כרמלה מנשה (נולדה ב-1949) היא עיתונאית ישראלית המשמשת ככתבת לענייני צבא בתאגיד השידור "כאן".
ביוגרפיה.
נולדה למשפחה יוצאת עיראק, נינת אחיו (עבאדי) של המקובל הרב יהודה פתיה. בן הדוד של אימהּ הוא משה ברזני. בנעוריה הייתה חניכה בתנועת הנוער העובד והלומד בקן בורוכוב שבשכונת גבעתיים. ב-1967 התגייסה לצה"ל ושירתה כפקידה בגדוד 50. ב-1974, לאחר שירותה הצבאי, החלה לעבוד בקול ישראל כמזכירה. ב-1986, עם סיום קורס כתבים, התמנתה לכתבת בתוכנית "כל צבעי הרשת" וכן בתוכנית "הטור השבועי". באותה שנה הצטרפה למחלקת החדשות ועברה בין מספר תפקידים. בין היתר שידרה דיווחי תנועה מ"המטוס הקל". ב-1984 התמנתה לכתבת לענייני פלילים ומשטרה. החל מ-1988 משמשת ככתבת לענייני צבא של קול ישראל, כיום תאגיד השידור "כאן". בעבר שימשה כראש תא הכתבים הצבאיים.
בקרב אנשי הצבא זכתה לכינוי "האמא של החיילים" בעקבות חשיפות רבות על מחדלים ושערוריות במערכת הביטחון וטיפול בבעיות החיילים באמצעות שידוריה בתחנה.
בדצמבר 2019 פרסמה שצה"ל ניפח את מספר החרדים המתגייסים לצה"ל.
השכלה.
כרמלה מנשה היא בעלת תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל וארץ ישראל אותו סיימה ב-1989, ותואר שני בהצטיינות בהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. תזת התואר השני שלה מ-1992 הייתה בנושא: "העלייה הבלתי לגאלית מעיראק לארץ ישראל בשנים
1947-1941" והיא נעשתה בהדרכתו של פרופסור דניאל קארפי.
פרסים.
במשך השנים זכתה בשל חשיפותיה ופעילותה הציבורית ב: פרס סוקולוב, פרס "בנות הברית", אות המופת על תרומה לביטחון החברתי ופרס "אביר איכות השלטון".
בספטמבר 2008 קיבלה את אות אומ"ץ.
במרץ 2009 זכתה בפרס מנכ"ל רשות השידור.
באוגוסט 2010 הוכרזה כרמלה מנשה כזוכת פרס א.מ.ת לשנת 2010 בתחום מדעי החברה, עיתונאות.
ביום העצמאות 2014 הדליקה משואה במסגרת טקס הדלקת המשואות.
בפברואר 2022 זכתה באות אבירות מפעל חיים לנשים פורצות דרך של מרכז פרס לשלום וחדשנות.
חיים אישיים.
מנשה היא אם חד-הורית לילדה. בעבר הייתה בת זוגו של איש הרדיו גדעון לב-ארי ובת זוגו של חוקר המוח דני מיכאלסון.
תנועת הצופים היהודים בצרפת
תנועת הצופים והצופות היהודים בצרפת (.E.E.I.F - Eclaireuses et Eclaireurs Israélites de France) היא תנועת צופים יהודית הפועלת בצרפת אשר הוקמה בשנת 1923 וכוללת כיום כ-4,000 חניכים. התנועה משויכת להתאחדות הצופים והצופות הצרפתית ולפורום הבינלאומי של הצופים היהודים.
התנועה הייתה מבין תנועות הנוער הפעילות ביותר בקרב יהדות צרפת לפני כיבוש המדינה על ידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה, ועסקה בפעילות חינוך. עם תחילת הכיבוש הגרמני ירדו חברי הצופים היהודים למחתרת והחלו לעסוק בפעולות מגוונות להצלת יהודי צרפת מידי הנאצים ומשטר וישי ששיתף עימם פעולה. בזמן זה שם התנועה היה ה- E.I.F (תנועת הצופים היהודים בצרפת)
לפני מלחמת העולם השנייה.
ה-E.I.F הייתה הוותיקה מבין תנועות הנוער שהיו קיימות בצרפת ערב מלחמת העולם השנייה. תנועת נוער זו הוקמה בשנת 1923 על ידי רובר גמזון, צעיר בן 17, תלמידו של אדמון פלג (Edmond Fleg), בעל רקע של פעילות חברתית ופוליטית ענפה ביותר בחוגי החברה היהודית. גמזון, אשר נודע גם בכינויו 'קסטור', למד הנדסת אלקטרו-אקוסטיקה. בבגרותו התגלו בו יכולות הנהגה וכריזמה, אשר מספר שנים מאוחר יותר הפכוהו לאחת מדמויות המפתח המשפיעות ביותר בהתארגנות הלחימה וההתנגדות היהודית בצרפת כנגד הגרמנים ומשתפי הפעולה עמם.
גמזון, אשר החל את פעילותו באלזס בה התגורר, חש בחסרונה של תנועת נוער צופית בקהילה היהודית, והחל לגייס את חבריה הראשונים ממעון-ילדים בקרבת אזור מגוריו. אט-אט הצטרפו גם אחרים, והתנועה התחילה לצמוח. לקבוצה הצטרפו גם בני נוער ממשפחות יהודיות-צרפתיות ותיקות (דהיינו, לא מהגרים ממזרח-אירופה) שעבורם היהדות הייתה שייכות דתית פורמלית הכפופה ללאומיות הצרפתית. איתם לא דובר על כך שלתנועה יש "שליחות לאומית למען העם היהודי", אלא שזאת תנועה הרואה את צרפת כמולדת היחידה, בשילוב הפעילות הצופית. בני נוער רבים החלו להצטרף לתנועה, ביניהם גם תלמידי הסמינר לרבנים ובני משפחות מהגרים יהודים שאכלסו את הרבעים העממיים. כך נפגשו בתנועה חוגים מן הציבור היהודי שקודם לכן לא נפגשו כלל זה עם זה. בני הנוער שבאו מרקע שונה הביאו עימם מקורות שונים והשקפות-חיים שונות, ותוך השפעה הדדית התגבשה דמות חדשה של נוער יהודי אשר כלל בתוכו יהודים צרפתים מאלזס (מזרח צרפת שהיה נתון להשפעות גרמניות), ומהגרים ממזרח אירופה ואף מצפון-אפריקה. כולם חיפשו שפה משותפת, ואותה ניסה אחר-כך להעביר בהדרגה לקהילה כולה.
משמעות המילה "Israélite" בשמה של התנועה הייתה שנויה במחלוקת. היו שאמרו כי פירושה הוא שצריך לחנך את הילדים בראש ובראשונה בדרכי הדת היהודית, ואחר-כך כל היתר (במובן של זיקה דתית פורמלית, לא חינוך לשמירת מצוות; הציבור היהודי הרחב בצרפת היה מחולן לגמרי, ואת שייכותו הדתית הבין במושגים של אתיקה ואוניברסליזם). ה"איזראיליטים" הוותיקים ראו את צרפת כמדינתם היחידה, בעוד שהמהגרים המזרח-אירופאים היו בעלי תפישה לאומית יהודית.
על-פי עדותו של ד"ר שמעון המל, שכיהן במהלך מלחמת העולם השנייה כסגן יו"ר התנועה, הייתה תנועת ה-E.I.F במהלך עשר שנותיה הראשונות תנועה "פריזאית", כלומר: פעילותה התרכזה בפריז ובפרבריה.
ערב מלחמת העולם השנייה נשאה תנועת הצופים היהודים אופי פלורליסטי-מסורתי וקראה לכל ילד וילדה, נער ונערה יהודים להצטרף לשורותיה. בהתחלה היו אלה בני החוגים של ילידי צרפת אשר לקחו חלק בפעילות השוטפת, ואילו לאחר מכן, בזכות אותו קו פלורליסטי - הצטרפו לשורות התנועה בני כל החוגים וההשקפות לצד ציונים שראו בארץ ישראל כביתו היחידי של העם היהודי ופטריוטים צרפתים. כתוצאה מכך הפכה תנועת "הצופים היהודים" ליחידה מבין תנועות הנוער בה פעלו צעירים מכל החוגים בשיתוף פעולה יוצא מן הכלל. ניתן לומר כי המסגרת הצופית-יהודית ניתצה את המחיצה החברתית בין 'האיזראיליטים' לבין המהגרים המזרח-אירופאים.
לאחר חתימת הסכם מינכן היה ברור לראשי התנועה בפריז שהרגיעה לא תארך, וכי צרפת עלולה להיכנס לעימות צבאי עם הגרמנים. בשל כך החלו פעילי ה-E.I.F להכין את הקרקע לשעת חירום. לדעתם, נדרשה קודם כל תחנת מעבר במרחק כמה עשרות קילומטרים מפריז לקליטה ראשונית של ילדים יהודים במקרה של מלחמה. בינתיים נמשכה שיגרת פעילותה של התנועה בפריז ובערי השדה ללא שינוי.
התנועה התבססה בשנת 1939 בקרב יהודי פריז, במזרח צרפת (אזור אלזס-לורן) ובקהילות ספורות אחרות. מדריכים צעירים, ובעיקר מדריכות, התנדבו ללוות את קבוצות הילדים שהחלו לעזוב את פריז בראשית דצמבר אותה שנה.
לפני כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית ביוני 1940 הקימה תנועת הצופים מספר בתי ילדים ליהודים צעירים (בעיקר לבני הקהילות מפריז ומהסביבה הקרובה לה), שנפלטו ממסגרת ביתית בשל מקרי מוות של אחד ההורים, בעיות כספיות או הזנחה. לבני המהגרים אשר אבותיהם גויסו לצבא הצרפתי, היו הבתים שהציעו להם "הצופים היהודים" בגדר אפשרות יחידה להתרחק מן המרכזים העירוניים ולשכוח מהשגרה הבלתי מקילה עימה נפגשו במקומות מגוריהם, שם שררה עוינות כנגד הזר בכלל וכנגד היהודי בפרט.
תנועת הצופים פעלה למען הקרן הקיימת לישראל, ושילבה במהלך הפעילות של חבריה שירים ארץ-ישראליים שהיו חלק בלתי נפרד מההווי החינוכי שלה.
רוב היהודים שחיו בצרפת ערב המלחמה נטמעו כמיטב יכולתם זמן רב לפני כן וחסרו כל עניין בדתם. בשל הצורך לשימת דגש על חינוך יהודי ובשל לחץ מזרם אידאולוגי-ציוני בתוך התנועה שהטיף לעלייה לארץ ישראל, החלו מדריכי התנועה בשנת 1938 בהכשרתם של הילדים לצורת חיים שונה - בקבוצות ובחוות חקלאיות, כדי שילמדו כיצד לקיים את עצמם בשעת סכנה וכדי שצורות התיישבות מסוג זה ישמשו כמקומות מקלט במידת הצורך.
החינוך בצופים היה תערובת של צופיות ומסורת יהודית, במובן הדתי או במובן הלאומי הקרוב לציונות. אף על פי שהתנועה ספגה לעיתים קרובות ביקורת מצד הרבנים, ביקשו בני הקהילה האורתודוקסית להצטרף לשורות הצופים היהודים. בשביל קבוצה זו במיוחד נפתחה קבוצה ששמה היה "ישורון", ובה שולבו תכנים בעלי זיקה הדוקה יותר ליהדות, למסורת ולקיום המצוות. מעדותם של דניז סיקירסקי, פעילת צופים במרסיי ושל ד"ר לוסיאן לזר, פעיל תנועת הצופים בעיר ליון, ניתן להצביע על מכנה משותף בערכים החינוכיים שהעבירה תנועת הצופים היהודים לחניכיה, וזאת על אף הריחוק הגאוגרפי של הערים השונות ברחבי צרפת בהן התקיימה הפעילות הצופית-היהודית. ד"ר לזר טוען כי בין פעילי הצופים למדריכיהם התפתחו יחסים של 'תלות חניך-מדריך'. תנועת הצופים היהודים דיברה על פיתוח ערכים של חזרה לעבודת-כפיים וטוהר מידות. ד"ר לזר מספר כי החניכים הצעירים האמינו באותם ערכים ובכוחם להצלת צרפת מהמצוקה שבה הייתה שרויה ערב המלחמה. חניכי התנועה האמינו כי הפעילות בתוך תנועת הנוער נבנתה כתרומה למאמץ הלאומי, למען חידוש הכבוד והגדולה של המולדת הצרפתית.
במלחמת העולם השנייה.
עם תחילת הכיבוש הגרמני.
בשונה משאר תנועות הנוער הציוניות אשר מדריכיהן גויסו למאמץ המלחמתי, בתנועת ה-E.I.F נשארו מדריכות רבות בעורף, והן המשיכו בפעילותה הסדירה של התנועה, בכך שנטלו על עצמן את תפקידי המדריכים הבוגרים.
ה-E.I.F החל להוציא באופן שיטתי את הילדים היהודים מן הערים הגדולות, בשל החשש לגורל המצפה ליהודים עם הכיבוש הגרמני.