גאלן קלארק מונה על ידי הוועדה לשומר הפארק הראשון, אך לא הייתה לו ולוועדה סמכות לפנות את בעלי האחוזות שביניהם היה הצ'ינגס. הנושא לא נפתר עד 1875, עת בוטלו זכויות בעלי האחוזות בקרקע. קלארק וחברי הוועדה הודחו ב-1880, והצ'ינגס הפך לשומר הפארק החדש.
בשנותיו הראשונות של הפארק שופרה הנגישות לתיירים, והתנאים בעמק יוסמיטי הפכו ליותר מתקבלים על הדעת. נפח התיירות גדל בעיקר לאחר שב-1869 הסתיימה בנייתה של מסילת הרכבת הטרנס-יבשתית הראשונה, אך זמן הרכיבה הארוך לאזור היה מכשול בהתפתחות התיירות. באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19 נבנו שלושה שבילים למרכבות על מנת להתמודד עם מספר המבקרים המגיעים לעמק.
הנטורליסט הסקוטי ג'ון מיור כתב מאמרים שפרסמו את האזור והגבירו את ההתעניינות המדעית בו. מיור היה הראשון ששיער כי צורות הנוף הגדולות של יוסמיטי נוצרו על ידי קרחונים אלפיניים, ובעקבות כך נכנס לוויכוח עם מדענים כגון ג'וזיה ויטני. מיור כתב מספר מאמרים מדעיים על הביולוגיה של האזור.
הגברת מאמצי ההגנה.
רעיית היתר בערבות (בעיקר על ידי כבשים), כריתה של סקוויה ענקית, ופעולות נוספות גרמו למיור לתמוך בהגברת רמת ההגנה על הפארק. מיור שכנע אורחים חשובים שהגיעו אל הפארק בחשיבותה של ההגנה הפדרלית על האזור; אחד מהאורחים הללו היה רוברט אנדרווד ג'ונסון מהעיתון סנצ'ורי מגזין. מיור וג'ונסון הפעילו לחץ שתדלני בקונגרס לחקיקת החוק שלפיו הוקם הפארק הלאומי יוסמיטי ב-1 באוקטובר 1890. אולם, השליטה על העמק והחורשה נותרה בידי מדינת קליפורניה. מיור סייע בשכנועם של הפקידים המקומיים לסלק לחלוטין את עדרי הצאן ממחוז יוסמיטי.
הפארק הלאומי החדש הועבר לסמכותו של רגימנט הפרשים הרביעי של צבא ארצות הברית ב-19 במאי 1891, שהקים מחנה צבאי בוואוונה. נוכחות הכבשים לקראת סוף המאה ה-19 כבר לא היוותה בעיה, והצבא ביצע בפארק שיפורים רבים אחרים. אולם, הפרשים לא יכלו להתערב ולעזור בשיפור מצבם ההולך ומתדרדר של העמק או החורשה.
מיור ומועדון סיירה המשיכו להפעיל שדולה בקרב חברי הממשלה ואנשים בעלי השפעה על מנת שאלו יקימו את הפארק הלאומי יוסמיטי המאוחד. הנשיא תאודור רוזוולט שהה ביחד עם מיור בגליישר פוינט במשך שלושה ימים במאי 1903. באותו טיול שכנע מיור את רוזוולט להפקיע מקליפורניה את השליטה בעמק ובחורשה, ולהעביר אותה אל הממשל הפדרלי. רוזוולט עשה זאת באמצעות הצעת חוק ב-1906.
שירות הפארקים הלאומיים.
שירות הפארקים הלאומיים הוקם ב-1916, ויוסמיטי הועבר לסמכותו. באותה שנה הושלמה גם הבנייה של אכסניית ערבות טואולומי, דרך מעבר טיוגה ואתרי מחנאות באגמי טנאיה ומרסד. כניסת כלי הרכב לפארק התאפשרה לאחר בנייתם של כבישים מהירים המובילים אל הפארק. מוזיאון יוסמיטי נפתח לראשונה ב-1926 לאחר מאמציו של הנטורליסט אנסל פרנקלין הול.
בשנת 1903 הוצע להקים סכר בחלק הצפוני של הפארק. המקום המיועד היה עמק הץ' הצ'י, ומטרת הסכר הייתה לספק מי שתייה וחשמל הידרואלקטרי לסן פרנסיסקו. מיזם זה נתקל בהתנגדותם של פעילי שימור כגון ג'ון מיור ומועדון סיירה, בזמן שאחרים כגון גיפורד פינצ'ו תמכו במהלך. הקונגרס האמריקני אישר את הקמת הסכר ב-1913 באמצעות חוק מיוחד. הקמת סכר אושונסי בקצה התחתון של עמק הץ' הצ'י החלה ב-1919 והסתיימה ב-1923. הוויכוח על הקמת הסכר והצפת עמק הץ' הצ'י נמשך גם כיום, כמעט מאה שנים לאחר הקמתו, וב-2012 דחה ציבורי הבוחרים בסן פרנסיסקו הצעה לחייב את העירייה לרוקן את המאגר ולהרוס את הסכר.
לאחר מכן הצליחו מספר שתדלנים להכריז על 2,742 קמ"ר – 89% משטח הפארק – כאזור טבע בראשיתי יוסמיטי. בשנות ה-60 החל שירות הפארקים לצמצם את התמריצים המלאכותיים לבקר בפארק. עומס התחבורה בעמק יוסמיטי במהלך חודשי הקיץ הפך בהדרגה לבעיה משמעותית. אחת האפשרויות שהוצעו הייתה לאסור את כניסתם לעמק של כלי רכב שאינם רשומים בבית מלון או באחד מאתרי המחנאות, ובכך לאלץ מבקרי-יום להשתמש בתחבורה ציבורית.
בתי מלון וזכיינים.
בשנים הראשונות שלאחר הקמת הפארק היו המלונות ומקומות הנופש השונים בניהול של מספר חברות. חברת פארק יוסמיטי וקארי הוקמה ב-1925 על מנת לאחד את בעלי האינטרסים המנוגדים. שירות הפארקים העניק לחברה החדשה זכות בלעדית להפעיל את המלונות, את המסעדות ואת רוב החנויות ביוסמיטי. שנתיים לאחר מכן החלה הנהלת החברה לפעול מקומת הביניים של המלון החדש שבנתה, האהוואהני. החברה ניהלה את הזיכיונות השונים בפארק במשך חמישים שנים, עד שנמכרה בשלהי שנות ה-70 לשתי חברות אחרות. החברה נרכשה על ידי חברה יפנית ב-1993, אך המהלך נתקל בהתנגדותו של מזכיר הפנים מנואל לוחאן, שהתנגד לכך שחברה יפנית תחזיק בזיכיונות הקשורים לפארק לאומי של ארצות הברית. המהלך לא הצליח בסופו של דבר והחוזה עם החברה בוטל. כיום נמצאים הזיכיונות בידיה של חברה אמריקנית מצפון דלאוור בשם "פארקים ומקומות נופש".
תיירות.
עמק יוסמיטי פתוח למבקרים בכל השנה, אך שאר הפארק סגור בגלל השלג החל מסוף הסתיו, ונפתח מחדש בין תחילת האביב לסופו. באתר מתקיימים סיורי חוץ באזור עצי הסקוויה הענקית ומסביב לעמק יוסמיטי וחורשת מריפוסה, ותיירים רבים מנצלים את האפשרות הזאת.
רוב התיירים בפארק שוהים בו יום אחד ומבקרים באזורים שונים של עמק יוסמיטי שנגישים בקלות לכלי רכב. עומס התחבורה בזמן שיא התיירות בקיץ מהווה בעיה משמעותית. בעמק יש מערכת אוטובוסים הפועלת בחינם בכל השנה, והריינג'רים (שומרים) של הפארק מעודדים את התיירים להשתמש בה כיוון שקשה מאוד למצוא חניה בעמק במהלך הקיץ.
בנוסף לחקר המאפיינים הטבעיים של הפארק יכולים המבקרים ללמוד על ההיסטוריה הטבעית והתרבותית של יוסמיטי באמצעות מספר מבנים: מרכז המבקרים עמק יוסמיטי, מוזיאון יוסמיטי הסמוך ומרכז הטבע באיי האפי. בפארק נמצאות גם שתי נקודות ציון היסטוריות לאומיות: ביתן הזיכרון לקונטה (מרכז המבקרים הראשון ביוסמיטי) ובית המלון אהוואהני.
הפעילויות העיקריות המתבצעות בפארק הן:
בלייזר (מגזין)
בּלֶייזֵר הוא ירחון ישראלי בהוצאת "ידיעות אחרונות", המיועד לקהל יעד גברי, ששאב את השראתו המקורית ממגזינים אמריקניים דומים כדוגמת "מקסים", "Esquire" ו-"FHM". כתב העת נוטה לעסוק בנושאים הנחשבים מבחינה מגדרית ותרבותית כ"גבריים", כמו מין, ספורט, צבא, משקאות חריפים, הימורים, סמים ומכוניות, לצד כתבות על נושאים "רציניים" יותר כדוגמת פוליטיקה עולמית, כלכלה ובריאות. ב-2 באפריל 2020 הופיעה המהדורה המודפסת האחרונה של המגזין, שעבר לתפוצה דיגיטלית בלבד במסגרת אתר ynet.
ההתחלה.
"בלייזר" החל לצאת לאור באוגוסט 2001. קבוצת "ידיעות אחרונות" החלה במהלך של יצירת מגזיני-נישה, והבגד בלייזר היה השם שניתן למגזין הנישה הגברי של הקבוצה. המגזין תוכנן במקור כגרסה ישראלית של מגזיני גברים אמריקאיים מצליחים, כגון "מקסים", "FHM" ו"אסקווייר". לא רבים צפו לו הצלחה: ניסיונות קודמים ליצור מגזין גברים, כגון "מוניטין–פנטהאוז" נכשלו לחלוטין. בתחילה נקט המגזין טון רגוע יחסית, שהתבטא במינון נמוך של כתבות-פרודיות ותמונות של נשים. על השער אף הופיעו גברים ובגיליון הראשון היה זה נשיא ארצות הברית לשעבר, ביל קלינטון.
התפתחות המגזין.
עם הזמן, גדל מינון ההומור הפרוע במגזין. תמונות הגברים הוחלפו בתמונות נשים מעורטלות-למחצה, הכתבות הפכו בוטות יותר ונטו לכיוון הניו-ג'ורנליזם, במדור מכתבים למערכת עלבו כתבי העיתון במכתבי הקוראים, נוספו כתבות פרודיות לרוב, בדיחות פנימיות ולעיתים גם קומיקס. אך יותר מכל, נושאים כמו מין, אלכוהול, סיגרים, סמים וספורט נשזרו ברבים מהמדורים והכתבות במגזין, לצד תובנות וחוויות אישיות וכתבות אחרות בנושאים מגוונים. כך לדוגמה, בגליונותיו הראשונים של המגזין סקירות הרכב כללו בעיקר ניתוח נתונים וביצועים של הרכב הנבחן, ואילו כיום, כתבה כזאת עשויה להתמקד בעיקר במסעו של הכתב להשקת הרכב במדינה זרה, נסיונותיו לחזר אחרי המקומיות, שתיית אלכוהול וצריכת חומרים נרקוטיים, זאת כאשר מושא הכתבה - הרכב המדובר, כמעט ונדחק כליל מחוץ לה.
בהמשך המגמה בעיתון הייתה לשלב בין תכנים כאלה לכתבות רציניות של כותבים כאלון בן דוד, יואב לימור, אורי משגב, רם גלבוע, עמנואל רוזן ואלון פנקס. רם גלבוע הוא גם בעל הטור של העיתון, שמתפרסם בעמודו האחרון. עם כותבי הספורט הקבועים נמנים נדב יעקבי, ערן סלע, רם גלבוע וגידי שפרוט, ואת התחום המוטורי מכסים הלל פוסק ואלי פנגס, לצד חברי מערכת נוספים.
פרובוקציות.
במספר מקרים פרסם "בלייזר" כתבות פרובוקטיביות הבוחנות את קצה גבול חופש הביטוי כגון: מהם נתיבי הברחת סמים ונשק לישראל, כיצד לפרוץ כספות, איך להתחמק ממכמונות מהירות וכדומה. אחדות מהכתבות עוררו סערה תקשורתית. בגיליון נובמבר 2005, לדוגמה, פורסמה כתבה שבה, תוך שיתוף פעולה עם עורך הדין ששי גז, פורטו הדרכים לביצוע פשע מושלם (רצח, אונס ופריצה) תוך ניקוי הראיות ומבלי להיתפס. הכתבה גררה ביקורת ציבורית קשה והמגזין אף סבל מגל ביטולי מנויים. לגיליון מרץ 2006 צורף למגזין סטיקר לרכב ובו הכתובת: "אם רכב זה לא ביצע עבירת תנועה, תתקשרו ואנו נבטל לו את המנוי". הדבר גרר מחאות מעמותת אור ירוק באומרה כי המגזין מעודד נהיגה מסוכנת.
מעבר מגיליון מודפס לדיגיטלי בלבד.
ב-2 באפריל 2020 הופיעה המהדורה המודפסת האחרונה של המגזין, שעבר לתפוצה דיגיטלית בלבד במסגרת אתר ynet.
החל מיולי 2020 עורכת את המגזין קרן בר לב.
גישת המגזין.