באביב של השנה הבאה (213 לפנה"ס) הבאה הצליח מרקלוס לפרוץ לתוך סירקוסאי אחרי שמגניה השתכרו בחגיגות לכבודה של האלה ארטמיס והזניחו את שמירת החומות וחלק ניכר מהעיר נפל לידי הרומאים. המגנים התבצרו באי אורטיג'ה, בשכונת אכרדינה ובמספר שכונות נוספות שעדיין נותרו בידם. בומילקר שהיה בעיר עם שייטת של 35 ספינות שהביאה אספקה לעיר הצליח לחמוק מהנמל תוך ניצול העובדה שעיני הצדדים היו נשואות לעבר המאבק בשכונות שנתפסו על ידי הרומאים. הוא הצליח לשכנע את קרתגו לשלוח צי גדול שמנה 100 ספינות מלחמה לסירקוסאי וחזר עם השייטת המוגדלת שלו כעבור כמה ימים. עם הגעתו לקרבת האי, חבר עם כוחותיהם של אפיקידס והיפוקרטס. הרומאים הצליחו להחזיק מעמד וגרמו אבדות כבדות לתוקפיהם.
בינתיים הגיע הסתיו ואיתו המחלות. מגפה פרצה בעיר הנצורה. המגפה פגעה גם במחנה הרומאי, אך מרקלוס שיכן את חייליו בבתים שנכבשו מתושבי סירקוסאי וצבאו סבל פחות מהמגפה מתושבי סירקוסאי שנדחסו בכמה שכונות. הצפיפות הגדולה עזרה להתפשטות המגפה שעשתה שמות במגני העיר.
באביב של שנת 212 אספו תומכי קרתגו באי את כל כוחותיהם וקרתגו תגברה את הצי שלה לכדי 130 ספינות מלחמה ו-700 אוניות תובלה שהיו אמורות להביא אספקה לנצורים בסירקוסאי, אך הצי לא הצליח להגיע לסירקוסאי בגלל רוחות שהסיטו אותו להרקליאה. אפיקידס חשש שבומילקר יחליט לזנוח את העיר לרחמי הרומאים ויחזר לאפריקה הצטרף אליו במטרה לפקוח עין על הנעשה. הצי הקרתגי המשיך את דרכו לעבר סירקוסאי כשהשתנו הרוחות. מרקלוס שלח את ציו שהיה בנחיתות מספרית (75 אניות לעומת 130), אך הצי הקרתגי היה עמוס במאות ספינות אספקה ובומילקר לא העז לצאת לקרב, שלח את אניות האספקה לאפריקה ואילו הוא עצמו שט עם צי המלחמה לטרנטום. אפיקידס לא רצה לחזור לעיר הנצורה ונחת באגיגנטום והמתין להתפתחויות.
עזיבתו של אפיקידס ונטישתו של בומילקר סתמה את הגולל על הגנת סירקוסאי. כוחות סיציליים שגויסו למלחמה ברומאים פתחו במשא ומתן וגם מפקדי חיל המצב שהשאיר אפיקידס ביקשו להיכנע. הקיצוניים מנעו זאת מהם, אך כוחם לא עמד להם והעיר נפלה במהרה. לחימה ספורדית נשכה עוד שנה אחת בערך (עד 211), ויורשו של מרקלוס, לאיווינוס השלים את הדברת העיר. כוחות אחרים שהיו לקרתגו הובסו על ידי לאיווינוס באותה שנה.
בית גן
הצבא הקרתגי
ארבעים ושבעה הרונין
סיפורם של 47 הרוֹנין (四十七士), מוכר גם בשמות 47 הסמוראים, נקמת הדם באקו, הסמוראים הנודדים מאקו (赤穂浪士 Akō rōshi) ותקרית גנרוקו אקו (元禄赤穂 事件 Genroku akō jiken) הוא אבטיפוס לסיפור יפני. הסיפור תואר על ידי מלומד יפני כ"אגדה לאומית" המתארת את המקרה המפורסם ביותר הכרוך בקוד הכבוד של הסמוראי, הבושידו.
הסיפור מתאר קבוצת סמוראים המבקשים לנקום את מות המאסטר שלהם. הסמוראים ירדו ממעמדם, והופחתו לדרגת רונין, לאחר שהמאסטר שלהם אולץ לבצע התאבדות טקסית, ובכך השאיר אותם ללא פטרון. המאסטר אולץ להתאבד עקב התקפה כושלת שערך נגד בעל תפקיד בחצר השלטון בשם קִירָה יוֹשִינָאקָה. לאחר המתנה סבלנית של שנה ותכנון ממושך, נקמו הרונין ביוֹשִינָאקָה בשם כבודו של הדאימיו לשעבר שלהם. בהתאם לחוקים, שהיו ידועים לרונין מבעוד מועד, היו מחויבים הרונין להתאבד עקב הרצח שביצעו. הסיפור זכה לפופולריות בתרבות היפנית כסמל לנאמנות, הקרבה, התמדה וכבוד שעל אנשים הגונים לשמר ולקיים בחיי היום יום. בתקופת המודרניזציה המהירה של תקופת מייג'י, שיוועו בני יפן לשורשים תרבותיים והפופולריות של הסיפור הכמעט מיתולוגי התעצמה.
בין המקורות המתארים את הסיפור קיים חוסר אחידות לגבי פרטים מסוימים. הגרסה המתוארת להלן נבנתה ממקורות היסטוריים שנאספו בקפידה לידי סיפור אחד. חלקם של המקורות הם עדויות ראיה ששרדו עד היום. ב־1871 הוצגה עלילת הסיפור בפני קהל רחב של קוראים מהמערב עם יציאתו לאור של ספרו של הדיפלומט והסופר א.ב. מיטפורד, "סיפורי יפן הישנה". בנוסף לספרו של מיטפורד, מבוסס התיאור שלהלן על ספרו של טימון סקריצ' (Timon Screech) "זכרונות סודיים של השוגונות".
מחזות רבים הנציחו את הסיפור, בהם מופעי קבוקי ובונרקו. השם הכולל לגרסאות הבדיוניות של הסיפור הוא צ'וּשִינגוּרָה. חוקי הצנזורה של השוגונות מתקופת גנרוקו אסרו על תיאור אירועים עכשוויים ולכן שונו שמות גיבורי הסיפור. קשה להתייחס לצ'ושינגורה כאל תיעוד היסטורי של מאורעות אותו זמן שכן הם נכתבו כחמישים שנה לאחר מכן ומכיוון שעדויות רבות וקדומות לצושינגורה שרדו. כשבעים וחמש שנים לאחר אירועי הסיפור, הוקלו חוקי הצנזורה ביפן והיפנולוג ההולנדי Isaac Titsingh תיעד את סיפור 47 הרונין ותיארו כאחד האירועים המשמעותיים של תקופת גנרוקו.
רקע.
ב־1701 נערכה באדו (טוקיו של אותם ימים) קבלת פנים לנציגו הבכיר של הקיסר הִיגַשִיָאמַה. שני דאימיו בשם קָאמֵיי סָמָה ואָסָאנוֹ טָאקוּמִי-נוֹ-קָאמִי נָאגַנוֹרִי (הדאימיו של הפיף אָקוֹ שבהונשו) קיבלו את פניו במסגרת שהותם שם שנבעה מחובת הסנקין קוטאי.
היה זה היום הארבע עשרה של החודש השלישי לשנה הארבע עשרה לגנרוקו, כאשר קִירָה קוֹזוּקֵה-נוֹ-סוּקה יוֹשִינָאקָה, פקיד רב עוצמה בהיררכיה של השוגונות, הינחה את שני הדאימיו לגבי הכללים הנהוגים בחצר. קירה לא שבע רצון מהדאימיו, בשל המתנות הקטנות שהוצעו לו או בשל השוחד שלא הוצע לו. על פי חלק מהמקורות קירה היה גס ויהיר מטבעו או מושחת ולכן פגע באָסָנוֹ, קונפוציאני נוקשה. בכל מקרה, בין אם קירה התנהג שלא כשורה, בין אם פגע בהם ובין אם לא הכין אותם כראוי למילוי חובות מסוימות הקשורות לשוגונות, חולקו שם עלבונות.
אסאנו נשא בשלווה את העלבונות, אך רוגזו של קאמיי גבר עליו והוא ביקש להרוג את קירה. יועצו של קמאיי מיהר להציע לקירה שוחד גדול ומנע את החורבן שהיה נופל על קמאיי וביתו, במידה וקירה היה נפגע. לאחר קבלת השוחד, שינה קירה את יחסו לקמאיי והחל נוהג בו כראוי, כך שזעמו של האחרון שכך.
אלא שעתה הופנה יחסו הנוקשה של קירה לאסאנו ביתר שאת, שכן קירה ציפה לקבל שוחד דומה גם ממנו. קירה לגלג על אסאנו והשפיל אותו וכאשר כינה אותו ברברי־כפרי־חסר־כל־נימוס לא עמד עוד לאסאנו איפוקו והוא תקף את קירה עם פגיון. המהלומה הראשונה רק פצעה את פניו של קירה והשנייה נבלמה על עמוד. לפני שאסאנו יכל להמשיך, הפרידו שומרים בינו לבין קירה.
קירה לא נפצע אנושות אך עצם ההתקפה על פקיד בכיר במתחם השוגון נחשבה לעבירה חמורה. במצודת אדו אסורה הייתה כל אלימות, אפילו שליפת חרב נחשבה לעבירה. על פי חלק מהמקורות, פשעו של אסאנו היה השלכת ואקיזאשי על קירה שפגעה בדלת הזזה מוזהבת מפורסמת. בכל מקרה, עקב מעשיו, הצטווה אסאנו לבצע ספוקו. לאחר מותו יוחרמו כל נכסיו ואדמותיו, משפחתו תיהרס ופקודיו יהפכו לרונין.
החדשות על מאורעות אסאנו הגיעו לאוזניו של אוֹיִשִי קוּרָה-נוֹ-סוּקֵה יוֹשִיוֹ, יועצו הבכיר של אסאנו. אוישי הסגיר את מצודת אדונו לסוכני השלטון כפי שהורו לו הוראות בקופו, אך מבעוד מועד הוא פינה את בני משפחתו של אסאנו מביתם.
ההכנות להתקפה.
מתוך 300 אנשיו של אסאנו, ארבעים ושבעה (מעל לחמישים לפי מקורות מסוימים) ואוישי בראשם חברו לנקום את מות אדונם. הידיעה שבמקרה זה אסורה נקמה בקירה לא הסיטה אותם מהחלטתם. הם נשבעו בסוד להרוג את קירה למרות העונש החמור שללא ספק יוטל עליהם.
קירה, שנשמר מאפשרות כזו, הקיף עצמו בשומרים וביצר את ביתו. לכן תכננו הרונין להרדים את קירה על משמרתו לפני הוצאת תכנונם לפועל. כדי להפיג חשדות אפשריים מצידם של קירה ושל השלטונות, התפזרו הרונין והפכו לסוחרים ולנזירים.
אוישי עבר לקיוטו והחל פוקד בתכיפות בתי בושת ומסבאות כאילו אין לו דבר עם נקמה. קירה שחשש מתחבולה שלח שירגלו אחרי פקודיו לשעבר של אסנו. באחד הימים, בדרכו של אוישי לביתו והוא שיכור, נפל זה ברחוב ונרדם. עוברי אורח לעגו לשיכור הישן ואחד מהם, איש סצומה שחלף במקום ושהכיר את קורותיהם של אסאנו ואוישי, זעם על התנהגותו של הסמוראי: על פחדנותו של אוישי שלא נקם את מות אדונו ומהתהוללויותיו. האיש גידף והעליב את אוישי ואף בעט בפניו (כל מגע בפני סמוראי נחשב לעלבון ועל אחת כמה וכמה הכאת הפנים) וירק עליו.
זמן קצר לאחר מכן, אשתו הנאמנה של אוישי מזה עשרים שנה, התלוננה בפניו על פעולותיו הנראות מוגזמות למרות מטרתן. בו במקום גירש אותה אוישי ושלח אותה מעל פניו עם שני ילדיו הצעירים. בנו בכורו, צִ'יקָרָה, נשאר עם אביו. במקום אשתו, לקח לעצמו אוישי פילגש צעירה ויפה.
כל האירועים הללו דווחו לקירה על ידי מרגליו. זה הגיע למסקנה כי לא נשקפת לו כל סכנה מסמוראים שמידותיהם כה פחותות ושחסרים הם כל אומץ. דריכותו ומוכנותו לפעולה מצידם פחתה.
יתר הרונין החלו להיאסף באדו ובעזרת תפקידי הכיסוי שלהם כסוחרים ופועלים, ביקרו בביתו של קירה והתוודעו למבנה הבית ולנפשות הנמצאות בו. אחד מהם (בשם קִינֵמוֹן קָנֵהִידֵה אוֹ-קָאנוֹ) אף נשא לאישה את בתו של בונה הבית כדי להשיג את תוכניות הבית. כל המידע שהושג הועבר לאוישי. רונין נוספים עסקו בהשגת כלי נשק והעברתם בחשאי (וכנגד החוק) לתוך אדו.
ההתקפה.
ב־1702 הגיעה השעה בה אוישי השתכנע שקירה כבר אינו מצפה להתקפה. אוישי חמק מקיוטו ומהמרגלים שהשגיחו עליו ונפגש עם החבורה כולה במקום מסתור באדו. שם חידשו הרונין את שבועת הנקם שלהם.