סעיף 2: יצרן חייב לפצות את מי שנגרם לו נזק גוף כתוצאה מפגם במוצר שייצר בין אם היה או לא היה אשם מצד היצרן. אם הנזק נגרם על ידי רכיב פגום יצרן המוצר ויצרן הרכיב יהיו שניהם אחראים. ספק של מוצר שהיצרן והיבואן שלו אינם ניתנים לזיהוי יהיה פטור מאחריות אם מסר לנפגע פרטים שלפיהם ניתן לאתר את שמם וכתובת העסק של היצרן, היבואן או ספק קודם, תוך זמן סביר לאחר דרישת הנפגע.
סעיף 3: מוצר ייחשב פגום אם בשל ליקוי בו, או בשל היעדר אזהרות או הוראות שימוש מתאימות הוא עלול לגרום נזק גוף. בחוק נקבעה חזקה שהמוצר ייחשב פגום אם נסיבות המקרה מתיישבות יותר עם המסקנה שהיה פגום מאשר עם המסקנה שהיה תקין.
סעיף 4: היצרן ייהנה מהגנה מפני תביעה בתנאי שיוכיח כי הפגם שגרם לנזק נוצר לאחר שהמוצר יצא משליטתו. נקבעה חזקה (לא חלוטה) הקובעת שאם היצרן הוכיח שהמוצר עבר בדיקות בטיחות סבירות לפני שיצא משליטתו אזי הנזק נגרם על ידי פגם שנוצר לאחר מכן. היצרן יהיה פטור מאחריות אם לא יכול היה לדעת שהמוצר לא בטוח בשל רמת ההתפתחות המדעית והטכנולוגית שהייתה קיימת בעת שיצא המוצר משליטתו. היצרן לא יהיה אחראי לנזק אם המוצר יצא משליטתו ללא רצונו והוא נקט באמצעים סבירים למנוע זאת וכן להזהיר את הציבור הרלוונטי מפני הסיכון במוצר. היצרן לא ישא באחריות לנזק עתידי אם הצרכן היה מודע לפגם במוצר ולסיכון שהוא יוצר וחשף עצמו מרצון אליו, אלא אם לנפגע טרם מלאו 12 שנים. ככלל על פי החוק היצרן איננו יכול להסיט את האחריות לנזק על הניזוק אף אם אופן השימוש במוצר על ידי הניזוק הוא זה שגרם לנזק או תרם לו. ברם במקרה של התרשלות חמורה של הניזוק בית המשפט יכול להפחית את הפיצויים, אלא אם גילו של הנפגע הוא למטה מגיל 12.
סעיף 5: בשל הקלות היחסית בקבלת פיצוי בגין נזק בתביעה לפי החוק, הוגבלו סכומי הפיצוי בתקרות אשר קבועות בחוק. בשל אובדן השתכרות/ כושר השתכרות לא תובא בחשבון הכנסה העולה על שילוש השכר הממוצע במשק. אם הפיצויים פטורים ממס הכנסה, הפסדי הנפגע יחושבו לפי הכנסתו לאחר ניכוי מס (בתנאי שהמס לא עולה על 25% מההכנסה). נקבע בחוק שפיצויים בשל נזק לא ממוני (כלומר נזק גוף שלא פגע ביכולת להשתכר) לא יעלו על חמישים אלף שקלים אך שר המשפטים יכול לשנות סכום זה בהתייעצות עם שר האוצר ובאישור ועדת החוקה חוק ומשפט של הכנסת.
סעיף 6: תקופת ההתיישנות של תביעה היא שלוש שנים. לא ניתן להגיש תובענה לאחר עשר שנים מתום השנה שבה יצא המוצר משליטת היצרן.
סעיף 9: אין חלות של חוק זה על בהמות, עופות, דגים חיים, ותוצרת חקלאית שאינה מעובדת (ניקוי, בירור, הבחלה, אריזה, החסנה וקירור לא נחשבים עיבוד). החוק לא חל על נזק שנגרם מחוץ לישראל.
שיקולי מדיניות בקביעת משטר אחריות חמורה על יצרנים.
הרציונלים בקביעת אחריות חמורה על מוצרים פגומים מתחלקים לשני סוגים; רציונליים העוסקים בשיקולים של רווחה חברתית-מצרפית, ורציונלים העוסקים בשיקולים של חלוקה צודקת של הון.
שיקולי רווחה מצרפית.
רעיון הרווחה המצרפית עוסק בהגדלת סך העושר החברתי, צדק מחלק. לפי רציונל זה, יש לחפש להשיג את ההסדר בו ימנעו "נזקים מיותרים", קרי נזקים שעלות מניעתם קטנה מגודל הנזק שלהם ולפיכך מניעתם יעילה לחברה. לפי רציונל זה כאשר יצרן מייצר מוצר באיכות ירודה או נמנע מלהזהיר משתמשים על אופן שימוש אסור במוצר וכתוצאה מכך נגרם נזק, נרצה לגרום ליצרן לפצות את הצרכן אם יכול היה למנוע את הנזק בעלות קטנה מעלות הנזק שנגרם לצרכן.
השיקולים בקביעת האחריות הרצויה ליצרן לפי רציונל זה הם:
שיקולי צדק.
הרעיון השני העומד בבסיס החוק עוסק בחלוקה צודקת של העושר, צדק מתקן. אנו מחפשים להטיל את האחריות לנזקים על זה אשר יהא "צודק" להטיל עליו אחריות זו.
השיקולים בקביעת האחריות הרצויה ליצרן לפי רציונל זה הם:
פגמים במוצר.
פגמים בייצור.
החלוקה המסורתית לפגמים במוצר, זו אשר באה לידי ביטוי גם בהצעת הקודיפיקציה לדיני הנזיקין היא החלוקה ל"פגמים שבתכנון" ו"פגמים שבייצור". כמו כן, ישנו הסוג השלישי של פגמים שמקורם בהיעדר אזהרות והוראות שימוש ראויות למוצר.
מוצרים שנפל בהם פגם בייצור הם מוצרים שיוצרו בחריגה מהותית מן הסטנדרט, מאב הטיפוס שהוגדר על ידי היצרן. אם החריגה מאב הטיפוס הובילה בסופו של דבר לנזק גופני אצל המשתמש הסביר במוצר, החזקה היא שהמוצר פגום והנזק הוא בר-פיצוי לפי חוק האחריות למוצרים פגומים. ראוי להדגיש שהתובע נדרש להוכיח קיומו של פגם במוצר ושפגם זה הוא תולדה של הליך ייצור המוצר. כמו כן, על התובע להוכיח קשר סיבתי עובדתי בין הנזק שנגרם לו לפגם בייצור. כך למשל בתק 05 / 2404 יוסף אברהם נ' כמיפל בע"מ [פדאור (לא פורסם) 05 (19) 429], הוכיחו התובעים פגם במדחום שרכשו אך כשלו לקשור את הפגם לנזקים אשר בגינם תבעו את יצרן המדחום.
היעדר אזהרות והוראות שימוש.
פגם נוסף אפשרי במוצר הוא היעדר אזהרות והוראות שימוש ראויות. על היצרן חלה החובה למתן "אזהרות" ראויות לגבי סיכונים הגלומים במוצר וצירוף הוראות שימוש שאם הצרכן ימלאן לא יגרם לו נזק. כאשר היצרן כשל מלספק אזהרות/הוראות ראויות הדבר ייחשב כפגם במוצר.
הרציונל בהטלת אחריות חמורה בפגם מסוג זה הוא כי ליצרן יתרון ידע על הצרכן ולכן יש לו סיכוי טוב יותר לגלות סיכונים הטמונים במוצר, ולהנחות את הצרכן כיצד להשתמש בו בבטחה. השאלה המעניינת בנושא היא מהי רמת הצפי הנדרשת מהיצרן. הקו הכללי הוא לחייב את היצרן לצפות ולהזהיר גם מסיכונים רגילים במוצר אך גם מכאלו הנובעים משימוש רשלני ולא סביר במוצר. מאידך, כשהסיכון מובן מאליו - ברור וגלוי לכל אדם בר דעת, נקבע שהיצרן לא נדרש לצפות שיתממש הסיכון וכך לא נדרש להזהיר מפניו. כך גם לגבי שימוש חריג במיוחד במוצר ("רשלנות רבתי").
על אזהרה/הוראת שימוש להיות ברורה וסבירה. דרישה זו מעלה שאלות רבות; מהו גודל הפונט הסביר בו צריכה להופיע האזהרה/הוראת שימוש? האם אזהרה/הוראת שימוש באנגלית בלבד למוצר הנמכר בישראל מספיקה? האם ניתן להסתפק באזהרה כללית או שמא חובה לציין סכנות ספציפיות? האם יש לציין את עוצמת הסכנה?
הפסיקה בנושא זה במדינת ישראל אינה מפותחת ולכן שאלות אלו נותרות כיום בגדר סוגיות לא פתורות.
חוק האחריות למוצרים פגומים איננו היחיד העוסק בחובה למתן אזהרות - במקרים מיוחדים המחייבים זהירות יתר, דאג המחוקק לחייב את היצרן להזהיר מפני סכנות הגלומות במוצר בחוקים ספציפיים. דוגמה לכך הן תקנות הרוקחים (תכשירים) התשמ"ו – 1986 המחייבות את יצרני התרופות לפרט את הסיכונים שבנטילת התרופה בעלון שימוש לצרכן שבתוך קופסאות התרופות.
סקירת הדין הישראלי.
הערה: הפסיקה הישראלית בתחום האחריות למוצרים פגומים אינה מפותחת בהשוואה למדינות כארצות הברית ומדינות האיחוד האירופי. עם זאת, במהלך השנים נקבעו מספר פסקי דין מנחים בתחום.
פגמי ייצור.
פסה"ד המנחה לגבי מוצרים פגומים הוא פסק הדין בעניין פניציה נ' ארמונד עמר. התובע, תובע חברת משקאות וחברה המייצרת את בקבוקי המשקאות על נזק שנגרם לו בעת שניסה לפתוח בקבוק בירה. בקבוק הבירה נשבר על אף השימוש הסביר בו, וגרם לתובע לאחוזי נכות. פסק דין זה מגדיר את גבולות אחריות היצרן למוצריו וקובע הלכה חשובה בנושא; גם אם פגם במוצר נוצר בתהליך שעבר המוצר לאחר יציאתו משליטת היצרן, כשתהליך זה היה בגדר הצפוי, היצרן יהיה אחראי על פגם זה. אם בקבוק הבירה עובר תהליכים קיצוניים הכוללים שינויים עזים בחום וקור כחלק צפוי מהליך מילוי הבקבוקים בבירה, לא יוכל היצרן לטעון שהבקבוק עבר תחת תנאים לא סבירים וכך הוא יהיה אחראי לפגמים בבקבוק (בהנחה שידע מהו יעוד הבקבוק). הלכה נוספת שנקבעה בפסק דין זה היא כאשר קיימים מספר יצרנים בשרשרת הייצור ולא ניתן לדעת את מידת האשם של כל יצרן, נטל הפיצויים יחולק בין היצרנים. מדובר בפס"ד התואם את דוקטרינת האחריות החמורה הגלומה בחוק האחריות למוצרים פגומים שכן חברת יצור הבקבוקים הוכיחה בביהמ"ש שהיא מבצעת בדיקות סבירות לבטיחות ואיכות הבקבוקים ולפיכך לא "התרשלה". אף על פי כן היא חבה בפיצויים על פי דוקטרינת האחריות החמורה, לאור העובדה כי פגם בבקבוק שעבר הליכים צפויים לאחר יציאתו משליטת היצרן גרם לנזק. יסודות אלו מספיקים כדי להטיל אחריות על היצרן בגדרי דוקטרינה זו.
היעדר אזהרות והנחיות שימוש.