וינשטוק כתב גם את "עין בעין", המספר על עלילה של מספר הודים וניסיון לגרום למלחמה בין היהדות לבין האסלאם, "סיכון מחושב" (1999) שנושא קווי דמיון רבים לספרה של אגתה כריסטי "המרגלת היפה", "נאמנות כפולה" ו"זמן שאול", פורסמו בהמשכים בשבועון החרדי "משפחה". ספרו "שם נרדף" יצא ללא פרסום בהמשכים.
ב-2010 הוציא וינשטוק את הספר "הצתה מאוחרת", שאף הוא פורסם ב"משפחה". עלילת הספר עוסקת בנושא שליטת הוואקף בהר הבית, וחיפוש אחר ארון הברית, ובימי סוף בית שני.
ב-2015 יצא לאור ספרו "יום ושש שעות", שפורסם בהמשכים במגזין "זמן" – סיפור מתח בסגנון זמן אמת, הדומה במובנים רבים לסדרת הטלוויזיה הפופולרית "24".
מיולי 2013 עד אוגוסט 2017 שימש כעורך המגזין "זמן". החל מחודש אלול תשע"ח (ספטמבר 2018) החל להוציא לאור ירחון חודשי בשם "כדור".
מחודש שבט תשע"ח (ינואר 2018) מפרסם וינשטוק טור שבועי בשבועון החרדי בקהילה לצד כתבות מגזין מעמיקות וראיונות אישיים, אותם הוא מפרסם מעת לעת.
בנוסף לספרי מתח הוא מרבה לכתוב סיפורי צדיקים, שקובצו יחד בסדרת הספרים "סיפור לשבת" (תשעה כרכים), וכן סיפורים קצרים מעולמו של הציבור החרדי בסדרת "סיפור לחג" (ארבעה כרכים). כן חיבר מספר ביוגרפיות על רבנים ואדמו"רים ובהם החתם סופר, האדמו"ר מלעלוב רבי משה מרדכי בידרמן, רבי אשר פריינד ורבי יצחק מתתיהו סנדברג.
ספריו תורגמו למספר שפות ובהן אנגלית, צרפתית ויידיש.
וינשטוק נשוי לזהבה לבית קלירס, הם מתגוררים בשכונת מעלות דפנה בירושלים, ולהם שישה ילדים. בנו הבכור, אברהם מרדכי וינשטוק, הוא מעורכי השבועון החרדי "בקהילה".
מנהל המזון והתרופות
צ'ינגהאי
צִ'ינְגְהָאי (בסינית: 青海, בפין-יין: Qīnghăi) הוא מחוז במערב סין. שטחו כ-720,000 קמ"ר, הרביעי בסין. אוכלוסייתו, המונה כ-5.9 מיליון נפש, היא מהקטנות בסין - רק המחוז האוטונומי הטיבטי מאוכלס פחות ודליל יותר ממנו. בירתו היא העיר שׂינִינג (西宁/Xīníng). זוהי העיר הגדולה היחידה בצ'ינגהאי.
המחוז מהווה חלק מהרמה הטיבטית, הן גאוגרפית והן תרבותית. מרביתו היווה חלק מאזור אַמדוֹ של טיבט ההיסטורית. בדומה לטיבט, זהו מחוז קר וצחיח למדי, עם גובה ממוצע של 3,000 מטרים מעל פני הים, וטמפרטורות ממוצעות של 18.2°C- עד 7°C- בינואר ו-5°C עד 21°C ביולי.
במחוז נמצאת ימת צ'ינגהאי (או קוֹקוֹ נוֹר בטיבטית). זוהי הימה הגדולה בסין עם שטח של 5,694 קמ"ר. היא מוקפת בערבות והאוכלוסייה באזור היא טיבטית. במערב הימה חצי אי המכונה "אי הציפורים". זהו אתר גידול לאלפי עופות פרא כגון אווזים, קורמורנים, שחפים, עגורים וציפורים רבות אחרות. שלושת הנהרות החשובים המקונג, היאנגצה והנהר הצהוב נובעים מהמחוז.
למעלה ממחצית מהתושבים הם בני האן, כ-23% טיבטים, 16% בני חווי, 4% טו, 1.8% סאלאר ו-1.8% הם מונגולים.
במחוז מרבצי נפט וגז טבעי המהווים חלק משמעותי מכלכלת המחוז. באזור הבירה נמצאת תעשיית ברזל ופלדה, אך ככלל המחוז עני למדי, וחלקו בכלכלת סין נאמד בכ-0.3% בלבד.
רעידת אדמה.
ב-14 באפריל 2010 פקדה את דרום המחוז רעידת אדמה בעוצמה של 7.1 בסולם ריכטר וגרמה למעל 2,000 נספים ולנזקים ברכוש במחוז צ'ינגהאי ובמחוז האוטונומי הטיבטי הסמוך. מוקד הרעש היה ברשות האוטונומית הטיבטית יושו, כ-30 קילומטר מבירת הרשות, ג'ייגו .
Merck Index
מרק אינדקס
12 השבטים
פאולו בטיני
פאולו בטיני (באיטלקית: Paolo Bettini; נולד ב־1 באפריל 1974 בצ'צ'ינה , בנפת ליבורנו שבאיטליה) הוא רוכב אופניים עבר איטלקי, שהתמחה במרוצים חד יומיים ונחשב לאחד מבכירי הרוכבים בתחום מרוצים זה עד פרישתו בסוף 2008. השגי השיא שלו הם זכייה במדליית הזהב במרוץ הכביש באולימפיאדת אתונה (2004), זכייה בסבב הגביע העולמי של ה-UCI בשלוש שנים רצופות בשנים 2002, 2003 ו-2004 וזכייה באליפות העולם ב-2006 וב-2007. במהלך הקריירה שלו שנמשכה מ-1997 ועד 2008 הוא צבר 75 ניצחונות. ב-2010 מונה בטיני למאמנה של נבחרת איטליה באופניים והחליף את פרנקו בלריני שנהרג בתאונה. הוא פרש מתפקיד זה ב-2014.
קריירה.
תחילת הקריירה.
בטיני החל לרכוב כילד בעקבות אחיו הבוגר, סאורו, שעסק ברכיבת אופניים באופן תחרותי. הוא לא בלט בנעוריו כרוכב מצטיין, אך רצינותו והתמדתו איפשרו לו להתקדם לרמה גבוהה. ב-1996 הוא סיים במקום הרביעי באליפות העולם עד גיל 23 שנערכה בלוגאנו שבשווייץ.
הוא הפך לרוכב מקצועני בשנת 1997, עת הצטרף לקבוצת MG, אותה ניהל ג'נקרלו פרטי ובשורותיה בלט באותה עת מיקלה ברטולי. בטיני הוצמד לברטולי וסייע לו כפועל לנצח מספר מרוצים חשובים. ב-1998 עבר, יחד עם ברטולי, לקבוצת "אסיקס" ושוב סייע רבות לברטולי בניצחונותיו הרבים. בשנה זו זכה לניצחונו הראשון כמקצוען כאשר ניצח קטע בטור דה רומאנדי. כמו כן הגיע באותה שנה למקום השביעי בדירוג הכללי בג'ירו ד'איטליה (הישגו הטוב ביותר בג'ירו).
התקופה בקבוצת "מאפי".
בשנת 1999 שוב עבר בטיני בצוותא עם מיקלה ברטולי, הפעם לקבוצת "מאפי - קוויק סטפ", בניהולו של פטריק לפברה. כבר בשנתו הראשונה בקבוצה החדשה החל בטיני לבלוט כרוכב כשרוני בזכות עצמו וזכה במרוץ קטעים שנערך באיטליה ובקטע במרוץ הקטעים היוקרתי טירנו - אדריאטיקו (בו ניצח בדירוג הכללי מיקלה ברטולי). כמו כן, השיג באותה שנה מספר תוצאות נאות במרוצים חד יומיים מהשורה הראשונה.
בשנת 2000 זכה בטיני בניצחון ראשון במרוץ חד יומי קלאסי, לייז'–בסטון–לייז'. הוא ניצל בתחילת אותה שנה את העדרו של ברטולי, עקב פציעה קשה, והפך במרוצים מסוימים למוביל של הקבוצה. הישגים נוספים בולטים באותה שנה היו זכייתו בקטע בטור דה פראנס ודירוגו במקום הרביעי בסבב הגביע העולמי. באליפות העולם שנערכה בפלואה שבצרפת, סיים בטיני במקום הרביעי. במרוץ זה החל הקרע בינו ובין מיקלה ברטולי. ברטולי שנחשב כמוביל של הנבחרת האיטלקית (שנחשבה כנבחרת החזקה ביותר), האשים לאחר המרוץ את בטיני בכך שהפר את הוראות המאמן האיטלקי ובמקום להוביל את ברטולי אל המיאוץ בסיום, התחרה במיאוץ בעצמו. המאמן האיטלקי הצדיק את בטיני, אך המאבק בין שני הרוכבים לא שכך.
בשנת 2001, עזב פטריק לאפבר, יחד עם חלק מכוכביו, את קבוצת מאפי והקים קבוצה מתחרה. בטיני נשאר במאפי (כמנהל הספורטיבי מונה אלוורו קרספי) והציב את עצמו בצמרת הרוכבים המתמחים במרוצים החד יומיים. הוא ניצח במרוץ אליפות ציריך וסיים שוב במקום הרביעי בסבב הגביע העולמי. בספטמבר באותה שנה, נפרדו סופית דרכיהם של בטיני וברטולי כשהאחרון עבר לקבוצת "פאסה בורטולו". באליפות העולם שהתקיימה באוקטובר בליסבון זכה בטיני במדליית הכסף לאחר שנוצח במיאוץ הסיום על ידי בן קבוצתו הספרדי, אוסקר פריירה. גם לאחר מרוץ זה טענו כלפיו חלק מהאוהדים האיטלקיים כי חיבל בסיכוייו של מיקלה ברטולי לזכות במרוץ.
שנת 2002 הייתה הראשונה ברצף של שלוש זכיות בסבב הגביע העולמי. הזכייה בסבב, אשר הורכב מעשרת המרוצים החד יומיים המפורסמים ביותר, הביאה להכרה בבטיני כרוכב הטוב ביותר במרוצים החד יומיים. הוא ניצח שוב במרוץ היוקרתי לייז'–בסטון–לייז'. במרוץ זה הוא נהנה מעבודתו של בן קבוצתו, סטפנו גרצלי, שהוביל את בטיני בשלבים האחרונים של המרוץ ולמעשה, הגיש לו את הניצחון על "מגש של כסף". באליפות העולם שנערכה בסיום אותה עונה בזולדר שבבלגיה התאחדה הנבחרת האיטלקית סביב מנהיגותו של הספרינטר הוותיק מריו צ'יפוליני. לאחר שנתיים בהן הואשם בטיני (שלא בצדק, לדעת רבים) בפילוג הנבחרת האיטלקית, הוא הצטרף למאמץ הקבוצתי וסייע לנבחרת לזכות בניצחון.
התקופה בקבוצת "קוויק סטפ".
בסיום עונת 2002 הודיעה חברת "מאפי" האיטלקית על יציאתה מענף האופניים ומממן המשנה, חברת "קוויק סטפ" הבלגית, הפך למממן הראשי. פטריק לאפבר חזר להיות המנהל הספורטיבי של הקבוצה ובטיני המשיך להתמקד במרוצים החד יומיים ובמרוצי הקטעים הקצרים. בתחילת עונת 2003 זכה בטיני ב"טור מדיטרנה", מרוץ קטעים קצר הנערך בצרפת. בהמשך זכה במרוץ החד יומי היוקרתי ביותר באיטליה, מילאנו - סן רמו, שם נהנה מסיועו של בן קבוצתו ופועלו הקבוע, לוקה פאוליני. במרוץ גנט - וולגם נפצע בטיני והחמיץ את מרוצי האביב אליהם התכונן. הוא חזר להתחרות ביוני וניצח באליפות איטליה. הטור דה פראנס, בו סייע רבות לחברו לקבוצה, רישאר ויראנק, לזכות בתואר "מלך ההרים", שימש עבורו כהכנה להמשך העונה. בחודש אוגוסט זכה בתוך שבוע בשני מרוצים בסבב הגביע העולמי, במרוץ HEW Cyclassics בהמבורג ובקלאסיקה סאן סבסטיאן. בכך הפך לרוכב הראשון והיחיד שזכה בשלושה מרוצים בסבב בשנה אחת. שבוע לאחר מכן, הבטיח לעצמו את הזכייה בסבב הגביע העולמי לאחר שסיים שלישי ב"אליפות ציריך". לאליפות העולם שנערכה בהמילטון שבקנדה הגיע בטיני כמוביל הבלעדי של נבחרת איטליה. לאור הישגיו באוגוסט, נחשב בטיני כמועמד המוביל לניצחון באליפות, אולם בטיני נכשל ובאליפות זכה הספרדי איגור אסטרלואה
בתחילת שנת 2004 זכה בטיני בשני ניצחונות בקטעים ובדרוג הכללי במרוץ הטירנו - אדריאטיקו. אולם, המשך העונה היה מאכזב יותר כאשר, הישגו הטוב ביותר במרוצי האביב היה המקום השלישי באמסטל גולד רייס. גם בשנה זו, כמו ב-2003, רכב בטיני בטור דה פראנס וסייע לויראנק, חברו לקבוצה, לקבוע שיא של שבע זכיות בחולצת מלך ההרים. בשני מרוצי סבב הגביע העולמי שהתקיימו באוגוסט לא הצליח בטיני לנצח ובשניהם הוא סיים במקום השני. אולם, בדרך זו הוא הצליח לצמצם את הפער בינו ובין המוליך בדירוג הסבב, דווידה רבלין.