נכון לשנת 2020 אוניות המכולות הגדולות ביותר בעולם הן מסדרת Algeciras-class, באורך 399.9 מטר וברוחב 61 מטר. שתים עשרה אוניות אשר ניבנו במספנות דייוו וסמסונג בקוריאה הדרומית. לכל אחת מאוניות אלה קיבולת מקסימלית של 23,964 TEU.
שוק התובלה.
להוציא את השוק הנפרד הקיים להובלה ימית של מטען בתפזורת, אוניות מועסקות בשלושה סוגים של הסכמי חכירה: חכירת מסע, חכירה לפי זמן, וחכירה של אונייה ללא צוות. בחכירת מסע החוכר מקבל את האונייה מנמל ההטענה ועד לנמל הפריקה. בחכירה לפי זמן, האונייה מוחכרת לתקופת זמן מוסכמת מראש, כדי לבצע כל הפלגה שהחוכר יחפוץ בה. בחכירה ללא צוות, החוכר פועל למעשה כמפעיל האונייה ומנהלה וצריך לדאוג לצוות ולאחזקה השוטפת של האונייה.
ועידת האו"ם לסחר ופיתוח (UNCTAD) בסקירת הסחר הימי לשנת 2010 סוקרת שני היבטים של מחירי התובלה הימית של מכולות. הראשון הוא מחיר החכירה, באופן ספציפי, מחיר חכירה לפי זמן של מכולת TEU בודד במשקל 14 טון על אוניית מכולות. ההיבט השני הוא מחיר התובלה, או מחיר יומי כולל להובלת TEU של מטען בנתיב נתון. כתוצאה מן המיתון בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21, שני המדדים האלה נמצאים בירידה חדה בשנים 2008–2009, והראו סימנים של התייצבות מאז תחילת 2010. מקור המידע העיקרי של ה-UNCTAD לסקירה זו הוא התאחדות מפעילי האוניות של המבורג (בגרמנית: Vereinigung Hamburger Schiffsmakler und Schiffsagenten e. V.), המכונה "אינדקס המבורג". המדד מתייחס למחירי החכירה של אוניות מכולות מתמחות (אוניות מחולקות לתאים בעלי מסילות) למשך 3 חודשים או יותר, ומוצג כממוצע של המחיר היומי לחכירת TEU בודד במשקל 14 טון, בדולר אמריקאי. בשנת 2007 נחנך מדד חדש, בשם New Con Tex, העוקב אחר מידע דומה אך מבוסס על נתוני חכירה של בעלי ספינות בעולם.
אינדקס המבורג מראה מגמות ברורות בשוק חכירת אוניות המכולות. ראשית, בין השנים 2000 ל-2005 הייתה עליית מחירים. בין 2005 ל-2008 המחירים ירדו לאיטם, ובאמצע שנת 2008 החלה ירידה חדה של כ-75%, אשר המשיכה עד להתמתנות באפריל 2009. טווח המחירים בתקופה זו היה בין 2.70 דולר ל-35.40 דולר, עם מחירים נמוכים יותר באופן כללי על אוניות גדולות. התנודתיות הקטנה ביותר במחירי התובלה הימית הייתה באוניות מזינות קטנות בקיבולת 200–300 TEU, ולדעת ה-UNCTAD הדבר נובע מחוסר תחרותיות בפלח שוק זה. באופן כללי, בשנת 2010, קיימת עליית מה במחירים, אבל עדיין מדובר ברמה שהיא כמחצית שיא המחיר בשנת 2008. בשנת 2011 המדד מראה סימנים של התאוששות בתחום אוניות המכולות וקיימים סימנים להתאוששות התחום בעתיד הקרוב.
נתוני מחיר התובלה של מכולה בנפח TEU בודד בנתיב נתון ניתנים בשלושה קווים סדירים ראשיים: ארצות הברית - אסיה, ארצות הברית - אירופה, ואירופה - אסיה. קיים הבדל במחירים בהתאם לכיוון התובלה, כך למשל, בשנים האחרונות מחירי התובלה מאסיה לארצות הברית גבוהים באופן משמעותי מן המחיר בכיוון ההפוך. באופן כללי, החל מן הרבעון האחרון של שנת 2008 ועד לרבעון השלישי של שנת 2009, נפח המכולות ומחירי התובלה ירדו באופן חד.
חברות אוניות המכולות המפעילות קווים סדירים הגיבו לירידה בתפוסת האוניות במספר דרכים. לדוגמה, בתחילת שנת 2009 חלק מן החברות הורידו את מחירי התובלה לאפס בקו שבין אסיה לאירופה, והם מחייבים את הלקוחות אך ורק עבור עלויות התובלה בפועל. חברות האוניות אף הפחיתו את הירידה בתפוסה על ידי הורדת מהירות השיוט של האוניות (מכונה "slow steaming") והשבתת אוניות. האטת מהירות האוניות האריכה את משך הקו בין אירופה לאסיה לשיא של 40 יום. אסטרטגיה נוספת שבה נקטו חלק מן החברות הייתה לנקוט בדרך של מניפולציה על ידי הוצאת הודעה לעיתונות על עליית מחירי התובלה, דבר שגרר חברות אחרות להעלות את מחיריהן בהתאם.
בשנים האחרונות אף קמה תחרות לקו אוניות המכולה בין אסיה לאירופה בדמות הרכבת הטרנס-סיבירית המציעה הובלת מכולות בשליש עד מחצית מן הזמן הדרוש להובלה כזו באונייה.
נמלי מכולות.
נפח תנועת מכולות בנמל נמדד בדרך כלל ביחידות TEU. נכון לשנת 2009 נמל סינגפור היה נמל המכולות הגדול בעולם במונחי תנועת מכולות עם 25,866,000 TEU בשנה אחת. שישה מתוך עשרת נמלי המכולות הגדולים בעולם באותה שנה היו בסין: נמל שנגחאי במקום השני, נמל הונג קונג במקום השלישי, נמל שנג'ן במקום הרביעי, נמל גואנגג'ואו במקום השישי, נמל נינגבו במקום השמיני ונמל צ'ינגדאו במקום התשיעי. במקום החמישי בתנועת מכולות היה נמל פוסן, נמל דובאי במקום השביעי ונמל רוטרדם במקום העשירי. סך תנועת המכולות ב-20 נמלי המכולות הגדולים בעולם הייתה 220,905,805 TEU בשנת 2009, כמעט מחצית מכלל תנועת המכולות בעולם באותה שנה.
נמל המכולות הגדול של ישראל, הוא נמל חיפה. בשנת 2012 שבר נמל חיפה את שיאי שינוע המכולות בישראל, עם שינוע של מעל ל-1,377,000 TEU מכולות - גידול של 11.5% ביחס לשנת 2011.
היבטי בטיחות.
על פי הערכות שונות בכל שנה אובדות בין 2,000 ל-10,000 מכולות שהיו על אוניות מכולות, אשר עלותן כ-370 מיליון דולר מדי שנה. רוב המכולות נופלות מאוניות מכולות בים הפתוח בעת סערה, אולם היו גם אוניות מכולות שטבעו בים על כל מטענן. כאשר מכולות נופלות מאוניית מכולות הן הופכות לפסולת ימית המהווה סיכון סביבתי. לאחר נפילתן לים המכולות שוקעות במים לאחר שהן נפרצות ומתמלאות במים.
שוד ימי גורם מדי שנה לנזקים הנאמדים בכ-100 מיליון דולר, בנזקים ישירים, באילוצן של חברות ספנות לתכנן נתיבים ארוכים יותר העוקפים אזורי סכנה, או בשיט במהירות גבוהה ובזבזנית בדלק באזורים שורצי פירטים, במיוחד באזור מזרח אפריקה.
קישורים חיצוניים.
https://www.osimhistoria.com//osimhistoria/oh_ep_212
בגין (סרט)
בגין הוא סרט טלוויזיה ישראלי שיצא לאקרנים ב-1998, העוסק בחייו של ראש הממשלה לשעבר מנחם בגין. את הסרט ביים אורי ענבר, על פי סיפור מאת אמנון דנקנר. השחקן הראשי הוא משה איבגי.
עלילה.
הסרט מתאר את חייו של מנחם בגין מתחילת דרכו כמפקד האצ"ל עד כהונתו כראש ממשלה בזמן מלחמת שלום הגליל ואחריה, ובהמשך התפטרותו, הסתגרותו ומותו ב-9 במרץ 1992 בגיל 78. איבגי מגלם את בגין, המספר מדוע הסתגר בביתו בשנותיו האחרונות. הסרט מתרחש כולו בביתו של בגין, בתקופה שאחרי הפרישה מראשות הממשלה.
חוק טיפול בחולי נפש
חוק טיפול בחולי נפש, התשנ"א-1991 הוא חוק ישראלי משנת 1991, המסדיר את זכויותיו של חולה הנפש ומגדיר את התנאים שבהם ניתן להגביל את חופש הבחירה של החולה. החוק החליף את החוק לטיפול בחולי נפש תשט"ו-1955.
מטרת החוק.
מטרת החוק היא לקבוע הסדר, המאזן בין הצורך להגן על הציבור מפני אנשים הנתפסים כמסוכנים לעצמם או לסביבה בגין סימפטומים פעילים של מחלתם, לבין הצורך להגן על אדם הזקוק לטיפול ומתמודד עם מחלה פסיכיאטרית פעילה. בנוסף לכך, החוק לטיפול בחולי נפש מבקש להגן על חירות הפרט ועל זכויות האדם של המתמודדים עם מחלות פסיכיאטריות. האיזון ההולם בין מטרות אלה נעשה בעיקר על ידי הגדרת העילות המאפשרות כפיית טיפול ואשפוז, ועל ידי קביעת נוהלי פיקוח ובקרה למניעת ניצול לרעה של הסמכות שניתנה לרשות להפעיל את ההסדר.
עיקרי הוראות החוק החדש.
החוק הרחיב את ההגנות בפני ניצול לרעה של הסמכות להורות על אשפוז כפוי, הן באמצעות הגברת הפיקוח על הפעלת סמכויותיו של הפסיכיאטר המחוזי והן באמצעות הגבלת שיקול דעתו. ההסדר החדש (לעומת החוק משנת 1955 שיפורט בהמשך) אף הבחין בין צורך דחוף באשפוז כפוי לבין אשפוז כפוי שאינו דחוף, והבחין גם בין מידת הראיות הנחוצה בכל אחד מהמצבים.
פסיכיאטר מחוזי רשאי לתת הוראה לאשפוז כפוי "בדחיפות" רק בהתקיים שני תנאים: התנאי הראשון הוא שהבדיקה הפסיכיאטרית מצביעה על קיומן של ראיות משכנעות לכך שהאדם עלול לסכן את עצמו או את זולתו סיכון פיזי מיידי, והתנאי השני הוא קיומו של קשר סיבתי בין המחלה לבין הסיכון (תנאים אלה הם מחמירים לעומת המבחן בחוק הקודם, שלפיו די היה בכך שהפסיכיאטר "נוכח" בקיומו של הסיכון).
לעומת זאת, במקרים שבהם מדובר באשפוז שאינו "בדחיפות", או כאשר יכולתו של האדם לדאוג לצרכיו הבסיסיים פגומה בצורה קשה, כאשר הוא גורם סבל נפשי חמור לזולתו או כאשר הוא פוגע פגיעה חמורה ברכוש - בכל אחד ממצבים אלה רשאי הפסיכיאטר המחוזי להורות על אשפוז כפוי, והחוק אינו מבהיר מהי דרגת הראיות הנדרשת לשם כך. ייתכן שאי-בהירות זו נובעת מהקושי בהגדרתה של מחלת נפש. יש לזכור, כי גם מהותו של ה"סיכון" המהווה עילת אשפוז אינה מוגדרת בחוק.
עיקר השינויים שהוכנסו בחוק החדש היו בתחום הפרוצדורה והקריטריונים לאשפוז האזרחי הכפוי. החוק החדש הגדיר את מחלת הנפש שבעטייה ניתן להורות על אשפוז כפוי או על טיפול מרפאתי כפוי כ"מחלה הפוגעת בבוחן המציאות של הפרט". כמו כן הוגבלה בחוק תקופת האשפוז האזרחי הכפוי לשבעה ימים; תקופה זו ניתנת להארכה על ידי הפסיכיאטר המחוזי לשבעה ימים נוספים, ולאחר מכן היא ניתנת להארכה על ידי הוועדה הפסיכיאטרית לתקופות נוספות של עד שישה חודשים. הקריטריון להארכת תקופת האשפוז הכפוי הוא המשך קיומן של העילות לאשפוז כפוי.