באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היה ויטלוק למתעמל הבריטי הראשון בהיסטוריה שזוכה במדליית זהב אולימפית בתחרות אישית, כשניצח בתרגיל הקרקע. בהמשך, זכה במדליית זהב גם בתרגיל על סוס הסמוכות, בו הקדים את בן-ארצו לואיס סמית'. בנוסף, זכה במדליית ארד בקרב-רב.
איש המולקולה (פסל)
איש המולקולה (באנגלית: Molecule Man) הוא פסל גדול בברלין של הפסל האמריקאי ג'ונתן בורופסקי (נולד ב-1942).
הפסל נמצא בתוך נהר שפרה ומתנשא לגובה 30 מטר ונראה למרחק רב. הוא עשוי מאלומיניום ומורכב משלוש דמויות הנפגשות בנקודה אחת. הוא נוצר בלוס אנג'לס בשנים 1977–1978 והוצב במקומו הנוכחי במאי 1997.
הפסל הוצב ליד גשר אוברבאום ששימש כנקודת מעבר בין מזרח ברלין ומערב ברלין וסימן את משולש הגבולות בין הרבעים טרפטו ופרידריכסהיין במזרח העיר וקרויצברג במערב. לכן הוא מורכב משלוש דמויות המהלכות על המים ונפגשות זו עם זו.
הדמויות מחוררות במאות חורים שהפסל מכנה בשם "מולקולות". באתר שלו הוא כתב על הרעיון של הפסל:
ספיד דייטינג
ספיד דייטינג (באנגלית: Speed dating) היא צורת היכרויות לפנויים ופנויות שמטרתה לעודד אותם לפגוש מספר רב של בני או בנות זוג פוטנציאלים בערב אחד. הקרדיט על הרעיון מיוחס לרב האמריקאי יעקב דייו מאש התורה, שיזם את הפורמט ב-1998, כדרך לעזור לרווקים ורווקות יהודים להיפגש ולהתחתן. ספידייטינג (באנגלית: SpeedDating), כמילה אחת, הוא סימן מסחרי רשום של "אש התורה". ספיד דייטינג, כשתי מילים נפרדות, משמש כמונח גנרי המתייחס לאירועים מהסוג הזה.
אירוע הספיד-דייטינג הראשון התקיים ב"Peet’s Café" בבוורלי הילס בסוף 1998.
הפורמט.
בדרך כלל נדרשת הרשמה מראש לאירועי הספיד דייטינג. גברים ונשים מתחלפים במקומות הישיבה בצורה סיבובית כדי לפגוש אחד את השני ולקיים "דייטים" קצרים, שבדרך כלל נמשכים שלוש עד שמונה דקות, והכל בהתאם למארגני האירוע. בסוף כל "דייט" קצר, המארגן יצלצל בפעמון או יקיש על כוס או ישרוק במשרוקית, כדי לאותת למשתתפים לעבור ל"דייט" הבא. בסוף האירוע, המשתתפים מגישים למארגנים רשימה של מי שהם רוצים לתת להם את פרטי ההתקשרות שלהם או נכנסים למערכת ההרשמה למפגש ומבצעים בה את בחירתם בבן או בת הזוג הפוטנציאלי. אם שני הצדדים הביעו רצון, פרטי ההתקשרות מועברים לשני הצדדים או נחשפים על ידי המערכת. לא ניתן להחליף פרטי התקשרות במהלך הדייט הקצר, על מנת למנוע את המבוכה של להיענות או לדחות מחזרים בפניהם.
מה גורם למשיכה בספיד דייטינג.
ממחקרים שבוצעו בפורמט הספיד דייטינג, עלה כי ישנן שתי קבוצות של מנבאים למשיכה רומנטית - היבטים פיזיים והיבטים פסיכולוגיים.
ההיבטים הפיזיים מתחלקים לשניים: אטרקטיביות חיצונית ומצב סוציו-אקונומי. במהלך השנים האחרונות חלה עלייה משמעותית בחשיבות האטרקטיביות החיצונית ביחס לחשיבות המצב הסוציו-אקונומי. מבחינה פיזית, נשים מעדיפות גברים גבוהים וצעירים, כאשר רוחב הכתפיים גדול יותר ביחס לרוחב המותניים. גברים עם פנים סימטריות ורחבות (נמדד על ידי המרחק בין השפה העליונה לקו הגבות) נתפסים כמוצלחים יותר ובעלי סיכוי גבוה יותר לזכות בדייט שני לאחר מפגש ספיד דייטינג. גם גברים מעדיפים נשים צעירות ורזות כאשר רוחב המותניים צר יותר ביחס לירכיים. גם למצב סוציו-אקונומי יש חשיבות רבה: גברים ונשים כאחד מעדיפים שותפים בסביבת אותו הגיל, הגובה ורמת השכלה. הרצון להיות עם מישהו/מישהי ברמת השכלה גבוהה משלך חלש מאוד. המאפיינים הפיזיים (גובה, משקל וגיל) מצביעים על מצב סוציו-אקונומי מסוים (רמת השכלה ומקצוע). כל ההיבטים הפיזיים המוזכרים לעיל מהווים עד כ־45% מהגורמים המשפיעים על קבלת ההחלטה לדייט שני; 55% ויותר מהגורמים המשפיעים על ההחלטה קשורים ל"גודל השוק" - כלומר ככל שכמות המשתתפים בסבב ספיד דייטינג גבוהה יותר, כך הסיכויים של כל מתמודד/ת לזכות בדייט שני נמוכים יותר.
חוזקות וחולשות הפרדיגמה.
מחקר שבחן את החוזקות והחולשות של שיטת הדייטינג הזו מצא שיתרונה בכך שהיא מאפשרת אינטראקציה פנים אל פנים ולא מתווכת באמצעותה יכולים המשתתפים לבחון את כוונת בני הזוג הפוטנציאליים. בנוסף, השיטה מאפשרת להשוות ולבחור בין המון אופציות (בני הזוג הנוכחים בקבוצה) תוך זיהוי המאפיינים של בן/בת הזוג אותה האינדיבידואל מחפש בחיים זוגיים. כמו כן, מארגני אירועי ספיד-דייטינג יכולים להרכיב את הקבוצות על בסיס המכנים המשותפים של הנרשמים בכדי לייצר הצלחות. אולם, לשיטה קיימות גם חולשות. למשל, משתתפי הספיד דייטינג אינם מייצגים את כלל הקבוצות באוכלוסייה ונראה שהשיטה מתאימה רק לאנשים מסוימים ולא לאחרים. בנוסף, בעוד מפגישה ראשונה בפורמט זה ניתן ללמוד על בן הזוג המיוחל, אין להתעלם מן העובדה שזוגיות מחייבת כברת דרך רצינית שעל בני הזוג לעבור בכדי להתאים אחד לשני ולהחליט להתמסד. יתר על כן, על משתתפי הספיד דייט לזכור שרושם ראשוני ופגישות ראשונות מונעות לרוב ממשיכה ומתח מיני.
אליפות אירופה בכדורסל 1985
אליפות אירופה בכדורסל 1985, המכונה גם יורובאסקט 1985, היא האליפות ה-24 לנבחרות כדורסל אירופאיות. האליפות התקיימה בין ה-5 ביוני עד ה-16 ביוני 1985 בערים קרלסרוהה, לברקוזן ושטוטגרט שבמערב גרמניה. באליפות השתתפו 12 נבחרות לאומיות ובסיומה זכתה ברית המועצות בתואר האליפות ה-14 בתולדותיה, לאחר שגברה על נבחרת צ'כוסלובקיה במשחק הגמר. שחקן נבחרת ברית המועצות, הסנטר ארווידאס סאבוניס, זכה בתואר ה-MVP של הטורניר לאחר שקלע 20.1 נקודות בממוצע למשחק.
שחקן נבחרת ישראל דורון ג'מצ'י סיים כ'מלך הסלים' של האליפות כשקלע 28.1 נקודות בממוצע למשחק. נבחרת ישראל עצמה סיימה את הטורניר במקום התשיעי עם מאזן כולל של 4 ניצחונות ו-3 הפסדים.
שלב הבתים.
בשלב הראשון של הטורניר חולקו 12 הנבחרות לשני בתים, וארבע הקבוצות שסיימו ראשונות בכל בית העפילו לשלב רבע הגמר. יתר הנבחרות התמודדו ביניהן על מקומות 9–12, והנבחרות המודחות בכל שלב התמודדו ביניהן על מקומות 3–8, בהתאם לשלב בו הודחו.
משחקי דירוג.
מקומות 5–8.
&lt;br&gt;
יורובאסקט 1985
ספידייטינג
ספיד דייט
ספידייט
לא רחוב ולא נעליים
לא רחוב ולא נעליים (באנגלית: Street Shadows) הוא סרט תיעודי ישראלי של חברת פישר פיצ'רס בע"מ, שנכתב, בוים והופק על ידי דוד פישר בשנת 2015.
עלילה.
כשהיה ילד נהג הבמאי דוד פישר לנסוע עם סבתו לנווה שאנן בדרום תל אביב ("רחוב הנעליים"), לשוטט בין החנויות לאכול ופלה ולשתות גזוז. אז, בעל המסגרייה ברחוב היה מארח את הזמר טריפונס בצהרי שישי והמוכרים המקומיים נהנו להתגאות ב"שאנז אליזה" הישראלי. בינתיים, את מקומן של מרבית חנויות הנעליים של פעם תפסו מסעדות אריתראיות ומספרות לשזירת צמות. ובלילה, כשמוכר הדגים המצרי סוגר את החנות ושב הביתה לאשתו הפיליפינית, הערב רק נפתח במועדון הריקודים הישן שבמרתף הבניין. כמעט 50 שנים מאוחר יותר דוד חוזר לנוה שאנן לשמוע, כמו פעם, את הסיפורים של דיירי הרחוב. אבל מאז השתנה הרבה. אנשי הרחוב היום הם צעירים אבודים, קרועים ממשפחותיהם, מהגרים, עובדים זרים, מבקשי מקלט, המחפשים דרך להתקיים. אבל מעבר לנוסטלגיה עולה המחשבה: האם באמת משהו השתבש או שבעצם הרחוב נשאר מה שהיה תמיד, מעוזם של הפליטים, של אנשים שחיים ללא הווה ומה שנשאר להם זה או לפנטז על עתיד מוצלח או להתרפק על עבר מפואר. גם זקני הרחוב, שמתביישים במה שהמדרחוב הפך להיות, היו פעם פליטים שהגיעו לנווה שאנן בתקווה לבנות לעצמם עתיד טוב יותר. שכונת נוה שאנן תוכננה להיבנות בצורת מנורה, ממש כמו סמל המדינה, אבל הייתה ונותרה מקום משכנם של אנשים בשולי החברה. המפגש עם דיירי הרחוב היום שם לרגע את הסיפור שלהם במרכז ומאפשר הצצה קצרה לעולמם של מי שקולם בדר"כ לא נשמע.
נושאים שהסרט עוסק בהם.
הסרט עוסק במושגים של פליטות ובית. במהלך שנותיו של הרחוב, שימש נווה שאנן כשיכון לפליטים. במקור יועד הרחוב כמקלט לפליטים יהודיים שנאלצו לברוח מיפו בשנת 1921 וכיום הוא מאכלס פליטים ומהגרי עבודה מאפריקה, בעיקר ממדינות אריתראה וסודאן. בסרט מוצגת התוכנית המקורית של הרחוב אשר תוכננה על ידי האדריכל יוסף טישלר. טישלר תכנן את שכונת נווה שאנן בצורת מנורה אולם הקמת התחנה המרכזית החדשה של תל אביב מנעה השלמת תוכנית זו.
הרחוב מהווה סמל למחלוקת בחברה הישראלית בנושא מעמד מהגרי העבודה והפליטים בישראל. חיי היום יום ברחוב מורכבים וטעונים בשל האופי ההטרוגני של השכונה והמארג החברתי והתרבותי המגוון. הסרט מתאר את מצוקותיהם של התושבים הוותיקים של הרחוב ואת קשייהם של הפליטים ומהגרי העבודה לאור החיים בכור היתוך. המפגש בין התושבים הוותיקים בשכונה לתושבים החדשים יוצר חיכוכים ומאבק בין הצדדים על צביונה של השכונה. הסרט אינו מתיימר להציע פתרון למצב המורכב, רווי המתח בין אוכלוסיות שונות ברחוב, אבל הוא מציע הבנה שהרחוב, על דייריו השונים, הוא חלק נורמלי במארג של כל עיר גדולה בעולם היום.
למרות שהסרט אינו עוסק במישרין במשפחתו של הבמאי כפי שעוסקים סרטיו הקודמים רשימת אהבה, מוסטאר הלוך ושוב ושישה מיליון ואחד (טרילוגיית "המשפחה"), הסרט עוסק בקשר של הבמאי לסבתו ובגעגוע אליה ואל הזמנים הנוסטלגיים של השכונה השזורים זה בזה בזכרונו של הבמאי.
דמויות.