חוק שירותי הדת היהודיים [נוסח משולב], תשל"א-1971 הוא חוק המסדיר את הקמתן והפעלתן של מועצות דתיות, ואת רכישתן של חלקות קבר בישראל.
רקע - הקמת המועצות הדתיות.
רעיון המועצה הדתית נוסד כשני עשורים לפני הקמת המדינה במסגרת כנסת ישראל, שמה הרשמי של העדה היהודית המוכרת בארץ ישראל. בינואר 1927 אישר הנציב העליון את "תקנות כנסת ישראל", שקבעו את הקמתם של כמה מוסדות במסגרתה של העדה היהודית: במישור הארצי – אספת הנבחרים, הוועד הלאומי ומועצת הרבנות הראשית, ובמישור המקומי – ועדי הקהילות, לשכות הרבנות המקומית ומועצות השחיטה. מועצות שחיטה אלו הן למעשה הגלגול הראשון של המועצות הדתיות. בשנת 1935, לאחר מאבקים פוליטיים ממושכים של הרבנות הראשית לטובת אוטונומיה לשירותי הדת, הוחלט להקים מועצות דתיות במסגרת ועדי הקהילות של כנסת ישראל. סמכויות הטיפול והפיקוח על כל העניינים הדתיים של הקהילה נמסרו להן, ובשנת 1937 אף נקבע תקנון כולל למועצות הדתיות. למרות זאת בפועל היו הבדלים גדולים בין הקהילות באופן הפעלתם של שירותי הדת הן לפני קבלת התקנות הן עם תחולתן. ברוב היישובים הקטנים – ואף באחדים מהגדולים – לא הוקמה מועצה דתית, והרשויות המקומיות או ועדי הקהילה הם אלה שסיפקו את שירותי הדת. מצב זה השתנה לאחר קום המדינה, עת יוסדו ברוב היישובים היהודיים מועצות דתיות לאספקת שירותי דת.
היסטוריה חקיקתית.
חוק תקציבי השירותים הדתיים היהודיים, התש"ט-1949 אושר בכנסת הראשונה באוגוסט 1949, וניתן לו תוקף למפרע מ-1 באפריל 1949 (מועד תחילתה של שנת הכספים). החוק בא להבטיח את המשך תקצובן של המועצות הדתיות, מתקציב המדינה ומתקציבן של הרשויות המקומיות. במהלך השנים תוקן החוק 15 פעמים, ונוספו בו כללים להקמתן של מועצות דתיות ולחידוש הרכבן.
בשנת 1971 קבעה ועדת החוקה, חוק ומשפט נוסח משולב לחוק, תוך החלפת שמו לשם הנוכחי, חוק שירותי הדת היהודיים [נוסח משולב], תשל"א-1971. מאז ועד תחילת שנת 2020 תוקן החוק 23 פעמים, ונוספו בו סעיפים המסדירים את הפיקוח על תקציב המועצה הדתית וכללים לקביעת התשלום בעד אחדים משירותיה של המועצה הדתית.
הוראות החוק.
החוק מסדיר את הקמתן והפעלתן של מועצות דתיות ברשויות המקומיות. המועצה מוקמת על ידי השר לשירותי דת. השר קובע את מספר חברי המועצה, ובלבד שלא יעלה על מספר חברי הרשות המקומית. המועצה מורכבת מנציגיהם של שלוש רשויות: הרשות המקומית, השר לשירותי דת והרבנות המקומית. כל רשות מציעה את מועמדיה וביחד הן מקיימות הערכה של כל מועמדים המוצעים. כל מקרה שבו נתגלו חילוקי דעות בין שלוש הרשויות, יובא להכרעת ועדת השרים, ועל החלטתה רשאי שר לערער לפני הממשלה. חידוש הרכב המועצה וההודעה על כך מוטלים על השר, כמפורט ב. עד לשנת 1988 מונו רק גברים למועצות הדתיות, אך בעקבות בג"ץ שקדיאל נגד שר הדתות, שבו קבע בג"ץ שגם נשים יכולות לכהן כחברות במועצות הדתיות, מונתה לאה שקדיאל כחברה ראשונה במועצה דתית. גם לאחר פסק דין זה, נשים הן מיעוט במועצות הדתיות. בשנת 2004 נבחרה אישה לראשונה לעמוד בראש מועצה דתית בכפר סבא, עורכת הדין סמדר גרוס, בתמיכתו של ראש העיר יהודה בן חמו, אך בעקבות לחצים שהופעלו עליה נאלצה לפרוש כעבור תשעה חודשים.
המועצה הדתית מוסמכת לספק שירותי דת ליהודים ולשם כך היא נדרשת לטפל בחוזים, להחזיק רכוש ולרכוש ציוד. השירותים המסופקים על ידי המועצה הדתית הם בעלי אופי דתי מנהלי, המועצה הדתית אחראית על מתן שירותים אלו ולא על הכרעה הלכתית דתית בקשר אליהם - על המועצה וחבריה לפעול לפי פסיקת הרבנות המקומית והרבנות הראשית לישראל, בכל עניין שבתחום תפקידיה וסמכויותיה של המועצה הדתית.
תקציבה של מועצה דתית מגיע מתקציב המדינה ומתקציב הרשות המקומית. הפיקוח על תקציב זה נעשה בידי רואה חשבון חיצוני.
החוק קובע כי רב עיר יהיה נתון לשיפוטו של בית דין משמעתי, שימונה על ידי מועצת הרבנות הראשית לישראל. רב עיר לא יקבל כל תמורה או טובת הנאה אחרת לבד ממשכורתו בעד טקסי נישואין שערך.
החוק קובע כללים לרכישת חלקת קבר בחיים בבית עלמין שבו רשות מקומית, מועצה דתית או חברה קדישא מטפלת בקבורת נפטרים במסגרת מתן שירותי דת יהודיים. החוק מסמיך את השר לשירותי דת לקבוע כללים למתן שירותים הקשורים להלוויה, לקבורה ולמשפחות אבלות וכן תעריפים לשירותים כאמור ולהקמת מצבות.
תקנות.
מכוח החוק הותקנו התקנות הבאות:
פאולין ג'ונסון
אמילי פאולין ג'ונסון (10 במרץ 1861, אונטריו - 7 במרץ 1913, ונקובר) הייתה משוררת, סופרת ושחקנית ממוצא הודי-קנדי. ג'ונסון קיבלה הכרה עקב קריירת המשחק הענפה, והעלאת סוגיות הגזע בכתיבתה והכנסת שורשיה ההודים והקנדים. ג'ונסון העלתה את האפליה כלפי נשים ובין הנשים עצמן, כאשר יש אפליה כלפי נשים הודיות ונשים בעלות גזע מעורב. הספרים, השירים, וקריירת המשחק של ג'ונסון מהווים מודל לחיקוי והשראה עד היום.
ילדות מוקדמת.
פאולין ג'ונסון נולדה בבית משפחתה בצ'יפסווד בסמוך לברנטפורד שבצפון קנדה. היא הייתה הבת הצעירה מבין ארבעה אחים לאמה אמילי סוסאנה האוולס ג'ונסון שהייתה מהגרת אנגלייה, ולאביה ג'ורג' הנרי מרטין ג'ונסון, ראש שבט מוהאק. מאחר שאביה עבד כמתרגם ומנהל משא ומתן בין בני שבטו, הבריטים וממשלת קנדה, משפחתה נתפסה כמשפחה קנדית אמידה. כפועל יוצא ממעמד זה, משפחת ג'ונסון זכתה לביכורים של אנשי רוח, מלוכה, פוליטיקאים ומדענים. הוריה דאגו ללמד אותה על הן על מקורותיה האנגליים והן על מקורותיה המוהאקיים.
השכלה.
בילדותה פאולין ג'ונסון סבלה ממחלות חוזרות, לכן לא למדה בבית ספר אלא רכשה השכלה בעיקר משיעורים ביתיים שהועברו על ידי אמה ועל ידי קריאה עצמית בספריה הגדולה בבית משפחתה. היא התוודעה בקריאתה למשוררים כמו בלורד ביירון, ג'ון קיטס, רוברט בראונינג, ג'ון מילטון ואהבה במיוחד יצירות על שבטים ילידים. אותן יצירות השפיעו בהמשך על עבודתה הספרותית והתיאטרלית.
על אף שגדלה בזמנים בהם גזענות כלפי ילידים הייתה שכיחה, ג'ונסון חונכה ביחד עם אחיותיה לכבד ולאהוב את שורשיהן השבטיים. הן למדו על מקורן השבטי דרך סיפוריו של סבן, סמוק ג'ונסון, שסופרו באופן שוטף בשפת המוהאק. שמיעת הסיפורים גרמה להבנתן את השפה אך לא ליכולת לדבר בה באופן רציף. ג'ונסון הושפעה מסיפורי סבה ובחלק מהופעותיה לבשה חפצים שקיבלה ממנו כמו שרשראות, חגורות ומסכות שונות. בשלב מאוחר יותר בחייה, הביעה ג'ונסון חרטה שלא למדה עוד על השורשים השבטיים שלה מסבא ולא למדה את השפה. בגיל 14 הצטרפה ביחד עם אחיה אלן למכללה המרכזית בברנטפורד. היא סיימה את לימודיה בשנת 1877 לאחר עבודה עם שותפתה ללימודים, שרה ג'נט דנקן, שלימים גם כן פיתחה קריירה ספרותית.
רומנטיקה.
על אף שיריה הארוטיים, לא ידוע על קשרים ארוכי טווח שקיימה ג'ונסון. בשונה מיוצרות אתניות אחרות, ג'ונסון סירבה להינשא לגבר שלא חולק את אותם שורשים שבטיים כמו שלה ולכן לא נישאה מעולם. אולם, תועד על ידי אחותה כי קיבלה בחייה כחצי תריסר הצעות נישואין. לעומת זאת, בחרה להדגיש את מקומן המשמעותי של חברותיה בחייה וצוטטה אומרת: "נשים חביבות עלי יותר מגברים. מעולם לא התאכזבתי מאחת ואני מקווה שלא אכזבתי אחת. זה תענוג עבורי להכיר אישה שאני מרגישה שמבינה אותי, תאפשר לי להביט אל תוך חייה-תסמוך עלי. זה אחד הדברים היקרים ביותר בין חברים, זרים, מכרים או קרובי משפחה."
קריירה.
קריירת תיאטרון.
בסביבות השנה 1880, ג'ונסון כתבה והופיעה בהופעות תיאטרון חובבניות. עם מות אביה בשנת 1884, היא ביחד עם אמה ואחותה עזבו את בית משפחתן ועברו לגור בברנטפורד. על מנת לפרנס את משפחתה, ג'ונסון המשיכה לעבוד בתיאטרון.
בשנת 1892, ג'ונסון הוזמנה בידי "האגודה הליברלית של הגברים הצעירים" לאירוע של סופרים קנדים בגלריה של בית הספר לאומנות בטורונטו. באירוע, ג'ונסון הייתה האישה היחידה. היא הקריאה חלק מיצירותיה והייתה היחידה שנקראה לשוב אל הבמה להדרן. הופעה זו פתחה את קריירת הבמה של בת 15 השנים. באירוע השתתף פרנק יי אשר החתים את ג'ונסון ואפשר לה להופיע בהופעת בכורה ב-1892 עם שיר אותו כתבה באירוע עצמו. אף על פי שהחלה את קריירת הבמה של בגיל 31, היא נחשבה כצעירה ואקזוטית בתעשיית התיאטרון. לאחר עונת ההופעות הראשונה שלה, ג'ונסון רצתה להראות את שורשיה וכתבה מופע אשר חולק לשתי מערכות. במערכה הראשונה נכנסה ג'ונסון עם שם הבמה המוהאקי שלה: "טקאהיונואקה" (באנגלית: Tekahionwake), לבושה בבגדים שנתפסו כבגדי ילידים אך בפועל לא אפיינו שבט מסוים. אל בגדים אלה הוסיפה ג'ונסון חפצים אותם קיבלה מסבה כמו שרשראות, חגורות ומסכות. במערכה זו היא הופיעה עם טקסטים ילידים דרמטיים. במערכה השנייה, הופיעה בבגדים בריטים אפנתיים כאישה אנגליה. במותה הורישה את הבגדים ה"אינדיאנים" ששימשו אותה במערכה הראשונה למוזיאון של וונקובר.
קריירה ספרותית.