הרמב"ם משתמש במניין השטרות במספר מקומות במשנה תורה. למשל בפרק י' מהלכות שמיטה ויובל כותב הרמב"ם: "ולפי חשבון זה, שנה זו שהיא שנת אלף ומאה ושבע לחורבן (1107), שהיא שנת שבע ושמונים ואלף וארבע מאות למניין שטרות (1487), שהיא שנת שש ושלושים ותשע מאות וארבעת אלפים ליצירה (4936), היא שנת שמיטה, והיא שנת אחת ועשרים מן היובל."
בפרק י"א מהלכות קידוש החודש כותב הרמב"ם: "לפיכך עשינו העיקר שממנו מתחילין לעולם לחשבון זה, מתחילת ליל חמישי שיומו יום שלישי לחודש ניסן משנה זו, שהיא שנת שבע עשרה ממחזור ר"ס, שהיא שנת שמונה ושלושים ותשע מאות וארבעת אלפים ליצירה (4938), שהיא שנת תשע ושמונים וארבע מאות ואלף לשטרות (1489), שהיא שנת תשע ומאה ואלף לחורבן בית שני (1109). וזו השנה, היא שאנו קוראים אותה שנת העיקר בחשבון זה."
על תשע מצבות בבית קברות יהודי מן המאות הי"ג-הי"ד, ליד הכפר ארגיס שבדרום ארמניה, נמצאו על ידי צוות מחקר של מכון יד בן צבי כתובות בעברית ובארמית עם תאריכים לפי מניין השטרות, המקבילים לשנים מ-1266 עד 1346.
רבי יששכר בן סוסאן בשנת 1539 כתב בספרו תקון יששכר "וכמה אנשים בארצות המזרח אמרו לי שעוד היום בכל ארצותיהם אין כותבים המנין בשטרותיהם כתובותיהן וגיטהן אלא לשטרות לא ליצירה".
בחלק מהשטרות שנכתבו בקהיר ונמצאו בגניזת קהיר מופיע מניין השטרות עד שנת ה'ת"ק לפחות.
רבי יעקב ספיר ביקר בתימן בשנת 1864, וכתב כך על יהודי תימן: "רובם אינם יודעים מניין שנות העולם שאנו מונים רק הרבנים והסופרים". הרב יצחק רצאבי חיזק את השימוש במניין השטרות גם בישראל, ולצורך כך התקין נוסח כתובה המציינת את מניין השטרות.
יהדות גליציה
יהדות גליציה (לעיתים נקראת גאליציה; ביידיש: גאליציע) היא קהילה יהודית אשכנזית ואחת הקהילות היהודיות הוותיקות והחשובות באירופה, אשר שכנה באזור גליציה, בשטחים ששייכים כיום לאוקראינה ולפולין. נהוג לחלק את יהודי גליציה לשני חלקים עיקריים על פי מיקומם הגאוגרפי: גליציה המערבית, שבירתה קרקוב, וגליציה המזרחית, שבירתה לבוב.
בגליציה התפתחה תנועת החסידות, שבדורה השני גרמה להתנגדות רבה. על אף ההתנגדות לחסידות, הייתה זו התנועה השלטת בגליציה ויהודים רבים בגליציה בחרו להשתייך אליה. יהדות גליציה הושפעה רבות גם מתנועת ההשכלה היהודית וערים גליציאניות רבות שמשו מרכזי השכלה חשובים. הבולטות שבערים אלו היו לבוב, קרקוב וברודי, ואליהן התלוו ערים רבות אחרות. תנועה נוספת שהייתה בעלת השפעה בגליציה הייתה התנועה הציונית, שאחריה הגיעו לגליציה גם תנועות נוער רבות.
בגליציה התפתחה תרבות יהודית ענפה שכללה את שפת היידיש, מנהגים ומאכלים ייחודיים ליהודי האזור וכן דמותה של האם היהודייה ("היידישע מאמע"). בגליציה פרחה צורת היישוב הטיפוסית של יהדות מזרח אירופה, השטעטל. צורת התיישבות זו נוצרה והתפתחה בגליציה, ומרבית הקהילות היהודיות בגליציה חיו במבנה זה.
תולדות יהודי גליציה.
ראשית ההתיישבות היהודית בגליציה.
ראשית ההתיישבות של יהודים בגליציה החלה כנראה בין המאה ה-12 למאה ה-13, בתקופת שלטונם של נסיכים אוקראינים בגליציה המזרחית. תהליכי התיישבות נוספים החלו גם בשטחי גליציה המערבית, שנשלטה בידי מלכים פולנים, בעיקר בקרקוב ובז'שוב. היהודים הראשונים בגליציה המערבית היגרו אליה בעיקר מאזורים שהיו קרובים אליה כמו שלזיה, צ'כיה, מוראביה וגליציה המזרחית. לתקופה זו בהיסטוריית הקהילה היהודית בגליציה היו שני מאפיינים עיקריים: הפיאודליזם ופלישות הטטרים לגליציה.
בראשית ההתיישבות היהודית בגליציה, המאות ה12–13, שלט באירופה הפיאודליזם, והיהודים היוו גורם חשוב בהתיישבות עבור בני המעמדות הגבוהים בפולין. רוב היהודים עזרו לבני המעמדות הגבוהים בהתיישבותם ובפיתוח אחוזתם, ובתמורה זכו לקבל מהם חופש דת ופולחן, חופש עיסוק ומסחר והגנה. מרבית היהודים בתקופה זו עסקו במסחר או בחקלאות. יהודי גליציה זכו לקבל מעמד ביניים בין הצמיתים לאדונים, כמו הפולנים העירוניים.
כבר במאה ה-11, טרם החלה התיישבות יהודית בגליציה, החלו הנסיכויות הפולניות להתפורר זו אחר זו ולהסתכסך זו עם זו. מצב זה הקל על הטטרים בפלישתם לגליציה המזרחית בשנת 1240, ובהמשך גם לשלזיה. לעומתם, יהודי גליציה המערבית נפגעו רק מעט מפלישות הטטרים, ולא נגרם נזק רב באזור זה של גליציה כתוצאה מהפלישות.
בעיירות, התיישבו היהודים מסביב למגרש מלבני גדול שבו שכנה אחוזה של אחד האצילים, אשר סביב שטחה התרכזו מרבית חייהם. הבתים שכנו בצמוד לאחוזה, ועל ידם חנויות, מסעדות ובתי מלאכה שהיו רובם שייכים ליהודים. באחת מפינות האחוזה שכנה גם כנסייה, ובצמוד לה היה גם ביתו של הכומר המקומי. היהודים נהגו ללגלג על מבנה זה של העיירות באמצעות פתגם יהודי: .
התקופה הפיאודלית.
הערים והיישובים בגליציה בתקופה הפיאודלית התחלקו לשלושה סוגים עיקריים: ערים "פרטיות" - ערים בעלי שלטון פיאודלי, ערים "מלוכניות" - ערים בעלי שלטון מונרכי, וערי כמורה - ערים שנשלטו בידי הכמורה והכנסייה הקתולית. מרבית הערים והיישובים בגליציה היו בעלי שלטון פיאודלי מבוסס ויציב במשך כל התקופה עד לחלוקת פולין, שבו ניתנו ליהודים זכויות על פי רצונם של בעלי העיר. היהודים יישבו את הערים הפיאודליות וטיפחו אותן תמורת הגנה, שכר ומקום מחיה שקיבלו מבעלי העיר, והיו בעלי זכויות שוות לזכויות המקומיים.
על אף שהפיאודליזם שלט בגליציה, בחלק מהערים והיישובים הונהג שלטון מונרכי (לעיתים ייקרא שלטון מלוכני או שלטון מלכותי). בערים אלו הוגדרו הקהילות היהודיות על ידי המונרך השלט בעיר, באמצעות כתב זכויות שנחתם על ידו. בנוסף לערים אלו, בגליציה היו ערים אחדות שהיו ערי כמורה - ערים אשר נשלטו בידי הכמורה והכנסייה הקתולית. אוכלוסיית יהודי גליציה הלכה וגדלה לאורך השנים וקהילות יהודיות חדשות קמו בגליציה. הקהילות הלכו והתרחבו גם לערים מונרכיות, שיחסן ליהודים היה פחות טוב מאשר היחס שניתן להם בערים הפיאודליות. לעומת זאת, בערי הכמורה, ישבו יהודים אחדים בלבד.
באופן כללי, יחסם של השלטונות בגליציה המזרחית ליהודים היה טוב יותר מאשר יחסם של השלטונות בגליציה המערבית. מספר בני האצולה בגליציה המערבית היה נמוך יותר בהשוואה למספרם בגליציה המזרחית, ואותם בני אצולה שהתגוררו בגליציה המערבית אף העניקו זכויות פחותות יותר ליהודים מאשר מקביליהם בגליציה המזרחית. אף על פי כן, בעיני השלטונות לא היה כלל הבדל בין גליציה המערבית למזרחית בתקופה הפיאודלית, שכן כל בעלי האחוזות היו אצילים פולניים, קתוליים רומיים.
לכל אורכה של התקופה הפיאודלית סבלו היהודים מפרעות, גזירות ועלילות דם.
גליציה המזרחית.
גם בתקופה זו היוו יהודי גליציה המזרחית את רוב היהודים בגליציה, ומקום מושבם של יהודים אלו זכה לשם 'רוסיה האדומה' (RUS CZERWONA). גליציה המזרחית עברה באופן מוחלט לידי שלטון פולני רק בשנת 1387, לאחר 200 שנה שבהן הבעלות עליה גרמה למחלוקת בין נסיכים רותנים מקומיים, פולין והונגריה. הטטרים לא הטילו על אזור זה מס, אבל גדודות וקבוצות טטריות פשטו על גליציה כמעט בכל שנה, שדדו רכוש וחטפו יהודים לסחור בהם.
שלא כמו בשאר האזורים בפולין, מרבית הערים והעיירות בשטחי גליציה המזרחית היו ערים "פרטיות" (ערים שהשיטה המדינית שהונהגה בהן הייתה פיאודליזם): עד שנת 1648 היו בגליציה המזרחית 96 ערים פיאודליות, 6 ערים שנשלטו בידי הכמורה והכנסייה הקתולית, ו-54 ערים מונרכיות. עד חלוקת פולין עברו ערים נוספות לידיהם של אנשים פרטיים או של בני אצולה. בערים המלכותיות שבגליציה הופלו היהודים לרעה על פי כתבי הזכויות שניתנו להם והם סבלו מהגבלות בחופש המגורים והתנועה ובחופש העיסוק והמסחר וכן נאלצו לשלם מיסים גבוהים יותר ביחס לאוכלוסייה המקומית. בין המיסים שמחירם הוגבר בעבור היהודים היו מס אוצר המלוכה (מס למונרך של העיר או העיירה), מס מסחר בגילדות הסוחרים, מס לבעלי מלאכה נוצריים ומס שנגבה בעבור הכמורה והכנסייה הקתולית. כתבי הזכויות לא דאגו להסדיר את ביטחונם של היהודים, ואלו סבלו מרדיפות, התנכלויות ופרעות על רקע דתי. המחקרים שנעשו על יהודי גליציה מכילים מידע על התקופה שעד חלוקת פולין בעיקר בערים ועיירות פיאודליות, בעוד המידע על קהילות יהודיות בערים מונרכיות כמו לבוב, האליץ' ופשמישל לוטה בערפל.
בין המאה ה-14 לשנות ה-20 של המאה ה-16 קמו כ-20 קהילות יהודיות חדשות בערים ועיירות שונות בגליציה, רובן בערים מונרכיות. בשנת 1485 הוציא השלטון המקומי בקרקוב צו כנגד יהודי העיר שאסר עליהם לעסוק במסחר או בחקלאות, ובכך מנע מהם את תמיכם של בני האצולה הפולנים (ללא אמצעי הייצור והחקלאות המתקדמים של היהודים, לא היה לבני האצולה צורך ב"ברית" שנכרתה עם היהודים). במהלך המאה ה-15 יצאו צווים נוספים בנוסח דומה, בערים נוספות בגליציה. בין 1520 לבין 1620 קמו כ-100 קהילות יהודיות נוספות בגליציה, אך הפעם רובן היו דווקא בערים פיאודליות. מגמה זו הייתה תוצאה של העצמת ההשפעה של בני האצולה הפולנים בגליציה המזרחית, ורצונם באכלוס הערים שלהם בידי מתיישבים יהודים, שדרשו מעט זכויות ביחס לקבוצות אתניות אחרות שהתגוררו בגליציה, דוגמת הגרמנים או הארמנים.