לאחר איחוד גרמניה מחדש באוקטובר 1990, הנוער הגרמני החופשי איבד מהר מאוד את כמעט כל החניכים שנשארו, באמצע 1991, 7,000 חברים בלבד וב-1994 לא יותר מ-300 חברים וב-2003, 150 חברים בלבד. כל עובדי הארגון במשרה מלאה פוטרו בסוף שנת 1991 והעובדים שנשארו ניהלו את המבנים והשירותים האחרים של הארגון. הנכסים של הנוער הגרמני החופשי הועברו לבעלותה של סוכנות ההפרטה של גרמניה המזרחית, ה"טרויהאנדסטאלט". מועדוני הנוער והאכסניות של הארגון נסגרו או נמכרו. מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, שעברה רפורמה והפכה להיות מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי, יסדה את תנועת הנוער החדשה שלה, ולא הכירה יותר בנוער הגרמני החופשי.
למרות הכל, הנוער הגרמני החופשי ממשיך להתקיים באופן שולי עד היום. הוא חזר לקו הפוליטי המרקסיסטי לניניסטי התקיף, ובכך מתנגד להכרה ברפובליקה הפדרלית הגרמנית והסיפוח אליה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. הנוער הגרמני החופשי נשאר עצמאי, אך הוא משתף פעולה עם קבוצות פוליטיות אחרות כמו המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, ואיגוד העובדים של המפלגה. כיום, משרדי הארגון נמצאים באזור המשרדי של בית קארל ליבקנכט.
העיתון של הנוער הגרמני החופשי, יונגה וולט, גם קיים היום כיתון מרקסיסטי קטן, אך עצמאי מהארגון.
אישרווד
עבד אל-כרים עובייד
שייח' עבד אל-כרים עובייד (בערבית: الشيخ عبد الكريم عبيد, תעתיק מדויק: אלשיח' עבד אלכרים עביד; נולד ב-1957) היה המנהיג הדתי של העיירה השיעית ג'בשית בדרום לבנון, ואחראי על פעילות חזבאללה בדרום המדינה החל ב-1984 עד לחטיפתו בידי ישראל ב-1989.
עובייד נולד למשפחה שיעית ענייה בעיירה ג'בשית. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר, החל ללמוד הנדסת בניין במשך שלוש שנים במכון ללימודים טכניים באוניברסיטת ביירות. אחריהן פסק מלימודי ההנדסה והחל ללמוד לימודי דת. מורהו היה מוחמד חוסיין פדלאללה, שהנחיל לתלמידיו (שרבים מהם הצטרפו לחזבאללה במרוצת הזמן) תפיסה שיעית קיצונית חדשה, המדגישה את חשיבות הג'יהאד ושלטון חכמי הדת. ב-1979 לאחר המהפכה האסלאמית באיראן, נסע עובייד לאיראן, כדי להמשיך את לימודי הדת בקום, שהפכה למרכז דתי שיעי ראשון במעלה.
זמן מועט לפני הפלישה הישראלית חזר עובייד ללבנון בקיץ 1982, וחילק את זמנו בין ביירות לבין ג'בשית. עם הריגתו של שיח' ראע'ב חרב, שריכז את פעילות חזבאללה בדרום לבנון (בידי שיעים, כנראה בהוראת ישראל), הפך עובייד ליורשו. עובייד זכה לתמיכה רבה מאיראן במילוי תפקידו, והיה אחראי על מרבית חטיפות האזרחים הזרים בדרום החל מ-1982.
מבצע עלם חמודות.
מערך המבצעים המיוחדים של אמ"ן, בפיקוד תא"ל יפתח רייכר-עתיר, יזם, הגה ותכנן את "מבצע עלם חמודות", מבצע חטיפתו של עובייד, כדי שישמש כקלף מיקוח בהסכמי חילופי שבויים עתידיים ככלל, והחלפת ומידע אודות רון ארד בפרט. המודיעין שנאסף אודות עובייד כלל פרטים על מבנה ביתו, זהות בני משפחתו ומראם, מנהגיו וכן כי משקלו של עובייד עצמו הוא מעל 130 ק"ג. בעקבות זאת התאמנה סיירת מטכ"ל בפיקודו של רן שחור, עליה הוטל המבצע, בנשיאתו בשק שנתפר במיוחד כדי להתאים למשקלו של השייח'.
כוח מן הסיירת, עליו פיקד רס"ן עמוס בן אברהם, חטף את עובייד מביתו בג'בשית בשעה 02:00 ב-28 ביולי 1989. במהלך הפעולה, הרגו לוחמי הסיירת את שכנו של עובייד, כאשר קרב אל הבית. פורסם כי ינון מגל הוא זה שנשא את השק. הלוחמים ועובייד הכפות פונו במסוק יסעור. המסוק בו הוטס עובייד נחת בשערי מתקן 1391, בו היה עובייד כלוא במשך 13 שנה כאסיר מספר 801260.
בחודש יולי 1989 הודיע ארגון חזבאללה כי הוציא להורג בתלייה את ויליאם ר. היגינס בתגובה על חטיפתו של השייח' עבד אל-כרים עובייד על ידי צה"ל. הארגון צירף להודעתו סרטון וידאו בו נראתה גופתו התלויה של היגינס, אולם שירותי הביטחון הישראליים הביעו ספק לגבי נכונותו.
בקיץ 2002 הועבר שייח' עובייד לכלא אשמורת, ליד כפר יונה. עובייד, מוסטפא דיראני שנחטף מאוחר יותר ב-1994, ועוד 19 צעירים לבנונים שנחטפו איתם, היו אמורים לשמש כ"קלפי מיקוח" בעסקת חילופין עתידית, שצריכה הייתה להביא לשחרורו של הנווט רון ארד.
במהלך מעצרו פעלו תומכי חזבאללה ברחבי העולם לשחרורו, ומספר עתירות בסוגיית מעצרם ללא משפט של דיראני ועובייד הוגשו לבתי המשפט בישראל על ידי ארגוני זכויות אדם. באפריל 2000 החליט בג"ץ כי מעצרם המנהלי של עובייד, דיראני ו-13 לבנונים נוספים אינו חוקי, מאחר שאינם מהווים סכנה מיידית לביטחון המדינה. בעקבות פסק דין זה, לאחר סחבת ארוכה ודיונים ועתירות נוספות של המדינה לבתי המשפט, העבירה הכנסת חוק ב-4 במרץ 2002 בשם "חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים", המוכר יותר כ"חוק דיראני ועובייד". החוק אפשר למדינה להמשיך ולהחזיק בשניים (ובעוד שלושה עצירים לבנונים), אך תחת הגבלות מסוימות.
שחרורו.
ב-29 בינואר 2004 שוחררו עובייד ודיראני יחד עם עוד 400 פעילי טרור פלסטינים ו-27 פעילים זרים, מרביתם לבנונים, בתמורה לגופותיהם של שלושת החיילים שנחטפו בהר דב בשנת 2000, ואל"ם במיל' אלחנן טננבוים. בדבריו הראשונים לאחר השחרור הביע עובייד את שמחתו, והודה לחסן נסראללה ולמנהיג העליון באיראן עלי ח'אמנאי על שפעלו לשחרורו. אלפי אנשים קיבלו את פניהם בבואם ללבנון. בעצרת הניצחון מרובת המשתתפים לכבוד בואם שנערכה בביירות על ידי חזבאללה, התקבל עובייד במפגן אחדות מרשים על ידי מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה, אך גם על ידי הנשיא אמיל לאחוד, ראש הממשלה רפיק אל-חרירי ויו"ר הפרלמנט נביה ברי.
בדברים לאחר שחרורו, טען כי במהלך שהותו סבל מעינויי כולאיו, כך: "העינוי היה פיזי ונפשי, נמנעה ממני שינה במשך ימים, השפילו אותי והכו אותי. הם עשו הכול כדי לגרום לי להתמוטט". הוא גם הוסיף כי "לבנון ניצחה בעסקת השבויים" וכי ההתנגדות לישראל תימשך.
ייחוסו המשפחתי.
משפחת עובייד היא משפחה מוסלמית סונית מעיראק. בתחילת המאה ה-20 השתקעו ענפי המשפחה בלבנון, בארץ ישראל ובמצרים. הענף הלבנוני השתקע בעיירה ג'בשית שבדרום לבנון, ואימץ את האסלאם השיעי, בעוד הענף הפלסטיני של המשפחה, שנותר סוני, התמקם בכפר (כיום עיר) טייבה, והפך לאחת החמולות הגדולות ביישוב.
בן-דודו הפלסטיני של עובייד, דיאב עובייד, התגורר בבית אביו של עובייד בלבנון בשנים 1937-1944. עם שובו לישראל כיהן כחבר במועצת טייבה, ומאוחר יותר גם כחבר בכנסות החמישית, השישית והשביעית (1961-1973), מטעמה של "שיתוף ואחווה", רשימת מיעוטים שפעלה תחת חסותה של מפא"י. נכדו של דיאב עובייד, קייס עובייד, הפך לימים לבכיר בחזבאללה, ועמד מאחורי חטיפת אלחנן טננבוים - אשר עסקת החליפין להחזרתו היא שהובילה לשחרורו של עבד אל-כרים עובייד.
קאובוי
המוסד לעליה ב'
אנה לוסיה קורטז
סלים אלחץ
סלים אל-ח'וס
שכונת חיים
מושל כללי
מושל כללי (באנגלית: Governor General, בצרפתית: Gouverneur général) הוא המשרה הממלכתית הגבוהה ביותר בחלק מהמדינות החברות בחבר העמים הבריטי, בטריטוריות הבריטיות שמעבר לים ובמושבות הכתר הבריטיות. 14 מהמדינות החברות בחבר העמים הבריטי הן ממלכות, לכל אחת מהן יש בית מלוכה נפרד והמונרך הוא ראש המדינה. כתוצאה מההיסטוריה המשותפת שלהן כחלק מהאימפריה הבריטית כיום המונרך בכולן הוא אליזבת השנייה.
באופן רשמי מייצג המושל הכללי את המלך (או המלכה) היושב דרך קבע מחוץ לגבולות הממלכה. בפועל, אישורו של המלך למינוי הוא פורמלי בלבד. המושל הכללי מתמנה מבין תושבי המקום לפי המלצת הממשלה המקומית, המלצה שהמלך מקבל תמיד. תפקידיו של המושל הכללי הם בעיקר סמליים ודומים לתפקידיו של המונרך במערכת השלטונית של הממלכה המאוחדת, או של נשיא ברפובליקה פרלמנטרית.
פאו גאסול
פאו גאסול סאס (בספרדית: Pau Gasol Sáez; נולד ב-6 ביולי 1980) הוא כדורסלן עבר ספרדי אשר שיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר. חבר בנבחרת ספרד מאז שנת 2001. גאסול החל את קריירת ה-NBA שלו בקבוצת ממפיס גריזליס במדיה זכה בתואר רוקי השנה ב-2002. לאחר שבע עונות בממפיס הוא עבר ב-2008 ללוס אנג'לס לייקרס, עמה זכה בשתי אליפויות בעונות ו-. הוא השתתף שש פעמים במשחק האולסטאר של ה-NBA, וזכה בתארים קבוצתיים ואישיים רבים גם במדי נבחרת ספרד. אחיו הצעיר של פאו, מארק גאסול, גם הוא כדורסלן.
ראשית הקריירה.
גאסול נולד בברצלונה למריסה סאס ולאגוסטי גאסול, ובילה את מרבית ילדותו בספרד. הוא החל לשחק בקבוצת הכדורסל של בית הספר שלו שנקרא "אלווירנה", אך מאוחר יותר חתם על חוזה במועדון כדורסל בשם קורנלה. בגיל 16 הוא הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה. באותה תקופה שיחק גאסול בנבחרות הצעירות של ספרד, וב-1998 הוביל את נבחרת הנוער לזכייה הן בטורניר אלברט שווייצר והן באליפות אירופה עד גיל 18.
בעונת קודם גאסול לראשונה לקבוצה הבוגרת של ברצלונה, ושיחק 11 דקות בסך הכול. בעונה שלאחר מכן מעמדו השתפר מעט בקבוצה והוא שיחק כ-15 דקות בממוצע למשחק. בעונת , שהייתה האחרונה שלו באירופה, הגיע גאסול לשיאו במדי ברצלונה כאשר השיג ממוצעים של 11.3 נקודות ו-5.2 ריבאונדים למשחק. הוא סייע לקבוצתו לזכות באותה עונה הן באליפות ספרד והן בגביע המלך הספרדי, ואף נבחר ל-MVP של סדרת הגמר בליגה, בה הוביל את הקבוצה לניצחון על ריאל מדריד.
לאחר אותה עונה הגיש גאסול את מועמדותו לדראפט ה-NBA, ונבחר במקום השלישי על ידי אטלנטה הוקס. מיד לאחר הדראפט הועבר לקבוצת ממפיס גריזליס בתמורה לשריף עבדור-רחים.
קריירה ב-NBA.
ממפיס גריזליס.