ישנה מחלוקת אילו שמות כלולים באיסור זה. הרמב"ם מזכיר שהאיסור הוא באחד מ"השמות המיוחדים". יש שפירשו ביטוי זה כמתייחס לשם המפורש ולשם אדנות ("אדני") בלבד, על בסיס שימוש הרמב"ם בביטוי דומה עבור שמות אלה בהלכות מגדף. לגבי איסור קללה קובע הראב"ד שחייב מלקות רק אם קילל בשם המיוחד, ומכך לומד המנחת חינוך שלפי הראב"ד גם איסור הזכרת שם שמים לבטלה הוא רק בשם המפורש (ואולי אף בשם אדנות).
אולם, הדעה הרווחת היא שהאיסור נאמר בכל שמות ה' הקדושים ("השמות שאינם נמחקים"), וכן פסקו רבי עקיבא איגר, ורבי אברהם דנציג בחיי אדם.
לדעת רוב הפוסקים, איסור זה אינו נוהג בכינויים של ה' (חנון, רחום, וכדומה). אולם, בשם הגאונים מובא כי יש איסור הזכרת שם שמים לבטלה אפילו על כינויים.
נחלקו הפוסקים האם מותר להזכיר לבטלה שמות ה' בשפות שאינן עברית. הרדב"ז כותב על בסיס דברי הרמב"ם לגבי מחיקת השם ששמות אלה דינם ככינויים, שמותר להזכירם לבטלה, אולם, הוא מסיים שטוב להזהר מכך. גם רבי עקיבא איגר כותב שאין איסור הזכרת שם שמים לבטלה בשמות בשפות זרות (אך לדעתו אם מברך בלשון לעז יש בזה ברכה לבטלה). בשם הריטב"א מובא שהאיסור הוא רק בשמות המיוחדים, ומי שמזכיר שם ה' בשפה זרה אין לנדותו, אך גוערים בו. לעומת זאת, רבנו ירוחם סובר שיש איסור אף בשפה זרה, והחיי אדם מחלק בין איסור הוצאה לבטל לאיסור מחיקת השם, ומדמה זאת דווקא לאיסור קללה, שם המקלל בשם שבשפה זרה חייב, ולכן אוסר גם להוציא לבטלה שם בשפה זרה, וכך מופיע גם במשנה ברורה.
גדרי 'לבטלה'.
האיסור הוא להזכיר שם שמים לחינם, אך אם ההזכרה לא נעשית לחינם אלא במסגרת של שבח לה', לא ברור שהדבר מוגדר 'לבטלה'. אין חולק על כך שבמסגרת תפילה, קריאת התורה, או כל לימוד בתנ"ך מותר ואף צריך להזכיר שם שמים, ואין בכך משום הוצאת שם שמים לבטלה. על פי האמור לעיל, כתב רבי אברהם ישעיהו קרליץ שגם בתפילה אישית, שאינה בנוסח קובע, מותר להזכיר שם שמים, אם היא אינה נעשית בנוסח של ברכה. ואפילו במסגרת סיפור נפלאות ה' בתוך שיחה מותר להזכיר שם שמים. אמנם, הרב בצלאל שטרן כתב כי אף שהדבר מותר, ראוי שלא להזכיר שם שמים יותר מהמינימום הנצרך בתפילות וברכות, ולכן אין להוסיף תפילות ושבחות עצמאיות תוך אמירת שם שמים.
מעיקרון זה הסיקו התוספות וראשונים נוספים את שיטתם כי איסור ברכה לבטלה הוא מדרבנן בלבד, וכי, כאמור, הפסוק המובא בגמרא, "לא תשא את שם ה' אלהיך לשווא" הוא אסמכתא. זאת, משום שנוסח הברכה הוא שבח לה', אף אם אין חיוב לברך, ומשכך, אין באמירת ברכה לבטלה איסור הזכרת שם שמים לבטלה, אלא רק איסור דרבנן לומר נוסח של ברכה כאשר אין צורך בכך. מאידך, ממספר ראשונים נראה שאף אם ההזכרה נעשית לשם שבח, יש בה איסור אם היא ללא צורך.
הרמב"ם, בהתבסס על התלמוד הירושלמי, אומר שמי שטעה והוציא שם שמים לבטלה, יאמר מיד שבח כלשהו לה', ובכך יהפוך את האזכור לאזכור שאינו לבטלה.
לעומת כל הפוסקים הללו, הרמ"ה מתנגד למנהג לומר "אל מלך נאמן" לפני קריאת שמע, ובין היתר טוען כי יש באמירה זו הוצאת שם שמים לבטלה, אף שההזכרה נעשית בדרך שבח, כיוון שהיא מנותקת מההקשר בתפילה ואינה חלק מהברכה שלפניה או מקריאת שמע שלאחריה.
לדעת רבי ירוחם פישל פרלא, בהתבסס על שני המקורות השונים לאיסור, ישנם שני חלקים שונים לאיסור הוצאת שם שמים לבטלה, המתבססים על שתי הגדרות שונות למונח "לבטלה". איסור אחד הוא להזכיר שם שמים לחינם וללא צורך שאסור רק מכח מצוות עשה של יראת ה'. איסור נפרד הוא להזכיר שם שמים בהקשר של זלזול ולצורך דברי הבל, ובמקרה כזה ישנו איסור לא תעשה של "לא תשא".
הפוסקים דנו האם מותר לומר שם שמים בשירים ובזמירות שאינם תפילה ממש, אך מצד תוכנם מהווים שבח לה' או בקשה ממנו (בפרט זמירות שבת). הפסיקה המקובלת היא שאם מקפידים לומר את שם ה' מתוך כובד ראש, ומתוך כוונה לשבח את ה', הרי שזו לא אמירה לבטלה אלא לשם שבח. אמנם, אם שרים שלא מתוך כוונה לשבח את ה', אמירת שם ה' נחשבת כהוצאת שם שמים לבטלה. לעומת זאת, לדעת הרב בצלאל שטרן ראוי שלא לעשות כן.
במהלך לימוד תורה.
דיון מיוחד התעורר בפוסקים בשאלה האם מותר להזכיר שם שמים בלימוד תורה שבעל פה, למשל אמירת שמות הנזכרים בתלמוד או בפסוקים המצוטטים בו, או הזכרת שם ה' במהלך דרשה או שיעור. יש שהביאו ראיה שמותר להזכיר שם שמים מהגמרא האוסרת להזכרת שם שמים במהלך הלימוד רק על בעל קרי ומשום תקנת עזרא, אך לא ברור שם אם מדובר רק על שמות המופיעים בפסוקים או בכל לימוד. בנוגע להזכרת שם שמים במהלך אמירת פסוקים המצוטטים בגמרא או במהלך ציטוט פסוקים, דעת רוב הפוסקים היא שמותר, ואולי אף חובה להזכיר, ויש שמתירים להזכיר שם שמים אף אם הפסוק אינו מצוטט בשלמות. אמנם דעת רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין שעדיף לא להזכיר שם שמים במהלך הלימוד אפילו בפסוקים.
בנוגע להזכרת שם שמים במהלך לימוד שלא במסגרת פסוק, דעת מרבית הפוסקים היא שאסור לעשות זאת, אך דעת היעב"ץ כי בנוסח של תפילה או ברכה מותר להזכיר שם שמים, כדי שיתרגל לאמרם בנוסח הנכון. כמה פוסקים חילקו (בניסוחים שונים) בין שם אדנות, אותו אסור להזכיר במהלך לימוד, לבין שאר שמות ה' (אלהים, שדי, וכו') אותם מותר להזכיר במהלך לימוד.
הרחקות מהוצאת שם שמים לבטלה.
חז"ל הורו שגם אם יש צורך לומר שם שמים, ראוי שלא לעשות זאת בתחילת משפט, כדי שגם אם יאלץ מסיבה כלשהי לא לסיים את המשפט, לא תגרם מכך הוצאת שם שמים לבטלה. הדוגמה שמופיעה בגמרא היא אדם המקדיש קרבן, ומורים לו שלא לומר "לה' קרבן", אלא לומר "קרבן לה'". לדעת ריש לקיש, כדי להרחיק עוד יותר את הציבור משימוש בשם שמים, המציאו חכמים את "כינויי הנדרים" – מילות קוד שמאפשרות לאדם לנדור נדר מבלי להשתמש אפילו במילה קרבן.
רבי יהודה החסיד מזהיר בספר חסידים את הפייטנים שלא לפתוח את הפיוט בשם שמים, כדי שאנשים שמעוניינים להזכיר את שם הפיוט לא יאמרו שם שמים לבטלה. בנוסף על כך הוא מזהיר שאם אדם החל בסיפור מעשה והזכיר שם שמים, אין להיכנס לדבריו ולהפסיקו, כדי ששם שמים שהזכיר קודם לא יהיה לבטלה.
עונש.
כאמור, בגמרא נאמר שאיסור זה הוא איסור עשה ולא לאו, ולכן לכאורה אין חייבים עליו מלקות. ב נאמר בגמרא שם שהזכרת שם שמים לבטלה גורמת לעניות, ועל כן נפסק שם שמי ששומע אדם שמזכיר שם שמים לבטלה צריך להטיל עליו נידוי סמלי, ואם לא עשה זאת, הוא עצמו חייב נידוי. אמנם, מנדים רק למי שעבר על האיסור במזיד ולא בשוגג, וכן מתירים את הנידוי הזה מיד לאחר הטלתו, כדי לא להכשיל אנשים שלא ידעו שהוא מנודה ומפני שכיחות העברה הזו. לדעת התוספות המובאת בר"ן נידוי זה אינו עונש על העברה שעבר אלא אזהרה כדי לאיים על העובר שלא ישוב לעשות זאת בעתיד, אולם אחרים סוברים שמטרת הנידוי היא לכפרה על העברה שעבר או להענישו עליה.
הוגה את השם באותיותיו.
מלבד איסור הזכרת שם שמים לבטלה, ישנו איסור נפרד הנקרא "הוגה את השם באותיותיו". איסור זה מתייחס לשם המפורש בלבד, ואוסר לומר אותו כצורתו. בשל כך, כאשר נכתב השם המפורש הוגים אותו כאילו נכתב "אֲדֹנָי". מקור האיסור הוא בפסוק הנדרש על ידי חז"ל כמבדיל בין שמו של ה' אותו יש להעלים ("לעולם" נדרש כאילו כתוב "לְעַלֵּם"), לבין האופן בו יש להזכיר אותו.
אבא שאול מונה את ההוגה את השם באותיותיו כאחד מאלה ש"אין להם חלק לעולם הבא", אך גם לשיטתו, הגמרא מסייגת זאת לאדם ההוגה את השם ב"לשון עגה". מותר להגות את השם באותיותיו כשזה נצרך כדי ללמוד את ענייני השם המפורש, אך הגמרא מספרת כי מיתתו של רבי חנינא בן תרדיון, אחד מעשרת הרוגי מלכות, באה לו כעונש על שהיה הוגה את השם באותיותיו בפרהסיא ובציבור, אף על פי שהתכוון ללימוד.
יש סוברים שאיסור הוגה את השם באותיותיו כולל גם איסור לומר את אותיות השם בפני עצמן ברצף, גם בלא לומר את השם עצמו. בשל כך נוהגים שומרי מצוות רבים לומר "יו"ד ק"א וי"ו ק"א" כאשר הם מבקשים להזכיר את השם המפורש.
פיטר פרדריק סטראוסון
מוצארט (סרט)
פופ לטיניים
פופ לטיני
פופ לטיני (בספרדית ובפורטוגזית: ) הוא ז'אנר מוזיקת פופ המכיל בתוכו צלילים או השפעה מאמריקה הלטינית. הפופ הלטיני משלב בדרך כלל מוזיקה לטינית מהפכנית עם מוזיקת פופ אמריקאית. פופ לטיני מקושר לרוב למוזיקת פופ, רוק ודאנס בשפה הספרדית.
היסטוריה.
הפופ הלטיני הוא אחד מהז'אנרים הפופולריים ביותר במוזיקה הלטינית כיום. עם זאת, לפני הגעתם של אמנים כמו אלחנדרו סאנז, טליה, לואיס מיגל, סלינה, פאולינה רוביו, שאקירה, ריקי מרטין, גלוריה טרווי ואנריקה איגלסיאס, הגיע הפופ הלטיני לראשונה לקהל עולמי דרך יצירתו של מנהיג הלהקה סרז'יו מנדס באמצע שנות השישים.
השפעות והתפתחות.
הפופ הלטיני הפך לסוגה הפופולרית ביותר של המוזיקה הלטינית בארצות הברית במהלך שנות השמונים והתשעים ואף הפך לפופולרי גם בקרב מאזינים שאינם לטיניים. הפופ הלטיני הושפע מטכניקות הפקה וסגנונות מוזיקה אחרים שמקורם בעיקר בארצות הברית. מוזיקת טחאנו , שמרכזה בטקסס ובאזור הגבול של ארצות הברית / מקסיקו, החלה לכלול בתוכה סינתסייזרים, הפקה חלקה יותר וזאת, תוך שכללה בתוכה סוגות שונות כמו נורנטו וקונג'ונטו. יתרה מזאת, ניו יורק ומיאמי היו "הבית" של מועדונים לטיניים משגשגים, שבמהלך שנות השמונים הובילו לעליית הסגנון הלטיני וסגנן מוזיקת הדאנס.