משה סיני (נולד ב־4 בספטמבר 1957) הוא ראש עיריית ראש העין לשעבר, מנכ"ל בית הספר למוזיקה רימון משנת 2014.
ביוגרפיה.
משה סיני נולד בישראל בשנת 1957. לאחר שסיים בשנת 1975 תואר ראשון בהצטיינות במזרחנות באוניברסיטת ת"א, במסגרת העתודה האקדמית, התגייס ב-1978 לצה"ל, וכיהן כקצין מחקר בחיל המודיעין. ב-1987 סיים בהצטיינות תואר שני בהיסטוריה של ברית המועצות ומזרח אירופה ובהמשך סיים בהצטיינות את המכללה לפיקוד ולמטה של צה"ל ושירת כסגן אלוף באגף התכנון.
בשנת 1994 התמנה משה סיני כנציג צה"ל ומערכת הביטחון במשרד החוץ, הצטרף לחטיבה לתכנון מדיני במשרד החוץ וכיהן כיועץ אסטרטגי בכיר של משרד החוץ לנושאי מדיניות חוץ. בשנים 1994-1995 מילא משימות דיפלומטיות הקשורות למשא ומתן עם אש"ף ועם מדינות האזור וב-1995 כיהן כחבר במשלחת ישראל למשא ומתן הרב צדדי בנושאי איכות הסביבה עם מדינות ערב. ב-1996 התמנה כמזכיר המשלחת הישראלית למשא ומתן עם סוריה לפסגת וואי פלנטיישן בארצות הברית, ועבד בצמוד למנכ"ל משרד החוץ דאז אורי סביר, ולראש הממשלה באותם ימים שמעון פרס. בשנים 1996-2000, שימש גם כמזכיר הוועדה האסטרטגית המשותפת לישראל ולארצות הברית למלחמה בטרור.
בשנת 1998 פרש מצה"ל וכיהן כיועץ בכיר למדיניות חוץ ולאסטרטגיה של משרד החוץ וכחבר צוות המשא ומתן הישראלי עם סוריה (שפרדסטאון 2000) ובמקביל הרצה באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג ליחסים בינלאומיים.
ראש עירייה.
בשנת 1994 העתיק מגוריו לראש העין. בשנת 1998 החל בפעילותו הציבורית בראש העין והתמודד ברשימתו של יגאל ינאי, שהיה חבר המועצה היוצאת. סיני הוצב במקום השני. הרשימה זכתה בשני מנדטים וסיני נבחר לכהן כחבר מועצה. בשנת 2003 הקים רשימה עצמאית והתמודד מטעמה למועצה ולראשות העיר. בבחירות לראשות העיר סיני זכה ברוב של 8,302 קולות (50.80%) וסיעתו, סיעת "עתיד חדש", זכתה בשלושה מנדטים והייתה הסיעה הגדולה ביותר במועצה. סיני הדיח את ראש העיר הקודם, יגאל יוסף מתפקידו לאחר 20 שנות כהונה. במהלך כהונתו הראשונה, חילץ סיני את ראש העין מתדמיתה השלילית ומהגירעון התקציבי וראש העין החלה לצבור פרסי ניהול תקין ממשרד הפנים, עד שהוגדרה בהמשך "כעיר איתנה".
בשנת 2006 הודיע על תמיכתו במפלגת קדימה שגם תמכה ברשימתו למועצה.
בבחירות בשנת 2008, סיני זכה ברוב של 55% והמשיך בתפקידו כראש העיר. סיעתו במועצה, "רשימת משה סיני", זכתה בחמישה מנדטים. בקדנציה זו סיני המשיך בקידום נושאי החינוך והתרבות, פעל למתג את ראש העין כעיר מוזיקלית ואף זכה, לראשונה בהיסטוריה של ראש העין, בפרס החינוך הארצי (2010)..
בבחירות 2013 סיני קיבל 47.34%, אך יריבו שלום בן-משה קיבל 52.66% מקולות הבוחרים וניצח את סיני. הוא המשיך לכהן במועצת העיר כיו"ר האופוזיציה וכיו"ר ועדת הביקורת העירונית, בשנים אלו היה מהמתנגדים החריפים להסכם הגג החדש שחתמה העיר ראש העין עם משרדי הממשלה ב-2014 להקמת 18 אלף יחידות דיור. בבחירות 2018 החליט סיני שלא להתמודד שוב לראשות העיר.
מנכ"ל רימון.
בשנת 2014 מונה למנכ"ל בית הספר למוזיקה רימון ומכהן בתפקיד זה עד היום. במהלך תקופת כהונתו צמח משמעותית היקף המוסד והוא מהווה היום את  המסגרת המוזיקלית הגדולה בישראל להוראת מוזיקה עכשווית בכל הסגנונות ובכל הכלים. סיני פעל לחיזוק הממד הטכנולוגי של רימון, לפתיחת מסלולים חדשים וליצירת אפשרויות ללימודי תואר עם מוסדות אקדמיים. כן חתר להשוות את מעמדם של הסטודנטים של בתי הספר לאומנויות לאלו הלומדים באוניברסיטאות מוכרות מל"ג, מבחינת קבלת מלגות לימודים והצליח במאמצים אלו, כאשר דירקטוריון מפעל הפיס התכנס ואישר ב-2020 מתן מלגות לסטודנטים בבתי הספר לאמנויות.
ב-2013 פורסם ספרו "המוזיקה של המנהיגות" – ניהול יצירתי של שינוי עירוני. במהלך כהונתו פרסם שורה של מאמרים בתקשורת בזכות הכרה במוזיקה כמקצוע ליבה במערכת החינוך, ובזכות קידום תקציבי ממשלת לתחום התרבות. כן פעל לחיזוק הקשר בין רימון לפריפריה הגאוגרפית והחברתית.
ולרי טריירוויילר
ולרי טריירוויילר (בצרפתית: Valérie Trierweiler; נולדה ב-16 בפברואר 1965) היא עיתונאית צרפתייה.
ביוגרפיה.
טריירוויילר נולדה באנז'ה כחמישית מבין שישה ילדים, אביה איבד רגל בהיותו נער במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר מותו של אביה הלכה אמה לעבוד בפקידות במתחם של פארק משטח קרח.
היא למדה היסטוריה ומדעי המדינה באוניברסיטת פנתאון-סורבון שבפריז.
ב-2005 החלה להנחות תוכנית אירוח פוליטית בטלוויזיה, לאחר מכן הנחתה שתי תוכניות נוספות שעסקו בפוליטיקה.
בין השנים 1989–1992 הייתה נשואה לחבר ילדות שלה ולאחר מכן התגרשה.
ב-1995 נישאה לעיתונאי שעבד ביחד עמה בעיתון "Paris Match" ונולדו להם שלושה ילדים, ב-2010 הם התגרשו באופן סופי.
היא פגשה לראשונה את פרנסואה הולנד במהלך הבחירות לפרלמנט הצרפתי ב-1988 בעוד הוא היה בזוגיות עם סגולן רויאל, ב-2007 הם החלו לנהל מערכת יחסים, הזוגיות שלהם פורסמה לציבור ב-2010 לאחר שפורסמו גם גירושיו.
ב-2012 נבחר הולנד לנשיאות צרפת, הגברת הראשונה של צרפת מוגדרת כרעייתו של הנשיא, אף על פי שהם לא היו נשואים היא הוגדרה כ"גברת הראשונה דה פקטו" והיא התלוותה אליו באירועים רשמיים.
ב-2014 פורסם בצהובון "Closer" ידיעה באורך שבעה עמודים על רומן שמתנהל בין הנשיא הולנד לשחקנית ג'ולי גייט, באותו חודש פורסם כי מערכת היחסים של טריירוויילר עם הנשיא הסתיימה.
בסוף אותה שנה יצא ספר הזכרונות שלה "Merci pour ce momen" (תודה על הרגע הזה) המתאר את יחסיה עם הנשיא ואת היפרדותם.
ב-2017 יצא הרומן שכתבה "Le secret d'Adèle" העוסק בחייה של אדלה בלוך-באואר, מושא הציור דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר.
תקרית יאונפיאונג
תקרית יאונפיאונג (בקוריאנית 연평도) היא התקפה של צפון קוריאה נגד דרום קוריאה שהתרחשה ב-23 בנובמבר 2010 באי יאונפיאונג. ההתקפה הייתה חלק ממספר התקפות של צפון קוריאה כנגד דרום קוריאה בשנים 2002 עד 2010, כולל הטבעת הספינה צ'אונאן במרץ אותה השנה.
רקע.
בתום מלחמת קוריאה בשנת 1953, מפקד כוח האו"ם קבע גבול ימי בין צפון לדרום קוריאה שנקרא "קו הגבול הצפוני", שמוכר על ידי דרום קוריאה. אבל, הסכם שביתת הנשק נחתם ביולי והקו נקבע רק באוגוסט. לכן, הוא לא הוכנס כחלק מהמשא ומתן ולא הוסכם על ידי שני הצדדים. בשנת 1973 צפון קוריאה פתחה את המחלוקת לדיון נוסף. שתי הקוריאות ערכו מספר שיחות ללא הועיל. ב-15 ביוני 1999 ארעה התקרית הראשונה בין השתיים. בתקרית צפון קוריאה קבעה קו גבול אחר והמחלוקת טרם נפתרה. מאז ועד נובמבר 2010 היו מספר תקריות נוספות ותדירותם עלתה באופן הדרגתי.
הפער ביכולת הצבאית בין דרום קוריאה לצפון קוריאה מאוד מובהק. מאז אמצע שנות ה-70, דרום קוריאה החלה בתהליך מודרניזציה של הצבא. מחד, הברית עם ארצות הברית השרה ביטחון עבור דרום קוריאה. מאידך, דרום קוריאה מנסה להשיג עצמאות ולא להיות תלויה רק בארצות הברית. לכן, החל מאמצע שנות ה-70, דרום קוריאה החלה לפתח מאוד את הצבא שלה. בעקבות הפיתוח, הצבא הדרום קוריאני נעשה לחזק יותר מהצבא הצפון קוריאני. דרום קוריאה נמצאת בחזית הטכנולוגיה הצבאית על ידי שיתופי פעולה בינלאומיים, בניגוד לצפון קוריאה שתלויה בכלי נשק ישנים של ברית המועצות או בייצור עצמי.
בשנה שלפני תקרית יאונפיאונג, היו מספר רב של התנגשויות נוספות בין הצבא הצפון קוריאני לדרום קוראני. ב-10 בנובמבר 2009 נפגעה ספינה צפון קוריאנית על ידי הדרום; ב-27 בינואר 2010 הצבא הצפון קוריאני ביצע תרגיל רחב היקף סמוך לאיים של הדרום ומעבר ל"קו הגבול הצפוני"; ב-26 במרץ, צפון קוריאה הטביעה באמצעות צוללת את ספינת הטילים צ'אונאן.
בתאריך ה-16 בנובמבר 2010, הממשלה הדרום קוריאנית הכריזה שהיא מתכננת לבצע את התרגיל השנתי הוגוק בתאריכים 22-30.11. חלק מהתרגיל נערך באי יאונפיאונג. השלטון הצפון קוריאני מגנה את התרגילים האלו בטענה שהם נועדו לתרגל פלישה לצפון קוריאה. בבוקר ה-23 בנובמבר, במהלך התרגיל, צפון קוריאה אף שלחה מסר חד לדרום קוריאה שהיא מתנגדת לתרגיל שתוכנן לאותו היום מול חופי האי יאונפיאונג.
התקפה ותוצאות.
בתאריך 23.11.2010 התרחשה ההתקפה הצפון קוריאנית נגד האי יאונפיאונג ומספר איים סמוכים. באותו הבוקר, בין השעות 10:15 ו-14:30 דרום קוריאה ערכה תרגיל ירי לכיוון הים ליד האי יאונפיאונג. חרף ההודעה התקיפה של צפון קוריאה, המפקד בשטח החליט שלא להפסיק את האימון. באי גרים כ-1,700 אזרחים ועוד כ-1,000 חיילים.
בשעה 14:34 עד 14:46 צבא צפון קוריאה החל בירי ארטילרי כנגד האי. מתוך כ-150 פגזים שנורו, 60 פגעו באי והנותרים נפלו לים. לאחר שתי הודעות הזהרה של צבא דרום קוריאה לצפון, הצבא הדרום קוריאני הגיב בירי של 50 טילי קיי-9 בין השעות 14:47 ו-15:15. בשעה 15:12 עד 15:29 צפון קוריאה פתחה במתקפה שנייה של עוד 20 פגזים כנגד הרדאר הדרום קוראני באי. לבסוף, בין 15:25 ועד 15:41 דרום קוריאה הגיבו בירי 30 פגזים והתקרית נגמרה.
בצד הדרום קוריאני דווח על שני חיילים הרוגים ושני אזרחים. בנוסף, 16 נפצעו, חלקם קשה. 133 בניינים נפגעו באופן מלא או חלקי – 33 מתוכם נהרסו לחלוטין, בנוסף למספר שריפות שפרצו. צפון קוריאה לא דווחה על הנזק שנגרם לה מהתקיפה, אך לפי תמונות לוויין, דרום קוריאה טוענת שהפגיעה בצבא הצפון קוריאני הייתה קשה.
השלכות.