פילוסופובה הייתה ידועה בנדיבותה, ומשפחות של מהפכנים שהוגלו או הורשעו פנו אליה לקבלת סיוע. תמיכתה במהפכנים לא התקבלה בחיוב אצל פקידים רוסים ובשנת 1879 היא הוגלתה לחו"ל משום שסייעה למהפכנים וארגונים מהפכניים. היא הורשתה לחזור רק בשנת 1881, לאחר ההתנקשות בחייו של הצאר. כשחזרה לרוסיה התקשתה למצוא תמיכה לפרויקטים חברתיים שלה משום הקשרים שהיו לה עם מהפכנים. גם מעמדו של בעלה נחלש בשל אותה סיבה והמשפחה נאלצה לחיות יותר בצניעות.
פילוסופובה חזרה לפעילות ציבורית למען רעבים באוזר הוולגה, בסוף שנות השמונים של המאה ה-18. ב-1892 היא הצטרפה "לוועדה לקידום אוריינות בסנט פטרסבורג". בשנת 1895, היא ייסדה ועמדה בראש "אגודת הצדקה של נשים רוסיות", שהייתה למעשה ארגון פמיניסטי שנרשם כארגון צדקה משום שכל פעילות פוליטית נאסרה ברוסיה. באותה שנה, נוסדה אוניברסיטת נשים לרפואה ברוסיה וב-1904 הותר שוב לקיים קורסים עבור נשים באוניברסיטאות, גם מחוץ לבירה והצאר הכיר בעבודתה הפילנתרופית של פילוסופובה למען חינוך לנשים. בשנת 1905, האוניברסיטאות ברוסיה נפתחו לנשים והקורסים הייעודיים לנשים לא היו נחוצים יותר. באותה שנה, ניתנה לגברים זכות בחירה והשתתפות פוליטית, בעקבות זאת קבוצות של נשים דרשו לקבל גם הן זכות בחירה.
פילוסופובה נבחרה ליושבת ראש מועצת הנשים הבינלאומית (International Council of Women) בשנת 1899. היא השתתפה במהפכת 1905 ברוסיה, הצטרפה לבמפלגה הדמוקרטית החוקתית, וכיהנה כיושבת ראש הראשונה של קונגרס הנשים הרוסיות הראשון שהתכנס ב-1908. פילוסופובה שאפה לאחד את נשות רוסיה תחת הקונגרס, אך ניסיון זה לא צלח, בגלל חילוקי דעות בין פלגים בתנועה. אחרי הקונגרס, פילוסופובה והשותפות שלה קיבלו מכתבים מכפישים מולדימיר פורישקביץ' חבר דומה שמרני. פילוסופובה פרסמה את המכתבים ותבעה את פורישקביץ' בבית המשפט, והוא נידון לחודש מאסר בכלא.
אנה פילוסופובה נפטרה בסנט פטרסבורג, אלפים השתתפו בלוויה שלה.
מלכה מרגלית
מלכה מרגלית (נולדה ב-1940) היא פסיכולוגית חינוכית ושיקומית וחוקרת ישראלית בפסיכולוגיה ובחינוך. כלת פרס ישראל בחקר החינוך לשנת תשע"ז. משמשת ראש בית הספר למדעי ההתנהגות במרכז האקדמי פרס.
ביוגרפיה.
מרגלית נולדה ב-1940 ברמת גן. אביה מאנשי העלייה השלישית, ואמה בת לעולי העלייה הראשונה. למדה לתואר ראשון ושני בפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב. סיימה תואר שלישי בפסיכולוגיה התפתחותית באוניברסיטת לונדון ב-1975. לאחר מכן חזרה לישראל ומ-1976 שימשה כמנהלת מכון שניאורסון בשירות הפסיכולוגי בתל אביב, עד 1983. מ-1980 הוכרה כפסיכולוגית חינוכית ושיקומית מומחית ומדריכה.
ב-1994 קיבלה דרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב, ובשנים 2000–2004 שימשה שם כראש בית הספר לחינוך.
משמשת כיום כראש בית הספר למדעי ההתנהגות במרכז האקדמי פרס.
מחקריה עסקו לאורך השנים בהשפעת רגשות על התפתחות ילדים והסתגלותם במסגרת המשפחה ובית הספר, תוך התמקדות במודל התקווה; גורמי סיכון וגורמי חוסן בהתמודדות של ילדים ומשפחות מול אתגרים; הפסיכולוגיה של תלמידים עם ליקויי למידה, הפרעות התפתחות והתנהגות; תחושת בדידות של ילדים והורים והקשר שלה לתקשורת וחברות וירטואלית, ועוד. פרסמה לאורך השנים 5 ספרים ומאות מאמרים בכתבי עת מדעיים בינלאומיים.
מכהנת כעורכת בכתב העת "Journal of Learning Disabilities".
מרגלית כיהנה בתפקידים מרכזיים במספר ארגונים בינלאומיים בתחומה, בהם סגנית נשיא באקדמיה הבינלאומית למחקר בליקויי למידה (IARLD), וחברה בוועד המנהל של החברה הבינלאומית למחקר בהתערבות מוקדמת (ISEI), סגנית יו"ר הארגון הבינלאומי לחינוך מיוחד, ויו"ר הוועדה ללקויות ולשיקום בארגון הפסיכולוגים הבינלאומי.
בישראל כיהנה מרגלית בעבר כיו"ר מועצת הפסיכולוגים במשרד הבריאות. משמשת גם כיועצת מדעית בארגונים ועמותות בתחום החינוך, כגון "ניצן".
ב-1997 עמדה בראש "ועדת מרגלית", ועדה ציבורית לבחינת מיצוי יכולתם של תלמידים עם ליקויי למידה. בשנת 2000 עמדה בראש ועדה ציבורית לבחינת היישום של חוק החינוך המיוחד וקידום השילוב של תלמידים עם צרכים מיוחדים. משרד החינוך אימץ את מסקנות שתי הוועדות, והן הוחלו על כלל מערכת החינוך.
ב-3 במאי 2017, יום העצמאות תשס"ז זכתה בפרס ישראל לחקר החינוך, על תרומתה לחקר החינוך המיוחד ותחום ליקויי הלמידה, והובלת שינויים תפיסתיים ומערכתיים בתחומים אלו בחינוך בישראל.
מתגוררת ברמת אפעל, ולה שני ילדים.
מצעד הנשים 2017
מִצעד הנשים 2017 הוא כינוי שניתן לסדרת הפגנות שנערכה בארצות הברית ובעשרות מדינות נוספות ביום שבת, 21 בינואר 2017, בהשתתפות דומיננטית של נשים.
ההפגנות כוונו להביע מסר המוני של תמיכה בשורה של נושאים והגנה עליהם, ובהם זכויות האדם ובפרט זכויות נשים ולרבות זכויות להט"ב וזכויות עובדים, הגירה, ביטוח בריאות, הגנת הסביבה, שוויון בין-גזעי וחופש דת. ההפגנות היו חלק מהמחאות נגד דונלד טראמפ, על רקע ההתבטאויות הפוגעניות שלו כלפי נשים לפני מערכת הבחירות לנשיאות ובמהלכה, והעמדות הצפויות של ממשלו בנושאי זכויות האישה.
היוזמה להפגנות עלתה ב-9 בנובמבר 2016, למחרת ניצחונו של טראמפ בבחירות לנשיאות. מועד ההפגנות נקבע למחרת יום השבעתו לנשיא ותחילת פעולתו של הממשל בראשותו.
ההפגנות בארצות הברית היו לטענת המארגנות יום ההפגנות הגדול ביותר בהיסטוריה של המדינה, בהשתתפות 3.3 מיליון בני אדם ואף יותר, ובהשתתפות 4.8 מיליון אישה ואיש ברחבי העולם במסגרת 673 הפגנות שונות.
ההפגנות בארצות הברית.
ההפגנה בוושינגטון די. סי..
ההפגנה העיקרית בארצות הברית נערכה בעיר הבירה וושינגטון תחת הכותרת מצעד הנשים לוושינגטון, בהשתתפות 500 אלף מפגינות ומפגינים. זו הייתה מההפגנות הגדולות בתולדות העיר מאז ההפגנות נגד מלחמת וייטנאם. לטענת המארגנות עלה מספר המשתתפים בהפגנה על מספר המשתתפים בטקס ההשבעה של הנשיא טראמפ שנערך יום קודם לכן. מיליון נסיעות נרשמו באותו יום ברכבת התחתית של העיר - היום השני העמוס ביותר בתולדותיה.
ההפגנה החלה בשדרת העצמאות מדרום-מערב לבניין הקפיטול וצעדה לאורך המול במרכז וושינגטון. לאחר מכן נאמו בפני המפגינים עשרות נואמים, נשים וגברים. הנואמות הראשיות היו גלוריה סטיינם, אמריקה פררה וסקרלט ג'והנסון.
ההפגנה בוושינגטון שודרה בשידור חי ב-YouTube ,Facebook ו-Twitter. כ-400 ארגונים שונים נרשמו כשותפים (Partners) בהפגנה, לרבות ארגוני זכויות אדם שונים. נציגות ונציגי מספר ארגונים נגד הפלות השתתפו בהפגנה.
במסגרת יוזמה שנקראה Pussyhat נסרגו המוני כובעי צמר ורודים, שחבשו מאות אלפי משתתפות בהפגנה על מנת ליצור רושם חזותי בולט. שם הכובע נבחר משום שצורתו הזכירה אוזני חתול וכאזכור לאמירה ידועה לשמצה של טראמפ מ-2005 שהתפרסמה במהלך מסע הבחירות לנשיאות ב-2016.
הפגנות נוספות בארצות הברית.
במקביל להפגנה בוושינגטון התקיימו הפגנות במאות ערים בכל חמישים מדינות ארצות הברית. מספר המשתתפים ברוב ההפגנות נע לפי ההערכות בין מאות מפגינות או פחות לבין אלפים אחדים להפגנה, אך בחלקן השתתפו רבבות מפגינות ואף למעלה ממאה אלף.
הפגנות גדולות במיוחד התקיימו בערים לוס אנג'לס (750 אלף), ניו יורק (400 אלף), שיקגו (250 אלף), בוסטון (150-175 אלף), דנוור (100-200 אלף), סן פרנסיסקו (100-150 אלף), סיאטל (175 אלף), פורטלנד (100 אלף), סנט פול (90–100 אלף), מדיסון (75-100 אלף), אטלנטה (60 אלף), פילדלפיה (50 אלף) וסן דייגו (40-50 אלף).
ההפגנות בעולם.
במקביל להפגנות בארצות הברית נערכו הפגנות הזדהות בעשרות מדינות נוספות בכל היבשות ואף באנטארקטיקה. חלק גדול מהן היו מדינות מערב אירופה. בין האחרות נמנו קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, מספר מדינות במרכז אמריקה ודרום אמריקה וישראל. ההפגנות הגדולות ביותר נערכו בלונדון שבבריטניה (100 אלף), טורונטו (60 אלף) וונקובר (15 אלף) שבקנדה וסידני (כ-9,000) שבאוסטרליה. ביתר ההפגנות השתתפו מאות עד אלפי מפגינות ובמקצתן פחות מזה.
פעילות המשך לאחר המצעד.
לאחר המצעד, המארגנות פרסמו קמפיין "10 פעולות למאה הימים הראשונים" במטרה לשמור על המשכיות לפעילות ולמאבק. הפעילות הראשונה כוללת יצירת קשר עם סנאטורים בעניין הסוגיות שעלו במצעד, בפנייה עצמאית או בעזרת גלויות שהופקו לשם כך.
ריתוך קר
ריתוך קר הוא תהליך ריתוך שבו חיבור של שתי מתכות מתרחש ללא חימום של הממשק של שני החלקים שמרותכים. בשנות ה-40 התגלה ששתי מתכות בעלות פני שטח נקיים וחלקים מתמזגות כשהן באות במגע ונוצר ביניהן ואקום. האטומים בפיסת מתכת אחת משתלבים עם האטומים בפיסה השנייה, וכפי שריצ'רד פיינמן תיאר את תוצאת הריתוך הקר: "לאטומים אין אפשרות לדעת מאיזו פיסה הם הגיעו".
ריתוך קר בחלל.
בשנת 2005 האנטנה הראשית באחד הלוויינים במערך גלילאו שנשלח אל כוכב הלכת צדק (מערכת ניווט לוויינית של האיחוד האירופי), שהייתה אמורה להיפתח לצורת מטרייה, לא נפתחה כראוי, ונראה שאחת מצלעותיה נתקעה בעמוד התומך. בתחילה לא היה ברור איך זה קרה, אך לבסוף מצאו שחלקים ממנה נדבקו בגלל ריתוך קר. הם נדבקו מעצמם בשל הניקיון בחלל.בשנת 2009 פרסמה סוכנות החלל האירופית מאמר מדוע ריתוך קר הוא בעיה קשה שמתכנני לוויינים יצטרכו לקחת ברצינות. בפועל נראה שמקרים כאלה הם נדירים. תאורטית ריתוך קר עשוי לשמש בחלל כדי לחבר עצמים, כגון חלקי חילוף של חללית, ללא צורך בחימום.