הסיבה העיקרית להמשך השימוש בטיוליות היא העלות הנמוכה הדרושה לתפעולן, בהשוואה לאוטובוסים ולשאר אפשרויות התחבורה, וכן היותן עמידות לנסיעה בדרכי עפר.
בניגוד לאוטובוס וכלי תחבורה אחרים, יחידת הנהג בטיולית מופרדת לגמרי מיחידת הנוסעים. מאפיין זה יוצר קושי ביצירת קשר עם הנהג בעת אירוע פתאומי המתרחש ביחידת הנוסעים. במהלך התפרצות נגיף הקורונה בישראל ב־2020, נעשה שימוש בטיוליות להובלת חולים למלוניות החלמה, תוך ניצול מאפיין זה המאפשר את בידוד הנהג מהנוסעים.
מסאי (כותב מסות)
איים אבודים
איים אבודים (באנגלית: The Lost Islands) היא סדרת טלוויזיה אוסטרלית בת 26 פרקים שהופקה בשנות השבעים ושודרה לראשונה באוסטרליה ב-1 בינואר 1976.
הסדרה הייתה הפקה משותפת של הערוץ המסחרי Ten Network עם חברת סרטי פרמאונט.
בישראל שודרה הסדרה בתחילת שנות ה-80 בשעות אחר הצהריים, לאחר מכן בטלוויזיה הלימודית במסגרת הרצועה היומית בשעות הבוקר בחופש הגדול, ולאחר מכן שודרו פרקים ממנה בתוכנית "רואים 6/6" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
עם השנים זכתה הסדרה למעמד של סדרת פולחן בישראל, בעיקר משום שהסדרה שודרה בשידורים חוזרים רבים במשך שנים רבות בשידורי חופשת הקיץ של הטלוויזיה החינוכית, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בסרט הנושא את שם הסדרה.
עלילה.
סופת הוריקן כמעט ומטביעה בלב ים אונייה שעל סיפונה 40 נערים מרחבי העולם. 35 נערים מצליחים להיחלץ מהאונייה בסירות הצלה, אולם בשל הבהלה חמישה נערים נותרים באונייה. הסערה סוחפת את האונייה אל שני איים לא מוכרים המאוכלסים בצאצאים של אנשים שהגיעו לשם בנסיבות דומות כ-200 שנה קודם לכן.
האי הראשון, הקרוי טאמבו, נשלט על ידי רודן אלמותי בן 200 שנה המכונה ה-Q אשר הגיע לאי באחת מאותן אוניות אשר היו בדרכם לאוסטרליה. במוקד האי קיים עמק בו חיים צאצאיהם של צוות האונייה המקורית, בסגנון של חיי קהילה קולוניאלית של המאה ה-18. הרודן עושה הכל על מנת ללכוד ולחסל את חמשת בני הנוער מן העולם החיצון, המהווים בעיניו איום לשלטונו.
האי השני, הקרוי מאלו, שוכן בקרבת האי טאמבו, קטן יותר בגודלו ושומם. הרודן Q משתמש במאלו כמחנה עבודה, שאליו נשלחים האסירים ובלגונה שבאי הם נאלצים לצלול ולהשיג "אצה כחולה" נדירה המזוקקת בהמשך לאבקה בה משתמש Q כדי להאריך את חייו.
הילדים מפתחים קשרי ידידות וחברות עם חלק מן המקומיים. בפרק האחרון בסדרה מצליחים ה"זרים" לשכנע את תושבי הכפר למרוד בראש הממשלה וב-Q ומצליחים לסלקם מן הכפר ללא שפיכות דמים. חמשת הזרים מצטרפים לכפר וג'רמיה, משרתו לשעבר של הרודן נבחר לתפקיד ראש הכפר.
חוזה מאסיה
מוגוצ'ה
מוֹגוֹצָ'ה (ברוסית: Мого́ча) היא עיר בחבל עבר הבאיקל, כ-700 ק"מ צפונית-מזרחית לצ'יטה. מוגוצ'ה היא אחת מתחנות הרכבת המרכזיות של רשת הרכבת הטרנס סיבירית. העיר שוכנת במפגש הנהרות מוגוצ'ה ואמזר. בנוסף נמצא בעיר שדה תעופה צבאי ואזרחי.
היסטוריה.
שמה של מוגוצ'ה נובע מהשפה האבנקית מונגו - אחד השבטים האבנקים, וצ'י - סיומת לשייכות. הסבר אחר טוען שמשמעות שמה היא "עמק זהב". היישוב הוקם בשנת 1910 במהלך סלילת הרכבת האמורית, ותחנת הרכבת "מוגוצ'ה" נוסדה בשנת 1914. בשנות ה-20 החלה הפקת זהב תעשייתית באזור. מוגוצ'ה זכתה למעמד "עיר" בשנת 1950. בסוף שנות ה-50 ותחילת ה-60 נבנה ליד מוגוצ'ה שדה תעופה צבאי בעקבות הפיצול הסיני-סובייטי. הוקמו בעיר מספר פרויקטי דיור שנועדו לאכלס את מוגוצ'ה, שניחנה באקלים עוין. כתוצאה גדלה האוכלוסייה לכמעט 18,000 איש בשנת 1979. עם תחילת שנות ה-90 עזבו שליש מתושביה לערים גדולות בעקבות שפל כלכלי חמור. מרבית תושביה עובדים באחזקת הרכבת הטרנס סיבירית והשאר במכרות זהב.
מזג האוויר קיצוני ביותר לכן ישנו פתגם מקומי: "אלוהים ברא את סוצ'י והשטן את מוגוצ'ה"
מונטי פייתון - מערכונים מהסרטים
סונאטה לפסנתר מס' 16 של מוצרט
סונאטה לפסנתר מס' 16 בדו מז'ור, K.545 מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט היא ככל הנראה הסונאטה לפסנתר המפורסמת ביותר שלו. היא תוארה על ידי מוצרט עצמו ב-26 ביוני 1788 בקטלוג היצירות שלו שכתב כ"סונטה קטנה לפסנתר למתחילים" ("eine kleine Klavier Sonate für Anfänger"), ולעיתים היא ידועה בשמות החיבה "סונאטה קלה" ("Sonata facile") או "סונאטה פשוטה" ("Sonata semplice"). כתב היד של היצירה אבוד כיום והיא מופיעה בכתב ידו של מוצרט בקטלוג הנזכר לעיל בלבד.
נראה שמוצרט חשב באותה תקופה על סדרה של יצירות לילדים, כפי שמעידה הסונטה לכינור ופסנתר ק. 547 שהולחנה שבועיים לאחר מכן, שאף היא קלה יחסית.
המוזיקה.
ליצירה יש שלושה פרקים:
הפרק הראשון מתחיל עם אחת מהדוגמאות הטובות ביותר לבס אלברטי. הוא כתוב במבנה סונאטה במפתח דו מז'ור. בפתיחה, הנושא הראשון קצר ומוכר בקרב רבים. אחריו מגיע גשר והוא מתחלף לאט לאט לסול מז'ור, כהכנה לנושא השני, והוא לירי יותר מהראשון. קודה מגיעה כדי לסיים את הפתיחה, ולאחר מכן יש חזרה על הפתיחה. בחטיבת הפיתוח, הנושא כתוב בסול מינור. הוא מתמרן בין מספר סולמות שונים לפני שמתקבע על פה מז'ור. וכאן מוצרט עשה דבר מעניין: ברקפיטולציה (סיכום), נוכח הנושא הראשון אך הוא כתוב בסולם הסאב-דומיננטי לו, פה מז'ור. הנושא השני כתוב, כמו סוף הפרק, בדו מז'ור.
הפרק השני כתוב בסולם סול מז'ור, הדומננטי לדו מז'ור. הפרק איטי בהרבה מן הראשון, אם כי באופן אירוני ארוך יותר; בימיו של מוצרט, מפעם ודינמיקה הותרו לדמיון הנגן, כך שתוספות רבות אפשריות הן "ככל הנראה" אלו של המוציא לאור. המוזיקה עוברת באופן חד אל אמצע הפרק, יורדת בחצי-טון, בניגוד לארבעת חצאי-הטונים הדרושים למעבר למינור המתאים, דבר הנפוץ יותר במושגי המוזיקה. הפרק עובר אז באופן חד, אך יפהפה, אל חצי טון גבוה יותר, אל הטוניקה, ואז, לאחר שהנושא הראשי וחטיבת פיתוח מושמעים שוב, מסתיים הפרק.
הפרק השלישי כתוב במבנה סונאטה-רונדו והוא בסולם הטונלי, דו מז'ור. מעריכים שהוא הקשה ביותר לנגינה מבין השלושה. הנושא הראשון משולהב וסוער ומוסיף רוח ליצירה. הנושא השני כתוב בסול מז'ור ומכיל אלברטי בס ביד השמאלית. הנושא הראשון מופיע שוב ואחרי הנושא השלישי, אשר כתוב בסולם מינורי ומתמרן בין סולמות שונים ורבים לפני שמתיישר חזרה אל דו מז'ור. הנושא הראשון מופיע שוב, לאחריו קודה, ולבסוף הסיום בדו מז'ור.
ישיבת מעלה אליהו
ישיבת תל אביב "מעלה אליהו", ע"ש עו"ד אליהו מירון, היא ישיבה גבוהה ציונית דתית הממוקמת בתל אביב-יפו. ראש הישיבה הוא הרב חיים גנץ.
הקמה.
הישיבה הוקמה בתל אביב באלול תשנ"ז (1996) על ידי קבוצת אברכים מישיבת מרכז הרב במטרה להביא להגברת הקשר בין הציבור הדתי לציבור החילוני. הקבוצה ביקשה מהרב חיים גנץ, מתלמידי הרב צבי יהודה קוק, ששימש כר"מ בישיבת שבי חברון לעמוד בראש הישיבה. לגרעין המייסדים הצטרפו כ-20 בחורים מישיבות תיכוניות ברחבי הארץ. תחילה שכנה הישיבה ברחוב יהושע בן-נון. בשנת התשס"ד (2004) עברה הישיבה לרחוב הנרייטה סולד בסמוך לבית החולים איכילוב לבית הכנסת "בר כוכבא" ולאחר מכן לאולם הספורט הצמוד אליו אותו הישיבה שיפצה והפכה לבית מדרש מפואר. בעקבות דרישת העירייה, הישיבה עתידה להתפנות במהלך 2022 לבית הכנסת "מגורים" ברחוב קליי הסמוך.
כיום.
כיום לומדים בישיבה כ-180 בחורים וכ-50 אברכים. סביב לישיבה התפתחה קבוצה של כ-100 משפחות דתיות, שהגיעו אליה מתוך רצון לחיות חיי תורה בעיר חילונית, ולהגביר את התורה והיהדות בה. הישיבה מפעילה תוכנית לימוד לחיילים המשרתים בבסיסים סמוכים, כדוגמת הקריה.
בנוסף לרבני הישיבה הקבועים מגיעים מספר רבנים מחוץ לישיבה ומעבירים בה שיעורים, בהם: הרב חיים גדליה צימבליסט, הרב מרדכי שטרנברג, הרב יוסף קלנר, הרב משה גנץ, הרב אמציה גנץ, הרב יאיר גלס (רב שכונת נוף הרים ביישוב עלי), הרב לביא אנגלמן (אחיו של הרב ליאור אנגלמן) והרב ראובן ששון.
הישיבה מחנכת לשירות בצה"ל, כמחצית מהבחורים מתגייסים דרך מסלול הסדר מרכז ומחציתם מתגייסים לשירות מלא ולגדוד נצח יהודה.
פעילות חברתית ותורנית.
מלבד הלימודים בישיבה, ישנם כמה גופים תחת חסותה של הישיבה הפועלים בתחומי הזהות היהודית וקירוב לבבות. בין הארגונים ניתן למנות את מכון 'קשר' - המפעיל תוכנית הכנה לבר מצווה לילדי תל אביב ומניינים לתפילות יום כיפור בתל אביב, פרויקט נוסף הוא פרויקט 'מפגשים' אשר מקיים מדי חודש מפגש בין נשות הגרעין לבין נשים חילוניות מהאזור. בנוסף, מפעילה הישיבה בשיתוף חברה קדישא פרויקט עזרה למשפחות אבלות - "קשר של אמת", נשלחים תלמידי הישיבה לסייע למשפחות האבלות במהלך השבעה.
הישיבה מפעילה מספר מעונות יום לילדים במסגרת "מעון דפנה", בהם כ-100 ילדים חילוניים ודתיים בגילאי 3 חודשים עד 3 שנים.
ב-2010 הפיק מכון קשר אלבום בשם "שעת נעילה" המכיל את הלחנים המוכרים של תפילת יום הכיפורים, כאשר המטרה היא שאנשים המשתתפים בתפילות ירגישו שייכות וחיבור לנוסח התפילה. האלבום הופק בשיתוף ארגון צהר המרכז תפילות ציבוריות בכל הארץ, ונמכר באלפי עותקים.
נישואי פיגרו
ריאליזם פוליטי
היהודי הנצחי (סרט, 1940)