ובצפת, כמו גם מדענים ומשפטנים ידועים. היא נישאה לארמנד ג'יימס דה רוטשילד כשהייתה בת 17, ב-1913. ג'יימס, בנו של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד (מהצד הפריזאי של משפחת רוטשילד), היה אז בן 35 שנים.
ב-1922 ירש ג'יימס רוטשילד את אחוזת וואדאסדון בבקינגהאמשייר, ובני הזוג עברו להתגורר שם. דורותי סייעה לבעלה בענייניו הפוליטיים, ובמיוחד מ-1929 עד 1945 כאשר ג'יימס שירת בפרלמנט מטעם המפלגה הליברלית בבריטניה, כנציג מחוז האי אלי.
אחרי מותו של ג'יימס ב-1957, ירשה דורותי את אחוזת וואדאסדון ואחוזה קטנה נוספת בבקינגהמשיר.
דורותי הוסיפה להיות תומכת חזקה ביישוב היהודי בארץ ישראל, כמו חותנה ובעלה לפניה. היא הייתה ידידה קרובה של חיים ויצמן ויושבת ראש יד הנדיב, קרן התרומות של משפחת רוטשילד בארץ ישראל. בעזרת התרומות, ביניהן תרומתו האחרונה של בעלה, מימנה את בניית משכן הכנסת. לאחר מלחמת ששת הימים תרמה לשיקום בית הכנסת יוחנן בן זכאי שבעיר העתיקה בירושלים. דורותי בעצמה תרמה בטרם מותה לבניית מבנה בית המשפט העליון.
על שמה נקרא המושב שדמות דבורה (לפי שמה העברי).
בודהיזם טיבטי
הבודהיזם הטיבֶּטי הוא זרם של בודהיזם הקרוי על שם טיבט, בה היה הדת השלטת לפני השלטון הסיני בטיבט. הבודהיזם הטיבטי נהוג גם במדינות ומחוזות נוספים באזור ההימלאיה, למשל נפאל, בהוטן וסיקים, חלקים גדולים במערב סין ובאזורים מסוימים בערבה הסיבירית כמו טוּבָה ומונגוליה. הוא גם נהוג בקלמיקיה, האזור הבודהיסטי היחיד באירופה. בעבר כינו רבים מהמערביים את הבודהיזם הטיבטי "לַאמַאִיזְם", אבל ביטוי זה יצא משימוש לטובת הביטוי המדויק יותר, בודהיזם טיבטי.
הבודהיזם הטיבטי שייך לזרם הוג'ריאנה ומחולק בתוכו לארבע מסורות: קאג'יו, סַאקִייָה, גֵלוּג ונִינְגְמָה. אחד העקרונות העיקריים בּבוּדהיזם הטיבטי, ובבודהיזם בכלל, הוא הארעיות, ולפיו, כל דבר או תופעה – בין אם מוחשיים הם או בין אם לאו, כלומר כל עצם, הרגשה, מחשבה, רעיון, דעה, גוף ואף החיים עצמם – הם ארעיים, אינם קבועים, ובהכרח יחלפו כאשר יבוא זמנם. לכן, ההיקשרות לאובייקטים ולתופעות, הזמניים באופיים, תגרום באופן בלתי נמנע לסבל.
המאמינים בבודהיזם הטיבטי לוקחים על עצמם את שבועת הבודהיסטווה בדומה למתרגלי המהאיאנה. מתרגל הלוקח על עצמו שבועה זו נשבע לפעול לשחרור כל היצורים החיים, ולא רק שחרור אישי.
תחת הכיבוש הסיני מדוכא הבודהיזם בטיבט, ומנהיגו הדלאי לאמה נמלט להודו. לכן הבודהיזם הטיבטי אימץ מאפיינים של תנועת התנגדות לא אלימה, ובפועל נהוג יותר מחוץ לטיבט מאשר בתוכה.
מאפייני הבודהיזם הטיבטי.
הבודהיזם הטיבטי נבדל מאסכולות אחרות בכמה מאפיינים:
סמלים ועזרי תרגול.
מתרגלי הבודהיזם הטיבטי המסורתי עושים שימוש בסמלים, תשמישים ועזרי תרגול נוספים.
המדיטציה מהווה אמצעי חשוב ביותר, ואליה יכולים להתווסף תנועות ידיים מסוימות (מוּדרוֹת בסנסקריט) ושינון מנטרות. טכניקות מדיטציה טנטריות, כמו מַהַמוּדְרָה (בעברית: החותם הכביר), שש היוגות של נַרוֹפָּה, דְזוֹג-צֵ'ן (בעברית: השלמות הכבירה) מתורגלות באסכולות הקאג'יו והנינגמה.
ציור דיאגרמות מיוחדות, המייצגות היבטים קוסמולוגיים, בחול צבעוני או על גבי בד נפוץ ביותר במסורת הטיבטית. דיאגרמות אלה, המסמלות שדות-כוח של היבטי בודהה שונים נקראות מַאנְדָלוֹת ומשקפות למתרגל היבטים חשובים להתפתחותו הרוחנית. לעיתים יכול לאמה (מורה בודהיסטי) להשתמש בדוֹרְגֶ'ה – כלי טקסי המסמל שיטות לימוד וחמלה – בצירוף פעמון המסמל חוכמה. פגיון טקסי מיוחד, הנקרא בטיבטית פּהוּרְבָּה, מסמל את כריתתם ועקירתם מהשורש של כל המצבים המנטליים והרגשיים המטרידים והפיכתם לחוכמות המקבילות להם.
ניתן גם לצבור רשמים חיוביים בתודעה על ידי שינון מנטרות והגשת מנחות מסורתיות, כמו מזון, פרחי לוטוס ומים זכים. על-פי המסורת הטיבטית, עלייה לרגל למקומות הנחשבים קדושים והנעת גלגלי תפילה מיוחדים, שעליהם חרוטות או מסותתות מנטרות, יסייעו גם הן לאדם לצבור "זכות" רוחנית.
ההשתתפות בהסמכות הניתנות לקהל רחב או הצפייה בריקודי לאמות נחשבות עזרי תרגול חשובים בפני עצמם. בריקודים טקסיים אלה, הנערכים אחת לשנה, לובשים הלאמות גלימות מסורתיות מפוארות וחובשים מסכות. נטען שטקסים אלה טומנים בחובם תועלת רבה: האנרגיה המופקת מטקסים אלה נטמעת בכל הסובבים ומעוררת בצופים את איכויותיהם האנושיות הטובות ומוטיבציה לא להזיק ליצורים אחרים.
האמנות הטיבטית נועדה בחלקה הגדול לתמוך בתרגול ובהתפתחות הרוחניים. מנדלות, גלגל הקיום, דמויות בודהיסטווה ודמויות חמש הבודהות הדהיינים, מופיעים כהיבטים אמנותיים של עקרונות בודהיסטים שונים. נהוג לציירם על מגילות (בטיבטית: טהנקה), המשמשות גם במנזרים וגם כעזר תרגול אותו ניתן לקחת ממקום למקום.
הבודהיזם הטיבטי לסוגיו.
הבודהיזם הטיבטי כולל 4 רמות פילוסופיות עיקריות, שתי הראשונות שייכות לדרך הקטנה (הִינַיַאנָה או טְהֵרַוַואדָה), הנקראת גם "מרכבת המאזינים" (שְרַוַואקִים), שתי הרמות הפילוסופיות הנותרות שייכות ל"דרך הגדולה" (מַהַיַאנָה) ול"דרך היהלום" (וַגְ'רַיַאנָה):
כיום ניתן ללמוד במכללות בודהיסטיות באופן שיטתי ומובנה את כל רמות הפילוסופיה בבודהיזם הטיבטי. ניתן לראות רמות פילוסופיה אלה כנתיב הדרגתי, המתחיל בנקודת השקפה יחסית קלה ומסתיים בהשגה והבנה תאורטיות של השקפות מעודנות ומופשטות יותר של המדיאמקה – אלה העוסקות בלימודים על הטבע הסופי והמוחלט של המציאות, על רֵיקוּתָן של כל התופעות והיווצרותן בתלות הדדית.
האסכולות בבודהיזם הטיבטי.
לעיתים נתפס ריבוי הזרמים והאסכולות בדתות כסיבה לפילוגים ומאבקים פנימיים, אולם לא כך הדבר בבודהיזם הטיבטי. הסיבה לשפע הזרמים והאסכולות בטיבט טמונה בצורת הגעתו של הבודהיזם לטיבט: הוא הגיע בשני גלים בתקופות ובדרכים שונות. רבי-אמנים במדיטציה וטנטרה שונים היו עורכים מסעות להודו על-מנת להביא את לימודי הבודהה לטיבט; הלימודים שהובאו משכו פלח אוכלוסייה רחב ביותר, מאחר שהתאימו לצורכיהם של סוגי אנשים שונים ומגוונים; וכך התהוו השושלות השונות, עד שהתפתחו מביניהן ארבע אסכולות עיקריות המוכרות כיום:
נינְגְמָה.
נִינגמה (בעברית: האסכולה העתיקה, או "אסכולת התרגומים העתיקים"). זו הוותיקה ביותר מבין האסכולות האחרות ונוסדה על ידי פַּדְמַסַמְבְּהַאוָוה (עברית: הנולד מהלוטוס, טיבטית: גוּרוּ רִינְפּוֹצֶ'ה) עצמו. הנינגמה שייכת לזרם הווג'ריאנה ולימודיה הגבוהים על טבע התודעה והמציאות המוחלטת, "דְזוֹג-צֶ'ן" (עברית: השלמות הכבירה, סנסקריט: מהא-אטי), מקבילה ללימודי ה"מַהַמוּדְרָה" (עברית: החותם הכביר, טיבטית: צַ'אג-צֶ'ן) של אסכולת הקאג'יו.
קאג'יו.
קאג'יוּ (עברית: השדר שבעל-פה). ראשיתו של שדר הקאג'יו ברב-אמן הטנטרה ההודי טילופה (1069-988). בראש אסכולה זו עומד הקרמאפה. בעבר איגדה אסכולה זו ארבע שושלות עיקריות ושמונה משניות. הדומיננטית והגדולה מבין אלה ששרדו כיום היא שושלת הקארמה קאג'יו. מסורת הקאג'יו התפתחה מקו-ההמשכיות של רבי-האמנים ההודים טִילוֹפָּה ותלמידו נַרוֹפָּה. השדר הועבר למתרגם הטיבטי מַארְפָּה, ואחר כך למִילַרֵפָּה, היוגי הדגול של טיבט. תלמידו גַמְפּוֹפָּה ביסס ומיסד את מסורת הקאג'יו והעביר את מלוא השדר לדוּסוּם צֶ'נְפָּה – קרמאפה הראשון. כיום, מתגורר קרמאפה ה-17, טאיה דורג'ה, בקאלימפונג שליד ניו דלהי, הודו.
www.karmapa.org
סאקייה.
סַאקְיָיה (עברית: אדמה אפורה), מקור השם הוא בצבע האדמה האפור והייחודי של גבעות פּוֹנפּוֹרי שבחבל שיגאצֶה, דרום טיבט. בשנת 1073 נבנה שם המנזר הראשון של מסורת זו על ידי מייסדה, קוֹן קוֹנצ'וּג גִייַאלְפּוֹ (1102-1034). בראש האסכולה עומד סאקייה טְרִיזִין. המסורת גובשה לאסכולה מבוססת על ידי "חמשת האציליים והנעלים" הידועים: רבי-האמנים סַאצֶ'ן קוּנגָה נינגפּוֹ (1158-1092), סוֹנָם צֵמוֹ (1182-1142), דְרַאקְפָּה גייַאלְצֶן (1216-1147), סַאקְיָיה פַּאנְדִיטָה (1251-1182) וצוֹגְיָאל פַּאקפָּה (1280-1235).
גֵלוג.
גֵלוּג (עברית: המוסריים). במאה ה-15 השתנתה מסורת הקַדָאם ל"קדאם החדשה", ומאוחר יותר קיבלה את שמה האחר: גלוג. כיום מיוחס השם "קדאם החדשה" לקבוצה, שלאחרונה התבדלה משושלת הגלוג, ויש הטוענים שקבוצה זו מהווה תת-אסכולה בפני עצמה.
אסכולת הגלוג הידועה גם בשם "אסכולת הכובעים הצהובים" – נוסדה על ידי צוֹנְגְקַאפָּה. מנהיגה הרוחני הוא גַאנְדֶן טְרִיפָּה, ובראש השושלת עומד הדלאי לאמה. לדלאי לאמה סמכות פוליטית רבה יותר אך מעמדו בהייררכיה הרוחנית של האסכולה פַּחוּת מזה של הגאנדן טריפה. מאמצע המאה ה-17 עד לאמצע המאה ה-20 היה הדלאי לאמה מנהיגה הפוליטי של טיבט, ושני לו בדרגת הסמכות הרוחנית הוא הפַּנְצֶ'ן לַאמָה.
הדלאי לאמה אינו המנהיג הרוחני של כל האסכולות והשושלות בבודהיזם הטיבטי, כפי שרבים במערב נוטים לחשוב. מבחינה היסטורית מעולם לא ניתנה ואושרה סמכות כזו. התנהלותה של שושלת או אסכולה הייתה עניין פנימי לחלוטין, המעוגן בכללים מאוד ברורים, ולא נגע כלל לאסכולות האחרות. לדלאי לאמה הייתה פונקציה מדינית ופוליטית בטיבט, אולם לשום ראש אסכולה לא הייתה סמכות על עמיתו, וגם זו של הדלאי לאמה הוגבלה לשושלתו בלבד.