שנת 1672 ידועה בהולנד כ"שנת האסון" (Rampjaar). אנגליה הכריזה מלחמה על הרפובליקה (מלחמת אנגליה-הולנד השלישית), ובעקבותיה צרפת, מינסטר וקלן, שחתמו כולן על בריתות נגד הולנד. צרפת, קלן ומינסטר פלשו לרפובליקה. יוהאן דה ויט ואחיו, קורנליס, שעד אותה עת הצליחו לשמור על שיווי-משקל דיפלומטי עדין, היו השעירים-לעזאזל המתבקשים. נעשה בהם לינץ' (אף כי כנראה "ההמון המוסת" היה מאורגן מלמעלה) - יוהאן דה ויט נורה בראשו וגופתו עברה התעללויות, ואילו קורנליס נשחט וקרביו הוצאו מבטנו בעודו חי, ולאחר מכן גופתו נתלתה, עברה התעללויות ובחלקה אף נאכלה. לבם של שני האחים הוצג לראווה במשך שנים רבות. במקומם התמנה סטאדהאודר חדש, וילם השלישי. ניסיון אנגלי-צרפתי לנחות על חופי הולנד נהדף רק בקושי רב, בשלושה קרבות ימיים נואשים בפיקודו של האדמירל מיכיל דה ראוטר. כדי לעצור את התקדמות הכוחות הצרפתיים מדרום נאלצו ההולנדים להציף שטחי אדמה רבים באמצעות פתיחת פרצות בסכרי נהרות, מה שגרם לנזק עצום. בעזרתם של כמה נסיכים גרמניים הצליחו ההולנדים להדוף את חילות קלן ומינסטר, ובסופו של דבר לחתום איתן על הסכם שלום, אך כמה שטחים במזרח אבדו להולנד ונשארו עד היום בשליטה גרמנית. גם עם אנגליה נחתם חוזה שלום ב-1674 (חוזה וסטמינסטר השני). ב-1678 נחתם גם חוזה שלום עם צרפת, אף כי בעלי-בריתה הגרמנים והספרדים הרגישו מרומים אחרי שחתמה על הסכמי ניימכן.
ב-1688, אחרי שלוש מלחמות נגד אנגליה שהסתיימו למעשה בתיקו, נקלעו היחסים בין הולנד ואנגליה שוב למשבר. הסטאדהאודר וילם השלישי החליט לקחת על עצמו הימור מסוכן ביותר ולפלוש "פלישה מונעת" לאנגליה. הוא ניצח, וניצחונו הוביל למהפכה המהוללת שסילקה את יריבו הקתולי ג'יימס השני מכס המלכות והעלתה לשלטון אותו עצמו.
מהגרים רבים הגיעו למחוזות ההולנדיים במאות ה-17 וה-18, בעיקר מהחלקים הפרוטסטנטיים של גרמניה. באותה תקופה כ-50% מתושבי אמסטרדם היו מהגרים שנולדו מחוץ להולנד. ברוב אירופה שרר עוני ולא הייתה תעסוקה מספקת לכולם; אבל באמסטרדם היו אפשרויות תעסוקה רבות, ושררה סובלנות דתית יחסית, כי השלטונות הכירו בכך שההגירה הרבה מחזקת מאוד את הכלכלה המקומית. מבקרים מבחוץ הופתעו לגלות שלא נדרשה מהם התייצבות במשטרה המקומית. נוסף לגרמנים, היגרו להולנד גם פרוטסטנטיים שנרדפו בפלנדריה ובצרפת (האחרונים כונו הוגנוטים), יהודים מגרמניה ופורטוגל, ורבים אחרים, ביניהם הפילוסוף דקארט וכמה מחלוצי המהגרים לארצות הברית (יש הרואים השפעה הולנדית רבה על הרעיונות הרפובליקניים המוקדמים בארצות הברית, וכן על התפתחות המערכת הפדרלית בה). השגשוג הכלכלי וחופש הדת והביטוי הביאו לפריחה חסרת תקדים של האמנויות בהולנד, והיא הפכה למקום מושבם של ציירים רבים. הוצאות ספרים רבות נפתחו בה, וספרים חשובים רבים יצאו לאור באמסטרדם - ביניהם ספרים שהצנזורה בארצות כתיבתם אסרה על פרסומם. הולנד הייתה גם בין המדינות המובילות בפרסום יצירות מוזיקליות, וכמה בתי דפוס למוזיקה נודעו באיכותם בכל אירופה.
במהלך המאה ה-18 החלה הכלכלה ההולנדית להתנוון ולקפוא על שמריה. הולנד הלכה ואיבדה את מעמדה כמרכז הסחר בצפון אירופה. מעמדה המרכזי של אמסטרדם בתחומי הכלכלה והתרבות עבר ללונדון.
מבחינה מדינית, מאז שזכתה הולנד בעצמאותה ב-1648 היא ניסתה להתגונן (במסגרת בריתות שונות) מפני צרפת, שתפסה את מקומה של ספרד כמדינה החזקה באירופה. סופה של מלחמת הירושה הספרדית ב-1713 מסמל את סוף התקופה שבה הרפובליקה ההולנדית הייתה מעצמה חשובה. במהלך המאה ה-18 הסתפקה הולנד בניסיון לשמור על עצמאותה והקפידה על מדיניות נייטרלית. הצרפתים פלשו כמה פעמים (ב-1672, 1701 ו-1748) ובכל פעם הביאו להחלפת השלטון.
המהפכה הבטאווית.
בסוף המאה ה-18 הורגשה תסיסה הולכת וגוברת בהולנד. התפתח סכסוך בין שתי סיעות: האורנז'יסטים, שפעלו למען הגדלת סמכויותיו של וילם החמישי, נסיך אורנז', והפטריוטים, שקיוו להשיג צורת משטר דמוקרטית יותר, בהשראת מלחמת העצמאות של ארצות הברית. ניתן לראות את "יריית הפתיחה" של המהפכה הכושלת המכונה "המהפכה הבטאווית" במניפסט שפרסם יואן ון דר קָפֶּלֶן טוֹט דֶר פּוֹל, מייסד "הפטריוטים", בשנת 1781: Aan het Volk van Nederland, "אל העם ההולנדי".
לאחר שהולנד הייתה למדינה השנייה בעולם שהכירה בעצמאות ארצות הברית, הכריזו הבריטים מלחמה עליה. מלחמת אנגליה-הולנד הרביעית (1780–1784) הייתה הרת אסון עבור הולנד, בעיקר מבחינה כלכלית. ההיסטוריון פרנאן ברודל תיאר את חוזה השלום בתום המלחמה כ"צלצול הפעמון המבשר את מותה של הולנד כמעצמה".
ב-1785 התקוממו "הפטריוטים" במרד חמוש של מיליציות מקומיות הנחושות להגן על זכויותיהן של כמה ערים הולנדיות. "באופן כללי ניתן לראות מהפכה זו כסדרה של אירועים מבולבלים ואלימים, תאונות, נאומים, שמועות, איבה מרה בין אנשים והתעמתויות חמושות," אומר ברודל, שראה בה מבשרת המהפכה הצרפתית, על הסיסמה המפורסמת vrijheid ("חירות") המזכירה את סיסמת המהפכה הצרפתית "חירות, שוויון, אחווה". אבל בית אורנז', בתמיכת הבריטים, קראו לעזרתם את הפרוסים, קרובי משפחתם, שישלחו צבא כדי לדכא את המרידה. תגובתם של האורנז'יסטים הייתה קשה: איש לא העז להיראות בציבור ללא סרטי-עיטור בצבע כתום (צבע בית אורנז'), נעשו מעשי לינץ' וכל ראשי הערים הוחלפו בעושי דברם של האורנז'יסטים. צבא פרוסי קטן הוצב בהולנד, ומאחר שהם לא קיבלו משכורות הם התפרנסו ממעשי ביזה וסחטנות. "פטריוטים" רבים נמלטו לבראבנט ולצרפת.
הרפובליקה הבטאווית והשלטון הצרפתי.
על רקע זה, לא מפתיע שאחרי המהפכה הצרפתית, כשפלש צבא צרפת וכבש את הולנד ב-1795, הצרפתים כמעט ולא נתקלו בהתנגדות מאורגנת. וילם החמישי מאוראנז' נמלט לאנגליה. הפטריוטים הכריזו על הקמתה של "הרפובליקה הבטאווית", אך זו התפרקה עד מהרה והשלטון חזר עד מהרה לידיים מנוסות ויציבות יותר. ב-1806 יצר נפוליאון את "ממלכת הולנד" על ידי כך שצירף לשטחה של הולנד חלק קטן ממה שהיום הוא גרמניה, והעמיד בראשה את אחיו, לואי בונפרטה (בהולנדית לוֹדֶוֵוייק) כמלך. גם ממלכת הולנד לא החזיקה מעמד זמן רב; נפוליאון סיפח את הולנד כולה לאימפריה הצרפתית שהקים, אחרי שאחיו התחיל להעדיף את האינטרסים ההולנדיים על פני אלו הצרפתיים. השלטון הצרפתי בהולנד הסתיים ב-1813, אחרי תבוסתו של נפוליאון, תבוסה שבה מילא וילם השישי מאוראנז' תפקיד חשוב.
ב-30 בנובמבר 1813 עלה וילם השישי, נסיך אוראנז', לחוף בסכוונינגן (כיום פרבר של האג) והוכתר לתפקיד הנסיך הריבון של הולנד המאוחדת. מדינה זו התקיימה עד 1815, אז החליפה אותה הממלכה המאוחדת של הולנד, אחרי האיחוד בין ארצות השפלה הצפוניות (כלומר, שבעת המחוזות של הולנד המאוחדת) לבין ארצות השפלה האוסטריות, תחת שלטון וילם השישי מאוראנז', שנקרא מאותה עת וילם הראשון, מלך הולנד.
במהלך שנות הכיבוש הנפוליאוני חתם בית אוראנז' על ברית עם האנגלים שבה הוא מעביר לידי הבריטים "כפיקדון" את המושבות ההולנדיות מעבר לים, והורה למושלים ההולנדיים המקומיים להיכנע לבריטים. הסכם זה הביא את הקץ, פחות או יותר, על האימפריה הקולוניאלית ההולנדית. גיאנה (למעט סורינאם) וציילון לא חזרו מעולם לשלטון הולנד. מושבת הכף, שעברה כמה פעמים מיד ליד, נשארה בשלטון בריטי אחרי 1806. מושבות אחרות, כולל אינדונזיה של ימינו, הוחזרו להולנד במסגרת ההסכם בין אנגליה והולנד מ-1814. הסכם נוסף כעבור 10 שנים הסדיר כמה חילופי שטחים קטנים נוספים בקולוניות.
מונרכיה.
אחרי עידן נפוליאון חזרו ארצות השפלה אל המפה האירופית. המדינה הייתה תמיד חלק משיווי המשקל השברירי בין צרפת והמעצמות האחרות, שראו חשיבות בקיומו של משקל-נגד לצרפת. הצאר הרוסי היה מעוניין במיוחד שהולנד תשוב ותמלא תפקיד זה, ורצה שהמושבות יוחזרו לרשות הולנד. בקונגרס וינה הושגה פשרה עם בריטניה, לפיה יחזרו לרשות הולנד רק נכסיה הקולוניאליים במזרח (כלומר: בעיקר אינדונזיה של ימינו), ואילו ארצות השפלה הצפוניות והדרומיות יהפכו לראשונה בהיסטוריה למדינה אחת מאוחדת וריבונית, בשנת 1815, ולה שתי ערי בירה: אמסטרדם ובריסל. המדינה החדשה נקראה "הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה", מונרכיה בראשותו של וילם הראשון (לשעבר הנסיך וילם השישי, בנו של הסטאדהאודר האחרון, וילם החמישי). כמו כן, הפך וילם הראשון גם לדוכס הגדול של לוקסמבורג.
האליטות דוברות-הצרפתית בארצות השפלה הדרומיות החלו עד מהרה להרגיש כמו אזרחים מדרגה שנייה; הגורמים העיקריים לכך היו הבדלי דת (הדרום היה ברובו קתולי והצפון פרוטסטנטי), הבדלים כלכליים (הצפון היה מאז ומעולם אומה של סוחרים, ואילו בדרום החל תיעוש מואץ במסגרת המהפכה התעשייתית וניצול מרבצי הפלדה והפחם שם) והבדלי שפה (הצרפתית לא הייתה רק שפתה של ולוניה אלא גם של הבורגנות בערים הפלמיות). ב-1830 הגיע המצב לידי פיצוץ כשפרצה המהפכה הבלגית: הדרום התמרד כנגד הצפון, והכריז על עצמאות מן הצפון והקמת ממלכת בלגיה. המלך וילם שלח את צבאו ב-1831 כדי להכניע את המורדים, אבל תוך כמה ימים נאלץ לסגת, כשהצבא הצרפתי איים להצטרף למלחמה. הצפון הכיר בעצמאותה של בלגיה רק ב-1839.