המסורת היהודית הוא ספר שנכתב על ידי הרב אליעזר מלמד, במטרה לספר את סיפורה של "המסורת היהודית, על מכלול מצוותיה, הלכותיה ושאיפתה לתיקון עולם, בחיי היחיד, המשפחה, החברה והעם, במעגל החיים ובמעגל השנה, בימות החול בשבתות ובמועדים".
הספר נכתב בסגנון דומה לסגנון סדרת הספרים פניני הלכה, שכתב הרב מלמד, ויצא לאור בחודש אלול התש"ף. נכון לחורף ה'תשפ"ב תורגם לארבע שפות: אנגלית, רוסית, ספרדית וצרפתית.
מבנה הספר.
הספר מחולק לשישה שערים: חזון ישראל, בין אדם לחברו, משפחה, אמונה, העם והארץ, בין אדם למקום ושבת ומועדים.
שער ראשון - חזון ישראל.
פרק זה סוקר את חזון תורת ישראל תיקון העולם והשפעת ברכה על כל העמים, והיסודות הערכיים הנלמדים מסיפורי התורה מבראשית ועד מתן תורה.
שער שני - בין אדם לחברו.
פרק זה עוסק במצוות וערכים שונים הקשורים לפלג המצוות שבין אדם לחברו, כגון אמת ויושר, צדקה, איסור רצח וגזלה, ועוד.
שער שלישי - משפחה.
פרק זה עוסק בנושאים הקשורים למשפחה: נישואין, טהרת המשפחה, כיבוד הורים, מצוות עונה, אבלות, ועוד.
שער רביעי - אמונה, העם והארץ.
פרק זה עוסק באמונה ועבודה זרה, תורת ישראל, ארץ ישראל, גיור, בית המקדש, ועוד.
השער החמישי - בין אדם למקום.
פרק זה עוסק במצוות שבין אדם למקום: תפילה, ברכות, כשרות ואיסורים שונים נוספים.
השער השישי - שבת ומועדים.
פרק זה עוסק בשבת ובמועדי ישראל: השבת והלכותיה, פסח, ספירת העומר, שבועות, ראש השנה, יום הכיפורים, סוכות, חנוכה, פורים, ועוד.
תוכון קרוליינה
תוכון קרוליינה (שם מדעי: Conuropsis carolinensis) הוא מין נכחד של תוכי מקבוצת האריים, אשר היה אחד משני התוכים היחידים שמקורם באמריקה הצפונית (לצד המין החי "Rhynchopsitta pachyrhyncha") והתוכי הצפוני ביותר שנודע. התוכי נכחד כליל במשך המאה ה-19. ככל הנראה היה זה קרוב רחוק של הקוניור והקוניור הזהוב.
התוכון חי ממזרח ארצות הברית, לאורך המערב התיכון ועד המישורים הגדולים. תפוצתו השתרעה מחופי האוקיינוס האטלנטי של ניו יורק, במזרח ועד לקולורדו במערב. תפוצתו הייתה באזורי יערות וחורשים פתוחים, אך גם בביצות (בייחוד ביצות המכילות עצי טקסודיון) ומישורים.
אורכו של תוכי זה הגיע ל-30 עד 32 סנטימטרים בקירוב, כשהזכרים היו מעט יותר גדולים מהנקבות. צבע הנוצות היה ירוק כהה עם בטן ירוקה בהירה, צוואר וחזה צהובים וכן ראש צהוב בעל "כיפה" ולחיים אדומים. המקור היה עבה, אפור ומעוקל והוא הותאם לפיצוח זרעים קשים או פירות. תוכים אלה יכלו לחיות מעל 35 שנה.
התוכי עף בלהקות שיכלו להגיע ל-200 עד 300 פרטים שהתאספו לאכילת פירות שונים כמו תפוחים, ענבים ועוד, וכן זרעי צמחים שונים כמו ברוש, מייפל ועצים נוספים וגם מצמחים קוצניים כמו דרדר. החוקר ג'ון ג'יימס אודובון טען שהתוכי ניזון גם מלכיד הנחלים, מה שהפך את בשרו לרעיל לטורפים.
הכחדה.
התוכי נכחד בהשפעת האדם והאוכלוסיות שלו פחתו במשך המאה ה-19, עד שהפרט האחרון בטבע מת בגן החיות של סינסינטי שבאוהיו, לצידה של היונה הנודדת האחרונה שנכחדה לצידו של התוכון. המין הוכרז רשמית כנכחד ב-1939, לאחר מותו של הפרט האחרון הידוע, בשם אינקאס.
האדם היה אחראי להכחדת התוכון, ככל הנראה עקב ציד מסיבי של תוכונים למאכל וקישוט נוצותיהם, הרס העצים עליהם קיננו וכן עקב הגנה על יבולים ממתקפותיהם וסחר לחיות מחמד, אשר השמידו את האוכלוסיות הגדולות. מספר חוקרים סוברים שגם מחלות שהועברו אליהם עזרו לחסל את האוכלוסיות.
תוכי קרולינה
נאוצ'ן
נאוצ'ן (שם מדעי: Neochen) הוא סוג של עופות מים נאוטרופים מתת-משפחת ברווזי צדפות ממשפחת הברווזיים, הכולל כיום שני מינים: אווז אורינוקו ואווז האנדים. בעבר נכללו עוד שלושה מינים שנכחדו בסוג.
ברווזים אלה דומים במראם לאווזים, אך בעלי קירבה גדולה יותר ליאורית, לטדורנה ולעוד ברווזים טרופיים. בעבר סיווגו את אווז אורינוקו ליחידי בסוגו. כיום הפרידו את אווז האנדים מהסוג הקרוב ברווז צדפות, עקב הבדלים מולקולריים קטנים.
אולי נדבר
אולי נדבר הוא סינגל של הזמר נדב גדג', שיצא לאור ב-26 בדצמבר 2017. השיר נכתב על ידי קיי בן סלמון ולידור בן דוד, הולחן על ידי סלומון וגדג' ועובד על ידי ינון יהל.
רקע.
השיר הוא הסינגל הראשון שהוציא גדג' לאחר אלבום הבכורה הבינלאומי שלו, Nadav Guedj, וכן שירו הראשון בשפה העברית. על השיר אמר גדג': "בשנה האחרונה במסגרת הלהקה הצבאית אני שר בעברית בכל מקום בארץ, זה עשה לי חשק להתחיל לכתוב ולהוציא חומרים בעברית. אני מאוד שמח על השיר הזה. כבר הרבה זמן שאני עובד על חומרים בעברית ושמח מאוד מהתוצאה".
וידאו קליפ.
לשיר הופק וידאו קליפ רשמי, אשר פורסם בערוץ היוטיוב של גדג' בסמוך לצאת הסינגל. הקליפ בוים על ידי אלעד וייסמן, בדומה לקליפ של השיר "Golden Boy", איתו ייצג גדג' את ישראל באירוויזיון 2015. בקליפ נראה גדג' מסתובב ברחבי מקומות שונים סביב בית מלון, תוך שהוא שר את השיר.
ביקורת.
דודי פטימר ממעריב אונליין נתן לשיר ביקורת חיובית: "קולו מלא הגרוב והנשמה מתמזג היטב עם הלחן ומלא בחינניות מעט נאיבית, ביישנית וצעירה שתורמת היטב לתדמית ה'מאמי' הלאומי של ישראל. בשורה התחתונה, גדג' מוכיח כי הוא לא זמר של אלבום אחד או זמר שאחרי תוכנית ריאליטי ואירוויזיון נעלם כלא היה. הוא פה בכדי להישאר ולפרוח".
הצלחה.
בצאתו זכה השיר להצלחה רבה, תוך שהגיע למקום השלישי במצעד ההשמעות בתחנות הרדיו של חברת מדיה פורסט, ולראשון במצעד הרשמי של גלגלצ. גם במצעדי הפזמונים השנתיים זכה השיר להצלחה, תוך שהגיע למקומות התשיעיים במצעד ההשמעות ברדיו השנתי של מדיה פורסט והמצעד השנתי של גלגלצ בהתאמה, לחמישי במצעד השנתי של כאן גימל, ולשביעי במצעד ההשמעות ברדיו של אקו"ם.
השיר היה לשיר השלישי המושמע ביותר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי לשנת 2018. נכון לספטמבר 2020, עומד השיר על כשני מיליון וחצי השמעות בפלטפורמה, ובפלטפורמת שיתוף הווידאו יוטיוב, הוא עומד על כ-26 מיליון צפיות.
הישרדות, התחמקות, התנגדות ובריחה
הישרדות, התחמקות, התנגדות ובריחה (באנגלית: Survival, Evasion, Resistance, and Escape, בקיצור SERE) היא תוכנית אימוני מילוט של מחלקת ההגנה של ארצות הברית (DoD) המכינה את הכוחות המזוינים למצבי הישרדות ונפילה בשבי במטרה לשרוד ו"לחזור בכבוד" בתרחישי מילוט מגוונים.
אימוני ה־SERE כוללים כישורי הישרדות, התחמקות, היחלצות, התמודדות עם חקירות ועינויים ויישום "קוד התנהגות צבאית בשבי", ושיטות וטכניקות הימלטות.
היסטוריה.
מקורותיו של ה־SERE בארגון ה־MI9 "התחמקות ובריחה" ("E&amp;E") הבריטי שהוקם עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כדי להכשיר צוותי אוויר וכוחות מיוחדים בהתחמקות מכוחות האויב בעקבות נחיתת אונס מאחורי קווי האויב. לאחר שארצות הברית נכנסה למלחמה בשנת 1941, צוות MI9 הגיע לוושינגטון הבירה כדי לדון באימון ה־E&amp;E והתוצאות המוכחות עם כוחות האוויר של צבא ארצות הברית ("USAAF"). כתוצאה מכך, ארצות הברית הקימה ארגון התחמקות ובריחה משלה, המכונה MIS-X, שבסיסו בפורט האנט, וירג'יניה.
גנרל קרטיס למאי הכיר בחשיבות הכשרת צוותי אוויר בטכניקות מילוט והנהיג הדרכת SERE במספר בסיסים. בשנת 1945 הוקם מרכז אימוני הישרדות מאוחד בפורט קרסון, קולורדו תחת טייסת ההדרכה 3904, ובשנת 1947 נפתח בית הספר להישרדות ארקטית (הידוע בכינויו "בית הספר המגניב") בבסיס חיל האוויר מארקס בנומה שבאלסקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הסתבר כי כ-75% מטייסי הצי שהופלו צנחו בשלום, אך כ-5% מהם לא שרדו בין משום שטבעו או שלא הצליחו לשרוד בים או באיים נידחים. מכיוון שיכולת שחייה בסיסית הייתה תנאי לטייסי חיל הים, הורחבו אימוני שחייה (לשחות מייל אחד ולצלול 50 מטר) ונוספו אימון היחלצות ממטוס שקוע.
במלחמת קוריאה הופרו כללי היחס הנהוגים בשבויי מלחמה – הצפון קוריאנים (בגיבוי סיני) התעלמו מאמנת ז'נבה בנוגע לטיפול בשבויי מלחמה וחיילים אמריקאים שנפלו בשבי לא ידעו להתמודד עם המצב ונוצלו לצורכי תעמולה.
זמן קצר לאחר סיום מלחמת קוריאה יוזמה מחלקת ההגנה וועדה לשיפור הכנת הכוחות המזוינים להתמודדות עם סביבת הלחימה והשבי. המלצת הוועדה הייתה יישום "קוד התנהגות" צבאי המגלם ערכים אמריקאים מסורתיים כחובות מוסריות של חיילים במהלך לחימה ושבי. ביסוד קוד זה עמדה האמונה כי יש לחשוב על השבי כהרחבה של שדה הקרב – מקום בו צפויים חיילים לקבל את המוות כחובה אפשרית. הנשיא אייזנהאואר הוציא אז את ההוראה המבצעת 10631 שקבעה: "כל אחד מחברי הכוחות המזוינים של ארצות הברית צפוי לעמוד בסטנדרטים המגולמים בקוד ההתנהגות בעת לחימה או בשבי."
בסוף שנות החמישים של המאה העשרים החלו אימוני SERE בבסיס בברונסוויק שבמיין עם קורס של 12 יום בו למדו טייסי חיל הים כישורי הישרדות והתחמקות מתפיסה, ואם נתפסו, להתנגד לחקירה ולברוח. בהמשך הורחב הקורס לכוחות מיוחדים אחרים של חיל הים וחיל הנחתים, ונפתחו בתי ספר נוספים.
ב־1953 הקים הצבא את "מרכז ההדרכה למבצעי הג'ונגל" בפורט שרמן בפנמה (המכונה "הגיהנום הירוק"). כדי להכין חיילים לג'ונגל בווייטנאם. בשנת 1958, חיל הנחתים פתח את מחנה גונסאלבס בצפון אוקינאווה, יפן, ללחימת ג'ונגל ואימוני הישרדות. עם התקדמות מלחמת וייטנאם, חיל האוויר פתח "בית ספר להישרדות בג'ונגל" בבסיס האוויר קלארק בפיליפינים.