לשרפות יש תפקיד חשוב עבור מגוון הצמחים ובעלי החיים. מיני עצים רבים התפתחו כך שהם נובטים רק אחרי שרפה. באזורים בפארק שחוו שריפות בזמנים היסטוריים יש מגוון גדול יותר של מינים מאשר אזורים שלא הושפעו מאש. אף שההשפעה של השריפות הגדולות שהיו בפארק ילוסטון ב-1988 הייתה מינימלית על הפארק הלאומי גרנד טיטון, מחקרים שבוצעו לפני האירוע ואחריו חזרו ואישרו לאחר שהאירועים הסתיימו שהאמצעים שננקטו למנוע שריפות טבעיות באמצע המאה ה-20 הקטינו את מגוון מיני הצמחים ואת ההתחדשות הטבעית של חבורות הצמחייה. מחקר אחד שנערך 15 שנים לפני השריפות בפארק הלאומי ילוסטון ב-1988 הגיע למסקנה שאמצעי המניעה נגד שריפות השפיעו לרעה על חורשות עצי הצפצפה וסוגים אחרים של יערות. מרבית מיני המחטניים בפארק הלאומי גרנד טיטון תלויים במידה רבה בקיומם של שריפות ודבר זה נכון במיוחד לגבי אורן מפותל. אף שאש חמה במיוחד בצמרת העצים נוטה להרוג את הזרעים של האורן המפותל, התוצאה של שרפה חלשה יותר הפועלת בפני השטח היא התחדשות גדולה יותר של מין זה לאחר השרפה. בהתאם להבנה המשופרת שיש לגבי התפקיד שממלאות השריפות על הסביבה, פיתח שירות הפארקים הלאומיים תוכניות לניהול אש שמהוות אסטרטגיה לניהול שריפות טבע שמצופה מהן לקדם בצורה המיטבית את המערכת האקולוגית הטבעית.
איכות האוויר והמים.
הפארק הלאומי גרנד טיטון מרוחק יותר מ-150 קילומטרים בקו אוויר מכל מרכז עירוני גדול או אזור תעשייה, ולפעילות האנושית המקומית יש בדרך כלל השפעה מעטה על הסביבה באזור מסביב. עם זאת, יש מגמה של עליה ברמות האמוניום והחנקן בשל השקעה מגשם ושלג שמקורם בפעילות חקלאית אזורית. בנוסף היה גידול זעיר בכמות הכספית וקוטלי החרקים שנתגלו בשלג ובכמה אגמים אלפיניים. הפארק הלאומי גרנד טיטון, בשיתוף עם סוכנויות אחרות, הציב את תחנת ניטור האוויר הראשונה בפארק ב-2011. התחנה מתוכננת לבדוק מזהמים שונים כמו גם את רמות האוזון ומזג האוויר.
מחקר המים באגמים ג'קסון, ג'ני וטאגרט ב-2005 הראה שבכל שלושת האגמים יש בפועל מים באיכות מעולה. מתוך שלושת האגמים רק באגם טאגרט מותר להשיט סירות מנוע, ועם זאת לא נתגלו הבדלים באיכות המים בשלושת האגמים. במחקר שפורסם ב-2002, נמצא שאיכות המים בנהר סנייק טובה באופן כללי ממערכות נהר אחרות בוויומינג, ורמת זיהום ממקורות אנושיים היא נמוכה.
היסטוריה אנושית.
פרהיסטוריה.
נוכחות של פלאו-אינדיאנים באזור של הפארק הלאומי גרנד טיטון של ימינו מתוארכת לפני למעלה מ-11,000 שנים. האקלים של עמק ג'קסון הול אז היה קר יותר ויותר אלפיני מהאקלים הצחיח למחצה הנוכחי, ובני האדם הראשונים היו ציידים-לקטים נודדים שחיו בג'קסון הול בחודשי הקיץ וחרפו בעמקים ממערב לרכס טיטון. לאורך חופי אגם ג'קסון נתגלו בורות שרפה, כלים וחפצים שמשערים כי שימשו כמשקולות לדיג. אחד הכלים שנתגלה הוא מהסוג המקושר לתרבות קלוביס, וכלים מתקופת תרבות זו מתוארכים לפני לפחות 11,500 שנים. מהתקופה הארכאית באמריקה הצפונית התגלו כלים עשויים מאובסידיאן ואנליזה כימית שבוצעה עליהם איתרה את מקורם בסמוך למעבר טיטון של ימינו, דרומית לפארק הלאומי גרנד טיטון. אף שאובסידיאן היה זמין גם צפונית לג'קסון הול, כמעט כל ראשי החניתות שנתגלו הם מהמקור הדרומי, מה שמעיד על כך שנתיב הנדידה העונתית העיקרי של התושבים הקדומים היה מכיוון זה. עדרים של אייל קנדי, הנוהגים להעביר את החורף בשמורת חיות הבר הלאומית האייל הקנדי בקצה הדרומי של ג'קסון הול, ונודדים למקומות גבוהים יותר בצפון-מערב במהלך הסתיו והקיץ, חוזרים על דפוס נדידה זו בימינו. מלפני 11,000 שנים עד לפני 500 שנים אין עדות לשינוי בדפוסי הנדידה של שבטי הילידים באזור ואין עדות המוכיחה שבתקופה זו הוקם באזור יישוב קבע.
כשחוקרי הארצות האירופאים נכנסו לראשונה לאזור בעשור הראשון של המאה ה-19, הם נתקלו בשבטים המזרחיים של בני השושוני. מרבית בני השושוני שחיו במרחבי ההרים של אזור ילוסטון רבתי המשיכו לנדוד ברגל בעוד שקבוצות אחרות של בני השושוני שהתגוררו במקומות נמוכים יותר השתמשו כבר בסוסים אם כי בצורה מוגבלת. השושוני שהתגוררו בהרים היו ידועים כ"אוכלי הכבשים" או "טוקודיקה" (Tukudika) כפי שהתייחסו לעצמם, מכיוון שבשר כבש גדול-קרניים היה מרכיב חשוב בתזונתם. בני השושוני המשיכו את דפוס הנדידה של קודמיהם ותועדו כמי שיש להם קשרים רוחניים קרובים עם רכס טיטון. משערים שכמה גדרות אבן על חלק מהפסגות, כולל אחת על המורדות העליונות של הר גרנד טיטון (הקרויה בפשטות "הגדרה"(The Enclosure)) שימשו את השושני במהלך מסעי חזון. בני השושני מאזור ילוסטון וטיטון הועברו לשמורת האינדיאנים וינד ריוור (Wind River Indian Reservation) לאחר שהוקמה ב-1868. השמורה שוכנת כ-150 קילומטרים דרומית-מזרחית לג'קסון הול על אדמות שנבחרו על ידי הצ'יף ואשיקי (Washakie).
ציידי פרוות.
משלחת לואיס וקלארק (1804–1806) עברה הרחק צפונה מאזור גרנד טיטון. במהלך שובם מהאוקיינוס השקט, קיבל חבר המשלחת ג'ון קולטר (John Colter) אישור לעזוב את המשלחת מוקדם יותר כדי שיוכל להצטרף לשני ציידי פרוות בדרכם מערבה בחיפוש אחרי פרוות בונים. קולטר נשכר אחר-כך על ידי סוחר הפרוות מנואל ליסה (Manuel Lisa) להוביל ציידי פרוות ולחקור את האזור סביב הנהר ילוסטון. במהלך חורף 1807–1808 עבר קולטר דרך ג'קסון הול והיה הלבן הראשון שצפה ברכס טיטון. ויליאם קלארק, אחד משני המנהיגים של משלחת לואיס וקלארק שרטט מפה המבוססת על משלחת קודמת וכלל את המחקרים של ג'ון קולטר ב-1807, שהתבססה ככל הנראה על דיונים בין קלארק וקולטר כשהשניים נפגשו בסנט לואיס ב-1810. מפה נוספת המיוחסת לוויליאם קלארק מציינת שג'ון קולטר נכנס לעמק ג'קסון הול מצפון-מזרח, כשהוא חוצה את קו פרשת המים של אמריקה במעבר טוגווטיי (Togwotee Pass) או במעבר יוניון (Union Pass) ואז עזב את האזור לאחר שחצה את מעבר טיטון, כשהוא משתמש בשבילים שהילידים האמריקנים ביססו.
ג'ון קולטר נחשב לאיש ההרים הראשון, וכמו אלו שהגיעו לאזור ג'קסון הול במהלך 30 השנים אחר-כך, הוא הגיע לשם בעיקר בשל ציד הפרוות הרווחי. האזור היה עשיר בפרוות המבוקשות מאוד של בונים וחיות פרווה אחרות. בין 1810 ו-1812 עברו ציידים בשירות חברת הפרוות של משפחת אסטור דרך ג'קסון הול וחצו את מעבר טיטון בדרכם מזרחה ב-1812. חברות סחר פרוות אמריקניות ואנגליות התחרו על השליטה בסחר הפרוות באמריקה הצפונית, והריבונות האמריקנית על האזור לא הייתה בטוחה עד חתימת הסכם אורגון ב-1846. חבורת ציד אחת שעבדה בשירות חברת הפרוות הבריטית "חברת נורת' וסט" (North West Company), שאותה הוביל חוקר הארצות דונלד מקנזי (Donald Mackenzie), נכנסה לג'קסון הול ממערב ב-1818 או 1819. רכס הטיטון, כמו גם העמק שמערבית לו המכונה כיום פיירס הול (Pierre's Hole), קיבלו שמות אלו ככל הנראה על ידי ילידים בני אירוקוי דוברי צרפתית או ציידי פרוות קנדים צרפתים שהיו חלק מחבורת מקנזי. חבורות קודמות התייחסו לפסגות הנישאות של רכס טיטון כ"פיילוט נוב" (Pilot Knobs). הציידים הצרפתים תיארו את צורתם בסלנג צרפתי כ-"les trois tétons" ("שלושת השדיים"), שקוצר אחר-כך לטיטונס.
חברת הסחר חברת הפרוות של הרי הרוקי (Rocky Mountain Fur Company), הוקמה באמצע שנות ה-20 של המאה ה-19 כשותפות בין ג'דדיה סמית, ויליאם סבלט (William Sublette) ודייוויד אדוארד ג'קסון (David Edward Jackson), או "דייווי ג'קסון". ג'קסון היה אחראי לצייד הפרוות באזור טיטון בין 1826 ל-1830. סבלט קרא לעמק מזרחית לרכס טיטון "גקסונ'ס הול" (Jackson's Hole), שם שקוצר אחר-כך לג'קסון הול על שם דייווי ג'קסון. ככל שהביקוש לפרוות בונים הלך ופחת והאזורים השונים של מערב ארצות הברית הלכו והתרוקנו מבונים בשל ציד יתר החלו חברות הפרוות לפשוט את הרגל. עם זאת אנשי הרים בודדים המשיכו לצוד בונים באזור עד בערך 1840. מאמצע שנות ה-40 של המאה ה-19 ועד 1860 התרוקנו ג'קסון הול ורכס טיטון משבטי הילידים שחיו שם, למעט אוכלוסיות קטנות. נתיבי הנדידה האנושיים ביבשה כדוגמת שביל אורגון או שביל המורמונים (Mormon Trail) חצו דרך המעבר הדרומי, הרחק דרומה מרכס טיטון, וההשפעה של האירופאים באזור טיטון הייתה מינימלית עד שהממשלה הפדרלית של ארצות הברית יזמה משלחות מחקר מאורגנות.
חוקרי ארצות, מחפשי זהב ומתיישבים.