בספרה המסתורין הנשי, בטי פרידן מנתחת את חייהן של עקרות בית. ההבנה שנשים ביקשו לעצמן יותר מאשר לגדל ילדים ולטפל בבית. הספר עורר הד רב ודיון על מקומן של נשים בחברה. בראיון, פרידן הסבירה: ...הבנתי שזה לא מספיק רק לכתוב ספר. צריך להיות גם שינוי חברתי. ... באותה תקופה...ראיתי בחור נושא שלט שאומר "הצעד הראשון במהפכה הוא התודעה." ובכן, אני יצרתי את התודעה בעזרת המסתורין הנשי. ועכשיו נדרש להקים ארגון וחייבת להיות תנועה. ואני עזרתי בשנים שלאחר מכן להקים את ארגון נשים לאומי (NOW), את הוועידה הפוליטית הארצית לנשים (National Women's Political Caucus) ואת NARAL, ארגון הפועל למען הזכות להפלה".
ב-1968 הוציא NOW מגילת זכויות, אשר מצדדת בהוספת תיקון לחוקה האמריקאית בנושא שוויון זכויות לנשים, אכיפת האיסור לאפליה על בסיס מגדרי על פי חוק זכויות האזרח, הזכות לחופשת לידה, הכרה בהוצאות גידול ילדים ומשק בבית לניכויי מס להורים עובדים, תמיכה בחינוך שוויוני ללא הפרדה מגדרית, שוויון הזדמנויות בהכשרה מקצועית ובקצבאות לנשים בעוני והזכות לקבל החלטות בתחום הרבייה והפריון.
עמדת NOW בסוגיות פמיניסטיות.
התיקון לשיויון זכויות בחוקה.
התיקון לחוקת ארצות הברית לשוויון הזכויות (ERA Equal Rights Amendment) היה הצעת תיקון החוקה שנועדה להבטיח שוויון זכויות לנשים. ההצעה המקורית הוגשה על ידי אליס פול וקריסטל איסטמן ב-1923. בשנת 1972, היא עברה בשני בתי הקונגרס והוגשה לבית המחוקקים לאשרור. NOW פעלה על מנת לקדם את האשרור על ידי ב 2/3 מהמדינות בארצות הברית (38 מתוך 50). ביחד עם ארגונים נוספים, NOW ארגון הפגנות וחרם כלכלי על מנת להפעיל לחץ על נציגי הציבור, אך בסופו של דבר התיקון לא התקבל. ההתנגדות לתיקון הובלה על ידי פיליס שלאפלי (Phyllis Schlafly), מחוקקת שמרנית אנטי פמיניסטית.
לסביות כסוגיה פמיניסטית.
ב-1969 אייבי בוטיני (Ivy Bottini), לסבית מוצהרת ונשיאת הסניף בניו יורק של NOW, ערכה דיון פתוח תחת הכותרת: האם לסביות היא סוגיה פמיניסטית?  באותה התקופה בטי פרידן, הנשיאה הארצית של הארגון, התנגדה להשתתפות לסביות מוצהרות בתנועה. היא התייחסה למספר הלסביות המוצהרות ב- NOW בכינוי "איום הלוונדר" ("lavender menace") ופיטרה את העורכת הלסבית של עלון התנועה ריטה מיי בראון. בשנת 1970 פרידן פעלה לסילוק לסביות, כולל אייבי בוטני, מהסניף הניו יורקי. בתגובה למעשיה של פרידן, שנה לאחר מכן, בכנס בו השתתפו 400 פמיניסטיות, קבוצה של 20 נשים שלבשו חולצה עם הכיתוב איום הלוונדר הפריעו, למהלך הכנס כמחאה. אחת הנשים קראה מניפסט (The Woman-Identified Woman), שהיה ההצהרה הלסבית הפמיניסטית הראשונה. הקבוצה, אשר מאוחר יותר קראה לעצמה לסביותרדיקליות "Radicalesbians", היו מהראשונות לאתגר את הטרוקסקסיזם של פמיניסטיות הטרוסקסואליות ותארו את החוויה הלסבית במונחים חיוביים. ב-1971 NOW קבל על עצמו את העקרון ש"לאישה יש את הזכות להגדיר ולבטא את עצמה כולל את המיניות שלה ולבחור את סגנון החיים שלה". כמו כן יצאה הצהרה לפיה אין זה הוגן לאלץ אמהות לסביות להישאר בנישואים הטרוסקסואליים או לחיות חיים כפולים על מנת להמשיך לגדל את ילדיהן. באותה השנה, NOW הציעה תמיכה משפטית ומוסרית בנושא הזכויות של אמהות לסביות במשמורת ילדים. ב-1973 הוקם כוח המשימה בנושא מיניות ולסביות.
הפלות.
זכות האישה לבחור האם לבצע הפלה הפך לנושא לדיון ציבורי ער, בעקבות פסק הדין רו נגד וייד ב-1973. השופטים קבעו כי חוק האוסר על הפלה מלאכותית סותר את חוקת ארצות הברית. פסק הדין הביא לניסיון לחוקק את חוק חופש הבחירה (Freedom of Choice Act) הקובע כי לכל אישה זכות היסוד לבחור ללדת או להפסיק הריון (NOW היו חלק מקואלציית הארגונים שקדמו את החוק). אולם, החוק לא הצליח לעבור ופסק דין נוסף של בית המשפט העליון בארצות הברית אסר למעשה לבצע הפלות אחרי השבוע ה-12 להריון. NOW היה פעיל מאז 1973 לקדם את נושא זכות האישה לגופה באמצעות חקיקה, לובי, והפגנות כדוגמת המצעד למען חיי נשים.
בית הקברות חסד של אמת
בית הקברות חסד של אמת הוא בית קברות יהודי בעיר סנט לואיס במדינת מיזורי שבארצות הברית.
בית הקברות, השוכן בעיר יוניברסיטי סיטי, נפתח בשנת 1893 על ידי אנשי הקהילה האורתודוקסית חסד של אמת, שנוסדה על ידי מהגרים יהודים מרוסיה (נוסדה ב-1888, התפרקה ב-1996). תחילה עמד שטחו על כשישה דונם וב-1926 הורחב בכ-77 דונם נוספים. ב-2019 היו קבורים בו כ-13,500 איש. ב-1967 הקימה הקהילה בית קברות נוסף ונפרד בעיר צ'סטרפילד במערבה של סנט לואיס.
בלילה שבין 19 ל-20 בפברואר 2017 חולל בית הקברות במה שנראה כאקט ונדליזם אנטישמי, כאשר כ-170 עד 200 מצבות בו הופלו ממקום עומדן.
טיינג'ין טיינהאי
טיינג'ין טיינהאי (בסינית: 天津天海足球俱乐部; באנגלית: Tianjin Tianhai) היה מועדון כדורגל מטיינג'ין שבסין. המועדון הוקם בשנת 2006 ומשחק באצטדיון מרכז הספורט האולימפי טיינג'ין.
נכון לשנת 2019 המועדון משחק בליגת העל הסינית, לאחר שעלה מליגת המשנה בשנת 2016.
בשנת 2017 צורפו למועדון שחקנים, כגון: אקסל ויטסל, שחקנה של נבחרת בלגיה ואלכסנדר פאטו.,המועדון נחשב למועדון עשיר מאוד.
בעונת 2018, העונה היחידה שבה המועדון השתתף בליגת האלופות האסיאתית, הקבוצה הגיעה לרבע הגמר, אך הפסידה בו לקאשימה אנטלרס היפנית.
בדצמבר הואשמו בעלי קבוצת "קואנג'יאן" בשימוש רב-פרסומי לא חוקי בשם, ובינואר הגיעה הקבוצה לסכם עם ההתאחדות לכדורגל בסין על שינוי שם הקבוצה ל"טיינג'ין טיינהאי".
טבלת התוצאות של טיינג'ין טיינהי בכל הזמנים.
מפתח
תיאה נתן
תיאה נתן (מאירוביץ) (בגרמנית: Thea Nathan Meierowitz; קניגסברג שבגרמניה, 16 באפריל 1908 - ירושלים, נובמבר 1998) הייתה מחלוצות העבודה הסוציאלית ביישוב העברי ולאחר מכן בישראל, יזמה את בתי הדיור המוגן הראשונים וקידמה חדשנות חברתית בתחום הגרונטולוגיה.
ראשית חייה.
תיאה מאירוביץ נולדה כבת רביעית מבין שלוש אחיות ואח למשפחה יהודית-גרמנית מתבוללת ממעמד הביניים, לאם ילידת פוזן המתוארת כאישה דומיננטית שעבדה קשה לפרנסת המשפחה ולאב יליד ליטא שהגיע לגרמניה בגיל שש, למד ועסק ברוקחות והפך עם השנים לפעיל בקהילה היהודית אך גם לפטריוט גרמני גאה. את ילדותה העבירה בקניגסברג, מלבד מספר שבועות בזמן מלחמת העולם הראשונה במהלכם ברחה המשפחה לברלין, וכבר בגיל 13 התחבטה בסוגיה האם היהדות היא דת או לאום, פיתחה זיקה לרעיונות סוציאליסטיים והצטרפה ל'קאמראדן' - ברית משוטטים גרמנית-יהודית (Kameraden - Deustchjüdischer Wanderbund) (), תנועת נוער יהודית סוציאליסטית ובתחילת דרכה א-ציונית, שבהמשך הפכה לתנועת וֶרְקְלוֹיְטֶה. היא החליטה ללמוד עבודה סוציאלית בבית הספר של המיסיון בקניגסברג, שם הייתה חריגה הן ביהדותה והן בעמדותיה הסוציאליסטיות. למרות כך סיימה את לימודיה בהצטיינות, עברה לברלין והחלה לעבוד בביטוח הלאומי הגרמני עם נשים שעסקו בזנות, כאשר גם שם וגם לפני כן נתקלה באנטישמיות רבה:"עוד לפני המשרה הזאת עבדתי מטעם עירית קניגסברג, עיר הולדתי, עם זונות. הייתי בת 18, אידיאליסטית, האמנתי באדם. באחת הבחורות שטיפלתי... השקעתי המון מעצמי, אביה החורג היה שיכור, אמה זרקה אותה מהבית והיא חייתה בבורדל, כמו ברומנים. איכשהו החזרתי אותה הביתה ומצאתי לה עבודה, והלכתי איתה לסינמה. יום אחד ישבתי איתה והיא התחילה לדבר על יהודים. אז אמרתי לה: גם אני יהודיה. היא אמרה: "לא מה פתאום". אבל אני התעקשתי. אז היא הסתכלה עלי ורצתה להגיד את הדבר הכי יפה שיכלה באותו רגע: "את לא יותר רעה ממני". וצריך להבין שבעיני עצמה היא הייתה הזבל הכי גדול שיש ואני, עד אותו רגע, הייתי המלאך הכי גדול שיש. מעט דברים בחיים פגעו בי כל כך כמו האמירה הזאת. זה היה אחד הדברים שקרבו אותי לציונות..."בעקבות כך ניסתה בשנת 1929 להקים מוסד לנערות יהודיות, ניסיון שלא צלח, ולבסוף עבדה עם יהודים שנקלעו לקשיים כלכליים, הן בעקבות המשבר הכלכלי העולמי באותן שנים והן בעקבות התחזקות הרוחות האנטי יהודיות בגרמניה הויימארית. תיאה יצרה קשרים ענפים עם דמויות מפתח בתחום הרווחה: 'דיברנו על בעיות חברתיות, האמנו אז שנוכל לשנות את העולם. בין המשתתפים היה גם וילפרד ישראל. תנועת הנוער והחוג הזה עיצבו את חיי, ועם חלק מהאנשים נשארתי בקשר כל החיים. אבל העבודה הסוציאלית עד אז הייתה נתונה בעצם בידי יהודים פילנתרופים שהסתכלו על הנצרכים מלמעלה. ואנחנו רצינו לשנות את היחס, רצינו שוויון. הקהילה היהודית בגרמניה הייתה מאד מפגרת בנושא העבודה הסוציאלית...'.
בעקבו כך החלה בשנת 1933 לעבוד עם הקהילה היהודית בציריך ואף קידמה העסקת עובדות סוציאליות מקצועיות בשכר, מה שלא היה מקובל עדיין. אולם גם שם תסכולה הלך וגבר מאחר שהממשל השווייצרי לא נתן היתרי עבודה ליהודים ואף שלחם לדרום אמריקה או הסגירם למשטר הנאצי בגרמניה. בעקבות כך היגרה בדצמבר 1935 לפלשתינה המנדטורית, לבד וללא אמצעים.
חייה לאחר הגירתה ליישוב העברי.
בתחילה עבדה בארגון יוצאי גרמניה, אך במהרה קיבלה הצעה מסגן ראש עיריית תל אביב, אליעזר פרלסון, לעבוד במחנה פליטים יהודים בגבול שבין תל אביב ליפו, שם נפגשה לראשונה עם יהודי עדות המזרח. היא המשיכה לעבוד בשכונות מצוקה ועוני בתל אביב במשך כ-14 שנים, יצרה קשרי עבודה טובים עם ראש העיר ישראל רוקח והנחילה פרקטיקות חדשניות כגון עבודת צוות רב מקצועית.