פנקהרסט נטתה בזמן זה לקומוניזם שמאלי או לקומוניזים מועצתני. היא הייתה דמות חשובה בתנועה הקומוניסטית בזמן זה והיא נכחה בישיבות של הקומינטרן ברוסיה ובאמסטרדם, וכן בישיבות של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית. היא התווכחה עם לנין על צנזורה, ותמכה בקומוניסטים מרקסיסטים כמו אמדאו בורדיגה ואנטון פנקוק .
הולדת בנה ויחסיה עם משפחתה.
ב-1918, פנקהרסט עברה לגור עם סילבו קוריו , סוציאליסט איטלקי. היא התנגדה למוסד הנישואים, ובמיוחד לפרקטיקה של אימוץ שם הגבר על ידי האישה, וסירבה לעשות כן. בשנת 1927, כאשר פנקהרסט בת 45, נולד בנה, ריצ'רד פנקהרסט. דבר זה העכיר עוד יותר את היחסים עם אמה, אמלין, שסירבה לפגוש את בתה ונכדה, עד למותה, בשל סירובה של סילביה להינשא.
פעילות למען אתיופיה.
בתחילת שנות ה-30, הפחיתה פנקהרסט את הפעילות הקומוניסטית שלה, ופעלה יותר בהקשרים של אנטי-פשיזם ואנטי-קולוניאליזם. ב-1932 היא הייתה אשת מפתח בהקמת המועצה הסוציאליסטית לבריאות הפועלים. היא הגיבה לפלישה האיטלקית לאתיופיה על ידי פרסום כתב העת "ניו טיימס אנד אתיופיה ניוז" החל מ-1936, והפכה לתומכת של היילה סלאסי. היא גייסה תרומות לבית החולים להוראה הראשון באתיופיה, וכתבה באופן נרחב על אמנות ותרבות אתיופית; מחקריה פורסמו בספר "אתיופיה, היסטוריה תרבותית" בשנת 1955.
החל משנת 1936, MI5 שם את פנקהרסט תחת מעקב. ב-1940 היא כתבה לוויקונט סווינטון, שעמד בראש הוועדה לחקר גיס חמישי בבריטניה, ומסרה לו רשימת פעילים פשיסטים שעודם חופשיים, ופעילים אנטי-פשיסטיים שמצויים במאסר. עותק של מכתב זה נמצא בארכיון של MI5, עם הערה בכתב ידו של סווינטון, בה כתוב: "מדומני שזהו מקור מידע מפוקפק ביותר".
עם שחרור אתיופיה מאיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה, פנקהרסט נהייתה לתומכת חזקה של איחוד אתיופיה עם סומלילנד האיטלקית לשעבר, ו-MI5 הגבירו את המעקב אחריה. ב-1948 סוכנות הביון בקשה לעצב אסטרטגיה ל"השתקת גב' סילביה פנקהרסט המאוסה". פנקהרסט, בינתיים, הייתה ליועצת של היילה סלאסי, ובהזמנתו, ב-1956 עברה לגור באדיס אבבה יחד עם בנה. היא ייסדה ירחון "אתיופיה אובזרבר" שדיווח על היבטים רבים של החיים באתיופיה והתפתחות המדינה.
מותה.
סילביה פנקהרסט נפטרה באדיס אבבה ב-1960, בגיל 78, ונקברה בטקס קבורה ממלכתי שבו כינה אותה היילה סלאסי "אתיופית של כבוד". פנקהרסט היא הזרה היחידה שקבורה לפני קתדרלת השילוש הקדוש באדיס אבבה, אזור השמור לגיבורי המלחמה נגד איטליה.
צ'ילואה
צ'ילואה, הידוע גם בשם האי הגדול של צ'ילואה (בספרדית: Isla Grande de Chiloé) הוא אי באוקיינוס השקט בסמוך לאמריקה הדרומית, אל מול חופי צ'ילה. האי הוא האי המרכזי בארכיפלג צ'ילואה, והוא שייך למחוז לוס לאגוס. מתגוררים בו, נכון ל-2002, כ-155,000 תושבים.
אורכו של האי צ'ילואה הוא 190 ק"מ מצפון לדרום, ורוחבו נע בין 55 ל-65 ק"מ ממזרח למערב. שטחו משתרע על פני 8,394 קמ"ר והוא האי השני בגודלו בצ'ילה, אחרי ארץ האש, והחמישי בגודלו בדרום אמריקה. האי נפרד מהיבשת בתעלת צ'קאו (Canal de Chacao) בצפון, במפרץ אנקוד (Golfo de Ancud) ומפרץ הקורקובדו (Golfo de Corcovado) במזרח ובארכיפלגו דה לוס צ'ונוס (Archipiélago de los Chonos) בדרום.
בירת האי היא העיר קסטרו, הנמצאת במזרח האי; העיר השנייה בגודלה בו היא אנקוד, הנמצאת בפינתו הצפון מערבית; כן נמצאים באי מספר כפרים ועיירות נמל קטנות יותר, כגון קייון (Quellón), דלקאווה (Dalcahue), וצ'ונצ'י (Chonchi).
קתדרלת ברלין
קתדרלת ברלין או הברלינר דום (בגרמנית: Berliner Dom) היא קתדרלה הנמצאת באי המוזיאונים במרכז ברלין שבגרמניה. הכנסייה נבנתה בין השנים 1895–1905 והיא ממוקמת בסמוך ללוסטגארטן. בעבר שכן בסמוך לקתדרלה ברלינר שטאדטשלוס, במקום שעליו עמד בעבר הברלינר שטאדטשלוס עמד בעבר ארמון הרפובליקה וכיום עומד בו המוזיאון פורום הומבולדט שמראהו החיצוני זהה לברלינר שטאדטשלוס.
היסטוריה.
במקום של הקתדרלה כיום נבנו ארבע כנסיות. הראשונה נבנתה בשנת 1451 ונהרסה בשנת 1536. הכנסייה השנייה באתר נבנתה בשנת 1536 והורכבה מספינה ראשית ושני מגדלי פעמונים עם צריחים מחודדים. הצריחים המחודדים הוחלפו לאחר מכן בצריחים בסגנון הבארוק. הכנסייה נהרסה בשנת 1747. הכנסייה השלישית שנבנתה במיקום זה הייתה קתדרלה שתוכננה על ידי יוהאן בואומן. קתדרלה זו נבנתה בשנת 1747 בסגנון בארוק. בשנת 1822 שופצה הקתדרלה בסגנון נאו קלאסי על ידי האדריכל קארל פרידריך שינקל.
בשנת 1894 הורה הקייזר וילהלם השני על הריסת מבנה הקתדרלה הישנה ובניית קתדרלה חדשה. קתדרלה זו תוכננה על ידי האדריכל יוליוס רשדורף (Julius Raschdorff). אורכה של הקתדרלה החדשה 114 מטרים, רוחבה 73 מטרים וגובה 116 מטרים. קתדרלה זו, בשל גודלה, נועדה לשמש מעין "משקל נגד" לבזיליקת פטרוס הקדוש שבותיקן.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע הבניין קשות בהפצצות האוויריות של שלהי המלחמה. בתום המלחמה הותקן גג זמני על מנת להגן על מה שנותר במבנה, ובשנת 1975 החל שיקום המבנה ובניית הכיפה מחדש. בשנת 1984 החל שיקום תוכו של המבנה (שיקום שנעשה בצורה פחות מפוארת מאשר היה במבנה שתוכנן על ידי רשדורף) וב-1993 נפתחה הקתדרלה לציבור.
נויה נאציונלגאלרי
שלוון שחור ראש
מפוצ'ה
מפוצ'ה (במפודונג: Mapudungun) הוא שמם של תושביה הילידים של מרכז צ'ילה ודרומה, וכן דרום ארגנטינה. פירוש השם בשפת המפודונג הוא הלחם של "עם" או "אנשים" (צ'ה) ו"של הארץ" (מפו), כלומר "אנשי הארץ".
בני המפוצ'ה כונו גם "אראוקאנים" (Araucanians) בפי הספרדים שהגיעו לצ'ילה רק במאה ה-16, אולם כיום כינוי זה נחשב לפוגעני בעיני בני המפוצ'ה, ו"מפוצ'ה" הוא הכינוי המועדף עליהם ואשר מקובל בשיח הצ'יליאני והארגנטינאי כאחד. מקור השם "אראוקונים" הוא בשם המקום "אראקו" בשפת המפודונג שפירושו "מים של טיט", ולא במילה "מורד" (arauco) בשפת הקצ'ואה, כפי שמקובל לחשוב.
בני המפוצ'ה היו חקלאים וארגונם החברתי התבסס על משפחות שהונהגו בידי "לונקו" (lonko), מנהיג שבטי. בזמן מלחמה היו מתאגדים בני המפוצ'ה ליחידות גדולות יותר מהארגון המשפחתי-שבטי של ימי השגרה, ובוחרים להם טוקי (toqui; "נושא גרזן") כמנהיגם הצבאי.
בני המפוצ'ה הם קבוצה מגוונת מבחינה אתנית, הכוללת מספר קבוצות החולקות מבנה חברתי, דתי וכלכלי משותף, כמו גם מורשת לשונית משותפת. מכיוון שכך עשוי המונח "מפוצ'ה" לשמש הן לציון כלל בני הפיקונצ'ס (Picunches), אוליצ'ס (Huilliches) והמפוצ'ס (Mapuches), והן לבני המפוצ'ס בלבד.
השפעתם של בני המפוצ'ה השתרעה מנהר אקונקאגוואה (Aconcagua) ועד למישורי הפמפס הארגנטינאיים. כיום הם מתגוררים במחוז אראוקניה (Araucanía), בעמקים בין הנהרות של איטאטה (Itata) וטולטן (Toltén). בני האאוניקנק (Aonikenk) הצפוניים, להם קרא פרדיננד מגלן "פטגונים", היו קבוצה אתנית שנמצאו בקשר עם בני המפוצ'ה, ואשר אימצו את שפתם וחלק ממנהגיהם. כיום הם קרויים טוולצ'ה (Tehuelche).
בני המפוצ'ה התנגדו לשלטון הספרדי עד לסוף המאה ה-19. מרבית אדמותיהם נמכרו לחקלאים ולחברות יערנות. לפי ה-BBC, כ-9% מכלל הצ'יליאנים מזדהים כבני המפוצ'ה. מנהיגם כיום הוא הקטור לאיטול.
ברלינר דום
ביל אוואנס
מוזיאון קייזר פרידריך
ארוקאנים
אראוקאנים
מלחמת האראוקו
מלחמת האראוקו (בספרדית: Guerra de Arauco) הוא שמו של עימות ממושך, שנמשך כ-350 שנה בדרגות שונות של אינטנסיביות, בין הכובשים הספרדיים ובני הרפובליקה של צ'ילה אחריהם, לבין בני המפוצ'ה (אותם כינו הספרדים "אראוקנים") בדרום צ'ילה.
נהוג לציין את תחילתה של מלחמת האראקו בקרב רינוגוואלן (Reynogüelén), שהתחולל בשנת 1536 בקרבת מפגש הנהרות ניובלה (Ñuble) ואיטאטה (Itata), בין המשלחת של דייגו דה אלמגרו (Diego de Almagro) לבין לוחמים מאורגנים היטב מבני המפוצ'ה. החל משנת 1609 ערכו מושלי צ'ילה "פרלמנטים" (Parlamentos) עם ראשי שבטי המפוצ'ה, בהם דנו על תנאי שימור הסטטוס קוו בין הצדדים, אולם תקופות שלום אלו הופרעו לעיתים קרובות בידי שני הצדדים. רק בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, השלימה המדינה הצ'יליאנית המודרנית את התהליך שנודע כהרגעת אראוקניה (Pacificación de la Araucanía), שסיים את מלחמת האראוקו ארוכת השנים.
מלחמת האראוקו הייתה גורם מעצב חשוב בהיסטוריה של צ'ילה ותרמה ליצירתה של חברה מיוחדת בדרום הקולוניה, והמדינה אחריה. המלחמה סיפקה גם אחדים מהמיתוסים המכוננים של צ'ילה, החל באפוס מסוף המאה ה-16, לה ארוקאנה (La Araucana), פרי עטו של אלונסו דה ארסייה (Alonso de Ercilla), המתאר את השלב הראשון במלחמת האראוקו, וכלה באחדים מהמנהיגים הצבאיים של המפוצ'ה, הטוקיס (toqui) לאוטארו וקאופוליקאן.
הכיבוש הספרדי.
הדעה הרווחת היא שהקונפליקט החל ב-1536 עם קרב ריינוגיואלן (Reynogüelén). הקרב נערך ליד מפגש נהרות הניובל והאיטטה.
אינפיניטסימאלי
אינפיניטיסימאלי
מערכת הקאסטה באמריקה הלטינית בתקופה הקולוניאלית
מערכת הקאסטה באמריקה הלטינית בתקופה הקולוניאלית (בספרדית: Casta) הייתה מערכת של ריבוד חברתי שהתבססה על מוצאו של אדם ומאפייניו החיצוניים, אך גם על מאפיינים מעמדיים, כלכליים ותרבותיים. משמעותו המילולית של המונח היא "מוצא", "מין", "זן", ו"גזע". מערכת חברתית זו קשורה בתקדים האיברי של טוהר הדם, אולם היא נטועה עמוקות במציאות החדשה שנוצרה ב"עולם החדש."
באמריקה הספרדית.