לבנון סיים את לימודי המשפטים והוסמך בקושטא עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914). בהיותו נתין עות'מאני (טורקי), הוא גויס לצבא. בזכות שליטתו במספר שפות (בנוסף לרוסית ועברית, שלט באנגלית, ערבית, טורקית, גרמנית, פרסית, יידיש וצרפתית), שימש כמתורגמן מטורקית לגרמנית ולהפך, בעוצבה הגרמנית השישית שהוצב במסופוטמיה (עיראק). עם תום המלחמה עוטר במדליית צלב הברזל מדרגה שנייה, כהוקרה על שירותיו בצבא הטורקי.
עם סיום המלחמה ב-1918 שב לבנון לארץ ישראל, שהייתה עכשיו תחת שלטון המנדט הבריטי. על סמך הכשרתו באוניברסיטה של איסטנבול, קיבל לבנון אישור מטעם קצין הממשל הצבאי הבריטי לעסוק בעריכת דין. בספטמבר 1920 הוצע לו תפקיד במחלקה המשפטית של ממשלת המנדט. שנתיים לאחר מכן, ב-1922, מונה מטעם הנציב העליון, סיר הרברט סמואל, לשופט שלום בירושלים. הוא היה היהודי הראשון ששימש בתפקיד בכיר זה. במקביל לתפקידו כשופט שימש כמרצה למשפטים במסגרת לימודים שפעלה מטעם ממשלת המנדט, בתקופה שבה עדין לא היו לימודים אקדמיים למשפטים בארץ ישראל.
לבנון כיהן כשופט במשך חמש שנים עד שנת 1927 ופרש בעקבות חילוקי דעות עם השלטון המנדטורי, בין השאר, סביב שאלת מעמדה של השפה העברית במערכת המשפט שהשימוש בה היה קרוב לליבו. לבנון, שהיה מועמד לקידום לתפקיד בבית המשפט המחוזי, לא זכה במינוי זה, וזאת בשל העדפתם של השלטונות הבריטיים למנות לתפקיד זה שופט ערבי, שהיה זוטר ממנו בוותק ובניסיון.
לאחר פרישתו של לבנון מבית המשפט המנדטורי, חזר לעבודתו כעורך דין במשרד בירושלים. הוא היה חבר ועד אגודת עורכי הדין בירושלים וכיהן גם כיושב הראש שלה. הוא אף שימש כיועץ המשפטי של הרב אברהם יצחק הכהן קוק ובהמשך גם של הרבנות הראשית, החל ב-1941 ובמשך 20 שנה.
פעילות ציבורית.
לבנון עסק בפעילות ציבורית מגוונת והיה מעורב בתחומי עשייה רבים. בשנת 1921 התקבל כאח בלשכת ירושלים של מסדר בני ברית. במלאת 50 שנה לפעילותו במסדר הוענקה לו תעודת הוקרה מיוחדת על פועלו ותרומתו למסדר (1981).
כחלק מפעילותו הציבורית, הצטרף לבנון לקבוצת משכילים דתיים במטרה להקים בית כנסת אורתודוקסי-מודרני בשם אגודת ישורון (1923). בין תפקידיו השונים בישורון, שימש כחזן, כחבר הוועד המנהל, פעל להקמת הספרייה של המוסד, ואף כיהן כנשיא האגודה. ישורון היה באותה עת אחד המוסדות המרכזים בירושלים, ומנהיגי העיר נהגו להתפלל בו. לבנון דחף לקיים את התפילות בעברית ובהטעמה ספרדית, בשעה שבבתי כנסת אחרים בעיר נהוג היה השימוש בהטעמה אשכנזית.
לצד פעילותו בישורון, היה לבנון מעורב בתחומים נוספים של פעילות ציבורית. הוא היה חבר תנועת הפועל המזרחי, פעיל בוועד הלשון, שקדם לאקדמיה ללשון עברית. במסגרת זו פעל לעידוד השימוש בתאריכים העבריים בכל מסמך שהוציא תחת ידיו. לבנון היה חבר נשיאות ועד העיר ליהודי ירושלים (שנקרא בהמשך ועד הקהילה) וחבר באגודת המשפט העברי.
בעקבות מאורעות תרפ"ט (1929) הקים הוועד הלאומי (הגוף המרכזי של היישוב היהודי באותם ימים) ועדה שמנתה שלושה חברים, שעליה הוטל לחקור את האירועים. חברי הוועדה היו: היו"ר פרופ' סופיה גצובה, הפתולוגית הראשית של בית החולים הדסה, ד"ר גרשון גרי, המנתח הראשי בהדסה ולצידם מרדכי לבנון, נציג הציבור.
בגבור הלחץ הציבורי בעקבות מאורעות אלה הקימו הבריטים ועדת חקירה מנדטורית כדי לבדוק את טענות הצדדים, יהודים וערבים, ביחס לזכויות ברחבת הכותל המערבי. ועדת הכותל שמעה עדויות של גורמים רבים מטעם הצדדים. במטרה לחקור את הזכויות ההיסטוריות באתר, נשלח מרדכי לבנון, בעל הידע במשפט עות'ומאני, לגנזך המדינה באיסטנבול, לאתר ולהביא בפני הוועדה תעודות טורקיות, שיוכיחו את זכויותיהם של היהודים ברחבת הכותל. בחיפושיו בארכיונים מצא לבנון פירמאן (רישיון) שניתן לחכם באשי, הרב הראשי יעקב שאול אלישר, בשנת 1841 מאת הסולטן עבד אל מג'יד ופירמאן נוסף משנת 1883, מאת הסולטן עבד אל חמיד, שהוענק לרב הראשי חיים אברהם גאגין. מסמכים אלה חיזקו את עמדת הצד היהודי.
בין השנים 1936 ו-1942, ערך לבנון את פסקי הדין של בית המשפט העליון המנדטורי בצירוף הערות ופרשנות. במסגרת זו הוציא לאור 11 כרכים בשם: Current Law Reports, שהיו מקור מידע רב חשיבות לעוסקים במשפטים.
בנובמבר 1947, עם הציפייה לסיום המנדט הבריטי, מונה לבנון כחבר בוועד הציבורי למען מגבית ההתגייסות וההצלה שפעלה לאסוף כסף לצורך רכישת נשק להגנת היישוב היהודי.
בשנת 1952 יצא לבנון ללונדון בשליחות מטעמו של הרב אייזק הלוי הרצוג לגייס תרומות להקמת בית הכנסת הגדול בירושלים. הוא הצליח לרתום את הנדבן יצחק אייזק וולפסון לתרום להקמת הבניין שייקרא על שם אביו של התורם, היכל שלמה, ושבו ישכנו הרבנות הראשית לישראל, בית הדין הרבני ובית כנסת מרכזי.
לצד פעילותו המקצועית והציבורית כתב לבנון ופרסם שירים ולחנים כבר משנות נערותו. אחותו, דבורה, שהייתה גננת ומורה כתבה גם היא שירים, ששמשו אותה בזמן ההוראה, ומרדכי נהג להלחין אותם לשימושה. מספר שירים שלו אף פורסמו בספרים ובעיתונות, לדוגמה בעיתון הילדים של הצופה.
במשך כעשרים שנים שקד לבנון על תרגום לעברית למסכת ברכות מהתלמוד הבבלי בתוספת פירושים וביאורים. מטרתו הייתה לקרב את אוצר התרבות הזה לקהל הרחב. לאחר פטירתו של הרב שמחה אסף, עבר החוג השבועי לתלמוד שלימד, לבית לבנון שבשכונת רחביה, שם התקיים החוג מידי שבת בבוקר במשך 25 שנה. את השיעוריים הנחה, בין היתר, פרופ' אפרים אלימלך אורבך והשתתפו בהם אישי ציבור, ביניהם הנשיאים יצחק בן צבי, זלמן שזר, וכן יוסף בורג וישעיהו ליבוביץ.
במלאת ללבנון 80 שנה הוענק לו תואר יקיר ירושלים (1968) בידי ראש העירייה טדי קולק. הוא נמנה עם זוכי המחזור השני של הענקת התארים. על שמו של לבנון קרויה ככר בשכונת רחביה בירושלים, בקרבת מעונו ברחוב אברבנל שבו התגורר במשך שנים רבות.
משפחה.
בשנת 1923 נישא לבנון לשולמית (זלמה, לבית פיק) בירושלים. לזוג נולדו שני ילדים: אברהם יהודה ודינה. כדי למצוא מסגרת לימודית דתית-לאומית מתונה עבור ילדיהם, יזמו בני הזוג, יחד עם הורים נוספים, כולל הזוג פרידה ומרדכי עליאש, הקמה של בית ספר חדש בשם "מעלה" (1930). מטרת בית הספר הייתה "לחנך ולגדל ילדים וילדות ליהודים שלמים בנפשם ויודעי תורה." לימודים מעורבים, של בנים ובנות, היו נדירים בבתי ספר דתיים באותה העת. לבנון היה פעיל בוועד בית הספר עד לשנת 1957.
לבנון נקבר בהר הזיתים בירושלים לצד אמו, רעייתו ואחיותיו.
וילי ג'ייקל
וילי ג'ייקל (בגרמנית: Willy Jaeckel; 10 בפברואר 1888 - 30 בינואר 1944) היה צייר וליתוגרף גרמני אקספרסיוניסטי.
ביוגרפיה.
אביו של ג'ייקל היה מנהל אדמות ציבוריות ובמקור הוא התכוון להיות שומר יער, אך בריאות לקויה אילצה אותו לשנות את תוכניותיו.
בשנים 1906–1908 הוא למד בבית הספר לאמנות בברסלאו, ואז נרשם לאקדמיה לאמנויות של דרזדן, בהנחייתו של אוטו גוטמן צייר עיטורים.
בשנת 1913 עבר לברלין לעבוד כאמן חופשי והיה חבר בהזצסיון הברלינאי בשנת 1915. ארבע שנים לאחר מכן נבחר לחבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות והפך למורה באוניברסיטת אמנויות בשנת 1925.
הציור המצליח הראשון שלו היה "המאבק", בד גדול ובו גבר שרירי עירום זועק. בשנת 1928 הוענק לו פרס גיאורג-שליכט על "הדיוקן היפה ביותר של אשה גרמנית". [2] עבודתו הייתה חלק מתחרויות האמנות באולימפיאדת קיץ 1928 ובאולימפיאדת קיץ 1932.
הוא מונה לפרופסור חבר בשנת 1933, אך הודח עם עליית הנאצים לשלטון. תלמידיו מחו, ובסופו של דבר הוא הוחזר. אולם הניצחון הזה היה קצר מועד. מי שלמד שיעורים אצלו ככל הנראה לא סיים את לימודיו, ובשנת 1937 חלק מיצירותיו סווגו רשמית כאמנות מנוונת.
בתגובה הוא צייר את "חריש בערב" (1939), שנועד לתאר את התפיסה הנאצית של דם ואדמה. רבות מיצירותיו שרדו את המלחמה רק משום שהממשלה הנאצית הסירה אותן מברלין.
הוא איבד את הסטודיו שלו בהפצצה בשנת 1943 והוא נהרג במהלך פשיטה נוספת בתחילת השנה שלאחר מכן.
אחת מיצירותיו הגדולות, ציור קיר פרסקו בן ארבעה חלקים במאפיית באלזן בהנובר משנת 1917, נהרס מאוחר יותר בשנת 1944.
חיים אחרים (סרט)
חיים אחרים (באנגלית: The Peanut Butter Falcon; מילולית: בז חמאת הבוטנים) הוא סרט דרמה קומי אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2019. הסרט נכתב ובוים על ידי טיילר נילסון ומייקל שוורץ, ומככבים בו זאק גוטסאגן, שיה לה-באף ודקוטה ג'ונסון. עלילת הסרט עוקבת אחר זאק, צעיר הלוקה בתסמונת דאון, שיוצא למסע יחד עם עבריין צעיר כדי להגשים את חלומו. הסרט זכה להצלחה וקיבל ביקורות אוהדות ומספר פרסים.
עלילה.
זאק (זאק גוטסאגן) הוא בחור בן 22 הסובל מתסמונת דאון. הוא ננטש על ידי משפחתו ובשל אילוצים בירוקרטיים הוא מתגורר בבית אבות. זאק מעריץ את המתאבק שמכונה "סולט וואטר רדנק" (תומאס היידן צ'רץ) ורוצה ללכת לבית הספר שהוא מנהל כדי להיות מתאבק מקצועי בעצמו. אחרי ניסיון ראשון כושל, זאק מצליח לברוח מבית האבות בסיועו של השותף שלו לחדר, זקן בשם קארל (ברוס דרן). אלינור (דקוטה ג'ונסון), עובדת בבית האבות שמיודדת עם זאק, יוצאת לחפש אותו.