ז'ירו הצליח ליצור קשר טוב עם גורמים אמריקנים, ועד מהרה הפך למועמד המועדף של פרנקלין דלאנו רוזוולט להיות מנהיגה של צרפת. דה גול הצליח, במהלך השנתיים בהם ארגן את "צרפת החופשית", להסתכסך עם גורמים רבים בהנהגת בעלות הברית, ולעורר את איבתו האישית של רוזוולט, כך שז'ירו נראה כחלופה טובה, וכאדם שיש לקדם לקדמת הבמה. צ'רצ'יל חש אי אמון בז'ירו, וסבר כי "הוא חתם על מכתב לפטן להודיעו שהוא יתנהג יפה, ופתח מיד במערכת תככים כדי לזכות בשלטון", אך מכיוון שמבצע לפיד, הפלישה היבשתית לצפון אפריקה, הייתה אמורה להיות תחת ניהול אמריקאי, הכריעה דעתם של האחרונים, וז'ירו הפך למפקדם המיועד של הכוחות הצבאיים הצרפתיים מחוץ לצרפת, לאחר הפלישה לצפון אפריקה.
מבצע לפיד.
בנובמבר 1942 יצא ז'ירו בצוללת אמריקנית לגיברלטר, על מנת לתאם את פעולותיו בנוגע לפלישה האנגלו-אמריקאית לצפון אפריקה שכונתה "מבצע לפיד". התוכנית שהגה המפקד האמריקני, הגנרל דווייט דייוויד אייזנהאואר ייחסה חשיבות לשיתוף פעולה עם החיילים הצרפתים שהיו במושבות בצפון אפריקה תחת שלטון וישי - מרוקו, אלג'יר ותוניסיה. לז'ירו ניתן תפקיד מפתח בתכנון זה. רוזוולט אסר על שיתוף אנשי צרפת החופשית במבצע, ודבר המבצע נודע לדה גול כאשר שמע את מילת הקוד "רוברט מגיע" ברדיו, והבין כי המדובר ברוברט מרפי, השליח האמריקאי המיוחד בצפון אפריקה. צ'רצ'יל, שחזה מראש את מידת התסכול והאכזבה של דה גול, אמר לפצותו במתן השליטה באי מדגסקר, שכן הקרב על מדגסקר בו לחמו באי חיילים בריטים כנגד אנשי וישי מזה כחצי שנה עמד להסתיים בכיבוש האי.
ב-8 בנובמבר 1942 נחתו כוחות בריטים ואמריקנים על חופי צפון אפריקה ב"מבצע לפיד". על פי התכנון אמורים היו החיילים שנחתו על החוף להתקבל בשיתוף פעולה על ידי כוחות מקומיים, חיילים כגנרל אלפונס ז'ואן, שעמם נוצר קשר מזה מספר חודשים, והביעו את תמיכתם במטרות בעלות הברית, אך לרוע המזל שהה באלג'יריה האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, שהורה על התנגדות לפלישה וסיכל את התוכנית. לאחר כשלושה ימי לחימה הורה דרלאן על הפסקת אש.
דרלאן, איש וישי, ששימש אף כסגנו של פטן לתקופה מסוימת וזוהה לחלוטין עם משטרו של ה"מרשל", הצליח עתה להפוך, בעיני בעלות הברית, לאיש החזק בצפון אפריקה הצרפתית, ולקבל מאת הפולשים את תפקיד המפקד הצבאי והמושל האזרחי על כוחות צרפת בצפון אפריקה (וזאת לאחר ש"האזור החופשי" בצרפת עצמה נכבש על ידי כוחות גרמנים אשר פלשו לדרום צרפת ב-10 בנובמבר). ז'ירו הציב עצמו תחת פיקודו של דרלאן.
החלטה זו בנוגע לדרלאן גרמה למשבר חמור ולפילוג בין כוחות "צרפת החופשית" אשר לא רצו לשתף פעולה עם דרלאן ה"מרשליסט" וראו בו פשיסט ובוגד, ובין אנשים כז'ירו אשר התיימרו להיות "מעל לפוליטיקה", וראו את הבעיה כבעיה צבאית בלבד. בפועל המשיך לפעול בצפון אפריקה משטר שהיה המשך ישיר למשטר וישי (כולל החקיקה האנטי יהודית שנשארה בתוקף), ומחאותיו של דה גול לא עזרו.
ב-24 בדצמבר 1942 נרצח דרלאן על ידי מתנקש פטריוט אנטי-פשיסטי בשם דה לה שאפל. ז'ירו הוכרז מיד כממלא מקומו וכ"מפקד ראשי אזרחי וצבאי".
מסע המלחמה בפזאן.
לאחר מבצע לפיד ולנוכח תחילת המערכה בתוניסיה יכול היה דה גול להראות את כוחו בסיוע ישיר למטרת בעלות הברית, במתקפה של כוחותיו של לקלרק מצ'אד כנגד מעוזי האיטלקים בדרום לוב. לאחר התבוסה בקרב אל עלמיין נסוג הצבא האיטלקי לאורך חזית רחבה לתוניסיה. בכיבוש פזאן יכול היה דה גול ליצור קשר ישיר בין מושבות אפריקה הצרפתית המשוונית ומושבות צפון אפריקה, ולהביא לחבירת כוחותיו אל כוחות הארמייה השמינית של הצבא הבריטי ולתרום באופן אקטיבי למערכה באזור הים התיכון.
לקלרק יצא למסע המלחמה באמצע דצמבר 1942, וב-13 בינואר 1943 הודיע דה גול על כיבושה של פזאן. כוחותיו של לקלרק הצטרפו אל המאמץ העיקרי של בעלות הברית ונטלו חלק פעיל בקרבות המערכה בתוניסיה. במערכה זו נטלו חלק גם יחידות אחרות של צבא צרפת החופשית.
ועידת קזבלנקה ולאחריה.
לאחר רצח דרלאן, נוצר צורך דחוף בהסדרת עניין השליטה והפיקוד על הכוחות הצרפתים הנאמנים למטרות בעלות הברית. צבא זה כלל למעלה מ-200,000 חיילים, ושלט בשטחים אסטרטגיים משמעותיים. היה צורך להעמיד בפיקוד אדם שיהיה נאמן למטרת בעלות הברית, ולהביא להסטתם מהבמה של אלמנטים שעדיין שמרו נאמנות למשטר וישי, כמושל צפון אפריקה שארל נוגס. ז'ירו, שנהנה מתמיכה אמריקאית, היה בעל הסיכויים הטובים ביותר לקבל את הפיקוד הכולל, אך לצידו של דה גול עמדו הבריטים, וכן העובדה כי אלמנטים חשובים בצרפת גופא, כאנשי "כוחות הפנים" של הרזיסטאנס, תמכו במנהיגותו. ככל שהזמן חלף, נראה היה כי אישיותו הבעייתית של ז'ירו, שסירב לעסוק בנושאים פוליטיים, בטענה כי הוא איש צבא, כמו גם התלכדות אנשי המחתרת בצרפת עצמה מאחורי דה גול, מכריעים את הכף לטובת דה גול במאבק ביניהם, וכי על אף תמיכתם של האמריקאים בז'ירו, יקשה לראות בו את מנהיג המאבק הצרפתי.
ז'ירו לא שאף לאחדות כלשהי עם דה גול, ובאופן תמוה אף אסר מספר עשרות לוחמי מחתרת צרפתים אשר סייעו לכוחות האנגלו-אמריקנים כנגד כוחות וישי בימים הראשונים של הלחימה. הוא נימק זאת בכך שברצונו "למנוע התנקשויות נוספות", אך ברור היה כי המדובר בניסיון להשתיק יריבים פוליטיים מסיעתו של דה גול, בבסיס הבית של ז'ירו באלג'יר. גם פעולה זו לא הסירה את חינו מעם האמריקנים. ב-22 בינואר 1943 נפגשו צ'רצ'יל, רוזוולט וז'ירו בועידת קזבלנקה לדיון בענייני צפון אפריקה ובהמשך ניהול המלחמה. לפגישה זומן אף דה גול. דה גול וז'ירו לא הצליחו להגיע להסכמה כלשהי, על אף שהצטלמו לצד נשיא ארצות הברית ולצד ראש ממשלת בריטניה כשהם לוחצים ידיים, תמונה שבוימה על ידי צ'רצ'יל, והייתה מחווה כמעט חסרת משמעות.
במהלך החודשים הבאים ניהלו דה גול וז'ירו מאבק על השליטה בכוחות הצרפתיים ובמושבות צרפת. המצב בו הפופולריות האישית של דה גול גדלה והולכת, כאשר יחידותיו לוחמות במערכה בתוניסיה לצד יחידות אמריקאיות ובריטיות, כאשר דה גול עצמו מודר מן הכוח הפוליטי, נראה כבלתי נסבל. אנשי הרזיסטאנס בצרפת עצמה, בראשות מולן, הודיעו על נאמנותם לדה גול. יחידות רבות מצבאות צרפת בצפון אפריקה, שעמדו לפקודת ז'ירו, הודיעו על הצטרפותן לצרפת החופשית. כבר באפריל הודיע ז'ירו כי הוא מוותר על הבכורה, וביקש להקים מועצה בה יחלוק בסמכויותיו עם דה גול.
ביוני 1943 הגיע דה גול לאלג'יריה על מנת להסדיר באופן סופי את שאלת הפיקוד. לאחר מגעים אינטנסיביים הוקם גוף בשם "הוועד הצרפתי לשחרור לאומי" בו ניתנו סמכויות זהות הן לז'ירו והן לדה גול. הוועד ירש את מקומו של "הוועד הלאומי" כממשלה גולה, ושירתו בו, לצד אנשי "הוועד הלאומי", גם אישים נוספים, מאנשי ז'ירו.
הרכבו של "הוועד הצרפתי לשחרור לאומי" היה:
ב-26 באוגוסט 1943 הכירו רשמית ב"ועד השחרור" ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות, ועמן שבע מדינות נוספות כקובה ומקסיקו.
ב-12 בספטמבר 1943, פיקד ז'ירו על פלישת כוחות צרפתיים לקורסיקה המוחזקת בידי הגרמנים, וזאת לאחר שבמשך חודשים חימש בחשאי את תנועת המרי הקורסיקנית, מבלי לדווח על כך ל"ועד לשחרור לאומי". חומרת יתר הייתה במעשה זה משום שהתנועה הקורסיקנית עמה עמד ז'ירו בקשרים הייתה בעלת גוון קומוניסטי בולט, ולא נעשה מאמץ ליצור קשר עם מנהיגים קורסיקנים אחרים. דה גול בירך את ז'ירו על מעשיו, אך הבהיר לו כי עשה מעשה שלא ייעשה כאשר פעל מבלי ליידע את הוועד. פרשה זו גרמה כפי הנראה להבאשת ריחו של ז'ירו הן בקרב אנשי הוועד לשחרור לאומי, והן בקרב האנגלים והאמריקנים שהיו עמו בקשר. באוקטובר 1943 הוציא "הוועד לשחרור לאומי" הודעה לפיה מעתה יש לו רק נשיא אחד (והוא דה גול). ז'ירו עצמו חתם על ההודעה. במהלך נובמבר ויתר ז'ירו על תפקידיו ב"קבינט". באפריל 1944 פרש ז'ירו סופית מכל תפקידיו, כאשר העילה לכך הייתה סכסוך בנוגע לסמכויות פיקוד על שירות המודיעין של הצבא הצרפתי. דה גול היה למנהיג הבלתי מעורער של כל הצרפתים המתנגדים לכיבוש הגרמני.
בנובמבר 1943 הורחב "ועד השחרור" הוא הממשלה הצרפתית, ונוספו לו אישים כפייר מנדס פראנס (בתפקיד שר האוצר). במרץ 1944 הצטרפו אל הוועד שני נציגים קומוניסטים, פרנאן גראנייה, ופרנסואה ביאו. הוועד בהרכבו החדש ייצג את מגוון הקשת האידאולוגית של הלוחמים בגרמנים מקרב הצרפתים.
הלחימה באירופה.
הקרבות באיטליה.
החל מנובמבר 1943 נשלחו חיילי צרפת החופשית לסייע בפלישת בעלות הברית לאיטליה.
הכוחות שנשלחו היו ברובם חיילים מקומיים מצפון אפריקה, ומתגייסים מקרב המתיישבים הצרפתים. בשלב זה עמדו חיילי בעלות הברית בקרבות קשים באיטליה עם כוחות גרמניים, אשר מנעו את התקדמות כוחות בעלות הברית צפונה ואת האפשרות לפלישה לאירופה דרך איטליה. בנובמבר 1943 נשלחה הדיוויזיה המרוקאית הראשונה, בדצמבר 1943 נשלחה הדיוויזיה האלג'יראית הראשונה. בפברואר 1944 נשלחה לאיטליה ההדיוויזיה ההררית המרוקאית הרביעית. באפריל 1944 נשלחה לאיטליה הדיוויזיה הראשונה של צבא צרפת החופשית. על הכוח הצרפתי פיקד הגנרל אלפונס ז'ואן. הכוחות סופחו אל הארמייה האמריקנית החמישית בפיקודו של הגנרל מארק קלארק. בסך הכל לחמו באיטליה כ-120,000 חיילים צרפתים.
כוחות אלו השתתפו בקרבות באזור מונטה קאסינו, ובפריצת קו גוסטאב וסייעו בכיבוש רומא ב-5 ביוני 1944. כן נכבש ביוני האי אלבה, מעוזו ההיסטורי של נפוליאון, שעשוי היה לשמש כקרש קפיצה לפלישה לאזור פרובאנס בצרפת גופא.
שחרור צרפת.