נושאי הכתיבה והמחקר העיקריים של סיארה עסקו ב: ספרות עברית של ימי הביניים, אתיקה יהודית, גירוש ספרד, ציונות, בלשנות, פרשנים וההיסטוריה של יהדות איטליה.
מאמרים.
סיארה כתב מאות מאמרים בנושאים שונים בנושאי יהדות, אותם ניתן למצוא בספריות שונות בעולם וביניהן גם בארכיון של מוזיאון יהדות איטליה בירושלים.
סטודיבייקר גראן טוריסמו הוק
סטודיבייקר גראן טוריסמו הוק (באנגלית: Studebaker Gran Turismo Hawk) היא מכונית סלון בתצורת קופה, 2 דלתות, אשר יוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב האמריקאית, סטודיבייקר בין השנים 1962–1964.
בשנת 1962 יוצרו 8,388 יחידות, בשנת 1963 יוצרו 4,009 יחידות ובשנת 1964 יוצרו 1,484 יחידות.
"סטודיבייקר Hawk".
בין השנים 1960-1961 פותח הדגם "Studebaker Hawk", אשר התבסס על הדגם הקודם "סטודייביקר Silver Hawk" וכמעט היה זהה לקודמו, ולדגם "סטודיבייקר Golden Hawk".
אור בקצה המגף
אור בקצה המגף (באנגלית: Shores of Light) הוא סרט תיעודי, המביא את סיפורן של שלוש נשים, שנולדו במחנות העקורים בסלנטו שבאיטליה, ועוסק במסע שלהן בחיפוש אחר מידע אודות הוריהן.
התסריטאית ובמאית הסרט היא פרופ' יעל קציר. קציר וגדי קסטל הם המפיקים שלו.
רקע היסטורי.
העקורים לאחר מלחמת העולם השנייה.
בסוף מלחמת העולם השנייה, לאחר שהושמדו שישה מיליון יהודים בקירוב, נותרו באירופה כשלושה מיליון יהודים, בעיקר בברית המועצות (כולל חלקיה האסייתיים). במחנות הכפייה, במחנות הריכוז ובמחנות ההשמדה שרדו כ-200,000 יהודים, מהם עשרות אלפים שהיו על ערש דוויי. אלפים הצטרפו אל זרם הרפטריאנטים שעשו את דרכם בעיקר לארצות המערב. רוב הקהילות היהודיות באירופה התדלדלו בעקבות הכיבוש הנאצי, המלחמה וההשמדה, ורק מעטות הצליחו לעבור את המלחמה כמעט בלא פגע. מתוך הקיבוץ הגדול של יהודי פולין, שלפני השואה מנה כשלושה וחצי מיליון נפש, נותרו כרבע מיליון בלבד, כ-170,000 מהם פליטים בברית המועצות וכ-80,000 ניצלו במחנות ריכוז, במסתור או כפרטיזנים בפולין עצמה. רבים מאלה ששרדו בארצות מזרח אירופה ובמחנות לא רצו כלל לשוב למולדתם ולהשתלב בה. כ-50,000 מניצולי המחנות נשארו במקומות שבהם שוחררו, בעיקר בגרמניה ובאוסטריה, והפכו לעקורים במחנות עקורים.
מחנות אלו שימשו כמעין מעון זמני לכל העקורים היהודים שלא היה להם לאן ללכת. מחנות העקורים הוקמו באזורים שבהם שלטו בעלות הברית בגרמניה, באוסטריה ובאיטליה. הראשונים שהגיעו אל מחנות אלו היו ניצולי מחנות ריכוז ששוחררו בידי בעלות הברית על אדמת גרמניה. התנאים במחנות אלו היו קשים ביותר, בייחוד בראשית קיומם. חלק גדול ממחנות העקורים היו בעבר מחנות ריכוז או מחנות צבא גרמניים. במחנות אלו לא התגוררו רק יהודים, אלא גם פליטים בני לאומים אחרים.
בינתיים, עקב חורבן יהדות פולין, החליטו יהודי פולין לעבור מערבה, לאזור הכיבוש האמריקאי, והגיעו למחנות עקורים שם. ב-1947 הגיעו למחנות אלה פליטים נוספים מצ'כוסלובקיה, מהונגריה ומרומניה, ומספר תושבי מחנות העקורים הגיע ל-250 אלף.
רוב העקורים היהודים ראו במחנות אלה כפתרון זמני ותחנת מעבר בדרכם לארץ ישראל. ובכל זאת, הקימו היהודים שם חיים. הם הקימו תיאטראות ותזמורות, ערכו אירועי ספורט ופרסמו יותר משבעים עיתונים וכתבי עת ביידיש. הם היו מהראשונים לחקור את השואה ולהנציח את זכרה. הם גבו עדויות ראשונות מניצולים, אספו תיעוד בכתב וערכו עצרות זיכרון לקרבנות השואה. ניצולי השואה הרגישו "משוחררים אך לא בני חורין". במחנות פעלו מפלגות יהודיות חילוניות ודתיות, ציוניות וסוציאליסטיות. עם זאת, בהשפעת הטראומה של השואה והפעילים הציונים מארץ ישראל, הייתה הציונות דומיננטית בחיים הפוליטיים. רבים מהעקורים הפגינו מודעות פוליטית חזקה ושאיפה לצאת מהארצות בהן הם נמצאים, בראש ובראשונה לארץ ישראל. הם הקימו קיבוצי הכשרה בהם התכוננו לעלייה לארץ ישראל.
במהלך 1948 הוקמה מדינת ישראל והשתנו חוקי ההגירה בארצות הברית. כך יכלו רבים משוכני מחנות העקורים להגר. מחנות העקורים נסגרו עד שנת 1950, פרט למחנה פרנוואלד שפעל עד 1957. רוב העקורים היגרו לארץ ישראל, כשליש פנו לארצות הברית ורבבות נותרו באירופה, כולל בגרמניה עצמה, והקימו מחדש קהילות רבות שחרבו בשואה.
מחנות עקורים באיטליה.
למחנות העקורים באיטליה הגיעו עקורים יהודים משארית הפליטה כבר מיד לאחר סוף המלחמה, אך בעיקר בין השנים 1946–1947. יהודים אלה ראו בשהותם באיטליה תחנת מעבר זמנית במסעם למולדתם החדשה, בין אם בישראל או בין אם במדינות אחרות מעבר לים.
מספרם המדויק של העקורים היהודים ששהו באיטליה אינו ידוע לחוקרים, משום שרבים מהעקורים הסתננו לאיטליה באופן בלתי חוקי, היו חסרי מסמכים מזהים, בעלי מסמכים מזויפים או שלא נרשמו כלל אצל הרשויות או הארגונים שפעלו באיטליה. על פי ההערכות, בין השנים 1945 ל-1951 שהו על אדמת איטליה לפרקי זמן שונים בין 50,000 ל-70,000 עקורים יהודים. רובם עלו לארץ ישראל, ואחרים למדינות אחרות מחוץ לאירופה, בעיקר לצפון אמריקה.
בשנים שלאחר המלחמה, פעלו באיטליה כ-35 מחנות עקורים. לא כל הפליטים במחנות היו יהודים, ולא כל המחנות היו פעילים לאורך כל התקופה. היו מחנות קטנים בהם שכנו עשרות יהודים, והיו שהכילו מאות ואף אלפי יהודים. לצד המחנות פעלו גם כ-77 הכשרות חלוציות וקיבוצים, לפי מחקרה של קוקונן (Kokkonen), ו-45 הכשרות לפי נתוני יד ושם. בכל מקום שבו שהו העקורים, הם התארגנו במסגרת קהילתית, חברתית, פוליטית ותרבותית עצמאית ומובדלת.
קיימים מספר גורמים שהקלו על מעבר של פליטים יהודים לאיטליה:
מחנות העקורים וההכשרות החלוציות היו מפוזרות לאורכה ולרוחבה של איטליה. המחנות בדרום איטליה היו באזור פוליה, בקצה המגף האיטלקי. למחנות אלה הגיעו יהודים על ידי חציית את הים האדריאטי מיוגוסלביה בספינות קטנות ודרך מעברי האלפים בעזרת תנועת הבריחה‫. ממחנות אלה יצאו אחר כך היהודים העקורים בספינות מעפילים לארץ ישראל.
יחסה של איטליה ואוכלוסייתה כלפי הפליטים היהודיים היה חיובי לרוב, ויהודים שהגיעו לאיטליה זכו לתנאים טובים באופן יחסי למחנות בארצות אחרות. היחס בין העקורים היהודים לאיטלקים המקומיים היה ברובו של ידידות. היהודים התיידדו איתם, אכלו איתם, למדו איתם. היהודים השתלבו בחברה האיטלקית. החיים זה לצד זה והשיתוף בחיי היום־יום איפשרו לפליטים ולתושבי ארבעת הכפרים לראות זה את זה כבני אדם ובנו קשרים שהשתמרו עד היום.
עלילת הסרט.
הסרט מספר על שלוש נשים, שוני ליפשיץ, רבקה כהן ופרופ' אסתר הרצוג, שנולדו בשנת 1946 להורים ניצולי השואה במחנה עקורים בסנטה מריה די לאוקה , עיירה קטנה במחוז פוליה שבדרום איטליה. הסרט הוא תיעוד היסטורי המתאר את מסען של שלוש הנשים לאיטליה לחיפוש מידע על חיי הוריהן לאחר המלחמה באיטליה, ואל המקום שבו הן עצמן נולדו. מתוך חוויית החיפוש האישית יוצא הסרט לתיאור של חייהם של העקורים היהודים באיטליה בכללותם. בעבור הגיבורות, אשר מבקשות להתקרב באמצעות חוויה זו להוריהן, הביקור והסרט עצמו מהווים סגירת מעגל.
הסרט פותח בסיפורה של שוני. שוני לא יודעת הרבה לגבי הוריה, שהיו ניצולי השואה מפולין. היא מספרת שבצעירותה נמנעה מלשאול את הוריה על השואה. היא יודעת רק שהם הגיעו לאיטליה בדרכי הבריחה ושהבריגדה היהודית סייעה להם לחצות את הרי האלפים. בסופו של דבר, החיפוש מוביל את שוני אל יומנו של מאיר שוורץ, שליח מארץ ישראל שהיה חבר בכוחות הסיוע לעקורים. מן היומן לומדת שוני על החיים שלאחר המלחמה. כן היא מגלה ביומן תיאור של הרגע שבו היא והוריה יצאו מאיטליה לארץ ישראל. היומן מעורר את רצונה של שוני ללמוד עוד. היא פונה אל המדור לחיפוש קרובים, ברשת ב' של קול ישראל, שם היא מבקשת לאתר אנשים שנולדו באותו מחנה עקורים שבו היא נולדה.
בעקבות השידור ברדיו מקבלת שוני פניות רבות. היא מארגנת ביחד עם אסתר ורבקה, שגם הן נולדו באותו המחנה, מפגש של אנשים שנולדו שם. מהמפגש הן מבינות שילדי סנטה מריה די לאוקה לא יודעים הרבה על מה שקרה באיטליה, למעט העובדה שהם כולם נולדו שם. רבקה הכינה אלבום תמונות שבאמצעותו היא מחפשת את איטליה של הוריה. הן פונות אל דור ההורים: הן מדברות עם דינה דרייליך, ניצולת השואה מליטא ועם אווה בנטל, אמה של אסתר וניצולת השואה מהונגריה שהייתה באושוויץ, ואלה מספרות להן על החיים במחנה העקורים. כיוון ששאלות רבות נותרו ללא מענה, שלוש הנשים מחליטות לנסוע בעצמן לאיטליה. הן רוצות לגלות את המקום בו נולדו, מה זוכרים האיטלקים המקומיים מהעקורים, והאם נותרו עקבות מהשהות של הוריהן שם.
במסגרת המסע, מגיעות הנשים לאתרים שונים המהווים נקודות מפתח במסע לגילוי העבר. הן מקיימות מפגשים עם אנשים מקומיים החושפים עדויות וזיכרונות. שגרת החיים, והיחסים עם המקומיים מציירים תמונה של עזרה הדדית, יחסי שכנות ושיתוף פעולה. הן מבקרות בארבע עיירות שבהן היו מחנות עקורים: סנטה מריה די לאוקה, סנטה צ'זריה, טריקזה וסנטה מריה אל באניו.
בסנטה מריה אל באניו הן מבקרות במוזיאון, שמקומיים הקימו לתיעוד התקופה. במוזיאון מוצגים ציורי קיר בעברית ממועדון בית"ר, המשקפים את תחושותיהם של העקורים ששהו באיטליה ואת רצונם לעלות לארץ ישראל.