ב-1935, בית הכנסת נסגר לתפילה בהוראת הממשלה הסובייטית. בבניין שוכן מפעל כימיקלים. במהלך המלחמה, מפעל זה פונה מהעיר. בשנת 1943, לאחר שחרורה של העיר הקהילה היהודית קיבלה מחדש את השליטה על הבניין. אישור רשמי להשתמש בבניין כמקום עבור תפילות ליהודים ניתן ב-14 באפריל 1945.
לאחר התפרקות ברית המועצות, בשנת 2005 נערך שיפוץ גדול של בית הכנסת כשבמסגרתו שוחזר תבליט מגן דוד שהוסר ב-1940. עבודות השיפוץ נערכו לאורך כל שנת 2005 והמבנה נחנך מחדש ב-26 בדצמבר אותה שנה. לאדריכלות המבנה ישנם אלמנטים של אר נובו וסגנונות מזרחיים. החזית מעוטרת ברוזטות מטיח.
ג'יי ניוטון-סמול
ג'ניפר "ג'יי" ס. ניוטון סמול (באנגלית: Jennifer 'Jay' S. Newton-Small) היא שותפה-מייסדת ומנכ"לית ארגון MemoryWell ועיתונאית בשירות טיים מגזין ובלומברג. היא מחברת הספר "Broad Influence: How Women Are Changing the Way America Works", וכן של לפחות חצי תריסר סיפורי שער של טיים, כמו גם מאמרים רבים על פוליטיקה אמריקאית, מדיניות חוץ, מגמות לאומיות, ונושאים אחרים.
ראשית דרכה.
ג'יי ניוטון-סמול היא בת יחידה להוריה סו ס. (טאנג) ניוטון-סמול, עורכת דין בינלאומית אשר נולדה בהונג קונג (שמה המקורי הוא סוק צ'ון, אשר פירושו "פרח האביב"), וגראהם "גריי" ניוטון-סמול, כלכלן אוסטרלי אשר סבלו ממחלת אלצהיימר גרמה לניוטון-סמול, מאוחר יותר, לייסד את ארגון MemoryWell. שני הוריה היו דיפלומטים בשירות האו"ם, וכך גדלה ניוטון-סמול במספר מדינות ברחבי העולם, ולמדה לדבר מספר שפות, ביניהן אנגלית, צרפתית וספרדית. הוריה נפגשו בזמביה במסגרת עבודתם, והיו נשואים יותר מ-40 שנים. הם פרשו לגמלאות בנייפלס, שבפלורידה. אמה, סו, הייתה גייסת כספים רבופליקנית נלהבת אשר אהדה את ג'ורג' ו. בוש וסלדה מברק אובמה.
ניוטון-סמול סיימה תואר ראשון באוניברסיטת טאפטס אשר במסצ'וסטס, ואת התואר השני בעיתונאות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
קריירה עיתונאית.
בעבודתה כעיתונאית, ניוטון-סמול עבדה בין היתר בסוכנות הידיעות הצרפתית (2003-2003), ובתור כתבת חדשות בבלומברג, היא סקרה את הבית הלבן ופוליטיקה אמריקאית. אחר כך היא התחילה לעבוד בטיים מגזין, שם התחילה בתור מסקרת הקונגרס, ומאוחר יותר הרחיבה פעילותה לסיקור יותר רחב של פוליטיקה בינלאומית, כולל כיסוי של המזרח התיכון, רעידת האדמה בהאיטי, ופיגועי נובמבר 2015 בפריז. היא כתבה כתבות שער למגזין, וראיינה ראשי מדינות, כולל את ברק אובמה וג'ורג' ווקר בוש במהלך נשיאותו, ומגוון רב של דיפלומטים זרים, סנטורים, מושלים, ונבחרי ציבור אחרים.
MemoryWell.
אביה של ניוטון-סמול נפטר כשהוא סובל ממחלת אלצהיימר. לאחר מספר שנים, ב-2016, היא יסדה יחד עם דנבר ניקס וסטיב גטינגר את MemoryWell—רשת מקצועית של עיתונאים אשר כותבים ומספרים את סיפורי חייהם של הסובלים מאלצהיימר וסוגים אחרים של דמנציה, תומכים באלו שמטפלים בהם, ומשמרים את זכרונות חייהם כאשר הם עצמם לא יכולים יותר לשמרם. השלושה הכירו כחברים בצוות הכותבים של טיים מגזין ובוגרים של  בית הספר לעיתונאות של אוניברסיטת קולומביה. בפברואר 2017, ניוטון-סמול התחילה שהייה  של 6 חודשים כחברה-מלגאית ב"בית הלציון", מדגרה לסטארטאפים בג'ורג'טאון אשר בוושינגטון די סי, שמטרתה לסייע ליזמים לפתח אסטרטגיות עסקיות.
נוף עתאמנה אסמאעיל
נוף עתאמנה אסמאעיל (בערבית: نوف عثامنة اسماعيل; נולדה ב-27 בפברואר 1981) היא ערבייה-ישראלית, דוקטור למיקרוביולוגיה, שפית, יועצת קולינרית וזוכת העונה הרביעית של תוכנית המציאות "מאסטר שף" בשנת 2014.
ביוגרפיה.
נוף עתאמנה אסמאעיל נולדה בבאקה אל גרביה לאם מורה לעברית ולאב רופא, כבת הבכורה למשפחה מוסלמית בת שלושה ילדים. היא למדה בבית הספר יסודי בישובה ובתיכון למדה ב"תיכון חדרה". למדה לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת תל אביב, והמשיכה לתואר שני במיקרוביולוגיה, כאשר את השנה השנייה בתואר למדה באוניברסיטת המדינה של אוהיו שבארצות הברית. את תואר הדוקטור במיקרוביולוגיה ימית קיבלה מהטכניון.
בשנת 2014 התמודדה בתוכנית הריאלטי "מאסטר שף", והגיעה בה למקום הראשון. תוכנית הגמר שודרה בשידור חי וזכתה לרייטינג גבוה של 42.7%.
לאחר זכייתה בתוכנית שינתה את עיסוקה. היא החלה לייעץ למסעדות בהכנת תפריטים מן המטבח הערבי, יצרה מתכונים ושיתופי פעולה מסחריים עם חברות שונות, בהן סוגת וטרה ולחברות מן המגזר הערבי, החלה לקיים סדנאות ללימוד בישול בסגנון המטבח הערבי המודרני, ומופיעה כשפית אורחת באירועים ובמסעדות.
במהלך שנת 2016 חברה למעדנייה כשרה בקיבוץ ניר אליהו, שילבה בתפריט אוכל ערבי מסורתי עם מאפיינים מודרניים, והחלה לבשל במקום באופן קבוע.
משנת 2015 משמשת נוף עתאמנה אסמאעיל כמנהלת האמנותית של פסטיבל א-שאם שהחל בשנה זו, מתקיים מאז בעיר התחתית בחיפה בכל שנה בחודש דצמבר, ומוקדש למטבח השאמי.
נוף עתאמנה אסמאעיל נשואה ואם לשלושה.
מצודת עג'לון
מצודת עג'לון (בערבית: قلعة عجلون, קלעת עג'לון; וגם: قلعة الربض, קלעת אל-רבצ' (א-רּאבאד)) היא מצודה מוסלמית מהמאה ה-12 הממוקמת במחוז עג'לון שבצפון מערב ירדן. המצודה בנויה על ראש אחת הגבעות באזור הר עג'לון (ג'בל עג'לון) או בשמו המקומי ג'בל עוף כשם השבט הבדואי שכבש את האזור במאה ה-12. המצודה שלטה על חלקים נרחבים מבקעת הירדן.
המצודה נבנתה בידי האיובים והורחבה במאה ה-13 בידי הממלוכים. את השם עג'לון קיבל האזור משמו של נזיר נוצרי שחי בו בתקופה הביזנטית. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בשטח המצודה התגלו שרידיו של מנזר ביזנטי.
ב-6 בנובמבר 1956 התרסק בסמוך למצודה מטוסם של מפקד פיקוד דרום האלוף אסף שמחוני, סגן-אלוף והטייס שהיו בדרכם לאחר סיום מסדר הניצחון במבצע קדש שנערך בשארם א-שייח'. גופותיהם הוחזרו לישראל כעבור ימים אחדים.
ג'נטילוני
אדי יעקובסון
חוק למניעת אכזריות כלפי בהמות 1822
חוק למניעת אכזריות כלפי בהמות 1822 (באנגלית: Cruel Treatment of Cattle Act 1822) או בשמו המלא 'החוק למניעת אכזריות ויחס בלתי הולם לבהמות' (באנגלית: An Act to prevent the cruel and improper Treatment of Cattle) הוא חוק שהתקבל בפרלמנט הבריטי ב-22 ביולי 1822 ומטרתו למנוע אכזריות כלפי סוגים שונים של בהמות. חוק זה נודע בשם 'חוק מרטין' (באנגלית: Martin's Act) על שם ריצ'רד מרטין, פוליטיקאי אירי ופעיל להגנת בעלי חיים, שהציע אותו והוביל לחקיקתו. חוק זה הוא החוק הלאומי הראשון בעולם המודרני להגנת בעלי חיים.
היסטוריה.
ההצעה הראשונה בפרלמנט הבריטי בדבר הגנה על בעלי חיים הועלתה בשנת 1800, לפיה יש לאסור את ספורט הדמים הכרוך בהתגרות בשוורים. שר החוץ דאז, ג'ורג' קנינג, תיאר הצעה זו כאבסורדית, תהה איזה עיסוק יכול להיות יותר תמים מהתגרות בשוורים והשווה ספורט דמים זה לתחרויות אגרוף ולריקודים. קנינג הניח שההצעה מבקשת להוציא את ספורט הדמים הזה מחוץ לחוק משום שמסוכנותו נעוצה בהתקבצות ההמון שעלולה להוביל להתנהגות לא מוסרית של בני האדם אחד כלפי השני. הנחה זו נשענה על התפיסה דאז לפיה התנהגות שמזיקה לבעלי חיים אינה מצדיקה חקיקה. עיתון הטיימס החזיק גם הוא בתפיסה זו ופרסם מאמר לפיו "כל מה שיש בו התערבות בשימוש הפרטי האישי בזמנו או ברכושו של האדם הוא עריצות. כל עוד אדם אחר אינו נפגע, אין מקום לסמכות של התערבות" והצעת חוק זו נדחתה. בשנת 1809, לורד תומאס ארסקין הציע חוק למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים שנקרא "החוק למניעת יחס רשלני והתאכזרות כלפי בעלי חיים", אולם גם הצעת חוק זו נדחתה.
חקיקת חוק מרטין.
במאי 1821, ריצ'רד מרטין הציג לפרלמנט עצומה נגד אכזריות כלפי סוסים והתלונן על היחס שהסוסים מקבלים בשירות הדואר המלכותי הבריטי. ב-18 במאי 1821, הוא ניסח הצעת חוק לפיה יחס אכזרי לבעלי חיים מסוימים כגון פרות, חמורים, כבשים, עגלים וסוגים נוספים של בהמות וחיות עבודה ייחשב לעבירה. תחילה, הצעת חוק זו עוררה לעג בקרב חברי הפרלמנט אך ב-1 ביוני 1821 עברה את אישור בית הנבחרים ברוב קולות של 40 תומכים ו-16 מתנגדים. לאחר מכן, ההצעה עלתה לאישור סופי של בית הלורדים, אולם עוררה לעג רב: כשעלתה ההצעה להגן על חמורים, נשמעו בבית הפרלמנט הבריטי קולות צחוק רמים כל כך עד שכתב הטיימס, שסיקר את הדיון, התקשה מאוד לשמוע את חילופי הדברים. כשיושב ראש הדיון חזר על ההצעה - הצחוק באולם התגבר. אחד מחברי הפרלמנט אמר כי מרטין יחוקק חוק להגנת הכלבים, והתפרצות צחוק מחודשת נשמעה באולם, וכשאחד מחברי הפרלמנט הוסיף בצעקה 'וחתולים!' - נתקפו חברי הפרלמנט בעוויתות צחוק, והחוק נפסל. מרטין המשיך במאמציו להעביר את הצעת החוק, והציג לבית הלורדים עצומות נגד אכזריות לבעלי חיים שאסף במנצ'סטר, בליברפול וברותרהם כדי להראות להם שהצעת החוק שלו זוכה לתמיכה ציבורית. הוא ניסה לאסור אכזריות כלפי בעלי חיים תחת החוק לסיוע לעניים , אולם ניסיונו לא צלח. בעזרתו של לורד תומאס ארסקין, מרטין ניסח מחדש את החוק כך שיתקבל הרושם שהחוק נועד להגן על רכושם הפרטי של הבעלים ולטובתם של הבעלים, ולא למען בעלי החיים עצמם. ב-22 ביולי 1822, הצעת החוק קיבלה אישור מלכותי כשהמלך ג'ורג' הרביעי חתם עליה והכניס אותה לספר החוקים של בריטניה (3 Geo. IV c. 71). חוק זה נודע כ'חוק מרטין' והיה לחקיקה הלאומית הראשונה בעולם להגנת בעלי חיים, שהכירה באכזריות כלפי בעלי חיים כפעולה בת ענישה.
אכיפה וניסיונות לתיקון החוק.