הפסל עשוי משיש שנחצב בקרארה ומתנשא לגובה 226 ס"מ. ייתכן כי היה זה אחד מגושי השיש שנועדו למצבתו של יוליוס השני. דמותו של ישו המת ניצב במרכז העבודה. משני עבריו מוצגות שתי נשים התומכות בגופו. אלו הן מרים, אם ישו ומרים המגדלית. מאחוריו נמצא דמותו של ניקודמוס, אחד מתלמידיו של ישו, שפניו מהווים דיוקן עצמי של מיכלאנג'לו. על פי המסורת הנוצרית, ניקודמוס, יחד עם יוסף הרמתי, לקחו את גופתו של ישוע לאחר הצליבה לקבורה.
בניגוד לפייטה המוקדמת יותר של מיכלאנג'לו, שם אוחזת המדונה בגופתו הרזה והקלילה של בנה המת, הרי שבפסל זה, גופו של ישו הוא כבד ביותר, עד כי דומה כי שלוש הדמויות מתקשות להחזיק בו והוא קורס מחמת העייפות או המשקל הרב. הקומפוזיציה הכללית של הפסל היא משולשת, אולם הדמויות השונות ניצבות בתנוחות אלכסוניות זו לזו, מנסות לתמוך בגופו של ישו, הנופלת בכבדות. רגליו וידיו של ישו מוארכות ומעצימות אפקט זה.
על פי ג'ורג'ו וזארי, האמן לא סיים את העבודה על הפסל בגלל פגמים בגוש השיש. עם זאת, ניתן להניח כי בעיות בקומפוזיציה, ובעיקר ברגלו השמאלית של ישו, שאיננה מסוימת, תרמו לנטישתו. הדבר בולט גם בדמות מרים, שבגדה נמצא במצב גולמי, לעומת הליטוש של דמותו של ישו. האמן ניפץ בהתקף תסכול את ידו ורגלו השמאלית של ישו. את הפסל נתן מיכלאנג'לו לאיש עסקים אמיד בשם פרנצ'סקו בנדיני (Francesco Bandini), אשר שכר את טיבריו קאלקאניי (Tiberio Calcagni), אחד מעוזריו של מיכלאנג'לו, לתקן את הפסל. בנוסף, קאלקאניי גם השלים את דמותה של מריה מגדלנה.
בשנת 1671 מכרה משפחת בנדיני את הפסל לקוזימו השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה.
במאה ה־19 נוצר העתק של הפסל שנעשה ביציקה מן הפסל המקורי. העתק זה נמצא כיום בבית הספר הלאומי לאמנות בפירנצה (Gipsoteca of the State Art Institute of Florence, today the State Art School of Porta Romana).
בשנים 2019–2020 נערכה לפסל רסטורציה, במסגרתה נוקה הפסל.
סצובון
סֶצוּבּוּן (ביפנית: 節分) הוא מועד המסמל את היום לפני תחילת כל עונה המושרש בתרות היפנית. משמעות המילה "חלוקה של עונה" ובדרך כלל נחוג רק הסצובון של האביב המכונה רִישּׁוּן (ביפנית: 立春) שנחוג מידי 3 בפברואר ונחשב גם ראש שנת הירח.
מנהגי החג.
החג נחוג על ידי טקס בו ראש המשפחה או בעל הבית עומד בפתח ביתו וזורק החוצה ממחבת פולי סויה חמים מבעד לדלת בעודו אומר "אוֹני ווָה סוֹטוֹ, פוּקו ווָה אוּצ'י" (鬼は外! 福は内!) - "שדים החוצה, מזל טוב פנימה", וזאת בהתאם לאמונה הבודהיסטית כי ניתן להבריח שדים על ידי פולי סויה חמים.
כמו כן נערכים טקסים במקדשים בודהיסטים ומקדשי שינטו, בהם זורקים המתפללים פולי סויה.
אנשים נוהגים לשים בפתחי בתיהם ראשי דגים או קישוטים עליהם מצוירים ראשי דגים על מנת להבריח רוחות רעות.
טנקרד, נסיך הגליל
טַנְקְרֶד דה הוטויל (בצרפתית: Tancrède de Hauteville; 1072–1112) היה ממנהיגי מסע הצלב הראשון. שימש כנסיך הגליל וכן כעוצר בנסיכות אנטיוכיה וברוזנות אדסה.
טנקרד היה בן למשפחת אצילים צרפתית, נכדו של רובר גיסקאר ואחיינו של בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה. בשנת 1096 הצטרף לדודו שהיה ממובילי מסע הצלב הראשון ויחד איתו הגיע לקונסטנטינופול. בהגיעם לעיר זומנו מובילי המסע לפגישה עם הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון במהלכה חויבו האצילים לשאת שבועה לפיה יעניקו כל פיסת אדמה שיכבשו בארץ הקודש לידיו של הקיסר. טנקרד היה היחיד מבין מנהיגי המסע שסירב לשאת את השבועה, על אף שגם שאר המנהיגים לא התכוונו כלל ועיקר לעמוד בהבטחתם.
לאחר שעזבו הצלבנים את קונסטנטינופול חבר טנקרד לבלדווין מבויון (מאוחר יותר בלדווין הראשון, מלך ירושלים) למסע כיבושים בקיליקיה, מסע שמטרתו המוצהרת הייתה כיבוש נחלה אשר תהיה רכושו הפרטי. לאחר שהסתכסך עם בלדווין הצטרף טנקרד לעיקר הצבא הנוצרי במצור על אנטיוכיה.
בעת המצור על ירושלים בשנת 1099 הנהיג טנקרד את אחת היחידות שתפקידן היה לפרוץ לעיר. כוחותיו של טנקרד חנו ממערב לחומה, מעט צפונית משער יפו וכיום ניתן למצוא במקום את "מגדל טנקרד", שרידיה של מצודה צלבנית שנקראת על שמו של המצביא. טנקרד היה אחד הראשונים לפרוץ אל העיר הנצורה, כשהוא לוקח בשבי מספר רב של מוסלמים. את השבויים שברשותו ריכז במתחם הר הבית והבטיח להם הגנה, אולם גם הם נטבחו מאוחר יותר על ידי החיילים הנוצרים המשולהבים. לאחר כינונה של ממלכת ירושלים זכה טנקרד בתואר "נסיך הגליל" וקיבל לידיו את השטחים שכונו מאוחר יותר "נסיכות הגליל".
בשנת 1100 הפך טנקרד לעוצר בנסיכות אנטיוכיה לאחר שדודו, הרוזן, נפל בשבי הטורקים הדנישמנדים. הוא הרחיב את שטחי הנסיכות על חשבון הטריטוריה הביזנטית, ועמד בהצלחה בניסיונות הקיסר הביזנטי לספח את הנסיכות לאימפריה שלו. בשנת 1104 השתלט על רוזנות אדסה, לאחר שמנהיגה, בלדווין השני, נפל בשבי המוסלמי. לאחר שובו מן השבי של בלדווין השני הוא נאלץ להילחם בטנקרד כדי לשוב ולהיות רוזן באדסה. טנקרד יצא נפסד מן המאבק ושב לאנטיוכיה.
בשנת 1108 סירב טנקרד להכיר בחוזה דבול אשר נחתם בין בוהמון הראשון לקיסר הביזנטי ולפיו לאחר מותו של בוהמון תוחזר נסיכות אנטיוכיה לידי הביזנטים. טנקרד המשיך לשמש כעוצר בנסיכות אנטיוכיה תחת הנסיך הרשמי בוהמון השני, עד למותו ממחלת הטיפוס בשנת 1112.
טנקרד
מפל ויקטוריה
מפל ויקטוריה (באנגלית: Victoria Falls), ובשמו המקומי מוסי אואה טוניה ("העשן הרועם"), הוא מפל מים בדרום יבשת אפריקה. הוא נמצא בנהר זמבזי, על הגבול בין זמביה לזימבבואה. רוחבו 1.7 ק"מ וגובהו 108 מטרים.
המפל נכלל בשני פארקים לאומיים: הפארק הלאומי מוסי אואה טוניה בזימבבואה והפארק הלאומי מפלי ויקטוריה שבזמביה, והוא אחד מאתרי התיירות העיקריים של אפריקה הדרומית. הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו המשותף לשתי המדינות.
נתונים מספריים.
מפל ויקטוריה מצוי באמצע מסלולו של נהר זמבזי. המפל יוצר את קיר המים הגדול בעולם - רוחבו 1.7 קילומטרים, וגובה הנפילה נע בין 80 מטרים בצדדיו ל-108 מטרים במרכז. גובה זה כפול מגובה מפלי ניאגרה. בשל הגובה, נתזי המים יוצרים ענן נתזים שגובהו 1.6 קילומטרים; ניתן לראות ענן זה במרחק של 40 קילומטרים מהמפל.
הנהר נופל לתוך ערוץ עמוק שרוחבו 110 מטרים בלבד. במשך השנים השחיקה הגוברת של הסלע מביאה להתקדמות המפל במעלה הנהר, ובשל האיים בנהר מוסט המפל בכיוונים שונים, והערוץ במורד הנהר נע ב"זיג-זג" שנוצר על ידי המפל, בסדרה של פיתולים שאורכם כ-80 קילומטרים.
המפל במקומו הנוכחי מחולק לשלושה מפלים מקבילים בשל שני איים קטנים המצויים בראשו, האי באורקה (שרוחבו 300 מטרים) והאי ליווינגסטון (שרוחבו 530 מטרים). בין הגדה הימנית לאי באורקה יש מפל שרוחבו 35 מטרים, בין האיים מפל שרוחבו 460 מטרים (המפל המרכזי) ולאחר מכן בין האי ליווינגסטון לגדה השמאלית מפל נוסף שרוחבו כ-300 מטרים.
הזרימה בנהר זמבזי מתאפיינת בשינויים קיצוניים בזרימות בעונות השונות. בעונה הגשומה זורמים במפל 9,100 מטר מעוקב מים בשנייה, בעוד שבעונה היבשה זורמים 350 מטר מעוקב מים בשנייה בלבד. לשם המחשה, הזרימה הממוצעת (1000 מ"ק לשנייה) שוות ערך לכמות של 700 אלף בקבוקים של 1.5 ליטר לשנייה.
הזרימה המקסימלית שנרשמה במפל הייתה בשלב הבנייה המוקדם של סכר קאריבה במרץ 1958, כ-10,000 מ"ק לשנייה. הזרימה הנמוכה ביותר שנרשמה במפל הייתה בעונת 1995/96 בה נרשמה זרימה ממוצעת שנתית של 390 מ"ק לשנייה, בעוד שהזרימה השנתית הממוצעת במדידות לאורך השנים היא 1,100 מ"ק לשנייה.
גילוי המפל.
התושבים הראשונים של אזור המפל היו אנשי ערבה משבטי קויסאן שנהגו לצוד באזור זה. מאוחר יותר התיישבו במקום אנשי טוקאליאל שקראו למפל בשם "שונגווה". אנשי הנדבלה שהתיישבו במקום מאוחר יותר קראו לו "אמאנזה תונקאיו" ואנשי המאקולולו קראו לו בשם "מוסי אואה טוניה" - "העשן שעושה רעמים".
האירופאי הראשון שגילה את המפל היה דייוויד ליווינגסטון שהגיע אליו ב-17 בנובמבר 1855, בעת מסע הגילויים שלו שנמשך בין 1852–1856 ובמסגרתו הגיע מנהר זמבזי העליון עד למוצא הנהר. ליווינגסטון הגיע אל המפלים בסירה, ועבר ליד אי הקרוי על שמו "אי ליווינגסטון". המפל הרשים אותו יותר ממפלי נגוניי במעלה הנהר ועל כן קרא לו על שם המלכה ויקטוריה. ליווינגסטון כתב ביומנו: "אף אחד לא יכול לדמיין יופי זה, בהשוואה לכל מה שניתן לראות באנגליה. יופי זה לא נגלה קודם לכן לעיניים אירופאיות; אולם אין לי ספק שמראה יפה זה נצפה על ידי המלאכים במעופם". בשנת 1860 שב ליווינגסטון לאזור המפל וחקר אותו עם מגלה הארצות ג'ון קירק.
תיירות וגשר הרכבת.
במורד הנהר, מיד לאחר שפך המפל, נבנה אחד מחמשת הגשרים שעל נהר זמבזי. הגשר הושלם באפריל 1905, והיה מתוכנן להיות חלק מקו הרכבת קהיר-קייפטאון. אורך הגשר 250 מטרים, ואורך הקשת המרכזית שלו 150 מטרים. גובה הגשר מעל פני הים - 125 מטרים.
לפני הקמת הרכבת היו מבקרים מעטים במפל; אולם לאחר הקמת הגשר בשנת 1905, הפך המפל לאתר תיירותי מרכזי באפריקה. עם תום השלטון הבריטי הקולוניאלי וקבלת עצמאות של זמביה וזימבבואה בשנות ה-60 של המאה ה-20, פחת מספר המבקרים בשל לוחמת הגרילה והטרור באזור. בשנות ה-80 החלה שוב עלייה בהיקף התיירות, ובשנות ה-90 ביקרו במפל כ-300,000 תיירים מדי שנה.
מרבית התיירים מבקרים במפל בצד הזמבי, בשל המצב הפוליטי הרגיש והמשבר הכלכלי הקשה הפוקד את זימבבואה מאז עליית רוברט מוגאבה לשלטון. אחת האטרקציות הידועות ביותר שיש לנהר הזמבזי היא הרפטינג. הזמבזי נחשב לאחד הנהרות המאתגרים ביותר ומסווג כרמת קושי 5 מתוך 6.