לאחר מלחמת העולם השנייה, גרמניה לא הורשתה להחזיק כוח משטרה רב עוצמה נוסף כמו המשרד הראשי לביטחון הרייך (שהורכב מהגסטפו, האס דה והמשטרה הפלילית, עם משרד המשטרה הפלילית של הרייך).
מבנה.
מאז הקמתה בשנת 1951, מספר העובדים בארגון גדל בהתמדה ובמהלך שנות ה-70 עסקה במאבק בארגוני שמאל קיצוניים ובטרור בנלאומי. בשנת 2016 נערכה רפורמה מבנית לפיה הארגון מאורגן באופן הבא:
מטה LS – ניהול.
"(גרמנית: Stab LS – Leitungsstab)"
חטיבה ZI – ניהול מידע מרכזי.
"(גרמנית: Abteilung ZI – Zentrales Informationsmanagment)"
חטיבה ST – ביטחון המדינה.
"(גרמנית: Abteilung ST – Polizeilicher Staatsschutz)"
חטיבה SO – פשיעה חמורה ומאורגנת.
"(גרמנית: Abteilung SO – Schwere und Organisierte Kriminalität)"
חטיבה SG – חטיבת האבטחה.
"(גרמנית: Abteilung SG – Sicherungsgruppe)"
חטיבת האבטחה כוללת את קבוצת האבטחה האחראית לאבטחת מוסדות חוקתיים בגרמניה לרבות אורחים זרים. בנוסף החטיבה מפעילה שירותי אבטחת אישים לכל צמרת המדינה הגרמנית. מטה החטיבה בברלין.
חטיבה OE – תמיכה מבצעית במשימות וחקירות.
"(גרמנית: Abteilung OE – Operative Einsatz- und Ermittlungsunterstützung)"
חטיבה KT – מכון זיהוי פלילי.
"(גרמנית: Abteilung KT – Kriminalistisches Institut)"
חטיבת IT – טכנולוגיית מידע.
"(גרמנית: Abteilung IT – Informationstechnik)"
חטיבה IZ – מרכז מחקר, אימון ושיתוף פעולה בינלאומי.
"(גרמנית: Abteilung IZ – Internationale Koordinierung, Bildungs- und Forschungszentrum)"
חטיבה ZV – ענייני מנהלה.
"(גרמנית: Abteilung ZV – Zentral- und Verwaltungsaufgaben)"
משימות.
הקמת ה-BKA מבוססת על כמה סעיפים בחוקה הגרמנית, המעניקים לממשל הפדרלי את היכולת הבלעדית להעביר חוקים על תיאום השיטור הפלילי בגרמניה. תחומי השיפוט של BKA מוגדרים בחוק משרד הפלילים הפדרלי:
כתב חסות
כתב חסות (בגרמנית: Schutzbrief) הוא מסמך חתום על ידי באי כוח של מדינה מסוימת, מסמך שנועד להעניק את חסות המדינה לנושאו ובכך לספק לו הגנה, או להעניק את חסות המדינה למקום כלשהו ובכך להופכו לשטח אקס-טריטוריאלי, דבר המונע מהשלטון המקומי לפעול כלפי נושא כתב החסות, להתערב בפעילותו, להגביל את תנועתו או להיכנס למקום הימצאו או למקום עליו נפרשה חסות המדינה מעניקת החסות.
היסטוריה.
בימי הביניים.
בשנת 1447 נתן פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לאב המנזר של ברג מחוץ לעיר מגדבורג כתב חסות ומינה את שליט ברנבורג ואת הבישוף של הלברשטט להגן עליהם, להיות ערב להגנתו ולהגנה על זכויותיו (ראו גם זכויות מגדבורג).
בשנת 1496 זכה ג'ון קאבוט בכתב חסות מידי הנרי השביעי. בכתב החסות הוסמך קאבוט "להפליג, לכבוש, להחזיק באדמת כופרים ולהדיר אחרים מלעשות זאת".
בימי הביניים, כתבי חסות מלכותיים העניקו ליהודים שחיו באזור הרייך מעמד משפטי מיוחד. גם מאוחר יותר (במאה ה-18 על ידי הנסיך-בישוף של במברג ווירצבורג) הוצאו כתבי חסות ליהודים (בתשלום).
בראשית העת החדשה.
ב עודד פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, הגירה של הוגנוטים ולונים וצרפתים לברנדנבורג-פרוסיה באמצעות צו פוטסדאם (Edict of Potsdam) מ-1685, וביסס את מעמדה התעשייתי והטכנולוגי של פרוסיה. הוא פטר את האצולה מתשלום מיסים ובתמורה לכך קיבל את הסכמתם לפירוק המדינות הגרמניות. הוא חיבר תעלות ונהרות והקל על השיט בתחומי ברנדנבורג והדוכסות של פרוסיה, מערכת שאותה המשיכו לפתח ארכיטקטים כגון גאורג שטינקה, ונמצאת בשימוש עד ימינו. כל זאת בבסיוע כתבי החסות שניתנו לאוכלוסיות האצולה שהעסיקו וביצעו שיפורים אלה.
מדינות רבות גייסו מהגרים כמתיישבים במושבותיהם הקולוניאליסטיות. בתמורה הבטיחו זכויות או פריבילגיות מסוימות, כמו מונופול סחר על סחורות מסוימות, פטור ממס, חופש פולחן, פטור משירות צבאי ועוד. בהקשר זה כלל צו פוטסדאם את היהודים שגורשו מאוסטריה ואת ההוגנוטים בפרוסיה. התיישבויות גרמניות במזרח אירופה, התפתחות המסדר הטבטוני ויישוב הביצות של צפון גרמניה התאפשרו באמצעות כתבי חסות כאלה. הקבוצה האתנית של הרוסים-גרמנים (Russlanddeutsche) נוצרה באמצעות מניפסט ההזמנה משנת 1763 של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, שבו הובטחו למתיישבים זכויות יתר מקיפות.
מהמאה ה-17 עד המאה ה-19 התפשטו המעצמות הקולוניאליסטיות של אירופה לעבר שטחים שמעבר לים. יחידים או ארגונים שהוקמו במיוחד למטרה זו תבעו תביעות טריטוריאליות או זכויות הכרייה כלפי גורמים אינטרסנטים אחרים או שליטים מקומיים בצורה של "כתבי חסות". דוגמאות לכך הן חברת הודו המזרחית הבריטית, חברת דרום אפריקה הבריטית וחברת גינאה החדשה הגרמנית. משם נגזר המונח "אזור הגנה" (Schutzgebiet) למושבות גרמניות. המעצמות הקולוניאליות הסדירו את יחסיהן עם הילידים במה שנקרא "חוזי הגנה" (Schutzverträgen).
בתקופת השואה.
בנובמבר 1944 רוכזו יהודי בודפשט בגטו בודפשט. זאת לאחר שהיהודים בערי השדה נשלחו רובם לאושוויץ. בנוסף לדיפלומט השוודי ראול ולנברג, שעסק בהצלת יהודים, פעל במקביל קונסול שווייץ קרל לוץ בשיתוף פעולה עם תנועות המחתרת היהודיות הציוניות באמצעות ייצור תעודות זהות מזויפות שהקנו הגנה לנושאיהן, בסדנה שמוקמה לשם כך במפעל נטוש, שלימים נקרא "בית הזכוכית" (בהונגרית - Üvegház). במקביל יצרו דיפלומטים - לא תמיד באישור המדינות השולחות - כתבי חסות שסיפקו הגנה לבתים שלמים בבודפשט, בהם התגוררו יהודים תחת דגלי שגרירויות זרות. מסמכים אלו נשאו את סמלי המדינה המעניקה (שוודיה, שווייץ, ספרד, הוותיקן ועוד) וחותמות רשמיות. הם נועדו להיתלות בכניסות לאותם בתים ולמנוע כניסת גורמים מקומיים, במקרה זה אנשי צלב החץ ההונגרים שנהגו לחטוף יהודים ולרצחם, במקביל לגירושם למחנות ההשמדה והעבודה. הבתים שכתבי החסות נתלו בחזיתם, נקראו בשל כך "בתים מוגנים" (בהונגרית - védett házak). ברוב המקרים העניקו כתבי החסות הגנה מסוימת למתגוררים באותם הבתים, אך היו מקרים בהם אנשי צלב החץ לא התחשבו בכתבי החסות ופרצו לאותם "בתים מוגנים".
המשטרה החשאית הפרוסית
המשטרה החשאית הפרוסית (בגרמנית: Preußische Geheimpolizei) הייתה סוכנות המשטרה הפוליטית של פרוסיה במאות ה-19 ותחילת המאה ה-20.
היסטוריה.
בשנת 1851 הוקם האיחוד המשטרתי של מדינות גרמניה על ידי כוחות המשטרה של אוסטריה, פרוסיה, בוואריה, סקסוניה, הנובר, באדן ו-וירטמברג. הגוף אורגן ספציפית לדיכוי התנגדות פוליטית בעקבות מהפכות 1848 שהתפשטו ברחבי גרמניה. במשך חמש עשרה השנים הבאות קיים האיחוד ישיבות שנתיות כדי להחליף מידע מודיעיני.
קרל לודוויג פרידריך פון הינקלדיי, מפכ"ל המשטרה של ברלין, מונה על ידי הקייזר פרידריך וילהלם הרביעי ב-16 בנובמבר 1848. הוא היה לדמות מפתח בהתפתחות המשטרה החשאית בפרוסיה כמו גם באיחוד כולו.
בשנת 1854, בזכות קשריו ההדוקים עם המלך, מונה למנהל הכללי של המשטרה ("Generalpolizeidirektor"). למעשה הוא היה שר משטרה שאינו תלוי בשר הפנים. פון הינקלדי הקים את המשטרה הפוליטית בברלין ופיתח קטלוג מידע פרוסי על מתנגדים פוליטיים, תוך התמקדות במהפכנים שהיו מעורבים בהתקוממות 1848. אך כשראה את פריז ולונדון כמרכזי התככים הפוליטיים, הוא היה מוכן לארגן את השיטור של מתנגדים פוליטיים גם מחוץ לגבולות השיפוט הלאומיים.
המשטרה החשאית הפרוסית החזיקה היסטוריה של מוניטין רע, מכיוון שהיא הייתה המודל עליו הוקם מאוחר יותר הגסטאפו. עם זאת, המשטרה החשאית הפרוסית לא עסקה באופן שגרתי ברדיפות או בהתעללות או בשימוש לרעה בסמכויות המשטרה ולא התנהגה בדרך בה עלולים כוחות משטרה חשאיים אחרים לפעול. המשטרה החשאית הפרוסית אורגנה בשנת 1933 לגסטפו. פרוסיה עצמה פורקה כישות מנהלית בעקבות מלחמת העולם השנייה.
קק לאפיס סראוואק
קק לאפיס סראוואק או עוגת שכבות סראוואק (במלאית: kek lapis Sarawak, מילולית: "עוגת שכבות מסראוואק") היא עוגה שכבתית מסורתית המוגשת במדינת סראוואק, שבמלזיה באירועים מיוחדים. לרוב העוגה נאפת לחגיגות דתיות או תרבותיות כמו עיד אול-פיטר, חג המולד, דיוואלי, ימי הולדת וחתונות. אנשים במלזיה נוהגים לפתוח את ביתם לאורחים ומבקשרים ביום חג או אירוע חגיגי, ומגישים את העוגה למבקרים.
היסטוריה.
מקורה של עוגה זו בעוגת שכבות מסורתית עם תבלינים שונים שנמצאו באינדונזיה המכונה "לאפיס לגיט" ("lapis legit") או קאק לאפיס בטאווי ("kek lapis Betawi"): "בטאווי" היה שמה הישן של ג'קרטה (היינו: עוגת שכבות של ג'קרטה). עוגה זו התבססה על עוגה מסורתית אירופית (מסוג קורטוש), והיא נוצרה על ידי המבשלות של המנהלנים הקולוניאלים ההולנדים.
הערכה היא כי העוגה הגיעה למדינת סראווארק בשנות ה-70 ושנות ה-80, ואנשי סראוואק החלו לצבוע את הבצע בצבעים שונים.
בשנת 2011, יצרנית העוגות Kek lapis Qalas Qalas החלה בייצור תעשייתי של העוגות, תוך שימוש בצבעים רבים.
מאפיינים.
ניתן לחלק עוגות שכבות מודרניות לשתי קטגוריות: עוגות עם שכבות רגילות ועוגות עם תבניות, מוטיבים או צורות. כולם חייבים לפחות שני צבעים. הבלילה משתמשת בחמאה או בשמן צמחי, חלב וביצים. העוגה האפויה בעלת מרקם גבוה ויציב והשכבות מהודקות יחד עם ריבה או חומר מתוק דביק דומה. עוגות מפורטות יותר לרוב דורשות תבניות מיוחדות לשמירה על עובי השכבה הקבוע.
כינוי מקור.