בשנת 2005 המפלגה נכשלה בהגשת רשימות מפלגתיות להתמודדות בבחירות לרשויות המקומיות. המפלגה ניסתה להגיש בקשה למועמדות את חבריה לבחירות לדומה העירונית של מוסקבה אך בית המשפט דחה את הבקשה. בפברואר 2006 בית המשפט המחוזי במוסקבה החליט להוריד את המפלגה מרשימת המפלגות בבחירות במחוז קורסק ובמחוז קלינינגרד.
במחוז גורנו-אלטאייסק הצליחה המפלגה להתמודד ולסיים במקום השני בבחירות שם כשהיא גורפת 10,52% תמיכה מהבוחרים.
פירוק.
במרץ 2006 מונה מנהיג חדש למפלגה והמפלגה שינתה את מצעה מתנועה לאומנית שמאלנית לתנועה סוציאל-דמוקרטית וצבע המפלגה שונו מאדום לצהוב.
נכון לאפריל 2006 המפלגה מנתה 135 אלף חברים.
ביולי 2006 המפלגה מוזגה עם המפלגה הרוסית לחיים כדי לייסד את רוסיה הוגנת. מנהיגי המפלגה הכריזו על כוונתם לאחד את כל מחנה השמאל ברוסיה (לרבות המפלגה הקומוניסטית ומפלגות לאומניות שונות).
מיזוג המפלגות הושלם באוקטובר 2006 לאחר איחודם של מפלגת המולדת, המפלגה הרוסית לחיים ומפלגת הגמלאים הרוסית. המפלגה החדשה נקראה "רוסיה הוגנת:מולדת/גמלאים/חיים" ולאחר מכן קוצר השם ל"רוסיה הוגנת".
תחייה.
בספטמבר 2011 אורגן מפגש של חברי מפלגת המולדת שביקשו להיפרד מרוסיה הוגנת ולהקים את המפלגה מחדש. דמיטרי רוגוזין, ממנהיגי המפלגה, טען שרוביה הוגנת השתלטה על משאביה של מפלגת המולדת.
באפריל 2012 מפלגת המולדת הגישה לרשם המפלגות במשרד המשפטים הרוסי בקשה להקמה מחדש. בספטמבר 2012 נערך כנס הייסוד של המפלגה ובדצמבר נרשמה מחדש באופן רשמי.
במסגרת המפלגה פועלת תנועת הנוער "נמרי המולדת" (Тигры родины).
המפלגה רעננה את מצעה המפלגתי ולרבות תמיכה בלאומנות שמרנית ופופוליזם ימני היא דוגלת בפיתוח האזור הארקטי, השגת ריבונות כלכלית רוסית וקידום רפורמה בתעשייה הצבאית.
בספטמבר 2016 הצליחה להידחק לדומה ולקבל מושב אחד בו.
סימן סתתים
סימן סתתים או לעיתים תו סתתים או סמל סתתים הוא סמל אשר נחקק על ידי אומן הסיתות על אבן מהוקצעת בבניין או מבנה ציבורי. הסימן היה טביעה אישית של האומן או של סדנת סתתים, על מנת לסמל מי היה היוצר (גאווה מקצועית) ועל מנת לחשב את השכר המגיע לאומן בסוף יום העבודה במחצבה.
בימי הביניים נקבע סימן הסתתים לסדנה מסוימת בעת קבלת רישיון מגילדת הסתתים והבנאים.
בארץ ישראל תווי סתתים אופייניים במיוחד במבנים מן התקופה הצלבנית. במבנים מן התקופה הממלוכית ניתן לזהות סימוני סתתים על עיטורי מוקרנס (גילופי אבן ייחודיים), באמצעותם ניתן להתחקות אחר עבודותיהם של האומנים.
הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ
הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ (מגרמנית: Großherzogtum Mecklenburg-Strelitz) הייתה דוכסות היסטורית בצפון גרמניה לחופי הים הבלטי, כיום חלק ממדינת מקלנבורג-מערב פומרניה. בירתה של הדוכסות הייתה העיר נוישטרליץ.
היסטוריה.
דוכסות מקלנבורג-שטרליץ נוסדה בשנת 1701, לאחר מאבק ירושה למעלה מ-5 שנים, שהתנהל לאחר מותו של גוסטב אדולף, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב בשנת 1695, בין פרידריך וילהלם, דוכס מקלנבורג-שוורין לדודו אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ.
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות שמר קרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ על נייטרליות, אולם לאחר קרב ינה וקרב אאורשטדט הצטרף קרל לקונפדרציה של הריין.
לאחר תבוסת נפוליאון ברוסיה, פרש קרל מהקונפדרציה של הריין, והצטרף למדינות הקואליציה השישית, והשתתף בקרב לייפציג.
בקונגרס וינה קיבל קרל יחד עם בן דודו פרידריך פרנץ הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין, מעמד של דוכס גדול.
בשנת 1816 מת קרל השני, ובמקומו עלה לשלטון בנו גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ. גאורג שיפר מאוד את מערכת החינוך במדינה, ואף ביטל את הצמיתות בדוכסות. במהלך מהפכות 1848 התעוררה תסיסה בדוכסות למען חוקה יותר ליברלית, ובאוקטובר 1849 חוקק גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ חוקה יותר ליברלית. בד בבד הכניס גם פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין אף הוא חוקה יותר ליברלית במדינתו. בשנת 1860 מת גאורג, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות בראשות פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ לפרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשנת 1867 הצטרפה לקונפדרציה הצפון-גרמנית. בשנת 1870 לחמו כוחות הדוכסות לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הצטרפה הדוכסות לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1904 מת פרידריך וילהלם, ובמקומו עלה לשלטון בנו אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, שהיה האיש העשיר ביותר בגרמניה לאחר הקיסר. בשנת 1914 מת אדולף פרידריך החמישי, ובמקומו עלה לשלטון בנו אדולף פרידריך השישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
ב-23 בפברואר 1918 התאבד אדולף פרידריך השישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ללא שהשאיר בנים אחריו, ויורשו קרל מיכאל, דוכס מקלנבורג ויתר על התואר, ומשום כך קיבל את נחלותיו פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין שהיה בן דודו.
ב-14 בנובמבר 1918 התפטר פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן.
כאשר הדוכסות בוטלה, הפכה המדינה למדינה חופשית, שהתקיימה עד לשנת 1933.
במהלך השלטון הנאצי, בשנת 1933, אוחדו המדינות מקלנבורג-שוורין ומקלנבורג-שטרליץ לכדי מדינת מקלנבורג המאוחדת.
מקלנבורג-שטרליץ
גריידי
גְּרֵידִּי (Grady) הוא שם פרטי או שם משפחה אמריקאי, שם לערים ומחוזות באמריקה ושם משפחה יהודי-תימני במקור אל־גריידי.
אשכר אלדן כהן
אשכר אלדן כהן (נולדה ב-2 באוקטובר 1959) היא אמנית בינתחומית ופעילה חברתית פמיניסטית במאבק נגד אלימות מינית ולמען דה-לגיטימציה חברתית של עברייני מין.
ביוגרפיה.
אשכר אלדן כהן נולדה בקיבוץ חפציבה לשרי ולמשורר אנדד אלדן. עברה עם הוריה לבארי בשנת 1960. שירתה בצה"ל בשנים 1978–1980 בבה"ד 12 ובמכללה לביטחון לאומי. חזרה לקיבוץ, הדריכה בו בני נוער, עבדה כמרכזת המתנדבים מחוץ-לארץ בקיבוץ, כרכזת הדרכה של מחוז דרום בחטיבת בני הקיבוצים, בריכוז והדרכה של גרעין של הצופים לקיבוץ רתמים.
למדה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1985–1989 לתואר ראשון בייעוץ חינוכי ולימודים כלליים ולתעודת הוראה בתיאטרון בשנים 1993–1994. בשנים 1996 -2000 למדה לתואר שני במרכז האוניברסיטאי ללימודים גבוהים של שלוחת מכללת לסלי בישראל (Leslley College U.S.A) במסלול תרפיה הבעתית.
לצד לימודיה באקדמיה השתלמה במסגרות מקצועיות אחדות; בהן: כתיבה ספרותית עם הסופר דודו בוסי; לימודי איזון גוף נפש במכון רידמן בתל אביב; פיתוח קול אצל מרדכי בן שחר ושוש רייזמן; משחק ובימוי אצל אמיר אוריין, רותי דייכס, יורם לוינשטיין, עליזה בן-יהודה ובסמינר הקיבוצים; מחול אצל רנה שיינפלד, עדה זקס ומשה אפרתי; ציור אצל אמיר אלקיים ויורם אפק; ותנועה במסגרת לימודי בימוי בסמינר הקיבוצים אצל אריה בורשטיין.
עבדה כמנחת מפגשי יהודים ערבים בגבעת חביבה; מנחה במרכז גלילי ומרכז הדרכה אפעל, כיועצת חינוכית, תרפיסטית באומנויות ומורה לתיאטרון במוסדות חינוך באילת, בקיבוץ אילות, בנתניה, בתל מונד ובפתח תקווה.
אשכר אלדן כהן פרסמה שירים רבים בבלוג אישי, בעיתון 77, בכתב העת שדמות, במוסף הספרותי של מעריב ובאתר ynet.
אלדן כהן היא גרושה ואמא לבת.
פעילה חברתית.
אשכר אלדן כהן היא מנהיגת פעילות ציבורית פמיניסטית. מתחילת המאה ה-21, היא יוזמת ומשתתפת בפעולות מחאה מגוונות נגד אלימות מינית. בשנת 2007 נתנה עדות בפני תורמים לעמותה המטפלת בנפגעות תקיפה מינית. בשנת 2010 פרסמה באתר העוקץ מאמר ועדות אישית תחת הכותרת: "על האונס".
נתנה עדות בפנים גלויות בערוץ 10 בתחקיר המקור, תוכניתם של רביב דרוקר ונסלי ברדה, וטענה שנאנסה בידי יצחק לאור. השתתפה בתלונה למועצת העיתונות כנגד עיתון העיר על הפרת כללי אתיקה עיתונאית. ארגנה את הפגנת "מוציאות את האמת לאור" כנגד הסינמטק בתל אביב במחאה על מתן במה לעבריין מין. יזמה עצומה לביטול השתתפות בני ציפר בכנס בחוג למגדר באוניברסיטת תל אביב.
ב-2011 יזמה את מיזם המחאה "מוציאות את האמת לאור אומרות שירה נגד אלימות מינית" מול החנות "תולעת ספרים" בתל אביב. הייתה דוברת בהפגנה ביום האשה הבינלאומי. יזמה מחאה כנגד בית ביאליק בגין מתן במה לעבריין מין. ב-2012 יזמה מחאה כנגד הזמנת עבריין מין להשקת כתב העת "אלת המסטיק" באנה לולו בר. יזמה והנחתה דיון במסגרת המחאה החברתית על מרי אזרחי כנגד עברייני מין, בשיתוף עורך דין מרטין קיאל.
ב-2013 הייתה מהדוברים בכנס בבית העם תל אביב שעסק בהדרת נשים בפוליטיקה בסימן מהפכה. היא העלתה לדיון ברשתות החברתיות, סוגיות אתיות הקשורות להתמודדות עם אלימות מינית, כגון זכות הנשים לדבר בגלוי גם מחוץ לכותלי בית המשפט על תקיפה מינית שחוו, ועל חובת החברה להקשיב להן; שאלת אפשרות סליחה ותנאים נדרשים לכך; עיסוק בשאלת הדרכים למיגור אלימות מינית ומיגור הלגיטימציה החברתית לעברייני מין; וכן במתן תמיכה נפשית וחברתית לנפגעות מין בישראל.
ב-2014 הנהיגה במשותף עם חברותיה להנהגת המאבק : עטרה צחור דיין, נעמית מור חיים, ענת צחור ולימור נחמיאס, מאבק אזרחי בדרישה לביטול ההחלטה על מתן פרס לנדאו של מפעל הפיס למשורר יצחק לאור, לנוכח הטענות על אונס והטרדה מינית המיוחסות לו. המאבק נחל הצלחה וקרן לנדאו של מפעל הפיס החליטה על ביטול פרס לנדאו ליצחק לאור.