משנת 1775 הוא הועסק על ידי הקדר ג'וזאיה וג'ווד ושותפו בנטלי, שאביו עשה עבודות מסוימות עבורם, דוגמאות ותבליטים לשימוש בחברה ליצור כלי חרסינה מפורסמת זו. הנוהל המקובל היה לעצב את התבליטים בשעווה על גבי ציפחה או על גבי זכוכית לפני שהם עברו לייצור. תחריטים באוסף האגרטלים היוונים הקדומים של סר ויליאם הילטון היו בעלי השראה חשובה על יצירתו.
העיצובים שלו כללו את אפותאוסיס של הומרוס (1778), ששימש מאוחר יותר לאגרטל. הרקולס בגן ההספרידס (1785); מגוון גדול של תבליטים קטנים (1776–1778) הוכיחו את עצמם במיוחד. וכן מדליוני דיוקן וערכת שחמט.
עבודות פיסול.
בשנת 1780 פלקסמן החל גם להרוויח כסף בפיסול אנדרטאות קבורה. האנדרטאות המוקדמות שלו כללו את אלה לתומאס צ'טרטון בכנסיית סנט מרי רדקליף בבריסטול (1780), לגברת מורלי בקתדרלת גלוסטר (1784), ולכומר תומאס וגברת מרגרט בול בקתדרלת צ'יצ'סטר (1785).
בהמשך הקריירה של פלקסמן תבליטים מהסוג הזה היוו את עיקר תפוקתו ונמצאים בכנסיות רבות ברחבי אנגליה. דוגמה אחת, האנדרטה לג'ורג' סטיבנס, במקור בכנסייה העתיקה של סנט מאטה, נמצאת כעת במוזיאון בקיימברידג'. יצירתו המונומנטלית הטובה ביותר זכתה להערצה בזכות הפאתוס והפשטות שלה, והשילוב של סגנון יווני אמיתי לעיצוב וקומפוזיציה קצבית עם רוח של רוך ותמימות ביתית.
נישואים.
בשנת 1782, בן 27, התחתן פלקסמן עם אן דנמן, שאמורה הייתה לסייע לו לאורך כל הקריירה. היא הייתה משכילה, ובת לוויה מסורה. בדרך כלל בילו את חופשת הקיץ כאורחי המשורר ויליאם היילי, בארתאם בסאסקס.
איטליה 1787–1794.
בשנת 1787, חמש שנים לאחר נישואיהם, פלקסמן ואשתו יצאו לרומא, במסע במימון חלקי של וודג׳ווד. פעילותו בעיר כללה פיקוח על קבוצת עובדים שהיו מועסקים על ידי וודג׳ווד, אם כי הוא כבר לא עשה שום עבודה עבור הקדר בעצמו. ספרי השרטוטים שלו מראים כי בזמן שהוא למד לא רק אמנות קלאסית, אלא גם אמנות ימי הביניים והרנסאנס.
בהיותו ברומא הוא הפיק את האיורים הראשונים עבור הספרים שעבורם הוא עתיד להתפרסם, וקידמו את השפעתו בכל רחבי אירופה, והביאו את גתה לתאר אותו כ"אליל כל הדילטנטי": עיצוביו ליצירותיו של הומרוס (פורסמו בשנת 1793), ליצירותיו של אייסכילוס (הוזמנו על ידי ליידי ספנסר), וליצירותיו של דנטה (פורסמו לראשונה בלונדון ב-1807), כולם נחקקו על ידי פירולי. פלקסמן יצר מאה ואחד עשר איורים לקומדיה האלוהית של דנטה, ששימשה השראה לאמנים כמו גויה ואנגר, ושימשו כמקור אקדמי לתלמידי אמנות במאה ה-19.
במקור הוא התכוון להישאר באיטליה קצת יותר משנתיים, אך נשאר כשבע שנים ועסק בפיסול שיש קלסי.
חזרה לאנגליה.
במהלך המסע הביתה, פלקסמן ואשתו נסעו למרכז וצפון איטליה. בשובם שכרו בית ברחוב בקינגהאם, כיכר פיצרוי. מיד לאחר שובו פרסם הפסל מחאה נגד התוכנית (שכבר נחשבה על ידי הצרפתים ובוצעה שנתיים לאחר מכן על ידי נפוליאון) להקים מוזיאון מרכזי עצום לאמנות בפריס שיכלול יצירות שנבזזו מרחבי אירופה. למרות זאת, מאוחר יותר הוא ניצל את שלום אמיין כדי לנסוע לפריז ולראות את האוצרות הגנוזים שנאספו שם.
עוד בהיותו ברומא, שלח פלקסמן דגמים למספר אנדרטות קבר, כולל אחת בתבליט עבור המשורר ויליאם קולינס בקתדרלת צ'יצ'סטר, ואחת ללורד מנספילד במנזר וסטמינסטר.
חייו המאוחרים 1797–1826.
בשנת 1797 הוא התמנה לעמית של האקדמיה המלכותית לאמנויות. הוא הציג עבודות באקדמיה מדי שנה, והציג מדי פעם אנדרטה ציבורית, כמו אלה של פסקוולה פאולי (1798) או קפטן מונטג (1802) עבור מנזר וסטמינסטר, של סר ויליאם ג'ונס מיוניברסיטי קולג' באוקספורד (1797–1801), של נלסון עבור קתדרלת סנט פול, אך לעיתים קרובות יותר אנדרטאות לכנסיות, עם נושאים סימבוליים או איורים של טקסטים מקראיים.
הוא פרסם תוכנית להצבת אנדרטה גרנדיוזית בגריניץ' היל, בדמות בגובה 61 מטר, לכבוד הניצחונות הימיים של בריטניה.
בשנת 1800 הוא נבחר לאקדמאי מלא, ובשנת 1810 האקדמיה מינתה אותו לתפקיד שנוצר במיוחד כפרופסור לפיסול. הוא היה מורה יסודי ונבון, והרצאותיו נדפסו לעיתים קרובות בין תלמידיו: אדוארד הודג'ס ביילי, באותה תקופה יצר אנדרטאות חשובות כגון עבור משפחת קוק-ירבורו בכנסיית קמפסל, יורקשייר, לסר ג'ושוע ריינולדס בסנט פול (1807); לקפטן וובה בהודו (1810), ללורד קורנוואליס באי הנסיך מוויילס (1812) ועוד.
בסביבות תקופה זו היה ויכוח רב על היתרונות של הפסלים מהפרתנון באתונה, שהובאו לבריטניה על ידי לורד אלגין, ומכאן נודעו בכינויו שיש אלגין. כאשר פלקסמן ראה אותם לראשונה בבית אלגין בשנת 1807, הוא יעץ נגד שיקומם. אבל הצהיר בעד רכישתם על ידי הממשלה. הפסלים נקנו בסופו של דבר בשנת 1816.
בשש השנים האחרונות לחייו עיצב פלקסמן קישוטים לחזיתות ארמון בקינגהאם.
בשנת 1820 נפטרה אשתו של פלקסמן. אחותה הצעירה, מריה דנמן, ואחותו שלו, מריה פלקסמן, המשיכו לחיות איתו, והוא המשיך לעבוד קשה. בשנת 1822 העביר באקדמיה הרצאה לזכר חברו הוותיק, קנובה, שמת.
פלקסמן נפטר, בן 71, ב־7 בדצמבר 1826.
הערכה.
מרבית דגמיו בוצעו על ידי עוזרים. דגמי הגבס שלו, נוצקו מעיצובים שלו בחימר, מראים לעיתים קרובות טיפול רגיש יותר. בתחילת הקריירה שלו, פלקסמן עשה את עבודותיו בצורת דגמים קטנים שעוזריו היו מגדילים בעת ייצור גרסאות השיש המוגמרות. במקרים רבים, בעיקר עם האנדרטה ללורד האו, הדבר הוכח כבעייתי, ובעבודותיו המאוחרות יותר הוא הפיק גרסאות טיח בגודל מלא לעבודותיו.
המונומנטים המסובכים של פלקסמן, כמו השלושה במנזר וסטמינסטר והארבעה בקתדרלת סנט פול, נחשבים "כבדים" מדי. אבל המונומנטים הפשוטים שלו בתבליט הם איכותיים יותר. הוא הבין היטב את ההבדל בין התבליטים לפסלים. הקומפוזיציות שלו נלמדות בצורה הטובה ביותר מתוך רישומי הסטודיו שלו, אשר אוסף מקיף שלהם נשמר בגלריה פלקסמן ביוניברסיטי קולג' לונדון.
אלייז'ה קלי
אלייז'ה קלי (באנגלית: Elijah Kelley; נולד ב-1 באוגוסט 1986) הוא שחקן, זמר ורקדן אמריקאי. הוא הופיע בסרטים "רוקדים", "היירספריי", "המשרת" ובסדרת הטלוויזיה "סטאר".
ביוגרפיה.
קלי נולד וגדל בלגרנג', ג'ורג'יה. בתיכון השתתף בקבוצת התיאטרון. בילדותו שיחק בפרסומות של קוקה-קולה ושיחק תפקיד בסרט "משפחתה של אמא פלורה". הוא גם הופיע במקהלת הכנסייה, מקהלת הגוספל עם משפחתו. הוריו, עברו איתו ללוס אנג'לס לאחר שסיים את לימודיו בתיכון כדי להתמקד במשחק ושירה.
קריירה.
בשנת 1998, כאשר היה בן 12, הוא קיבל את תפקידו הראשון במיני-סדרה של CBS, "המשפחה של אמא פלורה" המבוססת על הרומן באותו שם מאת אלכס היילי ודייוויד סטיבנס שפורסם שנה לפני כן.
בשנת 2000 שיחק בתפקיד קטן בדרמה הקומית "28 ימים" בכיכובה של סנדרה בולוק, בתפקיד דרנל, בנה של הדמות אותה מגלמת מריאן ז'אן-בפטיסט.
בשנת 2007 שיחק קלי בעיבוד הקולנועי של היירספריי. גם הופעתו וגם הסרט זכו לביקורות חיוביות.
בשנת 2015 לוהק קלי לתפקיד הדחליל בהפקה הטלוויזיונית של "הקוסם מארץ עוץ" של רשת NBC
בשנת 2017 לוהק קלי לצד לוק ג'יימס בתפקיד חוזר בעונה השנייה של הדרמה המוזיקלית של לי דניאלס "סטאר" ששודרה ברשת FOX.
בשנת 2018 הוא לוהק לתפקיד של הזמר ריקי בל במיני-סדרה "סיפורו של בובי בראון".
ברווז שורק קריבי
ברווז שורק קריבי (שם מדעי: "Dendrocygna arborea") הוא מין של ברווז מהסוג ברווז שורק החי באיים הקריביים, הנחשבים לאיי הודו המערבית ומשם קיבל הברווז את שמו. הוא מצוי לרוב באיי בהאמה ואוכלוסיות נוספות חיות בקובה, איי קיימן, אנטיגואה וברבודה, ג'מייקה, פוארטו ריקו ובהיספניולה (בהאיטי והרפובליקה הדומיניקנית).
ברווז זה הוא המין הגדול ביותר בסוגו והוא מגיע לאורך ממוצע של 56 עד 48 ס"מ ולמשקל של 1,200 גרם בממוצע. הוא בעל נוצות חומות כהות עם בטן בהירה ולחיים חומות. המקור ארוך יחסית ושחור והרגליים ארוכות עם קרומי שחייה. אזור השת שחור ומכוסה בכתמים לבנים והזנב שחור. לברווז זה אין דו-צורתיות זוויגית.
הוא נפוץ לאורך אגמים, ביצות ואדמות מנגרובים וכן מטעים של דקליים מהסוג "Roystonea". הברווז הוא פעיל לילה היוצא לאכול בבדידות מפני המים. רוב תזונתו מורכבת מצמחי מים, דגניים וגם מיצורים קטנים שהוא לוכד.
הברווז נפגע עקב ציד ותחרויות ספורט לאורך הקריביים וכן ייבוש וזיהום ביצות. אוכלוסיות מסוימות נפגעות מבצורת או הוריקנים ואולי גם מטריפה, אך בכמות נמוכה יחסית. רוב האוכלוסיות יציבות ועלולות להיות בסיכון בעתיד.
גנון זהוב
גנון זהוב (שם מדעי: Cercopithecus kandti) הוא מין של קוף בעל זנב מהסוג גנון החי במרכז אפריקה סביב לארבעה פארקים לאומיים הסמוכים להרי געש: הפארק הלאומי מגהינגה בדרום-מערב אוגנדה , הפארק הלאומי וולקנסיס בצפון רואנדה והפארקים וירונגה וקהוזי-בייגה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. קוף זה חי ביערות סבוכים, לרוב בסביבות במבוקים עבים.
הקוף מצוי כיום בסכנת הכחדה עקב השפעות של הרס בית גידולו המיוער ועקב מלחמות שהתחוללו באזור וגרמו למותם של קופים רבים. הוא מוגדר כמין בסכנת הכחדה, אך הפארקים בהם הוא חי מגוננים עליו מפגיעה.
תיאור.
הגנון הזהוב הוא קרובו של הגנון הכחול ובעבר הוגדר כתת-מין שלו. במראהו הוא דומה לגנון הכחול אך בעל גב, עורף וגפיים זהובות-בהירות ומעט חומות.
אורך הקוף 57 עד 65 ס"מ, עם זנב באורך 80 ס"מ ומשקל הזכרים 8 עד 10 ק"ג, בעוד הנקבות קטנות בהרבה ומשקלם 3.3 עד 3.5 ק"ג בממוצע. הם חיים לרוב על קרקע היער בחבורות של עד 30 פרטים ולעיתים נמצאים בחבורות של מעל 60 פרטים. הקופים מקימים מעונות לילה על הבמבוקים.