פליימוביל (באנגלית: Playmobil) הוא מותג של צעצועים המיוצר על ידי החברה הגרמנית גאוברה ברנדשטטר (geobra Brandstätter) אשר ממוקמת בצירנדורף, גרמניה. החברה הייתה בבעלותו של הורסט בראנדשטטר עד מותו ב-3 ביוני 2015.
היסטוריה.
יוצר דמויות הפליימוביל הוא הנס בֶק (Hans Beck). בק בנה תחילה דגמי מטוסים בחברת ברנדשטטר ובשנת 1971 הוטל עליו להמציא צעצוע שיתאים לילדים. לאחר שלוש שנות מחקר הצליח בק לייצר צעצוע לא מורכב אך גמיש למדי - בובת צעצוע בגודל 7.5 ס"מ עם ראש וגפיים שניתן לסובבם.
רק לאחר משבר האנרגיה העולמי בשנת 1973 התחילה החברה בשיווק המוצר. זאת מאחר שעליית מחירי הנפט גרמה לכך שמוצרים אחרים הפסיקו להיות רווחיים. ב-1974 הוצגו "עולמות המשחקים" הראשונים: "המערב הפרוע", "האבירים" ו"עובדי בניין". בסוף 1974 הוצגו עולמות נוספים כגון "המשטרה". ב-1975 חברת גאוברה בראדדשטר החלה להפיץ רישיונות שיווק לחברות צעצועים במדינות שונות.
בחלק מהמדינות משחק הפליימוביל נקרא בשמות אחרים, כך לדוגמה בממלכה המאוחדת עד שנת 1981 נקרא הצעצוע "playpeople" (תרגום חופשי: "אנשי משחק").
ב-1982 יוצרו בובות הפליימוביל הראשונות שכפות ידיהן יכלו לזוז. ב-2000 החל לפעול האתר הרשמי של המותג והיה לאחד אתרי מותגי הצעצועים הראשונים בעולם.
ב-1988 הדמויות של פליימוביל עברו עיצוב מחודש, ורקע הקופסאות של פליימוביל עבר שינויים משמעותיים ב-1993 וב-2002
כיום פליימוביל נחשב לאחד המותגים המצליחים ביותר בתעשיית הצעצועים הגרמנית בפרט ובעולם בכלל. גם בישראל המותג זכה להצלחה ומשווק על ידי חברת "יצירה".
כל פריט של פליימוביל מסומן על ידי 4 ספרות, כאשר פעמים רבות פריטים השייכים לאותה סדרה נמצאים ברצף ספרתי (למשל 3887 ו-3888)
ספרים.
פליימוביל השיקה שלושה ספרים המתעדים את מגוון פריטי הפליימוביל שיוצרו מאז 1974 ברחבי העולם:
קהל היעד העיקרי של ספרים אלו הוא אספני פליימוביל. ספרים אלו מכילים בתוכם גם קטעי הסברים לאספנים וליד כל פריט מוצג מדד המתאר את רמת הקושי להשיג את אותו הפריט באריזתו המקורית ובשלמותו. ספרים אלו אינם כוללים את הסדרות המתחילות במספרים 6 (פליימוביל לגיל הרך) ו-7 (פריטי עזר שניתן לרכוש ישירות מפליימוביל בלבד)
פליימוביל לגיל הרך.
בנוסף לסדרות הפליימוביל הרגילות, קיימת גם סדרת "1-2-3" לילדים עד גיל 4. סדרה זו מכילה ערכות מופשטות של פליימוביל, שמורכבת מדמויות פשוטות יותר וללא חלקים קטנים. הסדרה מכילה פריטים מנושאים שונים. סימוני כל הפריטים מסדרה זו מתחילים בספרה 6.
בנוסף, בשנים 2000–2002 הייתה קיימת סדרת פליימוביל לתינוקות בשם "First Smile" אך ייצורה של סדרה זו הופסק.
קטלוג השירות הישיר.
סדרה זו, המצויה בחוברת קטנה ונפרדת בתוך חוברת הפליימוביל המרכזית, מכילה פריטים שונים שמשלימים ומרחיבים פריטים מסטים קיימים. חלק גדול מהפריטים שבחוברת זו הם פריטים שהופסק ייצורם והושקה גרסה מצומצמת שלהם. סדרה זו משווקת על ידי פליימוביל באופן ישיר בלבד, ואינה מצויה בחנויות. בשנים האחרונות, בעמוד האחרון של חוברת זו, נמצאת "המהדורה הקלאסית" של פליימוביל, שמציגה אף היא גרסאות מצומצמות של פריטים משנות ה-1970 וה-1980.
קוסמודרום סבובודני
קוסמודרום סבובּודני (ברוסית: Свобо́дный, סְבוֹבּוֹדְנִי – "חופשי"; נקרא רשמית בשם "הקוסמודרום הניסויי הממלכתי השני של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית", 2-й Государственный испытательный космодром Министерства обороны Российской Федерации) הוא אתר שיגור טילים הנמצא במחוז אמור, בסיביר שברוסיה, שהוקם ב-1 במרץ 1996 על פי צו 305 של נשיא הפדרציה הרוסית.
במקורו נועד האתר לשימוש כאתר שיגור טילים בליסטיים בין-יבשתיים (ICBM). לאחר התפרקות ברית המועצות הוא שימש כאתר שיגור טילים לחלל, מכיוון שאתר השיגור העיקרי של ברית המועצות, קוסמודרום בייקונור, נמצא מחוץ לגבולות רוסיה. ב-2005, לאחר שסוכנות החלל הרוסית חידשה את החכירה בקוסמודרום בייקונור, הוחלט שאין צורך באתר שיגור נוסף והורו לסגור אותו.
צו נשיאותי קבע כי הקוסמודרום החדש יפתור את בעיות התחזוקה וההכנה לשיגור משגרים ממדרגות אור כמו סטרלה וסטארט במהלך השנים 1996–1997 וכי בעתיד הרחוק יותר מתחם שיגור לרקטת אנגרה מהדור הבא. עקב הקשיים הכלכליים ברוסיה הוחלט להתרכז בבניית מתחם שיגור למשפחת המשגרים סטארט בלבד. כדי לממש פרויקט זה, הוקמו מבנים טכניים ואתרי שיגור עבור המשגר סטארט.
באתר השיגור סבובודני התבצעו שיגורים של דגמים שונים של משגרי לוויינים, ובהם המשגר "סטארט 1" והמשגר "קוסמוס 3". הוא שימש לשיגור לווייני הצילום המסחריים הישראליים מסדרת "ארוס". "EROS A" שוגר ב-5 בדצמבר 2000, ו"EROS B" שוגר ב-25 באפריל 2006.
את אתר השיגור הפעיל חיל החלל של הצבא הרוסי עד לסגירתו בשנת 2007. העיר הסמוכה ביותר הייתה "סבובודני-18", שהפכה בהמשך לציולקובסקי.
במקומו החלה בשנת 2011 בניית קוסמודרום ווסטוצ'ני.
הסכם פונטו פיחו
הסכם פונטו פיחו (בספרדית: Pacto Punto Fijo; נקרא על-שם המקום בו נחתם) הוא הסכם בין שלוש מפלגות בוונצואלה: "הפעולה הדמוקרטית", המפלגה "קופאי" החברתית-נוצרית - COPEI), והאיחוד הרפובליקני הדמוקרטי (ונצואלה) (URD). ההסכם נחתם ב-31 באוקטובר 1958, חודשים מעטים לאחר הדחתו של מרקוס פרס חימנס, ולפני הבחירות של דצמבר אותה שנה.
מטרתו המוצהרת של ההסכם הייתה להשיג יציבות למשטר הדמוקרטי החדש, זאת באמצעות השתתפות של שלוש המפלגות הללו בממשלה בראשות המפלגה המנצחת. מטרה זאת מתבטאת בנקודות הבאות:
החתימה נערכה במפגש בקראקס בביתו של המנהיג הנוצרי-חברתי רפאל קלדרה, במקום הנקרא פונטו פיחו.
מחוץ להסכם הושארו המפלגה הקומוניסטית של ונצואלה והתנועה לאינטגרציה רפובליקנית (ונצואלה).
החותמים על ההסכם היו רומולו בטנקור, ראול לאוני וגונסאלו באריוס מטעמה של מפלגת הפעולה הדמוקרטית, חוביטו וייאלבה, איגנסיו לואיס ארקאיה ומנואל לופס ריבאס מטעמה של האיחוד הרפובליקני דמוקרטי (URD), רפאל קלדרה, פדרו דל קורל ולורנסו פרנאנדס מטעם מפלגת "קופאי".
בקורות.
בעיני המבקרים הברית בין המפלגות הגדולות הגבילה בסופו של דבר את המערכת הפוליטית של ונצואלה לתחרות בלעדית בין שתי מפלגות:הפעולה הדמוקרטית ו"קופאי".משמעות הברית הייתה שבלי קשר לאיזו סיעה תנצח בבחירות, תמיד תשותף לשלטון גם המפלגה בשנייה. מפלגת "האיחוד הרפובליקני הדמוקרטי" של חוביטו וייאלבה, ירדה עם הזמן במשקלה האלקטורלי ובהשפעתו.
בשנת 1962 מפלגת URD נסוגה מן הברית פונטו פיחו כמחאה נגד מדיניות החוץ של הנשיא בטנקור שתמך בסנקציות של ארגון מדינות אמריקה נגד קובה ונגד מה שראה כבתערבות מוגזמת של ארצות הברית במדיניות הפנים הוונצואלית, כמו במקרה ההסכם בטנקור-קנדי לפיו ביטלה ונצואלה שת התוכנית הלאומית למסילות ברזל מימי פרס חימנס.
עקב כך בשנת 1962 הזמין בטנקור את המפלגה הימנית "אינטגרציה הרפובליקנית" להצטרף להסכם.
שיטה זאת שנמשכה בוונצואלה למשך 35 שנה, בין השנים 1959–1994, גרמה לכך שממשלות הקואליציה הסתמכו יותר ויותר על שליטתם במשאבי הנפט של המדינה בהבטחת הנצחת שלטונם תוך פיתוח מערכת רחבה של פטרוניות וקליינטליזם. סוג השלטון הזה כונה מאוחר יותר "פרטיארכיה", מן המילה "פריטידו" = מפלגה.
ניוון השיטה.
מערכת הפטרונות ומונופול שלטונן של מפלגות AD ו-COPEI, התחילה להתנוון בשנות ה-1980 עם נפילת ההכנסות מייצוא הנפט ומשבר כלכלי.
ב-1989 אמצעי הצנע של הנשיא קרלוס אנדרס פרס גרמו להפגנות המוניות הידועות כ"קראקאסו" (Caracazo).
עקב השחיתות והעוני בקרב חלק גדול של הציבור עלה חוסר האמון בלגיטימיות של השיטה השלטונית, שהתבססה על הסכם פונטו חיטו ועל החוקה שהונהגה בשנת 1961.
הנשיא קרלוס אנדרס פרס, מנהיג מפלגת AD, שהנהיג את המדינה בשנים 1974–1979 ושוב ב-1989–1993 הודח על ידי בית המשפט הגבוה של ונצואלה עקב עבירות של מעילה בכספי הציבור, בין היצר לצורך מימון מערכות בחירות של מועמדים מסוימים במדינות לטינו-אמריקאיות אחרות ונידון לעונש מאסר.
הוא חזר זמנית לפוליטיקה בשנת 1998.
עלייתו של הוגו צ'אווס.
בבחירות לנשיאות בשנת 1998 הבטיח המועמד הוגו צ'אווס לשבור את השיטה הישנה ולפתוח את המערכת הפוליטית למפלגות עצמאיות נוספות. צ'אבס הוקיע את שלטונן של מפלגות AD ו-COPEI כ"אליטיסטי"
רות
רוּת המואבייה (בפשיטתא: רעות) היא דמות מקראית, הגיבורה העיקרית של מגילת רות, והסבתא רבתא של דוד המלך.
מגילת רות.
מגילת רות מספרת את סיפורה של משפחת אלימלך המיוחסת משבט יהודה, שעקב הבצורת והרעב עוזבת את מולדתה והולכת לשדה מואב, אחד מאויבי ישראל באותה תקופה. לאחר זמן מת אבי המשפחה, אלימלך. בניה של אותה משפחה, מחלון וכיליון, מתחתנים עם שתי מואביות, רות וערפה, שעל פי חז"ל היו בנותיו או נכדותיו של עגלון מלך מואב. לאחר כעשר שנים מתים גם שני הבנים, ונותרות רק נעמי, אם המשפחה, ושתי כלותיה. לאחר שלא נותר לה דבר, ולאחר שהיא שומעת כי הבצורת בארץ ישראל פסקה, מחליטה נעמי לחזור למולדתה אבלה, חפויה וענייה, ומפצירה בכלותיה להניח לה, כי אין לה דבר לתת להן. סביר להניח כי היא מתביישת בהן וחוששת לחזור אל מכריה ביחד עם נשים נוכריות, ולכן בשלב החזרה היא מבקשת להיפרד מהן. לעומת עורפה שנשמעת לה וחוזרת למשפחתה, רות מתעקשת ודבקה בחמותה, ואומרת "עמך עמי ואלוהיך אלוהי", ומצהירה שרק המוות יפריד ביניהן (). מדרש רות רבה מוסר כי נעמי ניסתה להניא את רות מלהתגייר בהסבר: "בתי, אין דרכן של בנות ישראל לילך לבתי תיאטראות ולבתי קרקסיאות". למרות זאת מחליטה רות ללכת בעקבות נעמי.