לאחר מותו של אלכסנדר מוקדון בשנת 323 לפנה"ס, החלה להתנהל מלחמת ירושה סביב הממלכה העצומה שהותיר אחריו. אנטיגונוס מונופתלמוס, אחד המנהיגים המקדוניים ששאף להשתלט על האימפריה, שלח את בנו דמטריוס פוליורקטס עם צבא בן 40,000 איש להתקיף את רודוס, בעלת בריתם של יריביו. צבאה של רודוס, שמנה כ-6,000 איש, היה בנחיתות מספרית רבה, אך הצליח לעצור את צבאו של דמטריוס ולהסיר לבסוף את המצור שהוטל על האי משך שנה. כאות הוקרה לאל הליוס, לו זקפו בני רודוס את הצלת האי, החליטו בני העיר לבנות את הקולוסוס העצום, ועל המלאכה הופקד האמן כארס מלינדוס.
הפסל.
הפסל התנשא לגובה של כ-34 מטרים. בסיסו היה עשוי שיש, וגופו היה עשוי ברונזה וממולא בסלעים ששימשו לייצובו. השלל אותו תפסו בני רודוס, ובין השאר מגדל מצור מצופה ברונזה וכן כלי מלחמה אחרים, שימש את כארס בבניין הפסל. צורתו המדויקת אינה ידועה, אך נראה כי מדובר בפסל המתאר את האל הליוס כשהילה מעל ראשו, ידו האחת על מותנו השמאלית, וידו האחרת מצילה על עיניו. דעה אחרת סוברת כי הפסל החזיק לפיד בוער בידו, אותו הניף מעל לראשו. מיתוס נפוץ מתאר את הקולוסוס כעומד על שני בסיסים, כשרגליו מפושקות, והאוניות שהגיעו לנמל או יצאו ממנו, עברו בין רגליו. כפי הנראה מקורו של המיתוס הוא בשרטוט שנוצר במאה ה-16, המראה את הקולוסוס עומד בצורה כזאת. למעשה, בניית פסל בצורה כזו הייתה מעל ליכולתם של בני אותה התקופה, ולכן סביר כי מדובר באגדה.
החורבן.
בשנת 228 לפנה"ס קרס הקולוסוס מרודוס כתוצאה מרעידת אדמה, 56 שנים לאחר שנבנה. למרות ששכב על הקרקע, נשאר הקולוסוס בגדר יצירה מרשימה, ונכלל ברשימת פלאי תבל של אנטיפטרוס מצידון, רשימה שאותה פרסם בשנת 140 לפנה"ס, שנים רבות לאחר קריסת הפסל. חורבנו הסופי של הקולוסוס הגיע בשנת 654 לספירה, כשהעיר רודוס נבזזה על ידי ערבים שמכרו את שרידי הפסל כגרוטאות.
הקמה מחדש.
בשנת 2008 פורסם כי פסל הקולוסוס מרודוס יוקם מחדש בנמל העיר, בביצועו של האומן הגרמני גרט הוף ובמימון בינלאומי. הפסל החדש מיועד להתנשא לגובה של 60 עד 100 מטר, קרי להיות גבוה פי שניים או שלושה מהמקור. הוא אמור להיבנות בחלקו מכלי נשק מותכים ולהיות מוקדש לשלום. בעבר דובר על הקמת שחזור מדויק של הפסל המקורי, אך הפסל הנוכחי יהיה שונה ממנו. ניתן יהיה לבקר בתוכו, ובשעות החשיכה הוא יואר ויציג מופע אורקולי. העלות המשוערת של הפסל לפי עיתון "טו וימה" היא 200 מיליון אירו.
ב-2015 הועלתה תוכנית שאפתנית בהרבה לשחזור הפסל. על פי התוכנית הפסל החדש יתנשא לגובה של כ-152 מטרים. המבנה המרכזי יהיה בנוי מבטון ופלדה ומצופה לחלוטין בלוחות סולריים שיספקו אנרגיה. הפסל יאחוז בלפיד שישמש בתור מגדלור שיהיה ניתן לראותו במרחק של כ-55 קילומטרים, עד לחופי טורקיה, וכן נקודת תצפית. האוניות הנכנסות לנמל יעברו בין רגליו. עלות הבנייה מוערכת ב-270 מיליון דולר.
אירועים.
ללא תאריך מדויק:
הבית הלבן הרוסי
מסטיסים
מסטיסים או מסטיסוס (בספרדית: Mestizos, בפורטוגזית: Mestiços, ביחיד מסטיסו/מסטיסה) או המטיס (צרפתית: Métis) הוא שמם של מספר קבוצות אתניות באמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית שמוצאם מעורב, ילידי ואירופאי.
מקור המילה בלטינית: mixtus, mixticus, המציינת "ערבוב" או "התמזגות". כמונח המציין קטגוריה אנושית מקורו בספרדית והוא הונהג תחילה באמריקה הלטינית. כן נוהגים לקרוא בשפות אירופיות גם את בני התערובת שנקראו "צבעוניים" בתקופת הקולוניאליזם והאפרטהייד בדרום אפריקה.
משמעות המילה התרחבה ולעיתים נעשה בה שימוש רחב יותר לציון בני תערובת. למשל בפיליפינים משתמשים במילה זו לתיאורם של צאצאים של נישואי תערובת (בדרך כלל בין פיליפינים לסינים או לספרדים), וכך גם במזרח טימור (בדרך כלל הנישואים שם הם בין מקומיים לפורטוגלים).
המסטיסים מהווים את רוב האוכלוסייה בצ'ילה, בקולומביה, באקוודור, באל סלוודור, בהונדורס, במקסיקו, בניקרגואה, בפנמה, בפרגואי ובוונצואלה. גם בבוליביה, בבליז ובפרו הם מהווים מרכיב נכבד מהאוכלוסייה, מעל 30%.
המאוזוליאום בהליקרנסוס
המאוזוליאום בהליקרנסוס (ביוונית: Μαυσωλεῖον της Ἁλικαρνασσοῦ) הוא אחד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק. הוא נבנה בסביבות שנת 350 לפנה"ס בעיר הליקרנסוס (כיום בודרום שבטורקיה). המאוזוליאום שימש כבניין הקבר של האחשדרפן מאוזולוס. כאשר מת מאוזולוס בשנת 353 לפנה"ס, הזמינה אשתו ארטמיסיה השנייה את גדולי האמנים היווניים כדי שיקימו בניין קבר מפואר לבעלה המנוח.
כיום נותרו שרידים מועטים של קבר זה במקום, וחלק מהפסלים שקישטו את הקבר נמצאים במוזיאון הבריטי בלונדון.
השמדתו.
המבנה המקורי נהרס בשיטפון המבנה המשוחזר פורק על ידי הצלבנים
פטרוברז
פטרוברז (פורטוגזית: Petrobras, קיצור ל"Petróleo Brasileiro") היא חברת נפט בבעלות ממשלת ברזיל. מושב החברה הוא בריו דה ז'אנירו.
היסטוריה.
החברה נוסדה בשנת 1953 על ידי נשיא ברזיל ז'טוליו ורגאס, והייתה בעלת מונופול בתעשיית הנפט בברזיל עד לסוף שנות ה-90. בשנת 1997 נפתח שוק הנפט בברזיל לחברות זרות, ונוצרה "הסוכנות הלאומית לנפט" (ANP) שתפקידה לשלוט בשוק האנרגיה. כיום מייצרת החברה יותר מ-2 מיליון חביות נפט ליום, כמו גם מוצרי נפט שונים. החברה היא בעלת בתי זיקוק לנפט, ומכליות. פטרוברז ידועה ביכולתה לניצול טכנולוגיה מתוחכמת לכריית נפט תת-מימית במעמקים. בערך 30% ממניות החברה הן בבעלות ממשלת ברזיל. המניות הפרטיות נסחרות בבורסת סאו פאולו (BOVESPA), ובבורסת ניו יורק (NYSE).
פטרוברז עוסקת החל מ-1953 גם בעיבוד פצלי שמן, תוך שימוש בטכנולוגיה פטרוסיקס (Petrosix) שפיתחה להפקת קרוגן מפצלי שמן. ב-1982 החלה פעילותו של מתקן נסיוני, וב-1992 החלה פעילות להפקה מסחרית מאותו המתקן. כיום, מפעילה החברה שני מתקני זיקוק מעין אלו. הגדול מביניהם מעבד 260 טונות פצלי שמן לשעה.
פטרוברז הפעילה את אסדת הקידוח הגדולה בעולם, פטרוברז 36, עד שפיצוץ הביא לטביעתה ב-15 במרץ 2001.
פטרוברז הרחיבה את טווח פעולתה אל מעבר לגבולות ברזיל. כיום פטרוברז שולטת בתעשיות נפט ותחנות כוח ב-16 מדינות באפריקה, אמריקה הצפונית, דרום אמריקה ואסיה.
ב-19 בדצמבר 2005 הכריזה פטרוברז על שיתוף עסקי עם חברת "ניפון אלכוהול חנבאי" שמושבה ביפן, לייצוא אתנול מברזיל. החברה המשותפת "ברזיל - יפן אתנול" מתעתדת ליצור ביפן שוק למוצרי אתנול.
ב-21 באפריל 2006 הכריז נשיא ברזיל לואיז אינסיו דה סילבה על אי תלותה של ברזיל בייבוא מוצרי נפט, על סיפון האסדה P-50 של פטרוברז, המשמשת לאחסון ופריקה של מוצרי נפט.
בשנת 2007 התגלה לחופי ברזיל שדה נפט בממדים עצומים, גילוי העשוי להפוך אותה למעצמת נפט ולאחת מיצרניות הנפט הגדולות בעולם, בסדר גודל של ניגריה וונצואלה.
ב-2013 דורגה פטרוברז במקום ה-20 ברשימת החברות הציבוריות הגדולות בעולם, על-פי כתב העת פורבס.
משנת 2014 המשטרה הפדרלית של ברזיל חוקרת את מעורבותם של בכירים בחברה, שוטרים ומדינאים ברזילאים בפרשיית הלבנת הון בקנה מידה ענק.
שם החברה.
עד 1993 נקראה החברה Petrobra's, שם שאינו נכון מבחינת השפה הפורטוגזית, על מנת למשוך משקיעים מבחוץ. לאחר מכן שונה השם לשם הנוכחי - Petrobras. בשנת 2000 שונה השם ל"petrobrax", אך לאחר מספר חודשים נזנח השינוי, שכן נמתחה ביקורת רבה על נטישת הסיומת "Bras" המזוהה עם ברזיל.
מסטיצו
אגוז קוקוס
דוריבאל קאיימי
דוריבאל קאיִימי (פורטוגזית: Dorival Caymmi; 30 באפריל 1914 – 16 באוגוסט 2008) היה זמר, כותב שירים ומלחין, אחד מן היוצרים הגדולים והחשובים ביותר שקמו למוזיקת הסמבה בפרט ולמוזיקה הברזילאית בכלל. קאיימי הוא גם אביהם של המוזיקאים דורי קאיימי, דנילו קאיימי וננה קאיימי.
חייו.
קאיימי נולד בסלבדור, בירתה של באהיה שבברזיל, לאב מהגר איטלקי ואם אפרו-ברזילאית. במשך מספר שנים הוא שימש כעיתונאי ובד בבד עסק במוזיקה. שיר שכתב אף זכה בפרס הראשון בקרנבל של שנת 1936. שנתיים לאחר מכן עקר לריו דה ז'ניירו משום שהתעתד ללמוד בפקולטה למשפטים, אלא שלבסוף בחר להקדיש את זמנו למוזיקה. זמן לא רב חלף עד ששירו "מהו זה שיש לבאהיאנית" שולב בפסקול סרט שבו כיכבה כרמן מירנדה. מאותה עת הרבה קאיימי להקליט ולשיר ברדיו הלאומי (הבמה הנחשבת ביותר של אותם ימים), כשהוא מלווה בתזמורת, או בליווי הגיטרה שלו לבדה. בשנות ה-60 נמשכה פעילותו המוזיקלית, בין היתר תוך שיתוף פעולה עם אמנים צעירים ממנו כמו אנטוניו קרלוס ז'ובים וז'ואאו ז'ילברטו.
קאיימי לא חזר להתגורר בבאהיה אחרי שעזב אותה בסוף שנות ה-30 של המאה העשרים. אף על פי כן, הוא לא חדל מעולם לשיר עליה ולכתוב על אנשיה ועל נופיה, על דייגים ועל חופים. הוא לא כתב אין-ספור שירים, אבל לא מעטים מן השירים שכתב הפכו לנכסי צאן ברזל של המוזיקה הפופולרית הברזילאית (MPB), והם מבוצעים שוב ושוב; לסגנון הייחודי שלו נודעת השפעה על מוזיקאים מרכזיים כמו קייטנו ולוזו וז'ילברטו ז'יל. קאיימי נתפס בברזיל כאב-טיפוס של באהיאני. יחד עם ידידו הטוב, הסופר ז'ורז' אמאדו ("ים המוות"), הוא עיצב את הדימוי שיש למולדתו באהיה בברזיל ובעולם כולו.