משפחתה השתייכה למעמד הבינוני, אביה היה דיין. זכי למדה נגינה אצל שניים מהמוזיקאים המפורסמים ביותר באותה תקופה: דאוד חוסני וזכריא אחמד. זכי ביצעה כמה משיריו של ריאד אל סונבאטי, אחד המוזיקאים המצריים הבולטים ביותר בתקופה זו. תחנת הרדיו הממלכתית של קהיר, שהוקמה בשנת 1934, הרבתה להשמיע את שיריה. זכי שיתפה פעולה עם נגן הקאנון מוחמד אל-עקאד, והשניים הופיעו יחד במקומות רבים, ביניהם חיפה (בהזמנת ראש עיריית חיפה חסן שוכרי). בתחילת שנות הארבעים הם התחתנו ובשנת 1944 נולד להם בן, משה. בשנת 1950 עזב מוחמד אל-עקאד את מצריים ועבר לארצות הברית. זמן קצר לאחר מכן הם התגרשו. באותה שנה, עלתה סועאד זכי למדינת ישראל יחד עם בנה. בישראל עבדה זכי בקול ישראל בערבית כזמרת, אך מכיוון שהייתה זקוקה להכנסה נוספת החלה לעבוד כמנהלת מזנון וכמנקה בבנק החקלאות לישראל. בשנת 1983, לאחר מות אשתו השנייה של מוחמד אל-עקאד, נסעה סועאד לביקור בניו יורק. השניים נפגשו והחליטו לחדש את נישואיהם. בשנת 1988 הזוג החליט לעלות למדינת ישראל, והם עברו לגור בחיפה. בשנת 1993 נפטר מוחמד אל-עקאד ונקבר בבית הקברות המוסלמי בעיר. סועאד זכי נפטרה בשנת 2005 ונקברה בטירת כרמל.
נכדה אורי זכי, הוא פעיל זכויות אדם, לשעבר מנכ"ל בצלם בארצות הברית ונציג Human Rights Watch, וכעת נשיא ועידת מרצ ובן זוגה של השרה תמר זנדברג.
קריירה אמנותית.
בנוסף להצלחתה כזמרת, זכי השתתפה בסרטים מצריים, הן כזמרת והן כשחקנית.
תאודור דיפר
תאודור דיפר (בגרמנית: Theodor Dipper; 1903, אונטרגרופנבאך שבבאדן-וירטמברג - 1969, אימפריה שבמערב איטליה), היה כומר, מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה.
קורות חיים.
דיפר החל את לימודי הכמורה בשנת 1921. הוא למד בסמינרים תאולוגיים בבלאוברן (Blaubeuren) שבדרום באדן-וירטמברג וכן בטיבינגן. בשנת 1925 הוסמך לכמורה.
דיפר היה ויקאר באבינגן (Ebingen) , בהיילברון, בשטוטגרט וב"כנסייה האוונגלית-לותרנית בווירטמברג" , בווירטמברג. בשנת 1930 החל לכהן בתור כומר.
בתקופת השלטון הנאצי בגרמניה הטיף דיפר מעל דוכן כנסייתו נגד המפלגה הנאצית. הוא היה חבר בכנסיית הווידוי - כנסייה שהתנגדה למשטר הנאצי. בדצמבר 1937 נאסר עליו לפרסם דברים ולשאת דברים בכנסייתו. ב-1938 נכלא ל-21 יום במחנה הריכוז ולצהיים (Schutzhaftlager Welzheim) . משנת 1938 היה דיפר כומר של קהילת רייכנבאך אן דר פילס (Reichenbach an der Fils) .
בתקופת מלחמת העולם השנייה.
דיפר שיתף פעולה עם אלפרד דילגר, שביתו בקנשטט הסמוכה היה מקום מפגש סודי לחברי כנסייתם בווירטמברג. חברי הכנסייה הזו השתייכו לארגון סודי בשם "האחווה" , ארגון שחבריו תכננו פעילויות לסיוע לנרדפי הנאצים. בסוף 1943 הפנו חברי כנסייתו של דיפר בברלין יהודים נרדפים אל אזור מגוריו של דיפר. הקבוצה בה פעלו דיפר ועמיתיו, אלפרד דילגר ואוטו מריקה, העניקה מקלט ליהודים נרדפים אלה. לימים הוכרו גם דילגר ומריקה בתור חסידי אומות העולם.
באביב 1944 קלטו דיפר ואשתו בביתם את בני הזוג מקס ואינס קרקאואר (Krakauer) , תחת השם הבדוי אקרמן (Ackermann). הם עשו זאת למרות סכנת המוות שאיימה על מסתירי יהודים. כדי להרגיע את חשדות השכנים הציגו בני הזוג דיפר את היהודים המסתתרים בתור תושבי ברלין, ממוצא ארי, שאיבדו את ביתם ואת כל רכושם בהפצצות האוויריות של בעלות הברית. בני הזוג קרקאואר נותרו בביתם של בני הזוג דיפר כחודש. שהות של היהודים לתקופה ממושכת יותר הייתה מחייבת את דיפר לרשום את היהודים במשטרה המקומית, ועל כן הועברו היהודים למקומות מסתור אחרים - גם זאת בסיוע הכומר דיפר. בדצמבר 1944 שבו בני הזוג קרקאואר לביתם של בני הזוג דיפר, והסתתרו שם שוב כחודש, עד ינואר 1945. זאת למרות שדיפר היה תחת מעקב של הגסטפו, בתור חשוד בהתנגדות למשטר.
לאחר המלחמה.
משנת 1945 היה דיפר כומר בכנסייה בנירטינגן (Nürtingen) . משנת 1959 עד 1969 היה כומר בכנסייה בלודוויגסבורג. משנת 1956 היה יושב ראש הכנסייה האוונגלית בגרמניה .
הכרה והנצחה.
בספר זכרונות שפרסם מקס קרקאואר אחרי המלחמה תיאר את הכומר דיפר בתור דמות מרכזית בהצלתו.
בשנת 2003 נקראה כיכר ברייכנבך אן דר פילס על שם דיפר.
בשנת 2008 הכיר יד ושם בתאודור דיפר ובאשתו הילדגארד בתור חסידי אומות העולם.
מערכת רב־מפלגתית
דמוקרטיה רב־מפלגתית
מריוס לקטוש
מריוס מיחאי לקטוש (ברומנית: Marius Mihai Lăcătuș; נולד ב-5 באפריל 1964) הוא כדורגלן עבר רומני ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן כדורגל.
לקטוש, שזכה במהלך הקריירה לכינוי "פיארה" (ברומנית: Fiara, "החיה") שיחק לאורך הקריירה בליגות הבכירות ברומניה, באיטליה ובספרד. הוא נחשב לאחד משחקניה הטובים בכל הזמנים של סטיאווה בוקרשט, עמה זכה בין היתר בעשר אליפויות ושישה גביעים, וכן בגביע אירופה לאלופות ב-1986. הוא השחקן בעל מספר האליפויות הגדול ביותר ברומניה, ומלך השערים של סטיאווה במסגרות האירופאיות בכל הזמנים. הוא גם היה לקפטן במשך חמש עונות. לקטוש ערך 84 הופעות במדי , בהן כבש 13 שערים. הוא נכלל בסגל הנבחרת לשני טורנירי מונדיאל וטורניר יורו אחד.
כמאמן הוביל מספר קבוצות ברומניה, ובין היתר אימן את סטיאווה בשלוש קדנציות שונות.
קריירת משחק.
לקטוש החל את דרכו בקבוצת הנוער של בראשוב. הוא עלה לקבוצה הבוגרת בעונת . את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרומנית ערך בניצחון 0–3 על טרגובישטה ב-28 בפברואר 1982, ובסך הכול ערך 11 הופעות ליגה באותה העונה, בהן כבש פעמיים. עונה אחר כך כבר היה לשחקן הרכב קבוע בקבוצה ושותף בכל משחקיה בליגה באותה העונה, אך לא הצליח לסייע לה להינצל מירידה לליגת המשנה.
היכולת הגבוהה של לקטוש בן ה-19 הביאה אותו להישאר בליגה הבכירה, כשנרכש על ידי סטיאווה בוקרשט לקראת עונת . ההשתלבות של לקטוש הייתה מהירה, וכבר באותה העונה היה לקטוש לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, עם 13 שערי ליגה בעונת הבכורה שלו. באותה עונה לא הצליחה סטיאווה לזכות בתארים וסיימה כסגנית האלופה בלבד. עם זאת, בחמש העונות הבאות, הייתה סטיאווה לקבוצה הבכירה ברומניה, עם חמש אליפויות רצופות, מתוכן ארבע עונות שהסתיימו עם דאבל.
עונת הייתה לעונה היסטורית עבור המועדון ברמה האירופית. הקבוצה השתתפה בטורניר גביע אירופה לאלופות, ועל שלא פגשה בדרכה קבוצות בכירות (התמודדה עם אלופות דנמרק, פינלנד, הונגריה ובלגיה), הצליחה הקבוצה להעפיל לגמר הטורניר מול ברצלונה בספרד. לקטוש עלה בהרכב קבוצתו למשחק הגמר, ולאחר 120 דקות מאופסות, עבר המשחק להכרעה בדו-קרב בעיטות עונשין. לקטוש היה הבועט השלישי, והכובש הראשון לזכות קבוצתו (שני הבועטים הראשונים בכל קבוצה החמיצו את הבעיטה). הדו-קרב הסתיים בניצחונה של סטיאווה 0–2, ובזכייתה ההיסטורית בגביע אירופה לאלופות.
בעקבות הזכייה בגביע אירופה, השתתפה קבוצתו במשחק הסופר קאפ האירופי, ובו עלה לקטוש בהרכב בניצחון 0–1 על דינמו קייב. הוא נכלל בהרכב הקבוצה גם בהפסד 0–1 לריבר פלייט במסגרת הגביע הביניבשתי באותה העונה. בעונת שוב העפילה הקבוצה לגמר גביע אירופה לאלופות, שם פגשה את מילאן. לקטוש היה למלך השערים של קבוצתו בטורניר עם שבעה כיבושים, בהם שלושער לרשתה של גטבורג ברבע הגמר. במשחק הגמר פתח לקטוש בהרכב קבוצתו שהובסה 0–4 בסיום.
בתום שבע עונות מוצלחות במדי סטיאווה, ובזכות פתיחת שעריה של רומניה לאחר המהפכה הרומנית, החלו שחקנים רומנים רבים לעבור לליגות אחרות ברחבי אירופה. ביניהם היה לקטוש, שעבר לפיורנטינה מהסרייה א' לקראת עונת . לקטוש רשם 21 הופעות ליגה באותה עונה וכבש שלושה שערים, כשקבוצתו נותרה במקום ה-12 בלבד בליגה בתום העונה. לקראת עונת , בתום עונה אחת בלבד במדי פיורנטינה, עבר לקטוש לריאל אוביידו של המאמן חאבייר אירורטה. בשתי עונות במדי הקבוצה רשם 51 הופעות בליגה הספרדית, בהן כבש שבעה שערים.
לקראת עונת , לאחר שלוש עונות באיטליה ובספרד, חזר לקטוש לסטיאווה בוקרשט, ומיד הוביל אותה לחמש אליפויות רצופות פעם נוספת. החל מעונת , עונתו השנייה בקדנציה השנייה בקבוצה, נבחר לקטוש להוביל את סטיאווה כקפטן, בעקבות עזיבתו של איליה דומיטרסקו, תפקיד אותו מילא עד לעזיבתו את הקבוצה חמש וחצי עונות אחר כך. במהלך עונת עבר לחצי עונה בנציונל בוקרשט, במדיה פרש ממשחק פעיל בתום העונה, בגיל 36.
לקטוש נחשב לאחד מבכירי שחקניה של סטיאווה בכל הזמנים, ולאחד משחקניה האהודים ביותר. הוא מחזיק בשיא הזכיות באליפות רומניה לשחקן בודד, עם עשר זכיות - כולן במדי סטיאווה. הוא כבש 16 שערים במדיה של סטיאווה במסגרות האירופיות, והוא מוביל את טבלת מלך השערים של המועדון באירופה.
נבחרת רומניה.
מעברו של לקטוש לסטיאווה בוקרשט פתח עבורו את השער גם לנבחרת רומניה. הוא זכה להופעת בכורה במדי רומניה ב-22 בינואר 1984, תחת המאמן מירצ'ה לוצ'סקו, כשעלה מהספסל במשחק ידידות מול הנבחרת האולימפית של אורוגוואי. את שערו הראשון במדי רומניה כבש כעשרה חודשים אחר כך באצטדיון בלומפילד, במשחק ידידות מול שהסתיים בשוויון 1-1. לקטוש היה שותף לטורנירי מוקדמות מונדיאל 1986, בו היה בעיקר שחקן מחליף, ומוקדמות יורו 1988, בו החל לתפוס את מקומו כשחקן הרכב קבוע תחת המאמן אמריך יניי. בשני הטורנירים לא נחלה רומניה הצלחה.