הדבר נודע לוויצמן מפיו של ידידו הקולונל ריצ'רד מיינרצהגן, שהיה תומך נלהב של הציונות ושירת באותו זמן כקצין פוליטי במצרים. מיינרצהגן מחה בפני קונגריב, הממונה עליו, באומרו כי אין הדבר כפי שנמסר לו וכי ויצמן מגיע לארץ ישראל בידיעתם, ומעשה לפי בקשתם, של השלטונות הבריטיים. הוא הוסיף וטען כי הציונות היא חלק מן המדיניות הבריטית ובידי ויצמן מכתבים המעידים על כך מאת אלנבי ולויד ג'ורג', אך קונגריב עמד על דעתו וטען כי אינו יודע כלום על ציונות ולא אכפת לו ממנה וכי מעולם לא שמע את השם ויצמן. מיינרצהגן, ללא ידיעתו של קונגריב מפקדו, מיהר לטלגרף ללונדון וכשהגיע ויצמן לאלכסנדריה מיהר קונגריב לבקרו במלונו, נהג בו באדיבות והזמינו לסעודה.
תחילה אמנם האמין קונגריב ברעיון "הבית הלאומי" ליהודים בארץ ישראל והביע תמיכה בציונות, אך במרוצת הזמן הביע חשש שהתמיכה בציונות תחולל תבערה בעולם הערבי כולו. חיים ויצמן תיאר אותו כג'נטלמן חביב היודע מעט מדי על הציונות, אך ויצמן האמין שניתן לאלף אותו. את התנגדותו לציונות הביע קונגריב כאשר כתב על ועד הצירים כי: "קיומו של ועד הצירים מהווה עלבון מתמיד לממשל הבריטי".
הוא הביע דעה נחרצת שלילית על היהודים בכותבו:
כמו כן התבטא כי רבים מקציני הממשל הצבאי שותפים לדעתו ומשוכנעים שהציונים מבקשים להציף את הארץ ביהודים, בעיקר מבני המעמדות הנמוכים מרוסיה, פולין ורומניה, כדי ליצור בארץ רוב, וכשיתחזקו דיים ירסקו את הערבים, יגרשו אותם מעל אדמותיהם ובסוף יסלקו גם את הבריטים.
בפברואר 1920 ביקר קונגריב במחנה הגדוד העברי וציין כי הוא מורכב מחומר אנושי הנותן תקווה, אולם עם זאת הדגיש את התנגדותו המוחלטת להמשך קיומו של הגדוד מאחר שהוא עלול להשתתף במהומות פנימיות בארץ ישראל, אם תתחוללנה. בזאת ביטא קונגריב את הלך הרוח של השלטון הבריטי הצבאי בארץ ישראל, אשר לא היה תמים דעים עם הלכי הרוח הפרו-ציוניים של הממשל בלונדון ושאף לפרק את הגדודים שלראייתו היו עשויים להצית עימות עם ערביי הארץ. ואמנם לא חלף זמן רב והגדודים פורקו.
יחד עם זאת רחש קונגריב, כאיש צבא, סולידריות כלפי מי ששירתו בעבר כלוחמים בגדודים. למחווה מיוחד זכה ממנו זאב ז'בוטינסקי, מיוזמי הקמתם של הגדודים, שהשתתף כקצין בקרב על גשרי הירדן ולאחר מכן שירת תקופה קצרה כקצין במטה הכללי בירושלים. כאשר ז'בוטינסקי נאסר, לאחר מאורעות תר"פ, ונשפט על החזקת נשק והפרת הסדר במהלך המאורעות, הוא נדון לחמש עשרה שנות מאסר ועבודת פרך ונכלא בכלא עכו. הדבר עורר סערת מחאות בעיתוני לונדון וקונגריב כתב לפילדמרשל הנרי יוז וילסון ראש המטה הכללי הבריטי, כי העונש שהוטל על ז'בוטינסקי ועל יהודים אחרים שהשתתפו בפעולות ההגנה העצמית חמורים מדי וכי יש להפחית את עונשו לשנת מאסר אחת ושל יתר המגינים לשישה חודשי מאסר. המלצתו נתקבלה ואכן המשפט נפתח מחדש, ועונשו של ז'בוטינסקי הומר לשנת מאסר ועונשם של שאר המגינים לחצי שנה.
התנשאותו של הגנרל, שליטה למעשה של ארץ ישראל באותה עת, על תושבי הארץ, הייתה כמיטב המסורת הקולוניאלית הבריטית ביחס ל "ילידים", לא רק כלפי היהודים בארץ, אלא גם כלפי הערבים. הוא כתב:
על האמיר עבדאללה, מי שיהיה לימים המלך עבדאללה הראשון אמר קונגריב:
במכתב לפילדמרשל וילסון, אשר צידד ביציאת הבריטים מהארצות שכבשה במלחמה, לרבות מארץ ישראל, ולהתרכזותם רק בבריטניה ובאירלנד, כתב קונגריב כי אכן ארץ ישראל היא "ארץ מתועבת ומאד לא פופולרית בין החיילים". לדבריו הממשלה הבריטית דורשת מהצבא להשליט שלום בין היהודים לערבים. והתוצאה תהיה, לדבריו, שהצבא יילחם גם באלה וגם באלה.
ב-30 בינואר 1920 הגיע לארץ ישראל הנציב העליון הראשון, הרברט סמואל וביולי 1920 קיבל הממשל האזרחי הבריטי את סמכויות השלטון הצבאי. קונגריב המשיך לשרת בארץ כמפקד הצבא הבריטי, ללא סמכויות אזרחיות, עד לשנת 1923, אך רגשי העוינות שלו כלפי היישוב היהודי לא פחתו. ב-29 בינואר 1921 שיגר איגרת הסברה לחייליו בארץ, בה ביטא את רגשותיו אלו. באיגרת נאמר, בין השאר:
האיגרת הגיעה לידיו של ד"ר ויצמן ובמכתב לאחד הפעילים הציונים כתב:
ויצמן שלח את האיגרת של קוגריב ללויד ג'ורג' ולבלפור במצורף למכתב בו כתב:
ב-22 ביולי 1921 בא ויצמן לביתו של בלפור, על פי בקשתו. בלפור זימן לפגישה גם את ראש הממשלה לויד ג'ורג' ואת שר המושבות וינסטון צ'רצ'יל. בתום הפגישה שאל צ'רצ'יל את ויצמן אם יש משהו שהוא יכול לעשות למענו. ויצמן השיב כי הוא דורש לשלול מקונגריב את האחריות להגנה על ארץ ישראל ותיאר אותו כאויב. צ'רציל הבטיח כי יציע לממשלה שורה של צעדים לחיזוק היישוב העברי ולסלק את פקידי הממשל המתנגדים למדיניות הציונית.
ואכן לא חלף זמן רב וקונגריב סיים בשנת 1923 את תפקידו כמפקד הצבא הבריטי בארץ ישראל. בתולדות היישוב העברי ייזכר קונגריב כאחד מאנשי הממשל הבריטים שהיו עוינים ליישוב ולציונות ובדבריהם הייתה אף נימה אנטישמית, כדוגמת ארנסט ריצ'מונד, ג'יימס פולוק, אוולין יו בארקר והרולד מקמייקל.
שארית חייו.
בשנת 1923 נתמנה קונגריב למפקד פיקוד הדרום של הצבא הבריטי , החולש על החלק הדרומי של האי הבריטי. לאחר זמן לא רב בשנת 1924 הוא נתמנה למושל הכללי של האי מלטה, שהיה אז מושבה בריטית. הוא החזיק בתפקיד זה שלוש שנים ומת בשנת 1927 והוא בן 65 שנים. על פי בקשתו בחייו הוטלה גופתו למימי הים התיכון, כמקובל בצי המלכותי הבריטי ביחס לימאים שנפלו בעת מילוי תפקידם.
סולטני
ולדמר הרביעי, מלך דנמרק
ולדמר הרביעי אטרדאג (בדנית: Valdemar IV Atterdag, משמעות כינויו – "שחר חדש"; 1320 לערך – 24 באוקטובר 1375) היה מלך דנמרק מ-1340 ועד למותו.
עלייתו לכס המלוכה.
ולדמר היה בנו הצעיר של כריסטופר השני, מלך דנמרק והוא בילה את רוב ימי ילדותו ונערותו בגלות בחצר מלכותו של לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבוואריה, לאחר תבוסתו של אביו ומותם של שני אחיו הגדולים, אריק ואוטו. מכאן הוא היה טוען לכתר והמתין לשובו למולדתו.
לאחר רציחתו של גרהרד השלישי, רוזן הולשטיין-רנדסבורג על ידי נילס אבסון ואחיו, הוכרז ולדמר כמלך דנמרק באספה שהתכנסה בוויבורג ב-24 ביוני 1340 בניהולו של אבסון. על ידי נישואיו להלוויג, בתו של אריק השני, דוכס שלזוויג, ועל ידי מה שהתיר לו אביו, הוא שלט על כרבע משטחה של יוטלנד מצפון לנהר קונגה.
ולדמר לא אולץ לחתום על כתב זכויות כמו אביו לפניו, ככל הנראה בשל העובדה שדנמרק הייתה ללא מלך כבר כמה שנים קודם לעלייתו לכס המלוכה ואף אחד לא ציפה שהמלך החדש בן העשרים יהווה מקור לבעיה עבור האצולה הבכירה של דנמרק יותר מאשר היווה אביו. אך ולדמר היה בחור פיקח ונחוש בדעתו והבין שהדרך היחידה לשלוט על דנמרק היא להחזיר לעצמו את השליטה על שטחיה.
אבסון ניסה לשחרר את שטחו המרכזי של יוטלנד מרוזני הולשטיין באמצעות המצור שהטיל על טירת סונדרבורג ב-2 בנובמבר 1340, אך הוא ואחיו נהרגו בניסיון זה.
דנמרק הממושכנת.
תחת שלטונו של כריסטופר השני נכנסה דנמרק לפשיטת רגל ואדמותיה מושכנו בחלקים. ולדמר שאף להחזיר את החובות ולקבל חזרה את אדמותיה של דנמרק. ההזדמנות הראשונה הגיעה באמצעות הכספים שהלוויג הביאה אתה בעת נישואיהם. החוב שעליו שועבד חלקו הצפוני של יוטלנד שולם באמצעות מיסים שנגבו מהאיכרים בשטחים שמצפון לנהר הקונגה. ולדמר הצליח להחזיר לעצמו את צפון פריזיה ב-1344 ועד מהרה הוא הטיל שם מיסים כדי לשלם את החוב עבור דרום יוטלנד, 7,000 מארקים של כסף. העלייה בשיעור המיסוי של האיכרים גרמה לאי שקט בקרבם.
לאחר מכן הפנה ולדמר את תשומת לבו לשלן. הבישוף של רוסקילדה, שבבעלותו היו טירת קופנהגן והעיר, העביר את שניהם לוולדמר לאחר שקיבל בטוחות לגביית מס על הסחר שעבר במיצר ארסונד. ולדמר היה המלך הדני הראשון שמשל בקופנהגן. הוא הצליח לכבוש או לרכוש טירות ומבצרים נוספים עד שהיה ביכולותו לגרש את ההולשטיינים. כאשר אזל כספו הוא לקח את טירות קלאונדבורג וסובורג באמצעות שימוש בכוח הזרוע.
כשהוא עדיין בעיצומה של מערכה זו, יצא ודלמר לאסטוניה כדי לנהל משא ומתן עם אבירי המסדר הטבטוני ששלטו שם. האוכלוסייה הדנית מעולם לא היגרה לאסטוניה במספרים משמעותיים וכך, עבור 19,000 מארקים, ויתר ולדמר על אסטוניה הדנית, שהייתה פרובינציה רחוקה במזרח ובסכום זה התאפשר לו לכסות את החובות שתמורתם היו ממושכנים חלקים של דנמרק שהיו חשובים לו יותר.
בשנת 1346 לערך, יזם ולדמר מסע צלב כנגד ליטא. הכרוניקן הפרנציסקני, דטמר מליבק, ציין שוולדמר נסע ב-1346 לליבק ואז יצא לפרוסיה יחד עם אריך השני מסקסוניה כדי להילחם בליטאים. בכל אופן, מסע הצלב נגד הליטאים הסתיים בלא כלום. תחת זאת יצא ולדמר למסע עלייה לרגל לירושלים (ללא אישור האפיפיור). מסעו נחל הצלחה והוא נעשה אביר מסדר הקבר הקדוש. הוא הוקע על ידי האפיפיור קלמנס השישי על אי קבלת אישור מוקדם למסעו.
ב-1346, עם שובו, קיבץ ולדמר צבא והמשיך במהלך להשבתה של טירת וורדינגבורג, מפקדתן הראשית של ההולשטיינים. עד לסוף השנה היה כבר כל שלן ברשותו. הוא הפך את טירת וורדינגבורג למעונו הרשמי, הרחיב את הטירה ובנה את המגדל שהיה לסימן ההיכר של העיר. המוניטין של ולדמר על עריצותו כנגד אלו שהתנגדו לו, גרמו לרבים לחשוב היטב לפני שהם החליפו צדדים. מדיניות גביית המס שלו כתשה את האיכרים, שחששו לעשות כל דבר מלבד לשלם את המיסים. ב-1347 השלים ולדמר את גירושם של הגרמנים מדנמרק וזו הייתה שוב לאומה מאוחדת.