הלחמת זיז החיבור של הכידון אל קנה הרובה יצרה שינויים בתכונות המתכת ששינתה את תכונות הקנה והחלישה את המבנה שלו עד כדי חשש שהשימוש בכידון ייצור עומסים על נקודת החיבור ויגרום לעיוותים או אפילו שבר בקנה. על מנת לעקוף בעיה זו הורכבו 1856 זיזי חיבור לקנה על ידי שימוש בטבעת חיצונית שהודקה באמצעות פין מתכת או שימוש בשיטת החיבור של כידון-שקע, פטנט שהופיע על הרובה הבריטי"דגם קצר 1856 " ולאחר מכן על רובי מרטיני-הנרי סימן 4 ואומץ על ידי הצבא הגרמני ברובי מאוזר דגם M1871 . בשנת 1888 הופיע קיבוע חדש על גבי רובה לי-מטפורד שעליו הורכב כידון בעל להב פיפיות באורך 30 ס"מ על זיז שהורכב מתחת לקנה והשתלב במגרעת בצורת T בניצב של הכידון, נקודת עיגון נוספת הייתה טבעת על גבי שמורת הניצב שהשתחלה על גבי הקנה. הכידון היה מהיציבים ושימושיים התכנון אומץ על ידי שאר הצבאות האירופאיים מלבד הצבא הצרפתי והרוסי.
כידון-סכין.
מאז מלחמת העולם השנייה ירד מעמדו של הכידון, הוא התכווץ בגודלו והפך לסכין שאפשר להצמידו לקנה הרובה, להשתמש בו ככלי נשק בזכות עצמו כאשר לא ניתן להשתמש בנשק חם וגם ככלי עבודה. כך עוצב הכידון האמריקאי M7 על בסיס סכין שוחות-לחימה סימן 3 של צבא ארצות הברית שהונפקה לחיילי הצבא האמריקאי כסכין ייעודית ללחימה. החל ממרץ 1943. השינוי בחשיבה טקטית לגבי חשיבות הכידון לא שינתה את העובדה כי גם אל תוך המאה העשרים צבאות מתכננים ומיצרים כידונים ומקדישים משאבים לאימון חיילי חיל רגלים בלחימה עם כידונים. גם בתחילת המאה ה-21 משמש הכידון-סכין המורכב על גבי רובה ככלי נשק סטנדרטי בצבאות רבים, ומרבית רובי הסער המודרניים שומרים על זיז חיבור לכידון שעדיין מיוצר ומונפק בהתאמה לתורות הלחימה. הכידונים שתוכננו לאחר מלחמות העולם, ובעיקר הכידונים שתוכננו בסוף המאה העשרים הם כלים רב-תכליתיים לעיתים קרובות כסכיני שירות, ובשילוב עם הנדן יכולים לשמש כמספרי-תיל או כלים אחרים העשויים לשמש את החייל.
הכידון מילא תמיד תפקיד משמעותי כאשר הוא מוצמד לרובה בטקסים שונים כמגלם של רוח הלחימה והשילוב בין ההווה השייך לכלי נשק חמים והעבר שהיה נחלת כלי הנשק הקרים. כידונים קבועים מסמלים את מוכנות היחידה לקרב. כידונים טקסיים מיוצרים בדרגת גימור גבוהה יותר ולעיתים מצופים בכרום כדי לשפר את המראה שלהם ולעיתים מיוצרים עם חוד כהה למנוע פגיעה בדגלים המתנופפים בסמוך או פציעות במהלך תרגילים הסדר שנעשים במבנה צפוף.
אחת המטרות לשימוש בכידונים בצבאות מודרניים הוא להרגיל את החיילים באימונים בשימוש בנשק קר, אימונים שלטענת מומחים בפסיכולוגיה של לחימה מפתחים אגרסיביות הנחוצה לצורך התקפה. המחקרים המעידים על הרתיעה של חיילים משימוש בנשק בטווחים קצרים ומשימוש בנשק קר בפרט מעידה על פי מחקרים אלו על נקודה אינטואיטיבית לגבי תועלת הגלומה באימון ובתרגול השימוש בכידון, הטענה היא כי אין למדוד את יעילות הכידון כנשק על ידי ספירת מקרים של של קרבות בו הופעלו כידונים אלא להעריך את תרומתם להטמעה וטיפוח של התוקפנות הנדרשת מחייל בשדה הקרב וחשיבות משנית בלבד לשכלול טכניקה של לחימה גרידא. במדריכי אימונים של הצבא הבריטי מצוינים היתרונות של אימוני כידון כהשפעה על התנהגות וגישת החייל לחתירה למגע עם האויב. אימוני השימוש בכידון משתלבים מנקודת מבט פסיכולוגית על מנת ליצור אסוציאציות נפשיות חזקות בין כידון לתוקפנות בשילוב על קשיים גופניים ונפשיים של תהליך האימון הבסיסי מחושבים יפה כדי ליצור התניה לרמות גבוהות של אגרסיביות.
כידונים בשימוש צבאות מודרניים.
לאחר מלחמת העולם השנייה החליף צבא ברית המועצות את הכידון ששימש את רובה ה AK-47 לכידון 6H3 של רובה ה AKM שהיה אחד הכידונים המודרניים הראשונים. הכידון תוכנן להיות רב תכליתי, הוא יותר יוצר מכשיר לחיתוך תיל כאשר הוא משולב עם הנדן שלו, ציפוי פולימר על גבי הנדן מספק בידוד מלהב המתכת כדי לחתוך בבטחה חוט הנושא זרם חשמלי כידון זה היווה בסיס לתכנון הכידון האמריקאי M9 שנכנס לשירות בצבא ארצות הברית בשנת 1986. הצבא הסובייטי הציגבשנת 1985 שיפור על הדגם הקיים עם הכנסתו לשימוש של הכידון 6H5 של הרובה AK-74 שכלל תכנון רדיקלי של הלהב: שטוח מצד אחד היוצר את חוד הלהב עם הצד השני, חלק מהלהב מעוצב עם שיני משור והחוד עוצב כחוד של רומח וניצב עשוי מיציקת פלסטיק אחודה על מנת לאפשר להשתמש בכידון כסכין לחימה בנוחות.
בשנת 2001 החליף הצבא האמריקאי את הכידונים M7 ו M9 בכידון משופר OKC-3S שמבוסס על סכין סימן 2 של הצי האמריקני. עיצוב מודרני של חוד הלהב מסייע לחדור לאפודי מגן והוא מצופה כנגד החזרי-אור. בלהב שובצו שיני מסור בסמוך לידית עוזרים לשפר את תפקודו כסכין שירות. הכידון תוכנן להיות עמיד בפני קורוזיה, ומשקלו 570 גרם ביחד עם נדן באורך כולל של 20.3 ס"מ. ידית האחיזה בעלת חתח אליפטי עשויה מחומר סינתטי על מנת למנוע פגיעה ועייפות ידיים במהלך האימונים. הנדן עשוי מחומר פולימרי ומותאם למערכות החגור המודולריות של צבא ארצות הברית ובו בנוי קפיץ ומשטח חיכוך לנעילת הכידון לנדן. כן שולב בנדן מוט השחזה אך הושמטה היכולת לשמש כחותך תיל.
צבא בריטניה הכניס לשימוש כידון-סכין L3A1 בתכנון המסתמך על שיטת כידון-שקע עבור רובה L85. לכידון ידית חלולה שמתאימה על הלוע בעוד הלהב נמצא במקביל לקנה כדי לאפשר לירות את הרובה בזמן ההתקנה של הכידון. הלהב זה מעוצב ליצור חדירה יעילה בעוד קטע מהלהב משונן לחיתוך חבלים. ידית הכידון מעוצבת כדי לאפשר לכידון לשמש כסכין לחימה בפני עצמה. הנדן כולל להב מסור, אבן השחזה כדי לחדד את הכידון ופותחן בקבוקים ובשילוב עם הכידון, הוא גם יוצר חותך תיל.
הצבא הגרמני שילב כידונים ברובי הסער G3 ויורשו G36 המבוססים על הכידון הרוסי לרובה ה AKM ואף הסב כידונים סוביטיים שנמצאו במחסני הצבא המזרח-גרמני לשימוש ברובי הסער הגרמניים. החל משנות ה-80 של המאה ה-20 הכידונים לא הונפקו לחיילים אלא נשמרו במחסנים. הכידונים היו בעלי להב קהה וללא יכולת חיתוך אלא דקירה בלבד. חיילי יחידות עילית של הצי הגרמני השתמשו בכידונים, לאחר השחזת הלהב לצורך חיתוך וטיפול בחבלים.
סימונים.
הרוב המכריע של הכידונים המודרניים נושאים סימונים שונים המחולקים ל 4 קטגוריות שונות.
אביזרים.
חגורה ונדן.
האביזר ההכרחי שליווה כל כידון היה הנדן שאפשר את נשיאת הכידון בעת שלא היה מוצמד לרובה. בתחילת השימוש בכידונים במאה ה 16 היה ככידון מושחל לנרתיק פשוט שאליו הייתה תפורה לולאה שהתחברה לחגורה של החייל. בציורים מהמאה ה-17 מופיעים חיילים נושאים כידוני-תקע המושחלים בתוך לולאה שכונתה "צפרדע". לולאה זו שימשה לנשיאת כידוני-שקע במשך השנים ואל תוך המאה ה-18 ואיפשרה לחייל גישה נוחה ומהירה אל הכידון לעיתים בסמוך או בצמוד לפגיון או חרב קצרה ששימשה כנשק להגנה עצמית במקביל. בתחילת המאה ה-18 חל שינוי בדרך נשיאת הכידון, חיילים חגרו רצועת כתף אליה חובר מנשא משולש עם נדן עליון לכידון ונדן תחתון לכידון התחמושת הדרושה להפעלת המוסקט נישאה בתוך תיק שהוצמד לחגורה. בצבא הפרוסי של המאה ה-18 תורת הלחימה גרסה כי החייל יישא את הכידון בכל הזמנים ולכן לא הנפיקו נדנים לכידונים כלל. צבאות בריטיים לאחר מלחמת העצמאות האמריקאית הפסיקו לשאת חרב קצרה והכידון הושחל בנדן שהושחל בעצמו בגליל בתוך חגורה צולבת שתלתה על כתף ימין והכידון ישב בצד שמאל של החייל. נדנים אלו היו עשויי מעור עם פתח מחוזק בטבעת מתכת שהיו פגיעים לקריעות בעיקר כאשר הכידון היה מחוץ לנדן. הצבא הצרפתי המשיך לצייד את חייליו בקומבינציה של חרב וכידון, לאחר המלחמות הנפוליאוניות החרבות לשימוש חיל רגלים הוגבלו ליחידות עילית ויחידות רובאים "פוסילייר" לבשו חגור ובו התקן אליו הושחל נדן הכידון.
שינוי נוסף בנדן הכידון התרחש כאשר הצבא הצרפתי ובעקבותיו צבאות אירופאיים אחרים עברו לכידוני-חרב עבור כידונים אלו יוצרו נדנים עשויים ממתכת שהיה עמיד יותר לתלאות שדה הקרב. נדנים אלו כללו גם התקנים שאיבטחו של הכידון בתוך הנדן ומנעו מהכידון לפול החוצה בעת הקרב, בדרך כלל מנגנון האבטחה הורכב משני קפיצי מתכת על פתח הנדן שנעלו את הכידון במקומו. התקן אחר כלל רצועה שקשרה את ניצב בכידון אל הנדן בטבעת עור נוספת והיה נפוץ בקרב פרשים. בשנת 1850 הפסיק הצבא הבריטי את השימוש בחגורות צולבות לנשיאת כידונים וחגורה חדשה הוכנסה לשירות עם "צפרדע" בצורת האות Y שנתפרה אל תוך החגורה וחיבור לחגורת התחמושת, חיילים מדרגת סמל לא השתמשו בחגורת התחמושת אלא בחגורה לכידון בלבד, סידור שהפך אוניברסלי בצבא הבריטי בשנת 1871 ואפשר לחייל הבריטי לשאת את הכידון באופן הנוח עבורו, תכנון זה נותר בעיקרון ועם שינויים מתבקשים כדרך לנשיאת כידונים גם אל תוך המאה ה-21. במהלך מלחמת העולם השנייה חל מהפך בנשיאת כידונים בצבא הבריטי והכידונים נישאו בתוך כיסים מיוחדים בתרמילים של החיילים. הכידון לרובה הסער SA80 נישא בתוך נדן עם חיבור מהיר לחגור.
בצבא של ארצות הברית, עד למאה ה 19 חיילים נשאו את הכידונים במנשא מיוחד והכידון נח בתוך הנדן בזווית של 45 מעלות המתקן זכה למקצה שיפורים בשנת 1860, אז נותק התקן ההצמדה לחגורה מהנדן והם יכלו להיות מחוברים עם פין ממתכת שאיפשרו לנדן תנועה על ציר וגמישות בנשיאה ואבטחה לכידון בתוך הנדן בעיקר כאשר החייל ישב. במהלך מלחמת העולם הראשונה חיילים אמריקאיים נשאו את הכידונים בכיס מיוחד בתרמילי הגב, סידור שהיה נוח לחייל ושמר שהכידון לא יפריע לתנועה.
רצועות וקשרים.