בספרו "Le Juif imaginaire" ("היהודי המדומה") (1981) הטיל פינקלקראוט ספק בזהותם של יהודי דורו שנולדו לאחר מלחמת העולם השנייה. "היהודי המדומה" הוא יהודי המודע ליהדותו אך הוא חילוני או אפילו אתאיסט והוא יותר צרפתי בתרבותו. הוא מאשר שזיכרון רצח העם בשואה קיים בתודעתו אך חיי היומיום שלו מוגנים. פינקלקראוט מגן על חובת הזיכרון, אך מזכיר כי לצאצאי הקורבנות אין זכות להציג את עצמם כקורבנות, שהם לא. לשאלת זיכרון השואה הוא הקדיש את החיבורים:"L'Avenir d'une négation : réflexion sur la question du génocide "("עתיד השלילה: הירהורים בשאלת רצח העם") (1982) ואת La mémoire vaine : du crime "contre l'humanité" ("הזיכרון הריק: פשע נגד האנושות) (1989).
בספרו "La Defaite de la pensee" (תבוסת המחשבה) (1987), טען כי תסביך האשמה האירופי בגין הקולוניאליזם הביא לתוצאות הרות אסון. בעקבותיו התפתחה האידאולוגיה הרלטיביסטית של התקינות הפוליטית, שלפיה יש לכבד כל אמונה, בלי קשר לתוכנה ולמידת הרוע הגלומה בה, וזאת רק משום שקבוצת אנשים מחזיקה בה, במיוחד אם זוהי קבוצה "מקופחת", שהחברים בה אינם בהירי-עור. התוצאה, לפי פינקלקראוט, הייתה תבוסתה של המחשבה, רלטיביזם זול המונע דיון רציני ועמוק המבוסס על היגיון. לאחר פורסם הספר נהפך פינקלקראוט לטוען נלהב בזכותו של המערב להגן על ערכיו.
בספרו "בשם האחר: הרהורים על האנטישמיות שבפתח", שיצא לאור גם בעברית ב-2004, פינקלקראוט מפנה אצבע מאשימה אל האינטלקטואלים של אירופה, שהפגינו לטענתו מוסר כפול בעניין מלחמת עיראק והסכסוך הישראלי-פלסטיני, והיו למתקיפים העיקריים של ישראל. לטענתו, האנטישמיות החדשה נובעת מרגשי אשמה וקנאות מוסרנית שנולדו בעקבות עברה האפל של אירופה. פינקלקראוט טוען בספר כי היהודים הם למעשה "האחר" של פעם שנהפך לחלק אינטגרלי מהחברה, והערבים באירופה הם ה"אחר" החדש. הספר דן בצורך של האליטות האירופיות ב"אחר" ובהשפעתו על מדיניות החוץ של צרפת.
פעילותו הציבורית.
פינקלקראוט הוא ציוני המגן על זכות קיומה של ישראל בבמות רבות ורואה את ההתנגדות לזכות קיומה של מדינה יהודית כביטוי לאנטישמיות ודוחה באופן חד-משמעי את אפיונה של ישראל כמדינה קולוניאליסטית. הוא היה בין מקימי ארגון ג'ייקול (Jcall), המשמש כשדולה יהודית-אירופית לענייני המזרח התיכון והמצדד בפתרון שתי המדינות כדרך לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני. עם זאת פינקלקראוט נוהג גם למתוח ביקורת על מדיניותה של ישראל. בשנת 1982 ביקר את היציאה מלחמת לבנון הראשונה, שלטענתו הייתה מלחמת ברירה למטרות פוליטיות, שלא נשקפה סכנה קיומית לישראל. אחר כך היה פעיל בחוג ידידי "שלום עכשיו" בצרפת.
פינקלקראוט מרבה לחוות את דעתו בעניינים אקטואליים ושנויים במחלוקת.
בשנת 2002 בעקבות הבחירות לנשיאות צרפת בהם עלה לסיבוב השני מנהיג הימין הרדיקלי ז'אן-מארי לה פן, אמר: .
בפברואר 2004, הגיש במאי הקולנוע אייל סיון תביעת דיבה נגד פינקלקראוט, בעקבות דברים שאמר בתוכניתו השבועית בתחנת הרדיו היהודית בצרפת, שבוע אחרי הקרנת סרטו "דרך 181 - קטעי מסע בפלסטין-ישראל" בערוץ "ארטה". בכתב התביעה נאמר כי בתוכנית כינה פינקלקראוט את סיון בתואר "אנטישמי יהודי". לדברי סיון, ", הוא אמר בתוכניתו שאני לא רק רוצה בגירוש יהודים אלא גם בהרג יהודים, ושצריך לבנות סביבי גדר הפרדה". פינקלקראוט טען כי דבריו בתוכנית הרדיו הוצאו מהקשרם, והציטוט שצריך לבנות גדר הפרדה סביב הבמאי לא הובן כראוי, אך המשיך וביקר את סיון ואמר שהוא "נהפך לגיבור של כל אלה ששונאים את ישראל. הם הפכו אותו לקדוש מעונה ובעיני הוא לא יותר מבנדיט אינטלקטואלי. האנשים שטוענים כי יש להקרין את הסרט של סיון בגלל חופש הביטוי הם אותם אנשים שמחרימים את האינטלקטואלים הישראלים. אי אפשר להחרים מצד אחד, ולזעוק לטובת חופש הביטוי מצד שני". התנגדותו לסרט הדגיש פינקלקראוט, אינה מעידה על תמיכה במדיניות ישראל בשטחים, "אבל לקרוא לזה 'נאציזם' זה אבסורד. בית המשפט דחה את התביעה, וסיוון הגיש ערעור. בית המשפט הגבוה לערעורים בצרפת גם דחה את התביעה, אולם קבע כי האמירות של פינקלקראוט היו בוטות, ונושאות בתוכן מידה רבה של אלימות, וכי על התביעה היה להסתמך על סעיף אחר בחוק העונשין הצרפתי.
בראיון שנתן לדרור משעני בעיתון 'הארץ' בעקבות המהומות בצרפת (2005), על ידי צעירים מוסלמים, תקף בחריפות את הסלחנות שבה מתייחסים חלק מחוגי השמאל למהומות, ואת הניסיון "להבין" אותן כהתפרצות של זעם חברתי, במקום לראות בהן ביטוי ברור של שנאה לצרפת ולמערב. בריאיון התייחס בביטויי גנאי כלפי המוסלמים בצרפת, וחולל סערה רבתי. בין השאר אמר:. בעקבות התגובות הסוערות הוא התנצל בפומבי על הדברים שיוחסו לו ואמר שמשעני תרגם לא נכון את ביטויי הגנאי שכביכול אמר. בביקור בישראל במרץ 2007 חזר על עיקרי הדברים, ואמר כי הסיבה היחידה שאסור למתוח ביקורת על האסלאם היא "תקינות פוליטית".
ארצ'י באנקר
טופו
טוֹפוּ הוא מאכל סויה נפוץ שמקורו בסין. הטופו עשוי מחלב סויה שעבר תהליך של גיבון (בדומה לאופן בו גבינה מיוצרת מחלב).
במזרח אסיה ובדרום-מזרח אסיה הטופו הוא אחד החלבונים הנפוצים ביותר, ואהוד על ידי אוכלי בשר וצמחוניים כאחד. בעוד במערב הטופו משמש בעיקר כתחליף בשר, במזרח לא נדיר לראות טופו לצד בשר באותה המנה. את הטופו ניתן להכין במספר דרכים, בין אם בהקפצה, טיגון בשמן עמוק, אפייה ואף נהוג לאכול אותו ללא בישול במרקים שונים.
קיימים מספר סוגים של טופו הנבדלים במרקמם; כך למשל נפוץ טופו קשה אשר מרקמו דומה לשל בשר עוף ומשמש להקפצה ולהכנת שניצל טופו, וישנו גם טופו רך וטופו משי (שמקורו ביפן ומרקמו שונה לחלוטין משאר סוגי הטופו) אותם נהוג לאכול בצורה שמדגישה את מרקמם ללא בישול, לדוגמה במרק מיסו.
היסטוריה.
מקורו של הטופו בסין. המסורת הסינית מייחסת את המצאתו ללי אן משושלת האן הקיסרית, דודו ויועצו של הקיסר וו, בשנת 164 לפנה"ס.
הטופו כיום.
טופו גולמי משווק לרוב כקובייה שנראית כמו קוביית גבינה. לטופו גולמי כמעט ואין טעם, והוא משמש כבסיס להכנת מתכונים שונים. כיום נמכרים מאכלים שונים על בסיס טופו, שבהם הטופו משמש כתחליף גבינה או כתחליף בשר, ובהם פיצה, קציצות, שניצלונים, קובה, ומאפים שונים מטופו.
גידולי הסויה אינם זקוקים לכמויות מים גדולות - הם נחשבים לבעלי צריכת המים הנמוכה ביותר ביחס לערכם התזונתי. הגידולים אינם זקוקים לקרקע מסוג מסוים, ומתפתחים בקרקעות שונות. בשנים האחרונות חלה התפתחות גדולה בשיטות גידול הסויה ובהפצתו, זאת בעקבות עליית הדרישה לטופו בקרב הציבור בעולם המערבי שנובעת מסיבות שונות, בהן פתיחות למתכונים מהמטבח המזרח אסייתי, וכמו כן הביקוש לתחליפי בשר או חלב.
הטופו שומר על ערכו התזונתי גם לאחר הקפאה.
סוגי טופו.
טופו קשה (Firm tofu): זהו טופו המשמש להקפצה ונאכל למשל גם בתוך סושי. טופו זה מתאים להכנת שניצלים ומרקמו דומה יותר לזה של בשר עוף.
טופו רך או טופו משי (Silken tofu): טופו רך הנחתך בקלות (בדומה לרפרפת). טופו זה נפרס לפרוסות דקות ונאכל בדומה לגבינה. ניתן להכין ממנו קינוחים כגון מלבי.
ג'ון ון
ג'ון ון (באנגלית: John Venn; 4 באוגוסט 1834 – 4 באפריל 1923) היה מתמטיקאי, פילוסוף ולוגיקן בריטי, כומר אנגליקני.
ון עסק בתחומי הלוגיקה וההסתברות, אך התפרסם בעיקר בזכות דיאגרמות ון לתיאור קבוצות ופעולות ביניהן.
קורות חייו ועבודתו.
ג'ון ון נולד בשנת 1834 בהאל, יורקשייר. אמו, מרתה סייקס, הגיעה מסוונלאנד, ומתה בזמן שג'ון היה בן שלוש בלבד. אביו היה הכומר הנרי ון ובעת לידתו של ג'ון, היה הרקטור של קהילת דרייפול וכן חבר סגל של קווינס קולג', קיימברידג'.
חינוכו של ון היה נוקשה, תוך ציפייה שילך בעקבות המסורת המשפחתית לתפקידי כמורה. אחרי בית הספר הייגייט, החל לימודיו בקולג' גונוויל וקאיוס (Gonville and Caius) בקיימברידג', בשנת 1853. הוא סיים את לימודיו בשנת 1857 וזמן קצר לאחר מכן נבחר לסגל המכללה. הוא הוסמך כדיאקון בקתדרלת איליי בשנת 1858 והפך לכומר בשנת 1859. בשנת 1862 הוא חזר לקיימברידג' כמרצה במדעי המוסר.
לון היה גם כישרון נדיר בבניית מכונות. הוא השתמש בכישוריו כדי לבנות מכונה לזריקת כדורי קריקט. המכונה הייתה כל כך טובה שכאשר נבחרת הקריקט האוסטרלית ביקרה בקיימברידג' בשנת 1909, המכונה פסלה את אחד מכוכביה ארבע פעמים.
תחום העניין העיקרי של ון היה לוגיקה והוא פרסם שלושה מאמרים בנושא. ב-1866 פרסם את "הלוגיקה של הסיכוי" (The Logic of Chance) שהציג את תאוריית התדירות של הסתברות, ב-1881 פרסם את "לוגיקה סימבולית" (Symbolic Logic) אשר הציגה את דיאגרמות ון, וב-1889 את "העקרונות של היגיון אמפירי" (The Principles of Empirical Logic).
בשנת 1883, ון נבחר לחברה המלכותית. בשנת 1897, הוא כתב את ספר היסטוריה של המכללה בה למד, שנקרא "ההיסטוריה הביוגרפית של גונוויל וקאיוס,1849-1897". הוא החל לאסוף רשימות ביוגרפיות של בוגרי אוניברסיטת קיימברידג', עבודה שנמשכה על ידי בנו, ג'ון ארצ'יבלד ון (1883–1958) ופורסם כ-Alumni Cantabrigienses ב-10 כרכים 1922–1953.
בשנת 1867 התחתן ון עם סוזנה קרנגי אדמונסטון, בתו של הכומר צ'ארלס אדמונסטון. היה להם ילד אחד, ג'ון ארצ'יבלד ון, שבשנת 1932 היה לנשיא של מכללת קווינס, קיימברידג'.
ג'ון ון מת בשנת 1923 באוניברסיטת קיימברידג', ונקבר בסמוך בעיירה טרמפינגטון.
יוג'ין צ'ארלס קטלן
אז'ן שרל קטלן