ספר נוסף שהתפרסם בתחילת המאה ה-21 התומך בתאוריית התרסקות העב"ם ברוזוול, הוא ספרם של דונלד שמידט ותום קארי, "עֵד ל (תקרית) רוזוול" (Witness to Roswell). בספר זה טוענים השניים לרשימה גדלה והולכת של עדים, למעלה מ-600, הקשורים באורח ישיר או עקיף לאירועים ברוזוול והמאמתים את הסיפֵּר המקורי, בדבר התרסקות כלי טיס חוצני ברוזוול. הם מציעים גרסה מעט שונה של התקרית, תוך שינוי כמה זמנים ומיקומים, אך העיקרון נותר זהה.
המחלוקת על התצהיר של וולטר האוט.
גם הספר "עד לרוזוול" עורר מחלוקת, בשל אחת העדויות המרכזיות בו: זוהי עדותו של וולטר ג. האוט (Haut). האוט היה קצין יחסי הציבור של בסיס רוזוול, והוא זה שפרסם את ההודעה הראשונית כאילו נמצאה צלחת מעופפת. לאחר מותו של האוט, ב-2002, נפתחה הצהרה בשבועה שעליה חתם, ושאותה ביקש לפתוח לאחר מותו. בהצהרה זו טען האוט כי הסיפור שהתפרסם כאילו הייתה זו התרסקות של כדור פורח היה סיפור כיסוי בלבד. החפץ האמיתי שנמצא היה חללית חוצנית, שאוחסנה בסודיות באחד מהמוסכים בשדה התעופה. יחד עם החללית היו גם גופות של חוצנים. על פי התצהיר של האוט הוא נכח בישיבה רמת דרג בה השתתפו מפקד הבסיס, קולונל ויליאם בלנשרד וגנרל רוג'ר ראמיי, מפקד חיל האוויר השמיני. בישיבה זו הועברו בין הנוכחים פיסות מהחומר שממנו הייתה החללית בנויה; איש מהם לא יכול היה לזהות את החומר. לדבריו של האוט היו שני אתרי התרסקות, שאחד מהם הוסתר. במבצע טיוח מקיף סרקו אלפי חיילים את אתרי ההתרסקות, ניקו מהם את כל פיסות החומר שנמצאו וטשטשו כל שריד להתרסקות. בסוף התצהיר העיד האוט: .
ואולם, מבקרים העלו ספקות לגבי עדותו של האוט. ראשית, עדות זו הייתה שונה מכל העדויות שנתן האוט בימי חייו, והשינוי העלה תמיהה. מעבר לכך, התצהיר לא פורסם מיד לאחר מותו של האוט, אלא רק עם פרסום ספרם של שמידט וקארי ב-2007, במלאת 60 שנה לאירוע עצמו. גם דחייה זו העלתה סימני שאלה רבים. ספק שלישי הועלה בידי חוקרים שראיינו את האוט שנתיים לפני כן. הראיון צולם, ובו נראה האוט כשהוא מגלה כנראה סימנים ראשונים לשיטיון, דמנציה; הוא לא זכר פרטים רבים שנגעו לשירותו הצבאי, למשל. ואולם, בתצהיר יורד האוט לפרטי פרטים, באופן שמעלה תמיהה רבה מול תפקודו בראיון הקודם. שמידט הודה שלמעשה הוא זה שכתב את התצהיר בעקבות שיחות רבות עם האוט, אך האוט הוא זה שחתם עליו; יש הרואים בחתימה, שנערכה בנוכחות נוטריון, עדות חשובה, ויש המטילים גם בחתימה זו ספק. כך או כך, הוויכוח סביב קבלתה של העדות הוא דוגמה לוויכוח בכלל סביב הוכחת או הפרכת התאוריה על מה שקרה ברוזוול ביולי 1947.
הוויכוח נמשך.
כאמור, הוויכוח סביב מה שאירע ברוזוול טרם הסתיים. בשנת 2012 סיפר סוכן CIA לשעבר, כי ראה בארכיון הסוכנות עדויות המוכיחות שהעצם שהתרסק ברוזוול אכן הגיע מחוץ לכדור הארץ, ונמצאו בו שרידי גופות חוצנים. לדברי צ'ייס ברנדון, המוצג בכתבה כסוכן CIA לשעבר, בעת שיטוט במתחם מיוחד במטה ה-CIA בלנגלי, הנקרא "אוסף מודיעין היסטורי", קרא את הכותרות שנכתבו על קופסאות, ואחת מהן - "רוזוול" - צדה את עינו. "הורדתי את הקופסה, פתחתי אותה, חיטטתי בה, החזרתי אותה למדף ואמרתי לעצמי, 'אלוהים, זה באמת קרה!'", סיפר ברנדון. "זה לא היה בלון ארור לחיזוי מזג אוויר... זה היה כלי טיס שברור שלא בא מהכוכב הזה. הוא התרסק ואין לי ספק שהשימוש במילים 'שרידים' ו'גופות' היה בדיוק מה שאנשים דיברו עליו".
חוקר העב"מים קווין רנדל, שהוזכר לעיל, מעלה שורת שאלות על תוכן העדות: כיצד ייתכן שמותר לאדם לשוטט באופן חופשי במתחם כה מסווג? ואם אכן הייתה לו הרשאה כזו, מדוע לא ראה את המידע כבר לפני כמה עשרות שנים? האם הגיוני שבאופן מקרי מצא האיש את כל המידע הדרוש כבר בקופסה אחת? ועוד שורת שאלות. רנדל מטיל ספק רב בעדות, עד כדי הטלת ספק בעצם קיומו של אדם בשם צ'ייס ברנדון.
תקרית רוזוול כסמל תרבותי.
תקרית רוזוול הפכה לסמל תרבותי. יש הרואים בה מיתוס ההולך ומתפתח, ואף גרעין של דת חדשה לכל דבר. תקרית רוזוול היוותה השראה ליצירת סרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה, משחקי וידאו, וספרים רבים.
הספר "התרסקות ברוזוול" של שמידט ורנדל, שהתפרסם ב-1991, היה ההשראה לסרט טלוויזיה בשם "רוזוול", שהוקרן ב-1994. גיבור הסרט הוא ג'סי מרסל, המנסה לחשוף את האמת מאחורי האירועים שהתרחשו. בסרט כיכבו מרטין שין וקייל מקלכלן. הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב, אך לא זכה. סדרת הטלוויזיה "רוזוול", ששודרה בין 1999 ל-2002 עוסקת בשלושה חוצנים ששרדו את ההתרסקות והשתלבו כבני נוער בעיירה רוזוול.
תקרית רוזוול מאוזכרת בסרטים רבים. בסרט היום השלישי מגלה נשיא ארצות הברית שבאזור 51 נמצאות גופות של חוצנים, שנמצאו ברוזוול ב-1947. בסרט אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח מוזכר שאינדיאנה היה אחד מן המומחים שהובאו לרוזוול כדי לבדוק את שרידי ההתרסקות. תקרית רוזוול מאוזכרת פעמים רבות בסדרת המתח והאימה תיקים באפילה. פרק בסדרת המדע הבדיוני נקרא "אנשים ירוקים קטנים", ובו גרסה דמיונית של התקרית. עוד כמה וכמה סדרות וסרטים הופקו בהשראת התקרית.
בכל שנה ב-4 ביולי נערך בעיר רוזוול פסטיבל העב"מים השנתי, המארח חוקרי עב"מים ודיונים בנושא. בעיר נמצא מוזיאון העב"מים ומכון מחקר.
בשנת 2013 גוגל יצרו דודל אינטראקטיבי בעניין התקרית, במלאת 66 שנים לקיומה לפי הטענות.
לקריאה נוספת.
מאות ספרים נכתבו על תקרית רוזוול. להלן מובאים הספרים שהוזכרו בערך ובהערות.
קישורים חיצוניים.
כמו הספרות הכתובה, גם במרחב הווירטואלי קיימים מאות אתרים המוקדשים לתקרית רוזוול. להלן כמה מן האתרים העיקריים (רשימה חלקית בלבד):
ליאור אשכנזי
ליאור-לואי אשכנזי (נולד ב-28 בדצמבר 1968) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, במאי, מדבב, קומיקאי, קריין ומנחה טלוויזיה ישראלי. זוכה שלושה "פרסי אופיר": שני פרסים על תפקידים ראשיים ב"חתונה מאוחרת" וב"פוקסטרוט", ופרס אופיר אחד על תפקיד משני ב"הערת שוליים".
ביוגרפיה.
אשכנזי נולד וגדל ברמת גן, בן למשפחה ממוצא טורקי. כשהיה בן 16 עבר לגור בקיבוץ רגבים. בשנת 1988 התגייס לצה"ל ושירת בגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. לאחר שהשתחרר מהצבא ב-1991, למד בבית הספר למשחק "בית צבי".
בתיאטרון.
ב-1993, בעת לימודיו בשנה השלישית, כיכב בתפקיד הראשי בהצגה "נוכלים ואוהבים" בתיאטרון באר שבע ובמקביל שיחק בהצגות "בית צבי" - "ייסורי איוב", "נ.ב. החתול שלך מת", "אחים בדם", "זה שחוטף סטירות", "מידה כנגד מידה" ו"תמונות".
ב-2005 שיחק אשכנזי לצד לינור אברג'יל בתיאטרון בית ליסין, בהצגה "החדר הכחול", שכתב במקור ארתור שניצלר. כמו כן שיחק בהצגות: "כולם היו בניי", "חלום ליל קיץ", "בשם האהבה", "פילדלפיה הנה אני בא", "הדודה ואני", "הדבר האמיתי" ועוד.
ב-2007 גילם את פיליאס פוג בהפקה "מסביב לעולם בשמונים יום" בבימויו של ירון כפכפי, בהפקה שבה שיחקו אלי יצפאן, דוד קיגלר, מייקל לואיס והדס מורנו.
ב-2012 השתתף בהצגה "שם פרטי" בתיאטרון בית ליסין, לצד יעל לבנטל ודב נבון.
ב-2013 השתתף בהצגה "האמת", לצד הילה זיתון, מיכל לוי וירון מוטולה.
ב-2018 ביים את המחזה "השקר" בתיאטרון בית לסין.
בטלוויזיה.
ב-1996 גילם בתפקיד משנה את עמית אדיר בסדרת הטלוויזיה "הפוך", שביימו שמואל חיימוביץ' ואריק רוטשטיין. ב-1997 השתתף בסרט הדרמה הקצר "קנון", וגילם את קמיר בסדרת המתח בת חמשת הפרקים "מרחב ירקון", שיצר וביים חיים בוזגלו. בין השנים 2000–2001 גילם את גלילי בסדרה נוספת שביים חיים בוזגלו, "זינזאנה". בשנת 2001 החל לגלם את אלון ב"שבתות וחגים", סדרת הדרמה של הוט 3 זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה ופרס מסך הזהב, בה השתתף אשכנזי החל מהעונה השנייה עד סופה ב-2004. ב-2002 גילם את גבי אלקלעי במיני סדרה של עירית לינור "בנות בראון". ב-2005 גילם את אל"ם רענן אורן, מפקד החמ"ל, בסדרת הטלוויזיה "חדר מלחמה", שכתב יאיר לפיד. בסוף אותה שנה השתתף בסדרת הדרמה "בטיפול". על משחקו בשתי הסדרות האלה היה מועמד לפרס האקדמיה לטלוויזיה.
ב-2006 גילם בתוכנית הרצועה בערוץ ביפ את עצמו ודמויות נוספות - הרב מאיר כהנא, לוחם ממלחמת לבנון הראשונה, לוחם ממבצע אנטבה ועוד. בסוף העונה השלישית של הסדרה "השיר שלנו" ששודרה ב-yes, גילם ליאור אשכנזי בתפקיד אורח את יותם "יו-יו" ברקת המתמנה לרמטכ"ל. בעונה הרביעית הצטרף לסדרה באופן קבוע. ב-2008 השתתף אשכנזי בסדרת המערכונים "כפיות" של הזכיינית "רשת" בערוץ 2. באותה שנה שיחק גם בסדרת הדרמה "אבידות ומציאות", שיצרו דנה מודן ושבי גביזון, ושודרה אף היא בזכיינית "רשת" בערוץ 2, והפכה אחר כך לסרט קולנוע. עוד שיחק אשכנזי ב-2008 גם בתפקיד יובל בסדרת הטלוויזיה "מתי נתנשק", ששודרה בערוץ 10. ב-2009 גילם את פקד רונן גבאי בסדרת המשטרה "האמת העירומה" שיצרו אורי ובני ברבש ושודרה בערוץ 10 ובאותה שנה הנחה בערוץ את סדרת המשדרים "יפה לנו"; ובסדרת הסאטירה "גם להם מגיע". ב-2011 גילם את אלון אבקסיס בסדרת הטלוויזיה "אדמה" שביים רני בלייר. ב-2012 החל לגלם את שוקי, בן דמותו של אל באנדי, בסדרה "נשואים פלוס" בגרסתה הישראלית. את אשתו בסדרה, מלי, מגלמת דורית בר-אור. דמותו של אשכנזי, שוקי, עוצבה בסדרה כך שחיצונית היא דומה מאוד לאל באנדי האמריקאי - הן במראה (תסרוקת, איפור, לבוש) והן במימיקת הפנים, בשפת הגוף ובצורת הישיבה על הספה בסלון.