עבודותיו של שלום סבא הוצגו בשלוש תערוכות יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות בשנים 1945, 1955 ו-1961. בתערוכה של שנת 1945 הציג סבא כמעט אך ורק עבודות שיצר מאז חזר לצייר כשנה קודם לכן. מרביתן של אלה נחלקו מבחינת נושאיהן לשלוש קבוצות עיקריות: סדנתו של הצלם (בציורים אלה בלט מוטיב מכונת ההגדלה המכוסה בבד אשר כונתה על ידי סבא "הסוס העיוור"); סדנת הפסל בלילה (עבודות שנעשו בעקבות ביקוריו של סבא בסדנאותיהם של משה ציפר ויצחק דנציגר, עמם היה מיודד); "מחזור מספר בראשית" שכללה שבע סצנות דרמטיות מספר בראשית. בתערוכה של שנת 1955 - תקופה בה הקדיש רבות מזמנו ומרצו לאמנות קירונית (ציורים ותבליטים) ברחבי הארץ - הציג סבא "חמש קומפוזיציות לציורי קיר על נושאים תנ"כיים" (כמתואר בכותרת קטלוג התערוכה). אלה היו חמישה תצלומים מוגדלים של חלק מסדרת רישומים קטני מידות, שחלקם נעשה בעיפרון וחלקם בטמפרה על נייר. רישומים אלה תיארו אירועים דרמטיים מספר בראשית וספר שמות:- נח משלח את היונה; אברהם בפרשת לך לך; עקדת יצחק; יעקב נאבק במלאך ומשה שובר את לוחות הברית. רישומים אלה היוו את סיכום מחקריו של סבא מאז שנת 1947 ואילך במה שכונה בפיו: "הרחבת החלל בתיאור הציורי". בכולם תואר המחזה בפרספקטיבה נועזת ובלתי שגרתית שהקנתה לו איכויות מונומנטליות.
בתערוכתו האחרונה במוזיאון (1961) הציג סבא את סדרת "האלמנטים" המהווה את שיא יצירתו המאוחרת. בסדרה זו קרא האמן תיגר על ההפשטה המוחלטת של חברי קבוצת אופקים חדשים. כמי שהיה אמון על מסורת "החפציות החדשה", סירב סבא לוותר על האובייקט כפי שעשו רבים מאמני קבוצת אופקים חדשים. בסדרת "האלמנטים" צייר סבא אלמנטים של מזון כחלב, ענבים, רימונים ועוד (בשנת 1960) ואלמנטים של חומרים כעץ, ברזל וכדומה (בשנת 1961). אלה הוצגו בדרך כלל כשהם מונחים על גבי משטחים נוקשים כאשר הן קווי המתאר הסגורים (מעין גריד בנוסח מונדריאן) והן (ובעיקר) הצבע מדגישים את חומריותם ו"מהותם" (ובמקרה של המזון אף טעמיהם) של האלמנטים ואת השתלבותם במרחב סביבם. לדברי קרלהיינץ גבלר - מחוקרי יצירתו של סבא - נהג האחרון להכין כשלושים גרסאות שונות של כל "אלמנט" בהן התקדם בצעדים קטנים ובדייקנות הולכת וגדלה אל נוסחה המוגמר והסופי של כל עבודה. "את תוקפם שואבים האלמנטים במידה רבה מתוך התפיסה המדויקת של מרקמיהם, מבנם, סמיכותם וצבעם הייחודי. האלמנט קובע באמצעות צבעו המיוחד, הקיים רק בו, את "המונוכרומיה המדורגת" של התמונה; כלומר - כל הצבעים המופיעים בתמונה הינם גוונים ושבירות לצבע הבסיסי והקובע של האלמנט הנדון. סבא מטפל בצבע האופייני ובמרקם העליון של התמונה - זה הנתפס מבחינה אופטית - במסירות וקפדנות כה רבים, והוא מוליכם עד לנקודה המדויקת ביותר. כך, ולמרות ההפשטה הטמונה בצירוף הצורות הלא-נטורליסטיות, אי אפשר להימנע מהחשק להשוותו לאמנים הקלאסיים...".
במהלך שנת 1961 יצר סבא ארבע עבודות גדולות יחסית במדיומים שונים (עירוב של קולאז', טמפרה, גואש ועוד על מצעי עץ ונייר) בעקבות ביקור בקיסריה ועתיקותיה. שלוש מהן כונו על ידו "ארכאולוגיה" והרביעית כונתה "קיסריה". עבודות אלו נעשו לאחר שיצר, כהרגלו, וריאנטים ורישומי הכנה רבים. בדיעבד היו אלו עבודותיו הגדולות האחרונות. לאחר ששב מגרמניה, שם הציג תערוכה בהופהיים-אם-טאונוס בשנת 1963, התמקד סבא באמנות הקולאז'. משנת 1964 ועד מותו בגרמניה בשנת 1975 יצר סבא למעלה ממאה קולאז'ים קטנים, שנושאיהם חידתיים, ואשר נצנוצי האור שלהם יוצרים עולם קסום ואפוף מסתורין. מעין "ברכת פרידה מהעולם החלדי המוכר".
סרט דוקומנטרי.
שלום סבא 1975-1897, כתיבה: גליה בר-אור, בימוי והפקה: עדנה קוברסקי, עדן הפקות בע"מ, 1995 (כ-14 דקות).
צבי זוסמן
צבי זוּסְמן (Zvi Sussman; 1930 – 15 בנובמבר 2006) היה מראשוני כלכלני בנק ישראל, מנהל מחלקת המחקר שלו (1964-1977) ומשנה לנגיד בנק ישראל (1977–1981) ופרופסור לכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
זוסמן נולד בשנת 1930 באֶסֶן שבגרמניה. למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון (1955), שני (1959) ותואר דוקטור (1969). הדיסרטציה שלו התפרסמה כספר ("פער ושוויון בהסתדרות", מסדה, 1974).
עם הקמתו של בנק ישראל בשנת 1954 הצטרף זוסמן למחלקת המחקר של הבנק. משנת 1955 כיהן ככלכלן בכיר, בשנת 1962 התמנה לסגן מנהל המחלקה, מ-1964 היה מנהל משותף ומ-1970 עד 1977 מנהל המחלקה. ב-1975 עמד בראש ועדה לבדיקת הסדרי תוספת היוקר בישראל (שנודעה בשם "ועדת זוסמן"). ב-1977 מונה למשנה לנגיד בנק ישראל, וכיהן בתפקיד זה עד יולי 1981.
הצטרף לסגל החוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב. היה חבר המרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל.
עסק בחקר השכר ושוק העבודה בישראל. עמד בראש הוועדה לבחינת מערכת השכר בשירות הציבורי (שנודעה בשם "ועדת זוסמן"). הוועדה הוקמה בסוף שנת 1985, ובתחילת 1989 הגישה את המלצותיה, שעיקרן פישוט ניכר של השכר במגזר הציבורי והתאמת התגמול הניתן לעובד לתפוקתו, אך המלצותיה לא יושמו. בשנות ה-90 היה חבר ועדה שעסקה בסמכויות בנק ישראל ואופן קביעת הריבית על ידי נגיד בנק ישראל. הקמת וועדה מוניטרית לקביעת הריבית במשק, שהייתה ממסקנות הוועדה, יושמה בתיקון חוק בנק ישראל בשנת 2010.
בשנת 1967 ביקר את מדיניות הממשלה והבנקים המגינה על מפעלים כושלים ומונעת מהם לפשוט רגל ובכך להעביר הון ליוזמות רווחיות יותר.
בדצמבר 2004 הביע את עמדתו שהעוני בישראל אינו נובע מבטלנות של העניים, אלא מהשכר הנמוך המשולם לעובדים בלתי מיומנים.
בנו נתן זוסמן גם הוא כלכלן, פרופסור באוניברסיטה העברית, שניהל במשך קדנציה את חטיבת המחקר (2011–2017).
מרים זהר
מקסמיליאן רובספייר
תולעת עץ
מוריס אוטרילו
רשת הרכבות ההודית
אלכסנדר ליטוויננקו
אלכסנדר ולטרוביץ' ליטוויננקו (רוסית: Александр Вальтерович Литвине́нко, , 30 באוגוסט 1962 או 4 בדצמבר 1962 - 23 בנובמבר 2006) היה סוכן ביון רוסי שעבד בשורות הק.ג.ב./פ.ס.ב. בין השנים 1988–1999. בשנת 1999 פוטר ועבר להתגורר ב, שם קיבל מקלט מדיני בשנת 2001 ולאחר מכן קיבל אזרחות בשנת 2006. התנגד למשטר של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין. נפטר בלונדון כתוצאה מהרעלה בחומר הרדיואקטיבי פולוניום 210. בינואר 2016 קבעה ועדת חקירה ציבורית בבריטניה כי פוטין אישר ככל הנראה לרצוח את ליטוויננקו.. בספטמבר 2021 בית הדין האירופי לזכויות אדם קבע כי רוסיה אחראית לחיסול ליטוויננקו, באמצעות שני סוכנים שהרעילו אותו.
שירותו הביטחוני.
נולד בשנת 1962 בעיר וורונז', בנו של ואלטר ליטוויננקו.
בשנת 1980 סיים בית ספר תיכון בעיר נלצ'יק. גויס לכוחות הפנים (הזרוע הצבאית של משרד הפנים) ולאחר שנה נשלח למכללת קירוב לפיקוד בולדיקווקאז, הוסמך למ"מ ופיקד על מחלקת חיילים בחטיבה שעסקה באבטחת העברת כספים וסחורות. בשנת 1986 הוא החל את הכשרתו בתור סוכן ק.ג.ב. והחל משנת 1988 החל לעבוד בתור סוכן מן המניין במינהל השלישי של הק.ג.ב.. בשנת 1989, לאחר שנת לימודים בבית הספר לריגול נגדי בנובוסיבירסק, הפך לסוכן אופרטיבי ושירת בתפקידי ריגול נגדי בצבא עד שנת 1991.
בשנת 1991 החל לעבוד בשורות המינהל המרכזי של הפס"ב. התמחה בלוחמה בטרור ובפשיעה מאורגנת. רכש ניסיון מבצעי רב והשתתף בלחימה בעימותים שונים של ברית המועצות ורוסיה. משנת 1997 עסק באנליזה של פעילויות פשיעה מאורגנת וכיהן בתפקיד סוכן מבצעי בכיר וסגן מפקד המינהל השביעי של המחלקה לדיכוי ארגוני פשע מאורגן בפס"ב. במהלך שירותו בכוחות הביטחון התקדם בסולם הדרגות מדרגת טוראי לסגן-אלוף (לוטננט-קולונל).
דיסידנט ורדיפת השלטונות.
המפנה ביחסיו של ליטוויננקו עם השלטונות חל ב-18 בנובמבר 1998, עת התקיימה מסיבת עיתונאים בה חשף פרטים על הוראה שניתנה לו ולחבריו לרצוח את בוריס ברזובסקי.
המכתב של ברזובסקי.
ב-13 בנובמבר 1998 פרסם בוריס ברזובסקי (באותה תקופה - אחד האוליגרכים הרוסים המשפיעים ביותר ומקורב לנשיא רוסיה דאז בוריס ילצין) מכתב פתוח לראש הפס"ב באותה עת, ולדימיר פוטין. במכתב פירט ברזובסקי את המידע שהגיע לידיו בדבר פקודה לרצוח אותו, שניתנה על ידי אחד ממפקדי הפס"ב. עוד מצוין במכתב כי אחד האנשים שהביאו מידע זה לידיעתו היה אלכסנדר ליטוויננקו.
מסיבת העיתונאים.
חמישה ימים לאחר מכן, ב-18 בנובמבר, ביחד עם מספר קולגות, כינס ליטוויננקו מסיבת עיתונאים בבית סוכנות הידיעות הרוסית "אינטרפקס". במסיבת העיתונאים נטען כי בנובמבר 1997 הם קיבלו פקודה בעל-פה ממפקדיהם במינהל ללוחמה בפשע המאורגן, יבגני חוחולקוב ואלכסנדר קומישניקוב, להרוג את בוריס ברזובסקי, שכיהן באותה העת בתפקיד ממלא מקום המזכיר במועצת הביטחון הרוסית. לדברי ליטוויננקו וחבריו, הם קיבלו איומים על חייהם בשל סירובם לרצוח את "היהודי ששדד מחצית מן המדינה".
ניסיון ההתנקשות.
כשבועיים לאחר שהתקיימה מסיבת העיתונאים, טען ליטוויננקו כי אלמונים ניסו להתנקש בחייו סמוך לביתו והפנה אצבע מאשימה כלפי מפקדיו לשעבר בפס"ב.
מעצרים ורדיפה.
בשנת 1999 נעצר ליטוויננקו באשמת שימוש לרעה בסמכויותיו במהלך פעולה אנטי-טרוריסטית בקסטרומה וישב כחצי שנה בכלא לפורטובו. בנובמבר 1999 נמחק האישום כלפיו והכירו בחפותו, אך מיד בתום הקראת פסק הדין, נעצר על ידי הפס"ב באשמה נוספת והוכנס לכלא בוטירקה. בשנת 2000 גם חקירה זאת נסגרה ללא הרשעה, אך מיד בתום הפרשה הוגש נגדו כתב אישום נוסף והוא אולץ לחתום על צו איסור יציאה מן הארץ.