הכוח נע בשני ראשים: האחד ממונע בזחל"מים, אליהם הצטרפו שני טנקים, על כביש האספלט שהיה צר ומפותל. הכוח השני נע רגלית על קו הרכס לגבעה 1614. הכוח הרכוב הגיע לרכבל התחתון ומצא את המקום נטוש ודגל ישראל מתנוסס בו. הכוח המשיך בנסיעתו במעלה ההר והגיעו לאזור המכונה "עיקול הטנק" שבו הניחו הסורים שרשרת מוקשים. הכוח הרכוב נאלץ לעצור לפני שרשרת המוקשים, אז נורתה לעברו אש חזקה מטווח קצר מן המארב. האש הסורית נורתה משלושה כוונים וכללה אש מנשק קל, מטולי אר פי ג'י ורימונים. עד מהרה היה מצבו של הכוח הרכוב קשה כאשר דרכו קדימה חסומה והוא מתקשה לסגת בכביש הצר כשתהום לצידו.
גם הכוח הרגלי העוקף נתקל במארב של חיילים סוריים שהיטיבו להתחפר ולהילחם, וכאשר הצליח להתגבר על המארב כבר נתן מח"ט גולני, דרורי, את הפקודה לסגת עקב מצבו הקשה של הכוח הממונע, שנזקק להתארגנות מחודשת. בסיום הקרב נהרגו 25 חיילים ובהם מפקד גדוד 17 של חטיבת גולני, סגן-אלוף דובי דרור, ו־57 נפצעו.
מבצע קינוח.
בין 8 ל־21 באוקטובר לא בוצעו ניסיונות משמעותיים לכבוש מחדש את מוצב החרמון, אך נערכו פשיטות ופעולות ל"ריכוך" העמדה הסורית ופגיעה בכוחות המחזיקים במוצב. מטוסי חיל האוויר הפציצו את אזור המוצב מעת לעת והארטילריה של צה"ל הפגיזה אותו, אך אש הזו גרמה לפגיעות מעטות בסורים שהיו מחופרים היטב סביב המוצב.
המבצע לכיבוש החרמון החל ב-21 באוקטובר אחר הצהריים. לצורך המבצע הוקצו שני גדודי צנחנים במילואים מחטיבה 317 (הגדודים 471 ו-567), שני גדודים מחטיבת גולני (51 ו-17) כמו גם פלס"ר החטיבה, ושישה טנקים מחטיבה 188.
בשעות הצהריים החלה הטסת כוחות הצנחנים במסוקי יסעור אל מוצב החרמון הסורי. גדוד 471 כבש את מוצב הפיתולים לאחר קרב קצר והמשיך אל נ.ג. 2360, אותו תפס סמוך לחצות. גדוד הצנחנים השני, גדוד 567 המשיך אל עבר מוצב החרמון הסורי, ובסביבות השעה 03:00 מצא אותו ריק.
כוחות גולני נתקלו בהתנגדות רבה יותר בכיבוש המוצב הישראלי של החרמון. פלוגת הסיור של החטיבה הגיעה באיגוף ממערב ומצפון לכיוון הרכבל העליון, ולחמה בקרב קשה ברכבל התחתון וברכבל העליון. המ"פ נהרג וכוח הסיירת לא הצליח להתקדם. הכוח העיקרי בקרב היה גדוד 51, שהגיע רגלית ממסעדה והיה אמור להגיע לגבעה 1614, לעיקול הטנק ולרכס החרמון. בסביבות השעה שתיים בלילה החל הקרב. חיילי הצבא הסורי התחפרו בשוחות אישיות ובין הסלעים סביב למוצב החרמון ושברו באש מדויקת את התקפות צה"ל.
הקרב הפך לצמוד ולא מאורגן, ופגזי הסיוע הארטילרי נפלו קרוב לכוחות הישראלים ואפילו ביניהם. הקרב התדרדר לקרב אישי בין חיילי צה"ל לחיילים סוריים ללא יד מכוונת כמעט. מרכז הקרב היה סביב גבעה שסומנה במפות כגבעה מספר 16 עליה ומסביבה התנהל עיקר המאמץ. הגבעה הייתה היעד של פלוגה ג' בגדוד 51. כוחות אחרים אגפו את הגבעה ולחמו בשטח שבינה לבין המוצב. כוח של פלוגה ב' טעה בניווט ועלה לגבעה 24 במקום לעלות לגבעה 19. רק בבוקר הבין הקמב"ץ שהכוח נמצא על גבעה 24. מאוחר יותר שלח המג"ד את פלוגה א' לגבעה 17, שם פגשו אנשיה את לוחמי הקומנדו הסורי שהיו ערוכים בעשרים מחפורות דו רובאיות. באותה עת נפצע בגבעה 16 מפקד פלוגה ג', סרן יגאל פסו. כמו כן נפצע מפקד הפלוגה המסייעת, סרן מיקי מוסברג, ופלד, המג"ד, דיווח למח"ט כי הקרב הפך למורכב ומתנהל באיטיות.
לקראת הבוקר נפצעו מפקד החטיבה אל"ם אמיר דרורי ומפקד גדוד 51, סא"ל יהודה (יודק'ה) פלד, וקצין האג"ם החטיבתי, רס"ן יואב גולן, נטל את הפיקוד על החטיבה. למרות התנאים הקשים ותחושת הכאוס דבק גולן במשימה וביקש כוחות סיוע כדי להשלים את המהלך החטיבתי. לאחר שווידא כי אין עוד לוחמים בגבעה 17, שטח המפתח עליו התבצרו לוחמי הקומנדו הסורי, הפעיל גולן ארטילריה כבדה על הגבעה ועל מוצב החרמון.
בשלב זה הצטרף לקרב כוח העתודה מגדוד 17 בפיקוד דוד כץ, והגיע למתחם השוחות בגבעה 16. כץ ארגן את פינוי פצועי גדוד 51 אחורה, הורה לקצין האג"ם להפסיק את הארטילריה שפגעה בכוחותינו ופתח בהסתערות להשלמת כיבוש גבעה 16 וגבעה 17. השבירה של הסורים הייתה מיידית. חלק קטן מהם שהמשיך בלחימה חוסל על ידי לוחמי גדוד 17 שתוגבר בלוחמים נוספים מגדוד 51.
בשעה 09:00 בערך נכנסו כוחות גולני לחצר מוצב החרמון הישראלי, והניפו את דגל ישראל ודגל גולני על תורן המוצב. בשעה 10:30 דיוח כץ: "תחנות כל העולם, החרמון בידי גולני". בקרב כיבוש החרמון נהרגו 55 חיילי צה"ל וכ-80 נפצעו.
המערכה האווירית.
עוד לפני המלחמה בנתה סוריה מערך של 25 סוללות של טילי קרקע-אוויר ובצידן מספר רב של תותחים נ"מ בקטרים שונים, אשר יחד כיסו את גובהי הטיסה השונים בשמי רמת הגולן. מערך זה הגביל מאוד את יכולת הפעולה של חיל האוויר הישראלי בחזית זו, ובצה"ל נבנו תוכניות לטיפול במערך סוללות הנ"מ הסוריות במקרה של מלחמה, שהתבססו על מתן התראה מוקדמת לפרוץ המלחמה.
עם פתיחת המלחמה ב-6 באוקטובר תקף חיל האוויר הסורי מחנות ומפקדות ברמת הגולן, והפציץ את מוצב החרמון. מטוסי חיל האוויר הישראלי נשלחו תחילה להגנת שמי ישראל ומאוחר יותר החלו בסיוע בהול לכוחות היבשה בסיני וברמת הגולן שהיו במצב קשה, מבלי שטיפלו במערך קודם במערך סוללות הטילים, כפי שתוכנן. מטוסי חיל האוויר תקפו מטרות סוריות בחזית הצפון בניסיון להעניק סיוע אווירי קרוב לכוחות הקרקע ולבלום את התקדמות כוחות השריון הסורים, אולם עקב איום סוללות הטילים הסוריות הוגבלה יכולת הסיוע של מטוסי חיל האוויר הישראלים ומספר מטוסים הופלו.
האלוף מרדכי הוד, מפקד חיל האוויר לשעבר, הצטרף ב-6 באוקטובר לחבורת הפיקוד הקדמית של חיל האוויר במפקדת פיקוד הצפון, שימש כמפקד קדמי של החיל למשך חמשת הימים הבאים, וניהל את הפעילות האווירית בחזית.
ב-7 באוקטובר ניסה חיל האוויר לתקוף את מערך הנ"מ הסורי במסגרת מבצע דוגמן 5, במטרה ליצור לעצמו חופש פעולה בשמי הרמה. התקיפה, שבוצעה בנוהל קרב חפוז וללא הכנות מתאימות, נכשלה בהשגת יעדיה. סוללת טילים אחת הושמדה ואחרת נפגעה, בעוד חיל האוויר ספג אבדות כבדות: 6 מטוסים הופלו ו-10 נוספים ניזוקו. כתוצאה מכך נאלצו מטוסי חיל האוויר להמשיך לפעול באזור רמת הגולן תחת איום נ"מ למשך יתרת המלחמה.
חיל האוויר הסורי סייע במהלך המלחמה לצבא הסורי במתקפתו לתוך רמת הגולן. מסוקים של חיל האוויר הסורי הנחיתו במספר מקרים חיילי קומנדו בעומק רמת הגולן. לאחר תחילת ההבקעה הישראלית לסוריה סייעו המטוסים הסורים בבלימת התקדמות השריון הישראלי.
ב-8 באוקטובר ביצע חיל האוויר הישראלי שורת תקיפות נגד כוחות קרקע סוריים בדרום הרמה, כהכנה וכסיוע למתקפת הנגד הישראלית באזור זה, והתקיפות נמשכו גם למחרת. ב-9 באוקטובר תקף החיל כוחות סורים ממזרח לקו הסגול, אשר התקדמו כדי לתקוף את חטיבה 7 בעמק הבכא. באותו יום תקף חיל האוויר את המטכ"ל הסורי בדמשק. בחמשת הימים הראשונים של המלחמה ביצע חיל האוויר 439 גיחות תקיפה ברמת הגולן, ואיבד 18 מטוסים.
לקראת ההבקעה לשטח סוריה ב-11 באוקטובר סייע חיל האוויר הישראלי לכוחות השריון התוקפים והפציץ כוחות שריון סורים, מוצבים וסוללות טילים. החל מ-14 באוקטובר, עם סיום ההבקעה והתייצבות המערכה בגולן, הופנה חיל האוויר לסיני בסיוע למבצע הצליחה, וסיוע אווירי בחזית הסורית צומצם למינימום.
ככל שהתקדמה המלחמה הצליח חיל האוויר להתגבר אט אט על סוללות הטילים הסוריות, דבר שאיפשר לו חופש פעולה רחב יותר בסיוע לכוחות הקרקע במובלעת הסורית. כמו כן ביצע חיל האוויר תקיפות עומק בסוריה כדי לפגוע בתשתיות ובמתקנים אסטרטגיים אחרים של הסורים. תקיפות אלה, כדוגמת הפצצת שדה התעופה אל מאזה ב-13 באוקטובר ותקיפת מתקני הדלק בצפון סוריה ב-23 באוקטובר, חייבו את הסורים להפנות חלק ממערך הנ"מ שלהם להגנה על העורף ובכך דוללה כמות סוללות הנ"מ בחזית.
ירי טילי פרוג.
בשלושת הלילות הראשונים של המלחמה שיגרה סוריה 25 רקטות פרוג לעבר ישראל. בערב 6 באוקטובר פגעו ארבע רקטות במגדל העמק וגרמו נזק מועט.
ב-9 באוקטובר, היום הרביעי למלחמה, בשעה 03:35 לפנות בוקר, שיגרו הסורים מספר רקטות פרוג-7 לעבר בסיס חיל-האוויר רמת דוד במה שכונה "ליל הפרוגים". אחת הרקטות פגעה בבית בשיכון המשפחות של הבסיס וגרמה למותו של טייס סקייהוק ולפציעת שני טייסים נוספים. רקטה נוספת, שפגעה במגורי החיילים, גרמה לפציעתם של מספר חיילים. רקטות נוספות פגעו ביישובים סמוכים, אחת מהן פגעה בבית ילדים בקיבוץ גבת הסמוך, אך לא היו נפגעים כיוון שהילדים שהו במקלט. הסורים שיגרו גם רקטות לעבר שדה התעופה מחניים ומפקדת פיקוד צפון בצפת אך אלו לא גרמו לנפגעים.
המערכה הימית.
בפרוץ המלחמה כלל חיל הים הסורי 8-9 ספינות טילים מסדרות "קומאר" ו"אוסה", 14 ספינות טורפדו, שלוש ספינות למלחמה בצוללות, שתי מקשות ועוד מספר ספינות קטנות. לרשות חיל הים הישראלי עמדו בים התיכון 11 ספינות טילים מדגמי סער 2, סער 3 וסער 4, ו-2 ספינות תותחים מדגם סער 1, אולם ספינות אלה שימשו גם למלחמה בצי המצרי בים התיכון.
חיל הים הישראלי פעל מיד עם פתיחת המלחמה בצורה התקפית. מיד עם פרוץ המלחמה נשלחו חמש ספינות טילים ישראליות אל נמל לטקיה כדי לתקוף את כלי השייט הסורים בנמליהם. בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר התחולל קרב לטקיה במהלכו הוטבעו חמש ספינות סוריות בלא אף פגיעה בספינות הישראליות. בעקבות הקרב נמנע הצי הסורי מלהיכנס לקרבות נוספים מול חיל הים הישראלי. קרב זה היה גם קרב טילי ים-ים הראשון בהיסטוריה.