תחנת הניסיונות החקלאיים הוקמה בשנת 1910 על ידי וועדה מיוחדת מקרב ציוני ארצות הברית, בתמיכת ההסתדרות הציונית, ובראשה עמד האגרונום והמדען אהרן אהרנסון, איש זכרון יעקב. המטרות הראשיות לשמם הוקמה התחנה היו התאמה לתנאי הארץ ולכלכלתה של גידולים חקלאיים שונים ושיטות עיבוד מתקדמות, וכן הפצת הידע החדש והדרכה מקצועית למתיישבים במושבות היהודיות, שהיו אז בראשית התפתחותם. בתחנה נוסו חדישות, נבחנו גידולי שדה רבים, טופחו גפנים ועצי פרי, שוכללו שיטות השקיה, דישון והדברה, ועוד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התמסר אהרנסון לפעילות חשאית בארגון הריגול ניל"י שהקים וניהל, ובשלב מסוים נאלץ לעזוב את הארץ. לכשעזב, הפקיד את ניהול התחנה, אשר שימשה כאחד המרכזים המשמעותיים של רשת הריגול, בידי בני משפחתו ובידי יד ימינו אבשלום פיינברג. לאחר מותו של פיינברג ניהלו את המקום ואת פעולות הריגול שרה אהרנסון ויוסף לישנסקי. לאחר שנתגלתה רשת הריגול ניל"י, הטילו הטורקים מצור על זכרון יעקב, בחפשם אחר ראשי הארגון; מיד לאחר מכן (אוקטובר 1917) פרצו כוחות הביטחון הטורקים לחוות עתלית, הרסו, עקרו, ושברו את כל מה שהיה במקום.
בתחילת תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, חזרו בני משפחת אהרנסון הנותרים אחרי מות שרה ואהרן, ובראשם שמואל (סם) אהרנסון, להפעיל, בעזרת אחרים, את תחנת הניסיונות, גם אם בצורה מצומצמת. לנוכח קשיים רבים שהיו כרוכים בכך, נאלצו לאחר כעשור לסגור את התחנה, שעמדה מאז בשיממונה במשך שנים רבות.
בשנת 1965 שוקם המקום, ועל חלק מאדמות החווה נפתח, בעזרת משרד החינוך והמוסדות הציוניים, מחנה קבע המיועד לפעולות בתי ספר ותנועות הנוער השונות. לקראת שנת 2000, הופסקה גם פעילות זאת.
בעשור השני של המאה ה-21, התחנה הנטושה בעתלית ניכרת בשדרת דקלי הוושינגטוניה המפוארת, שניטעה סביב שנת 1912 בידי אהרן אהרנסון, אותה ניתן לראות תוך כדי נסיעה בכביש חיפה-תל אביב.
איתן (כטב&quot;ם)
איתן (ידוע גם כ"הרון TP", "הרון 2", ו"מחץ 2") הוא כלי טיס מאויש מרחוק (כטמ"ם) מתוצרת התעשייה האווירית לישראל. הוא מוגדר ככטמ״ם מסוג HALE (רום גבוה, שהייה ממושכת). מבנה ה"איתן" דומה לזה של ההרון 1, אך הוא גדול ממנו פי ארבעה.
היסטוריה.
בחודש אוגוסט 2006 דווח כי חיל האוויר הישראלי הפעיל כטמ"ם תקיפה (UCAV) חדש, הגדול פי ארבעה מההרון 1, בשם "איתן", בעל יכולת תקיפה מן האוויר והשמדת טילים בליסטיים בשלב ההאצה.
ה"הרון TP" הוצג לראשונה בפומבי בסלון האווירי בפריז שנערך ביוני 2007. באוקטובר 2007 הודיע חיל האוויר על כוונתו להצטייד בכלי, תחת השם "איתן". טקס הקבלה הרשמי של הכטמ"ם נערך בבסיס חיל האוויר תל נוף ב-21 בפברואר 2010. הכטמ"ם מופעל על ידי טייסת 210 של חיל האוויר.
טיסתו המבצעית הראשונה של ה"איתן" הייתה בתום מבצע עופרת יצוקה.
בשנת 2011, הודיעה צרפת על עסקה לרכישת ה"איתן", אך העסקה בוטלה אחר כך לטובת פרויקט פיתוח עצמאי.
בשנת 2018 הוסכם שגרמניה תחכור מהתעשייה האווירית שבעה מטוסי "הרון TP", בעסקה בסך מיליארד אירו.
משתמשים.
ישראל: חיל האוויר מפעיל מ-2010 את האיתן במסגרת טייסת 210. גרמניה: ביוני 2018, גרמניה אישרה עסקת מכירה כטמ"מ איתן על סך 3 מיליארד דולר, העסקה כוללת מכירה של 7 כטמ"מ איתן, לימוד וחניכה של מפעילים גרמנים ושימוש בתשתיות רלוונטיות של חיל האוויר. לשם הכשרת הטייסים הגרמנים הוקמה בבסיס תל נוף טייסת משותפת גרמנית-ישראלית בשם טייסת הברון האדום.
הודו: 10 כלים בשירות מבצעי. העסקה לקנייתם על סך 400 מיליון דולר נחתמה ביולי 2018.
כטב&quot;ם איתן
אנרי פרנאן דנץ
אנרי פרנאן דנץ (בצרפתית: Henri Fernand Dentz; 16 בדצמבר 1881 - 13 בדצמבר 1945) היה גנרל צרפתי, הנציב העליון מטעם שלטונות וישי בסוריה ולבנון בעת המבצע לכיבושן מידי שלטון וישי ב-1941.
תולדות חייו.
דנץ נולד בצרפת בשנת 1881. היה איש צבא מקצועי, בוגר האקדמיה הצבאית סן-סיר בשנת 1909. טיפס בסולם הדרגות, ובשנים 1934–1937 היה מפקד חטיבה. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה מילא תפקידי מטה שונים. בפרוץ המלחמה מונה למפקד הקורפוס ה-15 ולאחר מכן למפקד הקורפוס ה-12, ובשנת 1940 נתמנה למפקד האזור הצבאי של פריז הבירה.
בעת פלישת גרמניה הנאצית לצרפת ולארצות השפלה ב-10 במאי 1940, היה דנץ, כמפקד אזור פריז, אחראי להגנת העיר. עם תבוסת צרפת מסר דנץ את כניעת פריז לכוחות הגרמניים בפיקודו של גנרל גאורג פון קיכלר, ב-14 ביוני 1940.
דנץ היה משמעתן קנאי, ועם התבוסה המשיך לסור למרותם של שלטונות וישי ולשרת בצבאם. בשנת 1941 נתמנה על ידי שלטונות וישי לנציב העליון בסוריה ובלבנון ולמפקד צבא וישי בארצות אלה שכונה צבא הלבאנט.
בעת המבצע המשולב של בריטניה ושל כוחות צרפת החופשית, שהחל ב-8 ביוני 1941, לכיבוש סוריה ולבנון מידי כוחות וישי, גילו כוחותיו של הגנרל דנץ התנגדות עזה. לאחר כיבוש דמשק ב-21 ביוני 1941 ולאחר המשך התקדמות בעלות הברית נוכח הגנרל ביולי בתבוסת כוחותיו ושלח את נציגיו לעכו להיפגש עם מפקדי בעלות הברית על מנת לסכם את תנאי הכניעה של כוחותיו. את המשא ומתן על הכניעה ניהל הגנרל ז'וזף דה ורדיליאק המפקד הצבאי הצרפתי בלבאנט (דנץ היה, להלכה, הנציב האזרחי), מכיוון שדנץ סירב לנהל משא ומתן עם אנשי צרפת החופשית, ואילו דה ורדיליאק מצא עמם שפה משותפת. על פי הסכם הכניעה הותר לחיילי וישי, וגנרל דנץ בראשם, לשוב לצרפת (מלבד מיעוט של 6,000 איש שבחר להצטרף לכוחות צרפת החופשית).
זמן קצר לאחר הכניעה התברר כי שבויים בריטים שנפלו בידי אנשי וישי במערכה, נשלחו בחיפזון לצרפת שבשלטון וישי. הבריטים חששו כי הם יוסגרו לידי הנאצים. כאשר נתגלה הדבר הושם הגנרל דנץ, ביחד עם קצינים בכירים נוספים, במעצר כבני ערובה. המעצר פעל את פעולתו והשבויים הבריטים שוחררו. דנץ שב לצרפת ומילא תפקיד משני בחשיבותו כיושב ראש הוועדה להענקת אותות הצטיינות. לאחר שצרפת שוחררה מידי גרמניה הנאצית נעצר דנץ, הועמד לדין בפני בית דין צבאי באשמת בגידה ונדון למוות ב-20 בינואר 1945. הגנרל שארל דה גול המתיק את עונשו למאסר עולם והוא מת בכלא זמן לא רב לאחר מכן, בדצמבר 1945.
מל&quot;ט איתן
קליגה
קליגה (לטינית: Caliga; ברבים: קליגאי, Caligae) הם סנדלים שנועדו לשימוש צבאי וננעלו על ידי חיילי הלגיון הרומאי.
הסנדלים הוכנו מעור ונקשרו במרכז כף הרגל ומעל הקרסול. בנוסף, מוסמרו מסמרי ברזל לסוליה כדי לחזק אותה ולאפשר תנועה קלילה. המסמרים גם היוו כלי נשק פוטנציאלי משום שאפשרו גרימת נזק רב יותר בבעיטה.
בתנאי קור החיילים הרומאים נהגו לגרוב גרביים עם הקליגה. במהלך המאה השנייה יצאה הקליגה משימוש והוחלפה על ידי מגפיים שסיפקו הגנה טובה יותר לרגליים.
לפי אחת הסברות, מקור המלה "קַלְגַּס" ששימשה ככינוי לחייל רומאי בלשון חז"ל, הוא מסנדלי הקליגה שהחיילים הרומאים נהגו לנעול. חז"ל אסרו לבישת קליגה בשבת בעקבות מעשה דריסה המוני.
אסטיפליה
אסטיפליה (ביוונית: Αστυπάλαια, באיטלקית: Stampalia, בטורקית עות'מאנית: استانبوليه (איסטאנבוליה)), הוא אי מאיי הדודקאנס, המהווים מחוז משנה במחוז דרום הים האגאי ביוון. ב-2011 מנתה אוכלוסיית האי 1,334 נפשות. אורכו של האי 18 ק"מ, ורוחבו לכל היותר 13 ק"מ. שטחו של האי 99 קמ"ר. חופי אסטיפליה הם סלעיים ובהם חופי רחצה קטנים רצופים בחלוקי אבן. הבירה, וכן הנמל העיקרי, היא אסטיפליה, או הורה כפי שקוראים לה המקומיים. אסטיפליה מקיימת קשרי מעבורת עם פיראוס ועם איי הדודקאנס האחרים, וקשר תעופה עם אתונה.
היסטוריה.
במיתולוגיה היוונית הייתה אסטיפליה אישה שפותתה על ידי פוסידון, שהופיע בצורת ברדלס מכונף בעל זנב דג.
אסטיפליה הייתה למושבה של מגארה, ולאחר מכן הכירו בה הרומאים כמדינה עצמאית.
במהלך ימי הביניים הייתה אסטיפליה חלק מהאימפריה הביזנטית עד לשנת 1207, כאשר בעקבות מסע הצלב הרביעי הפכה לאחוזה פיאודלית של משפחה ונציאנית עד לשנת 1522. בשנה זו נפלה אסטיפליה, ביחד עם שאר איי הדודקאנס, לידי האימפריה העות'מאנית. בין 1648 ל-1668 במהלך מלחמת כרתים שבו הוונציאנים וכבשו את האי, ובין 1821 ל-1828 במהלך מלחמת העצמאות היוונית הייתה אסטיפליה בידיים יווניות, עד ששבה ונמסרה לטורקים.
ב-12 באפריל 1912 במהלך מלחמת איטליה-טורקיה נכבשה אסטיפליה על ידי האיטלקים, והייתה האי הראשון בדודקאנס שנפל לידיהם. מבסיסם באסטיפליה יצאו האיטלקים לכיבוש רודוס, הגדול באיי הדודקאנס. במהלך שיחות השלום באוגוסט-ספטמבר 1912 הסכימה איטליה עקרונית להשיב את שאר האיים הדודקאנסיים לטורקיה, בהתמלא תנאים מסוימים, אך דרשה לעצמה את אסטפיליה לצמיתות כתחנת מעגן בים התיכון. האי נותר בשליטת האיטלקים עד למלחמת העולם השנייה. בין 1943 ל-1945 היה האי בידי גרמניה הנאצית עד ששוחרר, ולאחר תקופה קצרה של שלטון צבאי בריטי, הועבר ב-1947 לריבונות יוונית, ביחד עם שאר איי הדודקאנס.
גאוגרפיה.
באסטיפליה שני נמלים טבעיים עם מים בעומק של 50–60 מטר בקרבת החוף, באופן המאפשר מאגן מוגן של מאות אוניות. רובו של האי מאופיין בטופוגרפיה הררית.
המכון למחקרי ביטחון לאומי
המכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS) הוא מכון מחקר עצמאי חיצוני של אוניברסיטת תל אביב ושוכן במתחם האוניברסיטה. המכון עוסק בתחומים הקשורים בעיקר לביטחון הלאומי של ישראל.