מאז סוף שנות ה-90, המחקר המדעי בנושא ביסקסואליות החל להתפתח. עליית האינטרנט הקלה על שיתוף הפעולה בין חוקרים, קהילות ואינדיבידואליים ביסקסואלים. החלו לקום גופים לקידום וחקר הביסקסואליות כגון כתב העת הרשמי – "Journal of Bisexuality" , אשר יצא לאור בשנת 2000 ומהווה מאז במה מרכזית למחקר פסיכולוגי בתחום. בעקבות כך, במאה ה-21 הופיעו מגוון מחקרים ושיטות טיפול לפיתוח הזהות הביסקסואלית, אשר מתמקדים בהבנת החוויות של ביסקסואלים ותחושת השוליות הן בקרב החברה ההטרוסקסואלית והן בקהילת הלהט"ב. כך, התפתחה הבנה כי יש לשים דגש על ביסקסואליות כנטייה מינית: מחקרים על טיפול בנשים מציעים כי בטרם הטיפול באישה ביסקסואלית, על המטפל לבדוק האם הביסקסואליות שלה היא היבט בחייה הדורש התייחסות. אם היא מציגה זאת כסוגיה הדורשת טיפול, על המטפל לחקור את ההיסטוריה המינית או הזוגית שלה והאם קיימת תמיכה חברתית לזהות הביסקסואלית שלה. טיפול מסוג זה יכול לגרום לנשים המטופלות לשנות את הדרך בה הן תופסות את האוריינטציה המינית שלהן, ובעקבות ניתוח הנושא יחד בטיפול עשוי לקרות שינוי בהגדרתה את מיניותה; ישנן נשים אשר משנות את הגדרת האוריינטציה המינית שלהן מהטרוסקסואלית לביסקסואלית והגדרה זו נשארת יציבה, ולעומתן ישנן נשים שעבורן הביסקסואליות היא שלב מעבר בתהליך התייצבות ההעדפה המינית שלהן. בנוסף, נשים רבות מגדירות עצמן כהטרוסקסואליות, לאחר מכן כלסביות ולאחר מכן כביסקסואליות, חוויה שעלולה לייצר מצוקה עבורן ולהביא לתחושת חוסר יציבות ועקביות. על כן, מטפלים כיום ממליצים להצביע על השינוי הזה ולהיעזר בחוויות מהעבר אשר מאופיינות בהמשכיות, כדרך להתמודד מול תחושה של חוסר עקביות.
כחלק מהשינוי בתפיסת הפסיכולוגים, מטפלים כיום ממליצים לאשרר את קיומו של מושג הביסקסואליות ולמסור אודותיו מידע, גם עבור נשים שהביסקסואליות שלהן לא נתפסת כמרכיב חשוב בטיפול. זאת משום שמחיקת הביסקסואליות יכולה לגרום לכך שהמטפל\ת עשוי\ה להיות הגורם היחיד בחייה המאשש את הזהות מינית שלה, ולכך יש חשיבות רבה.
מחקר אקדמי בחסות תנועות ביסקסואליות מקדם את הבנת הביסקסואליות במונחי 'קוויריות': ראשית, ישנו מעבר מדיבור על משיכה לשני המגדרים, אל התייחסות למשיכה ללא קשר למגדר. שנית, נראה כי ישנו תהליך לעבר הבנת המיניות והמגדר כנזילים וכבעלי יכולת השתנות בזמן.
ספרות הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה.
סוציולוגיה ואנתרופולוגיה ישראליות.
בסקירה שנערכה ב-2012 נמצא כי מתוך 200 עבודות שכתבו ישראלים ועסקו באופן בלעדי באחת מקבוצות הקהילה הגאה, רק מחקר אחד עסק בקבוצה הביסקסואלית באופן ספציפי, אך גם הוא לא עסק בביסקסואלים ישראלים. לרשימה מעודכנת שנערכה ב-2017 התווספו שלוש עבודות סוציולוגיות נוספות. שתיים מהן נכתבו על ידי שירי אייזנר, המזדהה כביסקסואלית, כאשר אחת העבודות עסקה באופן ספציפי בביסקסואלים בישראל.
מעבר לכך, ישנן עבודות תזה בודדות העוסקות בנושא הקבוצה הביסקסואלית, ולכן הייצוג של קבוצה זו בספרות הסוציולוגיה הישראלית הוא דל ביחס לעיסוק בקבוצות אחרות מקהילת הלהט"ב.
בחוק.
ארצות הברית.
סקר שבדק טרמינולוגיה רלוונטית בתיקי זכויות קהילת הלהט"ב מצא כי למעט תקופה קצרה בהיסטוריה של בית המשפט העליון בארצות הברית, בה ביסקסואלים הוזכרו לצד הומואים ולסביות, ביסקסואלים לא הוזכרו בחוות דעת או סיכומים של בית המשפט העליון בתיקים משמעותיים בנושאים להט"ביים. בתיקים אלו הומואים ולסביות תוארו לרוב כמושפעים היחידים מאפליה על רקע נטייה מינית.
במאמר שנכתב ב-2010 לרגל עשור ליצירתו של קנג'י יושינו, הרון גרינשמית' טוענת כי כאשר ביסקסואליות רלוונטית מבחינה משפטית, היא נמחקת מתוך התרבות המשפטית כי היא מסבכת טיעונים משפטיים שתלויים בבינאריות המגדרית של מיניות.
ננסי מרקוס קובעת כי אי הבנה ומחיקה של ביסקסואליות בתוך מערכת המשפט האמריקאית מביאה לפגיעה מוחשית במתדיינים ביסקסואלים, כולל סיכוי מוגבר לאובדן זכויות הוריות והסתברות מוגברת לסירוב הענקת מקלט ממדינות אנטי-להט"ב. נושאי משמורת מתעוררים עקב האמונה שאנשים ביסקסואלים אינם יציבים מספיק כדי להיות הורים, ואילו ביסקסואלים המבקשים מקלט ממדינות עוינות ללהט"בים נתונים לחשדנות יתר בשל אמונה כי הם אינם "גאים מספיק". זאת, בשל הנחה הרווחת בקהילה המשפטית שאדם יכול להימשך באופן לגיטימי רק למין אחד; ולפיכך, מבקש-מקלט ביסקסואל הוא בעל סיכוי גבוה יותר להיחשב כרמאי.
לקריאה נוספת.
* Straight, Gay or Lying? Bisexuality Revisited, New York Times, July 5, 2005.
שלמה רוזן
שלמה רוזן (21 ביוני 1905 – 7 בדצמבר 1985) היה פוליטיקאי ופעיל ציבור ישראלי, חבר הכנסת מטעם מפ"ם והמערך ושר בממשלות ישראל.
ביוגרפיה.
רוזן נולד בעיר מורבסקה אוסטרובה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בצ'כיה) ב-21 ביוני 1905. למד בבית ספר תיכון. עלה לארץ ישראל ב-1926.
ב-1927 הצטרף לקיבוץ שריד ובו חי עד מותו. בין השנים 1933–1935 היה בשליחות מטעם תנועת השומר הצעיר בעיר הולדתו.
מילא תפקידים שונים בקיבוץ הארצי בתחומי הכלכלה וההתיישבות. כיהן כמזכיר הקיבוץ הארצי והיה פעיל בתנועת "תכלת-לבן".
נבחר לכנסת ב-1965, לכנסת השישית מטעם מפ"ם. כיהן כיושב ראש ועדת השירותים הציבוריים והיה חבר בוועדת הכלכלה. הצטרף יחד עם סיעתו למערך.
נבחר בשנית לכנסת ב-1969 לכנסת השביעית מטעם המערך. היה חבר ועדת הכספים וסגן יושב ראש הכנסת. ב-20 בנובמבר 1972 מונה לסגן השר לקליטת עלייה בממשלת ישראל החמש עשרה.
על אף שלא נבחר לכנסת השמינית ב-1973, מונה לשר לקליטת עלייה בממשלת ישראל השש עשרה ובממשלת ישראל השבע עשרה. ב-16 בינואר 1977 מונה לשר השיכון במקום אברהם עופר.
ג'ון מק'קנה
ג'ון מק'קנה (3 בינואר 1855 - 22 במרץ 1936) היה איש עסקים ושחקן רוגבי אירי. מק'קנה היה ידידו של ג'ון הולדינג ויחד עמו היה ממקימי מועדון הכדורגל ליברפול.
מק'קנה השתמש בקשריו מחוץ לאנגליה והביא שחקנים רבים מגלאזגו, בהם דאנקן מק'קלין, ג'יימס מק'ברייד, מלקולם מק'וין, יו מק'קווין, מאט מק'ווין, ג'ון מק'קארטני, ביל מק'אואן וג'ו מק'קיו. הרכבה הראשון של הקבוצה לא כלל שחקנים אנגלים כלל, וכונה קבוצת "המק'ים".
מכיוון שליברפול טרם מינתה מאמן רשמי בתחילת דרכה, לקחו מק'קנה וויליאם א. בארקלי את מושכות האימון. מתוקף תפקידו כמזכיר המועדון, היה מק'קנה זה שהעביר מסר טלגרף להנהלת ליגת הכדורגל באנגליה והגיש בשם ליברפול בקשה להצטרפות לליגה, אשר נענתה בחיוב. משחקה הראשון של ליברפול במסגרת הליגה האנגלית נערך מול מידלסברו איירונפוליס ב-2 בספטמבר 1893, בו ניצחה ליברפול 0-2.
באיג'י
אגד ערים
אגד ערים (באנגלית: Conurbation) הוא אזור עירוני המורכב ממספר ערים או ישובים אשר, עקב גידול האוכלוסין והתרחבותם, התמזגו פיזית לשטח בנוי רציף.
בישראל נחשב גוש דן לאגד ערים, שבמרכזו תל אביב.
מטרופולין כוללת בדרך כלל אגד ערים במרכזהּ בנוסף ליישובים ואזורים נוספים מסביב עם קשר הדוק, בעיקר של יוממות, אל מרכז אגד הערים. מטרופולין יכולה לכלול אגד ערים אחד או יותר שקיימים ביניהם קשרי גומלין הדוקים.
דוגמאות לאגדי ערים:
אזור לונדון (מאוגד רובו תחת העיר Greater London, לונדון רבתי)
אזור טוקיו (טוקיו, צ'יבה, יוקוסוקו, קווסאקי, יוקוהמה וכדומה)
אזור מוסקבה (מוסקבה, חימקי, מיטישי, ליוברצי וכדומה)
מוסא קאסם באשה אל חוסייני
מרינה מיליטארה
הצי האיטלקי
הצי האיטלקי (Marina Militare) הוא חיל הים של איטליה. הצי הוא אחד מתוך ארבע הזרועות של הכוחות המזוינים של איטליה והוא הוקם ב-1946 על בסיס מה שנותר מהצי המלכותי האיטלקי (Regia Marina) לאחר מלחמת העולם השנייה. נכון לשנת 2008 כוח האדם של הצי עמד על 35,200 איש בשירות פעיל ומפעיל כ-62 כלי שיט וכ-80 כלי טיס. סך כל ההֶדְחֵק של ספינות הצי עמד על כ-295,000 טונות בשנת 2002.
היסטוריה.
לפני מלחמת העולם השנייה ואחריה.
הצי המלכותי האיטלקי הוקם ב-17 במרץ 1861, לאחר הקמתה של ממלכת איטליה. הצי האיטלקי קיבל את שמו לאחר ביטול המלוכה במשאל עם שנערך ב-2 ביוני 1946.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר מעורבותה בת החמש שנים במלחמת העולם השנייה, הייתה איטליה אומה הרוסה. עם סיום מעשי האיבה, הצי המלכותי האיטלקי, שבראשית המלחמה היה הצי הרביעי בגודלו בעולם, עם מגוון של ספינות חדישות, החל בתהליך ארוך של בנייה מחדש. המשימות הקרביות שלקח על עצמו הצי לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק ב-8 בספטמבר 1943 והסכם שיתוף הפעולה שנחתם ב-23 בספטמבר 1943, השאירו את הצי המלכותי במצב גרוע, כשרוב היחידות והבסיסים שלו במצב בלתי שמיש וכשנמליו ממוקשים וחסומים בספינות טבועות. יחד עם זאת, חלק ניכר מיחידותיו הימיות שרדו את המלחמה, אם כי במצב של יעילות נמוכה, בהתאם לגילן של הספינות והקרבות שהן עברו. הספינות שנותרו בצי אז בצי היו:
הסכם השלום.
הסכם השלום שנחתם ב-10 בפברואר 1947 בפריז הכביד מאוד על הצי המלכותי. בנוסף לאובדן הציוד, הוטלו המגבלות הבאות:
החוזה אילץ גם את איטליה להעביר את כלי השייט הבאים לרשותם של הציים של המדינות המנצחות - ארצות הברית, ברית המועצות, בריטניה, צרפת, יוון, יוגוסלביה ואלבניה כפיצוי:
סך כל ההדחק המותר של הספינות של הצי העתידי, ללא ספינות הקרב, הסתכם ב-67,500 טונות וכוח האדם הוגבל ללא יותר מ-25,000 איש.
הצטרפות לנאט"ו.