היהודי הראשון שהגיע לאי היה שמואל כהן, הוא היה יזם שהגיע על הספינה בראשות יוהאן ון-וולבייק שכבש את האי מהספרדים בשנת 1643. הקהילה נוסדה כאשר בשנת 1651, ז'ואו דה-ילן, הביא כ-10 משפחות מהקהילה היהודית הפורטוגזית של אמסטרדם להתיישב באי. הם הקימו את הקהילה, מקוה ישראל, ומרביתם עבדו במטע התקווה באי. את הקבוצה השנייה הביא לאי יצחק דה-קוסטה בשנת 1659. הקבוצה הביאה איתה גם את ספר התורה הראשון באי, אשר הובא מקהילת הספרדים של אמסטרדם. ספר התורה עדיין משמש את הקהילה בבית הכנסת מקוה ישראל.
בתחילה ניסו היהודים להיות עובדי אדמה, אבל בסופו של דבר רובם התרכזו בעיר הבירה וילמסטאד ועברו להיות סוחרים שהיו אחראים על הסחר עם אירופה. במפקד של 1836 נמנו באי 764 יהודים, מהם רק 66 עניים. יצחק מרדכי יוסט תיאר את הקהילה באי בסביבות שנת 1845: "ושם שתי בתי תפלות האהת אשר שמה מקוה ישראל בתוך העיר, ושם השנית גוה שלום מעבר לחוף, אך דלתות השגית סוגרו מבלי באי תפלה. שם גם בית ספר תלמוד תורה לגערים עגיים. גם הקהל הזה נותן שכר לשלשה רבנים וליתר כעלי פקודות הקהלה."
היהודים בקוראסאו תוארו בהכרמל בשנת 1860 כמי שמקפידים על שמירת המצוות יותר מיהודי פרמריבו.
בשנת 1864 שליש מהקהילה נפרדה והקימה בית כנסת רפורמי, בית עמנואל. אך כעבור 100 שנה התאחדו הקהילות שוב ובאי שני בית כנסת, מקוה ישראל-עמנואל אשר מתפללים בסגנון של היהדות הרקונסטרוקטיבית. ובית הכנסת האורתודוקסי שערי צדק.
בתחילת המאה ה-20 החלו להגיע יהודים מתפוצות אשכנז, שלא נתקבלו בסבר פנים יפות על ידי הקהילה הספרדית. על כן הקימו מועדון משל עצמם שנקרא "מועדון מאוחד" (Club union) ואת בית הכנסת "שערי צדק" בשכונת סקרלו. בהמשך, עבר בית הכנסת לשכונת מהאי (Mahaai), לבית שהוסב לבית כנסת. בשנת 2006, נבנה בית הכנסת החדש ברחוב מגדלנווכ (Magdalenaweg). בית הכנסת נחשב לאורתודוקסי ופועל בשבתות ובימים טובים. באמצע העשור השני של המאה ה-21, אין רב קבוע באי ואולם הקהילה מזמינה שליחים בחגים ובימים הנוראים. בשבתות, חברי הקהילה מנחים את התפילה.
בית העלמין בית חיים משמש את בני הקהילה למן היווסדה.
אנשים מפורסמים.
רולי וינקלר (Roelly Winklaar), אחד השרירנים הגדולים והמפורסמים ביותר בעולם, נולד באי, ואף מייצג אותו בתחרות מר אולימפיה.
מקור השם.
מקור שמו של האי אינו ברור. לפי אחת הסברות מקור שם האי במילה הפורטוגזית "לב". לפי סברה אחרת (מחקרים של ג'ובארט ובארט משנת 1994) זהו שמם המקורי של תושבי האי. בעקבות שם האי הפכה המילה "קוראסאו" למילה המתארת צבע כחול כהה בפורטוגזית, ובהמשך הפכה לשמו של ליקר בעל צבע זה.
תרבות.
בשל המגוון התרבותי ומספר השפות הרב שבאי, נוצרה בעיר תרבות ספרותית ייחודית ברבגוניותה. ייחודה של הספרות באי היא בשימוש בנרטיב של ריאליזם על-טבעי. בין הסופרים העיקריים של האי נמנים קולה דברוט, פרנק מארטינוס אריון, פייר לאופר, אליס ג'וליאנה, באולי ואן ליוון וטיפ מארוג.
השכלה.
באי קוראסאו ארבע אוניברסיטאות:
ג'ררד שוורץ
אתאנתיול
אתאנתיול (Ethanethiol), או בשמו האחר, אתיל מרקפטאן, הוא תרכובת אורגנית שנוסחתו הכימית היא C2H6S או בכתב מורחב CH3CH2SH ומסתו המולרית היא 62.1 גרם למול.
שימוש האתאנתיול הוא מתן ריח לתערובות גז טבעי ופרופאן.
האתאנתיול מתמוסס במידה מועטה במים, אך מתמוסס במידה רבה בממסים אורגניים. האתאנתיול נמצא על ידי ד"ר מאסוול בורווס.
האתאנתיול הוא נוזל ללא צבע עם ריח חזק, שדומה לריח ביצים רקובות.
האף האנושי יכול לקלוט את ריחו של האתאנתיול בריכוזים של עד 0.02 חלקים למיליון (ppm) (חלק 1 של אתאנתיול לכל 50 מיליון חלקים של אוויר).
לכן, האתאנתיול נוסף בכמויות קטנות לתערובות הגז הטבעי המשמשות לחימום ובישול כדי לתת ריח, לתערובות חסרות הריח, כך ניתן לחוש מקרים של דליפה וסכנה להתלקחות.
האתאנתיול הוא גם המרכיב העיקרי בנוזל אשר אותו מתיז הבואש במצבים של סכנה.
רעילות.
בכמויות גדולות האתאנתיול הוא רעיל וחשיפה לכמויות כאלו גורמת לכאב ראש, טשטוש, ופגיעה בקואורדינציה, נזק לכליות ולכבד.
הוועידה האמריקאית לחומרים תעשייתיים (ACGIH) קבעה את רמת החשיפה לתערובות הגז הטבעי ופרופאן שחשיפה לכמויות קטנות יותר אינו גורם נזק.
הרמה שנקבעה על ידי הוועידה היא חשיפה לריכוז של 5 חלקים למיליון (ppm) במשך שמונה שעות כאשר הכמות המספיקה כדי להרגיש את ריחו של האתאנתיול הוא, כאמור, 0.02 חלקים למיליון. לכן, הריכוז שדרוש כדי להריח את הגז הטבעי והפרופאן הוא אחד חלקי 250 (0.004) מהריכוז שבמשך שמונה שעות נחשב למסוכן.
לפי ספר השיאים של גינס לשנת 2000, אתאנתיול הוא "החומר המסריח ביותר" שקיים.
שימוש.
שימושו העיקרי של האתאנתיול הוא בהוספה מכוונת לגז טבעי ולחומרים מסוכנים אחרים נטולי ריח, על מנת לשמש אזהרה מפני דליפת גז.
האתאנתיול הוא גם חומר גלם לייצור סוגים של פלסטיק, חומרי הדברה ואנטי מחמצנים.
עמאד מע'ניה
מתאנתיול
מתאנתיול (או מתיל מרקפטאן) הוא גז ללא צבע שריחו כריח כרוב רקוב.
המתאנתיול הוא חומר טבעי שנמצא בגוף האדם בדם, מוח וברקמות אחרות וגם בחיות.
המתאנתיול משתחרר אצל חיות מהגוף בצואה.
המתאנתיול נמצא גם במזון כגון, באגוזים ובגבינה.
המתאנתיול גם נחשב לכימיקל העיקרי שגורם לריח רע מהפה וגם כגורם הריח בנפיחות.
מתאנתיול הוא גז חסר צבע דליק, עם ריח חזק מאוד ודוחה.
בריכוזים גבוהים מאוד המתאנתיול הוא חומר רעיל מאוד ותוקף את מערכת העצבים המרכזית, אך ריחו החזק מוסר מידע לגבי ריכוזו של החומר ומונע סכנה.
הנוסחה הכימית של המתאנתיול היא CH4S או בכתב מורחב CH3SH והחומר מוגדר כתיול.
המתאנתיול נמצא במעורר ריח בתערובת הגז הטבעי ביחד עם התיול אתאנתיול.
בפני הים, המתאנתיול הוא תוצר הלוואי העיקרי של תגובת שבירה של החומר דימתילסולפוניופרופיונט (DMSP) ובעלי חיים בים משתמשים במתאנתיול כמקור לגופרית למרות שהמתאנתיול נמצא הריכוזים יותר נמוכים מאשר ריכוז הגופרית.
חיידקים בסביבות שונות יכולים להפוך את המתאנתיול לדו מתיל סולפיד CH3SCH3.
מתאנתיול הוא חומצה חלשה בעלת pKa של ~10.4.
האופי החומצי של המתאנתיול גורמות לו להגיב עם מתכות מומסות בתמיסות.
שימושים.
המתאנתיול משמש בעיקר כריחן כדי להזהיר לגבי דליפות של גזים דליקים ללא ריח כאשר הם טהורים. המתאנתיול חזק דיו כך שגם כמויות קטנות מאוד ממנו מספיקות להפיק ריח חזק.
המתאנתיול מוסף התערובת הפרופאן בהיותו במצב נוזלי בקלות.
הכנה.
מתאנתיול מיוצר בתגובה בין מתנול למימן גופרתי
הפיגוע בסנקט פטרבורג.
ב־26 בדצמבר 2005 עשרות אנשים בסנקט פטרבורג, רוסיה נפגעו, כנראה, משחרור של מתאנתיול בחנות. שחרור המתאנתיול נגרם כתוצאה ממעשה פלילי, ובשלוש חנויות נוספות נמצאו ארגזים עם מכלי זכוכית ומדי זמן מתקתקים לפיצוץ ושחרור המתאנתיול.
למוריים
לֵמוּרִיִּים (שם מדעי: Lemuridae) היא משפחה של פרימטים בתת-הסדרה טרום קופים (קיפופים). המשפחה היא אנדמית לאי מדגסקר ולארכיפלג קומורו. במשפחה זו קיימים כיום 22 מינים ב-5 סוגים.
השם "למור" בלטינית הוא: רוח רפאים. מקור השם טמון בעובדה שהלמוריים ישנים במשך היום ובשעות הלילה הם פעילים וכשהם מנתרים בין ענפי העצים נדמה הדבר כצל חולף. רוב הלמוריים אינם יותר גדולים מחתול.
כל בני המשפחה הם אוכלי צמחים או אוכלי כל, אך חלקם אוכלי פירות, חלקם אוכלי עלים, אחרים כוללים גם חרקים במזונם, ויש כאלו האוכלים בעיקר עלי חזרן. הם שוכני עצים, לפחות חלקית, ויש כאלו המבלים חלק מזמנם על האדמה. הם מתקדמים הן על ידי ריצה אופקית על ענפים והן על ידי ניתור מגזע מאונך אחד למשנהו.
הם מתאפיינים בזנבות ארוכים ושעירים ובגופים ובגפיים רזים. אוזניהם אינן גדולות, מכוסות, חלקית לפחות, בפרווה, ובקצותיהן ציצות שיער.
ללמור טופר מיוחד המיועד לטיפוח וסירוק הפרווה, המכונה . כמו כן, לסתו התחתונה של הלמור "מאובזרת" במערכת שיניים דמויות מסרק, אשר גם לה תפקיד חיוני בטיפוח הפרווה.
לא כל היצורים המסווגים כלמוריים שייכים באמת למשפחה זו. ישנה על-משפחה של הלמורים בה משפחות נוספות. אחדים מהמינים שנכחדו בעל-משפחה זו היו גדולים מגורילה.
למוריים נעזרים בטופרים לקפיצות מענף לענף וכך לא נופלים.
יואב צפיר
יואב צפיר (נולד ב-14 בנובמבר 1968) הוא מפיק טלוויזיה, במאי, עורך, תסריטאי, שחקן ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה.
צפיר נולד וגדל ברמת השרון. אביו הוא הקומיקאי טוביה צפיר.
פריצתו הגדולה של יואב צפיר לתודעת הקהל הייתה לפני גיוסו לצבא, כאשר כיכב בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע הישראלי מ-1987, "בלוז לחופש הגדול".
כאשר התגייס לצה"ל התקבל ללהקת הנח"ל, ושירת בה בשנים 1986 עד 1989 (לצד מומי לוי, שרון חזיז, דנה ברגר, אורי הוכמן, תומר שרון, אילה אשרוב, שרון שחל ושי זורניצר). זו הייתה הפעם הראשונה שבן של חבר בלהקה צבאית (טוביה צפיר) שירת באותה להקה. מיד עם שחרור החל להשתתף במספר מופעים במקביל, באוקטובר 1989 החל לשחק במחזמר "המבשר" שעלה בפסטיבל עכו, בדצמבר 1989 החל לשחק בתיאטרון החאן במחזה "דו-קרב" שכתבה דפנה אילת, על פי ספרו של דוד גרוסמן, בבימוי של אילן אלדד, בנוסף השתתף במופע "ציל"ה" - צוות יוצאי להקת הנח"ל" שיזם יחד עם יוצאים אחרים של להקת הנח"ל. בנוסף החל ללמוד לתואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.