מספר זעום של משפחות יווניות נותר במושבה במהלך המלחמה ולאחריה, אך רק לאחר 1967 חודשה הפעילות החברתית והתרבותית במועדון היווני שברחוב יהושע בן נון 8 שבמרכז השכונה. המועדון עבר שיפוץ והחייאה מחדש בתחילת שנות ה-80 בידי התושבים שנשארו במקום, ובידי אלה שחזרו מהעיר העתיקה. כיום נמצא המועדון תחת חסות ממשלת יוון ומתקיימות בו פעילויות הקשורות בתרבות יוון, כמו לימוד השפה היוונית וריקודים יווניים. בשנים 1984–2014 שימש הארכאולוג ד"ר וסיליוס צפיריס כנשיא הקהילה.
בתים רבים מן השכונה המקורית לא נשמרו או שנעשתה בהם תוספת בנייה שלא תמיד היטיבה עם חזותם האסתטית. עם זאת במשך השנים עלתה קרנה של השכונה וניתנה תשומת לב לערכם המיוחד של הבתים, בדומה לתהליך שעברה בקעה הסמוכה. בעקבות כך הפכה המושבה היוונית לשכונה השנייה ביוקרתה בירושלים (אחרי טלביה), והיא נחשבת לשכונה מטופחת במיוחד ובעלת ייחוד. בחלקה הפונה לרחוב עמק רפאים נפתחו חנויות, מסעדות ובתי קפה ובהם קפה הלל בו התרחש פיגוע התאבדות ב-2003.
לאו דליב
מפנה המאה העשרים
מפנה המאה העשרים או Fin de siècle (מצרפתית: "סוף המאה" או "קץ המאה", נהגה פָן-דְ-סִייֵקְלְ ) הוא מונח המציין, בקירוב, את התקופה שבין 1890 ל-1914, עת פרצה מלחמת העולם הראשונה, ורומז לדקדנס (שקיעה) שנתפס כתוצאה ההכרחית של תקופה משגשגת ופורייה (במקרה זה, ה"בל אפוק", Belle Époque).
שמה של התקופה אומץ ממחזה באותו השם מאת פרנסיס דה ז'ובנו וה' מיקאר אשר הוצג ב-17 באפריל 1888 בתיאטרון Château-d'Eau בפריז.
מבחינה ספרותית, את ספרות הפן דה סייקל (קץ המאה) החליף האקספרסיוניזם, בערך בשנת 1910.
אף שהמושג Fin de siècle נטבע בצרפת ומתייחס בעיקר לתחושות שרווחו במיוחד בה, הוא משמש גם לתיאור המצב הכללי של הסצנה התרבותית בארצות נוספות באירופה עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
את התקופה מאפיין שינוי תדיר של מצב הרוח בין אווירה של פריצת גבולות, אופוריה באשר לעתיד, חשש בלתי מוגדר מפני העתיד, רגרסיה, חישוב קיצין, מיאוס מהחיים, ולטשמרץ, קסמו של המוות, נהנתנות ודקדנס.
בווינה נודעה לתקופת ה- Fin de siècle חשיבות מיוחדת, וההתרחשות התרבותית בכל תחומי התרבות בה בתקופה זו הייתה עשירה במיוחד.
יוצרים שיצירתם מתאפיינת, ולו בחלקה, ברוח ה- Fin de siècle:
סוף המאה
סוף המאה (באנגלית: End of the Century; בספרדית: Fin de siglo) הוא סרט דרמה רומנטי ארגנטינאי, בבימויו של לוסיו קסטרו משנת 2019. בסרט מככב חואן ברבריני בתפקיד אוצ'ו, גבר ארגנטינאי שחי בניו יורק ומגיע ב-2019 לחופשה בברצלונה. הוא נפגש לצורך מין מזדמן עם חאבי, אותו מגלם רמון פוז'ול, גבר ספרדי שמתגורר בברלין ומצוי כעת בביקור מולדת. השניים מבינים עד מהרה שהם נפגשו בעבר, 20 שנה קודם לכן בשנת 1999, כששניהם עוד היו בארון בנוגע למיניותם וחששו מדי מכדי לנהל מערכת יחסים אחד עם השני. בסרט מככבת גם מיה מאסטרו בתפקיד סוניה, בת-זוגו של חאבי ב-1999.
תקציר העלילה.
אוצ'ו (חואן ברבריני) הוא גבר ארגנטינאי שחי בניו יורק ומגיע ב-2019 לחופשה בברצלונה. הוא נפגש לצורך מין מזדמן עם חאבי (רמון פוז'ול), גבר ספרדי שמתגורר בברלין ומצוי כעת בביקור מולדת. השניים מבינים עד מהרה שהם נפגשו בעבר, 20 שנה קודם לכן בשנת 1999, כששניהם עוד היו בארון בנוגע למיניותם וחששו מדי מכדי לנהל מערכת יחסים אחד עם השני.
הקרנות, פרסים ומועמדויות.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע New Directors/New Films Festival שבניו יורק ב-30 במרץ 2019. לאחר מכן, הסרט הוקרן לראשונה בארגנטינה ב-8 באפריל בפסטיבל הבינלאומי של בואנוס איירס לקולנוע עצמאי, שם זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בארגנטינה. בהמשך, הסרט הוקרן במספר פסטיבלי סרטים ברחבי העולם, בהם Frameline Film Festival שבסן פרנסיסקו, בו זכה בפרס הסרט העלילתי באורך מלא הטוב ביותר.
מצעד צה&quot;ל
מצעד צה"ל הוא מצעד צבאי כללי של צבא ההגנה לישראל שהיה נהוג לעורכו במהלך עשרים וחמש שנותיה הראשונות של מדינת ישראל, ביום העצמאות.
מסורת המצעד.
במהלך עשרים שנות המדינה הראשונות נערך מצעד כללי של צה"ל אחת לשנה. המצעד נערך לראשונה בשנת 1948, בזמן מלחמת העצמאות. בין השנים 1949 ל-1968 נערך המצעד אחת לשנה ביום העצמאות. לאחר המצעד ה-20 חלה הפסקה למשך חמש שנים, ואז נערך מצעד צה"ל נוסף במלאת עשרים וחמש שנים למדינה. לאחר מצעד זה לא נערכו מצעדים נוספים.
בשנות המדינה הראשונות היה המצעד האירוע המרכזי של חגיגות יום העצמאות, ומשך קהל של מאות אלפי צופים. הצופים תפסו מקום בצידי מסלול המצעד שעות לפני תחילתו ולעיתים מבעוד לילה, וקיבלו את פני הצועדים בהתלהבות. ההתלהבות מהמצעד בשנותיו הראשונות נבעה מעצם קיומו, לאחר כל שנות הגלות שבהן לא היה לעם היהודי צבא, ולאחר תקופת היישוב שבה לא התקיים צבא סדיר אלא רק כוחות מחתרתיים, או חוקיים-למחצה (כמשטרת היישובים העבריים או הפלמ"ח בתקופתו הראשונה). במצעדים הוצגו כלי נשק כבדים, כלי שריון ומטס אווירי, ואלה גרמו חוויה עזה לקהל הצופים, אשר היה מורכב מוותיקי היישוב, שבעיניהם היה מצעד זה מימוש של חזון, ומעולים חדשים שהמצעד המחיש להם את ריבונותה ועוצמתה של המדינה.
קיום המצעד היה כרוך באמצעים ארגוניים גדולים. אנשי מפקדת המצעד, חלקם הגדול אנשי מילואים, נקראו לשירות שבועות לפניו, הכוחות הצועדים והממונעים נאלצו לבטל אימונים לשם עריכת חזרות לקראתו, ולשם קיום הסדר והאבטחה של המצעד נדרשו חיילים, שוטרים ואנשי הג"א. כמו כן היה קיום המצעד כרוך בהוצאה כספית כבדה, שכללה תשלום תגמולי מילואים, שעות מנוע והוצאות הדלק של הכלים הממונעים והמטוסים, הקמת במת הכבוד ובמות המוזמנים, קישוטים ודגלים. הכבישים שבהם עבר המצעד נחרצו בשרשראות הטנקים, והצריכו סכומי כסף גדולים לשיפוצם.
לאחר מצעד צה"ל בשנת תשכ"ח (1968) הוחלט מסיבות אלו לא לקיימו יותר באופן סדיר מדי שנה, אלא במועדים מיוחדים. כך נערך המצעד בשנת תשל"ג (1973) לרגל יובל העשרים וחמש של המדינה. לאחריו לא נערכו מצעדים נוספים.
המצעד הראשון.
המצעד הראשון של צה"ל נערך שלושה חודשים בלבד לאחר הקמת המדינה, ב-27 ביולי 1948. הוא נערך שישה ימים בלבד מעת כניסתה לתוקף של ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות ולאחר הניצחונות הגדולים של צה"ל בתקופה שבין שתי ההפוגות.
בתקופת היישוב נהגו לציין את יום כ' בתמוז כ"יום הרצל וביאליק" לזכרו של חוזה המדינה שנפטר ביום כ' בתמוז תרס"ד (1904) והמשורר הלאומי שנפטר ביום כ"א בתמוז תרצ"ד (1934). מאחר שאז טרם מלאה שנה להקמת המדינה וטרם הגיע מועדו של יום העצמאות הראשון (שעל קיומו נחקק, לקראת מלאות שנה להקמת המדינה, חוק יום העצמאות, התש"ט-1949, ואשר נחגג לראשונה ביום ה' באייר תש"ט 4 במאי 1949), הוחלט כי יום כ' בתמוז, שכבר היה לו מעמד של מועד לאומי, יוכרז כ"יום המדינה" ובו יערך מצעד צה"ל.
המצעד הראשון נערך בתל אביב לאורך הרחובות אלנבי ובן-יהודה. המצעד עבר החל בשעה חמש אחר הצהרים ברחובות תל אביב, מכיכר המושבות ועד לאצטדיון המכביה שליד שפך הירקון ויריד המזרח, בו הסתדרו הכוחות הצועדים למסדר מול בימת הכבוד שעליה עמד ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון ולצידו עמדו הרמטכ"ל רב-אלוף יעקב דורי ושרי הממשלה ומאחוריהם אלופי המטכ"ל לבושים במדיהם וענודים, לראשונה, בסימני הדרגות שלהם. ראש הממשלה נשא בפני המסדר (כמנהג אותם זמנים) נאום חגיגי ארוך. מעל המסדר נערך מטס מפציצים של חיל האוויר.
המצעד שעבר ברחובות תל אביב כלל צועדים מכל חילות וחטיבות צה"ל, לרבות חיילות ח"ן. במצעד הופיעו לראשונה חיילי צה"ל כשהם ענודי דרגות. בראש המצעד צעדו דגלנים ותזמורת צבאית (מלבדה צעדו במצעד גם תזמורת המשטרה ותזמורת מכבי האש). המצעד כלל טנקים, שריוניות וארטילריה. כן צעדו במצעד יחידת מובילי פרדות ויחידת כלבנים עם בעלי החיים שלהן. בנוסף הובלו במצעד שריוניות של צבאות מדינות ערב אשר נלקחו שלל במלחמה, ועליהן הכתובת "שלל". את מסלול המצעד משני צדיו ואת גגות הבתים גדש המון רב, שקיבל את המצעד בהתלהבות.
המצעד שלא צעד.
במלאת שנה למדינה ולאחר שיום העצמאות נקבע כיום חג על פי חוק, הוחלט לקיים את מצעד צה"ל ביום העצמאות הראשון, ה' באייר תש"ט, 4 במאי 1949, בתל אביב. לקראת המצעד נקבצו ברחובות העיר כשלוש מאות אלף איש. כאשר החל המצעד בצעידתו ולאחר שחלף על פני בימת הכבוד והחל לנוע ברחובות העיר, פרצו ההמונים אל מסלול המצעד בקרבת כיכר מוגרבי ולא איפשרו את המשך מהלכו. משנתברר כי אין אפשרות לחסום את המתפרצים, בוטל המשך המצעד, וההודעה נמסרה למאות אלפי הצופים באמצעות כריזה. מכל מקום, כשהחלו הצופים להתפזר המשיכו חלק מיחידות הצועדים לצעוד במסלול המצעד.
המצעד קיבל את הכינוי "המצעד שלא צעד". הוא נכשל בעקבות התלהבות יתר של הקהל בצירוף כשל ארגוני. מפקד המצעד בדרגת סגן-אלוף דרש להציב גדרות תיל לאורך מסלול המצעד, אולם ראש אכ"א לא נענה לדרישה, בנימוק שיושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק חושש שהתיל יעורר זכרונות מהשואה, שהסתיימה רק ארבע שנים קודם לכן. במקום גדרות נמתחו חבלים והללו לא עמדו בפני התלהבות הצופים שפרצו למסלול. בעקבות הכישלון הוקמה ועדת חקירה, שעל פי המלצותיה פוטרו מן השירות שלושה קצינים שנמצאו אחראים למחדל, ביניהם מפקד המצעד.
חודשיים וחצי מאוחר יותר, בכ' בתמוז תש"ט (17 ביולי 1949) התקיים מצעד משלים עליו היה אחראי האלוף צבי איילון. בעיתונות הדגישו את חשיבות הצלחת המצעד לאחר הכישלון הקודם ולאחריו ציינו שהמצעד היה מוצלח.
המצעד האחרון.