הקמת הפארק החלה בשנות ה-50 של המאה ה-20 כאשר הקרן הקיימת החלה לנטוע את יער משואה ששטחו כ-15,000 דונמים. בהמשך הורחב הפארק, בסיוע ובמימון של קהילת יהודי בריטניה, אשר על שמם קרוי הפארק, וכיום שטחו כ-40,000 דונמים. הפארק המיוער והישובים בקרבתו הוקמו על אדמותיהם של שלושה כפרים פלסטינים אשר תושביהם גורשו או נמלטו ב-1948: דיר דבאן (בערבית: دير الدبان; פירוש שמו הוא "מנזר הזבובים"), עג'ור וקודנא.
גאוגרפיה.
הפארק נמצא בשפלת יהודה - מישור קמור שגובהו בין 450 מטרים (בסמוך להרי יהודה במזרח) ומשתפל לעבר מישור החוף, שם גובה הגבעות 150 מטרים. הפארק מצוי מערבית ליישובים נחושה, צפרירים, גבעת ישעיהו, לי-און שריגים, דרומית לזכריה, מזרחית ליישובים עגור, לוזית ובית ניר, וצפונית לבית גוברין.
גאולוגיה.
אזור הפארק הוא אגן קערי אשר נוצר בתקופת הסנון והמתאפיין בסלעי גיר מסוג קירטון וחוואר. עומק שכבת הגיר הוא כשני מטרים - דבר המאפשר לחפור במקום מערכות מסתור. בתקופת המיוקן עבר קו החוף במרכז אזור הפארק.
אקלים.
אזור האקלים בו נמצא הפארק הוא אזור אקלים לח למחצה. הטמפרטורות בשפלה חמות מאלה שבהרי יהודה. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ עומדת על כ-30 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-490 מילימטר גשם. מספר ימי הגשם הוא כ-50 בשנה.
חי וצומח.
באזור הפארק מצוי חורש ארץ-ישראלי נמוך הכולל עצי חרוב ושיחי אלת המסטיק. באזור רמת אבישור שבדרום מזרח הפארק גדלים עצי אלון מצוי, קטלב, ושיחי אלת המסטיק, אלה ארץ ישראלית, בר זית בינוני, לבנה רפואי, אשחר ארץ ישראלי, לוטם שעיר, לוטם מרווני. באזור נפוצים פרחי הכלנית והרקפת המצויות, צבעוני ההרים, וכן מצויים ברמה שרידי בוסתנים בהם גדלים עצי שקד, תאנה, רימון, זית ושיחי צבר.
בצפון הפארק גדלים עצי חרוב ובדרומו עצי אשל. עצי החרוב ניטעו באזור עזקה בשנות ה-50 על ידי הקרן הקיימת, ובשנות ה-60 ניטעו בפארק יערות אקליפטוס ועצי אורן ירושלים.
בפארק ניתן למצוא את בעלי החיים הבאים: קרקל, תן, צבוע, שועל מצוי, צבי מצוי, חזיר בר, דרבן, ארנבות, וכן ציפורים רבות ובהן תנשמת, קאק, בז מצוי, חיוויאי, יונת הסלע, קוקייה, עורבני ושרקרק מצוי.
שפלת יהודה
יהודה אריה רוזן
יהודה-אריה רוזן (22 באוקטובר 1917 - 15 באוקטובר 1953) היה סגן-אלוף בצה"ל, היועץ הכספי לרמטכ"ל בשנת 1953.
קורות חייו.
רוזן נולד לפנינה ומרדכי רוזנברג ב-22 באוקטובר 1917 בזדונסקה וולה, פולין. משפחתו (יהודה, הוריו, שתי אחיותיו ושני אחיו) עלתה לארץ ישראל בשנת 1924, במהלך העלייה הרביעית, וקבעה את מושבה בתל אביב. יהודה רוזן סיים לימודיו בבית הספר העממי "אחד העם" לבנים, ואחר למד בגימנסיה ריאלית "בלפור" וסיים בה את לימודיו בשנת 1936. לאחר מכן, למד שנתיים באוניברסיטה העברית בירושלים ושנה אחת בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב. בנעוריו נכנס ל"הגנה" ומאז היו בעיות הביטחון וההגנה עיקר חייו. במאורעות תרצ"ו שימש רץ-מקשר באזור תל אביב. את קורס מפקדי הכיתות סיים בשפיה, בשנת 1937. בתחילת מלחמת העולם השנייה היה בתפקידי הדרכה ב"הגנה" ואחר כך, ב-1943, התגייס לצבא הבריטי לפי צו המוסדות, ושם שירת במנהל התשלומים עד סוף המלחמה.
עם הקמת צה"ל החל בעבודה באגף כח אדם במטה הכללי, בשטחי הארגון והמנהלה. במלחמת העצמאות שירת כקצין תשלומים בדרגת סרן, ולאחר מכן כקצין לבעיות ארגוניות בדרגת רס"ן. בינואר 1950 מונה לראש ענף לעניינים אישיים בדרגת סא"ל (זמן מה לאחר מכן שונה שם הענף לענף תנאי שירות ותקציבים).
רוזן פיתח וייצב את תנאי השירות והתקציבים בצבא, וכמו כן היה בין המתכננים והמבצעים של הקמת צבא הקבע, תכנן והיה אחראי לעיבוד החוקים והפקודות בכל הנוגע לייצוב תנאי שירותם של חיילים המשרתים בשירות חובה, קבע ומילואים (חוקים אלה עוסקים בענייני תשלומים, חופשות ונופש). עסק בארגון הדברים הנוגעים בהטבת תנאי החיים של החייל ומשפחתו המתבטאות בהקלות במסים, מכס ועוד. היה אחראי לעיבוד חוק הגמלאות ופנסיה לחיילים בשירות קבע. היה חבר הנהלת שק"ם ואחד ממפתחי מפעל האשראי לחיילים בשירות קבע וחבר הנהלת "בנק אוצר החייל". היה אחד ממארגני מערכת הדיור לחיילים בשירות צבא הקבע.
בחודש מאי 1953 נכנס לתפקידו כיועץ הכספי לרמטכ"ל, אך נפטר לאחר מחלת לב קצרה ב-15 באוקטובר 1953, ביום הולדתו ה-36 (לפי הלוח העברי). הותיר אחריו אשה, בת ובן בגיל שמונה חודשים.
לאחר מותו, נקראה על שמו גינה ציבורית בשכונת צהלה בתל אביב וכן רחוב בשכונת רמת חן שברמת גן.
דפיברילטור
דֵּפִיבְּרִילָטוֹר (באנגלית: Defibrillator; לפי מונחי האקדמיה ללשון העברית: מַפְעֵם) הוא מכשיר המחזיר קצב לב לפעולה סדירה על ידי מתן שוק חשמלי ללב, באמצעות שתי אלקטרודות שמצמידים לגוף החולה בסמיכות ללב. השוק החשמלי משתק רגעית את פעולת הלב וכך, כאשר הלב חוזר לפעולה, הוא יכול לפעום בצורה סדירה. הפעולה עצמה נקראת דפיברילציה. השימוש העיקרי במכשיר זה הוא במצבים של פרפור חדרים וסוגי טכיקרדיה מסכנות חיים אחרות, וכן בפעולות החייאה.
חולים שנמצאים בסכנה של פרפור חדרים עשויים להזדקק לדפיברילטור נשתל (ICD), היכול לזהות מצבים בהם זקוק החולה לשוק חשמלי כדי לחזור לפעילות לבבית תקינה ולטפל בהם באמצעות שוק חשמלי. יתרונות של מכשירים אלו לעומת דפיברילטורים חיצוניים הוא שהם מאפשרים לחולה חופש תנועה ואינם גורמים בדרך כלל לכוויות. לעיתים הדפיברילטור המושתל משולב גם עם קוצב לב (CRTD).
ישנם כמה סוגים של דפיברילטורים בהם משתמשים במקומות שונים, כמו מכוני כושר ומכונים רפואיים שונים, החל מבתי חולים וכלה באמבולנסים.
יחידות ניידות הופכות להיות זמינות.
הצבת דפיברילטורים ניידים באמבולנסים היוותה פריצת דרך עיקרית. פרופסור פרנק פנטרידג' (Prof. Frank Pantridge) מבלפסט שבצפון אירלנד, יזם זאת בשנות ה-60 המוקדמות. דפיברילטורים ניידים הם מהכלים החשובים ביותר שאמבולנסים נושאים. הם הדרך המוכחת היחידה להחיות אדם שנמצא בדום לב, אשר אנשי רפואת החירום לא היו עדים לו, והוא עדיין נמצא במצב של פרפור חדרים או טכיקרדיה חדרית בזמן הגעת הצוות הרפואי, או המפעילים של המכשיר.
שיפורים הדרגתיים בעיצוב דפיברילטורים, שמבוססים חלקית על העבודה בפיתוח גרסאות מושתלות שלהם (ראה בהמשך) הובילו לנגישות של דפיברילטורים חיצוניים אוטומטיים. אלה מסוגלים לנתח את קצב הלב בעצמם, לאבחן את המקצבים שניתן לטפל בהם בעזרת הלם חשמלי ואז נטענים בהתאם כדי לטפל. משמעות הדבר שאינה נדרשת מיומנות קלינית לצורך השימוש בהם, מה שמאפשר לאנשים חסרי מיומנות רפואית להגיב ביעילות למקרי חירום.
סוגים.
דפיברילטורים יכולים להיות חיצוניים, פנימיים (עם מגע ישיר בלב כאשר החזה פתוח), או מושתלים, בתלות בסוג המכשיר בו משתמשים. כמה יחידות חיצוניות, ידועות גם כדפיברילטורים חיצוניים אוטומטיים (AED – Automated External Defibrillators), הופכים את אבחנת הפרעות הקצב שבהן ניתן לטפל לאוטומטית, כלומר אנשים שאינם בעלי ידע רפואי או צופים מן הצד יכולים להשתמש בהם בהצלחה עם הכשרה בסיסית בלבד, או במקרים מסוימים ללא הכשרה כלל.
דפיברילטורים חיצוניים ידניים.
משתמשים ביחידות אלה במקביל לא.ק.ג. (או לעיתים קרובות יותר, יש במכשיר א.ק.ג. מובנה), שבו משתמש הקלינאי לאבחון מצב הלב (לרוב פרפור חדרים או טכיקרדיה חדרית, אם כי יש הפרעות קצב נוספות שניתן לטפל בהן בעזרת שוקים חשמליים שונים). הקלינאי אז יחליט בכמה אנרגיה (בג'אול) להשתמש, בהתבסס על ידע מוקדם וניסיון, ואז יעביר את השוק דרך אלקטרודות אל חזה המטופל. מאחר שהן דורשות ידע רפואי רחב, היחידות האלה נמצאות בדרך כלל רק בבתי חולים, ומעט באמבולנסים. לדוגמה, כל אמבולנס של שירות הבריאות הארצי בממלכה המאוחדת (בריטניה) מצויד בדפיברילטור ידני לשימוש על ידי הפרמדיקים והטכנאים המטפלים. בארצות הברית, פרמדיקים מאומנים לזהות הפרעות קצב קטלניות ולבצע טיפול חשמלי מתאים עם דפיברילטור ידני, במצב המתאים. גם בישראל, פרמדיקים מורשים להשתמש בדפיברילטור ידני ומכשירים כאלו נמצאים על גבי ניידות טיפול נמרץ של מגן דוד אדום.
דפיברילטורים פנימיים ידניים.
אלה הם הצאצאים הישירים של העבודה של באק ולואן. בפועל הם זהים לגרסה החיצונית, חוץ מכך שהמטען החשמלי מועבר דרך אלקטרודות פנימיות במגע ישיר עם הלב. אלה נמצאים כמעט באופן בלעדי בחדרי ניתוח, שבהם סביר שהחזה יהיה פתוח, או יוכל להיפתח במהירות על ידי מנתח.
דפיברילטורים חיצוניים אוטומטיים (AED).
ליחידות פשוטות אלו יכולת ניתוח ממוחשב לניתוח קצב הלב בעצמה ולייעץ אם הלם חשמלי נחוץ. הן מתוכננות לשימוש על ידי אנשים ללא הכשרה. הן בדרך כלל מוגבלות ביכולת ההתערבות שלהן לשלוח שוקים חשמליים בעלי אנרגיה גבוהה בשביל פרפור חדרים וטכיקרדיה חדרית. לכן הן מגבילות בשימוש על ידי אנשי צוות רפואי, שיכולים לאבחן ולטפל במגוון רחב של בעיות בעזרת יחידה ידנית או חצי אוטומטית.
ליחידה האוטומטית דרוש זמן (בדרך כלל בין 10 ל-20 שניות) לאבחן את הקצב, כאשר מומחה יכול לאבחן ולטפל במצב הרבה יותר מהר בעזרת יחידה ידנית. על פי מספר מחקרים, מרווחי זמן האבחון, אשר דורשים הפסקת עיסויים ללב, גורמים אפקט שלילי מובהק על שיעורי ההצלחה של ההלם החשמלי. אפקט זה הוביל לשינוי בהנחיות לדפיברילציה של ארגון הלב האמריקאי (AHA, American Heart Association); כיום ההנחיה היא לבצע החייאה (CPR) במשך שתי דקות אחרי כל שוק חשמלי, מבלי לנתח את קצב הלב, וכן הנחיה הכתובה במדריך, שלא להשתמש בדפיברילטור אוטומטי כאשר קיים דפיברילטור ידני וצוות המוכשר להשתמש בו.