בדרך כלל התרחק קלמפרר מכל זיהוי יהודי, הגם שלא התכחש למוצאו: עבורו, יהדותו הייתה דבר שתם זמנו והיה שייך לעבר, לא משהו נוכח. בדומה לכך, יחסו לציונות היה ביקורתי. הוא השווה את כתביו הציוניים של הרצל להלכי המחשבה ההיטלריסטיים.
לאחר המלחמה הפך קלמפרר לדמות משמעותית בחיי התרבות של גרמניה המזרחית, הרצה באוניברסיטאות שונות ברחבי המדינה ואף שימש ב-1950 כנציג בפרלמנט של גרמניה המזרחית.
קלמפרר, שנפטר ב-11 בפברואר 1960, לא פרסם את יומניו בחייו. אלה ראו אור רק ב-1995, 35 שנה לאחר מותו והפכו לרב-מכר בגרמניה. הם פורסמו בהוצאה גרמנית בשמונה כרכים, ומכילים רק כשליש מכל מפעל התיעוד שלו. בעברית לוקט רק מבחר מהיומנים בכרך אחד.
ב-1995 הוענק לו, לאחר מותו, פרס האחים שול במינכן, פרס שמוענק מדי שנה לסופר שהפגין "עצמאות אינטלקטואלית ואומץ לב מוסרי". הפרס הוענק לו על ההישג שבכתיבת יומניו.
המפיקים (סרט, 1967)
המפיקים (באנגלית: The Producers) הוא סרט קולנוע קומי אמריקני מאת מל ברוקס משנת 1967, שעובד על ידי ברוקס בשנת 2001 גם למחזמר באותו השם. בעקבות הצלחתו הגדולה של המחזמר, הופקה בשנת 2005 גרסה חדשה של הסרט, שהתבססה על המחזה. הסרט והמחזה מתמקדים בעולמם של מפיקים בעולם התיאטרון של ניו יורק, ובקו הדק המפריד בין רע וטוב: בין מחזה גרוע להפליא ומחזה המצליח להצחיק להפליא באמצעות ניסיון להיראות גרוע להפליא.
עלילה.
מקס ביאליסטוק, מפיק שזה זמן רב לא הצליח להפיק מחזה מצליח בברודוויי, מאמץ את רעיונו של רואה חשבון ביישן וילדותי בשם לאופולד בלום, להפיק מחזמר שייכשל באופן מוחלט. הסיבה לשיטת פעולה מוזרה זו היא התגלית כי כאשר מחזה נכשל, יכול המפיק לגרוף לכיסו את כספם של המשקיעים, שעה שכאשר מחזה מצליח, עלויותיו עלולות להוריד את המפיק מנכסיו.
בלום, המסתייג תחילה מרעיונו שלו, מחליט לבסוף להצטרף לביאליסטוק ומתפטר מעבודתו כרואה חשבון. כדי להבטיח כישלון חרוץ למחזה אותו יפיקו, תרים השניים בקדחתנות אחר מחזה שאי הצלחתו מובטחת. אחרי מאמצים הם מוצאים את המחזה המושלם, המתואר על-ידם ככזה ה"מעליב, פוגע ומשפיל כל ציבור באמריקה": "האביב של היטלר" ("Springtime For Hitler", בתרגומו של דן אלמגור לעברית: "שירו שיר לפיהרר"), פרי עטו של חייל אס אס משוחרר, שנותר נאמן למפלגה הנאצית ולהיטלר עצמו.
לאחר שמצאו את המחזה הגרוע ביותר הם מחפשים את הבמאי הכושל ביותר, ומוצאים במאי שכל הצגותיו נחלו כישלון מוחלט. במאי זה מחליט לבחור שחקן שייתן להיטלר אופי שונה ממה שתואר, ולבסוף בוחר בשחקן היפי מסומם שזה עתה השתחרר מהכלא. בלום וביאליסטוק משוכנעים שכך תהיה ההפקה הכושלת שתורד מהבמה אחרי ערב אחד, וביאליסטוק מתחיל לגייס את ההון הדרוש: שני מיליון דולר. לשם כך הוא פוגש אלמנות זקנות ועשירות, מרגש אותן מינית ואמנותית ומשכנע אותן לתת לו כסף.
המחזמר "האביב של היטלר" מועלה בהשקעה מינימלית, תוך ביטחון עיוור שההצגה תנחל כישלון והקהל יזעם על אופי המחזה. עד לאמצע המערכה הראשונה הקהל אכן אינו מתלהב מהמחזמר ושני המפיקים מחליטים לצאת מהאולם כדי לא לספוג את זעם הקהל. אך בהמשך ההצגה הקהל אוהב את התיאור הלעגני של היטלר ומתאהב במחזה, שהופך ללהיט בין לילה.
בתום המחזה מגיע התסריטאי לדירתו של ביאליסטוק, תוקף את המפיקים ומאיים עליהם באקדח. בהמשך מגיעה המשטרה ועוצרת את התסריטאי ואת המפיקים בחשד לעבירות מס ולמרמה. יוצרי המחזה נשלחים לבסוף לכלא ומעלים שם מחזמר בשם "אסירי האהבה", תוך תקווה לעשות מיליונים מאחורי הסורגים.
עיבודים.
משנת 2001 החל פרסום מחדש של הסרט, והעיסוק בו גבר, בעיקר על ידי הבמאית סוזן סטרומן שביימה את המחזמר ואת הסרט, אולם בין שני העיבודים יש הבדלים רבים.
מחזמר.
המחזמר הועלה בשנת 2001 בארצות הברית וזכה להצלחה גדולה וזכה ב-12 פרסי טוני - המספר הרב ביותר של פרסים בהם זכה מחזה בברודוויי אי פעם. מל ברוקס עיבד את התסריט מחדש וכתב והלחין שירים (שהתווספו ל"האביב של היטלר" מהסרט המקורי). סוזן סטרומן ביימה ויצרה את הכוריאוגרפיה. השחקנים המקוריים היו: נייתן ליין (מקס ביאליסטוק), מתיו ברודריק (לאופולד בלום), גארי ביץ' (רוג'ר דה ברי), רוג'ר בארט (כרמן גיאה), בראד אוסקר (פרנץ ליפקינד), קיידי הופמן (אולה).
עלילת המחזמר שונה במקצת: במחזמר לא נבחר שחקן חיצוני לשחק את היטלר, אלא המחזאי עצמו, לאחר שהתעצבן על הנבחנים והדגים לכולם כיצד יש לעשות אודישן. לאחר מכן שובר המחזאי את רגלו, והבמאי מחליף אותו, מה שגורם לדמותו של היטלר להיות נלעגת ביותר, וזה גורם למחזאי לתקוף את המפיקים.
ההפקה הישראלית של המחזמר החלה בסוף שנת 2005 בתיאטרון הקאמרי והושקע בה כסף רב, בין היתר בשל התפאורה הענקית. את המחזמר תרגם דן אלמגור וביים מיכה לבינסון. כיכבו בו שלמה בראבא (מקס ביאליסטוק), דרור קרן (לאופולד בלום), איציק כהן (רוג'ר דה ברי, שנקרא בעברית רוג'ר דה-ביל), עידן אלתרמן (כרמן גיאה) אלי גורנשטיין (פרנץ ליפקינד), הילה עופר (אולה) ועוד. בלהקה השתתפו שחקנים, זמרים ורקדנים שחלקם התפרסמו לימים בזכות תוכניות מציאות העוסקות בתחום הבידור: מארינה מקסימיליאן (כוכב נולד 5), רוני שיינדורף (נולד לרקוד 1, גריז), ניר גרינברג (גריז), עופר רגירר (גריז) ויניב הדד (נולד לרקוד 3).
הפקת 2005.
בשנת 2005 הופק מחדש הסרט כסרט מוזיקלי, מתוך שאיפה של מל ברוקס לחשוף את הצופים ברחבי העולם לחוויה של המחזמר. סוזן סטורמן הופקדה שוב על הבימוי ועל הכוריאוגרפיה, ולתפקידים הראשיים (מקס, ליאו, רוג'ר וכרמן) לוהקו השחקנים מההפקה המקורית של ברודוויי. לתפקיד אולה לוהקה אומה תורמן, ולתפקיד פרנץ ויל פרל.
ערמון
עַרְמוֹן (שם מדעי: "Castanea sativa") הוא מין עץ נשיר בעל פרי אכיל שמוצאו מדרום אירופה וטורקיה.
מאפיינים.
הערמון האכיל הוא עץ גדול מידות, היכול להגיע לגובה של 20–25 מטרים וגזעו יכול להגיע לקוטר של שני מטרים. עליו ארוכים ומחורצים, אורכם 16–28 סנטימטרים ורוחבם 5–9 סנטימטרים. הפרחים חד-מיניים, ומצויים על אותו עץ, רק בנפרד. הפרחים של שני המינים נמצאים במישורים שונים, הפרחים הזכריים בחלק העליון של העץ והנקביים בחלק התחתון. לפרחים יש ניחוח אופייני אשר מושך חרקים מאבקים. הפריחה מופיעה בחודש יוני עד תחילת יולי. העץ זקוק לאקלים נוח עם לחות מספקת אך לא מופרזת.
השם "ערמון" אמנם נזכר במקרא (, ע"פ רש"י שם), אך ככל הנראה הכוונה שם היא לעץ הדולב.
פרי הערמון הוא אגוז המוגן על ידי קליפה קשיחה בעלת צבע חום נאה-מבריק, הנפתחת בהדרגה לפי הבשלת הפרי. השלמת ההבשלה מתרחשת באמצע חודש אוקטובר.
דרך הכנה מפורסמת היא קליית הערמונים באש. את הקלייה מבצעים בצורה שונה בהתאם לעדות השונות. במרוקו חורצים שני חריצים, בתוניסיה אחד ארוך, באירופה ארבעה חריצים ואילו ברוסיה אך ורק חריץ אחד. מהפרי מייצרים ממרח המשמש בתעשיית הממתקים. בצרפת ובאיטליה מטגנים את הפירות. בקורסיקה מכינים מהפרי הטחון פולנטה, מין ממליגה מקומית ובהונגריה מכינים קינוח הנקרא פירה ערמונים (בהונגרית Gesztenyepüré).
העץ המופק מהאילן נאה וחזק ומשמש בתעשיית הרהיטים, לייצור חביות ולבניית גדרות. קליפת הערמון היא מקור חשוב לטאנין.
פרי הערמון שימש את בריטניה בזמן מלחמת העולם הראשונה להפקת אצטון (וממנו הופק אבק שרפה) בעצתו של חיים ויצמן. ילדים מכל רחבי בריטניה יצאו ליערות ואספו את פרי הערמון על מנת לעזור במאמץ המלחמתי.
לפני אכילת ערמון שנקטף מעץ, יש לוודא שאין מדובר במין דומה לו, אך רעיל במקצת, ערמונית הסוסים.
דפדפן אינטרנט
קרבות בית עפה
קרבות בית עפה, קרבות שנערכו במלחמת העצמאות על הכפר הערבי בית עפה ששכן מספר קילומטרים מזרחית למשטרת עיראק סואידן.
עם פלישת הצבא המצרי ב-15 במאי 1948 נתפס הכפר על ידי הצבא המצרי והפך לחלק מרצועת הניתוק של הנגב.
החטיבה המצרית הפרוסה לאורך כביש מג'דל-פלוג'ה ראתה בכפר עמדה קדומנית. על כן הכפר הכיל כוחות רבים שתוגברו לקראת יולי וכללו גדוד חי"ר (כ- 400 חיילים), עם סיוע של כוחות רבים כגון: כ- 20 נושאי ברן, 2 - גונדות של מרגמות "3,גונדה אחת של מרגמות כבדות "4.2, ו- 12 תותחי נ"ט 6 ליטראות.
בקרבות עשרת הימים נערכו מספר התקפות על הכפר שבהן נהרגו 37 לוחמי צה"ל ונפצעו רבים אחרים:
יחידת שועלי שמשון בפיקודו של המ"פ הגיעה לבית עפה בידיעה שהכפר בידי כוחות צה"ל. לפתע מצאו עצמם בתוך הכפר מוקפים ומותקפים. במזל רב הצליחו הג'יפים להימלט מהכפר. ג'יפ אחד נפגע מפגז או מוקש ושניים מנוסעיו נהרגו בתוכם אריה קוצר. קרב זה מתואר בספרו של אורי אבנרי "בשדות פלשת".
המצרים ביצרו את הכפר לאור ההתקפות הקודמות ותגברו אותו בנשק רב ובכוח של שתי פלוגות.
פלוגה מגדוד 54 גבעתי תקפה את הכפר מדרום. הפלוגה נתקלה בגדר חדשה שהקימו המצרים ונבלמה באש קטלנית שלהם. תוך זמן קצר התברר שההתקפה נכשלה וניתנה פקודת נסיגה. הפלוגה נסוגה לנגבה עם 12 הרוגים ו-40 פצועים.