החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20, נמתחה ביקורת קשה על יצרני ולובשי הפרוות, בטענה כי שיטות לכידת החיות, גידולן ושיטת הפשטת עורותיהן כרוכות באכזריות רבה. זמינותן של פרוות מלאכותיות חיזקה את הביקורת שטענה שתעשיית הפרוות אינה הכרחית. תומכי תעשיית הפרוות מצביעים על העובדה שפרוות טבעיות הן משאב מתחדש, בניגוד לפרוות מלאכותיות.
תעשיית הפרוות כיום.
כיום, כ-85% מהפרוות בעולם מגיעות מחיות שמגודלות בחוות של תעשיית הפרוות. חווה שכזו מחזיקה בדרך כלל אלפי בעלי חיים, ושיטות הגידול שלהן דומות ברחבי העולם. חוות הפרווה העיקריות נמצאות בדנמרק, נורווגיה, פינלנד והולנד. סין היא מייצאת הפרווה הגדולה בעולם. מדינות אחרות אוסרות על קיום התעשייה בשטחן, כגון אוסטריה, קרואטיה, בריטניה ושווייץ. בישראל הועלתה במרץ 2009 הצעת חוק על ידי חבר הכנסת ניצן הורוביץ המבקשת לאסור על סחר בפרוות בישראל אך הצעה זו לא התקבלה על ידי הכנסת. ביוני 2021 השרה להגנת הסביבה גילה גמליאל חתמה על תקנה האוסרת על סחר בפרוות למעט למטרות דת או מחקר מדעי, ובכך הפכה ישראל למדינה הראשונה לאסור על סחר בפרוות לתעשיית האופנה.
המספר הכולל המוערך של החיות המומתות במשקי פרוות מדי שנה הוא כ-31 מיליון. 26 מיליון חורפנים, 4.5 מיליון שועלים, רבע מיליון צ'ינצ'ילות, 150 אלף צובלים ומאות אלפי חיות ממינים נוספים, בהם מכרסמים וטורפים כגון חתולי בר וכלבי בר.
קוד תיקון
יקוב רויסדאל
ריצ'ארד המילטון
א קפלה
ז'אן סיבליוס
ז'אן סיבליוס (בפינית: Jean Sibelius; 8 בדצמבר 1865 - 20 בספטמבר 1957) היה מלחין פיני, אחד המלחינים הפופולריים של שלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. המוזיקה שחיבר וכישרונו הרב היוו מרכיב בהתהוותה של הזהות הלאומית הפינית.
ביוגרפיה.
סיבליוס נולד למשפחה דוברת שוודית בעיר המנלינה (Hämeenlinna) בדוכסות הגדולה של פינלנד, שהייתה באותה עת חלק מהאימפריה הרוסית. שמו המלא היה יוהאן יוליוס כריסטיאן סיבליוס (Johan Julius Christian Sibelius). הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בשנת 1885. הוא החל לימודי משפטים באוניברסיטה בהלסינקי, אולם עד מהרה פרש מלימודיו. בהיותו סטודנט אימץ את השם ז'אן, גרסה צרפתית לכינויו המשפחתי. הוא נשלח לבית ספר ידוע ללימוד השפה הפינית. ניתן לראות את לימודיו אלו כחלק מהתעוררות התנועה הרומנטית-לאומית בפינלד באותם ימים. הלכי רוח אלו היוו חלקים מכריעים ביצירותיו ודעותיו של סיבליוס.
בין 1885 ל-1889 למד מוזיקה בבית הספר למוזיקה של הלסינקי (הנקרא כיום אקדמיית סיבליוס). מורהו היה מרטין וגאליוס. סיביליוס למד נגינה בכינור והמשיך את לימודיו בברלין (בין 1889 ל-1890) ובוינה (בין 1890 ל-1891). סיבליוס התחתן ביוני 1892. לו ולרעייתו נולדו שש בנות.
יצירותיו הידועות ביותר הן "פינלנדיה", "וולס טריסטה", "קונצ'רטו לכינור ברה מינור, "הברבור מטואונלה", והסדרה הקרליאנית. הוא כתב יצירות רבות נוספות, כולל כאלו המושפעות מהקאלוואלה, שבע סימפוניות, מעל 100 שירים לשירה ולפסנתר, מוזיקת רקע לשלושה עשר מחזות, אופרה ("Jungfrun i tornet", "העלמה במגדל"), מוזיקה קאמרית (כולל עבור רביעיית מיתרים), מוזיקת פסנתר, 21 יצירות של שירי מקהלה, ומוזיקה טקסית של הבונים החופשיים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוא חדל מלחבר יצירות.
סיבליוס מת מדימום מוחי ב-20 בספטמבר 1957.
סגנונו המוזיקלי.
ז'אן סיבליוס היה חלק מתוך גל של מלחינים אשר קיבלו את נורמות הקומפוזיציה של המאה ה-19, אולם חיפשו בהתמדה כיצד לפשט את המבנה הפנימי של המוזיקה. בדומה לאנטונין דבוז'אק חיפש סיבליוס לחנים אופייניים אשר להם אופי לאומי, אך בו בזמן הביא גישה ייחודית ואידיוסינקרטית. הוא הושפע מפרוצ'ו בוזוני ומפיוטר צ'ייקובסקי, אשר השפעתו ניכרת לדוגמה ביצירתו "סימפוניה מספר 1 במי מינור" מ-1899. יצירות של סיבליוס מתאפיינות בפיתוח של קטעים בתוכן בהדרגתיות עד סיומן הגדול. המיזוג ביניהם הוא לעיתים כה מרשים עד כי יש החושבים כי הוא נהג להתחיל את העבודה על יצירותיו דווקא מן האמירה הסופית שלהם.
עבודותיו הגדולות האחרונות היו הסימפוניות השישית והשביעית שלו, מוזיקת רקע למחזהו של שייקספיר "הסערה", ו"טפיולה" (Tapiola). סיבליוס צוטט כמי שאמר כי "בעוד מלחינים אחרים נוהגים להגיש קוקטיילים, הוא מציע לציבור מים קרים וטהורים".
הנצחה.
קרחון סיבליוס באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של ז'אן סיבליוס; גבעות פינלנדיה באי אלכסנדר, בסמוך לקרחון, נקראות על שם הפואמה הסימפונית "פינלנדיה" כהנצחה לז'אן סיבליוס.
מכון קרטיס למוזיקה
מכון קרטיס למוזיקה (באנגלית: Curtis Institute of Music) הוא בית ספר למוזיקה בפילדלפיה, פנסילבניה, שהלימודים בו מובילים לדיפלומה בנגינה, תואר ראשון במוזיקה, מוסמך למוזיקה באופרה ותעודת לימודי מקצוע באופרה. הוא נחשב לאחד מחשובי הקונסרבטוריונים למוזיקה בארצות הברית.
היסטוריה.
המכון הוא בית ספר פרטי, שנוסד בשנת 1924 על ידי מרי לואיז קרטיס בוק. תכליתו המקורית הייתה, במידה ידועה, לשמש כמגרש אימונים לנגני תזמורת, כדי למלא את שורותיה של תזמורת פילדלפיה, בדומה ליחס בין בית הספר הגבוה למוזיקה בווינה והפילהרמונית של וינה. עם זאת, פסנתרנים, זמרים, נגני עוגב ומלחינים יכלו גם הם להירשם ללימודים.
כל התלמידים לומדים במלגה מלאה. התחרות להתקבל למכון עזה, כיוון שלמכון קרטיס יש שיעור הקבלה הנמוך ביותר מכל קולג' או אוניברסיטה בעולם. מלבד פסנתרנים, זמרים, נגני עוגב, מנצחים ומלחינים, המכון מקבל סטודנטים רק במספר מספיק למילוי תזמורת יחידה. בהתאם לכך, טווח הרישום הוא בין 160 ל-200 סטודנטים בשנה.
מנהלי העבר של קרטיס הם הפסנתרן יוזף הופמן, המלחין רנדל תומסון, הכנר אפרם צימבליסט, הפסנתרן רודולף סרקין ג'ון דה לאנסיה (שהיה אבובן ראשי של תזמורת פילדלפיה במשך שנים רבות) וגארי גרפמן, שהתמנה לתפקיד בשנת 1995, ופרש מתפקידו כנשיא ומנהל בסוף שנת הלימודים 2005/6 והמשיך במחלקת הפסנתר. מחליפו והנשיא המכהן (נכון ל-2015) הוא רוברטו דיאז, הויולן הראשי של תזמורת פילדלפיה וחבר בשלישיית דיאז. רוברטו דיאז הוא בוגר המכון וחבר בסגל המורים.
רבים מבוגרי המכון המשיכו לקריירות מרשימות. בין הבוגרים הרבים הרולד בנט, לשעבר חלילן ראשי של תזמורת המטרופוליטן אופרה; הפסנתרן ריצ'רד גוד; נגן הטובה של התזמורת הסימפונית של שיקגו ומורה רב-השפעה לפדגוגיה של כלי נשיפה ממתכת; הכנרת הילרי האן; המנצח ליאונרד ברנשטיין; הסופרן בניטה ואלנטה; הסופרן אנה מופו; והפסנתרן לאנג לאנג. גם הפסנתר האגדי, הקובני-אמריקאי חורחה בולט למד שם. המלחינים האמריקאים סמיואל בארבר, דארון האגן, ג'אן קרלו מנוטי, ג'ניפר היגדון ונד רורם גם הם בוגרי המכון.
כפר הנוער רמת הדסה
כפר הנוער רמת הדסה סאלד הוקם בשנת 1949 על ידי הסוכנות היהודית כבית זמני לילדים ניצולי השואה ונקרא על שם הנרייטה סאלד שעמדה בראש ארגון עליית הנוער. כפר הנוער נמצא בצפון קריית טבעון.
במשך השנים התאים את עצמו הכפר לצרכיה המשתנים של המדינה. משנות השבעים מקיים הכפר תוכניות חינוך מיוחדות לבני נוער. כיום מהווה הכפר מסגרת שש שנתית לנערים מכיתה ז' ועד י"ב ומשקיע את מרב המשאבים בהענקת כלים ומיומנויות לכישורי חיים שיאפשרו לחניכים השתלבות בחברה הישראלית כאזרחים מן המניין. הכפר שם דגש על חינוך לערכים ובוגריו משתלבים במגוון תוכניות ופרויקטים המסייעים לקהילה. בשנים האחרונות מגיעים בוגרי הכפר להישגים מרשימים בבחינות הבגרות ובנתוני הגיוס לצה"ל. חלקם אף מתנדבים לשנת שירות למען הקהילה.
הכפר מנוהל בשותפות על ידי הסוכנות היהודית, בשיתוף תורמים ומתנדבים רבים, ביניהם נשות הדסה וקרן אורן.
תעשיית הפרווה
עריסתו של ניוטון
עריסתו של ניוטון היא מתקן המדגים שימור תנע קווי ואנרגיה קינטית הקרוי על שמו של אייזק ניוטון. הוא בנוי משורה של מטוטלות כדוריות הסמוכות זו לזו (לרוב, ישנן חמש מטוטלות). כל כדור קשור על ידי שני חוטים באורך זהה לשני צדדים של מסגרת, ובמצב המנוחה הוא נוגע בכדור שלפניו ובכדור שאחריו. צורת הקשירה הזו מגבילה את כל הכדורים לתנועה במישור אחד, וכיוון שהמשקל שלהם שווה אחד לשני, כל התנע עובר לכדור השני, והכדור הראשון נעצר.
הנעה של אחת או יותר מן המטוטלות באחד הצדדים של העריסה יוצרת תגובה סימטרית מן הצד השני באותו מספר של מטוטלות וכן הלאה בקצב אחיד (למעשה המשרעת קטנה מעט עם כל תנודה, אולם המטוטלות מעוצבות כך שבליה זו במומנט תהיה זניחה יחסית).
עריסתו של ניוטון מופצת גם כצעצוע שולחן ("משחק מנהלים") שעוצב והופץ לראשונה ב-1967 על ידי השחקן הבריטי סיימון פרבל. גרסת הצעצוע הראשונה יוצרה מעץ ונמכרה ברשת הרודס הלונדונית. גרסת הכרום יוצרה על ידי ריצ'רד לונקריין, שבהמשך נהיה במאי קולנוע.
הצעצוע משמיע בדרך כלל נקישות בקצב קבוע, ויש המוצאים אותו משום כך מרגיע ומסייע לחשיבה.
במסגרות חינוכיות משתמשים לעיתים בעריסתו של ניוטון על מנת להציג את הרעיון של חוק הפעולה והתגובה, וחוקי שימור התנע הקווי והאנרגיה הקינטית.
זירוגרפיה
צילום חשמלי
לואי השלושה-עשר
לואי האחד-עשר
ג'ון ברבירולי
סר ג'ון (ג'ובאני באטיסטה) ברבירולי (באנגלית: John Barbirolli; 2 בדצמבר 1899 - 29 ביולי 1970) היה מנצח וצ'לן בריטי ממוצא איטלקי - צרפתי.