הוריו של יואנוביצ'י נהרגו ככל הנראה בפרעות שבוצעו ביהודי קישינב, מספר שנים לאחר פרעות קישינב. בשנת 1925 היגר יואנוביצ'י לצרפת (שבה מעולם לא התאזרח). אף שהיה חסר השכלה ואנאלפבית רכש מעמד כלכלי, בזכות אישיותו ויכולתו ליצור קשרים, והפך לסוחר מתכות.
פעילותו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בתקופה בה הייתה צרפת כבושה על ידי גרמניה הנאצית מכר יואנוביצ'י מתכות לגרמניה הנאצית. עקב פעילותו בתחום הפך למיליארדר. נודע בכינויים "מלך הגרוטאות" (le roi de la ferraille) ו"האלטע זאכן המיליארדר" (le chiffonnier milliardaire).
יואנוביצ'י נחשד בתור משתף פעולה עם הגרמנים . כמו כן נחשד בתור סוכן של הקומינטרן אך החשדות לא אומתו. הוא יצר קשרים טובים עם קצינים ופקידים גרמנים שקנו ממנו סחורה וכך נחשד על ידי רבים בתור מי שזכה להגנתם של הגרמנים, אך במקביל יצר קשרים טובים עם אנשי תנועת ההתנגדות הצרפתית, שלהם סייע בכספים. בעזרת הכספים שהרוויח דאג לשמור על יחסים טובים עם בעלי עמדות מפתח בשני הצדדים. על פי המידע שהיה בידי מודיעין הפנים הצרפתי, היה בידי יואנוביצ'י אישור שזיהה אותו בתור סוכן של הגסטפו. הוא קיבל את התואר "ארי של כבוד" . במקביל, באמצעות אחיינו מימן את בריחתם של מתנגדי המשטר הנאצי לבריטניה וסייע לה. אחיינו נדון לחמש שנות מאסר על ידי בית דין גרמני בעוון סיוע לבריחתם של אלה, אך מעורבותו של יואנוביצ'י לא נחשפה. כמו כן סייע יואנוביצ'י לשחרורה של פרנסואז ז'ירו מכלא פרן . לאחר שחרור פריז באוגוסט 1944 הביא יואנוביצ'י למעצרם של מספר סוכני גסטפו צרפתיים.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה נעצר יואנוביצ'י ונחקר מספר פעמים. בשנת 1949 הוא נשפט בצרפת, נמצא אשם בשיתוף פעולה עם הנאצים ונדון לחמש שנות מאסר. בינואר 1958 נמלט מצרפת לישראל. עם זאת, אישור השהייה שלו לא חודש, וכמו במקריהם של רוברט סובלן ומאיר לנסקי, שלא הורשו להישאר בישראל למרות חוק השבות, גם יואנוביצ'י הוכרח לחזור לצרפת. עתירתו לבג"ץ (בג"ץ 48/58 יואנוביצ'י נ' שר הפנים) נדחתה.
בצרפת הוא זוכה מרוב ההאשמות נגדו, אך נדון לשנת מאסר אחת. בשנת 1962 שוחרר מהכלא מסיבות בריאות, ובשנת 1965 מת חסר כול.
דמותו במדיה האמנותית.
הקומיקס הצרפתי "היה היה בצרפת" (2007–2012).
בשנת 2007 החלה להופיע בהוצאת גלֶנָא (Glénat) בצרפת סדרת קומיקס על קורותיו של יואנוביצ'י בשם "היֹה היה בצרפת" ("Il était une fois en France"; ), מאת הקומיקסאים הצרפתים פביאן נורי (Fabien Nury) (כתיבה) וסילבן ואלֶה (Sylvain Vallée) (ציור). במסגרת הסדרה הופיעו עד 2012 6 חוברות.
הסרט הישראלי "מלך הגרוטאות" (2013).
בשנת 2013 ביים והפיק דורון ערן סרט תיעודי על סיפור חייו של יואנוביצ'י, "מלך הגרוטאות" (במסגרת "רצועה מהחיים").
אלברט אילוז הופיע בתפקיד יאנוביצ'י.
להפקת הסרט סייע נכדו של יואנוביצ'י, מיקי דותן (מייסד "האוזן השלישית").
מ' צינוביץ
מ. צינוביץ
הנס יורג באט
מרדכי חיים סלאנים
רבי מָרְדְּכַי חַיִּים סְלאָנִים (נהגה: סְלוֹנִים, מכונה גם: ר' מוטל דיין או ר' מַאטְל סְלוֹנִימֶר; ראש חודש תמוז תרכ"ח, יוני 1868 – י"ב בטבת תשי"ד, דצמבר 1953) כיהן בשנותיו האחרונות כמנהיג חסידות סלונים.
ביוגרפיה.
נולד בעיר קרינקי, לרב יהודה לייב קסטלניץ ולמרים ליפשע בתו של הרב מרדכי חיים (אחיו של האדמו"ר רבי אברהם וינברג הראשון). בשנת תרל"ו, בגיל 8, עלה עם אביו לארץ ישראל. נשא את בתו של אליעזר כ"ץ. לבני הזוג נולדו עשרה ילדים, שמונה מהם נפטרו בגיל צעיר בשל רעב ומגפות. רבו הראשון היה רבי דוד מלובין, תלמידו של האדמו"ר רבי שמואל מקאמינקא, שנפטר בתרנ"ב.
בשנת תר"ס נסע לסלונים לאדמו"ר רבי שמואל וינברג, ושהה שם כשנתיים. בנסיעה זו ביקר גם אצל רבי דוד משה פרידמן, האדמו"ר מטשורטקוב.
התגורר תקופה ארוכה בצפת, שם ייסד את ישיבת אשל אברהם, על שם רבי אברהם דוב מאווריטש. בין תלמידיו היה רבי משה קליערס, לימים גיסו ורבה של טבריה. עקב השתלטות הוועד הלאומי על מוסדות הדת בצפת עבר בשנת תר"ע לגור בטבריה, לצד גיסו, שם כיהן כדיין. בשנת תרצ"ז עקר לירושלים.
נישא בשנית לחווה (אלמנתו בזיווג שני של הרב נחום רגוזניצקי) ולזקנותו נולד לו בנו יהודה לייב סלאנים.
בשואה נרצח הרבי מסלונים, רבי שלמה דוד יהושע וינברג. חסידי סלונים ציפו שר' מוטל ייקח את התפקיד על שכמו, אך הוא סירב לכך עד שנת תש"י, 1950, אז הסכים לקבל עליו את עול ההנהגה, בתנאי שלא יכנוהו רבי או אדמו"ר. מסופר שכאשר בא לפניו אברך ואמר בהכנעה: "רבי", הצביע ר' מוטל על הרמב"ם הפתוח לפניו ואמר "הוא הרבי, אני רק הגבאי". כשהוציא לאור קונטרסו "מאמר מרדכי" – כשנה לאחר הכתרתו – הורה למדפיס לכתוב בשער: "מי שקורא לי רבי או אדמו"ר, איני מוחל לו בזה ובבא". המדפיס עבר על הוראתו והשמיט את הדברים.
בחורף תשי"ג נפל למשכב. נפטר בי"ב בטבת תשי"ד ונטמן בחלקת הרבנים בהר המנוחות.
משנתו.
הדגיש בקרב חסידיו את הצורך להרבות בלימוד הרמב"ם, "כיון שהוא מסובב בכל דיני התורה" וכן בלימוד הטור "שבו כל דברי התוספות והרא"ש אביו, ודברי כל המחברים שקדמוהו".
בשנות מגוריו בטבריה ביטל את הילולת התנא רבי מאיר בעל הנס הנחגגת בי"ד באייר, בנימוק של פגיעה בגדרי הצניעות. מנע עם גיסו מהמוסדות החרדיים בעיר להיכנס לעבור לשליטת המזרחי.
כתב בהסכמתו לקונטרס הראשון, בית אברהם, בשנת תשי"א: "בשם הקאברינער זי"ע: שכל חבורה בישראל יש להם שער בשמים והשער שלנו הוא אמונה ושפלות, אך השפלות צריך להיות לפני הקב"ה, ולא ח"ו לפני הסט"א, המתגברת ביותר בזמנים הללו שנגדם צריך להיות כאריות ונמרים".
גופנה
גופנה (גופנא) הייתה בתקופת בית שני בירת חבל יישוב יהודי במרכז חבל בנימין, עורף חקלאי לירושלים ותנובת אדמתה, יין נסכים ושמן קשורה בטבורה לעבודת בית המקדש, ערש מרד החשמונאים.
מקובל לזהות את גופנה עם הכפר הפלסטיני נוצרי בן זמננו ג'יפנה. על שם העיר הקדומה מכונה כיום רכס ההרים שמצפון מערב לפסגות בשם "הרי גופנה" (גם: "הרי גופנא").
מופיעה במפת מידבא.
היסטוריה.
יער לא ברוא בתקופה הכנענית - כמתואר בתשובת יהושע בן נון לתלונת בני יוסף על הנחלה הקטנה לה זכו: , היה תחת עבודת אדמה יהודית החל בתקופת בית ראשון, ימי נחלת שבט אפרים, לבירת חבל יהודי גדול ופורה בשומרון שהתקיים כל תקופת בית שני. נודעה בגפניה ועצי הזית, משבעת המינים בהם נתברכה ארץ ישראל ובתעשיית היין בהובלת משפחות כהנים ידועות. בתוספתא מכונה העיר בשם "בית גופנין".
בספר חשמונאים א' ב' ט"ו-כ"ז ; נמסר אודות הימלטותו בשנת 167 לפנה"ס של מתתיהו החשמונאי ובניו להרים לאחר שהתקומם כנגד גזרות אנטיוכוס אפיפנס, פרופ' מיכאל אבי-יונה זיהה את מיקום אותם הרים אליהם נמלט מתיתיהו כהרי גופנה .
גופנה נזכרת רבות בכתביו של יוסף בן מתתיהו. תחילה, נזכרת העיר בתיאור קרבותיו של יהודה המכבי. לאחר מכן נזכרת העיר בהקשר למכירתה בידי הרומאים לעבדים, ופדיונה לאחר שלא עמדה בעול המיסים שהוטל עליה על ידי קסיוס, טרם תקופתו של הורדוס.
בתיאור פרובינקיה יהודה מציין יוספוס את גופנה כמחוז השני בסדר המחוזות (טופארכיות) לאחר ירושלים, וכן מתאר כיצד נפלו העיר והמחוז שלה בידי גייסותיו של אספסיאנוס. לאחר מכן, מתאר יוספוס כי טיטוס עבר בגופנה הכבושה בדרכו לכיבוש ירושלים.
בזמן המרד הגדול נזכר יוחנן בן חנניה כמי שהתמנה למפקד המורדים במחוז גופנה ובמחוז עקרבת.
נראה שגם לאחר כישלון המרד המשיכה העיר להתקיים כיישוב יהודי. בתלמוד הירושלמי נזכר בית כנסת שבנו בני גופנה בציפורי, המכונה "כנישתא דגופנא דציפורין", ויש המשערים שהיו אלו בני גופנה שהוגלו לגליל לאחר דיכוי מרד בר כוכבא.
העיר עדיין שגשגה תחת השלטון הביזנטי והערבי בשל מיקומה על נתיב סחר.
במאה ה-20 הוצע לזהות את הכפר הערבי נוצרי ג'יפנה - ממשיכה של גופנה - עם העיר המקראית עפני. אולם זיהוי זה הוא אינו ודאי.
עוואלי
עוואלי (בערבית: عوالي; תעתיק מדויק: עואלי) היא עיירה קטנה במרכז ממלכת בחריין שבמפרץ הפרסי.
העיירה נוסדה ב-1932 על ידי חברת הנפט של בחריין, והיא מאוכלסת בעיקר על ידי מהגרים מרחבי העולם שכישוריהם נדרשו בהקמה והפעלה של בית הזיקוק בסיתרה. מצפון לעיר נמצאים בתי הזיקוק של בחריין, ומדרום לה נמצאים בארות הנפט והאזור המדברי של סאח'יר.
בעיירה שוכן בית חולים קטן שנקרא בית החולים עוואלי, בבית החולים 25 מיטות, שני חדרי לידה, שני פיזיותרפיסטים, דיאטנית ובית מרקחת. בית החולים נמצא בבעלות חברת השמן והנפט הבחריינית "בפקו".
בעיירה שוכן פארק גדול ממדים "פארק הנסיכה סאביקה", אליו נוהרים המונים ביום הלאומי של בחריין. בעוואלי קיים גם מועדון הגולף הוותיק ביותר בבחריין שפועל מה-1 בינואר 1937.
בעיירה קהילה גדולה של מאמינים נוצרים, אך ישנם גם מאמינים מוסלמים, לכן קיימות בעוואלי שתי כנסיות בשם "קתדרלת סנט כריסטופר" ו"כנסיית עוואלי האנגליקנית" וקיים גם מסגד בשם "מסגד עוואלי" שפועל משנת 1963.
רפאל שמואלביץ
הרב רפאל הלוי שמואלביץ (ט"ז בכסלו ה'תרצ"ח, 20 בנובמבר 1937 - ט' בשבט ה'תשע"ו, 18 בינואר 2016) היה מראשי ישיבת מיר ומראשי מערכת האנציקלופדיה התלמודית.
ביוגרפיה.
נולד בעיירה מיר לחנה מרים פינקל, בתו היחידה של ראש ישיבת מיר הרב אליעזר יהודה פינקל, ולרב חיים שמואלביץ, שנעשה אף הוא לימים ראש הישיבה. נקרא על שם סבו, הרב רפאל אלתר שמואלביץ, חתנו של הסבא מנובהרדוק וראש ישיבות סטוצ'ין וגרודנא. הסנדק בברית המילה שלו היה רבה של מיר, דוד אמו, הרב אברהם צבי קמאי.