בקומות העליונות של המגדל הוצבו טורבינות נסתרות אשר אמורות לספק 20% מתצרוכת החשמל של הבניין. בראש המגדל, בכל העיצובים, הוצבה אנטנה ענקית, ואלומת אור מבצבצת ממנה לזכר הנספים בפיגועים ולסמל החופש והחירות הנצחיים. הבניין בעיצובו הסופי הושפע בעיקר מהאנטנה, שהיא סמלו. האנטנה בעיצוב זה אינה כאנטנת הבניינים התאומים, שכן זו הוצבה לשידורי טלוויזיה, וזו במגדל הוצבה לזכר הנספים. "המגדל ישתלב בנוף פסל החירות מנמל ניו-יורק, כל המגיע מספינות נוסעים אל העיר ידע כי הגיע לארץ חירות", אמר ליבסקינד.
המגדל חובר במעבר תת-קרקעי לתחנת מרכז הסחר העולמי, המחברת את מנהטן לניו ג'רזי.
שאר מגדלי מרכז הסחר העולמי החדש.
בצורת עיצובו של מגדל החירות, גם הבניינים המקיפים אותו קיבלו עיצוב מעניין, למשל, בבניין 2 הרצפה נפרדת לארבעה חלקים בקומות הגג עד ליצירת משולש ישר-זווית. מגדלים 3 ו-4 גם הם יבנו תוך כדי הפרדות חלקים של התשתיות. פארק הזיכרון נדחה בעיצוב זה, ובמקומו עוצבה אנדרטת זיכרון הכוללת את טביעות הרגל של הבניינים המקוריים, וביניהם מוזיאון. העיצוב כלל גם פסל מרשים הדומה לסיכת שיער בין בניין 2 לבניין 3. משטרת ניו יורק הציעה לצ'יילדס לעשות את הבניין ברוחב אחיד, וכך בסוף 2006 הוצגה הגרסה הסופית של הבניין, תוך כדי סיום העבודות על הבניין השישי, שנקרא "בניין 7", היות שנבנה על חורבות הבניין השביעי המקורי. משטרת ניו יורק קיבלה את ההצעה והבניין החל להבנות בשנת 2009, תוך כדי מאבק ציבורי לבניית מגדלי התאומים 2.
המגדל נחנך בנובמבר 2014.
עלות משוערת.
בפברואר 2007 הערכה הייתה כי העלות הראשונית של בניית מגדל החירות תהיה כ-3 מיליארד דולרים, או 12,380 דולר למטר רבוע. עם זאת, בינואר 2012 העלות המוערכת של המגדל עלתה ל-3.8 מיליארד דולרים, מה שהפך אותו לבניין היחיד היקר ביותר בעולם באותה העת. בנייתו של המגדל מומנה בחלקה בכמיליארד דולרים מכספי ביטוח מחברת הביטוח של לארי סילברסטיין שהיה השוכר הבלעדי של מרכז הסחר העולמי המקורי. מדינת ניו יורק גייסה 250 מיליון דולרים עבור עלויות הבנייה, ורשות הנמלים הסכימה לממן מיליארד דולרים נוספים באמצעות מכירה של איגרות חוב. כמו כן העלאת סכומי האגרה עבור גשרים ומנהרות על ידי רשות הנמלים נועדה כדי לגייס כספים, עם זאת, ההכנסות של העלאות אגרה אלה לא שימשו בסופו של דבר לשלם עבור בניית המגדל.
בעלות ושכירות.
המגדל נמצא בבעלות רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי, אך 5% מזכויות הבניין הם בבעלות חברת Durst, בתמורה להשקעה של מאה מיליון דולר. כמו כן, החברה ניהלה עבור רשות הנמלים את ניהול הבנייה, השכרת המשרדים ותחזוקת הבניין.
בשנת 2006, מדינת ניו יורק הסכימה לחכירה למשך 15 שנים של שטח בגודל 38,600 מ"ר של מרחב פנימי במרכז הסחר העולמי, עם אופציה להארכת תקופת החכירה ולהגדלת השטח עד ל-90,000 מ"ר. מנהל השירותים הכלליים של ארצות הברית (GSA) הסכים בתחילה לחכירה כ-59,900 מ"ר של שטח, והמשרד לשירותים כלליים של מדינת ניו יורק (OGS) תכנן חכירה של כ-38,300 מ"ר של משרדים. עם זאת, בחודש יולי 2011, GSA העביר את רוב שטח הרצפה המוחכרת שלה לרשות הנמלים, וגם OGS נסוג מהסכם החכירה. בחודש אפריל 2008, רשות הנמלים הודיעה שהיא מחפשת מועמד להפעלת מרפסת תצפית בשטח של 1,700 מ"ר בקומה ה-102 של המגדל.
סיפורי מעשיות משנים קדמוניות
סיפורי מעשיות משנים קדמוניות הם קובץ סיפורים בסגנון של אגדות עם שסיפר רבי נחמן מברסלב לתלמידיו, ותלמידו הבולט רבי נתן מברסלב רשמם והוציאם לאור.
נהוג לחשוב כי יש ממד הגותי וקבלי עמוק לסיפורים אלו, והם נבדלים בסגנונם ובמהותם משאר המשלים והסיפורים שסיפר רבי נחמן, אשר מופיעים בכתביו ובכתבי תלמידיו.
מהדורות ועיבודים שונים של המעשיות.
ספרים רבים חוברו בעקבות סיפורי רבי נחמן ואודותם. המהדורה המקורית של סיפורי המעשיות, משנת ה'תקע"ו (1816), נערכה על ידי תלמידו, רבי נתן מברסלב, וכללה תרגום מילולי מיידיש לעברית. ב-1971 יצא הספר במהדורה חדשה, ערוכה על ידי יהודה יערי, בהוצאת מוסד הרב קוק. עיבודים נוספים של הסיפורים פרסמו מרטין בובר (1906) ופנחס שדה ("תיקון הלב", הוצאת שוקן, 1981). בשנת 1981 הוציא הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ) שישה מסיפורי המעשיות בצירוף מבוא ופירושים, בהוצאת דביר. מהדורה חדשה: כל סיפורי רבי נחמן מברסלב: המעשיות, הסיפורים הסודיים, החלומות והחזיונות, מהדורה מבוררת על פי כתבי יד, יצאה לאור ב-2014 בידי פרופ' צבי מרק מאוניברסיטת בר-אילן בהוצאת ידיעות ספרים ומוסד ביאליק.
עיבודים קולנועיים.
ב-2015 יצא הסרט "סיפורי מעשיות של רבי נחמן" שכתב וביים צבי פישמן, בכיכובו של יהודה בארקן. הסרט מבוסס בין היתר על הסיפור "מעשה מחכם ותם".
ישיבת כפר הרא&quot;ה
טריטון (אל)
ריקמה (מלאכת יד)
הסכסוך בדרום הפיליפינים
הסכסוך בדרום הפילפינים הוא סכסוך בדרום הפילפינים, בעיקר באי מינדנאו, בין האוכולסיה המורית-מוסלמית לשלטון המרכזי בפיליפינים ולאוכלוסייה הנוצרית המקומית, הנמשך, בצורות שונות, מאז מרץ 1968. סכסוכים דומים אירעו במהלך השליטה האמריקאית והספרדית באיים.
רקע.
האוכלוסייה המוסלמית בפיליפינים נוצרה על ידי סוחרים מוסלמים ממלזיה ואינדונזיה שראשוניהם הגיעו לאזור בתחילת המאה ה-14, כשהם מתיישבים באי הולו ומקיימים קשרי נישואין עם האליטה המקומית. האסלאם התפשט גם לדרום מינדנאו ולפיליפינים החלו להגיע מטיפים ואנשי דת מוסלמיים. כשהספרדים הגיעו לפיליפינים במאה ה-16, הם מצאו במאיים הדרומיים קהילה מוסלמית אותה הם כינו 'מורו', אותו שם בו כינו את המוסלמים בארצם, ויצאו למספר מלחמות בניסיון לנצר את האולוסיה המקומית.
בשנות ה-60 החלו להגיע לאזור מטיפים מוסלמים, בעיקר ממדינות המזרח התיכון, שגילו מעורבות בגורל בני המורו. המורו גם הוזמנו להשתתף בכנסים פאן-אסלאמיים והחלו להשתתף במצוות החג'. יחד עם כך יזמו מדינות ערב השקעות ניכרות במבני הדת ובתשתיות המקומיות, דבר שגרם להתחזקות הזהות המוסלמית של המורו וחזוק קשריהם עם העולם המוסלמי. הקהילות המוסלמיות אינן טרוגניות ואינן חולקות שפה משותפת. בדרך כלל חיות הקבוצות המוסלמיות בנפרד זו מזו ומהרוב הלא מוסלמי, אך ישנן גם קהילות מעורבות.
לצד כך, נוצרים מהאיים הצפוניים של הפיליפינים החלו מהגרים לאזור, ובעקבות סלילת כבישים ובהדברת מחלות על ידי הממשלה, הפכו האיים למושכים עוד יותר עבור המתיישבים מהצפון. בסיום גל ההגירה נשארו המוסלמים רוב רק ב-5 מ-23 האזורים המסורתיים שלהם במינדנאו, סולו ופלאוואן.
הסכסוך.
בשנות ה-60 פרץ המתח להתנגשויות ובשנת 1969 הפכו ההתנגשויות לקבועות. עד סוף שנת 1971 אבדה השליטה הצבאית של הממשלה המרכזית בחלקים המוסלמיים של הפיליפינים כאשר הכנופיות הנוצריות והמוסלמיות נלחמות אלו באלו, כשהצבא הפיליפיני מתקשה להשליט סדר ולהפריד בין הניצים. המוסלמים הקימו את החזית הלאומית לשחרור בני המורו – MNLF. החזית התאמנה מחוץ לפיליפינים וקיבלה נשרים מהמדינות המוסלמיות. היא הוקמה דווקא על ידי קומוניסט לשעבר שהעדיף להקים את החזית וכך לפרוש מהקומוניסטים משום שלפי דעתו לא העניקו הקומוניסטים חשיבות רבה מספיק לבעיית בני המורו.
החל מאמצע שנת 1972 המאבק בין המוסלמים לבין הנוצרים הסלים והפך למעשה למאבק של כוחות הממשלה והנוצרים נגד המוסלמים. החזית של בני המורו מנתה כמה אלפים (5000–30000), כאשר חלק מהלוחמים אינם קבועים. לא היה ברור מה היא האידאולוגיה של חזית בני המורו. במניפסט שלה דרשה התנועה את שחרור כל אדמות המורו, הקמת מדינה עצמאית של המורו שתנוהל על פי חוקי האסלאם, כאשר התושבים הבלתי מוסלמים יוכלו להישאר אך רק אם הם יוותרו על האזרחות הפיליפנית שלהם. נשיא הפיליפינים פרדיננד מרקוס הבין כי מדובר במאבק רציני ולכן נקט שיטה מורכבת של המקל והגזר המשלבת פיתוח כלכלי של האזורים המוסלמיים עם התקפות צבאיות על בני המורו ועם לוחמה פסיכולוגית כנגד המנהיגות של בני המורו.
נושא המאבק של בני המורו עלה לדיון בוועידת שרי החוץ של המדינות המוסלמיות. ערב הסעודית ולוב לחצו לפעול ולהגן על בני המורו, לעומת אינדונזיה ומלזיה שהתנגדו מתוך חשש שהמודעות האתנית תזרום אליהם ותפלג אותן.
לקראת ועידה נוספת של המדינות האסלאמיות ב-1974 הסכים מרקוס, שחשש מאמברגו נפט מצד מדינות ערב על מדינתו, להעניק לבני המורו אוטונומיה כשהריבונות הפיליפינית בדרום תישאר על כנה. דרישות דומות דרשו מדינות ערב. בשנת 1976 מרקוס הגיע למסקנה כי מי שקרוב ביותר לחזית המורו הוא נשיא לוב מועמר קדאפי, שנתן מחסה למנהיגי התנועה והיה למשקיע העיקרי בחזית המורו. הושג הסכם טריפולי המעניק אוטונומיה מצומצמת למורו, אלא שממשלת הפיליפינים בקשה לערוך משאל עם האם להעניק אותה או לא, כנדרש על פי החוקה הפיליפינית.