בשנת 1926, גילה של המהדורה האחת-עשרה כבר החל לתת בה את אותותיו, והעבודה על מהדורה חדשה החלה. העורכים היו ג'. ל. גרווין בלונדון ופרנקלין הנרי הופר בניו-יורק. העבודה על המהדורה הארבע-עשרה ארכה שלוש שנים, בהוצאה חסרת תקדים של 2.5$ מיליון דולרים, כולם השקעתו של יוליוס רוזנואלד מחברת "סירס, רואובק ושות'". הייתה זו מהדורה שונה בתכלית מזו האחת-עשרה; היא כללה מספר נמוך יותר של כרכים, ומאמריה היו פשוטים יותר, בהמשך לאסטרטגיית הפניה למכנה המשותף הנמוך ביותר של הציבור, על חשבון הרמה האקדמית. המהדורה הארבע-עשרה ספגה לא מעט ביקורת על צנזור מידע לא מחמיא על הכנסייה הקתולית. אף על פי כן, גם למהדורה זו כתבו אישים ידועי-שם, לרבות שנים-עשר זוכי פרס נובל במדעים, כמו רוברט מיליקן, אלברט אברהם מייקלסון וארתור קומפטון. סיקור רב יותר ניתן לתרבות ההמונים - ג'ין טאני כתב על איגרוף, ליליאן גיש על משחק ואיירין קאסל על ריקודים סלוניים. ג'ורג' ברנרד שו תרם מאמר הזוכה לשבחים אף בימינו, על הסוציאליזם. ככלות הכל, כ-3500 כותבים תרמו את חתימתם לאנציקלופדיה, כמחציתם אמריקאים. המהדורה הארבע-עשרה שוב הותקפה בגין סקסיזם; כך למשל, פחות מ-6% מ-13,000 הביוגרפיות שכללה, היו על נשים.
המהדורה הארבע-עשרה יצאה לאור בספטמבר 1929, וכללה 23 כרכים עם כרך מפתח-עניינים נוסף שהכיל אטלס מפות מלא בתוכו. השפל הגדול החל כחודש לאחר צאת המהדורה האבע-עשרה, והמכירות החלו לדשדש. על אף התמיכה חסרת הפשרות של סירס רואובק, האנציקלופדיה בריטניקה כמעט ופשטה רגל בשנים הבאות. רוזנואלד נפטר בשנת 1932, והגנרל רוברט א. ווד תפס את מקומו; קוקס הודח מתפקידו כמוציא לאור, והגזבר של סירס, אלקן הריסון פאואל, נתמנה לתפקיד הנשיא החדש של האנציקלופדיה בריטניקה.
מדיניות העדכון המתמשך.
א. נ. פאואל זיהה ותיקן ליקוי מפתח במבנה האנציקלופדיה בריטניקה, והוא, שהמכירות (ולכן, הכנסות החברה), עלו וירדו חליפות במהלך מחזור החיים של כל מהדורה. בצאתה לאור של מהדורה חדשה, המכירות יהיו גבוהות, ויחלו לרדת בהדרגה במשך 10–20 השנים במהלכן המהדורה תלך ותתיישן; לבסוף, המכירות יצנחו עם ההכרזה על תחילת העבודה על המהדורה החדשה, משום שמעטים הם האנשים שירכשו אנציקלופדיה מיושנת העומדת להתעדכן. תנודות חזקות אלה ברמות המכירות הכניסו את האנציקלופדיה בריטניקה לקשיים כלכליים.
כדי לפתור בעיה זו, בשנת 1933 הציע פאואל לעבור למדיניות עדכון מתמשך, במטרה לשמור על האנציקלופדיה בריטניקה "מעודכנת תמיד ונמכרת תמיד". רעיון בסיסי זה הצריך שמירה על צוות קבוע של עורכים שיעדכן ויתקן כל העת את מאמרי האנציקלופדיה בלוח זמנים קבוע. המהדורות המוקדמות יותר לא נכתבו על ידי צוות עורכים קבוע, אלא על ידי גיוס עורכים בעבור כל מהדורה בנפרד, טרם תחילת העבודה עליה. במקום להוציא לאור מהדורות וכרכי-מילואים, הדפסות חדשות תעשנה במחזור שנתי ובכמות מספקת של עותקים לכיסוי מכירות אותה השנה בלבד. ניתוח שנעשה אז למאמרי הבריטניקה העלה מסקנות לפיהן בערך 75% מהם נדרשו לעדכונים מדי זמן רב, בעוד ש-25% הצריכו עדכון כל 1–3 שנים. לפיכך, המאמרים חולקו ל-30 קטגוריות ונקבעו לוחות-זמנים נפרדים לעדכון כל אחת מהן, כאשר הובטח שכל מאמר ייבדק לפחות פעמיים בעשור.
פאואל אף הגה את "ספר-השנה של הבריטניקה", כרך אחד שייצא מדי שנה ויסקור את התפתחויות השנה שחלפה, במיוחד בתחומים המשתנים במהירות דוגמת המדע, הטכנולוגיה, התרבות והפוליטיקה. "ספר-השנה" הוסיף לצאת אף בשנות האלפיים. פאואל הציג לראשונה את שירות המחקר הספריתי (1936), שאיפשר לרוכשי האנציקלופדיה בריטניקה לבקש בכתב תשובות לשאלות שתעננה, לאחר מחקר, על ידי מערכת הבריטניקה.
תחת הנהגת פאואל, האנציקלופדיה בריטניקה החלה בניצול מסחרי אגרסיבי של המוניטין שלה על ידי פיתוח מוצרי-משנה רבים, כך למשל "הבריטניקה לנוער" בת תריסר הכרכים שכוונה לילדים (יצאה לאור בשנת 1934 ועודכנה ל-15 כרכים ב-1947), לוח-הזמנים ההיסטורי "מצעד האדם" (יצא לאור בשנת 1935, נערך בידי אלברט בושוול הארט, אייזק ג'. קוקס ולורנס ה. דאוסון), "האטלס העולמי של האנציקלופדיה בריטניקה" (יצאה לאור בשנת 1942, מעשה ידיו של ג'. דונלד הדסון) ו-"עשור עתיר אירועים", סיכום המאורעות הלאומיים (מנקודת-מבט אמריקאית, כמובן) והבינלאומיים בתקופה סביב מלחמת העולם השנייה (1937-1946).
העברת הבעלות לידי ויליאם בנטון.
סירס רואובק הוציאה לאור את האנציקלופדיה בריטניקה עד לשנת 1943. בשנת 1941, הציעה סירס את הזכויות על האנציקלופדיה כתשורה לאוניברסיטת שיקגו. סיפורה של הצעה זו הועלה בנשף יובל-המאתיים לאנציקלופדיה בריטניקה:
אוניברסיטת שיקגו סרבה להצעה, שכן לא ראתה במטרות האוניברסיטה תואמות לגמרי לצורכי בית הוצאה לאור מסחרי; אולם, היא ממשיכה עד לימינו אנו לשמור על מעורבות רבה בהפקת האנציקלופדיה, בהציעה ייעוץ למערכת ובהתירה את קישור שמה לזה של האנציקלופדיה. אשר על כן, בשנת 1943, ויליאם בנטון, איש אמיד ורב השפעה, סנאטור ומנהל שיווק לשעבר, השיג שליטה בלעדית על האנציקלופדיה בריטניקה, אותה הוציא לאור עד למותו בשנת 1973. אלמנתו, הלן המינגוויי בנטון, המשיכה להוציא לאור את האנציקלופדיה בריטניקה עד לפטירתה שלה בשנת 1974. לאחר מכן, הוסיפה קרן בנטון לנהל את עסקי האנציקלופדיה עד למכירתה ליעקב (ז'אקי) ספרא בשנת 1996.
המהדורה החמש-עשרה והנוכחית.
הגרסה הראשונה (1974-1984).
על אף מימושה של מדיניות העדכון המתמשך, המהדורה הארבע-עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה הפכה בהדרגה למיושנת כקודמותיה, המהדורות התשיעית והאחת-עשרה. למן שנות השישים המוקדמות של המאה העשרים, שגיאותיה של המהדורה הארבע-עשרה החלו נאספות על ידי הפיזיקאי הרווי אינדינבר, שהוציאן לאור בספרו הביקורתי עד לזרא, The Myth of Britannica (המיתוס של הבריטניקה), שמנה 390 עמודים ויצא בשנת 1964. כך או אחרת, החלה העבודה על מהדורה חדשה של האנציקלופדיה בריטניקה, החמש-עשרה במספר.
העבודה על המהדורה החמש-עשרה, שיצאה ב-30 כרכים בשנת 1974, ארכה למעלה מעשור ועלותה נאמדה ב-32 מיליון דולר. היא כונתה New Encyclopaedia Britannica (האנציקלופדיה בריטניקה החדשה) או "בריטניקה 3" ונוצרה במבנה מיוחד בן שלושה חלקים: הפרופדיה בת הכרך האחד, שיעודה היה לספק תרשים של כל הידע האנושי; המיקרופדיה בת 10 הכרכים שכללה 102,213 מאמרים קצרים (שהוגבלו בנוקשות ל-750 מילה); והמאקרופדיה בת 19 הכרכים, שכללה 4,207 מאמרים אקדמיים ארוכים עם רשימות ביבליוגרפיות, בדומה למאמרי המהדורות התשיעית והאחת-עשרה. מאמרי המיקרופדיה והמאקרופדיה הופיעו בסדר אלפביתי; 4,287 כותבי מאמרי המאקרופדיה אוזכרו בקפדנות, אך כותבי מאמרי המיקרופדיה נותרו בדרך-כלל אלמונים, ומאמריהם נעדרי רשימת מקורות.
המהדורה החמש-עשרה לא כללה מפתח-עניינים, שהיה חלק אינטגרלי מהאנציקלופדיה החל במהדורתה השביעית; אפילו במהדורה השנייה, למאמרים ארוכים במיוחד שכללו תת-נושאים רבים, היו מפתחות-עניינים משלהם. רעיונו של מורטימר ג'. אדלר, יו"ר מועצת העורכים, היה שהפרופדיה והמיקרופדיה תמלאנה את תפקיד מפתח-העניינים יחדו. באופן כללי יותר, דוקטור אדלר סבר כי אל לה לבריטניקה לשמש כספר-עזר בלבד, אלא עליה לשאוף לסווג את כל הידוע (omne scibile בלטינית) לאנושות, ובכך להביא לידי הגשמה את תפישתו הגדולה של פרנסיס בייקון את האפיסטמולוגיה. על כן, הפרופדיה נועדה להיות מעין מפת-דרכים של כל הידע, ושבה כל עובדה, טכניקה ותאוריה תוכלנה להיות מסודרת.
העדרו של מפתח-עניינים והסידור הבלתי-רגיל של האנציקלופדיה לשתי מערכות כרכים המסודרות אלפביתית בנפרד, הביאו למתיחת ביקורת רבה על האנציקלופדיה בריטניקה. בסקירה טיפוסית לאותם הימים, נכתב, "היא נקראת מיקרופדיה, "מעט ידע" ביוונית עתיקה, ואכן מעט ידע זה כל שהיא מספקת. הוכח שאין היא יכולה לשמש כמפתח עניינים, אפילו באופן גרוטסקי, בחונקה בכך באופן קיצוני את נוחיות-השימוש של המאקרופדיה." או, לאקונית יותר, "אין למצוא כל נקודת זכות בסידור חדש זה מלבד חדשנות מסחרית". רוב הקוראים לא הצליחו לצפות האם נושא מסוים יימצא במיקרופדיה או במאקרופדיה; התבחינים לפיהם המאמרים התחלקו בין השתיים לא היו ברורים מאליהם אפילו לאקדמאים, בניגוד לטענותיו של דוקטור אדלר כי הסידור נבע בטבעיות מתרשים כל הידע האנושי שבפרופדיה.
הגרסה השנייה (1985 ואילך).
בשנת 1985, הגיבה הנהלת האנציקלופדיה בריטניקה לדרישת הקהל והשיבה את מפתח-העניינים בשני כרכים. מספר הנושאים שהופיעו במפתח-העניינים נע בין 500,000 (1985, זהה למספרם ב-1954) ל-400,000 (1989, 1991) ול-700,000 בגרסה המודפסת של שנת 2007. יש להניח, שעליה אחרונה זו במספר הנושאים היא תוצר שימוש בשיטות אלקטרוניות לסיווג נושאים, משום שהיקף האנציקלופדיה נותר קבוע כמעט לגמרי, ועומד על 40 מיליון מילים בקירוב החל בשנת 1954 ועד היום, בעוד שהרבה פחות מ-40% מתוכני האנציקלופדיה עברו שינוי משמעותי בשנים 1985 עד 2007.