כפי שמרמז שמו, קנגורו אילני וונדיוואי אנדמי לחצי האי וונדיוואי הנמצא בפפואה המערבית בקצה המערבי של גינאה החדשה בשטחה של אינדונזיה. קנגורו העצים היחיד שנמצא באזור זה מלבדו, הוא המין קנגורו אילני אפרורי אשר מאכלס בתי גידול נמוכים בהרבה ממנו. טווח התפוצה של קנגורו אילני וונדיוואי, מרוחק יחסית מקבוצת המינים הקרובה אליו חיצונית (קנגורו דוריה, קנגורו הוזר, האיפולה וקנגורו סרי) ומופרד מהם על ידי חסמים גאוגרפים טבעיים; ההימצאות שלו בחצי האי המבודד מרכסי ההרים החוצים את גינאה מהמזרח למערב, נחשבת לתעלומה זואוגרפית.
בית הגידול שלו מורכב מיערות עננים בגבהים יוצאי דופן של 4,000-1,600 מטר מעל פני הים. סביבת המחיה שלו מורכבת מצמחייה סבוכה וצפופה ביותר, וממורדות תלולים. הוא מבלה ככל הנראה את מרבית זמנו על העצים. מעבר לכך, אין שום מידע זמין אודות האקולוגיה והרבייה שלו, והיא דומה ככל הנראה בפרטים רבים לקנגוריי עצים אחרים.
היסטוריה וטקסונומיה.
הפרט הראשון שנצפה ממין זה, היה זכר בוגר שנורה ונאסף על ידי פרופסור ארנסט מאייר בשנת 1928. מאייר שקל את הקנגורו (בתקופה שעדיין לא הייתה תשומת לב לפרטים כאלו). הודות לכך, יש מידע מהימן אודות מידות גופו של קנגורו אילני וונדיוואי. מאייר, שתיאר את הקנגורו כשילוב של דוב וקוף, שלח את הדגימה למוזיאון ההיסטוריה של הטבע בלונדון, ובשנת 1933 כתבו הזואולוגים הבריטים לורד וולטר רוטשילד וקפטן גאי דולמן את התיאור המדעי שלו, וקראו לו "Dendrolagus mayri" על שמו של מאייר. איור של הקנגורו החדש, המבוסס על הדגימה היחידה הידועה שקיבלו ממאייר פורסם מאוחר יותר בספר שהוציאו השניים אודות הסוג ב-1936.
אף שבתחילה קנגורו אילני וונדיוואי תואר כמין בפני עצמו, בהמשך הוא סווג בתור תת-מין של קנגורו אילני דוריה; טקסונומיות חדשות מהמאה ה-21 שחקרו את הגנטיקה והפילוגנטיקה של תת-מינים אחרים שנכללו תחת קנגורו דוריה, קבעו לבסוף שכולם זכאים למעמד של מין נפרד. אף שקנגורו אילני וונדיוואי לא נכלל במחקר בשל היעדר דגימה מתאימה, היה ברור שאף הוא צריך להיות מסווג כמין, בין השאר בשל תפוצתו המבודדת, וצבעי פרוותו השונים משמעותית משל השאר. התצפית של מאייר, התבררה למפרע כתצפית הראשונה והאחרונה של חוקר הטבע המערבי למשך 90 השנים הבאות; מאחר שקנגורו אילני וונדיוואי לא נצפה בטבע במשך זמן כה רב, ההנחה הייתה שהוא כנראה נכחד.
גילוי מחדש.
ביולי 2018, חובב בוטניקה בריטי בשם מייקל סמית', יצא למסע ברכסים התלולים של הרי ווינדוואי עם עמית ומדריכים מקומיים, לאחר ששמע על מין הקנגורו הנדיר שחי בעבר באזור זה ולא נצפה במשך עשורים רבים; סמית נהג לבלות את החופשות שלו בטרקים באזורים נידחים ברחבי העולם כמו פקיסטן, כורדיסטן ואינדונזיה, בחיפוש אחר מינים נדירים של סחלבים, רודודנדרונים וצבעונים. בסיועם של 4 סבלים פפואנים, צייד מקומי ששימש כמדריך, וסטודנט חובב טבע מאוניברסיטת פפואה בשם נורמן טרוק, מייקל סמית נכנס לג'ונגל הסבוך והצפוף ב-23 ביולי ושהה שם במשך כשבוע. במהלך הטיפוס שלהם בטווח גובה של 1,700-1,500 מטר מעל פני הים, הם נתקלו בשריטות גדולות על העצים שנגרמו מטפריהם של קנגוריי העצים, וכן בחותמי ריח חזקים עם ניחוח "שועלי". המשלחת לא הצליחה לצפות בקנגורו במהלך שהותה בהרים, וכשהחלה לרדת מההרים באחד הימים האחרונים, הצייד המקומי הבחין ביצור גדול שהיה חבוי בין הענפים במרומי עץ בגובה 30 מטר, אשר דמה במראהו החיצוני לקנגורו דוריה. סמית שחשד שמדובר בקנגורו ווינדוואי, מיהר לצלם את הקנגורו מספר פעמים. בשובו מן הטיול, סמית פנה לשורה של מומחים עם הצילומים במטרה לאשש את השערתו לפני שיפרסם את התגלית; הביולוג מארק אלדרידג' מהמוזיאון האוסטרלי ורוג'ר מרטין מאוניברסיטת ג'יימס קוק, אישרו שאכן מדובר בקנגורו ווינדוואי, ובכך הצילומים של סמית הפכו לתיעוד הראשון אי פעם של מין זה בסביבתו הטבעית.
הזואולוג האוסטרלי שחקר רבות את קנגוריי עצים ואף גילה בעצמו מספר מינים כמו הדינגיסו, אמר שהצילומים הברורים עולים בקנה אחד עם הדגימה שנאספה על ידי מאייר ב-1928, ומציגים את צבע הפרווה הייחודי. פלנרי העריך שהמין לא נצפה במשך שנים רבות בשל היותו מוגבל לאזור מצומצם ביותר בהרי וונדיוואי בגודל 40–80 קילומטרים רבועים לכל היותר, ובעיקר עקב סביבת המחיה הבלתי נגישה שלו. ציידים מקומיים שהורגים לעיתים קרובות את הקנגורו האפרורי ביערות הנמוכים, מטפסים רק לעיתים רחוקות ליערות העננים שנמצאים בגובה 1,300 מטר ומעלה, כתוצאה מהטופוגרפיה ההררית המורכבת, היעדר מקורות מים, ועקב סבכי הבמבוק הצפופים שהופכים את היער לכמעט בלתי עביר. על פי מייקל סמית, במהלך המסע הם נאלצו להשתמש בתדירות גבוהה במצ'טות כדי לפלס את דרכם בתוך הסבך הצפוף. סימני הטפרים הרבים שהמשלחת איתרה במהלך הטיפוס, עשויה להצביע על כך שקנגורו אילני וונדיוואי נפוץ למדי באזור המצומצם שאליו הוא מוגבל.
מצב.
בהערכה האחרונה של הרשימה האדומה של IUCN משנת 2016, קנגורו אילני וונדיוואי סווג כמין הנתון בסכנת הכחדה חמורה (CR), תוך ציון שייתכן והמין נכחד. IUCN התבסס על כך שבביקורים מעטים של מקומיים בבית הגידול ההיסטורי של המין הוא לא נצפה. על פי הערכות הארגון, אם המין עדיין קיים, האוכלוסייה שלו בוודאות קטנה ביותר ומוערכת בכ-50 פרטים ומטה בלבד, כתוצאה מלחצי הציד. הגילוי מחדש שלו בשנת 2018, שלל את ההכרזה עליו כמין נכחד, אולם הערכות IUCN עודן תקפות, וקנגורו זה הוא המין הנדיר והמאוים ביותר בסוגו. על פי מייקל סמית שהיה אחראי לגילויו מחדש, הרי וונדיוואי עשירים במחצבים ומינרלים, וישנן תוכניות להקמת מכרה זהב באזור; אם התוכניות הללו יתממשו, הן יחריפו עוד יותר את מצבו הקריטי של קנגורו אילני וונדיוואי. פעילי שימור מתמקדים בניסיון להכריז על אזור מוגן סביב בית הגידול האחרון של מין זה.
קנגורו אילני לומהולץ
קנגורו אילני לומהולץ (שם מדעי: Dendrolagus lumholtzi), הוא מין כיסאי אוסטרלי בסוג קנגורו אילני שאנדמי ליערות הטרופיים בקצה הצפון-מזרחי של יבשת אוסטרליה, והמין הקטן ביותר בסוגו. לצד קנגורו אילני בנט, השניים הם קנגוריי העצים היחידים שחיים ביבשת אוסטרליה בניגוד לקרוביהם החיים בגינאה החדשה. קנגורו אילני לומהולץ תואר מדעית בשנת 1908 על ידי הזואולוג הנורווגי , וקרוי על שמו של מגלהו - החוקר הנורווגי קרל סופוס לומהולץ.
קנגורו אילני לומהולץ נחשב למין פרימיטיבי יחסית, כלומר: הוא פחות מותאם לחיים במרומי העצים לעומת קנגוריי עצים אחרים וחולק מאפיינים התנהגותים הזהים לאלו של הקנגורים הקרקעיים; דוגמאות לכך, הן שהוא נוטה להזיז את הגפיים יחדיו בעת האכילה, ונע על הקרקע באמצעות קפיצות בלבד בניגוד לריצה הקופצנית והמגושמת של המינים האחרים בסוגו.
תיאור.
אנטומיה ומאפיינים פיזיים.
קנגורו אילני לומהולץ הוא המין הקטן בסוגו, אך יחסית לפאונה האוסטרלית ניתן להגדירו ככיסאי בגודל בינוני. אורך ראשו וגופו: 65-48 סנטימטרים, אורך זנבו: 70 סנטימטרים ומשקלו נע בין 8.6 קילוגרם לזכר ו-7.1 קילוגרם לנקבה. מבנה גופו גוצי וכבד, גבו מקושת ועצמותיו עבות וחזקות. הראש והצוואר קצרים יחסית לגוף, והאוזניים עגלגלות וקצרות. העיניים בגודל בינוני, והחוטם שלו קצר, רחב ועגול עם נחיריים מחורצים.
הרגליים האחוריות מפותחות היטב, אך עדיין קטנות יחסית לאלה של הקנגורים הקרקעיים; מאידך, הזנב והגפיים הקדמיות גדולים יחסית לקנגורו הקרקעי והם מותאמים לטיפוס על עצים. הזנב של המין שעיר ועבה באופן אחיד, והוא ארוך באופן חריג; חרף אורכו, אין לזנב יכולת אחיזה כשל זנב הקופים והוא משמש אך ורק לצורך איזון המשקל בעת הטיפוס.
זרועותיו של קנגורו אילני לומהולץ מפותחות היטב, כפותיו רחבות, ובכל אחת מהן 5 טפרים ארוכים, חזקים ומעוקלים. ברגליים האחוריות יש אצבע אחת ארוכה, אחת בינונית, ושתי אצבעות סינדקטיליות (מאוחדות) בעלות שני טפרים קטנים. בכפות הידיים והרגליים יש לקנגורו כריות בשרניות גדולות עם מספר רב של פטמיות () המשמשות לאחיזה בעצמים מחוספסים. הדו-צורתיות הזוויגית אינה ניכרת אצל מין זה.
כסות.
הפרווה של קנגורו אילני לומהולץ צפופה, קצרה וגסה. צבע הפרווה הכללי הוא חום אפרורי דהוי, כסוף או שחרחר. הבטן, המפשעה והירכיים בצבע כתום או צהבהב, ואילו החזה והגרון בצבע צהבהב או לבן קרם שאותו חוצה לעיתים קרובות פס שחרחר דקיק. הגפיים הקדמיות מתחלקות בין חום דהוי או אפרפר בצידן העליון וכתמתם או לבנבן בצידן התחתון. כפות הידיים והרגליים בצבע שחור מבריק, ועל העורף והכתף יש לרוב אוכף או פס שחור בולט.
ראשו של קנגורו אילני לומהולץ בצבע כתום, או צהבהב, ועל המצח יש רצועת שיער חיוורת בצבע כסוף או אפרפר. סימן ההיכר שלו הוא מסיכה שחורה מפוחמת ובולטת המקיפה את הפנים ומקצת מהלחיים. האוזניים שחרחרות בצידן החיצוני וחומות בצידן הפנימי. זנבו של קנגורו זה מתחלק בין שחור פחם בצידו התחתון לכתום או אפרפר בצידו העליון, ואילו קצה הזנב שחור כולו עם גוון ערמוני מעט.
תפוצה.