עם סיומו של מבצע שלום הגליל הגישו מפקד בסיס אשדוד אברהם אשור ומחליפו תא"ל עמי אילון למפקד החיל המלצה להעניק ציון לשבח לפלגת הנחתות על חלקה בלחימה. ועדה שמינה מפקד החיל זאב אלמוג בראשות תא"ל חיים שקד, אז ראש מספן כוח האדם, קיבלה את ההמלצה. מפקד החיל, בנוהל שנראה לאלדר בלתי תקין, החליט שלא להעניק את הציון לשבח, וזאת למרות השבחים שזכתה היחידה לקבל על פעילותה הן משר הביטחון הן מקצינים בכירים בחילות היבשה.
אלדר, בצעד חסר תקדים, פנה לנציב קבילות החיילים, אלוף דני מט, כדי שיבחן את ההיבט החוקי של מעשי מפקד חיל הים בעניין הציון לשבח. בסיכומו של דבר קבע נציב קבילות החיילים כי טענת אלוף אלמוג, לפיה "לא הייתה המלצה", לא הייתה נכונה. בכך קיבל את טענת אלדר שהנוהל לא היה נכון וכי "הייתה המלצה אך לא התקבלה החלטה". ההמלצה נדונה שנית אצל מפקד חיל הים באותה עת, אברהם בן-שושן, והוא החליט לדחותה.
המאבק להכרה רשמית בתרומתה של פלגת הנחתות הגיע לסיומו בחודש אוגוסט 1993, כאשר פלגת הנחתות פורקה, ומפקד חיל הים האלוף עמי אילון העניק ציון לשבח מטעמו ל"לוחמי פלגות הנחיתה, על גילוי דבקות, נחישות תושייה ואומץ לב". הצל"ש ניתן, למעשה, לפעולות היחידה משך כל תולדותיה.
מאבקו עם מחלקת ביטחון מידע.
בשנים 1996 ו- 1997 ראו אור הספרים "שייטת 11" ו"דקר" לאחר שאושרו לפרסום על ידי הצנזורה הצבאית. חרף זאת הספרים נאסרו לפרסום בהוראת מחלקת ביטחון מידע של צה"ל ושל פרקליטת המדינה. היות שכבר הופצו, נעשתה פעולה חריגה של איסוף מהחנויות, בנימוק שאלדר לא העביר את ספריו לאישור ועדת השרים למתן היתר לפרסומים, שפעלה בכפוף להוראות סעיף 117 לחוק העונשין. עוד נטען כי אלדר פרסם מידע "סודי", ועבר בכך על הוראות סעיף 113 לחוק העונשין. בביתו של אלדר נערכו שני חיפושים, הוחרמו מסמכים ומחשב (שהוחזרו לו עם הזמן) והוא נחקר במשטרה. במקביל, לאחר שאלדר הוכיח בבית המשפט המחוזי בתל אביב כי אין חובה חוקית להעביר ספרים לוועדה, הוגשה תביעה לקבלת פסק דין הצהרתי, לפיו יש בספריו דברים שנודעו לו בתוקף תפקידו ולפיכך עבר עבירה בפרסומם. לאחר מאבק משפטי ממושך נסגרו תיקי החקירה. "דקר" אושר לפרסום מחודש בכפוף לשינויים ו"שייטת 11" אושר ללא צורך בשינויים.
בהמשך פעל אלדר לביטול איסורי הפרסום מתיקי בתי המשפט. ב-2006 הורה השופט שמואל ברוך מבית המשפט המחוזי בתל אביב לבטל את איסורי הפרסום מתיק 1262/97 שדן בנושא, ונימק זאת בכך שהחומר מופיע ממילא כולו באינטרנט, ונימוקי המדינה להשארת צווי איסור הפרסום על כנם הם "סיסמאות וכותרות" בלבד.
במרץ 2009 כתבה נשיאת בית המשפט העליון, השופטת דורית ביניש, החלטה בעניין התרת פרסום העתירות 198/99 ו 2203/99 ובה, בין היתר: "אין לאפשר למדינה לאחוז בהסכם הפשרה עם המבקש כבקרנות המזבח, כדי להצדיק את הימנעותה מלפעול באורח לא סביר ולא ראוי".
מאבקו של אלדר זכה לתמיכה בכלי התקשורת וארגונים העוסקים בחופש הביטוי. כך גם בוועדת חוקה חוק ומשפט של הכנסת, בראשותו של ח"כ מיכאל איתן, ובמסגרת זו אף שונו שני החוקים שאיפשרו את המאבק באלדר (תיקון 65 לחוק העונשין). כמו כן פעל ח"כ איתן פעל נמרצות להסרת כל איסורי הפרסום בפרשה, ובכלל זה העילות לאיסור המשך הפצת הספרים.
בשנת 2013 הגיש אלדר תביעת נזיקין נגד המדינה, הצנזור הראשי, ראש מחלקת ביטחון מידע ויו"ר ועדת השרים לפרסומים. תביעתו נדחתה במלואה, והוא חויב לשלם לנתבעים הוצאות משפט בסך 20 אלף שקל. בפסק הדין קבעה השופטת, כי אלדר לא הוכיח את טענתו שאיסור פרסום הספרים נבע משיקולים אישיים, זרים או התחשבנות אישית של מי מהנתבעים או מי מהגורמים שהיו מעורבים באיסור הפרסום וכל הגורמים המעורבים פעלו מכוח תפקידם, בצורה אובייקטיבית, שקולה ומקצועית, למניעת חשיפת סודות ביטחוניים.
המושבה האמריקאית בתל אביב
פרשנות קופנהאגן
סוקובוס
לפי אגדות מימי הביניים, הסוקובוס (ברבים: סוקובי; succubi, מלטינית: succuba - "יצאנית") היא שדה שמפתה גברים (בעיקר נזירים) בחלומות לביצוע יחסי מין. כדי להחזיק את עצמן, הסוקובי שואבות אנרגיה מהגברים, לעיתים קרובות עד לתשישות או למוות.
לסוקובוס קיים מקביל ממין זכר הקרוי אינקובוס (incubus).
לפי פטיש המכשפות (Malleus Maleficarum), הסוקובי אוספות את הזרע מהגברים איתם הן שוכבות, והאינקובי משתמשים בו להפריית נשים. ילדים שנולדו כתוצאה מכך אמורים להיות יותר רגישים להשפעת שדים.
אונורה דה בלזק כתב סיפור קצר – הסוקובוס (The Succubus) המדבר על משפטה של סוקובוס שטנית בתחפושת אישה, שבין השאר יכלה להשתמש בשערה כדי ללכוד גברים.
תגליף של סוקובוס מהמאה ה-16, הנמצא כיום מחוץ לפונדק בקיימברידג', אנגליה, מצביע על כך שהמוסד פעל בעבר כבית בושת.
מראה.
בדומה לשדים, לא קיים תיאור מדויק ואחיד למראן של הסוקובי. למרות זאת, הן כמעט תמיד מתוארות כנשים מפתות בעלות יופי על-טבעי, לעיתים קרובות עם כנפיים שדיות המזכירות כנפי עטלף; לעיתים, ניתנים להן מאפיינים חיצוניים אחרים של שדים (קרניים, עיני נחש, טלפיים וכדומה).
המנון יפן
שלטונך (ביפנית: 君が代 - קִימִי גַא יוֹ) הוא ההמנון הלאומי של יפן. ההמנון הוא אחד ההמנונים הלאומיים הקצרים ביותר שנעשה בהם שימוש כיום, והוא מתבסס על שיר מסוג ואקה מתקופת הייאן. מנגינה להמנון נכתבה בתקופה מאוחרת יותר – תקופת מייג'י, אך היא הוחלפה בלחן שכתבו יושיאיסה אוקו, אקימורי היאשי ופרנץ אקרט בשנת 1880.
לא ידוע מי חיבר מילות השיר, אך השיר היה נפוץ ביפן ונהגו לשיר אותו בחגיגות ציבוריות. בשנת 1869 ביקר האירי ג'ון ויליאם פנטון ביפן וגילה שאין לה המנון רשמי. הוא המליץ לאויאמה איוואו, קצין צבא יפני משבט סצומה לבחור המנון. איוואו בחר את השיר "שלטונך", בשל דמיונו להאל נצור המלכה, והשיר הפך להמנון הלאומי של יפן. איוואו ביקש מפנטון שיכתוב מנגינה עבור ההמנון, ובזו נעשה שימוש עד שנת 1876, עת נזנחה בשל חוסר הפופולריות שלה.
מאז תום מלחמת העולם השנייה היה ההמנון בסיס למחלוקת ציבורית מאחר שההמנון מפאר את הקיסר ומשויך לתקופה המיליטריסטית שקדמה למלחמת העולם בה נחשב הקיסר לאל. רבים סבורים כי המנון המנציח את התקופה שקדמה למלחמת העולם אינו יכול לשכון בקנה אחד עם חברה דמוקרטית מודרנית. ביקורות דומות מועלות גם נגד דגל יפן.
אף שההמנון היה המנון יפן דה פקטו במשך למעלה ממאה שנים, הוא הוכר רשמית (דה יורה) כהמנון בשנת 1999 עם חקיקת "חוק הדגל הלאומי וההמנון".
מילות ההמנון.
המונח "קימי" הוא מונח עתיק שמשמעו "אדון" והכוונה היא לקיסר יפן (כיום, אגב, המילה היא פנייה לנוכח בשפה לא רשמית). הרעיון המוצג בהמנון, לפיו חלוקי נחל יכולים לגדול ולהפוך לסלעים, היה פופולרי למדי בתקופת הייאן.
פילינג
אסמאא אגבארייה
Web part
אהרון פרופס
הפרייה
אט' תמימ
החייאה
החייאה היא אוסף פעולות מלאכותיות הנעשות באדם הסובל מכשל במערכות קיום החיים (מע' העצבים המרכזית, מערכת הדם והלב, מערכת הנשימה) ומטרתן היא להשיב את הפעילות התקינה של מערכות אלו או לפחות לשמור על רמת חימצון סבירה בגוף עד להגעת צוות רפואי מיומן.
פעולות ההחייאה העיקריות כוללות: אבטחת נתיב אוויר פתוח, הנשמה מלאכותית, עיסויי חזה ומכונות CPR - ראשי התיבות של Cardiopulmonary Resuscitation.
היסטוריה.
גלנוס ערך ניסויים בהנשמה על בעלי חיים מתים. העדויות המוקדמות ביותר להחייאות מוצלחות ברחבי העולם קיימות מהמאה ה-18 בהולנד וביפן. ההולנדים פיתחו שיטות להחייאת אנשים שטבעו בתעלות העיר, והיפנים פיתחו שיטות כחלק מאמנות הלחימה ג'ו-ג'וטסו (שהועלו על הכתב מאוחר יותר, עם לידת הג'ודו מתוך האומנות). בג'ו-ג'וטסו ובג'ודו הטכניקות האלו נקראות "קואטסו" או "קאפו". בכתבה של "הניו יורק טיימס", משנת 1910 דווח על החייאה מוצלחת באמצעותן.
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 נכתבו והופצו בארצות הברית קווים מנחים לביצוע פעולות החייאה, ובשנת 1992 קמה ועדה בינלאומית לחקור את ההנחיות השונות ולהציג מסקנות מדעיות לנושא. מסקנות אלה פורסמו בשנת 2000 ואומצו ברחבי העולם.
בדצמבר 2005 פרסם ארגון הלב האמריקאי (AHA) הנחיות חדשות שנכתבו במשך שלוש שנים. 380 מומחים בינלאומיים בתחום ההחייאה קיימו דיונים בנושא והגיעו לקונצנזוס באשר לדרך שבה יש לערוך טיפול החייאה. ארגון הלב האמריקאי ממשיך לעדכן את ההנחיות, העדכון האחרון פורסם ב-21 באוקטובר 2020.
רמז לטיפול החייאה באדם שאיבד את הכרתו אפשר למצוא בתנ"ך בספר מלכים ב':
כמו כן בתלמוד מוזכרת הנשמה על ידי מניפה לתינוק שנולד ללא נשימה.
סכמת החייאה.
מרכיבי ההחייאה.
נתיב אוויר (A - Airway).
שמירה על נתיב אוויר פתוח תאפשר אוורור יעיל של הריאות - הכנסת אוויר עשיר בחמצן אל הריאות ומתן אוויר מפוחת חמצן לצאת מהן. באדם מבוגר פתיחת נתיב אוויר ראשונית תיעשה על ידי הטיית הראש אחורה למנוע כדי צניחת בסיס לשון ולאחר מכן הכנסת מנתב אוויר. בתינוקות הטיית הראש תהיה בתפיסת ״עיניים לשמיים״ ולא הטיה מלאה של הראש אחורה. במידת הצורך יש לנקות הפרשות מפי המטופל.
נשימה (B - Breathing).
אוורור יעיל של הריאות והכנסת אוויר רווי חמצן כדי להעלות את רמת החמצן בריאות ובהמשך - בדם.
סירקולציה (C - Circulation).
הזרמת דם עשיר בחמצן אל המוח היא הבסיס להחייאה נכונה והמטרה העיקרית; תאים אחרים שנפגעים הם ברי התגברות אולי תאי מוח שנפגעים הם נזק תמידי ולכן חימצון של המוח עומד בראש סדרי העדיפויות של מי שמבצעים החייאה. עיסוי לב הוא הדרך של צוות ההחייאה להזרים את הדם אל המוח במקום הלב, שכרגע לא מסוגל לבצע את תפקידו או זקוק לסיוע.
סכמת החייאה בעבר.