הצעת חוק ממשלתית "חוק מניעת האזנת סתר" הונחה לראשונה על שולחן הכנסת ב-5 בנובמבר 1962. היא התקבלה והועברה לוועדה. ב-1979 קיבלה הכנסת את "חוק האזנת סתר".
ב-1991 התפוצצה פרשת האזנת הסתר הבלתי חוקית לעיתונאי מוטי גילת, על רקע חקירת המשטרה בפרשת דרעי ופרסומיו של גילת בעניין. בציתות הוקלטה שיחתו של מפכ"ל המשטרה, יעקב טרנר, עם גילת. הנאשמים נשפטו והורשעו.
בשנת 1991 פרסם מבקר המדינה דו"ח שכותרתו "האזנות סתר ושימושן במשטרה", שהצביע על חוסר מידתיות בשימוש שעשתה המשטרה בהאזנות סתר. המשטרה, כך נחשף, מבצעת מדי שנה כ-1,000 האזנות סתר על פי צווים של בית משפט.
בתחילת 2002 עלו טענות כנגד האזנות סתר שבוצעו ביאחב"ל לשלושה אישים: אביגדור ליברמן, מיכאל גורלובסקי ודוד אפל. האזנות הסתר בוצעו כדין, במסגרת חקירת משטרה ובהיתר של בית המשפט, אך היקף השיחות שתומללו היה גדול, ונכללו בהן רבות שלא היו רלוונטיות לחקירה, לרבות שיחות עם שרים, חברי הכנסת ואישי ציבור אחרים. בעקבות זאת פתח מבקר המדינה, אליעזר גולדברג, בבדיקה של נושא האזנות הסתר, שממצאיה פורסמו בשנת 2004, בדוח שנתי 54ב של מבקר המדינה. הביקורת העלתה כי לא הייתה הקפדה על פירוט השיקולים שיש לשקול לעניין הצורך בהאזנת הסתר מול מידת הפגיעה בפרטיות הכרוכה בה. המבקר קבע כי "מן הראוי שהמשטרה והיועץ המשפטי לממשלה יעשו במשותף בחינה יסודית ומעמיקה של העניינים העולים מדוח זה, כמתחייב מרגישותו ומורכבותו של הנושא, ויקבעו הנחיות ברורות ומפורטות ככל האפשר, ואם נחוץ הדבר לדעתם, אף ייזמו שינוי המסגרת החוקית".
בעקבות דו"ח המבקר הורה היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, על הקמת צוות הפקת לקחים בראשות עו"ד לבנת משיח, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה לתפקידים מיוחדים. באפריל 2005 פרסם הצוות דו"ח ובו המלצות לתיקון הסדרי האזנת הסתר. בעקבות המלצות אלה הכינה המשטרה כ-40 נהלים המסדירים את מכלול הנושאים הקשורים להאזנת הסתר.
בעקבות ההאזנות שנדונו במשפטו של השר חיים רמון הקימה הכנסת ועדת חקירה פרלמנטרית לבדיקת סוגיית האזנות הסתר בישראל. ועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת, בשבתה כוועדת חקירה פרלמנטרית, קראה בהחלטה פה אחד לשר המשפטים לאמץ את המלצות השופט בדימוס ד"ר ורדי זיילר בעניין האזנות הסתר במשפט רמון ולהקים ועדת בדיקה ממשלתית. הממשלה החליטה להעביר את הנושא לבדיקת מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס. ב-28 ביוני 2010, פרסם מבקר המדינה דו"ח שכותרתו "האזנות סתר בחקירות פליליות".
האזנות משטרתיות בישראל.
בדו"ח הוצגו נתונים שמסרה משטרת ישראל על ההאזנות בשנים 2004 - 2018:
בשנת 2022 נחשף כי משטרת ישראל עושה שימוש בתוכנת פגסוס של חברת NSO כדי לחדור לטלפונים סלולריים. מומחים משפטיים הביעו ספק ניתן להסתמך על חוק האזנת סתר כבסיס המשפטי לשימוש בכל היכולות של הרוגלה, וקראו לעדכונו.
ציתות
חטיבת ירושלים
חטיבת ירושלים (חטיבה 16) היא חטיבת חיל רגלים (חי"ר) בצה"ל, שלחמה בכל מלחמות ישראל.
החטיבה הוקמה בשלבים. לקראת סוף מלחמת העצמאות הוקמה חטיבת מחוז על בסיס לוחמי ההגנה (חיילי חי"ש, חי"מ), האצ"ל והפלמ"ח ממרחב ירושלים. בתחילת 1949 הוקמה חטיבה 16/160 באזור המרכז ותל אביב. החטיבה הועברה לירושלים כמה חודשים לאחר הקמתה. לקראת סוף 1949 הוחלט להקים חטיבת מחוז 16 (שנקראה חטיבת ירושלים) ממיזוג חיילי חטיבת עציוני (חטיבה 6), חטיבת המחוז וחטיבה 16/160. בחטיבת המחוז המוקמת היו שמונה גדודי מילואים (ארבעה גדודי חי"ר וארבעה גדודי חי"מ). בנוסף לגדודי החי"ר היו כפופים לחטיבה גם סיירת חטיבתית, כוחות שריון (18 טנקים), ארטילריה (מרגמות כבדות), הנדסה, הג"א (8,000 חיילים) והגנה מרחבית (5,000 חיילים).
בהקמתה היה יעודה העיקרי של החטיבה ההגנה על ירושלים והפרוזדור שהוליך אליה, ובמיוחד הר הצופים והקו העירוני, אולם עם השנים השתנה היעוד והרכב הכוחות, ואין קשר בין החטיבה לבין ירושלים. עד שנת 1974 היה מחנה שנלר מחנה הקבע של החטיבה, ועד שנות התשעים של המאה ה-20 היו רוב חיילי החטיבה בני העיר ירושלים וסביבתה. לאחר מלחמת יום הכיפורים פוצלה חטיבה 16 לשתי חטיבות: חטיבת חיר"מ (חי"ר מעולה) 97 וחטיבת חי"ר 266. בשנת 1985 נסגרה חטיבה 266 וחטיבת חיר"מ 97 הפכה לחטיבה 310. בשנת 2010 נערך בגבעת התחמושת בירושלים טקס בו הוחזר לחטיבה 310 מספרה המקורי, 16, במעמד ראש העיר. נכון ל-2021, חטיבה 16 היא חטיבת חיר"מ במילואים השייכת לעוצבת סיני.
עד שנת 2009 היה מפקד החטיבה גם מפקד משמר הכבוד בטקס פתיחת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ברחבת הכותל, אחראי על סידורי הקבורה של מנהיגי העם בחלקת גדולי האומה בהר הרצל, ואחראי על מצעדי צה"ל שהתקיימו בירושלים.
הרקע להקמת המרכיבים בחטיבה - פלוגות החי"ש וגדוד מוריה.
בשנת 1936 פרץ בארץ ישראל המרד הערבי הגדול, שנמשך שלוש שנים עד לשנת 1939. במרד הערבי עברו הערבים לפעולות איבה ממוקדות של כנופיות מאומנות נגד יהודים בודדים בשטחים חקלאיים, בעורקי תחבורה, ביישובים מבודדים ובנקודות תורפה אחרות. הראשונים שעברו מהגנה פסיבית להגנה פעילה היו יצחק שדה ואליהו בן חור, אנשי סניף ירושלים של ההגנה. הם ארגנו כבר בשנת 1936 פלוגות ניידות שנקראו הנודדת. פלוגות אלו עברו מהגנה פסיבית לפעולה אקטיבית, מהלך שכונה "היציאה מן הגדר". אנשי הנודדת לא המתינו לתוקפים אלא ארבו להם מעבר לגדרות היישובים ויצאו לתקוף כפרים שנתנו מחסה לפורעים. בסוף שנת 1937 הפכו הפלוגות הנודדות באופן רשמי לפלוגות השדה, שנקראו בקיצור פו"ש.
במהלך שנת 1939, לאחר פירוק הפו"ש, הוחל בהקמת גדודים של חיל שדה (חי"ש). בירושלים קמו שני גדודי חי"ש. מטרות הגדודים היו לבצע סיורים, ליזום פעילות גרילה (לוחמה זעירה) שכללה מארבים ופשיטות על כפרי פורעים ובסיסיהם, אבטחת עובדים, אבטחת פעילות עלייה על הקרקע של יישובים חדשים, אבטחת דרכים שהובילו ליישובי הספר וישובים מבודדים, אבטחת הורדת מעפילים, תפיסת עמדות מחוץ לגבולות יישובים יהודיים ושכונות יהודיות בערים, בעתות חירום ונכונות לגיוס מלא. ביולי 1943 הופקד החי"ש על הפעילות ההתקפית וההגנתית בתחום המחוזי, תוך שהוא נשען על בסיס יישובי ויוצא לפעילות בתחום האזור. על מרחב היישוב, הכולל את היישוב היהודי ואת הכפרים הערביים הסמוכים לו, הופקד החי"מ, במתכונת הגנתית.
מחוז ירושלים כלל את הדרך מהכפר יאזור (אזור) ועד העיר ואת המרחב העירוני של העיר כולל השכונות והיישובים הקרובים כמו גוש עציון. בנובמבר 1947 מנה החי"ש בירושלים ובסביבתה קצת פחות מ-1,100 איש. במרחבים הכפריים של מחוז ירושלים כמו בית הערבה ומפעלי האשלג בקליה ובסדום נשאר החי"ש מאורגן בפלוגות, שהתבססו בעיקר על כוח האדם והאמצעים של משטרת היישובים העבריים. פלוגות חי"מ הגנו על היישובים הסמוכים לירושלים: נוה יעקב ועטרות מצפון, והמושבה הר-טוב ממערב. כל מתיישבי גוש עציון היו למעשה אנשי חי"ש. במרץ 1948 הוקם גדוד ראשון של חיילי החי"ש בעיר, בפיקוד זלמן מרט, שנקרא גדוד מוריה (61).
הקמת חטיבה בירושלים והשתתפותה במלחמת העצמאות - חטיבת עציוני.
במאי 1946 מונה ישראל עמיר למפקד מחוז ירושלים. הוא סיים תפקידו בינואר 1948. חטיבת עציוני - חטיבה 6 הוקמה בתחילת 1948 על בסיס גדוד מוריה ופלוגות של החי"ש והחי"מ במחוז ירושלים, כולל היישובים בסביבתה שאוגדו בחלקם לגדודים. דוד שאלתיאל מונה כמפקד החטיבה ומפקד המחוז. בתפקיד זה ניהל את המערכה הצבאית על ירושלים בשלהי מלחמת העצמאות. בחטיבה היו ארבעה גדודים (61 – מוריה, 62 – בית חורון, 63 – מכמש, וגדוד 64 - על בסיס פלוגת יהונתן). במאי 1948 פורק גדוד 63 - מכמש עקב הירידה הדרסטית בכוח אדם כתוצאה מאבדות ושבויים. במרץ 1948 עברה השליטה במחנה הבריטי במתחם שנלר לידי חטיבת עציוני. בספטמבר 1948 הוקם גדוד 68 בחטיבה.
בראשית המלחמה הדפו כוחות עציוני התקפות של כנופיות על שכונות דרום העיר ארנונה, תלפיות, מקור חיים, חוות הלימוד ורמת רחל. כמו כן עסקו בליווי שיירות אספקה מהשפלה לעיר ושיירות אספקה לגוש עציון ולהר הצופים, שנותר כמובלעת מנותקת מהעיר. כתוצאה מכך סבלו אבדות קשות בשורה של התקפות על שיירות, כגון מחלקת הל"ה, שיירת עטרות, שיירת נבי דניאל ושיירת הדסה. עם הפעלת תוכנית ד' של המטה הכללי השתתפה החטיבה במבצע נחשון על הדרך לירושלים, ובמבצע יבוסי ומבצע קלשון על הרחבת השליטה בעיר. בשלב המלחמה בו פלשו הצבאות הערביים הסדירים נלחמה החטיבה בירושלים והסביבה בקרבות קשים עם אבדות רבות ושבויים רבים. יישובים נכבשו וננטשו. כך היו הקרבות של: גוש עציון, העיר העתיקה ועטרות. במהלך הקרבות התעוררו קשיים בחטיבה. גדוד אחד פורק (מכמש) בגלל אבדות כבדות וגדוד מוריה עבר להיות תחת פיקוד חטיבת הראל בגלל סכסוכים בתוך החטיבה ושימש בתפקידים מגוונים בפרוזדור ירושלים.
בסוף יולי 1948 מונה משה דיין למפקד המחוז ומפקד חטיבה 6 – חטיבת עציוני. בחטיבה היו שני גדודים (62, 64). לפי דרישת דיין הוחזר גדוד מוריה (61) לחטיבה. לקראת סוף הקרבות בירושלים בנובמבר 1948 ניהל דיין שיחות עם מפקד הלגיון הירדני בעיר על קו הפסקת האש בעיר ויצירת מובלעת הר הצופים והקו העירוני שחצה את העיר. משה דיין המשיך בתפקידו כמפקד המחוז עד יוני 1949 והשתתף בשיחות שביתת הנשק עם ירדן במרץ 1949. חטיבת עציוני פורקה בסוף שנת 1949/50 והוקמה מחדש כחטיבה 6 בשנת 1955. החטיבה שומרת על מסורת חטיבת עציוני.
באוקטובר 1948 הוקמה חטיבה שנייה במרחב ירושלים - חטיבת 'המחוז'. למפקד החטיבה מונה יצחק לוי (לויצה), ונכללו בה ארבעה גדודי חי"ש: 161, 162, 163, 164 ועוד שני גדודי חי"מ.