המשלחת הראשונה של סוריה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה 4 ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט. המשלחת הגיעה להישג בענף הרכיבה בה היא סיימה במקום השביעי במקצה הגמר. כמו כן, הנבחרת השתתפה בתחרויות בענפים אתלטיקה, היאבקות ושחייה.
אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014).
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר ששלחה סוריה עד כה. המשלחת מנתה תשעה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפים. גם באולימפיאדת נוער זאת לא זכתה המשלחת במדליה. בניגוד לאולימפיאדה הקודמת, אף אחד מספורטאי המשלחת לא העפיל לגמר. המשלחת הגיעה להישג בענף האתלטיקה בתחרות ריצת 2000 מטר מכשולים בה הגיעה למקום ה-10. כמו כן, ספורטאי המשלחת השתתפו לראשונה בתחרויות בענף הכדורסל והסיף.
רפיק וסלי
רפיק וסלי (באלבנית: Refik Veseli; 1925 - 2009) היה צלם מוסלמי מהכפר קרויה באלבניה. חסיד אומות העולם האלבני הראשון שזכה לתואר זה, הציל במלחמת העולם השנייה שתי משפחות יהודיות מידי השלטון הנאצי.
קורות חיים.
רפיק וסלי נולד בשנת 1925 בקרויה שבאלבניה כבן הבכור למשפחה בת שלושה בנים. אביו היה צלם ומורה לצילום. עוד בילדותו התעניין רפיק בצילום ובגיל 17 נשלח ללמוד את מקצוע הצילום בחנות צילום בבעלותו של נשאד פריזריני בבירת המדינה - העיר טירנה. רפיק היה לעוזרו של פריזריני ושימש כמדובב לקצינים הגרמנים שבאו להצטלם בחנות.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
במהלך הכשרתו בחנות הצילום בטירנה, פגש רפיק את משה מנדיל- מורו לשעבר של פריזריני בעל החנות. מנדיל, יחד עם אשתו אלה ושני ילדיהם-גברא ואירנה, ברחו מסרביה לקוסובו עם פלישת הגרמנים באפריל 1941. מקוסובו, שהייתה תחת שלטון איטלקי, פונתה המשפחה יחד עם פליטים רבים ברכבת לאלבניה, שהייתה מוגנת עד כניעת איטליה לבעלות הברית בספטמבר 1943, אז ריחפה על היהודים סכנה.
רפיק חונך על פי הקוד האתי האלבני - ה"בסה", שמשמעותו "לקיים הבטחה". קוד זה מחייב כל אלבני להעניק מחסה לכל מבקש מקלט המגיע לביתו. בהתאם לקוד זה, רפיק הזמין את משפחת מנדיל להתחבא בבית הוריו בקרויה עד נסיגת הנאצים מאלבניה. רפיק ומשפחת מנדיל יצאו, לבושים בבגדים אלבנים מסורתיים על גבי פרידות, למסע בן שלושה לילות שארך כ-70 ק"מ. כדי להתחמק מתצפיות של חיילים גרמנים, הם התקדמו בלילות בדרכים צדדיות בלבד ואילו בימים הסתתרו במערות. כשהגיעו לקרויה, החביאו בני משפחת וסלי את משה ואלה בחדר קטן מעל לאסם, ושני הילדים גודלו יחד עם שאר ילדי משפחת וסלי. זמן קצר לאחר בואם הביא אחיו של רפיק, ג'מאל, משפחה יהודית נוספת מטירנה, ושתי המשפחות חיו בשיתוף בבית וסלי. לקראת סוף המלחמה, התעצמה הפעילות הצבאית בסביבה עקב פעילות משמעותית של הפרטיזנים באזור. הכפר הופצץ והחיפושים באזור אחר פרטיזנים ויהודים גברו. המשפחות שהסתתרו בבית משפחת וסלי לא התגלו בחיפושים והן המשיכו להתגורר שם עד לשחרור אלבניה בנובמבר 1944.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה, חזרה משפחת מנדיל לסרביה. משה פתח חנות צילום משלו בעיר מגוריהם החדשה, נובי סאד. וסלי הוזמן לגור בביתם ולהמשיך בלימודי הצילום שנקטעו עקב המלחמה. רפיק חי בחיק משפחת מנדיל עד עלייתם לישראל בשנת 1949, ולמרות המרחק נשמר הקשר בין משפחת מנדיל לרפיק וסלי ומשפחתו. רפיק העביר את הידע שרכש בצילום לבנו, פטמיר, והוריש לו את סטודיו הצילום שלו.
הכרה והנצחה.
בשנת 1987 כתב גברא מנדיל ליד ושם את סיפורו. רפיק וסלי ומשפחתו היו לאלבנים הראשונים שזכו להכרת חסידי אומות העולם ביד ושם, והם הוזמנו לטקס בישראל. אלבניה באותם הימים הייתה מדינה קומוניסטית מבודדת ובלתי נגישה, אך רפיק, אשתו וילדיו קיבלו היתר מיוחד מנשיא המדינה לנסוע לישראל ולהשתתף בטקס ביד ושם.
בשנים 1992–1993 ייסדו רפיק וסלי וגברא מנדיל את אגודת הידידות אלבניה-ישראל במטרה לחזק את הקשרים בין שני העמים בכל התחומים.
בשנת 2014, הוחלף שמו של אחד מבתי הספר בברלין לבית ספר על שמו של רפיק וסלי (Refik-Veseli-Schule) , לאחר שמורי בית הספר עברו סמינר ביד ושם בנושא חסידי אומות העולם המוסלמים.
משפחת פייץ'
מירקו פייץ' (1972-1895 בסרבית: Mирко Пејић ובלטינית: Mirko Pejić) נבנקה פייץ' (1983-1906 בסרבית: Невенка Пејић ובלטינית: Nevenka Pejić) ואלכסנדר פייץ' (1995-1926 בסרבית: Александар Пејић ובלטינית: Aleksandar Pejić) היו חסידי אומות עולם שהצילו ועזרו ליוליה (ג'וני) קמני (2013-1975 בסרבית: Јулије Кемени ובלטינית: Julije Kemeny) בבלגרד, סרביה, בין השנים 1941 ועד 1944.
קורות חיים.
ד"ר מירקו (דוקטור למשפטים), נבנקה ובנם אלכסנדר פייץ',  היו נוצרים שהתגוררו בעיירה בשם קיקינדה (Kikinda), שבסרביה (יוגוסלביה לשעבר). אלכסנדר למד בבית הספר עם יוליה קמני שהיה יהודי ושניהם היו חברים טובים מאוד. יוליה מספר בעדות שלו על קרבתו למשפחת פייץ' ואיך שבילדותו "50 אחוז מזמני היינו ביחד [עם אלכסנדר ומשפחתו]". כשההודעה על הפלישה הגרמנית הצפויה ליגובסלביה, הגיעה למירקו פייץ', שהיו לו קשרים עם אנשים בדרגות גבוהות בממשלת יוגוסלביה, עבר מירקו במהרה עם משפחתו לבלגרד, שם היו יכולים לנהל אורח חיים רגיל יחסית מבלי התערבות נאצית רבה.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
באוגוסט 1941 יהודי קיקינדה נלקחו בכוח לבצ'יי (Bečej) (מחנה איסוף זמני) ומשם לבלגרד. הגברים נלקחו למחנות ריכוז ומרבית הנשים והילדים, כונסו ברחבת בית הכנסת בעיר. גם יוליה קמני ואמו נלקחו לבצ'יי, אולם גאשיץ' - בעלה של האם שהיה  סרבי נוצרי פרבוסלבי, הצליח לחלץ את שניהם מהמחנה הזמני ולהעבירם לבלגרד. יוליה פנה לבקש עזרה מחברו אלכסנדר, והוריו, דר' פייץ' ונבנקה, ללא היסוס, החליטו לארח את יוליה בביתם במשך כל תקופת הכיבוש הגרמני בבלגרד. יוליה לא התגורר בקביעות בביתם, אולם הם סייעו לו ודאגו לכל מחסורו, על פי הצורך. בזמן שנערכו חיפושים אחר יהודים בעיר, למרות האיסור לסייע ליהודים והענישה החמורה למי שעשו זאת, משפחת פייץ' החביאה את יוליה בביתם. בנוסף, אלכסנדר, שהמשיך ללמוד בבית הספר, מדי יום עם חזרתו משם לימד את יוליה את מה שלמד באותו היום. שניהם הכינו שיעורים ביחד וגם התכוננו יחד למבחנים. באופן זה משפחת פייץ' שמרה ודאגה ליוליה מעל לשלוש שנים, עד אוקטובר 1944.
לאחר המלחמה.
יוליה קמני ומשפחת פייץ' שרדו את המלחמה.
מירקו ונבנקה חיו בבלגרד עד מותם.
אלכסנדר למד רפואה בבלגרד, וכשסיים את לימודיו נשלח לעבוד כרופא ברוביני (Rovinj), עיירה ביוגוסלביה (כיום בקרואטיה). אלכסנדר התחתן והיה אבא לבן יחיד.
אחרי המלחמה, יוליה סיים תיכון בקיקינדה, ולמד באוניברסיטה בבלגרד שנתיים. ב-1949 עלה ארצה. עם הגעתו גויס ישירות לצה"ל שם שירת בתזמורת צה"ל וניגן בקלרינט ובקונטרבס. לאחר שחרורו מצה"ל התקבל יוליה לטכניון ללימודי הנדסה כימית. בלילות היה מנגן וככה התפרנס עד לסוף התואר. כשסיים ללמוד, עבד כמהנדס, כל אותו הזמן עוזר ומפרנס את אימו שנשארה בסרביה.  ב-1957 נסע יוליה ליוגוסלביה לאימו החולה, ושם נשאר עד מותה. לאחר פטירת אמו, טייל יוליה באירופה והגיע לבסוף לגרמניה. בזכות זה שהיה דובר גרמנית, התחיל לעבוד בLURGE (חברה גרמנית). יוליה נשאר בגרמניה וב- 1965 התחתן עם ורה ראוך. יוליה ביקר בארץ פעמים רבות מאוד ואף קנה דירה בחיפה ששכן בה כאשר שהה בארץ.
אלכסנדר ויוליה המשיכו את קשר חברותם במהלך השנים וביקרו אחד את השני רבות. הם יצאו לטיולים רבים ביחד בארץ ובעולם.
הכרה והנצחה.
ב- 26 ביוני 1986 הוכרו מירקו, נבנקה ואלכסנדר פייץ' כחסידי אומות עולם. אלכסנדר, יוליה ועוד השתתפו בטקס ביד ושם, נטעו עץ בשדרת חסידי אומות העולם וקיבלו את אות ההוקרה.
עומאן במשחקים האולימפיים לנוער
עומאן משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. עד כה, אף ספורטאי נוער עומאני לא זכה במדליה אולימפית לנוער. ההשתפות של ספורטאי הנוער העומאנים היא בעיקר סמלית.
השתתפות במשחקים.
משחקי הקיץ.
המשלחת הראשונה של עומאן למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה 2 ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט, אתלטיקה ורכיבה. ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים וסיימו במקומות האחרונים בתחרויות. גם המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג לא הגיעה להישגים משמעותיים. המשלחת מנתה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפים, אתלטיקה וכדורעף חופים. ספורטאי המשלחת, בדומה לאולימפיאדת הנוער סינגפור, סיימו במקומות האחרונים בתחרויות.
ערב הסעודית במשחקים האולימפיים לנוער
ערב הסעודית משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הסעודים ארבעה מדליות, מהן מדליית זהב יחידה.
השתתפות במשחקים.
משחקי הקיץ.
אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
המשלחת הראשונה של ערב הסעודית למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור והיא הייתה המשלחת הגדולה ביותר ששלחה ערב הסעודית עד כה. המשלחת כללה 9 ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט. ההישג הבולט ביותר של המשלחת היה בענף הרכיבה בה היא זכתה במדליית ארד. הישגים נוספים נרשמו בענף האתלטיקה בה עלו ספורטאי המשלחת למקצי הגמר במקצועות ריצת 3000 מטר בנים וריצת 400 מטר משוכות בנים. כמו כן, המשלחת השתתפה בענף ההרמת משקולות והשחייה בה סיימה במקומות האחרונים.
אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014).