נשי המזרחי ביססו את המוסד החדש שברעננה על המוסד משק ילדים מוצא שהוקם עבור ילדי טהראן בין השנים 1943 ו-1947 וקלט בהצלחה ילדים פליטים ניצולי שואה. בתחילת 1947, סוף החופש הגדול של שנת תש"ז, הגיעו לכפר בתיה 54 חניכים ממשק הילדים במוצא, משם נאלצו להתפנות בעקבות המלחמה. בחודשים הראשונים היו התלמידים שותפים לעבודות הבנייה, במסגרתם עזרו לבנאים, לטייחים ולסיידים. ליד בתי הקבע יש קירות מצופים כורכר. קירות אלה נבנו בשיתוף עם ילדים.
קבוצת הילדים הראשונה, ניצולי שואה מהונגריה, הגיעה דרך קפריסין באוגוסט 1947, עוד לפני החלטת האומות המאוחדות. הייתה זו מחווה של שלטונות המנדט למגורשים באוניות המעפילים לאי קפריסין.
הדגש על אסתטיקה.
מדיניות הכפר הייתה ליצור עבור התלמידים סביבה אירופאית תרבותית, בדומה למה שהיה נהוג בכפר הנוער בן שמן. הילדים האזינו למוזיקה קלאסית, עשו התעמלות בוקר ולמדו גם את מכמניה של התרבות האירופאית, כמו היצירה "וילהלם טל" מאת פרידריך שילר. כמו כן, הנהיגו בכפר ריקודי עם מעורבים מדי מוצאי שבת. המטרה הייתה להטמיע ביוצאי הגלויות את התרבות האירופאית.
סדר היום ומגמות הלימוד.
ב"כפר בתיה" התחנכו מאות ילדים בעת ובעונה אחת, חלק מהמשנה הפדגוגית של נטילת אחריות וניהול עצמי הוביל לכך שהכפר נוהל על ידי צוות מדריכים מצומצם שפיקח על סדר יום.
כמקובל בכפרי נוער קלסיים, לא הייתה קיימת הפרדה לשכבות גיל, והתלמידים הבוגרים היו החונכים לצעירים יותר. הם גרו יחד והיו מחויבים לדוגמה אישית בפנימייה בכל שעות היממה. בין המדריכים הוותיקים שחיים צבי אנוך נעזר בהם בראשית היווסדו של הכפר ניתן למנות את דוד אליאך, שלמה וזהבה מלכיאל, חיים ציגלר, אסתר פינצ'ובר (לבית פרנקל), מנחם כהן (לימים פרופסור ודיקן למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן וכיום עורך מקראות גדולות הכתר), ויונה פרנקל (פרופסור למדרש וספרות עברית באוניברסיטה העברית, וחתן פרס ישראל לתלמוד).
סדר היום של התלמידים כלל השכמה בחמש וחצי בבוקר לקול מוזיקה קלאסית שהדהדה בכל שטח הכפר, התעמלות בוקר, רחצה, תפילה וארוחת בוקר. כל חניך עבד ארבע שעות ולמד ארבע שעות. לאחר ארוחת הצהריים נדרשו החניכים לנוח. לפנות ערב התקיימה תפילת מנחה ואחריה תפילת ערבית. הזמן לאחר ארוחת הערב הוקדש להכנת שעורים וקריאה עד לשעת כיבוי האורות בעשר בלילה.
"כפר בתיה" מלכתחילה היה מוסד של עליית הנוער שנועד לתת הכשרה מקצועית לחניכים. הנערים קיבלו הכשרה במקצועות שונים: חקלאות, נגרות, מסגרות, סנדלרות ואריגה. השכלה תיכונית בדרך כלל לא ניתנה במוסדות של עליית הנוער עם קום המדינה, אולם "כפר בתיה" היה חריג בכך שבשנת 1951 הוקם בו לראשונה בית ספר תיכון שבוגריו סיימו ארבע שנים ולאחר מבחן הבגרות התגייסו לצה"ל.
עקרונות כפר הנוער.
בכפר בתיה, בשנים הראשונות להקמתו, היה ניסיון ליישם את רעיון "כפר הנוער" הלכה למעשה, בהתאם לעקרונות הבאים:
לשם הפעלת כפר נוער נדרש צוות מצומצם ובעל הכשרה מיוחדת. החיסכון מהפעלת צוות המבוגרים שימש לשיפור רמת ההכנה של הנוער לחיי היום יום, בבוא היום, כאשר יתגייס לצבא ויצא לעולם המבוגרים, בין השאר עם תעודת בגרות.
קליטת גלי העלייה.
מיד עם פרסום החלטת האו"ם על הקמת המדינה, התכונן הכפר לקליטת העולים. תחילה הגיעו ילדים פליטי השואה מהונגריה, אשר נשלחו לאי קפריסין על ידי הבריטיים מנמל חיפה. לאחר מכן הגיעו קבוצות עולים מרומניה, כמו גם ילדי תימן, צפון אפריקה, איראן, הודו ולבסוף גם אתיופיה.
לצבי אנוך הייתה שיטת קליטה אשר באמצעותה הביא לזמן קליטה מינימלי של הילדים. הילדים פוזרו בין כל חדרי המגורים, כך שבכל חדר היו ילדים ממוצא שונה. תוך זמן קצר כולם למדו את השפה העברית. כמו כן, הנהיג כלל לפיו מי שניסה לדבר בשפת אמו ברשות הרבים, נשללה ממנו הזכות להיות נוכח במופעים חברתיים. הקליטה של ילדי איראן הייתה קשה במיוחד בגלל בעיות תקשורת, שנבעה מזיקה נמוכה יותר ליהדות. עם זאת, לאחר חודשים אחדים במסגרת החינוכית עולי איראן דברו עברית כמו כל חבריהם.
במסגרת הארגון-מחדש של מוסדות "עליית הנוער הדתי" בשנת 1949, נסגר מוסד בני עקיבא תחיה שבפתח תקווה והילדים הועברו לכפר בתיה. כן נסגרו מוסדות נוספים של עלית הנוער הדתי כמו תל רענן בבני ברק.
ב-18 בינואר 1955 נקלטה בכפר בתיה קבוצה ראשונה של 12 נערים מאתיופיה, אשר נועדו לחזור לאתיופיה בתום לימודיהם בישראל ולרענן את צוות המורים בבתי הספר העבריים.
בשנת 1955 הפך מוסד נשות המזרחי באמריקה לרשת אמית, וכך השתנה שם הכפר לאמית כפר בתיה.
בית הכנסת מהולנד.
בית הכנסת בכפר נבנה על ידי החניכים ב-1950 וב-1951. הוא נותר שנים אחדות ללא ארון קודש וריהוט מתאים. נתן דסברג, מנהל הכפר במחצית השנייה של שנות ה-50 הצליח להביא לכפר בתיה את ריהוט בית הכנסת של קהילת לייוורדן שבהולנד, בית כנסת שנסגר בתקופה השואה בו כיהן אחיו, הרב שמעון דסברג. לבית הכנסת הובאו גם שרידים מבית הכנסת העתיק בעיירה סנייק שבהולנד, אשר נחרב על ידי אנשי NSB, תנועת משתפי הפעולה ההולנדים עם הנאצים בתקופת השואה.
בית הכנסת נחנך ב-י' באב תשי"ד (10 באוגוסט 1954) בנוכחות הרבנים הראשיים לישראל.
מגמות החינוך היום.
כיום נמצאים בכפר חמישה מוסדות חינוך שונים, וכן פנימייה ובתי כנסת (בעבר היה בו גם בית ספר חקלאי).
בכפר פועל מועדון הספורט "אליצור", בייחוד בתחומי האתלטיקה.
שבט הראל של עדת הצופים הוקם בכפר בתיה.
חוזה לואיס רודריגז ספאטרו
סופה (ג'יפ)
הגנים התלויים
סטודיו למשחק ניסן נתיב
סטודיו למשחק ניסן נתיב הוא בית ספר למשחק ולאמנויות התיאטרון. מסלול הלימודים בסטודיו כולל שלוש שנות לימודי משחק, תנועה, עבודת פיתוח קול ומוזיקה, בנוסף לסדנאות ולמכינות. הצגות הסטודיו השתתפו בפסטיבלים ובתחרויות בינלאומיות.
במסגרת הסטודיו הופקה בשנת 2008 ההצגה "הצגה יומית".
היסטוריה.
את הסטודיו ייסד ניסן נתיב במרתף נטוש ברח' ריינס 47 בתל אביב בשנת 1963. לאחר חודשים אחדים עבר המוסד למבנהו של בית הספר תל נורדאו שבמרכז תל אביב ולאחר מכן דילג הסטודיו לרחוב הרצל 158 בתל אביב. ב-15 בדצמבר 2015 עבר הסטודיו למשכנו הקבוע שהוקם במיוחד עבורו וממוקם ברחוב נועם 5 ביפו. בשנת 1987 הוקם סניף נוסף לסטודיו בשכונת תלפיות שבירושלים.
קורדיסטן
ספאמלוט
סְפָּאמאָלוֹט הוא מחזמר קומי המבוסס על הסרט "מונטי פייתון והגביע הקדוש" משנת 1975. כמו הסרט, זוהי פרודיה על אגדות המלך ארתור. למרות זאת, המחזמר שונה מהסרט בדרכים רבות, במיוחד עקב העובדה שהוא מכיל פרודיות רבות גם על ברודוויי. אריק איידל, חבר בחבורת מונטי פייתון, כתב את מילות השיר ואת העלילה, וג'ון דו פרז כתב את רוב המוזיקה.
איידל הסביר את הרעיון מאחורי שם המחזמר בהודעה לעיתונות, שפורסמה בפברואר 2004:
“אהבתי את הכותרת ספאמאלוט מאוד. בחנו את טיב הכותרת מול הקהל שלנו בסיבוב ההופעות האחרון בארצות הברית, ונראה שהם אהבו אותו בדיוק כפי שאהבתי אותו בעצמי. בסופו של דבר, הם אלו שישלמו את מחירי ברודוויי כדי לצפות במופע. הכותרת נלקחת משורה בסרט שאומרת: "אנו אוכלים חזיר, ריבה והרבה ספאם" (באנגלית: and Spam a lot.)
ההפקה המקורית בברודוויי, בשנת 2005, אשר בוימה על ידי מייק ניקולס, הייתה מועמדת ל-14 פרסי טוני וזכתה ב-3, כולל פרס טוני למחזמר הטוב ביותר של עונת 2004–2005. במהלך ההפקה הראשונית, הועלו למעלה מ־1,500 הופעות, ולמעלה מ־2 מיליון איש צפו במופע. ההכנסות הסתכמו בלמעלה מ־175 מיליון דולרים אמריקאיים.
נהר הליפי
ליפי (נהר)
גלריית דגלי מדינות אוסטריה
דגלי מדינות אוסטריה:
פורינר
פורינר (באנגלית: Foreigner; נקראה בעברית "נוכרי") היא להקת רוק בריטית-אמריקאית שזכתה לשיא הצלחתה בשנות השבעים והשמונים.
היסטוריה.
הלהקה הוקמה ב-1976 כאשר מיק ג'ונס ואיאן מקדונלד נפגשו עם לו גרם, ויחד החליטו להקים להקה. לגרעין ראשוני זה הצטרפו דניס אליוט, אל גרינווד ואד גגליארדי. ב-1977 הוציאו את אלבומם הראשון, "Foreigner" שנמכר בלמעלה מ-4 מיליון עותקים. אלבום זה כלל את להיטם Cold as Ice ואת Feels Like The First Time. שנה לאחר מכן הוציאה הלהקה את אלבומם השני "Double Vision", שמכר מעל 5 מיליון עותקים וכלל את הלהיטים "Hot Blooded" ושיר הנושא. אלבומם השלישי, יצא ב-1979 ונקרא "Head Games", שלו גרם טוען שזה האלבום הכי מצליח שלהם.
ב-1980 פרשו מקדונלד, ליארדי וגרינווד ואילו והבסיסט ריק ווילס הצטרף. ב-1981 יצא אלבומם "4", הנחשב למצליח ביותר שלהם ובו נכללים שניים מן השירים המוכרים ביותר של הלהקה Urgent ו-Waiting For A Girl Like You יחד עם שיר ידוע נוסף, Juke Box Hero. ב-1984 יצא אלבומם "Agent Provocateur", שכלל שני להיטים "I Want to Know What Love Is" ו- "That Was Yesterday" השירים הפכו לחלק מלהיטי הלהקה.
ב-1987 יצא אלבומם "Inside Information", שכלל את הלהיטים: Say You Will ו-I Dont Want To Live Without You.
ב-1990 פרש לו גרם מהלהקה, מה שגרם לדעיכת הלהקה. מיק ג'ונס החליף אותו בג'וני אדוארדס, איתו הם הוציאו ב-1991 את האלבום "Unusual Heat" שלא נחל הצלחה רבה. בעקבות זאת פרשו ג'וני, ריק ודניס ולו גרם חזר ב-1992. ב-1993 הצטרפו ברוס טרגון, ג'ף ג'קובס ומרק שולמן.
ב-1995 יצא אלבומם שנחל עוד פחות הצלחה מקודמו, Mr. Moonlight. אז הצטרף טום גימבל ומרק שולמן הוחלף ברון וויקסו. ב-1998 הוחלף רון בבריאן טיצ'י שהיה עד שנת 2000 ואז חזר שולמן והרכב זה החזיק מעמד עד שהתפרק ב-2002.