הוא שיחק בסרטה של רמה בורשטין "למלא את החלל" (2012) והיה מועמד על תפקידו לפרס אופיר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
במהלך שנת 2018 שיחק בסדרה שלטון הצללים בתור האנטגוניסט הראשי מיקי אברמוף.
חבר האקדמיה האירופית לקולנוע .
בוגר החוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, סא"ל במילואים, מתגורר בתל אביב בזוגיות עם חיה ואב לחמישה ילדים.
דאקירי
דאקירי (משפת הטאינו: Daiquiri) היא משפחת קוקטיילים, המורכבים על בסיס רום, לימון או ליים וממתיק, בדרך כלל סירופ סוכר. הקוקטיילים לרוב מוגשים מנוערים בשייקר או מעורבלים בבלנדר. הקוקטייל המעורבל ידוע גם בתור "דאקירי קפוא". השם דאקירי מקורו במכרה, באזור סנטיאגו, קובה, הנושא שם זה. ממציאי הקוקטייל היו כורים, אשר התיישבו לשתות בבר, לא רחוק ממקום עבודתם.
אופן הכנת המשקה היא מזיגת המרכיבים לשייקר מלא בקרח, ניעור השייקר וסינון לכוס מרטיני מקוררת.
מקור המשקה.
דאקירי הוא שמו של חוף סמוך לעיר סנטיאגו דה קובה בקובה, ואף שמו של מכרה עפרת ברזל הנמצא בסמוך ומקורו בשפת הטאינו. הקוקטייל הומצא כנראה בשנת 1905 בבר ונוס בעיר סנטיאגו, כ-30 ק"מ מזרחית למכרה, על ידי קבוצת מהנדסי מכרות אמריקאים. באופן מקורי המשקה הוגש בכוס גבוהה מלאה בקרח כתוש. כפית סוכר הושמה על הקרח ומיץ סחוט מפרי ליים אחד או שניים נמזג על הסוכר. להשלמת המשקה הוספו אונקיה או שתיים של רום. תערובת זו עורבבה בכפית ארוכה. במהלך השנים החלו לערבב את תערובת משקה הדאקירי בשייקר והקרח הכתוש הוחלף לשביבי קרח.
רק בשנת 1909 החל הדאקירי נפוץ מחוץ לתחומי קובה. אדמירל לושיוס ג'ונסון, שהיה קצין רפואה של הצי האמריקאי, טעם מן המשקה והביא את המרשם למועדון הצבא והצי בוושינגטון די. סי. ובמהלך עשרות שנים בודדות הלך המשקה ונפוץ במקומות שונים. הדאקירי היה המשקה החביב על ארנסט המינגוויי ועל נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי.
בשנות ה-40 קנה המשקה אהדה רבה כיוון שעל רקע מלחמת העולם נוצר מחסור במשקאות האלכוהוליים הנפוצים בארצות הברית: ויסקי, ווודקה, אולם עידוד היחסים עם מדינות אמריקה הלטינית איפשר יבוא של רום והעלה את צריכת משקה זה. לכן, משקאות המבוססים על רום הפכו נפוצים יותר בתקופה זו.
מתכון.
לפי איגוד הברמנים הבינלאומי (IBA), המתכון לקוקטייל דאקירי הוא:
את כל הרכיבים יש לשקשק ולמזוג לכוס קוקטיילים.
מרגריטה
מרגריטה (Margarita) היא משפחת קוקטיילים על בסיס טקילה המנוערים בשייקר או מעורבלים בבלנדר עם קרח. הגרסה המעורבלת ידועה בשם "מרגריטה קפואה". הקוקטייל הקלאסי מוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי ובגרסתו הרשמית מורכב מחמישים מיליליטר טקילה 100% אגבה, 20 מיליליטר ליקר קואנטרו ו- 15 מיליליטר מיץ ליים סחוט טרי, אך בברים שונים משתמשים במינונים שונים בהתאם לטקילה בה משתמשים ולהעדפת הבר. בנוסף ישנם וריאציות הכוללות פירות שנטחנים בממחה עם קרח, טקילה וקואנטרו.
הקוקטייל הפופולרי זכה לכוס על שמו, בה נוהגים להגיש את הקוקטייל כששפתה של הכוס מצופה בכתר מלח.
מרגריטה קפואה (Frozen Margarita) היא מרגריטה המוגשת כברד ומורכבת מרכזי פרי טבעיים, טקילה וליקר תפוזים.
מרגריטה מעושנת (Smokey Margarita) כוללת למרכיבי המרגריטה הקלאסית גם 15 מ"ל מסקל, 45 מ"ל טקילה במקום 60 מ"ל וכתר המלח עשוי ממלח מעושן.
מקור השם.
ישנן גרסאות שונות באשר לזהותה של "אותה מרגרט" על שמה קרוי הקוקטייל. על פי אחת מהן, מדובר בכוכבנית מרג'ורי קינג ("מרגרט"), שבתקופת היובש של שנות ה-30, נהגה לחצות את הגבול מקליפורניה למקסיקו כדי שתוכל ללגום מהקוקטייל.
בן ובסטר
בנג'ימין פרנסיס ובסטר (באנגלית: Benjamin Francis Webster; 27 במרץ 1909 - 20 בספטמבר 1973) היה נגן סקסופון טנור אמריקאי שהשפיע רבות על עולם הג'אז. כינויו של ובסטר היה "הביריון" כיוון שהיה מכה נגנים אחרים.
חייו.
בגיל צעיר החל ובסטר ללמוד פסנתר וויולה, עוד לפני שלמד סקסופון. לאחר שהוא למד את הבסיס של הסקסופון הוא נטש את שני הכלים האחרים והחל לנגן ב"להקה המשפחתית של יאנג" (אותה הוביל באותה תקופה לסטר יאנג). ובסטר ניגן רוב ימיו הצעירים באורקסטרות ובביג בנדים. בשנות הארבעים הוא הפך לסקספוניסט הראשי בתזמורתו של דיוק אלינגטון.
שלוש השנים של ובסטר אצל אלינגטון השפיעו מאוד על סגנונו, ובסטר והבסיסט ג'ימי בלנטון השפיעו כל כך על התזמורת של אלינגטון, עד שהתקופה בה ניגנו כונתה תקופת להקת בלנטון-ובסטר. ובסטר השתתף בכמה מההקלטות החשובות ביותר של אלינגטון דוגמת "All Too Soon". לאחר שעזב את אלנגטון ב-1943 עבר לעבוד בניו יורק, שם הקליט בתכיפות רבה, הן כמוביל והן כמלווה.
בשנות ה-50 המשיך לעבוד בצורה דומה, שיאה של תקופה זו היא הקלטה משותפת עם הסקסופוניסט קולמן הוקינס ב-1957, בליווי אוסקר פיטרסון (פסנתר), הרב אליס (גיטרה), ריי בראון (גיטרה בס) ואלווין סטולר (תופים). לאחר מכן החל ובסטר לעבוד יחד עם הפסנתרון ארט טאטום, איתו הקליט סדרה של הקלטות שהפכו לקלאסיקות של ג'אז. ב-1964 עבר ובסטר להתגורר בדנמרק שם הוא עבד בתדירות נמוכה למדי, וניגן עם כל ג'אזיסט גדול שהגיע לאזור. בתקופה זאת חזר ובסטר לנגן בפסנתר והתנסה בסגנונות חדשים. ב-1971 חזר וובסטר לנגן עם אלינגטון והביג בנד שלו לכמה הופעות.
בן ובסטר מת ב-1973 באמסטרדם שבהולנד ונקבר בקופנהגן, דנמרק.
לאחר מותו הקים בילי מור את קרן בן ובסטר באמצעות עיזבונו של ובסטר. כיוון שהיורש החי היחיד של וובסטר היה הארלי רובינסון מלוס אנג'לס, שהסכים בשמחה לתרום את הירושה לקרן, אושרה הקרן בחותמת המלכותית הדנית. הקרן פועלת לקידום הג'אז בדנמרק - הקרן מחלקת פרס למוזיקאים מצטיינים ועל אף שהפרס אינו גדול, הוא נחשב ליוקרתי. בנוסף הקרן הביאה ג'אזיסטים רבים לדנמרק להופעות ולהקלטות.
גראסהופר
גראסהופר (באנגלית Grasshopper, חרגול), הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מ-20 מ"ל ליקר מנטה, 20 מ"ל ליקר קקאו בהיר, 20 מ"ל שמנת. מקור השם של הקוקטייל הוא הצבעו הירוק עז, המזכיר את צבעו של החרגול.
את המרכיבים יש מוזגים לשייקר מלא בקרח, מנערים ומסננים לכוס קוקטייל.
אזכורים בתרבות.
בסדרת הקומדיה המפץ הגדול מזמין ד"ר ראג'ש קות'רופואלי את הקוקטייל הזה כדי לעזור לו להתגבר על האילמות הסלקטיבית שלו בדיבור עם נשים.
יהושוע כהן
לונג איילנד אייסד טי
לונג איילנד אייסד טי (מאנגלית: Long Island Iced Tea) הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מכל ארבעת המשקאות המזוקקים הלבנים: וודקה, ג'ין, רום לבן וטקילה לבנה בתוספת מעט סאוור וליקר תפוזים (כגון טריפל סק).
כדי ליצור את המשקה, מוזגים את המרכיבים לכוס הייבול מלאה בקרח.
מקור השם.
מקור השם של הקוקטייל אינו ברור, שכן ישנן כמה גרסאות שונות, אך הקוקטייל הופיע בספר של בטי קרוקר בשנת 1961 ובספר של ורג'יניה חביב משנת 1966. ישנה גרסה הגורסת כי בזמן תקופת היובש בארצות הברית, המשקה היה נלגם בחשאי כאשר תוויות של תיונים היו משתלשלות מן הכוסות כדי שאנשי החוק יטעו ויחשבו שהם לוגמים תה קר.
סברה נוספת חסרת בסיס היא שהמשקה קיבל את השם "אייסד טי" ("תה קר"), על שם צבעו, הדומה לצבע המשקה תה קר, שאינו אלכוהולי. הוא הוגש לראשונה ב-1972 על ידי הברמן רוברט "רוזבאד" באט (Robert "Rosebud" Butts), במועדון הלילה הוותיק "אוק ביץ' אין" (Oak Beach Inn) בלונג איילנד. כאמור, סברה זו אינה נכונה שכן המשקה מתועד עוד לפני התאריך הנקוב.
הארכאולוגיה של הידע
הארכאולוגיה של הידע (בצרפתית: "L'archéologie du savoir") הוא ספר הגות מאת הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו, שיצא לאור בשנת 1969. ה"ארכאולוגיה" היא רפלקסיה מתודולוגית על עיקר עבודתו עד אז, הכוללת דין וחשבון שיטתי על מושג השיח שבמרכזה, ועל אופי החקירה ההיסטורית שמושג זה מאפשר ומחייב. חוקרי פוקו רואים בארכאולוגיה של הידע נקודת מפנה בהגותו, דרכה ניתן לערוך חלוקה בין "פוקו המוקדם" ל"פוקו המאוחר", בין מחקר ארכאולוגי בעיקרו, שעורך סקירות היסטוריות רחבות במבט מכליל, מעט מלמעלה, לבין מחקר גנאלוגי, שמנסה לפעול במציאות החברתית של זמנו, ולעשות שימוש פוליטי בהיסטוריה ובפילוסופיה.
בספר זה "מתמודד [פוקו] עם הבעיות התאורטיות הנובעות מרעיון האי-המשכיות, כלומר המחשבה שיש קרעים פתאומיים ברצף ההיסטורי, אשר בהם משטרים, רעיונות ודרכים לארגון ידע משתנים. פוקו מתווה כאן את רעיון ההתהוות השיחנית ומתאר כיצד שיחים מופיעים ומוסדרים. הוא מתאר את כינונם של הארכיב וההיגד וכן את המתודה הארכאולוגית".
לאחר שעבר סדרה של ניתוחי שיח בספריו הקודמים (שיח השיגעון, למשל, או השיח הרפואי), מבקש פוקו בספרו הנוכחי לנסח מעין מתודה – לא לנתח סוג או צורה של שיח, אלא לחלץ סדירות מסוימת בפעילות הדיסקורסיבית עצמה (נקודה שהוא ממשיך לפתח בספרו סדר השיח); לא לפרש (כלומר, לומר שוב) את מה שנאמר, אלא לבחון איך דבר מסוים נאמר; מדוע מתוך אין-סוף אפשרויות דיבור, ואין סוף דוברים, בפועל נאמרות בשיח נתון אמירות מאוד מצומצמות על ידי מספר דוברים די מצומצם. כלומר, לזהות מהם האילוצים והכללים שמופעלים על שיח. הניתוח הארכאולוגי הוא ניתוח של "מערכת הכללים הלא כתובים שמייצרת, מארגנת ומפיצה את ה"היגד" (כלומר המבע המוסמך) כפי שהוא מופיע בארכיב (כלומר בגוף מאורגן של היגדים)".