בנובמבר 2006 הגיש שלדון אדלסון תביעה על סך 10.7 מיליון ₪ נגד בן-צבי בטענת גזל. במאי 2007 אישר בית המשפט להעמיד את סכום התביעה על 42 מיליון ש"ח ולמחרת הגיש בן-צבי תביעה שכנגד בסכום 12 מיליון ש"ח. בדצמבר 2012 בוטלו התביעות ההדדיות והצדדים הגיעו לפשרה.
באפריל 2007 התמנה לעורך אחראי של מקור ראשון.
במחצית השנייה של 2008 הוציא לאור את המגזין ביזנסוויק ישראל שנסגר לאחר כ-30 גליונות.
במרץ 2009 התמנה לעורך ראשי של מקור ראשון, תפקיד אותו מילא עד אפריל 2014.
בן-צבי מזוהה עם קבוצת "מנהיגות יהודית" של משה פייגלין. במסגרת זו הוא היה חבר במרכז הליכוד, אך עזב אותו כשרכש את ערוץ 10, בנימוק שצריכה להיות הפרדה בין המדיה לפוליטיקה.
לאחר סגירתו של כתב העת "נקודה", באפריל 2010 החל להוציא לאור את המגזין סגולה, "מגזין ישראלי להיסטוריה". אשתו, שרה ג'ו, היא העורכת הראשית של המהדורה האנגלית.
בספטמבר 2012 הגיע בן-צבי להבנות עם חברת "מעריב הוצאת מודיעין" על רכישת העיתון מעריב, אתר האינטרנט ונכסים נוספים על ידו, תמורת כ-70 מיליון ש"ח. ב-23 באוקטובר אישר בית המשפט רשמית את הרכישה.
במרץ 2013 התמנה לעורך מעריב, תפקיד אותו מילא עד אפריל 2014.
במרץ 2014 הגיש בקשה להקפאת הליכים כנגד מעריב, מקור ראשון והערבויות שנתן לחברות. בית המשפט נענה לבקשה ואישר את מכירת עיתון מעריב לאלי עזור ואת עיתון מקור ראשון לשלדון אדלסון.
בינואר 2019 הודיע בן צבי על מועמדותו למקום ברשימת הבית היהודי בבחירות לכנסת העשרים ואחת, אך לא נבחר.
שליטה בחברות ישראליות.
בן-צבי משמש כדירקטור ב-18 חברות פרטיות
כנגד שתיים מהחברות אשר בשליטת שלמה בן-צבי, מקור ראשון המאוחד וביזנס השבועון הישראלי, הוגשו תביעות חוב בסך 75 מיליון ש"ח עקב פעילות עסקית בתקופת השליטה בעיתון מעריב ובעיתון מקור ראשון.
לאחר תקופת מעריב.
ביוני 2014 נפטר חמיו של בן צבי ובעקבות כך לא התאפשרה יותר העברת כספים למערכות העיתונים שבשליטת המשפחה. במהלך המחצית השנייה של 2014 העביר בן צבי את השליטה במעריב לידי אלי עזור ואת אתר nrg לידי שלדון אדלסון. בידי משפחתו של בן צבי נותרה השליטה ב-11 השבועונים והירחונים אשר במקור היו שייכים לקבוצת מעריב: את, מעריב לנוער, להיות הורים, מעריב לילדים, הזמן הירוק, National Geographic, אותיות לילדים, נשים, National Geographic Kids, עיצוב ודיור, סגולה ו-Big Time. כתבי העת יוצאים לאור על ידי חברת "תכלת תקשורת" בניהולו של עקיבא גולדבלום, אחיו של בן-צבי, ובשליטתה של שרה ג'ו, אשתו. לאחר העברת השליטה בעיתונים העתיקו בן-צבי ומשפחתו את מקום מגוריהם לבוסטון, שם למד ב-Kennedy School באוניברסיטת הרווארד. באוגוסט 2015 שב לארץ עם משפחתו וחזר לפעילות ב'תכלת תקשורת'.
Alice In Chains
Degradation Trip
Degradation Trip הוא אלבום הסולו השני של הגיטריסט של אליס אין צ'יינס, ג'רי קאנטרל.
האלבום יצא חודשיים לאחר מותו של ליין סטאלי מסיבה משוערת של מנת יתר ומוקדש לו. מנגנים בו בין השאר המתופף של פיית' נו מור לשעבר, מייק בורדין, הבסיסט של מטאליקה, רוברט טרוחיו, והגיטריסט של קווינסריק, כריס דגארמו. האלבום כולל מספר שירים שנכתבו כתוצאה ממותו של סטאלי, כשרשימת השירים לאלבום כמעט ונחתמה. האלבום יצא בגרסה של אלבום כפול בנובמבר 2002 עם 11 שירים נוספים. השיר "Psychotic Break" פותח את האלבום ("אני חש בהתפרצות פסיכוטית מתקרבת... רושם בגיר את חבריי המתים ואהוביי שהלכו מזמן. ללא מטרה, מקלל את כשרוני ומקווה שלעולם לא תדע").
רשימת השירים.
כל השירים: קאנטרל.
הקלה (חוק התכנון והבנייה)
הקלה בהקשר של חוק התכנון והבנייה היא סטייה מהחוק המאפשרת לבונה לבנות שלא בהתאם לכללים הרגילים. החוק מאפשר הקלות החורגות מהוראות תוכנית בניין עיר, בתנאי שהסטייה לא תהיה ניכרת. ועדה מקומית לתכנון ובנייה היא זו המוסמכת לאשר הקלות למבקש ההיתר.
ההיגיון העומד מאחורי אישור הקלות הוא שישנם מקרים בהם עמידה על הכללים הקשוחים עושה אי צדק עם הבונה. לדוגמה במקרים שבהם תנאי השטח, צורתו ו/או השפעת המבנים בסביבה גורמים לכך שלא ניתן לבנות מבנה ראוי בהתאם לכללים של תוכנית בניין עיר.
הקלות ניתנות גם כשיש רצון לתת הטבות ליזמים וכדי לאפשר הקלות עבור מבנים קיימים שכבר נבנו שלא על פי הכללים, במקום להרוס את המבנים. בכך שהוועדה המקומית לתכנון ובנייה רשאית לאשר הקלות, היא מרכזת בידיה כוח רב. כיוון שהקלה נותנת בידי בעל הנכס זכויות בניה נוחות יותר, היא כרוכה במרבית המקרים בתשלום היטל השבחה.
יש שני סוגים של הקלות:
סטייה ניכרת.
ההקלות המצטברות עלולות ליצור מצב שאופי הסביבה ישתנה מההגדרות המפורטות באותו אזור בתוכנית בניין עיר, לכן חוק התכנון והבנייה מתנה את ההקלות בכך שהסטייה לא תהיה ניכרת ולא יחול שינוי באופי הסביבה בעקבות אישור ההקלות.
להלן מקרים הנחשבים כ"סטיה ניכרת":
רובה FN FAL
רובה FAL, ששמו המלא הוא Fusil Automatique Léger (ראשי תיבות של רובה אוטומטי קל), הוא רובה אוטומטי בקליבר 7.62X51 מ"מ מתוצרת חברת FN Herstal הבלגית. הרובה היה בשימוש רבים מצבאות נאט"ו בתקופת המלחמה הקרה, ואף היה בשימוש צה"ל בעשורים הראשונים לקיומו. ה-FAL הוא רובה מדויק וארוך טווח, אך חסרונותיו העיקריים הם משקלו הכבד והצורך בשימון תכוף.
היסטוריה ותכנון.
רובה ה-FAL תוכנן במקור לירות תחמושת 7.92 מ"מ על 33 מ"מ של כדורים בעלי תרמיל קצר, שפותחו והיו בשימוש הוורמאכט במלחמת העולם השנייה (ראו StG 44). אולם, מאחר שברית נאט"ו החליטה לאמץ את הקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו (נקראת גם 308. וינצ'סטר) כתחמושת הסטנדרטית, FN בנתה מחדש את הרובה עבור התחמושת הזו ויצרה את אחד מרובי הקרב הקלאסיים שלאחר מלחמת העולם השנייה. את הרובה תכנן דיודונה סייב () בשנת 1951 ותוך שנתיים הוא כבר יוצר בכמויות מסחריות. הוא שווק תחת הסיסמה "The right arm of the free world" (בתרגום חופשי: "הזרוע הימנית / הנשק הנכון של העולם החופשי").
מנגנון הפעולה של ה-FAL מבוסס על גזי פליטה שנוצרים בעת הירי, באופן דומה למקלעון ה-BAR האמריקני. מערכת הגז מונעת בידי בוכנה נדרכת-קפיץ המכה קצרות, שנמצאת מעל הקנה. מנגנון הנעילה נקרא "Tilting breechblock": כדי לנעול את הבריח, הוא נתלה על קורת מתכת יצוקה בבית הבליעה (כמו רובה הבריח הרוסי SKS). רובי ה-FAL מוזנים על ידי מחסנית חיצונית שיכולה להכיל בין 5 ל-30 כדורים (רוב המחסניות הכילו 20 כדורים).
ה-FAL הוועד על ידי נאט"ו להתחרות ברובה הסער AK-47 של הגוש המזרחי. למעלה מ-70 מדינות (ביניהן ישראל) השתמשו בו. בניגוד ל AK-47, ה-FAL השתמש בתרמיל מלא, דבר שהקנה לו כוח אש חזק יותר. למרות זאת, הרתע של הרובה לא היה חזק כל כך - עקב משקלו הרב, ובשל מנגנון הפעולה המנצל חלק מהגזים העוברים דרך הקנה לדריכתו מחדש של הנשק.
שירות בצה"ל.
אחרי מלחמת העצמאות, היה על צבא ההגנה לישראל למצוא פתרון לבעיות הלוגיסטיות הקשות והרבות שנוצרו, עקב המגוון הרב של כלי נשק מיושנים בהם השתמשו הלוחמים (כגון חוסר אחידות בתחמושת, מחסור בחלקי חילוף ועוד). לכן, כמו צבאות רבים בעולם, החליט צה"ל שעליו לאמץ רובה אחיד לכל היחידות הלוחמות כדי לפשט את האחזקה הלוגיסטית של הנשק (תיקונים, תחמושת, חלקי חילוף, אימונים, תורת לחימה, תאימות בין יחידות שונות ועוד).
בתקופה הראשונה לאחר מלחמת העצמאות, היה הנשק האישי של לוחם החי"ר בצה"ל מבוסס בעיקר על רובי מאוזר K98 גרמניים (שכונו "רובים צ'כיים"), תת-מקלעים בריטיים מסוג "סטן" (מייצור מקומי), ומקלעים מסוג "ברן", מקלע בינוני (מק"ב) בראונינג 0.3, וכדומה.
ב-1955 נכנס לשירות בצה"ל תמ"ק העוזי, תת-מקלע תוצרת תע"ש, שמעצם מהותו, שימש ללוחמה בשטח בנוי, וללוחמה לטווחים קצרים מאוד. מאחר שרובי המאוזר K98 ("הרובים הצ'כיים") שהם רובי בריח בני חמישה כדורים ממחסנית קבועה, הם מטבעם כלי נשק בעלי קצב אש איטי ביותר, ביקש הצבא לרכוש רובה מודרני ויעיל, בעל קצב אש מהיר וטווח אפקטיבי ארוך, לשימוש לוחמי החי"ר.
הרובה שצה"ל רכש היה רובה ה-FN FAL שנקבע כרובה החי"ר הסטנדרטי (ישראל הייתה אחת המדינות הראשונות לאמץ את ה-FAL).
רובה ה-FAL נכנס לשירות בצה"ל תחת השם רומ"ט - ראשי תיבות של "רובה מטען". אך לרוב כונה בפשטות בשם: "רובה FN".
רובי ה-FAL שהיו בצה"ל היו בקנה בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו ויוצרו ברישיון על ידי התעשייה הצבאית במסגרת הסכם חילופי ידע עם חברת FN בשנת 1966 (בתמורה לשרטוטי העוזי). רובים אלו היו יעילים גם בירי לטווחים של .
כתוצאה מכך, כלי הנשק הסטנדרטיים של החי"ר בצה"ל במהלך שנות ה-60 וה-70 שלהמאה ה-20 היו שילוב של רובי ה-FN FAL, תמ"ק עוזי, מגוון מקלעים (מקלעון BAR, מקלעון (FAL (FN, מקלע בינוני (מק"ב) בראונינג 0.3, ומקלע כבד (מק"כ) M2 בראונינג 0.5), רובי מאוזר K98 ששימשו יחידות עורפיות ותומכי לחימה, וגם כרובי צלפים, וכן מספר מועט של רובי-M1 קרבין.
רובי ה-FAL היו רובים מוצלחים, מתוכננים ובנויים כהלכה, ובעלי תכונות משופרות, המאפשרות ללוחם לבצע בהם כוונונים, פירוק משני, והתאמות בשטח הלחימה, ללא עזרת נשק או איש מקצוע ייעודי. כך לדוגמה ניתן לכוונן את ווסת הגזים (באמצעות שימוש במכלול הרובה ככלי עזר), וכן ניתן לאפס את הכוונת הקדמית והכוונת האחורית (באמצעות שימוש בחוד הקליע של כדור הרובה).
רובה ה-FAL ומקלעון ה-FAL לקחו חלק פעיל במשימות הביטחון השוטף של צה"ל, וכן במבצע קדש (1956), מלחמת ששת הימים (1967) מלחמת ההתשה והמרדפים, והמארבים בבקעת הירדן, ומלחמת יום הכיפורים (1973).