קורץ שרה את טטיאנה ("יבגני אונייגין" ואת סופי ("אביר הוורד") ב-1911 ובאחת מנקודות השיא הרבות בקריירה הווינאית שלה, גילמה את צרבינטה בהצגת הבכורה העולמית של הגרסה השנייה ל"אריאדנה בנאקסוס" של ריכרד שטראוס ב-4 באוקטובר 1916. היא שרה בתפקיד זה 36 פעמים בווינה.
בווינה שרה כל תפקיד שיעלה על הדעת, מוויולנטה של צ'ייקובסקי, אלזה (בלוהנגרין) וזיגלינדה (ב"וולקירות") של וגנר עד מרגריטה ב"פאוסט" של גונו, מאנון של מאסנה, פראו פלות' ב"נשי וינדזור העליזות" של ניקולאי ורוזלינד ב"עטלף" של יוהאן שטראוס. לצד מימי ב"לה בוהם", התפקידים שמילאה בתדירות הרבה ביותר היו ג'ילדה, ויולטה וליאונורה ב"איל טרובאטורה".
הופעתה האחרונה בתיאטרון הגדול ברינגשטראסה, המקום שבו זכתה לניצחונות רבים כל כך ולתשואות משני דורות של אוהבי אופרה מכל רחבי אירופה והעולם, התקיימה ב-12 בפברואר 1927. הופעתה זו, בתפקיד רוזינה ב"הספר מסביליה" חתמה אחת מן הקריירות המזהירות ביותר בתולדות האופרה במאה ה-20.
הופעתה הפומבית האחרונה והסופית הייתה בספטמבר 1932 בהטבלת הארכידוכס שטפאן, בנם של הארכידוכס אנטון והנסיכה אילאנה מרומניה. על אף מחלתה האנושה, שרה זמרת החצר הקיסרית והמלכותית את "רידנטה לה קאלמה" של מוצרט ואת "אוה מריה" של באך-גונו כמחווה לסבתו של התינוק, המלכה מריה מרומניה, שהייתה ידידתה הקרובה במשך שנים רבות.
הקריירה שלה מחוץ לווינה.
מראשית הקריירה שלה היה לזלמה קורץ ביקוש רב בכל רחבי אירופה והיא הופיעה בהצלחה הן באופרות והן בקונצרטים בגראנד אופרה בפריז, באופרה הנסיכותית במונטה קרלו, ברומא, בזלצבורג, בוורשה, בפראג, בבודפשט, באמסטרדם, באוסטנד, בבוקרשט ואף בקהיר.
בלונדון שמעו אותה לראשונה במאי 1904 ב"ריגולטו", עם אנריקו קארוזו ומוריס רנו. אז שרה את תפקיד הנער המפורסם שלה, אוסקר, ב"נשף המסיכות", עם ג'אנינה רוס, קארוזו, אנטוניו סקוטי ומרסל ז'ורנה.
בשנה שלאחריה שרה שוב את ב"נשף המסיכות" עם קארוזו ומריו סאמארקו וכן בתפקיד הנער השני שאהבה, אורביין באופרה "ההוגנוטים", מול אמי דסטין, קארוזו, סקוטי, ז'ורנה והבריטון האמריקאי קלרנס וייטהיל. כמו כן הופיעה ב"רומיאו וז'ולייט" של גונו מול שרל דאלמורה כרומיאו. באותן שתי עונות של הצלחות קולורטוריות, גם חזרה על הופעתה כאליזבת ב"לוהנגרין", עם קרל בוריאן בתפקיד הראשי.
בשנת 1907 שרה שוב בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, הפעם את "לוצ'יה דה למרמור", עם אלסנדרו בונצ'י בתפקיד אדגרדו. היא חזרה על "ריגולטו" (עם בונצ'י וסאמארקו) ו"נשף המסיכות" עם אמדאו באסי והוסיפה, משום מה, את "לורליי" של קאטאלאני, כנראה לטובת קידומו של באסי. היא לא הופיעה שוב באופרה המלכותית עד 1924, כששרה את "לה בוהם" ואת "לה טרוויאטה" עם צוותי זמרים, שלא היו אלא צל חיוור בהשוואה לזוהר קודמיהם. הופעותיה בלונדון זכו להצלחה רבה, על אף איבתה של נלי מלבה רבת העוצמה, שהפילה את מוראה על קובנט גארדן כשם שעשתה זאת קורץ בווינה.
זלמה קורץ הוזמנה פעמים רבות להופיע בארצות הברית וקיבלה כמה הצעות מפתות מן המטרופוליטן אופרה בניו יורק. בכל אלה לא היה די להרחיקה במידה כזאת מווינה וממשפחתה. רק ב-1921 הפליגה לבסוף אל העולם החדש והופיעה פעם אחת ויחידה בהיפודרום של ניו יורק. זה היה אמור להיות הקונצרט הראשון בסיור ארוך, אבל היא נפלה מיד למשכב (ייתכן שלקתה בהתקף לב) והסיור בוטל. היא חזרה ללא דיחוי לווינה ושם פרשה לתקופת החלמה ממושכת לפני שיכלה לחזור לשיר וקולה, על כך הסכימו הכל, לא שב עוד לחלוטין לקדמותו.
שנותיה האחרונות.
בשנת 1910 נישאה זלמה קורץ לגינקולוג בעל שם עולמי, פרופסור ד"ר יוזף האלבן. בהמשך עיטר אותו הקיסר בתואר אצולה והוא היה לריטר פון האלבן. לזוג נולדו שני ילדים, דזירה וגיאורג. "דזי" האלבן הייתה לזמרת סופרן קונצרטנטית, שהקליטה, בין השאר, את הסימפוניה הרביעית של מאהלר עם ברונו ולטר, אירוע שהיה בו, מן הסתם, מטעמו של מפגש משפחתי, כמעט. על אף בריאותה הרופפת, נהנתה זלמה פון האלבן-קורץ מחיי משפחה מאושרים בביתה המפואר בווינה עד שחלתה, ב-1929, בסרטן. לאחר מאבק מתיש כוחות במחלה, הלכה לעולמה ב-10 במאי 1933.
הרשויות המוניציפליות עמדו על כך, שזמרת החצר הקיסרית והמלכותית הדגולה תיקבר באתר מלבב בבית הקברות המרכזי בווינה, שם נקברים בניה ובנותיה הדגולים של וינה. שם היא נחה, לא הרחק מן האנדרטה לזכר מוצרט ומקבריהם של בטהובן, שוברט וברהמס.
הקלטות.
זלמה קורץ הותירה אחריה 150 תקליטי 78. הראשונים הוקלטו לחברת ברלינר בשנת 1900. בשנים 1907 - 1914 הקליטה סדרה ארוכה ומזהירה לחברת HMV ("קול בעליו") (כיום EMI). תקליטים אלה עולים בהרבה על כל האחרים. אחרי מלחמת העולם הראשונה הקליטה לדויטשה גראמופון/פולידור, ב-1923-24, סדרה מעניינת המגלה ירידה ניכרת בקולה. ב-1924-25 הקליטה שוב לחברת "קול אדוניו", שערכה הקלטות חשמליות של שירתה, כולל גרסה מרשימה של קריאת הסירנה מ"מלכת שבא", מעוטרת בטריל נהדר.
ים הרוגע
ים הרוגע (בלטינית: Mare Serenitatis; באנגלית: Sea of Serenity) הוא ים ירחי הנמצא מזרחית לים הגשמים, המכתש השני בגודלו בירח. הקואורדינטות הסֶלֶנוֹגרפיות של ים הרוגע הן ‎28° 00'‎ צפון, ‎17° 30'‎ מזרח, וקוטרו 707 קילומטרים.
ים הרוגע הוא חלק מאגן הרוגע שהתהווה בעידן הנקטריאני. חומר המכתש הוא בן עידן האמבריאני העליון, והחומר המקיף אותו הוא בן עידן האמבריאני התחתון. הבזלת המכסה את רובו של ים הרוגע גולשת אל אגם החלומות הנמצא מצפון-מזרח לו. התוואי הבולט ביותר בים הרוגע הוא מכתש פוסידון הנמצא בשוליו הצפון-מזרחיים. התצורה הטבעתית ממערב לים הרוגע אינה מצטיינת במאפיינים מיוחדים מלבד הרי הימוס. ים הרוגע מתחבר אל ים השלווה מדרום מזרח וגובל בים האדים מדרום מערב. ים הרוגע הוא דוגמה של ריכוז מסה , אזור בעל חריגוּת כבידתית על הירח.
החלליות לונה 21 ואפולו 17 נחתו שתיהן בקרבת הגבול המזרחי של ים הרוגע באזור הרכס הרי טאורוס.
ים הרוגע מוזכר בסיפור "הזקיף", מאת סופר המדע הבדיוני ארתור סי. קלארק.
הגשושית הישראלית בראשית של SpaceIL, תוכננה לנחות ב-11 באפריל 2019 בים הרוגע אך לבסוף, עקב תקלה, התרסקה.
וימייל
וימייל הייתה שיטה להעברת דואר מהחיילים האמריקנים בחזית אל העורף במהלך מלחמת העולם השנייה. שיטת ההתכתבות בווימייל כללה צילום כמויות גדולות של דואר מצונזר, הקטנת כל התמונות לגודל מזערי ואז הכנסתן לתוך סלילים של מיקרופילם, אשר משקלו היה זניח לעומת משקלו המקורי של הדואר. סלילי הפילם הועברו לארצות הברית שם הם נשלחו ליעדים מוגדרים מראש לצורך פיתוח והדפסה. הדפסת המכתבים בוצעה על גבי נייר צילום קל משקל. השחזור של המכתבים היה לגודל של בערך רבע מהגודל המקורי. הדואר המוקטן נשלח אל הנמען.
הווימייל היה מכתב שהתקפל לכדי מעטפה. כותב המכתב היה כותב את הודעתו באזור מוקצה מראש, לאחר מכן היה מקפל את המכתב וממען אותו.
לטענת מוזיאון הדואר הלאומי של ארצות הברית לא זו בלבד ששיטת הווימייל הפחיתה משקל וחסכה נפח מטען אלא שהשיטה גם הפחיתה את הסיכון שמרגלים ישלחו דוחות באמצעות מיקרו נקודות או דיו נעלם. אילו היה נעשה שימוש במיקרו נקודה הצילום לא היה מתעד אותה בשל מגבלות רזולוציה.
אף על פי ששיטת הווימייל הבטיחה העברת כמות גדולה יותר של דואר, חיילים רבים לא מצאו די מקום לכתוב את אשר על לבם באזור המצומצם שהוקצה.
קדם אלומה
אקסיומת ההדבקה
גאת
משה מרק
משה מרק (1904, מוסקבה - 1998, קבוצת כנרת) עלה לארץ בשנת 1922 והיה מאז חבר קבוצת כנרת. היה מפקדה של ספינת המעפילים יגור. הוא התמנה לתפקיד על ידי שאול אביגור, ראש המוסד לעלייה ב'.
בחודש יולי 1946 יצאה הספינה ממרסיי שבצרפת לכיוון ארץ ישראל ועליה כ־750 מעפילים, רובם ככולם ניצולי מחנות ההשמדה. לא רחוק מחופי הארץ נעצרה הספינה על ידי הבריטים ואנשיה הוגלו לאחר מאבק לקפריסין.
משה מרק הוברח מהמחנה על ידי אנשי ההגנה והגיע עם עוד אחדים בסירה קטנה לחופי נהריה.
דגם של הספינה "יגור" הובא ב-2006 לארץ והוצב בעתלית.
בשנים 55–1954 היה נספח בשגרירות ישראל במוסקבה ועסק ביצירת ושמירת קשר עם היהודים שם. עקב פעילות זו, נדרש על ידי השלטונות הסובייטיים לעזוב את מוסקבה באיום שיוכרז "אישיות לא רצויה".
משה מרק היה ממייסדי ענף המדגה בארץ, הקים את חוות הניסיונות לגידול דגים על יד גנוסר והדריך דורות של מגדלי דגים.
איוואן שישמן, קיסר בולגריה
איוואן שישמן (בבולגרית Иван Шишман) (נולד ב-1350 נערף ב-3 ביוני 1395) היה קיסר של האימפריה הבולגרית השנייה בין השנים 1371 ל-1395 בעיר טרנובו.
חייו של איוואן שישמן.
איוואן שישמן היה בנו בכורו של איוואן אלכסנדר ואשתו השנייה שרה תאודורה, אשר הייתה יהודייה שהתנצרה. אף על פי שכבר היה לאיוואן אלכסנדר בן בכור מהנישואין הראשון, איוואן סרצימיר, הוא מינה את איוואן שישמן כיורש רשמי והצהיר עליו כקיסר משותף בשנת 1355. המינוי הביא לפילוג המלכות הבולגרית, שנולדה בין בניו של איוואן אלכסנדר לאחר מותו.
איוואן שישמן ירש את אזורים מרכזיים של בולגריה עם עיר הבירה טרנובו. איוואן סרצימיר קיבל את דוברוג'ה במזרח ווידין בצפון בולגריה. בנוסף ולאכיה יצאה ממלכות בולגריה ובשנת 1386 איוואן שישמן הביס והרג את דן הראשון מלך ולאכיה. גם לאחר מלחמה המוצלחת עם ולאכיה איוואן שישמן לא הצליח להחזיר את דוברוג'ה.
כאשר איוואן שישמן עלה לכס בשנת 1371 אצילי סרביה ובולגריה הובסו בקרב מריצה בידי עות'מאנים.
איוואן שישמן נאלץ להיות וסאל של האימפריה העות'מאנית.