורת וזיקוקים.
הוראה.
מאז שנת 1989 מרצה בבתי ספר לעיצוב, מרצה במחלקה לתקשורת חזותית באקדמיה "בצלאל", מרצה במחלקה לתקשורת חזותית ב"מכון אבני", ב"שנקר", ב-HIT מכון טכנולוגי חולון, ב"מנשר לאמנות", בפסטיבלי קומיקס וב"אמנות לעם".
שופט בתחרויות וחבר בוועדות.
השתתף כשופט בתחרויות עיצוב: "לצאת מהקופסה" - עיצוב קופסאות פח, "כיסא" - עיצוב כיסאות, "הזמנות חתונה" של אתר mako, ו"אסיף" - תחרות אנימציה שנתית בסינמטק תל אביב. בשנת 2012 שימש כחבר בוועדת הכרה מטעם משרד התרבות והספורט (מוזיאונים ואמנות פלסטית).
סגנון אמנותי.
סגנונו האמנותי של אנגלמאיר הוא מחוספס והומוריסטי. הוא מפעיל מערכות מנוגדות כמו טקסט גבוה עם טקסט נמוך ומשיחת רעיונות נשגבים בחומרים זולים. הטקסט בעבודותיו הוא חלק מהאיור, ללא חנופה למוסכמות של אסתטיקה. אדם ברוך כתב עליו "משך השנים מתקיים בישראל משק אילוסטרטיבי עשיר. אנגלמאיר אחד מנציגיו המעולים. לאנגלמאיר הפועל גם בעיתונות הלגיטימית וגם במחתרתית נוסח משלו שעיקרו: בלילת חומרים עצומה. ומבלילה זו נמשך הסיב האנגלמאירי. מכל אלה אנגלמאיר מייצר אילוסטרציה המתייחסת גם לנוהלי החיים היומיומיים, גם לאידיאות אתיות ופוליטיות שליטות וגם להיסטוריה של האילוסטרציה עצמה. כלומר מדבר בכמה טלפונים באותה שעה."
אנגלמאיר מרבה להשתמש ביצירותיו בקולאז'ים אותם הוא מרכיב מחלקי עיתונים, תחריטים מהמאה ה-20, הדפסים הודיים, איור אמריקאי משנות ה-50 וכו'. איוריו משופעים באזכורים למין שמוצג בצורה הומוריסטית, בציטוטים מהתרבות הישראלית. בסגנון פראי ומעודן, אנרכיסטי ומתריס, נונסנס-שטותי.
אודות סגנונו האמנותי כתבה נעמי סימן טוב ב"העיר": "את החותם האישי שלו מזהים מיד ואפילו מרחוק. זהו סגנון מובהק, מובחן, חזק וחריף. בקו שחור עבה, בוטה ומהיר, הוא ממציא יצורים, יוצר סיטואציות חצופות והכל בהומור שופע, לא מתחנחן וללא פשרות."
חיים אישיים.
בתו הבכורה רותם היא חולת כבד, שקבלה תרומה בתחילת 2022. הם תיעדו את מסע ההשתלה באיורים משותפים.
ספרים.
עבודותיו פורסמו בספרים רבים, בהם "ספר הקומיקס הציוני", "ספר החתונה" של מכללת עלמא, הספר "תל אביב מאה", "חדוות הלשון" של רוביק רוזנטל, ו"יומני הפורענות" של סלון מזל.
תערוכות.
תערוכות משותפות.
אנגלמאיר הציג בתערוכות קבוצתיות רבות, בהן במוזיאון ישראל ירושלים, במוזיאון תל אביב, במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, במוזיאון נחום גוטמן, במוזיאון לאמנות פתח תקווה, ובמוזיאון הקומיקס חולון. השתתף בתערוכות קבוצתיות בגלריות בישראל ומחוצה לה, ב-2015 הציג תערוכה משותפת עם אמנים גרמנים ומרצים ב"בצלאל" במוזיאון האיור Bilderbuchmuseum בטרויסדורף, גרמניה, המוזיאון הגדול והחשוב באירופה לאיור.
ג'ון בונהם
ג'ון הנרי בונהם (בונזו) (באנגלית: John Henry "Bonzo" Bonham; 31 במאי 1948 – 25 בספטמבר 1980) היה מתופף רוק בריטי וחבר בלהקת לד זפלין עד מותו.
הוא נודע בכוח, במהירות וב"רגש" שלו לגרוב. בונהם נחשב על ידי רבים כאחד מהמתופפים הטובים ביותר בתולדות הרוק, ואף דורג על ידי מגזין הרולינג סטון כמתופף הטוב ביותר בכל הזמנים.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
בונהם נולד בוורסטרשיר, אנגליה. כשהיה בן 5 למד לראשונה לנגן בתופים, כאשר הרכיב "מערכת תופים" מכלי קיבול ופחים, והעתיק את תנועתם של אליליו ג'ין קרופה ובאדי ריץ'.
בגיל 15, הוא קיבל את מערכת התופים הראשונה שלו.
קריירה מוזיקלית מוקדמת.
ב-1964, הצטרף בונהם ללהקתו הראשונה "Terry Webb and the Spiders".
&lt;BR&gt;שנתיים מאוחר יותר, הצטרף ללהקת "A way of Life", אך זמן קצר לאחר מכן הפכה הלהקה ללא פעילה. בונהם היה צריך הכנסה קבועה, ולכן הצטרף ללהקת הבלוז, " Crawling King Snakes", אשר הסולן שלה היה סולן לד זפלין לעתיד רוברט פלאנט.
ב-1967, "A way of Life" ביקשה מבונהם לחזור ללהקה, והוא הסכים. באותה שנה החליט פלאנט להקים את להקת "Band of Joy" וצירף את בונהם כמתופף. הלהקה הקליטה דמואים אך לא אלבום.
ב-1968, הזמר האמריקאי טים רוז (Tim Rose), ביצע סיבוב הופעות בבריטניה והזמין את הלהקה להיות להקת החימום שלו. לאחר שסיים רוז את סיבוב ההופעות שלו, הוא הזמין את בונהם לנגן בלהקתו. בעקבותיו, זמרים נוספים כמו ג'ו קוקר וכריס פרלאו הזמינו את בונהם לנגן עמם בסיבובי ההופעות שלהם.
לד זפלין.
כאשר ג'ימי פייג', גיטריסט לד זפלין, חיפש זמר ומתופף הוא נפגש עם בונהאם ועם פלאנט ויחד עם הבסיסט ג'ון פול ג'ונס הם הקימו את להקת לד זפלין.
לצד עבודתו של בונהם בלד זפלין, הוא ניגן גם עם אמנים נוספים במהלך חייו. ב-1969, השתתף בונהם ביחד עם פייג' וג'ונס באלבום של להקת "The Family Dogg", "A Way of Life". בנוסף, הוא ניגן תופים בשיר של לולו, "Everybody's Got to Clap" שיצא ב-1971.
הטכנאי המפורסם אדי קריימר סיפר על הקלטות התקליט Houses of the Holy ב-1972: "הוא המתופף הכי קל להקלטה שאי פעם עבדתי איתו. הושבתי אותו בחדר לבד...כשעל התופים רק שלושה מיקרופונים. הסאונד היה מצוין...בונזו נשמע ככה מכיוון שהוא הכה בתופים חזק יותר מכל מי שאי פעם שמעתי...במובנים רבים הוא היה המפתח ללד זפלין".
על סגנון הנגינה שלו אמר בונהם באותה שנה: "אני מאוד אוהב לצעוק כשאני מנגן, אני צועק כמו דוב כדי להגביר את הקצב...מזה שלושה סיבובי הופעות שלא קרעתי אף עור...אם פשוט תניח למקל ליפול, זה ייראה כאילו אתה מכה בו חזק הרבה יותר ממה שקורה באמת. אני נותן לו ליפול כשרק כוח הכבידה של הזרוע שלי מאחוריו".