על פי ברוק, טיפול כירורגי לקרסול ייעשה בדרגת חומרה שלישית של הפציעה, כאשר הטיפול הראשוני והפיזיותרפיה אינם עוזרים וקיימת עדיין אי יציבות בקרסול. כאן מומחה ימליץ לניתוח. ישנם מספר סוגי ניתוחים: ארתרוסקופיה (ניתוח פולשני למפרק בעזרת כלים לטיפול באותה הפגיעה); שיחזור רצועות בקרסול ושיחזור ותיקון גידים קרועים.
על פי אורן, בעת אי יציבות כרונית ונקיעות חוזרות מטרת הניתוח היא לייצב את הקרסול באמצעות שיחזור הרצועות. עד שלושה שבועות מהניתוח למטופל יהיה גבס במקום המנותח. לאחר הורדת הגבס המטופל יתחיל דריכה עם תומכי קרסול וטיפול פיזיותרפי. עד ארבעה חודשים מהניתוח המטופל יחזור לפעילות באופן מלא.
ניתוחי ארתרוסקופיה בקרסול מבצעים כשיש כאבים תמידיים ובעיות גידים וסחוס כתוצאה מבליות הסחוס והשתחררות חלקים ממנו המפריעים לתפקוד תקין. בניתוח מוחדרת מצלמה למקום המנותח. דרך המצלמה המנתחים מבחינים בפגעים שקרו ובחלקים המפריעים לתפקוד. לאחר האבחנה מנפים גופים המפריעים, משחזרים ומתקנים את האזור הפגוע. ניתן לחזור לפעילות סדירה אחרי כמה חודשים ממושכים.
שבר בקרסול שכיח מאוד והטיפול בו הוא גיבוס. את הגבס מורידים עד כחודשיים מהגיבוס. במידה ויש שברים יחד עם תזוזה של העצמות צריך לקיים ניתוח פתוח וממושך בו מקבעים את העצמות עם ברגים, פלטינות ומסמרים. הניתוח מבוצע בהרדמה מלאה. לאחר הניתוח למטופל גבס על הקרסול למשך חודשיים, שבסופם תהיינה מותרת דריכה על הרגל. החזרה לפעילות סדירה רק לאחר חצי שנה.
במצב של שחיקה במפרק המלווה במכאובים והגבלה בתנועתיות יש צורך באיחוי הקרסול או בהחלפתו. החיבור הוא "הדבקת" חלקי הקרסול. החילוף הוא בקרסול מדומה במקום זה הפגוע בניתוח מסובך בו המטופל נמצא בהרדמה מלאה. השיקום ארוך שבתחילתו כולל מנוחה ללא דריכה לאחר מכן טיפול פיזיותרפי. לעיתים גם לאחר השיקום התנועה לא מלאה ולפעמים צריך לבצע שוב את הניתוח.
לסיכום, ברוק מסביר שהטיפול היעיל לפציעות קרסול הוא מניעה. חשוב להקשיב למומחה המטפל ולתת מנוחה לקרסול לאחר הפציעה. מטרת המנוחה להביא להבראה מלאה של המקום כדי לא לגרום לפציעות חוזרות ותמידיות.
שכיחות פציעת הקרסול.
פציעות קרסול הן מהשכיחות ביותר מבין הפציעות האורתופדיות לדעת העוסקים בתחום. זוהי פציעה נפוצה כתוצאה מעומס מסת הגוף על הקרסול יחד עם התנועתיות המרובה שיש לו.
נקע הוא פציעת הקרסול השכיחה ביותר בצורה בה כף הרגל עושה תנועה סיבובית פנימה ופוגעת ברצועות בצד החיצוני. על פי בכר כמעט בחצי מהמקרים של פציעה מסוג נקע, היא יכולה להפוך להיות בעיה מתמדת. פציעת קרסול עשויה לקרות לכל אחד בייחוד אנשים העוסקים בספורט ואנשים העושים פעילות גופנית בתדירות גבוהה.
פציעות קרסול יכולות לקרות בכל הגילאים אך בעיקר בין גיל ההתבגרות לגילאי 24. נשים מעל העשור השלישי לחייהן נפצעות יותר מגברים.
דרכי ההימנעות מפציעת קרסול.
על פי מטרני ניתן למנוע פציעות קרסול באופנים הבאים:
חיזוק השרירים התומכים בקרסול באמצעות אימוני כושר לסוגיהם; ציוד בטוח ותקין לפעילות; נעליים תואמות לרגליים ולפעילות; פעילות על משטחים ישרים ויציבים (סביבת פעילות בטיחותית); חבישת הקרסול או מגן קרסול במקרה הצורך; זמן מספיק להתאוששות ומנוחת הקרסול; מעקב קבוע אצל הרופא לעוסקים בספורט.
כדי למנוע פציעות קרסול חוזרות וכאבים תמידיים יש לשוב לפעילות בשלבים תוך העלאת העצימות באיטיות.
השפעת פציעת קרסול לטווח הקצר ולטווח הארוך.
על פי נרווד, ההשפעה על תפקוד הקרסול תלויה בסוג הפציעה. לפציעות יותר קשות תהיה גם השפעה לטווח הארוך ופציעות קלות השפעה לטווח הקצר.
פציעה מסוג שבר בו האדם צריך ניתוח מגבילה מאוד בחודשים הראשונים (המטופל נזקק לתומך קרסול או גבס בחודשיים הראשונים) ועד לשנה מהניתוח. טווח התנועה לא מלא ואסור להעמיס משקל על הקרסול, למרות שניתן לחזור לפעילות סדירה לאחר ארבעה חודשים. החלמה מלאה מהניתוח יכולה לקחת עד שנתיים. אורן מוסיף ששבר בקרסול הוא מהשברים הנפוצים בגוף. שבר יחד עם עצמות שנעו ממקומם מעט חייב גיבוס של המקום למשך חודשיים. תזוזת עצמות משמעותית תכלול ניתוח ולאחר מכן גיבוס למשך חודשיים, השיקום יותר ארוך וקשה (עד חצי שנה מהניתוח).
על פי בכר, לשיקום מפציעת קרסול ערך רב. כאשר מבצעים את השיקום בצורה נכונה תקופתו תהיה יותר יעילה ותאפשר תנועה בריאה של המפרק. השיקום חשוב להחזרת היציבות לקרסול ומניעה של פציעה חוזרת.
לפי אורן, כאשר באופן תמידי יש פציעות חוזרות וטיפול פיזיותרפי לא עוזר, הרופא ימליץ על ניתוח שמטרתו לייצב את הקרסול. בטווח הקצר עד שלושה שבועות מהניתוח מושם גבס וחל איסור על דריכה. חזרה לפעילות סדירה היא רק לאחר 16 שבועות.
כאשר הסחוס בלוי משתחררים ממנו חתיכות המפריעות לתפקוד תקין של הקרסול וכאבים לא פוסקים בעיקר במאמץ. מטפלים בבעיה זו על ידי ניתוח ארתורוסקופי שמשפיע לטווח הקצר, בו לוקחים כמה חודשים ממושכים עד לחזרה לפעילות רגילה.
ניתוח שינוי קרסול לתותבת או איחוי הוא מסובך והשיקום ארוך וקשה. בסוף השיקום המטופל לא ירגיש כאב באזור הפגוע. לטווח הארוך התנועה לא תהיה מלאה ובמקרים רבים הסיכויים שמטופל יצטרך לבצע ניתוח חוזר גבוהים.
לסיכום, מסביר אורן שבכל ניתוח יש סיכונים וסיכון לסיבוכים. מספר סיבוכים שכיחים הם זיהום באזור המנותח; סיכוי של נזק לגוף באזור המנותח; סיכוי לניתוחים חוזרים ונוספים.
ברוקלין (פירושונים)
ברוק לין
סאו ז'וזה פאקט אפריקה
סאו ז'וזה פאקט אפריקה (בפורטוגזית: São José Paquete Africa) הייתה ספינת עבדים פורטוגזית שטבעה מול חופי דרום אפריקה בשנת 1794. הספינה טבעה קרוב לחוף, אך במים עמוקים. על הספינה שהו פרט לאנשי הצוות הפורטוגזים גם בין 400 ל-500 עבדים שחורים מאפריקה. 212 עבדים וכן אנשי הצוות שרדו את הטביעה. בשנת 2015, המוזיאון הלאומי להיסטוריה ותרבות אפרו-אמריקאית בסמית'סוניאן שבוושינגטון, מוזיאון איזיקו שבדרום אפריקה, פרויקט "Slave Wrecks" ושותפים נוספים הודיעו כי איתרו את שרידי הספינה השקועה. זו הפעם הראשונה בהיסטוריה שספינה כזו, שטבעה בעודה נושאת עליה מטען אנושי, מתגלה.
היסטוריה.
ב-27 באפריל 1794 הפליגה סאו ז'וזה פאקט אפריקה מליסבון שבפורטוגל בפיקודו של רב החובל מנואל ז'ואאו פריירה (Manuel Joao Perreira). היא הכילה בתוכה מטען של 1,500 מטילי ברזל מכוילים היטב. הללו נדרשו כדי להסיט את הספינה ביעילות לצדדים בים הפתוח. יעד הספינה הייתה המושבה הפורטוגזית מוזמביק בדרום-מזרח אפריקה. מוזמביק היוותה מקור חדש יחסית שממנו השיגו סוחרי עבדים את סחורתם.
במוזמביק השיגה הספינה את מבוקשה: בין 400 ל-500 גברים נשים וילדים שחורים נחטפו ונדחסו בבטן הספינה. המושבות הפורטוגזיות בדרום אמריקה היוו את עורק החיים של האימפריה הפורטוגזית. במושבות אלו היו בעלי המטעים הפורטוגזים מייצרים סוכר, טבק וכותנה. הפורטוגזים שלטו על מרבית סחר הסוכר באירופה, ועד שנת 1640 ייצאה פרנמבוקו לבדה כ-24,000 טון סוכר בשנה. מטעי סוכר אלו הצריכו עבדים רבים. האינדיאנים לא התאימו לתפקיד זה, ועל כן מצאו האירופאים פתרון בדמות עבדים שחורים מיבשת אפריקה ביטוי שהומצא בתקופת המלחמה בעבדות אומר כי "סוכר נעשה בדם". ברצועת החוף שבין סנגמביה לאנגולה, חיו בתקופה שבה החל סחר העבדים האירופי כ-25 מיליון בני אדם. האירופאים החלו לנצל את השטח הזה בתחילת המאה ה-16, וגרמו נזק דמוגרפי עצום. נזק זה, כמו גם התחרות ההולכת וגוברת בין החברות הקולוניאליות השונות, הביא בסופו של דבר את סוחרי העבדים הפורטוגזים לחפש משאב חדש בדמות מוזמביק. ב-3 בדצמבר עזבה הספינה את חופי מוזמביק במטרה לצאת למסע בן כ–11 אלף קילומטרים לעבר חופי מראנהאו שבברזיל (גם היא מושבה פורטוגזית).
מסעה של הספינה, שהיה אמור להימשך ארבעה חודשים, ארך בפועל 24 יום בלבד. בצהרי 27 בדצמבר רוחות וטלטלות סחפו את הספינה לתוך סלעים בערך 100 מטרים מהחוף באזור כף התקווה הטובה. אנשי הצוות הפורטוגזים ירו בתותחי הספינה בתקווה לקבל סיוע כלשהו ממושבת הכף. לאחר מכן חולצו כל אנשי הצוות, ואחר כך החלו לנסות להציל את ה"מטען". כמחצית מהעבדים פחות או יותר ניצלו והובאו לחוף, ולפחות 212 מהם נספו. היה קשה לחלץ אותם בשל כבלי הברזל שבהם היו אזוקים. העבדים ששרדו נמכרו בקייפטאון.
גילוי.
בשנת 1980 נצפתה הספינה בידי צוללנים מקומיים מדרום אפריקה, אולם הללו זיהו אותה בטעות כספינת סוחר הולנדית בשם "שולנבורג", שטבעה ב-1756. בשנת 2010 הועלתה השערה שהשרידים אינם קשורים לספינה ההולנדית, ולפיכך המוזיאון הלאומי להיסטוריה ותרבות אפרו-אמריקאית בסמית'סוניאן שבוושינגטון, החלו לבדוק אפשרות שמדובר בספינת העבדים סאו ז'וזה. בהמשך התגלו מסמכים בארכיונים של פורטוגל ומוזמביק, שעל פיהם אושר בשנת 2015 כי אכן מדובר בספינת העבדים סאו ז'וזה. ב-3 ביוני של אותה שנה, בד בבד עם ההודעה על המציאה, התקיים טקס לזכרם של העבדים שנהרגו. במהלך הטקס הורידו צוללנים אל הספינה אדמה ממוזמביק, כהוקרה לעבדים והשפחות שנחטפו מארץ זו. צוותי צלילה מארצות הברית מוזמביק ודרום אפריקה, צללו באזור ודיווחו על מטילי מתכת שנמצאו בסמוך לשרידי הספינה, כאמור לעיל על הספינה הועמסו 1,500 מטילי מתכת כאלה. על הספינה ובסביבותיה לא נמצאו גופות או שלדים.
חלק מהממצאים הועברו אל מוזיאון איזיקו שבדרום אפריקה. דווח כי ייעשו מאמצים לשימור הספינה בשלמותה. כמו כן דווח כי המוזיאון הלאומי להיסטוריה ותרבות אפרו-אמריקאית, יקבל ב-2016 מספר מוצגים בהשאלה לצורך התערוכה המיוחדת שלו האמורה לספר את סיפורם של העבדים שנחטפו מאפריקה לאמריקה.