מקורם של לחמים אלה בעיר טורינו שבאיטליה, בה הם יוצרו, ככל הנראה, החל מהמאה ה-14. הגרסה המקורית, שנקראה grissino torinesi ("גריסינו טורינזי" - גריסיני מטורינו) עבה במעט מהגרסה המודרנית וארוכה יותר. הגרסה המקובלת כיום והנפוצה ברחבי העולם היא ה-grissino stirato - הגרסיני העומד.
הגרסיני דומים ל"רוסקילטאס" (rosquilletas) שמספרד בצורתם ובטעמם.
עם ההגירה האיטלקית במאות ה-19 וה-20 הפכו הגרסיני למאכל המוגש הן במסעדות איטלקיות והן בפיצריות האיטלקיות שנפוצו ברחבי העולם, ואחד מסימני ההיכר של המטבח האיטלקי (יחד עם הפיצה, הפסטה והצ'באטה).
קלוב אמריקה
קלוב אמריקה (בספרדית: Club América) הוא אחד ממועדוני הכדורגל העשירים והמצליחים ביותר במקסיקו ובאמריקה הלטינית. המועדון משחק באצטדיון האצטקה במקסיקו סיטי ולובש מדים בצבעים כחול וצהוב.
למועדון 4 זכיות בליגה המקסיקנית החובבנית, 13 זכיות באליפות מקסיקו, 6 זכיות בגביע, 5 זכיות באלוף האלופים, 7 זכיות בגביע CONCACAF לאלופות ושתי זכיות בגביע אינטראמריקנה. כמו כן המועדון הגיע פעמיים לחצי גמר גביע הליברטדורס ופעם אחת לגמר גביע סודאמריקנה (2007).
שחקנים ומאמנים בולטים.
בין שחקני העבר של המועדון ניתן למנות את שחקני נבחרת מקסיקו:
כמו כן, שחקו במועדון בעבר מספר זרים ידועי שם כמו:
לקבוצה היו מאמנים מהשורה הראשונה כמו:
תארים.
לאומיים.
עידן חובבני
עידן מקצועני
ISO 216
ISO 216 מגדיר תקן עולמי לגודלי דפים. התקן נקבע על ידי ארגון התקינה הבינלאומי (ISO) בשנת 1975, והוא מבוסס בעיקרו על התקן הגרמני DIN 476 משנת 1922.
דפי A4 הם השימוש הנפוץ ביותר של התקן.
לפי התקן, היחס בין אורך ורוחב הדפים הוא formula_1 ומעוגל למילימטר הקרוב. אורכו של A1 הוא רוחבו של A0 והיחס קבוע. כך, שטחו של כל דף הוא בדיוק מחצית משטח הדף הקודם לו (דף A1 הוא חצי מדף A0, ודף B2 הוא חצי מדף B1...), ומידות האורך והרוחב קטנות ביחס קבוע של שורש 2.
היחס שורש 2 בין האורך לרוחב, הוא זה שמבטיח שגם בחלוקה לשתיים במעבר למידה אחת קטנה יותר - היחס בין האורך לרוחב יישמר.
התקן המקורי (ISO 216 מ-1975) מגדיר שתי סדרות של גדלים A ו-B.
בהמשך נוספו שני תקנים משלימים:
סדרה A.
האורך והרוחב של דף A0 נקבעו כך ששטח הדף הוא מטר רבוע אחד (גודל הדף הוא: 841×1189 מילימטר).
בישראל נקרא גודל A0 "גיליון", A1 נקרא "חצי גיליון" ו-A2 נקרא "רבע גיליון".
A4 (שגודלו 297×210 מילימטרים = 1/16 מטר רבוע) הוא הדף הנפוץ ביותר מסדרה זו למטרות ביתיות ומשרדיות, ומשמש למדפסות ביתיות ומשרדיות ומכונות צילום באיחוד האירופאי ובמדינות רבות נוספות, בהן ישראל. גודל זה מקביל, אך לא זהה בגודלו, לסטנדרט ה-"Letter", בו נעשה שימוש בארצות הברית וקנדה, שגודלו ½8 על 11 אינץ' (215.9 × 279.4 מילימטר). A5 הוא הגודל של דף מחברת סטנדרטי.
סדרה B.
הדפים מסדרה B גדולים פי formula_2 (שורש 2) מהדפים המקבילים בסדרה A.
השטח של B0 הוא formula_3 מטרים רבועים.
קיים גם תקן יפני (JIS) של סדרה B. תקן זה אינו תואם ל-ISO 216, ואורך הדפים שם הוא בערך פי 1.22 מהדפים המקבילים מסדרה A.
סדרה C.
הדפים מסדרה C גדולים פי formula_4 מהדפים המקבילים בסדרה A.
השטח של C0 הוא formula_5 מטרים רבועים.
סדרה זו נועדה עבור מעטפות, כך שדף מסדרה A מתאים למעטפה המקבילה מסדרה C.
חריגה מקסימלית.
מותרת סטייה קלה בגודלי הדפים. כדי שדפים יתאימו לסטנדרט, רמת הדיוק הנדרשת היא בהתאם לגודל הדף:
הדיקטטורה של הפרולטריון
אורי ענבר
אורי ענבר (נולד ב-26 בספטמבר 1964) הוא מפיק, במאי ותסריטאי קולנוע וטלוויזיה ישראלי. זוכה פרס האקדמיה עבור סרט הטלוויזיה "שתיקת הצופרים".
ביוגרפיה.
בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. שימש יו"ר איגוד במאי הקולנוע בישראל בשנים 1997-2000 וייסד את תל"י, חברת התמלוגים של יוצרי הקולנוע והטלוויזיה בישראל, יחד עם התסריטאי אבי שמש.
ענבר הקים את מחלקות הפרומו של חברת הטלוויזיה HOT ורשת.
חרדון מצוי
חרדון מצוי (שם מדעי: "Stellagama stellio") הוא מין של לטאת חרדון יחיד בסוגו.
החרדון המצוי נמנה עם משפחת החרדוניים. הוא נפוץ במזרח התיכון וביוון. זהו השכיח ביותר מבין החרדוניים בארץ ישראל.
מאפיינים.
אורכו לרוב עד 30 ס"מ. הראש רחב, שטוח ומשולש. גופו מוצק, מגושם ומחוספס בשל הקשקשים הגדולים והקוצניים שעליו, ובמיוחד על זנבו.
צבעי גופו של החרדון המצוי מגוונים ומשתנים בהתאם לגורמים שונים כמו למשל אזור המחיה, גיל, זוויג, טמפרטורת סביבה. בשעות הבוקר הקרירות צבע גופו כהה יחסית על מנת לקלוט את חום השמש ביעילות, ובמשך היום הוא הולך ומתבהר עם ההתחממות.
כמיני חרדונים רבים, החרדון המצוי משתמש בתנועות קידה לתקשורת תוך-מינית: להכרזה על טריטוריה ולחיזור אחר נקבות.
מזונו של החרדון הוא בעיקר חרקים ופרוקי-רגליים שונים ולעיתים גם חלזונות, וכן מזון צמחי כפרחים ועלים.
רבייה.
הזכרים שומרים על הטריטוריות שלהם ואינם נותנים לזכרים זרים להיכנס אליהן. סביב כל זכר ישנם 4-1 נקבות וצעירים אחדים. עונת ההטלה היא בסוף האביב עד תחילת הקיץ. הנקבה חופרת גומה באדמה לחה ומטילה בה 13-6 ביצים. הצעירים בוקעים אחרי חודשיים.
תפוצה בישראל.
החרדון מצוי נפוץ ברוב חלקי ארץ ישראל, ואף ביישובי אדם. הוא מועיל לאדם בטרפו מזיקים שונים במקומות יישוב ובשטחי חקלאות.
אוכלוסיית החרדונים המצויים בישראל מתחלקת לשני תת-מינים, האחד בצפון הארץ ובמרכזה, והשני בדרומה. הם שונים מעט אחד מהשני בגודלם, במשקלם, בצבעם, ובאורך אצבעות רגליהם האחוריות. בני תת-המין הדרומי גדולים יותר, צבע גופם בהיר יותר, והכתמים שעליהם כתומים-אדומים ובולטים יותר.
סופלה
סוּפְלֶה (בצרפתית: soufflé, בעברית: תפיחה) הוא מאפה קל ואוורירי העשוי מבצק המכיל בעיקרו חלבוני ביצים מוקצפים. הסופלה מוגש הן כמנה עיקרית של הארוחה (כאשר היא מלוחה או חריפה) והן כקינוח מתוק.
מקור שם המאכל בפועל הצרפתי souffler שמשמעו "להתנפח" או "להתפוצץ".
הסופלה בנוי משני מרכיבים -
הסופלה תופח בתנור במהלך אפייתו, ונשאר במצבו התפוח כ-20–30 דקות, אלא אם הוא נמצא בקרבת שינוי לחצים או שינוי טמפרטורות מהיר, הגורמים ל"נפילתו". עם צאתו מהתנור, הסופלה יחל לקרוס כבר בתוך כ-5–10 דקות. מסיבות אלו, מנות סופלה יוכנו לרוב "אה-לה-מינוט" (כלומר זמן קצר לפני הגשתן) ויוגשו מיידית לאחר אפייתן. הסופלה נאפה לרוב בתבניות אישיות עגולות, ובשל העובדה שהסופלה שברירי ואוורירי ביותר, הוא מוגש לרוב בתבנית בה נאפה.
במסעדות רבות בישראל מכונה עוגת שוקולד מותך בטעות בשם "סופלה שוקולד". בניגוד לסופלה, המסה העיקרית של העוגה מכילה כמות גדולה של קמח ולכן היא יציבה יותר. לרוב, כאשר מאפה שוקולד תפוח מוגש מחוץ לכלי בו נאפה, מדובר בפונדנט ולא בסופלה.
סופלה קר.
סופלה קר הוא מוס או פרפה שבעת הכנתם נוצקה התערובת שלהם לכלי שעל דפנותיו הולבש גליל נייר כסף כך שיבלוט מעל הדפנות. תערובת המוס נוצקת כך שתעבור את דפנות הכלי אך תישאר בתחומי הגליל וכך בזמן ההגשה, לאחר הסרת גליל נייר הכסף נראה המוס כמו סופלה שתפח מעל דפנות הכלי.
בתרבות.
בשל הקושי הרב בהכנתו ובעיקר בשל נטייתו להצטמק מהר מחוץ לתנור, הסופלה משמש לעיתים בתרבות הפופולרית כבדיחה על שבריריות האפייה. הטבח עמל במשך שעות על הסופלה המושלם, אך כל רעש קל, משב רוח או לחיצה הפוגעת בפאר יצירתו גורמת לה לשקוע ולאבד את ערכה.
הר ארדון
הר ארדון הוא הר הנמצא בחלקו המזרחי של מכתש רמון. גובהו 722 מטרים מעל פני הים.
מקור שמו העברי של הר ארדון מהתנ"ך. בספר דברי הימים א', בפרק ב', פסוק 18, מצוין שמו של ארדון, שהיה בנו של כלב בן-חצרון: "...ואלה בניה, ישר ושובב וארדון". שמותיו הערביים של ההר הם "ראס א-רדידה" (راس الرديدة), או "ראס א-רדיחה".
מראה ההר הוא כשל טרפז, המתנשא מעל "רצפת" המכתש ומהווה חלק מדפנו המזרחית. מדרונותיו תלולים ומשופעים.
ההר נוצר בתהליך גאולוגי הנקרא "היפוך תבליט". לפני מיליוני שנים, הר ארדון היה סינקלינה (קער) הכלוא בין שתי שרשראות הרים. בשל תהליכי בלייה וסחף שהיוו חלק מהתהליך הנרחב של היווצרות המכתש, התבלו וכורסמו שרשראות ההרים, ושחיקה זו הייתה כה מסיבית, עד כדי כך שהרכסים הפכו לבקעות, והקער התנשא מעליהן. מההר ועד למצוק הצפוני משתרעת בקעת מחמל.
בשנת 1980 הוכרז שמורת טבע מצוק הצינים, הכולל בתוכו את הר ארדון.
בנימין מנשה לוין
הרב ד"ר בנימין מנשה לוין (בראשי תיבות: ב"מ לוין; במקורות מסוימים מופיע שמו הפרטי כ"בנימין משה" ולא "בנימין מנשה"; י"ז באייר תרל"ט, 10 במאי 1879 – ח' בניסן תש"ד, 1 באפריל 1944) היה חוקר תלמוד ובעל אוצר הגאונים.
קורות חייו.
נולד בשנת ה'תרל"ט באחוזת אביו שהייתה קרויה על שמו "אחוזת רבי מאיר", על-יד העיירה הרדזץ, במחוז רוגצ'וב שבפלך מוגילב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית. אביו היה מחשובי חסידי ליובאוויטש, אדם עשיר ותקיף. בגיל חמש התייתם מאביו וגדל אצל אחיו, רבי שמעון יוסף הצדיק, שהיה מתנהג בקדושה רבה וכמעט שלא היה מדבר דיבורי חול, ובלילות היה עורך תיקון חצות בבכי רב. כמו כן היה עוסק רבות במעשי צדקה, ושיתף בהם את אחיו הצעיר, בנימין מנשה. בנימין מנשה הושפע הרבה מאחיו זה בשנים אלו.