בתקנות משרד הבטיחות והגהות האמריקני מצוין כי כל מי שנכנס לממגורה חייב להיות קשור עם רתמה הדוקה, ושיהיה מישהו שישגיח עליו. התקנות קובעות גם כי בחווה חייב להיות ציוד חילוץ. בחוות קטנות, ששם לא מחויבים בתקנות, קושרים סביב האנשים חבל המחובר לממגורה. עם זאת, שיטה זו בדרך כלל איננה יעילה, כיוון שאנשים שוקעים מהר מדי, ויש יותר מדי חיכוך מכדי למשוך את האנשים החוצה.
מגמות סטטיסטיות.
מאז 1978 אוניברסיטת פרוד, באינדיאנה מתעדת מקרים של לכידה. עד שנת 2011, תועדו כ-900 דיווחים על לכידה שתוארכו מאז 1964. האוניברסיטה ערכה מחקר על מנת לנסות להבין מה הם גורמים הסיכון הנפוצים למקרים מסוג זה. הגורמים המשפיעים העיקריים הם: סוג התבואה, מיקומים גאוגרפיים, סוג המתקן והדמוגרפיה של הקורבנות.
יותר ממחצית מהמקרים של כליאה בדגן התרחשו במחסנים של גרגרי תירס. דגנים אחרים שבהם נלכדו קורבנות כוללים סויה, שיבולת שועל, חיטה, פשתן וקנולה. בהתאמה לדומיננטיות של תירס במקרים אלו, רוב האירועים מתרחשים בחגורת התירס בארצות הברית (איווה, אילינוי, אינדיאנה, מינסוטה, דרום מישיגן, מערב אוהיו, מזרח קנזס ומזרח נברסקה) שם מגדלים ומאחסנים תירס בכמויות גדולות. באזורים בהם מגדלים דגנים אחרים יש פחות התרחשויות. יותר משבעים אחוז מהמקרים מתרחשים בחוות קטנות, שם לא נוהגים על פי התקנות. כל המקרים המתועדים הם של גברים ובנים. הגיל הממוצע של הטובעים הוא 40, אף על פי שיש ריבוי מקרי טביעה של צעירים (מפני שהתקנות לא חלות עליהם).
ב-2011, אחרי ששני צעירים טבעו למוות בדגן, משרד החקלאות האמריקאי הציע תקנות נוספות כדי למנוע מקרים כאלה. התקנות יכללו תקנות בנוגע לעבודתם של צעירים בחוות של הוריהם, והתנהלות בחוות קטנות. ההצעה זכתה להתנגדות רבה. חוואים טענו כי החוק כולל מדי, וכי הוא ימנע מילדיהם את האפשרות ללמוד כישורי חקלאות חשובים. שנה לאחר ההצעה, הוחלט למשוך אותה.
עונת 2008/2009 בסרייה א'
עונת 2008/2009 בסרייה א' הייתה העונה ה-107 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-30 באוגוסט 2008 והסתיימו ב-31 במאי 2009.
בליגה השתתפו 20 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
קייבו ורונה, בולוניה ולצ'ה היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
אינטר זכתה באליפות הליגה בפעם הרביעית ברציפות בפעם ה-17 בתולדות המועדון.
בסיום העונה, ב-8 באוגוסט 2009 נערך משחק של הסופר קאפ האיטלקי בו אינטר הפסידה 2:1 ללאציו שזכתה בגביע.
בסיום העונה לסרייה ב' ירדו טורינו, רג'אנה ולצ'ה. במקום הקבוצות שירדו, לסרייה א' העפילו בארי, פארמה וליבורנו.
כדורגלנים מצטיינים.
זלאטן איברהימוביץ' (), שחקנה של אינטר כבש 25 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
התאחדות הכדורגל האיטלקית העניקה פרסים לשחקנים מצטיינים:
עלילת הדם ברודוס
עלילת הדם ברודוס אירעה בשנת 1840 באי רודוס שביוון (אז חלק מהאימפריה העות'מאנית), אז האשימה הקהילה היוונית האורתודוקסית את היהודים באי ברצח למטרת פולחן של ילד נוצרי שנעלם בפברואר אותה שנה.
בתחילה זכתה העלילה לתמיכת הקונסולים של כמה מדינות אירופיות, כולל בריטניה, צרפת, אוסטריה, שוודיה ויוון, אם כי מאוחר יותר כמה מהן תמכו בקהילה היהודית. אף המושל העות'מאני של רודוס שבר את המסורת הארוכה של ממשלות העות'מאנים (אשר הכחישו בעקביות את הבסיס העובדתי של האשמות עלילות הדם) ותמך בהאשמת הרצח. הממשלה עצרה מספר נכבדים יהודיים, חלקם עונו והתוודו, והטילה סגר על כל הרובע היהודי למשך שנים עשר יום.
בעקבות המצב פנתה הקהילה היהודית ברודוס בבקשת עזרה מהקהילה היהודית בקונסטנטינופול, שהעבירה את הערעור לממשלות אירופה בהן בריטניה ואוסטריה שם זכו הקהילות היהודיות להגנת השלטון. הם שלחו מכתבים רשמיים לשגרירים בקונסטנטינופול שגינו בצורה חד משמעית את עלילת הדם, ועד מהרה החל להיווצר קונצנזוס סביב חפותה של הקהילה. מושל רודוס שלח את המקרה לממשלה המרכזית, שיזמה חקירה רשמית בפרשה. ביולי 1840 קבעה החקירה את חפותה של הקהילה היהודית. לבסוף, בנובמבר של אותה שנה, הוציא הסולטאן העות'מאני צו (פירמן) המגנה את עלילת הדם כשקרית.
רקע.
במזרח התיכון, הנרטיב של עלילת הדם היה מושרש עמוק בתודעת הקהילות הנוצריות המקומיות. האשמות על עלילות הדם היו שכיחות באימפריה הביזנטית ולאחר שהעות'מאנים כבשו את האדמות הביזנטיות, היו הקהילות היווניות בדרך כלל המקור להאשמות אלו נגד יהודים, לעיתים קרובות בתקופות של מתחים חברתיים וכלכליים. עלילת הדם הראשונה תחת השלטון העות'מאני התרחשה בתקופת שלטונו של מהמט השני. מאז, האשמות ברצח פולחני היו נדירות והשלטונות העות'מאניים גינו אותם בדרך כלל. במאה ה-16 פרסם הסולטאן סולימאן המפואר צו (פירמן), בו גינה רשמית את עלילות הדם נגד היהודים.
עם עליית ההשפעה הנוצרית באימפריה העות'מאנית הורע מצבם של היהודים בהקשר זה. הצהרת הטנזימאט שהוציא הסולטן אבדילמג'יט הראשון בשנת 1839, הובילה לעידן של התחדשות ולרפורמות ליברליות באימפריה. תקופה זו שיפרה עוד יותר את מעמדם של הנוצרים ושחקה את כוחן של הרשויות להגן על היהודים. קודם העלילה ברודוס, אירעו מקרים של עלילות דם גם בחלב (1810), בביירות (1824), באנטקיה (1826), בחמה (1829), בטריפולי (1834) ובירושלים (1838). באף אחד מהמקרים הללו לא הרשיעו השלטונות העות'מאנים את הנאשמים.
בשנת 1840, בד בבד עם פרשת העלילה ברודוס, מקרה מפורסם נוסף של עלילת דם, המכונה עלילת דמשק, התפתח בדמשק, בתקופה שהעיר הייתה בשליטת קצרת מועד של מוחמד עלי ממצרים. הרקע לעלילה היה היעלמותו של נזיר צרפתי בשם תומאסו יחד עם משרתו המוסלמי, אחרי שתלו מודעה בשוק היהודי בדמשק בא' באדר א' ה'ת"ר (5 בפברואר 1840). ספר יהודי נחשד והובא לחקירה. בחקירה אכזרית שנוהלה על ידי מושל סוריה ולובתה על ידי הקונסול הצרפתי בגיבוי מלא מפריז מצאו את מותם מספר חשודים. הנותרים בחיים עברו עינויים קשים וחלקם הודו בהשתתפות ברצח והצביעו על שאר ה"רוצחים". העלילה הופסקה הודות להתערבותם של אישי ציבור יהודיים ומדינאים מן המערב, אך עדויותיהם של העצורים פורסמו ושימשו את המעלילים ברודוס בתור הוכחה ניצחת לאשמת הקהילה.
האירוע.
ב-17 בפברואר 1840 יצא נער ממשפחה יוונית אורתודוקסית ברודוס לטייל ולא שב. למחרת דיווחה אמו על היעלמותו לשלטונות העות'מאניים. מושל האי, יוסוף פאשה, הורה על ביצוע חיפושים נרחבים, אך מאמצי ימים אחדים העלו חרס. הקונסולים האירופים לחצו על המושל לפתור את המקרה: משפחתו של הנער הייתה נוצרייה, אך ללא הגנה זרה. בשלב זה כבר לא היה ספק עבור האוכלוסייה הנוצרית-יוונית ברודוס כי הילד נרצח על ידי היהודים למטרות פולחן. עד ראייה דיווח כי "עבור האוכלוסייה היה ברור שהילד המדובר נפל קרבן לידי היהודים והאי כולו נסער מקצה לקצה בשל כך". הוודאות של הנוצרים המקומיים באשר לאשמים במעשה הרשימה את השלטונות העות'מאניים, והם החלו לחפש ברובע היהודי, אך גם חיפוש זה לא העלה דבר.
כעבור כמה ימים דיווחו שתי נשים יווניות שראו את הנער הולך לעבר העיר רודוס, מלווה בארבעה יהודים. הנשים טענו כי אחד היהודים הוא אליקים סטמבולי, שנעצר בעקבות כך, נחקר, והולקה חמש מאות מכות על כף רגלו. ב-23 בפברואר הוא נחקר שוב ועונה בנוכחותם של נכבדים רבים, כולל המושל, הקאדי, הארכיבישוף היווני וקונסולים אירופאים. יהודי רודוס דיווחו כי סטמבולי "נקשר בשלשלאות כאשר חוטי תיל אדומים חלפו דרך אפו, עצמות רותחות הונחו על ראשו ואבן כבדה מאוד הונחה על חזהו". תחת עינויים אלו הודה סטמבולי באשמת הרצח והפליל יהודים אחרים, ופתח בכך את הדלת למעצרים נוספים. כחצי תריסר יהודים הואשמו בפשע ועונו.
בתמיכת הכמורה היוונית והקונסולים האירופיים, חסם המושל יוסוף פאשה את הרובע היהודי ערב חג הפורים ועצר את רב העיר מיכאל יעקב ישראל (בנו של הרב חיים יהודה ישראל, שישב אף הוא על כיסא זה). לתושבים לא ניתנה אפשרות לקבלת דברי מזון או מים מתוקים. על אף הסגר, השלטונות המוסלמים ככלל, לא היו נלהבים להמשיך את האשמת הרצח נגד היהודים והקאדי המקומי אף הזדהה בגלוי עם היהודים. גם הפקיד המוסלמי הממונה על הסגר נתפס בהברחת לחם לתושבים הכלואים, ורק על פי התעקשותו של הקונסול הבריטי, הוטלה עליו דחייה והוא שוחרר משירותו. רק לאחר שהמצור נמשך במשך שתים עשרה יום נאלץ המושל להסירו בשל הוראתו של פקיד אוצר בכיר שביקר באי בסיור. בשלב זה חשבו היהודים שהפרשה הסתיימה ו"נתנו תודה לאלוקים על גאולתם".
במהלך המצור הצליחו היהודים לסכל ניסיון חתרני להבריח גופה לתוך הרובע היהודי ובכך להביא להפללתה.
המפנה בעקבות פרשת דמשק.