לפי הדעה המקובלת בקרב היסטוריונים, במסע הראשון לקחו חלק 27,800 אנשי צוות בקירוב, אשר איישו 317 ספינות, כולל בין 62 ל-63 ספינות אוצר מונומנטליות. במסע השני השתתפו 249 ספינות. אולם מספר ספינות האוצר ומספר אנשי הצוות שהשתתפו במסע אינם ידועים לחוקרים כיום. במסע השלישי השתתפו כ-27,000 אנשי צוות ו-48 ספינות אוצר. המספר הכולל של הספינות שהשתתפו המסע השלישי אינו ידוע. במסע הרביעי לקחו חלק בין 27,670 לבין 28,560 אנשים צוות ו- 63 ספינות אוצר. מספר הספינות הכולל שלקחו חלק במסע הרביעי אינו ידוע. מספר אנשי הצוות והספינות שהשתתפו במסע החמישי והשישי אינו יודע מכיוון שלא נשתמרו מקורות ראשונים המכילים את המידע הרלוונטי. ידוע שבמסע השביעי השתתפו 27,550 אנשי צוות וכמה מאות ספינות.
הישגי משלחות האוצר.
בתקופת מסעות האוצר בראשית המאה ה-15, הפכה סין של שושלת מינג למעצמה הימית החזקה בעולם. משלחת האוצר נשאה עמה הצהרה אימפריאלית שקוראת לשליטים זרים להכיר בהגמוניה של קיסר סין על ידי הענקת תשורות לקיסר, מה שבתמורה ייענה במתן תשורות והגנה צבאית ופוליטית מצד הקיסר. סירוב משמעו כהכרזת מלחמה והסתכנות בעימות עם כוח צבאי לא מבוטל. משלחת האוצר גרפה הישגים דיפלומטיים לא מבוטלים. ציי האוצר הביאו מדינות רבות להכיר בהגמוניה הסינית ולקחת חלק במערכת התשורות הסינית. מלכים רבים שהכירו בהגמוניה הסינית ובמערכת התשורות הסינית שלחו שגרירים לסין יחד עם משלחות האוצר וגם בנפרד ממנה. בעידן המסעות, היה המסחר הסיני בשיאו וסחורות מסוגים רבים זרמו לסין דרך נמלי החוף שלה.
המשלחת גרפה מספר הישגים גם בפן הצבאי. לפני שיצא פרויקט מסעות האוצר לדרכו היו נתיבי הסחר הימיים בסביבתה של סין כמרקחה עקב פריחה של פעילות פיראטית וסחר לא חוקי. במהלך המסעות השתתף הצי שכלל מספר רב של ספינות מלחמה במספר עימותים צבאיים וזכה להישגים. צי האוצר השמיד את הצי הפיראטי של צ'ן זואי (Chen zuyi) בפלמבאנג (Pelembang) בשנת 1407, את כוחותיו של אללאקשוורה (Alakeshvara) בציילון בשנת 1411 ואת כוחותיו של שקאנדר (Sekandar) בסומטרה בשנת 1415. בנוסף, ביססו המשלחות נוכחות צבאית אימפריאלית באזורי הים הסיני הדרומי ובערי מסחר בדרום הודו. בכך הושג שקט יחסי וביטחון באזורי ונתיבי המסחר באופן ששרת את האינטרס האימפריאלי של סין.
הפסקת מסעות האוצר.
לאחר המסע השביעי לא נערכו מסעות נוספים. מספר היסטוריונים בולטים טענו לאורך המאה העשרים שמסעות האוצר הופסקו בראש ובראשונה עקב התנגדות הפקידות הבירוקרטית של האימפריה. הפקידים הבירוקרטים זכו ליוקרה רבה והחזיקו בזיקה העמוקה לקונפוציאניזם. התנגדותה של הפקידות למסעות האוצר הושתתה על בסיס אותה פילוסופיה קונפוציאנית. הפקידים האמינו שסין היא מרכז העולם ומשכנה של התרבות הנעלה ביותר, ועל כן מן הראוי לה שתספק את כל צרכיה בעצמה ותמנע מתלות בחברות ובמדינות זרות שהן בהכרח נחותות ממנה. בנוסף, הבירוקרטים טענו שסריסי החצר מושחתים, רהבתנים ובזבזנים, ובין הבירוקרטים לבין סריסי החצר התפתחה יריבות פוליטית מרה. מסעות האוצר התאפשרו כל עוד החזיקו סריסי החצר במספיק כוח כדי לגבור על התנגדות הבירוקרטים. אולם, השדרה הבירוקרטית התעצמה בהדרגה והתנגדותה העיקשת הובילה לבסוף להפסקת מסעות האוצר.
ההיסטוריון יוליוס לודווינג דויוונדאק (Jan Julius Lodewijk Duyvendak ) היה הראשון שקישר בין סוגיית הפסקת המסעות לבין השפעת הפילוסופיה הקונפוציאנית על השדרה הבירוקרטית בשלטון. דויבנדאק טען שהתנגדות הבירוקרטים לסריסי החצר ולמסעות האוצר היא הגורם שהביא להפסקת מסעות האוצר. המאבק בין השדרות הוביל את השדרה הבירוקרטית לפתח ולאמץ אידיאלים השוללים קשרים בין סין לבין מדינות וחברות זרות. לפי דויוונדאק יש בכך כדי להסביר את המנטליות הסינית שהתאפיינה לאורך רוב העידן המודרני בסלידה מקשרים פוריים עם חברות ומדינות זרות. לעומת דויוונדאק, היסטוריונים מאוחרים לו יחסו להשפעת הקונפוציוניזם על הבירוקרטיה משקל כבד ועיקרי במערכת הגורמים שהביאה להתנגדות הבירוקטים לסריסי החצר ולבסוף להפסקת מסעות האוצר.
ביקורת על הדיון ההיסטוריוגרפי בסוגיית הפסקת מסעות האוצר.
היסטוריונים שטענו במהלך המאה העשרים שהשפעת הפילוסופיה הקונפוציאנית על מוקדי הכוח הבירוקרטיים באימפריה הייתה הגורם המרכזי שהביא להפסקת מסעות האוצר הסתמכו יותר על דעות קדומות שהתקבעו בגוף הידע ההיסטוריוגרפי העוסק בסין ופחות על ניתוח ביקורתי של מקורות היסטוריים ראשוניים. אותם היסטוריונים הציגו במחקריהם טענות של היסטוריונים קודמים להם מבלי להראות כיצד הטענות נתמכות במקורות ההיסטוריים הראשונים. במקום לתמוך את הטענות במקורות היסטוריים ראשונים, ההיסטוריונים המדוברים תמכו את הטענות בהפניה לכתביהם של ההיסטוריונים הקודמים להם שטענו את אותן הטענות. לדוגמה, ההיסטוריון רוברט פינלי כתב במאמר משנת 1992 כי "הרעיון לפיו הממלכה התיכונה (כלומר, סין) יכולה לספק את כל צרכיה בעצמה מבלי להזדקק לדבר מהעולם החיצון הוא רעיון בן אלפי שנים אשר הפך לחלק בלתי נפרד מהאידאולוגיה הקונפוציאנית... הבירוקרטיה הקונפוציאנית התנגדה כבר מההתחלה למסעות האוצר ולא ראתה צורך בהרפתקאות ימיות וביבוא מותרות... אחרי 1433 הצליחה הבירוקרטיה הקונפוציאנית לעצור את מסעות האוצר". למעשה, טען רוברט פינלי במאמרו שהאידאולוגיה הקונפוציאנית דגלה אלפי שנים במדיניות בדלנית עבור סין ושהבירוקרטיה הקונפוציאנית שהתנגדה למסעות הצליחה לבסוף להביא להפסקתם. פינלי סמך את טענותיו על היסטוריונים קודמים והפנה את קוראיו לספרו של ההיסטוריון אדוארד דרייר, "סין של שושלת מינג המוקדמת: היסטוריה פוליטית, 1435-1355" ולעבודתו המונומנטלית של ההיסטוריון והמדען ג'וזף נידהם "מדע וציוויליזציה בסין". אדוארד דרייר, שעליו הסתמך פינלי, הפנה לספרו לג'זף נידהם. נידהם הפנה את קוראיו למאמרו המשפיע של הסינולוג ז'אן יוליוס לודווינג דויבנדאק ששמו "התאריכים האמתיים של מסעות האוצר של סין במאה בתחילת המאה ה-15". דויבנדאק כתב בספרו כי "לאור שיפוטם הפוליטי והמוסרי של הפקידים והמשכילים הסינים, כל העיסוק ביחסים עם ברברים מעבר לים התלכד עם תחושת ההתנגדות לשחצנות ולשתלטנות של הסריסים המתועבים... סלידה זו (של הבירוקרטים את הסריסים) עוזרת להסביר מדוע לא התממשו מסעות אוצר בזמנים מאוחרים יותר. בנוסף, הדבר עוזר להסביר את התגבשותה של מנטאליות קונפוציאנית שסיכלה יחסים פוריים (של סין) עם ברברים מעבר לים". דויבנדאק לא תמך את טענותיו בניתוח של מקור היסטורי ראשוני, או בהפניה למקור היסטורי ראשוני או משני וספרו מסתמן כמקור התפישה שהשתרשה בשינויים מסוימים בתחום חקר ההיסטוריה של סין אודות הקשר שבין הפילוסופיה הקונפוציאנית להפסקת מסעות האוצר.
לאורך המחצית הראשונה של המאה העשרים, נטו אינטלקטואלים ואנשי אקדמיה מערביים שחקרו את סין להציגה לאורן של כמה פרדיגמות, או דעות קדומות מקובלות. באותה עת הזרם הסוציו-תרבותי בלט מאוד והשפיע על מספר תחומי חקר אקדמיים. במסגרת הזרם הסוציו-תרבותי הושם דגש על חקר המנטאליות הקיבוצית של חברות אדם. במסגרת דיסציפלינה זו המנטליות הסינית נתפסה כפסיבית, מנוונת, מסוגרת, פוריטנית וכזו שמתנגדת לשינויים ולרוח המודרנה. מקס וובר שנחשב לאחד הסוציולוגים החשובים של ראשית המאה ה-20 כתב בספרו 'הדת של סין' : "הרציונאל הקונפוציאני משמעו הסתגלות לעולם; הרציונל של הפרוטסטנטיזם הפוריטני הוא שליטה רציונלית על העולם". וובר ראה בקפיטליזם את המפתח למודרנה ולשגשוג ובספרו 'הדת של סין' הוא ניסה להסביר מודע הקפיטליזם צמח באירופה אך לא בסין. בתשובתו הדגיש וובר את ההבדלים המנטליים שבין שתי החברות וטען למשל שהמנטליות הסינית היא פסיבית בניגוד למנטליות האקטיבית של המערב הפרוטטנטי. ניתן לשער שדויבנדאק הושפע מהדעות המקובלות בחוגים האינטלקטואלים של תקופתו. במאמרו, אפיונה של המנטליות הסינית כפסיבית ומסוגרת נלקחה כמובן מאליו, שאותו ניתן להסביר מנקודת מבט היסטוריות, באמצעות המאבק בין הבירוקרטיה הקונפוציאנית לסריסי החצר בהקשר של מסעות האוצר.
הדימוי השלילי של סין בו החזיקו אינטלקטואלים ואנשי האקדמיה שפעלו במחצית הראשונה של המאה העשרים הוא חלק ממסורת האינטלקטואלית מערבית ששורשיה במחצית השנייה של המאה ה-18. באופן מסורתי, החל מהמאה ה-18, אינטלקטואלים במערב נטו להציג את סין כמדינה מנוונת, מסוגרת ופסיבית. סין לא תמיד נתפסה במערב באופן הזה. במאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 סין הוצגה באופן חיובי על ידי כמה מהאינטלקטואלים הבולטים של המערב, כגון וולטר, ותוארה כחברה סובלנית לרעיונות שונים בה שורר כבוד רב לחוק וכמדינה אשר נשלטת בידי פילוסופים המעמידים את המוסר בראש סדר העדיפויות.
ברוח הגותם של מישל פוקו ואדואר סעיד, שהדגישו את הקשר שבין כוח וידע, ניתן לומר שההרעה שחלה בדימוי של סין במערב נבע משינוי בעמדתם של בעלי הכוח באירופה ביחס לסין. החל מהמחצית השנייה של המאה ה-18 גדלו שאיפותיהן האימפריאליות של מעצמות מערב אירופה בסין. הצגת סין כמדינה פאסיבית ומנוונת שימשה בין היתר כדי להצדיק ולחזק את שאיפותיהן האימפריאליסטיות והקולוניאליסטיות של מעצמות המערב בסין.
חשיבות מסעות האוצר לתחום ההיסטוריה העולמית.