ראש הממשלה ג'ון מייג'ור (שירש את מרגרט תאצ'ר ב-1990) הוביל את המפלגה השמרנית בבחירות הקודמות שנערכו ב-9 באפריל 1992. בבחירות אלו שמרה המפלגה על כוחה בבית הנבחרים ואף הגדילה אותו קלות (מ-336 מושבים ל-343) וכך שמרה על אחיזתה בממשלה. הלייבור בהנהגתו של ניל קינוק לא הצליח לכבוש את השלטון (מספר מושביו בבית הנבחרים נותר למעשה בעינו, 273 לעומת 271 לפני כן). בעקבות זאת פרש קינוק מהנהגת הלייבור ובמקומו נבחר ג'ון סמית. לאחר מותו הפתאומי של סמית' במאי 1994 נבחר במקומו טוני בלייר.
בשנים שלאחר הבחירות נמצאה הפופולריות של השמרנים בירידה, בעוד שזו של הלייבור עלתה. אף על פי שהמיתון הכלכלי ששרר ב-1992 חלף בתוך שנה, גרמו אירועים אחרים להכתמת המוניטין של השמרנים בניהול ענייני הכלכלה, כמו למשל יום רביעי השחור, ב-16 בספטמבר 1992, שבו הושעתה השתתפות הלירה הבריטית במנגנון שער החליפין האירופי לאחר ששערה צלל מעבר לתחום המותר. פגעו בהם גם טענות שונות לאי סדרים בהתנהלות אישי המפלגה כמו גם המחלוקת בקרבם בסוגיות שונות שנגעו לחברות בקהילה האירופית.
הלייבור מצדו זכה לפופולריות גוברת מאז 1992 וביתר שאת לאחר שבלייר היה למנהיגו. בלייר קירב את עמדות המפלגה למרכז הפוליטי תחת השם "הלייבור החדש" (New Labour). הוא הביא לביטול הסעיף בחוקת המפלגה שחייב אותה לפעול למען הלאמה מסיבית של התעשייה כמו גם את מדיניותה לפעול למען פירוק חד-צדדי של החימוש הגרעיני של בריטניה. הוא גם החליש את קשרי המפלגה עם האיגודים המקצועיים. ב-1996 פרסמה המפלגה מנשר ובו התחייבות למספר צעדים בתחום הכלכלה והחברה במסגרת שינויי עדיפויות תקציביים, לרבות הקטנת מספר התלמידים בכיתות הנמוכות, קיצור תורים בשירותי הבריאות הלאומיים על ידי הוספת תקציבים, הקטנת האבטלה בקרב בני פחות מ-25 וכל זאת מבלי להעלות את שיעורי המסים ותוך ריסון האינפלציה ושיעור הריבית. המשמעת הפנימית במפלגה בשונה מאצל השמרנים הייתה גבוהה.
עקב כל זאת הראו סקרי דעת הקהל בשנים שבין 1992 ל-1997 תמיכה גבוהה ויציבה בלייבור על חשבונם של השמרנים, עד לשיא של 59 אחוזי תמיכה בדצמבר 1996 (בבחירות עצמן הגיע שיעור התמיכה הארצי ל-43.2%). התמיכה בשמרנים ירדה לפי הסקרים עד לשפל של 22 אחוזים (בבחירות עצמן היה שיעור התמיכה הארצי 30.7%).
מערכת הבחירות.
הפרלמנט שנבחר בבחירות 1992 השלים את מלוא תקופת כהונתו בהתאם לחוק - חמש שנים. ראש הממשלה מייג'ור הכריז על הבחירות ומועדן ב-17 במרץ והפרלמנט התפזר ב-8 באפריל. הבחירות נקבעו ל-1 במאי, המועד שבו עמדו להיערך בחירות לרשויות המקומיות בבריטניה. מערכת הבחירות נמשכה לפיכך שישה שבועות - זמן ארוך ביחס למקובל בבריטניה.
נקודת המוצא של מערכת בחירות מבחינת השמרנים מבחינת התמיכה בציבור הייתה חלשה. מייג'ור העדיף מערכת בחירות ארוכה כדי "לחשוף את ריקנותו" של הלייבור. הקמפיין השמרני התבסס על השיפור במצב הכלכלי וברמת האבטלה ועל הדגשת היציבות שבשלטון המפלגה וסיסמתו הייתה "תוכלו להיות בטוחים רק עם השמרנים" (You can only be sure with the Conservatives). אולם מייג'ור התלבט במשך כל הקמפיין בין שני מסרים שמרניים שלא התיישבו זה עם זה - האחד כי הלייבור העתיק את מצעו מהשמרנים והאחר כי הלייבור החדש איננו חדש וכי עמדותיו הן מסוכנות. אי ההכרעה ביניהם חיבלה בקמפיין השמרני, כמו גם חילוקי דעות פומביים שהתגלעו בין אישים במפלגה. בין השאר, כמאתיים מועמדים שמרנים לא צייתו למדיניות המפלגה להתנגד לאימוץ המטבע האירופי האחיד על ידי בריטניה ומייג'ור ביקר אותם בטענה שהם כובלים את ידיו בעת שהוא נושא ונותן בעניין עם האיחוד האירופי. לבסוף, עלייתה של מפלגת משאל העם, שערערה על חברות בריטניה באיחוד האירופי - והשיגה לבסוף את מספר הקולות הרביעי בגובהו בבחירות - נגסה בחלק מקהל המצביעים של המפלגה. השמרנים ספגו מכה נוספת כאשר העיתון רב התפוצה סאן החליט לעביר את תמיכתו מהם ללייבור.
הקמפיין של הלייבור היה אפקטיבי יותר. הוא הדגיש את הפילוג בצמרת השמרנים ובזכות אימוץ עמדות מרכזיות יותר מבעבר הצליח למשוך לכיוונו קהל רחב יותר מקהל המצביעים המסורתי של המפלגה והעביר לצד הלייבור מצביעים מאוכזבים של השמרנים, בעיקר בעלי עמדות מתונות. בלייר היה פופולרי מאוד וניצב במרכז הקמפיין בהצלחה. הלייבור ניצל היטב את הרצון בשינוי לאחר 18 שנים של שלטון השמרנים. הלייבור השמיע מספר הבטחות בחירות ובהן קביעת שכר מינימום ארצי ועריכת משאלי עם בסקוטלנד ובויילס בנוגע להקמת פרלמנטים מקומיים.
תוצאות.
בבחירות השתתפו 31,286,284 מצביעים - 71.3% מכלל בעלי זכות הבחירה.
ניתוח התוצאות.
שיטת הבחירות האזורית הרובנית הנוהגת בבריטניה הביאה כרגיל לחוסר מתאם בין מספר הקולות שקיבלו מועמדי כל מפלגה במדינה כולה לבין מספר המושבים שבהם זכו בבית הנבחרים. בבחירות אלו פעלה שיטה זו באופן בולט לטובת הלייבור (שקיבל 43.2% מהקולות ו-63.4% מהמושבים בבית הנבחרים) ולרעת המפלגה השמרנית והמפלגה הליברל-דמוקרטית. כמו כן, מפלגת משאל העם קיבלה 811,849 קולות - ההישג הרביעי בגובהו בבחירות - אך לא זכתה באף מושב בבית הנבחרים.
התבוסה השמרנית הייתה הגדולה ביותר מאז הבחירות ב-1906 ושיעור התמיכה הארצי בהם היה הנמוך ביותר מאז 1832. המפלגה איבדה את כל מושביה בסקוטלנד ובויילס, ושורה של שרים מכהנים ושרים לשעבר משורותיה איבדו את מושביהם בפרלמנט. המפלגה נקלעה לתקופת השהייה באופוזיציה הממושכת ביותר שלה מאז המאה ה-18, שתמה עם בחירתו של דייוויד קמרון ב-2010.
המפלגה הליברל-דמוקרטית יותר מאשר הכפילה את ייצוגה בבית הנבחרים וזכתה ביותר מושבים מכל מפלגה שלישית מאז 1929, כל זאת אף על פי שהמספר המוחלט של הקולות שקיבלה היה נמוך מב-1992. המפלגה הלאומית הסקוטית הכפילה את מספר מושביה בפרלמנט משלושה לשישה.
מספר שיא של נשים היו לחברות בבית הנבחרים - 120, מהן 101 מועמדות של הלייבור, שנקט במדיניות של העדפה מתקנת לנשים.
הפיגועים במסגד א-סיידה זיינב (2016)
גיא אליאב
ירוסלאב דרובני (כדורגלן צ'כי)
ירוסלאב דרובני (בצ'כית: Jaroslav Drobný, נולד ב-18 באוקטובר 1979 בפוצטקי שבצ'כוסלובקיה) הוא כדורגלן צ'כי המשחק בעמדת השוער בדינמו צ'סקה בודיוביצה. דרובני ערך בעבר שבע הופעות במדי נבחרת צ'כיה בכדורגל.
קריירת מועדונים.
דרובני החל את קריירת הבוגרים שלו בדינמו צ'סקה בודיוביצה מליגת העל הצ'כית בשנת 1999, והיה השוער הקבוע של הקבוצה. בשנת 2001 החל לשחק בפאניוניוס היוונית, שם היה השוער הראשון במשך ארבע עונות, וצבר 101 הופעות ליגה. בשנת 2005 חתם בפולהאם, אליה הגיע כמחליפו של אדווין ואן דר סאר שעזב למנצ'סטר יונייטד. דרובני נפצע זמן קצר לאחר חתימתו בפולהאם, ולא שיחק כלל במחצית העונה הראשונה. בפגרת החורף הושאל לחצי עונה לדן האג, שם שיחק 12 פעמים. בתום העונה חזר לפולהאם, אך חוזהו הותר באוגוסט 2006 בהסכמה משותפת של שני הצדדים, כאשר דרובני לא שיחק ולו משחק אחד עבור פולהאם. באוקטובר 2006 חתם דרובני באיפסוויץ' טאון עד לתום העונה, וגם שם לא שיחק. בפגרת החורף של אותה עונה הושאל לבוכום, בה הופיע 17 פעמים עד לתום העונה, בגין פציעתו של השוער הדני פטר סקוב-יאנסן. הופעתו הטובה של דרובני במדי בוכום גררה התעניינות ממועדונים אחרים, והוא חתם בהרטה ברלין בקיץ 2007. דרובני שיחק שלוש עונות בהרטה ברלין, בהן צבר 97 הופעות ליגה, אך ירד עם הרטה ברלין לבונדסליגה השנייה בתום עונת 2010, ועזב את הקבוצה.
בקיץ 2010 חתם דרובני בהמבורג. בעונתו הראשונה בקבוצה, 2010/11, שימש שוער מחליף לפרנק רוסט. בעונת 2011/12, לאחר פרישתו של רוסט, הפך דרובני לשוער הראשון של הקבוצה, אך חזר למעמד השוער השני כעבור עונה אחת, עם חתימתו של רנה אדלר בהמבורג. בעונת 2014/15 דרובני הפך שוב לשוער הראשון על חשבונו של אדלר.
בקיץ 2016 חתם דרובני בורדר ברמן. דרובני היה מיועד להיות השוער השני, ואכן שימש בתפקיד זה, תחילה תחת השוער פליקס וידוולד, ואחר כך תחת בן ארצו יירי פבלנקה. במהלך שתי עונות וחצי, ערך דרובני עשר הופעות ליגה במדי ורדר ברמן. בינואר 2019 עבר דרובני לפורטונה דיסלדורף מהבונדסליגה, כשוער המשנה של מיכאל רנסינג. דרובני ערך שתי הופעות עד לשלהי עונת 2018/19, שבסיומה שוחרר מהקבוצה והפך לשחקן חופשי.
באוקטובר 2019 חזר דרובני לקבוצת נעוריו, דינמו צ'סקה בודיוביצה.
קריירה בינלאומית.
לדרובני 16 הופעות במדי נבחרת צ'כיה עד גיל 21, עמה השתתף באולימפיאדת סידני (2000), ופתח בשני משחקים בשלב הבתים, בו הודחה הנבחרת הצ'כית. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'כיה הבוגרת, ערך דרובני בשנת 2009, בתיקו 0-0 מול נבחרת מרוקו. דרובני נכלל בסגל הצ'כי ליורו 2012, אך לא שותף בו, ושימש מחליף לפטר צ'ך.
ירוסלאב דרובני
השעיה
השעיה, שפירושה הרחקה זמנית מפעילות, היא אחד מהעונשים הנהוגים בדין משמעתי, ולעיתים היא משמשת כצעד מניעתי לפני ההעמדה לדין משמעתי.
בבית הספר.
בתקנון המשמעת של בתי ספר נכלל גם עונש של השעיה של תלמיד מלימודים. במערכת החינוך בישראל (כיתות א'-י"ב) מוסדר הנושא בחוזר של מנכ"ל משרד החינוך.
בספורט.
השעיה היא עונש מקובל לספורטאים ולקבוצות ספורט שחרגו באופן חמור מכללי ההתנהגות הנדרשים בענף הספורט שבו הם פועלים. בין השאר ניתן עונש השעיה על שימוש בסמים לשם שיפור ההישגים הספורטיביים.
בעבודה.
עונש השעיה נקבע באחדים מחוקי מדינת ישראל, ובהם:
תקנון העבודה בתעשייה, שהוא הסכם קיבוצי כללי שנחתם בין התאחדות התעשיינים להסתדרות הכללית כולל עונש של השעיה על עבירות משמעת שונות.
השעיה של נבחר ציבור.