עם נבחרת ישראל השתתף באולימפיאדת מקסיקו 1968 ובמונדיאל 1970. לזכותו 45 הופעות בנבחרת ועשרה שערים. פרש בשנת 1976 לאחר שהופיע ב-340 משחקי ליגה והבקיע 67 שערים.
כיום הוא חבר קיבוץ כפר המכבי ומנהל במקום מסגרייה.
אגנוסט
משה רומנו
משה (קיש) רומנו (נולד ב-6 במאי 1946) הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בשמשון תל אביב, בגדנ"ע יהודה, בבית"ר תל אביב ובהפועל יהוד. רומנו היה אחד החלוצים הבולטים בליגה הלאומית בשנות השבעים. נכלל בסגל נבחרת ישראל למונדיאל 1970. חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
רומנו זכה ארבע פעמים בתואר מלך השערים של הליגה הבכירה בישראל: במדי שמשון תל אביב בעונות 1965/1966, 1969/1970, 1972/1973, ובמדי בית"ר תל אביב בעונת 1974/1975.
רומנו זכה בכינויו "קיש" לאחר שאחד ממאמניו העיד עליו: "הוא לא רק עובר שחקנים, אלא גם מקשקש אותם".
רומנו פרש בשנת 1982, בגיל 36. התואר היחידי שבו זכה היה גביע המדינה עם הפועל יהוד בעונת 1981/1982.
רומנו ניסה מזלו באימון אך ללא הצלחה. בסך הכול הבקיע 193 שערים ב-438 משחקים, והוא ממוקם במקום הרביעי בטבלת מלכי השערים בכל הזמנים של ליגת העל, אחרי אלון מזרחי, עודד מכנס ואבי נמני. בנוסף הופיע 12 פעמים בנבחרת ישראל והבקיע חמישה שערים.
תארים.
תארים קבוצתיים.
הפועל יהוד
וורן אוסטין
וורן רובינסון אוסטין (באנגלית: Warren Robinson Austin; 12 בנובמבר 1877 - 25 בדצמבר 1962) היה פוליטיקאי ומדינאי אמריקאי. בין היתר היה סנאטור מטעם ורמונט ושגריר ארצות הברית באו"ם.
אוסטין נולד בהייגייט סנטר (Highgate Center) שבמחוז פרנקלין, ורמונט. הוא למד בבתי ספר ציבוריים ולאחר מכן באוניברסיטת ורמונט, בה למדו כמה ממושלי המדינה. את לימודיו באוניברסיטה הוא סיים ב-1899. לאחר מכן למד משפטים והחל לעבוד בתחום ב-1902.
בשנת 1904 הוא מונה להיות פרקליט המדינה של מחוז פרנקלין, משרה בה החזיק שנתיים.בשנותיו הראשונות בפוליטיקה, הוא כיהן במספר תפקידים, בהם: יושב ראש ועידת המדינה הרפובליקנית של ורמונט (Vermont Republican State Convention) ב-1908, ראש עיריית סנט אולבנס (St. Albans) שבוורמונט ב-1909, ומספר תפקידים נוספים.
מעמדו ההולך ומתחזק גרם למינויו לתפקיד "נאמן" (trustee) של אוניברסיטת ורמונט ב-1914, תפקיד בו החזיק עד שנת 1941.
הוא גם שימש פרקליט מיוחד למדינת ורמונט בוויכוח על הגבול המדויק בינה לבין שכנתה, ניו המפשייר, בין 1925 ו-1937.
הוא נבחר לסנאט האמריקני ב-31 במרץ 1931, בבחירות מיוחדות מהירות שנערכו לאחר מותו של הסנאטור הקודם מטעם ורמונט, פרנק ל. גרין. הוא החליף את מקומו בסנאט יום לאחר מכן. בשתי הבחירות הבאות לתפקיד זה (ב-1934 ו-1940) הוא נבחר שוב. ב-2 באוגוסט 1946, לקראת סיום תקופת הקדנציה שלו, הוא התפטר מהתפקיד, כדי שיוכל להתמנות לתפקיד שגריר ארצות הברית באו"ם. במשרה זו כיהן עד ה-25 בינואר 1953, כשפרש.
הוא העלה הצעה ב-17 במרץ 1948 במועצת הביטחון, להקפיא את תוכנית החלוקה של האו"ם ולכונן בארץ ישראל משטר נאמנות של האו"ם כדי לקיים את השלום ולא לכפות חלוקה על הערבים.
הוא היה חבר במספר רב של ארגונים ואגודות, מקצועיים ואחרים, ביניהם הבונים החופשיים, רוטרי ואחרים. הוא היה נוצרי בדתו, והשתייך לכנסייה הקונגרגציונלית. הוא קיבל תואר דוקטור (LL.D) ממכללת בייטס (Bates College) ב-1947. זכרו של אוסטין מונצח בלוח שיש בבית הממשל של ורמונט.
השילוב הראוי
השילוב הראוי הייתה פקודה של צה"ל שעסקה במתן תנאים לחיילים בני כל הדתות, לשרת בצה"ל מבלי לפגוע בערכיהם, אמונותיהם ואורח חייהם. כן עוסקת הפקודה בשילובן של חיילות בכל מסלול צבאי שבו אין סיבה ייחודית למניעת שיבוצן.
הפקודה משנת 2002 מבוססת על מסמך עקרונות שגובש בוועדה מטכ"לית בראשות מפקד זרוע היבשה. לימים הוחלפה הפקודה בפקודת השירות המשותף.
תוכן הפקודה.
בין הנושאים המטופלים: מגורים, הופעה ולבוש, שיבוץ והכשרה, פיקוד והדרכה, פעילויות פנאי והימנעות מפגיעה ברגשות.
כך, לדוגמה, על פי הפקודה מותר לחייל דתי להתנגד לשיבוצו בתוך הכשרה גופנית הכוללת בנים ובנות ביחד (כדוגמת אימון כושר גופני), ולהתנגד לשיבוצו תחת מפקדת במהלך הטירונות; חובה על מפקדים לאפשר לחיילים דתיים להתפלל בזמנים קבועים; קיימת חובת הפרדה ברורה בין מגורי בנים ובנות; חל איסור לביצוע אימון כושר בבגדי ספורט הקצרים מגובה הברכיים ובעלי שרוול קצר מאורך המרפק; חלה חובה לשחרר חיילים דרוזים, נוצרים, מוסלמים ועוד מפעילות במהלך ימי חגם ללא לקיחת ימי חופשה; מותר לחייל להימנע מטעמי דת מגילוח ותספורת במהלך ימי בין המצרים, תקופת ספירת העומר ואבלות; חייל דתי זכאי לדרוש בשר בהכשר מהדרין ועוד.
כנגזרת מהשילוב הראוי התאפשר קיומו של גדוד המיועד לציבור החרדי - גדוד נצח יהודה - שבו אין לחיילים כל פעילות המשולבת עם חיילות, והאוכל הוא בהכשר מהדרין בלבד; ומהעבר השני התאפשר שיבוץ חיילות בכל מסלול צבאי שבו אין סיבה ייחודית למניעת שיבוץ חיילות בתפקיד זה.
על מנת להגביר את מודעות החיילים והמפקדים לנושא הועברו הרצאות בנושא הפקודה באופן תדיר. למשך תקופה מסוימת חולק פנקס כיס המתאר את מדיניות צה"ל בתחום והועברו מערכי שיעור באמצעות ערכת הדרכה העוסקת בפקודה. ביחידות צה"ל הוקדש חלק מלוח המודעות לפרסומים בנושא השילוב הראוי.
ביקורת על הפקודה.
בשנת 2004 הוקמה "מנהלת השילוב הראוי" לאחר שחוגים דתיים התלוננו על אי הקפדה על הכללים. בראש המנהלת הועמד הרב אביחי רונצקי.
במשך הזמן התלוננו חיילות על אפליה והדרה הנובעות מפרשנות מחמירה שניתנה לפקודה. כך למשל נמנעו מפקדים ממינוי נשים לתפקידי מטה והדרכה, מחשש להתנגדות חיילים דתיים לשיבוץ תחתן. יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים, גילה כליפי-אמיר, כתבה ב-2011 שהאופן שבו ממומשת הפקודה בפועל מגביל את הנשים בתפקידיהן, כופה קיצוניות דתית והופך את הפקודה לבלתי אפשרית.
הפקודה פגה והוחלפה ב-2016 בפקודת השירות המשותף.
קק&quot;צ
קק&quot;ץ
קלודיה שיפר
קמילו בנסו די קאבור
קמילו פאולו פיליפו ג'וליו בנסו, הרוזן מקאבור (איטלקית: Camillo Paolo Filippo Giulio Benso, Conte di Cavour, ; 10 באוגוסט 1810 - 6 ביוני 1861), הידוע גם כקמילו קאבור, היה ראש ממשלת ממלכת סרדיניה-פיימונטה ואחר כך ראש הממשלה הראשון של איטליה, ודמות מפתח במאבק לאיחוד איטליה.
חייו.
נעוריו ותחילת דרכו.
קאבור נולד בטורינו בתקופה הנפוליאונית, למשפחה שהשיגה שטח רב בזמן הכיבוש הצרפתי. הוא נשלח לאקדמיה הצבאית של טורינו כשהיה בן עשר בלבד. לעיתים קרובות הסתבך עם הממונים עליו, ועקשנותו הקשתה עליו להסתגל למשמעת הצבאית הנוקשה. במקרה אחד ארוחותיו נשללו ממנו והוא קיבל מים ולחם בלבד במשך שלושה ימים, היות שנתפס קורא ספרים שהאקדמיה אסרה על קריאתם. על אף בעיות המשמעת, גויס ב-1827 לצבא ממלכת סרדיניה-פיימונטה כמהנדס צבאי, הודות להיותו מהיר תפיסה בנושאים מתמטיים. בתקופת הצבא למד אנגלית וכן את משנתם של ג'רמי בנת'ם ובנז'מין קונסטן, והחל לפתח אידאולוגיה ליברלית. נטיותיו האידאולוגיות עוררו חשד מצד המשטרה. בנובמבר 1831 פרש מהצבא הן משום שהשתעמם מהחיים הצבאיים והן משום אי-אהדתו לשליט ממלכת סרדיניה החדש, קרלו אלברטו.
לאחר שחרורו, העביר קאבור את זמנו בשווייץ, לצד קרוביו הפרוטסטנטים שחיו בז'נבה. הוא הוקסם מהקלוויניזם ואף המיר את דתו, אך חזר לקתוליות לאחר זמן קצר. אלכסנדר וינֶה, כומר קלוויניסטי, שכנעו בצורך להפריד את הדת מהמדינה, השקפה שבה החזיק קאבור עד מותו. לאחר שהותו בשווייץ, נסע לפריז, שם צפה בדיוני הפרלמנט הצרפתי והתרשם במיוחד מנאומיהם של פרנסואה גיזו ואדולף טייר. אז החליט לפנות לקריירה פוליטית. משם הגיע ללונדון, אך התאכזב מהפוליטיקה הבריטית והמשיך בדרכו לאוקספורד, ליברפול, ברמינגהאם, צ'סטר, נוטינגהאם ומנצ'סטר. עוד עבר קאבור בהולנד, בגרמניה ובחלקה הגרמני של שווייץ, לפני שסיים את מסעו וחזר לטורינו.
בין 1838 ל-1842 הגה מספר יוזמות לפתרון הבעיות הכלכליות באזורו. בתחילה ניסה מספר טכניקות חקלאיות בשטחו הפרטי, כמו למשל שימוש בסלק סוכר, והיה אחד האיטלקים הראשונים שהשתמשו בדשן כימי. כמו כן, ייסד קאבור את אגודת החקלאות הפיימונטית.
קריירה פוליטית.
ב-1847 החל קאבור להשתלב בחברה הפיימונטית, כשהפך לעיתונאי בנושאי פוליטיקה בעיתונו, "איל ריסורג'ימנטו" (Il Risorgimento). האפיפיור הליברלי החדש, פיוס התשיעי, יצר תנועה חדשה שדגלה בליברליזם איטלקי, מה שאפשר לקאבור להיכנס לזירה הפוליטית בלא חשש מכוחות המשטרה. הוא נאם בפני עיתונאים רבים על הצורך בחוקה לממלכת סרדיניה, שלבסוף אכן נכתבה. שלא כמו להוגי דעות פוליטיים אחרים, לא הוצע לקאבור מושב בבית הנבחרים האיטלקי ("הבית התחתון"), והוא נחשב עדיין על ידי רבים לדמות חשודה במקצת.
באותה תקופה לא תמך קאבור באיחוד איטליה והעדיף הקמת מדינה פיימונטית מורחבת מאשר מדינה אחת בכל שטח איטליה. הוכחה לכך ניתן לראות בדבריו כי דניאל מאנין, פוליטיקאי ונציאני, דיבר על "איחוד איטליה ושטויות אחרות". אך על אף התנגדותו לאיחוד, היה ממורמר מהשפעתה של האימפריה האוסטרית על המדינה כולה. לכן, כשבשנת 1839 פרץ במילאנו מרד נגד האוסטרים, היה קאבור מיני רבים שתמכו במלחמה וראו בה סיכוי לסילוק האוסטרים אחת ולתמיד. לבסוף ניצחו האוסטרים במלחמה, בעיקר בשל חוסר ניסיונם של הפיימונטים בלחימה.