ייחודו של המבנה הוא בצימצום - עיצוב מינימליסטי ומדויק תוך הקפדה רבה גם על פרטי הבניין אשר מאפשרים את תחושת צמצום זו. המבנה ממוקם בלב היער, ללא שכנים ומרוחק ממרכז עירוני כלשהו. כל קירות הבית עשויים זכוכית וסגירתו נעשית על ידי וילונות בלבד. חלוקת השטח מבוססת על בלוק שירותים מרכזי המפריד בין אזורי הבית השונים המצויים כולם באותו חלל, אשר שטחו 130 מ"ר. הבית מורם מעט מעל פני הקרקע וכולל מבואה פתוחה על משטח נוסף המוגבה מן הקרקע, וזאת על מנת להדגיש את ניתוק שבין הבית לסביבתו וההבדל שבין הטבעי למעשה האנושי הסינתטי.
את חשיבותו האדריכלית של בית פארנסוורת' יש להבין על רקע ציפיותיהם של תלמידיו למענה לתאוריות החדשות אשר הביא עמו מיס לארצות הברית והחל ללמד במכון הטכנולוגי של אילינוי. מיס שהיגר מגרמניה שם היה מנהל בית ספר הבאוהאוס, ניסה לפתח יחד קבוצת אדריכלים רחבה יותר סוג חדש של אדריכלות שחלק מעקרונותיה היו השימוש המינימליסטי בזכוכית ופלדה. בית פארנסוורת' הוא למעשה הדוגמה הראשונה של בית מגורים מסוג זה, אשר אליו נשאו תלמידיו של מיס את עיניהם.
סיפור בנייתו של הבית גם כולל את יחסיהם המורכבים של מיס ון דר רוהה ואדית' פארנסוורת'. ממערכת היחסים המקצועית הפכה ליחסים אישיים עם התקדמות הפרויקט. מששאיפותיה הרומנטיות של פארנסוורת' לא התגשמו נוצר קרע במערכת היחסים אשר הוביל בסופו של דבר גם לתביעה משפטית אשר הגישה כנגד מיס, על ליקויים כביכול בבנייה ורשלנות מקצועית. מיס זכה במשפט שהתנהל נגדו אך אירוע זה לווה בביקורות מעורבות כלפיו וכלפי יצירתו האדריכלית. על אף שרבים ראו במבנה יצירת מופת עם בנייתו היו מי שביקרו אותה ובהם האדריכל האמריקאי החשוב פרנק לויד רייט שניצל את ההמולה כדי לבקר אותו. רייט טען כי המבנה, כמו גם מבנים נוספים בסגנון הבינלאומי שהחלו להיבנות בצפון אמריקה בתקופה זו, הוא תוצר של חשיבה מכניסטית של צורכי האדם וכי האדריכלים המודרניסטים ומיס ון דר רוהה ביניהם הם קומוניסטים במסווה.
בשנת 1949 בנה גם האדריכל פיליפ ג'ונסון את בית הזכוכית שלו בסביבה בעלת אופי דומה בקונטיקט. רבים משווים בין שני בתי הזכוכית אשר מהווים מקרי מבחן חשובים בתולדות האדריכלות המודרנית בארצות הברית. לשני בתי הזכוכית הייתה השפעה רבה על עיצובים מינימליסטיים נוספים ועל רעיונות אדריכליים-פילוסופיים שונים בנוגע למגורים, בנייה בטבע ומשמעותו של חומר.
קפאון
אוסנבריק
אוסנבריק () היא עיר בסקסוניה תחתית, בצפון מערב גרמניה, כ-80 ק"מ צפונית לדורטמונד וכ-100 ק"מ מערבית להנובר. ב-2013 התגוררו בה כ-156 אלף תושבים.
מקור שמה של העיר שנוי במחלוקת. יש הסבורים שמדובר בשיבוש השם אוכסנבריקה (Ochsenbrücke), שפירושו "גשר השור". אחרים טוענים שהשם ניתן בהשראת האייסיר, ומשמעותו היא, בעצם, "גשר לאלים". הגיית השם יכולה להעיד אם היותו של הדובר תושב העיר או לא, שכן תושבי העיר נוטים להגות את שמה במלרע, ואילו אנשים שאינם מתגוררים בה הוגים את שמה במלעיל.
בשנת 2003 בחר בה השבועון הגרמני שטרן כעיר שבה חיים התושבים המאושרים בגרמניה. בעקבות הבחירה יצאה העיר בקמפיין תחת הכותרת "Ich komm' zum Glück aus Osnabrück" (למרבה המזל, אני מאוסנבריק).
התושב הידוע ביותר של העיר היה הסופר אריך מריה רמרק, וגם ג'ורג' הראשון מלך בריטניה נפטר בה. כן נולד בעיר הצייר היהודי פליקס נוסבאום, שנספה בשואה ולזכרו בנתה העיר מוזיאון, בית פליקס נוסבאום.
בעיר קהילה יהודית המפעילה בית כנסת (אורתודוקסי), מקווה ומרכז קהילתי. בימים הנוראים משמש בקהילה כחזן זה שנים הזמר מישל קאהן מירושלים.
היסטוריה.
לפי חפירות וממצאים אחרונים, יש הסבורים שקרב יער טויטובורג התרחש באזור העיר אוסנבריק בספטמבר 9.
קארל הגדול ייסד את אוסנבריק בסביבות שנת 780. בראשית המאה התשיעית הייתה העיר לדיוקסיה הראשונה בסקסוניה, אך אזכורה הראשון כעיר היה רק בשנת 1147. זמן קצר אחר כך, בשנת 1157 החל הקיסר פרידריך ברברוסה בביצורה של העיר. כמה משרידי הביצורים עדיין עומדים על תילם. במהלך אותה מאה הצטרפה אוסנבריק לברית ערי הנזה.
נטייתם של תושבי העיר לכיוון הרפורמציה הפרוטסטנטית הביאה למתיחות עם הבישוף הקתולי, שלא יושבה עד המאה ה-17.
האירוע המשמעותי ביותר שנערך בעיר הוא ככל הנראה המשא ומתן שנערך בעיר בין המעצמות האירופיות בשנים 1648-1643, ושהביא לסיום מלחמת שלושים השנים ולשלום וסטפליה. מאחר שהקתולים והפרוטסטנטים סירבו לשבת זה עם זה, ישבו הקתולים במינסטר והפרוטסטנטים באוסנבריק. לשלום וסטפליה היו גם משמעויות עבור העיר. נקבע בו הסדר ייחודי לפיו ישלטו בה בישופים פרוטסטנטים וקתולים לסירוגין. כך ארע, שעל מנת להבטיח תקופת שלטון ארוכה ככל האפשר, מונה לבישוף בשנת 1764 הנסיך פרדריק, דוכס יורק ואולבני, והוא בן 196 ימים בלבד. זהו הגיל הצעיר ביותר בהיסטוריה שבו מונה בישוף.
כתוצאה מתהליך החילון שהחל עם נפילת האימפריה הרומית הקדושה, הפכה אוסנבריק לחלק מממלכת הנובר בשנת 1803, ובשנת 1866 סופחה, עם יתר הממלכה, לפרוסיה.
בסיום מלחמת העולם השנייה ספגה אוסנבריק הפגזות קשות, אך חלק מהמבנים ההיסטוריים שלה הוקמו מחדש. לאחר המלחמה הוצב בעיר חיל מצב בריטי, ובסביבת העיר נותרו בסיסים של הצבא הבריטי במשך שנים ארוכות. אחרון החיילים הבריטים עזב את האזור ב-31 במרץ 2009.
ארנסט יפת
ארנסט ישראל יפת (8 במאי 1921 – 22 במאי 1997) היה מנכ"ל בנק לאומי לישראל בשנים 1970–1977, ויושב ראש מועצת המנהלים של הבנק בשנים 1977–1986. מראשי האחראים למשבר מניות הבנקים והורשע בשורה של עבירות הקשורות בכך. בפסק הדין שהרשיע אותו נאמר כי "נחשב בעיני הרשויות וגורמים מרכזיים בכלכלה הישראלית ובבנקאות הבינלאומית כמומחה מהמעלה הראשונה, כבעל קשרים ענפים וחשובים ביותר לכלכלת המדינה וכמי שעשה רבות לגיוס הון ומטבע חוץ למדינת ישראל."
בתקופתו הפכה הבורסה לניירות ערך בתל אביב להיות גורם בשוק ההון ופעילות משקי הבית בבורסה גברה עד שהאיש הפרטי נהג לכלול בתיק ההשקעות גם ניירות ערך סחירים. אפילו למניות היה משקל בתיק ההשקעות. משבר מניות הבנקים הביא את הפעילות האינטנסיבית לקצה. בשנת 1986, ארנסט יפת סיים את פעילותו בבנק. כעבור שנה, עם פרסום תנאי השכר והפרישה שלו, הפסיק יפת את שאר פעילותו הבנקאית ועבר להתגורר בחו"ל.
חייו.
יפת נולד בגרמניה ב-1921 ליעקב יפת, בן למשפחת בנקאים ובעליו של בנק יפת, ולאילזה בת למשפחת הבנקאים פויכטוונגר. כשהיה בגיל 12 עלתה המשפחה לישראל מגרמניה, והאב יסד בירושלים ובחיפה את בנק יפת ושות' בשותפות עם אלפרד פויכטוונגר ורוברט לוי. ארנסט יפת למד בגימנסיה העברית ברחביה, ירושלים, אך לא סיים את לימודיו שם והחל לעבוד בבנק שיסד אביו כשוליה, עד שהאב נפטר. ב-1941 התגייס לצבא הבריטי שירת חמש שנים בחיל המודדים והגיע לדרגת סמל. ב-1946 השתחרר וניהל את הסניף הירושלמי של בנק יפת ולאחר מכן את הסניף החיפאי. בעקבות חילוקי דעות עם פויכטוונגר, שהיה עתה השותף הבכיר בבנק, על רקע התנגדותו של יפת למיזוג הבנק עם בנק אגוד לישראל, פוטר יפת מהבנק. בשנים 1952–1963 עבד בבנק אגוד לישראל, והגיע לדרגת מנכ"ל משותף. ב-1961 עברה השליטה בבנק אגוד לידי בנק לאומי ובשנת 1963 עבר יפת לבנק לאומי בתפקיד המשנה למנכ"ל. בשנת 1965 היה למנכ"ל משותף לצדם של ד"ר ארנסט להמן והיינריך גרינבאום. בשנת 1970 התמנה למנכ"ל הבנק. בשנת 1977 נבחר על ידי בעלי המניות ליושב ראש מועצת המנהלים של הבנק, במקביל להיותו מנכ"ל ראשי של הבנק.
פעילותו הבינלאומית.
עד לכניסת יפת להנהלת הבנק, הייתה לבנק לאומי פעילות בנקאית מצומצמת בחו"ל: בנק בשווייץ, בנק בלונדון ושלוחה בניו יורק. נציגויות היו לו בגרמניה, שעסקה בשילומים, ובדרום אמריקה, שיצרה קשר בין יהודים בעלי הון לבין הבנק. יפת הגביר את הקשרים עם ראשי המערכת הבנקאית בחו"ל. בכך איפשר לפתח את פעילות הסחר הבינלאומית של ישראל ואת פעילות הבנק בחו"ל. בין השאר, מילא תפקיד מרכזי בהשגת אשראי למדינת ישראל מגופים שהוקירו את בנק לאומי. גולת הכותרת של פעילותו הבינלאומית הייתה רכישת עשרות סניפי בנק בניו יורק וצירופם לבנק לאומי ניו יורק. כמו כן בתקופתו התבסס הבנק בלונדון והיו לו סניפים אחדים, ובנק חדש נוסד בפריז. פעילות הבנקים לא התרכזה בלקוחות יהודים. יפת ניסה לפתח מערכת בנקאות המבוססת על לקוחות מקומיים. בבנקים שנוסדו בחו"ל לא היה לבנק אותו מעמד כמו בישראל. הוא לא היה יכול להחליט לתת אשראי רק ללקוחות נבחרים, כמו שנהג בישראל. בחו"ל הלקוחות הנבחרים היו של הבנקים המקומיים. התוצאה הייתה, שבמקרים רבים, רשת הבנקים של לאומי בחו"ל נתנו מתן אשראי ללקוחות פחות טובים ובענפים בעלי סיכון גבוה מהממוצע. כך נקלעו לקשיים הבנקים בצרפת ובארצות הברית.
מומחה לאשראי.
יפת היה הממונה על תחום האשראי בהנהלת הבנק. בתקופה בה הדוחות הכספיים של החברה היו בעלי ערכים היסטוריים ולא שיקפו את הונן של החברות, נאלצו הבנקים לסמוך על המומחיות והידע של הבנקאים בשיקולים למתן אשראי ולהעניק אשראי על בסיס הכרת תפקודם של בכירי החברה הלווה בעבר. יפת קבע את היקף האשראי שרצוי לתת ללקוחות, מבחינת הבנק. הוא נהג לגלות עניין במצבם של לקוחותיו ולהיפגש איתם באופן אישי.
משבר מניות הבנקים.