מעל כל אחת מאותן קשתות צדדיות מופיעים זוגות של מדליונים ובהם תבליטים מתקופת הקיסר הרודוטוס. קוטרם של המדליונים הוא כשני מטרים והם הוקפו באבן פּוֹרְפִיר. בצד הצפוני של הקשת מציגים המדליונים תיאורים של (משמאל לימין) ציד חזיר בר, הקרבת קורבן לאל אפולו, ציד אריה והקרבת קורבנות להרקולס ואילו בצד הדרומי מוצגים תיאור של יציאה לציד, הקרבת קורבן לסילווניוס (Silvanus), הרוח האחראית על היערות במיתולוגיה הרומית, ציד דוב, והעלאת קורבן לאלת הציד דיאנה. דמותו של הרודוטוס אשר פעמיים בתבליטים שונתה והותאמה לדמותו של קונסטנטינוס. מדליונים דומים, מתקופתו של קונסטנטינוס, ממוקמים ברוחבה של הקשת ומציגים תיאורים של סול, אל השמש הרומי העולה (במזרח) ושל לונה, אלת הירח (במערב) כדמויות הנוהגות במרכבה.
חלק העיטור העיקרי מימי קונסטנטינוס הוא תבליט ארוך ומקוטע, בסגנון המזכיר אפריז, אשר מקיף את הקשת מתחת למדליונים. מעל כל קשת מופיעה רצועת תבליט וכן רצועות קטנות נוספות בצידי הקשת. התבליט מתאר סצנות היסטוריות מן המערכה של קונסטנטינוס כנגד מקסנטיוס. תיאור המערכה מתחיל בצידה המערבי של הקשת, בה מתוארת יציאת קונסטנטינוס מן העיר מילאנו. התיאור ממשיך בצידה הדרומי של הקשת בתיאור של עיר, כנראה העיר הרומית-איטלקית ורונה, אשר הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית באותה עת. עוד מתואר בצד זה קרב הגשר המילוויאני ובו מוצג צבאו המנצח של קונסטנטינוס על גדת נהר הטיבר. בצידה המזרחי של הקשת מתוארים קונסטנטינוס וצבאו הנכנס לעיר רומא. בתיאור זה הוחסרו סממנים של ניצחון, כנראה כדי להימנע מלהציג את קונסטנטינוס כמכניע העיר. בחזית הצפונית, הפונה אל העיר, מופיעות שתי רצועות ובהן תיאורים של מעשי קונסטנטינוס לאחר תפיסת העיר. באחת מתואר קונסטנטינוס הנואם בפני תושבי העיר בפורום רומנום, ואילו בשנייה מופיע תיאור של חלוקת כסף להמונים.
בכל אחד מצידיה של הקשת מופיע פנל גדול ובו מתוארת המערכה הדאקית של טראיאנוס. בתוך הקשתות הצדדיות מופיעים גם שמונה פסלי ראשים, שניים על כל קיר, אולם מצבם של פסלים אלו הוא רע מכדי לנסות ולזהותם.
אתלט השנה בעולם
התארים אתלטית השנה בעולם ואתלט השנה בעולם מוענקים מדי שנה מאז 1988 על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF), לאתלטית ולאתלט הטובים ביותר בעולם.
אוצר דינים ומנהגים
אוצר דינים ומנהגים היא אנציקלופדיה לנושאי הלכה שנכתבה על ידי יהודה דוד איזנשטיין ופורסמה בניו יורק בשנת 1917 (תרע"ז). הספר ערוך על-פי סדר האלף בית, וכל ערך מכיל פירוט של ההלכות והמנהגים הקשורים באותו ערך. הספר מכיל רק ערכים של הלכות ומנהגים הנוהגים בזמן הזה.
החיבור מבוסס על למעלה משמונים ספרי הלכה ומנהגים מתקופות שונות. רוב הספרים עליהם התבסס איזנשטיין נם מתקופת הראשונים אך גם ספרי אחרונים בולטים כמו ה"משנה ברורה" לרבי ישראל מאיר הכהן מראדין (החפץ חיים) וספר "נהר מצרים" לרבי רפאל אהרן בן שמעון, רבה של אלכסנדריה בסוף המאה ה-19.
השימוש בספר.
החיבור, כפי שכתב איזנשטיין בהקדמה, פנה לקבוצות שונות של קהל קוראים. מחד פונה הספר אל הראשונה יהודים בעלי השכלה תורנית אך אינם תלמידי חכמים מובהקים
מאידך כותב איזנשטיין שבספרו יכולים להיעזר גם
הקבוצה השלישית לה מיועד הספר היא שמשי בתי הכנסת שכן
עם זאת בספר אוצר דינים ומנהגים אייזנשטיין לא התיימר להכריע במקום בו מצויה מחלוקת בין הפוסקים בדבר הלכה מסוימת (מתוך ספרו אוצר זיכרונותיי, עמ' 377)
בעבר היה הספר נפוץ מאוד בעולם היהודי והיה אחד הספרים היותר נפוצים של איזנשטיין. בשנים האחרונות הוצא הספר מחדש. ערכים רבים באתר האינטרנט 'דעת' העוסקים בנושאי הלכה נכתבו על בסיס אוצר דינים ומנהגים.
ההקדמה לספר ומאורעות התקופה.
הספר נכתב במהלך מלחמת העולם הראשונה אשר כונתה באותה העת 'המלחמה העולמית'. מאורעות התקופה ומוראותיה לא נעלמו גם מספר זה. בשנה בה יצא הספר נפל המשטר הצארי ברוסיה. המשטר הצארי ברוסיה היה שנוא במיוחד על היהודים בארצות הברית שכן המדיניות האנטישמית של משטר זה היא זאת שגרמה למרבית היהדות באמריקה להגר מרוסיה לארצות הברית. קריסתו של המשטר הצארי נתפסה על ידי איזנשטיין כמהלך אלוהי שהביא לסיומו את המשטר האנטישמי השנוא. השמחה על נפילתו של המשטר המדכא והציפייה לכיננו של משטר שיהיה סובלני יותר כלפי היהודים באה לידי ביטוי גם בעמוד הראשון לספר זה. הספר נפתח בהקדשה של הספר
בסוף ההקדמה לספר כותב איזנשטיין כי
בסוף דבריו אלו מביע איזנשטיין את תקוותו שהמלחמה תסתיים בקרוב
השפעתו על אנציקלופדיה 'מאיר נתיב'.
השפעתו של אוצר דינים ומנהגים בולטת מאוד בחיבור דומה שכתב שלמה זלמן אריאל בשם אנציקלופדיה מאיר נתיב ויצא לאור בשנת 1960. מאז זכתה אנציקלופדיה מאיר נתיב לפופולריות גדולה ונדפסה פעמים רבות.
אנציקלופדיה מאיר נתיב בנויה במתכונת של אוצר דינים ומנהגים, חיבור לפי סדר האלף-בית בתחומי יהדות. לעיתים, בערכים מסוימים, העתיק שלמה זלמן אריאל ערכים מסוימים מתוך אוצר דינים ומנהגים אך שינה מעט על מנת להתאים את העברית של יהודה דוד אייזנשטיין לקורא בן ימיו (כך ראו למשל את הערכים: 'מה יפית', 'אם ירצה ה' ' ועוד).
ההבדל הבולט בין אנציקלופדיה מאיר נתיב לבין אוצר דינים ומנהגים הוא שמאיר נתיב עוסקת בהרחבה גם בעיקרי האמונה היהודית וזאת בניגוד לאוצר דינים ומנהגים התמקד בנושאי הלכה שונים. הבדל נוסף הוא שאוצר דינים ומנהגים מרחיב יותר בתחומים ההלכתיים ומביא לצד המנהגים השונים גם את מקורם ההלכתי ודעות של חכמים שונים לאורך הדורות הקשורים לערך הנדון. לעומת זאת אנציקלופדיה מאיר נתיב תכליתית ונמנעת מלהביא את שמות הראשונים והאחרונים שהתבטאו בנושא הנדון, אלא מסתפקת בסיכום כללי של הדברים בלא הבאת מקורות.
בובי מק'פרין
10 (פירושונים)
קרלו לוי
קרלו לוי (באיטלקית: Carlo Levi; 29 בנובמבר 1902 - 4 בינואר 1975) היה צייר וסופר יהודי איטלקי, מהחשובים בתקופתו.
חייו.
לוי נולד בטורינו, לארקול לוי ואמו אנטה טרבס, אחות המנהיג הסוציאליסטי קלאודיו טרבס, משפחתו הייתה משפחה בורגנית. למד רפואה באוניברסיטת טורינו בשנים 1917–1924, היה תלמידו וידידו של הפוליטיקאי והעיתונאי פּיירו גוֹבֶּטִי ויחד עמו היה חבר בתנועה האנטי-פשיסטית "צדק וחרות" (Giustizia e Libertà).
בשנת 1934 נעצר לראשונה עקב פעילות אנטי-פשיסטית, ובשנה שלאחר מכן, לאחר מעצר נוסף, הוגלה ליישוב הקטן אליאנו (Aliano) בחבל בזיליקטה שבדרום איטליה. על כפר קטן זה כתב לוי ביצירתו הנודעת ביותר "ישו נעצר באֶבּוֹלי" (תורגם כ"ארץ שכוחת אל", עם עובד 1950), שיצאה לאור בשנת 1945 בהוצאת אֶינאוּדי ולאחר מכן עובדה לסרט על ידי פרנצ'סקו רוזי.
יצירות חשובות אחרות פרי עטו של לוי הן "המילים הן אבנים", משנת 1955, העוסקת בבעיות החברתיות בסיציליה, "לעתיד יש לב עתיק" (1956), "אזל כל הדבש" (1965) ו"השעון" (1950) - כרוניקה של אי-שקט והרהורים על אודות תקופת השיקום שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1963 נבחר קרלו לוי לכהן כסנאטור עצמאי מטעם המפלגה הקומוניסטית האיטלקית (PCI).
ראויים לציון אף ספרו "מחברת בשערים" משנת 1979, שנכתב כולו כאשר הסופר היה במצב של עיוורון, וכמו כן ציוריו מאותה התקופה שאוגדו בספר "40 ציורים של העיוורון".
קרלו לוי נפטר בינואר 1975 ברומא. גופתו של לוי נטמנה בבית הקברות של אליאנו, שם ביקש להיקבר על מנת לממש את הבטחתו לתושבי הכפר לשוב אליו, הבטחה שאותה לא הצליח לקיים בעודו בחיים.
המורה לפסנתר
המורַה לפסנתר (בצרפתית: La pianiste; "הפסנתרנית") הוא סרט קולנוע דובר צרפתית מאת מיכאל הנקה, שיצא לאקרנים בשנת 2001. זהו עיבוד לספר "הפסנתרנית", מאת זוכת פרס נובל לספרות, אלפרידה ילינק.
תקציר העלילה.
אריקה קוהיט (איזבל הופר) היא פרופסור ומורה לפסנתר בשנות השלושים המאוחרות לחייה, המתגוררת עם אמה (אנני ז'ירארדו) בדירה שכורה. היא מדריכה כיתת אמן בקונסרבטוריון, וכלפי חוץ היא קשוחה ומחמירה. את וולטר קלמר (בנואה מאז'ימל), בחור צעיר ובלונדיני, פוגשת אריקה ברסיטל פרטי בו שניהם מנגנים. וולטר מגלה בה עניין ומתחיל לחזר אחריה באמתלת סטודנט עקשן. אריקה מתגלה כחובבת סאדו-מזוכיזם ואינה מעוניינת לכאורה ביחסים נורמטיבים, מגחכת את ניסיונותיו ומתעללת בו. בהדרגה משתנים יחסי הכחות בינה לבין התלמיד עד לסצנת הקתרזיס בו וולטר כופה עצמו עליה. בסופו של הסרט חוזרת אריקה לחייה העצמאים ולשגרת המזוכיזם המבוקר שלה.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
שמעון גינצבורג
שמעון גינצבורג (1890, ליפניקי, ווהלין - 1944, ניו יורק) היה סופר עברי, מורה ומחנך, מתרגם, עורך, ופעיל ציוני; אחיהם של המתרגם פסח גינזבורג והמתמטיקאי יקותיאל גינצבורג.
קורות חייו.
גינצבורג זכה לחינוך מסורתי כמו שני אחיו, יקותיאל ופסח. בשנת 1897 עברה משפחתו לעיר ז'יטומיר שבאוקראינה, ושמעון המשיך בה את לימודיו כאקסטרן. מז'יטומיר עבר לעיר אודסה, וכסופר מתחיל וצעיר התיידד עם ראשי המדברים בספרות העברית החדשה. משנת 1909 עד שנת 1912 שהה באודסה, והיה גם מזכירו האישי של מנדלי מוכר ספרים.
בשנת 1912 היגר לארצות הברית, והשלים לימודיו בכמה קולג'ים. את התואר קיבל מדרופסי קולג' שבפילדלפיה. הוא התיישב בניו יורק, לימד וניהל בבתי ספר עבריים, והיה גם בין מייסדי ההסתדרות העברית באמריקה. היה פעיל בארגוני המורים העבריים ובגופים ציוניים. הוא רכש לו באמריקה את הלשון האנגלית, ולימים תרגם כמה וכמה ספרים מהאנגלית.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, התיישב בתל אביב, והיה פעיל באגודת הסופרים ובארגונים נוספים.