פולחנים אלה משלימים את ה"עמרה", המכונה לפעמים "החג' הקטן". כעת, עולה הרגל רשאי לפשוט את האחראם וללבוש את בגדיו הרגילים. אם כי אין זה חלק מהפולחן, רוב עולי הרגל שותים מים מבאר זמזם כשהם מסיימים את העמרה.
לאחר ה"סעי" ממשיכים לכיוון הר ערפאת, הידוע גם כהר הרחמים וחוזרים לומר את התלביה.
לפי אחת המסורות, השם ערפאת (או: ערפה) נגזר מן השורש ע.ר.פ, שפירושו בערבית: "ידע" או "הכיר". גרסה אחת של המסורת אומרת כי זהו המקום שבו אדם וחוה ידעו זה את זה בשנית לאחר הגירוש מגן עדן. לפי גרסה אחרת, במקום זה הביא המלאך ג'בריל (גבריאל) לידיעתו של אברהם את אופן קיום הטקסים.
יש העוצרים בעיר מנא (מינא) ומתפללים שם במסגד אלח'יף ועם הבוקר ממשיכים לכיוון הר ערפאת, ליד הר ערפאת יש מישור גדול אשר יכול להכיל אלפים ושם מבצעים את הווּקוּף (وُقوف) במעמד האמאם. הווקוף נחשב לטקס המרכזי של החג'. חכמי דת מוסלמים אשר דנו בתוקפו של החג' במצבים שבהם טקס זה או אחר לא בוצע כראוי, הגיעו למסקנה כי קיום הווּקוּף כהלכה הכרחי בכל מקרה.
הווקוף כולל: תפילות - מנחה, תפילות רשות, תפילות למחילות חטאים ובסוף האזנה לדרשת האמאם.
המסורת מספרת בשבח יום זה, זהו יום נהדר בו משתבח אללה במאמיניו בפני מלאכיו, והמלאכים מברכים את המאמינים.
לאחר שקיעת השמש (על מנת להימנע מעבודת אלילים וסגידה לשמש) יש לקבל את ה"אג'זה" (إجازة), אישור מהאמם לנהירה המונית, "אפאדה"(إفاضة) המסמלת את תחילת החזרה לכיוון מכה (יש עצירות נוספות בדרך טרם ההגעה למכה).
העצירה הבאה היא מקום בשם מוזדליפה (בין 9–10 לחודש) משם מתפללים את תפילת הערב ואוספים 70 אבנים בהר קזח (בו הייתה אש תמיד בתקופת הג'היליה), על מנת לרגום את תלי האבנים במנא ביום המחרת.
טרם זריחת השמש (שוב להימנע מעבודת אלילים) מתחילים את המסע בוואדי לכוון הר ת'ביר, מבצעים "ווקוף" (התפילות) נוסף ורוגמים את שלושת התלים, במשך 4 ימים, סקילה זו מייצגת את סקילת השטן. הראשון והגדול ביותר מציין את המקום בו השטן פיתה את אברהם שלא להקריב את ישמעאל, השני הוא במקום בו פיתה את אשתו של אברהם, הגר, למנוע ממנו את ההקרבה, והשלישי הוא היכן שפיתה את ישמעאל שלא יוקרב. השטן הושב ריקם וננזף בכל שלוש הפעמים, וזריקת האבנים מסמלת את הנזיפה הזו, כל אבן הנזרקת היא כתפילה העולה השמיימה.
הרגימה היא השלב הראשון ליציאה ממצב האחראם למצב של "תחלול" - מצב של חול.
השלב השני ליציאה ממצב האחראם הוא השחיטה - "אל-נחר", העלאת הקורבן, הכבש, לזכר אותו הכבש אשר לבסוף שלח אללה לאברהם שיעקד במקום ישמעאל.
ליד תל אלעקבה (התל הגבוה מבין השלושה) על פי המסורת יש מסגד בשם מסג'ד אלכבש (במקום שחיטה ניתן לתת כסף לעניים).
הטקס השלישי אשר מעביר את עולי הרגל ממצב של קדושה למצב של חול הוא ה"חלק" - התספורת והגילוח אצל הגברים, וגזרת קווצת שיער (סמלית) אצל הנשים, פעולת הנשים נקראת "תקצר" (תקציר). עם ביצוע ה"חלק" מבוטלים כל האסורים מלבד האסור על יחסי מין. על פי המסורת ביצע מוחמד את ה"חלק": קודם צד ימין ואז צד שמאל.
לאחר הטקס השלישי ישנה עוד יציאה המונית, "אפאצ'ה" לכיוון מכה, שם מבצעים "טוואף" (הקפות סביב הכעבה) נוסף, מטהרים במי הזמזם וכך נשלמת היציאה אל ה"תחלול" מן ה"אחראם".
אז חוזרים למנא, לימי החגיגה כי החג עדיין לא נגמר (בין 11–13 לחודש), במנא חוזרים מדי יום על רגימת התלים ויש פירושים האומרים כי יש לחזור על שמו של אללה ולאחר הימים במנא חוזרים למכה ומבצעים הקפה נוספת סביב הכעבה, ושוב שותים ממי הזמזם ושוב נוגעים באבן הקדושה (אך יש מסורות אשר מורידות זאת).
ה"עמרה", היא החג' הקטן, ממוקדת לכעבה בלבד וכוללת: כניסה למצב של אחראם, את ה"טוואף" (ההקפות מסביב לכעבה) אחר כך את ה"סעי" (ריצה בין המרווה לצפא) את ה"חלק" (התספורת והתקצר) וסיום האחראם.
יש המבצעים את העמרה בזמן שהם מבצעים את החג', זה אפשרי, יש אשר אומרים כי אין לבלבל בין השתיים, חג' עושים כמצוות חובה והעמרה היא "תטווע" - רשות בלבד.
יש הטוענים כי שתיהן חובה ולכן מכניסים את העמרה אל תוך החג'.
בקדם אסלאם, תקופת הג'היליה, בוצעה העמרה ב-27 לחודש רג'ב.
ישנן מסורות הגורסות כי זהו חטא גדול לבצע עמרה בתוך החג'.
ישנן מסורות הגורסות כי זה בסדר לשלב וזה בסדר לא לשלב וכי מוחמד עשה זאת פעמים, גם עמרה בעת צום הרמצ'אן וגם בחודש רג'ב.
השיעים ממליצים לבקר במקום בשם ע'דיר חם - שם לפי המסורת השיעית הכריז מוחמד על עלי כיורשו.
את ה"חג' הקטן" אפשר לבצע כל השנה, אך את ה"חג' הגדול" יש לבצע בחודש ד'ו אל-חיג'ה. רוב עולי הרגל מבצעים את שני החג'ים בזמן החג' הגדול בשל העלות והקושי שבנסיעה למכה. לעולי רגל רבים (במיוחד אלה שמתקשים לנסוע מסיבות כספיות או בריאותיות), העלייה לרגל היא אירוע של פעם בחיים.
רוב עולי הרגל נוסעים לאחר העמרה לעיר מדינה, לבקר במסגד הנביא, שם הוא קבור ליד אבו באכר ועומר בן אל-ח'טאב, אף שאין זו חובה כחלק מהחג'.
החג' מבחינה הלכתית.
הגדרתו הלשונית: לעלות לדבר המועצם.
הגדרתו ההלכתית: לעלות לרגל לבית אללה הקדוש, ועשיית הפולחנים והמנהגים והטקסים הקבועים לעלייה לרגל, בין אם זה לעשות הקפות, או ההתהלכות הלוך ושוב בין גבעות א-ספא ואל-מרווא, ושאר המנהגים והיענות לצו אללה.
הראיות להלכות של החג'.
עלייה לרגל היא אכן יסוד מיסודות ההלכה האסלאמית, והראיות לכך הן:
א.     מהקוראן:  פסוק 97 מפרק 3 "האנשים מצווים בפני אללה, לעלות לרגל אל הבית, אכן זאת חובה על כל היכול לצאת לדרך".
ב.     מהמסורת: "הוי האנשים, מצווה עליכם העלייה לרגל, על כן תעלו לרגל".
ג.      ההסכמה הגורפת של הפוסקים: מאז ימי הסחאבה ועד ימנו אנו, הסכימו פוסקי ההלכה שהחג' הוא חובה פעם אחת בחיים.
תנאי חובת העלייה לרגל.
1.     האסלאם: החג' לא חובה על הלא מוסלמי.
2.     השכל: החג' לא חובה על זה שיצא מדעתו.
3.     הבגרות וההבחנה
4.     החירות: החג' לא חובה על עבדים.
5.     הביטחון בדרכים.
6.     היכולת, והיא משני סוגים: יכולת נפשית, ויכולות אחרות אשר חובה שיתקיימו:
6.1.    יכולת התניידות.
6.2.   מזון ושתייה המספקים לכל הדרך, וגם למשפחתו שנותרה מאחור בהיעדרו.
6.3.   היכולת לנסוע, וזה שהוא יכול לשהות במקום בערפה.
7.     על הנשים, בנוסף לאשר דובר למעלה, קיימים עוד תנאים:
7.1.   חובה שבעלה יהיה איתה, או כל אחד שנקרא מוחראם, והוא בן משפחה שאיתו אסור לה להתחתן, או שיש קבוצה של נשים.
7.2.   שלא תהיה בתקופת ההמתנה שלאחר הגירושין או ההתאלמנות.
7.3.   האישה לא יכולה לעלות לרגל בלי רשותו של בעלה.
יסודות העלייה לרגל (החג').
היסודות.
1.     האיחראם: הכוונה לכניסה או לעשייה של החג' או העומרה, ונמנים בו שלושה סוגים:
1.1.   לעשות בנפרד, רק את החג'.
1.2.   לעשות את העומרה, ומיד לאחר מכן את החג'.
1.3.   לעשות את החג' ואת העומרה ביחד.
לאיחראם יש מועד התחום בזמן: מתחילת חודש שאאוול, עד עליית שחר יום חג הקורבן.
לאיחראם יש מיקום התוחם אותו: זה הוא המקום שבו העולה לרגל נכנס למצב של איחראם, וזה שונה מבחינת איזה עיר או מדינה הוא מגיע:
א.     ד'ו אלחולייפה: שזה מיקום של אנשי אלמדינה וכל מי שמגיע מכיוונה.
ב.     אבר עלי: שזה מיקומם של אלו המגיעים מדמשק, ובכלל מאזור א-שאם.
ג.      יא למלם: שזה מיקום של אנשים המגיעים מאזור תימן וסביבתה
ד.     קרן: שזה מיקום של אזורי נג'ד
הדברים המומלצים לפני הכניסה לאיחראם.
א.     הרחצה.
ב.     הטהרה (וודוא)
ג.      כסיסת ציפורניים.
ד.     קיצור השיער.
ה.     לביש בגדי האיחראם שהם בצבע לבן, בשני חלקים שמם הוא איזר ורידאא.
ו.      הבישום.
ז.      להתפלל שתי רכעות.
ח.     להתכוון לעשות את החג'.
ט.     להתחיל במסע הטלביה.
י.       האישה לא צריכה לשנות את הבגדים שלה, היא יכולה לעשות חג' באותו לבוש, בלי ניקאב.
הדברים האסורים באיחראם.
ישנם 9 דברים אסורים באיחראם:
א.     אסור ללבוש בגדים מחויטים כמו חולצה, מכנס, נעליים, וכו'.
ב.     אסור לגברים לכסות את הראש, אלא אם יש צורך או עילה לזה.
ג.      אסור לעשות תסרוקות ופנים וכו'.
ד.     אסור לקצוץ את שיערות הערווה ובית השחי, אלא אם יש לזה עילה .
ה.     אסור לכסוס ציפורניים
ו.      אסור להשתמש בבושם.
ז.      אסור לצוד.
ח.     אסור להתחתן.
ט.     ואסור לקיים יחסי מין.
העמידה בהר ערפה.
תנאי העמידה:
א.     העמידה צריכה להיות בחלק מחלקי היום, החל מצהריי היום התשיעי בד'ו אלחיג'ה, עד שחר היום העשירי.
ב.     לעמוד במסגרת הגבולות של הר ערפה.
ג.      ההקפה סביב הכעבה, והיא נקראת הקפת אל-איפדא.
ההקפות.
תנאים לתקינות ההקפות:
א.        הכוונה: הטהרה מכל דבר שמטמא את הגוף.
ב.        בזמן ההקפה תהיה מצדי השמאלי, ומתחיל את ההקפה באבן השחורה.
ג.         להשלים 7 הקפות.
ההקפות הן מארבעה סוגים:
1.     הקפת ההגעה (הקפת רשות).
2.     הקפה לאחר שיורדים מערפת (הקפת יסוד), שנקראת גם הקפת הביקור.
3.     הקפת העזיבה (הקפת רשות)
4.     הקפה התנדבותית (הקפה מומלצת).
ההליכה בין א-ספא ואל-מרווה.
שבע פעמים מא-ספא ואל-מרווה ולהפך.
התספורת.
תספורת שלוקחת 3 שערות ויותר, או תספורת שלמה (קרחת), ותנאי התספורת הם;
1.     שיהיה אחרי חצות.
2.     שלא יפחת מספר השערות משלוש.
3.     האישה מקצרת את השער אך ולא מסתפרת.
החובות שבעלייה לרגל (חג').
1.     כניסה למצב של איחראם מאחד המיקומים המיועדים לכך.