נפטר בשלהי שנת שע"ז בצפת ונטמן בבית הקברות בעיר. על פטירתו ניתן ללמוד מדברי מהרי"ט צהלון בתשובה, הכותב בצער: "ונטרפה השעה כי נלקח ארון האלקים החכם השלם הדיין המצוין כמה"ר חייא רופא זלה"ה". אף רבי עמנואל אבוהב כותב שנתיים לאחר מכן עם פטירת הרמ"ע מפאנו, ותוך דבריו מזכיר אף ש"נלקח לאלקים בארץ הקודש אדון חייא רופא".
בנו רבי מאיר רופא היה מרבני חברון וחתימתו משנת תמ"ז מופיעה על פסק הלכה שכתב רבי משה גאלנטי (השני), לצד רבנים נוספים. כן הוא מופיע חתום (לצד הרב אברהם ישראל זאבי) בשנת תמ"ט על כתב שליחות לאיטליה מטעם רבני חברון לרבי יוסף הלוי.
כתביו.
רבי חייא רופא כתב תשובות רבות כפי שניתן לראות מספרי חכמי התקופה, חלקן נאספו על ידי בנו רבי מאיר שהדפיסן בספר מעשה חייא בוויניציה, תי"ב. הספר קיבל את הסכמת רבה של חברון רבי אליעזר בר ארחא ואת ההקדמה לספר כתב תלמידו הרמ"ז.
לקריאה נוספת.
מאיר בניהו, רבי חייא רופא וספרו מעשה חייא, ב, תש"ך, עמ' 109–129.
חכאים שעירים
חכאים שעירים (שם מדעי: "Caulophrynidae") היא משפחת דגים מסדרת החכאים השוכנים במצולות האוקיינוס בכל האוקיינוסים.
בשונה משאר החכאים הם חסרי חכה מעל ראשם ובעלי סנפיר מפיץ אור מתקרת ראשם. עצמות הראש שלהם מודגשות ונראות בעלות גידולי שיער ומכאן שמם. חלק מדגים אלה אדומים או כהים אך הם חסרי קשקשים, מה שעוזר להסתדר עם העומק והלחץ העצום.
הם טורפים דגים אחרים, סרטנים ורכיכות שנמשכים לפנסיהם.
בכמה מינים הנקבה גדולה בהרבה מהזכרים הננסיים והללו נאחזים בנקבה ומוצצים את דמה בטפיליות עד לזמן ההזדווגות.
חכאים כדוריים
חכאים כדוריים (שם מדעי: "Himantolophidae") היא משפחת דגים מסדרת החכאים השוכנים במצולות האוקיינוס וגופם מזכיר צורת כדור. במשפחה זו ישנו רק סוג אחד - חכאי כדורי (Himantolophus).
לחכאים אלה דו-צורתיות זוויגית קיצונית מאוד: הנקבות יכולות להגיע לאורך 60 ס"מ והם גדולות וכדוריות והזכרים מגיעים רק לאורך 4 ס"מ וצורתם מוארכת יותר. לשניהם ישנו בקצה הראש סנפיר דמוי-חכה מעובה מאוד המזדקר כלפי מעלה ובקצהו שתיל "שעיר" המפיץ אור לבן המושך מיני טרף. החכאים ניזונים במארב מטרף לא זהיר הכולל חסילונים, סילוניות ודגים קטנים. החכאים יכולים לבלוע טרף גדול מאוד יחסית לגודלם.
הם חיים ביחידות במצולות האוקיינוסים ושוחים ללא הפסקה. הם כמעט ולא נראים אלא כשפגריהם עולים לפני המים.
חכאי כדורי
ניבני התהומות
ניבני התהומות (שם מדעי: "Anoplogastridae"), היא משפחת דגים מסדרת הברקנאים. במשפחה זו סוג יחיד - ניבן התהומות (Anoplogaster). אורכו של ניבן התהומות הוא 16 ס"מ, והוא נחשב לתוקפני. ניבן התהומות מצוי בעומק של עד 5,000 מטר. ניבן התהומות ניזון מזואופלנקטון בצעירותו, אך הבוגרים טורפים גם דיונונים, חסילונים ודגים קטנים.
מינים.
במשפחה זו ישנם 2 מינים:
ניבן התהומות
טומאזו הראשון, רוזן סבויה
טומאזו הראשון, רוזן סבויה (באיטלקית: Tommaso I di Savoia; 20 במאי 1178 – 1 במרץ 1233) היה רוזן סבויה בין השנים 1189–1233.
ביוגרפיה.
טומאזו נולד ב-20 במאי 1178 באגבל, לאומברטו השלישי, רוזן סבויה ולביאטריס מוויינואה, בתם של ז'ראר הראשון, רוזן מאקון ומורט דה סאלין.
בשנת 1189 מת אביו אומברטו השלישי, רוזן סבויה, וטומאסו עלה לשלטון במקומו. בתחילה היה טומאזו תחת עוצרותו של בוניפאצ'יו דל מונטפראטו, אך עד מהרה השתחרר ממנו טומאזו והחל לשלוט לבדו ברוזנות.
בשנת 1195 חטף טומאזו את מרגריט מז'נבה, בתם של גיום הראשון, רוזן ז'נבה ובאטריצ'ה דה פאוצ'יני, בעת שהובילו אותה לחתונתה עם פיליפ השני, מלך צרפת, משום שנמשך אחר יופייה, וטען שפיליפ נשוי וממילא אינו יכול להתחתן עמה.
טומאזו הרחיב את שליטתו באזור על ידי שדאג למינוי בניו הרבים לתפקידי בישופות בסביבה, ולחיתון בנותיו עם שליטים שכנים. בנוסף נלחם טומאזו בקרבות רבים, על מנת להרחיב את שליטתו. בשנת 1215 כרת טומאזו ברית עם מילאנו נגד מונטפראט, והרס את העיר קאזאלה, ובשנת 1218 צירף טומאזו את אזור וו לנחלותיו, לאחר היכחדותו של בית צרינגן, ובשנת 1222 הוא תפס את העיר קאבור. בנוסף השתמש תומאזו במיקומה האסטרטגי של הרוזנות, והרחיב על ידי כך את השפעתו המדינית והכלכלית.
ב-1 במרץ 1233 מת טומאזו במונקאליירי, ובנו אמדאו הרביעי, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו.
בשנת 1195 התחתן טומאסו עם מרגריט מז'נבה, בתם של גיום הראשון, רוזן ז'נבה ובאטריצ'ה דה פאוצ'יני, ממנה נולדו לו 19 ילדים:
תומאסו, רוזן סבויה
יהודה ענתבי
יהודה חיים ענתבי (1877 – 22 ביוני 1949) היה מחנך ומורה לעברית, מנהל בתי הספר של יק"א בגליל התחתון, מחלוצי החינוך העברי-לאומי, ציר אספת הנבחרים הראשונה, חבר מועצת העיר צפת ונשיא ועד העדה הספרדית בעיר.
ביוגרפיה.
נולד בצפת ב-14 בדצמבר 1877 (ח' בטבת ה'תרל"ח) לרב אליהו רחמים ענתבי, בן למשפחת רבנים ואישי ציבור שמוצאה מהעיר חלב שבסוריה. בילדותו קיבל חינוך מסורתי בתלמוד תורה ובישיבה, ובשנת 1894 התלווה אל אביו שנשלח כשד"ר מטעם כוללות טבריה אל ערי טורקיה, אוסטריה וסרביה למשך כשנה. במהלך המסע למד את השפות לאדינו, איטלקית וטורקית.
כשבגר נישא לבידה חיה שאקי, וכדי למצוא מקור פרנסה, עזב את צפת והחל לשמש כמורה לעברית בבית הספר של חברת יק"א בראש פינה. ההאתקלמות הראשונית בראש פינה, לצד מורים ממוצא אירופי הייתה קשה, בעיקר בשל איבתם אליו, למוצאו ולמבטאו הספרדי. הוא אף נאלץ להתמודד עם סירובם של אנשי המושבה להשכיר לו דירה בשל מוצאו, אולם עם הזמן הצליח להשתלב שם היטב והפך לאדם מן המנין מבחינה חברתית. בתפקידו כמורה במושבה, נמנה שם עם שלושה מורים חלוצים בתחום החינוך העברי-לאומי.
בשל עיסוקו בהוראה הקפיד להתעדכן בקריאת עיתונים וכתבי עת שונים, וחיפש שיטות הוראה ונושאי לימוד, אותם עיבד לעברית עבור תלמידיו.
בשנת 1899 מונה לשמש כמנהל בית הספר בראש פינה, וכיהן במשרה זו עד לשנת 1906. בשל פעילותו החינוכית הענפה בבית הספר, נהגו לכנות את המוסד "האוניברסיטה של הגליל", ומורים עבריים רבים ביקרו בו כדי ללמוד ממנו את שיטתו.
בשנים 1907 ו-1908 ניהל את בית הספר ביבנאל, ובשנת 1910 מונה לשמש כמנהל השלישי במספר של בית הספר בכפר תבור כמחליפו של אשר ארליך. עם כניסתו לתפקיד, שינה את מבנה תוכנית הלימודים שנקבעה בשנת 1904 על ידי מייסד בית הספר, יוסף ויתקין, וייסד בבית הספר גן ילדים ואף הנהיג בו תפילה.
בסוף שנת 1913 קיבל את פניהם של הראי"ה קוק והרב יוסף חיים זוננפלד שבאו לכפר בראש משלחת רבנים שסבבה ברוב חלקי הארץ, ומטרתה הייתה קירוב אנשי היישוב החדש ליהדות. ענתבי, שהיה שומר מצוות וניהל אורח חיים דתי, הביע בפני הרבנים את מורת רוחו כי מורי בית הספר שבניהולו הם חילונים הלומדים הלכה תאורטית ולא מעשית, ובשל הוראות מרכז המורים הארצי, אין מטרת לימודי היהדות בבית הספר לפעול לשמירתה בידי התלמידים. ענתבי הסביר לרבנים כי אינו יכול לחנך את התלמידים לקיום מצוות בשל המחויבות שלו כלפי ארגון יק"א שמימן את פעילות בית הספר, וביקש מהרבנים להשיג לו סיוע כספי חיצוני, ובכך להשתחרר מהוראות יק"א. האחרונים הבטיחו לסייע, אולם מלחמת העולם הראשונה שפרצה לא אפשרה לתוכנית הסיוע לצאת אל הפועל.
עד לשנת 1925 שימש כמנהל בית הספר בכפר תבור, ואז נשכר לשמש כמורה פרטי למשפחת אלון, וכמורה האישי של יגאל אלון ואחיו משה. משנת 1925 ניהל את בית הספר "מזרחי" לבנות בצפת, וכיהן במשרה זו עד לפרישתו לגמלאות בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20.
במקביל לעבודת ההוראה, שימש גם בתפקידים ציבוריים שונים, בהם נשיא ועד העדה הספרדית בצפת, חבר מועצת העיר במשך עשרות שנים, סגן יו"ר וועד הקהילה לכנסת ישראל בא"י החל משנת 1925, ציר צפת באספת הנבחרים הראשונה ופקיד הקדשות העדה הספרדית בצפת ובמירון. בשל מעמדו הציבורי והיכרותו את התרבות והשפה הערבית, רבים מערביי הסביבה היו באים אליו להישפט, והחשיבו אותו לקאדי. כאדם מאמין ושומר מצוות, שילב בין חרדיות ללאומיות חדשה וציונית. השילוב של לימוד קודש וחול יחד היה חשוב בעיניו, ועמד בראש מעייניו בתקופה שבה החינוך העברי-לאומי שם דגש על הערכים האוניברסליים.
בשנת 1927 החל לשמש בהתנדבות כמנהל מעון ההבראה לילדים חולים בצפת. בשנת 1929 לקח חלק במפעל ההדפסה המשפחתי של הספר "באור החיים" מאת הרב חיים כפוסי, והביא לפרסום מכתבו ההיסטורי של הרב יעקב ענתבי למשה מונטיפיורי, בו הוא מגולל את סיפור פרשת עלילת הדם בדמשק כגיבור העלילה.
ענתבי הלך לעולמו ב-22 ביוני 1949 (כ"ה בסיוון ה'תש"ט) ונקבר בנחלת יצחק שבתל אביב יום לאחר מכן.
משפחתו.
אחיו, הרב רפאל מנשה ענתבי, היה אחרון הרבנים לשושלת משפחת ענתבי, ואב בית דין בחיפה. בנו שמואל שימש כמורה לעברית בקהיר שבמצרים, ובנו דניאל נמנה עם מייסדי וחלוצי פרדס חנה.
הנצחתו.
יומניו האישיים מצויים במוזיאון יגאל אלון שבכפר תבור. בשנת 2012 נפתחה בראש פינה תערוכת "עברית בעברית" המתארת את פועלם של המורים הראשונים שלימדו בראש פינה, איתם נמנה ענתבי, ואת תרומתו הגדולה לתחיית השפה העברית וליצירת תשתית חינוך עברי-לאומי. במוזיאון יק"א, חצרות האיכרים כפר תבור מוצג פסל של דמותו בשדרת המגשימים.
גליטר פורס