חוק החולה הנוטה למות, התשס"ו-2005 הוא חוק שמטרתו "להסדיר את הטיפול הרפואי בחולה הנוטה למות תוך איזון ראוי בין ערך קדושת החיים, לבין ערך אוטונומיית הרצון של האדם והחשיבות של איכות החיים" (סעיף 1(א) לחוק). החוק כולל את הזכות לדרוש טיפול רפואי, להימנע מקבלת טיפול רפואי ולהפסיק מתן טיפול רפואי שכבר החל. באופן חריג מציין החוק "חוק זה מבוסס על ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ועל עקרונות יסוד בתחום המוסר, האתיקה והדת" (סעיף 1(ב) לחוק).
עקרון יסוד של החוק הוא: "בקביעת הטיפול הרפואי בחולה הנוטה למות, מצבו הרפואי, רצונו ומידת סבלו הם
השיקולים הבלעדיים" (סעיף 2 לחוק). עיקרון זה מבהיר שאין להביא בחשבון צרכים של גורם אחר מלבד החולה. נקודת מוצא של החוק היא: "חזקה על אדם שהוא רוצה להוסיף לחיות, אלא אם כן הוכח אחרת; לא הוכח אחרת
מעבר לכל ספק סביר - יש לנטות לטובת הרצון להוסיף לחיות" (סעיף 4 לחוק).
עיקרי החוק.
החוק מבדיל בין שלושה שלבים רפואיים:
החוק מאפשר לאדם, עוד בעת שהוא בריא, לקבוע את האופן שבו יטופל כאשר יהיה במצב של חולה נוטה למות שאינו מסוגל להביע את רצונו, זאת באמצעות הוראות רפואיות מקדימות, בהנחיות מקדימות מפורטות באמצעות טופס מיוחד, או בדרך של מינוי מיופה כוח.
בחוק נכללו איסורים מפורשים על פעולות מסוימות:
מנכ"ל משרד הבריאות רשאי להורות למנהל מרכז רפואי למנות ועדה מוסדית, שתכריע במחלוקות בין הנוגעים
בדבר או מתעורר ספק כיצד לנהוג בחולה. בוועדה נכללים:
על החלטות הוועדה המוסדית ניתן לערער בפני "ועדה ארצית" שימנה מנכ"ל משרד הבריאות. כנגד החלטות ועדה זו, בדומה להחלטות של גוף ממשלתי, ניתן לעתור לבג"ץ.
סעיף 54 לחוק קובע: "לא יישא אדם באחריות לפי כל דין על פעולתו לפי הוראות חוק זה, אלא אם כן פעל
ברשלנות". סעיף זה מעניק הגנה משפטית לרופאים הנמנעים מלתת טיפול מאריך חיים לחולים סופניים שאינם מעוניינים בטיפול כזה. הסעיף משנה את המצב החוקי שהיה קיים עד לחיקוקו, ולפיו זירוז מותו של אדם נוטה למות, בין במעשה ובין במחדל, נכלל בהגדרת "הריגה" לפי הוראות חוק העונשין ועל כן היעתרות לבקשת חולה נוטה למות לחדול מן הטיפול בו ולאפשר את מותו, הצריכה פניה לבית המשפט. הגנה נוספת לרופא ניתנת בסעיף 56, הקובע: "אין בהוראות חוק זה כדי לחייב מטפל לתת לחולה הנוטה למות טיפול רפואי מסוים, או להימנע ממתן טיפול רפואי מסוים, בניגוד לערכיו, למצפונו, או לשיקול דעתו הרפואי; מטפל שסירב או נמנע כאמור יעביר את הטיפול למטפל אחר, על פי הסדר שייקבע בתיאום מראש עם מנהל המוסד הרפואי."
היסטוריה חקיקתית.
בשנת 2000 מינה שר הבריאות שלמה בניזרי ועדה ציבורית בראשות פרופ' אברהם שטינברג, לשם בחינת סוגיות הטיפול בחולה הנוטה למות. הוועדה מנתה 59 חברים, ובהם אנשי רפואה, דת, משפט, פילוסופיה ואתיקה. דיוני הוועדה הניבו הצעת חוק, שאותה הניחה הממשלה על שולחן הכנסת בדצמבר 2004. הצעה זו הצטרפה להצעת חוק דומה של חבר-הכנסת רומן ברונפמן וקודמה יחד עם הצעה זו. דברי ההסבר להצעת החוק מציגים אחדות מהסוגיות שאתן התמודדה הוועדה:
כשנה לאחר הגשתה של הצעת החוק, בדצמבר 2005, אושר החוק בכנסת, והוא נכנס לתוקף ב-15 בדצמבר 2006, שנה מיום פרסומו.
השפעת החוק על חולים אחרים.
בתי המשפט מעניקים משקל לאיסורים שבחוק גם כשהם דנים דן במקרים של חולים שאינם "נוטים למות". בהיעדר חקיקה מפורשת, ליועץ המשפטי לממשלה השפעה משמעותית על עיצוב הנוהג בנושא, בהחלטותיו באילו מקרים לעתור לבתי המשפט לגבי חולים אלו.
מוותליש הראשון
מוּוַתַלִיש הראשון היה מלך החתים בתקופת האופל בסוף תקופת הממלכה החתית הקדומה במאה ה-15 לפנה"ס אשר נמשכה כ-100 שנים בלבד והייתה מעין גשר בין האימפריה החתית לממלכה הקדומה.
מעט מאוד ידוע לנו כיום על מוותליש הראשון מפני שהוא לא הותיר אחריו כמעט ממצאים ארכאולוגים. קודמו של מוותליש הראשון היה חוזיאש השני, ויורשו היה תודחליאש הראשון מייסדה של הממלכה החתית החדשה בשנת 1430 לפנה"ס.
חיים בלתי גמורים
חיים בלתי גמורים (באנגלית: An Unfinished Life) הוא סרט דרמה שיצא בשנת 2005 וביים לאסה הלסטרם. רוב הסרט צולם בקנדה.
ססמת הסרט שהופיעה בכרזות הייתה: "כל סוד לוקח חיים משלו".
עלילה.
איינר (רדפורד), חוואי המתגורר בוויומינג, מתקשה להתמודד עם מותו של בנו היחיד בתאונת דרכים. הוא מבקר מדי יום בקברו של הבן, הנמצא בחוותו, ומדבר אליו. חברו היחיד של איינר הוא מיטש, אדם שחור העובד בחוותו מזה ארבעים שנה. מיטש הותקף לפני תחילת הסרט על ידי דוב גריזלי שהשחית את פניו וגרם לו לנכות.
איינר מסוכסך עם אלמנת בנו, ג'ין (לופז), אותה הוא מאשים במותו. העלילה נפתחת בהגעתה של ג'ין לחוותו של איינר לאחר עשר שנים בהם לא נפגשו. היא מגיעה יחד עם בתה הצעירה, נכדתו של איינר.
בתחילה, איינר מתקשה להתמודד עם השינוי הפתאומי בחייו. מאוחר יותר הוא משתנה ויחסו אל ג'ין, ואל נכדתו הופך אנושי יותר.
מיטש מתחיל לחלום על הדב שתקף אותו, ומבקש מאיינר לשחרר אותו משביו בגן החיות של העיירה. איינר נעזר בנכדתו כדי לשחרר את הדב בחשאי, באישון לילה.
מוותליש השני
מוּוַתַלִיש השני היה מלך האימפריה החתית בין השנים 1295 - 1272. הוא היה בנו הבכור של מורשיליש השני וזכור בעיקר הודות לקרב המפורסם שאותו ניהל יחד עם אחיו חתושיליש השלישי נגד פרעה מצרים רעמסס השני על השליטה בסוריה בסמוך לעיר קדש אשר נודע בשם קרב קדש, בסביבות 1274 לפנה"ס.
כשהתמנה למלך העביר את בירתו לתַרְחוּנְתַשַש (העיר טרם נחשפה) עקב פלישת שבטי הכַּשכַּש . במקביל מינה את אחיו למושל העיר חתושש.
חוקרי מצרים מאמינים שמוותליש השני הגיע בסופו של הדבר להסכם הבנה עם רעמסס השני על אזור המחלוקת מסביב לקדש כדי להימנע מעימות אפשרי נוסף. הסכם זה גרם להדלדלות ההשפעה המצרית באזור למשך השנים הקרובות עקב מרידות פנים-מצריות ובעיות מבית, דבר שאפשר לחתים להשתלט על אזור קדש וסוריה ללא מאמץ רב.
למוותליש השני היו לפחות שני בנים, ושניהם נקראו על שם אל הסערה החוּרִי תֶשוּב. אחד מבניו, אורחי-תשוב, ירש את אביו, ושינה את שמו למורשיליש השלישי.
מוותליש
מוּוַתַלִיש הוא שמם של שני מלכי החתים.
אקון
תחנת הרכבת דימונה
תחנת הרכבת דימונה היא תחנת רכבת ישראל בעיר דימונה. התחנה משמשת כתחנת קצה לקו הנוסעים באר שבע - דימונה. המסילה עליה התחנה נמצאת ממשיכה עד הר צין.
היסטוריה.
מסילת הרכבת לדימונה נפתחה בשנת 1965, תחילה פעלו בקו רק רכבות משא שהובילו פוספטים מהנגב. ב-25 במרץ 1967 נחנך שירות רכבת נוסעים לדימונה, עד שנסגר ב-1980.
תחנת רכבת חדשה נפתחה ב-17 בדצמבר 2005. התחנה ממוקמת מחוץ לעיר, במרחק של כ-1 ק"מ, בסמוך למוסך הקטרים של דימונה.
הקו לבאר שבע פועל בתדירות נמוכה ועוברים דרך התחנה נוסעים מעטים, כמות הנוסעים המועטה ביותר מבין כל תחנות רכבת ישראל (80 נוסעים ליום בממוצע נכון ל-2009). טרם פתיחת תחנת דימונה, התחנה הדרומית ביותר של רכבת ישראל הייתה תחנת באר שבע מרכז.
במרץ 2020 הופסקה תנועת הרכבות בין באר שבע לדימונה ביחד עם תנועת רכבות הנוסעים בכל הארץ כחלק מהגבלות שהטילה הממשלה על התחבורה הציבורית עקב התפשטות נגיף הקורונה, הקו נשאר מושבת גם אחרי 22 ביוני 2020, כאשר חזרה הרכבת לפעול בשאר הקווים. במסגרת התמודדות עם משבר כלכלי בעקבות התפשטות נגיף הקורונה, משרד האוצר הציע לבטל את הקו מבאר שבע לדימונה עקב תפוסה נמוכה מאוד שלו..
בסוף יולי 2020, הקו בין באר שבע לדימונה חזר לפעילות.
מבנה התחנה ותכנון עתידי.
לתחנה הקיימת רציף צד אחד, מבנה תחנה ומגרש חנייה. קיים תכנון להעתקת תחנת הרכבת לדימונה מזרחה לצד כביש 25 סמוך לכניסה לעיר כך שתהיה נגישה יותר לתושבי העיר, במסגרת מרכז תחבורתי שישרת גם את קווי האוטובוס בעיר ויכלול גם חניון לרכבים ומרכז עסקים עם מבני משרדים שיחובר בגשר לקניון פרץ סנטר הסמוך. בנוסף, קיים תכנון לנצל את מקטע המסילה בין באר שבע לדימונה כחלק מתוכנית קו הרכבת לאילת בו תשמש כתחנת ביניים. בתחילת 2021 אישרה להפקדה, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה – מחוז הדרום את תוכנית התחנה החדשה ואת שדרוג והרחבת מסילת באר שבע-דימונה-צפע-רותם.
שירות רכבות בתחנה.
מהתחנה יוצאות 3 רכבות ביום לבאר שבע.
קווי אוטובוס לתחנה.
השירות המשלים לתחנה דליל ביותר בהתאם לתדירות קו באר שבע - דימונה. ישנו קו בודד של חברת "אגד" שמספרו 12 המוביל מהתחנה לשוק העירוני והתחנה המרכזית ותדירותו 3 נסיעות ביום לכל כיוון בהתאם למספר הנסיעות של הרכבת לכל כיוון בקו באר שבע - דימונה.
לגטו
וסאליוס
נחיר (הנדסת מכונות)
נחיר (באנגלית: Orifice plate) הוא התקן מכני-הידראולי, המשפיע על זרימת הזורם בצינור באמצעות הצרת מעברו.
לנחיר יכולים להיות שימושים שונים. אחד המרכזיים שבהם הוא כמד ספיקה. הנחיר עשוי לשמש גם התקן לוויסות ספיקת הזורם על ידי כך שהוא גורם למפל לחץ או מפל עומד בזרימה.
דוגמה לשימוש בנחיר כמד ספיקה: הנחיר מותקן בתוך צינור, וצדו הפונה אל כיוון זרימת הנוזל חסום על ידי דיסקה בעלת חור במרכזה. הקטנת שטח החתך גורמת להפסדים בזרימה ולכן למפל לחץ על פני הנחיר. כדי למדוד את ספיקת הנוזל, יש למדוד את הפרש הלחצים משני צדי הדיסקה על ידי מנומטר, ועל ידי הצבת נתונים אלה במשוואת העומדים נקבל את מהירות יציאת הנוזל מהנחיר.
הנקודה בה שטח החתך של הזורם הוא הקטן ביותר נקראת: ונה קונטרקטה. בנקודה זו המהירות היא מרבית והפרש הלחצים משני צידי הנחיר מקסימלי. חשוב לבצע את המדידה בנקודה זו שכן השגיאה תהיה הקטנה ביותר.
המשוואות לזורמים דחיסים ולא דחיסים.