כתוצאה מכך, אף מדינה לא הייתה מוכנה לצאת נגד רוסיה על הרדיפה שלהם את היהודים מסורבי העלייה. לא האמריקנים, הבריטים או כל מדינה אירופאית. אפילו לא מדינת ישראל או הרבנות הבריטית.
כולם רצו להשאיר את הדברים רגועים ולא להעצים את הסכסוך או לנהל אותו בשקט ורחוק מעיני הציבור.
אחת ממסורבות העלייה הייתה רייזה פלטניק, אישה יהודייה רוסיה בת 35.
היא ניסתה לעזוב את רוסיה, אבל הרוסים מנעו זאת ממנה. הם שלחו אותה למחנה עבודה ולאחר מכן שלחו אותה לצינוק.
באותו זמן אוברמן הייתה גם כן בת 35 וכששמעה את הסיפור הזה היא לא הייתה מוכנה להתעלם ממנו והחליטה לצאת למאבק. היא אספה קבוצה של חברות והקימה תנועת התנגדות לאחר 3 שעות של דיון סוער עם הרב הראשי ללונדון שהתנגד להקמת התנועה. התנועה הוקמה כדי למחות נגד רדיפת היהודים על ידי הרוסים. התנועה הייתה בת 35 נשים, בנות 35, שנלחמו על אישה בת 35. התקשורת קראה להם ה-"35" ().
פעולות תנועת "ה-35" (The-35).
הפעולות של "ה-35" החלו בהפגנה קטנה מחוץ לשגרירות רוסיה בלונדון שהשתתפו בה 35 נשים. הן נלחמו על שחרורה של רייזה פלטניק. לאחר הפגנה זו, פלטניק הועברה מהצינוק הרוסי אל הכלא הרוסי. ההפגנה נשמעה בתוך הקהילה היהודית ובהפגנה השנייה השתתפו כבר אלף מפגינים.
למרות ההתנגדות של הממשלה הבריטית, אוברמן המשיכה בפעולותיה. היא ארגנה עוד הפגנות וזכתה לכיסוי בטלוויזיה, ברדיו ובעיתונות כדי לפרסם את מאסרה של פלאטניק. בעקבות ההפגנות סניפים של תנועת "ה-35" החלו להיפתח בכל קהילות בריטניה. פעולות "ה-35" העלו את המודעות למצב היהודים בברית המועצות, ותנועות הנוער בכל רחבי בריטניה החלו לפעול למענם. בנוסף לתנועות הנוער יהודים רבים החלו להתקשר ולשלוח מברקים ומכתבים ליהודי ברית המועצות כדי להראות להם שיהודי העולם תומכים בהם ועושים כל שביכולתם כדי להוציא אותם לחופשי.
יהודי אנגליה היו נוסעים לטיולים מאורגנים בברית המועצות, ובזמן הטיול היו בורחים והולכים לבקר את יהודי ברית המועצות כדי ללמד אותם עברית, לספר להם על ארץ ישראל ולהביא להם טליתות, סידורים ותפילין. לאוברמן היו רעיונות מקוריים איך להעלות את המודעות לנושא של הסירובניקים (מסורבי עלייה). לדוגמה, פעם אחת היא הדפיסה עלונים שעליהם היה כתוב "סוניה מביאה מסאג'ים בחינם... תבקשו את שרנסקי" מספר הטלפון על העלונים לא היה קשור למסאג'ים, אלא המספר של שגרירות ברית המועצות באנגליה. כל כך הרבה אנשים התקשרו וביקשו את שרנסקי (סירובניק שכבר אז היה מפורסם) עד שהשגרירות נאלצה לשנות את מספר הטלפון שלה. זהו אותו נתן שרנסקי שלימים שוחרר, עלה ארצה והפך לשר בממשלת ישראל.
כך היא נלחמה על שורה של סירובניקים שחלקם ידועים היום כגון אידה נודל, יולי אדלשטיין, סילווה זלמנסון ורבים אחרים. לאחר שנתיים של הפגנות, שביתות רעב וסיקור עיתונאי וטלוויזיוני נרחב, רייזה פלטניק שוחררה מהכלא הרוסי ועלתה לארץ ישראל בזכות כל הפעילויות של ה-35.
תנועת "הועדה למען שחרור אסירי ציון" () אוברמן לא השתתפה רק בתנועת ה-35. לאחר כמה חודשים בהם הייתה מנהיגת תנועת "ה-35" התנועה התרחבה מאוד. עקב כך, רבים בתנועה החלו להגביל את אוברמן בפעולותיה. לכל אחר היו רעיונות שונים ודעות שונות ולכן היא עזבה את "ה-35" והקימה תנועה חדשה שנקראה "הועדה למען שחרור אסירי ציון". התנועה מומנה על ידי ססיל, בעלה של אוברמן, והתחילה בשלושה חברים: סוניה כהן, פרנסיס מארי מארזל ואוברמן ביחד עם המשפחות שלהם, שהמורל והתמיכה שלהם נתנו להן כוח וגרמה להן להמשיך ולפעול. ילדיהם של משפחת אוברמן: אנטוני, דוד וג'ודי, באו להפגין עימם. בכל פעם היו חושבים על הפגנות ייחודיות ועל עוד דרכים מקוריות להסב את תשומת לב של הרוסים. עם נפילת המשטר הקומוניסטי ב-1991 נפתחו הדלתות ורוב היהודים שרצו לעזוב את רוסיה עזבו. (1)
עלייתה של אוברמן לארץ ישראל.
בשנת 1974 הטרוריסט הבינלאומי קרלוס ("התן") שם את אוברמן ב"ראש הרשימה" של החיסולים שלו, ואיים עלייה. בעקבות איומים אלו, אוברמן ומשפחתה נסעו לארץ ישראל לארבעה חודשים. לאחר מכן חזרו לאנגליה, ובשנת 1979, אוברמן ומשפחתה עלו לארץ ישראל ומתגוררים בה עד היום.
ויליאם סטנלי האסלטין
ויליאם סטנלי האסלטין ( William Stanley Haseltine ; 11 ביוני 1835 - 3 בפברואר 1900) היה צייר אמריקני שהיה קשור לבית הספר לציור בדיסלדורף, לאסכולת נהר ההדסון.
ביוגרפיה.
נולד בפילדלפיה לג'ון האסלטין, איש עסקים מצליח, ואליזבת שין האסלטין, ציירת נוף חובבת, האסלטין למד באוניברסיטת פנסילבניה ואחר כך באוניברסיטת הרווארד, שם קיבל תואר בשנת 1854.
האסלטין הציג לראשונה את ציוריו בשנת 1855 באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה, לאחר מכן הפליג לאירופה, והצטרף למושבה של ציירים אמריקאים שלמדו בדיסלדורף, ואז נסע במעלה הריין לשווייץ ולאיטליה. בסוף 1857 התיישב ברומא, ובחודשים שלאחר מכן ביצע טיולים רבים כדי לצייר את הנוף סביב רומא וקאפרי.
בשנת 1858 חזר האסלטין לפילדלפיה, ובסוף 1859 התקין סטודיו ברחוב העשירי בעיר ניו יורק, אז מקום מרכזי לציירי נוף אמריקאים. אף שרבים מציוריו מהתקופה הזאת קשורים לסיוריו האירופיים, האסלטין החל גם לצייר את חוף האוקיינוס של ניו אינגלנד, ובמיוחד חופי הים הסלעיים של נאראוונט, רוד איילנד, נהנט, מסצ'וסטס ומיין. הדיוק בו צייר את הנופים הללו זכה לשבחים ביקורתיים, והאסלטין נבחר כחבר באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1860, ואקדמאי מלא בשנת 1861.
בשנת 1864 נפטרה אשתו של האסלטין בזמן הלידה. הוא הקדיש זמן לאימוני אחיינו, האוורד ראסל באטלר, עד שהתחתן עם הלן מרשל בשנת 1866 ועבר להתגורר באירופה. בתחילה שקלה המשפחה להתיישב בפריז, אך בשנת 1867 הם עברו לרומא, אשר תשמש לאחר מכן כביתו של האסלטין ונקודת המוצא ממנו יוכל להציג ציורים של הנוף האירופי. בעוד שציוריו של קאפרי וסיציליה יתבררו כמבוקשים בקרב תיירים אמריקאים מבקרים, האסלטין גם טייל וצייר בצרפת, בלגיה והולנד, בבוואריה ובטירול בשנות השמונים של המאה ה-19. בשנותיו המאוחרות הוא חזר מדי פעם לארצות הברית, ועשה טיול אחרון למערב בשנת 1899.
האסלטין נפטר מדלקת ריאות ברומא בשנת 1900. הוא קבור בבית העלמין הפרוטסטנטי ברומא.
בנו הרברט שבלייה האסלטין הפך לאחד מפסלי החיות המפורסמים ביותר, בעיקר סוסים. כמה מהעבודות המפורסמות ביותר שלו נעשו עבור לקוחות כמו ברברה האטון וגיא דה רוטשילד.
בתו של ויליאם, מילדרד (מילי), גם היא הייתה אמנית, התחתנה עם נסיך רומאי בשנת 1904.
חוטים מקשרים
הספר חוטים מקשרים (באנגלית: The Thread) הוא ספר מאת ויקטוריה היסלופ, המספר סיפור בתוך סיפור. בסלוניקי בסוף מלחמת העולם הראשונה חיו זה לצד זה בני שלוש דתות מרכזיות: היהודים, הנוצרים והמוסלמים. האירועים ההיסטוריים המתוארים בספר השפיעו על מרקם החיים ועל היחסים בין האוכלוסיות והדתות השונות.
בסיפור מתואר עברה של משפחת הגיבור הראשי, דימיטריס, בליווי של אירועים היסטוריים שהתרחשו בעיר סלוניקי והשפיעו על חייו.
תקציר העלילה.
עלילת הספר מתפרשת על פני כמה תקופות: מסוף מלחמת העולם הראשונה ב-1917 ועד 2007.
הספר פותח בתיאור שרפה גדולה שהתרחשה בסלוניקי בשנת 1917. השרפה הגדולה הייתה הגורם לכמה אירועים מרכזיים המסופרים בספר. זמן קצר לפני שהחלה השרפה נולד בנם של גיבורי הספר קונסטנדינוס ואולגה קומנינוס, דימיטריס. זמן קצר לאחר השרפה בסלוניקי פרצה בסמירנה (עיר טורקית - איזמיר, בשמה היווני) מלחמה יוונית-טורקית שהובילה לשרפה. בעקבות שרפה זו איבדה ילדה יווניה בשם קטרינה את אימה בעת שניסו להימלט מן העיר.
כשקטרינה מגיעה לסלוניקי, היא ודימיטריס נפגשים בשכונת מגוריהם וגדלים במקביל כשכנים. במהלך השנים דימיטריס וקטרינה מתאהבים זה בזה, מתחתנים ונולדים להם שני ילדים- תאודוריס ואולגה.
בסיפור מתוארת האהבה והמסירות של קטרינה ודימיטריס לשכניהם היהודים. כשמגרשים את שכניהם היהודים של קטרינה ואביינייה אמה המאמצת, מיוון לפולין, בעקבות השואה, הם מבקשים מהן להחביא את החפצים הקשורים לדת היהודית. קטרינה ואביינייה מחביאות את החפצים בתוך כריות ושמיכות ורוקמות עליהם סימנים שמרמזים מה יש בפנים. בבגרותם, קטרינה ודימיטריס שומרים על החפצים.
הספר נקרא "חוטים מקשרים" מכיוון שהסימנים שקטירנה ואביינייה רוקמות הם המקשרים בין שתי הדתות: היהדות והנצרות.
רקע היסטורי בזיקה לאירועים בספר.
עלילת הספר מתרחשת לאורך מספר תקופות. הספר פותח בתקופת מלחמת העולם הראשונה ביוון (1914–1918) בעיר סלוניקי וכן בטורקיה באיזמיר (סמירנה בשמה היווני), ממשיך לאורך מלחמת יוון טורקיה (1919-1922), ואחר כך לאורך מלחמת העולם השנייה (1939-1945.העלילה מסתיימת בשנת 2007
בשנת 1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה, פרצה מלחמת יוון-טורקיה עקב שאיפותיו של השלטון היווני להשיג דריסת רגל בשטחים שנכבשו זה מכבר על ידי מדינות ההסכמה והובטחו ליוונים תמורת הצטרפותם למלחמה לצידם. במלחמה זו הובס צבא האימפריה העות'מאנית וחיילים יוונים השתלטו על איזמיר וסביבתה. בעקבות מלחמת יוון טורקיה נוצרה אחת מהחלפות האוכלוסין הכי ידועות, הטרנספר (העברה בכפייה) ההדדי שניהלו ביניהן יוון וטורקיה בשנות ה-20 של המאה ה-20.
ב־1923 מנהיגי טורקיה ויוון הגיעו להסכמה ביניהם על חילופי אוכלוסין בין המדינות. היוונים ליוון והטורקים לטורקיה. ערים טורקיות כמו איזמיר (המוזכרת בספר) ואדירנה (ביוונית סמירנה ואדריאנופול) בהן היה רוב יווני, התרוקנו מאוכלוסייתן היוונית. סלוניקי התרוקנה מאוכלוסייתה הטורקית,