משמעות מצוות הלקט והפרט היא שאם נופלת שיבולת או שתיים, או ענב אחד או שניים, בעת קציר התבואה או בציר הענבים, אסור לבעל השדה או הכרם, או לפועל שעובד מטעמו, לאסוף את מה שנפל, אלא עליו להשאירם לעניים. לעומת זאת, אם נפלו שלוש שיבולים או יותר, או שלושה ענבים או יותר, אין זה נחשב ל'לקט' ו'פרט', ורשאי בעל הבית לאוספם, ואסור לעניים לקחתם לפני שיספיק ללקטם.
רק בעת קציר השדה קיימת מצוות הלקט, אך התולש בידיו שיבולים, ונפלו שיבולים מידיו לארץ - הן אינן נחשבות לקט, ושייכות לבעל השדה. כמו כן, אם השיבולים נפלו מידיו מחמת גורם חיצוני ולא נפילה טבעית כדרך הקציר, כגון שידו נדקרה מקוץ בעת הקציר, ומחמת הדקירה הרפה מהשיבולים שאחז בהן ונפלו מידיו אחת או שתיים לארץ - אין עליהן דין לקט. כיוצא בדבר גם בעניין מצוות הפרט, אם לא בצר כדרך הבוצרים, ונפל ענב מידו - אינו פרט. וכן אם הסתבכה ידו בענפי הגפן, ובעקבות זאת נפל האשכול מידו ונפרטו ממנו ענב או שניים - אינם פרט, ושייכים לבעל הכרם.
ריי (איראן)
ריי (בפרסית: رِیْ או שַהַר-י ריי: شهرری) היא עיר מרכזית בפרובינציית טהראן באיראן.
היסטוריה.
העיר מוזכרת באווסטה בשמה הקדום ראגא (Raghā) כאחד המקומות הקדושים שברא אהורא מזדא. בספר טוביה מסופר כי טוביאס נשלח לעיר רגאש כדי להביא משם כסף.
האסלאם הגיע לריי בסביבות אמצע המאה ה-7, אך מרידות והתקוממויות נמשכו לאורך שנים. ריי נודעה בתוצרת המשובחת שלה, במיוחד במשי, פיתוחי עץ וקרמיקה.
ריי שימשה כאחת מערי הבירה של הסלג'וקים, אך תחת כיבושי המונגולים ניזוקה קשות ומעמדה ירד.
בשנת 1888 חוברה ריי במסילת ברזל לטהראן, דבר ששיפר את מצבה, וכיום היא מקושרת לעיר הבירה במידה כזו שהיא משמשת כאחד מפרברי הבירה.
אישים מפורסמים.
הערה: שם המשפחה "ראזי" מעיד לרוב כי מוצא המשפחה בעיר ריי.
צבי רק
צבי רק (נולד ב-30 בינואר 1948) הוא קצין בדרגת אלוף-משנה במילואים בצה"ל, אשר פיקד על הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה ועוטר בעיטור המופת על גבורתו במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה.
עם גיוסו לצה"ל שובץ רק בחיל השריון. עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים, השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים. לחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה. במלחמת יום הכיפורים שימש כמפקד פלוגה א’ בגדוד 53 של חטיבה 188. רק פיקד על חייליו בקרבות הבלימה והתקפת הנגד כנגד הצבא הסורי ברמת הגולן וכן בקרב ההבקעה לרמה הסורית, במהלכו נפצע. על פועלו עוטר בעיטור המופת.
בשנים 1980–1982 פיקד על הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש כראש מינהל חת"ר בעיריית חיפה וכמנכ"ל עיריית נתניה.
יהושע ישפן
יהושע ישפן (1903 - 3 באפריל 1981) היה אמן, פסל וצייר ישראלי. נולד בפטרשון שבקובנה, ליטא.
ביוגרפיה.
ילדותו ותחילת עבודתו כאומן.
יהושע ישפן נולד בפרטשון שבקובנה, ליטא למשפחה יהודית. בילדותו למד בחדר וגילף בעץ, דבר שלמד מאביו שייצר חפצים בזמנו הפנוי. כשפרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1915, גורשו רוב יהודי ליטא וגם משפחתו של יהושע ישפן. הם נדדו עד אוקראינה וחזרו לביתם עם תום המלחמה ופרוץ המהפכה הרוסית בשנת 1917. כישוריו האמנותיים של ישפן התגלו כאשר התחיל ללמוד בגימנסיה העברית בקובנה. עם סיום לימודיו בגימנסיה, החל ללמוד אגרונומיה כדי שיוכל להשתלב בחווה החקלאית של משפחתו. בד בבד עם לימודיו באקדמיה לאמנות "מנומו קיקלה" בקובנה. לאחר מכן נרשם והתקבל לאקדמיה לאמנות בויימאר בגרמניה, אך החליט בעקבות החינוך הציוני ובהמלצת ד"ר משה שוובה-מנהל הגימנסיה, ללמוד ב"בצלאל" בירושלים.
לימודים ב'בצלאל', ההשתלמות בפריז ועבודה על עיטורי האבן בימק"א.
יהושע ישפן עלה לארץ בשנת 1925 ולמד ב'בצלאל' אצל טובי המורים: פרופ' בוריס שץ המנהל, זאב רבן, מאיר גור אריה ואחרים. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1928 והשתתף עם חבריו בוגרי 'בצלאל' בתערוכה ב'מגדל דוד'. באותה תקופה באה לארץ חברתו לאה (לבית בורשטיין) והם נישאו, אז נסע ישפן להשתלמות בפריז. בהמלצת הפסל נחום ארונסון שהתגורר שם, קיבל ישפן מלגה מהברון רוטשילד ולמד באקדמיה "גרנד שומייר". חלק מזמנו בפריז ניצל לפגישות עם אמנים יהודים ועם חברים מ'בצלאל', אך את עיקר זמנו השקיע בסיורים ב'לובר' ובשאר המוזיאונים: באותה שנה הרבה לצייר רישומים של אנשים ושל העיר פריז. ישפן כתב על תקופה זו במכתב ללאה אשתו:
ישפן שב לארץ לקראת לידת בנו הבכור-עמירם בשנת 1929. עד שנת 1933 עסק בפיסול עבודות האבן ועיטורים בבנין ימק"א בירושלים, תחת ניהולם של מוריו זאב רבן ומאיר גור אריה, שם יצר את : "האשה השומרונית", " השליחים ", "השרף", "משל הענווה" וכותרות לעמודים.
רעננה - תל אביב -רעננה.
עם סיום עבודת הפיסול של יהושע ישפן בימק"א בירושלים, עברה המשפחה לאזור השרון כדי למצוא מקור לפרנסה. הוא קיבל עבודה ברעננה כמשגיח על פרדסים בשנים 1933 עד 1935 אך בגלל קשיים עברו להתגורר בתל אביב עד שנת 1940.
באותן שנים ניסה יהושע עבודות שונות, בין השאר הוא וגיסו המציאו "פטנט"- שיטה חדשה בגיבוש ובסלילת שבילי כורכר ברחובות ובגנים. בזכות פטנט זה וכישוריו האחרים התקבל יהושע לעבודה במחלקת הנטיעות של עיריית תל אביב שם עבד החל משנת 1940 עד פרישתו לגמלאות בשנת 1968. בשנת 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה ונולדה בתו נטע, תל אביב הופצצה ומשפחת ישפן חזרה להתגורר ברעננה בעוד ישפן נוסע מדי יום לעבודתו בתל אביב. בשנות המלחמה ומלחמת העצמאות השתתף ישפן שהיה חבר ב'הגנה' כלוחם, ולא היה לו זמן לעסוק באומנות.
החזרה לאומנות.
החל מראשית שנות ה-50 החל ישפן למצוא זמן כדי לעסוק בפיסול ובציור: הוא חזר ליצירת דיוקנאות, דמויות של מבוגרים וילדים שבסביבתו הקרובה ברעננה אותם יצר מחימר ואחר יצק בגבס, הוא החל ליצור קומפוזיציות בנושאים מהתנ"ך, מסורת ויהדות ונושאים לאומיים וחברתיים שהעסיקו אותו. את הקומפוזיציות הכין מגבס, אבן או בטון שהוא בעצמו הרכיב. מדי פעם הוא גם צייר בגואש או עשה רישומים בפחם ועיפרון. בסוף שנות ה-50 ביקר ד"ר חיים גמזו ברעננה. גמזו, שהיה מבקר אומנות ומנהל מוזאון תל אביב, ראה את יצירותיו של ישפן ועודדו להמשיך בעבודותיו כדי לצאת בתערוכה.
חוג אמנים בשרון ותערוכות.
בסוף שנות החמישים נסע בנו עמירם עם רעייתו ללימודים בארצות הברית והשתקע שם, בתו נטע נשלחה לטבריה ללמד, נישאה ליוסי כהן והשתקעה במקום. הטיולים סביב הכנרת השפיעו על ישפן, והוא ערך רישומים רבים וצייר בגואש את נופי טבריה והכנרת.
בתחילת שנות השישים נפגש יהושע ישפן עם ששה מחבריו האמנים והם הקימו את "חוג אמנים בשרון". קבוצה זו הייתה נפגשת בבית אחד החברים שהיה מציג להם מיצירותיו והחברים שוחחו על היצירות. וכך כתב חברו של ישפן, ירמיהו רבינא על החוג: "הפגישות החברתיות, התאריך המחייב של תערוכה שנתית שבה יש להציג עבודות חדשות, הביקורות והביקורים ההדדיים, שימשו גורם מעורר ומדרבן לעבודת יצירה".
בשנת 1963 החליטו חברי החוג שהם מוכנים לתערוכה משותפת, הם פנו לראש עיריית כפר-סבא, מרדכי סורקיס, שנתן להם את אולם בית הקלנוע "הדר" בעיר, שם הציגו את תערוכתם הראשונה. גם ראש העירייה זאב גלר, כמו קודמו, סייע ל'חוג אמנים בשרון' והם ערכו כ-10 תערוכות משותפות בשנים הבאות. בשנת 1965 הוענק לישפן פרס על דיוקן שיצר והוצג בתערוכה. הפרס שקיבל, עידודו של גמזו ושל החברים והמשפחה הביאו את ישפן להחלטה לצאת בתערוכה. תערוכת יחיד התקיימה ב-1967 בסיוע המועצה וההסתדרות ברעננה. לתערוכה זו היו הדים רבים בציבור והוא זכה לשבחים רבים, גם ברוך אורן שהיה מנהל 'יד לבנים" בפתח תקווה ביקר בתערוכה ברעננה והציע לישפן לערוך תערוכה בפתח תקווה. בשנת 1968, עת יצא לגמלאות מעיריית תל אביב, החל יהושע ישפן להתכונן לתערוכה נוספת. ב-1969 נפתחה תערוכת יחיד רטרוספקטיבית בבית יד לבנים, בפתח תקווה. את התערוכה כיבדו בנוכחותם מכובדים רבים: נשיא המדינה זלמן שזר, שר החינוך אהרון ידלין, שר התיירות משה קול, ראש עירית פתח תקווה ישראל פיינברג, אנשי משטרה ושגרירי שוודיה ורוסיה, ביקורות רבות וטובות הופיעו בעיתונים שהיללו ושבחו את יהושע ישפן- "הפסל שהתפרנס מגננות".
שנותיו האחרונות.
בשנת 1970 לקה ישפן בליבו, אך לא פסק מפיסול וציור, הוא המשיך להשתתף בתערוכות עם 'חוג אמנים בשרון' שהלך וגדל ויצר גם דיוקנאות וגם קומפוזיציות שלמרות מצבו הפיזי, היו גדולות ורובן מגבס. פטירתה הפתאומית של רעייתו לאה בשנת 1978 הרעה את מצבו והוא היה נכנס ויוצא הרבה בשערי בית החולים. למרבה ההפתעה, בסיוע המשפחה, המשיך ביצירות גדולות הממדים: 'ממעמקים', 'הללויה', 'ויעל בסערה השמימה', 'המחול' ואף צייר. גם כשתשו כוחותיו עדין עבד על שתיים מיצירותיו שאותן לא סיים: 'הטייס' ו'שיר השירים'.
ב-1980 השתתף ישפן בשתי תערוכות בכפר סבא באולם ע"ש רייזל והציג את כל עבודותיו האחרונות. יהושע ישפן נפטר בכ"ח באדר ב' תשמ"א, 3 באפריל 1981. במלאת שנה לפטירתו ב-1982 ושנה אחריה ב-1983, ערכה עיריית רעננה בראשות בנימין וולפוביץ' ומחלקת התרבות, תערוכת זיכרון בבית האמן ברחוב רמב"ם. משנפתח בית 'יד לבנים' רעננה בשנת 1988 הוצגו בו כ-20 מיצירותיו של יהושע ישפן.
אוסאמו שיממורה
אוסאמו שיממורה (יפנית: 下村脩; 27 באוגוסט 1928 - 19 באוקטובר 2018) היה מדען יפני, שזכה בפרס נובל לכימיה בשנת 2008 (במשותף עם מרטין צ'לפי ורוג'ר טסיין), "על גילוי ופיתוח השימוש בחלבון הפלואורסצנטי GFP".
קורות חיים.