בפינלנד יצא ב-2006 סרט על חייו של ניקנן.
נפטר ב-4 בפברואר 2019.
אמי&quot;ת גוש דן
אמי"ת בר-אילן גוש דן (המוכר גם כאמי"ת בר-אילן או בית הספר הטכנולוגי) הוא בית ספר תיכון ממלכתי-דתי לבנים הפועל במסגרת רשת אמי"ת. בית הספר מיועד לתלמידים מכל רחבי גוש דן ושוכן בשטחה המוניציפלי של רמת גן על גבול גבעת שמואל. בית הספר כולל חטיבת ביניים ובית ספר תיכון, ולומדים בו כשש מאות תלמידים בכיתות ז'-י"ב, בשלוש כיתות בשכבה.
אמי"ת גוש דן שוכן ליד אוניברסיטת בר-אילן, ומקיים קשרים איתה, הכוללים בין השאר תוכנית ללימוד מדעים מדויקים בצורה מוגברת וכן שיעורי העשרה בנושאים שונים. כמו כן, ניתנת האפשרות לתלמידים מצטיינים לשלב לימודים אקדמיים באוניברסיטת בר-אילן במהלך הלימודים ולצבור נקודות זכות לקראת תואר ראשון במהלך הלימודים בבית הספר. בית הספר מארח בכיתותיו את התוכנית לנוער מוכשר במתמטיקה.
עם הקמתו שכנו מבני בית הספר כצריפים בתוככי האוניברסיטה. לאחר ארבע עשרה שנה עבר בית הספר למקומו הנוכחי, הכולל שלושה בניינים: מבנה מרכזי, שבו נמצאים המעבדות, חדר המורים וכיתות התיכון וחטיבת הביניים, אולם ספורט וכן מבנה בית כנסת, בו גם ספרייה, מזנון ואודיטוריום.
מגמות הלימוד בבית הספר הן ביוטכנולוגיה, איתור מידע דיגיטלי, מחשבים-יישומי רשת, מחשבים-הגנת הסייבר, פיזיקה וערבית. כל תלמיד מחויב לגשת למבחן בגרות בתושב"ע ברמת חמש יחידות לימוד, וכן לגשת לבגרות בתנ"ך ברמת שלוש יחידות לימוד.
מנהל בית הספר הוא הרב תומר שופר, שהחליף את הרב יוני ברלין בשנת 2016.
בין בוגרי בית הספר: פרופסור שי לביא, המשמש היום כראש מכון ון ליר, פרופסור ישי בלנק, בעל עיטור העוז רב-סרן רועי קליין, הרב חיים נבון, הרב רונן נויבירט, ראש עיריית פתח תקווה רמי גרינברג, השחקן יוגב יפת, השחקן והזמר נעם יעקובסון, ד"ר צבי אלחייני, תת-אלוף אביעד דגן, העיתונאי עמר לחמנוביץ והמשורר והעיתונאי נדב הלפרין.
בין מורי בית הספר בעבר: פרופסור גדעון ספיר, פרופסור משה הלינגר.
אמי&quot;ת בר אילן
מאיר זורע
מאיר (זרו) זורע (זארודינסקי) (14 במרץ 1923 - 24 ביוני 1995) היה קפטן במלחמת העולם השנייה ואלוף בצה"ל, איש ציבור וחבר הכנסת, ממייסדי ד"ש.
ביוגרפיה.
עד קום המדינה.
זורע נולד בקישינב שבבסרביה (אז ברומניה; כיום במולדובה) ועלה עם הוריו ארצה כשהיה בן שלוש. הוא למד בבית הספר הריאלי בחיפה והיה אחד מראשי שבט הצופים "משוטטי בכרמל". הוא היה בין חברי קבוצת הצופים א' שהייתה גרעין ההתיישבות הראשון של הצופים, שעבד במכון אילון, המפעל הסודי לתחמושת של ארגון ההגנה בגבעת הקיבוצים וב-1949 הקימה את קיבוץ מעגן מיכאל. בגיל 16 הצטרף להגנה והיה חבר בפלגות הלילה המיוחדות בנוטרים במשטרת קריית חיים. כבר בגיל צעיר זה קיבל עליו את הפיקוד על נקודת משמר הכרמל, תוך לימודיו בריאלי. עם תום לימודיו הצטרף לצבא הבריטי שירת בפלוגה מס' 20 בבאפס וכקצין בגדוד השני של הבריגדה היהודית. זורע לחם עם הבריגדה בחורף שנת 1945 במערכה על נהר סניו (ליד בולוניה שבאיטליה) מול הורמאכט במשך חודשיים שבסופם נסוגו הגרמנים. זורע, שהיה אז קצין בדרגת סגן משנה, זכה בעיטור הצלב הצבאי על כך שהוביל את אנשיו מול אש תופת. בעת שחרורו עם פירוק הבריגדה כבר נשא זורע דרגות קפטן (סרן).
כמו רבים מיוצאי הבריגדה סיפק זורע, כחייל לשעבר, כיסוי לפעולות ההגנה, בעיקר הברחת נשק ליישוב שהיה תחת שלטון המנדט הבריטי כמו גם העלייה הבלתי לגאלית של ניצולי שואה מאירופה לארץ ישראל. זורע גם לקח חלק בפעולות הנוקמים ללכידת אנשי המשטר הנאצי והוצאתם להורג. חברי הנוקמים נעו באירופה בקבוצות של שלושה-ארבעה אנשים. זורע העיד שהנוקמים הרגו רק אנשים שהיו מעורבים ישירות ברצח יהודים. בתחילה נהגו לירות כדור בראשם, אחר כך עברו לחניקה בידיהם החשופות. הנוקמים נהגו לא לומר למוצאים להורג דבר לפני הביצוע, לא מי הם ולא את סיבת הריגתם. הריגתם נתפסה כמו הריגת חרק.
שנותיו בצה"ל ובוועדות ציבוריות.
במלחמת העצמאות השתתף בקרב נבי סמואל כנספח לגדוד הרביעי של הפלמ"ח. שירת כמפקד גדוד 62 - "בית חורון", בחטיבת עציוני בירושלים בתחילת המלחמה הגדוד היה אחראי על הפרוזדור לירושלים וזרו השתתף בקרבות הקסטל וגבעת הרדאר בהמשך עלה הגדוד לירושלים וזרו פיקד ב"מבצע קדם" על ניסיון הפריצה לעיר העתיקה דרך שער ציון, פיקד על הדיפת התקפת הלגיון באזור שער מנדלבאום, פיקד על קרב ארמון הנציב והשתתף במבצע "יקב". לאחר תום המלחמה עמד בראש מחלקת ההדרכה, כמו גם היה מפקד בית הספר לקצינים. הוא פרש מצה"ל בשנת 1953 לקיבוץ. בשנת 1956 חזר לשירות הקבע ומונה למפקד גייסות השריון, באפריל 1958 מונה לראש אגף ההדרכה ובאוקטובר אותה שנה לראש אגף המטה הכללי בדרגת אלוף. בשנת 1959, בעקבות "ליל הברווזים" הודח זורע מאגף המטה הכללי ומונה לאלוף פיקוד הצפון עד שנת 1962.
לאחר שיחרורו מצה"ל, חזר זורע לקיבוץ ושילב בין עבודה בקיבוץ לפעילות ציבורית. בקיבוץ עבד בשדה ובמסגריה והיה מרכז משק ומזכיר פנים, במקביל היה ממלא מקום נציב קבילות חיילים בשנים 1973–1974 עקב עיסוקו של חיים לסקוב כחבר ועדת אגרנט. עמד בראש מינהל מקרקעי ישראל בשנים 1972–1977. יצחק רבין מינה אותו למבקר מערכת הביטחון. זורע גם השתתף בוועדות ציבוריות כמו הוועדה שעסקה בחברת "נתיבי נפט" וועדת זורע. בראשות ועדת זורע, באפריל - מאי 1984, בדק יחד עם יוסי גינוסר מהשב"כ ואילן שיף נציג צה"ל, את מותם של שני מחבלים שעל פי עדויות נשבו חיים בעת השתלטות צה"ל על האוטובוס בפרשה שלימים נודעה כפרשת קו 300. זורע, שלא היה מודע לכך שגינוסר מדליף לאנשי השב"כ מידע פנימי מהוועדה, האמין לעדותו השקרית של אברהם שלום ובמסקנותיו כתב שלא ניתן לברר מי גרם למותם של המחבלים. אחד מבכירי השב"כ סיפר שבעת שהלך לבקש את סליחתו של זורע, לאחר שהפרשה התפוצצה, אמר לו זורע שלא יסלח לעולם ליוסי גינוסר ולאברהם שלום על ששיטו בו.
פעילותו הפוליטית.
זורע היה מזוהה בתחילה עם מפ"ם, אולם בשנת 1976 הצטרף לפרופסור יגאל ידין להקמת התנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש) ולצורך כך התפטר בדצמבר 1976 מתפקידו במנהל המקרקעין. זורע היה ראש מחלקת הארגון של המפלגה ונבחר לכנסת התשיעית. היה ממחייבי ההצטרפות לממשלתו של בגין. באוגוסט 1977 תקף זורע בפומבי את אמנון רובינשטיין ומאיר עמית על שלטענתו טרפדו את כניסת ד"ש לממשלתו של בגין. עם הצטרפות ד"ש לממשלה סירב זורע לכהן כסגן שר במשרדו של ידין. זורע כיהן בוועדת הכנסת, ועדת הכספים וועדת החוץ והביטחון. הוא היה סמן ניצי בד"ש, ועורר עליו את חמתם של אנשי מפלגת שינוי. בתחילת פברואר 1978, בעקבות ניסיון להדיחו מוועדת החוץ והביטחון, הודיע על פרישתו מד"ש. לאחר שבועיים התפטר זורע מהכנסת והחזיר בכך את המנדט שלו לד"ש. בהמשך 1978 במהלך השיחות על הסכם השלום בין ישראל למצרים היה חבר בקבוצה של קצינים בכירים שהתנגדה לויתורים בסיני.
משפחתו.
מאיר זורע נישא לנעמי לבית ויינשטוק. נולדו להם שישה ילדים, וילד נוסף, עולה מתימן, אותו אמצו. שניים מהבנים נהרגו במלחמות ישראל. , שהיה טייס קרב בחיל האוויר, נהרג בשמי רמת הגולן במלחמת ששת הימים ו, שהיה קצין מבצעים בגדוד טנקים, נהרג בקרבות הבלימה ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים. בנם הבכור של נעמי ומאיר זורע הוא גיורא זורע, שהיה מפקד סיירת מטכ"ל וקצין מודיעין ראשי.
מאיר זורע הלך לעולמו בקיבוצו בשנת 1995, בגיל 72, ונקבר בקיבוץ מעגן מיכאל. על שמו רחוב בחיפה בו ממוקמת תחנה מרכזית חוף הכרמל.
קלאודיה שיפר
קלאודיה מריה שיפר (בגרמנית: Claudia Maria Schiffer; נולדה ב-25 באוגוסט 1970) היא דוגמנית-על ושחקנית גרמנייה.
קריירה.
דוגמנות.
שיפר נולדה בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה המערבית. לה שני אחים ואחות. היא דוברת צרפתית, אנגלית וגרמנית שוטפות.
תחילה, רצתה שיפר להיות עורכת דין כמו אביה ולעבוד במשרדו. היא שינתה את דעתה באוקטובר 1987, כאשר היא נצפתה במועדון על ידי מישל לבאטון, מנהל סוכנות הדוגמנות "מטרופולין", אשר מאוחר יותר החתים אותה בסוכנות שלו.
שיפר סיימה את לימודיה ולאחר מכן החלה לעבוד כדוגמנית. היא טסה לפריז לסדרת צילומים, וזמן קצר לאחר מכן היא הופיעה במגזין "Elle" הצרפתי. לאחר הופעות נוספות במגזינים הפכה שיפר לדוגמנית מצליחה ונבחרה על ידי הצלם והמעצב קארל לאגרפלד להיות ה"פנים החדשות" של שאנל. בעקבות כך, הפכה שיפר לדוגמנית מפורסמת בכל רחבי העולם. לאגרפלד אמר עליה "אי אפשר להוציא ממנה תמונה רעה, יש לה רומן עם המצלמה".
בתחילת שנות ה-90, כיכבה שיפר בפוסטרים של חברת הג'ינס "Guess?" באמריקה הצפונית. הופעתה של שיפר תרמה רבות לחברה. מאוחר יותר היא הובילה את הקמפיין של חברת הקוסמטיקה רבלון, שחתמה איתה על סכום של 60 מיליון דולר, ובכך הפכה שיפר לדוגמנית היקרה ביותר בתעשייה.
שיפר היא הדוגמנית שכיכבה על יותר שערים מכל דוגמנית אחרת בהיסטוריה, ונכנסה לספר השיאים של גינס עם למעלה מ-700 מגזיני אופנה.
היא הייתה הדוגמנית הראשונה שהופיעה על שער המגזין "רולינג סטון", ושנה מאוחר יותר הופיעה על שער ה"פיפל" בראש רשימת הנשים היפות בעולם.
מאז 1990, שיפר מוציאה כל שנה לוח שנה עם בגדי ים אשר היא מעצבת ומככבת בו.
ב-1998, הופיעה שיפר בפרסומת לסיטרואן, וקיבלה 3 מיליון דולר על השתתפותה.
שיפר עדיין חתומה עם חברת הקוסמטיקה "לוריאל" וחברת השעונים "מוואדו". בין היתר, השתתפה בתצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט.
הופעות במדיה.