לאחר מאה וחמישים שנות שעבוד בידי גזע הקראנג, בהם עבר עינויים רבים שהותירו אותו מצולק פיזית ונפשית, ראש-תנין נמלט מהשבי בעת שהארגון פשע "שבט הרגל" תקף את המבצר בו שהה. הוא הסתתר במערה באי במשך עשרות שנים וניסה להתגבר על סבלו, אך מיום ליום הפך לזועם יותר ויותר וחדור נקמה כלפי אלו שהתעללו בו. שנים רבות אחר כך, באמצע העשור השני של המאה ה-21, גזע הקראנג חזר לאי במטרה להפעיל בו את מכשיר השמדת העולמות ה"טכנודרום", ראש-תנין ראה צבי הנינג'ה נלחמים בהם, מבלי לדעת כי הם האחראים בדיעבד ליצירתו, ובמחווה של הזדהות למאבקם הוא סייע להם בהחזרתו לחיים של אחד מהם, דונטלו. בתום המלחמה, אשר בסופה גזע הקראנג הובס, האי התמלא בקרינה מייננת קיצונית שהפכה אותו לבלתי ראוי לחיים. בלית ברירה, ראש-תנין נאלץ לצאת מן הצללים ולחשוף את עצמו. הוא פגש על גבי האי במדען בשם הרולד, אשר נשלח לפקח על מצבו הנוכחי של האי והקראנג ששרדו מטעמם של הצבים. הרולד התיר לראש-תנין להתגורר במתחם המחומצן שלו, ובתמורה ראש-תנין סייע לו בעבודות שונות.
בחודשים שחלפו, ראש-תנין זכה לאמונו המלא של הרולד, שהעניק לו גישה מלאה למתחם הקפאת ואחסון הקראנג ששרדו. בגלוי, ראש-תנין טיפל בשורדים ב"דאגה כנה", אך בסתר הוא הפגין כלפיהם זעם רב מתוך עברו, ומידי לילה הוא נהג לרצוח באכזריות אחד מהם. לאחר שגל מותם של השורדים העלה את חשדו של הרולד, הוא זימן לאי את הצבים. הם חקרו את העניין לעומק, וכאשר גילו את האמת, הם התעמתו עם ראש-תנין. שני הצדדים נאבקו, כשלבסוף ראש-תנין הביס את הצבים וברח לניו יורק.
זמן מה לאחר מכן, בערב חג המולד, ראש-תנין תקף את האן וכנופיית "הדרקונים הסגולים" בעוון התעללות בבעלי חיים לשם "בידור". במהלך הקרב, הוא פגש בהוב הזקן ושיתף עמו פעולה בלחימה. בניצחונו בקרב ובסופו של הערב, הוא שב להתבודד בביוב.
כאשר גנרל קראנג עמד למשפט בגין פשעי המלחמה אותם ביצע, התובעים מטעם גזע "הניוטרינים" חיפשו אחר ראש-תנין במטרה לגבות ממנו עדות בנושא, היות שהוא היה יכול להעיד באופן אישי על אכזריותו של הגנרל. לאחר שלא נמצאו ראיות המצדיקות הטלת עונש מוות, המלך זנטר גזר על הגנרל מאסר עולם באי מבודד. כששמע על גזר הדין, ראש-תנין החליט לקחת את החוק ליידים - הוא פרץ למתקן הכליאה בו הגנרל שהה, תקף אותו ואכל אותו בעודו בחיים. עם זאת, גזע הקראנג התגלה כטפילי, והגרנל החל לצמוח בבית החזה של ראש-תנין, ולהשתלט עליו בהדרגה.
שפטיה בן אביטל
שפטיה הוא דמות מקראית, בנו החמישי של דוד, מאשתו אביטל. נולד בעת שאביו מלך בחברון, והבא בתור בסדר הירושה לאחר אמנון, כלאב, אבשלום ואדוניה.
לא מסופר על שפטיה דבר מלבד עובדת היוולדו לאמו:
צאצאיו.
בגמרא מובאת מסורת על פיה: , דהיינו שרבי יהודה הנשיא היה מצאצאיו, ומדרש רבה מוסיף שהלל היה מצאצאיו, כלומר שכל בני שושלת הנשיאות הם מבני בניו של שפטיה. מסורת אחרת גורסת שרבי חייא הוא מצאצאי אביטל: "אמר רבי לוי: מגילת יוחסין מצאו בירושלים, וכתוב בה: הלל - מדוד, רבי חייא רבה - משפטיה בן אביטל."
עם זאת, מסורת זו יוצרת קושי עם עובדת השמדת כל זרע המלוכה בידי עתליה, כפי המתואר בספר מלכים, ומסורת לפיה צאצאי מלך יהודה יואש הם היחידים שנותרו מזרע דוד המלך, והם היו מבניה של בת שבע ולא מבני אביטל. הסבר אחד המתייחס לסתירה זו מסביר כי צאצאי דוד שכלו הם הזכרים, אבל הנקבות שהיו בזמן עתליה לא נהרגו בידי עתליה, ועל כן נותרו לאביטל צאצאים לאחר תקופת עתליה. חלק מהאחרונים, לדוגמה יפה עיניים ויעב"ץ, מסבירים על פי הירושלמי שרבי היה צאצא של שפטיה דרך הנקבות.
כיום, במגילת היוחסין של המייחסת אותם לרמב"ם כתוב לבסוף: "דהוא מן די הלל הזקן די הוא נין ונכד וזר"ק די שפטיה בן אביטל אשת דוד מלך ישראל חי וקיים..."
שמואל הרמתי (פירושונים)
עונת 1972/1973 בליגה הלאומית בכדורסל
עונת 1972/1973 בליגה הלאומית בכדורסל הייתה העונה ה-19 של הליגה. הליגה כללה 12 קבוצות.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על ההפסד במשחק. לליגה העליונה עלו הפועל ירושלים (שזכתה במקום השלישי בסוף העונה) ואשדות יעקב. העונה הסדירה החלה ב-6 באוקטובר 1972 הסתיימה ב-1 ביוני 1973 בניצחון של מכבי תל אביב בפעם הרביעית ברציפות.
בהתאם לתוצאות העונה מכבי חיפה והפועל אשדות יעקב ירדו ליגה.
אשר אוד
אשר אוד (14 ביוני 1928 - 29 באוגוסט 2016) היה ניצול שואה שפעל להנצחת ושימור זיכרון השואה בישראל בקרב תלמידים, מורים, אנשי כוחות הביטחון, מבקרים מחוץ לארץ ואחרים. כ־20 שנה, אוד היה עד מלווה במסעות למחנות ההשמדה בפולין ומרצה בבית הספר ללימודי השואה של יד ושם. במקביל, אוד פעל למען הגמלאים ניצולי שואה בישראל. על מפעל חייו, הוענקו לו, בין היתר, התואר יקיר ירושלים ופרס "מפעל חיים" מ"יד ושם".
תולדות חיים.
אוד נולד בשנת 1928 למשפחה מסורתית בעיר זדונסקה וולה בפולין, בשם אנשל שרצקי. העיר מנתה אז כ־32,000 איש, מהם כ־12,000 יהודים. אביו שמואל-הירש שרצקי היה חייט ואמו יוכבד סייעה לו בתפירה. לאוד היו שני אחים, אח בכור בשם ברל ואח צעיר ממנו, גבריאל.
שרד כילד את השואה.
עם פלישת הפתע של הצבא הגרמני לפולין, הופצצה העיר זדונסקה וולה ובעקבותיה, כעבור שבוע, הגיעו הגרמנים. בחודשים מרס - מאי 1940, היהודים אולצו להתרכז בגטו.אביו של אוד נשלח למחנה ההשמדה חלמנו שבו רצחו אותו וכ־320,000 יהודים נוספים. אמו ואחיו גבריאל נרצחו באחת "האקציות" שערכו הגרמנים בגטו. אוד שהיה אתם הופרד מהם ב"סלקציה" וצורף לקבוצת עבודה וכך שרד את "האקציה". ברל, האח הבכור הועלה לקרון בקר דחוס במגורשים ועקבותיו נעלמו. אוד נשאר לבד ללא משפחה. הוא היה אז בן 11 שנה.באוגוסט 1942, כשחוסל הגטו בזדונסקה וולה, נשלח אוד לגטו לודז' ,שם הצליח לשרוד כשנתיים בתנאים נוראיים. בגטו חלה בטיפוס הבהרות וקיצו היה קרוב ובכל-זאת הצליח לשרוד. כשחוסל גטו לודז' הועבר אוד למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. למזלו, פגש אותו שם אחיו ברל שהגיע לאושוויץ ב-1942 וזכה במעמד מכובד בעיני חבריו למחנה מכיוון שהצליח לשרוד זמן ממושך. ברל דאג לאוד והבריח אליו אוכל באמצעות חברים שלו וכן, עזר לו להתחמק - פעמיים - ולהסתתר כאשר הגרמנים רוקנו את הבלוק של אוד, שבו נדחסו 1,200 ילדים בכל פעם, ושלחו אותם לתאי הגזים ולמשרפות. בסוף שנת 1944 נשמעו באושוויץ התותחים הסובייטיים. הגרמנים שהיו מעוניינים להמשיך לנצל את כח העבודה של אלה שנותרו באושוויץ, הצעידו כ־58,000 אסירים למחנה הריכוז מאוטהאוזן באוסטריה. צעדה איומה זו, של שלדי אדם מהלכים בחורף לבושי סחבות, בקור מקפיא וברגלים כושלות, כשכל מי שפיגר או נפל בדרך מתשישות נורה בו במקום, נודעה בכינוי צעדת המוות מאושוויץ-בירקנאו למאוטהאוזן, שאוד שצורף לצעדה זו היה בין המעטים שהגיעו למאוטהאוזן. מחנה הריכוז במאוטהאוזן היה מלא ביהודים שרובם גורשו מהונגריה; אוד סיפר שיהודים אלה דאגו אך ורק לעצמם ושהם השתלטו על מנות הלחם של הילדים. כשהתקרב הצבא הסובייטי, העבירו הגרמנים את היהודים למחנה הריכוז גונסקירכן באוסטריה. הרעב, המחלות המדבקות והתנאים הקשים הפילו חללים רבים. ב-4 במאי 1945, נעלמו הגרמנים שהיו במחנה והשאירו מאחוריהם את השערים של המחנה פתוחים.
עלייתו ארצה.
היו אלה חיילים אמריקניים שאספו את אוד וילדים אחרים ששוטטו בדרכים רעבים ותשושים לאחר שמחנה הריכוז בגונסקירכן ננטש על ידי הגרמנים ששמרו עליו. האמריקנים העבירו אותם למקום בשם הירשינג באוסטריה ודאגו להם לאוכל ולבוש. חיילי הבריגדה היהודית שחיפשו ואיתרו ניצולי שואה בארצות בהן שירתו במסגרת הצבא הבריטי, על מנת להביאם לארץ ישראל, מצאו את אוד ומאות ילדים יהודיים אחרים והבריחו אותם במשאיות לאיטליה לעיר בארי ומשם ברכבת לכפר סנטה מריה דה לאוקה בדרום איטליה. לאחר שהות של ששה חודשים בסנטה מריה הפליגה קבוצה של 400 ילדים (שאוד השתייך אליה) לארץ-ישראל עם סרטיפיקטים (אשרות הגירה) שקיבלו מהשלטונות הבריטיים.
כעולה חדש הצטרף להגנה ולפלמ"ח.
כניצול שואה שהגיע ארצה ללא הורים וללא משפחה, אוד נשלח לכפר הנוער ע"ש ב.צ. מוסינזון במגדיאל, שבו למד לימודים כלליים ועבד בחקלאות. כשסיים את לימודיו, הוא התגייס לשנת שירות ב"הגנה" ושירת כנוטר במשטרת היישובים העבריים במסגרת משטרת המנדט הבריטי (כינו את הנוטרים האלה "גפירים"). כ"גפיר" שמר בלילות על היישובים היהודיים בגליל ובימים, ליווה שיירות וסילק מחסומים שהערבים שמו בכבישים. כשפרצה מלחמת העצמאות, הצטרף לפלמ"ח ולחם בצפון. עם הכרזת המדינה גויס לצה"ל ולאחר זמן קצר השתחרר.
קריירה בתע"ש.
בפברואר 1950, לאחר שחרורו מצה"ל, כדי להתפרנס החל אוד ללמוד מקצוע (מסגרות מכנית) במסגרת בית הספר של רשת אורט. בשנת 1957, כשסיים את לימודיו, התקבל לעבודה בהתעשייה הצבאית כפועל ייצור ונשאר לעבוד בה 40 שנה עד שפרש לגמלאות בהיותו בתפקיד הבכיר של מנהל כח אדם; באמצע, מילא תפקידים של מנהל ייצור, סגן מנהל מפעל, מנהל בטיחות ואיכות הסביבה, ומנהל בית הספר התעשייתי לילדי תיכון. לימים, נבחר להיות יושב-ראש של גמלאי תע"ש בירושלים.
פעילות ציבורית - התנדבותית.
בסוף שנת 1945 עלה אוד בן ה-16 ארצה ולאחר 48 שנים של הדחקה של סיפור חייו והישרדותו בשואה, הוא החל לספר אותו. מאז, הקדיש את חייו ואת כל מירצו לשימור והנצחת זיכרון השואה ולטיפול בגמלאים ניצולי שואה. בנוסף לפעילותו ביד ושם, אוד פעל במסגרת ארגונים נוספים ומילא בהם תפקידים שמפורטים להלן:
משפחתו.