אף כי התזמורת שומרת על רמתה הגבוהה מאז ייסודה, בניהולם של מנהלים מוזיקליים שונים ידועי שם, הרי רבים סבורים, שמאריס יאנסונס, בתקופת כהונתו בין השנים 1979 ל-2002, הקפיץ אותה קדימה יותר מכל מנצח אחר. בשנים אלה הפיקה התזמורת הקלטות מהימנות של הסימפוניות מאת צ'ייקובסקי ויצאה לסיורים בינלאומיים.
בספטמבר 1994 הוזמנה התזמורת יחד עם המוזיקאי הישראלי יאיר דלאל להשתתף בטקס הענקת פרסי נובל לשלום ליצחק רבין, שמעון פרס ויאסר ערפאת, שם ביצעו את השיר "זמן אל-סלאם - זמן לשלום" בביצוע מיוחד אליו חברו הזמר ירון סופר, המנצח זובין מהטה וארבע מקהלות ילדים:
מקהלת מורן, מקהלת הילדים של בית חנינא, מקהלת ילדים פלסטינית ומקהלת ילדים נורווגית.
אלדוס הקסלי
ברנו
ברנו (בצ'כית: , בגרמנית: Brünn, נכתב גם ברין או ברונא) היא בירת מוראביה והעיר השנייה בגודלה בצ'כיה.
אטימולוגיה.
מקור שמה של העיר אינו ברור, וההסבר הסביר ביותר הוא שמקורו בשפה סלאבית עתיקה בה brnie משמעותו בוץ או brniti שמשמעותו מגן או מבצר. יש הסוברים כי מקור השם במילה "הר" בשפה קלטית שפה ששלטה באזור לפני השתלטות הסלאבים.
גאוגרפיה.
ברנו שוכנת בדרום-מזרח המדינה, בחיבור הנהרות סביטבה וסוורטקה. היא הבירה הפוליטית והתרבותית של אזור דרום מוראביה ומשמשת כמרכז של מוראביה בכלל. העיר ממוקמת בחיבור הדרכים בין הציוויליזציות בדרום אירופה לצפונה. עקב מיקומה בין ההרים לבין המישור היא נהנית מאקלים נוח ומתון.
היסטוריה.
ברנו הוכרה כעיר על ידי ואצלב הראשון מלך בוהמיה בשנת 1243, אולם האזור יושב כבר במאה ה-5 לספירה. החל מהמאה ה-11 שימשה העיר כמקום מושבה של שושלת פשֵימִסל ששלטה בבוהמיה ובאזורים בפולין. במאה ה-14 העיר שימשה אחד המרכזים בהם נפגשה האספה המוראבית, כאשר העיר אולומוץ משמשת כמרכז השני.
במהלך מלחמת שלושים השנים, בשנים 1643 ו-1645, הייתה ברנו העיר היחידה שהצליחה לעמוד בפני המצור השוודי, מה שאיפשר לאימפריה האוסטרו-הונגרית לשקם את צבאה ולעמוד בלחץ ההתקפות השוודי. כאות הוקרה לעמידתה האיתנה, זכתה העיר להטבות מיוחדות במעמדה כעיר והוקם בה מבצר ברוקי. בשנת 1742 ניסו הפרוסים לכבוש את העיר ללא הצלחה, ובשנת 1777 הוקמה בה בישופות.
במאה ה-18, בעקבות התפתחות התעשייה והמסחר, גדלה העיר מאוד והפכה לאחד מהמרכזים התעשייתיים המרכזיים במוראביה. לא רחוק מהעיר נערך ב-1805 קרב הכרעה חשוב במלחמת הקואליציה האנטי צרפתית השלישית הידוע בשם קרב אוסטרליץ.
בשנת 1839 מסילת הרכבת הראשונה הגיעה לעיר, בשנת 1847 החלה הארה באמצעות גז ובשנת 1869 נבנתה מערכת הטראם הראשונה בעיר. עקב הגידול המהיר נהרסו הביצורים של העיר והמבצר המרכזי הפך בית כלא של האימפריה האוסטרו-הונגרית, הן לפושעים פליליים והן לפושעים פוליטיים.
בתקופת הרפובליקה הצ'כו-סלובקית הראשונה (1919-1938) נמשך הפיתוח ובעיר הוקמה אוניברסיטה על שמו של טומאש מסריק (1919), בה הוקם הצבא הצ'כי (1919) וכן הוקמו בה גני ירידים בשנת 1928. העיר הפכה לא רק מרכז תעשייתי כי אם גם מרכז תרבותי ורוחני.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה העיר תחת שלטון נאצי. יהודי העיר גורשו ברובם הגדול לטרזין, בית הכנסת הגדול בברנו נשרף ונהרס, וגם רבים מתושביה הצ'כים של העיר הוצאו להורג.
לאחר המלחמה גורשו כ-40,000 מן התושבים ממוצא גרמני לאוסטריה. זמן קצר לאחר המלחמה הפכה העיר קומוניסטית עם המהפכה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה (1948) שהסתיימה במהפכת הקטיפה בשנת 1989.
ברנו היום.
בשנת 1993 לאחר הפיצול מסלובקיה הוקמו או הועברו לעיר, בית המשפט החוקתי הצ'כי, בית המשפט העליון של צ'כיה וכן לשכת התובע הכללי. בעיר מספר מוסדות אקדמאיים, הבולט שבהם הוא אוניברסיטת מסריק שהיא השנייה בגודלה בצ'כיה. לעיר היסטוריה ארוכה במרוצי מכוניות ואופנועים כבר משנות ה-30 של המאה ה-20 עת הוקם בסמוך לעיר מסלול מרוצים. לאחר הפסקה של שנים רבות, המסלול נבנה מחדש בשנת 1987 והחל לארח מרוצים בינלאומיים כשגולת הכותרת היא מרוצי אופנועי גרנד פרי.
יהודים.
העדות הראשונה על יהודים באזור היא משנת 1253 מתקופת אוטקר השני משושלת פשמישל, שבה היהודים זכו להגנה של המונרך והיו ואסלים של הכתר. כואסלים זכו היהודים מצד אחד להגנה ומצד שני נאלצו לשלם מיסים גבוהים. כך, בשנת 1333 ציווה המלך יוהאן מלוקסמבורג כי היהודים ישלמו 25% מהוצאות הבניה של חומת העיר והחפיר. על פי הערכה התגוררה בעיר קהילה של כ- 1,000 יהודים באותה תקופה (על פי כמות המיסים ששולמה). מרבית היהודים עסקו במסחר של עורות וצמר, אף על פי שהותר להם להיות אופים נגרים וחייטים. חלק מהיהודים היו מלווים בריבית אך הם לא הורשו להתגורר מחוץ לתחום הגטו, ולהחזיק באדמות במקרה ומלווה לא שילם את חובו.
בתקופת המגפה השחורה ברנו הייתה אחת הערים היחידות שהסכימה לקבל יהודים מגורשים ולכן העיר ידעה באותה תקופה גלי הגירה של יהודים. הקהילה היהודית בברנו ידעה אבדות כבדות בתקופת המלחמות ההוסיטיות (1420-1434 לערך), במיוחד מידי כוחות האימפריה הרומית הקדושה. אחת הדמויות הבולטות בקהילה היהודית של ברנו במחצית המאה ה-15 היא זו של הרב ישראל ברונא (1400-1480), אחד הפוסקים הבולטים בדורו, אשר שימש כרב הקהילה עד לגירוש יהודי העיר בשנת 1454. לאחר גירושם, לא קמה קהילה יהודית בברנו עד למחצית המאה ה-19 ונקנסו בקנסות כבדים כל אימת שנכנסו אל בין חומות העיר. לאורך תקופה זו קיימו היהודים עסקים רבים בעיר ברנו, אולם לא התגוררו בה.
בשנת 1772 עבר אליה מנהיג התנועה הפרנקיסטית יעקב פרנק לאחר ששוחרר ממעצרו במבצר צ‘נסטוחובה על ידי הרוסים. פרנק שהה בעיר 13 שנים, כשהוא מנהל משטר צבאי למחצה בקרב קהילתו, הכולל לבישת מדים ואימונים קבועים, מנבא על מהפכה עולמית העומדת לפרוץ, אשר נהרות הדם שתביא יפילו את הכנסייה הקתולית שבגדה בו, ושבסופה יכבוש צבא המאמינים מדינה משלו בפולין.
רק לאחר אביב העמים בשנת 1848 הוסרו ההגבלות על מגורי יהודים בעיר והקהילה היהודית במקום שבה והתחדשה. כבר בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19 נרכשה חלקת אדמה לבית קברות יהודי ובשנת 1853 החלה בניית בית כנסת חדש לקהילה. בשנת 1857 מנתה הקהילה היהודית בעיר כ-2,230 נפש מתוך 59,819 תושבי העיר. בשנת 1861 נפתח בית ספר יהודי בעיר. בעת מלחמת העולם הראשונה הגרו לברנו אלפי פליטים יהודים מגליציה. בין שתי מלחמות העולם שגשגה הקהילה היהודית בעיר ואף קם בה מרכז ספורט יהודי "מכבי". בשנת 1938 הגיע מספר יהודי העיר לכ-12,000 תושבים. בתקופת השואה שמשה ברנו מרכז לפליטים מצ'כוסלובקיה אך מרבית היהודים גורשו למחנה הריכוז טרזין בשנים 1941-1942.
בתחילת המאה ה-21 קיימת בברנו קהילה יהודית פעילה המונה כ-300 יהודים.
בין הדמויות הבולטות אשר יצאו מן הקהילה היהודית בעיר, מעת חידושה במחצית המאה ה-19, נמנים: הפילוסוף תאודור גומפרץ (1832-1912), אדולף סטראנסקי (Adolf Stránský) (1855-1931), המלחין פאבל האס (1899-1944) ואחיו השחקן הוגו האס (1901-1968), הצייר אוטו אונגר (1901-1945), הצייר לודוויג בלום (1891-1971) זוכה אות יקיר ירושלים, השחקן גדעון זינגר, ההיסטוריון הוגו גולד (1895-1968), ולודוויג צ'ך (1870-1942) אשר שימש כשר בממשלת צ'כוסלובקיה בתקופה הרפובליקה הראשונה.
ליגת העל של בוסניה והרצגובינה
ליגת העל של בוסניה והרצגובינה (בבוסנית: Premijer liga BiH) היא ליגת הכדורגל העליונה בבוסניה והרצגובינה.
עד שנות ה-90 שיחקו הקבוצות הבוסניות בליגת העל היוגוסלבית, ולאורך השנים זכו הקבוצות הבוסניות שלוש פעמים באליפות יוגוסלביה (FK סראייבו זכתה בתואר ב-1967 וב-1985, ז'לייזניצ'אר סרייבו זכתה ב-1972). משחקי הליגה והגביע בבוסניה החלו רק במחצית השנייה של שנות ה-90 מאחר שמאז שחרור המדינה מיוגוסלביה התרחשה מלחמת בוסניה. תחילה שיחקו הקבוצות בליגות אזוריות ונפגשו למשחקי פלייאוף בין הזוכות, ובשנת 2000 הוקמה ליגת העל במתכונתה הנוכחית.
בליגה מתמודדות 12 קבוצות אשר משחקות ביניהן שלושה סיבובים, ובסך הכל 33 מחזורים, והקבוצה שמדורגת במקום הראשון בתום כל עונה זוכה באליפות ומעפילה למוקדמות ליגת האלופות. הקבוצות שסיימו במקומות 2–3 מעפילות למוקדמות הליגה האירופית, יחד עם זוכת זוכת הגביע של בוסניה והרצגובינה. בתום כל עונה יורדות שתי קבוצות לליגות המשניות: קבוצות אחת לליגה הראשונה של בוסניה והרצגובינה ואחת לליגה הראשונה של רפובליקה סרפסקה.
הקבוצות בליגה.
להלן הקבוצות המתמודדות בליגת העל של בוסניה והרצגובינה בעונת 2022/2023:
היסטוריה.
תקופת מלחמת בוסניה (1992 - 1996).
עד שנת 1992, שיחקו המועדונים הבוסנים בליגה הראשונה של יוגוסלביה שהחלה בשנת 1923, ואספה את המועדונים הטובים ביותר מיוגוסלביה. בשנת 1991, לאחר פירוק יוגוסלביה, עזבו המועדונים מסלובניה וקרואטיה והקימו מערכות ליגה משלהם, ובשנת 1992 עזבו והקימו לעצמן ליגות גם מקדוניה ובוסניה והרצגובינה.
לאחר התפרקות יוגוסלביה, הכריזה מדינת בוסניה והרצגובינה על עצמאות בסוף חורף 1992, וכבר באפריל אותה שנה ביקשה ההתאחדות לכדורגל בבוסניה והרצגובינה (נקראה גם N / FSBiH ) להצטרף לפיפ"א ולאופ"א. בינתיים, בגלל פרוץ מלחמת בוסניה באפריל 1992 לא נערכו משחקים בעונת 1992/1993. בסוף 1993 חלק מהארץ השיקה מחדש תחרויות כדורגל עם היקף מצומצם. אבל כמו שהמדינה הייתה מחולקת בקווים אתניים, כך גם הכדורגל.