מחילתו של הבטונג המתחפר תלויה בטופוגרפיה ובסוג האדמה; היא יכולה להסתכם במנהרה קצרה ופשוטה, או להיות מפוצלת ומורכבת ולהתפרש על שטח נרחב. רשת המחילות נוצרת במקרים רבים באמצעות הרחבות של בטונגים אחרים, והיא כוללת מפלסים בעומקים שונים, מעברים רבים המקשרים את המחילות זו לזו, ובסביבות 3–120 פתחי יציאה. ברשת מחילות רחבה משתמשים במקביל 20–40 בטונגים, ולכל אחד קן ופתח יציאה אישי. לרוב יש זכר יחיד השולט עליה, ואילו הנקבות חלקן זרות וחשדניות וחלקן בעלות קרבה משפחתית (אם, בת, אחות, וכו') שעשויה לגרום להן לישון יחדיו. אף על פי שהבטונגים המתחפרים חיים יחדיו במחילות, הם יוצאים בשקיעה לתור אחר מזון בנפרד, וחוזרים למחילה לפני הזריחה. הבטונג המתחפר מחפש את מזונו בשטח ביתי קבוע סביב המחילה שאורכו נע בין 60 מטר ל-2 ק"מ, אך כאשר המזון אינו זמין הוא עשוי להרחיק אף יותר.
הזכרים בדרך כלל אגרסיביים כלפי זכרים אחרים שנכנסים למחילותיהם, ואילו הנקבות סובלניות יחסית אחת לשנייה. שני הזוויגים קולניים מאוד, ומשמיעים רפרטואר מגוון של לחישות, ציוצים ונהימות כדי לתקשר עם בני מינם. הבטונג המתחפר מאתר את מזונו באמצעות חוש הריח המצוין שלו, ומשתמש גם ביכולת החפירה שלו כדי להגיע למזון הקבור באדמה.
הבטונג נע בעיקר על רגליו האחוריות, כשהגפיים הקדמיות נמצאות בשימוש כתמיכה כשהגוף נייח או בחפירה. לבטונג הליכה מהירה והליכה איטית; ההליכה המהירה היא דו-רגלית ואופיינית לקנגוריים החולדתיים, ובמהלכה הגוף נטוי כלפי קדימה והגפיים מוחזקות קרוב לחזה, ובמקביל הזנב מתוח לאחור כמשקל נגדי. ההליכה האיטית מחומשת (ארבע רגליים וזנב) ונראית כזחילה, והיא נמצאת בשימוש במהלך החיפוש אחר מזון.
תזונה ויחסי גומלין.
הבטונג המתחפר הוא יונק צמחוני, אך מגוון לעיתים קרובות בטרמיטים ובבשר פסולת ימית שנפלטה לחוף. תזונתו הצמחונית כוללת עשבים, עלים, זרעים, פקעות, פרחים, פטריות, פירות (במיוחד תאנים), אגוזים ושורשים; בקרבת מגורי אדם, הבטונג נוהג לפשוט על גינות ושדות ולאכול ירקות ודגן, עובדה שהפכה אותו לשנוא על המתיישבים האירופאים שפעלו להכחידו. כליותיו של הבטונג מותאמות לחסוך בנוזלים, עובדה המאפשרת לו לשרוד באקלים מדברי צחיח. הוא שותה מים לעיתים רחוקות, ומקבל את מרבית הלחות ממזונו.
טורפיו הטבעיים של הבטונג ביבשת אינם ידועים כיוון שהוכחד ממנה לפני שנחקרו יחסי הגומלין. סביר להניח שהוא ניצוד על ידי הדינגו, דורסי לילה ופיתונים; באיים, הטורפת העיקרית שלו היא לטאת הכוח. הטורפים הנפוצים שלו בעת המודרנית היו השועל האדום וחתול הבית שהובאו על ידי האדם ליבשת והיו בין הגורמים העיקריים להכחדתו ממנה.
הבטונג המתחפר היה אחד ממהנדסי הסביבה הבולטים של היבשת האוסטרלית: החפירות הרבות שהותיר אחריו בחיפושו אחר מזון, גרמו לאוורור האדמה ולשיפור ספיגת מי הגשמים, ויצרו מעין טלאים פוריים במדבר בשל התקבצות של זרעים ומים בתוכם. הוא שימש גם כמפיץ זרעים ונבגים באמצעות גלליו, ומערכת המחילות הענפה שיצר שימשה מקלט לבעלי חיים אחרים כדוגמת נמיית כיס מערבית, פוסום אוסטרלי ואפילו הבילבי הענק.
רבייה ומחזור חיים.
הבטונג המתחפר הוא יונק פוליגמי, ומתרבה לאורך השנה ללא עונת רבייה קבועה; בתוך מערכת מחילות, הזכר מקים הרמון נקבות ומגן עליו בקנאות מפני זכרים אחרים. הנקבה ממליטה צאצא יחיד לאחר תקופת היריון של 23 ימים. הגור שוהה בכיס עד שלושה חודשים ונגמל בגיל 115 יום; לאחר מכן הוא עוזב את הכיס, אך ממשיך להתלוות לאימו עד יציאתו לעצמאות בגיל 180 יום. הן הזכר והן הנקבה מגיעים לבגרות בגיל 5 חודשים.
אף שהנקבה מתרבה מיד לאחר ההמלטה, היא מקפיאה את התפתחות העובר עד שהגור הקודם יעזוב את הכיס. בשל כך, היא עשויה להיות מטופלת ב-3 דורות צאצאים במקביל: גור מתבגר שגדל מחוץ לכיס, גור זעיר שיונק בכיס, ועובר מוקפא. במקרה שהגור שבכיס מת או נאבד, הנקבה מחדשת את התפתחות העובר המוקפא והוא נולד תוך זמן קצר. הזכר אינו משתתף בגידול הצאצא, אך מאפשר לו לשהות בתוך ההרמון עד יציאתו לעצמאות גם אם הגיע כבר לבגרות. הנקבה בדרך כלל נשארת לחיות לצד אימה במערכת המחילות, וחופרת בה מחילות נוספות לשימוש עצמי.
תוחלת החיים הממוצעת של הבטונג המתחפר בטבע קצרה במיוחד: בסביבות 3 שנים בלבד; עם זאת, בתנאים סביבתיים טובים הוא עשוי להאריך ימים עד לגיל 11 שנים.
מצב.
הבטונג המתחפר הוא דוגמה קלאסית להשפעה מרחיקת הלכת של האדם על יבשת אוסטרליה. תוך 100 שנה, הוא הפך מאחד היונקים הנפוצים ביותר ביבשת ליונק נדיר ששרד רק על מספר איים בודדים. הירידה הדרסטית במספרו במהלך המאה ה-19 מיוחסת למספר גורמים; ראשית, המתיישבים האירופאים ראו בו כמזיק יבולים הרסני לא פחות מהמכרסמים מהעולם הישן, וניסו להשמיד אותו בכל האמצעים מהאזורים החקלאיים. עדות ליחס של התושבים אליו ניתן למצוא בכתביהם של ג'ון גולד, הרברט פינילסון וזואולוגים נוספים:
שנית, המרת יערות לשטחי מרעה, רעיית בקר וצאן, ותחרות על מקורות מזון ומחילות עם הארנבונים והחולדות שהובאו ליבשת על ידי האדם, דחקו אותו בהדרגה לאזור המדבר. השועל האדום וחתול הבית ששוחררו על ידי האדם באוסטרליה, המשיכו לחסל את אוכלוסייתו במדבר, בערבות העשב ובכיסי יער מבודדים והובילו להכחדתו המוחלטת מהיבשת. בנוסף, ההתיישבות האירופאית, הובילה להפסקת השריפות המבוקרות שהוצתו על ידי הילידים האבוריג'ינים וגרמו לייבוש הצמחייה ולפריצת שריפות בר גדולות.
כיום, תוכניות השימור האוסטרליות הובילו לייצוב אוכלוסיית המין. הבטונג המתחפר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), בשל היותו תלותי בתוכניות שימור של רשויות הטבע האוסטרליות. המשמעות היא, שהמין ימשיך להתקיים ביבשת ובאיים כל עוד פקחי השימור יבצעו ניטור קבוע ויוודאו שאין פלישה של טורפים לשמורות הטבע ולאיים שבהם הוא מצוי.
איומים.
האיומים העיקריים הנוכחיים על אוכלוסיות הבר של הבטונג כוללים: הכנסה לא-חוקית של טורפים פולשים כדוגמת השועל האדום וחתול הבית, שריפות בר גדולות, ומחלות. חתול הבית גרם גם להכחדת אוכלוסיית בטונגים שהושבה לטבע במדבר גיבסון. חולדות ועכברים מתחרים באיים עם הבטונג על מקורות מזון, אך נחשבים לאיום זניח יחסית, להוציא את האי בודי; באי זה, החולדה השחורה הקשתה מאוד על שרידות המין, אך אוכלוסייתה צנחה בחדות בעקבות פיזור ממוקד של פתיונות ברחבי האי שגם גרם בטעות להכחדת הבטונג ממנו. רעיית יתר של בקר וצאן, ותחרות על מקורות מזון ומחילות עם ארנבונים הם איומים משניים. תנודות קיצוניות באוכלוסיות האיים כתוצאה משינויים אקלימיים נחשבת גם היא לאיום משמעותי.
שימור.
התוכנית האוסטרלית להתאוששות מינים, כללה מספר פעולות הקשורות לבטונג המתחפר: הגנה על אוכלוסיות הבר ששרדו באיים דורה, ברנייר ובארו וסביבת המחיה שלהן; הקמת תוכנית לשחזור תפוצת המין ביבשת; הקמת אוכלוסיות שבויות שמהן ישוחררו פרטים לטבע; הכנסה של הבטונג לאיים נוספים בחוף המערבי ולאיים אקולוגים ביבשת (אזור טבעי מגודר); הגנה על אוכלוסיות שהוכנסו מחדש לאזורים שמהן נכחדו בעבר; ביצוע מחקר גנטי לאוכלוסיות השונות; העלאת המודעות לשימור הבטונג בקרב הקהילות המקומיות.
הפרויקט לשימור הבטונג מתקדם בהתאם לציפיות, ומשולב עם פרויקטים של מינים דומים החיים באותו בית הגידול של הבטונג המתחפר, דוגמת וולבי ארנבי אדמוני, וולבי ארנבי מפוספס ובנדיקוט סרוג מערבי. מושבות שבויות קיימות במרכז הרבייה בחצי האי פארון וביוקוקורה. הבטונג הושב לאי בודי הסמוך לבארו ולמספר אתרים ברחבי היבשת (הייריסון פרונג, לורנה גלן, יוקאמורה, רוקסבי דאונס, וסקוטיה), והובא גם לאי פארו, לאי אלפא ולאיי מונטבלו. מתוכננת גם השבה לאי דירק הארטוך מיד לאחר חיסול החתולים באי. באתרי השבה לטבע בדרום ומערב היבשת, הקהילה המקומית משותפת במאמצי השימור (גיוס פקחים למשל). מחקרים גנטיים נמצאים עדיין בראשיתם, אך מצביעים על הבדלים ברמה של תת-מין בין אוכלסיית האי בארו לבין אוכלוסיות האיים במפרץ הכרישים. אוכלוסיות הבטונג באיים וביבשת, מנוהלים על ידי אחת משתי הסוכנויות הממשלתיות: המחלקה לגנים וחיות בר והמחלקה לסביבה ומשאבי הטבע, או על ידי הארגון לשמירת חיות הבר האוסטרליות.
האוכלוסייה העולמית של הבטונג המתחפר נאמדת בסביבות 19,000-14,500 פרטים, ונתונה לתנודות חדות בהתאם לאקלים.
בטונג נולרבור
בטונג נולרבור (שם מדעי: Bettongia pusilla), הוא מין יונק כיס ננסי ולא מוכר בסוג בטונג שחי באזורים הצחיחים בדרום יבשת אוסטרליה ונכחד מן העולם בתחילת ההתיישבות האירופאית באוסטרליה במהלך המאה ה-17.
מידע כללי.
המדע התוודע לקיומו באמצעות מספר שלדים תת-מאובנים שנתגלו בשנת 1984 בשתי מערות באזורים הצחיחים של אוסטרליה הדרומית; במקור, שלדים אלו תוארו כשייכים לסוג הנכחד קנגורו חולדתי מדברי או לאחד ממיני הפוטורו; בשנת 1997, הביולוג ג'ים מקנמרה בחן את השלדים, והגיע למסקנה שמדובר במין חדש של בטונג. בהשוואה בין גולגולת בטונג נולרבור לגולגולות בטונגים אחרים, נמצא שהלסת התחתונה שלו הייתה קטנה מקרוביו עם שיניים דקיקות יותר וטוחנות בעלות כתרים גבוהים. אף שבתחילה סברו שמדובר במאובן קדום, תארוך העצמות גילה שהוא נכחד תקופה קצרה לאחר שהחלה ההתיישבות האירופאית ביבשת.