ארצות הברית היא שיאנית הזכיות בגביע אלגארבה, כשלזכותה עשר זכיות, כולל שלוש רצופות בין השנים 2003 ל-2005. חמש משחקניות הנבחרת זכו בפרס הכדורגלנית המצטיינת של הטורניר - טיפני מילברט (1999), שאנון בוקס (2004, 2006), קרלי לויד (2007), הופ סולו (2009) ומייגן ראפינו (2013). בנוסף, שחקנית הנבחרת שאנון מקמילן, מחזיקה בשיא השערים לטורניר אחד - שבעה, אותם כבשה בטורניר ב-2002.
מאמני הנבחרת.
תשעה מאמנים ומאמנות אימנו את נבחרת ארצות הברית לאורך השנים. המאמן הראשון היה מייק ריאן, שאימן את הנבחרת בארבעת משחקי המונדיאליטו ב-1985, ולאחר מכן עזב. במקומו מונה אנסון דוראנס, שהיה ידוע בזכות הישגיו בקבוצת הנשים של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. דוראנס אימן את הנבחרת במשך שמונה שנים, ובזמן זה הוביל אותה לזכייה ראשונה בגביע העולם. רבות מחניכותיו של דוראנס בקרוליינה הצפונית הפכו עם השנים לשחקניות הנבחרת, כשביניהן אפשר למצוא את קרלה אוברבק, מיה האם, קריסטין לילי, קייט וייטהיל והת'ר אוריילי.
ב-1997 מונתה לורן גרג למאמנת הזמנית של הנבחרת, ובכך הפכה לאישה הראשונה שמאמנת אותה. בשנת 2000, לאחר עזיבתו של טוני דיצ'יקו, מונתה קפטנית הנבחרת לשעבר - אפריל היינריקס, למשרה הנחשקת. בגביע העולם ב-2003, הפכה היינריקס לכדורגלנית הראשונה שהשתתפה בטורנירי גביע העולם הן כשחקנית והן כמאמנת. בין השנים 2007 ל-2012, שימשה פיה סונדהאגה כמאמנת הנבחרת, והייתה למאמנת הלא-אמריקאית הראשונה שמאמנת אותה. אחת מעוזרותיה באותן שנים הייתה כוכבת העבר הנורווגית האגה רייסה. בין השנים 2013-2014 המאמן טום סרמני אימן את הנבחרת. בשנת 2014 הודיעה פדרציית הכדורגל של ארצות הברית כי ג'יל אליס תיקח את המושכות לידיה ותהפוך למאמנת הראשית של הנבחרת. מאז שנת 2014, הובילה ג'יל את הנבחרת לזכיות בגביע העולם בכדורגל נשים 2015 ו-2019. בסוף שנת 2019, הודיעה אליס כי היא תעזוב את תפקידה כמאמנת ראשית של הנבחרת כדי שתוכל להקדיש יותר זמן למשפחתה. באוקטובר 2019, מונה ולאטקו אנדונובסקי במקומה של אליס.
סטטיסטיקות ונתונים.
נכון ל-13 בפברואר 2016. שחקניות מודגשות הן שחקניות שעדיין פעילות.
ה-11 של כל הזמנים.
בדצמבר 2013 בחרה ועדה של 56 כדורגלני עבר, מנהלים ואנשי תקשורת, את 11 השחקניות הטובות ביותר בתולדות נבחרת ארצות הברית לפי עמדתן במגרש. ההרכב כלל שוערת אחת, ארבע שחקניות הגנה, שלוש קשריות ושלוש חלוצות. מיה האם וג'וי פוסט הן השחקניות היחידות שנבחרו פה אחד, ואילו אלכס מורגן היא השחקנית הצעירה ביותר שנבחרה (בת 24 בזמן הבחירה). שחקניות שהיו פעילות בזמן בחירת ההרכב מסומנות בהדגשה.
שאאנשי
שַׁאאַנְשִׂי (כתב סיני: 陕西, פין-יין: Shǎnxī - IPA: ) הוא מחוז במרכז הרפובליקה העממית של סין. שטחו 205,800 קמ"ר. אוכלוסייתו 39.5 מיליון נפש: 99.5% בני האן ו 0.5% מוסלמים בני חווי.
למחוז, ובמיוחד בירתו שׂיאן (西安/Xī'ān), חלק חשוב בהתהוות התרבות הסינית ובהיסטוריה שלה. 13 שושלות פיאודליות, משושלת ג'ואו במאה ה-11 לפנה"ס ועד שושלת טאנג, ששלטה עד 907, בחרו למקם את בירתן בעיר או בקרבתה. זהו גם קצה של דרך המשי, שהובילה סחורות במשך למעלה מאלף שנה לאירופה, לחצי האי ערב ולאפריקה.
צ'ין שה-חואנג, הקיסר הראשון משושלת צ'ין והראשון שאיחד את סין כולה, הקים את בירתו בשייניאנג, קרוב לשיאן של ימינו. לא רחוק משם הקים את מה שהיה עתיד להיות קברו, כשצבא של פסלי חיילים ופרשים מטרקוטה מלווים אותו בדרכו לעולם הבא (ראו צבא הטרקוטה).
שושלת האן, שיוסדה אחרי הפיכה נגד שושלת צ'ין קצרת הימים (221 לפנה"ס עד 207 לפנה"ס), יסדה את בירתה בצ'אנג-אן (长安/Cháng'ān), שׂיאן של ימינו. השושלת שרדה ארבע מאוד שנה ולאחריה התפוררה סין. ב-581 שוב אוחדה סין בידי שושלת סווי ובירתה שבה להיות צ'אנג-אן ב-582. ב-681 הוחלפה שושלת סווי בידי שושלת טאנג ותחתיה שגשגה צ'אנג-אן ונהייתה לעיר הגדולה באסיה, אם לא בעולם כולו.
המחוז נחלק לארבעה חלקים טופוגרפיים - מדבר בצפון סמוך למונגוליה הפנימית; מישור אדמת לס במרכז המחוז; רכס הרי צ'ין-לינג דרומית לו; ואקלים סובטרופי בדרום המחוז.
מאיר מקס בינט
מאיר (מקס) בינט (27 ביוני 1917 – 21 בדצמבר 1954) היה איש מודיעין ישראלי שפעל ונתפס במצרים בעקבות נפילת רשת החבלה ב"עסק הביש".
השנים המוקדמות.
בינט נולד בסומבטהיי שבהונגריה לעמליה ויוסף, אח לרות. המשפחה במקורה הגיעה מקלן וחזרה לשם בינואר 1919, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
בינט למד בתיכון היהודי בקלן, והיה פעיל בתנועת הנוער "עזרא". בעקבות עליית הנאצים לשלטון החליטה המשפחה לעזוב את גרמניה. ראשית הגיעה האחות הבוגרת רות ב-1934 וב-1935 עלו גם מאיר והוריו והתיישבו בתל אביב.
במרץ 1936 יצא למשך שנה לכפר חסידים להכשרה חקלאית, שם קיבל הכשרה צבאית והצטרף להגנה. לאחר מכן חזר לתל אביב ועבד בנמל תל אביב ובבית מלאכה לעבודות מתכת.
מאוחר יותר שימש כאחראי על הביטחון במשק הפועלות בחדרה, וכן הקים בית מלאכה למכניקה עדינה בראשון לציון.
ב-1942 יצא לעיר אבדאן שבאיראן מטעם סולל בונה ועבד בבתי הזיקוק של חברת הנפט האנגלו-איראנית. בתקופה זו למד פרסית והשלים את לימודיו בהתכתבות. בהמשך יצר קשר עם הקהילה היהודית והקים כיתות ללימוד עברית לצעירים בח'וראמשהר ובאבדאן.
ב-1946 חזר לארץ ישראל ועבד כחצי שנה כמנהל עבודה במפעל המכונות "אלווטור" בתל אביב, לאחר מכן יצא לבריטניה ועבר קורס אלחוט בבית הספר לקצינים בצפון ויילס. במהלך שהותו שם גויס ל"גדעונים", מחלקת הקשר של מוסד לעלייה ב'. מאנגליה עבר לאיטליה, שם ייצר מכשירי קשר לספינות מעפילים עבור המוסד לעלייה ב' בתחנת אלקטרוניקה בקרבת מילאנו. עם הקמת המדינה, במאי 1948, גויס לחיל המודיעין בצה"ל ומאוגוסט 1949 שהה באזור הגבול בין עיראק לאירן בתור איש מודיעין.
בשנת 1950 הכיר בינט עולה צעירה מדרום אפריקה בשם ג'ין דוידוב. קשריו עמה התהדקו, הם נישאו באוגוסט אותה שנה ויצאו לאנגליה, שם המשיך בינט בלימודיו. בקיץ 1951 שבו השניים לישראל לקראת הולדת בתם מיכל. כעת פגש בינט את אברהם דר מיחידה 131, שהחליט לגייס אותו לשליחות חדשה במצרים.
השליחות במצרים.
בדצמבר 1951 יצא בינט לגרמניה על מנת להכין ולבסס את זהותו לתפקיד במצרים. בגרמניה הוא בנה את זהותו כמקס בנט, איש עסקים גרמני ממנהיים, ששירת בצבא הגרמני ונפצע ברגלו במלחמת העולם השנייה. בינט יצר קשרים עם חברות שונות שהיו מעוניינות בנציג מכירות במזרח התיכון. הוא הצליח לזכות, בין השאר, בייצוג חברת "פון לאופנברג" שייצרה גפיים תותבות.
ב-12 באפריל 1952 יצא בינט מגרמניה לתפקידו החדש במצרים (תחת שם הצופן "אמיל").
מלכתחילה היה תפקידו של בינט איסוף מידע מודיעיני בלבד, מעין "זאב בודד" ולא צריך היה להיות לו קשר עם אף אחד משליחיה האחרים של ישראל וגם לא עם חוליות המחתרת הציוניות שהקים אברהם דר באלכסנדריה ובקהיר, אולם נראה כי מישהו החליט לנצל את בינט לצרכים אדמיניסטרטיביים והוא התבקש להעביר כסף לחברי החוליה.
עם הגעתו למצרים יצר בינט קשר עם "קלוד" (מרסל ניניו), צעירה שגויסה לפני כן על ידי אברהם דר ומאוחר יותר היא ארגנה לו פגישה עם חברי חוליית אלכסנדריה, בלא שאלה ראו את פניו. בינט היה מעוניין בהוצאתה של ניניו ממצרים וביקש ממנה לנתק קשריה עם החוליה.
במקביל שיכן המודיעין הישראלי את משה מרזוק בדירתו של בינט בישראל, עת שהה זה בישראל לצורכי אימונים.
בשלושת החודשים הבאים יצר בינט קשרים עסקיים עם תעשיינים וסוחרים וגם עם הגנרל מוחמד נגיב, שהיה בשעתו ראש האגודה למען נכי המלחמה. ב-18 ביולי יצא בינט ממצרים ונפגש עם מפעיליו בפריז. ב-23 ביולי נערכה הפיכה צבאית במצרים - המלך פארוק הודח, המלוכה בוטלה והגנרל נגיב עלה לשלטון. ב-5 באוגוסט הגיע בינט לישראל והעמיד כתנאי להמשך שליחותו את ניתוק הקשר שלו עם החוליות היהודיות במצרים. באותה עת גם גילה לאשתו על פעילותו במצרים.
בינואר 1953 יצא בינט פעם נוספת למצרים, כאשר אשתו ובתו עזבו את ישראל זמן קצר אחריו במטרה להצטרף אליו מאוחר יותר. בינט התבסס במצרים וקיבל תפקיד של יועץ הנדסי בנציגות פורד שם. במרץ העביר בינט את אשתו ובתו מאיטליה לגרמניה, שם למדו שתיהן גרמנית. בספטמבר התפרסמה כתבה גדולה בעיתון גרמני על שתוף הפעולה הגרמני-מצרי שכללה תמונה של בינט בלשכתו של הגנרל נגיב. בנובמבר הונחה אבן-הפינה של המרכז לשיקום נכי מלחמה בנוכחות בינט (שיזם את הקמתו). בסוף שנת 1953 הגיעו אשתו ובתו של בינט למצרים והשתכנו בשכונה יוקרתית בקהיר. בינט יצר מדי פעם קשר עם מרסל ניניו והשניים נפגשו מספר פעמים.
"העסק הביש".
במאי 1954 לקח אברי אלעד את הפיקוד על רשת הריגול היהודית. בסוף יוני הגיע אלעד (שם הצופן "רוברט") בפעם השלישית למצרים והפעיל את החוליות 3 פעמים בשורת מעשי חבלה בקהיר ובאלכסנדריה. ב-23 ביולי נעצרו שלושה: פיליפ נתנזון, ויקטור לוי ורוברט דסה. ב-28 ביולי דיווחו המצרים רשמית על מעצרם. ב-7 באוגוסט עזב אלעד את מצרים ובו ביום נעצר גם משה מרזוק, ראש החוליה. כל חברי הרשת עליהם ידע אלעד נעצרו, תשעה במספר, גם כאלה שלא היו מעורבים בפיגועים או שלא היו פעילים עוד.
אשתו ובתו של בינט עזבו את מצרים בטיסה לגרמניה ב-27 ביולי, כאשר הכרטיסים הוזמנו כבר באמצע יולי. בינט היה אמור להצטרף אליהם תוך שבועות מספר.
המעצרים הדליקו נורה אדומה במודיעין הישראלי ואברהם דר הוזעק לסיוע. הוא יצא לאירופה ויצר קשר עם בינט, שהודיע שלא קיבל שום הנחיה מישראל לצאת ממצרים ולא נראה לו שהבולשת המצרית חושדת בו.