גורם ההפתעה פעל לטובת חיל האוויר האיראני, ובתקיפה הם הצליחו להשמיד 3 מטוסי אנטונוב AN-12, מטוס אחד מדגם טופולב Tu-16, ארבעה מטוסי מיג-21, חמישה מטוסים מדגם סוחוי Su-20 וסוחוי 25, 8 מטוסי מיג-23 ו-2 מטוסי מיראז' (חדשים שנמסרו לחיל רק שבועות ספורים בטרם התקיפה). בנוסף לכל אלה, ניזוקו קשות 11 מטוסים והוצאו מכלל שימוש, ביניהם שני מפציצי טופולב Tu-16. שני טייסים עיראקיים ו-14 אנשי צוות נהרגו בתקיפה, יחד עם 3 חיילים מצריים וקצין מגרמניה המזרחית. 19 חיילים עיראקים, 4 מצריים ו-2 חיילים ירדנים נפצעו. התקיפה פגעה קשות ביכולותיו של חיל האוויר העיראקי לתקוף את איראן.
מלחמת המפרץ ושנות התשעים.
לפי דוחות מודיעיניים אמריקאיים שפורסמו בזמן מלחמת המפרץ אוחסן בבסיס H3 נשק כימי, ועל כן ניסו העיראקים להבריח חלק ממצבור נשק זה במשאיות אל מחוץ לבסיס. בונקר בצורת S בקרבת מסלול ההמראה הראשי וכן 4 בונקרים נוספים שבהם אוחסן נשק ניזוקו או הושמדו בתקיפות של חיל האוויר האמריקאי. מתוך 22 בונקרים בצורת S בהם הוחבא ואוחסן נשק כימי, הושמדו 10 בונקרים. לא ידוע בוודאות מה קרה לבונקרים הנותרים.
בעקבות המלחמה נקבעו בעיראק שני אזורים אסורים לטיסה - בחלקה הצפוני והדרומי של המדינה. בעקבות התגרות מצד טייסים עיראקיים שנכנסו לאזור האסור הוחלט על יציאה למבצע "מעקב דרומי" שבו הותקפו בסיסים של חיל האוויר העיראקי בפצצות חכמות מונחות בעלות דיוק גבוה. ב-5 בספטמבר 2002 הוטלו פצצות מסוג זה על בסיס H3.
מלחמת עיראק.
ב-18 במרץ 2003 נחתו יחידות קומנדו מיוחדות של הצבא הבריטי וכן יחידות קומנדו של הצבא האוסטרלי בשטח עיראק ועשו את דרכן לעבר שדות התעופה H2 ו-H3. הן הקימו מוצבי תצפית וזימנו מתקפות אוויריות כדי לדכא את כוחות ההגנה העיראקים. לכוח הבריטי והאוסטרלי חבר כוח דלתא האמריקאי, ויחד הם כיוונו תקיפות אוויריות מדויקות על שדה התעופה במשך 24 שעות תוך כדי שהם מניסים את הכוחות הלוחמים העיראקים. כוחות הקואליציה השתלטו על שדה התעופה ואבטחו אותו, וכמו כן הם השתלטו על מצבור נשק של כ-60 כלי לוחמה נגד מטוסים ואמצעי לחימה רבים נוספים. את מקומן של יחידות הקומנדו המובחרות תפסו יחידות לחימה משניות שהוטסו לבסיס מירדן, השליטה בבסיס נמסרה לידיהם ואנשי הקומנדו נשלחו למשימות נוספות בעומק שטח עיראק.
ודומוסטי סנקט פטרבורג
ודומוסטי סנקט פטרבורג (בתעתיק רוסי: סנקט פטרבורגסקיה ודומוסטי; ברוסית: Санкт-Петербургские ведомости, מילולית: "גיליונות סנקט פטרבורג") הוא שמו של עיתון רוסי היוצא לאור מאז ה-2 בינואר 1703 והוא נחשב לעיתון הוותיק ביותר ברוסיה.
העיתון הודפס לראשונה בינואר 1703 ונקרא בשם "הגיליון", "ודומוסטי" ברוסית (Вѣдомости). העיתון נסגר בשנת 1917 והחל להופיע מחדש בשנת 1991. צוות העיתון החדש בזמן השקתו בשנת 1991 היה מבוסס על צוות עיתון מקומי "לנינגרדסקאיה פראבדה" ומאז הוא נחשב למערכת העיתון הגדולה ביותר בצפון מערב רוסיה.
ישנו גם יומון עסקים בשם "ודומוסטי" שהושק בשנת 1999 ומופץ ב-75,000 עותקים.
קבוצת RBK
קבוצת RBC (באנגלית: RosBusinessConsulting, בראשי תיבות RBC; ברוסית: РосБизнесКонсалтинг, בקיצור РБК) הוא שמה של חברת החזקות רוסית בתחום התקשורת הנחשבת לאחת מחברת החזקות התקשורת הפרטיות הגדולות במדינה.
קבוצת RBC כוללת ערוץ טלוויזיה, עיתון ואתר אינטרנט.
החברה הוקמה בשנת 1993 כחברת תקשורת. בשנת 2009 נרכשו מרבית המניות על ידי האוליגרך מיכאיל פרוכורוב, שניהל את החברה באמצעות תאגיד אונקסים. ביוני 2017 מכר את כל החזקותיו בחברה לידי תאגיד ESN (ברוסית: Евросевернефть) שבבעלות גריגורי ברוזקין, שכבר מחזיק ברשותו את העיתון "קומסומולסקאיה פראבדה".
RosBusinessConsulting
המפיקים (מחזמר)
המפיקים (באנגלית: The Producers) הוא מחזמר אותו עיבדו לתיאטרון מל ברוקס ותומאס מיהן על פי סרט קולנוע באותו השם משנת 1967 אותו כתב וביים ברוקס. במחזמר שירים מאת ברוקס עם עיבוד מוזיקלי מאת גלן קלי ודאג ביסרמן. כמו בסרט, העלילה עוסקת בשני מפיקי תיאטרון אשר זוממים להתעשר על חשבון משקיעים על ידי העלאת מחזמר כושל בברודוויי. סיבוכים מתעוררים כאשר באופן בלתי-צפוי המחזמר הופך להצלחה. הבדיחות שבהצגה מבוססות על מבטאים מגוחכים, קריקטורות של הומוסקסואלים ונאצים, ובדיחות פנימיות של עסקי השעשועים.
אחרי 33 הצגות הרצה, הפקת ברודוויי המקורית נפתחה בתיאטרון סנט ג'יימס ב-19 באפריל 2001, בכיכובם של נייתן ליין ומתיו ברודריק. ההצגה רצה במשך 2,502 הופעות, וזכתה בשיא של 12 פרסי טוני. הצלחת ההפקה האמריקאית הובילה להפקה מצליחה גם בלונדון, שרצה במשך קצת יותר משנתיים, סיבובי הופעות בארצות הברית ובבריטניה, הפקות רבות ברחבי העולם (לרבות בישראל, בכיכובם של שלמה בראבא, דרור קרן, איציק כהן ועידן אלתרמן) וכן לסרט קולנוע המבוסס על המחזמר.
רקע.
דייוויד גפן היה מי ששכנע את מל ברוקס לעבד את הסרט למחזמר. כאשר ברוקס נפגש עם ג'רי הרמן כדי לדון באפשרות שיעבדו יחד, הרמן סירב, ואמר ברוקס כי הוא צריך לעשות זאת בעצמו, שכן הוא כותב שירים טוב. ברוקס ביקש שכפי שהוא כותב טוב. ברוקס פנה למחזאי תומאס מיהן וביקש ממנו להצטרף אליו לכתוב את הלברית של המחזמר. כמו כן, ברוקס שכנע מייק אוקראנט ואת אשתו סוזן סטרומן להצטרף לצוות הקריאטיבי של ההפקה, כבמאי וככוריאוגרפית. לאחר מותו של אוקרנט ב-1999, הסכימה סטרומן להמשיך כבמאית וככוריאוגרפית.
עלילה.
מערכה ראשונה.
בניו יורק בשנת 1959, מפיק התיאטרון מקס ביאליסטוק מעלה את המחזמר "Funny Boy", גרסה מוזיקלית של "המלט" (""Opening Night"‏"). הביקורות קוטלות את ההצגה, והיא יורדת אחרי הופעה אחת בלבד. מקס, שבעבר נקרא "מלך ברודוויי", מספר לקהל על הישגי העבר שלו, ונודר לעשות קאמבק (""The King of Broadway"‏").
למחרת, ליאו בלום, רואה חשבון אפרורי, מגיע למשרדו של מקס כדי לבדוק את ספריו. כאשר מגיעה למשרד אישה זקנה וגלמודית - אחת מה-"משקיעות" של מקס, הוא מבקש מליאו לחכות בחדר האמבטיה, עד שהיא תעזוב. מקס מפלרטט עימה, עד שהיא משתכנעת לתת לו המחאה כהשקעה במחזמר הבא שלו. ליאו חושף בפני מקס את חלום חייו: הוא תמיד רצה להיות מפיק בברודוויי. אחרי שהוא חווה התקף פאניקה (כשמקס נוגע בשמיכה הכחולה שלו), ליאו מספר למקס שמצא שגיאה בספריו: מקס גייס 100,000 דולר להצגתו האחרונה, אבל היא עלתה לו רק 98 אלף דולר. מקס מתחנן בפני ליאו ש"יסדר" את הספרים, על מנת להסתיר את הפער. ליאו, בחוסר רצון, מסכים. אחרי כמה חישובים, הוא מבין כי "בנסיבות המתאימות, מפיק יכול להרוויח עם מחזה כושל יותר כסף מאשר עם להיט ... אתה יכול לגייס מיליון דולר, להוציא על המחזה הכושל רק מאה אלף דולר, ולשמור לעצמך את השאר!". בעקבות כך, מקס מציע לליאו את התוכנית הבאה:
בתחילה, ליאו מסרב לשתף פעולה ומקס מנסה לשווא לשכנע אותו ("We Can Do It‏"). ליאו שב למשרדו, לעבודה ביחד עם עמיתיו רואי החשבונות האומללים, וחולם בהקיץ על היותו מפיק תיאטרון מצליח בברודוויי ("I Wanna Be a Producer‏"). הוא מבין כי עבודתו מאמללת אותו, מתפטר וחוזר אל מקס ("We Can Do It (Reprise)"). למחרת, הם מחפשים את המחזה הגרוע ביותר שנכתב אי פעם. מקס מוצא מחזמר שהוא בטוח שייכשל, כי הוא פוגעני כלפי אנשים מכל הגזעים והדתות: "שירו שיר לפיהרר: השתובבות עליזה עם אדולף ואווה בברכטסגאדן" ("Springtime for Hitler: A Gay Romp With Eva and Adolf at Berchtesgaden"). מקס מתאר את המחזמר הזה כ-"מכתב אהבה להיטלר". מקס וליאו הולכים לבית המחזאי בגריניץ' וילג' כדי לקבל את הזכויות למחזה. פרנץ, נאצי לשעבר, שוכב על גג ביתו יחד עם יוניו, מעלה זכרונות על ימי עברו ("In Old Bavaria‏"). המפיקים משכנעים אותו לחתום על חוזה על ידי הצטרפות לשירת המנגינה האהובה על אדולף היטלר ("Der Guten Tag Hop-Clop") ונשבעים את "שבועת זיגפריד" ומבטיחים שלעולם לא יכפישו את "הרוח והזיכרון של אדולף אליזבת היטלר".
לאחר מכן, הם הולכים לביתו רוג'ר דה ברי, במאי תיאטרון הומוסקסואל הנחשב לגרוע ביותר בניו יורק. בתחילה, רוג'ר והעוזר שלו, כרמן גיאה, דוחים את ההצעה לביים את המחזמר בגללו תוכנו הרציני מדי לטעמם ("Keep It Gay‏"). מקס וליאו משכנעים את רוג'ר לשנות את דעתו, באמצעות הפיתוי שהוא עשוי לזכות בפרס טוני. רוג'ר מתרצה ומסכים, אך מסביר להם שיש לשכתב את המערכה השנייה כך שהגרמנים ינצחו במלחמת העולם השנייה. מקס וליאו חוזרים למשרדם, ופוגשים בשחקנית שוודית שרוצה לעשות אודישן לתפקיד במחזמר הבא שלהם - אולה אינגה האנסן בנסון ינסן טאלן האלן סוואדן סוונסון. היא עושה אודישן ("When You've Got It, Flaunt It‏") ומרשימה את שני המפיקים, בעיקר בשל יופייה, ששוכרים אותה להיות "המזכירה / פקידת הקבלה" שלהם. מקס יוצא לגייס שני מיליון דולר עבור "האביב של היטלר" על ידי חיזור ופלירטוט עם כל הזקנות הבודדות בניו יורק ("Act I Finale", "Act I Finale").
מערכה שנייה.
ליאו ואולה נשארים לבדם במשרדו של מקס (לאחר שאולה עיצבה אותו מחדש), ומתחילים להתאהב זה בזו ("That Face"). מקס נכנס ורואה את דמותה של אולה ("That Face (Reprise 1)‏").