המחסור בשטח לבניה ברובע היהודי גרם לכך שלא יהיה בתחומו חצרות ובניינים יהיו קומות מרתף וקומות עליונות. אפשר להבחין בתופעה זו גם היום. מקרה מיוחד הוא הבית של משפחת הרטום, בסוף רחוב אליברטי ("Via Aliberti"). היות שמחלונות המבנה אפשר להשקיף על הכיכר המרכזית של העיר, הצטוו דיירי הבית להשאיר את החלונות סגורים ולשלם תשלום מיוחד כאשר ביקשו לפתוח אותם. בין שני החלונות צויר ציור בעל אופי דתי נוצרי, כך שההולכים ברשות הרבים יוכלו להבחין בבית מגוריהם של היהודים.
מבנה בית הכנסת.
בית הכנסת של אסטי אינו מגיע לפאר של בתי הכנסת בטורינו, אלסנדריה או קסלה מונפרטו ("Casale Monferrato") שנותנים לצופה הרגשה של סגנון מרשים מקורי. במבט הנוכחי, בית הכנסת נראה כבעל חזית פשוטה בסגנון נאו-קלאסי, עם מבנה של שער בעל ארבעה עמודים בסגנון יוני ומעליהם משקוף ובו חרוטה הכתובת בעברית .
בכניסה יש פרוזדור, בצד שמאל כניסה למקהלה ולבית הכנסת הקטן ("Piccolo Tempio") ובו לוחות זיכרון, בסוף הפרוזדור בצד ימין יש מדרגות העולות לעזרת הנשים. ממול יש מרחב מרובע, מחולק לשלושה מרכזים עם מושבים, אשר עליהם מודבקות פיסות מתכת, עליהם רשום שמו של המתפלל. המתפללים הקבועים, בעלי המושבים, הם אלה הממנים את האחזקה של בית הכנסת. במרכז בית הכנסת מוצב שולחן במה, אשר עליו מניחים את ספר הקריאה בשעה שבאים לקרוא מתוכו בפני הציבור. בחזית ארון הקודש פרי עבודתה של האומנית ג'וזפה מריה בונצאניגו ("Giuseppe Maria Bonzanigo") שיוצר בשנת 1809. (ראו צילום מצד שמאל). ארון הקיר מורכב משמונה חלקים מפוסלים ומקושטים. בבית הכנסת ניתן למצוא את הממצאים הבאים:
בפינת בית הכנסת יש פרוכות לספר תורה, כמנהג הספרדים, עם רקמות מכסף משנת 1700.
המוזיאון.
בחדר, בו היה ממוקם בית כנסת קטן לימי החורף (Tempietto), ישנו מוזיאון ליודאיקה ובו חפצים המיועדים לשימוש טקסי ולשימוש דתי. בין השאר מוצגים בו:
נוסח אפ"ם (אסטיג'יאנו).
ראשי התיבות אפ"ם מורכבות מראשי התיבות של הערים בהן היו הקהילות: אסטי, פוסאנו, ומונקאלוו. נוסח התפילה מבוסס על שלושה נוסחי תפילה מקובלים בקהילות ישראל: האיטלקי – פיימונטזה, הגרמני – אשכנזי והצרפתי עתיק, שמקורו ביהודים שהגיעו מצרפת בשנת 1394 למחוז פיימונטה.
שינוי הנוסח באים לידי ביטוי בתפילות הבאות: הסליחות, הקינות, הקרובות (המשולבות בתפילת העמידה), סדר העבודה של יום כיפור ושאר תפילות יום הכיפורים. נוסח זה אף פעם לא ראה אור הדפוס, ונשמר רק בכתבי יד. (ראו למטה בקישורים חיצוניים לסריקה של אחד מכתבי היד.)
ניגוני הנוסח הוקלטו על ידי לאו לוי בעזרת המכון האיטלקי למוזיקה "סנטה צ'צ'יליה" מרומא בשנת 1955. האוסף של לאו לוי מצוי היום בספרייה הלאומית בירושלים.
האנטי-אפיפיור קלמנס השביעי
רוברט מז'נבה (1342 – 16 בספטמבר 1394) היה אנטי-אפיפיור אשר נבחר כאפיפיור קלמנס השביעי על ידי קרדינלים צרפתיים אשר התנגדו למינויו של אורבנוס השישי. רוברט מז'נבה היה האנטי-אפיפיור הראשון באביניון במסגרת הקרע המערבי בכנסייה הקתולית.
ביוגרפיה.
רוברט מז'נבה נולד כבנו של אמאדאוס השלישי, דוכס ז'נבה, ב-1342. הוא התקדם בהיררכיה הכנסייתית, מונה לבישוף של טרואן ב-1361 ולקרדינל ב-30 במאי 1371.
קיימת בעייתיות היסטורית בניתוח פעילותו של רוברט, שכן מרבית העדויות שנותרו בידינו נכתבו על ידי מתנגדיו מן הזרם המרכזי של הכנסייה הקתולית. אלה תיארו אותו כאדם אכזר, אשר נטה בערוב ימיו אף לשחיתות כנסייתית. בין 1376 ו-1378 שירת רוברט כשליח הכס הקדוש בצפון איטליה. ב-1377 החליט לשים קץ למרידות במדינת האפיפיור, ובייחוד בצ'סנה. הוא פיקד על כוחות ברטאניים שהיו שייכים לקונדוטיירי ג'ון הוקווד, על מנת לכפות על צ'סנה להצטרף למדינת האפיפיור; בין היתר, נטען כי הורה על טבח של בין 2500 ל-5000 תושבים, מעשה אשר נחשב לנפשע גם באותם ימים והקנה לו את הכינוי "הקצב מצ'סנה" או "המוציא להורג מצ'סנה".
ב-20 בספטמבר 1378 נבחר רוברט לאפיפיור על ידי קבוצת קרדינלים אשר לא היו מרוצים ממנהיגותו של אורבנוס השישי. זה האחרון נבחר בהליך מפוקפק. במהלך הקונקלווה צרו בני רומא על הוותיקן כשהם דורשים את מינויו של אורבנוס, אפיפיור ממוצא רומאי. מינוי זה הפך את רוברט לאנטי-אפיפיור (אדם אשר נבחר לכס הקדוש על ידי קבוצה אופוזיציונית לוותיקן) והוא היה הראשון בשושלת של אנטי-אפיפיורים אשר כיהנו באביניון לאחר הקרע המערבי. הפיצול, אשר נמשך עד לשנת 1417 היה פיצול פוליטי: צרפת, סקוטלנד, קסטיליה, אראגון, נווארה, פורטוגל, בית סבויה, דנמרק, נורווגיה ומספר מדינות קטנות בגרמניה הכירו בסמכותו. מכיוון שלא יכול היה להישאר באיטליה, עבר לאביניון שבצרפת, והפך להיות תלוי בחסדיו של הכתר הצרפתי. חלק ניכר ממדינות האפיפיור שלו נתרמו ללואי השני מנאפולי, ועל מנת להשיג משאבים הוא פנה לשמעוניות - מינוי בעלי תפקידים כנסייתיים תמורת כסף.
האנטי-אפיפיור קלמנס השביעי מת באביניון ב-16 בספטמבר 1394 ואת תוארו ירש האנטי אפיפור בנדיקטוס השלושה עשר.
נשיאת בית המשפט העליון
159–150 לפנה&quot;ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 159 - 150 לפנה"ס שהן ג'תקי"א - ג'תק"כ לפי תאריך עברי
טיעון לוגי
תשלום העברה
תשלומי העברה הם מונח בחשבונאות הלאומית שמשמעותו כספים שנתקבלו על ידי יחידים ללא קשר לייצור של סחורות ושירותים בידי אותם יחידים. תשלומי העברה הם חלק מההכנסה הפנויה של אותם יחידים. תשלומים אלה מתחלקים לשני סוגים:
שבעת הימים
שבעת הימים הוא ביטוי שקיים מימי קדם, ומהווה שם כללי לציון הימים והאוקיינוסים בעולם. כאשר נאמר על אדם כי "הפליג על שבעת הימים" מתכוונים לומר כי הוא הפליג בכל העולם. לביטוי יש גם משמעות של יכולת ניווט ימי מעולה.
פליניוס הזקן, סופר ומפקד בכיר בצי הרומי, קרא בספרו "תולדות הטבע" ללגונות באזור ונציה של היום בכינוי "שבעת הימים" (בלטינית: "septem maria").
השימוש במספר שבע נובע כנראה מהיותו מספר טיפולוגי. בתקופות שונות, השתמשו במושג "שבעת הימים" על מנת לתאר את הימים הגדולים בעולם, אך לא הייתה הסכמה לגבי זהותם. עם זאת, נהוג היה לבחור אותם מתוך רשימת גופי המים הבאה:
בתקופה המודרנית החלו להשתמש בביטוי "שבעת הימים" על מנת לתאר את האוקיינוסים על פני כדור הארץ.
לדוגמה, חיים נחמן ביאליק השתמש בביטוי בפתח שיר העלילה שלו "אלוף בצלות ואלוף שום" במובן של "כל הימים":
אהרון צ'חנובר
כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק
כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק (בדנית: Christian IX; 8 באפריל 1818 – 29 בינואר 1906) היה מלך דנמרק מ-1863 ועד למותו. מ-1863 ועד 1864 הוא כיהן במקביל כדוכס שלזוויג-הולשטיין ולאוונבורג.
כריסטיאן גדל כנסיך לבית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ענף זוטר של בית אולדנבורג, שמלך בדנמרק מאז 1448. הוא לא היה במיקום גבוה בסדר הירושה לכתר הדני. עם זאת, ב-1852, נבחר כריסטיאן להיות יורש העצר למלך דנמרק לאור היכחדותו הצפויה של הענף הראשי של בית אולדנבורג. עם מותו של המלך פרדריק השביעי בשנת 1863, ירש כריסטיאן התשיעי את הכתר כמלך הדני הראשון לבית גליקסבורג.
ראשית תקופת מלכותו עמדה בסימן התבוסה הדנית במלחמת שלזוויג השנייה והאובדן של הדוכסויות של שלזוויג, הולשטיין ולאוונבורג שנגרם כתוצאה ממנה, ושגרם לירידה חדה באהדה הציבורית כלפי המלך. שנות מלכותו הבאות בלטו בעימותים פוליטיים, כאשר דנמרק הייתה למונרכיה חוקתית ב-1849 ומאזן הכוחות בין הריבון לבין הפרלמנט היה עדיין שנוי במחלוקת. למרות חוסר האהדה הציבורית כלפיו בתחילה והשנים הרבות של הסכסוכים הפוליטיים, שבמסגרתם היה המלך בעימות עם חלקים גדולים מאוכלוסיית ממלכתו, האהדה הציבורית כלפיו השתקמה לקראת סוף תקופת מלכותו והוא היה לסמל לאומי לאור אורכה היוצא דופן של תקופת מלכותו ולאור הרמה הגבוהה של מוסר אישי שאתו הוא היה מזוהה.
בשנת 1842 נשא כריסטיאן התשיעי לאישה את בת דודתו מדרגה שנייה, לואיזה, נסיכת הסן-קאסל. ששת ילדיהם נישאו לבני משפחות מלוכה בכל רחבי אירופה, ובכך זכה כריסטיאן בשם החיבה, "חמה של אירופה". רוב מלכי אירופה של היום הם צאצאים שלו, כולל מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, פיליפ, מלך הבלגים, האראלד החמישי, מלך נורווגיה, פליפה השישי, מלך ספרד ואנרי, הדוכס הגדול מלוקסמבורג. הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו היה גם צאצא של כריסטיאן התשיעי, יחד עם מיכאי הראשון, מלך רומניה וקונסטנטינוס השני, מלך יוון שהודחו מכיסאם. כמו כן, אנה מריה, המלכה הרעיה של יוון, וסופיה, מלכת ספרד, נמנות עם צאצאיו.
ראשית חייו.
כריסטיאן נולד בטירת גוטורפ שליד העיר שלזוויג שבדוכסות שלזוויג כנסיך כריסטיאן, בנם הרביעי של פרידריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זודרבורג-בק ושל רעייתו, לואיזה קרולינה, נסיכת הסן-קאסל. הוא נקרא על שמו של הנסיך כריסטיאן מדנמרק, לימים כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק, שגם היה הסנדק שלו.
אביו של כריסטיאן היה ראש בית האצולה של שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, ענף זוטר מהקו הזכרי של בית אולדנבורג. לפיכך, היה כריסטיאן דרך אביו, צאצא ישיר מהקו הזכרי של כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק וצאצא של הלוויג משאונבורג (רוזנת אולדנבורג), אמו של כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק, שהייתה יורשת על פי החוק הסאלי למחצה של אחיה, אדולף משאונבורג, אחרון דוכסי שלזוויג מבית שאונבורג ורוזן הולשטיין. ככזה, היה זכאי כריסטיאן לרשת את השלטון בדוכסויות של שלזוויג והולשטיין, אך הוא לא היה הראשון בסדר הירושה.