בסביבות 1923, הסוג קרקורליס הוצע על ידי שני חוקרי כרישים, ד. סי. ג'ורדון (D. S. Jordan) וה. חניבעל (H. Hannibal), כדי לסווג את הכריש C. auriculatus. מאוחר יותר, תומכי קרקורליס מינו את המגלודון לסוג קרקורליס. תומכי קרקורליס גם הציעו כי אב קדמון של הכרישים שייך לסוג קרקורליס שבמשפחה אוטודונטיים, והוא כריש ענק בשם אוטודוס, שחי בתקופות פליאוקן עד איאוקן. לדברי תומכי הסיווג קרקורליס: Otodus התפתח ל-Carcharocles aksuaticus, שהתפתח ל-Carcharocles auriculatus, שהתפתח ל-Carcharocles angustidens, שהתפתח ל-Carcharocles chubutensis, שהתפתח למגלודון. לפיכך, האב הקדמון המיידי של המגלודון הוא Carcharocles chubutensis, משום שהוא החוליה החסרה בין Carcharocles angustidens למגלודון והיא מגשרת על האובדן של ה"חוד צדדי" המאפיין את המגלודון.
חוקר הכרישים, דוויד וורד (David Ward), הרחיב עוד יותר על תהליך האבולוציוני של הקרקורליס על ידי אמירה כי שושלת זו, המשתרעת מן הפליאוקן אל הפליוקן, היא סוג של כריש בודד ענקי שהשתנה בהדרגה לאורך הזמן, דבר המרמז על כך שמגלודון משתלשל כמין-עוקב ("chronospecies").
עמדה אבולוציונית חדשה לגבי העמלץ הלבן.
תומכי קרקורליס מציינים כי לעמלץ הלבן יש קשר עתיק עם Isurus hastalis (במקור מהסוג עמלץ מאקו), ולא עם המגלודון. אחת הסיבות שצוינו על ידי הפליאונטולוג, ד"ר צ'אק סמיוזון (Chuck Ciampaglio), היא כי השיניים של I. hastalis והעמלץ הלבן דומות להפליא. סיבה נוספת היא כי חודי השיניים של המגלודון הם דקים יותר משל עמלץ לבן. עדויות נוספות מקשרות בין עמלץ לבן לבין Isurus עתיק, ולא למגלודון. בשנת 1988 נמצאו שרידי מאובנים של עמלץ לבן עתיק מלפני 4 מיליון שנה בדרום-מערב פרו. שרידי מאובנים אלו מציעים אב קדמון משותף ל-Isurus מודרני ועמלץ לבן.
מחלוקת נוספת.
הפליאונטולוג ד"ר ס. סמיוזון (C. Ciampaglio), טוען כי הדמיון בין השיניים של המגלודון ושל העמלץ הלבן שטחי בלבד ולא קיימים הבדלים בולטים ביניהם, וממצאים אלו מספיקים כדי להצדיק סוג נפרד מהמגלודון. עם זאת, כמה תומכי הסוג עמלצים בתור מגלודון (כלומר M. D. Gottfried ו-R. E. Fordyce) סיפקו סיבות נוספות כדי לאמת את הקשר הקרוב בין המגלודון הנכחד והעמלץ הלבן.
בתרבות.
מאז ששרידי המגלודון התגלו, היה זה יעד למשיכה. המגלודון הופיע בכמה יצירות ספרותיות, סרטים ורומנים, והוא ממשיך להחזיק את מקומו בין הנושאים הפופולריים ביותר במדע בדיוני שעוסק במפלצות ים. בסיפורים רבים ביצירות בדיוניות אלו המגלודון שורד את ההכחדה ואורב במעמקי האוקיינוס, ופרטים בודדים מצליחים להגיע לפני השטח, כתוצאה מהתערבות האדם או מסיבות טבעיות. הסיפור של ג'ים שפרד "טדפורד והמגלודון" הוא דוגמה טובה לזה, אמונות כאלו הושפעו מגילוי שן של מגלודון על ידי אה"מ צ'לנג'ר בשנת 1872, שיש המאמינים שהייתה שייכת למגלודון בן 10,000 שנה. שן זו כבר נבדקה והממצאים מעלים כי למעשה לא ניתן לבדוק את גילה. חלק מהיצירות הבדיוניות (כגון "" והסדרה של סטיב אלטן, "מג" ) מתארות באופן שגוי שהמגלודון חי לפני 70 מיליון שנה, כדי להתאים לזמנם של הדינוזאורים.
בסרט "אימה במצולות" מופיע המגלודון כחי בעת המודרנית לאחר שהסתתר בעומק המצולות מיליוני שנים ולפתע תוקף אנשים.
המגלודון הוא המאובן הלאומי של קרוליינה הצפונית. שן כריש מאובנת היא גם המאובן הלאומי של ג'ורג'יה.
אנגלירו
אנגלירו (ספרדית: Angliru) ידוע גם בשמו הרשמי ג'ימונל, הוא הר באסטוריאס שבצפון ספרד, המתנשא לגובה של כ-1,570 מטר מעל פני הים. הדרך המפותלת והמפרכת לעלייה עליו משמשת לרוב לתחרויות רכיבה באופניים, והמפורסמת שבהן, וואלטה אספניה. אורך הטיפוס כ-11 קילומטרים, בשיפועים של 13%-14% בממוצע. הטיפוס לאנגלירו נחשב לאחד הקשים ביותר הנכללים במרוצי אופני כביש. ברוב הפעמים בהם היה על רוכבי האופניים להתגבר על העלייה התלולה היה זה בתנאים של ערפל כבד.
מרוץ קטעים
מרוץ קטעים (טור) הוא מרוץ אופני כביש שאורכו עולה על יום רכיבה אחד. בדרך כלל מרוצי הקטעים כוללים כ-6-7 קטעים המשתרכים על-פני שבוע ימים, קטע אחד בכל יום. דוגמאות למרוצים כאלה הם:
בעבר היו מרוצים בהם היה נהוג לרכוב 2 קטעים ביום.
ישנם גם שלושה מרוצי קטעים האורכים שלושה שבועות כל-אחד, אלו הם הגרנד טורס (מאנגלית: "סיבובים גדולים"). מדובר בשלושת המרוצים היוקרתיים ביותר בעולם אופני הכביש:
בכל אחד שלושת המרוצים האלה עוברים רוכבי האופניים, במשך כשלושה שבועות, 3,500 ק"מ במישורים, הרים ועמקים בכל מדינה, ובסוף התחרות מוכרז המנצח האדם שסיים את המרוץ בזמן הקצר ביותר באופן מצטבר.
אלפ ד'ואז
אלפ ד'ואז (בצרפתית: Alpe d'Huez), הוא אתר נופש וסקי בהרי האלפים, הנמצא בגובה של כ-1,850 מ' מעל פני הים. הוא מפורסם בזכות הכביש העולה אל האתר, הכולל 21 פניות חדות, מעלה אשר הפך לעלייה המפורסמת והיוקרתית ביותר בטור דה פראנס ב-30 השנים האחרונות.
פסגה זאת, הנחשבת לאחת הקשות לטיפוס בצרפת, נכללה לראשונה במסלול המירוץ ב-1952. אז זכה בניצחון בקטע הרוכב האיטלקי המפורסם, פאוסטו קופי אשר ניצח באותה שנה גם במירוץ כולו. אולם, רק ב-1976 נכללה שוב הפסגה במסלול המירוץ ואז זכה בקטע ההולנדי יופ זוטמלק. מאז ועד היום, פוקד המירוץ את העלייה המפורסמת כמעט בכל שנה. רוכבים הולנדים רבים זכו בשנות השבעים והשמונים בקטעים שהסתיימו באלפ ד'ואז ומאז, צובעים אלפי אוהדים הולנדיים את ההר בתלבושתם הכתומה בעת שנערך עליו המירוץ וכך זכה ההר גם לכינוי ה"הר הולנדי".
הטיפוס אל ההר נמשך כ-13.8 קילומטר, בשיפוע של 8.1% בממוצע. הנקודה שכנראה הפכה את הטיפוס על פסגה זו לכה פופולרית במירוץ, אינה נעוצה כנראה בקושי הטיפוס, שכן ישנם הקשים ממנו, אלא בתבנית העלייה עם העיקולים החדים שבה, המצטלמת היטב בטלוויזיה.
בשנים האחרונות, מצטופפים כמיליון צופים לאורך המסלול, כדי לעודד את המתחרים. לעיתים הם חוסמים את הדרך בצורה מסוכנת שאף גרמה לתאונות בעבר. המפורסמת שבהן התרחשה ב-1999 בעת שג'וזפה גריני רכב בדרכו לניצחון בטוח. סמוך לסיום הוא נתקל בצופה גרמני שביקש לצלם אותו ונפל על הכביש. שניהם יצאו ללא פגע וגריני הצליח לעלות על אופניו ולחצות את קו הסיום כמנצח.
מספר רוכבים זכו פעמיים בניצחון בקטעים שהסתיימו באלפ ד'ואז:
הטיפוס המהיר ביותר של המסלול היה ב-1997 כאשר מרקו פנטאני מאיטליה סיים את המסלול ב-37 דקות ו-35 שניות. לאנס ארמסטרונג האמריקני השיג ב-2004 את התוצאה הטובה השנייה בכל הזמנים, 37 דקות ו-36 שניות.
גראנט תומאס ניצח את הקטע בטור דה פראנס 2018 והוא בין הבודדים שניצח את הקטע בעודו לובש את החולצה הצהובה.
פופוקטפטל
פּוֹפּוֹקָטֵפֵּטְל (Popocatépetl; מוכר גם בכינויים אל פופו ודון גויו) הוא הר געש פעיל והפסגה השנייה בגובהה במקסיקו לאחר פסגת פיקו דה אוריסאבה (5,601 מ'). מקור השם פופוקטפטל הוא בשפת נאוואטל (אחת משפות האצטקים): "פופוקה" פירושו "הוא מעשן" ואילו "טפטל" הוא "הר" ומכאן שמו: "ההר המעשן". פופוקטפטל מחובר ברכס אוכף, בשם פאסו דה קורטס להר הגעש איצטקיהואטל השוכן מצפונו.
פעילות געשית.
פופו הוא הר הגעש הפעיל הגבוה ביותר בחצי הכדור הצפוני. התפרצות משמעותית שאירעה בשנת 1947 החלה מחזור פעילות הנמשך עד היום. ביום 21 בדצמבר 1994 ההר המטיר גז ואפר שנישאו למרחק של 25 ק"מ עם כיוון הרוח. בעקבות ההתפרצות פונו תושבי הכפרים הסמוכים להר ומדענים החלו לנטר אחר פעילות ההר. ביום 30 באפריל 1996 נהרגו חמישה מטפסי הרים על שפת לוע ההר בהתפרצות פתאומית. בדצמבר 2000 פונו עשרות אלפי תושבים מן האזור לאחר שמדענים הזהירו מפני התפרצות נוספת קרובה. ביום 29 בינואר 2001, התפרץ ההר בעצמה שלא נראתה כמוה במקום, מזה אלפי שנים. זרם פירוקלסטי ירד במורד ההר לאורך 8 ק"מ וגרם להמסת הקרחון על מורדותיו.
התפרצותו ב-2012.
פרק נוסף של פעילות החל ב-19 באפריל 2012 כאשר החלו להיפלט מההר גושי סלע לוהטים, אדי מים ואפר געשי – 15 פעמים במהלך אותה יממה. פעילותו של ההר נמשכה תוך התרוממות של עמודי התפרצות שהגיעו עד לגובה של 2 ק"מ, שהמטירו אפר געשי עד למרחק של 23 ק"מ. רצף אירועים זה – הדומה בקנה המידה שלו לזה שהחל בדצמבר 2000 – עשוי לעודד את השלטונות לפתוח בפינוי סביבתו הקרובה של הר הגעש.
סביבת ההר.
פופו נמצא רק שבעים ק"מ מדרום-מזרח למקסיקו סיטי, וממנה ניתן לראות את פסגתו בימים שבהם הראות טובה (אולם אלה נדירים בעיר זו שבה זיהום אוויר קשה). ההר שוכן 40 ק"מ ממערב לעיר פואבלה (בת מיליון וחצי תושבים), ותושביה יכולים לצפות על ההר והקרחון היורד ממנו, כמעט בכל עונות השנה. הכובשים הספרדים טיפסו לראשונה לפסגת ההר במשלחת בראשות דיאגו דה אודז, בשנת 1519. המנזרים שנבנו במאה השש-עשרה על מורדות ההר הוכרזו כאתר מורשת עולמית.
האגדה על פופוקטפטל ואיצטקיהואטל.
במיתולוגיה האצטקית פופוקטפטל היה לוחם שאהב את איצטקיהואטל. אביה של איצטקיהואטל שלח אותו לקרב בווחאקה (אזור במקסיקו), והבטיח כי יוכל לשאת את בתו לאישה לכשישוב (דבר שאביה של איצטקיהואטל הניח כי לא יקרה). לאיצטקיהואטל נאמר כי אהובה מת וכאשר שמעה זאת, מתה מצער. כאשר שב מן הקרב ושמע על גורל אהובתו, אף פופוקטפטל מת מצער. האלים כיסו אותם בשלג והפכו אותם להרים. הר איצטקיהואטל נקרא "האישה הנמה" כיוון שצלליתו דומה לדמות אישה השוכבת על גבה. פופוקטפטל, לעומת זאת, ממטיר אש על הארץ בזעם אדיר על אובדן אהובתו.