אחת מהסיבות ששמי היה מסוגל לכתוב נובלה כל כך אמינה היא שהוא בילה את ילדותו וחלק מחייו המבוגרים במחיצת שכניו הערבים בעיר חברון, ואף דיבר בערבית עם אביו אשר עלה לארץ ישראל מדמשק ב-1885 לפני ששמי נולד. מפני שכתיבתו התבססה על התערות פעילה בחיי אותה קהילה שבה מתרחש סיפורו, חוקרי ספרות מציינים את הספר "נקמת האבות" כבין הבודדים שנכתבו בשפה העברית שאינם נגועים בגישת האוריינטליזם אותה ביקר חוקר הספרות אדוארד סעיד. סעיד קבל על כך שרוב הספרות המערבית שמתארת את העולם הערבי מסתמכת על השקפה מערבית, עם כל הדעות הקדומות הגלומות בה. אף על פי ששמי נחשף ואף נמשך לסגנון חיים מערבי כשעבר לירושלים כנער, כתיבתו הסתמכה על הכרה אינטימית והתעניינות בתרבות הערבית, ובין היתר הוא ערך מחקר על ספרות ובימה ערבית.
הקביעה שהספר מתאר את חיי הערבים דווקא מנקודת מבטם ולא מהשקפה חיצונית - אף שלא נכתבה על ידי סופר ערבי - מקבלת גיבוי סמלי מהעובדה שדמות המספר ב"נקמת האבות" היא עצמה ממוצא ערבי, ושהסיפור כביכול מגולל על ידי בן עמם של אותם דמויות המופיעות בספר. כמה מבקרים ציינו את המספר ב"נקמת האבות" כאלמנט חשוב התורם לאמינות הסיפור. העובדה שהמספר הוא בן אותה תרבות אפשרה לשמי לא רק לתאר את עלילת הספר באופן אותנטי, אלא גם מעגנת את הציפיות של הקורא לחוקים הפנימיים של החברה שסביבה נתווה הסיפור, ולהבין אילו תופעות בעולם שנגלה לפניו בספר הן שכיחות ולא מפתיעות ואילו אינן טיפוסיות. בחלקו הראשון של הספר, המספר מרעיף שבחים על גיבורי הסיפור ומגזים בגדולתם, ובאותה מידה מתקיף את אלו שעומדים נגדם. בחלקו השני של הספר, אחרי שאבו אילשאואריב בורח לקהיר, הופך המספר לדמות פיקחית המנתחת את מצב-רוחו של אבו אילשאואריב ואת הסיבות לדעיכתו. שתי תכונות אלו קשורות במגמות ששמי זיהה כעקרוניות בתרבות הערבית, כפי שכתב במאמר שפרסם ב-1911 בביטאון הפועל הצעיר:
עבור רוב המבקרים שכתבו אודות הספר "נקמת האבות", החשיבות של התיאור הנאמן שבספר נובעת מכך שהספר עוסק דווקא בדמויות ערביות, ועצם העובדה שסופר יהודי ועברי היה יכול להכיר תרבות זו על בוריה מספיק כדי לכתוב באופן אותנטי אודותם. מבקרים אלו בפרט מדגישים את הסמליות הגלומה בספר כעדות של שכנות בין יהודים וערבים שאין כמותה כיום. אך גרשון שקד, במבוא לגרסת הספר שיצאה ב-1975, מצביע על היכולת הנדירה של שמי לחדור למנטליות של החברה אודותיה כתב, ללא כל קשר להיותה ערבית. נהפוך הוא, שקד מתאר את כתיבתו של שמי במקשה אחת עם זו של פיודור דוסטויבסקי, שכביכול חדר למנטליות הרוסית בספריו, וזו של שלום עליכם, שלדעת רבים הצליח לחדור למנטליות היהודית בספריו שלו. שקד מזכיר את אותם אלמנטים בספר שכבר הוזכרו לעיל כתורמים להצלחתו של שמי לחדור למנטליות הערבית בכתיבתו שלו - הפרטים האתנוגרפיים, דמות המספר, והלשון המיוחדת שבה השתמש שמי. אך לדעתו של שקד, דווקא מבנה העלילה של הסיפור הוא התורם העיקרי להצלחתו בפן זה. שקד מסביר שלכאורה מבנה הספר מקוטע וחלקיו מתנגשים זה בזה:
אך שקד ממשיך ומסביר שבמבט שני, הקטעים דווקא כן מתחברים אחד לשני באופן הנאמן לחוקים הפנימיים של העולם אותו שמי מתאר. בפרט, שקד מסביר את המהפך בנובלה כחלק מהותי להבנת צורת החשיבה של הדמויות המופיעות בו:
במובן זה, המהפך החד בעלילה מבהיר יותר מאשר הפרשנות של המספר או שאר האלמנטים הספרותיים את חשיבות מושג הכבוד עבור הדמויות שמופיעות בספר, ואיך אדם שבתחילת הספר מתגלה כנערץ בקרב בני עירו נהפך בן לילה לשבר כלי כאשר הוא נעשה מנותק מפניהם, ועקב זאת איך הוא נהפך בהדרגה לנכה רוח וחסר כול. המעבר החד מחציו הראשון של הספר לחציו השני מדגים כמה בחברה הערבית, מעמדו של אדם שברירי ותלוי ביכולתו לשמור על הערכתה של הקהילה בה הוא נמצא.
הספר כסמל להתנגשות בין מזרח ומערב.
אף על פי שהחשיבות שמיוחסת לספר "נקמת האבות" נובעת בעיקר מהעובדה שיצירה זו נכתבה על ידי סופר שהייתה לו היכרות אינטימית עם התרבות הערבית עליה כתב, ייחוד הספר נובע גם מעצם העובדה שמחברה עצמו לא היה ערבי, אלא יהודי עברי שנמשך גם לתרבות המערבית שהחלה להתבסס בארץ ישראל עם גל העליות של יהודי אירופה. כפי שהבהירו מספר מבקרים, ובפרט הפרופסור לספרות עברית חנן חבר, שמי לא רק הצליח לחדור למנטליות הערבית בספרו, אלא גם לבקר אותה באופן נוקב, ובפרט לבקר את מסורת הכבוד והנקמה שרווחת בה. שוב ושוב מוביל הצורך בנקמה לטרגדיה אנושית בספר. העלבון הצורב שחש אבו אילשאואריב עקב ההשפלות שגורם לו אבו פאריס, הוא שגורם לרצח ולהידרדרותו של אבו אילשאואריב ממעמדו כמנהיג דגול ונערץ. עקשנותם של החברונים לנקום את דמו של אבו פאריס היא ששוברת את רוחו של אבו אילשאואריב, ודוחפת אותו להתמכר לסמים. נקמתם של האבות המתגלים בפני אבו אילשאואריב על שחילל את כבודם, היא שגורמת לו לצאת למסע התאבדות לעיר חברון. המסר שעולה מהסיפור הוא שתרבות שמתעקשת על כבוד ונוקמת כל עוול קטן, רק תמיט הרס על עצמה. אי לכך, אף שהספר מצליח לתאר באופן מהימן את צורת החשיבה של הדמויות שסביבן כרוך הסיפור, בו זמנית הוא שולל אלמנטים של צורת חשיבה זו ומגנה אותם מתוך השקפה שמבוססת על נורמות מערביות.
במאמרו מ-2004, חנן חבר טוען שהמפגש בין מזרח ומערב הוא אלמנט חיוני להבנת כתביו של שמי, כולל את הנובלה "נקמת האבות". שמי עצמו חי על קו התפר בין שתי תרבויות אלו: מצד אחד הוא גדל בקהילה מזרחית ורחש חיבה גדולה לתרבות שממנה יצא, אך מנגד הוא קיבל השכלה מערבית בבגרותו בבית הספר הגרמני עזרה שבירושלים, ובעת שהיה תלמיד שם התיידד עם מנהיגי המפעל הציוני שעלו ארצה מאירופה. כפי שמסביר חבר במאמרו, סיפוריו של שמי כולם בנויים על דמויות מזרחיות שמסרבות להתמודד עם משבר שאליו נקלעו, ושהתפיסה המיושנת שלהן מהווה להן מכשול להתגבר על אותו משבר. ב"נקמת האבות" אבו אילשאואריב מידרדר במהלך הסיפור בגלל גאוותו וסירובו להפנים את המציאות החדשה שבה הוא נמצא. אפילו שהמכשול שעומד בפניו של אבו אילשאואריב אינו עצמו נובע מהתנגשות בין מזרח ומערב, לדעת חנן חבר אי-יכולתו של אבו אילשאואריב להתרומם מעל המנטליות המחניקה שממנה יצא עדיין רומזת על הקושי של תושביה המזרחים של ארץ ישראל להתמודד עם המציאות החדשה אותה הביאו העולים החדשים.
שמי לא היה הראשון שהעלה לכתב את הלחצים שבהם ניתנו ערביי הלבנט עם עליית ההשפעה המערבית במזרח התיכון בסוף המאה ה-19. אינטלקטואלים ערביים, כמו הסופר והמוציא לאור ג'ורג'י זידאן, הקדימו את שמי וכבר כתבו על ההתנגשות בין תרבויות המזרח והמערב, ועל הדילמה של איך יכולה התרבות הערבית לאמץ את האלמנטים החיובים הטמונים בגישה האירופית המודרנית בלי לוותר על זהותה המזרחית. שמי היה מודע ואף הושפע ממאמרים אלו. אך שמי היה הראשון שהתייחס לנושא זה דווקא בספרות העברית. רוב הסופרים העברים בני דורו של שמי היו אירופאים במוצאם והיו מנותקים מאורח חייהם של בני עדות המזרח, יהודים וערבים, ולכן הם לא היו ערים להתנגשות בין שתי התרבויות. שמי, שהייתה לו דריכת רגל בשני העולמות, חי את ההתנגשות הזו על בשרו, ו"נקמת האבות" כמו שאר כתביו מאופיין בתיאור מבין ואוהד של עולם המזרח מתוך הבנה מלאה של הגישה המערבית שלעיתים עמדה מנגד לעולם זה.
יוסף צרניק, קרוב משפחה של יצחק שמי שנטל אחריות על עיזבונו הספרותי של הסופר, הרחיק עוד יותר בפרשנותו וטען ש"נקמת האבות" לא רק רמזה על ההתנגשות בין מזרח ומערב, אלא גם בין יהודים וערבים. לנוכח האזכורים הרבים בספר למושגים ביהדות - העובדה שלנביאים בסיפור יש קשר ברור ליהדות, העובדה ששם הסיפור רומז על "ברכת האבות" - ולנוכח הלשון המקראית בה השתמש שמי, טען צרניק שהמריבה בין החברונים והשכמים מהווה משל למריבה בין יהודים וערבים. אם כך, "נקמת האבות" הוא מבין הסיפורים הראשונים בספרות העברית שרמז על המתיחות בין שני העמים האלו, ושהציג את הרקע הדתי המשותף ביניהם כמקור לסכסוך.
"נקמת האבות" והמיתוס של אורי אילן.
אף על פי שהספר כמעט ונשכח עם השנים, הוא שב לתודעה הציבורית כמעט שלושים שנה אחרי שיצא לאור לראשונה, ובאופן אירוני שוב על רקע מתיחות בין יהודים וערבים. פרסומו המחודש לא נבע מערכו הספרותי של הספר, אלא מפני ששמו השתרבב לפרשת אורי אילן שהסעירה את הארץ. בסיפור שהפך למיתוס, אילן, חייל צה"ל שנפל בשבי הסורים ב-8 בדצמבר 1954, בחר להתאבד טרם ייכנע ללחץ העינויים של שוביו ויגלה בפניהם סודות צבאיים. לפני ששם קץ לחייו, הצפין אילן מסרים למפקדיו ולמשפחתו בפתקים שנכתבו על גבי דפים שתלש מעותק של הספר "נקמת האבות" שנמצא בתאו. מכיוון שבין המסרים שהשאיר אילן הייתה קריאה לנקום את מותו, העובדה שכתב את צוואתו בספר בשם "נקמת האבות" העוסק בנקמה הוסיפה ממד סמלי נוסף להתאבדותו.
השערות שונות הועלו לגבי התעלומה מאין הגיע לידיו של אילן העתק של הספר. מהדפים שתלש אילן ניכר היה שהספר במקור היה מירושלים. על דף השער של הספר הייתה חותמת של "ספריית ירושלים בימ"ס מסדה" ובאחד מהדפים האחרים עליהם השאיר אילן את מסריו הופיע המספר הסידורי 0030. היו שסברו שהספר היה בציודו האישי של אילן. אחרים סברו שקיבל את הספר בעודו בכלא. בספרו "צנחנים בכלא הסורי" טען העיתונאי דן מרגלית שאילן קיבל את הספר מהשלטונות הסורים, אך לאחר מכן נטען שמרגלית הודה שטעה, ושאילן בעצם קיבל את הספר מהקהילה היהודית בדמשק.