משה צחר היה חובב ספורט נלהב ופטרון מסור של הספורט העירוני ובמיוחד, כאיש מפא"י נאמן, לקבוצות ולספורטאים של מרכז "הפועל". במיוחד תמך בקבוצת הכדורגל הפועל טבריה, ונלחם עבורה (ללא הצלחה) כאשר עלייתה לליגה הבכירה בתום עונת 1957–1958 בוטלה בעִסקה בין מרכזי הפועל ומכבי, אשר ביקשו לשמר את שיטת ה"פיפטי-פיפטי" הבלתי ספורטיבית. כעבור שלוש שנים העפילה שוב הקבוצה לליגה הלאומית, הליגה הבכירה בישראל, וזכתה לשחק בה. תמיכתו של צחר בקבוצה לא התבטאה בתקציבים, שכן באותה תקופה אלו לא היו מצויים בשפע והשחקנים לא קיבלו שכר, אלא בכך שדאג למקומות עבודה נוחים לרוב שחקני הקבוצה ובכך אִפשר להם להתפנות לאימונים ולמשחקים בלא דאגות פרנסה. במשך תקופה קצרה הייתה הקבוצה אחת הטובות והססגוניות בארץ, ונודעה בקהל אוהדיה הצבעוני והנלהב ובאצטדיון העירוני שנבנה בכניסה המערבית לעיר וצפה לנוף הכנרת עוצר הנשימה. צחר היה צופה קבוע במשחקי הבית והתלווה לקבוצה לעיתים גם במשחקי חוץ. בתקופה זו אף ייצגה הקבוצה את ישראל במשחקי האינטרנציונל באוסטריה, וגם לשם התלווה צחר לקבוצה ונכח בניצחון היוקרתי 2:1 על אוסטריה זלצבורג החזקה.
נוסף על תמיכתו בקבוצת הכדורגל תמך צחר גם בספורט העממי, בדגש על ענפי מים, כיאה לבירת הגליל שלחופי הכנרת. ביוזמתו הוחל במפעל הספורט העממי הגדול במדינה – צליחת הכנרת, שבמסגרתו שוחים ספורטאים מכל רחבי הארץ מטבריה לעין גב, בארבעה מסלולים - שניים עממיים ושניים תחרותיים.
משבר המים ורעיון הקזינו.
בשנות החמישים והשישים ניצבה טבריה בפני אתגר קשה כשמערכת המים של העיר קרסה באופן חלקי ולא הצליחה לספק מים באופן שוטף לאוכלוסייה, שגדלה פי שלושה וארבעה מן הגודל שתוכננה לשרת. בסופו של דבר הצליח צחר בפתרון הבעיה, אולם ייסורי התושבים במהלך תקופת התיקונים הונצחו במערכוני הגשש החיוור, שניבאו כביכול את ההפסקה הקצרה בשלטונו של צחר בעיר בשנות השישים בשורה האלמותית "טברייני, אם הוא לא יקבל מים כאוות נפשו – הוא לא יבחר אותו בשנה הבאה לעירייה!" בטבריה היו לא מעטים שנפגעו מהצגתם כקרתנים ו"אינדיאנים" במערכונים, אולם צחר התייחס לכך בהומור והיה מרוצה מאזכורה של טבריה בתרבות הפופולרית של המדינה הצעירה.
במסגרת המאמצים להפוך את טבריה לעיר קיט בינלאומית, ביקש צחר להקים בטבריה קזינו. בספרו "בשירות הציבור" הוא מספר כי ראש הממשלה לוי אשכול השתכנע מטיעוניו, אולם לא נמצא להצעה רוב בממשלה והעניין נפל.
ההפסד בבחירות 1965 והשיבה לראשות העיר ב-1969.
בבחירות של שנת 1965 נפל משה צחר קורבן לפילוג שחל אז בשורות מפא"י והפסיד את ראשות העיר למאיר אדרעי, מועמד מפלגת רפ"י שייסד דוד בן-גוריון. מאיר אדרעי נבחר לתפקיד בקולות גח"ל ("גוש חרות-ליברלים", לימים "הליכוד") והמפלגות הדתיות בעיר. בישיבת מועצת העיר שבה נבחר רשמית ראש העיר החדש קמה מהומה בין תומכי שני המחנות, וצחר הפתיע רבים כשהציע למאיר אדרעי להתעלם מתוצאות הבחירות ולערוך משאל עם במעין הליך של בחירות אישיות (שאז טרם נהגו בבחירות המוניציפליות בישראל) בינו לבין אדרעי. אדרעי סירב להצעה (שהייתה כנראה חסרת כל בסיס משפטי) ובתום הצבעה שלוותה בצעקות ובאלימות גופנית, ושבמהלכה נאלץ צחר לעלות על שולחן ולהרים את קולו כדי להרגיע את הרוחות, נבחר מאיר אדרעי לתפקיד ברוב של שבעה חברי מועצה מול חמישה.
כעבור ארבע שנים, עם פירוקה של רפ"י והשתלבותה מחדש ב"מערך", שב צחר וכבש את כס ראש העירייה (אדרעי התמנה לסגנו בפועל ויגאל ביבי מהמפד"ל לסגנו בתואר), והמשיך לכהן בתפקיד תשע שנים נוספות.
שני העשורים האחרונים: 2000-1977.
בשנת 1977 הודיע צחר כי לא יעמוד לבחירה נוספת לראשות העיר, אף שהסקרים ניבאו לו הצלחה. לראשונה זה שנות דור נשמט השלטון בעיר מידי מפלגת העבודה (על פלגיה השונים) ולראשות העיר נבחר איש המפד"ל יגאל ביבי. שנה לאחר מכן, ב-1979, הוענק למשה צחר "פרס השלטון המקומי" על מפעל חייו בטבריה, בצוותא עם ראש עיר אגדי אחר - פנחס אילון מחולון. בנימוקיהם לבחירתו פה אחד כזוכה בפרס היוקרתי, ציינו שופטי ועדת הפרס את פעילותו בבניין טבריה וקליטת עלייה, את פועלו במרכז השלטון המקומי (בו שימש גם יו"ר לתקופה קצרה) ואת מסירותו לאינטרסים ולזכויות של הרשויות המקומיות בוועדות האזוריות והארציות השונות בהן כיהן מתוקף תפקידו.
לאחר פרישתו מתפקידו המשיך צחר עוד זמן-מה בפעילות בסניף המפלגה בעיר, אך לאחר מכן פרש לחלוטין מכל פעילות ציבורית והיה פעיל רק במוסדות המרכזיים של המפלגה, המרכז והלשכה. את שאר זמנו הקדיש למשפחתו, לכתיבת רשימות ופרקים על תולדות העיר טבריה, לכתיבת ספרו "בשירות הציבור" ולכתיבת תגובות בעיתונות היומית בסוגיות פוליטיות וחברתיות שהטרידו את מנוחתו.
את חמישים שנות שירותו הציבורי בטבריה סיים משה צחר, כפי שניסח זאת נשיא המדינה לשעבר שמעון פרס, "ללא רבב על בגדיו, ללא כתם על מצפונו וללא דירה משלו". פרס כינה את צחר "איש של יושר מוחלט, אולי אף מוגזם" ואמר כי הוא "מייצג את כל היפה שהיה בתנועתנו, בר אוריין ושליח ציבור, איש תנועה ולא איש קריירה, חכם ותמים כאחת. יודע תפילה ואינו בורח מהכרעה".
ב-1995 עזב צחר את טבריה בשל מצבה הבריאותי של רעייתו והרצון להיות קרוב לילדיו. בתו יפה בנתה להם בית ברעננה בסמוך לביתה ובו בילו את שארית ימיהם. אשתו, אהובה צחר לבית אייזנברג, נפטרה באותה שנה (ט' בניסן, תשנ"ה, 9.4.1995) והובאה למנוחות בטבריה. משה צחר האריך ימים עד שנת 2000 (ל' בסיוון, תש"ס, 3.7.2000) והובא אף הוא למנוחת עולמים לצד אשתו בעיר שכה אהב. הוא הותיר אחריו שני ילדים – חנוך צחר, משותפי חברת הנדסת הבניין הגדולה מילר, שנבל, צחר ושות' ויפה ארבל, אף היא מהנדסת בניין – וחמישה נכדים.
מקדונל דאגלס KC-10 אקסטנדר
מקדונל דאגלס KC-10 אקסטנדר (באנגלית: McDonnell Douglas KC-10 Extender) הוא מטוס תדלוק ותובלה מתוצרת חברת מקדונל דאגלס האמריקאית המשמש את חיל האוויר של ארצות הברית.
המטוס פותח על בסיס המטוס האזרחי מקדונל דאגלס DC-10 וכלל כ-88% מהמערכות הקיימות. לאלו נוספו מערכות ייעודיות למטרות חיל האוויר האמריקאי בהן מערכות טיסה צבאית, מערכות תדלוק אווירי, תחנת תפעול לתדלוק האווירי, מכל דלק ותקשורת לווינית.
המטוס נכנס לשירות במרץ 1981 ומאז יוצרו ממנו 60 יחידות. שתי יחידות מדגם KDC-10 נמכרו לחיל האוויר ההולנדי.
KC-10 אקסטנדר
יחסי אסטוניה–ליטא
יחסי אסטוניה–ליטא הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אסטוניה לבין הרפובליקה של ליטא. שתי המדינות חברות מלאות באיחוד האירופי ובנאט"ו, שתיהן ריבוניות וחברות בארגון האומות המאוחדות.
היסטוריה.
שתי המדינות היו רפובליקות סובייטיות בברית המועצות. שתי המדינות הכירו אחת בשנייה במהרה וכוננו מחדש יחסים דיפלומטיים ב-16 ביוני 1991.
הסכמים.
הסכמים טרילטרליים (בהם מעורבות שלוש ישויות, או מדינות) נחתמו בין אסטוניה, ליטא, ולטביה, גוש המדינות הבלטיות.
שלוש המדינות חתמו על הסכם סחר חופשי ב-1992. ההסכם נעשה לא רלוונטי לאחר שכל שלוש המדינות הצטרפו לאיחוד האירופי וחתמו על אמנת שנגן, שמשמעותה פתיחת כל הגבולות וסחר חופשי ממילא ומילא.
שתי המדינות חתמו ב-31 בינואר 2017 על הסכם בנושא תחבורה יחד עם לטביה. ההסכם הוא התנאי המוקדם להפעלת רכבת מהירה שתעבור בין שלוש המדינות.
לטאת קולר מצויה
לטאת קולר מצויה (שם מדעי: "Crotaphytus collaris") היא מין לטאה ממשפחת לטאות קולר החיה במדבריות דרום ארצות הברית ומקסיקו.
מאפיינים.
זוהי לטאה באורך 20–40 ס"מ והיא בעלת גוף צהוב עם זוג פסים שחורים אופקיים על צווארה ופסים צהובים אופקיים על גופה הכחול. הראש אפור עד כתום עם עיניים גדולות ולסת חזקה והזנב ארוך. הבטן לבנה ומנומרת מעט בצהוב.
לטאה זו חיה באדמות מדבריות ופעילה במשך היום. היא חיה בין הסלעים והקקטוסים ומתחממת בשמש. הלטאה ניזונה מהחי מיצורים קטנים יותר כחרקים, עכבישים או לטאות אחרות והיא יכולה לרוץ על שתי רגליים כדי לרדוף אחרי טרפה. היא יכולה להגיע למהירות של 34 קמ"ש בריצה.
לטאת זנב הזברה
לטאת זנב הזברה (שם מדעי: "Callisaurus draconoides") היא מין של לטאה יחידה בסוגה ממשפחת הלטאות המקרינות החיה במדבריות של מערב ארצות הברית וצפון מקסיקו.
מאפיינים.
אורכה של הלטאה 64-102 מ"מ והיא בעלת רגליים ארוכות איתם היא יכולה לרוץ במהירות. צבעה צהוב אפור עם זנב ארוך בצבע שחור-לבן כמו זברה, ממנו קיבלה את שמה. הראש בעל עיניים גדולות וחוטם מוארך. רגליה של הלטאה פונות כלפי מעלה והיא יכולה לחפור איתם במהירות. דרך זו עוזרת לה לברוח מטורפים מהירים.
היא מצויה במדבריות בין סלעים אך בעיקר במאורות בחול אותם היא חופרת. היא יכולה לצום ולא לשתות זמן רב. לטאה זו פעילה במשך היום.
היא ניזונה מחרקים שונים וכן מעכבישים, נדלים ולטאות קטנות. היא עלולה להיטרף על ידי יונקים טורפים, עופות דורסים ולטאות גדולות והיא נמלטת מהם בריצה מהירה.
בואינג RC-135
בואינג RC-135 (באנגלית: Boeing RC-135) הוא משפחה של מטוסי ריגול וסיור מתוצרת חברת בואינג האמריקאית. דגם ה-RC-135W ריבר ג'וינט משמש את חיל האוויר של ארצות הברית ואת חיל האוויר המלכותי.
המטוס פותח על בסיס הבואינג C-135 סטרטוליפטר במטרה לשמש את מטרות פיקוד האוויר האסטרטגי ונכנס לשירות בחיל האוויר של ארצות הברית בתחילת 1964.
דגם ה-RC-135W ריבר ג'וינט משמש למשימות סיור ואיסוף מודיעין אותות. מערכות האלקטרוניקה מיוצרות על ידי חברת L3 Technologies (לשעבר ריית'און מערכות). במהלך הפעילות הוא מכיל כ-30 אנשי צוות טיסה ומערכות אלקטרוניות.