אחרי השגת שביתת הנשק התכנסה האספה הלאומית בישיבתה הראשונה בארמון ורסאי וב-15 במרץ נסע טייר לפריז בכוונה לחדש בה את פעילות משרדי הממשלה. הוא מצא את העיר בעיצומה של קדחת מהפכנית. בשעת שביתת הנשק עלה מספר חברי המשמר הלאומי בפריד ל-380,000, רובם פועלים, שאצל חלק הארי שלהם הייתה מחייתם תלויה בשכרם בשווי של פרנק וחצי ליום. המשמר עבר רדיקליזציה עמוקה בהשפעת תנועות מהפכניות וסוציאליסטיות. עם קץ המלחמה הציעה האספה הלאומית להפסיק את תשלום משכורותיהם. המשמר הרגיש עלבון גם מן המצעד הפרוסי בשאנז אליזה. חבריו דרשו המשך המלחמה. ניסיון להפיל בכוח את מועצת העיר דוכא בקושי. חיל המצב של פריז מנה רק שלושים אלף חיילים סדירים. חלק גדול של הצבא הסדיר הצרפתי נמצא באותה עת במחנות השבויים הגרמניים.
מחסני הצבא בעיר הכילו 450,000 רובים ואלפיים תותחים. ב-18 במרץ שלח טייר יחידות צבא כדי להעביר את התותחים מחוץ לפריז. תותחים רבים הוזזו ללא קושי, אולם ברובע מונמארטר שבו אוחסן מספר הרב ביותר של תותחים, הצבא נתקל בהתנגדותם של המוני אנשי משמר חמושים ועוינים. פרצו עימותים ושני גנרלים של הצבא נתפסו ונרצחו על ידי אנשי המשמר. בעיר פרצה התקוממות כללית והמהפכנים כבשו את בנייני הנהלת העיר.
אנשי המשמר לא ידעו שטייר עדיין נמצא בעיר והוא שוכן במשרד החוץ המחודש בקה ד'אורסה.
אילו ידעו זאת קרוב לוודאי היו תופסים ואולי רוצחים אותו. לעומת זאת הוא נמלט מן העיר דרך יער בולון ויצא אל ורסאי. טייר יישם אותה תוכנית עצמה שהציע בזמנו למלך לואי פיליפ בימי מהפכת 1848, שאותה המלך דחה. במקום להיאבק במרד תיכף ומיד, בעזרת הכוחות שעמדו לרשותו, הוא הורה לצבא הסדיר לסגת לוורסאי, לגייס שם כוחות, וכשיהיה מוכן, לצאת לכיבוש מחדש של העיר.
בעוד שטייר אסף את כוחותיו, לרבות חיילים צרפתים שזה עתה השתחררו ממחנות השבויים בגרמניים, ב-26 במרץ 1871 בחרו הפריזאים הנהגת עיר חדשה רפובליקנית רדיקלית וסוציאליסטית, שנקראה "הקומונה הפריזאית". בבחירות השתתפו 224,000 פריזאים, בעוד 257,000 אחרים נמנעו מלהצביע. הנבחרים המתונים יותר, כמו ז'ורז' קלמנסו עזבו, והשאירו את הקומונה תחת שלטונן של התנועות המהפכניות המיליטנטיות ביותר.
קומונות דומות קמו במהירות גם בליון, מרסיי ובערים אחרות, אבל דוכאו מהר על ידי הצבא. הוועד המרכזי של הקומונה הצהירה שאם הממשלה הצרפתית אינה מכירה עוד בפריז כבירת צרפת, אז פריז ומחוז סן הסובב אותה, יכריזו על רפובליקה עצמאית.
ב-27 במרץ כינס טייר את האספה בוורסאי והצהיר: "קמו כמה אויבים של הסדר הטוענים שמנסים להפיל את הרפובליקה... הם משקרים לצרפת... קיבלנו את משימה זו, להגן אל הסדר ולארגן את הארץ מחדש. משיוחזר הסדר לכנו, תוכל המדינה להיות חופשית לבחור כאוות נפשה את גורלה העתידי". טייר הכריז כי הארץ צריכה להתאחד מאחורי הרפובליקה. וניסח את אמירתו המפורסמת:
בראשות הצבא החדש בוורסאי מינה טייר את המרשל פטריק דה מאק מהון, שפיקד על הצבא הצרפתי בעת המלחמה המנצחת ששחררה חלקים מאיטליה מהעול האוסטרי.
בתחילת האפריל 1871 סמוך לפריז פרצו התקריות הראשונות בין הצבא לחיילי הקומונה. בתוך פריז החלה הקומונה לתפוס בני ערובה, כולל את ז'ורז' דרבואה, ארכיבישוף פריז, וכ-200 כמרים. הם הציעו להחליפם תמורת לואי בלאנקי, המנהיג המהפכן שנכלא במון-סן-מישל. טייר, בתמיכת האספה הלאומית, דחה הצעה זו, באומרו ש"לא ישא וייתן עם רוצחים", מתוך חשש, כי עסקה מסוג זה תוביל פשוט לעוד תפיסות של בני ערובה.
כתגובה, המון תקף את ביתו הריק של טייר, שדדו בו את כל חפציו האישיים ואחר כך הציתו את הבית.
ב-21 במאי נכנסו 120,000 חיילי הצבא הצרפתי לפריז דרך שער שלא היה מוגן. עד 22 במאי בערב כבשו את מערב העיר ואת מונמארטר וב-23 כבשו את רוב מרכזה של העיר. מספר החיילים עלה בפי 4 עד 5 על זה של לוחמי הקומונה. לאלו האחרונים חסרו לחלוטין מפקדים אנשי צבא, חסרה תוכנית הגנה ונעדרו כל אפשרות לקבלת עזרה מבחוץ.
כשנסוגו הבעירו באש את בנייני הממשלה, לרבות ארמון טוילרי, מועצת המדינה בפאלה רויאל, את משרד האוצר, את פרפקטורת המשטרה, את ארמון המשפט (פאלה דה ז'וזטיס) ואת בניין העירייה - אוטל דה ויל, תוך החרבת ארכיוני העיר. ב-24 במאי הוצאו הארכיבישוף של פריז ורבים מהכמרים שהיו בני ערובה מהבתים והוצאו להורג ביריות.
ב-25 במאי התארגנו חיילי הקומונה בקו הגנה חדש והקרבות התעצמו. טייר ומקמהון קבעו את המטה שלהם בקה ד'אורסה. על אף הוראותיהם של טייר ומקמהון, יחידות צבאיות רבות ירו באופן שיטתי בקומונרדים שנפלו בשבי בידיהם.
ב-26 במאי התמקד העימות בבלוויל ומסביב לפלס די טרון (כיום - פלאס דה לה נאסיון). באותו יום הורתה הקומונה על הוצאתם להורג של 36 שוטרים ו-10 כמרים ברחוב אקסו (Rue Haxo). הקרבות המשיכו עד 28 במאי כשכבש הצבא את בית הקברות פר לשז ואת עיריית הרובע 11. ב-29 במאי נפל המבצר האחרון של הקומונה עם כניעת מבצר ונסן.
אבדות הצבא כללו 873 הרוגים ו-6,424 פצועים. 6,562 לוחמי הקומונה נקברו בקברים משותפים ומאוחר יותר הועברו לבתי הקברות של העיר. 43,522 בני אדם שנחשבו אנשי קומונה ותומכיהם, כולל 819 נשים, נעצרו ונלקחו לוורסאי כדי להישפט בבתי דין צבאיים. רובם שוחררו מיד, אולם אחרי משפטים בפני בתי הדין הצבאיים, 93 נידונו למוות (מהם 23 הוצאו להורג; השאר גורשו מצרפת) ובסביבות עשרת אלפים נידונו למאסר או להגליה.
אלפים אחרים של חברי הקומונה, כולל מרבית חברי מועצת הקומונה, נמלטו אל מחוץ לצרפת. כולם זכו לחנינה בשנים 1879 ו-1880 והורשו לשוב לצרפת. כמה מהן, כולל האנרכיסטית המפורסמת לואיז מישל, חזרו מהר לפעילות הפוליטית.
השלום.
במהלך האירועים הדרמטיים של הקומונה הפריזאית, הייתה צרפת עדיין במצב מלחמה עם פרוסיה ואחר כך עם האימפריה הגרמנית החדשה. הקרבות הופסקו, אבל חיילים גרמנים שלטו על מחצית משטח צרפת. ביסמרק והממשלה הגרמנית היו מודאגים מהמרד בפריז וחששו שצרפת תחדש את המלחמה. ביסמרק הצהיר שגרמניה לא תסיג את חייליה מצרפת עד שהממשל הצרפתי לא יתייצב והוא אף הציע פעמיים לטייר סיוע של חיילים גרמנים לדיכוי הקומונה, אך טייר סירב.
מרגע דיכוי הקומונה, הקדיש טייר את מאמציו לשחרור צרפת מן הכיבוש הגרמני. הוא איבד את אלזס וחלק מלורן, עם אוכלוסייה של 1,600,000 תושבים מתוך 36,100,000 תושבי צרפת.
גירעון התקציב הממשלתי הגיע ל-3 מיליארד פרנקים. לפי הסכם השלום התחייבה צרפת לשלם לגרמניה 5 מיליארד פרנק בזהב. שיקום ההרס מימי הקומונה דרש גם הוא כ-232 מיליון פרנק.
טייר ניצל כמיטבו את כישוריו הפיננסיים על מנת למצוא את הכסף. הוא לקח מלווה מן הבנק של צרפת ומבנק מורגן בלונדון וביוני 1871 הנפיק איגרות חוב שהביאו מעל 4 מיליארד פרנק. ביולי 1871 היה טייר מסוגל לשלם את 500,000,000 פרנקים הראשונים לגרמניה. בתמורה כפי שהבטיחו, הסיגו הגרמנים את כוחותיהם משלושה מחוזות בצרפת: אר, סום וסן תחתית.
נשיא הרפובליקה 1871–1873.
על אף הצלחתו בתחום האוצר הלאומי, נמצא טייר במצב פוליטי עדין. צרפת הייתה מדינה ברובה כפרית, דתית ושמרנית, והאספה הלאומית שיקפה את ההרכב הדמוגרפי הזה. רעיון המונרכיה החוקתית מסוג זה או אחר מצא רוב של תומכים בקרב חברי הפרלמנט, חרף הפילוג שבין אלו שרצו מלך משושלת בורבון לשעבר ל"אורלאניסטים", שרצו מלך מצאצאיו של לואי פיליפ. היו נבחרים אחדים שתמכו אפילו במועמדותו של אחד מצאצאי נפוליאון.
ביוני 1871, בניגוד לדעתו של טייר, הצביעה האספה עם רוב של 472 מול 97 בעד התרת שיבתם לצרפת של הנציגים הגולים מבית בורבון ומבית אורליאן. בראש החוזרים בלט אנרי, רוזן שאמבור, יורש הכתר הבורבוני, שהצהיר על רצונו להנהיג את צרפת בתור "המלך אנרי החמישי". בהתחלה הוא זכה לתמיכה ניכרת, אולם איבד הרבה ממנה כשהבטיח להחליף את דגל הטריקולור בדגל הלבן של הבורבונים. טייר התקומם נגד הרעיון של מונרכיה חוקתית כזאת שבה יהיו טוענים לכתר משלוש שושלות. הרפובליקנים באספה ובראשם לאון גמבטה נתנו גיבוי לטייר בהגנתו על הרפובליקה.
מועמדות הרוזן שאמבור עוררה משבר פוליטי שפעל לטובתו של טייר. הוא שכנע את הרפובליקנים שהוא הפחות מונרכיסט מבין המונרכיסטים ושכנע את המונרכיסטים שהוא הפחות רפובליקני מקרב הרפובליקנים.
ב-30 באוגוסט 1871 החליפה האספה הלאומית את שם תפקידו של טייר מ"ראש השלטון הפועל" ל"נשיא הרפובליקה", ברוב של 494 קולות נגד 94 מתנגדים. הנשיא אמור היה לכהן בחסות האספה הלאומית. היה זה הישג פוליטי ממדרגה ראשונה: נוסדה הרפובליקה השלישית בעזרת קולותיהם של המונרכיסטים האנטי-רפובליקנים.
בשיחות בארבע עיניים לא חיבב טייר במיוחד את הפרלמנט שבזמנו. אמר לאחד מידידיו: "יש לי אספה של 150 מורדים (רפובליקנים) ועוד 400 מוגי לב. ניתן לומר שמייסדה האמיתי של הרפובליקה הוא הרוזן שאמבור".
טייר פעל בקצב מזורז לכיוון ביסוסה של רפובליקה חזקה ושמרנית. האספה והממשלה נשארו בוורסאי עד לשיפוצם של בנייני הממשלה בפריז. טייר התגורר בבניין הפרפקטורה של ורסאי. הוא שקל לעבור למושב הנשיאותי הרשמי בפריז, ארמון אליזה, אבל אשתו דחתה את הרעיון באומרה שאם יעשו כך, "ייקח רק חמישה עשר ימים עד שמר טייר יירצח" . הוא ערך קבלות פנים ואירועים באליזה, ונסע לפריז הלוך וחזור תחת אבטחה מתוגברת של שוטרים. האספה הלאומית אישרה מימון הבנייה מחדש של ביתו בככר סן-ז'ורז' בפריז, שהוצת על ידי הקומונרדים, והעניקה לו כספים על מנת לשחזר את אוסף האומנות והספרייה שלו שנשדדו.