במרץ 1990, לאחר תשעה חודשים בלבד, פירקה אלבין את השותפות עם "פנטהאוז" והמשיכה להוציא את הירחון בשם "מוניטין". "פנטהאוז" פנה לבית המשפט וביקש צו-מניעה נגד הירחון, בשל הפרת תנאי הזיכיון לאי-תחרות, אך בית המשפט אישר לה להמשיך להוציא את "מוניטין". ביוני הודיעה על הפסקת הפקת העיתון לאחר שפעל בהפסד, וחוסר שביעות הרצון שלה מקו העריכה הסנסציוני של נתן זהבי, בעוד שהיא ביקשה להפיק מגזין "לייף סטייל" קליל. אלבין מכרה את העיתון לעמוס לביא (ששימש מנכ"ל הירחון) וגיורא שמיס (שהיה עורך העיתון). באפריל 1991 רכשו בני הזוג דיאנה וגיורא שמיס את מלוא הבעלות על הירחון, חודש אחר כך מחצית הבעלות נרכשה על ידי יהודית קמחי. אך גם הם לא הצליחו להפעיל אותו ברווח, והוא נסגר זמן קצר אחר כך.
קבוצת "מוניטין עיתונות" המשיכה לפעול בשם קבוצת "מוניטין תקשורת", שההחזקה העיקרית שלה הייתה העיתון הכלכלי "גלובס", ובעל השליטה בה החל מ-1992 היה איש העסקים אליעזר פישמן, עד שפשט את הרגל ב-2016. "מוניטין תקשורת" רכשה ב-1997 24% מהעיתון "ידיעות אחרונות", הייתה בעלת מניות בחברת הכבלים "ערוצי זהב", ובעלת מניות בחברה הממוזגת HOT.
הסגנון של מוניטין.
"מוניטין" יצא לאור כמגזין חדשני בתקופתו. הוא הודפס על נייר כרומו צבעוני והקפיד על אסתטיות בעיצוב הגרפי ושימוש בולט בתמונות ובאיורים, גם על חשבון הטקסט. כל אלה היקנו לו ממד יוקרתי והוא נחשב ירחון אליטיסטי. "מוניטין" עסק במגוון רחב של נושאים ומלבד נושאי אקטואליה הקדיש מקום נרחב ומובלט גם לתכנים כמו אדריכלות, אופנה, מוזיקה, אוכל ותרבות פנאי.
מאפיינים בולטים בתכניו היו:
הכותבים והמשתתפים.
עם כותביו הקבועים נמנו: ירון לונדון, דן בן אמוץ, נחום ברנע, יעקב רוטבליט, מאיר שלו, רינו צרור, יורם קניוק, יונה וולך, אמנון אברמוביץ', דודו הלוי, מבקר הקולנוע, הכלכלן אמיר גבע, דוד שליט, הפסיכולוג דוד רודי, דני דותן ואחרים.
המעצב הגרפי של העיתון היה יקי מולכו, ובין הצלמים והמאיירים שהשתתפו בו היו אורי הופמקלר וגלס דור המאיירים, והצלם מיכה קירשנר.
הסגנון והשפה.
אדם ברוך הביא ל"מוניטין" את מקורות ההשראה שלו, המגזינים האמריקאים כגון "אסקווייר", "ניו יורק מגזין" ו"רולינג סטון". סגנונו של ברוך במוניטין השפיע על דור העיתונאים שלאחר מלחמת יום כיפור שהפנה עורף לכתיבה המפלגתית המגויסת ופנה לעיצוב שפה אישית וכתיבה אינדיבידואליסטית ("אני" במקום "אנחנו"). לדברי עוז אלמוג, חוקר החברה והתרבות בישראל :.
Methamphetamine
משה מאיה
הרב משה מאיה (נולד ב-9 באוגוסט 1938) הוא רבה הספרדי של שכונת יד אליהו בתל אביב, חבר מועצת חכמי התורה ויושב-ראש רשת מעיין החינוך התורני. לשעבר חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס וסגן שר החינוך.
ביוגרפיה.
נולד בפתח תקווה. למד בתלמוד תורה "שארית ישראל". לאחר מכן למד בישיבת פורת יוסף בירושלים, וכן בישיבות באר יעקב, בקול תורה בירושלים וישיבת פוניבז' בבני ברק. הרב מאיה הוא בעל סמיכה לרבנות, הוא ראש ישיבת "זיכרון משה" ומכהן מאז 1963 כרב שכונת "יד אליהו" בתל אביב. בתקופת כהונתו של הרב עובדיה יוסף כרבה של תל אביב-יפו שימש הרב מאיה כיד ימינו.
הרב מאיה שימש כמזכיר מועצת חכמי התורה של ש"ס בשנים 1999-1990, ולימים הפך לחבר המועצה, משמש גם כיו"ר רשת מעיין החינוך התורני. משנות השמונים מכהן גם כראש כולל "זיכרון משה" בעיר.
כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-13 וכסגן שר החינוך, התרבות והספורט תחת השרים שולמית אלוני ואמנון רובינשטיין.
קיבל את אות יקיר העיר תל אביב-יפו לשנת 2009.
אברהם יוסף לייזרזון
אברהם יוסף לייזרזון (1943 – י"ד בטבת תש"ף, 11 בינואר 2020) היה איש ציבור חרדי-ישראלי, ששימש יושב-ראש החינוך העצמאי וקודם לכן היה סגן ראש עיריית ירושלים. כיהן כחבר הכנסת מטעם יהדות התורה בכנסת ה-14.
ביוגרפיה.
לייזרזון נולד כדור שביעי בירושלים, לרב שמחה בונם לייזרזון, שלמד בישיבת שפת אמת והיה ממייסדי הסניף שלה בתל אביב. אביו נפטר בגיל צעיר כשהיה ילד, ולייזרזון גדל אצל הרב שמחה בונים אלתר, לימים האדמו"ר מגור. אמו, רחל, היא בתו של חיים יהודה לייב אוירבך ואחותו של הרב שלמה זלמן אוירבך. למד בישיבת בית מאיר ובישיבת סלבודקה בבני ברק, והוסמך לרבנות. כמו כן הוא בעל תואר אקדמי.
נישא לצירל לבית פרסטר.
כיהן כדובר אגודת ישראל ושימש מטעמה חבר המועצה הדתית בירושלים, חבר מועצת העיר וסגן ראש העירייה. היה גם סמנכ"ל מרכז החינוך העצמאי.
לייזרזון נכנס לכנסת ה-14 ב-23 באוקטובר 1998, עקב רוטציה באגודת ישראל והתפטרותו מהכנסת של משה גפני, וכיהן בה עד לפיזורה ביוני 1999. בבחירות לכנסת ה-15 הוצב במקום ה-120 הסמלי ברשימה. לקראת הבחירות לכנסת ה-18 שובץ כנציג חסידות גור במקום התשיעי ברשימת יהדות התורה.
היה יושב-ראש "החינוך העצמאי" - מערכת החינוך המרכזית של הציבור החרדי בארץ ישראל.
התגורר בירושלים. בנו, הרב שמחה בונם, מוציא לאור את סדרת ספרי "שולחן שלמה", אוסף פסקי הלכות של דוד אביו, הרב שלמה זלמן אוירבך.
בשנותיו האחרונות סבל לייזרזון מבעיות בכליות. ובמרץ 2015, עבר התקף לב ואושפז.
לייזרזון נפטר ב-11 בינואר 2020, הוא נקבר בהר המנוחות.
תרזה מרינובה
תרזה מונצ'בה מרינובה (בבולגרית: Тереза Мончева Маринова; נולדה ב-5 בספטמבר 1973) היא אתלטית בולגריה בעבר. היא אלופה אולימפית, אלופת העולם באולם, אלופת אירופה באולם ושיאנית העולם לנוער (הנוכחית 2012) בקפיצה משולשת.
ביוגרפיה.
מרינובה נולדה בפלבן.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בסידני, אוסטרליה ב-25 באוגוסט 1996 זכתה מרינובה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא עולם חדש לנוער של 14.62 מטר (השיא הנוכחי 2012).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 סיימה מרינובה במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.34 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1998 זכתה מרינובה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.50 מטר.
אלופה אולימפית.
באולימפיאדת סידני (2000), זכתה מרינובה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 15.20 מטר, לפני טטיאנה לבדייבה מרוסיה (15.00 מטר) ואולנה גובורובה מאוקראינה (14.96 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה בליסבון, פורטוגל במרץ 2001 זכתה מרינובה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 14.91 מטר, לפני טטיאנה לבדייבה (14.85 מטר) ושיומב הארד מארצות הברית (14.19 מטר). באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.58 מטר, אחרי לבדייבה שקבעה את תוצאה השנה בעולם (15.25 מטר) ופרנסואז מבנגו אטון מקמרון (14.60 מטר).
באליפות אירופה באולם שנערכה בווינה, אוסטריה במרץ 2002 זכתה מרינובה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.81 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 סיימה מרינובה במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.20 מטר.
מרינובה פרשה מספורט תחרותי בשנת 2008 זמן קצר לפני אולימפיאדת בייג'ינג.
משפחתה.
אביה של מרינובה, מונצ'ו היה שיאן בולגריה בריצת 800 מטר ועדיין מחזיק בשיא בולגריה בריצת מייל. אחיה, טסבטומיר, אף הוא אתלט מצטיין, בריצת 400 מטר.
חייה האישיים.
ב-17 בפברואר 2011 נולדה בתה הבכורה, דרינה.
שיאים אישיים.
באצטדיון:
באולם:
טרזה מרינובה
טייסת הקרב הראשונה
דניאל הארדינג
דניאל הארדינג (באנגלית: Daniel Harding; נולד ב-31 באוגוסט 1975 באוקספורד) הוא מנצח בריטי, שעלה כבן חסותו של סיימון ראטל וכיהן כמנהלה המוזיקלי של התזמורת הקאמרית מאהלר.
הוא ניצח על האופרה כך עושות כולן של מוצרט בפסטיבל איי בשנת 2005 ושוב ב-2006. הוא מנצח על תזמורת לה סקאלה, מילאנו בשנת 2006. בשנת 2004 התמנה גם למנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של לונדון. ממלא את תפקיד המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של רדיו שוודיה מ-2007.
בין השנים 2016 - 2019 הוא שימש כמנהלה המוזיקלי של תזמורת פריז.
אהליאב
קבוע דיראק
ריית'און
ריית'און קומפני (Raytheon Company) היא יצרנית מוצרים צבאיים אמריקנית גדולה שמשרדיה הראשיים שוכנים בוולת'ם שבמסצ'וסטס. נכון ל-2013 העסיקה החברה כ-68,000 עובדים ברחבי העולם, מחזור ההכנסות השנתי היה כ-25 מיליארד דולר (והרווח נטו 1.9 מיליארד). מקורם של למעלה מ-90% מריווחי ריית'און הם בחוזי ביטחון. נכון ל-2012 היא יצרנית מוצרי הביטחון החמישית בגודלה בעולם, והקבלן הרביעי בגודלו במחזור העסקי בארצות הברית.
היסטוריה.
לורנס מרשל ווניבר בוש שהיו שותפים לחדר בעת שלמדו במכללה, יחד עם המדען צ'ארלס סמית', ייסדו את אמריקן אפליינס קומפני (American Appliance Company) בקיימברידג', מסצ'וסטס ב-1922. המוצר הראשון של החברה היה מיישר זרם גזי, שכונה "ריית'און" ("אור האלים") ושימש ספקי כוח של מקלטי רדיו שחוברו לרשת החשמל במקום סוללות גדולות. החברה שינתה את שמה ל"ריית'און חברה לייצור" ב-1925 ואימצה את שמה הנוכחי (Raytheon Company) בשנת 1959.
במלחמת העולם השנייה ייצרה ריית'און שפופרות מגנטרון לשימוש במכשירי מכ"ם, ובהמשך מכשירי מכ"ם שלמים. ב-1945 פרסי ספנסר, עובד החברה, המציא את תנור המיקרוגל כשגילה שהמגנטרון מסוגל גם לבשל מזון. ב-1948 החלה ריית'און לייצר טילים מונחים. בשנים שלאחר המלחמה ייצרה גם משדרי רדיו וטלוויזיה וציוד נלווה עבור השוק המסחרי בארצות הברית, ונכנסה לעסקי ההוצאה לאור החינוכית עם רכישת D.C. הלת'.