גרגוריוס איש סיני, בן-זמנו של תאולפטוס שהתגורר כנזיר על הר אתוס בערך מ-1310, מיזג קווים שונים אלה לכדי משנה מעשית ועיונית אחת. אף כי רוב המוטיבים קדמו לו והוא לא חידש רבות, גרגוריוס היה זה שיצר את ההסיכאזם במשמעותה המוגדרת. הגותו עסקה באופן בו השחיתה נפילת האדם מגן עדן את הנפש האנושית, ושללה ממנה את המגע הבלתי-אמצעי עם אלוהים. חטא אכילת פרי עץ הדעת ניכר את האדם מחושיו הרוחניים, והותיר אותו חסר יכולת לחוות את נוכחותה של רוח הקודש; האדם היה נתון לחסדי חושי הבשר הנחותים, שנידמו לו כהגיון וכשכל רציונליים, אף כי נמנע ממנו לשוב ולמזג אותם עם יכולות החישה הרוחניות הנעלמות. דווקא 'חכמי העולם' התמכרו לאותו החטא של אדם וחוה בכך שהלכו אחר האינטלקט שלהם, שלא היה אלא עיוות נשחת של תודעה אמיתית. מטרת האדם, לפי גרגוריוס, הייתה התגברות על מכשלות אלה ושיבה למצב של טרם הנפילה, כשההגיון והשכל הטבעיים המעוורים חדלים מלחסום את הדרך. לשם כך נדרש תרגול רוחני קפדני ונוקשה. המבקש אחדות עם האלוהי נדרש לעבור שלושה שלבים: הראשון היה בעולם המעשה (ἠθική), בדרך של עבודה קשה, סיגוף וצמצום כדי לטהר את הנפש מהבלי העולם הזה; השני היה בעולם ההרהור וההתבוננות הטבעי (Φυσικὴ), בו הופעל האינטלקט האנושי הרגיל כדי להגות בכתבי הקודש ולחשוב על גדלות הבורא; והשלישי היה היעד הסופי, דעת האלוהים (θεολογική), בו הביס האדם את טבעו הנשחת והתעלה לכדי הפנמה אמיתית בגוף ובנפש של הנשגב, כשהוא משיג בכך את האלהתו שלו. גרגוריוס לא היה רק הוגה ותאורטיקן, אלא חיבר מדריכים מפורטים לתרגולת שנדרשה מן ההסיכיסטים. מאחר שדעת האל הייתה גם חויה חושית-גופנית, נדרש מהם לערוך מדיטציה בחדרים אפלוליים, כשהם נושמים בקצב מוקפד, מצמידים את סנטרם לחזם ומתבוננים בטבורם כדי להשיג ריכוז ושקט נפשי. כדי לעורר את נשמתם, הם הונחו לחזור באופן מנטרי על "תפילת ישו" הקצרה, טקסט קדום מאוד ששימש נזירים מזה מאות שנים: כמו אחרים, סיפר אף גרגוריוס על חוויית 'אור תבור' במהלך המדיטציה, כשאור לבן וזך הקיף אותו. הוא לא היה היחיד שהנהיג תקנות מיסטיות על אתוס, וכמה מהנזירים אף התנגדו לפרקטיקה שלו והציבו אלטרנטיבות. עם זאת, השפעתו הייתה רבה ותלמידיו הפיצו את שיטתו ברחבי העולם האורתודוקסי.
ההסיכאזם חרג מתחומיה האזוטריים של הנזירות כשגרגוריוס פלמאס, שדגל בתרגולת וקיים אותה, הגיב במקרה לכתביו של התאולוג ברלעם מקלבריה. ברלעם דגל בגישה אפופטית מחמירה, ושלל את עצם האפשרות לחוות או להשיג את האל בשכל אנוש. פלמאס תקף אותו והצהיר שאכן ניתן לנהל דיון על האלוהי, במגבלות מסוימות, וכי הימנעות מכך הייתה בגדר אגנוסטיות. ברלעם לא הסתפק בהדיפת טענותיו של פלמאס אלא פרסם ביקורת מלגלגת על ההסיכיסטים בכלל, אותם תיאר כ"אלו שנשמתם בטבורם" (ομφαλοψυχοι), וכגולשים לכפירה בכך שהתיימרו להשיג את מהות האל. בכך נפתחה מחלוקת קשה וארוכת-שנים שקיבלה במהרה צביון פוליטי, משום שפלמאס היה מקורב לטוען-לכס הביזנטי יוחנן קנטקוזנוס במלחמת האזרחים שהתחוללה בין 1341 ל-1347. הנזיר נרתם לנסח אפולוגטיקה מקיפה של התרגולת המיסטית, כשהוא משכלל באופן שיטתי מושגים ששאל מאבות הכנסייה. הבידול של גרגוריוס מניסה בין מהותו הנסתרת להשפעתו הגלויה של האל, הפך אצל פלמאס לעיקר שלם ומפותח; והחוויה של 'אור תבור' הוצגה כגילוי של בידול זה, שכן האור היה לדעת פלמאס בלתי-נברא, תולדה ממשית ואמיתית של הבורא שנתפשה בחושים ולא בשכל. ניצחונו של קנטוזנוס במלחמת האזרחים הפך את ההסיכאזם לסממן של תמיכה בקיסר החדש. אוהדיו של פלמאס מונו למשרות בכירות בהיררכיה הכנסייתית, והשקפתו קיבלה מעמד של דוגמה במועצה כללית ב-1351.
ניצחון הפלמיטים הביא להפצת ההסיכאזם בכל המרחב האורתודוקסי. בסוף המאה חיברו בביזנטיון שני נזירים, איגנטיוס וקליסטוס, ספר בשם "מאה הפרקים" בו נאספו קטעים מעבודותיהם של אבות כנסייה מיסטיקנים רבים. הם תיארו את ההסיכאזם כמסורת עתיקה ורצופה שהייתה קיימת כמעט בשלמותה מימי קדם. במנזר וליקו טרנובו שבבולגריה הייתה כבר קודם נוכחות חזקה לתנועה, וראש הכנסייה הממלכתית הפטריארך אבטימיוס שמונה ב-1375 היה מצדד נלהב בה. הנסיך לזר חרבליאנוביץ' היה פטרונם של הנזירים ההסיכיים בסרביה, והמטרופוליטן קיפריאנוס מקייב שמת ב-1406 היה ככל הנראה מתרגל בעצמו.
ב-1782 החלה התעוררות הסיכית נוספת עם חיבור הספר "פילוקליה" ('אהבת הטוב') בידי הנזירים ניקודמוס ההגיוריטי ומקריוס מקורינתוס. השניים קיבצו את כתביהם של עשרות הוגים כנסייתיים שנגעו להתעוררות רוחנית. הספר תורגם לרוסית על ידי הנזיר פאיסי וליצ'קובסקי, מי שהיה לאיש מפתח ב"תחייה ההסיכאסטית", והחיבור היה פופולרי מאוד ברוסיה כל המאה ה-19. אב-המנזר שרפים איש סארוב, אחת הדמויות המוכרות ביותר בנצרות הרוסית, היה גם הוא מתרגל אדוק ומסור. לתנועת התחייה הייתה השפעה רבה על פיודור דוסטויבסקי, שאב-המנזר זוסימה שתיאר ב"אחים קרמזוב" הוא הסיכיסט. התורה מוסיפה להיות גורם חשוב בתאולוגיה האורתודוקסית: בין הדמויות המרכזיות שעסקו בו בסוף המאה ה-20 נמנים התאולוג האמריקני ג'ון מיינדורף ובישוף נפפקטוס הירותאוס ולאכוס.
מחוץ לאורתודוקסיה עורר ההסיכאזם עניין רב, אם כי הכנסייה הקתולית ראתה בו בדרך כלל פגיעה באחדות האל בשל הבידול בין מהות לתולדות. ממש כמו משקיפים חילונים ספקנים, האנציקלופדיה הקתולית תיארה את חוית "אור תבור" כאוטוסוגסטיה דומה לזו של הפקירים ומתרגלים מיסטיים אחרים.
יוסי כהן (קצין)
יוסי כהן (נולד ב-1974) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה. בתפקידו האחרון היה מפקד מחוז דרום בפיקוד העורף.
ביוגרפיה.
כהן נולד בנתיבות. החל את שירותו הצבאי ב-1993 בסיירת הצנחנים. השתתף בלחימה ברצועת הביטחון ובמלחמת לבנון השנייה. שימש מפקד פלוגה בגדוד 890. בשנים 2007-2009 פיקד על גדוד 450 (האריה המעופף). בחטיבת ביסלמ"ח ובשנים 2010–2011 שימש סגן מפקד החטיבה הדרומית באוגדת עזה. בהמשך שימש ראש זירת דרום בחטיבת המבצעים במהלך מבצע צוק איתן, היה בין מתכנני המבצע ואף העניק לו את שמו. ב-2017 מונה למפקד מחוז דרום של פיקוד העורף, ופיקד עליו בין היתר במהלך התפרצות נגיף הקורונה בישראל. סיים את שירותו הצבאי הפעיל ב-2020 בתום 27 שנות שירות.
בעת שכיהן כמפקד גדוד 450 נתן דגימת התאמה לתרומת מח עצם, וכעבור 10 שנים לאחר שנמצא מתאים לחולה תרם מח עצם.
נשוי לרותי כהן ולזוג שישה ילדים ומתגורר בכפר מימון.
יוסי כהן (פירושונים)
האפיפיור הצעיר
האפיפיור הצעיר (באנגלית: The Young Pope) היא סדרת דרמה דוברת אנגלית (בעיקר), פרי יצירתו של פאולו סורנטינו האיטלקי, בכיכובם ג'וד לאו, דיאן קיטון וסילביו אורלנדו בתפקידים הראשיים. הסדרה מגוללת את סיפורו של האפיפיור הנבחר פיוס השלושה-עשר (אפיפיור עתידי כביכול), הוא לני בלארדו, הארכיבישוף לשעבר של ניו יורק, אדם צעיר יחסית (בשנות החמישים לחייו) ונאה מאוד, בגילומו של ג'וד לאו. זהו אפיפיור שונה בהתנהלותו ובגינוניו מכל אפיפיור אחר וסיפורו בסדרה משלב קטעי חלום, פלאש בקים לילדותו בבית יתומים וצילומים מרהיבים ומבוימים באופן קפדני, המקנים תחושה סוריאליסטית. בראיון שנערך עמו ציין סורנטינו שאינו מעוניין ליצור דרמה אקטואלית או לייצג את הוותיקן הריאלי, אלא בעיקר לייצג את דמותו של האפיפיור כדוגמה לאדם בודד. שני הפרקים הראשונים של הסדרה הוקרנו במסגרת פסטיבל הסרטים של ונציה, ב-3 בספטמבר 2016, הייתה זו הפעם הראשונה שפרקים של סדרת טלוויזיה הוקרנו במסגרת זו. "זהו בעצם סרט בן עשר שעות", אמר הבמאי.
סדרת המשך האפיפיור החדש, שודרה בינואר 2020.
קווים מרכזיים בעלילה.
העלילה מתרכזת במספר קווים. העיקרי שבהם הוא התפתחותו האישית של לני בלארדו מילד נטוש לאיש רב עוצמה, אך בודד ביותר בצמרת הכנסייתית והתפתחותו כרועה רוחני, מאדם סגור ומסתגר שאינו מוכן שצאן מרעיתו יחזה בפניו (ואף בחר בשם האפיפיורי פיוס, כהמשך לאפיפיורים האולטרה-שמרניים פיוס העשירי ופיוס השנים עשר) לאדם שכל מהותו היא האהבה. במסגרת קו עלילתי זה מתוודעים הצופים לחברו מימי בית היתומים, אנדרו דוסולייה המשמש כארכיבישוף בהונדורס ונקרא לרומא לצורך הקונקלווה במסגרתה נבחר בלארדו לאפיפיור, וליחסים המורכבים בין שני הגברים. דמויות חשובות נוספות בקו עלילתי זה הן זו של האחות מרי, שממונה על ידי בלארדו למזכירתו האישית ויחסיו הסבוכים עם אביו הרוחני ספנסר.
קו עלילה נוסף הוא חקירתו של ארכיבישוף ניו-יורק קורטוול (בגילומו של גאי בויד), הנאשם בפדופיליה. חקירה אותה עורך, בסופו של דבר, ברנרדו גוטיירז, כומר בזיליקת פטרוס הקדוש, שהאפיפיור הצעיר מכתיר כקרדינל ושולח אותו לראשונה מחוץ לקריית הוותיקן.
קווי עלילה נוספים הם יחסיו של האפיפיור עם אסתר ומשפחתה, יחסיו עם הקרדינל מזכיר המדינה (וחייו האישיים של זה, הנפרשים במקביל) ועם מנהלת יחסי הציבור של הוותיקן.
באופן מודע ומנוגד לסרטים וסדרות אחרות שנעשו על הוותיקן, אין הסדרה עוסקת כמעט בכלל בתככים ומזימות פוליטיים, וכאשר אלו מוצגים הם משרתים בעיקר את הצגת התפתחותו האישית של האפיפיור ופיתוח דמותו או דמויות אחרות סביבו.
הפקה.
זוהי סדרת הטלוויזיה הראשונה בבימויו של במאי הקולנוע המוערך פאולו סורנטינו, שיצר בין היתר את הסרט זה בוודאי המקום בכיכובו של שון פן (2011) ויש המכנים אותו "יורשו של פליני".