ערוץ קניות אמריקאי כושל מנסה לעניין את הצופים לקנות. ריקי היים (ג'ף גולדבלום), סגנו של מנהל הערוץ, צריך לגרום לערוץ להצליח, העזרה מגיעה ממקום לא צפוי. ריקי (שאינו רגיש כל כך לזולת) פוגש איש דת בשם ג'י (G) (אדי מרפי) ופוגע בו בטעות במכוניתו. מתברר שלג'י אין מקום ללון ולאחר שהוא יוצא מבית החולים הוא עובר לגור בביתו של ריקי. בעקבות מסיבה שמארגן ריקי בביתו מתגלה ג'י כבעל יכולת השפעה על אנשים. ריקי מביא את ג'י לעזור לו במכירות ולהפתעת עובדי הערוץ אף על פי שג'י מורה לאנשים דרך רוחנית הנוגדת את מכירת המוצרים, ההרגשה הטובה שהוא גורם לאנשים יוצרת אסוציאציה בין ההרגשה הטובה לבין הרצון לקנות את המוצרים וערוץ הקניות מצליח. דמותו של ג'י מובילה כגורו את הציבור האמריקאי ואנשי דת שונים (מוסלמים יהודים וכו') מתווכחים לאיזה דת הוא משתייך. בינתיים ג'י עוזר לריקי לחזר אחרי אהובת ליבו קייט (קלי פרסטון). המנהל, שרואה את ההצלחה רוצה את ג'י כאיש קבוע בערוץ, ויוצר לו תוכנית משלו "נקודת ג'י". ריקי בהתחלה משתף פעולה ומנסה לגרום לג'י להישאר אך לאחר מכן הוא מחליט לשחררו. הוא מבין שלהשאיר את ג'י בערוץ הקניות תפגע בו. בתוכנית הפתיחה של הערוץ החדש, ריקי מופיע במקום ג'י ומגלה לקהל שהחליט לתת לג'י ללכת וכי הוא מבין עכשיו את המשמעות של להיות מאוהב. קייט רואה את השידור והם מתנשקים. הסרט מסתיים שהשניים נפרדים מג'י והוא מאחל להם הצלחה בהמשך הדרך.
קשר דם (סרט)
קשר דם הוא סרטו השביעי באורך מלא של הבמאי יקי יושע. הסרט יצא לאקרנים 1996. זהו סרט אפל על משולש אהבה מסוכן ששאב את מקורותיו מהסיפור המקראי של יעקב, רחל ולאה.
תקציר העלילה.
ינקל'ה ורחלי היו צעירים, אוהבים ונשואים. רחלי באה מבית מבוסס ולינקל'ה היה עתיד מבטיח כספורטאי. כשרחלי נכנסה להריון באה לאה, אחותה המאומצת, לעזור לה.
בין לאה וינקל'ה מתפתח קשר שהוא מעבר לידידות, למורת רוחה של רחלי.
פעם, כשתפסה אותם "על חם", התנפלה רחלי על ינקל'ה עם סכין מטבח בידה.
ינקל'ה נותר עם זרוע משותקת ועתיד שהפך לעבר. רחלי איבדה את התינוק ואת שפיות דעתה. לאה וינקל'ה הפכו לזוג, עברו לגור בבקתה הררית ונותרו מבודדים מהעולם.
ערב אחד מופיעה רחלי במעונם. לינקל'ה ולאה יש לא מעט סיבות לחשוש ממנה, אולם רחלי שזה עתה שוחררה ממוסד לחולי נפש, חסרת ישע - והם מכניסים אותה לביתם.
לשלושתם נדמה שאפשר יהיה לסלוח, לכפר, לרפא את פצעי העבר. רחלי, הולכת ומבריאה, הולכת ונעשית יפה. ינקל'ה נמשך אליה והיא לא נשארת אדישה. לאה נטרפת מקנאה.
משולש רומנטי שהתחיל בחטא מסתיים באסון.
השערים
השערים (באנגלית: The Gates) היא יצירה פיסולית של האמנים כריסטו וז'אן-קלוד. יצירה זו כללה 7,503 שערי מתכת לאורך 37 קילומטרים של סנטרל פארק ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. מכל אחד ואחד השערים נתלה דגל בצבע זעפרן עשוי בד ניילון. הפסל הוצג בין ה-12 בפברואר 2005 ועד ה-27 בפברואר 2005, אולם התוכניות הראשונות להצבתו הוצעו כבר בשנת 1979.
נתוני היצירה ועלויות ההקמה.
לצורך הקמת היצירה נדרשו 5,390 טונות של פלדה, 96 ק"מ של צינורות וינול, 99,155 מ"ר של בד ניילון, ו-15,000 תמוכות. הבדים יוצרו בגרמניה, והשערים יוצרו במפעל בלונג איילנד.
לצורך הקמת השערים נוצרו בסיסים מיוחדים בשל דרישת רשות הפארקים שלא יקדחו חורים במדרכות הפארק.
העלות המשוערת של הפרויקט הגיעה ל-21 מיליון דולרים, אולם האמנים סירבו לגלות את העלות המדויקת.
הקמת היצירה.
ב-3 בינואר 2005 החלו עבודות הקמת הפסל. שלטים שהונחו בכל שבילי הפארק בהם הוקם הפרויקט סימנו לעובדים היכן להניח את הבסיסים שפוזרו בפארק באמצעות מלגזות בין ה-17 בינואר וה-27 בינואר. סופת שלג שכיסתה את הפארק ב-22 בינואר האטה את עבודות ההקמה.
ב-7 בפברואר הוצבו השערים, שגובהם היה 6 מטרים, על הבסיסים. רוחבם הממוצע של השערים הגיע ל-3.35 מטרים, אולם רוחב זה השתנה בהתאם לרוחב המדרכות.
חנוכת היצירה.
הפסל נחנך רשמית ב-12 בפברואר 2005 על ידי ראש עיריית ניו יורק מייקל בלומברג שפתח את הדגל על השער הראשון בשעה 8:30 בבוקר, בנוכחות כריסטו וז'אן קלוד. שארית הדגלים נפתחו במהלך היום.
במהלך הצגת היצירה תיקנו אנשי הצוות שערים שנפלו בשל פגעי מזג האוויר או בשל ונדליזם. עם תום התערוכה, ב-27 בפברואר, הוסרו השערים.
מקורות ההשראה לפרויקט.
מקור ההשראה ליצירה הם השערים המסורתיים היפניים המכנים שערי טוריאי - שערים אלה בנויים ככניסה למקדשי השינטו. שערים אלה מצויים בשער מקדש פושימי אינארי בקיוטו שביפן.
גה אר או
הרב עמיאל
התיוונות
מתיוון
מעגילה (כביסה)
מעגילה היא עזר כביסה מכני המורכב מצמד גלילים במסגרת קשיחה, המחוברים באמצעות גלגלי שיניים. בגרסה הביתית היא מונעת ביד או בחשמל. במקור שימש המכשיר לסחיטת כביסה, וכיום הוא משמש לגיהוץ סדינים, מפות, מגבות ובגדים.
מעגילה לכביסה.
המעגילה לכביסה הומצאה במאה ה-18. הייתה זו גרסה מפושטת וזולה של מעגילת הקופסה מהמאה ה-17. מעגילות הקופסה היו גדולות ויקרות ושימשו במשקי בית אמידים ובמכבסות מסחריות גדולות. משקי בית ממעמד הביניים וכובסות פרטיות השתמשו במעגילה הפשוטה. מאוחר יותר במאה ה-19, מנוע הקיטור נרתם להנעת מעגילות במכבסות מסחריות.
עם המצאת מכונת הכביסה, היא הייתה פשוט אמבט על רגליות או גלגלים, עם מעגילה בראשן. זמן קצר לאחר מכן, הפכו מכונות הכביסה החשמליות את השימוש הזה במעגילה לארכאי, ועמו את הצורך בסחיטה מכנית של כבסים. בארצות מסוימות, וספציפית בעולם האנגלו-סקסי, המעגילות נעלמו לחלוטין.
עם היעלמותן של מעגילות הסחיטה, מעגילות לגיהוץ הפכו נפוצות יותר. בשנות ה-40 של המאה העשרים פותחו מעגילות חשמליות, והן עדיין משמשות בחדרי כביסה רבים, בזכות קלות השימוש בהן לעומת מגהץ או מלחצי מכנסיים, בייחוד כאשר מגהצים פיסות בד גדולות או מקפלים קיפולים חדים.
דגמים חשמליים מאוחרים יותר הורכבו מתוף מרופד, אשר מסתובב ונלחץ לעומת מגהץ חם (קבוע או עשוי אף הוא כתוף מסתובב). מעגילות כאלו שימשו בדרך כלל לגיהוץ מוצרי טקסטיל שטוחים, כסדינים ומפות. מפעילי מעגילה מיומנים יכלו לגהץ במעגילה גם חולצות ומכנסיים, אך מפעילים רשלניים היו עשויים לגהץ את ידיהם בטעות.
משקי בית אירופאיים וגם ישראליים באמצע המאה העשרים התגאו במצעיהם המגוהצים.
בספרות.
י"ל גורדון כותב בסיפורו "מעלות ומורדות":
גיים בויז
גיים בויז הייתה להקת בנים מסוגת הפופ שהוקמה בשנת 2005 על ידי הסוכן רוברטו בן שושן. ב-2006 הוציאה הלהקה אלבום בכורה שממנו יצאו מספר להיטים.
ב-2007 הודיע בן שושן על פירוק הלהקה עקב חוסר כדאיות כלכלית.
היסטוריה.
ב-2005, השתתפה הלהקה במופע המוזיקלי "שיר נולד".
חברי הלהקה הוציאו ב-2006 אלבום מוזיקה, שלאחר ימים אחדים קיבל את התואר אלבום זהב. הם אף הופיעו בקדם-אירוויזיון 2006 עם השיר "כמה אהבה", בו עלו לבמה כשהם לבושים חליפות ועניבות, כאנטיתזה לדימוי של להקות בנים. השיר הגיע לבסוף למקום השלישי, ולאחר מכן שודר בהופעה בתוכנית "המצעד" בערוץ 24.
מהאלבום יצאו הסינגלים: "הזדמנות שנייה", "כמה אהבה", "אשמור את ליבי", "שמחה" ו"תני לי סיבה".
חברי הלהקה.
הלהקה מנתה חמישה חברים:
דיסקוגרפיה.
הדיסק הראשון (והיחיד):
"האלבום"
LABVIEW
יצרני כלי רכב
תעשיית הרכב מפתחת, מעצבת, מייצרת, משווקת ומוכרת כלי רכב. בשנת 2019 יוצרו ברחבי העולם כ-92 מיליון כלי רכב, מהם כ-62 מיליון כלי רכב פרטיים והשאר מסחריים.
היסטוריה.
ראשיתה של תעשיית הרכב בשלהי המאה ה-19 במנהיים שבגרמניה אז נבנה לראשונה כלי רכב ממונע בנזין על ידי קרל בנץ. ב-1888 הוחל ייצור הרכב למטרת שיווק אחרי ששנתיים קודם לכן קיבל בנץ אישור לרישום הרכב כפטנט. בשנת 1898 לואי רנו הצרפתי פיתח את רכב המנועי הראשון שלו מדגם רנו Type A, באותה שנה, ב-1889, עיצבו גוטליב דיימלר וויליאם מייבאך את הרכב הראשון שנבנה כולו כרכב ממונע ולא ככרכרה רתומה למנוע.
מאז מתחרים יצרני הרכב בעולם על לבם של הקונים בעיצוב, בחסכוניות הצריכה ובפאר.
עד לתחילת המאה ה-21 השלטה הייתה בידי מכוניות עם ממונע בנזין. בתחילת המאה ה-21 החלו להופיע מכוניות שמונעות על ידי סוללת ליתיום-יון. תחום זה התפתח מאוד וחלק מיצרני רכב החלו להודיע על העברה הדרגתית של פסי הייצור לרכבים חשמליים בלבד.
במכוניות משולבות כיום מערכות ממוחשבות רבות, הדבר גרם להתפתחות תופעת סייבר בעולם הרכב, כאשר האקרים מסוגלים לקבל שליטה על מערכות המותקנות ברכבים.
תעשיית הרכב כיום.
כיום תעשיית הרכב כוללת חברות ומותגי רכב רבים המתפלגים למספר אזורי-ייצור עיקריים:
שיא ייצור המכוניות היה בשנת 2017 כאשר נוצרו כ-97 מיליון מכוניות, כאשר היצרן הגדול ביותר היא הרפובליקה העממית של סין עם כ-27 מיליון מכוניות.
התפלגות תעשיית הרכב.
תעשיות הרכב כוללות כארבעה עשר קונצרני תעשיות רכב גדולים המתרכזים בעיקר באיחוד האירופי, יפן, ארצות הברית, סין, הודו וקוריאה הדרומית. בתוך כל קונצרן שכזה מתאגדות מספר יצרניות רכב תחת אחזקת בעלים אחת (חברות ציבוריות) בעלות גרעין שליטה.
טויוטה.
יצרנית הרכב הגדולה בעולם, ייצור ממוצע של כ-9.1 מיליון מכוניות בשנה, בשנת 2006 עברה טויוטה את ג'נרל מוטורס, שהיה תאגיד הרכב הגדול בעולם מאז תחילת המאה ה-20. הוקמה על ידי קיאישירו טויודה בשנת 1933.
ג'נרל מוטורס.