סירקה טורקה נולדה בהלסינקי. היא פרסמה את ספר שיריה הראשון בגיל שלושים וארבע. במשך השנים שחלפו מאז, היא פרסמה יצירה אחת בפרוזה, "בבטן הלוויתן" (1975), ושנים-עשר ספרי שירה: "חדר בחלל" (1973), "זאת אני" (1976), "הלילה נפתח כמו דגן" (1978), "האיש שאהב את אשתו יותר מדי" (1979), "השליט היפה" (1981), "אף-על-פי שקיץ" (1983), "שובי, שובי, שבא הקטנה" (1986), "קול הכוח" (1989), "אח לנפש" (1993), "בית השמש העולה" (1997), "באתי דרך יער כהה" (1999) ו"כה קשה הכתה הרוח" (2004). ספר הכולל יותר משמונה-מאות עמודים ואוצר את כל כתביה ראה אור בשנת 2005.
שירת טורקה זכתה להערכה ולמספר פרסים. בשנים 1980 ו-1984 קיבלה המשוררת את פרס פינלנדיה, בשנת 1986 היא הייתה האישה הראשונה והמשוררת היחידה עד אותו זמן שזכתה בפרס פינלנדיה, ובשנת 1994 הוענק לה פרס רשות השידור הפינית. אסופות של שירתה תורגמו לעשרות שפות, ביניהן עברית.
טורקה נפטרה ב-23 באוקטובר 2021.
יצירתה.
יצירותיה של סירקה טורקה חוללו שינוי בשירה הפינית, כיוון שהייתה בהן שבירת מוסכמות מבחינת התוכן, הלשון והצורה. היא שזרה בשיריה יסודות פגניים ונוצריים, שפת תפילה ואמירות מקראיות בעלות נימה רצינית לצד משפטים בשפה מדוברת הלקוחים מלהיטים נדושים, פתגמים פיניים לצד מילים בשפות זרות, ועוד, ואת כולם שילבה באופן מקורי. לעיתים מתייחסים לשילוב כזה כאל כתיבה פוסט-מודרניסטית, אך טורקה לא ראתה עצמה ככזאת, והיא ביטאה קול ייחודי משלה. עם זאת, טורקה הושפעה ממקורות ומשוררים רבים, כמו פדריקו גארסיה לורקה, פרננדו פסואה, אונו קיילאס ואווה-ליסה מנר, והשתמשה בהיגדים שלא היו תמיד מקוריים.
נושאי השירים שלה לא היו ממוקדים, והתמונות בהם נעו במהירות רבה. בשיריה היא עסקה באהבה, בכמיהה, במחלה, במוות ובאובדן. יצירתה כללה הן שירי טבע קצרים והן שירים ארוכים. עירוב הסגנונות והתכנים וערבוביית המשלבים והמקצבים שימשו אותה להדגיש את הפער בין המוחלט לבין היחסי, בין האלוהי לבין הארצי, בין המוות לבין החיים. המקצב בשיריה היווה תפיסה ביחס לשפה ולאפשרויותיה. אמצעי נוסף שטורקה הייתה עושה בו שימוש היה ההקבלה והשילוב בין החריג, המוזר והחד-פעמי לבין היומיומי, המוכר והשגרתי, למשל השילוב בין המלט וחלוק-רחצה. בשירתה הייתה חוזרת ונשנית גם האנשה, שטשטשה את הגבול בין המופשט למוחשי.
שירתה התאפיינה במחאה אישית, חברתית ואקולוגית, שיצרה לה תדמית של מוזרוּת וחריגוּת, שכן בניגוד למשוררים פינים חשובים בני-זמנה כמו פנטי סאריקוסקי (Pentti Saarikoski) ופאבו האביקו, שהביעו מחאה לפי דפוסים מקובלים, לא גילתה טורקה מעולם שום נאמנוּת לרעיון כלשהו פרט לנאמנותה לעולמה הפנימי. נראה כי חריגות זו שימשה אותה להבעת השפה הייחודית בשיריה.
תרגום שירתה לעברית.
תרגומי שיריה של סירקה טורקה התפרסמו בעברית החל משנת 1989 במוסף "תרבות וספרות" של עיתון "הארץ" ובמוסף הספרות של "מעריב", וכן במספר כתבי-העת, באנתולוגיות של פסטיבל המשוררים משכנות שאננים בשנים 1993 ו-2006, ובספר "חופשית ברוח" מאת שי גינות (1999). האסופה הראשונה של שירתה בעברית, "מהר, לבד ועכשיו", יצאה לאור ב-1998. האסופה השנייה, "עמוק בלב היער", יצאה ב-2006, וכוללת בנוסף על כל חומרי האנתולוגיה הראשונה, גם שירים רבים שלקוחים מעשרת קובצי השירה הראשונים שלה, שלא פורסמו בעברית קודם לכן, וכמו כן אוסף משני קובצי השירה האחרונים שלה, שראו אור רק אחרי פרסום האנתולוגיה העברית הראשונה.
שלמה זלמן שרגאי
שלמה זלמן שרגאי (פייבלוביץ) (כ"ד בכסלו תר"ס, 26 בנובמבר 1899– ו' באלול תשנ"ה, 1 בספטמבר 1995) היה אידאולוג ופוליטיקאי ציוני דתי, ראש עיריית מערב ירושלים בשנים 1950–1952, ממייסדיה ומנהיגיה הבולטים של תנועת "תורה ועבודה", "הפועל המזרחי" ומראשי מוסדות "המדינה שבדרך".
ביוגרפיה.
שרגאי נולד במשפחת פייבלוביץ הענייה בעיירה גורשקוביץ' (Gorzkowice, בפולנית: גוז'קוביצה) שליד העיר פיוטרקוב טריבונלסקי, בפלך פיוטרקוב שבפולין, בשנת תר"ס (1899). משפחתו הייתה חסידית מחסידות ראדזין ומחובבי ציון, והוא ספג בה ידיעת ואהבת ארץ ישראל ותורת ישראל. נשא לאישה את מרים לבית שפילברג בשנת תרפ"ד (1924), ובאלול באותה שנה עלה לארץ ישראל. בשנות ה-40 היה חבר הסיעה המרכזית "תורה ועבודה", בראשות משה שפירא.
מילא תפקידים רבים ומגוונים והטביע עליהם את חותמו:
היה מזקני חסידי ראדזין בארץ, והיה מקורב אצל שלושת האדמו"רים האחרונים, רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר, רבי שמואל שלמה ליינר, ורבי אברהם ישכר אנגלרד. היה שותף לשחזור התכלת הרדזינאית בארץ ישראל לאחר השואה, ואף הקדיש לנושא זה מאמרים וספרים.
שרגאי היה אב לשלושה בנים ובת.
נדב שרגאי, סופר וחבר מערכת עיתון "ישראל היום", הוא נכדו.
בשנת 1982, הוענק לשרגאי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
נפטר בשנת 1995, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
על שמו נקרא רחוב בירושלים - הרחוב שבו נמצא אתר גבעת התחמושת.
ראש עיריית ירושלים.
לאחר הבחירות הראשונות למועצת העיר ירושלים לאחר קום המדינה, בנובמבר 1950, קמה קואליציה נרחבת (המפד"ל, הציונים הכלליים, חרות ואגו"י) והציגה כמועמדה את שרגאי, והוא נבחר ברוב קולות מול דניאל אוסטר, ראש העיר היוצא והמועמד של מפא"י ב-10 בינואר 1951.
משנבחר ראש העירייה התייצבה כנגדו בתוקף האופוזיציה של מפא"י, שמנתה תשעה חברי מועצה. אך גם הקואליציה על שלושה עשר חבריה המורכבת שמונה מפלגות ורסיסי מפלגות לא גרמה לו הרבה נחת. לאחר שנתיים וחצי של עבודה ועקב מצבו הבריאותי התפטר מתפקידו ב-17 באוגוסט 1952. ועדת חקירה ממשלתית לענייני עיריית ירושלים, בראשותו של השופט העליון ש"ז חשין, בדו"ח שלה קובעת:
פרסומיו.
שרגאי כתב במשך שנות חייו כתשעים ספרים וקבצים ואלפי מאמרים; ולאורם חונכו וגדלו אלפי חניכי תנועות הנוער הדתיות בישראל ומחוצה לה. החל מ"השומר הדתי", "ברית חלוצים דתיים" וכלה ב"בני עקיבא" ו"הפועל המזרחי". הוא אשר טבע באחד ממאמריו את הסיסמה: "קדש חייך בתורה וטהרם בעבודה", סיסמה שהתוותה את דרכם של חניכי "בני עקיבא" ברחבי הארץ.
בין ספריו:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
נפות גאורגיה
המחוזות הגאורגיים מחולקים ל-73 ראיונים (נפות) כשהן כוללות 13 נפות של רפובלוקות אוטונומיות שלגאורגיה אין דה פקטו שליטה עליהן.
מתוך סך הנפות ישנן 6 ערים במעמד של נפה.
נפת תרג'ולה
נפת תֶרג'וֹלָה (בגאורגית: თერჯოლის მუნიციპალიტეტი, תֶרג'וֹליס מוניציפליטי) היא נפה במחוז אימרתי שבגאורגיה. עד שנת 1917 נכלל בפלך כותאיסי ("גוברניה של כותאיסי") במזרה של שורפני, משנת 1921 במזרה של שורפני, ומשנת 1930 באולקה של כותאיסי. ובשנה זו הופרד כנפה נפרדת. משנת 1950 נקרא נפת תרג'ולה.
בנפה 34 מוסדות ממשלתיים, 30 סיפריות, 3 תיאטראות ו-3 מוזאונים (ביניהם מוזאון דוד קלדיאשווילי). בנפה נמצאת עיר אחת, תרג'ולה, ו-45 כפרים.
בנפה גידולים כפריים של תירס.
הוצאת הקיבוץ המאוחד
הוצאת הקיבוץ המאוחד - ספרית פועלים היא הוצאת ספרים שהוקמה בשנת 1939 על ידי תנועת הקיבוץ המאוחד. מנכ"ל ההוצאה היא נגה אלבלך. העורכים הראשיים הם נגה אלבלך וארז שוייצר. משרדי ההוצאה שוכנים בבני ברק.
בשנותיה הראשונות עסקה ההוצאה בעיקר בספרים הקשורים בארץ ישראל, בציונות ובסוציאליזם, ובספרי עדות מחיי הקיבוץ. כן הוציאה לאור ספרות יפה וספרי ילדים. במהלך השנים התבלטה ההוצאה בתחומי השירה, הסיפורת והמחקר, כמו גם בספרי הילדים שלה.
מפעל בולט של ההוצאה, בשיתוף עם ספרי סימן קריאה, הוא סדרת הסיפורת "הספריה החדשה" בעריכת מנחם פרי.
בשנת 2001 התמזגה הוצאת הקיבוץ המאוחד עם הוצאת ספרית פועלים, לגוף ששמו "הקיבוץ המאוחד - ספרית פועלים".
היסטוריה.
בינואר 1935 הוקם במזכירות הקיבוץ המאוחד בעין חרוד בית דפוס עבור פרסומים תקופתיים של מוסדות הקיבוץ המאוחד. בהמשך קנתה ההוצאה מכונת דפוס להדפסת ספרים והוציאה את כתבי נחמן סירקין וספרים על גבת וחניתה. בדפוס עבדו בסוף שנת 1938 כ-10 עובדים מעין חרוד ותל יוסף.
ההוצאה נוסדה בשנת 1939 על בסיס דפוס עין חרוד, כהוצאת הספרים של תנועת הקיבוץ המאוחד. מקימי ההוצאה ועורכיה הראשונים היו אברהם תרשיש ומנחם דורמן. בשנת 1940 יצא הספר הראשון בהוצאה, הכרך הראשון של הספר "הידעת את הארץ" מאת יוסף ברסלבי. הוצאה התמקדה בראשיתה בספרים מקוריים ומתורגמים שנושאיהם ידיעת הארץ, סוציאליזם, הקיבוץ, תולדות תנועת העבודה וציונות כחלק מיצירת הספרייה ה"נכונה" של הפועל וחבר הקיבוץ. רק לאחר מספר שנות פעילות החלה להוציא גם ספרות יפה, ספרות ילדים ושירה, תחומים בהם צברה מוניטין רב עם השנים.
מרכיב נוסף בהוצאה היה "מפעל ההספקה" במסגרתו סיפקה לחברי קיבוצים כתבי עת, משחקים וספרים של הוצאות אחרות בעברית ובלועזית. ניסיונה של ההוצאה להפיק סדרת מנויים (בשם "הספר לחבר") נכשל אל מול התחרות עם "הספרייה לעם" של הוצאת עם עובד.
בין ראשי ההוצאה: פרופ' עוזי שביט, שעמד בראש ההוצאה 33 שנה, עד סוף שנת 2018; אלכסנדר סנד, שעמד בראשה במשך כעשרים שנה.
מפעל בולט של ההוצאה, בשיתוף עם ספרי סימן קריאה, הוא סדרת הסיפורת "הספריה החדשה" בעריכת מנחם פרי.
בשנת 2001 התמזגה הוצאת הקיבוץ המאוחד עם הוצאת ספרית פועלים, לגוף ששמו "הקיבוץ המאוחד - ספרית פועלים". בשנת 2011 נפתחה סדרת סיפורת חדשה בשם "ספריית פועלים סיפורת" המנציחה את ההוצאה הוותיקה. במסגרת הסדרה יוצאים כותרים מתורגמים מאנגלית, צרפתית, גרמנית, הולנדית ועוד, מאת מיטב הסופרים העכשוויים. עורכי הסדרה הם הסופרים נגה אלבלך ואברם קנטור.