בסוף פברואר 2010 נלכד איבון גוחסקוצ'אה, המפקד הצבאי של הארגון, ביחד עם שני בכירים נוספים בכפר קטן בצפון צרפת בשיתוף פעולה עם ממשלת צרפת. גוחסקוצ'אה היה מבוקש על ארגון ניסיון התנקשות בחיי מלך ספרד חואן קרלוס, בעת שביקר ב-1997 במוזיאון גוגנהיים שבבילבאו.
הפסקות אש נוספות.
ב-5 בספטמבר 2010 הכריז הארגון על הפסקת אש נוספת.
ב-20 באוקטובר 2011, בעקבות ועידה שהתכנסה בסן סבסטיאן בהשתתפות מזכ"ל האו"ם לשעבר קופי אנאן ומנהיג השין פיין ג'רי אדמס, הודיע הארגון שהוא "החליט חד-משמעית להפסיק את פעילותו החמושה".
הפיזור הרשמי של הארגון.
ב-9 בנובמבר 2016 נעצר בצרפת מיקל אירסטורזה, אחד מראשי הארגון.
מבצע משטרתי צרפתי ב-16 בדצמבר 2016 הביא למעצרם הזמני של 5 אזרחים מארץ הבסקית הצפונית שגילו לשלטונות מצבור של כלי נשק, תחמושת וחומר נפץ.
בלילה 6-7 באפריל 2017 הודיע אט"א על פירוקו המוחלט מנשק. ב- 8 באפריל 2017 על סמך רשימה של 8 מקומות מסתור שסופקה על ידי הארגון לשלטונות, נתפס הארסנל שלו (3,5 טון כלי נשק וחומר נפץ) על ידי רשויות החוק הצרפתיים.
מקומות המסתור שנחשפו נמצאו בדרום-מערב צרפת, שהיווה מזה כבר הבסיס העורפי של הארגון.
בפברואר-מרץ 2018 בעקבות דיון פנימי, קראה הנהגת אט"א לחבריו להצביע על פיזור הארגון. ההכרזה על הפסקת קיומו נערכה בטקס שהתקיים ב-2 במאי 2018 ביישוב קמבו-לה-בן בארץ הבסקים הצרפתית, בנוכחות אורחים, ביניהם ג'רי אדמס וברטי אהרן מצפון אירלנד, ג'ונתן פאוול מבריטניה, קואהטמוק קארדנס ממקסיקו, מישל קאנדסי מצרפת, נציגים של מפלגת "פודמוס" מארץ הבסקים ונציג של המפלגה הלאומנית הבסקית.
למחרת - ב-3 במאי הצביעו 93% מחבריו החופשיים של הארגון בעד פיזורו הרשמי.
מאפיינים.
סמל אט"א היה גרזן מלופף בנחש, והמוטו של הארגון הוא bietan jarrai שפירושו "להמשיך עם שניהם", כלומר להמשיך במאבק מזוין ופוליטי בו זמנית. כמו כן הלאומנים הבאסקים משתמשים בצלב קרס עגול, אך אין לו קשר לנאציזם.
לעיתים תכופות קישרו בין אט"א לבין מה שנקרא "תנועת השחרור הלאומי הבסקי", שכוללת ארגונים בדלניים שונים, כגון המפלגות הפוליטיות Batasuna, Herri Batasuna ו-Euskal Herritarrok (שלושתן הוצאו מחוץ לחוק בספרד), תנועת הנוער Segi, ארגון העובדים LAB ואחרים. כל אלה ידועים בשם ezker abertzalea, כלום "השמאל הלאומני (הבסקי)".
הארגון ממומן בעיקר ב"מס המהפכה" (impuesto revolucionario בספרדית) שנאלצים לשלם אנשי עסקים בארץ הבסקים תחת איומים ברצח או בפגיעה ברכוש. איום זה מתממש לעיתים תכופות על ידי הטמנת מטעני חבלה והצתות. כמו כן, אנשי אט"א נוהגים לשדוד מחסני חומר נפץ.
אט"א מתארגן בגדודים (comandos) שכל אחד מהם פועל באזור גאוגרפי משלו (לדוגמה: Comando Madrid). יש להם רשת של מקומות מחבוא ("בתים בטוחים") ומקומות שבהם מוחבאים חומרי נפץ ונשק שנקראים "zulos" (חורים). חברי הארגון מתחלקים ל"חוקיים", שלא סומנו על ידי המשטרה כחברי אט"א; "משוחררים", שמתחבאים בצרפת ו"שרופים", כאלה ששוחררו אחרי שריצו את עונשם.
קורבנות.
אט"א רצח יותר משמונה מאות בני אדם. ביניהם:
בתקופת הדיקטטורה של פרנקו רצח אט"א 44 בני אדם, ובתקופת הדמוקרטיה 781 בני אדם.
ב ניתן לראות את (שנת מותו של פרנקו) ואת .
הרוגי אט"א לפי קהילות אוטונומיות:
יחס הציבור.
אט"א זכה לתמיכה רחבה בתקופת משטרו של פרנסיסקו פרנקו, תקופה שבה נרצח ראש הממשלה לואיס קאררו בלאנקו. בתקופת הדמוקרטיה ירד מספר התומכים באופן ניכר (גם חלק גדול מחברי הארגון נטש אותו), במיוחד אחרי חטיפתו ורציחתו של הפוליטיקאי הצעיר מיגל אנחל בלנקו, שעוררו תגובה זועמת והפגנות ענק ברחבי ספרד.
לפי הסקרים שערכה האוניברסיטה של ארץ הבסקים, יותר מ-64% מהבסקים התנערו לגמרי מאט"א, 11% תמכו רק במטרותיו של הארגון ופחות מ-2% תומכים בשיטותיו האלימות.
בשנת 2007 נערכה הפגנה של 2 מיליון אנשים נגד המדיניות הפייסנית של ממשלת ספרד כלפי הארגון.
מזינה
קריאה קווירית
קריאה קווירית הוא מונח בתורת הספרות המודרנית, והוא אחד המונחים המעשיים השאובים מהתאוריה הקווירית. משמעות המונח "קריאה קווירית" היא קריאת טקסטים, במאמרים, בספרים או בחלק מהם, תוך עיון ביקורתי ואי קבלה של המשולש המגדרי ההטרוסקסואלי הכפוי.
לפי התאוריה הקווירית, "המשולש המגדרי" הוא התייחסות לשלושת המושגים "מין ביולוגי", "מגדר", ו"נטייה מינית", כאל שלוש צלעות במשולש חברתי כפוי, משולש שהחברה השמרנית מקבלת את הקשר בין צלעותיו כדבר מובן מאליו ולעיתים קרובות כדרך ה"לגיטימית" היחידה. הקשר המצופה בין שלושת המושגים מכונה על ידי ג'ודית באטלר "הפיקציה של קוהרנטיות הטרוסקסואלית". משמעותו היא, כי אופן ההתייחסות התרבותית והחברתית, המתבטאת גם בספרות, מצפה, ויש האומרים כופה, על אדם שמבחינה ביולוגית הוא זכר, לנהוג בהתאם למגדר "גברי" ולא "נשי", ולהימשך מבחינה ארוטית לנשים ולהפך כשמדובר באדם שמינו הוא נקבה. הטענה היא כי ציפייה זו היא כפייה של דעת הרוב על מיעוט גדול, בעל זהות אישית ומינית שונה מה"מצופה", תוך ביטול הלגיטימיות לקיומו.
הקריאה הקווירית מחפשת בטקסטים מסרים גלויים או חבויים, השוברים את המשולש המגדרי. הקריאה הקווירית מייחסת חשיבות למאסות היוצאות כנגד המשולש המגדרי הכפוי, למשל אצל יוצרים כמישל פוקו או כג'ודית באטלר. בנוסף, יש בה שימת לב לטקסטים שבהם קיים תיאור של גבר או של אישה שאינם נכנעים לתביעות החברתיות הנוקשות, הכופות תרבות של זהות הטרוסקסואליות מגדרית אחידה, כדוגמת הספרים מוות בוונציה, תמונתו של דוריאן גריי, אורלנדו, הסרטים מרד הנעורים, הדוויג והשארית העצבנית, ועוד.
חולה נפש
ג'יימס דין
ג'יימס ביירון דין (באנגלית: James Byron Dean; 8 בפברואר 1931 – 30 בספטמבר 1955) היה שחקן קולנוע אמריקאי. דין, עם חלוף הזמן, הפך לאייקון תרבותי של התפכחות בגיל ההתבגרות, כפי שבא לידי ביטוי בכותרת של הסרט המפורסם ביותר שלו: "מרד הנעורים". ג'יימס דין היה האדם הראשון שקיבל לאחר מותו מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
ביוגרפיה.
דין נולד במריון שבאינדיאנה. שישה חודשים לאחר שאביו עזב את החווה כדי להיות טכנאי שיניים, עברה המשפחה לסנטה מוניקה שבקליפורניה. ב-1940 נפטרה אמו מסרטן.
לאחר מכן עבר לגור אצל דודתו בחווה בפיירמונט שבאינדיאנה.
בתיכון היה דין בקבוצות הבייסבול והכדורסל, ולמד דרמה ואמנות הוויכוח.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1949, הוא חזר לקליפורניה כדי לגור עם אביו ואמו החורגת.
הוא למד במכללת סנטה מוניקה, ובינואר 1951, נשר מהלימודים ועבר לניו יורק כדי לפתח קריירת משחק. שם למד בבית הספר למשחק "אולפן השחקנים".
דין התחיל את קריירת המשחק המקצועית שלו בסרטון פרסומת לפפסי.
הבמאי איליה קאזאן חיפש שחקן חדש וצעיר לתפקיד הסרט "קדמת עדן". דין ופול ניומן היו שני המועמדים הסופיים לתפקיד, ולאחר מבחן בד בניו יורק, נבחר דין. ב-8 במרץ 1954 עזב דין את ניו יורק ונסע ללוס אנג'לס כדי להתחיל את צילומי הסרט שהתבסס על ספרו הקלאסי של ג'ון סטיינבק. דין, בהופעתו העוצמתית והאמוציונלית, הצליח להציג את הסיפור של סטיינבק באופן הראוי ששמר על רוח הספר. על תפקיד זה קיבל פרס גלובוס הזהב על הישג מיוחד בקולנוע, והיה מועמד לפרס אוסקר.
סרטו השני, "מרד הנעורים", של הבמאי ניקולס ריי, היה לסרט הקולנוע הראשון שדיבר על הנוער ועל מצוקותיו. שם גילם דין שוב את תפקיד המורד הצעיר שובר המוסכמות שהוא כה מאופיין בו. סרט זה היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר ובהם לשני שחקני המשנה, אך לא לדין עצמו. רבים באקדמיה לקולנוע ולטלוויזיה סברו שבעתיד יתפתח דין לשחקן גדול, בדומה לפול ניומן. סרט זה יצא לאקרנים בארצות הברית חודשיים לאחר מותו של דין, דבר שתרם להצלחת הסרט ולהפיכתו לסרט פולחן ואת ג'יימס דין לסמל מין ולמיתוס.
סרטו השלישי והאחרון היה "ענק", סרטו רחב היריעה של הבמאי זוכה האוסקר ג'ורג' סטיבנס. בסרט זה גילם דין דמות קאובוי, שמזכירה רק במעט את שני תפקידיו הקודמים בקולנוע. הסרט היה מועמד ל-10 פרסי אוסקר, כשדין מועמד פעם נוספת. לקראת סיום צילומי הסרט נהרג דין, כך שהסצינות בהן הוא מככב הן, למעשה, החודשים האחרונים של חייו. על מנת להשלים את הסרט השתמשו האולפנים בכפילים ובחקיין שחיקה את קולו של דין. הסרט יצא לאקרנים ב-1956, לאחר מותו.
ג'יימס דין נהרג בגיל 24 מפגיעת רכב בתאונת דרכים.
חיים אישיים.
בשנת 2006 פרסם התסריטאי ויליאם באסט ספר, ובו הודה שהיה לא רק שותפו לדירה של דין בלוס אנג'לס ובניו יורק אלא שבין השניים התנהל קשר רומנטי ומיני. בספר הזכיר באסט גם מערכות יחסים אחרות שניהל דין עם גברים, ביניהם שחקן הקולנוע המוערך ומושא הערצתו של דין מרלון ברנדו. אורח חייו והעדפותיו המיניות של דין נחשפו לציבור רק לאחר מותו. הוא לא גויס לצבא האמריקאי בטענה שהוא הומוסקסואל, אבל האולפנים שהעסיקו אותו פרסמו ידיעות על רומנים שניהל עם שחקניות צעירות שונות.
הטלת גורלות
י&quot;ל מימון
פונג'אב
שלושה מקלות
ויקטור גרייבסקי
ויקטור גְּרַיֶיבְסְקִי (בפולנית: Wiktor Grajewski; 29 ביולי 1925 - 18 באוקטובר 2007) היה עיתונאי ישראלי יליד פולין שהעביר לקהילת המודיעין הישראלית את הנאום הסודי שנשא ניקיטה חרושצ'וב במושב הסגור של הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, ובו הוקיע את פשעי סטלין.
שנותיו הראשונות בפולין.