באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה שנערכה ביולי 2017 היא זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם ליה סמית', מלורי קומרפורד וקייטי לדקי בתוצאה של 7:43.39 דקות, לפני סין (7:44.96 דקות) ואוסטרליה (7:48.51 דקות), כשחיינית שלישית היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:56.48 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי פעם שנייה ברציפות במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:09.82 דקות, 11 מאיות ממדליית ארד. בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אישי חדש של 2:08.70 דקות ועלתה שנייה למשחה הגמר.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן באוגוסט 2018 זכתה מרגליס במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:35.60 דקות, אחרי יו אוהשי (4:33.77 דקות) ולפני סקיקו שימיזו (4:36.27 דקות), שתיהן מיפן. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:10.67 דקות ומקום 12 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:27.58 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות, 1 זהב ו-3 כסף. מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות, שבו שחתה את סגנון החזה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:04.85 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 2:04.62 דקות, אחרי קטינקה הוסו (2:03.25 דקות) ולפני בת ארצה קתלין בייקר (2:05.54 דקות), במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 4:25.84 דקות, אחרי קטינקה הוסו (4:21.40 דקות) ולפני פנטין לספר מצרפת (4:27.31 דקות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם ליה סמית', מלורי קומרפורד ואריקה בראון בתוצאה של 7:35.30 דקות, אחרי סין (7:34.08 דקות) ולפני אוסטרליה (7:36.40 דקות), כשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:53.59 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה של-100 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 58.32 שניות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית שנערכה ב 2019 היא זכתה בשתי מלידות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות את סגנון החזה וקבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:06.40 דקות. מדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם סימון מנואל, קייטי לדקי וקייטי מקלפלין בשיא אמריקה חדש של 7:41.87 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 7:41.50 דקות, שיפור לשיא העולם בן 10 השנים של סין (7:42.08 דקות) ולפני קנדה שקבעה שיא לאומי חדש של 7:44.35 דקות. כשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:55.81 דקות. נוסף לכך, היא סיימה בפעם השלישית ברציפות במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:08.91 דקות, 21 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות ב-16 בדצמבר 2021 היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:26.63 דקות, אחרי טסה צ'פלוצ'ה מקנדה (4:25.55 דקות) ואלן וולש מאירלנד (4:26.52 דקות).
וים סורביר
וילהלמוס לורנס יוהאנס "וים" סורביר (בהולנדית: Wilhelmus Lourens Johannes "Wim" Suurbier; 16 בינואר 1945 – 12 ביולי 2020) היה כדורגלן ומאמן כדורגל הולנדי. שיחק בעמדת המגן הימני.
סורביר עשה את עיקר הקריירה שלו באייאקס אמסטרדם במדיה זכה בשבע אליפויות הולנד, ארבעה גביעים הולנדיים ושלושה גביעי אירופה לאלופות רצופים. עם נבחרת הולנד שיחק בשני מונדיאלים, מונדיאל 1974 ומונדיאל 1978, בשניהם עלה עם נבחרת הולנד למשחק הגמר. כמו כן זכה עם נבחרת הולנד במקום השלישי ביורו 1976.
לאחר קריירת המשחק שלו אימן סורביר בארצות הברית.
סורביר מת ב-12 ביולי 2020 לאחר שלקה בשבץ מוחי כחודשיים קודם לכן.
קריירת מועדונים.
סורביר נולד באיינדהובן, אך גדל במחלקת הנוער של אייאקס אמסטרדם. בגיל 19 שיחק לראשונה בקבוצה הבוגרת, והתגלה מיד כמגן ימני בעל מהירות וסיבולת גבוהות באופן מיוחד. הוא שיחק בקבוצה 13 עונות שהיו מהטובות בתולדותיה, וזכה איתה שבע פעמים באליפות, ארבע פעמים בגביע ההולנדי, ושלוש פעמים רצופות בגביעי אירופה לאלופות.
לאחר שעזב את אייאקס בגיל 32 שיחק עונה אחת בשאלקה 04 הגרמנית, ועונה נוספת במץ הצרפתית, ולאחר מכן עבר ללוס אנג'לס אצטקס בליגת הכדורגל הצפון אמריקאית (NASL). לאחר ששיחק בקבוצה נוספת באותה הליגה, סן חוזה ארת'קוויקס, שינתה הקבוצה את שמה ל"גולדן ביי ארת'קוויקס" ועברה לשחק כדורגל באולמות. סורביר שיחק בקבוצה ב-1982 לפני שפרש ממשחק ועבר לתפקיד עוזר המאמן בקבוצה, תפקיד שהחל את קריירת האימון שלו.
סורביר חזר מפרישתו לעונה אחת, 1986/87, כמאמן-שחקן בקבוצת כדורגל באולמות נוספת - טמפה ביי ראודיז.
נבחרת הולנד.
סורביר שיחק בנבחרת הלאומית של הולנד בין 1966 ו-1978, ובסך הכל שיחק בנבחרת 60 משחקים וכבש 3 שערים. הוא הופיע עם הנבחרת במונדיאל 1974 ומונדיאל 1978 ובשניהם הגיע עם הנבחרת עד משחק הגמר, אך בשניהם נוצחה הולנד ולא זכתה בגביע. בתווך שיחק סורביר בנבחרת ביורו 1976 וזכה איתה במקום השלישי.
אימון.
סורביר אימן לאחר פרישתו ממשחק מספר קבוצות בליגות שונות בארצות הברית. תפקיד האימון האחרון שלו היה ב-2017, לאחר הפסקה ארוכה, כששימש עוזר מאמן בקבוצת קראלה בלאסטרס מליגת העל ההודית.
מותו.
במאי 2020 אושפז סורביר בבית חולים לאחר שלקה בשבץ מוחי חמור, ומת כתוצאה ממנו ב-12 ביולי.
מחנה הריכוז אלאך
מחנה הריכוז אלאך היה מחנה ריכוז נאצי, מחנה המשנה הגדול ביותר של מחנה הריכוז דכאו,
היסטוריה.
אלאך, מחנה המשנה הגדול ביותר של מחנה הריכוז דכאו, נפתח ב-19 במרץ 1943 בגלל מצוקת כוח אדם בענף החימוש והבנייה בגרמניה הנאצית. המחנה היה גם אתר הייצור של חרסינת פורצלן ומדים גרמניים. אלאך שוחרר ב-22 באפריל 1945 על ידי צבא ארצות הברית.
מפעל החרסינה של אלאך, Porzellan Manufaktur Allach, הוקם כקונצרן פרטי בשנת 1935 בעיירה הקטנה אלאך (Allach), בסמוך למינכן, גרמניה. בשנת 1936 נרכש המפעל על ידי האס-אס. היינריך הימלר ראה ברכישת מפעל חרסינה משובחת דרך להקים בסיס תעשייתי לייצור יצירות אמנות שייצגו בעיניו את "התרבות הגרמנית האמיתית". פורצלן אלאך היה אחד הפרויקטים המועדפים על הימלר ובו הופקו צלמיות שונות (חיילים, בעלי חיים וכו') כדי להתחרות בשוק החרסינה הגרמני.
אמנים בכירים הועסקו בכפייה. המפעל ייצר מעל 240 דגמי חרסינה וקרמיקה. עם עליית התפוקה במפעל, העבירו הנאצים את הייצור למתקן חדש בסמוך למחנה הריכוז דכאו.
בית היציקה במחנה אלאך נוהל על ידי מורה מבית הספר שבעיירה הסמוכה. שניים מתלמידיו סייעו לו בייצור חרבות ופגיונות. ביצירה שולבו בדרך כלל רונות ובהן חותמת של ה-SS, סימן אותו ניתן לראות גם על כלי החרסינה שיוצרו באלאך.
אוכלוסיית המחנה.
במחנה שהו יהודים ולא יהודים בנפרד זה מזה, וכך גם גברים ונשים.
מספר האסירים השתנה בנקודות זמן שונות. היו במחנה 3,000–4,000 גברים, כאשר עבור רבים מהם היה מחנה אלאך נקודת סיום של צעדות מוות ומשלוחים ממחנות ריכוז אחרים. במחנה הנשים היו 200–300 נפש. במחנה הלא-יהודי נכלאו בעיקר צרפתים, רוסים, פולנים, צ'כים והולנדים, כמו גם קורבנות רדיפות גזעיות ומתנגדי המשטר הנאצי בגרמניה.
עבודת כפייה.
אלאך היה אחד מבין שבעה מחנות משנה שסיפקו למפעל החימוש של ב.מ.וו עובדי כפייה. אלה עבדו בייצור ותיקון מנועי מטוסים.
משנת 1941 הועסקו אזרחים גרמנים וכ-50 אסירים ממחנה אלאך בייצור אמנות וחרסינה. מבין שני המפעלים - המפעל במחנה והמפעל בעיירה אלאך - נותר המפעל במחנה המפעל העיקרי לייצור חרסינה עדינה, גם לאחר שהמפעל המקורי בעיירה אלאך עבר מודרניזציה ונפתח מחדש. המפעל בעיירה אלאך עבר מיצוב-מחדש לשם ייצור מוצרי קרמיקה כמו כלי חרס למשקי בית. עם נפילת הרייך השלישי חוסל המפעל באלאך. מפעלי אלאך הושבתו בשנת 1945 ומעולם לא נפתחו מחדש.
שחרור.
יחידה מצבא ארצות הברית נכנסה למחנה סמוך לשעה 9 בבוקר 30 באפריל 1945, יום לאחר שחרור המחנה הראשי בדכאו. בית חולים שדה של הארמייה השביעית הוקם באלאך כדי לטפל באסירים החולים. עד 10 במאי עברו אנשי הצוות של בית החולים למחנה הראשי של דכאו, כדי לעזור לטפל במגפת הטיפוס.
סמואל אינגהם
סמואל דלוצנה אינגהם (באנגלית: Samuel Delucenna Ingham; 16 בספטמבר 1779 - 5 ביוני 1860) היה מזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא אנדרו ג'קסון ולפני כן חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ראשית חייו.
סמואל אינגהם נולד בניו הופ, פנסילבניה לג'ונתן אינגהם, רופא בפילדלפיה, ולאן לבית ולדינג. לאחר שלמד לימודים קלאסיים, הוא עבד כשוליה אצל יצרן נייר בפניפק קריק, לא הרחק מפילדלפיה. לאחר סיום הכשרתו כשוליה, היה אינגהם למנהל מפעל לייצור נייר בבלומפילד, ניו ג'רזי, שם הוא הכיר את רבקה דוׂׂׂד, שאיתה הוא התחתן ב-1800 ויחד הם הביאו לעולם חמישה ילדים. באותה שנה הוא שב לפנסילבניה ושם הוא הקים מפעל לייצור נייר בשטח החווה של אמו (אביו נפטר ב-1793), שהיה למקור פרנסתו העיקרי בשנים הבאות.
חבר הקונגרס.