הניסיונות הראשונים להכליא בין המינים הללו שמשתייכים לסוגים נפרדים בשבט בקר שבתת-משפחת הפרים, נעשו לראשונה בשנת 1920 בפארק הלאומי ויינרייט במחוז אלברטה שבקנדה. הפארק נבחר עבור הניסוי בשל האוכלוסייה של הביזונים ששהו בו. ההכלאה נעשתה בין זכרי יאקים לנקבות ביזון טהורות ולנקבות ביפאלו, ובדומה לבני כלאיים אחרים, רק העגלות היו פוריות בעוד שהעגלים נותרו עקרים. הניסויים הופסקו בשנת 1928, ורק עגלים מעטים של יאקאלו שרדו והגיעו לבגרות. על פי הדיווחים של העוסקים בתחום, היאקאלואים היו מותאמים יותר מהוריהם לחיים בחורפים הקשים של קנדה, ובשרם היה "נהדר". עם זאת, מסיבה כלשהי העיסוק בהכלאות הופסק ולא נעשה שיווק מסחרי של היאקאלו למקומות אחרים בעולם למרות מעלותיו.
היאקאלו מתאפיין בגוף מסיבי, ארוך ורחב בדומה להוריו, עם כתפיים שריריות וגבוהות. מהיאק הוא יורש את הפרווה הארוכה והשעירה בצלעות, בצוואר ובמותניים, ומהביזון יורש את הפרווה הצמרירית בכתף ובמצח. הצבע בדרך כלל מושפע מצבעו של היאק (שחור, אפור או לבן). החוטם דומה לזה של היאק (רחב ומרובע עם נחיריים עגולים וגדולים) ולא לזה של הביזון. החרטום מוארך מעט בדומה ליאק, אך הראש מזכיר בצורתו יותר את הביזון (גדול ועגול באזור המצח). הקרניים קטנות כשל הביזון, אך הן צומחות בזווית מסוימת לצד כמו היאק ולא מתעקלות בחדות למעלה כמו אצל הביזון. הזנב ארוך ושעיר בדומה ליאק. מעבר לכך, שאר המאפיינים משותפים לשני ההורים: רגליים קצרות, עבות וחזקות, ואוזניים קצרות ועגולות; כן יש ליאקאלו בדומה להוריו צוואר עבה ורחב, דבשת גדולה על הכתף, ופרסות גדולות, רחבות ועגולות. במקרים רבים, היאקאלו עשוי להיות זהה כמעט לגמרי ליאק.
יאק הבר
יאק הבר (שם מדעי: "Bos mutus"), הוא מין של פר ענק בשבט בקר שבתת-משפחת הפרים המאכלס אזורים גבוהים וקפואים במרכז אסיה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1883 על ידי חוקר הטבע הרוסי ניקולאי פרז'וואלסקי, והוא נחשב לאב הקדמון של יאק הבית שתואר מדעית הרבה לפניו. בעוד שאוכלוסיית היאקים המבויתים עומדת על כמה מיליונים, יאק הבר נדיר מאוד, והוא מאוים על ידי ציד כמו גם זיהום הגזע עקב התרבות עם היאק הביתי שהגנים שלו מעורבבים עם בקר הבית. יאק הבר הוא המין השני בגודלו במשפחת הפריים כולה לאחר הגאור, והוא גדול אף יותר מהביזון, התאו האסייתי והתאו האפריקני.
אטימולוגיה וטקסונומיה.
שמו המדעי של יאק הבר נגזר מלטינית: "Bos" = שור, "mutus" = אילם. הסיבה לכינוי "השור האילם", היא שהיאק אינו משמיע את קולות ה"מוּ" האופייניות לבקר וביכולתו להשמיע רק נהמות. במקור, המין תואר בתחילה כ-Bos grunniens (השור הנאנק) על ידי קארולוס לינאוס בשנת 1766, אולם כיום, השם מתייחס ליאק הבית, בעוד שהשם "Bos mutus" מועדף עבור יאק הבר. אף על פי שטקסונומים מסוימים רואים את יאק הבר בתור תת-מין של יאק הבית המכונה במקרה זה "Bos grunniens mutus", הוועדה הבינלאומית למינוח זואולוגי (ICZN) פסקה בשנת 2003 שהשם "Bos mutus" מתייחס עבור יאק הבר, וזהו השם הנפוץ כיום.
יאק הבר משויך לסוג פר בשבט בקר שבתת-משפחת הפרים, לצד 9 מינים נוספים, ביניהם הגאור, הבנטנג, שור הבר, הקופראי, הגאיאל. מבחינה חיצונית הוא דומה במידה רבה לביזון ויש הסוברים בשל כך שהסיווג שלו צריך להיות יחד עם הביזונים ולא עם הפרים. מאובנים שקרובים לכאורה ליאק נמצאו במזרח רוסיה, דבר המצביע על מסלול אפשרי שבו פרים דמויי יאק - אבות הביזון האמריקאי המודרני - יכלו להיכנס לאמריקה דרך מצר ברינג.
אנטומיה ומראה.
מבנה ומידות גוף.
יאק הבר הוא אחד מהמינים הגדולים ביותר במשפחת הפריים המגוונת, שני רק לגאור החי בדרום מזרח אסיה. בנוסף, הוא היונק הגדול ביותר ברמה הטיבטית ובמרכז אסיה. גובה הכתפיים של יאק הבר בוגר נע ממטר וחצי עד לשני מטר (220-160 ס"מ). בהתאם לגובהו הרב, משקלו של היאק הזכר עשוי להגיע לטון (1,000 ק"ג), ואורך הראש והגוף נע בין שניים וחצי לשלוש ורבע מטרים (330-250 ס"מ). הזנב ארוך מאוד ונע בין 60 ל-100 ס"מ. הנקבות קטנות באופן ניכר מהזכרים, והמשקל שלהם נמוך ב-30% ממשקל הזכרים ועומד על כ-300 ק"ג בלבד. יאק הבית קטן באופן ניכר מיאק הבר במסת הגוף: משקל זכרי יאק הבית 350 עד 580 ק"ג, ומשקל הנקבות כ-225 ק"ג; עם זאת, בגובה הכתפיים ובאורך הגוף הם עשויים להיות די דומים ליאק הבר.
יאק הבר מתאפיין במבנה גוף מוצק בכבדות עם מראה מגושם ומרשים בו זמנית, רגליים חסונות, ופרסות שסועות גדולות ומעוגלות; הן קצרות ורחבות למדי ומותאמות עבור התנועה על השלג העבה. על הכתפיים יש חטוטרת גדולה ורחבה שמעניקה ליאק את גובהו היוצא דופן, ומיד לאחריה יש צניחה חזרה לגובה הרגיל שגורמת לראש להיות בתנוחה נמוכה מהכתף. הצוואר עבה, רחב וקצר, ובגרון יש לעיתים דלדול עור האופייני לפרים. הראש של יאק הבר דומה במובן מסוים לביזון: הוא גדול ורחב מאוד ובעל מצח עגול ואוזניים קטנות ועגולות. החרטום של היאק נבדל משאר הבקר בכך שהוא רחב וקצר מאוד, והמבנה של האף רחב, מרובע ומזכיר במקצת את הגנו, עם נחיריים מחורצים וגדולים שמתרחבים בעת הריצה כדי לקבל מנה גבוהה של חמצן. לנקבות יש ארבעה עטינים בדומה לבקר הבית. העטינים של הנקבות ושק האשכים של הזכרים קטנים ושעירים כהגנה מפני הקור העז. הזנב של היאק כאמור ארוך מאוד, והוא נבדל מזנב הביזון או פרים רבים בכך שהוא שעיר בכבדות לכל אורכו כזנב הסוס; האזור היחיד שלא שעיר הוא בסיס הזנב, ובעת שהיאק מרוגז או מציג דומיננטיות הוא נוהג להניף את זנבו הארוך והשעיר הנדמה למניפה.
כסות.
הפרווה של יאק הבר היא הגורם העיקרי המאפשר את קיומו ברמה הטיבטית. כמצופה מיונק המאכלס את אחד האזורים הקפואים באסיה, ליאק יש פרווה עבה וחמימה בצורה יוצאת דופן, בנוסף לעור העבה ושכבת השומן שמתחתיו. ברוב חלקי הגוף, הפרווה קצרה יחסית וצמרירית, כאשר בקיץ נושר מעטה החורף הצמרירי ונותר רק פרווה צפופה ועבה ברוב הגוף. חלקי הגוף התחתונים של יאק הבר מספקים את אחת התכונות הבולטות והמזוהות ביותר עמו: סביב המותניים, החזה, החלק העליון של הרגליים והעכוז, יש ליאק חצאית שיער ענקית ויחודית, המתאפיינת בצפיפות גבוהה של שיער צמרירי ארוך ביותר ומשתלשלת מהגחון עד לברכיים ובמקרים מסוימים כמעט עד לקרקע. היחיד שמתאפיין בחצאית גדולה כזאת מלבד היאק הוא כבש המושק דמוי השור השוכן בקוטב הצפוני, ועקב כך, לשניים יש דמיון חיצוני גדול. החצאית גדולה ובולטת בעיקר אצל זכרי היאק, בעוד שאצל הנקבות היא עשויה להראות יותר ככתמי שיער מדובלל. היעוד של החצאית הוא כנראה כדי לבודד את האזורים הרגישים בגוף מפני הטמפרטורות הקפואות. צפיפות גבוהה של שיער נמצאת גם סביב המצח והלחיים, כשהמצח מתאפיין לעיתים קרובות במשטח תלתלים ארוכים שמשתלשלים על החרטום כפוני. האזור היחיד בגוף שדליל יחסית בשיער הוא אזור החוטם.
מראה חיצוני.
צבע הפרווה של יאק הבר כהה מאוד בניגוד ליאק הבית בעל גוני פרווה רבים יותר. הצלעות, הגב, החטוטרת והחלק העליון של העכוז בצבע חום שוקולד או קפה כהה, לעיתים עם גוון אדמדם או ערמוני. לעומת זאת, הצוואר, הגרון, החזה, הגחון, הרגליים והחלק התחתון של העכוז בצבע חום-שחור או שחור מבריק, ופס שחור מבריק עובר לאורך החטוטרת והגב. הזנב בצבע חום-שחור, ואף שהחצאית שחורה ברובה, בחלק האחורי הסמוך לעכוז היא עשויה להיות אדמדמה, חומה בהירה או אפילו כתמתמה. בחורף, יש לעיתים סביב אזור הכתף צללית של אפרפר בהיר. הראש גם הוא בצבע חדגוני למדי: הלחיים והסנטר בצבע שחור מבריק, המצח בצבע חום שוקולד כהה, החרטום וסביב העיניים בצבע שחרחר דהוי, והאזור שסביב החוטם והשפתיים בצבע צהבהב או בז' - אולי האזור הבהיר היחיד בגופו של היאק. הפרסות ניכרות היטב בצבען האפרפר בהיר.
יש עדרים של יאק בר המכונים "יאק זהוב" עקב הפרווה הזהובה שלהם, אולם הם נחשבים לנדירים ביותר. בסין, יאקים זהובים אלו נחשבים לתת-מין בסכנת הכחדה עם אוכלוסייה של 170 פרטים בלבד. יאקים אלו מכונים בסינית 金丝野牦牛, או בתעתיק פין-יין: "Jīnsīyěmáoniú".
קרניים.
יאק הבר מתאפיין בזוג קרניים גדולות וספירליות, אשר חזקות יותר מקרני יאק הבית אשר עשוי גם להיות חסר קרניים. המבנה של הקרניים נראה במבט ראשון כשל בקר עקב היותן צומחות לצדדים, אולם בשלב שני, הן מתאפיינות במבנה ספירלי בדומה לקופראי, לאחר שהקרן מתעגלת בחדות כלפי מעלה ולחזית, כשלבסוף היא מקבלת עקומה חדה או עדינה כלפי פנימה ואחורה; עקב כך, במבט מהצד הקרן נראית כצומחת באלכסון קדימה ואז מתרוממת מעט לאחור. הקרניים ממוקמות בצידי המצח מעל האוזניים, והן עבות במיוחד בבסיס אך גם לכל אורכן; קצה הקרן הופך לדק במעט וחד. בין הקרניים מפרידה הקרקפת המתולתלת, ועל כן, הקרניים אינן מתחברות בדומה לתאו אפריקני או לבנטנג. אף על פי שהקרניים חלקות באופן כללי, באזור הבסיס יש לעיתים חריצים עדינים דמויי טבעות. הן הזכרים והן הנקבות בעלי קרניים, אך כצפוי, קרני הנקבות קצרות ודקות יותר: אורך קרן הזכר עד 95 ס"מ, ואורך קרן הנקבה עד 51 ס"מ. הצבע של הקרן בהיר ברובו ובעל גוון אפרפר, כתמתם או ורדרד, כשהקצוות של הקרן שחורות.
תפוצה ובית גידול.