ביוני 1948 הוקם במקום בית החולים הצבאי מס' 5 על ידי השירות הרפואי (ש"ר) של צה"ל. בתחילה היו בבית החולים כ-600 מיטות, מספר שהפך אותו לבית החולים הצבאי הגדול ביותר באותו הזמן. מחלקות בית החולים שוכנו בביתנים נטושים של המחנה הבריטי, ובשאר המחנה התיישבו יחידות צה"ל אחרות, כולל חטיבה 8. בתחילה הובאה הצעה לבן-גוריון שבית החולים תל ליטווינסקי ייקרא על שמו. ד"ר חיים שיבא חשב שבדרך זו יבטיח את קיומו ותקציבו של בית החולים, אבל בן-גוריון התנגד והציע לקרוא לבית החולים על שם אגודת השומר.
ב-1953 הפך בית החולים למרכז רפואי אזרחי - בית חולים תל השומר, וב-1971 נקרא "המרכז הרפואי שיבא", על-שמו של ד"ר חיים שיבא - ראש השירות הרפואי במלחמת העצמאות, קצין רפואה ראשי הראשון ומנהלו הראשון של בית-החולים, שנפטר באותה שנה.
מסיבה (בית המקדש)
המסיבה הייתה רמפה או פרוזדור מדרגות בבית המקדש השני המתואר במסכת מידות, אשר הובילה לגג ההיכל.
מקור השם מסיבה, שייך לשורש ס-ב-ב. כלומר, השם נגזר מכך שעליית המסיבה הייתה בסיבוב.
מקור.
המשנה במסכת מידות מתארת את המסיבה:
תיאור.
הכניסה התחתונה למסיבה הייתה מהתא הצפוני-מזרחי.. רוחב המסיבה (מצפון לדרום) היה שלוש אמות, כאורכו של בית הורדת המים. קירות המסיבה היו ברוחב של חמש אמות.
מחנה ידין
מחנה תל השומר
מועאויה השני
מועאויה בן יזיד (בערבית: معاوية بن يزيد) או מועאויה השני (28 במרץ 661 – 684), שימוש כח'ליף למשך חודשים אחדים ב-683-684, בנו של הח'ליף יזיד הראשון לבית אומיה, הח'ליף האחרון מענף בני סופיאן.
חייו.
מועאויה היה הח'ליף הראשון שגדל בבידוד על מנת להגן עליו מפני מתנקשים פוטנציאלים, צורת גידול זאת מאפיינת את דרך חינוכם של רוב ח'ליפים עד ביטול החליפות לאחר מלחמת העולם הראשונה. כאשר מועאויה השני נכנס לתפקידו הוא היה חסר כל רקע בפיקוד צבאי או ניהול המדינה, מותו המפתיע של אביו יזיד הראשון לא הותיר לו זמן להתכונן לתפקיד וככל הנראה מועאויה עצמו לא היה מעוניין כלל בתפקיד. עם כניסתו לתפקיד הכריז מועאויה על הפסקת אש במלחמה בערים הקדושות מכה ומדינה, צעד זה עזר באיחוי הקרעים שנתגלעו הקהילה האסלאמית בזמן שלטונו של יזיד הראשון. הפסקת האש לא החזיקה מעמד זמן רב ובשנת 684 נסתיימה עם השתלטות עבדללה זבייר על ערים הקדושות מכה ומדינה למרות כל מאמציו של מועאויה לפייס את המורדים. שבועיים לפני מותו ביקש מועאויה לוותר על כיסאו למען זבייר גם אם יביא הדבר למותו ובלבד שלא להביא למלחמה במקומות הקדושים. ביוני 684 מועאויה ויתר על כיסאו, זמן קצר לאחר מכן נפטר כתוצאה ממחלת הדבר.
מועאויה התחתן 4 פעמים במסגרת נישואים פוליטיים, אשתו הראשונה נפטרה והוא התגרש משלוש נשותיו הנותרות מבלי שאלו הביאו ילדים. מותו של מועאויה ללא יורשים סימן את קיצה של ענף בני סופיאן של בית אומיה
שלטונו הקצר של מועאויה השני לא הותיר חותם משמעותי בהיסטוריוגרפיה הערבית, מועאויה נחשב שליט חלש אך בעל אופי חיובי.
מרדכי הקר
מרדכי (מקס) הקר (28 בינואר 1879 - 12 ביוני 1964) היה יזם קרקע, מהנדס ציוני, יהודי-יליד פולין ממקימי הטכניון, ומנהלו בשנים 1925–1927.
קורות חיים.
הקר נולד בקרקאו (קרקוב) שבפולין (אז בתחומי אוסטריה-הונגריה ולכן היה בעל אזרחות אוסטרית) לסוחר אברהם (אדולף) הקר וגולדה, בת משפחת גינציג. קשיים כלכליים הניעו את המשפחה לנדוד לווינה ולאחר מכן להמבורג. בהיותו כבן 12 התייתם מרדכי מאביו, אימו חזרה לקראקוב והוא עבר להתגורר בבית דודו הדתי מרקוס הקר. בזכרונותיו הוא מתאר את נעוריו כתקופה של כמיהה ליציאה משגרה דתית-עירונית, חסרת תוכן, על פניה העדיף את התרבות המערב-אירופאית, שנחשפה בפניו בגימנסיה ההומנית בה למד.
יחד עם אחיו, וילהלם הקר, הקים את החברה "פיתוח ארץ ישראל", שניסתה לגייס הון יהודי להשקעות בתעשייה הצעירה בארץ. בשנת 1913 עלה הקר עם אשתו פרידה לבית מוזס ועם ילדיו דני ורות לארץ ישראל. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, הקר ומשפחתו חזרו לגרמניה, שם הם שהו עם משפחתו בהמבורג על מנת שמרדכי יוכל להשתתף בלחימה בצבא האוסטרי. לאחר סיום המלחמה, חזר הקר עם משפחתו לחיפה שם היה לימים פעיל חשוב בייסוד והקמת הטכניון, בו לקח חלק במלחמת השפות, ואף היה מנהלו בשנים 1927-1925. הקר היה המרצה להנדסה תאורטית בטכניון, ולאחר שהסטודנטים ביקשו להחליפו, הוא התפטר מתפקידו כמנהל.
הקר היה האיש שהכין את התוכנית היהודית לחלוקת ירושלים שהוגשה לוועדת פיל, אשר פרסמה את מסקנותיה ב-7 ביולי 1937.
אשורית
בבלית
מרוץ מרכבות
מרוץ מרכבות היה אחד מענפי הספורט הפופולריים ביותר ביוון וברומא העתיקה. ענף ספורט זה, שנחשב מסוכן ואפילו קטלני לרוכבים ולסוסיהם, עורר תמיכה עצומה מצד הקהל. חלק מהמאפיינים של הענף, שהיו חריגים בתקופתם, דומים מאוד לאלו של ענפי הספורט המודרני. ברומא, לדוגמה, ייצגו קבוצות את תומכיהם הכלכליים, ולעיתים התחרו על רוכבים טובים. קבוצות אלו הפכו למוקד של הערצה, עד שבין התומכים בקבוצות יריבות התגלעו סכסוכים אלימים. יריבויות אלו הפכו בסופו של דבר לפוליטיות ועם התפשטות המרוצים גדלה השפעתם על החברה. חשיבות הענף דעכה בעקבות קריסת האימפריה הרומית, לאחר ששרד רק זמן קצר באימפריה הביזנטית. כיום נקרא הספורט "מרוץ רתמות".
מרוצי המרכבות הראשונים.
אין יודעים מתי בדיוק התקיימו מרוצי המרכבות הראשונים. רבים משערים שהם הופיעו מיד עם המרכבות הראשונות. מיצירות אמנות על כדים, ניתן להסיק שהמרוצים החלו לכל המאוחר ביוון המיקנית. הטקסט העתיק ביותר בנושא הוא האיליאדה של הומרוס שבה מסופר על מרוץ מרכבות בן דימאדס, אמאלוס, אנטילוכוס, מנלאוס ומריאונס. המרוץ היה סיבוב אחד מסביב לגזע עץ, והיה זה דימאדס שניצח בו וזכה בפרס - שפחה וקדרה.
לפי האגדות, האולימפיאדה היוונית כולה מבוססת על מרוצי המרכבות. אגדה אחת לדוגמה מספרת על המלך אוינומאוס שנתן למחזריה של בתו אתגר - עליהם לנצח אותו במרוץ מרכבות. בסופו של דבר היה זה פלופס שניצח את המלך בעזרת סוסיו של פוסידון, והמשחקים האולימפיים הוקמו לכבודו.
מרוצי המרכבות ביוון העתיקה.
המשחקים האולימפיים העתיקים, כמו שאר המשחקים הפאן-הלניים, כללו שני סוגים של מרוצי מרכבות - מרוצי מרכבות עם שני סוסים, ומרוצים עם ארבעה סוסים. בניגוד לאגדות, התווספו המרוצים לאולימפיאדה רק ב-680 לפנה"ס, כמעט 100 שנים לאחר האולימפיאדה הראשונה. במרוצים עצמם, לאחר כניסת הקהל להיפודרום, שם נערכה התחרות, החל השופט קורא בשמות בעלי המרכבות והרוכבים. ההיפודרומים באולימפיה היו באורך של 550 מטרים וברוחב של 270 מטרים, כלומר עד 60 מרכבות יכלו להתחרות בעת ובעונה אחת, למרות שקרוב לוודאי שבפועל התחרו הרבה פחות. מרוצי המרכבות ביוון כללו 12 סיבובים מסביב לרחבה, והם דרשו מהרוכבים לבצע פניות חדות בפינות. במהלך המרוץ השתמשו היוונים במספר עזרים טכנולוגים כדי לעזור לקהל ולרוכבים. מערך שערים מיוחד, שפתיחתו סימלה את תחילת המרוץ, הוצב כדי לתת לרוכבים במעגלים החיצוניים של המסלול יתרון התחלתי. פסלי ברונזה בצורת נשר ודולפין שמוקמו על עמודים הוגבהו כדי לסמל את תחילת המרוץ והונמכו במקביל להתקדמותו כדי לסמל את מספר הסיבובים שנותרו.
בניגוד לענפים אולימפיים אחרים, מרוץ המרכבות לא נעשה בעירום, קרוב לוודאי בשל האבק שנוצר מדהרת הסוסים ובשל הסיכון לתאונות קטלניות. הרוכבים לבשו "קכיסטיס" - חלוק שהודק בשלוש חגורות כדי למנוע כניסת אוויר. כדי לנוע מהר היה על רוכבי המרכבות להיות קלים וגבוהים, ולכן רובם היו בני נוער. המרכבות ששימשו לתחרויות היו בדרך כלל מרכבות קרב משופרות, למרות שבאותה תקופה מרכבות כבר לא שימשו את היוונים בקרב. המרכבות היו בבסיסן עגלות קטנות מעץ, בעלות שני גלגלים וללא גב. רגלי הרוכבים הוחזקו במקומן, אולם כיוון שהעגלות נחו על ציר הגלגלים, הנסיעה לא הייתה חלקה כלל. החלקים המעניינים ביותר במרוץ, לפחות מנקודת מבטו של הצופה, היו הפניות בסוף המסלול, שכן במקום זה התנגשו רוב המרכבות זו בזו או התהפכו יחד עם רוכביהם.
מרוצי המרכבות מעולם לא זכו במשחקים האולימפיים ליוקרתן של תחרויות הריצה, אולם הם נראו כחשובים יותר מתחרויות רכיבת הסוסים, שנעלמו מהמשחקים עוד בשלביהם המוקדמים. ביוון המיקנית היו רוכבי המרכבה גם בעליה, ולכן הם אלו שזכו בפרס. בימי המשחקים הפאן-הלניים לעומת זאת, נראה שבעלי המרכבות השתמשו בעבדים שהתחרו בשמם וזכו בשבילם בפרס. ארסכילאס, מלך קירנה, ניצח במשחקים הפיתיים ב-462 לפנה"ס כשעבדו היה היחידי שהצליח להשלים את המסלול. ב-416 לפנה"ס היו לגנרל האתונאי אלכיבידאס שבע מרכבות במרוץ, והוא זכה במקום הראשון, השני והרביעי - מן הסתם לא ייתכן שהגנרל נהג בכל שבע המרכבות בעצמו. פיליפוס השני ממוקדון השתתף באחד המרוצים וניצח בו כדי להוכיח שאיננו ברברי, אולם אם היה זה פיליפוס שנהג במרכבה בעצמו, מעמדו היה נחשב נמוך מזה של ברברי. מנגד, המשורר פינדר הילל את אומץ ליבו של הרודוטוס על כך שנהג במרכבתו שלו בעצמו. מכיוון שהנהגים במרוץ היו עבדיהם של בעלי המרכבות ולא בעלי המרכבות עצמם, יכלו גם נשים לזכות במרוץ. דוגמה טובה לכך היא קיניסקה, נסיכה ספרטנית, אחותו של אגסילאוס השני, שניצחה במרוץ גם ב-396 לפנה"ס וגם ב-392 לפנה"ס.