בגיל 33 נשלח יאסואה, אז בדרגת סרן, בהוראת קיסרות מייג'י לסייע לצבא הלבן בחזית הסיבירית כנגד הצבא האדום הקומוניסטי. בסיביר, חבר יאסואה לצוותו של הגנרל גריגורי סמיונוב, שהיה אנטישמי מובהק שהאמין בפרוטוקולים של זקני ציון ודאג להפיצם כציוד חובה, לצד נשק ומדים, בקרב כל פקודיו. כך, בעודו משרת לצד גנרל סמנוב, נחשף יאסואה לפרוטוקולים ובהשפעתם אימץ את התובנה כי היהודים אכן מהווים גורם דומיננטי בניהול סידרי העולם.
עם חזרתו ליפן בשנת 1922, ובהשפעת הפרוטוקולים, חתר יאסואה להעלאת המודעות בקרב העם היפני לסכנות הנשקפות מ"המזימה היהודית" וכן ניסה להשפיע על הממשל היפני להכיר בהשפעתם של היהודים על הנעשה בעולם, שם החל בהפצת האנטישמיות ביפן.
במסגרת עבודתו בחיל המודיעין היפני, הוא החל לעבוד על תרגום הפרוטוקולים ליפנית, תוך כדי שיחות עם בכירים בצבא יפן ובעיקר עם קורשיגה אינוזוקא. כעבור מספר חודשים, החלו השניים לחקור במסגרת תפקידם את השאיפה היהודית למשול בעולם, לקיים רבי-שיח בעניין ולפרסם מאמרים בנושא זה בעלוני צבא פנימיים. לאחר שהוציא יאסואה לאור את תרגומו היפני ל"הפרוטוקולים של זקני ציון", משך הדבר את תשומת לבו של הגאימושו (外務省, Gaimusho) - משרד החוץ היפני - שהחליט לשלוח מטעמו את יאסואה לארץ ישראל על מנת לחקור את העם היהודי בערש תרבותו. בשנת 1926 יצא יאסואה למשימה, ועזב את יפן לכיוון ארץ ישראל, בה סייר לאורכה ולרוחבה תוך שהוא מראיין את בני היישוב היהודי בארץ, ביניהם דמויות בולטות בהנהגת היישוב כרבנים ומנהיגים ציוניים כדוד בן-גוריון וחיים ויצמן. יאסואה גילה עניין מיוחד בתנועה הקיבוצית העולה, בה ראה כלי בידיה של היהדות העולמית בעזרתו תנסה להשליט את המזימה היהודית-קומוניסטית בעולם. עם זאת, עם שובו ליפן הביע יאסואה בדיווחו לגאימושו פליאה מכך שאיש מהאנשים עימם דיבר במשך כל זמן שהותו בארץ-ישראל לא הזכיר דבר "מזימה" או "שליטה עולמית".
אסון צור
אסון צור הוא כינוי לשני אסונות נפרדים שאירעו בתקופת מלחמת לבנון הראשונה, בהפרש של כמעט שנה זה מזה, שבהם נפגעו חיילי צה"ל בעיר צור שבלבנון.
אסון צור הראשון
אסון צור הראשון התרחש ב-11 בנובמבר 1982, סמוך לשעה שבע בבוקר, מיד בתום מלחמת לבנון הראשונה. באסון קרס בניין הממשל הצבאי הישראלי בצור שבלבנון ונהרגו בו 91 אנשים, מתוכם 34 שוטרי משמר הגבול, 33 חיילי צה"ל, 9 אנשי שב"כ ו-15 עצירים לבנוניים.
כמה ימים לאחר האסון הוכרז יום אבל לאומי בישראל לזכר הקורבנות, והושמעה בו צפירת זיכרון.
חקירת האסון.
ועדת החקירה שצה"ל מינה לבדיקת האירוע, בראשות אלוף (מיל') מאיר זורע, קבעה שככל הנראה האסון נגרם עקב דליפת גז שגרמה להתפוצצות הבניין ולקריסתו, ולא כתוצאה מפעילות עוינת. הדו"ח הועבר לחקירת מצ"ח כדי למצוא את האשם בתאונה.
ועדת החקירה התבססה על ממצאים בשטח שתאמו אפקט של "פיצוץ נפחי" (פיצוץ ענן גז בעל מוקד רחב מאוד) עם זאת, בפיגועים נגד בסיסי הכוח הרב לאומי בביירות מספר חודשים לאחר מכן כללו מטעני הנפץ מספר טונות של גז בוטאן על מנת לייצר "פצצה תרמו-בארית" היוצרת "פיצוץ נפחי". בהנחה שתא הטרור של משמרות המהפכה בפיקודו של עימאד מורנייה, שקיבל עליו את האחריות לפיצוץ בצור, הוא שבנה את המטענים בשני המקומות - ברור כיצד ראו החוקרים בזירה אפקטים של "פיצוץ נפחי" המאפיין דליפות גז.
תחקירים מאוחרים.
בספרו "נקודת האל־חזור" טוען רונן ברגמן שחקירת מצ"ח מצאה כמה ראיות המצביעות על גורם אחר לאסון - פיצוץ מכונית תופת:
בספרו טוען ברגמן שעל החוקרים הופעל לחץ שלא להגיע למסקנות נחרצות, והדבר ניכר בפירוט המסקנות בדו"ח. צה"ל החליט שלא לפרסם דו"ח זה ולדבוק בגרסה הרשמית לפיה מדובר בתאונה של פיצוץ בלוני גז. השב"כ מכחיש את קיום הדו"ח עד עצם היום הזה, אף כי שופט בית המשפט המחוזי בחיפה, יצחק דר, העיד גם הוא על קיום הדו"ח ושהוא היה אחד ממחבריו כשהיה חוקר במשטרה הצבאית החוקרת.
מידע מודיעיני שהגיע מאוחר יותר לידי גורמי מודיעין ישראליים הצביע על אזכרה שנערכה לאחר הפיגוע לנהג המכונית, אחמד קציר, בכפר דיר קאנון אל נהר הממוקם בנפת צור, ואנדרטה קטנה שהוקמה לזכרו. ארגון חזבאללה התייחס לא פעם באירועים פומביים לחלקו של קציר בפיגוע ובית הוריו משמש עד היום כמוקד עלייה לרגל בשל ״חלקו החשוב של הבן במאבק נגד ישראל״.
דובי איכנולד, שהיה מפקד יחידת משטרה צבאית בצור בעת האסון, והיה בין הניצולים היחידים מן הבניין שקרס, כתב על חוויותיו תחת ההריסות ולאחר החילוץ בכתבה שפורסמה במוסף "7 ימים" של ידיעות אחרונות ב-26 באוקטובר 2012. בכתבה גם הוא ציין שהתקיימה חקירת מצ"ח, בראשות סא"ל ליאון בכר, אשר העלתה כי מכונית תופת מסוג פיג'ו היא שגרמה לקריסת הבניין, ולא פיצוץ גז. הוא גם חזר על הממצא לפיו למחבל המתאבד שנהג במכונית נערכה הלוויית שהיד בכפרו.
הנצחה.
טקס אזכרה ממלכתי לציון האסונות בצור נערך לראשונה בהר הרצל בירושלים בשנת 2017, 35 שנים לאחר האסון הראשון. הטקס אורגן ביוזמת ילדיהם של הרוגי ונפגעי האסון ובראשם אודליה אלבו-שווייצר בתו של ניצול האסון ישראל דב שווייצר (ז"ל) שמייצגת את המשפחות השכולות והנפגעים, בטקס, השתתפו שרים בממשלה ובכירים בצה"ל ובמשמר הגבול.
בשנת 2021, מועצת העיר טבריה החליטה על הקמת אנדרטה ומצפור לזכר חללי האסון.
נוסחה (פירושונים)
נוסחא
כירליות
עוזרר קוצני
עוּזְרָר קוצני (עֻזְרָר קוֹצָנִי, שם מדעי: "Crataegus azarolus", שם נרדף: "Crataegus aronia") הוא עץ קטן או שיח ממשפחת הורדיים. על ענפיו של העוזרר ישנם קוצים חדים באורך 1–2 ס"מ, בעיקר על הענפים העבים יותר, ומכאן שם התואר של המין - "קוצני".
מאפיינים.
גובהו הממוצע של העץ בין מטר וחצי לשני מטרים וחצי, אבל ניתן למצוא פרטים בגבהים משתנים, עד כחמישה מטרים ולעיתים יותר מכך. עליו של העוזרר הקוצני מאונים־מנוצים ומסורגים לאורך הענף. הם שעירים משני צדדיהם (ולכן צבעם ירוק־אפרפר), ונושרים בחורף. הפרחים, המופיעים במרץ־אפריל, לבנים, לעיתים בעלי גוון צהוב או ורוד, בעלי 5 עלי־כותרת. הפרי הוא מסוג ענבה מדומה, וצבעו צהוב (או אדום בתת-המין עוזרר אדום) בהבשלתו. הפרי אכיל ובעל טעם דומה לתפוח, ואף משויכות לו סגולות רפואיות מסוימות כמו הורדת לחץ דם.
העוזרר הקוצני גדל בבתה ובחורש, באזורים רבים במרכז ובצפון הארץ (בשפלה, בהר, במדבר יהודה, בגולן ועוד). עוזרר אדום, שנחשב בעבר למין נפרד, הוא תת-מין של עוזרר קוצני הגדל בגליל העליון. בניגוד לעוזרר הקוצני הטיפוסי, שפירותיו צהובים, פירותיו של העוזרר האדום הם אדומים.
עוזרר קוצני הוא צמח מוגן בישראל.
שטפן וולפה
שטפן ווֹלפֶה (בגרמנית: Stefan Wolpe; 25 באוגוסט 1902 - 4 באפריל 1972) היה מלחין יהודי יליד גרמניה. עלה לארץ בשנות השלושים ולאחר מכן היגר לארצות הברית.
קורות חיים.
וולפה נולד בברלין, בן למשפחה יהודית. מגיל ארבע-עשרה למד בקונסרבטוריון של ברלין, והמשיך את לימודיו בבית הספר הגבוה למוזיקה בשנים 1920-1921. למד קומפוזיציה אצל פרנץ שרקר והיה גם תלמידו של פרוצ'ו בוזוני. במקביל למד גם בבאוהאוס ופגש כמה מן הדאדאיסטים. וולפה כתב מוזיקה לפואמה "אנה בלום" של קורט שוויטרס.
המוזיקה שוולפה כתב בין 1929 ל-1933 הייתה אטונאלית, בשיטת שנים-עשר הטונים של ארנולד שנברג. עם זאת, אולי בהשפעת המוזיקה המגויסת (Gebrauchsmusik) של פאול הינדמית, וכסוציאליסט נלהב בעצמו, כתב כמה יצירות לאיגודי פועלים וללהקות תיאטרון קומוניסטיות. למענם כתב בסגנון נגיש יותר ושילב בו יסודות של ג'אז ומוזיקה פופולרית. שיריו נעשו פופולריים והתחרו באלה של הנס אייזלר.
כשעלו הנאצים לשלטון בגרמניה, נמלט ממנה וולפה, שהיה יהודי וקומוניסט מושבע. הוא עבר דרך רומניה ורוסיה בדרכו לאוסטריה בשנים 1933-1934. באוסטריה פגש את אנטון וברן ולמד אצלו. בהמשך עבר לארץ ישראל, שם שהה בשנים 1934-1938. בעקבות אכזבה מדחיית המוזיקה שלו בארץ ישראל היגר וולפה ב-1938 לארצות הברית והתיישב בניו יורק. שם התרועע בשנות ה-50 עם הציירים האקספרסיוניסטים המופשטים. משנת 1952 עד 1956 היה מנהל מוזיקלי בקולג' "בלק מאונטיין" וכן הרצה בקורסי קיץ בדרמשטט, גרמניה. בין תלמידיו היו מורטון פלדמן, רלף שייפי (Shapey), דייוויד טיודור, צ'ארלס וואורינן. המלחין הישראלי חיים אלכסנדר היה תלמידו בתקופת חייו בארץ ישראל.
יצירותיו מאותה תקופה היו לעיתים בשיטת שנים-עשר הטונים, פעמים אחרות דיאטוניות, לעיתים התבססו על סולמות ערביים, מקאמים ששמע בארץ ישראל ולעיתים השתמש בשיטה אחרת של ארגון טונאלי. המוזיקה שלו הייתה קיצונית, אבל נמנעה מן הפונקטואליות של מלחינים כמו פייר בולז (ביצירותיו מ-1951-1953) והשתמשה במקומה במחוות ביטוי קונבנציונליות יותר.
וולפה חלה במחלת פרקינסון בשנת 1964. הוא מת בניו יורק ב-1972. אליוט קרטר ספד לוולפה במילים הבאות: "קרינה כשל כוכב שביט, שכנוע פנימי עמוק, מסירות קנאית, חשיבה נוקבת ברמות רבות של רצינות והומור, בשילוב עם הרפתקנות ומקוריות עוצרות נשימה, אפיינו את חייו הפנימיים והחיצוניים של שטפאן וולפה, כפי שהם מאפיינים את יצירותיו."
שטפן וולפה היה קרוב משפחה של המלחין מיכאל וולפה (בן-דוד של סבו ושל סבתו, שהיו בעצמם בני-דודים) ובתקופת חייו בארץ שמר על קשרים עם משפחתו.
התקופה הארץ-ישראלית.