בשנות ה-80 של המאה ה-19 החלה הגירה של מוסלמים ממדינות בוסניה והרצגובינה (וזאת בעקבות כיבוש מדינות אלו על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית) לשטחי האימפריה העות'מאנית. השלטון העות'מאני שאף ליישב מהגרים אלו בפריפריה של האימפריה כדי שיעסקו בחקלאות. בארץ ישראל יושבו מהגרים אלו, שכונו בושנאקים בפי הערבים (שיבוש של בוסניאקים) בקיסריה (שם הוקם כפר גדול) וגם בשטחים שהקיפו אותה הקימו המתיישבים הבוסניים בתי אחוזה בקרבת השטחים החקלאיים. בין המקומות שזוהו עם התיישבות זו כלולים שוני, בורג' בנימינה, תל צור (אום אל-עלק) וחאן זרעוניה.
ההיסטוריה של האתר.
במהלך חלוקת הקרקעות באזור קיסריה למוסלמים הבוסנים נמסר השטח של חא'ן זרעוניה לבוסני בשם סאדק פאשה. זה הקים את ביתו בנקודה הגבוהה ביותר באחוזתו כדי לשלוט בשטחים החקלאיים וכדי להתרחק מהביצות. בהמשך עברה הבעלות על האחוזה והשטחים לפאוזי בק ולאחיו ג'מאל בק ובאחוזה עצמה גר תאופיק בק. בעלי הקרקע עיבדו אותה בעזרת אריסים ערבים ובדואים שגרו בקרבת מקום.
בתחילת המאה ה-20 נקנה האתר על ידי יק"א במטרה ליישב במקום יהודים עמידים בעלי יכולת לפתח משק עצמאי. תוכנית זו התעכבה עקב פריצת מלחמת העולם הראשונה ורק לאחריה החלה יק"א לממש את תוכניתה. ב-1920 התיישבה במקום קבוצה ממשוחררי הגדודים העבריים.
ב-1921 התיישבה במקום "הקבוצה הקליפורנית" שכללה צעירים מארץ-ישראל שיצאו ללימודי חקלאות בקליפורניה. חזרתם ארצה נמנעה עקב המלחמה וצעירים אלו הצטרפו לגדודים העבריים שהוקמו בארצות הברית. כמו כן התיישבה במקום "הקבוצה ההולנדית" שכללה יהודים ממזרח אירופה שהיגרו להולנד שם הכשירו עצמם להתיישבות בארץ-ישראל על-פי שיטות של חקלאות אינטנסיבית לפי שיטותיו של זליג סוסקין. שתי הקבוצות סבלו מקשיים ומחסור ובסופו של דבר התיישבו בבנימינה.
לאחר עזיבת הקבוצות הפכה פיק"א את המקום לחוות ניסיונות חקלאית בהנהלת האגרונום עמרם חזנוב. בחווה גידלו פרחים (יסמין) לתעשיית הבשמים, גפנים, עצי פרי וכן שתילי אקליפטוס לייעור. חווה זו פעלה על לשנות ה-30 ואז נסגרה והמבנה שמם.
בשנות ה-60 רכשה משפחה חרדית את המבנה בעסקת חליפין עם המדינה. במסגרת מכירה זו הוגדר המקום כאתר מורשת המיועד לשימור. בשנת 1993 הופשרו קרקעות בקרבת המבנה למטרת הקמת השכונות של בנימינה "כרמי בנימינה" ו"זרעוניה". לאחר שהמשפחה בעלת המבנה נקלעה לחובות שועבד הנכס לבנק אגודת ישראל וב-2005 הוא הוצא למכרז חכירה בו זכו שולה וזאב מוזס. משפחה זו הובילה לשיפוץ משמעותי של המבנה בשיתוף המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ותוך ניסיון לשמור על צביונה המקורית של האחוזה. אף על פי כן נבנו במקום תוספות והרחבות שפגמו באופי העות'מאני של המקום.
שמו של האתר.
שמו של האתר השתנה לאורך ההיסטוריה. שמו המקורי נגזר מהשם "א-זרקא" שהוא שמו הערבי של נחל תנינים שעובר בסמוך.
מבנה האתר.
האחוזה.
מבנה האחוזה הוקם, כאמור, בשנות ה-80 של המאה ה-19. הבנייה נעשתה בעזרת אבני כורכר שחלקם הובאו מקיסריה. האחוזה נבנתה בצורה מרובעת על שטח של כ-4 דונם כשהחלק הבנוי מקיף חצר פנימית שלה פתח כניסה אחד, מוגן ולאורך צלעותיה נבנו חדרים הפונים לחצר זו. בחלק מהבניין נבנתה קומה שנייה למגורי בעלי האחוזה כשגרם מדרגות חיצוני הוליך אליה. צורת בניה איפשרה לבעלי האחוזה לנעול את החצר הפנימית בלילות כדי למנוע גנבת מזון וציוד. מאותן סיבות ביטחוניות לא כללה הבנייה המקורית חלונות חיצוניים בקומת הקרקע ולכן נקרעו חלונות לחדרים התחתונים רק בצד שפנה לחצר הפנימית. נעשה במקום שימוש נרחב בקשתות שאיפשרו פתיחת חללים מצד אחד ושיפרו את חוזק המבנה מצד שני.
עם הגעת הקבוצות החקלאיות למקום (אחרי מלחמת העולם הראשונה) לא הספיקו חדרי המגורים בקומה השנייה וחלק מהחדרים בקומה התחתונה הותאמו למגורי אנשים. כחלק מתהליך זה נפתחו חלונות בצד החיצוני של קירות האחוזה.
הבאר.
בסמוך לאחוזה נחפרה באר אנטילית והמים שהועלו שימשו להשקיית השדות בעזרת תעלות. לאחר רכישת האחוזה על ידי יק"א המשיכו יושביה בהשקיית השדות ממי הבאר אולם מכיוון שהבאר הייתה נמוכה מהאחוזה המשיכו היושבים בה להעביר מים לשימוש ביתי בעזרת עגלות. בהמשך שופצה הבאר וחוברה למשאבת דיזל והונחו צנורות מתכת ששירתו את השדות ואת שוכני המבנה.
Endlessly
Endlessly (בעברית: בלי סוף) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת הבריטית דאפי. האלבום יצא לאור ב-26 בנובמבר 2010 על ידי חברות התקליטים איי אנד אם רקורדס ומרקורי רקורדס. מתוך האלבום יצא הסינגל היחיד "Well, Well, Well".
האלבום הגיע למקום התשיעי במצעד האלבומים הבריטי.
הצלחה.
לאחר שזכתה להצלחה בינלאומית עם אלבום הבכורה שלה Rockferry, הוציאה דאפי את האלבום הזה, אשר זכה גם להצלחה כאשר הוענק לו תואר הזהב בידי איגוד תעשיית ההקלטות הדני על מכירות של למעלה מ-15,000 עותקים במדינה.
איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי העניק לאלבום את תואר הפלטינה על מכירות של למעלה מ-300,000 עותקים במדינה.
יחסי בלגיה–יפן
יחסי בלגיה–יפן (בהולנדית: Relaties België-Japan, בגרמנית: Beziehungen zwischen Belgien und Japan, בצרפתית: Relations Belgique-Japon, ביפנית: ベルギーと日本の関係) הם היחסי הדיפלומטיים בין ממלכת בלגיה לבין יפן. בלגיה מיוצגת ביפן על ידי שגרירותה בטוקיו, בירת יפן, בנוסף ל-5 קונסוליות כבוד בערים: סאפורו, נגויה, קיוטו, אוסאקה ופוקואוקה. יפן מיוצגת בבלגיה על ידי שגרירותה בבריסל, בירת בלגיה.
היסטוריה.
מגעים ראשוניים (1866-1893).
ב-1 באוגוסט 1866 בלגיה ויפן חתמו על אמנת החוץ, המסחר והניווט של יפן–בלגיה.
על בסיס האמנה אשר נחתמה בין שתי המדינות, ב-28 במרץ 1867 הוקמה בעיר יוקוהמה קונסוליה בלגית, בראשותו של איש העסקים ההולנדי מוריס ליג'ונה. ליג'ונה הוחלף על ידי אמיל מולרון ביולי 1872, אשר המשיך לכהן כסגן הקונסול ביוקוהמה עד אוקטובר 1878. בשנת 1869 בלגיה פתחה קונסוליה נוספת בטוקיו, בראשותו של לואי שטראוס, איש עסקים מאנטוורפן. הקונסוליה הזו נסגרה בשנת 1873.
ב-25 ביוני 1873 מונה שארל דה גרוטה, אזרח בלגיה אשר גר ביפן, לשר תושב יפן. גרוטה הגיע ליוקוהמה בנובמבר 1873.
שארל דה גרוטה עזב את יוקוהמה ועבר לגור בבלגיה במרץ 1878. בדצמבר 1879 גרוטה חזר ליוקוהמה בתור ממלא מקום שר התושב הבלגי ביפן. בעודו בבלגיה, הוא ניהל משא ומתן על מינויו של מוריס ורהגה דה נאייר, לקונסול הבלגי החדש בקונסולית בלגיה ביוקוהמה. ורהגה דה נאייר נכנס לתפקיד הקונסול באוקטובר 1879. ב-27 באוקטובר באותה השנה, הוא נמצא ללא רוח חיים במעונו. לפי העיתונות היפנית ורהגה דה נאייר התאבד. לפי עיתונות העיר גנט, עיר הולדתו של דה נאייר, הטענה היפנית היא שגויה או מסולפת על ידי השלטון היפני.
בינואר 1880 גוסטב סקרידי מונה כקונסול הבלגי החדש ביוקוהמה. במאי 1883 סקרידי הואשם בתלונה שיפוטית של כמה מאנשי עסקים יפניים. בעקבות הפרשה, בינואר 1884, סקרידי עזב את יפן.
בשנת 1881 שארל דה גרוטה הסתבך עם הרשויות היפניות, בעקבות מה שמכונה "מקרה הוטה". בספטמבר 1881, על פי בקשת משרד החוץ הבלגי, גרוטה עזב את יפן. בפברואר 1882 גרוטה חזר ליפן, לאחר פתרון המקרה מול הרשויות היפניות. ב-16 בספטמבר 1884, כהונתו של גרוטה הסתיימה עקב מותו הפתאומי.
מתקופת מלחמת סין–יפן הראשונה ועד לתחילת מלחמת העולם השנייה.
הברון אלברט ד'אנתן , שר התושב החדש של בלגיה ביפן, הגיע ליוקוהמה באוקטובר 1893. בנובמבר באותה השנה, הוא והצוות הבלגי אשר עבד עימו, הועברו לטוקיו, בירת יפן. בשנת 1904 ד'אנתן הועלה לתפקיד הדיקן של החיל הדיפלומטי הבלגי בטוקיו. את תפקיד זה הוא מילא עד ה-25 ביולי 1910 כאשר נפטר. קברו נמצא בבית הקברות זושיגאיה בטוקיו. תפקידו כשר התושב הבלגי בטוקיו חל במקביל למלחמת סין–יפן הראשונה (1894–1895) ומלחמת רוסיה-יפן (1904–1905).
באפריל 1911 ז'ורז' דלה פיילה דה ליברגם ירש את תפקידו של אלברט ד'אנתן ומונה שר התושב החדש של בלגיה ביפן. ז'ורז' מילא את תפקידו עד לסיום כהונתו המאי 1919. כהונתו של ז'ורז' הייתה במקביל למלחמת העולם הראשונה (1914-1918).
בדצמבר 1920, אלברט דה באסומפייר התמנה לשר התושב הבלגי החדש. הוא שהה ביפן עד פברואר 1939. בעקבות עלייה ביחסים הדיפלומטיים בין יפן לבלגיה, הפך באסומפייר לדיפלומט הבלגי הראשון ביפן בדרגת שגריר (יוני 1922).
כהונתו של באסומפייר חוותה את רעידת האדמה הגדולה בקאנטו אשר אירעתה ב-1 בספטמבר 1923. באסומפייר היה מעורב בקבלת הסיוע הבלגי ליפן בעקבות רעידת האדמה. באסומפייר היה גם עד לעליית המיליטריזם היפני לשלטון במהלך כהונתו. כדיפלומט זר ביפן, הוא נקלע לאירועים כמו רצח ראש ממשלת יפן, הארה טקאשי בנובמבר 1921, תקרית מנצ'ורי בשנת 1931 והקמת מנצ'וקוו בשנת 1932, תקרית ה-15 במאי 1932.
בנובמבר 1939 אלברט דה באסומפייר קודם לדרג השגריר הבלגי ביפן.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר כניעתה של יפן ב-2 בספטמבר 1945, המפקד העליון של בעלות הברית (SCAP) השתלט על הריבונות היפנית עד אפריל 1952. כתוצאה מכך, בלגיה הייתה צריכה אישור של ה-SCAP כדי לרקום יחסים דיפלומטיים עם יפן. הברון גיא דאופריסן דה לה צ'וואלרי הפך לנציג הצבא הבלגי בטוקיו באוקטובר 1946. המנדט שלו נמשך עד לאפריל 1952, אז חדל ה-SCAP מלהתקיים כתוצאה מאמנת סן פרנסיסקו.
אחת המשימות העיקריות של דאופריסן דה לה צ'וואלרי הייתה להחזיר את היחסים המסחריים בין בלגיה ליפן לשיאם. מאמציו אפשרו לחתימת הסכמים מסחריים בין שתי המדינות בין השנים 1949–1950.