ביוני 1796 יצא לאור הרומן השלישי של ברני, "קמילה: או, תמונת נעורים" ("Camilla: Or, A Picture of Youth"), בחמישה כרכים, עם הקדשה למלכה. הרומן מספר על התלאות של קמילה בת השבע-עשרה, אחיה, אחיותיה ובת דודתה. כמו בכל הרומנים של ברני, הגיבורה היא אישה צעירה שמחפשת חתן. קמילה מאוהבת באדגר והוא מאוהב בה, אך שורה של אי-הבנות ואירועים, שקשורים במחלה, אלימות, וקשיים כספיים מסבכים את הדרך עד לחתונה המיוחלת בסוף הרומן. קוראים של הרומן מצאו בו הבטים אוטוביוגרפיים, כגון דמויות המזכירות בני משפחה וחברים של ברני. הרומן נחשב למוסרני יותר מהרומנים הקודמים של ברני, ושפתו פומפוזית יותר, כך שלמרות ההצלחה המסחרית הוא זכה לפחות אהדה מצד הקוראים. מבקרים מאוחרים יותר העירו על כך שהרומן משלב התייחסוית נרחבת למצב של נשים בחברה פטריארכלית ולזכויותיהן, תמה שעליה כתבה באותה תקופה מרי וולסטונקראפט.
"קמילה" היה הרומן המצליח ביותר של ברני מבחינה מסחרית. כדי להבטיח שהפעם חלק ניכר יותר מהרווחים יגיע לידיה, פרסמה ברני את הרומן בשיטה של מנויים - קוראים שהתעניינו בפרויקט שילמו סכום מסוים (גיני וחצי) לסופרת לפני שהספר התפרסם, ובתמורה שמם הודפס בדפי ההקדמה לספר. כ-300 מנויים נרשמו, ביניהם אדמונד ברק, אליזבת מונטגיו ונשים אחרות ממעגל הבלוסטוקינג, אן רדקליף, מריה אדג'וורת' וג'יין אוסטן. בסך הכל הרוויחה ברני יותר מ-1,000 פאונד דרך המנויים, בנוסף ל-1,000 פאונד ממכירת הזכויות, סכום משמעותי מאוד עבור המשפחה הצעירה שהייתה נתונה בקשיים כלכליים. בכסף שהרוויחה בנו ברני וד'ארבלה את "קמילה קוטג'" בית פרטי בכפר ווסטהמבל במחוז סארי.
חיי משפחה, קומדיות וחיים בצרפת.
למרות ההצלחה של "קמילה", התקופה הבאה בחייה של ברני לא הייתה פשוטה עקב בעיות משפחתיות, קשייו של ד'ארבלה להשיג חזרה את רכושו ומעמדו והמחלה שתקפה אותה. אשתו של אביה, אליזבת ברני, נפטרה ב-1796. הנישואים של אחותה, סוזן, למוסוורת' פיליפס הוכיחו את עצמם כמקור לצרות נוספות. הוא התפטר מעבודתו, צבר חובות כבדים, ורדף אחרי נשים אחרות. למרות הבריאות המתדרדרת של סוזן, החליט בעלה לקחת אותה עמו הרחק מהמשפחה לאירלנד. לקראת סוף המאה, האכזריות של פיליפס כלפי סוזן הייתה קשה, והמשפחה החליטה להציל אותה ולהחזיר אותה הביתה. אולם, סוזן לא שרדה את המסע חזרה, והיא נפטרה ב-6 בינואר 1800. סוזן הייתה החברה והאחות הקרובה ביותר לפרנסס, ומותה האכזרי השפיע עליה עד יום מותה.
אחותה הצעירה של ברני, שארלוט, התחתנה בשנית עם ראלף ברום, בניגוד לרצון של אביה וללא אישורו. אולם, את הסקנדל הקשה ביותר לבני משפחת ברני הביאו אחיה הבכור ג'יימס ואחותה למחצה שרה הארייט. ג'יימס עזב את אשתו ושני ילדיו והקים בית עם שרה. בני המשפחה הסתירו את הפרשה מחמת הבושה שהיא הייתה עלולה להמיט עליהם. גם פרנסס נמנעה מלהזכיר את הפרשה ביומניה ובמכתביה. ג'יימס חזר לאשתו וילדיו ב-1803, ושרה חזרה לבית המשפחה ב-1807.
ד'ארבלה נסע ב-1801 לצרפת על מנת לנסות להשיג חזרה את רכושו. בהיעדרו כתבה ברני מספר מחזות שלא עלו לבמה. תיאטרון קובנט גארדן היה מעוניין בקומדיה שכתבה, "אהבה ואופנה", אך אביה התנגד למחזה והוא נגנז. כך קרה גם לקומדיה "שונא הנשים" ("The Woman Hater"), המבוסס על מחזה באותו שם משנת 1607. הקומדיה כוללת אלמנטים שנלקחו מתוך הוויטלינגס, כולל הדמות של גברת פטפוט (ליידי סמאטר). מחזה קומי נוסף, "יום עמוס" ("A Busy Day") נגנז גם כן. שני המחזות האחרונים נחשבים לעיתים קרובות לטובים ביותר של ברני. "יום עמוס" עלה לבמה בווסט אנד בלונדון בשנת 2000.
ב-27 במרץ 1802 נחתם הסכם שלום בין בריטניה לצרפת (אמנת אמיין), מה שאיפשר לברני לנסוע לצרפת ולפגוש שם את בעלה. אולם, הסכם השלום החזיק מעמד זמן קצר בלבד, והזוג מצא עצמו תקוע בצרפת למשך עשר השנים הבאות. ד'ארבלה השיג לעצמו פנסיה צנועה ועבודה פקידותית בפריז. הזוג חי מחוץ לעיר בפאסי (כיום חלק מהרובע השישה-עשר של פריז). בגלל המלחמה לא הייתה לברני גישה למשאבים כלשהם באנגליה, והם חיו בדוחק.
מסטקטומיה.
באוגוסט 1810 החלה ברני לחוש כאבים בשד. היא אובחנה כחולה בסרטן השד, אף שייתכן שהמקור לכאביה היה זיהום. כשנה לאחר מכן היא עברה ניתוח לכריתת שד, בהשגחת דומיניק ז'אן לארה ושישה רופאים נוספים. הניתוח נעשה בהכרה מלאה, כשרק מעט יין, ייתכן בתוספת לאודנום, ניתן למנותחת כדי לעזור לה לסבול את הכאבים. החוויה של ברני בניתוח תועדה במכתב ששלחה לאחותה אסתר. זהו תיעוד היסטורי נדיר של פרקטיקה רפואית מנקודת המבט של החולה, שכן נשים אחרות במאה ה-18 ובמאה ה-19 נטו לשמור בסוד כל מה שקשור בסרטן השד. ג'ון וילטשייר כתב שמאז פרסומו ב-1975, נכתב על התיאור של פרנסס ברני של הניתוח שעברה יותר מעל כל חלק אחר במכתביה ויומניה, גם משום שתיאור של ניתוח לכריתת איבר מנקודת מבט של חולה ללא הרדמה הוא נדיר, וגם מפני שבמידה מסוימת הקטע מבטא מאבק בין הרצון של פציינטית אישה לבין הרצונות של גברים רופאים, כך שהקטע עניין חוקרות פמיניסטיות.
המשוטטת.
שנה לאחר הניתוח הורשתה ברני לחזור לאנגליה יחד עם בנה, שהיה כעת בן 17 ויועד ללמוד בקיימברידג'. ד'ארבלה נותר בצרפת. כשחזרה השלימה ופרסמה ברני את הרומן האחרון שכתבה, "המשוטטת: או, קשיים נשיים" (" The Wanderer, or, Female Difficulties"), עליו היא עבדה במשך יותר מעשור. הרומן עוסק בקשיים של נשים בחברה המודרנית, ביחסי הכוחות בין נשים לגברים, הסכנות שאורבות לנשים, היעדר הזדמנויות לעבודה הוגנת עבור נשים, הממשקים בין מין למעמד, והמעצורים החברתיים שפועלים נגד שיח פתוח וכן. זהו רומן היסטורי, שעלילתו מתרחשת בזמן שלטון הטרור במהלך המהפכה הצרפתית. כמו בכל הרומנים של ברני, במרכז העלילה נמצאת דמות נשית, ג'ולייט גראנוויל. הרקע של ג'ולייט מוסבר בשליש האחרון של הספר: היא נולדה מנישואים סודיים בין אריסטוקרט לבין אישה ענייה ממעמד נמוך, שמתה זמן קצר אחרי הלידה. כשאביה התחתן בשנית הוא שלח אותה עם סבתה לצרפת, עם הבטחה כתובה שנכסיו יחולקו לאחר מותו בצורה שווה בין כל ילדיו. אולם, לאחר שהאב מת בתאונה, סירבו קרוביו להכיר בה. בתוך אירועי המהפכה אבדו המסמכים של ג'ולייט. היא נופלת קורבן לגבר שמוצא אותם, ומאלץ אותה להתחתן עימו, תוך איום שבישוף שקרוב לליבה יישלח לגיליוטינה אם לא תעשה כן. עלילת הרומן נפתחת כשג'ולייט בורחת לאנגליה בתקווה להינצל מבעלה ולמצוא לה סיוע. היא מסתירה את זהותה על מנת למנוע מבעלה לאתר אותה, אך מסתבר שהיעדר רקע חברתי ומעמד הוא מכשול שחושף את ג'ולייט לסכנות רבות. היא הופכת קורבן לגחמות של אחרים ולאלימות מינית מצד גברים בסביבתה, כולל ניסיון אונס ממנו היא ניצלת ברגע האחרון. למרות הכל, ג'ולייט נותרת איתנה, ולבסוף היא מוצאת ביטחון בנישואים לגבר היחיד שהתייחס אליה ברגישות ובאנושיות.
"המשוטטת" הוא ספר ארוך מאוד, עלילתו סבוכה, והוא דורש לא מעט מהקוראים. המהדורה הראשונה של הספר אזלה במהירות, אך במהרה הופיעו מספר ביקורות עוינות, והמכירות של המהדורה השנייה לא ענו על הציפיות. ג'ון וילסון קרוקר כתב מאמר ביקורת ארוך שבו הוא דימה את התפתחות היצירה של ברני לאורך חייה לתהליך ההזדקנות של גופה, וטען שהרומן חסר כל מקוריות. ב-1815 פרסם ויליאם הזליט ביקורת באדינבורג רוויו, שהוכיחה עצמה קטלנית להמשך הפופולריות של הרומן. הוא התלונן על כך שברני כותבת תמיד מנקודת מבט נשית, ובהתייחס לכותרת המשנה של הרומן כתב ש"הקשיים שבהם היא [ברני] מערבת את הגיבורות שלה הם 'קשיים נשיים' מידי; - הם קשיים שנוצרים מכלום". לא כל הביקורות היו אכזריות כמו אלה של קרוקר והזליט, וחלקן אף הביעו הערכה לספר, אך באופן כללי הרומן לא נחל הצלחה, לאכזבתה של ברני.
ווטרלו וביוגרפיה של דוקטור ברני.
באפריל 1814 נפטר אביה של ברני, והיא החלה לאסוף חומרים לחיבור על חייו. באותו החודש הובס נפוליאון בונפרטה והוגלה לאי אלבה. בעקבות התפתחות זו חזרה ברני, בנובמבר אותה שנה לפריז, על מנת לפגוש את בעלה, שכעת היה גנרל במשמר האישי של לואי השמונה עשר, מלך צרפת. בפברואר ומרץ 1815 נמלט נפוליאון מגלותו וצעד לפריז עם צבא גדול. לואי ה-18 ברח לבלגיה (אז חלק מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה) וד'ארבלה נקרא להמשיך איתו לשם. ברני עצמה נדדה גם כן לבלגיה, והזוג נפגש מחדש בבריסל, עד שנקרא ד'ארבלה לצאת ללוקסמבורג על מנת לנסות לגייס חיילים לצבא המלכותי. ביומנה מתארת ברני את החרדה שאחזה בה כתוצאה מההבנה שמהלך האירועים צפוי להסתיים במלחמה: "במהלך התקופה המלנכולית הזו, שעות הפנאי, שעד עתה היו לי לעונג, הפכו למטרד עבורי. לא הייתי יכולה להשתמש בכישורי השכליים לאף מין של שירות אינטלקטואלי; הכל היה ירוד, הושמד תחת השליטה המכריעה של החרדה מהאירועים הבאים".
היומן של ברני כולל תיאור מפורסם של אווירת הפחד והבלבול של החיים בבריסל בזמן קרב ווטרלו. הפרק על ווטרלו ביריד ההבלים של ויליאם מייקפיס תאקרי מבוסס על קטע זה ביומן של ברני. תיאור הדברים על פי ברני כולל גם שבוע ארוך לאחר הקרב שבמהלכו חיילים פצועים, גוססים ומתים עברו תחת חלונה בדרכם חזרה מהקרב.