מתנדבי היישוב בחיל החפרים או פלוגות חפרים היו מתנדבים ארץ-ישראלים שהתגייסו לחיל החפרים של הצבא הבריטי החל מספטמבר 1939.
רבים מהמתנדבים היו מעפילים מגרמניה וארצות אירופה. לצדם התגייסו גם מוותיקי היישוב, מזרחיים, אשכנזים, דתיים, חילוניים, רווקים, נשואים, צעירים ומבוגרים, יהודים וערבים. המוסדות הלאומיים לא שיתפו פעולה בגיוס לחיל החפרים.
בין המניעים להתגייסות היו:
הרקע לגיוס והיחידות.
כחודשיים אחרי פרוץ המלחמה פנו שלטונות המנדט הבריטי אל הסוכנות היהודית בהצעה לגייס פועלים לגדודי עבודה לשירות בחזית הצרפתית. היה זה בשעה שהצבא הבריטי נחת בצרפת על מנת לסייע לה בהגנה מפני הפולש הגרמני לארצה. ראשי השלטון הבריטי בארץ הציגו את הבקשה כהצעת עבודה למובטלים, לאור מצב האבטלה בארץ. המוסדות הלאומיים לא רצו לשתף פעולה בגיוס לפעילות סמי-צבאית במסגרות שהיו פתוחות לגיוס לכל האוכלוסייה, היהודית והערבית כאחת, אלא ניסו להביא להקמת יחידות בהן ישרתו חיילים יהודיים בלבד.
כעבור זמן מה הגיעה הצעה ממפקדת הצבא הבריטי למזרח התיכון, שמושבה היה בקהיר. הפעם הוצע להקים יחידות צבאיות ארץ-ישראליות במסגרת חיל החפרים, אך גם הן תוכננו לשירות משותף של יהודים וערבים. השלטונות פנו ישירות אל הציבור, שלא באמצעות המוסדות הלאומיים, כשהם מדגישים כי מדובר בתנאי צבא, משכורת, מדים, וסיכויי קידום. חרף התנגדות המוסדות התנדבו ל"חיל החפרים" כ-600 איש. פלוגות נוספות התגייסו במהלך שנת 1940. פלוגת החפרים הראשונה יצאה לחזית צרפת בפברואר 1940. בפלוגה היו 1,050 חיילים, מהם 750 יהודים. חודש מאוחר יותר כבר הכריזו שלטונות המנדט על הקמת פלוגת חפרים שנייה. הפלוגה השנייה נשלחה למצרים, וגם בה היה רוב מוחלט ליהודים. בסתיו 1940 הוקמה במצרים מפקדת קבוצה (Group Headquarters) לתשע פלוגות החפרים הארצישראליות שחנו במצרים ובמדבר המערבי.
עם התקרבות החזית ארצה, בסוף אותה שנה, שינתה הסוכנות היהודית את גישתה לגיוס ליחידות החפרים, בפרט כשהסתבר כי הבריטים מצליחים לגייס יהודים גם ללא תמיכתה. עם הזמן פחתה ההתגייסות לחפרים וגבר הגיוס לפלוגות חיל הרגלים (באפס) וחיל ההובלה.
לאחר הנסיגה הבריטית מצרפת הועברו החפרים לחזיתות אחרות. הם השתתפו בקרבות הנסיגה בדרום יוון. בקלמטה שביוון ובאי כרתים, שם נפלו בשבי הגרמני כ-1,400 חיילים. שרידי יחידת החפרים שהצליחו לברוח מיוון שובצו כפלוגה חדשה - פלוגת חפרים 606, שעבדה בנמל פמגוסטה בקפריסין. אחרים התנדבו ליחידת הקומנדו 51 שלחמה במסגרת המערכה במזרח אפריקה. באביב 1942 פורקו יחידות החפרים והחיילים הועברו ליחידות אחרות.
ארבעת הפלוגות הראשונות היו מעורבות: יהודים וערבים, מצב זה הוביל לחיכוכים רבים. בנוסף, היחס לו זכו החפרים היהודים מהבריטים היה יחס מזלזל ומשפיל. הם לא ויתרו ושנה לאחר תחילת הגיוס, כאשר הנהגת היישוב התגייסה גם היא למאמץ המלחמתי, הוקמו פלוגות החפרים היהודיות והגיוס הפך לגיוס מאורגן:"עם בוא הקיץ של 1940, הוחלט בהנהלה הציונית, כי הגיעה השעה למבצע גיוס של ממש. בתוקף הנסיבות, נמצאה נוסחה להקמתן של יחידות חפרים עבריות ונקבע ש-850 מחברי ההגנה, יתנדבו לשרת בהן ולעצב את אופיין."
עד לפברואר 1941, התגייסו למעלה מ-3,000 חיילים לתשע פלוגות החפרים השונות. יחידה ארצישראלית נוספת שהוקמה הייתה פלוגת הסוורים.
הגיוס.
המתנדבים התגייסו לצבא כבודדים, ללא מסגרת לאומית-עברית, לה זכו אלה שהתגייסו לאחר מכן. חיילים אלה זכו להכשרה צבאית שהייתה הולמת ליחידות שירות וחלקם לא קיבלו נשק אישי - אלא רק כלי עבודה. הם נשלחו לחזית הקרבות ושם עבדו ולחמו בתנאים קשים. לדעתם הבריטים ראו בהם "חוטבי עצים ושואבי מים".
שיבוץ המתנדבים.
הבריטים באותה העת חששו מפני "גיס חמישי" בקרב המתנדבים לצבא הבריטי ממוצא גרמני. מצב זה הוביל להחלטה לאפשר למתנדבים הארץ-ישראלים לשרת רק בתפקידי הנדסה ובינוי ביחידות השירות השונות של הצבא הבריטי. לכן, רוב המתנדבים שובצו לחיל החפרים. בחלק מהמקרים הדבר נעשה כנגד רצונה של הנהגת היישוב, אשר ביקשה כבר אז להקים יחידות יהודיות לוחמות. למגויסים הראשונים כמעט ולא ניתנה זכות לאחוז בנשק וזאת למרות רצונם להילחם. רבים התגייסו לחיל החפרים בתקווה שבהמשך יהיו הראשונים בתור לשיבוץ ביחידות לוחמות, כאשר יאפשרו זאת הבריטים.
בחיל החפרים היו תשע פלוגות מארץ ישראל: הפלוגה הראשונה - 401 - לחמה בצרפת, ואחרי שובה לארץ ישראל הפכה לפלוגה 601. אחריה התגייסו עד לינואר 1941 עוד שמונה פלוגות חפרים: 602 ,603 ,604 ,605 ,606 ,607 ,608 ,609. בנוסף פעלה (החל מסוף 1940) גם פלוגת תפעול נמלים 1039, שאנשיה היו אנשי ים וסוורים מנמלי חיפה ותל אביב, שהייתה אחראית על עבודות הפריקה והטעינה בנמלי טוברוק (לוב) ובנמלי יוון.
באביב 1942 פורקו יחידות החפרים הארצישראליות.
החיים הדתיים בפלוגות החפרים הארצישראליות.
החיילים היהודים היו מפוזרים ביחידות השונות. היה ניסיונות לרכז את היהודים במקומות מיוחדים (היה זה לפני הקמת הבריגדה) ואז כינו את המחנה "מדינה עברית". הייתה אפשרות לקבל תחליף לבשר הלא-כשר שהיה האוכל העיקרי בצבא הבריטי, אך היו שפשוט נמנעו מאכילת בשר בזמן שרותם הצבאי. במידת האפשר הורשו החיילים להמיר את יום החופשה השבועי מיום ראשון לשבת. כשהיה מגיע לבסיס רב צבאי בריטי, היה מקובל לקיים תפילת קבלת שבת יחד עם הקצינים היהודיים - חלקם בריטיים - ועם החיילות מארץ ישראל. ביום השבת התקיימו תפילות ושיעורים בסוגיות יהודיות. בביקורי רב צבאי הובאו איתו גם תשמישי קדושה, ספרי קודש וחבילות שי עם מזון כשר. לקראת החגים - ראש השנה ויום כיפור - נהגו לכנס את החיילים היהודיים בבסיסים מיוחדים ואיפשרו לקיים תפילה בציבור. במקומות אחדים הצליחו להקים בתי כנסת מאולתרים, לעיתים בעזרת הקהילות היהודיות שהיו בקרבתן, כבמצרים ובלוב. במקרים אחדים, החיילים הורשו לצאת לעיר והיו אורחי הקהילות היהודיות. עם זאת, מספר החיילים הדתיים היה קטן ביותר והאווירה הכללית הייתה בריטית-קולוניאלית.
עבודת החפרים.
יחידות החפרים, הצבאיות למחצה בתחילה, והצבאיות בהמשך, הוצבו בקווי החזית. היו בדרך כלל הראשונים בכל התקדמות: פרצו דרכים, עסקו בעבודות ביצורים, בניית פילבוקסים, סלילת כבישים, שמירות, שיקום הריסות, בניית מסילות ברזל והעמסת תחמושת ופריקתה, העמסת ופריקת מזון, ציוד צבאי, כלי רכב ועוד אשר יצאו לכוחות הלוחמים. פעמים רבות הם פעלו תחת הפגזות האויב. היחידות אומנו פחות מיחידות רגילות ורק חלקן נשא נשק. בעת נסיגה, כמו ביוון, הם היו האחרונים לפינוי ונאלצו להילחם עם נשק ביד, ולכן חיילים רבים יחסית נפלו בקרבות.
המערכה במדבר המערבי (אפריקה).
חיי המדבר לא היו קלים וכל יחידות חיל החפרים היו נתונות בימי השרות במדבר באפריקה תחת הפצצות בלתי פוסקות של חיל האוויר האיטלקי. רבים שילמו בחייהם.
בהפצצות על מרסא מטרוח נמנו הקורבנות הראשונים בקרב חיילי החפרים הארצישראלים.
המערכה ביוון.
" בראשית מארס 1941, תמה השהות במדבר. בדרגים הגבוהים התעורר החשש מפני פלישה גרמנית ליון והוחלט להכשיר בה תשתית לפעילותו של חיל משלוח בריטי.
תשע פלוגות חיל החפרים, הוסגו מהמדבר המערבי לחזית הלחימה ביון.
בחזית היוונית היו קרוב ל-2,400 מתנדבים יהודים מארץ ישראל, רובם מפלוגות החפרים, ואיתם כמה מאות ערבים.
המתנדבים מארץ ישראל היו בעיקר פלוגות חפרים:
601 - חיל החלוץ באתונה, 604 ו-608 באזור לריסה, 602, 603, 605 ו-606 באזור אתונה-פיראוס. (פרט לפלוגה 609) היו גם מתנדבים מיחידות אחרות אשר התפזרו ברחבי יוון.
משימתן העיקרית של פלוגות החפרים הייתה פריקת כמויות הציוד והתחמושת של חיל המשלוח שהגיעו לנמל פיראוס והעברתן באמצעות רכבות לצפון יוון, שם הייתה צפויה הפלישה הגרמנית. נסיבות הפעולה של פלוגות החפרים ביוון היו קשות מלתחילה שכן חיל המשלוח הבריטי חשש כי אין די זמן להתכונן להתקפה הגרמנית שעמדה לבוא, והעבודה הייתה אינטנסיבית. קורת רוח מעטה הייתה למתנדבים שמצאו ביוון קהילה יהודית מושרשת ואפילו חגגו עמה את חג הפסח.
נקודת המפנה.
הפלישה הגרמנית החלה ב-6 באפריל 1941. עד מהרה הצליחו הגרמנים להבקיע את קו ההגנה הקדמי של צבא בעלות הברית. הלוחמים הארצישראלים השתתפו בקרבות הבלימה מול כוחות הצבא הגרמני ובהגנה על מעוזים אסטרטגיים כמו תעלת קורנית ואף ספגו קורבנות.