סעיף 12 מתיר לאלו שעזבו לחזור לחיק הכנסייה: "לאחר ששימשו בדרגת חרטה של "שומעים" במשך שלוש שנים ו"משתחווים" במשך עשר שנים. אולם תמיד יש לבחור היטב באשר לכוונותיהם והאופן שבו הם מפגינים את חרטתם.
נושאים אחרים.
בנוסף להחלטה זו, הוועידה החליטה גם במספר נושאים משניים יותר:
נקבע כי הארגון הטריטוריאלי של הכנסייה יהיה חופף לארגון המנהלי של האימפריה. רומא הפכה למחוז הכנסייתי החשוב ביותר, ואחריה אלכסנדריה ואנטיוכיה. לבישוף ירושלים הוענק מעמד מיוחד מכוח המסורת: התקנה השביעית קובעת כי לבישוף של ירושלים "זכויות הולמות את מעלת כבודו, וזאת אגב שמירת מעמדו של המיטרופוליטן". רק בוועידת כלקדון ניתן לירושלים מעמד של פטריארכיה.
כמו כן נקבעו סדרי הסמכה של בישופים, והוחלט כי אין לקבל טבילה לנצרות שנעשתה על ידי מינים, אין להעביר כמרים מכהונתם, אין לכרוע על הברכיים בעת התפילה, ובישופים קודמים לדיאקונים בטקס סעודת האדון.
השפעות הוועידה.
השפעותיה ארוכות-הטווח של הוועידה היו חשובות ביותר, שכן היא קבעה את התקדים של קבלת החלטות מקיפות ומחייבות את כלל הכנסייה בוועידות אקומניות. כמו כן נקבע בוועידה זו התקדים של התערבות קיסרית במהלך הוועידה ואכיפת החלטותיה על ידי הסמכויות החילוניות.
לעומת זאת, השפעתה קצרת-הטווח של הוועידה הייתה מועטה דווקא, שכן שנים ספורות לאחריה קונסטנטינוס הפך את דעתו ונהיה לחסיד של האריאניות דווקא. האריאניות והמלטיאניות לא נחלשו כלל ועיקר, אלא המשיכו להתפשט ברחבי האימפריה הביזנטית; כמרים אורתודוקסיים (לא-אריאניים), כמו אוסטתיוס, אתנסיוס ומרקלוס מאנקירה הועברו מכהונותיהם, ואילו אריוס הוחזר אחר כבוד לבירה קונסטנטינופוליס בשנת 336, אך מת בטרם הוסר ממנו באופן רשמי החרם הכנסייתי שהוטל עליו. קונסטנטינוס עצמו מת בשנה שלאחר-מכן, ועל ערש דווי הוטבל לנצרות בידי אוזביוס מניקומדיה, שנטה במידת-מה לעמדותיו של אריוס. גם יורשו של קונסטנטינוס, קונסטנטיוס השני, תמך באריאנים, ורק בוועידת קונסטנטינופול הראשונה, שנערכה בשנת 381 תחת הקיסר תאודוסיוס, האריאניות גונתה באופן נחרץ בהחלטה שסימלה את ראשית סופה.
במהלך המאה החמישית, בוועידות הבאות, הפכה ניקיאה בהדרגה למילה נרדפת לאורתודוקסיה, והצהרת האמונה שנוסחה בה נעשתה לכמעט מובנת-מאליה ולבסיס נתון שעליו ניהלו הבישופים של הדורות הבאים את ויכוחיהם. התיימרות לייצג בדייקנות את עמדות המועצה הראשונה הייתה מדיניות נפוצה של אנשי כנסייה שביקשו לקדם את עמדותיהם; המנצחים בוועידות אפסוס וכלקדון, שהניחו את הנדבך הבא של האורתודוקסיה, ראו את עצמם ונתפשו בידי יורשיהם כ"סיעה הניקיאית" שעמדותיה לא היו אלא אלו שהוצגו כבר ב-325, לכאורה.
כסנופנס
עייאן הירסי מגאן
הירסי עלי
נטיה מוקדמת
פלונסק
פלונסק (בפולנית: Płońsk, ) היא עיר בפולין. פלונסק נמצאת במרחק של 60 ק"מ מוורשה בירת פולין. מספר תושביה כיום קרוב ל-23,000. שמה של העיר בא לה משמו של הנהר פלונקה הזורם ליד העיר. תחילתה של העיר במבצר של נסיך החבל, אשר בשנת 1400 העניק לה מעמד של עיר.
יהודים בפלונסק.
בפלונסק הייתה קהילה יהודית פעילה שראשיתה עוד באמצע המאה החמש עשרה. יהודי העיר עסקו בעיקר במסחר וכספים, ועברו גילגולים רבים במלחמות שהתחוללו בסביבתה.
בזמן המלחמה הפולנית-שוודית השנייה (1655) התחולל בעיר פוגרום אכזרי, בו נשחטו מרבית יהודי העיר. כעבור 15 שנה גורשו הנותרים, אולם עם הזמן שבו לעיר. בסוף המאה השמונה עשרה ובראשית המאה התשע עשרה גדל מאוד מספר היהודים בעיר, מאחר שיהודים רבים שגרו בשטח פולני שעבר לפרוסיה, לאחר הכיבוש הפרוסי, עברו להתגורר בה, ושיעור היהודים בעיר הגיע בתחילת המאה ה-19 לכ-73% מכלל תושביה. בשנת 1881 נמנו בה 4,500 יהודים מתוך 7,824 תושבים.
בשנת 1752 נולד בפלונסק "הציוני הראשון בפולין", שלמה פלונסקי, שעלה לרגל לארץ ישראל בגיל 67. על מכתב שכתב בדרכו חזרה, כלאה אותו משטרת הצאר עם שובו בדצמבר 1821.
בשנת 1865 נוסדה בפלונסק "אגודת דורשי התורה והחכמה", בה חברו יחד המשכילים הבולטים בעיר, שהפיצה בקרב היהודים את השפה העברית.
בשנת 1886 נולד בפלונסק, שהייתה אז חלק מן רוסיה הצארית דוד גרין (דוד בן-גוריון) - מי שיכריז לימים על הקמת מדינת ישראל ויהיה לראש הממשלה הראשון שלה.
בן-גוריון נולד בבית עץ בסמטה שנקראה "סמטת העזים". אביו היה מראשוני חובבי ציון. בהיותו כבן 15 יסד דוד בן-גוריון בפלונסק, ביחד עם חברו יליד פלונסק שלמה צמח, אגודה ציונית בשם "אגודת עזרא" שחבריה, כ-120 מנערי פלונסק, החליטו לדבר רק עברית. בשנת 1906, בימי העלייה השנייה, עלה דוד בן-גוריון לארץ ישראל.
חבר נעורים נוסף של דוד בן-גוריון מפלונסק, שעלה ארצה בימי העלייה השנייה, היה שלמה לביא, לימים מאבות התנועה הקיבוצית וחבר הכנסת.
במפקד הראשון שנערך בפלונסק בשנת 1908, נמנו בפלונסק 11,603 תושבים, מהם 7,551 יהודים (65%).
בין שתי מלחמות העולם כונתה פלונסק "ירושלים דפולין", הן משום שהייתה ממבשרי תנועת ההשכלה, הן משום שבה נוסדה האגודה הראשונה של חובבי ציון בפולין ואף משום שיהודיה דיברו עברית והיה בהם אחוז גבוה של ציונים.
לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית רוכזו כ-8,000 יהודי פלונסק וסביבתה בגטו שהוקם בה, ועד סוף שנת 1942 שולחו כולם להשמדה בטרבלינקה ואושוויץ במספר אקציות אלימות. בית הכנסת של פלונסק, שלושה בתי מדרש שהיו בה ובית העלמין היהודי נחרבו בתקופת השלטון הקומוניסטי בפולין.
לאחר תום השלטון הקומוניסטי וחידוש היחסים הדיפלומטיים בין פולין למדינת ישראל, עמדו ראשי העיר על החשיבות ההיסטורית של העיר כמקום הולדתו של דוד בן-גוריון. ביוזמת ראש עיריית פלונסק נכרתה ברית ערים תאומות עם המועצה האזורית רמת הנגב שבתחומה נמצאים קיבוץ שדה בוקר ומדרשת בן-גוריון. בשנת 2004 הוחלט להקים בפלונסק מוזיאון להנצחתו של דוד בן-גוריון, בשיתוף עם מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות. המוזיאון יוקם בבית עץ, כפי שהיה ביתה של משפחת גרין בפלונסק. האתר והבית נתרמו על ידי העירייה והמכון ייתן לו תמיכה מדעית והיסטורית.
הבניין שבו נולד דוד בן-גוריון אינו קיים יותר ובמגרש עליו עמד הבית נמצאים לוח זיכרון שהתקינה העירייה ופסל בצורת עץ שהוצב במקום על ידי מועצת רמת הנגב. בחודש מאי 2006, במסגרת השתתפותו במצעד החיים בפולין, נערך ביקור רשמי של המשנה לראש הממשלה שמעון פרס בפלונסק. פרס נתקבל על ידי ראש העיר וחברי מועצת העיר, ביקר בארכיון המקומי והגיע לאנדרטאות המוצבות במקום הולדתו של בן-גוריון והניח במקום זר פרחים כחול לבן.
בטקס מיוחד שנערך ב-10 באפריל 2012 העניקה עיריית פלונסק לאחת הכיכרות בעיר את שמו של דוד בן-גוריון. בשנת 2021 נחנך ציור קיר גדול בעיר, ובמרכזו מצויר בן-גוריון כשהוא עומד על ראשו.
אנטונן ארטו
אנטואן מארי ז'וזף "אנטונן" ארטו (בצרפתית: Antoine Marie Joseph ("Antonin") Artaud; 4 בספטמבר 1896, מרסיי - 4 במרץ 1948, פריז) היה מחזאי, שחקן, במאי תיאטרון, משורר, אמן ותאורטיקן תיאטרון צרפתי, שעבודתו השפיעה רבות על התיאטרון הנסיוני האוונגרדי במחצית הראשונה של המאה ה-20, הוגה "תיאטרון האכזריות".
חייו.
ארטו נולד במרסיי וגדל כנער חולני בעל יחסים מורכבים עם אימו. החל לעבוד כשחקן וזכה בכך לפרסום מה. כגבר צעיר, התבלט ביופי ובמחשבתו. בתקופה זו אושפז מספר פעמים. הוא למד מיסטיקה בה הוקסם מהמטאפיזי והמאגי והערעור על המושגים המכוננים של התרבות.
בראשית המאה ה-20 התפתח בצרפת הסוריאליזם. זרם זה ביטא שאט-נפש מהלכי הרוח החברתיים, הפוליטיים והאמנותיים של אותה תקופה. הסוריאליזם נמשך לחיבור ל"עולמות העליונים", לעל-חושי. אלו נמצאו באקזוטיקה של תיאטרוני-המחול האסייתיים והאינדיאניים. ארטו שאף להתחקות אחר הטוטאליות של המופע המזרחי, כפי שחווה אותו, וינק ממנה את תמצית ומהות העשייה התיאטרלית שלו. שני יסודות משלו בחשיבתו האמנותית: סלידה עזה מכל התיאטרון שסובב אותו, ובמובן רחב מכל התרבות המיוצגת בו וכמיהה גדולה לדבר מה רחוק, שונה.
ב-1927 פרש מהתנועה הסוריאליסטית והקדיש עצמו לתיאטרון. הוא תמך ברעיון של תיאטרון כתרפיה סוציאלית, והעביר חלק ניכר מחייו בבתי חולים לחולי-רוח מכיוון שנחשב כמשוגע.
הקריירה אותה ניהל התאפיינה באי-רציפות, אולם במחשבתו הוא נותר עקבי. הוא עסק בתיאטרון פולחני והטיף בזכותו; הטיף לשיבה ל"קהילה" שהושחתה לדבריו בידי התרבות המערבית מאז ימי הביניים; שלל את הרנסאנס. הוא התעמק בגוף, באובייקט המוחש, ובזעקה הנפלטת ממנו; שאף להיפגש עם כוחות קדומים, ולחבור אליהם ליצירה של תיאטרון טוטאלי. הוא שאף להגיע לטראנס, ולהכניס אליו את קהלו.
ארטו פרסם מניפסטים ומכתבים שבהם עמד, לראשונה, על מושג האכזריות כפי שנגלה לו מבעד לתיאטרון הנסיוני אותו ניהל; ודן בקיום הגשמי של המילה המדוברת - ממד שבלעדיו, לפי חזונו, אין לה למילה זכות-קיום; הוא ביטא ביקורת על רודנותם (לכאורה) של הטקסט והדיאלוג, שהתיאטרון המערבי משועבד אליהם, וחתר להצביע על הקדימות שיש לתת לחושים על פני השכל.
הוא נפטר באיברי-סיר-סן, פרוור של פריז.
התיאטרון וכפילו.