רבין הדגיש לאורך הפרשה כי הוא שותף מלא בחשבון, ובעקבות החלטת היועץ המשפטי לממשלה, הודיע על פרישה ממועמדות לראשות הממשלה. הביוגרף של רבין, יוסי גולדשטיין, כתב שככל הנראה ההחלטה נבעה גם משיקולים פוליטיים. פרשיות השחיתות שנקשרו במערך פגעו פגיעה ניכרת ביוקרתו ורבין העריך שקולות רבים יעברו ממפלגתו לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש). מגמה זו התבטאה בסקרים שהתפרסמו בכלי התקשורת. "לא היה סיכוי שהמערך יקבל ביום הבחירות די קולות להקמת קואליציה נוחה, ולעומת זאת היה סיכוי סביר מאוד שלליכוד יהיה קל יותר לאחר הבחירות להרכיב את הממשלה". במובן זה, כותב גולדשטיין, עזרה הפרשה לרבין לגרום לכך שהכישלון בבחירות יירשם על שם יריבו פרס ולא על שמו, ולדעתו רבין התכוון לכך.
ב-11 באפריל הוטל על יצחק רבין כופר בסך 15 אלף לירות. במשפט הוטל על לאה רבין קנס בסך 250 אלף לירות (שהם כ-363,000 ש"ח בהתאמה לעליית מדד המחירים לצרכן עד מאי 2019). השופט דב לוין קבע אז כי "הכספים במטבע זר הוחזקו על ידי הנאשמת ונעשה על-ידה שימוש בהם במשך ארבע שנים רצופות ובמגוון של דרכים, שכל אחת מהן היא פסולה כשלעצמה". רבין שילמה את הקנס במאי 1977 בעזרת הלוואה מבן דוד שלה ומידיד המשפחה, נורמן ברנסטין.
השפעה פוליטית.
באותה עת עמד רבין בראש ממשלת מעבר, לאחר שהתפטר בדצמבר 1976 עקב משבר קואליציוני. בעקבות ההתפטרות הוקדמו הבחירות לכנסת התשיעית ל-17 במאי 1977. בהתמודדות הפנימית במרכז מפלגת העבודה שהתקיימה בפברואר ניצח רבין את שר הביטחון שמעון פרס ברוב קטן, ונבחר למועמד המערך לראשות הממשלה. רבין חשד כי שמעון פרס הוא זה שהביא לפרסום, בשל היריבות ביניהם.
בעקבות הפרשה הודיע רבין בשידור טלוויזיה ב־7 באפריל 1977, כי הוא יתפטר מראשות הממשלה ברגע שיאפשר לו זאת החוק, ויפרוש מהנהגת המערך. מאחר שכראש ממשלת מעבר לא היה יכול רבין להתפטר, הוא יצא לחופשה מתפקידו כראש הממשלה ואת התפקיד מילא בפועל פרס.
בבחירות הפנה הציבור עורף למערך, והעניק את הניצחון לליכוד בראשות מנחם בגין.
הפרסום בל'אקספרס.
בנובמבר 1980 פרסם השבועון הצרפתי ל'אקספרס שרבין קיבל את הכספים לתשלום החוב מידי הקבלן בצלאל מזרחי. העיתון המשיך וציין שידיעה על כך הגיעה למחנה של שמעון פרס ומהווה עבורו נשק סודי בהתמודדות על ראשות מפלגת העבודה. מזרחי ורבין הכחישו את הידיעה. רבין הגיש תביעת דיבה נגד ל'אקספרס על הפרסום. הצדדים הגיעו לפשרה: רבין הסיר את התביעה, ל'אקספרס הודה כי הפרסום היה שקרי ושילם את הוצאות המשפט. את הכסף שקיבל מהעיתון תרם רבין לארגון נכי צה"ל.
ספרייה לעותקי חובה
ספריה לעותקי חובה
מסעות נפוליון בארץ ישראל
מסעות נפוליאון בארץ ישראל
התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן
התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן (בגרמנית: Sächsische Staatskapelle Dresden) היא תזמורת סימפונית שמקום מושבה הקבוע בדרזדן, גרמניה. היא נוסדה בשנת 1548, אחת התזמורות הוותיקות ביותר בעולם.
הרבה מנצחים ראשיים ידועי שם כיהנו בתזמורת בשנות קיומה. בראשית קיומה, היה היינריך שיץ קשור עמה ובמאה ה-19 היו קרל מריה פון ובר וריכרד וגנר בין מנצחיה הראשיים. במאה ה-20 נקשר שמו של ריכרד שטראוס בתזמורת, הן כמנצח והן כמלחין, וכמה מיצירותיו הועלו שם בהצגות בכורה. גם קרל בהם ורודולף קמפה היו בין מנצחיה הראשיים.
הרברט בלומסטדט היה מנהל מוזיקלי של הסטאסטקאפלה משנת 1975 עד 1985. הוא הקליט איתם את כל תשע הסימפוניות של בטהובן.
ג'וזפה סינופולי היה מנצחה הראשי עד מותו בשנת 2001. באוגוסט 2002 קיבל עליו ברנרד הייטינק משרה זו. משנת 2007 ועד 2010 היה פאביו לואיזי המנהל המוזיקלי של התזמורת ואחריו שימש כריסטיאן תילמן בתפקיד זה. החל משנת 2024 המנהל המוזיקלי יהיה דניאלה גאטי.
כלא אנדרסונויל
בנת ג'ביל
היינריך שיץ
היינריך שיץ (בגרמנית: Heinrich Schütz; 8 באוקטובר 1585 - 6 בנובמבר 1672) היה מלחין ונגן עוגב גרמני.
רבים רואים בשיץ את המלחין הגרמני החשוב ביותר לפני באך והוא נחשב לעיתים קרובות לאחד המלחינים החשובים ביותר של המאה ה-17 לצד קלאודיו מונטוורדי. הוא כתב את מה שנחשב לאופרה הגרמנית הראשונה, "דפנה", שבוצעה בטורגאו בשנת 1627, אבל המוזיקה אבדה מאז.
חייו.
שיץ נולד בקסטריץ; מוריץ פון הסן-קאסל גילה את כשרונותיו המוזיקליים בשנת 1599. אחרי ששימש כנער מקהלה יצא ללמוד משפטים במארבורג, ומשם המשיך לוונציה ללמוד מוזיקה משנת 1609 עד 1613 אצל ג'ובאני גבריאלי. לאחר זאת כיהן תקופה קצרה כנגן עוגב בקאסל, לפני שעבר לדרזדן בשנת 1615 למלא את תפקיד מלחין החצר אצל הנסיך הבוחר של סקסוניה.
במשרתו זו בדרזדן החזיק עד סוף ימיו (ובתקופת שהותו שם זרע את הזרעים של מה שהיא כיום התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן), אבל את דרזדן עצמה עזב בכמה הזדמנויות; בשנת 1628 נסע שוב לוונציה, וככל הנראה פגש שם את קלאודיו מונטוורדי - ייתכן שלמד אצלו - ובשנת 1633, אחרי שמלחמת שלושים השנים הפכה את סדרי החצר על פיהם, קיבל עבודה בקופנהגן. הוא חזר למשרה מלאה בדרזדן בשנת 1641 ושם נשאר עד יומו האחרון. הוא מת מאירוע מוחי בשנת 1672, בגיל 87.
סגנון.
יצירותיו של שיץ מגלות את השפעתם של שני מורים עיקריים, גבריאלי (שהשפעתו ניכרת בעיקר בשימוש שעושה שיץ בברק ובפאר של סגנונות הפוליכוראליות והקונצ'רטאטו), ומונטוורדי. בולטת ביצירתו גם השפעת המלחינים של ארצות השפלה במאה ה-16. יצירותיו הידועות ביותר הן בתחום מוזיקת הקודש, החל בקול סולו בליווי אינסטרומנטלי וכלה במוזיקה כוראלית א-קפלה. בין יצירותיו המייצגות שלושה ספרים של "סימפוניה סאקרה", "תהילי דוד", "שבע המילים האחרונות של ישו על הצלב" ושלושת הפאסיונים שלו. המוזיקה של שיץ, שהחלה את דרכה בסגנונות המתקדמים ביותר בראשית הקריירה שלו, התפתחה בהמשך לסגנון פשוט, כמעט חמור באופיו, ששיאו במוזיקה לפאסיונים, שנכתבה בשלב מאוחר בחייו. סביר להניח, שלשיקולים מעשיים היה חלק בשינוי הזה: מלחמת שלושים השנים עשתה שמות בתשתיות המוזיקליות של גרמניה, ולא היה זה מעשי, או אפילו אפשרי, לבצע את יצירות הענק בסגנון הוונציאני, שציינו את כתיבתו בתקופה מוקדמת יותר.
שיץ היה אחד המלחינים האחרונים שכתבו בסגנון מודאלי, עם הרמוניות לא-פונקציונליות, הנוצרות במקרים רבים כתוצאה מהשפעת הגומלין בין הקולות; עם זאת, חלק גדול מן המוזיקה שלו מגלה משיכה הרמונית חזקה בקרבת קדנצות. המוזיקה שלו עושה שימוש רב באימיטאציה, כשהקולות נכנסים לא פעם בסדר לא קבוע ובמרווחים משתנים. אופייניים למדי למוזיקה של שיץ דיסוננסים עזים, הנגרמים מתנועה של שני קולות או יותר במעברים נכונים בין דיסוננסים על רקע הרמוניה מרומזת. מעל לכל, המוזיקה שלו מפגינה רגישות קיצונית להטעמות ולמשמעות של הטקסט, הנמסרת במקרים רבים באמצעות פיגורות טכניות, הלקוחות ממוזיקה פואטיקה, שהיא כשלעצמה
תוצר של השוואה לתצורות מילוליות ברטוריקה קלאסית.
כמעט דבר לא שרד מן המוזיקה החילונית של שיץ, פרט לכמה שירים ביתיים (אריות) ולא כלום מן המוזיקה האינסטרומנטלית (אלא אם לוקחים בחשבון את הפרק האינסטרומנטלי הקצר, "סינפוניה", החותם את הדיאלוג של "שבע המילים האחרונות"), אף כי יצא לו שם של אחד מנגני העוגב המעולים ביותר בגרמניה.
חשיבות רבה נאצלה לשיץ כמי שהביא לגרמניה רעיונות מוזיקליים חדשים מאיטליה ועקב כך הייתה לו השפעה רבה על המוזיקה הגרמנית מאז ואילך. סגנון אסכולת העוגב הצפון-גרמנית נגזר במידה רבה משיץ (כמו גם מן ההולנדי יאן פיטרסזון סוולינק); מאה שנה אחר כך הגיעה מוזיקה זו לשיאה בכתיבתו של באך.
יצירות.
היצירות הבאות הן כאלה שיצאו לאור בדפוס. רובן מכילות קטעי מוזיקה רבים; בסך הכול שרדו יותר מ-500 קטעים נפרדים משל שיץ.
בינת ג'ביל
ארהוס
מכס נורדאו
ררנ&quot;ג
שיץ
שיץ הוא שם משפחה גרמני. בלועזית Schütz או Schutz
היינריך שוץ
איידהו שלי
איידהו שלי (באנגלית: My Own Private Idaho) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1991 אותו הסריט וביים גאס ואן סנט בהשראת הסרט "נהג מונית" של מרטין סקורסזה, והוא מהווה גם מעין גרסה מודרנית למחזות "הנרי הרביעי, חלק ראשון", "הנרי הרביעי, חלק שני" ו"הנרי החמישי" מאת ויליאם שייקספיר. בתפקידים הראשיים מככבים ריבר פניקס וקיאנו ריבס, שסרט זה היה הפריצה שלו. הסרט היה לסרט פולחן בקרב בני הנוער האמריקני בראשית שנות התשעים.
עלילה.
הסרט מספר את סיפורו של מייק (ריבר פניקס), נער ליווי מפורטלנד החי ברחובות ומחפש את אמו. מייק סובל מנרדמות (נרקולפסיה) בכל פעם שהוא נמצא במצבי לחץ. הוא שורד בזכות היותו נער ליווי, אשר שוכב עם גברים ונשים כאחד. את סקוט (קיאנו ריבס) הוא הכיר ברחוב. סקוט עובד גם הוא כנער ליווי, אף על פי שבא מבית עשיר, וחי ברחוב כיוון שמרד במשפחתו וברח מהבית.
מייק וסקוט הצטרפו לחבורת רחוב העוסקת בגנבות לשם מימון סמים. מייק ושאר חבורת הרחוב יודעים כי סקוט אמור לרשת כסף רב כשיגיע לגיל 21, וזו תקוותם לצאת מהעוני ומחיי הרחוב. בהמשך מייק וסקוט נהיים חברים טובים ומתרחקים מהחבורה. שניהם נוסעים באופנוע לאיידהו, כדי לבקר את אחיו של מייק במטרה לגלות למייק היכן נמצאת אמו, אשר נטשה אותו בהיותו תינוק, ומאז חי במוסדות כל ילדותו. בדרך לאיידהו התוודה מייק באוזני סקוט, כי הוא אוהב אותו והיה רוצה להרגיש קרוב אליו יותר. סקוט אמר כי הם יוכלו להיות רק ידידים, כי הוא שוכב עם גברים רק תמורת כסף.