לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2016, התעורר עניין מחודש בסעיף, זאת בשל העובדה שבבעלות הנשיא דונלד טראמפ היו עסקים, כגון מגדל טראמפ במנהטן, שקיבלו תשלום ממנהיגים זרים. מצב זה עורר שאלות לגבי משמעות המילה "תגמול" (emolument) - האם היא כוללת רק מתנות ותשלום בעבור שירותים שניתנו מתוקף משרה או כל תשלום שהוא, והאם נושאי משרה נבחרים נכללים תחת ההגדרה "אדם שמחזיק במשרת אמון או משרה שיש בצדה שכר". קבוצה של יותר מ-200 חברי קונגרס דמוקרטים הגישו עתירה בנושא נגד הנשיא, אך בית המשפט העליון סירב לדון בה וערכאות נמוכות יותר דחו את העתירה בטענה שאין לעותרים זכות עמידה.
חלק עשירי: מגבלות על המדינות.
החלק העשירי והאחרון בפרק הראשון לחוקה קובע רשימה של איסורים שחלים על מדינות האיחוד. יחד עם החלק השמיני, שמגדיר את סמכויות הקונגרס, והחלק התשיעי, שקובע מגבלות על סמכות הממשל הפדרלי, חלק זה מסייע להגדיר את היחסים בין הממשל הפדרלי לבין המדינות, את התחומים שבהם לממשל יש סמכות בלעדית, את התחומים שבהם הממשל חולק סמכויות עם המדינות ואת אלה שבהם הסמכות היא בלעדית למדינות.
את המגבלות שמצויות בחלק העשירי ניתן לחלק לארבע קבוצות. הקבוצה הראשונה כוללת מגבלות שחלות גם על הממשל הפדרלי ועל כן היא מגדירה תחום של פעילויות שאסורות באופן קטגורי. לדוגמה, איסור על הרשעה וענישה בחקיקה, חקיקה למפרע והענקת תוארי אצולה. הקבוצה השנייה כוללת איסורים בענייני מלחמה ודיפלומטיה, שחלים רק על המדינות, ועל כן מחזקים את סמכות הממשל בעניינים אלה. הקבוצה השלישית כוללת איסורים בעניינים פיננסיים, כמו הנפקת מטבעות, אשר יוצרים תחום של פעילות פיננסית שנמצא בסמכות הבלעדית של הממשל הפדרלי. הקבוצה הרביעית עוסקת בחלקן של המדינות בענייני פנים וחוץ. חלוקה נוספת היא בין האיסורים שבסעיף הראשון, שהם אבסולוטיים, לבין האיסורים שבסעיפים 2 ו-3 שהקונגרס יכול להחליט להשהותם במקרים מסוימים.
סעיף 1: איסורים קטגוריים.
סעיף 1 כולל שורה של איסורים שחלים על מדינות באופן אבסולוטי - בניגוד לאיסורים בסעיפים 2 ו-3, הקונגרס לא יכול להרשות למדינות לחרוג מאיסורים אלו.
הקבוצה הראשונה של האיסורים קשורה ביחסי חוץ. למדינות אסור להיכנס בקשרים של אמנה, ברית או קונפדרציה עם מדינות זרות. סמכות זו ליצור קשרים רשמיים ומחייבים תחת החוק הבינלאומי נתונה באופן בלעדי לממשל הפדרלי. בכלל זאת, אסור למדינות גם לתת לפריבטירים כתבי הרשאה להתקיף ספינות זרות ולקחת מהן שלל, סמכות שנתונה לקונגרס. כתבי הרשאה שכאלה היו נפוצים במאה ה-18 ויכולים היו להוות עילה למלחמה. כל האיסורים האלו מבטאים את השאיפה של מנסחי החוקה לתת לממשל הפדרלי סמכות בלעדית בענייני חוץ רשמיים. מדיסון טען שאיסורים אלה מובנים מאליהם ולא מצריכים הסבר.
הקבוצה השנייה של האיסורים בסעיף זה קשורה בענייני כסף ופיננסים. היא כוללת איסור על הנפקת מטבעות ושטרות ועל הכרה בהילך חוקי כלשהו מלבד כסף וזהב. פעילויות אלה מותרות לממשל הפדרלי, כך שגם איסורים אלה יוצרים תחום של פעילות שנתון באופן בלעדי לממשל הפדרלי. איסורים אלה נועדו ליצור אחידות ויציבות ולמנוע ניהול פיננסי לא אחראי, שמנסחי החוקה ראו כסיבה מרכזית לחוסר היציבות הכלכלית בשנים שלאחר המהפכה.
הקבוצה השלישית כוללת איסורים על פעילויות שאסורות גם על הממשל הפדרלי: איסור על הרשעה וענישה בחקיקה, איסור על חקיקה למפרע, ואיסור על הענקת תוארי אצולה (ראו סעיפים 3 ו-8 בחלק התשיעי לפרק זה).
האיסור שמשך את תשומת הלב הרבה ביותר הוא האיסור על חקיקה שפוגמת בהתחייבויות חוזיות, ועל שמו מכונה הסעיף "סעיף החוזה" (contract clause). כמו האיסורים האחרים בתחום הפיננסי, איסור זה נועד למנוע התערבות לא אחראית של המדינות בכלכלה. באופן ספציפי, מנסחי החוקה היו ביקורתיים כלפי הנכונות של מדינות להתערב בחוזים בין נושים לחייבים לטובת האחרונים. בנוסף, הם חשבו שהסעיף הכרחי כדי לשמור על היכולת של הממשל הפדרלי לנהל יחסים כלכליים בינלאומיים.
הסעיף נוסח לפי מודל שכבר היה קיים בטריטוריה הצפון-מערבית. היות שאיסור זה הוא היחיד שנוגע ישירות ליחסים בין מדינות האיחוד לפעילות הכלכלית של אזרחיהן, הוא הפך, בעשורים הראשונים אחרי אשרור החוקה, לעילה מרכזית בעתירות משפטיות נגד המדינות. בית המשפט העליון פירש את הסעיף כתקף לא רק לגבי חוזים פרטיים, אלא גם לגבי חוזים שבהם המדינה היא אחד הצדדים. ב-1827 קבע בית המשפט שהאיסור תקף לגבי כל ניסיון של המחוקקים להתערב בחוזים שכבר נחתמו, אך הוא לא מונע מהמדינות לחוקק חוקים לגבי חוזים עתידיים במטרה להבטיח את הביטחון והיציבות של התחייבויות חוזיות. פסיקה זו ושינויים מאוחרים יותר במבנה הכלכלה הפכו את האיסור לבעל חשיבות משנית.
סעיף 2: מיסים על יבוא ויצוא.
סעיף זה נועד להבטיח את היכולת של הממשל הפדרלי להסדיר את המסחר עם מדינות זרות (חלק 8 סעיף 3). בוועידת החוקה, נראה שלפחות חלק מהצירים הבינו את הסעיף כחל לא רק על מסחר עם מדינות זרות, אלא גם לגבי מסחר בין מדינות שונות באיחוד. מדיסון תמך במפורש באיסור מס על יבוא ממדינה אחרת מהאיחוד. בית המשפט העליון אישר בפסק דין בראון נגד מרילנד משנת 1827, שהסעיף תקף גם לגבי מסחר בינלאומי וגם לגבי מסחר בין-מדינתי. עם זאת, בפסק דין וודרוף נגד פרהאם משנת 1869 קבע בית המשפט העליון שהמילים "יבוא" ו"יצוא" מתייחסות אך ורק למסחר בינלאומי, ולכן הסעיף אינו עוסק במסחר בין מדינות האיחוד, אלא במסחר בינלאומי בלבד. השופט קלארנס תומאס טען בדעת מיעוט משנת 1997, שההחלטה בתיק וודרוף נגד פרהאם הייתה שגויה ושפרשנות נכונה של הסעיף כוללת איסור על יבוא ויצוא בין-מדינתי. עם זאת, מאז הפסיקה ב-1869 אף פסק דין של בית המשפט העליון לא ערער על הקביעה שהסעיף תקף אך ורק למסחר בינלאומי, ונושאים הקשורים להטיית מסחר בין-מדינתי לא נידונו תחת סעיף זה, אלא בהתייחס לסעיף המסחר הרדום (חלק 8 סעיף 3).
סעיף 3: מסי נמל, ענייני חוץ וביטחון.
האיסור הראשון בסעיף זה הוא על גביית דמי נמל מכלי שיט (duty of tonnage) על ידי המדינות. המילה "tonnage", כמו טון, מתייחסת למשקל, אך בית המשפט פירש את האיסור ככולל את "כל המיסים או המכסים, לא חשוב מה שמם או צורתם, וגם אם אינם נמדדים על פי המשקל של כלי השיט, שמוטלים על מנת לגבות תשלום בעבור הזכות להיכנס, לסחור או לשהות בנמל". השופט סטיבן ברייר הסביר בפסק דין בשנת 2009, שמטרת האיסור היא למנוע מהמדינות לעקוף את האיסור על הטלת מיסי יבוא ויצוא בסעיף הקודם. אילו היו יכולות המדינות לגבות מס מכלי שיט שנכנסים לנמל או פועלים בשטחו, קל היה לעקוף את האיסור על הטלת מיסי יבוא ויצוא. בנוסף, האיסור מבטא שאיפה למנוע ממדינות להשיג באמצעות מיסוי יתרון המבוסס על מיקומן הגאוגרפי. עם זאת, האיסור לא תקף לגבי שירותים שונים שמספק הנמל, כגון גרירה, אחסון, פריקה וטעינה.
האיסורים האחרים בסעיף נוגעים לענייני חוץ, צבא וביטחון. מנסחי החוקה ביקשו לשמור על העליונות של הממשל הפדרלי בעניינים אלה, ולכן הטילו מגבלות על פעולות שונות של המדינות. באופן כללי למדינות מותר להעביר כל חוק, כל עוד הוא לא מתנגש עם החוק הפדרלי או עם החוקה עצמה, אך מנסחי החוקה חשבו שגישה זו לא מספקת ביטחון מספיק נגד פעילות עוינת של מדינה אחת כנגד שכנתה. מסיבה זו הם החליטו לקבוע בחוקה שפעילות כגון החזקת חיילים וספינות מלחמה בימי שלום דורשת אישור מפורש מהקונגרס. הדרישה לאישור מהקונגרס מבטיחה שכל המדינות יהיו מודעות לניסיון של שכנותיהן להקים כוח צבאי.
על פי הסעיף יכולות מדינות להיכנס ל"הסכם או חוזה" (agreement or compact) אחת עם השנייה או עם כוח זר בהסכמת הקונגרס בלבד, בעוד שהאיסור בסעיף הראשון לחלק זה על "אמנה, קונפדרציה או ברית" (treaty confederation or alliance) הוא קטגורי, כך שגם הקונגרס לא יכול לאפשר את עקיפתו. בית המשפט העליון קבע בשנת 1840 שבהוספת המילה "הסכם" התכוונו מנסחי החוקה להתנות כל הסכמה שהיא, "כתובה או מילולית, רשמית או בלתי-רשמית, פוזיטיבית או משתמעת", באישור של הקונגרס. על פי הסעיף נראה שמגבלה זו חלה על הסכמים עם כוח זר באותה מידה שהיא חלה על הסכמים בין המדינות עצמן, אך בסוף המאה ה-19 החל בית המשפט לקבוע כללים שמקלים על קביעת הסכמות בין המדינות. הכלל שנקבע הוא שמדינות יכולות להגיע להסכמה אחת עם השנייה, כל עוד ההסכמה לא נוטה להגדיל את כוחן הפוליטי של המדינות המסכימות על חשבון אחרות, או לפגוע בכוח של הממשל הפדרלי. כך למשל, בשנת 1978 אישר בית המשפט הסכם מס שנערך בין מספר מדינות ללא הסכמת הקונגרס.
תילקואיד
תילקואיד הוא קרום הנמצא בתוך הסטרומה של הכלורופלסטים וכן בציאנובקטריה. בתילקואידים מתבצעות הריאקציות של שלב האור בפוטוסינתזה.
צורתו כדיסקית. תילקואידים בכלורופלסט נאגרים לעיתים בצבירים הקרויים גרנה, וביחיד גרנום.
הסיפור שאינו נגמר (סרט)
הסיפור שאינו נגמר (באנגלית: The NeverEnding Story) הוא עיבוד קולנועי משנת 1984 בבימויו של וולפגאנג פטרסון לרומן הפנטזיה הגרמני "הסיפור שאינו נגמר".
עלילה.
בסטיאן בוקס (בארט אוליבר) הוא ילד צעיר שהתייתם מאימו. בדרכו לבית הספר, שלושה נערים נטפלים אליו וזורקים אותו לפח הזבל. לאחר שהם רודפים אחריו, הוא מתחבא בחנות ספרים, שם הוא פוגש באיש זקן בשם מר קוריאנדר (תומאס היל), שקורא ספר. כשבסטיאן רוצה לקרוא בספר ("הסיפור שאינו נגמר"), הזקן עונה שהספר "אינו בטוח". בהתעלמו מאזהרתו של הזקן, בסטיאן שואל את הספר והולך ללימודיו.