המהדורה הראשונה של הקטלוג יצאה לאור בשנת 1957 ונערכה על ידי וילהלם גליזה בלבד. הקטלוג במהדורה זו כלל 915 כוכבים ומערכות כוכבים שמרחקם ממערכת השמש לא עלה על 20 פארסק (65 שנות אור). הכוכבים בקטלוג סודרו על פי העליה הישרה שלהם וכוכבים ששייכים למערכת קיבלו תוספת של אות לטינית אחרי המספר הסידורי כדי להבחין ביניהם. כך למשל קיבל סיריוס A את הציון גליזה 244 A ובן זוגו קיבל את הציון גליזה 244 B. בשנת 1969 הוציא גליזה מהדורה מעודכנת של הקטלוג ובה 1,529 כוכבים שמרחקם ממערכת השמש לא עולה על 22 פארסק (72 שנות אור). מהדורה זו פורסמה בשפה האנגלית, לעומת המהדורה הראשונה שפורסמה בגרמנית, ועל מנת לשמור על הסדר המקורי על פי העלייה הישרה של כוכבי הקטלוג, הכוכבים שנוספו למהדורה זו קיבלו ציון עם נקודה עשרונית כדי למקמם בין שני כוכבים מהמדורה הראשונה. כך למשל קיבל הכוכב אלדברן את הציון גליזה 171.1.
התוספות והמהדורה השלישית.
בשנת 1970 פרסם האסטרונום הבריטי ריצ'רד וולי תוספת של 850 כוכבים לקטלוג של גליזה. הוא מספר את הכוכבים בתוספת מ-9001 עד 9850. בעבר היה מקובל לציין כוכבים אלו עם הקידומת WO ואחריה המספר, אבל כיום משתמשים עבורם בקידומת GJ. בשנת 1979 פרסמו גליזה והאסטרונום הגרמני הרטמוט יארייס תוספת של 453 כוכבים לקטלוג. הקטלוג עם התוספות נקרא מאז קטלוג גליזה-יארייס ובסימון מקוצר GJ, במקום הקיצור GL שהיה מקובל עד אז. למרות זאת, הכוכבים בעלי ציון GJ עד 915 עדיין נקראים גם בשם "גליזה XXX", בעיקר כאשר אין להם שם מקובל יותר (למשל גליזה 229). הכוכבים שבתוספת חולקו לשתי קבוצות: הכוכבים שמרחקם היה בוודאות נמוך מ-23 פארסק מוספרו 1001 עד 1294 וכוכבים שמרחקם המדויק לא היה ידוע בזמן פרסום התוספת, אבל נראה שמרחקם לא עולה על 23 פארסק, מוספרו 2001 עד 2159.
בשנת 1991 פרסמו גליזה ויארייס את המהדורה השלישית של הקטלוג שכללה 3,803 כוכבים, מהם 1,388 כוכבים שלא הופיעו במהדורות הקודמות ובתוספות שלהן, ומוספרו 3001 עד 4388. כוכבים אלה מופיעים לפעמים עם הקידומת NN (Not numbered) או עם הקידומת הרגילה GJ. בשנת 1998, כחמש שנים לאחר מותו של גליזה פרסם יארייס עדכון לקטלוג, אבל הגרסה הנפוצה היא עדיין המהדורה מ-1991, אם כי נעשו תיקונים של מיקום ומרחק הכוכבים שבקטלוג.
קריסטין חאכים
הרלינה קריסטין נטליה חאכים (Herlina Christine Natalia Hakim, נולדה ב-25 בדצמבר 1956), הידועה גם בשם קריסטין חאכים, היא, שחקנית, מפיקת סרטים, ופעילה חברתית אינדונזית. היא כיכבה בעשרות סרטים, וזכתה בפרסים מפסטיבלים באינדונזיה וכלל-אסייתיים, וכן בפרס על מפעל חיים מפסטיבל הסרטים הבינלאומי סינמנילה. היא גם שימשה כחברת מושבעים בפסטיבל קאן. בתור מפיקה, היא מייצרת סרטים דוקומנטריים בנושאים החברתיים שהיא מקדמת, ואף הייתה שגרירת רצון טוב של אונסק"ו, בדגש על חינוך.
ביוגרפיה.
חאקים נולדה בקואלה טונגקול, אשר בג'מבי, ב-25 בדצמבר 1956, וגדלה ביוגיאקרטה. היא ממוצא אתני מעורב, עם משפחה מפדאנג, אצ'ה, בנטן, פקלונגן, מדיון, והמזרח התיכון, מה שגרם לה בלבול לגבי הזהות שלה בתור מתבגרת למרות היות משפחתה מוסלמים אדוקים, הוריה קראו לה קריסטין נטליה כי היא נולדה ביום חג המולד.
חאכים קיוותה להיות אדריכלית או פסיכולוגית, אך כאשר הבמאי טגו קאריה ראה צילומי דוגמנות שלה במגזין, הוא ליהק אותה בסרטו "Cinta Pertama", ב-1973. חאכים היססה תחילה, כי לא היה בכוונתה לפתח קריירה במשחק או בדוגמנות, אך השתכנעה לבסוף. כשהיא זכתה בפרס צ'יטרה (פרס הפסטיבל האינדונזי לקולנוע) לשחקנית הטובה ביותר, היא שוכנעה להמשיך לשחק. קאריה סיפר לה מאוחר יותר שהמפיק לא רצה ללהק אותה לסרט בטענה שהיא "רזה ושטוחה מידי", אך קאריה נלחם עליה, והשיב לו, "האם אנחנו מוכרים סרט או שדיים?"
כשצילמה את סרטה השלישי, "Sesuatu yang Indah" ("משהו יפה"), בבימויו של וים אומבו, היא גילתה שבסרטיה הקודמים דיבבו את קולה, כי החשיבו אותו לעמוק מידי. מסרט זה והלאה חאכים הופיעה בקולה האמיתי.
חאקים הייתה המגישה של 14 סרטים אינדונזים פסטיבל הבינלאומי על Nantes Three Continents Festival, בנובמבר 1983; היא עצמה שיחקה בחצי מהם. שנתיים מאוחר יותר היא הייתה למשקיפה בפסטיבל קאן, וקשרה קשרי עבודה עם פייר ריזיאן, אשר מאוחר יותר סייע לה להביא את סרטיה לפסטיבל.
אחד הסרטים שהוצגו בפסטיבל קאן היה "Tjoet Nja' Dhien" ב-1988, בו שיחקה את מפקדת הגרילה האצ'נית קאט ניאק דיאן. הסרט זכה בפרס הסרט הבינלאומי הטוב ביותר של 1989.
את סרטה הראשון כמפיקה, Daun di Atas Bantal ("עלה על כרית"), בו גם כיכבה, הציגה חאכים בתחרות "Un Certain Regard" בקאן כעבור עשור, ב-1998. ב-2001, סרט נוסף שהפיקה בשותפות וכיכבה בו, "Pasir Berbisik "(חולות מלחשים), הוצג בפסטיבל הסרטים Deauville Asian Film Festival ב-2001. שנה לאחר מכן, יחד עם מישל יאו, מונתה לחבר השופטים בקאן.
ב-2003, חאכים עבדה עם רשת RCTI וערוץ Metro TV על תוכנית הטלוויזיה "Untukmu Guru" (בשבילך, מורה). חמש שנים אחר כך, חאכים נבחרה כשגרירת רצון טוב של אונסק"ו עבור אינדונזיה, ותפקיד זה היא קידמה מיזמי חינוך וקראה לרפורמות בחינוך באינדונזיה, וגם קידמה תוכניות סיוע לאסונות טבע בדרום-מזרח אסיה.
ב-2010 חאכים השתתפה בסרט ההוליוודי הראשון שלה, ושיחקה מוכרת צמחי מרפא בלינזית בסרט לאכול, להתפלל, לאהוב לצד ג'וליה רוברטס. באותה שנה, חאכים קיבלה פרס FIAPF עבור "הישגים יוצאי דופן" בקולנוע.
חאכים גם יוצרת סרטים דוקומנטריים. אחד מסרטיה עוסק באתרי המורשת העולמיים של אונסק"ו באינדונזיה, ובשנת 2011 היא הפיקה סרט תיעודי על אוטיזם כדי "לחנך את הציבור", שיצא בתיאום עם יום המודעות העולמי לאוטיזם.
אקטיביזם.
בתחילת שנות ה-2000, חאכים החלה בפעילות חברתית, עם דגש על חינוך. אחרי רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי ב-2004, היא יצאה למספר ביקורים הומניטריים באצ'ה. היא גם הקימה את קרן קריסטין חאכים, לקידום החינוך הציבורי בנושא אוטיזם. היא מבקשת מהממשלה לפעול כדי למגר תפיסות מוטעות לגבי אוטיזם, וטוענת שהסירוב לקבל ילדים אוטיסטים כתלמידים בבתי ספר ציבוריים באינדונזיה זו "הפרת זכויות אדם". הקרן מעניקה מלגות לימודים ומענקים לבמאים צעירים, ופועלת למען תנאי עבודה ושכר של מורים, וכן הגדלת מספרם במערכת החינוך.
חיים אישיים.
בשנת 2000, נישאה חאכים למפיק ושחקן ההולנדי ירואן לזר. הם חיים בצ'יבובור, במזרח ג'קרטה, יחד עם אמה של חאכים ובתה המאומצת, שינה.
פרסים והכרה.
האקים נקראת "גבירת הקולנוע האינדונזי" וכן "השחקנית המובילה של אינדונזיה". על פי טיים מגזין, היא "גיבורה אסייתית", והיא זכתה בפרס מפעל חיים מטעם פסטיבל הסרטים הבינלאומי Cinemanila.
חאכים זכתה בפרס צ'יטרה (Citra) - הפרס המוביל לקולנוע באינדונזיה - שש פעמים, וזכתה בפרסים בינלאומיים רבים אחרים, כולל את פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל Asia Pacific Film Festival ארבע פעמים, פרס חבר השופטים בפסטיבל טוקיו ב-1988 עבור "עלה על כרית", שזכה גם בסרט הטוב ביותר בפסטיבל Asia Pacific באותה שנה. סרטה "חולות לוחשים" זכה ב-2001 בפרס חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע של סיאטל.
קישורים חיצוניים.
CHRISTINE HAKIM, Indonesian Film Legend Interviewed by DAUD YUSOF, Bicara Suria, Suria TV's YouTube channel
קטלוג גליזה
אוניברסיטת איידהו
אוניברסיטת איידהו (באנגלית: The University of Idaho, בר"ת UI) היא האוניברסיטה הוותיקה ביותר במדינת איידהו שבארצות הברית. קמפוס האוניברסיטה נמצא בעיר מוסקו (איידהו) בצפון המדינה. אוניברסיטת איידהו היא אוניברסיטת מחקר ציבורית. במשך 71 שנה, מעת היווסדה בשנת 1889 ועד לשנת 1963, אוניברסיטת איידהו הייתה האוניברסיטה היחידה במדינה. בית הספר למשפטים של אוניברסיטת איידהו, אשר נוסד בשנת 1909, הוכר בשנת 1925 כמוסד להכשרת עורכי דין על ידי לשכת עורכי הדין האמריקאית.
האוניברסיטה נוסדה בחקיקה בטריטוריה של איידהו בינואר 1889, שנה בטרם הפכה איידהו למדינה בארצות הברית. הלימודים במוסד החלו ב-3 באוקטובר 1892 ובשנה הראשונה למדו 40 סטודנטים. טקס הבוגרים הראשון התקיים בשנת 1896 והיו בו שני תלמידים ושתי תלמידות. נכון לשנת 2016 לומדים באוניברסיטה 11,534 תלמידים, מהם למעלה מ-11 אלף בקמפוס המרכזי בעיר מוסקו. באוניברסיטה 142 תוכניות שונות לתואר ראשון במגוון נושאים, תוכניות לימודים לתואר שני ושלישי וכן לימודי תעודה. אחוז התלמידים המסיימים תואר באוניברסיטה הוא הגבוה מבין מוסדות הלימוד האקדמיים באיידהו ו-74% מכלל תקציבי המחקר במדינה ניתנים למוסד זה. בשנת 2010 קיבלה האוניברסיטה 100 מיליון דולר לצורכי מחקר.
לאוניברסיטת איידהו הקמפוס הגדול ביותר בשטחו במדינה, 6.4 קילומטר רבוע, הממוקם באזור חקלאי המאופיין בגבעות משתפלות, בגובה 790 מטר מעל פני הים. בנוסף לקמפוס המרכזי, לאוניברסיטה קמפוסים נוספים קטנים יותר בקור ד'אלן, בויסי ואיידהו פולס.
תארים ובתי ספר.
באוניברסיטה עשרה בתי ספר, שניים מהם לתארים מתקדמים בלבד (בית הספר למשפטים ובית הספר ללימודים מתקדמים).
דירוג אקדמי.
אוניברסיטת איידהו דורגה על ידי U.S. News &amp; World Report במקום ה-90 בין האוניברסיטאות הציבוריות הטובות בארצות הברית ובמקום ה-171 בין כלל האוניברסיטאות בארצות הברית בדו"ח לשנת 2017, מבין 310 אוניברסיטאות שדורגו.
שרגא פייבל סרנא