בשלהי שנות ה-1940 היה עד לתהליך השתלטות המפגלה הקומוניסטית על שלטון. הוא הפך לפעיל בהתנדבות של האיחוד העממי ההונגרי, סיעה אתנית שותפה של המפלגה הקומוניסטית הרומנית. הוא חידש את פעילותו העיתונאית וכתב שעיתונים בהונגרית ברומניה ובהונגריה השכנה שצעדה גם היא אל המשטר הקומוניסטי (קפש אוישאג" - עיתון מאויר, סאבאד סו (המילה החופשית), אוטונק (דרכנו), וילאג (עולם)). השתתף בהקראות פומביות מכתביו החדשים והרצה באוניטברסיטת הקיץ ע"ש בלה ברטוק.
הוא נבחר לזמן מה כיושב ראש איגוד הסופרים ההונגרים בחבל באנאט.
רודיון מרקוביץ' נפטר באופן פתאומי בשנתו ב-27 באוגוסט 1948 והובא לקבורה בבית העלמין היהודי בטימישוארה.
רודיון מרקוביץ' היה נשוי לארז'בט פפייפר ונולדו לו שני ילדים.
יצירתו הספרותית.
"Ismét találkoztam Balthazárral" היה למעשה הסיפור המקדים של הרפתאותיו בסיביר. הוא נכתב ב -1930.המבקר יון קינזו העיר בכתב העת "Societatea de mâine " (סוצ'טאטיה דה מאינה - "חברת המחר" ברומנית) כי הספרהיה כתוב ברשלנות."המניריזם של הזיכרונות הסיביריים האלה, כתובים ברשלנות של בית קפה, איננו המלצה ראויה".לעומת זאת, הגרניזון מסיביר שרד כספרו הטוב ביותר של מרקוביץ'. קינזו עצמו דירג אותו מעל ספרי מלחמה אחרים כמו במערב אין כל חדש של אריך מריה רמרק, מכיוון שמעבר ל"אופנה ולפסיכוזה" יש לו תכונות יוצאות מן הכלל. מאמר רוויו בעיתון הצבאי האמריקאי- Coast Artillery Journal ציין על "ה גרניזון מסיביר" שבזכות הפך ל"סנסציה הספרותית של אירופה".
בסך הכל, היה קשה למבקרים לסווג את הספר בין הסוגות המצויות. על אף שנקרא תכופות כמו רומן ("רומן תיעודי") המפרש דברים דרך
אספקלריה של אובייקטיביות, שכל ישר ושעמום, ה Coast Artillery Journal ראה ב"גרניזון מסיביר" יצירה בלתי נשכחת המשתייכת לסוגה מיוחדת במינה - רומן, יומן, דיווח היסטורי וספר מלחמה בו זמנית
קינזו ציין כי הספר חסר כל התכונות הפורמליות של רומן ופונה אל "חד גוניות מצלצלת", אולם לכל אורכו, הוא חי ומעלה את עצמו למודעות הקורא. בעל הטור אנדרה פייר מ"La Quinzaine Critique" העיר:"הספר מתמקם מחוץ למסגרת הספרות, ומהווה תעודה רותחת של חיים, עתירת הזיות מתעתעות. מבקר אחר, אל. סימיון, סבור שהחוזק של הספר עומד ב"מוחשות הדימויים", אירוניה "מעודנת או לא כל כך מעודנת" ובכלל, ובהירות המזכירה את זאת של המעיינות העמוקים ביותר". עולמו של הספר, הוא טוען, "הוא אולי שטוח, אך לא שקוף". ה- Coast Artillery Journal מצא שהסיפור הוא "סלאבי אופייני: איטרוספקטיבי, אנליטי, לפעמים חולני, עם קבלה פטליסטיות של הבלתי נמנע".
על רקע האירועים ההיסטוריים, "הגרניזון מסיביר" חוקר נושאים קיומיים? לפי קינזו, הטקסט הוא חשוב בתיאור הניכור של השבוי, הפיכת האדם ל"מספר אלמוני",ואת האספסוף האפאתי שבו הוא שוקע. הגיבורים מתחלקים לשתי קטגוריות:אלו שנוח להם לשכוח את ארצות מוצאם למשך כל תקופת סבלם ואלו המתגעגעים אליהן כל כך שמסתכנים בבריחה ובנדודים מעלי אימה ברחבי אסיה. מתוך מאמץ מתמיד להתעלות על האפתיה, קמה בקרב השבויים התארגנות מיליטריסטית ולויאליסטית המכריזה את עצמה לשלוחה סיבירית של חברת הלאומנים ההונגרים "טורול". מרקוביץ' מספר בעזרת אירוניה עצורה, את כישלונו הדרמטי של "מערכת הכבוד" ואת הגיחוך שבמאמצים שלהם בתחום התרבות (קינזו מכנה זאת "הדפים החומצתיים הרבים"). אל. סימיון מציין, כי בגלותם הסיבירית, השבויים מגיעים להבין את שבירות האימפריה שלהם.
מעבר ל"פשיטת הרגל הבורלסקית של המיליטריזם" הרפורטאז'ה היא ביקורת הומוריסטית של הקפיטליזם. קינזו רואה זאת בתיאור של מרקוביץ' את הקצינים, כולל אל המזדקנים, הפורשים במהירות ובונים לעצמם קריירות משתלמות כסנדלרים או בעלי חנות. המבקר הרומני מסכם:"כאן, בלבה של אסיה, מתהווה הניגוד הנצחי בין מנצלים ומנוצלים". ניצוץ המהפכה מצליח להשיג את הרס המוסכמות החברתיות, אולם מחליף את החד גוניות על ידי תחושת הקריסה הכללית." באחד האירועים, כותב סימיון, הדרמות והטרגדיות הפרטיות או הקולקטיביות מתנהלות בקצבים מואצים, בקבלקדה לעיתים קרובות מטורפת. היוצא מן הכלל, האפוקלפיטי הופך לחוויה יומיומית. לדעתו של פייר, המאמץ הספרותי של מרקוביץ' שווה ברמתו ליומניו של אדווין אריך דווינגר גם הוא שבוי בסיביר. דשניהם, מרקוביץ' ודווינגר, מתארים את אותה מצוקה, אותן הסטיות המיניות, מערבולת של רעיונות ואמונות אחרי המהפכה הרוסית, הפיכת מחנה השבויים ל"פלנסטר" של פועלים".
לדעתו של איוואן סנדרס עם " רב אנצ'לי" הרחיק מרקוביץ' את קהלו ההונגרי-רומני. אוסף מסקרן זה, ציין סנדרס, הוא הרבה יותר קרוב ברוחו ובסגנונו לספרות העממית היידית, מאשר לזו ההונגרית הטרנסילבנית, גם ליגטי מציין זאת תוך תערובת של שעשוע וזלזול.
מורשתו.
תחות המשטר הקומוניסטי ברומניה באמצע שנות ה-1960 קם פרויקט במסגרת ההוצאה לאור הממלכתית לספרות ולאמנות ESPLA, בעריכתם של זולטאן פארניו ויוז'ף מליוס, לתרגום מחדש של ספרו של מקרוביץ' - הגרניזון מסיביר - ולפרסומו.
בסביבות 1968 קודמה על ידי המשטר מורשתו של מרקוביץ', לצד זו של ינה דשידה, שאנדור מאקאי ואלאדאר קונץ', בסופרי קאנוניים של הספרות ההונגרית ברומניה. יחד עם זאת נשמרה שתיקה לגבי עמדות פוליטיות פחות מקובלות של אותם המחברים.
במאמר רוויו על ספרות ההונגרית ברומניה שפורסם במגזין הפוליטי "ארה סוצ'אליסטיה" (Era Socialistă), קונץ ומרקוביץ' הוצגו כנציגי "הרומן האנטי-מיליטריסטי" החושף את אכזריות מלחמת העולם הראשונה.
דן קולצ'ר ערך תרגום חדש של "הגרניזון" לרומנית ש פורסם בהוצאה לאור קריטריון. ב-1978 הסופר יאנוש סקרנייש פרסם וערך קובץ מאמרים של מרקוביץ' "Páholyból" (בקופסה)
הנצחה.
ב-2013 לרגל מלאת 65 שנים מיום מותו - הוחלף לוח הזיכרון שעל הבית.
אדאלט אאולו
אַדָאלֶט אָאוֹלוּ (בטורקית: Adalet Ağaoğlu; לבית סימר, 13 באוקטובר 1929 – 14 ביולי 2020) הייתה סופרת ומחזאית טורקייה. היא נחשבת אחת מבכירות הסופרים הטורקיים במאה ה-20. לצד רומנים, חיברה גם מסות, זכרונות, וסיפורים קצרים.
ביוגרפיה.
אאולו נולדה בנלהאן, שבנפת אנקרה, טורקיה, לסוחר בדים בשם האפז מוסטפא סימר. יש לה שלושה אחים: ג'אזיפ (מחזאי), גינר (שחקן ובמאי), ואייהאן (איש עסקים).
אאולו השלימה את לימודי התיכון בַּתיכון לבנות באנקרה בשנת 1946, ובשנת 1950 סיימה תואר ראשון בשפה וספרות צרפתית באוניברסיטת אנקרה. משנת 1951 עבדה ברדיו הממשלתי באנקרה, ופרשה כשניהולו עבר לידי הממשלה עצמה, ב-1970. בעת עבודתה שם, ייסדה את התיאטרון הפרטי הראשון באנקרה.
בשנת 1953 פרסמה את שירה הראשון, ומאז פרסמה בקביעות מחזות, שירים, תסכיתים ורשימות. בשנות ה-70 החלה להתרכז בכתיבת רומנים.
בכתיבתה עוסקת אאולו בנושאים אינטלקטואליים, לרבות נושאים שנויים במחלוקת בטורקיה, כגון הפגמים שבתפיסת הרפובליקה הטורקית. נושא עקבי אחר ביצירתה הוא מעמד הנשים בחברה הטורקית, ובנוסף לתיאור המאבקים לזכויות נשים, היא מתארת גם את העול המונח על כתפי הנשים המשוחררות-לכאורה.
אאולו זכתה בפרסים ואותות הוקרה שונים בתחומי הספרות והמחזאות. בשנת 1974 זכתה בפרס המחזאות של איגוד הלשון הטורקית, ובשנת 1975 ב"פרס סאיט פייק" (Sait Faik Hikaye Armağanı) לסיפור הקצר. בשנת 1979 זכתה בפרס קרן סדאת סימאוִי (Sedat Simavi Edebiyat Ödülü), ובשנת 1980 בפרס על שם אורהאן כמאל לרומן (Orhan Kemal Roman Armağanı). בשנת 1995 זכתה ב"אות ההצטיינות של נשיאות טורקיה". בשנת 1998 הוענק לה דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת אנאדולו, ולאחריו דוקטורט לשם כבוד מטעם אוניברסיטת המדינה של אוהיו.
אאולו נפטרה ב-14 ביולי 2020. הייתה נשואה להאלים אאולו משנת 1954, והתגוררה באיסטנבול. הייתה חברה באגודת זכויות האדם בטורקיה.
כתביה.
כתבי אאולו טרם תורגמו לעברית. רשימה חלקית להלן:
נווה ישראל
נווה ישראל היא שכונה בעיר הרצליה המאופיינת בבתים צמודי קרקע ובשיכוני בלוקים בעלי דירות קטנות. גודל שטחה כ-664 דונם.
מיקום.
שכונת נווה ישראל ממוקמת בדרום העיר הרצליה, בסמיכות לרמת השרון. רחוב בר כוכבא, הרחוב המרכזי שבשכונה, משוך כחצי עיגול משדרות בן-גוריון לרחוב הרב קוק, שני הקצוות האלו מהווים את הגבול המזרחי והצפוני של השכונה. הפינה הצפונית מזרחית של השכונה היא צומת הרחובות בן-גוריון, ארלוזורוב והרב קוק. ממערב לשכונה שוכן קיבוץ גליל ים.
השכונה ממוקמת בקרבת מקום למרכז העיר הרצליה, ולקניון שבעת הכוכבים.
היסטוריה.
שכונת נווה ישראל הייתה קרויה בתחילה בשם "גליל ים", בשל הקרבה לקיבוץ הסמוך ממערב. בהמשך הוסב שמה ל"נווה ישראל".
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, עם העלייה ההמונית של יהודי התפוצות, השתכנו בשכונה עולים ממדינות שונות – מלוב, מרוקו, עיראק, תימן, טורקיה ועוד, כאשר עיקרם הוא מלוב. בשל ריבוי העדות של תושבי השכונה, קיימים עד היום בתי כנסת לעדות השונות והן מרוכזים ברח' סעדיה גאון. כיום יוצאי צפון אפריקה מהווים כ-36% מתושבי השכונה.
רבים מבתי השכונה פרטיים עם חצרות פרטיות, לרוב בעלי קומה אחת. גם שוכנים בשכונה שיכונים בעלי דירות קטנות שנבנו בשנות ה-50 וה-60. רבים מבוגרים, תושבי השכונה כיום הם ותיקים משנים עברו.
בשנות השבעים התקיים בשכונה פרויקט "שיקום השכונות", שהעלה את רמת החיים בשכונה. כיום, בעשור השני של המאה ה-21, השכונה בתהליך התחדשות על ידי עיריית הרצליה.
בימיה הראשונים של השכונה הייתה מרפאה בשכונה, ואחר כך, באמצע שנות ה-60 הועברה לשיכון דרום.