מום זה מהווה אמנם רק 5% ממומי הלב המולדים, אולם הוא הסיבה הנפוצה ביותר לכיחלון בתקופה שלאחר הלידה. הקליניקה מתבטאת בכיחלון- ציאנוזיס, אשר דרגת חומרתו תלויה במידה בה יש ערבוב בין דם עני בחמצן לדם עשיר בחמצן. במרבית הפעמים יש טכיפניאה- נשימה מהירה, כדי לפצות על המחסור בחמצן. לתינוקות עם ערבוב של דם הנובע מפגם במחיצה הבין-חדרית, ישנו כיחלון מופחת יחסית, אולם יכולים להופיע סימנים של אי ספיקת לב לאור מחזור היפר דינמי של הלב. בצילום חזה ללב יש מראה קלאסי של "ביצה תלויה על חוט" הנוצר עקב היצרותו של מיצר בית החזה (המדיאסטינום) בגלל השינוי בתנוחת העורקים הגדולים.
הטיפול במום זה הוא מתן פרוסטגלנדין E1, על מנת לשמור על הצינור העורקי פתוח ולשמר ערבוב של דם עני בחמצן ועשיר בחמצן כדי שדם מעורב יגיע לגוף. אם עדיין קיימת היפוקסיה חמורה, למרות מתן פרוסטגלנדין, יש להביא לפתיחת הפגם בין העליות באמצעות בלון, טיפול המכונה balloon atrial septostomy, על מנת להביא לערבוב של דם בין שתי מערכות זרימת הדם. ניתוח לתיקון מלא מכונה arterial switch והוא נעשה במהלך השבועיים הראשונים לחיים, כאשר החדר השמאלי עדיין יכול לשמר לחץ סיסטמי. ילודים לאם סוכרתית נמצאים בסיכון לפתח מום זה.
וסט אנד (פירושונים)
מבצע אייל שחור
מבצעי אייל שחור (באנגלית: Black Buck) היו שבעה מבצעים, מהם חמישה יצאו לפועל, במהלך מלחמת פוקלנד ב-1982 ואשר מטרתם הייתה תקיפת שדה התעופה בעיר פורט סטנלי שבאיי פוקלנד ואת ההגנות שסביבו שנתפסו בידי צבא ארגנטינה בפלישה ב-2 אפריל 1982. היו אלו משימות הפצצה ארוכות טווח שבוצעו על ידי מפציצי אוורו וולקן של חיל האוויר המלכותי הבריטי (RAF) מכנף וודינגטון (RAF Waddington) במזרח אנגליה. המשימות כללו מטוסים מטייסות 44 , 50 ו-101 כנגד עמדות ארגנטינאיות באיי פוקלנד. הטיסות תוכננו להתבצע מבסיס חה"א הבריטי באי אסנשן (בעבר נקרא גם ), קרוב לקו המשווה, וכללו טיסה למרחק של כמעט 7,000 מיילים ימיים (12,500 ק"מ) במשך 16 שעות הלוך ושוב.
הגיחות נחשבו למשימות ההפצצה הארוכות ביותר בהיסטוריה עד לאותה תקופה. השיא נשבר בהפצצות B-52 של חיל האוויר האמריקאי בעיראק במהלך "סופה במדבר" ב-1991.
כמו כן הייתה זו הפעם היחידה בה מטוסי הוולקן השתתפו בפעילות מלחמתית אלימה בכל 28 שנות השירות שלהם ב-RAF.
מפציצי הוולקן תוכננו לביצוע משימות לטווח בינוני באירופה, ולא למשימות ארוכות טווח כמו הפצצת איי פוקלנד. כדי לבצע משימה כזו נדרשו המפציצים למספר תדלוקים באוויר. מטוסי התדלוק של חיל האוויר המלכותי היו מפציצי הנדלי פייג' ויקטור שהוסבו לתפקיד זה. עם זאת, למטוסי הוויקטור היה טווח דומה, כך שגם הם נזקקו לתדלוק באוויר. על פי התכנון נדרשו אחד עשר מטוסי תדלוק לשני וולקנים (המטוס המבצע את המשימה ומטוס ומשני, לגיבוי), מאמץ לוגיסטי לא פשוט שכן כל המטוסים נאלצו להמריא מאותו מסלול. הוולקנים היו יכולים לשאת עשרים ואחת פצצות של 1,000 פאונד (450 ק"ג) בתא פנימי או שניים עד ארבעה טילים נגד מכ"ם "AGM-45 שרייק" שנתלו חיצונית.
שלוש מתוך חמש התקיפות שבוצעו לבסוף היו נגד מסלול ההמראה והמתקנים המבצעיים של שדה התעופה סטנלי, ואילו השתיים האחרות היו משימות בהן שוגרו טילי "שרייק" נגד מכ"ם תלת ממדי ארוך טווח ווסטינגהאוס AN/TPS-43 באזור פורט סטנלי. טילי ה"שרייק" פגעו בשניים ממכ"מי בקרת האש המשניים שהוחלפו במהרה וגרמו לכמה נפגעים בקרב הצוות הארגנטינאי. וולקן אחד כמעט אבד כאשר מחסור בדלק אילץ אותו לנחות בברזיל.
ההפצצות גרמו נזק מזערי למסלול ולמכ"מים, שתוקן במהירות. על המסלול נוצר מכתש בודד, שמנע שימוש בשדה התעופה למטוסי סילון. עם זאת, צוות הקרקע הארגנטינאי תיקן את המסלול תוך עשרים וארבע שעות, לרמת איכות המתאימה לתובלות C-130 הרקולס. הבריטים היו מודעים לכך שהמסלול נותר בשימוש.
מקורות מסוימים שהוסברו כתעמולה לאחר המלחמה, טענו כי פשיטות הוולקן השפיעו על ארגנטינה להעביר חלק ממטוסי הקרב שלהם כמו המיראז' III מדרום ארגנטינה לאזור בואנוס איירס כהגנה. אפקט זה אבד כאשר גורמים בריטיים הבהירו כי לא יתקפו את בסיסי חיל האוויר הארגנטינאי ביבשת עצמה. נטען גם כי משימות אלו בוצעו בשל לחץ של חיל האוויר המלכותי, שרצה להראות את יכולתו, על רקע הקיצוצים הכבדים שבוצעו בתקציבם של הכוחות המזוינים של בריטניה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. ההנחה היא כי חיל האוויר הציע לפעול בסכסוך כדי למנוע קיצוצים נוספים.
רקע.
בשנות ה-50 הקימו הבריטים את כוח התקיפה הגרעיני האסטרטגי ובו שירתו שלושה דגמים של מטוסי הפצצה מדגם V . בשנת 1964 כלל הכוח המדובר 50 מטוסי ויקרס ואליאנט , 39 מטוסי הנדלי פייג' ויקטור ו-70 מטוסי אוורו וולקן.
איום היחוס של משרד ההגנה הבריטי בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 התמקד בפעילות ברית המועצות. עם זאת, פעמיים בשנה סקרו ראשי מטות ההגנה אזורים אחרים של עימות אפשרי ברחבי העולם, כולל איי פוקלנד. ההנחה הכללית הייתה שאיי פוקלנד לא ניתנים להגנה. שדה התעופה הצבאי הבריטי הקרוב ביותר היה באי אסנשן, שטח בריטי באוקיינוס האטלנטי, לא רחוק מקו המשווה, שבו מסלול יחיד של כ-3,000 מטרים. האי נמצא במרחק 3,700 מיילים ימיים (6,900 ק"מ) מבריטניה ו-3,300 מיילים ימיים (6,100 ק"מ) מאיי פוקלנד. ללא מטוסים שמסוגלים לחצות את המרחק הרב, חיל האוויר לא יכול היה לתכנן ביצוע פעולות בדרום האקיינוס האטלנטי. נקבע כי הפעילות בדרום האוקיינוס האטלנטי תתבצע על ידי הצי והצבא הבריטי, משימות חיל האוויר הוגבלו למטוסי הסיור הימיים הוקר סידלי נמרוד ותמיכה לוגיסטית בבסיס אסנשן על ידי מטוסי תובלה ויקרס VC10 ומטוסי הרקולס.
במרץ 1982 נפרצו קודי תקשורת ארגנטינאים והתגבשה התרעה מודיעינית על פעילות ארגנטינאית בדרום האוקיינוס האטלנטי. חיל האוויר החל לבחון האם ניתן לבצע פעולות ארוכות טווח עם מפציצי וולקן באמצעות תדלוק אווירי. בשנת 1961 הצליח מטוס וולקן לבצע טיסה ישירה, ללא נחיתות ביניים, מבריטניה לבסיס ריצ'מונד ליד סידני באוסטרליה, מרחק גדול בהרבה, אך היה זה עם מטוסי תדלוק אווירי שהוצבו מראש לאורך המסלול, דבר שלא ניתן יהיה לעשות מאסנשן. בשלב זה לא סומנו עדיין יעדים באיי פוקלנד או בארגנטינה.
לאחר פלישת ארגנטינה לאיי פוקלנד ב-2 באפריל 1982, החליטה ממשלת בריטניה לכבוש אותם מחדש.
מטוסי תדלוק ויקטור.
משימות ארוכות טווח היו תלויות לחלוטין בצי מטוסי התדלוק ויקטור K2 של חיל האוויר המלכותי. במקור נבנו 34 מטוסי ויקטור, כמפציצים; 24 מתוכם הוסבו בהמשך מטוסי תדלוק. אחד מהם אבד בתאונה ב-28 בספטמבר 1976, כך שבאפריל 1982 עמדו לרשות חיל האוויר המלכותי 23 מטוסי תדלוק בלבד; תשעה מטוסי VC10 היו בתהליך הסבה לתדלוק, אך ההסבה הראשונה לא הושלמה עד 22 ביוני. מתוך ה-23, שנים עשר הוקצו לטייסת 55 ואחד עשר לטייסת 57.
צוותי המטוסים היו מאומנים היטב לתפקידם, שכן גם בעת שלום נעשה שימוש נרחב במטוסי התדלוק לצורך תדלוק מטוסי קרב שהוזנקו ליירוט מפציצים של ברית המועצות שחדרו למרחב אווירי הבריטי, לעיתים בקצב של חמש פעמים בשבוע. עם זאת, טיסות ארוכות טווח מעל האוקיינוס האטלנטי הדרומי הצריכו שדרוגים לציוד הניווט של מטוסי הוויקטור, בעיקר התקנת מערכת ניווט אינרציאלית של חברת "דלקו" ומערכת הניווט "אומגה" גם מטוסי התדלוק עצמם היו ניתנים לתדלוק בטיסה.
חמשת מטוסי הוויקטור הראשונים פרסו לאסנשן ב־18 באפריל. למחרת הגיעו ארבעה נוספים ובסוף החודש הגיעו שישה נוספים. כך הגיע כוח המתדלקים לארבעה עשר, לאחר שאחד חזר לבריטניה ב-26 באפריל. כל אחד מהמטוסים תודלק באוויר על ידי ויקטור אחר לפני שעזב את המרחב האווירי בבריטניה. משימות התדלוק השוטפות שלהם הועברו למטוסי בואינג KC-135 סטרטוטנקר של חיל האוויר האמריקאי. מפקד בסיס מרהאם, מפקד להק (Group Captain) פרייס, הוצב באסנשן והיה לקצין הבריטי הבכיר שם. מפקד כנף (Wing Commander) מוריס-ג'ונס קיבל את הפיקוד על פריסת מטוסי הוויקטור באסנשן עד 22 באפריל, אז הוחלף על ידי מפקד כנף באומן, מפקד טייסת 57.
המבצעים ארוכי הטווח הראשונים כללו שימוש במטוסי ויקטור לסיור באזור סביב איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים, לקראת מבצע כיבושם מחדש על ידי כוח בריטי, מבצע שנקרא מבצע פרקיט ב-25 באפריל. ב-20 באפריל, בשעה 0400Z המריא מטוס ויקטור מאסנשן, בפיקוד מפקד הטייסת אליוט. המטוס לווה בארבעה מטוסי תדלוק לטובת הטיסה הלוך, וארבעה מתדלקים נוספים פעלו לתדלוק הטיסה בחזרה. שתי משימות סיור נוספות לאזור ג'ורג'יה הדרומית בוצעו ב־22/23 באפריל וב־24/25 באפריל. משימות אלה הדגימו את יכולת מתדלקי הוויקטור, שטסו מאסנשן, לתמוך בפעולות בדרום האוקיינוס האטלנטי.
מטוסי הפצצה וולקן.