הספר זכה בפרס איגוד החינוך והמדע בגרמניה GWE. פרס "פטר קורא". הספר צוין כ'הטוב ביותר לצעירים' בגרמניה בחודש אוקטובר 2010.
ביוני 2010 זכה הספר גם בפרס הרדיו הגרמני.
ביקורות.
הביקורות והכתבות על הספר מתארות את הספר לחיוב, ומחמיאות לכותבת. הן מציינות שהספר מתאים לכל הגילאים, ומתאר את ההתאהבות הראשונה ואת כל התחושות העוברות בראש באותה עת. בנוסף לכך, הביקורות ציינו שהמחברת מסוגלת לשחזר את כל התחושות של האהבה הראשונה על אף שהיא כבר לא צעירה.
קרנפים לא אוכלים פנקייק
קַרְנַפִּים לֹא אוֹכְלִים פַּנְקֵיְיק (באנגלית: Rhinos do not eat pancakes) הוא ספר ילדים, מאת הסופרת הבריטית אנה קמפ (Anna Kemp) והאיורים נעשו על ידי המאיירת שרה אוגילוי (Sara Ogilvie). הספר ראה אור בישראל בשנת 2012, בהוצאת כנרת זמורה-ביתן ותורגם לעברית על ידי שהם סמיט ואמנון כץ. בנוסף לתרגום לעברית, הוא תורגם גם במדינות שונות לשפות רבות, ביניהן צרפתית, ערבית, ספרדית ועוד.
בשנת 2013, נבחר הספר ל״מצעד הספרים של משרד החינוך הישראלי״, במסגרת ספרים המוצעים לכיתות א׳-ג׳, והפך פופולרי מאוד. יתרה מכך, הומלץ הספר על ידי ״המרכז הישראלי לביבליותרפיה - ה-מילה״, במסגרת הנושא ״יחסים במשפחה״, יחד עם ספרים נוספים כמו: ספר הפילפילים/ אלונה פרנקל ; אבא עושה בושות/ מאיר שלו ועוד.
תקציר העלילה.
הספר מספר את עלילותיה של דייזי הקטנה, שבניחותא נכנס לביתה קרנף סגול, בעת שאכלה ארוחת בוקר, שכללה פנקייק. הקרנף לקח נגיסה גדולה מהפנקייק שלה ואכל.
דייזי ניסתה לספר על כך להוריה, אולם תשובתם הייתה, שזה לא ייתכן, הואיל וקרנפים לא אוכלים פנקייק.
לפיכך, החליטה דייזי שבמקום לספר להורים, היא תנסה לדבר עם הקרנף. במשך הזמן, הפכו השניים - דייזי והקרנף הסגול לחברים טובים. זה התבטא בכך, שהיו משוחחים ומדברים ביניהם, מבשלים ומשחקים יחד.
הדמויות הראשיות.
דייזי הילדה מרגישה שהוריה לא מקשיבים לה, כאשר היא רוצה לספר להם משהו. לפיכך, היא נאלצת להתמודד לבד עם הבעיה שהתעוררה, כניסה של קרנף סגול ענק לביתם הנוגס מהפנקייק שלה. הקרנף הופך לחברה הטוב. היא משחקת איתו, מבשלת איתו והם משוחחים אחד עם השני.
הקרנף הסגול הענק הופך לחברה הטוב של דייזי, הוא ממלא את הבדידות שבה היא נמצאת.
ביקורת.
הספר "קרנפים לא אוכלים פנקייק" נחשב דוגמה לסגנון חדשני בספרות ילדים, הסיפור הוא מודרני, הדן בבעיות חיי היום-יום של המשפחה, ובתקשורת בין הורים לילדים בפרט. העלילה מנסה להעביר מוסר השכל - אין לזלזל בילדים, וחשוב להקשיב להם. הספר עוסק בפער השפה הקיים לעיתים בתוך המשפחה, בין המבוגרים לילדים, ובצורך לגשר על הפער הזה.
הסיפור מתרחש בסביבתו הקרובה של הילד, מתאר מסע פרטי לגילוי העולם הקרוב ומסתיים בחזרתו הביתה בשלום. למרות אווירת ההרפתקנות המופיעה בספר, אין בו שום סכנות ממשיות ואין תיאור של חוויות עצובות. להפך, הסיפור נחשב מצחיק ומלא הפתעות.
הביקורות ציינו את איכות האיורים שבספר כ"מלאי תנועה וחיים", התורמים לחן ולחיוך, שמעורר הספר אצל הילדים אולם גם אצל המבוגרים.
בוחר צבעים
המזוודה של חנה
"המזוודה של חנה" (באנגלית: Hana's Suitcase: A True Story) הוא רומן ביוגרפי לנוער, שנכתב על ידי הסופרת קארן לוין ותורגם לעברית על ידי תמר לנדאו. הספר מבוסס על חייה של חנה בראדי, נערה יהודיה שנספתה בשואה. העלילה מתרחשת בשלוש יבשות ומתפרסת על תקופה של יותר מ-60 שנה.
בספר ישנם שני קווי עלילה המתרחשים במקביל, העיקרי מביניהם מתרחש בשנות ה-30 וה-40 במהלך מלחמת העולם השנייה ומספר את סיפורם הטרגי של חנה ומשפחתה בנובה מיסטו, צ'כוסלובקיה. קו העלילה השני מתקיים בשנות ה-2000 וכולל שתי התרחשויות, מסופר על פומיקו אישיוקה (מנהלת מרכז חינוך בנושא השואה ביפן) וקבוצת נערים יפנים המתחקים אחר חנה ומגלים מה עלה בגורלה. המחקר של פומיקו מוביל להתרחשות נוספת, סיפורו של ג'ורג' בריידי, בטורונטו, קנדה.
תקציר העלילה.
בשנת 2000 הגיעו פריטים מתקופת השואה למרכז חינוך בנושא השואה ביפן, ביניהם, מזוודה חומה שנכתב עליה בגרמנית, בצבע לבן, חנה בריידי, 16 במאי 1931, וייזקינד - "יתומה". לקבוצת ילדים יפנים שראו את המזוודה עלו שאלות רבות על זהותה של חנה ועל גורלה. בעקבותן, יצאה פומיקו אישיוקה למסע. במסעה נוסעת פומיקו בכל רחבי העולם ונתקלת בקשיים רבים בדרך. למרות זאת, היא לא מתייאשת ועד מהרה היא מוצאת קבוצת ציורים שחנה ציירה בגטו. בהמשך, מגלה פומיקו פרטים נוספים וחוזרת שבעים שנה אחורה, לסיפורה של חנה בת השמונה, שחיה עם משפחתה חיים רגילים ומאושרים בעיירה קטנה בצ'כיה. עד שהנאצים פלשו וחייה משתנים מקצה לקצה.
ביקורות.
הספר קיבל ביקורות חיוביות רבות מקהל קוראים ומבקרים רחב. עיתונאית מעיתון "לאישה" כתבה כי הספר מיוחד ויוצא דופן, נוגע ללב ומרתק ולמרות היותו ספר לנוער כל אחד יכול להתעניין בו ולהתחבר אליו. הספר הופך את המושג הכללי, השואה למשהו פרטי ואישי שאפשר להזדהות איתו. כמוה עיתונאים נוספים רבים כתבו דברים דומים. עיתונאית מעיתון "הארץ" כותבת גם היא כי הספר ייחודי וחושף את הילד הישראלי לסיפור שואה שונה מזה שהוא מכיר מן הספרות המקומית.
עיבודים.
בשנת 2006 עובד הספר למחזה מאת אמיל שר. גרסתו העברית הועלתה בשנת 2010 על ידי תיאטרון הנפש במדיטק חולון. בנוסף, הופקו שני סרטים תיעודיים המבוססים על הספר: "המזוודה של חנה: אודיסיאה לתקווה" משנת 2004, נושא פרס גמיני "בתוך המזוודה של חנה" משנת 2009.
הספר נמכר ביותר ממיליון עותקים בחו"ל והיה לרב מכר עולמי, שזכה בעשרות פרסים.
מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
עיטור ההצטיינות של הרפובליקה ההפדרלית הגרמנית
ויליה
ויליות (בשפות הלטיניות: 'Wilis) הן רוחותיהן של נערות, שארוסיהן נטשו אותן לפני ליל הכלולות והן מתו משברון לב. היינריך היינה מתאר ב"De l'Allemagne" שלו משנת 1835 את הוויליות כרוחותיהן של נערות, שאינן יכולות לנוח בקבריהן, משום שנבצר מהן להשביע את תשוקתן לחולל עירומות, בייחוד בכיכרות ערים. הן מתאספות גם בחצות הלילה על אם הדרך ומדיחות גברים צעירים לרקוד עמן עד צאת נשמתם. בסרביה, הן היו בתולות מקוללות; בבולגריה, נודעו בשם סאמודיבה, בנות שמתו לפני הטבלתן; ובפולין, הן נערות צעירות ויפות, המרחפות באוויר לכפר על חטאיהן בחיים של קלות-דעת. בכמה מעשיות, הסיבה לנטישת אהוביהן קשה וכאובה. על הוויליות רובצת קללה, המונעת מהן למצוא אהבת אמת. אם תפגושנה את אהובן המיועד, יבוא עליו מוות נורא.
אגדה זו הייתה ההשראה לויקטור הוגו לכלול את "les wilis" בפואמה שלו "Fantômes" ב"Les Orientales" (1828). היינה, ב"De l'Allemagne" מתאר את "die Wilis" כאגדה סלבית.
ה"ויליות" מופיעות בבלט הרומנטי של אדולף אדם, ז'יזל, שעלה על הבמה לראשונה בפריז בשנת 1841, כרוחות הרפאים של נערות, שאהוביהן בגדו בהן ונטשו אותן לפני כלולותיהן, והן מתות משברון לב. הן יוצאות לחולל יחדיו ביערות, לבושות לבן, ומענישות כל גבר צעיר שהן לוכדות כשהן מאלצות אותם לרקוד עד אפיסת כוחות ומוות. הן מזמנות אליהן את ז'יזל, שמעשה הרמייה של אלברכט הביא עליה את מותה. עם עלות השחר הן נאלצות לחזור לקבריהן, אך לא לפני שהביאו את המוות על הילריון, שומר היערות שניסה לשווא לחלץ את ז'יזל ממדוחיו של אלברכט. אלברכט עצמו ניצל ממוות הודות לאהבתה של ז'יזל, המגוננת עליו עד שאור הבוקר מניס את הוויליות לקבריהן. ז'יזל עצמה, שאינה נופלת ברשת השנאה המאחדת את הוויליות, נחלצת מגורלן ויכולה לנוח בשלווה בקברה.
האופרה הראשונה שג'אקומו פוצ'יני השלים, "Le Villi", עושה שימוש חופשי באותו נושא. האופרה עלתה בהצגת בכורה במאי 1884 בתאטרו דאל ורמה, מילאנו, והצליחה יותר לאחר עריכה ושינויים בתאטרו רג'ו בטורינו בדצמבר של אותה שנה.
ב"שירה של הוויליה" ("Das Vilja-Lied") מן האופרטה מ-1905 האלמנה העליזה מאת פרנץ להאר, ויקטור לאון ולאו שטיין, נלכד צייד בקסמיה של הוויליה, "מכשפת היער", פיה הגורמת לו להתאהב בה ואחר נעלמת.
בסדרת הארי פוטר של ג'יי. קיי. רולינג, הוויליות הן ישויות קסומות, הדומות לנשים מדהימות ביופיין. הן יכולות לכשף גברים בשירתן וריקודן, וכשמכעיסים אותן, הן משנות צורה ליצורים מבעיתים, דמויי-עופות, ויכולות לשגר כדורי-אש מידיהן. ויליות מופיעות בכרך הרביעי בסדרה, הארי פוטר וגביע האש, כקמיעות של נבחרת הקווידיץ' הבולגרית במשחקי גביע העולם בקווידיץ'. הדמות פלר דלאקור גם היא רבע ויליה.
אייקון גאה
מגדל סנטרל פארק
מגדל סנטרל פארק (באנגלית: Central Park Tower, תרגום חופשי: מגדל הפארק המרכזי), הידוע גם בשם מגדל נורדסטרום (באנגלית: Nordstrom Tower), הוא גורד שחקים שנבנה על ידי אקסטל וקבוצת ההשקעות העירוניות שנגחאי לאורך "שורת המיליארדרים" על רחוב 57 במידטאון מנהטן, ניו-יורק. עוצב על ידי "אדריאן סמית' וגורדון גיל אדריכלות", הבניין מתנשא לגובה של 472 מטרים. הוא בניין המגורים הגבוה ביותר בעולם. הוא גורד השחקים השני בגובהו בארצות הברית ובחצי הכדור המערבי, וה-15 בעולם, (הבורג' ח'ליפה, הגבוה ממנו משמעותית מכיל 900 יחידות דיור, אבל הוא לשימוש מעורב ואינו מוגדר בניין מגורים).
מימונה בנת אלחארת'
מימונה בנת אלחארת' (בערבית: ميمونة بنت الحارث 594–673) הייתה אחת מנשותיו של מוחמד, נביא האסלאם.
ביוגרפיה.
שמה המקורי היה ברה (برّة), אך בהדרכת מוחמד שינתה אותו למימונה.
מימונה נישאה למוחמד בשנת 629, כשהייתה בשנות השלושים לחייה. היא הייתה נשואה לו במשך 3 שנים, עד לפטירתו.
יוליה סצ'קוב