כדי להציל את הפרויקט סוכנות החלל האירופאית פנתה לשותפות רוסית שתחליף את ארצות הברית. ב־14 במאי 2013 חתמו נציגי סוכנות החלל האירופאית וסוכנות החלל הרוסית (רוסקוסמוס) על הסכם לשיתוף פעולה בפרויקט, שבמסגרתו נקבעה הגרסה הנוכחית של הפרויקט. במסגרת ההסכם נקבעה השותפות הבאה:
במאי 2016 הוחלט לדחות את משימת 2018 של הרובר לחלון השיגור של שנת 2020.
משימת 2016: מקפת ונחתת.
מקפת שיירי הגז (TGO).
מקפת שיירי הגז אקסו מארס (Trace Gas Orbiter, בקיצור: TGO) היא גשושית מחקר ששוגרה ב־14 במרץ 2016 על גבי משגר פרוטון רוסי מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן, והגיעה למאדים ב־19 באוקטובר 2016. הגשושית נשאה על גבה את הנחתת סקיאפארלי, ולפני ההגעה למאדים שחררה אותה כדי שזו תוכל לנחות על כוכב הלכת. לאחר מכן הגשושית תחל בשלב איטי והדרגתי שבמהלכו תשנה את מסלולה סביב מאדים למסלול מבצעי בגובה של כ־400 ק"מ עד נובמבר 2017. היא תוכל לשמש גם כתחנת ממסר שתאפשר תקשורת בין רכבים שישלחו לפני השטח של מאדים, ובמיוחד עבור הרובר של משימת 2020. הגשושית מתוכננת לפעול לפחות עד לשנת 2022.
המשימה המדעית המרכזית של הגשושית TGO היא למדוד ולחקור את מקורם של גזים הנמצאים בכמות מזערית באטמוספירה של מאדים (פחות מ־1% מהאטמוספירה). אחת השאלות שמעסיקות את החוקרים בנוגע למאדים היא האם אכן יש באטמוספירה של מאדים כמות מזערית של גז מתאן. מדידות שנעשו על ידי גשושיות קודמות וכן מתצפיות טלסקופיות בכדור הארץ, הצביעו על כמות מזערית כזו שמגוונת מבחינת זמן ומקום במאדים. המדידות הללו לא היו מדויקות מספיק, וגם מדידות מדויקות יותר של הרובר קיוריוסיטי השאירו את השאלה פתוחה. מכיוון שמתאן אינו יציב לאורך זמן באטמוספירה של מאדים, נדרש איזשהו מקור שיחדש אותו - ומקור זה יכול להיות ביולוגי או גאולוגי. בכדור הארץ למשל, מקורו של רוב המתאן באטמוספירה הוא מתהליכים ביולוגיים. עם זאת, גם תהליכים גאולוגיים, שלא מעורבים בהם חיים, יכולים להסביר תופעה זו.
כדי למדוד את מרכיבי האטמוספירה של מאדים, הגשושית תשתמש בשתי שיטות של תצפיות ספקטרוסקופיות: פעמיים במסלול סביב מאדים, במהלך האוקולטציה הסולארית (בזריחה ובשקיעה מבחינת הגשושית), היא תכוון את הספקטרוסקופים שלה לכיוון השמש. בצורה זו, קרני השמש שמגיעים למכשירי המדידה דרך האטמוספירה של מאדים, משמשים כ"פנס" לחיזוק עוצמת הקרינה שמתקבלת במכשירי המדידה. כך מתאפשרת מדידה מדויקת יותר, עד לרמה של חלקיק אחד למיליארד (ppb). המסלול של הגשושית מותאם לאפשר לה כמה שיותר אוקולטציות סולאריות. השיטה השנייה שהגשושית תפעיל היא לכוון את הספקטרוסקופים לתצפית ישירה על כוכב הלכת. מכיוון שבשיטה כזו הם קולטים את הקרינה התת־אדומה היוצאת מכוכב הלכת, שהיא חלשה יותר, המדידה הופכת למדויקת פחות.
לאחר שחרור הנחתת סקיאפארלי ב-16 באוקטובר 2016, המקפת החלה בשינוי מסלולה, תוך שימוש בבלימה אטמוספירית. בסוף פברואר 2018 המקפת השלימה את הבלימה ונכנסה למסלול המשימה המדעי. באפריל 2018 פורסמו תמונות ראשונות שצילמה מפני השטח במאדים.
הנחתת סקיאפארלי.
סקיאפארלי (Schiaparelli; שם טכני: "מודול הדגמת חדירה, הנמכה ונחיתה", Entry, Descent and Landing Demonstrator Module או EDM) היא נחתת שיועדה לשמש כמדגים טכנולוגי ליכולת אירופאית לנחות על פני השטח של מאדים. סקיאפארלי שוגרה על גבי הגשושית TGO והיא התנתקה ממנה לקראת הנחיתה על מאדים. ב־19 באוקטובר היא ביצעה את ניסיון הנחיתה אך נכשלה והתרסקה על הקרקע.
הנחתת הייתה הניסיון השני של סוכנות החלל האירופאית להנחית רכב ולהפעילו בהצלחה על פני מאדים, לאחר שהמשימה האירופאית הקודמת לכוכב הלכת, ביגל 2, אמנם נחתה עליו ב־2003 אך לא הצליחה ליצור קשר עם מפעיליה. הנחתת מכונה על שמו של האסטרונום האיטלקי ג'ובאני סקיאפארלי שחקר את מאדים.
מכיוון שהיעד המרכזי של הנחתת היה להדגים את טכנולוגיית הנחיתה על פני מאדים, לנחתת לא היה מקור אנרגיה מתחדש כגון לוחות סולאריים, והיא תוכננה לפעול על פני מאדים רק באמצעות סוללות חשמליות לתקופה של בין 2 עד 8 סול (יום מאדימי).
משימת 2024 : רובר ופלטפורמה קרקעית.
משימת 2020 כוללת רובר שיוכל לנוע על פני השטח כדי לבצע מחקרים גאולוגים ואקסוביולוגיים, וכן פלטפורמה קרקעית שתכלול גם היא ציוד מדעי ותוכל לפעול לפחות שנה על פני הקרקע כתחנה נייחת.
הרובר מפותח על ידי סוכנות החלל האירופאית ונבנה על ידי חטיבת החלל של קבוצת איירבוס, כאשר המטען המדעי שלו כולל מכשירים אירופאיים ורוסיים. הפלטפורמה הקרקעית תסופק על ידי רוסיה ותפותח על ידי חברת לאבוצ'קין. השיגור מתוכנן להתבצע על ידי משגר פרוטון רוסי ביולי 2020, כאשר הנחיתה על פני מאדים תקרה ב־2021.
מנגנון הנחיתה של המשימה יפותח ברובו על ידי רוסיה, והוא כולל מגן חום עבור החדירה לאטמוספירה, שני מצנחים להאטה נוספת של מהירות הנפילה וכן את הפלטפורמה הקרקעית עליה יורכב הרובר, שתהייה אחראית על נחיתה באמצעות מנועים רקטיים על הקרקע.
רובר אקסו מארס.
הרובר של משימת אקסו מארס מיועד לנוע על פני השטח ובין היתר יחפש אחר "חתימות ביולוגיות" , סימנים המעידים על קיום חיים בעבר או בהווה של מאדים. המשימה הנומינלית של הרובר מיועדת להימשך 220 סול (יום מאדימי; כחצי שנה), אך עשויה להימשך תקופה ארוכה יותר.
המשקל הכולל של הרובר יעמוד על 310 ק״ג. הוא ישתמש בלוחות סולאריים שיספקו לו את האנרגיה החשמלית שדרושה לתפעולו, והוא ימוגן מפני הקור העז על פני השטח באמצעות מחממים רדיואיזוטופיים , הפועלים באמצעות החום שנוצר מדעיכה רדיואקטיבית. לרובר 6 גלגלים המסוגלים לנוע ולהסתובב כל אחד באופן עצמאי. הגלגלים יכולים גם להתרומם כל אחד בנפרד, וכך ליצור תנועה המדמה הליכה, שתאפשר לנוע על פני משטחים רכים ולא מגובשים כגון דיונות. על התורן של הרובר מותקנות שתי מצלמות פנורמיות ומצלמה אחת ברזולוציה גבוהה, אשר יאפשרו לו לנוע באופן אוטונומי על בסיס יעדים שנקבעו מראש על ידי מרכז הבקרה בכדור הארץ. הוא מתוכנן לנוע למרחק של עד 100 מטר בכל סול.
במהלך המשימה המדעית של הרובר, הוא יחקור דגימות קרקע וסלעים כדי לקבוע את מאפייניהם הפיזיים והכימיים. הוא יכלול חבילת מכשירים מדעיים המורכבים בתוכו המכונה "פסטר" (על שם לואי פסטר), אשר כוללת מספר ספקטרוסקופים וספקטרומטר מסה. באמצעות מכשיר קדיחה הוא יוכל להשיג דגימות מעומק של עד שני מטר מתחת לפני השטח. אם אכן קיימים סימנים לקיום חיים בעבר או בהווה, כגון תרכובות אורגניות מסוימות, הן צפויות יותר לשרוד מתחת לפני השטח, היכן שהן מוגנות מהקרינה העזה שעל פני השטח. מכ"ם חודר קרקע שיבצע מחקר סטרטיגרפי לבחינת שכבות תת־קרקעיות וספקטרומטר נייטרונים לאיתור קרח מתחת לפני הקרקע, יסייעו לרובר לאתר אתרים מתאימים לביצוע קדיחה.
אקסו-מארס
ExoMars
זלזלת הקנוקנות
זַלְזֶלֶת הַקְּנוֹקָנוֹת (שם מדעי: "Clematis cirrhosa") הוא צמח מטפס רב שנתי מסדרת הנוריתיים.
מאפיינים.
הצמח פורח בחודשים דצמבר - ינואר, בעונה שרק מעט פרחים פורחים בה. פריחתו עשירה ולעיתים מכסה את כל הצמח והדרדרת במרבד פורח וצפוף. הפרחים גדולים ומשולשלים, דמויי פעמונים, ייתכן שכך הם מגנים על האבקנים מפני הירטבות ממי הגשם.
לפרח ארבעה עלי כותרת גדולים, צבע הכותרת הוא לבן-קרם, צידם החיצוני של עליי הכותרת שעיר. לפרח אבקנים מרובים וכך גם עלי השחלה.
פטוטרות העלים מסתלסלות ואוחזות בפונדקאי, ובנשור טרף העלה הפטוטרת מתעצה לקנוקת נוקשה. הפרי נושא בראשו ציצית מנוצה, העלים הם נגדיים.
זלזלת הקנוקנות גדלה בצפון הארץ בבתי-גידול שונים למשל: ליד עצי חורש ים תיכוני, על גדרות-אבן, ובמיוחד בדרדרות-אבן, הן בגיר והן בבזלת. הצמח נשיר בקיץ.
הבוטנאים בחרו לכלול סוג זה במשפחת הנוריתיים, יחד עם הכלנית והנורית, בעיקר בגלל מבנה אברי הרבייה בפרח, אבקניו הרבים שחופשיים ושאינם מעורים בכותרת, ומספר עלי שחלה מופרדים.
שמואל עבו
קניבליזם בעולם החי
קניבליזם (זואולוגיה)
פלדמרשל-לוטננט
פלדמרשל-לוטננט (בגרמנית: Feldmarschall-Leutnant או Feldmarschallleutnant, נהגה "פלדמרשל-לוטננט") היא דרגה צבאית בכירה, אשר הייתה בשימוש בצבאות אירופיים שונים בין המאה ה-17 והמאה ה-20.
הדרגה שימשה את צבא האימפריה הרומית הקדושה בין המאה ה-17 ל-1806. בתחילה מחזיק דרגה זו היה למעשה סגנו ומייצגו של הגנרל-פלדמרשל. דרגה זו הייתה גבוהה מדרגת Generalfeldwachtmeister, ונמוכה מדרגת גנרל. בצבא האוסטרו-הונגרי, הייתה דרגה זו מקבילה בערך לדרגת לוטננט גנרל בצבא בריטניה, ולדרגת גנרל-לויטננט בצבא הקיסרות הגרמנית. הדרגות הגבוהות יותר היו גנרל ופלדמרשל. בשנת 1915 אימץ הצבא האוסטרו-הונגרי דרגה חדשה, גנרל-אוברסט, שהייתה דרגת ביניים בין גנרל לפלדמרשל, כך שדרגת לוטננט פלדמרשל הפכה להיות דרגה רביעית בחשיבותה.
בשנת 1920 לאחר מלחמת העולם הראשונה, ביטל צבא אוסטריה את הדרגה ואימץ את מודל הדרגות של הרייכסווהר. עם זאת, בשנת 1933 הוחזרה הדרגה לשימוש בעקבות תהליך גדול שבמסגרתו הוחזרו מסורות לאומיות-צבאיות רבות כמו מדים וסמלים. הדרגה הייתה בשימוש באוסטריה עד האנשלוס בשנת 1938. כיום הדרגה אינה בשימוש. קשה להקביל את הדרגה לדרגות בצה"ל, אולם בסוף מלחמת העולם הראשונה הדרגה הייתה מקבילה בערך לדרגת רב-אלוף.
א-רם
בית החיים ירקון
גרנטה בעברית