ענבר נולד וגדל בתל אביב והתחנך בגימנסיה גאולה. התגייס לצה"ל ביולי 1952, שירת בתפקידי ביטחון שדה במחלקת המודיעין. בהמשך שירת כקצין מטה בפיקוד הצפון עד 1961. במקביל לשירותו הצבאי למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה וב-1960 קיבל תואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. שירת בממשל הצבאי, ב-1965 עבר ליחידת הפרקליטות הצבאית, בה שירת כסניגור צבאי בפיקוד הדרום ותובע בפיקוד המרכז. לאחר מלחמת ששת הימים מונה ליועץ המשפטי של מפקד כוחות צה"ל ברצועת עזה ובצפון סיני. ב-1971 התמנה לפרקליט פיקוד המרכז ובשנת 1973 לפרקליט הצבאי הראשי. ב-1976 הועלה לדרגת תת-אלוף, הפרקליט הצבאי הראשון בדרגה זו. לאחר פרישתו מצה"ל הקים את המחלקה המשפטית של הכנסת בתפקיד היועץ המשפטי לכנסת בין השנים 1980 ל-2001. בשנת 2005, ליום הולדתו ה-70, העניקה לו לשכת עורכי הדין את אות "יקיר המקצוע".
ענבר כיהן בתפקידים ציבוריים רבים, ביניהם כיושב ראש ועדת השלושה לענייני צנזורה מכוח מינוי שר הביטחון ויושב ראש ועדת העורכים החל מיום 1 במרץ 2003.
כמו כן עמד בראש הוועדה המייעצת לשר הפנים בדבר ביטול אשרת ותעודת עולה בהתייחס לכאלה שרכשו את אזרחותם הישראלית לפי חוק השבות על ידי מתן ידיעות כוזבות לכאורה מיום 10 ביולי 2003 ועד ליום 6 באוגוסט 2008 - מועד כניסתו לתוקף של תיקון מס' 9 לחוק האזרחות.
ב-4 בפברואר 2008 הודיעה פרקליטות המדינה לבג"ץ כי צבי ענבר יכהן כיושב ראש הוועדה לבדיקת קבלת ההחלטות בחיסול בכיר החמאס סלאח שחאדה.
ואכן ענבר עמד בראש הוועדה שפעלה עד פטירתו.
ענבר כתב את הספר "מאזניים וחרב, יסודות המשפט הצבאי בישראל" (הוצאת מערכות - משרד הביטחון – ההוצאה לאור) שזכה בציון מיוחד מטעם פרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת תשס"ו- 2006.
צבי ענבר נפטר מסרטן בגיל 74, ב-31 באוגוסט 2009. הותיר אחריו את אשתו, סמדר, בן, שתי בנות ונכדים.
אטא טורק
היירונימוס בוש
אסון החמצן
אסון החמצן (מכונה גם שואת החמצן, משבר החמצן, מהפכת החמצן והחמצון הגדול) הוא כינוי לתקופת הכחדה המונית בהיסטוריה של כדור הארץ, לפני כ-2.4 מיליארדי שנים, שבה החלה עלייה משמעותית בריכוז החמצן האטמוספירי. ריכוז החמצן ההתחלתי באטמוספירה היה אפסי, ובעקבות תהליכים פוטוסינתטיים שגרמו לעליית הריכוז, נכחדו כמעט כל המינים האל-אווירניים על פני כדור הארץ, ואת מקומם תפסו המינים האווירניים. החיידקים שמצאו מקלט באזורים נטולי חמצן הצליחו לשרוד, והם אבותיהם הקדומים של החיידקים האל-אווירניים המוחלטים של ימינו. לאחר מכן הופיעו המינים של היצורים הרב-תאיים.
רקע ותוצאות.
החיידקים הפוטוסינתטיים הכחוליים הופיעו בתור הפרוטרוזואיקון וניצלו את אור השמש והמים ליצירת אנרגיה. אחד מתוצרי הלוואי של ביקוע מולקולת המים בפוטוסינתזה הוא מולקולות חמצן דו-אטומי שהחלו להצטבר באטמוספירה. מאגרי הברזל העצומים שהתקיימו בעבר מנעו את העלייה המהירה בריכוז החמצן, שגרם להם להתחמצן ולהפוך לתחמוצת הברזל (FeO), תהליך זה הסתיים לפני כמיליארד שנים וחצי. לאחר שהתחמצנה כמות מספיק גדולה של ברזל החל גידול בכמות החמצן האטמוספירי.
חמצן דו-אטומי (O2) הוא דו-רדיקל שממנו נגזרים מספר רעלים היכולים לגרום למוות תאי. למרות זאת, תאים אווירניים לא יכולים לשרוד ללא חמצן והם חייבים להחזיק מנגנונים לנטרול השפעותיו המזיקות. לחיידקים האל-אווירניים המוחלטים (אובליגטורים) אין מנגנוני הגנה נגד נגזרות החמצן הרעילות, ולפיכך הם לא מסוגלים להתקיים בנוכחות כמות כלשהי של חמצן.
ברוב התאים האווירניים ניתן למצוא מנגנוני נטרול של החמצן המהווים עדות להסתגלות לאסון החמצן - אלו הם אברונים אנדוסימביוטיים הנקראים פראוקסיזומים. הפרוקסיזומים מנטרלים את החמצן באמצעות אנזים מיוחד. מבחינה אבולוציונית האברונים הללו לא מפותחים, אך הם אלו שאפשרו את התפתחות התאים האיקריוטיים.
מספר חיידקים אווירניים עשו צעד נוסף בהתפתחות האבולוציונית של התא, והחלו לנצל את החמצן ליצירת אנרגיה בתהליך הנקרא "זרחון חמצוני". תהליך זה אפשר להגדיל את נצילות האנרגיה פי 18, והוא מאפשר את קיומם של צורות חיים מורכבות הדורשות אנרגיה רבה. בכל תא של יצור רב-תאי ניתן למצוא את המיטוכונדריון (שפועל בשיטה הנ"ל), שהוא שריד נוסף של החיידקים האווירניים הראשונים.
החמצן שהשתחרר הגיב עם המתאן באטמוספירה (אחד מגזי החממה) והחליש את אפקט החממה, כתוצאה כדור הארץ התקרר וייתכן ותהליך זה היה הגורם לאחת התקופות הארוכות ביותר של כדור השלג ארץ.
מאש
אמריליס
אלסנדריה
אלסנדריה (באיטלקית: Alessandria; בפיימונטזית: Lissandria, "ליסנדריה"; בדיאלקט תושבי אלסנדריה: Lisòndria, "ליסונדריה") היא עיר במחוז פיימונטה באיטליה. היא העיר השלישית בגודלה במחוז, אחרי טורינו ונוברה ובירת נפת אלסנדריה. העיר שוכנת לשפת הנהר טנרו' קרוב למפגש הנהרות טנרו ובורמידה אשר על מישור הסחף שלהן היא נבנתה. העיר ממוקמת כ-90 ק"מ מדרום מערב לעיר טורינו, ומהווה צומת רכבות חשוב, עקב היותה במרכז המשולש: טורינו, מילאנו וג'נובה.
תולדות העיר.
העיר נוסדה בשנת 1168 על ידי הערים שהתארגנו לליגה הלומברדית (Lega Lombarda), שבעמק הרי האלפים כנגד שלטון פרידריך ברברוסה שליט האימפריה הרומית הקדושה.
שם העיר בתחילה היה Civitas Nova, אחר כך שונה ל-Cesaria ושמה הנוכחי נקרא על שם האפיפיור אלכסנדר השלישי. בשנת 1175 הפכה העיר למושב בישוף. במאה ה-14 היא הועברה לבעלות משפחת ויסקונטי (Visconti) ממילאנו ועברה רשמית לחסות בית סבויה בשנת 1713. משנת 1796 עד שנת 1814 הייתה הבירה של המחוז המנהלי הצרפתי של מרנגו ("French département of Marengo)".
בתקופה זו נבנתה מצודה בצפונה של העיר, שכוללת מחנות צבא גדולים, המשמשים, נכון ל-2006, למפקדה ולמחסני צבא. שרידים של מצודה שנייה בדרומה של העיר הוסרו, כאשר נסללה במקום מסילת ברזל.
משנת 1814 שבה אלסנדריה להיות חלק מתחום השליטה של בית סבויה ונכללה בממלכת סרדיניה. במאה ה-19 היא הייתה למרכז תנועת החירות האיטלקית. בה התארגן הקשר של ג'וזפה מציני בשנת 1833 נגד השלטון האוסטרי. בעיר בוצעו מאז עבודות נרחבות לשיפור פני העיר ונבנו, בין השאר, בניין העירייה (1826), מוזיאון עירוני וכנסיות.
בשנת 1876 תושב העיר הקים חברת "פאליירי" שפועלת עד היום ומשווקת את תוצרתה ל-50 מדינות.
במלחמת העולם השנייה נחשבה אלסנדריה ליעד הפצצות אסטרטגי, עקב היותה צומת רכבות חשוב.
בעיר ממוקם מפעל גדול לייצור כובעים בורסלינו ומוזאון הכובעים.
ב-6 בנובמבר 1994 הציף את העיר שיטפון גדול, כאשר נהר טנרו עלה על גדותיו.
יהדות אלסנדריה.
היהודים הראשונים הגיעו לעיר במאה ה-15 כאשר העיר הייתה תחת שלטון דוכסות מילאנו. בשנת 1490 הגיע לעיר בנקאי יהודי, אברהם בן יוסף ויטלה מהכוהנים ( Abramo figlio di Giuseppe Vitale de Sacerdoti). גדליה אבן יחיא, מחבר הספר ההיסטוגרפי 'שלשלת הקבלה ' וממשפחת אבן חייא', ממגורשי ספרד, הגיע לכאןבשנת 1576 ושמש ברבנות עד מותו בשנת 1587. כאן התפרסם בעיקר בעקבות מושב בית הדין המיוחד שהקים בסוגיית " ..שקמו בחורים מוציאים קול שקדשו בתולה בהיחבא" ובו הושיב דיינים שאינם מוסמכים. ב 1579 יחסי קהלית אלסנדרה וקאסאלי הורעו בעקבות אירוע משפטי שהתעורר כשאסיר יהודי קידש בחשאי נערה ללא רצון הוריה. בשנת 1684 170 מתוך 230 יהודי העיר נמנו על משפחה זו. בראשית המאה ה-16 יהודי העיר היו פעילים במסחר ובתעשייה. בית סבויה העניק ליהודים זכויות לגור בעיר, לסחור בה ולקיים את דתם אך גם החליטה, כמו בשאר ערי פיימונטה, בשנת 1723, כי עליהם לגור בשכונה מיוחדת (גטו) ולשאת תו היכר מיוחד. הרובע היהודי ממוקם במרכז ההיסטורי של העיר, שמו באיטלקית Contrada dell Ebrei. מספר תושבי הגטו באותה עת היה 420 איש שהשתייכו ל-64 משפחות. בשנת 1797, עם כיבוש העיר על ידי צבא נפוליאון, בוטלו שערי הגטו, אך לאחר מפלת נפוליאון חזרו ההגבלות על תנועת היהודים עד לשנת 1848. מאז 1857 אורגנו חיי היהודים בהתאם לתחיקה מקומית. העיר המשיכה להיות מוקד ללימודי יהדות והתקיימו בה לימודים לרבנות.
בשנת 1871 נבנה באלסנדריה בית כנסת בנוסח יהודי איטלקי. בית הכנסת צמוד לבתים השכנים ומשום כך יש לו חזית אחת בלבד כלפי הרחוב. החזית בעלת סימטריה מוחלטת, בפרטיה הארכיטקטוניים מעורבים מוטיבים גותים ורומאניים. בקומותיה העליונות מחולקת החזית לחמש אומנות מאונכות. האומנות מסתיימות במגדלים מחודדים. גם מעל לגמלון שבמרכז בנוי מגדל דומה. כמו כן חרוטות בחזית עשרת הדיברות. על חזית בית הכנסת מצוי לוח זיכרון לשני יהודים, שזכו למדליית כסף על שירותם את המולדת האיטלקית במלחמת העולם הראשונה. בשנות השואה נלקחו 27 מיהודי העיר למחנות ההשמדה.
בשנת 2007 החליטה עיריית אלסנדריה להקים אתר זיכרון לשואה. האתר הוקם בפארק ציבורי ובו הוצב קרון רכבת משנת 1934 מהסוג ששימש להובלת יהודים למחנות ההשמדה. פנים הקרון שוחזר למצבו דאז. העירייה מקיימת יום זיכרון שנתי לשואה בנוכחות ראשי הדתות בעיר, רב מקהילת טורינו, כומר ואימאם מקומיים.
היום אין קהילה יהודית בעיר וליהודים הבודדים שעדיין מצויים בעיר ניתנים שירותי הדת על ידי קהילת יהודי טורינו.
העיר בספרות.
חלקים מעלילת הספר "באודולינו" מאת אומברטו אקו מתרחשים בעיר אלסנדריה.
חג השילוש הקדוש