נולד למשפחת סוחרים עשירה שלא הייתה ממשפחות ראשי הישיבה. נשא את בתו של הגביר בשאר בן אהרן. על פי תיאורו של רב שרירא גאון, לא היה רב אהרן ראוי לגאונות ונסמך על ידי רב מבשר גאון להיות מיושבי השורה הראשונה בבית המדרש. יעקב מאן משער שהיה זה משום שסב אשתו של רב אהרן, הגביר אהרן בן עמרם, היה מתומכיו של רב מבשר במאבקיו. לאחר פטירת רב חנניה גאון (אביו של רב שרירא), בשנת ד'תש"א, ד'תש"ב או ד'תש"ג, המועמד הטבעי לירושת הגאונות היה אב בית הדין רב עמרם בן רב מישוי, גיסו של רב חנניה, אך רב אהרון תפס את הגאונות בכוח ורב עמרם חשש מכוחו הרב של רב אהרון וויתר על כסאו.
היה ממקורבי ראש הגולה דוד בן זכאי, ובמחלוקת העזה ששררה בין האחרון לבין גאון ישיבת סורא, רב סעדיה גאון (רס"ג), היה ממתנגדיו של רס"ג. הוא שילם 60,000 זוז מכספו האישי כדי להדיח את רס"ג מתפקידו כגאון סורא, אך עשירי בבל ובראשם משפחת בני נטירא, תמכו ברס"ג והכשילו את המהלך. לאחר שהודח רס"ג מתפקידו על ידי בן זכאי, כתב כנגד מתנגדיו את "ספר הגלוי", ובו כינה את רב אהרן "כלב", כפרפרזה על שמו הערבי "כלף". בתגובה, כתב רב אהרן מגילה חריפה בשם "אפיקורוס מן הנכריים הדילציים", הכוללת גם את כתב החרם שהטיל ראש הגולה על רס"ג. כפי הנראה, נמשכה המחלוקת עם ישיבת סורא גם לאחר פטירת רס"ג, בימי כהונתו של יורשו רב יוסף בן יעקב בר סטיא, וייתכן שבגינה נסגרה ישיבת סורא למשך כארבעים וחמש שנה.
בתקופתו הייתה ישיבת פומבדיתא מפולגת ומסוכסכת בין מחנהו של רב שרירא גאון ומשפחתו לבין מחנהו של רב נחמיה בן כהן צדק. רב אהרן עצמו לא השתייך לאף אחת מן הסיעות, אך היה בן בריתם של אנשי סיעת רב שרירא. בשל כך, הואשם על ידי רב נחמיה בהיותו גזלן, לוקח שוחד ומטה משפט. בסוף ימיו אף הכריז רב נחמיה על עצמו כגאון הישיבה, ומינה את אנשיו לתפקידים השונים בה, במקביל לכהונת רב אהרן ואנשיו, אך בעזרת אנשי סיעת רב שרירא, הוחזרו התפקידים לאנשי רב אהרן. כפי הנראה, רב האיי הגאון היה תלמידו בצעירותו.
נפטר בקיץ ד'תש"ך (אוגוסט 960) או ד'תשי"ט (959).
תורתו.
כמה מתשובותיו השתמרו והגיעו לידינו. ארבע תשובות (כנראה לקהילת קירואן) הודפסו בספר תשובות הגאונים "חמדה גנוזה". התשובות מיוחסות ל"אדונינו יחי לעד", ובגוף התשובות נכתב שהן מבית מדרשו של "אדונינו אהרן הכהן ראש ישיבה גאון יעקב חמוד לבינו". תשובה נוספת ממנו הודפסה בקובץ "תשובות הגאונים אסף", ובה פסק שחליצה קודמת לייבום ושאין ליבמה דין של מורדת.
עדות מפי רב האיי גאון על הנהגתו כשהיה בעל קרי בשבת הובאה בספרי הראשונים:
כתב פירוש על התורה, שהובא מספר פעמים על ידי רבי אברהם אבן עזרא. שרידים מפירוש זה נמצאים בספרייה בסנקט פטרבורג.
ארני ווקר
יחסי דרום אפריקה–סינגפור
הרפובליקה של סינגפור ורפובליקת דרום אפריקה הן מדינות עצמאיות שהשיגו עצמאות מבריטניה וכיום מקיימות יחסים דו-צדדיים ידידותיים. הקשרים בין שתי המדינות מבוססים בעיקר על חברותם בחבר העמים הבריטי ועל יחסי הגומלין שלהם בסחר בינלאומי ובתיירות. שתי המדינות משתפות פעולה גם בנושאי פיתוח חברתיים וכלכליים.
סינגפור מחזיקה בדרום אפריקה נציבות עליונה בפרטוריה ואילו דרום אפריקה מחזיקה נציבות עליונה בסינגפור.
היסטוריה.
ב-9 באוגוסט 1965 נפרדה סינגפור ממלזיה והפכה למדינה עצמאית. עם זאת, בשל מדיניות האפרטהייד היא לא כוננה יחסים דיפלומטיים עם דרום אפריקה עד 1993, אז חתמו שתי המדינות על הסכמים על כך. בשנת 1994 הצטרפה דרום אפריקה לחבר העמים הבריטי, וכתוצאה מכך שגרירויות שתי המדינות הפכו לנציבויות עליונות.
ב-5 במרץ 1997 הפך נלסון מנדלה לנשיא דרום אפריקה הראשון שביקר בסינגפור, שם פגש את נשיא סינגפור אונג טנג צ'ונג ואת השר הבכיר לי קואן יו. בשנת 2007, סלפן רמנתן הפך לנשיא הראשון של סינגפור שביקר בדרום אפריקה.
בינואר 2013 הקים הארגון הבינלאומי סינגפור מרכז ביוהנסבורג, המרכז הראשון שלה באפריקה שמדרום לסהרה.
יחסי מסחר.
בשנת 2011, שווי הסחר הכולל בין סינגפור ודרום אפריקה הסתכם ב-2.54 מיליארד דולר סינגפורי (או 16 מיליארד ראנד דרום-אפריקאי). בשנת 2012, הייצוא מסינגפור לדרום אפריקה הסתכם ב-1.31 מיליארד דולר אמריקני, והיצוא מדרום אפריקה לסינגפור הסתכם ב-950 מיליון דולר.
הייצוא של סינגפור כלל בעיקר ציוד תקשורת, מכונות חשמל, מכונות משרדים ונתונים, מוצרים מיוצרים, מכונות תעשייתיות כלליות, פלסטיק, גומי גולמי, טקסטיל, קפה ותבלינים לדרום אפריקה.
באותה תקופה, דרום אפריקה ייצאה בעיקר כימיקלים אורגניים, נפט ומוצריו, ברזל ופלדה, מתכות, מוצרי מתכות, ירקות, כימיקלים אנאורגניים, עפרות מתכת, ושאריות נייר לסינגפור.
בשנת 2011 שווי ההשקעה הישירה מסינגפור לדרום אפריקה הסתכם ב-491 מיליון דולר (או 3.23 מיליארד ראנד), בעוד ששווי ההשקעה הישירה מדרום אפריקה לסינגפור הסתכם ב-19.04 מיליון דולר (או 1.255 מיליארד ראנד).
סינגפור איירליינס מפעילה קו טיסה בין נמל התעופה סינגפור צ'נגי לנמל התעופה הבינלאומי קייפטאון בדרום אפריקה, דרך נמל התעופה הבינלאומי או. אר. טאמבו ביוהנסבורג. במהלך שנות התשעים, סאות' אפריקן איירווייז הפעילה גם טיסות ישירות לסינגפור. מאוחר יותר היא פעלה בשיתוף פעולה עם סינגפור איירליינס בטיסות יומיות בין סינגפור ליוהנסבורג.
דיני עבודה בארצות הברית
דיני העבודה בארצות הברית הם דיני עבודה הקובעים את הזכויות והחובות של עובדים ושל איגודי עובדים, ומגדירים יחסי עובד–מעביד. מטרתם הבסיסית של דיני העבודה היא לתקן את "אי-השוויון בכוח המיקוח" בין עובדים למעסיקים, במיוחד בתאגידים גדולים.
דיני העבודה בארצות הברית מורכבים מחקיקה ורגולציה ברמה הפדרלית, ברמת המדינה וברמת העיר. במדינות שונות ואפילו בערים שונות באותה מדינה ישנה מערכת חקיקתית שונה. החוקים הפדרליים המגדירים זכויות סוציאליות מינימליות נחקקו במהלך המאה ה-20, מתוך כוונה שכל מדינה בארצות הברית תחוקק חוקי מדינה שייטיבו עם העובדים מעבר למינימום שנקבע בחוק.
המדיניות של ארצות הברית משנת 1946 ועד היום היא לעודד תעסוקה מלאה באמצעות מדיניות מוניטרית, השקעה בתשתיות ומדיניות סחר בינלאומית המתעדפת את תוצרת ארצות הברית.
ארצות הברית מפגרת אחרי מדינות מפותחות אחרות בתחום זכויות העובדים. יחסית לרוב מדינות אירופה, העובדים בארצות הברית עובדים יותר שעות, זכאים לפחות ימי חופשה שנתית, וחשופים לפיטורים שרירותיים. גם כוחם של איגודי עובדים בארצות הברית נמוך בהרבה מאשר באירופה.
היסטוריה.
דיני העבודה הנהוגים בארצות הברית כיום מבוססים בעיקר על חוקים שנחקקו בין השנים 1935 ל-1974, ועל פסיקות של בית המשפט העליון בארצות הברית.
לפני שנת 1776, שבה הוכרזה עצמאות ארצות הברית, היה נהוג בה המשפט המקובל, ולא נכללו בו זכויות עובדים כלשהן. התאגדות עובדים נחשבה כמעשה פלילי, ומערכת המשפט התירה עבדות ומשרת חוזי. מתיישבים מאירופה שהגיעו לארצות הברית שעבדו את שבטי האינדיאנים המקומיים, וכן שחורים שהובאו מאפריקה בסחר העבדים האטלנטי. בנוסף להם הובאו לארצות הברית גם אסירים מאירופה, שעבדו כמשרת חוזי או בתנאי עבדות.
בשנת 1772 נדון תיק בבית משפט בלונדון, בנוגע לזכותו של בריטי להחזיק עבד שהובא מארצות הברית. בית המשפט הבריטי פסק שעבדות איננה מוסרית מכל סיבה שהיא, ושחרר את העבד. פסק הדין התקבל במורת רוח במדינות הדרום של ארצות הברית, והיה בין הגורמים למהפכה האמריקאית בשנת 1776.
במפקד אוכלוסין שנערך בארצות הברית בשנת 1790 נמנו 3,893,635 תושבים, מתוכם 694,280 עבדים (17.8% מהאוכלוסייה). האימפריה הבריטית הפסיקה את סחר העבדים האטלנטי בשנת 1807, ביטלה את העבדות בבריטניה בשנת 1833 ושילמה פיצויים לבעלי העבדים. באותה עת החלה גם ארצות הברית לבטל בהדרגה את העבדות. לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית נחקק בשנת 1865 התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, המבטל את רוב צורות העבדות. בשנת 1867 נחקק המונע העסקת אנשים כמשרת חוזי.
התאגדויות עובדים, שהיו אי-חוקיות במשפט המקובל, נותרו מחוץ לחוק גם לאחר קבלת העצמאות בארצות הברית. בתיק משנת 1806 נקבע כי התאגדות של סנדלרים בפילדלפיה איננה חוקית. רק בשנת 1842 שינה בית המשפט את עמדתו, בתיק בו נקבע שפעילותה של התאגדות העובדים במפעלי נעליים בבוסטון עולה בקנה אחד עם החוק, אף על פי שאחד השופטים הסתייג וציין כי "איגודי העובדים יהפכו את בעלי הרכוש לחסרי ביטחון, יסיתו את ההמונים, יחסלו את הרכוש הפרטי ויהרסו את החברה כולה."
פסק הדין פרץ את הדרך להקמת איגודי עובדים נוספים, בהם "" משנת 1869, איגוד בו חברו בעלי מלאכה, כורים ורוכלים, ופדרציית העבודה האמריקאית שהוקמה בשנת 1886 ומטרותיה היו שיפור שכר העובדים, תנאי הדיור והביטחון התעסוקתי.
בלחץ ארגוני המעסיקים נחקקו בקונגרס מספר חוקים המגבילים את פעילויות איגודי העובדים. לאחר שביתת פולמן ב-1894 נכלא מנהיג הפועלים יוג'ין דבס. מעצרו אושר על ידי בית המשפט, אך השופט אוליבר ונדל הולמס הבן הסתייג ואמר: "גם אם נגרם לתאגיד נזק כלכלי כתוצאה משביתה, זה לגיטימי בדיוק כמו נזק כלכלי שנגרם לתאגיד כתוצאה מתחרות עם תאגיד אחר." השופט הולמס הבן נבחר לאחר מכן לבית המשפט העליון, אך לרוב היה בדעת מיעוט כאשר צידד בזכויות העובדים.
רק בשנת 1914 נחקק "חוק קלייטון" שהסיר את המגבלות מאיגודי העובדים. בחוק נכתב כי "עבודתו של אדם אינה סחורה", והוא התיר במפורש את פעילות איגודי העובדים למען חברי האיגוד. גישה דומה אומצה בשנת 1919 בחוזה ורסאי, שבמסגרתו הוקם ארגון העבודה הבינלאומי.