לוק מבחין בין הסכמה מפורשת לבין הסכמה שבשתיקה. ההסכמה הראשונית היא תמיד מפורשת, אך לוק מכיר בכך שקיים קושי מעשי בדרישה שכל נתין, בכל דור, יביע הסכמה מפורשת. תשובתו לקושי היא ש"כל מי שברשותו נמצא... חלק כלשהו מנחלותיו של איזה ממשל, נותן בזה את הסכמתו שבשתיקה, וכל זמן שיהנה מהשימוש זה, חייב הוא במשמעת לחוקיו של אותו ממשל". מי שהסכמתו ניתנה כהסכמה שבשתיקה יכול למשוך את הסכמתו ולהקים חברה פוליטית חדשה במקום אחר, בתנאי שיסכים לוותר על ההטבות וההגנה שהחברה הקיימת מספקת לו; מי שהסכים במפורש לא יכול לפרוש ממנה ומחויב לה תמיד. עם זאת, הסכמה במפורש של אדם לא מחייבת את צאצאיו, אלא רק הסכמתם המפורשת או הסכמתם שבשתיקה. הטיעון של לוק על תקפותה של הסכמה שבשתיקה היה יעד לביקורת של פרשנים רבים, ביניהם דייוויד יום.
המדינה והפרדת הרשויות.
לוק משתמש במונח האנגלי commonwealth ("קהיליה" בתרגום יוסף אור, או "מדינה" בתרגום אהרן אמיר ללויתן של הובס) כדי לתאר את הגוף הפוליטי שנוצר כתוצאה מההסכמה הראשונית. הוא מציין שכוונתו היא לאותה צורת התארגנות שבלטינית מכונה "Civitas", ושהמילה מתייחסת רק להתארגנות פוליטית עצמאית, ולא להתארגנויות שכפופות להתארגנות אחרת כגון עיר או גילדה. העצמאות היא, אם כן, בהגדרה מאפיין של ההתארגנות המדינית. המשטר של הקהיליה יכול ללבוש צורות שונות, בהתאם להחלטת הרוב בשלב השני של כינון הקהיליה, כגון מלוכה שאינה אבסולוטית, אוליגרכיה, דמוקרטיה, או משטר מעורב.
היות שהחוקה של הקהיליה מעוצבת על פי החלטת הרוב, לוק לא מפרט רבות על ההסדרים החוקתיים בקהיליה לגיטימית. עם זאת, רעיון חשוב שהוא מפתח הוא עיקרון הפרדת הרשויות. שלוש הרשויות בקהיליה הן:
חלוקה זו נחשבת לאחד המקורות לרעיון המודרני של הפרדת הרשויות במדינה, שפותח מאוחר יותר על ידי מונטסקייה, עמנואל קאנט, ובחוקת ארצות הברית. עם זאת, הרעיון של הפרדת רשויות החל להתפתח לפני כתביו של לוק, וקיימים הבדלים בין הגישה של לוק לרשויות במדינה לבין הגישה המאוחרת יותר. בניגוד למונטסקייה, לוק לא מתאר בפרק י"ב של המסכת השנייה את הרשות השופטת כרשות עצמאית, אלא כחלק מהרשות המבצעת. חלק מפרשניו של לוק סבורים שהרעיון של הפרדת הרשות השופטת מהרשות המבצעת קיים באופן מעשי בפרק ט' של המסכת השנייה, שם לוק כותב שמשפט על פי החוק צריך להיעשות על ידי שופטים ישרים וחסרי פניות. בנוסף, ההפרדה בין הרשויות עבור לוק לא נובעת בראש ובראשונה מהצורך המעשי באיזונים ובלמים (אם כי אחד השיקולים לטובת הפרדה בין רשות מחוקקת לרשות מבצעת היא הגבלת היכולת להפעיל כוח שרירותי), אלא מהבחנה מהותית בין רשויות שכוחן והחוק לו הן כפופות נובעים ממקורות שונים. לכן, הרשות הפדרטיבית שפועלת על פי חוק הטבע נפרדת מהרשות המבצעת שפועלת על פי חוק המדינה, אף על פי שראוי שאותם אנשים יחזיקו בשתי הרשויות.
כיבוש, משטר עריץ וזכות המרד.
כפי שמשפט הטבע במצב הקדם-מדיני מאפשר לאדם להעניש את מי שפעל בניגוד לחוק הטבע, כך לקהיליה, שנמצאת במצב הטבע ביחס לקהילות אחרות, מותר להעניש בני קהילה אחרת שפעלו בניגוד לחוק הטבע: . חוק הטבע מגדיר את ההבחנה בין מלחמה צודקת כנגד עם זר ומלחמה לא צודקת; ולמי שלוחם במלחמה לא צודקת אין כל זכות לגיטימית להעניש או לדרוש ציות מקורבנותיו. עם שנכבש במלחמה לא צודקת יכול תמיד להתנגד לשלטון שנכפה עליו.
השאלה המורכבת יותר עבור לוק היא לגבי הזכויות של כובשים שניצחו במלחמה צודקת. תומאס הובס והוגים אחרים טענו שממשל שהוקם בדרך של כיבוש הוא ממשל לגיטימי, והסכמה שניתנה לממשל מתוך פחד, או כתוצאה מאיום בשימוש בכוח, תקפה ככל הסכמה אחרת. לוק, מנגד, פוסל את הטיעון לפיו כיבוש מוליד הסכמה מדינית. הזכות של הכובשים להעניש היא מצומצמת ומוגבלת אך ורק לענישה של אלו שלקחו חלק פעיל במלחמה כנגדם. ענישה זו, כגון לקיחת החיילים מהצד הלא-צודק בשבי או הפיכתם לעבדים, אינה ביטוי להסכמה, אלא לעריצות לגיטימית שאינה אלא המשך מצב המלחמה בדרכים אחרות. נשים, ילדים וגברים שלא לחמו לא נושאים באחריות על המלחמה ואין זכות לגיטימית להענישם. בנוסף, לכובש אין זכות לגיטימית על רכוש ועל אדמות של הנכבש. גם ניכוס אדמות של אלו שלקחו חלק פעיל במלחמה אינו לגיטימי, שכן אין זכות להעניש את יורשיהם שלא נלחמו. לוק פוסל גם את האפשרות של סיפוח תמידי של אדמות כפיצוי על נזק שנגרם לצד הצודק.
כפי שכיבוש לא מוליד הסכמה ומותיר בידי הנכבשים את הזכות להתנגד, כך הפיכה, או תפיסת השלטון בכוח (usurpation), לא מולידה הסכמה, וזאת גם אם היא מותירה את צורת המשטר על כנה. ההגדרה של תפיסת שלטון בכוח היא כל לקיחה של כוח פוליטי בניגוד לחוקים של הקהיליה. לוק כותב שתפיסת שלטון בכוח כמוה ככיבוש מבפנים, ובניגוד למלחמה שיכולה להיות צודקת, כיבוש מבפנים לעולם אינו צודק. למי שתפס את השלטון בכוח אין זכות לדרוש ציות, ולעדה מותרת הזכות להתנגד לו, כפי שמותרת הזכות להתנגד לשודד, כל עוד לא הושגה הסכמה רצונית.
את המקרים הפרטיים בהם ניתן להתנגד למשטר כובש או ממשל שנתפס בכוח, לוק מרחיב להגדרה רחבה יותר של משטרים רודניים שיש לעם את הזכות להתקומם כנגדם. חלק מהפרשנים של לוק מחשיבים את הטיעון הזה, שמופיע בפרקים האחרונים של המסכת, לטיעון המרכזי של המסכת כולה. הטיעון לפיו תכלית עיקרית של המדינה היא לכונן מערכת חוק ומשפט על מנת להחליף את המצב בו הזכות לשפוט ולהעניש נתונה לכל אחד מניח את התשתית לטיעון לפיו כאשר "אין שופט או בית דין עלי אדמות שישפוט בין המחוקק ובין העם", וכל שנותר לעם הוא לזעוק אל השמים, העם יכול להתקומם כנגד הממשל שלא ממלא את תכליתו. הטיעון לפיו יצירת הממשל בהסכמה היא דו-שלבית מניח את התשתית להתייחסות אל העדה כאל ישות שקודמת לצורת הממשל, אשר הזכות לכונן משטר חדש יכולה לחזור אליה בתנאים מסוימים. אף על פי שהטיעון לגבי הפרדת רשויות מגדיר את הרשות המחוקקת כעליונה ומותיר בידי הרשות המבצעת את הפררוגטיבה להשתמש בשיקול דעת מחוץ לחוק, לוק מדגיש בפרק י"ג שהכוח העליון לשנות או לבטל את הרשויות האלה נותר בידי העם. הדגש של לוק הוא שהכוח הפוליטי ניתן לרשויות כהבעת אמון ביכולתן לממש את התכליות שלשמן הוקמה הקהיליה. חלק מהפרשנים של לוק רואים ברעיון זה גרסה מוקדמת של מושג ריבונות העם כהצדקה להתנגדות עממית לשלטון שסרח.
לוק מספק הגדרה תמציתית לרודנות: "במקום בו החוק מסתיים, מתחילה הרודנות". שתי הגדרות נוספות מבארות את כוונתו. לפי הראשונה, רודנות היא מצב שבו הכלל שמנחה את השליט אינו החוק, אלא הרצון הפרטי שלו; והצווים והפעולות שלו לא מוכוונים לשימור הקניין של העם (במובן הרחב של המילה קניין), אלא לסיפוק האמביציה, החמדנות והתאוות הפרטיות שלו. לפי ההגדרה השנייה רודנות היא שימוש בכוח פוליטי ללא זכות, או השימוש בכוח ללא סמכות. יחד, ההגדרות מתייחסות לשני תחומים שמגבילים ומגדירים את הסמכות הלגיטימית של השלטון - תכלית הממשל המדיני על פי חוק הטבע והחוקים הפוזיטיביים שהקהיליה התקינה באמצעות הרשות המחוקקת. בהתאם, הוא מפרט לגבי ארבעה מקרים שבהם מופיעה הרודנות: (א) כאשר הממשל מסרב או לא מצליח לפעול לפי חוק הטבע; (ב) כאשר הממשלה לא פועלת למען טובת הכלל או הטוב הציבורי; (ג) כאשר הממשלה מאבדת את האמון שניתן בה. לדוגמה, אם היא מוסרת את סמכותה לכוח זר או אם מתבצעת הפיכה; (ד) כאשר הממשלה לא פועלת על פי החוק שקבעה הרשות המחוקקת. בכל אחד מהמקרים האלה קיימת הזכות למרד, אף שליתר דיוק הממשלה היא זו שצריכה להיחשב למורדת.
הדוגמאות הספציפיות שלוק מספק למקרים שבהם שליט השחית את השלטון והכפיף אותו לרצונו הפרטי נועדו להזכיר לקורא את הפעולות של צ'ארלס השני וג'יימס השני. לדוגמה, הוא מגדיר את ההשעיה הפרלמנט, את היצירה של חוקים חדשים ושרירותיים ללא סמכות המחוקקים, שחיתות ומתן שוחד למחוקקים.
לוק מבחין בין מצב בו יחידים סבורים שהשליט מתנהג כלפיהם ברודנות לבין מצב שבו העם כולו, או חלק גדול ממנו, סבור שהשלטון הוא רודני. במקרה של יחידים, לא סביר שהרודן יענש, אף שליחיד קיימת הזכות להגנה עצמית. המצב המסוכן ביותר לשלטון הוא במקרה השני, שבו סביר יותר שהעם או חלק גדול ממנו יפזרו את השלטון.
Another Day in Paradise
Another Day in Paradise הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הבריטי פיל קולינס, ויצא לאור בשנת 1989. השיר זכה בפרס גראמי הקלטת השנה לשנת 1990.
רקע.
השיר יצא באוקטובר 1989 כסינגל הראשון מתוך האלבום "But Seriously...". קולינס הפיק אותו יחד עם יו פדגהאם. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום השני במצעד הסינגלים הבריטי. בנוסף הצליח השיר במדינות נוספות בעולם בהן דורג במקום הראשון בהן גרמניה, קנדה, הולנד, בלגיה, שוודיה ועוד. גרסת הסינגל שונה במעט מגרסת האלבום בכך שהפתיח שלה קצר יותר.
השיר עוסק בתופעת חסרי הבית. קולינס שר סיפר בראיון שכתב את השיר לאחר שנחשף לחסרי בית רבים בביקור בעיר וושינגטון שבארצות הברית.
השיר זכה בפרס גראמי לשנת 1991 בקטגוריית הקלטת השנה. בנוסף היה מועמד לזכייה בשיר השנה, ביצוע הפופ הטוב ביותר לזמר, ולוידאו קליפ הטוב ביותר. השיר גם זכה בפרס הסינגל הבריטי הטוב ביותר. על אף הפרסים שזכה לאחר יציאתו, השיר גם עורר מחלוקת מסוימת סביב נושאו, וזכה גם לתגובה שלילית ממבקרי מוזיקה.
הביצוע לשיר בטקס פרסי גראמי בשנת 1991 (עם ביל קרוסבי) הוקלט ושולב באלבום Grammy's Greatest Moments Volume I שיצא בשנת 1994.