ב-17 באוגוסט הוגש אולטימטום לשאה ולראש הממשלה עלי מנסור לגרש את כל האזרחים הזרים מאיראן, השאה סרב, וב-25 באוגוסט, פלשו ללא הכרזת מלחמה כוחות סובייטים ובריטים לאיראן. השאה זימן ללשכתו את שגרירי בריטניה וברית המועצות ודרש מהם לדעת מדוע פלשו הכוחות לארצו ומדוע לא הוכרזה מלחמה. השגרירים השיבו שהדבר נעשה בגלל "התושבים הגרמנים". השאה שאל אותם האם הם יבטלו את הפלישה אם הוא יגרש את הגרמנים, השגרירים שתקו, מה שהבהיר לשאה שהגרמנים הם רק תירוץ, לפיכך הורה השאה על גיוס כללי. הצבא האיראני כלל בין 126,000 ל-200,000 חיילים סדירים, אולם ציודם היה דל ומיושן והם חסרו אימונים. השאה תכנן אמנם להפוך את צבאו לצבא מודרני חזק, אולם רפורמות אלו לא הושלמו עדיין. הכוח הפולש היה שקול פחות או יותר לצבא האיראני, אולם בניגוד לצבא האיראני מפקדיו היו מוכשרים ורבי ניסיון, והוא הסתייע בטנקים ארטילריה ומטוסים לרוב.
הפלישה החלה בהפצצות בריטיות על טהראן וקזוין, והפצצות סובייטיות על תבריז וארדביל. התוקפים פיזרו כרוזים הקוראים לאזרחים האיראנים להיכנע, והכריזו שלא באו לכבוש את איראן אלא לשחרר אותה מהשליט הפרו-נאצי. מפקדי הצבא האיראני הציעו לשאה להרוס את מסילות הברזל והכבישים, ולנקוט במדיניות של אדמה חרוכה, וכך לעכב את הפולשים. אולם השאה סירב בטענה שבניית המסילות נמשכה זמן רב מדי, והן עלו כסף רב. הבריטים הזרימו עוד ועוד כוחות דרך עיראק, ובמהרה החלה ההתנגדות האיראנית לקרוס. ב-28 באוגוסט נכנעה אהוואז, חיילים הודים התקדמו דרך מרכז איראן, אולם נתקלו בהתנגדות קשה מצד חיל האוויר האיראני, מפקד הכוחות ההודים ויליאם סלים, הזניק את חיל האוויר המלכותי הבריטי, שגבר על האיראנים בקרב האוויר, שישה מטוסים איראניים הופלו ואף מטוס בריטי. ב-1 בספטמבר נכבשה כרמאנשאה, במקביל התקדמו הסובייטים וכבשו את תבריז וארדביל, התנגדות אמיצה ציפתה להם בראשת, ולאחר מכן בראמסאר, כל האזרחים ממוצא גרמני, איטלקי, רומני, הונגרי, בולגרי, צרפתי ויפני, נמלטו בהמוניהם מאיראן דרך הגבול הטורקי. ב-17 בספטמבר נכנסו הכוחות הסובייטיים לטהראן, ב-18 בספטמבר וויתר השאה על כיסאו לטובת בנו מוחמד רזה שאה פהלווי, שהצליח להגיע להסכם שלום עם בעלות הברית במסגרתו נותרו כוחות בריטיים וסובייטיים באיראן עד 1946.
סוריה ולבנון.
לאחר הקרבות בעיראק, הפכה שאלת שליטתן של סוריה ולבנון בידי אנשי צרפת של וישי לשאלה חשובה. מטוס גרמני שהופל בשמי עיראק סיפק את ההוכחות לסיוע שניתן ללופטוואפה בסוריה ובלבנון. הדבר הגביר את החשש של הבריטים כי סוריה ולבנון עתידות להיות לקרש הקפיצה של הנאצים לכיבוש ארץ ישראל מצפון ולהתקדמות לעבר תעלת סואץ ומצרים. החשש הוגבר עם כיבוש האי כרתים על ידי כוח גרמני מוצנח, והתגברה הדאגה שמא כוח מוצנח גרמני שיגיע מכרתים יוצנח בסוריה ולבנון.
בין אפריל ליוני 1941 הרכיב הגנרל הנרי מייטלנד וילסון שעליו הוטל הפיקוד על המבצע, כוח של כ-29,000 חיילים, שכללו בריטים, אוסטרלים, הודים, אנשי פלמ"ח כמורי דרך וסיירים, וכ-5,000 מאנשי צרפת החופשית. יחידות אלו יצאו לדרכן ב-8 ביוני 1941, אל מול התנגדות עזה. לאחר שב-19 ביוני נכנעו שני גדודים בריטים וגדוד הודי לאנשי וישי, לאחר שכותרו ליד דמשק, ולאחר שהתקדמות האוסטרלים בלבנון נעצרה אף היא, מעט אחרי נהר הליטני הובאה למקום תיגבורת של אנשי "כוח עיראק", של ארבע חטיבות נוספות. דמשק נפלה ב-21 ביוני, וקרבות קשים שנמשכו במהלך השבועות שלאחר מכן הביאו לתבוסת אנשי וישי ביתר סוריה ובלבנון. ב-14 ביולי חתם הגנרל אנרי פרנאן דנץ, מפקד כוחות וישי בסוריה ובלבנון על כתב הכניעה בעכו.
איראן.
באיראן, השאח, רזא שאה פהלווי, שקיבל את השלטון לידיו בשנת 1923, היה ידוע בחיבתו לפאשיזם, ובאהדתו להיטלר. היטלר הביע עניין באיראנים, הן בשל סברתו כי להם ולגרמנים מוצא גזעי משותף, והן בשל רצונו להחליש את ההשפעה הבריטית במזרח התיכון.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התיר השאח לסוכנים גרמנים פעולה חופשית בטהראן, וסייע למרד רשיד עאלי אל כילאני בבגדאד. היה אף בכוונתו להעביר את משאבי הנפט של ארצו לשליטה גרמנית, דבר שהיה פוגע במאמץ המלחמתי של בעלות הברית פגיעה חמורה.
לאחר הצטרפות ברית המועצות למלחמה, הפכה עמדתה של איראן לקריטית. איראן יכלה לשמש כנתיב למעבר אספקה מערבית דרושה ביותר בעת המלחמה בחזית המזרח, וזאת כאשר האספקה, לה הייתה זקוקה ברית המועצות כאוויר לנשימה, הגיעה במסלול ארוך ומסוכן דרך ארכנגלסק ומורמנסק, או דרך ארצות הברית לולדיבוסטוק. מסלולים אלו היו מוגבלים בהיקף האספקה שניתן היה להעביר דרכם, והמסלול הארקטי עבר בשטח שהיה נתון לאיום ימי גרמני. עמדתה של איראן שהיוותה דרך מעבר נוספת אל ברית המועצות, ומסלול יבשתי דרוש ביותר להובלת אספקה, קיבלה חשיבות רבה.
דרישות הבריטים והסובייטים כי הסוכנים הגרמנים יעזבו את טהראן, הביאו אך להפגנות פרו גרמניות, ולסירוב השאח לנקוט פעולה כלשהי.
ב-25 באוגוסט 1941 פלשו כוחות בריטים, הודים וסובייטים לאיראן. השאח חויב לוותר על כיסאו ויצא לגלות, בתחילה במאוריטניה ולאחר מכן ביוהנסבורג. בנו של השאח מוחמד רזה שאה פהלווי הוכתר לשאח במקומו, והסכם בריטי סובייטי ערב לשלמותה הטריטוריאלית של איראן, ולנסיגת הכוחות הזרים משטחה עם תום המלחמה.
גבריאל גרסיה מארקס
לה גרדיה
פריזבי
צלחת מעופפת או פריזבי (נכתב לעיתים כפריסבי) היא עיגול פלסטי בקוטר 20-25 סנטימטר בעלת קימור בשפתה. על הצלחת המעופפת פועל כוח עילוי כאשר היא נעה באוויר, וכך ניתן למסור אותה מאדם לאדם.
הפריזבי שווק לראשונה בשנת 1948. ממציא הפריזבי, וולטר פרדריק מוריסון (1920–2010), כינה אותה "צלחת פלוטו". הוא שאב את ההשראה להמצאה מתבנית עוגה שבה שיחק עם אשתו במשחק מסירות.
המונח התקני בעברית הוא צלחת מעופפת, גם לצלחות בגדלים וצורות אחרות, בעוד השם פריזבי שייך כקניין רוחני לחברת Wham-O.
אולטימייט.
אולטימייט או אולטימייט פריזבי, הוא משחק ספורטיבי ותחרותי, ללא מגע בין שחקנים, ובו משתמשים בפריזבי במקום בכדור. המשחק מתנהל על מגרש דשא או חול ים בגודל דומה למגרש כדורגל, בו שני שטחי הבקעה הסמוכים לצלעותיו הצרות, בדומה למגרש פוטבול. מטרת כל צד במשחק היא להעביר את הפריזבי אל שטח ההבקעה של הקבוצה היריבה.
המשחק פופולרי מאוד בארצות הברית ובאירופה. אליפויות עולם ותחרויות אזוריות מתקיימות באופן סדיר. בישראל קיימות מספר קבוצות תחרותיות ומספר קבוצות עממיות.
מרכז הכובד
הדמיה
פריסבי
מושרביה
אבי בניהו
אָבִי בְּנָיָהוּ (נולד ב-12 באוקטובר 1959) הוא איש תקשורת ישראלי, בעבר דובר צה"ל בדרגת תת-אלוף, מפקד גלי צה"ל, יועץ התקשורת לענייני ביטחון לראשי הממשלה יצחק רבין ושמעון פרס, יועץ התקשורת לשר הביטחון יצחק מרדכי, עיתונאי ופרשן.
ביוגרפיה.
בניהו נולד למשפחה ממוצא סורי-דמשקאי וגדל בשכונת יד אליהו בתל אביב. בנעוריו למד בתיכון "שבח" בעיר. בצעירותו היה מדריך ב"שומר הצעיר", ושם נחשף לתקשורת. בשירותו הצבאי שימש מש"ק מודיעין בחיל האוויר. בניהו הגיע לפני שירותו הצבאי לקיבוץ להבות חביבה במסגרת חברת הנוער "שחף". לאחר שירותו הצבאי נשאר להתגורר בקיבוץ להבות חביבה.
הוא החל את פעילותו התקשורתית בשנת 1982 ככתב העיתון "מעריב" באזור השרון. לאחר מכן היה פרשן צבאי בעיתון "על המשמר". ב-1992 מונה לראש ענף הקישור לעיתונות (עק"ל) בצה"ל, ביחידת דובר צה"ל.
בשנת 1995 מינה אותו ראש הממשלה, יצחק רבין, ליועץ התקשורת לענייני ביטחון לראש הממשלה. לאחר רציחתו של רבין נשאר בתפקיד תחת ראש הממשלה שמעון פרס, וכאשר הפסיד פרס בבחירות בשנת 1996 מונה בניהו ליועץ התקשורת של שר הביטחון יצחק מרדכי.
כשפוטר מרדכי מתפקידו יצא בניהו לחופשה ללא תשלום, וב-1999 מונה לפרשן צבאי בתחנת הרדיו גלי צה"ל. ב-1 ביוני 2001 נכנס לתפקיד מפקד גלי צה"ל בדרגת ייצוג של אלוף-משנה. בניהו שימש מפקד התחנה ועורך ראשי עד אוגוסט 2007.
באוגוסט 2007 מונה על ידי הרמטכ"ל גבי אשכנזי לדובר צה"ל במקום מירי רגב והועלה לדרגת תת-אלוף. במהלך כהונתו נכנס לבריטניה בשם בדוי מחשש שייעצר. באפריל 2011 סיים את תפקידו כדובר צה"ל והוחלף על ידי יואב מרדכי. הוא המשיך לשרת בצה"ל ועסק בפרויקט בתחום המדיה החדשה.
במאי 2011 נבחר לאיש השנה בתקשורת מטעם האיגוד הישראלי ליחסי ציבור ולדוברות. במאי 2012 הקים משרד לייעוץ תקשורתי-אסטרטגי, הממוקם במגדלי עזריאלי בתל אביב. בנובמבר 2012 השתחרר באופן רשמי מצה"ל לאחר חופשת שחרור שארכה כשנה.
בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
פרשת הרפז.
לאחר שבאוגוסט 2010 דלף לתקשורת מסמך הרפז, הגיש בניהו בפברואר 2011 תביעת דיבה, נגד העיתונים "הארץ" ו"ידיעות אחרונות", ונגד חברת הפרסום מקאן אריקסון, בגובה של 2.5 מיליון ש"ח, בעקבות פרסום מודעת "הפוטש בקריה" בשני העיתונים, מודעה שרמזה על קנוניה לסיכול מינויו של יואב גלנט לרמטכ"ל. בהמלצת בית המשפט נפתח הליך גישור בין הצדדים, אך הוא נכשל.
ב-19 במרץ 2014 נעצר בניהו עם ארז וינר ובועז הרפז בהקשר לפרשה, וכעבור יום שוחרר למעצר בית. בינואר 2016 החליט היועץ המשפטי לממשלה על סגירת תיקי החקירה בעניינו.
חיים אישיים.
הוא ואשתו מתגוררים בקיבוץ להבות חביבה עם שלושת ילדיהם.
שקמונה
איסקרה
"אִיסְקְרָה" (מרוסית: Искра, "הניצוץ") היה עיתון פוליטי של גולים רוסים סוציאליסטים במערב אירופה בראשית המאה ה-20.