בימים הראשונים לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941, השתתף הקורפוס ה-9, יחד עם כוחות ניידים נוספים של החזית הדרום-מערבית, במתקפת נגד על הכוחות המתקדמים של קבוצת ארמיות דרום באזור דובנו. ב-27 ביוני תקף הקורפוס את האגף הצפוני של קבוצת הפאנצר הראשונה וספג אבדות ניכרות. כאשר הצטווה רוקוסובסקי לחדש את המתקפה למחרת, הוא הודיע לממונים עליו, שהחליט על אחריותו להורות לקורפוס לעבור למגננה, בטענה שאין סיכוי למתקפה נוכח העדיפות המכרעת של כוחות האויב. בהתחשב בעברו של רוקוסובסקי מדובר היה בהחלטה אמיצה ביותר. הקורפוס שלו הציב מארב לכוחות השריון הגרמניים המתקדמים, גרם להם אבדות כבדות, והצליח לעכב את התקדמותם למשך מספר ימים. למרות סירוב הפקודה שלו, רוקוסובסקי לא נענש, אלא קודם בזכות הצטיינותו בשדה הקרב לתפקיד פיקודי בכיר יותר. ב-11 ביולי מונה רוקוסובסקי למפקד הארמייה הרביעית, וב-17 ביולי הוא הועבר תחת פיקוד החזית המערבית ומונה לפקד על כוח מאולתר שהורכב משרידי הארמיות ה-16 וה-22, אשר הצליחו לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית באזור סמולנסק. הכוח שבפיקודו, שקיבל את השם הארמייה ה-16, הגן על מעברות הדנייפר באזור ירצבו, והצליח לבלום את התקדמות קבוצת הפאנצר השלישית מצפון לסמולנסק.
במהלך השלב הראשון של המתקפה הגרמנית על מוסקבה (מבצע טייפון) כותרה הארמייה ה-16 ומרבית כוחותיה הושמדו. ב-13 באוקטובר מונה רוקוסובסקי למפקד הארמייה ה-16 החדשה, שהורכבה משרידי יחידות שנמלטו מהכיתור ומספר יחידות עתודה. הארמייה שלו מילאה תפקיד חשוב במהלך קרבות ההגנה על מבואות מוסקבה תחת פיקוד החזית המערבית. הארמייה ה-16 הגנה על אחד הצירים המרכזיים המובילים למוסקבה (כביש רז'ב-וולוקולמסק-איסטרה-מוסקבה) והצליחה להאט, ולאחר מכן לעצור, את התקדמות הכוחות הגרמניים בגזרתה, למרות שספגה אבדות כבדות ביותר. החל מראשית דצמבר 1941 השתתפה הארמייה במתקפת הנגד של הצבא האדום באזור מוסקבה. בראשית 1942 הועברה הארמייה דרומה, והוצבה תחת פיקוד חזית בריאנסק.
רוקוסובסקי התבלט כאחד המפקדים המוכשרים ביותר של הצבא האדום בקרבות 1941. ב-14 ביולי 1942, זמן קצר לאחר פתיחת מתקפת הקיץ הגרמנית בדרום רוסיה, הוא מונה למפקד חזית וורונז', וכוחותיו הצליחו למנוע מהגרמנים לנצל את כיבוש העיר וורוניז', ממזרח לנהר הדון, כדי להתקדם לאזור סראטוב-טמבוב. ב-30 בספטמבר 1942 מונה רוקוסבסקי למפקד חזית הדון, שהחזיקה בקו החזית מצפון לעיר סטלינגרד. בנובמבר של אותה שנה השתתפה החזית שלו במתקפת הנגד הסובייטית, שהביאה לכיתור הכוחות הגרמניים באזור סטלינגרד, ובינואר 1943 הוא מונה למפקד הכוחות הסובייטיים, שביצעו את המתקפה הסופית על הכוחות הגרמניים הנצורים בסטלינגרד, והשמידו את הארמייה הגרמנית השישית.
בפברואר 1943 מונה רוקוסובסקי כמפקד החזית המרכזית, שנועדה למלא תפקיד מפתח במהלך קרב קורסק. בראשית יולי 1943 הצליחו כוחותיו של רוקוסובסקי, שהוצבו בגזרה הצפונית של בליטת קורסק, לבלום את המתקפה הגרמנית בגזרתם, וגרמו אבדות כבדות לכוחות הגרמנים התוקפים. לאחר שבלמה את המתקפה הגרמנית עברה החזית המרכזית, בסיוע כוחות נוספים של הצבא האדום, למתקפת נגד מוצלחת, ובראשית אוגוסט שחררה את העיר אוריול מידי הגרמנים.
במחצית השנייה של שנת 1943 כוחותיו של רוקוסובסקי השתתפו במתקפה הסובייטית לכיוון נהר הדנייפר, במסגרתה שוחרר החלק המזרחי של אוקראינה, וחצו את נהר דסנה. באוקטובר 1943 שונה שמה של החזית המרכזית, והיא נקראה בשם החזית הבלארוסית (החל מפברואר 1944 החזית הבלארוסית הראשונה). רוקוסובסקי מילא תפקיד מרכזי בתכנון מבצע בגרטיון, מתקפת הקיץ הסובייטית, שנועדה לשחרר את שטח בלארוסיה מידי הנאצים. החזית הבלארוסית הראשונה, תחת פיקודו, מילאה תפקיד מרכזי במהלך המבצע, וכוחותיה חדרו עמוק לשטח פולין, והגיעו עד מרחק קצר מבירת פולין, ורשה, לפני שנבלמו. כתוצאה מהצלחותיו הצבאיות הועלה רוקוסובסקי ב-29 ביוני 1944 לדרגת מרשל ברית המועצות, וסטלין שיבח אותו באומרו: "אין לצידי את סובורוב, אבל רוקוסובסקי הוא הבגרטיון שלי."
בנובמבר 1944 הועבר רוקוסובסקי לפיקוד על החזית הבלארוסית השנייה. החזית השתתפה במבצע ויסלה-אודר בינואר 1945, וכוחותיה ניתקו את הכוחות הגרמניים, שהחזיקו באזור פרוסיה המזרחית, ולאחר מכן בפומרניה, והשתתפו בחיסולם במהלך החודשים הבאים. באפריל 1945 הועברה החזית לאזור נהר האודר, והשתתפה במתקפה הסופית על גרמניה הנאצית (הקרב על ברלין). כוחותיו של רוקוסובסקי חצו את האודר ותקפו לכיוון צפון במטרה לכבוש את הנמלים על חוף הים הבלטי בצפון מזרח גרמניה. הם חברו עם כוחות קבוצת הארמיות בפיקוד הפילדמרשל הבריטי ברנרד מונטגומרי, שהקדימו אותם במירוץ לכיבוש נמל ליבק ושלזוויג-הולשטיין.
לאחר המלחמה.
בשנים 1945–1949 פיקד רוקוסובסקי על קבוצת הארמיות הצפונית, שהוצבה בשטח פולין. ב-1949 הוא מונה על ידי סטלין לשמש כשר ההגנה של פולין (החל מ-1952 שימש גם כסגן ראש הממשלה של פולין), על מנת לארגן את הצבא הפולני לפי המודל הסובייטי, ולהדק את השליטה הסובייטית בפולין. רוקוסובסקי נבחר לתפקיד בשל מוצאו הפולני, אך הפולנים ראו בו נציג של שלטון הכיבוש הסובייטי. הוא לא נרתע מהפעלת כוחות צבא לצורך דיכוי מהומות והפגנות נגד ממשלת פולין הקומוניסטית, ושליטת ברית המועצות בפולין.
בשנת 1956, לאחר מהומות בפולין הוא הוצא מחברות בגוף העליון של המפלגה הפולנית השולטת ובהתאם לבקשת הממשל הפולני הוחזר רוקוסובסקי לברית המועצות ומונה לתפקיד סגן שר ההגנה של ברית המועצות, אך ב-1962 הודח מתפקידו על ידי מנהיג ברית המועצות דאז ניקיטה חרושצ'וב, בגלל סכסוך אישי שפרץ ביניהם על רקע סירוב של רוקוסובסקי לגנות את יוסיף סטלין.
לאחר ההדחה התגורר במוסקבה ועסק בכתיבת ספר זיכרונות. הספר, שנקרא "חובת החייל", פורסם בשנת 1968, זמן קצר לפני מותו של רוקוסובסקי.
ב-3 באוגוסט 1968 מת קונסטנטין רוקוסובסקי ונקבר בבית הקברות של חומת הקרמלין במוסקבה.
קונסטנטין קונסטנטינוביץ' רוקוסובסקי
רוקוסובסקי
אורטוטיקה
חמשת מיני דגן
חמשת מיני דגן הם חמישה סוגים של דגן, שלהם נקבעו דינים מיוחדים בהלכה היהודית. ואלו הם: חיטה, שעורה, שיבולת-שועל, כוסמין ושיפון.
מאפיינים.
חמשת מיני דגן מהווים חלק חשוב מתפריט מזונו של האדם. מהם אופים לחם שהיה ועודנו מרכיב חשוב במזונם של בני האדם. בהרכבם התזונתי של חמשת מיני דגן, זולת בשיבולת-שועל, קיים בנוסף לעמילן, גם חלבון הגלוטן, האחראי לתופעת החימוץ הייחודית לחמשת המינים, והמבחינה בינם לגידולי שדה וקטניות אחרים. העדר הגלוטן במין המוכר היום כשיבולת-שועל העלה מחלוקת לגבי שאלת הזיהוי של דגן זה. חמשת מיני דגן מתאפיינים בשלב נוסף של עיבוד חקלאי לאחר הקצירה, והוא האיסוף לערימה (=דיגון).
חמשת מיני דגן בתנ"ך.
חמשת מיני דגן מיוצגים בשבעת המינים באמצעות החיטה שכוללת כוסמין והשעורה שכוללת שיבולת-שועל ושיפון:
ב נרמזים חמשת המינים:
דינים מיוחדים לחמשת מיני דגן.
הדינים הייחודיים לחמשת מיני דגן מנויים במסכת חלה. דינים אלו כוללים:
דינים אלו חלים על כל אחד מחמשת המינים בנפרד וגם על תערובת המורכבת מכמה מיני דגן שונים.
זיהויים.
השעורה ושיבולת השועל נחשבים למין אחד לעניין איסור כלאיים. הכוסמין והשיפון נחשבים אף הם למין אחד לעניין זה.
בין חוקרי הריאליה בתקופת המשנה והתלמוד, חלוקות הדעות בשאלה אם הצמחים הנקראים כיום כוסמין ושיבולת-שועל (קוואקר), הם אכן הצמחים שנקראו בשם זה במשנה.
פרופסור יהודה פליקס זיהה את שיבולת השועל עם זן של השעורה וטען שלא ייתכן ששיבולת-שועל היא סוג הדגן הקרוי בשם זה כיום ("Avena"), והמשמש להכנת דייסות ודגני בוקר, מכיוון שבדגן זה אין גלוטן והוא לא היה מוכר לחז"ל בימי המשנה והתלמוד. פרופסור פליקס סיפר שבעקבות זיהויו הרב שלמה זלמן אוירבך היה מברך ברכת שהכל על ארוחת הבוקר שלו שהכילה דייסת שיבולת-שועל במשך כשנתיים, עד שהרב יוסף שלום אלישיב גער בו בטענה שהוא לא יכול לשנות מנהג ישראל של מאות שנים עוד מימי הראשונים בגלל חוקר אחד. מנגד טען הרב יוסף אפרתי שבניסוי שנערך לצורך בירור סוגיה זו על ידי ד"ר משה זקס גילו כי שיבולת-שועל החמיצה, על אף היעדר הגלוטן בה, ולכן הוא תומך בזיהוי המקובל, המבוסס על פירוש רש"י.
פרופ' זהר עמר פרסם מונוגרפיה מקיפה ביותר על חמשת מיני דגן (תשע"א) ובמחקרו הציג את כל מסורות הזיהוי והצעות החוקרים. במחקרו הוא מביא ראיות ופרשנויות חדשות, ותומך למעשה באפשרות שבעבר גידלו בצפון ארץ ישראל שבולת שועל ושיפון באופן מוגבל.
ליגת ההוקי הלאומית (באנגלית: National Hockey League, בראשי תיבות: NHL; בצרפתית: Ligue Nationale de Hockey, בראשי תיבות: LNH) היא ליגה מקצוענית בהוקי קרח הפועלת בארצות הברית ובקנדה, ואחת הליגות העיקריות בספורט המקצועני של צפון אמריקה. היא נחשבת לליגת ההוקי קרח הטובה והפופולרית בעולם.
הליגה הוקמה ב-1917 במונטריאול, והתפתחה לאחר מלחמת העולם השנייה כאשר השתתפו בה שש קבוצות קבועות לאורך תקופה ארוכה. התקופה מכונה "עידן שש המקוריות" ונחשבת לבסיס שעליו נבנתה ה-NHL המודרנית.
כיום, ה-NHL מורכבת מ-32 קבוצות המחולקות לשתי חטיבות המחולקות גאוגרפית - החטיבה המזרחית והחטיבה המערבית. בכל חטיבה קיימים שני בתים שגם הם מסווגים גאוגרפית לפי מיקום הקבוצות. הבתים במזרח הם המטרופוליטני והאטלנטי, ובמערב הבתים הם המרכזי והפסיפי. בכל חטיבה 16 קבוצות, 8 בכל בית.
מטה הליגה שוכן בניו יורק. הנציב (קומישנר) הנוכחי של הליגה הוא גארי בטמן, שמכהן בתפקידו מאז 1993.