בהגינו על היינליין, גרס ג'ורג' פרייס כי "[היינליין] רומז, ראשית, כי המלחמה היא דבר שיש "לסבול", לא ליהנות ממנו, ושנית, כי המלחמה היא כה בלתי-נעימה, כה אומללה, עד כי יש להבטיח בכל מחיר כי תוותר הרחק מביתך." בדברי-פרשנות על מסתו "מי הם יורשיו של פטריק הנרי?", ניאות היינליין לומר כי לוחמי החלל "מהלל את הצבא ... במיוחד את ה-P.B.I. (ה-Poor Bloody Infantry, חיל הרגלים העלוב ושותת-הדם), האומלל המשים את גופו העדין והשברירי בינות ביתו האהוב ומוראות המלחמה - אך זוכה להערכה לעיתים נדירות בלבד... הוא עוסק במקצוע הקשה ביותר מכולם ויש לכבדו אפוא." הקדשת הספר אומרת אף היא "... לכל הסמלים שאי אז עמלו על מנת להוציא גברים מנערים." ברם, הוא חלק נמרצות על הטענה כי לוחמי החלל הוא ספר מיליטריסטי, בטוענו כי סגל הצבא בפדרציה הטראנית לא הורשה להצביע בעודו בשירות פעיל - משום ש"האידיוטים עשויים להצביע נגד המבצע הבא" - וכי הצבא נחשב למתועב לגמרי בעיני אזרחים רבים. במידה מרתקת, היינליין אף קיבל מספר תלונות על העדרו של גיוס החובה בלוחמי החלל (גיוס החובה היה חוק המדינה בארצות הברית בעת שהספר נכתב). היינליין התנגד בעוז מאז ומעולם לרעיון גיוס החובה (בכנותו את המגויסים "חיילי-עבדות"). הספר הוא בגדר קריאה מומלצת כיום בקרב צבא ארצות הברית והמארינס בשל שימת הדגש על לכידותה של היחידה הקטנה, האחווה שבשירות והתמקדותו בשירות ביחידות-החוד, יחידות העילית של חיל הרגלים, המזכירות עד מאוד את יחידות חיל הרגלים של צבא ארצות הברית דוגמת כוח דלתא, הריינג'רס, הצנחנים וכן, חיל הנחתים של ארצות הברית.
האשמות בפאשיזם.
טענה אחרת הנשמעת לעת מצוא היא כי הפדרציה הטראנית אינה אלא חברה פאשיסטית, וכי לוחמי החלל מהווה אפוא כתב-המלצה בזכות הפאשיזם. תקבולות אלה היו לנפוצות כל כך עד כי שתיים מבין המסקנות הנודעות של חוק גודווין קובעות כי ברגע שהיינליין מועלה במהלך דיון אינטרנטי, אין מנוס מהשוואה שיערוך מישהו בין החברה האנושית המשתקפת בספר לבין זו שבגרמניה הנאצית. הדוגל הבולט ביותר בעמדות אלה הוא ככל הנראה פול ורהובן, שעיבודו הקולנועי ללוחמי החלל תיאר את הפדרציה הטראנית הכוללת מלבושים דמויי-נאצים ועושה שימוש בתעמולה פאשיסטית; אפס, ורהובן הודה לבסוף כי מעולם לא הצליח לסיים את הספר עצמו. רוב הטוענים בזכות השוואה זו מציינים את הרעיון כי רק יוצאי-הצבא רשאים להצביע והזולת נעדר אזרחות. יש לציין כי הגם שהשירות הפדרלי אינו בהכרח צבאי, הוא כולל אמנם כפי הנראה חוויות קשות ומשמעת נוקשה. מובהר בזאת כי מעט מאוד מהאזרחים המתגייסים לשירות הפדרלי, וזוכים על כן בזכות ההצבעה, משרתים בפועל ביחידות קרביות. על-פי פול אנדרסון, היינליין לא שאב את הרעיון מגרמניה הנאצית או מספרטה, כי אם משווייצריה.
המגינים על הספר טוענים על פי רוב כי על אף שזכות ההצבעה אמנם מוגבלת, ממשלת הפדרציה הטראנית נבחרת בצורה דמוקרטית. ישנם חופש ביטוי, חופש העיתונות וחירות המצפון. המערכת הפוליטית המתוארת בספר היא בין-גזעית, מרובת-דתות ורב-תרבותית. הגיבור חואן ריקו הוא פיליפיני ואילו מוצאם של אחרים במחנה האימונים הוא אמריקאי, ארמני, יפני, גרמני ומזרח-תיכוני, ואחד או שניים אף נושאים שמות משפחה יהודיים. רבים אף קובעים כי היינליין דן בפשטות ביתרונות ובחסרונות של "זכות בחירה סלקטיבית". היינליין עצמו העלה טענה דומה ב-Expanded Universe (יקום מורחב). בספר נשמעת הטענה הדומה כי "משום שזכות בחירה ריבונית היא האולטימטיבית בכל האמור בסמכות בן-האנוש, הרי שאנו מבטיחים כי כל האוחזים בה יקבלו על עצמם את האחריות החברתית האולטימטיבית - אנו תובעים מכל אדם החושק בשליטה במדינה לשים על הכף את חייו שלו - ולאבדם, במידת הצורך, אם יש צורך להציל את חיי המדינה. האחריות המרבית שאדם מסוגל לקבל תהיה אפוא שקולה לסמכות האולטימטיבית שהוא יורשה להפעיל."
האשמות באוטופיאניזם.
באחרונה, הואשם היינליין ביצירת אוטופיה (במובן של חברה שאינה, ואינה יכולה להיות, קיימת), וכי בעוד שרעיונותיו נשמעים מתקבלים על הדעת, הרי שהם מעולם לא הועמדו במבחן והם, למעשה, בלתי-מעשיים לחלוטין. ביקורת זו הועלתה על ידי אישים כרוברט א. ו. לאונדס, פיליפ חוזה פארמר ומייקל מורקוק. האחרון אף כתב מאמר בשם "Starship Stormtroopers" (לוחמי סער בחלל) ובו תקף את היינליין וכותבים אחרים בגין "פרוזה אוטופית" דומה. לאונדס האשים את היינליין בעשיית שימוש בטיעונים מסוג איש קש, "הוא מנגיד בין חצאי-אמיתות מתועבים לבין חצאי-אמיתות מדהימים." לאונדס המשיך וקבע כי הפדרציה הטראנית לעולם לא תוכל להיות כה אידיאליסטית כפי שהיינליין מציירה משום שהוא מעולם לא התייחס לשאלה "האם [לא-אזרחים] הם בעלי זכות לסעד אזרחי כלשהו נגד אי-צדק מצד הרשויות, כפי שיש לנו כיום". פארמר הסכים אף הוא, ואמר כי "עולם הנשלט על ידי יוצאי-צבא עשוי להיות מנוהל באופן כושל, רווי שוחד ובלתי-שפוי בדומה לעולם הנשלט על ידי גברים שמעולם לא התקרבו אפילו לניחוחות הדם והמעיים השפוכים."
אולם, נושא זה עודו שנוי-במחלוקת, אפילו בקרב מגיני הספר. ג'יימס גיפורד מצביע על מספר ציטוטים כמראים שהדמויות מניחות ששירות פדרלי הוא צבאי בלבד; כך למשל, כאשר ריקו מספר לאביו כי הוא מתעניין בשירות הפדרלי, מסביר לו האב מיידית על אמונתו כי השירות הפדרלי הוא רעיון רע משום שאין כל מלחמה בפתח, ובכך רומז שהוא רואה את השירות הפדרלי כצבאי בטבעו, או חסר-נחיצות לאנשי-עסקים בעיתות שלום. מספר מגייסים לשירות הפדרלי עוטים סרטים צבאיים, ותקופת השירות "היא או שירות צבאי אמיתי... או עותק-פקסימיליה בלתי-סביר שלו." יתרה מזאת, ההיסטוריה של השירות הפדרלי מתארת אותו כמה שנוסד על ידי יוצאי-צבא שלא התירו במקור לאזרחים להצטרף ואינם מתוארים כמי שהרשו להם להצטרף מאוחר יותר. גיפורד מחליט, כתוצאה מכך, שהגם שאפשר שכוונותיו של היינליין היו שהשירות הפדרלי יהיה ב-95% מחלקיו לא צבאי, הרי שבהתייחס לתוכן הסופי שבספר, "היינליין שוגה בנקודה זו. בוודאות."
טענות לגזענות.
נדבכיו הגזעניים לכאורה של לוחמי החלל קשורים ביחסי הטראנים עם הג'וקים והכחושונים. יש אף המרגישים שלא בנוח עם רעיון המלחמה הבין-מינית, במוצאם דמיון בינו ובין מלחמה בין-גזעית. ריצ'רד גייב העלה את האפשרות כי היינליין צייר את הפרטים הארכנואידים כנעדרים "נפשות או נשמות... הריגתם נדמית כזהה לדריכה על נמלים." הן רוברט פיטרסון והן ג'ון בראנר מאמינים כי הכינויים "ג'וקים" ו-"כחושונים" נושאים נימות גזעניות, ובראנר אף עשה שימוש בתקבולת של "gook" בעוד פיטרסון שיער כי "לא רק שהכינוי 'ג'וקים' בעבור הארכנואידים מקלנדת'ו נשמע באופן מוגזם כעלבון גזעני - אפשר להמשילה לשימוש המבזה במלה "Jew" - אך דמויותיו של היינליין מאמינות ביושר כי בני-האדם נעלים מהג'וקים ושהגזע האנושי נועד להתפשט לכל רחבי הגלקסיה."
רוברט א. ו. לאונדס טוען כי המלחמה בין הטראנים והארכנואידים איננה נסובה סביב החתירה אחר טוהר הגזע, כי אם סביב הרחבת אמונתו של היינליין בהיות האדם מטבעו חיית-פרא. אליבא דלאונדס, אם אדם נעדר מצפון מוסרי מעבר למשאלתו לשרוד, והוא פוגש במין אחר בעל חוסר דומה במוסריות, הרי שהתוצאה האפשרית היחידה לעימות כזה תהיה מלחמה בין-מינית.
השפעות תרבותיות.
לוחמי החלל השפיע על סיפורי מדע בדיוני רבים וקבע את הטון בעבור העיסוק בצבא בחלל החיצון, סוג של סיפור שהוגדר כסוגת המדע הבדיוני הצבאי על ידי רבים. ספרו של ג'ון סטיקלי, "Armor", היה, על-פי דברי מחברו, תוצר תסכולו מהמידה המועטה של סצינות קרב בלוחמי החלל ובשל רצונו לפתח יותר נדבך זה בספר. במהופך, ספרו האנטי-מלחמתי של ג'ו הולדמן, "מלחמה לנצח", נחשב על ידי רבים לתגובה ישירה ל"לוחמי החלל", ועל אף שהולדמן הצהיר כי הספר אינו אלא תוצאה של חוויותיו האישיות במלחמת וייטנאם, הוא הודה כי ספג השפעות מספר זה. "המשחק של אנדר", פרי עטו של אורסון סקוט קארד, נחשב אף הוא על ידי רבים לתגובה ישירה ל"לוחמי החלל", או למצער כי קארד הושפע ממנו רבות. קארד הכחיש זאת נמרצות, באומרו כי הוא מעולם לא קרא את הספר ואף לא את מלחמה לנצח בטרם סיים לכתוב את המשחק של אנדר. הארי הריסון כתב ספר סאטירי הנקרא "ביל, הגיבור הגלקטי" שאותו הוא מתאר בתור "הטלת מימי על לוחמי החלל להיינליין". ספרו של ג'ון סקאלזי, "מלחמת האדם הזקן" הוא, על פי דברי הסופר, בנוי בדפוס לוחמי החלל. בשנים האחרונות, סדרת הספרים של ג'ון רינגו, "Legacy of the Alldenata" (שנודעה גם בתור סדרת פולסין) כללה הומאז' ברור יותר לספרו של היינליין.
סרטו של ג'יימס קמרון משנת 1986, "שובו של הנוסע השמיני", כלל נושאים ומשפטים שכאילו הוצאו ישירות מתוך הספר, דוגמת המונחים "The drop" (יציאת הקפסולות מהחלליות) ו-"Bug hunt" (ציד הג'וקים) כמו גם שלד-מלאכותי להטענת ציוד, בדומה לחליפות שריון הכוח. השחקנים המגלמים את המארינס הקולוניאליים אף נדרשו לקרוא את הספר כחלק מאימוניהם לקראת תחילת הצילומים. לוחמי החלל אף נחשב לספר שהשפיע על אינספור משחקי-מחשב וקופסה, לרבות "Tribes" ו-"Tribes 2", וכן "Terra Nova: Strike Force Centauri", "Gears of War", "Halo" , "וורהאמר 40,000" ,"Fallout 2" ו-"StarCraft".
הסרט.