יהדות אוזבקיסטן היא קהילה יהודית גדולה שהתקיימה באזור מרכז אסיה באוזבקיסטן של היום.
מוצאם ושמם של בני הקהילה.
ידיעות מפורשות על יצירה רוחנית של יהודי אוזבקיסטן קיימות רק מן המאה ה-14. בהיותם על צומת דרכי המסחר היגרו יהודים מאוזבקיסטן לכוזריה ולסין, והתנועה העיקרית בין העולם המוסלמי לבין אטיל בירת כוזריה עברה דרך צפון אוזבקיסטן.
קהילת יהדות אוזבקיסטן נחלקת לשתי קבוצות:
רבים מבני הקהילה נקראים יהודים אשכנזים ומוצאם הוא מאירופה - גרמניה, פולין והחלק האירופי של ברית המועצות (כיום אוקראינה ובלארוס), כאשר במהלך מלחמת העולם השנייה ברחו יהודים רבים מפני הכיבוש הנאצי והגיעו לאוזבקיסטן כפליטים.
הקהילה הנוספת היא קהילת היהודים הבוכרים הנמנים עם אחת מן הקהילות היהודיות העתיקות בעולם, ויש אף המתארכים את ראשיתה לתקופת חורבן בית ראשון. מוצאם של הבוכרים הוא מאזור בבל או פרס, דבר המוכח גם על פי הניב בו הם מדברים (ניב טג'יקי ממוצא פרסי, להבדיל מהאוזבקית שהיא שפה ממוצא טורקי) המופיע גם בתפילות של בני העדה. בנוסף שמות המשפחה של יהודי אוזבקיסטן מצביעים על יהודים מקהילות דוברות איראנית שנטמעו בקהילה האוזבקית הקדומה.
הקהילה הבוכרית באוזבקיסטן.
בני הקהילה מוכרים כיום בעיקר בשם בוכרים – שם שניתן ליהודים שחיו אז באמירות בוכרה אך בשם זה נקראים גם יהודים מאזור ח'אנות חיווה וח'אנות קוקנד שגם בהן היו קהילות יהודיות גדולות.
כיום סוברת ההנחה שמקורם של יהודי אוזבקיסטן הבוכרים הוא בגולי גלות בבל שהגיעו אליה מבבל או מממלכת פרס והקהילה נחשבת לקהילה היהודית העתיקה ביותר מבין קהילות ישראל למעט קהילת בבל לשעבר.
אזור אוזבקיסטן היה אחד האזורים המרכזיים באימפריה הפרסית כפי שתוארה במגילת אסתר ובה ישבו גדולי האימפריה.
לפי אטימולוגיה עממית, הערים בוכרה (או כפי שהיו כותבים בני העדה בעבר, בוכרא) וסמרקנד הוקמו לפני כ-2,500 שנים, תקופה החופפת עם תקופת גלות ישראל ויהודה. לעומת זאת, האוכלוסייה המונגולית במוצאה (אוזבקים וטג'יקים) שכיום היא עיקרית בערים אלו, הגיעה לאזור שנים רבות לאחר מכן עם ג'ינגיס חאן.
לפי גרסאות אחדות שמות הערים בוכרה וסמרקנד קשורים ליהדות, שכן "בוכרא" בארמית זה בכור – ויש סיכוי שאחד מעשרת השבטים שגלו לאזור הקימו עיר זו (ראובן שהיה בכור יעקב, או שבט אפרים שהוכתר לבכור יעקב, "ואפרים בכורי הוא" (ספר ירמיה ל"א, ח')) והשם "סמרקנד" נחשב להלחם מילים של המילה "קנד" שפירושה עיר, והמילה "סמר" המזכירה את שמר, שם ההר שעליו הוקמה בירתה של ממלכת ישראל – שומרון.
ישנן עדויות על בית קברות באוזבקיסטן מלפני כ-1,500 שנים ובו מספר שמות יהודיים כגון "יוסף בר יעקב".
בזמן השלטון המונגולי של ג'ינג'ס חאן ושל טימור לנג נפגעו היהודים מאוד, אלפים נהרגו, אלפים נמכרו לעבדות ורבים הוכרחו להתאסלם.
לאורך כל השנים צמחו חיי הדת והקהילה היהודית באוזבקיסטן והיה שילוב בין התרבות המזרחית באוזבקיסטן לבין אורח החיים על פי הלכה היהודית.
הקהילה האשכנזית באוזבקיסטן.
בניגוד ליהודים הבוכרים רוב יהודי אוזבקיסטן היו, ועודם כיום, יהודים אשכנזים. יהודים אלה החלו להגיע לאוזבקיסטן מאירופה עוד בתחילת המאה ה-20, אולם רובם ברחו אליה בתקופת מלחמת העולם השנייה מפני הכיבוש הנאצי. באותה העת אוזבקיסטן פתחה את שעריה ליהודים רבים והייתה להם למקלט. יהודים אלו תרמו רבות לכלכלת אוזבקיסטן בכך שהם לימדו את האוכלוסייה המקומית את מקצועות העיסוק שלהם כגון חייטות, אריגה, עיבוד עורות, חקלאות ועוד. בנוסף למקצועות העיסוק אשר רכשו האוזבקים המקומיים הם גם החלו לדבר בשפת היידיש, שפתם של יהודי אשכנז. אלפים מהם נשארו באוזבקיסטן גם לאחר סוף המלחמה והקמת מדינת ישראל.
יהודי אוזבקיסטן בתקופה המודרנית.
בתקופה המודרנית הגביל השלטון המוסלמי את התפתחות הקהילה. הכיבוש הרוסי במאה ה-19 נתקבל בברכה, במיוחד באותם מחוזות שהיו נתונים לשליטה ישירה של רוסיה ובהם קיבלו היהודים שוויון זכויות מלא עם האוכלוסייה המוסלמית והיו במעמד שיהודי אירופה תחת שליטת הרוסים לא זכו לו, כמו למשל הזכות לבעלות על נכסי מקרקעין.
בתקופת השלטון הרוסי היגרו לאוזבקיסטן, בעיקר לטשקנט, רבים מיהודי בוכרה, הם עסקו במסחר והגיעו לפריחה כלכלית. באותה תקופה תרמו יהודי אוזבקיסטן תרומות רבות ליישוב ארץ ישראל.
המשטר הסובייטי שחיסל את המסחר הפרטי הביא לכך ש-200,000 יהודי אוזבקיסטן עברו לעבוד במנהל המדינה, בתעשייה ובחקלאות.
מלחמת העולם השנייה הפכה את אוזבקיסטן למרכז יהודי חשוב, כאשר יהודים שנמלטו מאירופה הכבושה בידי הנאצים מצאו שם מקלט. רובם התיישבו בטשקנט ומוסדות יהודיים מרכזיים במוסקבה העתיקו את משרדיהם לשם.
בשנות המלחמה הגיעו לאוזבקיסטן גם יהודים שהוגלו בידי הסובייטים מארצות מזרח אירופה, שהיו תחת שליטתם בשנה הראשונה של המלחמה. מבין יהודים אלה היו שעלו לארץ ישראל דרך פרס.
אחרי המלחמה נשארו באוזבקיסטן רבים מיהודי אירופה, והשתלבו במינהל, בתעשייה ובחינוך. בימי המלחמה חלה התקרבות בינם לבין הקהילה היהודית הוותיקה באוזבקיסטן, בשל השפה הרוסית המשותפת ותחושת הגורל המשותף שהתעצמה בימי המלחמה.
יהודי אוזבקיסטן כיום.
במפקד האוכלוסין של שנת 1959 נרשמו 94,344 יהודים באוזבקיסטן, 12 אחוזים באוכלוסייה הכללית, מהם 50,445 בבירה טשקנט.
בשנות ה-70 היה גל עלייה גדול מאוד מאוזבקיסטן בפרט ומברית המועצות בכלל, ומאוחר יותר היו עליות נוספות בעיקר בתחילת שנות ה-90 כחלק מהעלייה מברית המועצות שבהן עלו יהודים מאוזבקיסטן לישראל וחלק גם היגרו לארצות הברית.
נכון ל-2007 היו באוזבקיסטן פחות מ-5,000 יהודים.
יאורית מצרית
יאורית (שם מדעי: "Alopochen aegyptiaca", נקרא בעברית גם יאורית מצרית) היא מין של עוף מים ממשפחת הברווזיים הנחשב לאחד המינים הפולשים הנפוצים בישראל.
תיאור המין.
משקלו 1,500–2,250 גרם. אורכו 63–73 ס"מ. מוטת כנפיו 135–155 ס"מ. רגלו וצווארו ארוכים, לכן הוא נראה זקוף.
צבעו חום כתום בגוון חולי. על חזהו כתם חום כהה, שמבדילו מברווזים דומים בַּתת־משפחה טדורניים. מסביב לעינו כתם חום כהה; המקור והרגליים ורודים. לצעירים אין כתמים כהים על החזה ומסביב לעיניים. חלקה התחתון של הכנף לבן וירוק.
במין חד־צורתיות זוויגית, והנקבות קטנות מהזכרים במעט, אולם הם משמיעים קולות שונים: הזכר מעין לחישה מאיימת והנקבה מגעגעת. המין נחשב שקט בקרב הברווזיים, אך משמיע רעש רב כאשר הוא מאוים.
תפוצה ומקום חיות.
בית גידולה הוא ביצות וגדות מים מתוקים, בקרבת עצים. ככלל, היא לא תימצא באזורים מיוערים בכבדות, אלא בערבות עשב, בשדות חקלאיים ובכרי אחו. מסוגלת לחיות בגבהים עד 4,000 מטרים. היאורית בדרך כלל אינה נודדת, ונצפתה בישראל וצפונה לעיתים נדירות, לפני שהובאה לאזורים אלו לצורכי בידור.
המין נפוץ באוגנדה, באנגולה, באריתריאה, באתיופיה, בבוטסואנה, בבורונדי, בבורקינה פאסו, בגבון, בג'יבוטי, בגינאה, בגינאה ביסאו, בגינאה המשוונית, בגמביה, בדרום אפריקה, ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ברפובליקה המרכז אפריקאית, בזימבבואה, בזמביה, בתוניסיה, בטנזניה, בלסוטו, במאוריטניה, במלאווי, במאלי, במוזמביק, במצרים, בניגריה, בניז'ר, בנמיביה, בסודאן, בסווזילנד, בסומליה, בסנגל, בצ'אד, ברפובליקה של קונגו, בקמרון, בקניה וברואנדה.
המין הועבר על ידי האדם לאיחוד האמירויות הערביות, לבלגיה, לדנמרק ולממלכה המאוחדת, ומקנן בהן. המין הועבר על ידי האדם לאוסטריה ולהולנד, וטרם קינן בהן.
במהלך המאה ה־20 הובאו פרטים לפארק הלאומי ברמת־גן, ובמהלך המאה ה־21 התבססו בישראל, כמו גם באירופה, כמה קבוצות פולשות, שהפכו נפוצות עד כדי נדידת אוכלוסייה לאזורי ירק סמוכים (כגון הספארי, פארק אדית וולפסון ושלולית החורף בנתניה,פארק הירקון) וברחבי האזורים העירוניים בגוש דן.
המין חולף בנדידה באלג'יריה, בבנין, בגאנה, בהונגריה, בחוף השנהב, בטוגו, במלטה, בסוריה, בסין, בספרד, בעומאן, בקפריסין ובצרפת.
רבייה.
עונת הרבייה חלה באביב או בתום העונה היבשה, על־פי רוב בין יולי למרץ בהתאם לתחום המחיה. הבגרות המינית חלה בגיל שנתיים.
בעונת הרבייה הזכרים תוקפניים מהרגיל, בעיקר במהלך טקסי החיזור הרעשניים, כאשר הזכר משמיע קולות צפירה. בנסיבות רגילות היאורית המצרית היא עוף שקט ומאופק, אך מאחר שהוא מונוגמי ובעל טריטוריה פרטית, החיזור משמעותי עבורו במיוחד.
זכר יחיד מתייחד עם נקבה. הם בוחרים את מקום הקינון בצמחייה סבוכה, בגומחות, בחורי עצים או על האדמה. לעיתים הם משתמשים בקינים נטושים של עופות גדולים, כעקב חורף ("Buteo buteo") ועקעק זנבתן ("Pica pica"). ישנה עדיפות לקינון בקרבת מים ובאדמת עשב, שמטרתן הגנה ומזון בהתאמה. הקן מורכב מנוצות ומצמחייה מגוונת. הרבייה היא פנימית. גודל התטולה נע בין חמש ל־12 ביצים, שעליהן דוגרים שני הזוויגים במשך 28–30 ימים. הזכר מגן על הביצים ועל האפרוחים, ואילו הנקבה שומרת שיהיו בקרבת ההורים ומלמדת אותם על הסביבה. האפרוחים מסוגלים לדאוג לעצמם במהרה ופורחים מהקן 70 יום לאחר שבקעו מהביצים. תוחלת החיים של היאורית המצרית בטבע טרם תועדה במדע. תוחלת החיים בשבי היא עד 14 שנים.
התנהגות.