לאחר הפיגוע, בדקו חוקרי המשטרה הצרפתית אפשרות של פיגוע אנטישמי בידי הימין הקיצוני, אבל תוך זמן קצר עלה החשד כי מדובר בפעולת טרור פלסטינית לאחר שהתגלה כי המטען משמש לרוב טרוריסטים מקצועיים. ליד מקום הפיגוע נמצאו שני דרכונים קפריסאים מזויפים ששימשו את המחבל בכניסה לצרפת ובשכירת האופנוע שבאמצעותו בוצע הפיגוע. בהמשך, הפיצה המשטרה הצרפתית תמונה של גבר צעיר בעל חזות ערבית עם שפם, שנראה בידי מספר עדים מחנה את האופנוע מול בית הכנסת זמן קצר לפני הפיצוץ. עם זאת, במשך 27 שנה לא הצליחה המשטרה הצרפתית לשים את ידה על המחבל.
באוקטובר 2007, בסיוע שירותי המודיעין הגרמני, אותר חסן דיאב בקנדה, לאחר שהתגורר במשך שנים רבות בארצות הברית, במהלכן קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת סירקיוז שבניו יורק. במהלך שהותו במדינה, קיבל דיאב בשנת 1993 אזרחות קנדית ואף שימש כמרצה לסוציולוגיה בשתי אוניברסיטאות באוטווה, אליה עבר בשנת 2006.
ב-13 בנובמבר 2008, נעצר דיאב בעיר גאטינו שבקוויבק על ידי המשטרה הקנדית, לאחר שבתחילת אותו חודש הוצא כנגדו צו מעצר בינלאומי על ידי בית משפט צרפתי, בחשד להכנת והטמנת מטען חומר הנפץ בפתח בית הכנסת.
במהלך החקירה התגלה כי דיאב השתייך לארגון "החזית העממית לשחרור פלסטין - המבצעים המיוחדים", אשר היה מקורב לארגונו של אחמד ג'יבריל, "החזית העממית - המפקדה הכללית". דיאב מצידו הכחיש כל קשר לארגון זה. כמו כן, עד עצם היום הזה, לא לקח שום ארגון אחריות על הפיגוע.
במהלך ההמתנה להסגרתו לצרפת, היה דיאב מצוי במשך תקופה מסוימת במעצר בית, אך ביולי 2009, קיבל אישור לצאת מביתו פעמיים בשבוע לאחר שקיבל הצעת עבודה ללימוד קורס בסוציולוגיה באוניברסיטת קרלטון שבאוטווה. בני משפחתה של עליזה שגריר, כמו גם ארגונים יהודיים בקנדה, בהם ארגון "בני ברית קנדה", מחו כנגד החלטת הנהלת האוניברסיטה להעסיק את דיאב, חרף היותו חשוד בפעילות טרור וברצח של ארבעה בני אדם. בעקבות מחאה זו בוטל המינוי.
הסגרתו לצרפת ותחילת משפטו.
באוקטובר 2014, לאחר מספר שנים של מאבקים משפטיים, הוסגר דיאב לצרפת והואשם ברצח, בניסיון לרצח ובהרס רכוש כחלק מפעולת טרור וזאת לאחר שבית המשפט העליון בקנדה דחה את עתירתו כנגד ההסגרה. לאחר הסגרתו, הכחיש דיאב את מעורבותו בפיגוע וטען כי כלל לא שהה בצרפת בזמן הפיגוע וכי הראיות נגדו חלשות ומבוססות על ניתוח כתב יד לא אמין, שבו הושווה כתב ידו לכתב יד שהתגלה על טופס רישום בבית מלון בפריז ב-1980.
במאי 2016, שוחרר דיאב למעצר בית, לאחר שהיה נתון במעצר במשך 18 חודשים. במהלך המשפט, ציין השופט כי יש ספק בשאלה הבסיסית בעניינו של דיאב והיא האם שהה בצרפת בתקופת הפיגוע בבית הכנסת, וזאת בעקבות עדות אשתו לשעבר לפיה הוא לקח אותה לנמל התעופה של ביירות ב-28 בספטמבר 1980, תאריך שלפיו, בהתאם לחותמות בדרכון שדיאב זיהה כדרכונו, הוא כבר היה בצרפת. עם זאת, הדגיש השופט כי יש להתייחס בזהירות לעדותה של אשתו לשעבר, בהתחשב בעובדה שהתקבלה בשלב מאוחר בהליך.
נשיא ארגון הגג של יהודי צרפת וסגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי, רוז'ה קוקירמן, כינה את החלטת השופט "שערורייתית וחסרת אחריות, ועלבון לקורבנות הפיגוע ובני משפחותיהם". לדבריו, שחרור דיאב יפורש על ידי רבים ככניעה לטרור. בנוסף, טענו כמה מעורכי דינם של הקורבנות, כי משמעות השחרור החלקי היא שבתי המשפט אינם מחויבים יותר לתאריך יעד לסיום המשפט וכי הוא עשוי להימשך עוד שנים ארוכות.
הרשויות בצרפת הודיעו כי בכוונתן להגיש ערעור על החלטת השופט.
אריך טילף פון טשפה אונד וידנבאך
לופיטה ג'ונס
מריה גוואדלופה "לופיטה" ג'ונס גראיי (בספרדית: María Guadalupe "Lupita" Jones Garay; נולדה ב-6 בספטמבר 1968) היא שחקנית מקסיקנית, מיס תבל 1991.
ביוגרפיה.
ג'ונס נולדה בבאחה קליפורניה ולמדה מנהל עסקים באוניברסיטה.
ב-1990 זכתה בתואר מלכת היופי של מקסיקו (Señorita México), בתחרות מיס תבל שנערכה בלאס וגאס היא הייתה המועמדת המועדפת על השופטים מהרגע הראשון, היא זכתה בתואר לאחר שדורגה במקום הראשון בכל שלושת שלבי התחרות (בגדי ים, שמלות ערב וראיון) ובמהלך התחרות היא בלטה בתשובות הרהוטות שנתנה במהלך הראיון איתה. היא הפכה למיס תבל המקסיקנית הראשונה.
ב-1992 היא הקימה חברה בבעלותה וב-1994 ייסדה תחרות יופי הנקראת "מקסיקו היופי שלנו" שהזוכות בתחרות מייצגות את מקסיקו בתחרויות מיס תבל, מיס עולם ומיס אינטרנשיונל. התחרות תומכת גם בילדות במצוקה במדינה תחת תוכנית לרווחה במשפחה שהקימה כרמן רומנו, הגברת הראשונה שלעבר של מקסיקו ורעיית הנשיא חוסה לופס פורטייו.
משנת 2000 היא משמשת כשגרירה של רצון טוב של ארגון האומות המאוחדות למען חיי משפחה ובריאות לאוכלוסיית העולם.
ב-2008 היא החלה לשמש כשופטת בתוכנית מציאות העוסקת במלכות יופי מרחבי אמריקה הלטינית.
ג'ונס שיחקה במספר תוכניות טלוויזיה וטלנובלות במקסיקו, בין היתר שיחקה בטלנובלה "אקאסיה" משנת 2014, בדמותה של כרמן טורס.
שלמה אילן קינן
#הפניה אילן קינן
וולטר קרוגר
גנרל וולטר קרוגר (באנגלית: Walter Krueger; 26 בינואר 1881 - 20 באוגוסט 1967) היה גנרל בצבא ארצות הברית וידוע בעיקר בזכות פיקודו על הארמייה השישית במהלך המערכה בפיליפינים.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
וולטר קרוגר נולד בפלאטו שבפרוסיה המערבית, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, והיה בנו של יוליוס קרוגר, חוואי פרוסי ששירת כקצין במלחמת צרפת–פרוסיה, ואשתו, אנה לבית האסה. לאחר מותו של יוליוס, אנה ושלושת ילדיה היגרו לסנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית, שם התגורר דודו. בסנט לואיס התחתנה אמו שוב עם אמיל קרל שמידט, ובהמשך התיישבה המשפחה במדיסון, אינדיאנה. קרוגר התחנך בבית הספר במדיסון, ובבית הספר התיכון הטכני בסינסינטי, אוהיו. לאחר מכן רצה קרוגר להתגייס לצי ארצות הברית, אולם אמו התנגדה והוא החליט לעבוד כנפח.
ב-17 ביוני 1898 קרוגר, יחד עם רבים מחבריו, התגייס לרגימנט המתנדבים ה-2, ונשלח להילחם במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד. קרוגר הגיע לסנטיאגו דה קובה מספר שבועות לאחר קרב סן חואן היל, ובילה שם שמונה חודשים כחיל כיבוש, והועלה לדרגת סמל. בפברואר 1899 חזר קרוגר לאוהיו, ותכנן להפוך למהנדס אזרחי.
אולם, רבים מחבריו התגייסו מחדש להילחם במלחמת ארצות הברית–הפיליפינים, וביוני 1899 התגייס קרוגר מחדש כטוראי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-12. עד מהרה הוא היה בדרכו להילחם נגד אמיליו אגינלדו, כחלק מהדיוויזיה ה-2 בפיקוד ארתור מקארתור הבן. קרוגר השתתף במרדף סרק אחר אגואינלדו, שנמלט ברחבי המישור המרכזי של לוזון. בעת שירותו בפיליפינים, הועלה קרוגר לדרגת סמל, וב-1 ביולי 1901, הוא הועלה לדרגת לוטננט שני והוצב ברגימנט הרגלים ה-30 במרינדוק.
בדצמבר 1903 חזר קרוגר לארצות הברית עם רגימנט הרגלים ה-30, שהוצב בפורט קרוק, נברסקה. בספטמבר 1904 התחתן קרוגר עם גרייס איילין נורוול, שאותה פגש בפיליפינים, ממנה היו לו שלושה ילדים: ג'יימס נוורוול (נולד ב-29 ביולי 1905), וולטר ג'וניור (נולד ב-25 באפריל 1910), ודורותי ג'יין, (נולד ב-24 בינואר 1913).
בשנת 1904 למד קרוגר בבית הספר למקצועות חי"ר-פרשים בבפורט-ליונוורת', קנזס, ובשנת 1907 למד במכללת סגל הפיקוד הכללי. לאחר מכן הצטרף לרגימנט הרגלים ה-23 בפורט אונטריו, ניו יורק, ולאחר סיור שני בפיליפינים, חזר לארצות הברית ביוני 1909, והוצב בחוג לשפות בפורט-ליונוורת' כמדריך בספרדית, צרפתית וגרמנית, שאותן דיבר באופן שוטף. בנוסף הדריך קרוגר את קציני המשמר הלאומי במחנה בנג'מין הריסון, אינדיאנה, ובמחנה פיין, ניו יורק, ופרסם תרגומים של כמה ספרים צבאיים גרמנים. הספר משך את תשומת הלב של ראש המטה הכללי של צבא ארצות הברית, גנרל לאונרד ווד, והיה פופולרי מאוד אצל קצינים בצבא.
מלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הוצע לקרוגר להיות משקיף בצבא האימפריה הגרמנית, אך הוא נאלץ לדחות את ההצעה בשל התחייבויות משפחתיות. במקום זאת, הוא הוצב ברגימנט הרגלים ה-10 של המשמר הלאומי של פנסילבניה. ב-23 ביוני 1916 גויס הרגימנט ונשלח לשרת לאורך הגבול המקסיקני במשך חמישה חודשים במסגרת משלחת עונשין במסע למקסיקו - פעולת תגמול כנגד פשיטותיו של פנצ'ו וייה על אדמת ארצות הברית, תחת פיקודו של ג'ון פרשינג. לאחר מכן, נשאר קרוגר במשמר הלאומי, אימן יחידות, ועזר להקים בית ספר לקצינים באוניברסיטת פנסילבניה.
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמה באפריל 1917, מונה קרוגר לעוזר ראש מטה הדיוויזיה ה-84, וב-5 באוגוסט 1917 הועלה לדרגת מייג'ור. בפברואר 1918 נשלח קרוגר ללאנגר, צרפת, כחלק מחיל המשלוח האמריקני ובמאי 1918 הצטרף לדיוויזיה ה-26. בשל מוצאו הגרמני, נשלח קרוגר לארצות הברית, אולם עד מהרה חזר לצרפת, כשהדיוויזיה ה-84 הפליגה לצרפת באוגוסט 1918. באוקטובר 1918 מונה קרוגר לראש מטה קורפוס הטנקים של חיל המשלוח האמריקני, ולאחר שביתת הנשק עם גרמניה, מונה לעוזר ראש מטה הקורפוסים ה-4 וה-6 שהיו חלק מחיל הכיבוש והועלה לדרגת קולונל זמנית. על שירותו במלחמה, הוענק לקרוגר מדליית השירות המצוין בשנת 1919.
בין המלחמות.
עם סיום המלחמה, חזר קרוגר חזר -22 ביוני 1919 לארצות הברית, ונשלח לבית הספר ללוחמת חי"ר בפורט בנינג, ג'ורג'יה. ב-30 ביוני 1920 חזר קרוגר לדרגת הקבע שלו, אולם למחרת הועלה לדרגת מייג'ור. בשנת 1921 למד קרוגר במכללה הצבאית, ונשאר שם במשך שנה כמדריך. בשנת 1922 הוא הגיע לביקור בן ארבעה חודשים לגרמניה, כחלק מהפקת הלקחים מהמלחמה.