בשנת 1920 התחתן עם מרתה שרה לבית שטיין, מן העיר פלזן.
בארצות הברית.
בשנת 1938 אחרי האנשלוס בגלל היותו יהודי ב-22 באפריל פוטר גרסטמן מתפקידיו כפרופסור וכרופא ראשי ונאלץ להימלט מאוסטריה יחד עם אשתו ועם ידידו ועמיתו למקצוע אוטו מרבורג, והיגר על האונייה Cunard White Star RMS Aquitania דרך נמל סאות'המפטון לניו יורק. הגיע לניו יורק ב-14 ביוני 1938
גרסטמן נמנה עם 47 מדעי המוח בנמלטו מהרייך השלישי בשנים 1939-1933.
בארצות הברית עבד גרסטמן החל מאוקטובר 1939 ללא תשלום מספר חדשים בבית החולים הפרסביטריאני ונדרבילט בניו יורק ובדצמבר 1939 הוכרה הכשרתו הרשמית כרופא. עבד בהמשך בבית החולים ספרינגפילה בסייקסוויל, מדינת מרילנד. בשנים 1941-1940 עבד כעוזר מחקר וכיועץ נוירולוג בבית החולים סנט אליזבת בוושינגטון.
ב-1941 עבר לניו יורק ועבד כעוזר מחקר במכון הנוירולוגי של ניו יורק ו בשנים 1941–1946 כנוירו-פסיכיאטר בבית החולים גולדווטר ואחר כך ב Postgraduate Hospital בניו יורק - עד שנת 1949. ב-1 בספטמבר 1943 קיבל את האזרחות האמריקאית.
במשך השנים, אחרי הכרתו כמומחה, עבד במרפאתו הפרטית ב־240 Central Park South בניו יורק
ולא קיבל יותר תפקידים ניהוליים. אחרי מלחמת העולם השנייה רכושו שהופקע על ידי הנאצים הוחזר בשנת 1948.
עם זאת רק לאחר עוד 13 שנה, בשנת 1955, הוחזר לו על ידי הרשויות האוסטריות תואר הדוקטור שנשלל לו על ידי הנאצים בשנת 1942 מסיבות "גזע".
התקבל כחבר לשם כבוד באיגוד הפסיכיאטרי האמריקאי וכמו כן, כחבר באקדמיה לנוירולוגיה של ארצות הברית, חבר באיגוד באמריקאי לפסיכופתולוגיה, בחברה לפסיכותרפיה, בחברת פירקה ובאגדות רודולף וירכו.
גרסטמן נפטר במרץ 1969 בדירתו בניו יורק.
על שמו נקראו תסמונת גרסטמן ותסמונת גרסטמן-שטרויסלר -שיינקר.
מחקריו.
בשנת 1918 פרסם גרסטמן מקרה של אגנוזיית מגע חד צדדית, טהורה, שהופיע אצל חייל רגלי בן 34 עם פצע ירי בראשו ונזק הרכס המדיאלי ובחלק התחתון של האונה הקודקודית. הפצוע לא היה מסוגל לזהות חפצים כשמישש אותם בידו השמאלית, על אף שימור קליפת המוח הסומטו-סנסורית.
בשנת 1924 פרסם גרסטמן את הראשון מתוך מחקריו על מה שידוע כיום כתסמונת העורק הזוויתי, תסמונת גרסטמן או תסמונת גרסטמן-באדאל (השם האחרון הוא בשימוש נדיר, בעיקר בספרות הצרפתית. התיאור המוקדם על ידי ז'ול באדאל נחשב בלתי מדויק). לפי גרסטמן, התסמונת הזאת מתאפיינת באגנוזיה של האצבעות, אגרפיה, אי הבחנה בין ימין לשמאל, אקלקוליה או דיסקלקוליה.
בספטמבר 1930 הציג את תגליתו בכנס ה-20 של החברה הגרמנית לנוירולוגיה בדרזדן. גרסטמן עצמו לא היה משוכנע שהתסמונת שתיאר היא יחידה נוסולוגית נפרדת. נוירולוגים, בני דורו ומאוחרים יותר, הטילו ספק בקיומה של התסמונת, והצביעו, למשל, על הנדירות הסטטיסטית של התרחשותם של כל ארבעת מאפייניה בו זמנית. עם זאת קיימת הסכמה כללית לגבי משמעות ארבעת התסמינים של התסמונת לגבי נזקים באונה הרקתית.
בשנת 1930 המליץ גרסטמן על וריאציה למבחן רומברג, הידועה כ"מבחן גרסטמן":נטייה להתהפכות אחרי כמה כיפופים ויישורים של פלג הגוף העליון עם עיניים עצומות וכפות רגליים צמודות, מצביעה על אטקסיה צרבלרית.
יחד עם וגנר-יאורג עסק גרסטמן בטיפול שיתוק כללי מתקדם (שלב של העגבת של מערכת העצבים) באמצעות הדבקת אותם החולים במלריה. בשנת 1927 קיבל וגנר-יאורג על כך פרס נובל לרפואה. וגנר-יאורג כתב פתח-דבר למנונוגרפיה שכתב גרסטמן על הנושא:
"הטיפול על ידי מלריה אצל חולי השיתוק המתקדם". (1925, וינה)
ב-18 ביוני 1935 יחד עם איליה שיינקר ועם ארנסט שטרויסלר, הציג גרסטמן בכנס בווינה של החברה לנוירולוגיה ולפסיכיאטריה
מקרה של מחלה, הידוע כיום למחלת גרסטמן-שטרויסלר-שיינקר והיא נחשבת למחלת פריונים. התגלית פורסמה ב-1936.
מוקדם יותר, במרץ 1928 במפגש של החברה הווינאית לפסיכיאטריה ולנוירולוגיה הציג גרסטמן מקרה של צעיר "העלמה H" בת 25, מאותה המשפחה, שסבלה מהפעות בשיווי המשקל, בהליכה ועם שינויים בהתנהגות. הוא מצא בה תסמין לא רגיל:כאשר הראש פנה באופן פסיבי או פעיל לצדדים, זרועות המטופלת הזדקפו ישר קדימה והיד הייתה תמיד יותר גבוהה מהצד הנגדי מאשר הכיוון אליו הופנה הראש.
בשנת 1942 תיאר גרסטמן הפרעה נדירה בתדמית הגוף, שהוא קרא לה "סומטופרפרניה" (somatoparafrenia) .בשני מקרים של נזק בצד הימני של המוח, עם תסמינים ידועים של אנסוגנוזיה של ליקויים מוטוריים וסומטוסנזוריים הוא תיאר מחשבות שוא שנגעו בחלק השמאלי של הגוף - והתייחסו למודעות ל"בעלות" על אותו חלק של הגוף. הוא הבדיל אבחנה מבדלת בין ה"סומטופרפרניה" הנ"ל ל"אוטוסומטואגנוזיה" (אוטוסומטואמנזיה) - חוסר מודעות אגנוסטי או אמנסטי לחלקי גוף, התעלמות מנוכחותם לבין חוויית אי קיומם. לפי גרסטמן הסומטופרפרניה התאפיינה בתסמינים "חיוביים", פרודוקטיביים:"מחשבות שוא או עיוותים תפיסתיים וקונפבולציות או מחשבות שוא הנוגעות להחצי הנגוע בגוף או גפיים".
סוגיות נוספות שבהן התמקד גרסטמן היו הפרעות מוחיות במחלת הכפיון (אפילפסיה), בפיגור השכלי, שיתוק מוחין, סכיזופרניה, אסטראוגנוזיה, הפרעות סנזוריות והפרעות בשיווי המשקל אחרי פציעות ירי בראש. יחד עם אוטון קאודרס חקר הפרעות פסיכיאטריות אצל ילדים חולים בדלקת מוח, יחד עם שילדר חקר הפרעות בכתיבה (מיקרוגרפיה אצל חולי אפאזיה, יחד עם שטרויסלר - קורלציות קליניות ופתולוגיות באנצפלומייליטיס וטרשת נפוצה .
עם תלמידיו של גרסטמן נמנה ויקטור פרנקל.
לקריאה נוספת.
יודית באואר-מרינסקי - השלכות הסיפוח של אוסטריה לרייך הגרמני לגבי הפקולטה להרפואה של אוניברסיטת וינה בשנת 1938:ביוגרפיות של הפרופסורים והמרצים המפוטרים) - עבודת תואר, וינה 1980
קטגט
קטגט (בדנית: Kattegat ובשוודית: Kattegatt) הוא ים ומצר ים המפריד בין חצי האי יוטלנד לבין חופו השוודי של חצי האי הסקנדינבי, ומקשר את הים הצפוני דרך סקאגרק לים הבלטי דרך המצרים הדניים. ניתן להתייחס לקטגט כאל מפרץ של הים הבלטי או של הים הצפוני.
אטימולוגיה.
שמו של הים נובע מהמילים ההולנדיות katte (חתול) ו-gat (חור, או פתח). בשלהי ימי הביניים השוו קפטנים של צי ברית ערי הנזה בז'רגון הניווט הימי את המצרים הדניים לפתח כה צר שאף חתול יתקשה להיכנס דרכו, בגלל עומקם הרדוד של המים. שם ארכאי לקטגט ולסקאגרק הוא "הים הנורווגי", או "ים יוטלנד".
גאוגרפיה.
לפי ההגדרה אשר אומצה בשנת 1932 באמנה שעליה חתמו דנמרק, נורווגיה ושוודיה, הגבול הצפוני של קטגט הוא בין הנקודה הצפונית ביותר של יוטלנד, סקיין, לבין העיירה מרסטרנד בשוודיה. הגבול הדרומי הוא המצרים הדניים. הנהרות הנשפכים לים כוללים את גודנה, יטה אלב, לאגאן וניסאן. בקטגט עשרות איים, ובהם סאמסו ואנהולט. שמורת הטבע קולברג במחוז השוודי סקונה שוכנת לחופי הים. דיונים אודות הקמתו של גשר מעל קטגט, המחבר בין יוטלנד לשלן נערכים מאז שנות ה-50.
היסטוריה.
השליטה בקטגט והגישה אליו, היו בעלי חשיבות במהלך ההיסטוריה של השיט הבינלאומי. עד להשלמתה של תעלת האיידר ב-1784, הקטגט היה דרך הגישה הימית היחידה לאזור הים הבלטי. החל משנת 1429, צברה משפחת המלוכה הדנית, ולאחר מכן, דנמרק, כספים רבים כתוצאה ממס המעבר שהוטל על העוברים בארסונד. מס זה בוטל בשנת 1857.
מאטיי מוחוריץ'
מאטיי מוחוריץ' (בסלובנית: Matej Mohorič; נולד ב-19 באוקטובר 1994) הוא רוכב אופני כביש סלובני בקבוצת בחריין מקלארן. מנצח מילאנו - סן רמו 2022. אלוף העולם עד גיל 23 ב-2012 ואלוף העולם עד גיל 19 בשנת 2011.
ביוגרפיה.
מוחוריץ' נולד בקראן בחווה כפרית להורים העוסקים בהוראה ובחקלאות.
בתור חובבן, הוא ניצח את אליפות סלובניה עד גיל 19 ב-2011.
ב-2012, מוחוריץ' זכה במדליית זהב באליפות העולם עד גיל 19 כשהוא מקדים את קיילב יואן ואת יוסיפ רומאץ בספרינט רב משתתפים. ארבעה ימים לפני כן, מוחוריץ' זכה במדליית כסף בנגד השעון באותה התחרות, כשרק אוסקר סוונדסן הנורווגי הקדים אותו בפער של 7 שניות.
תנוחת מוחוריץ'.
ב-2012, מוחוריץ' עבר לקבוצת "סאווה" החובבנית מדרג הקונטיננטל. הוא סיים רביעי באליפות סלובניה והשתתף בטור דה ל'אווניר, הוא סיים במקום ה-2 בשני הקטעים האחרונים וסיים במקום ה-26. מוחוריץ' התחרה שוב באליפות העולם, הפעם במקצה עד גיל 23 וזכה במדליית זהב. במהלך המרוץ, מוחוריץ' ירד לתנוחה משונה שבה הוא יורד מהאוכף ומתיישב על הצינור העליון של השלדה, כשבקטעים מסוימים הוא גם עבר לדווש תוך הימצאותו בתנוחה זו, דבר שהעצים את מוזרות הפעולה. התנוחה החדשה התקבלה בביקורת קשה על ידי ותיקי הרוכבים והפרשנים, כולל לאנס ארמסטרונג, שטענו כי נוסף להיותה מגוחכת אין בה יתרון לרוכב והיא אף מסוכנת כיוון שנפגעת בה השליטה באופניים במהירות כה גבוהה. סטיב טילפורד (Steve Tilford), מבכירי הרוכבים האמריקאים בזמנו באופני הרים ובסייקלוקרוס אמר בזמנו: "מישהו צריך ללמד אותו שחשוב מאוד לנוח בזמן רכיבה מהירה במורד ולא לבזבז אנרגיה ברכיבה טפשית". לעומת זאת, בדבוקה המקצוענית, צברה התנוחה החדשה פופולריות בהתמדה והחלו להשתמש בה גם רוכבים בכירים, כמו וינצ'נצו ניבאלי שהשתמש בה בדרך לניצחון במונומנט ג'ירו די לומברדיה 2015 וכריס פרום שהשתמש בה בדרך לניצחון בקטע ה-8 של טור דה פראנס 2016. בשנים שלאחר מכן, עד 2021, התנוחה נחשבה ללגיטימית והשתמשו בה בשכיחות גבוהה מאוד והיא נקראה על שם מוחוריץ'. ב-1 באפריל 2021 הוציא ה-UCI את התנוחה (המכונה super-tuck) אל מחוץ לחוק במרוצים ובהמשך השנה אף נפסלו רוכבים בגין השימוש הלא חוקי בה.
קנונדייל (2014).