גרינברג נולד בפילזן שבבוהמיה שבאותה העת הייתה בפרוטקטורט של בוהמיה ובמורביה של גרמניה הנאצית (כיום בצ'כיה), בן למשפחה גרמנית קתולית. אביו, היה מהנדס יליד רוסיה, אשר עבד ב -1928 עבור סקודה, הוא נפטר ב-1945 בצ'כיה ונקבר בקבר אחים בפילזן. אמו אנה (שמתה ב -2002, בגיל 100) נאלצה לעבוד בחקלאות ונשארה בבית הוריה "פטרמן" בדולני סקירני, לשם הובאו מאוחר יותר ילדיה (אחות שנולדה בשנת 1937). לאחר מלחמת העולם השנייה משפחתו נכלאה. הוריו הופרדו משאר המשפחה והובאו למחנה עבודה בפולין. שאר בני משפחת גרינברג, כמו כמעט כל הגרמנים, גורשו מצ'כוסלובקיה בגירוש הגרמנים מצ'כוסלובקיה ב -1946. פטר בן השבע הגיע לויטרבך, שם למד בגימנסיה, ושם סיים את התיכון בשנת 1959.
גרינברג קיבל את תעודת הביניים שלו בפיזיקה בשנת 1962 מאוניברסיטת יוהאן וולפגנג בפרנקפורט. בשנת 1966 הוא למד באוניברסיטת דרמשטט, שם קיבל את תעודת הגמר בפיזיקה. את הדוקטורט שלו קיבל בשנת 1969. משנת 1969 עד 1972, הוא עשה פוסט דוקטורט באוניברסיטת קרלטון, קנדה. מאוחר יותר הוא הצטרף למכון פיזיקה במרכז החקר- Jülich,שם הוא הפך לחוקר מוביל בתחום של שכבה דקה multilayer מגנטיות עד פרישתו בשנת 2004.
גרינברג זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 2007 על גילוי תופעת ההתנגדות המגנטית העצומה. הוא חקר את התופעה במכון המחקר יוליך שבגרמניה. התופעה התגלתה בשנת 1988 על ידי קבוצת חוקרים בראשותו של גרינברג בגרמניה, והפטנט נרשם על שמו של גרינברג. את התופעה גילה בו זמנית אך לחלוטין בנפרד, חוקר צרפתי בשם אלברט פרט יחד עם קבוצתו. הקבוצה של פרט הייתה הראשונה שהסבירה את התופעה והראשונה שזיהתה את השינוי המשמעותי, אך מסיבות מנהליות, הקבוצה של פרט הגישה בקשה לרישום הפטנט מספר ימים לאחר הקבוצה של גרינברג. תגלית זו נחשבת להתחלה של תחום הספינטרוניקה. גרינברג ופרט זכו במספר רב של פרסים כהוקרה על תגליתם ותרומתם לתחום.
גילויים.
בשנת 1986 הוא גילה את צימוד החליפין המקביל בין שכבות פרומגנטיות מופרדות על ידי שכבה דקה שאינה פרומגנטית. ב-1988 הוא גילה את האפקט המגנטורסיסטיסטי הענקי (תופעת ההתנגדות המגנטית) שהתגלתה בו-זמנית על ידי אלברט פרט מאוניברסיטת פריז.
פרסים.
גרינברג זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 2007 ביחד עם אלברט פרט, מלבד פרס נובל, עבודתו של גרינברג זכתה גם בפרסים משותפים ביחד עם פרט. פרס APS הבינלאומי לחומרים חדשים באיגוד הבינלאומי לפילוסופיה פיזיקלית ויישומית. פרס היורוליטי של היולט-פקרד. פרס וולף בפיזיקה. זכה בפרס העתיד הגרמני לטכנולוגיה וחדשנות ב -1998 ונקרא "הממציא האירופי של השנה" בקטגוריה "אוניברסיטאות ומוסדות מחקר" של משרד הפטנטים האירופאי. ב-2007 זכה בפרס יפן.
פרדינאן בויסון
פרדינאן אדוארד בויסון (בצרפתית: Ferdinand Édouard Buisson, 20 בדצמבר 1841 בפריז - 16 בפברואר 1932 בטיילואה- סנט אנטואן, צרפת) היה איש חינוך ופוליטיקאי צרפתי שוחר שלום, פילוסוף בהכשרתו. השתייך למפלגה הרדיקל-סוציאליסטית בצרפת. פרדינאן בויסון ניהל את הליגה לחינוך בצרפת משנת 1902 עד שנת 1906 (ניהל את החינוך היסודי) ואת הליגה לזכויות האדם משנת 1914 עד שנת 1926. בשנת 1927 הוענק לו פרס נובל לשלום יחד עם הגרמני לודוויג קווידה
בויסון היה יושב ראש האיגוד הלאומי של החושבים החופשיים. בשנת 1905 היה יושב ראש הוועדה הפרלמנטרית ליישום הפרדת הדת מהמדינה.
בעת המאבקים שלו למען חינוך חופשי מהדתות הממוסדות, בין השאר, באמצעות הליגה למען החינוך, טבע בויסון את המונח "חילוניות"
ביוגרפיה.
פרדינאן בויסון נולד ב-1841 בפריז, כבנו של השופט הפרוטסטנטי, ממוצא נורמדני פייר ביוסון, ושל אשתו הצעירה ממנו בעשרים ותשע שנים, אמלי-אדל דה ריבוקור, בתו של אורג פיקרדי. האב כיהן כשופט בבית המשפט בעיר סנט אטיין.
לימודיו.
התחנך בילדותו ברוח הכנסייה הרפורמית הצרפתית. בואסון למד במכללה ד'ארז'נטאן ובבית ספר תיכון בסנט אטיין, אך עזב את בית הספר בגיל שש-עשרה כדי לסייע לפרנסת המשפחה אחרי מות אביו. לבסוף הוא סיים לימודי התיכון בתיכון קונדורסה בפריז ואחר כך סיים תואר ראשון באוניברסיטת פריז. בהמשך עבר מבחנים להסמכה להוראת פילוסופיה. מאוחר יותר, בגיל חמישים ואחת, עשה דוקטורט בספרות.
קריירה.
בשנת 1866 לא היה מוכן להישבע אמונים לקיסר, וכתוצאה מכך לא הצליח למצוא משרה. הוא מצא מקלט בשווייץ כפרופסור באקדמיה בנשאטל. בשנה שלאחר מכן השתתף בקונגרס ז'נבה, אותו קונגרס שהקים את "הליגה הבינלאומית". החל משנת 1867 הוא השתתף בשלוש ועידות בינלאומיות של הליגה לשלום ולחופש. בקונגרס האחרון בלוזאן ב־1869 הוא נשא נאום. בינתיים, הוא ניסה להקים כנסייה פרוטסטנטית ליברלית ומשך איתו את הכמרים ז'ול סטג ופליקס פקו. ברגע שהרפובליקה השלישית הוקמה בצרפת חזר לשם והיה מעורב באופן פעיל ביוזמות פוליטיות וחברתיות של עיריית הרובע ה -17 של פריז.
בדצמבר 1870 הוא הפך למנהל בית היתומים העירוני ה -17 שהיה בית היתומים הראשון, אשר הפך מאוחר יותר לבית היתומים של המחוז סן. הוא סירב ללמד את מקצוע הפילוסופיה משום שהתלהב לעבוד למען הילדים העניים ביותר. הוא מונה למפקח על החינוך היסודי בפריז על ידי ז'ול סימון, שר החינוך ברפובליקה השלישית, אך בגלל נאומיו וחוברותיו, בפנייה למערכת החינוך החילוני, הואשם באספה הלאומית בחוסר כבוד לכתבי הקודש ובעקבות הסערה הכללית שהתחוללה התבקש להתפטר. מתוך דאגה לעתידם של הילדים בבית היתומים, הוא קשר עם הפילנתרופ ז'וזף גבריאל פרבו וסידר את ילדי בית היתומים שניהל בבית היתומים שייסד פרבו בסמפווי, במחוז אואז. בשנת 1880 הוא מינה את פול רובן כמנהל בית היתומים. בין השנים 1879 ל־1896 התמנה בויסון על ידי ז'ול פרי יורשו של ז'ול סימון, למנהל מערכת החינוך היסודי. בשנת 1890, התמנה ביוסון לפרופסור לחינוך בסורבון. הוא פיקח על עבודת הכתיבה והתכנון של חוקי החילוניות. בשנת 1905, הוא היה יושב ראש הוועדה הפרלמנטרית שכתבה את הטקסט בנושא חוק ההפרדה של הכנסייה ושל המדינה.
פרשת דרייפוס הציתה את רצונו של בויסון להיכנס לפוליטיקה. בשנת 1898, בתמיכתו של אלפרד דרייפוס, השתתף בויסון ביצירת הליגה הצרפתית לזכויות האדם, שבה הוא היה נשיא בשנים 1913–1926 וסגן נשיא בין השנים 1902–1914. בשנים 1919–1924, תמך במיוחד בחסידי החינוך המקצועי ובזכות הצבעה חובה לנשים. בויסון דגל בזכות הבחירה של הנשים, שלא כמו רוב הרדיקלים. כאשר הצעתו של פול דיסוסואה על זכות ההצבעה של הנשים נבדקה בוועדה פרדינאן בויסון היה המדווח בוועדה זו. אך הצעת החוק נדחקה לתחתית סדר היום של ועדת ההצבעה. נשיאת הוועדה קבעה כי חשוב להפריד את שאלת הקולות לנשים מהשאלה החשובה יותר של ייצוג יחסי, שנחשבה קודם. כמה חודשים לאחר מותו של פול דוסאוסוי בואסון הגישה דו"ח נפרד על זכות הצבעה של נשים ב-16 ביולי 1909, הדו"ח שהגיש בויסון תמך בהצעתו של פול דיסוסואה במתן זכות הצבעה לנשים.
כאשר בויסון חזר ללשכה הוא מתח ביקורת על חוזה ורסאי במכתב פתוח מיום 23 במאי 1919, אך בפרסומים אחרים ובנאומים אישר את חבר הלאומים ככלי מעשי במאמץ להשגת שלום בין-לאומי. בתקווה לאחד את קבוצות השמאל, להצעיר את המפלגה הרדיקלית ולזכות בתמיכה במדיניות החינוכית שלו, הוא הקים את הליגה של הרפובליקה בשנת 1921. הארגון החדש לא מנע את התבוסה בבחירות 1924 הוא פרש לגמלאות-סנטוי-סנט-אנטואן באואיז שם הוא נעשה חבר מועצת העיר ואפילו ניסה, ללא הצלחה, להשיג גיבוי רדיקלי-סוציאליסטי למושב הסנאט האזורי.
פרדינאן בויסון היה גם הקבלן הראשי לפרויקט עריכה יוצא מן הכלל, ה"דיקן של הפדגוגיה וההדרכה", על כתיבתו הוא הקיף את עצמו ביותר מ -350 עובדים. המהדורה הראשונה פורסמה על ידי הוצאת אשט בין השנים 1882- 1887. מהדורה חדשה פורסמה בשנת 1911. הוא לא היה רק אחראי על העריכה, בויסון כתב ערכים כגון חילוניות, אינטואיציה ותפילה. המילון שלו נחשב ל"מקרא" של מערכת החינוך החילונית הרפובליקנית, והציג את הרעיון של תחליף דתי חילוני . שר החינוך וינסאן פיליון שהיה אחד מתלמידיו תמך מתחילת חבר הלאומים. לאחר מכן בואסון הקדיש את עצמו להתקרבות הצרפתית-גרמנית, בייחוד לאחר כיבוש חבל הרוהר ב-1923 והוא הזמין פציפיסטים גרמנים לפריז.
הוא זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1927 עם הפרופסור הגרמני לודוויג קווידה.
מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב - קווי מטרו
מטרו תל אביב (נקראת גם MetroTLV) היא מערכת רכבת תחתית של שלושה קווים שתהיה מערכת משלימה לדנקל. היא נועדה להרחיב את רשת הקווים לפרברים המרוחקים יותר - כפר סבא ורעננה בצפון, ראש העין במזרח, ורחובות בדרום, ולקצר משמעותית את זמני הנסיעה למרכזי התעסוקה בתל אביב. הקווים נועדו בין היתר כתחליף לקווי הרכבת הקלה שהוקפאו: הקו הצהוב, הקו הכחול והקו הוורוד.
אורכו של קווי המטרו יהיה כ- 150 ק"מ
עלות המערכת כולה היא כ-150 מיליארד שקל
תוואי הקווים הוגדרו לפי שלושה "מסדרונות ביקוש":
הוערך שבנית כל קווי המטרו תושלם עד לשנת 2040 כאשר הקטעים הראשונים יושלמו בשנת 2032.
היסטוריה.
התכנון הראשון של רכבת תחתית בתל אביב החל בשנות ה-20 של המאה ה-20, שנים ספורות לאחר שתל אביב קמה, אך בעקבות מגבלות תקציב הפרויקט נדחה. הנושא חזר לדיונים בשנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר תל אביב הייתה עיר גדולה שצריכה פתרונות תחבורתיים. תוואי הרכבת תוכנן ונבנה מתחת למגדל שלום קומה תת-קרקעית שתוכננה להיות אחת מתחנות המטרו, אך גם פרויקט זה נדחה.