עם בחירתו של יוליסס סימפסון גרנט לנשיאות, הוא מינה את קרסוול כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית. בתקופת כהונתו בתפקיד זה הוא הוביל תהליכי ארגון מחדש של מחלקת הדואר של ארצות הברית, הנהיג את השימוש ב"גלויות הפני" ובמברקים, והציע את הקמתה של מערכת חסכונות בדואר. קרסוול היה לאחד מהאישים המוכשרים ביותר שעמדו בראש מחלקת הדואר. הוא קיצץ בהוצאות במקביל להרחבת מספר נתיבי הדואר, פקידי הדואר ואמצעי התחבורה של הדואר. הוא פעל יחד עם מזכיר המדינה המילטון פיש לחידוש הסכמי הדואר הבינלאומיים. כאיש רדיקלי בדעותיו, הוא עשה שימוש במעמד החסות של מחלקת הדואר כדי לתמוך בקואליציה של גרנט. הוא ביקש שזכות הביול תבוטל לחלוטין בשל הפחתת ההכנסות בשיעור של 5% שהיא גרמה. זכות הביול אפשרה לחברי הקונגרס לשלוח דואר על חשבון הממשלה. כאשר התפטר קרסוול מתפקידו ב-1874, שיערו היסטוריונים שהתפטרותו נבעה מחשיפה אפשרית של שערוריות שהיו קשורות לממשל גרנט, אך קרסוול לא סיפק שום סיבה רשמית להתפטרותו. ככל הנראה הוא התפטר מסיבות בריאותיות ואישיות.
בראשית תקופת נשיאותו של גרנט, דווח ב-29 ביולי 1869 בניו יורק טיימס שקרסוול נפצע כאשר היה בביקור בבולטימור אצל חמו. המרפק השמאלי שלו נשבר כתוצאה מנפילה ממרפסת על כיסא. קרסוול סבל קשות מכאבים, אך הפציעה לא נחשבה לקשה והוא היה אמור להחלים תוך מספר שבועות. הוא אמר אז שהוא חש טוב יותר ושהוא ישוב לוושינגטון תוך מספר ימים.
מינוי האפרו-אמריקאים.
כמנהל הכללי של הדואר, הייתה לקרסוול השפעה עצומה על מתן החסות במערכת הדואר ברמה הארצית. כאיש האגף הרדיקלי של המפלגה הרפובליקנית, מינה קרסוול במהלך תקופת השיקום אפרו-אמריקאים לעבודה במערכת הדואר בכל המדינות. עובדי הדואר האפרו-אמריקאים נתקלו בהשפלה באזורים מסוימים בדרום. קרסוול מינה יותר אפרו-אמריקאים בהשוואה לכל אחד מקודמיו. בדרך זו הוא הלך בדרכי הרפורמה בשירות הציבורי ושיפר את היעילות של שירות הדואר. קרסוול נודע כמי ש"ניצל בצורה המרבית את החסות מטעם תפקידו עם מינימום של חיכוכים".
לפני 1865 נאסר על האפרו-אמריקאים לעבוד במחלקת הדואר, בעיקר בשל הגזענות הדרומית שלא אפשרה להם לטפל בדברי דואר. עם תום מלחמת האזרחים בוטל איסור זה, אך מנהלי הדואר הלבנים בערים הגדולות בכל רחבי ארצות הברית מינו אפרו-אמריקאים מעטים כפקידי דואר. מיד עם כניסתו לתפקיד, נפסקה המדיניות השמרנית של מינוי מנהלי דואר לבנים בלבד. כאשר נתקלו מועמדים שחורים לעבודה בדואר בקשיים, החל קרסוול למנות מנהלי דואר שחורים בכל רחבי ארצות הברית, כולל בדרום. אחד ממנהלי הדואר השחורים, צ'ארלס מילר, זכה לקבלת פנים עוינת מהחברה השמרנית בקולומביה, קרוליינה הדרומית ב-1869. ב-15 בנובמבר 1872 מינה קרסוול את אנה מ. דמס כמנהלת הדואר האפרו-אמריקאית הראשונה בקובינגטון, לואיזיאנה. קרסוול שם קץ למדיניות על פיה לתפקידי דוורים מונו רק לבנים וב-1 ביוני 1869 הוא מינה את ג'יימס כריסטיאן מריצ'מונד, וירג'יניה לדוור השחור הראשון. חמישה חודשים לאחר מכן מינה קרסוול את ותיק צבא האיחוד השחור, מעוטר מדליית הכבוד ויליאם קרני, כדוור של בדפורד, מסצ'וסטס. ב-20 באפריל הוא מינה את ג'ון קרי כדוור הראשון בוושינגטון. הוא גם מינה את אייזק מאיירס מבולטימור כמפקח הדואר האפרו-אמריקאי הראשון.
השיחה עם הגנרל טייט.
בראשית תקופת נשיאותו יזם הנשיא גרנט ניסיון לספח את הרפובליקה הדומיניקנית, שאז הייתה ידועה בשם סנטו דומינגו. הנשיא גרנט האמין שסיפוחה של הרפובליקה, ובסופו של דבר קבלתה כמדינה בארצות הברית, יקנה לארצות הברית משאבי מינרלים וישמש כמקום מפלט לאפרו-אמריקאים, שסבלו מאלימות מצד הקו קלוקס קלאן. בקבלת פנים שנערכה בבית הלבן ב-1 בינואר 1870 נכח שגריר האיטי בארצות הברית, הגנרל אלכסנדר טייט, שהיה ממוצא אפריקאי. הנשיא גרנט, שלא היה בעל נטיות גזעניות, לחץ את ידו של הגנרל טייט בלבביות. שאר האישים הלבנים סירבו להתרועע עם הגנרל בשל צבע עורו ובמהלך קבלת הפנים התעלמו ממנו. קרסוול הבחין בכך, ניגש אליו וניהל עמו שיחה נעימה.
הניסיון להדיחו.
עם כניסתו לתפקיד, פעל קרסוול בתקיפות לביטול זכות הביול שאפשר לחברי הקונגרס, הן חברי בית הנבחרים והן הסנאטורים, לשלוח דברי דואר לאזרחים על חשבון המדינה. בנובמבר 1870 התנגדו למהלך זה רבים בקונגרס, ורבים מידידיו של הנשיא גרנט פעלו בדרכים רבות להעביר את קרסוול מתפקידו ולהחליפו בג'ון פורני מפנסילבניה. מהלך זה נעשה בין השאר להכנסתו של איש פנסילבניה לקבינט הנשיאותי כדי שהנשיא גרנט יוכל לבחור בקלות את הממונה על ההכנסות. בכל אופן, גרנט עמד בלחצים והשאיר את קרסוול בתפקידו.
ביטול זכות הביול.
ב-28 בינואר 1873 חתם הנשיא גרנט על חוק לביטול זכות הביול של חבר הקונגרס. יום קודם לכן אושרה הצעת חוק זו על ידי הסנאט לאחר שהוגשה על ידי חבר בית הנבחרים ג'ון היל מניו ג'רזי. רבים מחברי בית הנבחרים ניסו לתקן את הצעת החוק באמצעות הפיכת הצעת ביטול זכות הביול לגורפת פחות, אך בכל מקרה הצעות אלו לא צלחו. הצעת החוק הגורפת עברה בבית הנבחרים ברוב של 143 תומכים מול 48 מתנגדים. המתנגדים לחוק הגיעו הן משורות המפלגה הרפובליקנית והן משורות המפלגה הדמוקרטית, רובם ממדינות הדרום. הצעת חוק לקיצוץ ההוצאה על הדפסה ציבורית הוגשה לבית, אך לא השיגה את הרוב הנדרש של שני שלישים. ביטול זכות הביול נכנס לתוקף החל מה-1 ביולי אותה שנה. ב-26 בפברואר העיד קרסוול בפני ועדת ההקצבות של בית הנבחרים והודיע שתדרש הקצבה להוצאות דואר פדרלי עבור מחלקת האוצר ומחלקת הדואר לאחר שביטול זכות הביול ייכנס לתוקף. החוק לא חל על מחלקות הממשל.
מותו.
ג'ון קרסוול נפטר בביתו שליד אלקטון, מרילנד ב-23 בדצמבר 1891, כתוצאה משפעת שהסתבכה לדלקת ריאות. הוא נטמן בבית הקברות הפרסביטריאני המקומי. על שמו נקראו עיירות בקרוליינה הצפונית ואורגון.
הערכת פועלו.
היסטוריונים רואים בקרסוול "מתנגד העבדות הנשכח" וגילו עניין מחודש בתמיכתו בתיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, ששם קץ לעבדות בארצות הברית, כאשר כיהן כחבר בית הנבחרים, ובקידומם של אפרו-אמריקאים, נשים וגברים במערכת הדואר כאשר כיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא גרנט במהלך החלק השני של תקופת השיקום. שמותיו האמצעיים השגויים "אנג'ל ג'יימס", במקום אלו הנכונים "אנדרו ג'קסון" מקורם ככל הנראה בסוף המאה ה-19, כאשר מסמכיו סודרו על ידי ספריית הקונגרס. על פי ההיסטוריונים ג'ון מ. אוסבורן וכריסטין בומברו מקולג' דיקינסון, קרסוול "הותיר אחריו מסמכים מעטים אודות חייו. אין בנמצא אוטוביוגרפיה, יומן, או זכרונות מעבר לסקיצה ביוגרפית חלקית שהוא כתב בנובמבר 1863, ככל הנראה עבור המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית".
פרופסור מתיו פינסקר, גם הוא מקולג' דיקינסון, אמר, "כאשר שירת כמנהל הכללי של הדואר בממשלו של גרנט, סייע קרסוול לשלב ולחדש את מערכת הדואר הפדרלית. הוא אכן היה אדם שהקדים את זמנו. הוא נולד כאיש הדרום, והיה "אדם שלא סביר שיהיה תומך בשוויון הזדמנויות". ההיסטוריון רונלד וייט אמר שקרסוול היה "עורך דין מוכשר מאוד" וש"היו לו רעיונות כיצד לבצע רפורמה במחלקת הדואר". וייט ציין שקרסוול קיבל שבחים על ביצוע הרפורמות, כולל הרחבת שירות הדואר במערב, הנהגת תחרות הוגנת על נתיבי כרכרות הדואר, מערכת שקודם לכן הייתה נגועה בשחיתות, ועל דחיפתו לביטול זכות הביול, כל הצעדים הללו זכו לגיבוי מצידו של הנשיא גרנט.
אוסבורן ובומברו סיכמו שקרסוול היה "איש מדינת גבול פרגמטיסט שתמך במה שנחשב באותה תקופה לרעיונות רדיקליים בנוגע לביטול העבדות וקידם השוויון. הוא לא היה הראשון להביע את הרעיונות הללו, אך כאשר הוא הצטרף למתנגדי העבדות הוא היה הוא היה נלהב בביטוי הרעיונות הללו יותר מכולם. קרסוול יכול היה להיות שאפתן ואופורטוניסט, אך הוא גם ידע להתעקש על ערכים חשובים".
הפארק הלאומי ההרים הכחולים והרי ג'ון קרו
ההרים הכחולים והרי ג'ון קרו הם פארק לאומי בג'מייקה. הפארק משתרע על שטח של 495.2 קמ"ר ותופס כ-4.5% משטח היבשה בג'מייקה.
הפארק ידוע ברחבי העולם בזכות המגוון הביולוגי שלו. פארק זה הוא האחרון משני בתי הגידול הידועים של פרפר זנב הסנונית (Papilio homerus), הפרפר הגדול ביותר בחצי הכדור המערבי, וכן בית הגידול לשחרור הג'מייקני שבסכנת הכחדה (Neospar nigerrimus), לחנק הג'מייקני (Epicrates subflavus) ולהוטיה הג'מייקנית (Geocapromys brownii).
הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו עבור קריטריונים שונים (תרבותיים וטבעיים) ב-3 ביולי 2015.
ארלה הראל
מלחמת סהרה המערבית
מלחמת סהרה המערבית (בערבית: حرب الصحراء الغربية) הייתה סכסוך מתמשך על שטחי סהרה המערבית בין מרוקו ומאוריטניה אל מול חזית הפוליסריו בתמיכת אלג'יריה לאחר שספרד ויתרה על בעלות האזור במסגרת הדה-קולוניזציה של אפריקה.
עד היום המתיחות באזור מתמשכת עם שלטון מרוקאי פעיל לכדי כ-75% מהשטח ושטחים אשר נמצאים בשליטת חזית הפוליסריו אשר פועלת להכריז על עצמאותה בתור רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית.
רקע.
עוד בשנת 1884 במסגרת המרוץ לאפריקה טענה ספרד בעלות על עבר החוף מהקפת כף בוז'דור ועד אל ראס נהודיאבו. בשנת 1958 נוסדה סהרה המערבית מאיחוד של סגייה אל-חמרה וריו דה אורו עם כלל השטחים הספרדים באזור.
נוודים ילידים בעבר הסהרה בזזו בתדירות די שכיחה את ההתיישבויות הספרדיות לעבר החוף, דבר שהביא את הספרדים לתגבר את כוחות המשלחת הצבאיים והשמירה באזור. בזמן העשור השני של המאה ה-20 התרחשה פשיטה מתמשכת של כוחות נוודים נגד הכיבוש הצרפתי של מרוקו.