עם שובו לאנגליה בשנת 1914 היה אנג'ל לאחד ממייסדי האיגוד הדמוקרטי לבקרה (Union of Democratic Control), קבוצת אינטרס בריטית שביקשה לקדם מדיניות חוץ פחות מיליטריסטית, ביחד עם צ'ארלס טרווליאן ורמזי מקדונלד. הוא המשיך לכתוב בנושאי פוליטיקה, יחסים בינלאומיים, כלכלה ועיתונאות, בקצב ממוצע של כספר אחד לשנה, בנוסף על מאמרים רבים ועריכה, במשך כארבעת העשורים שלאחר מכן. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה פרסם ספר בשם האירוני "פירות הניצחון" (The Fruits of Victory), בו טען שלמרות ניצחונה של בריטניה, תוצאות המלחמה אכן היו הרסניות מבחינה כלכלית כפי שחזה ב"האשליה הגדולה".
בשנת 1920 הצטרף למפלגת הלייבור, ונבחר כחבר פרלמנט לשנים 1929 עד 1931, מטעם מחוז ברדפורד צפון ביורקשייר. באותן שנים היה גם עורך של ה-Foreign Affairs. הוא לא העמיד את עצמו לבחירה לתקופת כהונה שנייה בפרלמנט, משום שחש שעיסוקו ביחסים בינלאומיים יתקבל טוב יותר אם יהיה משוחרר מקשרים מפלגתיים.
בשנת 1923 רכש את האי הזעיר נורת'י לחופי אסקס, וגר בבית היחיד בו. המקום הוא כיום שמורת טבע לציפורים. בשנת 1928 פרסם ספר ומשחק קלפים בשם "משחק הכסף" (The Money Game) שנועד ללמד את יסודות הכלכלה, המימון והבנקאות לילדי בית-ספר. הספר, שיצא לאור בהוצאת ג'וזף מלבי דנט ובניו, כלל חיבור על כסף, דיון בתאוריה כלכלית והסברים לכללי המשחק.
בשנת 1931 הוכתר כאביר על שירותו הציבורי. בשנת 1933 פרסם מהדורה מורחבת של "האשליה הגדולה", שכללה הצעה להתאחדות מדינות לשכנוע גרמנים להתנגד למדיניותו של אדולף היטלר, בתקווה למנוע את המלחמה הקרבה. שנה לאחר מכן הוענק לו פרס נובל לשלום לשנת 1933. באתר האינטרנט של פרס נובל נכתב כי נורמן אנג'ל הוא האדם היחידי שזכה בפרס נובל לשלום על כתיבת ספר.
ההיסטוריון הישראלי יוסף גורני כתב כי נורמן אנג'ל היה אולי הדמות היחידה במפלגת הלייבור שתמכה בציונות באופן מוחלט. אנג'ל החשיב את שאלת לאומיות העם היהודי כשאלה מוסרית אוניברסלית: מכיוון ש"הבעיה היהודית" (כפי שנקראה אז) נוצרה על ידי האומות שבהם גרו היהודים, העולם היה חייב להם סיוע בבניית בית לאומי במולדתם ההיסטורית בפלשתינה. באפריל 1930 פרסם אנג'ל מאמר תמיכה בציונות: "A Non-Jew’s Defence of Zionism" בכתב העת The New Judea, וביוני 1943 מאמר "The Conditions for Zionist Success" בכתב העת Jewish Frontier של תנועת פועלי ציון בארצות הברית.
ממחצית שנות ה-30 היה אנג'ל פעיל בארגון התנגדות בינלאומית למדיניותן הלוחמנית של גרמניה, איטליה ויפן. בשנת 1940 הרצה בארצות הברית למען תמיכה אמריקאית בבריטניה במלחמת העולם השנייה, ונשאר שם עד לאחר פרסום האוטוביוגרפיה שלו ב-1951. שב לבריטניה ומת שם בגיל 94 בסארי.
האשליה הגדולה.
אנג'ל ידוע בייחוד כמחבר הפמפלט משנת 1909 "האשליה האופטית של אירופה", אשר הורחב לספר "האשליה הגדולה" ויצא לאור בשנת 1910, ובמהדורות רבות נוספות במשך שנים לאחר מכן. בספר טען אנג'ל שהמשקים הכלכליים של מדינות אירופה הפכו כה שלובים ותלויים זה בזה, שכל מלחמה ביניהן תהיה בהכרח נטולת כדאיות כלכלית וחסרת תועלת כלשהי, ובשל כך אבד הכלח על המיליטריזם. בלשונו של אנג'ל (מתוך ההקדמה לספר): .
עד שנת 2014 נמכרו המהדורות השונות של הספר בלמעלה משני מיליון עותקים ותורגמו ל-25 שפות. הספר נקשר עם דמותו הציבורית של אנג'ל וקבע אותה לשארית חייו, ואף לאחר מותו: מצד אחד בעיני תומכים פעילי שלום, פציפיסטים ואנשי יחסים בינלאומיים, אשר ראו בו איש חזון שהקדים את זמנו; ומצד שני בעיני מתנגדים ניציים, מילטריסטיים ואנשי ביטחון, שתכופות הציגו את פרוץ מלחמת העולם הראשונה ארבע שנים בלבד לאחר פרסום הספר כדוגמה מובהקת לחוסר המציאותיות של תחזיות שלום, בייחוד כאלו המבוססות על סחר בינלאומי גלובלי.
כמה יוסי
כמה יוסי הוא השיר הראשון מתוך אלבום הסולו השני של ברי סחרוף "סימנים של חולשה" שיצא בשנת 1993. השיר נכתב על ידי סחרוף והולחן על ידו בשיתוף עם המוזיקאי רע מוכיח.
נושאי השיר.
השיר עוסק בתקופת ילדותו של סחרוף בבת ים. במרכז השיר עומדת חוויית התבגרות בשכונה ישראלית קולטת עלייה. השיר פורש את חוויית ההתבגרות באמצעות שלל המאפיינים של התקופה והזמן כפי שהם מצטיירים במסע הזיכרונות של סחרוף.
בשורות הראשונות של השיר מתייחס סחרוף לשכונת רמת יוסף בבת ים, שנקראה על שמו של יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק ("לשכונה ההיא קראו על שם יו"ר הכנסת"). לשכונה זו עבר סחרוף עם הוריו בהיותו בן 3 וחצי, מעיר הולדתו איזמיר שבטורקיה.
הבתים הבאים מתארים את החיים בשכונה שבה גרו אנשים משלל עדות ("רומנים, מרוקאים, פולנים התערבבו בחולות"). השורה "הרבה מלפפון חמוץ, הרבה לחם עם חלבה" לא באה לבטא אוכל האופייני לעדה מסוימת, אלא לשם הדגשת מעמד חברתי כלכלי מסוים. בצד תיאור החיים בשכונה, מציין סחרוף בעקיפין את תקופת הזמן עליה נכתב השיר באמצעות המשפט "במצעד הפזמונים השנתי ראשונה דליילה". "Delilah" הוא שירו של הזמר הבריטי טום ג'ונס, שיצא בסוף שנת 1967, וזכה במקום הראשון במצעד הפזמונים השנתי של גלי צה"ל ב־1968.
בפזמון השיר, "כמה חול - כמה יוסי, היה טוב - היה יוסי", מרמז סחרוף על בת ים, העיר שהייתה מוקפת חולות. קיימות השערות לפיהן צמד המילים "כמה יוסי", הוא שיבוש שהחל עוד בזמן הקלטת השיר למילים "כמה יופי".
תיאור ילדותו של סחרוף ממשיך עם האזכור של הצגה יומית בקולנוע שבה "טרזן מנצח את מצ'יסטה". בשכונת רמת יוסף פעל בית קולנוע שנקרא אף הוא "רמת יוסף". מצ'יסטה היה דמות קולנועית בדיונית, שהופיעה בעשרות סרטים, של אדם כל-יכול המבצע מעללים שבן אנוש רגיל אינו מסוגל להם. בהמשך מציין סחרוף כי "לשלמה יש גיטרה בצבע לבן", ובכך הוא מתייחס למוזיקאי ולגיטריסט שלמה מזרחי, שנחשב לאחד ממקורות ההשראה שלו. בהמשך השיר מופיעה הפיסקה: "ואהובה נתנה את כל מה שהיה לה" - אהובה היא אהובה עוזרי, כוכבת הזמר המזרחי.
בהמשך השיר מציין סחרוף כי "פאני היל מיד ליד ליד.. גשם של גוגואים". "פאני היל" הוא ספר ארוטי, שיצא לאור באנגליה בשנת 1749 ונאסר לפרסום עד שנת 1960. תרגומו לעברית זכה בשנות ה-60 לפופולריות רבה בקרב בני הנוער שהעבירו אותו זה לזה ("מיד ליד ליד"). המשך השורה עומד בסתירה לחלקה הראשון בעל הרמיזות המיניות, שכן מצוין בה משחק הגוגואים "הילדותי", שאף הוא היה פופולרי מאוד בתקופת ילדותו של סחרוף. "בור יהודי ובור ערבי", אותם מציין סחרוף, הם סוגים שונים של משחק הגוגואים.
בסוף השיר מדבר סחרוף על "עניינים" אותם מחפשים צעירים בעיר הגדולה ("בעיר הגדולה בשישי שבת מחפשים עניינים"). שורה זו יכולה להתפרש הן כרצון להכיר בחורות והן כשם קוד להתפרעות, העיר היא תל אביב.
לשיר בוצעו גרסאות כיסוי על ידי אמנים רבים, כגון תיסלם, מה קשור וביצועים של ברי סחרוף עם רמי פורטיס, בלקן ביט בוקס, אהוד בנאי, ארקדי דוכין, שרון רוטר ולוס כפרוס.
יחסי פפואה גינאה החדשה–צרפת
יחסי פפואה גינאה החדשה–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים בין המדינה העצמאית של פפואה גינאה החדשה לבין הרפובליקה הצרפתית. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נוסדו בשנת 1976. לצרפת יש שגרירות בפורט מורסבי אם כי לפפואה גינאה החדשה אין נציגות דיפלומטית בצרפת. שגרירות פפואה גינאה החדשה בבריסל אמונה גם על יחסי המדינה עם צרפת.
היסטוריה.
ב-1768 נחת החוקר הצרפתי לואי אנטואן דה בוגונוויל במה שכיום היא פפואה גינאה החדשה, במסגרת מסעו בעולם. הוא נתן את שמו רק לאי ממזרח לגינאה החדשה.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19 ניסה המרקיז דה רייז, אציל צרפתי, להקים מושבה צרפתית באירלנד החדשה בשם צרפת החדשה. הוא שלח ארבע משלחות לא מוצלחות אל האי, המפורסמת שבהן גרמה למותם של 123 מתיישבים.
בשנת 1980 ונואטו, לשעבר "ההברידים החדשים" שהכריזה באותה שנה על עצמאות מצרפת, נעזרה לצורך כך בכוחות מפפואה גינאה החדשה. במהלך שנות ה-80 נותרה פפואה גינאה החדשה ביקורתית ועוינת כלפי צרפת בשל רצונה של צרפת לבצע ניסויים גרעיניים בדרום האוקיינוס השקט. פפואה גינאה החדשה שיתפה פעולה עם אוסטרליה וניו זילנד למען מחקר מדעי, אך התרחקה ממנו לאחר שהתקבלו התוצאות לפיהן סיכונים בריאותיים וסביבתיים מהניסויים הם זניחים.
כיום.
פפואה גינאה החדשה השתתפה בפסגת צרפת-אוקיאניה השנייה שנערכה בפריז ביוני 2006. ראש ממשלת המדינה גם ביקר בנומאה, בירת קלדוניה החדשה באפריל 2005 ו"הביע עניין בשיתוף פעולה עם הקהילה הצרפתית של קלדוניה החדשה". ממשלת צרפת תיארה את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות כ"מתקדם לאט", תוך שהיא ציינה ש"הסכם המסגרת שנכנס לתוקף ב-15 באוקטובר 2002, לא הביא לשיתוף פעולה משמעותי יותר בשלב זה".
בחודש נובמבר 2007 מחוז אורו בפפואה גינאה החדשה נפגע מסופת הציקלון "גובה", וצרפת סיפקה סיוע הומניטרי למדינה בצורת תרופות, מוצרים לטיהור מים, מזון וביגוד לקורבנות וסיוע של הכוחות המזוינים של קלדוניה החדשה (FANC).
יחסים כלכליים.
היחסים הכלכליים בין שתי המדינות הם מזעריים. בשנת 2003 הייצוא הצרפתי לפפואה גינאה החדשה עמד על שווי של 2 מיליון אירו, והיווה 0.3% בלבד מהייבוא של המדינה.
שיתוף פעולה צבאי.
הכוחות המזוינים של קלדוניה החדשה (FANC) משתפים פעולה עם כוח ההגנה של פפואה גינאה החדשה באמצעות תרגילים משותפים. בחודש מאי 2005 נערך תרגיל משותף.
תוכנית לשיתוף פעולה דו-צדדי בין כוחות ההגנה של פפואה גינאה החדשה וקלדוניה החדשה אושרה בנובמבר 2004, כשהיא מתמקדת באימונים לשמירת השלום.
פיודור צ'אלוב