ככל שהפריגטות הפכו פופולריות בצי האנגלי, נטו לבנות אותן גדולות יותר ויותר, ולהוסיף להן חימוש מעל הסוללה העיקרית, על סיפון האחרה (quarterdeck) מאחור. בשלב מתקדם יותר האריכו סיפון זה, עד שבסופו של דבר הוא נמשך לכל אורך הספינה ובכך הפך אותה לדו-סיפונית, כלומר בעלת שתי סוללות תותחים מכל צד. פריגטות כאלו נקראו "פריגטות אדירות" (great frigates) וחלקן זכו למעמד של אניות-קו מן הדרג הרביעי ואף השלישי. ה"קונסטנט ווריק" עצמה נבנתה מחדש כאוניית-קו בת 42 תותחים מדרג רביעי. הפריגטה האדירה המפורסמת ביותר הייתה "ספיקר" (Speaker), אוניית-קו מדרג שלישי שהושקה בשנת 1650 על ידי ממשלו של אוליבר קרומוול, ובתקופת המלך צ'ארלס השני שמה הוחלף ל"מארי" (HMS Mary). אורכה היה 38 מטרים, ההדחק שלה כ-730 טון, ובגרסתה הראשונה כבר נשאה כ-50 תותחים – יותר מאשר אניות-קו רבות באותה תקופה. פריגטות אדירות מטיפוס ה"ספיקר" היו מרכיב חשוב בעוצמתה הימית של אנגליה בתקופת מלחמות הולנד-אנגליה. ההיסטוריון הבריטי של הצי המלכותי ניקולאס רודג'ר החשיב אותן כאבות הטיפוס של אוניות הקו הדו-סיפוניות, אשר היוו את עיקר כוח ציי המפרשים האירופיים במשך מאתיים השנים שלאחר מכן.
לדעת רודג'ר, הפריגטות האנגליות הגדולות של המאה ה-17 היו גם סיבה עיקרית לפיתוח מערך הלחימה הטורי, אשר שלט בטקטיקה הימית עד סוף עידן אוניות המפרשים. ספינה צרה יותר נוטה להיות מהירה יותר אך גם בעלת קצב פנייה איטי יותר, ולכן הפריגטות לא התאימו לטקטיקת הלחימה הנהוגה עד אז, שבה ספינות מפרש הסתובבו במהירות כדי לירות תחילה בתותחי צד אחד ולאחר מכן בתותחי החרטום, תותחי הצד האחר ואף בתותחי הירכתיים. המבנה המוארך והצר של הפריגטה גם הגדיל את מספר תותחי הצד, יחסית למספר התותחים בחרטום ובירכתיים. על-מנת לנצל תכונות אלו פיתחו האנגלים מערך קרבי שבו הספינות שמרו על מקומן וכיוונן בטור מקביל למבנה האויב, וירו מטחי דופן. במערך הטורי נעשה שימוש לראשונה במלחמת הולנד-אנגליה הראשונה, בשנת 1653. ההולנדים העתיקו אותו במלחמת הולנד-אנגליה השנייה, ולאחר מכן הוא אומץ גם על ידי ציי מפרש בשאר מדינות אירופה. עם זאת, בתקופתו של צ'ארלס השני ובעידודו הפעיל חזר הצי האנגלי לבנות את אניות הקו ברוחב של כשליש מאורכן, כדי לשפר את יציבותן בעת ירי תותחים, והמבנה הצר של הפריגטה שב לאפיין ספינות קטנות יותר מן הדרג החמישי והשישי.
פריגטות-גליאות וספינות "חצי סוללה".
במאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18, כמה פריגטות קלות צוידו בתותחים בסיפון העליון ובאשנבים קטנים למשוטים בסיפון התחתון, בדרך-כלל על חשבון חלק או כל תותחי הסיפון התחתון שסולקו. באנגליה ספינות כאלו כונו לעיתים "פריגטות-גליאות" (galley frigates) על שם הגליאות, ספינות המשוטים שבאותה תקופה עדיין היו בשימוש בים התיכון.
פריגטות-גליאות מפורסמות היו "גליאת צ'ארלס" של המלך צ'ארלס השני ו"גליאת אן המלכותית" של בתו אן. הן נבנו במיוחד להגנה מפני שודדי-הים הברברים, לאחר שנישואי המלך עם הנסיכה קתרינה מפורטוגל הביאו לאנגליה נדוניה של נחלות בטנג'יר. אורכה של "גליאת צ'ארלס" היה כ-40 מטרים, התפוסה שלה כ-520 טון, והיא חומשה ב-26 תותחים קטנים של 6-ליטראות (כלומר משקלו של כל כדור תותח היה 6 ליברות שהם כשלושה קילוגרם).
בניגוד לגליאות אמיתיות, פריגטות-גליאות היו ספינות מפרש לכל דבר, ולא השתמשו במשוטים רוב הזמן. זאת מכיוון שמבנה הפריגטה, על אף היותו צר משל ספינות מפרש רגילות, עדיין היה רחב ועמוק מן הנדרש לספינת משוטים יעילה (בגליאות אמיתיות הרוחב היה כחמישית ואף שישית בלבד מן האורך הכולל, והן היו צרות ונמוכות מכדי לציידן בתותחי צד). ואולם במצבים של דממת רוח, השימוש במשוטים היה עשוי להעניק לפריגטה-גליאה יתרון קל ומכריע על ספינה חסרת משוטים, למשל השגתה של ספינת סוחר או בריחה מעבר לטווח התותחים של אוניית קו גדולה.
עד כמחצית המאה ה-18, עדיין שילבו לעיתים אשנבים קטנים למשוטים בסיפון התחתון של פריגטות קלות. לעיתים חלק מן הסיפון התחתון נשמר למשוטים וחלקו האחר חומש בתותחים, למשל ב"גליאת צ'ארלס". תצורה זו נקראה "חצי סוללה" (אנגלית: demi-battery, צרפתית: demi-batterie) אם כי כינוי מתאים יותר היה "סוללה וחצי", שכן גם הסיפון העליון היה חמוש. לתצורת חצי הסוללה חשיבות היסטורית, בהיותה המבשרת של תצורת "הפריגטה האמיתית".
הפריגטה האמיתית.
תקופת הזוהר של הפריגטה נחשבת בדרך-כלל למחצית המאה ה-18 עד מחצית המאה ה-19, ושיאה במלחמות הנפוליאוניות. בציי המפרשים של אירופה בתקופה זו, המונח "פריגטה" ציין טיפוס חדש ומוגדר היטב של ספינת סיור חמושה, שעל מנת להבדילה ממשמעויות ישנות ופחות מדויקות של המילה נקראה לעיתים "פריגטה אמיתית" (true frigate). פריגטה אמיתית הוגדרה כספינה בעלת שני סיפונים אשר התחתון שבהם משמש למגורי הצוות בלבד, בעוד העליון חמוש בסוללה אחת (מכל צד) של תותחים קטנים עד בינוניים (6 עד 24 ליטראות). בכך נבדלה הפריגטה האמיתית גם מספינות סיור קטנות ממנה, אשר בהן היה מקום לסיפון אחד בלבד, גם מאוניות קו "דו-סיפוניות" גדולות, שבהן שני הסיפונים נשאו סוללות תותחים, וגם מספינות "חצי סוללה" אשר בהן חלק מן הסיפון התחתון נשא תותחים.
ההחלטה לוותר לחלוטין על חימוש הסיפון התחתון גמלה במשך שנים רבות, למעשה במשך מרבית חציה הראשון של המאה ה-18. זאת משום שמפקדים ימיים התקשו לעמוד בפיתוי להוסיף תותחים לפחות לחלק מן הסיפון התחתון, ובכך להגדיל את עוצמת האש של הספינה. יתר-על-כן, התקנת החימוש העיקרי דווקא בסיפון העליון נגדה את החוכמה המקובלת באותו זמן, לפיה יש להתקינו נמוך ככל האפשר כדי להנמיך את מרכז הכובד של הספינה ובכך לשפר את יציבותה. אך בשנות ה-40 של המאה ה-18, בוני אוניות צרפתיים הגיעו למסקנה שסיפון תחתון בלתי-חמוש מאפשר מספר יתרונות חשובים. אחד מהם היה גובהם היחסי של אשנבי התותחים בסיפון העליון מעל קו המים (גובה זה נקרא באנגלית freeboard), מה שאיפשר לפריגטה ללחום גם בים סוער למדי ללא חשש מחדירת מים לספינה. זאת בניגוד לשאר טיפוסי ספינות קרב באותה תקופה, אשר אפילו בים סוער רק במקצת נאלצו לסגור את אשנבי הסיפון התחתון, ובכך לוותר על השימוש בתותחים הכבדים ביותר שלהן. יתרון שני היה מגורי צוות פחות צפופים, מכיוון שהמלחים בסיפון התחתון לא נאלצו לחלוק אותו עם התותחים. בכך הוקלו מעט תנאי השירות הקשים בעיקר במסעות ממושכים (באותה תקופה חודשים ולעיתים אף שנים), ובמשימות כמו ליווי שיירות של ספינות סוחר והטלת הסגר ימי. בעקבות הצי הצרפתי אימצו את תצורת הפריגטה האמיתית גם ציים נוספים ובכללם הצי המלכותי הבריטי, שהתרשם מפריגטות צרפתיות שלכד בקרבות ימיים של מלחמת הירושה האוסטרית.
במחצית השנייה של המאה ה-18 הייתה הפריגטה האמיתית לטיפוס נפוץ מאוד של אנית מלחמה, ומאות נבנו בכל הציים החשובים של אירופה, בעיקר אלו של צרפת, בריטניה, הולנד, ספרד, דנמרק, שוודיה ולקראת סוף המאה גם בצי הצעיר של ארצות הברית. אף שהיו קטנות מכדי ללחום במערך הראשי של אניות-קו, הפריגטות היו ספינות הסיור הגדולות ביותר ובדרך-כלל המהירות ביותר, ושימשו במגוון תפקידי סיור ומודיעין, לחימה בספינות הסיור של האויב, תקיפת ספינות סוחר של האויב והגנה על ספינות סוחר מן הצד שלהן. נודעה להן גם חשיבות בתפקידי שיטור והפגנת נוכחות בימי שלום, כאשר אוניות-קו לעיתים קרובות הוצאו משרות עקב העלות הגבוהה מאוד של הפעלתן. יכולת הפריגטות למסעות ממושכים אפשרה שימוש בהן אפילו במושבות המרוחקות ביותר של האימפריות הקולניאליות באותה תקופה. למשל, החוקר הצרפתי הראשון שהקיף את כדור הארץ, הרוזן לואי אנטואן דה בוגנוויל, עשה זאת בפריגטה "בודוס" (Boudeuse) בת 1,030 הטונות. מסעו ארך כשנתיים וחצי, הוא גילה וסיפח לצרפת את איי בוגנוויל, ועד שובו לצרפת בשנת 1769 איבד רק 8 מתוך צוות של כ-200 מלחים. בזירות נידחות שמהן נעדרו בדרך-כלל אוניות מלחמה גדולות יותר, אפילו נוכחות פריגטה בודדת הייתה עשויה להשפיע באופן משמעותי על מאזן הכוחות. כמו כן פריגטות היו שימושיות לאכיפת הסגר ימי, משימה מפרכת שחייבה שהייה ממושכת בים בכל מזג-אוויר, והייתה נדרשת מאוד בצי המלכותי הבריטי.