בשנת 1967 במהלך פגישה עם אלחו קרפנטייר, חוליו קורטאסר ומיגל אוטרו סילבה, השיק הסופר המקסיקני קרלוס פואנטס פרויקט המורכב מסדרת ביוגרפיות המשרטטות את דמותם של הדיקטטורים של אמריקה הלטינית, שכונתה "אבות האומה" ("Los Padres de la Patria"). אחרי שקרא את דיוקנאותיו של אדמונד וילסון ממלחמת האזרחים האמריקאית בספרו "הניגוח הפטריוטי (Patriotic Gore)", סיפר פואנטס, כי "כשישבנו בפאב בהמפסטד, חשבנו שזה רעיון טוב שיהיה ספר דומה לאמריקה הלטינית. מיד קמה והתייצבה אל מולנו גלריית דיוקנאות דמיונית ודרשה את התגלמותה: הדיקטטורים באמריקה הלטינית." ורגאס יוסה אמור היה לכתוב על מנואל אודריה, חורחה אדוארדס על חוסה מנואל בלמאסדה, חוסה דונוסו על מריאנו מלגארחו וחוליו קורטסאר על אווה פרון . כפי שציין מ. מאר לנגה פיסארו, הפרויקט מעולם לא הושלם, אך הוא עזר לעורר השראה לסדרת רומנים שנכתבו על ידי סופרים חשובים במהלך עידן הפריחה הספרותית של הבום הלטינו-אמריקאי, כמו אלחו קרפנטייר, אוגוסטו רואה באסטוס, גבריאל גרסיה מארקס ומריו ורגאס יוסה .
התפתחות הז'אנר.
מבשרים.
שני הספרים - "פקונדו ()" של דומינגו פאוסטינו סרמיינטו ו"אמליה" (") של" חוסה מרמול, שפורסמו בסוף המאה ה-19, נחשבים למבשרי הרומן הדיקטטורי של המאה העשרים; "כל התיאורים הסיפוריים אודות 'האיש החזק' הלטינו-אמריקאי, הקדימו והופיעו כבר ב"פקונדו" של דומינגו פאוסטינו סרמיינטו, יצירה הכתובה כמאמר סוציולוגי". "פקונדו" הוא ביקורת עקיפה על הדיקטטורה של חואן מנואל דה רוסאס, המכוונת כנגד דמותו ההיסטורית של הקאודיליו חואן פקונדו קירוגה, אך היא גם חוקרת באופן רחב יותר את ההיסטוריה והתרבות הארגנטינאית. "פקונדו" של סרמיינטו נותר אבן יסוד בביטוי הנושא בשל רוחב הדיון הספרותי שלו בסביבה הלטינו-אמריקאית. "בפקונדו", סרמיינטו מבקר את הדמות ההיסטורית של פקונדו קירוגה, קאודיליו פרובינציאלי, שכמו רוסאס (הדיקטטור של ארגנטינה בין השנים 1829 - 1853) התנגד לרעיונות הנאורים של קידמה. עם חזרתו מגלות, פעל סרמיינטו להמציא מחדש את ארגנטינה, ובסופו של דבר הפך לנשיא עצמו משנת 1868 עד 1874. הניתוח שערך סרמיינטו בספרו, היה הפעם הראשונה בה סופר בחן לעומק את מקור כוחם של דמויות כמו פקונדו ורוסאס, והתמודד עם השאלה כיצד הם מצליחים לשמר כוח מוחלט כזה. באופן זה, ביסס הרומן "פקונדו" את מקומו כטקסט מעורר השראה לסופרים מאוחרים יותר. תוך מהלך כתיבת הרומן, התבררה לסרמיינטו עוצמת כוחו שלו הנובעת מהכתיבה באופן ש"בתוך הטקסט של הרומן, הסופר הכל-יודע עצמו, הוא אשר מחליף את אלוהים ", ובכך יצר את הגשר בין כתיבה לבין כוח כמאפיין של הרומן הדיקטטורי.
סיפורה של "אמליה", הממוקם בבואנוס איירס הפוסט-קולוניאלית, נכתב בשני חלקים ומביא תיאור חצי-אוטוביוגרפי של חוסה מרמול העוסק בחיים במדינת המשטרה של רוסאס. הרומן של מרמול היה חשוב מכיוון שהראה כיצד התודעה האנושית, ממש כמו עיר או אפילו מדינה, יכולה להפוך לכלא אימתני. "אמליה" גם ניסתה לבחון את בעיית הדיקטטורות כדפוס, ועל כן בעיית המדינה "באה לידי ביטוי ברצונה של איזו אישיות מפלצתית המפרה את פרטיותו של האדם הרגיל, הן של הבית והן של התודעה." הרומן "העריץ באנדרס (Tirano Banderas)" של רמון דל וואלייה - אינקלאן מראשית המאה העשרים (1926) היווה גורם השפעה מרכזי על אותם סופרים שמטרתם היא לבקר את מבני הכוח ואת הסטטוס קוו.
"לא ממש" רומנים דיקטטורים.
רומנים לטינו-אמריקנים החוקרים נושאים פוליטיים, אך אינם מתרכזים בשלטונו של דיקטטור מסוים, מסווגים באופן פורמלי כ"רומנים שאינם ממש דיקטטוריים". לדוגמה, "מדריך למנואל", ("Libro de Manuel," 1973) מאת חוליו קורטאסר, הוא רומן פוסט-מודרני על גרילה עירונית ועל מאבקה המהפכני, המבקש מהקורא לבחון את הסוגיות החברתיות הרחבות יותר של שפה, מיניות ומצבי פרשנות. "בימי הפרפרים" ("In the", 1994, "times of the Butterflies"), מאת ג'וליה אלווארז, מספר את סיפורן של האחיות מיראבל, שהפטריוטיות הפכה אותן מצעירות קתוליות חסרות ניסיון ובעלות מידות טובות למתנגדות פוליטיות נגד הדיקטטורה בת שלושים השנה של משטר הדיקטטורה של רפאל טרוחיו ברפובליקה הדומיניקנית. הרומן ביקש להאיר את ההיסטוריה המוסתרת-רשמית של מותן של האחיות מיראבל, לא לקבוע מה קרה להן, אלא לקבוע "מה עשו" האחיות מיראבל לפוליטיקה הלאומית של הרפובליקה הדומיניקנית . ביומן המדומה "יומן אינטימי של בדידות" (החלק השלישי של "אימפריית החלומות" "El imperio de los sueños" 1988;), מאת גיאנינה בראשי, הגיבורה היא מריקיטה סאמפר, כותבת היומן שיורה במספר סיפורו של הבום הלטינו-אמריקני כצעד מחאה נגד שליטתה הדיקטטורית של הסיפורת הבדיונית. יתר על כן, ביצירתה האחרונה של בראשי "ארצות הברית של בננה" (2011), האסיר הפורטו-ריקני סגיסמונדו מפיל את אביו, מלך ארצות הברית של בננה, שכלא אותו יותר ממאה שנה בצינוק של פסל החירות, בגין פשע של עצם לידתו. סיפורו של "הכוכב הרחוק" (1996), מאת רוברטו בולניו, מתחיל ב־11 בספטמבר 1973, עם "ההפיכה הצבאית בצ'ילה" של הגנרל אוגוסטו פינושה נגד סלבדור איינדה, נשיא צ'ילה. הסופר והפרופסור לספרות ריימונד לסלי ויליאמס מתאר את הרומנים הנזכרים כרומנים לא דיקטטוריים מדי, שמזכירים את הז'אנר בגלל היותו "ספרות פוליטית חריפה ותמציתית" העוסקת בנושאים שונים מאלו של הרומן הדיקטטורי, שאינו יכול להיות מנותק מהפוליטיקה של הסיפורים, וכך כל אחד "יכול לקרוא אותם כמדיטציה על אימת הכוח המוחלטת".
מורשת.
אף על פי שקשה לבסס את מקורו המדויק של הרומן הדיקטטורי במאה התשע עשרה, השפעתו האינטלקטואלית משתרעת על פני הספרות הלטינו-אמריקאית. מרבית הרומנים נכתבו באמצע שנות המאה העשרים, ולכל אחד מהם סגנון ספרותי ייחודי שהשתמש בטכניקות של "הרומן החדש", לפיו דחה הכותב את המבנה הפורמלי של הריאליזם הספרותי המקובל, וטען כי "ההנחה הפשטנית לפיה המציאות ניתנת לצפייה בקלות" היא פגם עלילתי. כז'אנר, הרומן הדיקטטורי הגדיר מחדש את התפיסה הספרותית של "הרומן" על מנת לאלץ את הקוראים לבחון את דרכי ההשפעה של מוסר פוליטי וחברתי על חיי היומיום שלהם. וכך, "השקפת העולם המסודרת של הרומן המסורתי מפנה את מקומה לסיפור מקוטע, מעוות או פנטסטי", בו לקורא תפקיד פעיל אינטלקטואלית בתפיסת מהותו התימטית של הסיפור. בנוסף לתוכן העלילתי, הגדירו הסופרים מחדש את הקטגוריות הספרותיות הפורמליות של "מחבר", "מספר", "דמות", "עלילה", "הסיפור" "והקורא", כדי לבחון את הקשר האטימולוגי בין "מחבר" ל"סמכות", שבו דמותו של הסופר (המחבר) הייתה חשובה מאוד לסיפור הסיפור עצמו. ברומנים הדיקטטורים, הכותבים הטילו ספק בתפקיד המספר כ"דמות אבהית, המיוחסת ל"אבא" הסמכותי, או היוצר האלוהי, אשר במשמעותו ניתן היה לראות את מקורו", וכך, סופרים מילאו את תפקיד הרודן.
סומיה סוומינתן
סומיה סוואמינטן (באנגלית: Soumya Swaminathan; נולדה ב-2 במאי 1959 בצ'נאי, הודו) היא רופאת ילדים וחוקרת קלינית, הידועה במחקריה בתחום מחלת השחפת. החל ממרץ 2019, היא מונתה למדענית הראשית של ארגון הבריאות העולמי. מאוקטובר 2017 עד מרץ 2019, שימשה כמשנה למנכ"ל לפיתוח תוכניות (DDP) בארגון הבריאות העולמי.
ביוגרפיה.
בתם של ו סוומינתן. אביה,מ.ס. סוומיניתן, מכונה "האב ההודי של המהפכה הירוקה"' ' לאור תרומתו הרבה לשיפור זני החיטה בהודו. אמה, מינה סוואמינטן, פתחה שיטות לימוד מתקדמות בחינוך ולימוד השפה לגיל הרך המשלבות דרמה. שתי אחיותיה, מדורה סוואמינטן, פרופסור לכלכלה במכון הסטטיסטי ההודי בבנגלור, וניתיה סוואמינטן, מרצה בכירה ב"ניתוח מגדרי" ופיתוח באוניברסיטת מזרח אנגליה. היא נשואה לאג'יט ידב, רופא בתחום כירורגיה אורתופדית.
קריירה.
היא למדה רפואה במכון ללימודי הרפואה בניו דלהי . לאחר מכן, כמו כן השלימה את הכשרתה בלימודי רפואה מתקדמים במכללה הצבאית ללימודי רפואה . בסיום הכשרתה המקיפה ברפואה, היא סיימה בהצלחה את הבחינות הממשלתיות וקיבלה דיפלומה של המועצה הלאומית מהוועד הארצי לבחינות . ב-1987, היא התקבלה ללימודי המשך והתנסות קלינית כרופאת ילדים בתחום רפואת ריאות אצל ילדים וילודים בבית החולים לילדים לוס אנג'לס , קליפורניה, המסונף לבית הספר לרפואה על שם קק באוניברסיטת דרום קליפורניה, ארצות הברית. בתום תקופה של שנתיים בארצות הברית, היא המשיכה את הכשרתה הקלינית במחלקה לטיפול בהפרעות נשימה בקרב ילדים, באוניברסיטת לסטר, בריטניה. בהמשך היא עסקה במחקר רפואי בתפקידה כפרופסור קליני בחוג לבריאות הציבור ולרפואת משפחה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת טאפט, בוסטון ארצות הברית
לאחר הכשרה מקיפה בתחומי הרפואה והמחקר באנגליה וארצות הברית, היא חזרה להודו ב-1992, והחלה לעבוד כחוקרת ולימים כמנהלת ה, צ'נאי הודו. בהמשך היא מונתה למתאמת פעילות של התכנית המיוחדת של ה- UNICEF / UNDP / הבנק העולמי / ארגון הבריאות העולמי למחקר והדרכה במחלות טרופיות בז'נבה - 2009 עד 2011
בין השנים 2015 - 2017 היא הייתה מזכירת ממשלת הודו לחקר הבריאות ומנכ"לית המועצה ההודית למחקר רפואי. בתפקידה זה, היא התמקדה בגיבוש מדיניות מערכת הבריאות הממשלתית על בסיס מחקר ואיסוף מידע תוך הגברת שיתוף הפעולה בין מוסדות הבריאות במדינה.
פעילות בארגון הבריאות העולמי.