הסימפוניה השמינית במי במול מז'ור מאת גוסטב מאהלר, נקראת גם סימפוניית האלף בשל מספר הנגנים והזמרים הגדולה שהיא מחייבת (לפחות 150 חברי תזמורת, 8 זמרים סולנים, שתי מקהלות מלאות (STAB) ומקהלת ילדים). ביצוע הבכורה של היצירה, שחוברה בפרץ יצירתי אחד בשנת 1906, התקיים ב-12 בספטמבר 1910 במינכן בביצוע הפילהרמונית של מינכן בניצוחו של מאהלר עצמו. הייתה זו היצירה האחרונה של מאהלר שהמלחין זכה שתבוצע בביצוע בכורה בחייו. ביצוע טיפוסי של היצירה אורך 80 דקות (כלומר, על אף גודל הגוף המבצע, היא איננה ארוכה במיוחד). לסימפוניה שני חלקים, החלק הראשון מבוסס על המנון לטיני מן המאה ה-9 בשם "Veni Creator Spiritus" ("בוא, רוח בורא") ואילו החלק השני הוא הלחנה של התמונה האחרונה במחזה פאוסט מאת יוהאן וולפגנג פון גתה. שני החלקים מאוחדים תחת רעיון הגאולה באמצעות כוחה של האהבה וביטוי של אמונה ברוח האנושית. מבחינת גוף היצירה של מאהלר, מהווה היצירה חזרה לרוח הסימפוניות השנייה, השלישית והרביעית, כלומר שיבה אל המילים כאמצעי להבעת רעיונות והתמקדות בגאולת הנפש הרוחנית ולא בנושאים חילוניים וארציים.
חיבור היצירה והופעת הבכורה.
בשנת 1906 כיהן מאהלר מזה תשע שנים כמנהלה האמנותי של האופרה של וינה. כהרגלו, פרש מדי קיץ לוילה שלו בעיר הנופש מיירניג בדרום קרינתיה, על מנת להקדיש עצמו להלחנה. ביוני 1906 הגיע מאהלר לווילה עם תוכנית להשלים את תזמור הסימפוניה השביעית שלו, אך נתקף פרץ יצירתיות במסגרתו חיבר במהלך אותו חודש את הסימפוניה השמינית. לפי יומניו של מאהלר ואשתו, אלמה מאהלר, כתיבת היצירה החלה ב-21 ביוני והסתיימה ב-18 באוגוסט.
בראשית שנת 1910 הגיע מאהלר לסיכום עם האמרגן אמיל גוטמן, לביצוע בכורה של הסימפוניה במינכן והחל במבחנים למקהלות ממינכן, לייפציג ווינה. מקהלת הילדים הייתה מקהלת בית הספר המרכזי לזמרה במינכן (Zentral-Singschule) שמנתה 350 נערים. עוזרו של מאהלר, ברונו ולטר גייס את שמונת הזמרים הסולנים ועבד איתם במהלך האביב והקיץ של אותה שנה. לשם הבכורה נבחר אולם ה-Neue Musik-Festhalle המודרניסטי (כיום חלק מן המוזיאון הגרמני במינכן), בן 3,200 המקומות. גוטמן עסק במכירת הכרטיסים לקונצרט (כולם נמכרו במכירה מוקדמת) ובמסגרת זו טבע את השם "סימפוניית האלף", למורת רוחו של מאהלר, שראה בכך התרברבות קרקסית, אף שמספר המופיעים אכן היה כאלף איש (157 נגנים [אף כי יש הגורסים 171] וכ-850 זמרים, כולל 350 ילדים). בין האורחים בקונצרט נמנו המלחינים ריכרד שטראוס, קמיל סן-סאנס, פול דיקא, אנטון וברן וזיגפריד וגנר (בנו של ריכרד וגנר), הסופרים תומאס מאן, הוגו פון הופמנסתאל וארתור שניצלר, במאי התיאטרון מקס ריינהרדט וכן המנצחים הצעירים לאופולד סטוקובסקי ואוטו קלמפרר.
בניגוד לביצועי בכורה קודמים של מאהלר, הקונצרט היה הצלחה כבירה ומיידית. התרועות ומחיאות הכפיים עם סיום הביצוע ארכו כעשרים דקות. תשעה חודשים בלבד לאחר מכן נפטר מאהלר, בן 50.
מבנה היצירה ותוכנה.
חלק ראשון.
החלק הראשון, המלחין את המזמור "Veni Creator Spiritus" ("בוא, רוח בורא"), בנוי בצורת הסונאטה עם מבוא קצר, תצוגה (אקספוזיציה), עיבוד (פיתוח), חזרה (רפריזה) וסיום (קודה).
הסימפוניה נפתחת באקורד במי במול לעוגב, כלי נשיפה מעץ וכלי הקשת הנמוכים ומיד לאחריו פרץ עוצמתי של שירת מקהלה (אלגרו אימפטואוזו) בשלוש קריאות נשגבות של "בוא" ("Veni"). לאחר חלק אמצעי מהורהר ברה מינור בו מבצעות שתי המקהלות דיאלוג על הבית הראשון של המזמור, מגיע נושא במי מז'ור הפותח במילים "הָאֶר אור מבורך" ("accende lumen sensibus") ולאחריו שיר לכת במבנה של פוגה כפולה. הסיום, המתחיל במילה "תהילה" ("Gloria") בפי מקהלת הילדים, אנרגטי ואקסטזי ומוביל לקרשנדו המסיים את החלק הראשון.
חלק שני.
החלק השני שונה למדי מהראשון. החומר המולחן הוא התמונה האחרונה במחזה פאוסט מאת יוהאן וולפגנג פון גתה והדגש בו הוא על תזמור עדין של התזמורת, התופסת מקום מרכזי יותר מאשר בחלק הראשון.
חלק זה נפתח בלחן קודר לכלי נשיפה מעץ וקונטרבס בודד, המתאר נקיק-סלע פראי בהרים. מיד לאחר מכן חוזר הד לנושא ה"הָאֶר" מן החלק הראשון בשלושה תווים עולים המושרים בפי נזירים מתבודדים הנענים בלחש. המוזיקה הופכת עשירה יותר עם כניסתם של הבריטון "אב נלהב" (פאטר אקסטטיקוס", "Pater Ecstaticus") והבס "אב מעמיק" (פאטר פרופונדוס, "Pater Profundus") על רקע מוזיקה המתארת סערת רעמים.
החלק הבא נפתח במקהלת מלאכים "צעירים ומושלמים" עד לכניסתו של דוקטור מרטינוס (Doctor Marianus, רוחו של פאוסט, טנור) בשיר-תחינה למריה הקדושה שתתגלה בפני העולם המלווה בנבלים והרמוניום. לאחר מכן מופיעות שלוש הנשים, מרים המגדלית, מריה המצרית (Maria Aegyptiaca) ו"אשה שומרונית" (Mulier Samaritana, אשה המוזכרת בבשורה על-פי יוחנן, פרק רביעי) - כולן בקול קונטרה אלט - המתחננות על הצלת נשמתו של פאוסט יחד עם גרטכן, אהובתו של פאוסט, הנישאת מעל כולן בקול סופרן צלול. שיא היצירה מגיע בדיאלוג בין דוקטור מרטינוס לבין הבתולה עצמה (Mater Gloriosa) שלאחריו מקהלה מהוסה ("מקהלה מיסטית", "Chorus Mysticus") שנשברת אל קודה תזמורתית שבה שב וחוזר הנושא המוזיקלי של "בוא, רוח בורא" בחצוצרות וטרומבונים עם תופי דוד וגונג "המגיעים אל הכוכבים".
אריק דוויס
אריק חאבייר דוויס גרחאלס (בספרדית: Eric Javier Davis Grajales; נולד ב-31 במרץ 1991) הוא כדורגלן פנמי המשחק בדאק 1904 דונאיסקה סטרדה בעמדת המגן השמאלי.
קריירת מועדונים.
דוויס התחיל את הקריירה שלו באראבה אונידו מליגת העל הפנמית בה שיחק שנתיים.
בשנת חתם בפניקס מליגת העל האורוגוואית. ב-12 במאי 2012 דוויס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה.
בקיץ הושאל לספורטינג סן מיגליטו עד לסיום העונה.
בספטמבר דוויס חתם בדאק 1904 דונאיסקה סטרדה מליגת העל הסלובקית.
קריירה בינלאומית.
בצעירותו, דוויס שיחק בכל הנבחרות הצעירות של פנמה.
ב-11 באוגוסט 2010 דוויס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד .
דוויס השתתף עם הנבחרת בגביע הזהב בשנים: 2011, 2015, 2017 ובנוסף גם במונדיאל 2018.
לואיס אלפונסו, דוכס אנז'ו
לואיס אלפונסו, דוכס אנז'ו (בספרדית: Luis Alfonso de Borbón; נולד ב-25 באפריל 1974), הוא נינו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, והטוען לכתר צרפת מטעם הלגיטימיסטים משנת 1989.
ביוגרפיה.
לואיס אלפונסו נולד במדריד, לאלפונסו, דוכס אנז'ו וקדיס ולמריה דל כרמן מרטינס-בורדיו אי פרנקו, בתם של קריסטובאל מרטינס-בורדיו, מרקיז ויאברדה העשירי וכרמן פרנקו, דוכסית פרנקו הראשונה, ובילדותו העניק לו אביו את התואר דוכס טורן. בשנת 1982 התגרשו הוריו, ולואיס אלפונסו ואחיו עברו למשמורת תחת אביו. בשנת 1984 התחתנה אמו בשנית עם ז'אן מארי רוסי ומנישואין אלה נולדו שתי בנות שהן אחיותיו-החורגות.
ב-7 בפברואר 1984 חזר לואיס אלפונסו מסיור סקי בפירנאים יחד עם אביו ואחיו, ובמהלך הנסיעה התנגש אביו במשאית. אחיו הבכור פרנסיסקו דה אסיס נהרג בתאונה, ואילו לואיס אלפונסו שהה בבית החולים במשך חודש, בעוד אביו נזקק ל-6 ניתוחים. בית משפט ספרדי העניק לאמו משמורת זמנית על לואיס אלפונסו, אך כעבור שישה חודשים החזיר בית המשפט את המשמורת לאביו.
בשנת 1989 נהרג אביו בתאונת סקי באייבון, קולורדו, ולואיס אלפונסו הוכר על ידי הלגיטימיסטים כלואי העשרים, מלך צרפת ונווארה, ונטל לעצמו את התואר דוכס אנז'ו. לואיס אלפונסו סיים את לימודיו הראשונים בבית הספר הספרדי-צרפתי Molière de Pozuelo de Alarcón, ומאוחר יותר, למד בבית ספר תיכון במדריד. לאחר מכן הוא למד מנהל עסקים בCUNEF, ובהמשך עבד במשך כמה שנים בבנק BNP פריבה במדריד.
משפחתו.
ב-5 בנובמבר 2004 התחתן לואיס אלפונסו בקראקס עם מריה מרגריטה וארחאס סנטאלה, בתם של ויקטור חוסה וארחאס לראוסקין וכרמן לאונור וארחאס טלריה, עמה התארס בנובמבר 2003, אולם אף אחד ממשפחת המלוכה הספרדית לא השתתף בחתונה, מכיוון שבן דודו חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד לא אישר את תביעתו לכס הצרפתי ולתואר דוכס אנז'ו. השניים התגוררו בוונצואלה, שם הוא עבד בבנקו אוקסידנטל דה דסקנטו, ולאחר מכן עברו לארצות הברית. לאחר מכן, הם התגוררו במדריד, ונולדו להם 4 ילדים:
ביוני 2006 לואי אלפונסו לא השתתף בחתונתה השלישית של אמו, משום שהוא לא הסכים להיפרדותה מאביו החורג, שאותו כיבד מאוד, ובשל אי הסכמתו עם אורח החיים "הסלבריטי" שלה.
ז'אן-כריסטוף, נסיך נפוליאון
ז'אן-כריסטוף, נסיך נפוליאון (בצרפתית: Jean Christophe Bonaparte; נולד ב-11 ביולי 1986), הוא נסיך צרפתי הטוען לכתר צרפת, מתוקף בית בונפרטה.
ביוגרפיה.
ילדותו.
ז'אן-כריסטוף נולד ב-11 ביולי 1986 בסן-רפאל, ואר, לשארל, נסיך נפוליאון ולבאטריצ'ה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, בתם של פרדיננדו, דוכס קסטרו ושנטאל דה שברון-וילט. בשנת 1989 התגרשו הוריו, ובשנת 1996 התחתן אביו בשנית עם ז'ין-פרנסואה וליקיוני.
פרשת הירושה.
בשנת 1997 מת סבו לואי, נסיך נפוליאון, ובצוואתו שפורסמה ב-2 בדצמבר אותה שנה, נתגלה שכתב כי הירושה תפסח על אביו שארל ותעבור ישירות לז'אן-כריסטוף שהיה אז בן 11. בריאיון ללה פיגרו באותו יום, אמר ז'אן-מאר וארו, המשפטן שחתם על צוואת לואי ומי שמייצג את ז'אן-כריסטוף במאבק הירושה כנגד אביו, כי שארל נפוליאון הפקיע את המורשת הבונפרטית כשהביע בציבור "דעות רפובליקניות ודמוקרטיות... הוא שלל מעצמו את הזכות לירושה כשנישא מחדש ללא רשות אביו... מעשה הנוגד את חוקי המשפחה."