בשנת 2014 היה מועמד טיילור ל"פרס מוזיקת ה​​בלוז" בקטגוריית 'הנגן הטוב ביותר על גיטרה בס'. טיילור נפטר ב -19 באוגוסט 2019 בגיל 77 ממחלת הסרטן.
דנילו פריירה
דנילו לואיס האליו פריירה (בפורטוגזית: Danilo Luís Hélio Pereira; נולד ב-9 בספטמבר 1991) הוא כדורגלן פורטוגזי, המשחק בעמדת הקשר ההגנתי בפריז סן ז'רמן, ובנבחרת פורטוגל.
קריירת מועדונים.
פריירה נולד בביסאו שבגינאה ביסאו אמו, קווינטה דג'טה, היא אחות במקצועה. פריירה ומשפחתו עברו לפורטוגל כשהיה בן חמש. כנער, שיחק כדורגל בשלושה מועדונים שונים מאזור ליסבון, וסיים את קריירת הנוער בבנפיקה ליסבון. לאחר מכן, הוחתם בבנפיקה ליסבון בחוזה מקצועי ראשון, שלאחריו נרכש בהעברה חופשית על ידי פארמה האיטלקית. בחלקה השני של עונת 2010/2011 הושאל לאריס סלוניקי היוונית, לאחר מכן שב לפארמה וערך הופעת בכורה בקבוצה בדצמבר 2011.
פרירה הושאל שוב בעונת 2012/2013 לרודה ההולנדית ועזר לה להישאר בליגה. ב-1 באוגוסט 2013 בוטל חוזהו עם פארמה ועבר לשחק במארטימו מליגת העל הפורטוגלית.
ב-2 ביולי 2015, אחרי שתי עונות במדי מאריטימו, חתם פריירה על חוזה לארבע שנים בפורטו, עם סעיף שחרור של 40 מיליון אירו. בעונתו הראשונה הופיע 33 פעמים במדי הקבוצה שבסופה זכתה באליפות.
בעונת 2017/2018, סבל ברוב העונה מפציעה ונעדר מהמגרשים. לאחר עזיבתו של הקטור הררה, מונה פריירה לקפטן הקבוצה.
ב-5 באוקטובר 2020 הושאל פריירה לפריז סן ז'רמן לעונת אחת עם אפשרות רכישה בתום העונה. ב-27 בפברואר 2021 כבש שער בכורה בניצחון קבוצתו 0–4 על דיז'ון.
העברתו של פריירה מפורטו לפריז סן ז'רמן נהפכה לקבועה בסיום עונת 2020/2021 עד 2025.
קריירה בינלאומית.
פריירה בחר לייצג את פורטוגל אף על פי שנולד בגינאה ביסאו ויכל היה לייצג גם אותה. הוא היה חלק מהנבחרת שעד גיל 20 במונדיאל 2011 ושיחק את כל המשחקים ואף הוסיף שער אחד בחצי הגמר נגד נבחרת צרפת.
הופעת הבכורה של פריירה בנבחרת פורטוגל הבוגרת הייתה ב-31 במרץ 2015, כשעלה כמחליף בניצחון 0–2 במשחק ידידות נגד כף ורדה. את שער הבכורה כבש ב-8 ביוני 2016 בניצחון 0–7 על נבחרת אסטוניה.
פריירה היה חלק מסגל הנבחרת בזכייה ביורו 2016 ובליגת האומות ב-2018/2019.
פסל אלכסנדר זייד
החלטה 1 של מועצת הביטחון של האו&quot;ם
החלטה 1 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה אשר אושרה, ללא הצבעה, בישיבה מס' 2 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות שהתקיימה ב-25 בינואר 1946, והורתה לכנס, בפעם הראשונה, את ועד המטה הצבאי .
ועד המטה הצבאי הוא גוף משנה של מועצת הביטחון של האו"ם, המעוגן במגילת האומות המאוחדות:
החלטת מועצת הביטחון הורתה למפקדי הצבאות השייכים לחמש החברות הקבועות, להיפגש בלונדון, בעצמם או באמצעות נציג מטעמם, ב-1 בפברואר 1946. לפי החלטת מועצת הביטחון, משתתפי הפגישה יהיו חברי ועד המטה הצבאי. המשימה הראשונה שהטילה מועצת הביטחון על ועד המטה הצבאי היא לגבש הצעות למבנה של הוועד, לאיוש משרות המזכירות שלו, ולנוהלי העבודה לפיהם הוועד יפעל, ולהגיש את ההצעות למועצת הביטחון.
ההחלטה הראשונה של העצרת הכללית של האומות המאוחדות התקבלה יום אחד לפני.
כנסיית המשפחה הקדושה
כנסיית המשפחה הקדושה (בערבית: "كنيسة العائلة المقدسة") היא הכנסייה הקתולית הרומית היחידה ברצועת עזה. כומר הכנסייה מאז 2012 הוא האב חורחה הרננדז. יש כ־200 חברים בקהילה (ברצועת עזה יש כ־3,000 נוצרים אך מרביתם הם נוצרים אורתודוקסים). לקהילה זו יש שני בתי ספר יסודיים וכן בתי ספר תיכוניים, רכוש ופטריארכיה לטינית ירושלמית, בתוספת כמה מרפאות שמשמשות את אנשי הכנסייה במקרה והם חולים.
הקהילה מקבלת את תמיכתן של אחיות הצדקה של הנזירה האלבנית האם תרזה, אנשי הכנסייה דואגים לאנשים חולים, נכים, קשישים, ללא קשר לאמונתם הדתית.
במהלך מבצע צוק איתן נפגעה הכנסייה במתחם המגורים של הקהילה בעקבות תקיפה של חיל האוויר הישראלי, לאחר מכן נאלצו חברי הקהילה לגור באופן זמני בכמה ממחנות הפליטים שיש ברצועה.
החלטה 3 של מועצת הביטחון של האו&quot;ם
החלטה 3 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה שהתקבלה ב-4 באפריל 1946 על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ההחלטה הכירה בכך שהכוחות הסובייטים באיראן לא יכולים לסגת בזמן שנקבע להם, אך ביקשה מברית המועצות להסיג אותם במהירות האפשרית ושאף מדינה לא תמנע זאת, אם ישנן התפתחויות אשר עלולות לסכן את נסיגת הכוחות, מועצת הביטחון ביקשה להיוודע על כך.
ההחלטה התקבלה על ידי 9 קולות, כאשר ברית המועצות נמנעה ואוסטרליה החליטה שלא להצביע כלל.
בית המורים (מטולה)
בית המורים, בית מספר 25 ברחוב הראשונים במטולה, הוא המבנה ששימש למגורים של מורי המושבה, ושהיה לבית הספר הראשון במושבה. המבנה כיום משמש למשרדי המועצה הדתית והרבנות במטולה.
רחוב הראשונים וכל הבתים בו, בית המורים ביניהם, הוגדרו כאתרי מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
תיאור המבנה.
המבנה המקורה, בית אבן חד קומתי צנוע, נבנה מאבני כורכר שנחצבו באזור. סגנון הבית היה אופייני לבתים שנבנו על ידי אנשי הברון רוטשילד עבור איכרי מטולה. הבית שופץ עם השנים וטויח כך שכיום לא ניתן לראות את קירות האבן. למבנה המקורי נוספה מרפסת מקורה.
היסטוריה.
ראשית החינוך העברי באזור הגליל העליון היה בשלהי המאה ה-19, עם המורים יצחק אפשטיין ושמחה וילקומיץ שלימדו וניהלו בבתי הספר בצפת, ראש פינה ומטולה, בין היתר. המורה הראשון במטולה היה אפשטיין, שעלה למושבה עם החלוצים המייסדים והחל ללמד בה ב-1896, שם לימד עד 1899. כשעזב ללמוד בשווייץ ב-1903 החליף אותו המורה שמחה וילקומיץ, שהעמיק את הלימודים באמצעות טיולים וקישור לטבע והתמקד בזהות הציונית הלאומית, למרות התנגדות שמרנית של הורי התלמידים. וילקוביץ לימד בבית הספר עד מותו ב-1918.
תושבי המושבה, שראו את החשיבות הגדולה בחינוך, השקיעו בהקמת בית למורי היישוב ב-1903, הבית שימש גם כמגורי המורים וגם כבית הספר. שיטת הלימוד הייתה לפי החינוך הלאומי העברי "החדש", ששילב בין שיטת הלימוד בחדר וחומרי ותרבות הלימוד האירופאים. ניתנה חשיבות גדולה ללימוד העברית כשפת אם, בעידן בו מרבית בתי הספר לימדו עברית כשפה זרה, ונלמדו תכנים בשיטה שהתמקדה בלימוד טבעי, באמצעות חמשת החושים ולפי דרגות קושי. בבית הספר הונהגה תלבושת אחידה כמנהג בתי הספר האירופאים, והושם דגש על השוויון בין המעמדות ובין העדות. בבית הספר הטמיעו אפשטיין ווילקומיץ את הניב הגלילי הייחודי, שהיה שונה מהעברית שהייתה נהוגה במרכז הארץ, היה פשוט יותר ללמידה והפך למקור גאווה לצעירי היישובים בצפון. בזכות שיטת הלימוד הייחודית והשם הטוב שנוצר לבית הספר, היו מגיעים מורים ותלמידים מרחבי הארץ ללמוד בו.
מורים נודעים נוספים שלימדו בבית הספר הם פתחיה לב-טוב, יהודה ענתבי, אברהם סולודר, ישראל דושמן ודוד מילר.
בית דונדיקוב
בית דונדיקוב הוא הבית השלישי שנבנה בעיר רחובות, נמצא בפינת הרחובות יעקב ודונדיקוב. הוקם במושבה בשנת 1891 על ידי אברהם יהושע דונדיקוב, ממייסדי המושבה וחבר הוועד הראשון שלה. בית דונדיקוב היה בית המגורים השלישי במושבה, אחרי בית יוספזון ובית קנטרוביץ. כיום נמצא בבניין מוזיאון העיר רחובות.
היסטוריה.
הקמה.
ב-27 בפברואר 1890 קנה יהושע חנקין מידי הערבי הנוצרי אנטון רוק מיפו את אדמות המושבה רחובות, שטח של אלפי דונמים שהיה קרוי ״חירבת דוראן״. חנקין, שסבר כי יהודים רבים יקנו ממנו חלקות מהשטח, התחייב לכסף שלא יכול היה לשלם, ועל כן היה חשש שהקנייה תתבטל והאדמה תאבד. אהרן אייזנברג שיכנע את שמואל גורודיסקי ויעקב קרלינסקי לרכוש חלקות והם פנו לאברהם יהושע דונדיקוב, יהודי מאנשי העלייה הראשונה שהתגורר בנווה צדק. דונדיקוב נענה לקריאה וקנה 1000 דונמים ב-10,000 פרנקים, רכישה יוצאת דופן משום שהיה מדובר בשטח חריג בגודלו ליהודי באותה תקופה.
דונדיקוב דרש בתמורה לרכישה הגדולה את הזכות לבחור את חלקת האדמה הטובה ביותר עבור עצמו, וכך בחר את החלקה בראש הגבעה בחירבת דוראן, עליה הקים את בית דונדיקוב בשנת 1891. בדומה לאחוזות שהכיר מאוקראינה, בצמוד לבית הקים אורווה ומחסן לאחסון תבן בעליית הגג וחיבור בין האורווה ובית המגורים. עליית הגג הייתה למגוריהם של ראשוני הפועלים שעבדו ברחובות. מסביב לבית נשתלה חצר המוקפת חומת אבני כורכר, שנשתלו בה עצי אקליפטוס (שניטעו על ידי אברהם דונדיקוב) ודקל וושינגטוניה. דונדיקוב נפטר כשנה לאחר הקמת הבית, ב-2 במאי 1892.
פעמון המושבה.
בסמוך לבית הוקמו מבני משק רבים, ביניהם ״פעמון המושבה״ שהותקן ב-1891, שם היה ב-40 שנותיה הראשונות של המושבה. משום כך נקראה הגבעה ״גבעת הפעמון״ ובית דונדיקוב ״הבית בראש גבעת הפעמון״. תפקיד הפעמון, שככל הנראה היה פעמון כנסייה משומש, היה לתפקד כשעון בכך שצלצל בשעות קבועות במהלך היום, להתריע על אירועים חריגים כגון מתקפות או לכנס אספת המושבה. לכל מאורע היה צלצול ייחודי שהיה מוכר לתושבי המושבה. בתקופת מלחמת השחרור הועבר הפעמון לגבעה אחרת במושבה. אחרי פירוקו הוצב באנדרטה בעיר, ונאבד בשנת 2000. שחזור הפעמון הוחזר לבית דונדיקוב ב-2002, שם הוא עומד כיום.
תקופת היישוב.