גורם סיכון נוסף לאובדנות בקרב בני נוער טרנסג'נדרים הוא קיומה של דיספוריה מגדרית, המוגדרת כחוסר נוחות או חרדה, המתקיימת במצבים שבהם אין הלימה בין מינו הביולוגי של אדם לבין חוויית המגדר הפנימית שלו, היוצרת ליקוי תפקודי. עקב מצוקה זו, הדימוי הגופני – רגשותיו של אדם כלפי מראהו החיצוני ותפיסתו את האופן שבו אחרים תופסים אותו – הוא בעל חשיבות רבה במצבי דיספוריה גופנית. בתוך כך, מעבר לקיומם של הבדלים פיזיולוגיים מהותיים בין גברים לנשים, בחברה קיימת גם מערכת של כללים ומנהגים הנוגעים לאופן שבו גברים ונשים מצופים להתנהג. כאשר אדם משנה את מין לידתו, הוא נוהג בסתירה לרבים מאותם כללים ומנהגים.
נטייה מינית עשויה אף היא להיות קשורה במחשבות אובדניות. ישנם מחקרים שהציעו שבני נוער טרנסג'נדרים שמזדהים כהומואים, לסביות או ביסקסואליים/ביסקסואליות עלולים להיות בסיכון מוגבר למחשבות אובדניות בהשוואה לבני נוער שאינם משתייכים לקטגוריות מיעוט של נטייה מינית.
אסטרטגיות התערבות מוצעות.
התערבויות טיפוליות עם בני נוער טרנסג'נדרים ועם הוריהם, כאחד, צריכות לכלול התייחסות פסיכו-חינוכית למספר היבטים. יש להתייחס להשלכות השליליות של התעללות (פסיכולוגיות, מילולית ופיזית), לאופן שבו גופם של בני נוער משתנה במהלך תהליך שינוי המין במטרה להעלות את הדימוי הגופני שלהם וכן לדרכי ההתמודדות עם הדחק המתעורר לנוכח חיים עם אדם טרנסג'נדר. כמו כן, על בעלי מקצוע מתחום בריאות הנפש לעבור הכשרה מתאימה לעבודה עם בני נוער טרנסג'נדרים על מנת לסייע להפחתת המצוקה הפסיכולוגית שלהם ולצמצום את הסבירות שיציגו התנהגות אובדנית.
מחקרים נוספים אף מראים כי ישנו מתאם שלילי בין שימוש בשם הנבחר על ידי הנער/ה הטרנסג'נדר/ית בכמה שיותר הקשרים הוא לבין סימפטומים דיכאוניים ומחשבות והתנהגויות אובדניות בקרב בני נוער טרנסג'נדרים. כלומר, ככל שנעשה יותר שימוש בשם הנבחר, כך מופיעים פחות סימפטומים דיכאוניים ומחשבות והתנהגויות אובדניות. לא זו בלבד, אלא שהוצע שמערכות חינוכיות יעבדו באופן ישיר עם בני נוער טרנסג'נדרים, משפחותיהם, חבריהם ורשתות תמיכה נוספות בחייהם, כמו גם עם בעלי מקצוע וראשי קהילה, על מנת לפתח מדיניות ותוכניות יעילות, שיסייעו ליצירת סביבה בית ספרית תומכת.
ארגונים.
פרויקט טרוור.
פרויקט טרוור הפועל למען תמיכה בקרב בני נוער להט"בים אובדנים, הוקם על ידי הבמאית/מפיקה פגי רג'קי, המפיק רנדי סטון והתסריטאי ג'יימס לססנה, יוצרי הסרט הקצר "טרבור", זוכה פרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר לשנת 1994, קומדיה/דרמה על ילד הומוסקסואל בן 13, שנדחה על ידי חבריו בגלל הזהות המינית שלו, ומנסה לשנות את חייו.
הארגון הוא ללא מטרות רווח הפועל בארצות הברית, ומציע סיוע מסביב לשעון למניעת התאבדויות בקרב בני נוער להט"בים. הפרויקט הציב לעצמו מטרה "לשים קץ להתאבדות בקרב צעירים להט"בים על ידי מתן סיוע ותמיכה מצילי חיים ... קהילה וירטואלית, תוכניות תמיכה ותוכניות חינוכיות היוצרים סביבה בטוחה, תומכת וחיובית לכולם".
It Gets Better.
"It Gets Better" הוא מיזם אינטרנטי אמריקאי ללא מטרות רווח, שנוסד על ידי איש התקשורת דן סאבאג' ובן-זוגו טרי מילר ב-21 בספטמבר 2010, כתגובה למספר מקרי התאבדות של בני נוער שהיו קורבנות של מעשי בריונות על רקע היותם הומוסקסואלים, או משום שחבריהם ללימודים חשדו בהיותם בעלי נטייה חד מינית. מטרתו של המיזם היא למנוע התאבדות בקרב בני נוער להט"בים באמצעות העברת מסרים חיוביים ומעודדים מצד להט"בים מבוגרים, כי חייהם של בני נוער אלו ישתפרו. הפרויקט גדל בקצב מהיר: מעל 200 סרטונים הועלו לרשת במהלך השבוע הראשון, וערוץ היוטיוב של הפרויקט הגיע למספר המרבי של 650 סרטוני וידאו בשבוע שלאחר מכן.
כיום, לפרויקט יש אתר אינטרנט משלו בשם, "It Gets Better Project", אשר כולל למעלה מ-50,000 ערכים מאנשים מכלל הנטיות המיניות, לרבות ידוענים רבים. בקטעי הווידאו שבאתר צפו למעלה מ-50 מיליון גולשים. ספר של מאמרים מהפרויקט יצא לאור במרץ 2011. בשנת 2012, האקדמיה לטלוויזיה, אומנויות ומדעים העניקה לפרויקט את "פרס המושל" בטקס פרסי האמי ה-64, בגין "שימוש אסטרטגי, יצירתי ועוצמתי של התקשורת על מנת לחנך ולהעניק השראה" על פי יו"ר ומנכ"ל האקדמיה ברוס רוזנבלום.
תגובות מדיניות.
מקבלי החלטות מדיניים דנו שוב ושוב במספר אפשרויות לגיבוש מדיניות לטיפול בתופעה. בהם היו שדגלו בהתערבות בשלב שבו בני-הנוער כבר נמצאים במצב של אובדנות (למשל, באמצעות שירותי עזרה נפשית בטלפון לאנשים שבמצוקה), בעוד שאחרים תמכו בתוכניות שמטרתן הגברת הנגישות של בני נוער להט"בים לשירותים מקצועיים המסייעים במניעת התאבדויות (למשל, באמצעות קבוצות תמיכה).
אחת מהאפשרויות המוצעות היא העברת מורים ויועצים בבתי הספר ותיכונים הכשרה עבור רגישות כלפי נוער להט"בים וירכשו כלים להתמודד עם ביריונות בקרבם. במחקר שנערך על ידי פסיכולוגית בית ספר אנסטסיה הנן נמצא כי קיימת התאמה ברורה בין מורים המשמיעים הערות הומופוביות, או שאינם מגיבים כאשר תלמידים משמיעים הערות מסוג זה, לבין רגשות שליליים שיש לבני נוער להטב"ים בנוגע לזהותם המינית. כמו כן, מספר חוקרים מצאו כי נוכחותו של איש סגל בבית הספר המציג תמיכה בקהילת הלהט"ב היא בעלת "תוצאות חיוביות עבור בני הנוער הלהט"בי". בדו"ח בנושא פסיכולוגיה בבתי ספר משנת 2006, המצוטט על ידי פרויקט טרוור, נכתב כי "קיימת סבירות שרק שליש מהצעירים הלהטב"קים, הסבורים כי יש להם רק איש סגל אחד שעימו הם יכולים לדבר על בעיותיהם, ידווח על ניסיונות התאבדות (לעומת אלו שיש להם תמיכה שכזו)".
אפשרות נוספת המוצעת לעיתים קרובות היא הענקת תמריצים כספיים לבתי ספר המקימים או תומכים בפעילויות "Gay–straight alliances" (בראשי תיבות: GSA) המשותפות לסטודנטים סטרייטים ולהט"בים הנועדו להעניק רשת תמיכה חברתית לתלמידים להט"בים. ג'וזף קוצ'יו ואליזבת דיאז, חוקרים עבור "The Gay, Lesbian and Straight Education Network", מצאו בסקר ארצי כי "תלמידים בבתי ספר בהם ישנם פעילויות "GSA" נוטים פחות להרגיש לא בטוחים, להבריז מהלימודים, וסביר יותר שירגישו שייכים בבית הספר שלהם, לעומת תלמידים בבתי ספר ללא פעילויות כאלה". מחקרים הראו כי שוליות והדרה חברתית בבית הספר פוגעת מבחינה פסיכולוגית בתלמידים להט"בים, וכי פעילויות "GSA" וקבוצות דומות של תמיכת עמיתים יכולות לשמש בצורה יעילה כמקור לתמיכה פסיכוסוציאלית.
התערבויות מוקדמות.
אנשי חינוך יכולים להיות כיעילים בסיוע למתבגרים בעלי התמודדות עם נטייתם המינית או זהותם המגדרית ולשאלות הנלוות אליהם לעיתים. מחקרים מצאו כי הכללת חינוך בנושא מיניות ומגדר יכולה לסייע במניעת מתבגרים להתאבדות, שימוש בסמים, לחסרי בית ובעיות פסיכולוגיות רבות. המאמר "Van Wormer &amp; McKinney" משנת 2003, קובע כי הבנת סטודנטים להט"בים היא הצעד הראשון למניעת התאבדות. במהלכו, ציין גישה להפחתת נזקים, אשר פוגשת את התלמידים היכן שהם רוצים לצמצם כל נזק מתמשך הקשור להתנהגויותיהם, ומצהיר כי יצירת סביבה תומכת ומגוונת מבחינה תרבותית היא קריטית לקבלה חברתית במסגרת חינוכית.
מודלים לחיקוי.
העסקת מורים להט"בים לשמש מודלים לחיקוי נמצאה כתמיכה ישירה בקרב תלמידי להט"ב. חוקרים מציעים להכליל פאנלים המשוחחים על אנשי להט"ב ברחבי מכללות או אוניברסיטאות לניהול דיונים בכיתה. לדברי החוקר רוב קאבר, מודלים לחיקוי ומשאבים יעילים לבני נוער להט"בים רק אם הם "נמנעים משכפול סטריאוטיפים ומספקים ייצוגים חזותיים ונרטיביים כדי לאפשר הזדהות רחבה". בני נוער בעלי "PFLAG" (הורים, משפחות וחברים של לסביות והומואים) הוא משאב אפשרי לקידום דיונים ותפקידי מנהיגות לתלמידים להט"בים.
שרה פייגה פונר
שרה פייגה פֿוֹנֶר (1854–1937) הייתה, ככל הידוע במחקר, הסופרת הראשונה שכתבה ופרסמה סיפורת בעברית.
ביוגרפיה.
פונר נולדה למשפחת מיינקין בעיירה זאגר (בליטא) שהייתה בשליטת האימפריה הרוסית. פונר נולדה ליוסף ושיינה מיינקין, והייתה הבכורה מבין ארבעה ילדים. כשהייתה בת שבע משפחתה עברה להתגורר בדווינסק (בלטביה), ובשנת 1871 השתקעו בריגה.
פונר למדה עברית מאביה, שהיה מתלמידיו של ר' איצלה מוולוז'ין, ומאמה ששלטה בשפה העברית, תופעה ייחודית בקרב נשים יהודיות בשנים אלו. כשהייתה בת חמש וחצי החלה ללמוד תנ"ך ותלמוד ב"חדר" לבנים. לאחר מספר שנים עזבה את ה"חדר" והמשיכה ללמוד בעצמה. אפשר להניח, כי המשיכה את לימודיה באחד משני בתי הספר הפרטיים לבנות יהודיות שנפתחו בדווינסק בשנים 1861 ו-1863, וכן בעזרתם של מורים פרטיים.
היא פרסמה כתבות ב"היום", העיתון היומי הראשון בעברית, אשר הודפס בסנט פטרבורג, וכן בעיתונים "המליץ" ו"הצפירה". מלבד כתיבתה, התפרנסה מהוראת השפות עברית וגרמנית בריגה, ביאליסטוק, גראדנו ודיאנבורג.
פונר נישאה בראשונה בשנת 1883 למשכיל יהושע מזח, שהתכחש לנישואים עמה ועזב אותה כשהייתה בהריון. בשנים 1885 או 1886 נישאה בשנית, לסופר מאיר פונר, עימו גידלה את בנה. השלושה התגוררו תחילה בבילסק שבפולין הקונגרסאית ולאחר מכן בלודז', שם ייסדה פונר את בית הספר לבנות "בת ציון" ללימודי עברית, ספרות עברית והיסטוריה יהודית. בשנת 1909 היגרה לארצות הברית. את ימיה האחרונים העבירה פונר בפיטסבורג בביתו של בנה, כנשיאת הסניף המקומי של ארגון הנשים היהודיות "בנות יעקב". ב-1918 נשאה דברים בעברית בכנס של "ההסתדרות העברית" בניו יורק, ובעקבות הופעתה, רואיינה לעיתון היידי "דיא ווארהייט".