לא קיימים חוקים לגבי אופן הזריקה של הדיסקוס.
לאחר נחיתת הדיסקוס, נמדד המרחק בין קצהו הקדמי של תחום המעגל, למקום הנחיתה הראשוני של הדיסקוס. למקום שבו נעצר הדיסקוס בסוף אין משמעות.
זריקה פסולה אינה נמדדת.
ברוב התחרויות מוקצבים שלושה או שישה ניסיונות זריקה לכל מתחרה. המתחרה שזרק את הדיסקוס למרחק הגדול ביותר באחד מן הניסיונות מוכרז כמנצח. לשאר ניסיונות הזריקה יש משמעות רק במצב של שוויון (תיקו). במקרה כזה, ישמשו הזריקות האחרות כשוברי שוויון, ובתחרות ינצח המתחרה שהוא גם בעל הזריקה השנייה בטיבה.
סמל טונגה
סמל טונגה עוצב בשנת 1875 עם חקיקת חוקת המדינה.
לפי ההיסטוריון איאן קמפבל הסמל עוצב בידי המיסיונר שירלי וולדמר בייקר ששהה בממלכה במשך שלושים שנה ואף היה ראש ממשלתה. לפי מקורות אחרים הסמל עוצב בידי נסיך מקומי.
סמל טונגה הוא שלט אצולה המחולק לארבעה חלקים. במרכז השלט מגן דוד וצלב.
שלוש החרבות המצויות ברביע הימני התחתון של הסמל מסמלות את שלושת בתי המלוכה ששלטו בטונגה - השושלות: טואי טונגה, טואי האטאקאראלאואה והשושלת הנוכחית טורי קאנוקופולו.
היונה עם ענף עץ הזית המופיעה ברביע השמאלי התחתון מסמלת את השאיפה לשלום בטונגה (סמל המתבסס על סיפור נח והמבול).
שלושת הכוכבים המופיעים ברביע השמאלי העליון מסמלים את שלוש קבוצות האיים העיקריות של טונגה: טונגטאפו, ואואו והאאפאי.
הכתר המופיע ברביע הימני העליון מסמל את העובדה שטונגה היא מונרכיה.
סביב הכתר שני דגלי המדינה, בתחתיתו, על קלף רשום מוטו המדינה ובראש הדגל עלי זית וכתר המסמלים את בית המלוכה של טונגה.
אוטו ולס
אוטו ולס (גרמנית: Otto Wels; 15 בספטמבר 1873 - 16 בספטמבר 1939) היה יושב ראש ה-SPD, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית משנת 1919, וחבר הרייכסטאג בין 1920 ל-1933, מראשי ההתנגדות הגרמנית לנאציזם בתחילת שלטון המפלגה הנאצית בגרמניה.
ביוגרפיה.
בשנת 1919 יצא ולס נגד הטענות שגרמניה הייתה אשמה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ולס נבחר בשנת 1923 לחבר הנהלה של האינטרנציונל הסוציאליסטי.
התנגדותו לנאצים.
ב-23 במרץ 1933 היה ולס היחיד בין חברי הרייכסטאג שיצא בגלוי כנגד חוק ההסמכה שהגה אדולף היטלר על מנת ליתן הכשר חוקי לשלטונו הרודני. החוק התיימר להעביר את סמכות החקיקה מן הרייכסטאג לממשלת הרייך בראשותו של היטלר לתקופה של ארבע שנים, ובכך להעניק להיטלר סמכויות דיקטטוריות בלתי מוגבלות.
בהצבעה שהתקיימה באותו היום, בבית האופרה קרול בברלין (שכן הרייכסטאג עצמו נשרף מספר ימים קודם לכן, שרפה שהיוותה את התירוץ להעלאת החוק לדיון), גילה ולס אומץ לב אישי, כאשר על אף נוכחותם הבריונית של אנשי ה-SA לבושי החולצות החומות, והנציגים הנאצים ששרקו והריעו בעת נאומו, נשא נאום נוקב בו הצביע על הסכנה הטמונה בחוק שעלה לדיון. רבים מחבריו של ולס, עשרים ושישה חברי הרייכסטג מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית כבר נעצרו, וולס עצמו יכל לצפות כי הוא עצמו ייעצר עוד בטרם יחל נאומו.
ולס אמר בין היתר:
בהביטו ישירות אל היטלר, הצהיר ולס - "אתה יכול לקחת את חיינו ואת חירותנו, אך לא את כבודנו". מילותיו הבאות - "אנו חסרי מגן, אך לא חסרי כבוד", "Wir sind wehrlos aber nicht ehrlos.", הפכו לציטטה ידועה.
כל 94 חברי ה-SPD ברייכסטאג הצביעו כנגד החוק, אך כל שאר חברי הרייכסטאג שנכחו בדיון (רבים נעצרו, הושלכו למחנות ריכוז, והתייצבותם להצבעה נמנעה בדרכים אחרות) הצביעו בעד. העברת חוק ההסמכה סימנה את סופו של המשטר הפרלמנטרי הדמוקרטי בגרמניה, והעניקה בסיס חוקי לשלטונו הדיקטטורי של היטלר. לאחר מספר שבועות אסר היטלר על קיום ה-SPD, ומפלגות פוליטיות אחרות בגרמניה, ולבסוף הכריז כי המפלגה הנאצית היא המפלגה החוקית היחידה בגרמניה.
ולס יצא לגלות עוד בטרם הוכרז כי פעילות ה-SPD אינה חוקית. הוא הקים את מרכז המפלגה בתחילה בחבל הסאאר, אשר היה תחת שליטה של חבר הלאומים, ולאחר שגרמניה החזירה לעצמה את השליטה בחבל, יצא לפראג ולאחר מכן לפריז, שם מת בשנת 1939.
אוטו וולס
סמל לסוטו
סמל לסוטו אומץ רשמית ב-4 באוקטובר 1966 בעקבות עצמאותה של המדינה. הסמל עודכן ב-2006.
הסמל מכיל מגן מסוג באסותו עליו ניצב תנין. המגן מסמל את הקבוצה האתנית העיקרית של לסוטו. מאחורי המגן מצויים שני רובים מוצלבים.
למגן שני תומכים - שני סוסי באסותו.
בחזית הסמל סרט מוזהב שעליו רשום מוטו לסוטו - באותיות לטיניות: Khotso, Pula, Nala (שלום, גשם, רווחה).
ציץ
ציץ הוא אחד מלבושי הכהונה, תכשיט של זהב שבראש הכהן הגדול, סמוך למקום הנחת התפילין. הציץ מרצה על הקרבה בטומאה.
מקור.
הציווי מופיע בספר שמות בין כל יתר הציוויים על בגדי כהונה:
בהמשך מתוארת הכנתו בתוך תיאור הכנת שאר הבגדים:
תיאור הציץ מופיע בתלמוד:
גודל הציץ.
בתוספות נטען שלפי הפסוק "והיה על מצח אהרן" העוסק בציץ, משתמע ששיעור הציץ צריך להיות לפי גודל המצח, וסתם מצח שיעורו שתי אצבעות.
עקב לימוד מהמקרא והמצב שהתקיים בבית המקדש מובאת בברייתא בתלמוד גודל הציץ. בה מתואר שרוחב הציץ הוא שיעור שתי אצבעות, ואורכו צריך להיות הקפה מאוזן לאוזן.
יש פוסקים שכתבו ששיעור זה הוא מדברי סופרים, אבל מדין התורה הציץ כשר בכל גודל שהוא.
כתיבת האותיות.
הרמב"ם מתאר את דרך כתיבת האותיות שבציץ, כך:
והאותיות בולטות לפניו, חופר את האותיות מאחריו, והוא מדובק על השעווה, עד שבולט. והוא נקוב בשני קצותיו..'
הראב"ד (בהשגות) כותב על דברים אלו 'אינו חופר אלא מכה בדפוס צורת האותיות מאחוריו עד שהאותיות בולטות מלפניו..' יש מפרשים שכתבו שהרמב"ם והראב"ד אינם חולקים. אך לפי הבנת הראב"ד מסתבר, שלפי הרמב"ם כתיבת האותיות צריכה להיות בחפירה אחת, בסוג של כתיבה 'במקשה אחת'. לעומת זאת לפי הראב"ד יש לבצע כתיבה על ידי סיתות.
מיקום הכיתוב.
בברייתא בתלמוד מובא כי בסידור האותיות השם הקדוש יופיע בשורה העליונה, ובשורה התחתונה יופיע 'קדש ל'. המורכבות בגישה זו בכך שהיא יוצרת שינוי בסדר המילים שהיה צריך להיות 'קדש להשם' ובו המילה קודש קודמת לשם המפורש. לכן הפרשנים מסבירים שהמילה 'קדש ל' הייתה כתובה בתחילת השורה התחתונה, ובכך נוצר גוון מסוים בו המילה קודש קודמת לשם המפורש.
לעומת זאת כבר בברייתא מובאת דעה שהכיתוב נמצא באותו שורה, ולפי העדויות כך למעשה נהגו בבית המקדש.
קשירת הציץ.
על מנת לקבוע את הציץ במקומו, הוא נקשר באמצעות חוט או חוטי תכלת. צורת הקשירה שנויה במחלוקת בקרב הראשונים.
מקום הציץ על הראש.
יש שכתבו שמקום הציץ אינו על המצח, כי אם מעל המצח, בדומה למקום התפילין, ואף שכתוב בפסוק מצח, הכוונה בדומה לתפילין שכתוב בין עיניך והכוונה מעל המצח.
הלכות מיוחדות.
הכהן הגדול, כאשר הוא לובש את הציץ, אסור לו להרים את ידיו מעליו. ולכן, כאשר הכהן היה נושא את כפיו הוא לא היה מרים את ידיו מעל לראשו כמו שאר הכהנים אלא רק שולח את ידיו קדימה.
ורבי יהודה טען שהוא נושא כפיו כשאר אחיו הכוהנים ומרים את ידיו מעל הציץ.
תפקידי הציץ.
בספר שמות נכתב אודות הציץ: "וְהָיָה עַל מֵצַח אַהֲרֹן וְנָשָׂא אַהֲרֹן אֶת עֲו‍ֹן הַקֳּדָשִׁים אֲשֶׁר יַקְדִּישׁוּ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לְכָל מַתְּנֹת קָדְשֵׁיהֶם וְהָיָה עַל מִצְחוֹ תָּמִיד לְרָצוֹן לָהֶם לִפְנֵי ה'". הכוונה כאן לפי המפרשים היא שהציץ נועד לכפר על הקרבת הקורבנות שהוקרבו בטומאה.
הרמב"ם פוסק כך להלכה ואומר שאם כהן לא ידע שהוא נטמא בקבר התהום והוא הקריב קורבן, ואחר כך נודע שהוא היה טמא, אין צורך להקריב קורבן אחר כי הציץ מרצה עליו.
וכן ב מובא "על מה הציץ מרצה - על הדם ועל הבשר ועל החלב, שנטמא בין בשוגג בין במזיד, בין באונס בין ברצון, בין ביחיד בין בציבור".
משמעויות נוספות במקרא.
במקרא עצמו המילה "ציץ" מתארת אף דברים אחרים, כגון תחילת הפריחה, שם של צומח ושם מקום.
מאיה צ'יבורדאנידזה
מאיה צ'יבּוּרדאנידזֶה (בגאורגית: მაია ჩიბურდანიძე; נולדה ב-17 בינואר 1961) היא שחמטאית עבר גאורגית בדרגת רב-אמן, שהייתה אלופת העולם בשחמט לנשים במשך 13 שנים. בגיל שבע-עשרה הפכה לשחקנית הצעירה ביותר שזכתה אי פעם בתואר "אלופת העולם לנשים", ונישלה מהתואר שחמטאית גאורגית אחרת בשם נונה גפרינדשווילי.
צ'יבורדאנידזה פרשה מפעילות שחמטאית ביוני 2011.
שנותיה הראשונות.
מאיה נולדה בעיר כותאיסי שבגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה). היא החלה לשחק שחמט בהיותה בגיל 8. בשנת 1976 היא זכתה בתואר אלופת ברית המועצות לנערות ושנה לאחר מכן, בשנת 1977, היא זכתה בתואר אלופת ברית המועצות לנשים. באותה שנה הוענק לה התואר רב אמן.
היא זכתה בצורה משכנעת בהופעתה הבכורה בתחרות השחמט הבינלאומית לנשים בבראשוב כשהייתה עוד בגיל 13, ושנה לאחר מכן, ב-1975, בתחרות בטביליסי, שהייתה התחרות האחרונה לפני שהחלה להשתתף בתחרויות שחמט בינלאומיות לנשים. סגנון המשחק שלה הוא סולידי אמנם אבל אגרסיבי ומבוסס היטב על עקרונות קלאסיים כפי שניתן לצפות משחקנית שאומנה בתחילת דרכה על ידי אדוארד גופלד, מראשי מאמני השחמט הסובייטים.
שיא הקריירה 1978–1991.
צ'יבורדאנידזה הוכיחה שהיא מתחרה רצינית כבר בתחרות הראשונה לנשים שנערכה ב-1976 בטביליסי כאשר סיימה במקום השני באינטרזונל (Interzonal) לנשים. הזכייה במקום השני איפשרה לה להיות מועמדת במשחקי אליפות העולם של 1978. היא הפתיעה את כל המועמדים האחרים והלכה כל הדרך אל חצי גמר בו ניצחה את אלה קושניר בתוצאה ½7-½6 לזכותה (41 מהלכים). היא המשיכה להפתיע גם בגמר שנערך בביצ'וינתה (אבחזיה, גאורגיה) וניצחה את מי שהייתה אלופת העולם במשך 16 שנים ב-52 מהלכים (מאיה שיחקה בשחור).