קיסינג'ר, הדמות המרכזית בעיצוב מדיניות החוץ והביטחון של ארצות הברית וביישומה בעולם הדו-קוטבי של שתי מעצמות העל, התייחס לענייני המזרח התיכון כאמצעי בניהול מדיניותו בעימות הבין-גושי. מטרתו הייתה להחליש את השפעת הסובייטים באזור ולצמצמה. הוא ניווט את ענייני המזרח התיכון במעגל השיחות שהייתה לו בו בלעדיות – קשרי ארצות הברית עם ברית המועצות. לעמדתו היה משקל רב בעובדה שכל עוד ייצגו הסובייטים את העניין של המצרים, המאמצים להביא להסכם במזרח התיכון לא היו תכליתיים. התנגדותו למאמצים אלו סייעה לישראל לעמוד מולם. בדצמבר 1971 עוגנה מדיניותו זו בהבנות חשאיות עם מאיר.
הבנות דצמבר 1971.
בדצמבר 1971 הסתיימה 'שנת ההכרעות' שהכריז עליה סאדאת. מאיר הגיעה לוושינגטון לסדרת מפגשים עם ראשי הממשל, ובהן סיכמה עם קיסינג'ר, ללא ידיעת מזכיר המדינה, הבנות חשאיות על קיפאון מדיני במזרח התיכון ועל המשך הספקת המטוסים לישראל. הבנות אלו קיבלו את אישור הנשיא והיו לבסיס למדיניות המתואמת בין ארצות הברית ובין ישראל ושני הצדדים הרגישו מחויבות כלפיהן. על הבנות אלה אמר ניקסון למאיר: "אל תדאגו אם לפעמים ארצות הברית מדברת בשני קולות", וכן: "אני מבטיח שלא יהיה לחץ מדיני כלשהו עליכם". בשיחה לסיכום ההבנות שקיימו קיסינג'ר והשגריר רבין עלתה השאלה מה יקרה אם יממש סאדאת את איומיו ויתקוף. בתיעוד הפגישה נכתב על תשובתו של קיסינג'ר: "קרדינל שוב אמר שטוב להרוויח זמן, אך אם המצרים יפתחו באש, על ישראל לתת להם מכה הגונה. הוא מבטיח סיוע מצד הבית הלבן. רבין השיב כי ללא ספק נכה חזק חזק, אם נותקף. לא ניתן למצרים לבחור לעצמם את כללי המלחמה וצורתה. קרדינל סיים באומרו שבמקרה זה, אשר הוא לא מאמין שיקרה, יעזור באם נחכה 'יותר משעתיים' [המירכאות במקור] בפעולתנו הנגדית כדי שיהיה ברור לכל ללא שמץ של ספק מי פתח בירי."
כך נהגה ישראל באוקטובר 1973, וכדברי דיין: "לא נוכל להכות מכה מונעת. אפילו חמש דקות קודם, אי אפשר." לפי הספר, החלטתם של מאיר ודיין ב-6 באוקטובר שלא לאפשר תקיפת מנע ולהימנע מגיוס מילואים מלא לא הייתה שיקול של הרגע האחרון. זו הייתה מחויבות כלפי הממשל האמריקני. המערכת הצבאית לא ידעה על המחויבות של ישראל לקיסינג'ר שלא לנקוט מהלך צבאי מקדים, אבל ידעה על המשתמע ממנה – עליה להיערך למלחמה שיפתח בה האויב.
"בראשית 1973 התעוררה ישראל, בחוסר חשק מופגן, למציאות מדינית חדשה...".
על פי טענת המחבר, המציאות המדינית מראשית שנת 1973 הייתה שונה באופן מהותי מזו שבשנים שקדמו לה. השינוי היה אצל קיסינג'ר, אולם מחולל השינוי היה סאדאת, ואילו ראש ממשלת ישראל עשתה ככל יכולתה כדי לשנות מציאות זו.
מטרותיו המדיניות המרכזיות של סאדאת היו לקבל חסות ותמיכה של ארצות הברית ולהחזיר את סיני לריבונית מצרית. לצורך זה הוא יצר בקיץ 1972 מערכת יחסים שונה עם הסובייטים והקים ערוץ ישיר לבית הלבן שעקף את מזכיר המדינה. הספר מלמד שהחל מאוקטובר 1972 התנהל סאדאת במקביל בשתי חלופות: מדינית וצבאית. שתיהן כדי להניע מהלך מדיני. מהלך זה כלל יוזמת שלום שאותה הציג יועצו חאפז איסמעיל בשני ימי מפגש חשאי שקיים בניו-יורק עם קיסינג'ר בסוף פברואר 1973. במקביל איים סאדאת שאם לא יתקיים משא ומתן יפתח במלחמה והורה לראשי הצבא להתכונן למלחמה מוגבלת, לחציית התעלה ולכיבוש רצועה צרה מזרחית לה. ביולי 1973 הבין סאדאת שכדי להניע תהליך מדיני נותרה לו רק החלופה הצבאית ורק אז הואצו התיאומים וההבנות עם הסורים לקראתה. ב-12 בספטמבר קבעו סאדאת והנשיא הסורי חאפז אל-אסד את 6 באוקטובר כמועד המלחמה. המצרים קבעו את שעת פתיחת המלחמה לשעות הערב, אולם ב-3 באוקטובר החליטו להקדימה משום שידעו שישראל תקבל למחרת, 4 באוקטובר, מידע שמלחמה תפרוץ ב-6 באוקטובר בערב.
מהלכיו של סאדאת מימשו את מדיניותו של קיסינג'ר לגרום למצרים להמיר את חסות הסובייטים בקשרים עם ארצות הברית ובתלות בה והביאה לתפנית בעמדתו של קיסינג'ר כלפי הסכם בין מצרים וישראל. משפנו המצרים ישירות לארצות הברית וישירות אליו, נוצר לו עניין מדיני וגם אישי לתמוך ביוזמת השלום של הנשיא סאדאת ולקדם אותה במהלך 1973. בסוף פברואר הוא קיבל לכך את תמיכתו של הנשיא ניקסון ואת הסכמתו לעשות זאת בערוץ שיחות חשאי, וללא ידיעת מזכיר המדינה האמריקני. בתחילת מרס הציג קיסינג'ר לישראל 'סכמה' (לשון הדיווח של השגריר רבין) להסכם ולוח זמנים להתקדמות במשא ומתן במקביל בשני ערוצים, ולסכם אותו עד האחד בספטמבר 1973, אולם נתקל בהתנגדות תקיפה של מאיר להצטרף לתהליך זה. קיסינג'ר לא רצה להפר את ההבנות מדצמבר 1971 להקפאת משא ומתן וגם לא רצה להתעמת עם מאיר לפני הבחירות בישראל שנועדו להתקיים סוף אוקטובר 1973. הוא נענה לדרישתה שלא לקדם את יוזמת סאדאת בערוץ החשאי, אולם המשיך לשדלה לשנות את דעתה. בספטמבר, לקראת מינויו גם כמזכיר המדינה, הוא החיש את המאמצים לקדם משא ומתן מואץ מיד לאחר הבחירות, הציב לו לוח זמנים והבהיר, שדרישתה של ישראל לשינויים משמעותיים בגבול הבינלאומי בינה ובין מצרים עלול להביא לעימות בינה ובין הממשל.
התנהלות ישראל בשמונת החודשים הראשונים של 1973.
שנת 1973 הייתה בישראל שנת בחירות. הנהגת המדינה הייתה טרודה במאבק לשמירת ההגמוניה של תנועת העבודה והחלופה הפוליטית לכך הייתה מימין וכל משא ומתן של ממשלת מאיר היה מועד להתנגדות של האופוזיציה. העובדה שמאיר שקלה שלא להמשיך בתפקידה הוביל לאפשרות של חילופי דורות בהנהגה ומחלוקות על המועמדים להחליפה ואלה תפסו מקום מרכזי בסדר היום הפוליטי. החברה בישראל התנהלה בהרגשה שלא היה מעולם טוב יותר והציבור לא היה ער לחיישנים הנדרשים לחברה כדי לזהות התנהלות שעלולה להוביל לפורענות לאומית עוד בטרם התרחשותה.
על פי טענת המחבר, ראש הממשלה הייתה זו אשר הובילה את מדיניות ישראל ומהלכיה ב'מטבח החלטה' - התייעצות לא רשמית עם השרים גלילי ודיין, ובערוץ ההידברות ישיר וחשאי עם קיסינג'ר שקיימה באמצעות רבין, ולאחר מכן באמצעות דיניץ. למעט מאיר, דיין וגלילי, איש ממקבלי ההחלטות האחרים לא ידע על התנהלות המדינית ואת פרטיה לא הכירו גם ראשי הצבא והמודיעין. מאיר, להבדיל מקיסינג'ר, לא עמדה על משמעות השינוי שחל בתחילת 1973 במציאות המדינית ובחרה להמשיך להוביל את מדיניות הקיפאון. הספר מרבה בתיעוד כיצד התנגדה למשא ומתן שתוצאותיו יהיו ויתור על דרישת ישראל לשינויים של ממש בגבול הבין-לאומי. הנחיותיה לשגריריה בוושינגטון מלמדות שליזמת סאדאת התייחסה בחוסר אמון, ראתה בה מטרד שיש לפעול להסירו והתאמצה למנוע או לעכב את ההתקדמות שביקש קיסינג'ר. לטענת המחבר, מאיר העדיפה מלחמה מהסכם מדיני שמחייב נסיגה מלאה. היא גם העדיפה מלחמה ממשא ומתן בשנת בחירות. היא ידעה שתהיה זו מלחמה שמצרים תיזום, תכתיב את זמנה ואת תנאיה, וישראל תהיה מוגבלת בהיערכות המתאימה אליה.
התנהלות ישראל בחודש ספטמבר ובימים ובשעות שקדמו למלחמה.
בספטמבר החלו להיות תכופים ותקיפים המסרים מקיסינג'ר לישראל שעליה להיערך למהלכים מדיניים. חילוקי הדעות עם הבית הלבן ועם מחלקת המדינה, שני גופי הממשל שקיסינג'ר הוביל מאותה עת את מדיניותם, איימו לפגוע במפלגת השלטון בבחירות. בו בזמן, במישור הצבאי, החלה להיווצר באזור המתיחות הצבאית. תחילה, ב-13 בספטמבר, באירוע החריג של התקרית האווירית בצפון סוריה שבמהלכה הופלו 12 מיגים; ובימים שלאחר מכן, בהיערכות כוחות מצרים וסוריה כפועל יוצא מהחלטת סאדאת ואסד על מועד המלחמה.דיין היה היחיד שהיו לו המידע המדיני והצבאי וכן היכולת לנתח אותם. ב-21 במאי, הוא היטיב לעשות זאת ואמר לרמטכ"ל ולאנשי המטה הכללי: "ג'נטלמנים תתכוננו למלחמה" והוסיף: "בחצי השני של הקיץ הזה". אולם ארבעה חודשים מאוחר יותר, כשהתייחס לדיווחים על היערכות המצרים והסורים למלחמה, העריך אחרת את המצב. ב-24 בספטמבר אמר: "יש מקום לחשוב כי מדינות ערב יעדיפו עתה סיבוב מדיני נוסף על סיבוב צבאי". שבוע מאוחר יותר, חמישה ימים לפני פרוץ המלחמה, אמר דברים דומים: "הערבים מדברים ומדברים, אבל לא יורים הרבה. יש דבר כזה [...] בדרך לשלום, או לפחות לאי חידוש המלחמה, אני מצפה שתהיה מין דעיכה כזו של האיבה, או לא ליבוי למצב אקטיבי." משמעות הדברים – דיין העריך כי הסבירות שתפרוץ מלחמה נמוכה, אבל שלא כמו אמ"ן, אשר ביסס את הערכתו לסבירות נמוכה למלחמה על נתונים צבאיים, דיין ביסס את הערכתו על שיקול דעת מדיני. לדבריו, לסאדאת, להבדיל מאסד, יש כוונות מדיניות ומטרתו להחזיר במהלך מדיני את השטח שנכבש, ולכן לא יפתח עתה במלחמה. על הערכתו של דיין אמרה מאיר: "אני מקבלת במאה אחוז את הקונספציה הזאת". הערכת אמ"ן על סבירות נמוכה למלחמה השפיעה מעט מאוד על קבלת ההחלטות של מאיר ושל דיין. הם שמעו את הערכה כי "מבחינה מבצעית הם יכולים, באמצעות מערך זה, ללכת בהחלט למתקפה", אולם התיעוד מלמד שהתנהלותם בימים שקדמו למלחמה התבססה בעיקר על שיקולים מדיניים ופוליטיים פנימיים שהיו:
את הערכתו ביסס דיין גם על המידע שעמד לרשותו:
בלי לערער על כשלים בהיערכות הצבא לפתיחת המלחמה ובניהולה, התיעוד החדש מלמד על הנסיבות והאילוצים שיצרה המערכת המדינית, שהקשו על הצבא למצות את הכוח שעמד לרשותו ותרמו לקשייו לעמוד בציפיות שהציב לעצמו ולמערכת המדינית בנוגע ליכולתו ואלו הם:
עניינים במחלוקת.
מספר חוקרים ואנשי מפתח באירועי התקופה מתחו ביקורת על חלק ממצאי הספר.
בספר "מלחמה משלו - חיל האוויר במלחמת יום הכיפורים", כותב אורי בר-יוסף: