בשנת 1888, בחסות פטרוניו, משפחת ולטי משווייץ, נסע לרומא ללמוד פיסול. בזמן שהותו שם, הוא התחיל רומן עם לידיה ולטי-אשר, בתו של אלפרד אשר (מייסד קרדיט סוויס) ורעייתו של פרידריך אמיל ולטי, שאביו היה אמיל ולטי (איש ממשל רב-עוצמה). הרומן הפך לאהבה ולידיה הציעה גירושין לבעלה, אך הוא יצר קשר עם שגרירות שווייץ ברומא והשתמש בהשפעתו הרבה כדי להפריד ביניהם. לידיה הוכנסה לבית משוגעים וקרל נכלא לאחר שהואשם בחטיפה ואונס. במאי 1890, דו"ח פסיכיאטרי מלא לא הראה שום סימן למחלות נפש והיא שוחררה. שחרורו הגיע מאוחר יותר, מחוסר ראיות. היא חזרה לבעלה, אם כי עד מהרה הגישה בקשה לגירושין, שניתנו בסופו של דבר.
במצב של ייאוש מאובדן אהבתו, הוא סבל מהתמוטטות עצבים ובילה זמן מה בבית החולים לחולי נפש סן בוניפאציו. לאחר שחרורו ניסה להתאבד באקדח שהותיר אותו פצוע לצמיתות. בינואר 1891, שלא היה מסוגל לעבוד וככל הנראה סבל ממאניה דפרסיה, הוא התאבד עם מנת יתר של כלוריד. התאבדותה של לידיה בגז חלה באותו שנה בדצמבר.
אלנאדי אלערבי
א-נאדי אל-ערבי
אנטון לה-ויי
אנטון זנדור לה-ויי (באנגלית: Anton Szandor LaVey; 11 באפריל 1930 – 2 באוקטובר 1997) היה סופר, מוזיקאי ומיסטיקן אמריקאי. נודע כמי שייסד את כנסיית השטן, וכתב את הספר התנ"ך השטני.
שנותיו הראשונות.
אנטון לה-ויי נולד בשם הווארד סטאנטון לה-ויי, ב-11 באפריל 1930, בשיקגו. משפחתו עברה לקליפורניה, שם לה-ויי העביר את רוב שנותיו הראשונות, בעיקר באזור מפרץ סן פרנסיסקו. הוריו תמכו בעניין שהוא הראה בכלי נגינה, שכן הוא ניסה מספר כלי נגינה, ואהב במיוחד כלי מקלדת כמו העוגב.
בגיל 16, עזב לה-ויי את בית הספר, לטענתו כדי להצטרף לקרקס ולהשתתף בקרנבלים. בחורף 1948, החל לה-ויי לעבוד כקלידן בפאבים ובמועדוני לילה. ב-1950, פגש לה-ויי את קארול לנסינג, אותה נשא לאישה שנה לאחר מכן, כאשר היא הייתה בסך הכל בת 15. ב-1952, נולדה להם בת, קרלה לה-ויי. ב-1960, לה-ויי ולנסינג התגרשו, זאת לאחר שהוא הכיר את דיאן הגארתי (). לה-ויי והגארתי מעולם לא נישאו, אך הם היו בני זוג במשך כ-24 שנים, והם נולדה להם בת משותפת ב-1963.
כנסיית השטן.
ב-30 באפריל 1966, בליל ולפורגה, הכריז אנטון לה-ויי על היווסדותה של כנסיית השטן, והכריז ששנת 1966 היא השנה הראשונה לספירה החדשה. כנסיית השטן היא ארגון דתי המוקדש לשטניזם, כפי שהוא מתואר ומוגדר בתנ"ך השטני. הכנסייה אינה מאמינה בשטן, לא בתפיסה הנוצרית ולא האסלאמית של השטן. הכנסייה רואה בשטן ארכיטיפ חיובי המייצג גאווה, אינדיבידואליזם והארה, וכסמל של התרסה נגד האמונות האברהמיות שלה-ויי ביקר על מה שהוא ראה כדיכוי האינסטינקטים הטבעיים של האנושות. בפברואר 1967 ביצעו לה-ויי והכנסייה נישואים שטניים מתוקשרים של ג'ודית קייס והעיתונאי ג'ון ריימונד. אחד מהאורחים בחתונה, היה ג'ו רוזנטל. כנסיית השטן הייתה נושא למספר ספרים, כתבי עת ועיתונים במהלך שנות השישים והשבעים. בשנת 1972, לה-ויי הפסיק לערוך טקסים וסדנאות קבוצתיות בביתו. בשנות השמונים התקשורת דיווחה על חשש לקשירת קשר פלילית בתוך כנסיית השטן. מאוחר יותר פרסם ה- FBI דו"ח רשמי המפריך את תיאוריות הקונספירציה הפלילית של תקופה זו. בשנות השמונים והתשעים, אלו שנותרו חברי כנסיית השטן, היו פעילים בהופעות בתקשורת כדי להפריך טענות על פעילות פלילית. כנסיית השטן וחבריה היו פעילים מאוד בהפקת סרטים, מוזיקה ומגזינים המוקדשים לשטניזם.
פטירה.
אנטון לה-ויי נפטר מבצקת ריאות ב-2 באוקטובר 1997, בסן פרנסיסקו, ארצות הברית. לאחר טקס הלוויה שטניסטי, גופתו של לה-ויי נשרפה.
ספריו.
אנטון לה-ויי כתב את הספרים שלהלן:
גאודיופוליס
גאודיופוליס (Gaudiopolis) עיר השמחה, הייתה רפובליקת ילדים (רובם ילדים ניצולי השואה) בבית הילדים פּאַקס (Pax) בזוגליגט (Zugliget) ברובע 12 בבודפשט בין השנים 1945 עד 1950. המייסד היה הכומר הלותרני, חסיד אומות העולם גאבור סטהלו; ראש המדינה הראשון של הרפובליקה היה: באלאז' סקה (Szőke Balázs), ראש ממשלתה הכומר הלותרני לימים לאסלו קווהאזי (Keveházi László), ושר הטקסים שלו היה אדם הורבאט (Horváth Ádám) היהודי, לימים במאי. תושבי המחנה קיבלו תפקיד בסרט המפורסם "אי שם באירופה (סרט)" (Valahol Európában). המיזם של הרפובליקה נמשך חמש שנים בלבד. פסלו של המייסד סטהלו נחנך בשנת 2009 ב־25 בספטמבר, ליום השנה ה-100 להולדתו, בכיכר פרנץ דיאק בבודפשט.
אירועים קודמים.
הכומר הלותרני גאבור סטהלו, הסתיר לאחר הכיבוש הגרמני את הפליטים היהודים בבתי ילדים ובמרתפים. לעיתים קרובות הזכיר שאם ישרדו את המלחמה יקים מדינת ילדים ליתומים. לאחר המלחמה נותרו ילדים יתומים רבים שהתארגנו בכנופיות. כל בתי הילדים הציבוריים כבר התמלאו ויתר הילדים הופקדו לטיפולו של סטהלו. הוא חיפש מקום למאות ילדים כבר באביב 1945. אחד מקרובי משפחתו של מנפרד וייס עזר לו והציע לפליטים את הווילות שלהם בזוגליגט. הגדולים עברו לדרך בודקסי 48 (Budakeszi út), למה שנקרא "חוות הזאבים" (Farkastanya), הקטנים יותר הקימו את "קן הסנונית" (Fecskefészek) בבניינים הסמוכים. בתחילה טיפל הכומר בילדים ובנערים בלבד, בהמשך גם ילדות מצאו מקלט אצלו והמספר גדל ל-700–800.
הדיירים.
לפני הכיבוש הסובייטי שוכנו במקום ילדים של אינטלקטואלים יהודים. לאחר מכן הגיעו למקום גם ילדי כמה קציני צבא פליטים ועובדי מדינה. תושבי המחנה היו בין היתר המשורר אוטו סאואר (לימים אוטו אורבן), העיתונאי לימים יאנוש סילאדי; ד"ר אנדור אנדראשי, חוקר בכיר לשעבר לפיזיקה של מכון האקדמיה ההונגרית למדעים (KFKI); הנכדים של הסופר פרנץ מולנר, ילדיה של מרתה שארקזי שבעלה ג'ורג' שארקזי נספה בשואה: אדם הורבאט ומתיאש שארקוזי, גם הצייר אנדראש ראץ.
חוות הנוער.
הצלב האדום השווייצרי והדני עזרו להם במזון ובריהוט, אך חברת הילדים שקיימה את עצמה קמה תחת הנחייתו של סטהלו. לצד הלימודים בנו הילדים בית ספר, מגרשי ספורט, גידלו פירות ועבדו בסדנאות.
הקמת רפובליקת הילדים.
בספטמבר 1945 נוסדה גאודיופוליס, עיר השמחה. ראש הרפובליקה הראשון היה כאמור באלאז' סקה, ראש הממשלה היה לאסלו קווהאזי. את קווהאזי החליף לאסלו קודאר בתפקידו. הילדים ארגנו את תוכניות התרבות שלהם והקימו ספרייה. הם למדו מקצוע על בסיס בחירה חופשית, ויכלו גם לעבוד על בסיס התנדבותי. הכסף שלהם היה גאפו-דולר, שער החליפין שלו נקבע לפי מחיר כרטיס החשמלית. לרפובליקת הילדים הייתה גם חוקה וחוקים. הייתה תוכחה ציבורית על יצירת אי-סדר, אך הם יכלו גם להרחיק את העבריינים החמורים יותר, אולם לעיתים נדירות היה צורך בהליך משמעתי. בעיר השמחה מומש חופש דת מוחלט. היה להם גם עלון בדיחות משלהם, גאפו מתי (כפרפרזה לעיתון לודאש מתי – שבועון סאטירי הונגרי בין 1945 לבין 1992).
הסוף.
מדינת המיקרו לא נתמכה על ידי הכנסייה ולא על ידי המדינה ההונגרית. הם קיבלו עזרה רבה מהוועד הבינלאומי של הצלב האדום. הרפובליקה הולאמה וחוסלה בשנת 1950.
תומאס ויילי
תומאס ויילי (Thomas Whaley; 15 בדצמבר 1765, אירלנד – 2 בנובמבר 1800, אנגליה) היה חבר הפרלמנט האירי ונודע כמהמר וכהרפתקן. ב-1789 ביקר בארץ ישראל ובשל כך כונה "ויילי הירושלמי" (Jerusalem Whaley).
קורות חייו ומעשיו.
נעורים.
תומאס ('בּאק') ויילי היה בנו של ריצ'רד צ'אפל ויילי (Richard Chappell Whaley), בעל אחוזות עשיר, שופט וחבר הפרלמנט האירי, שאבותיו הגיעו לאירלנד באמצע המאה ה-16 עם אוליבר קרומוול והתנחלו בה. תומאס ויילי התייתם מאביו בגיל ארבע. בהגיעו לגיל 17 נשלח להשלמת חינוכו בטיול הגדול בצרפת, משם אולץ לחזור לביתו בגלל הסתבכות בחובות הימורים. ב-1785, בגיל 19, נבחר לפרלמנט האירי, אך לא היה בכך כדי להניאו מאורח חייו הראוותני והבזבזני.
המסע לירושלים.
תומאס ויילי ערך מסע למזרח ב-1788–1789, בהיותו בן 22, בעקבות הימור פרוע. במסיבת רֵעים במעון דוכסי ליינסטר (כיום מושב הֵאֵירָכטָס של אירלנד) נשאל על תוכניותיו למסעות, ובתשובתו הזכיר את ירושלים. המסובים התגרו בו שלא יצליח להגיע אליה, ומכאן קצרה הדרך להתערבות: ויילי הימר על 15,000 ליש"ט שיגיע לירושלים ויחזור לדבלין בתוך שנים-עשר חודשים ויציג ראיות למילוי המשימה. לא מעטים נענו לאתגר והשקיעו מכספם בהימור, ולא רק משום פחזנות. היו שסברו בבורותם שירושלים אינה מקום ארצי כלל. רבים האמינו שהסיכוי שיוכל להשלים את מסעו אפסי. ארץ ישראל בשלהי המאה ה-18 עדיין לא הייתה על מסלול המסע הגדול של בני המעמד העליון האירופים, לא יעד למבקשי תרבות ופינוק וגם לא להרפתקנים, אלא מחוז מוזנח באימפריה העות'מאנית, מסוכן לנוסעים בגלל מחלות ושודדים. אִזכור ירושלים כיעד למסע לא היה מקרי. עוד קודם לכן הביע ויילי רצון להפליג בים התיכון ואף רכש ספינה לשוט בה, אבל הוכרח לוותר על תוכניותיו ועל הספינה בשל קשייו הכספיים.