ב-1972 השתתף בסרט "סלומוניקו" שכתבו אלי תבור וראובן בר יותם וביים אלפרד שטיינהרדט. ב-1975 שיחק בסרט "דודי ורעי" שכתבה טלילה לוי בן-זכאי (על פי ספרה של נעמי פרנקל) וביים עמק פרי. ב-1977 שיחק בסרט "סרט וארוחת בוקר" שכתב אלי תבור וביים אלפרד שטיינהרדט. ב-1978 גילם את שמוליק בסרט הטלוויזיה "חרבת חזעה" שכתבה דניאלה כרמי (על פי ספרו של ס. יזהר) חרבת חזעה) וביים רם לוי בערוץ הראשון. ב-1979 גילם את מוסטפא בסרט "אל תשאלי אם אני אוהב" שכתבו מארק דיקרמן ועמוס קולק (על פי ספר בעל אותו שם מאת עמוס קולק) וביימה ברברה נובל. ב-1981 גילם את בועז - קצין צעיר בצה"ל, ה"מייצר" זכרונות להורים שכולים - בסרט "העיט" שכתב וביים יקי יושע. ב-1982 גילם את גיא - חובב סוסים המגיע לחוותו של בני (אשר צרפתי) שאינו יכול לטפל בחווה לבדו - בסרט "אהבה אילמת" שכתב (לצד אלי תבור) וביים יואל זילברג. ב-1989 גילם את צחי המספר בסרט הטלוויזיה "משולש וכל היתר" שכתב צביקה קרצנר וביימו ניצה גונן ומיקו גרוניק. ב-1992 שיחק בסרט "ערב בלי נעמה" שביים משה צימרמן. ב-1996 גילם את מאיר גבר בסרט "נשים" שכתב (על פי סיפור של יהודה בורלא) וביים משה מזרחי. בין השנים 1997–2000 גילם את חיים דניאלי בסדרה "חלומות נעורים" שביימו מתי הררי ואריק לובצקי. ב-2000 גילם את דוגה בסרט "שחרר את הנסיכה" שכתב וביים אורון אדר. ב-2004 גילם את מקס בסרט "שנת אפס" שכתב (לצד דב שטויר) וביים יוסף פיצ'חדזה. באותה שנה גילם רוצח פסיכופת בסדרת הטלוויזיה "שלווה" שכתב וביים חיים בוזגלו ועלילתה התרחשה בבית חולים לחולי נפש. לצורך כך נפגש עם פסיכיאטרים ועם אנשים הסובלים מבעיות נפשיות. ב-2005 גילם את איזי פולק בסדרת הטלוויזיה "כתב פלילי" שביים חיים בוזגלו. ב-2006 גילם את אביהם של אילן (אדם הירש) ודליה (טינקרבל) בסרט "בקרוב יקרה לך משהו טוב" שכתב עוזי וייל וביים אייל שיראי. ב-2019 גילם את גמליאל בסדרת הטלוויזיה "בתולות".
חיים אישיים.
בשנות השישים והשבעים נקשר שמו של הרפז לחיי הבוהמה בתל אביב. הרפז היה בן-זוגה של מונה זילברשטיין. בתחילת שנות השבעים נישא לעידית, ממנה נולדו שלוש בנותיו: השחקנית אנלי הרפז (נפטרה ב-2011 מסרטן השד, הייתה נשואה לשחקן יורם טולדנו), אודיל, והשחקנית אילור הרפז. כיום הוא גרוש ומתגורר במרכז תל אביב. שמו הוזכר מספר פעמים בעבר בכלי התקשורת על רקע התמכרותו לאלכוהול, ויוחסו לו מעשי תקיפה ואלימות. בשנת 2012 הורשע בתקיפה ובהטרדה מינית, ונדון לשישה חודשי מאסר.
אדי קואז
אדי קואז (נולד ב-10 במאי 1959) הוא ג'ודוקא ישראלי לשעבר, מאמן ג'ודו שכיהן בעבר כיו"ר איגוד הג'ודו בישראל ומכהן כיו"ר ההתאחדות לספורט בישראל.
ציוני דרך בתחום הספורט.
כג'ודוקא פעיל היה קואז אלוף ישראל 12 שנה ברציפות, אלוף המכביה ואלוף כינוס הפועל. הוא התחרה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) בה דורג במקום החמישי.
קואז יזם והקים בשנת 1993 את "ג'ודוקאן", אגודת הג'ודו הגדולה בישראל, אשר מונה אלפי חברים בכל רחבי הארץ. משנת 1996 עד 2010 הוא כיהן כיו"ר איגוד הג'ודו בישראל.
כיום מכהן אדי כסגן ראש עיריית פתח תקווה וכמרקטינג דירקטור של איגוד הג'ודו האירופאי.
לקואז הוענקה חגורה דאן 7 על ידי האיגוד האירופאי כהוקרה על פעילותו לקידום הג'ודו באירופה ובישראל.
קואז הוא אחיו של שוקי קואז, לשעבר מאמן נבחרת ישראל בג'ודו לבוגרים ואלוף ישראל בג'ודו 13 פעמים.
אדי נשוי ליעל קואז ואב לארבעה ילדים.
טראגדיה
קריזמה
הרי הדולומיטים
הדּוֹלוֹמִיטִים (באיטלקית: Dolomiti, בגרמנית: Dolomiten, בפורלן: Dolomitis) הם רכס הרים המהווה חלק מהרי האלפים. הרכס נמצא בצפון איטליה, ונמשך מנהר אדיג'ה במערב עד עמק פְּיֵבֵה במזרח. גבול הדולומטים הצפוני הוא עמק פּוּסְטֶר, והדרומי הוא עמק סוּגָנָה.
נהוג לחלק את הרכס לדולומיטים המערביים והדולומיטים המזרחיים, כאשר ההפרדה נעשית לאורך הציר שבין עמק בַּדְיָה לבין עמק קוֹרְדֵבוֹלֶה, דרך מעבר קָמְפּוֹלוֹנְגוֹ. בתחום זה ישנם יותר מארבעים קרחונים.
הרכס נמצא בתחומי נפת בלונו (Belluno) שבמחוז ונטו, ונפות דרום טירול וטרנטו שבמחוז טרנטינו-אלטו אדיג'ה.
הרי הדולומיטים נוצרו לפני 200 מיליון שנה, מתוך ים קדמון שכיסה את האזור. הם מאופיינים במצוקים גבוהים וחשופים, היוצרים נופים דרמטיים במיוחד.
הפסגה הגבוהה ביותר ברכס היא פסגת מרמולדה (3,343 מ').
היסטוריה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, חצה קו הלחימה בין הכוחות האיטלקים לכוחות האוסטרו-הונגריים את הדולומיטים. אנשים רבים מבקרים בדולומיטים כדי לטפס ב"וִיָה פֶ'רָטָה", שבילים מוגנים שנוצרו לראשונה בזמן אותה מלחמה. בהסכם שנחתם עם סיומה של המלחמה הועבר הרכס כולו, שהיה שייך לחבל טירול האוסטרי, לידי איטליה.
השם "דולומיטים" נגזר משמו של המינרלוג הצרפתי דֵאוֹדָה גְּרָטֵה דֵה דוֹלוֹמְייה (Dolomieu), אשר היה הראשון שתיאר את סוג סלע המשקע האופייני להרים הללו, סלע הדולומיט.
תיירות.
הרי הדולומיטים הם יעד פופולרי לתיירות ספורט החורף, בזכות אתרי סקי רבים הנמצאים בתחומם. 12 אתרי סקי בהרים חולקים סקי פס משותף הנקרא דולומיטי סופרסקי, המאפשר גלישה על מסלולי סקי באורך 1,220 ק"מ. ארבעה מתוך אתרי הסקי הללו נמצאים סביב קבוצת סלה והם מציעים מסלול סקי טבעתי הנקרא סלה רונדה. גם בקיץ מושכים הרי הדולומיטים מטיילים רבים, מטפסי הרים, מטפסי צוקים, גולשי מצנחי רחיפה, הנהנים מהנופים הדרמטיים ומהתשתית התיירותית המפותחת.
בהרי הדולומיטים רכבלים רבים העולים לרכסים הגבוהים, שכן זהו אזור סקי. אחדים מהם נמצאים לצדי כבישים ראשיים, דוגמת הרכבל במעבר פלצרגו (באיטלקית: Passo Falzarego) המגיע לבקתת לגזוי (באיטלקית: Lagazuoi) בגובה 2,752 מטר, או הרכבל במעבר פורדוי (באיטלקית: Passo Pordoi), המגיע לפסגת פורדוי (באיטלקית: Sass Pordoi) בגובה 2,950 מטר.
ליפתא
ליפתא (בערבית لفتا) הוא כפר נטוש במבואותיה המערביים של ירושלים, המצוי בתוך שמורת הטבע מי־נפתוח (ליפתא). הכפר הנטוש ממוקם מצפון לכביש 1, במדרון היורד לנחל שורק, בגובה ממוצע של כ־700 מטר מעל פני הים. יש המזהים את הכפר עם היישוב המקראי "מי נפתוח".
מבני היישוב המודרני נבנו ברובם בתקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט, אך יש מבנה אחד שמתוארך לתקופה הצלבנית. תושבי הכפר היו ערבים עד תחילת מלחמת העצמאות, בתחילת דצמבר 1947 קיבלו תושבי הכפר הוראה מהוועד הערבי העליון לפנות את הנשים והילדים, ובכפר הוצבו אנשי הנג'אדה שנסוגו מן הכפר בחודשיים שלאחר מכן.
במהלך המלחמה שוכנו בכפר פליטים יהודים, ולאחר המלחמה שוכנו בו עולים חדשים מתימן ומכורדיסטן. רוב התושבים היהודים פונו תמורת פיצוי בין השנים 1971–1969. לאחר הפינוי פעלו בחלק מהמבנים הנטושים בית הספר ליפתא ומרכז הגמילה ליפתא. בשנות ה־80 של המאה ה־20 הוכרזה באזור שמורת טבע עירונית על ידי העירייה. לאחר פינוי 13 המשפחות האחרונות בהם חברי הכת הירושלמית ב־2017, הוכרז המקום כשמורת טבע לאומית.
היסטוריה.
העת העתיקה.
יש המזהים את הכפר ליפתא עם היישוב המקראי "מי נפתוח", המוזכר כגבול בין נחלות שבט יהודה ובנימין - () יש סברה שהמעין ואחריו היישוב נקראו על שם פרעה מרנפתח. ככל הנראה בתק' הברזל התפתח יישוב יהודי סמוך למעין, בתקופת המרד הגדול נודע הכפר בשם בית לפתפי. מקורות מהתקופה הביזנטית מזכירים יישוב בשם ׳נפטו׳ שסבל מבצורת ובתקופה הצלבנית נקרא המקום קלפסטה ואכן בכפר נסקר מבנה צלבני המשולב במבנה מאוחר יותר. היישוב בכפר חודש בתקופה העותמאנית, ובשנת 1596 מנו תושבי הכפר 396 נפש. התושבים היו מוסלמים ברובם, ועסקו בעיקר בחקלאות. את תוצרתם החקלאית מכרו בירושלים.
העת החדשה.
במאה ה־19 נערך בליפתא במסגרת "מרד הפלאחים" קרב בין הצבא המצרי לצבא הפלאחים המורדים; בהמשך הוקם במקום בית יתומים נוצרי על ידי המיסיונר הגרמני יוהאן לודוויג שנלר. נוסעים שעברו באזור במחצית הראשונה של המאה ה־19 סיפרו על כפר קטן הנמצא בעמק, וכן על המסגד, המעיין והשטחים החקלאיים שבו. יהושע בן אריה העריך את מספרם בראשית המאה ה־19 בכ־200 נפשות ובשנות ה־70 של המאה ה־19 בכ־300 עד 400 נפשות. בסוף המאה ה־19, עם התרחבותה של ירושלים, הפך הכפר לחלק מהרצף האורבני של העיר. מטייל אחר, ויקטור גרן, אמד בשנות ה־60 של המאה ה־19 את מספר תושבי הכפר בכ־600. בראשית המאה ה־20 התרחב הכפר במעלה ההר, ובתים רבים נבנו על ידי עשירי הכפר באזור שכונה "ליפתא עילית".
במאורעות תרפ"ט (1929) נטלו תושבי הכפר חלק פעיל במעשי השוד ובתקיפת השכונות היהודיות הסמוכות. בנובמבר 1934 נרצח סוחר קרקעות תושב הכפר על ידי התארגנות מקומית של ערבים לאומניים שהתנגדו למכירת קרקעות ליפתא ליהודים. מוכתר הכפר, מחמוד עיסא, קיבל גם הוא איומים ברצח על רקע דומה. גם במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ("המרד הערבי הגדול") השתתפו תושבי הכפר במעשי תקיפה נגד השכונות היהודיות והתחבורה בכביש ירושלים־תל אביב. ביוני 1938 דיווח עיתון דבר על הקמת תחנת משטרה בכפר ששימש כ"אחד המקלטים העיקריים של המרצחים הערביים".
על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945 השתייך הכפר לנפת ירושלים, שטחי אדמותיו הוערכו ב־8,743 דונם עות'מאני ומספר תושביו הוערך ב־2,550.