שאקור זכה להערכה רבה מצד ראפרים שונים - הראפר אמינם שלח מכתב לאימו של טופאק ובו כתב שהוא מודה לה על שגידלה את טופאק והוא השפיע עליו איך לא לחשוב על מה שאחרים יגידו. בספר "How to Rap: The Art &amp; Science of the Hip-Hop MC" כתב הראפר בישוף למונט כי טופאק שאקור "שולט בכל אלמנט ובכל היבט של ראפ", ו-Fredro Starr מתוך הרכב ההיפ הופ "Onyx" אמר ששאקור היה "המאסטר של הזרימה". "כל ראפר שגדל בשנות התשעים הושפע וחייב משהו לטופאק" אמר הראפר 50 סנט. "הוא לא נשמע כמו מישהו שהיו לפניו ראפרים". אתר האינטרנט "About.com" הכתיר את שאקור בתור "הראפר המשפיע ביותר אי פעם".
על מנת לשמר את המורשת של טופאק, הקימה אמו את קרן משפחת שאקור בשנת 1997. המשימה המוצהרת של הקרן היא "לספק הדרכה ותמיכה עבור תלמידים השואפים לשפר את הכישרון היצירתי שלהם". הספונסרים של הקרן הקימו תחרויות, אירועי צדקה, מחנות אמנות עבור בני נוער, הופעות ומלגות לתואר ראשון. בשנת 2005 הקרן פתחה באופן רשמי את "טופאק אמארו שאקור המרכז לאמנויות" (TASCA) בסטון מאונטיין שבג'ורג'יה, שבו צילמו את הקליפ לסינגל Pac's Life. ב-14 בנובמבר 2003, יצא סרט דוקומנטרי על טופאק שאקור בשם "" (Tupac: Resurrection) באישור אמו של שאקור. הסרט מורכב מראיונות שונים של שאקור בתוכניות שונות, על רגעי השיא וסיפורים שונים, כאשר שאקור עצמו הוא זה שמספר את המקרים. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית "הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר" בשנת 2005. ההכנסות של הסרט הופנו למטרות צדקה.
באפריל 2003 התקיים באוניברסיטת הרווארד כנס אקדמי על חייו והשפעתו של טופאק. פרופסור מארק אנטוני ניל מאוניברסיטת באפלו של ניו יורק טען כי שאקור היווה "אינטלקטואל אורגני" בכך שביטא את חששותיה של קבוצה גדולה. פרופסור ניל ציין גם בכתביו כי מותו של שאקור הותיר ״חלל מנהיגות בקרב אומני ההיפ הופ״. הפרופסור לתקשורת מארי פורמן התייחס לסמליות ולמיתולוגיה סביב מותו של שאקור. במחקרו עלה כי לאוהדיו של שאקור יש רצון "להצליח להחיות את טופאק כגורם חיים שמימי". אמט פרייס, פרופסור למוזיקה באוניברסיטת נורת'איסטרן, תיאר את שאקור כ"אמן פורה" שהיה "מונע על ידי תחושה נוראה של דחיפות", במסע כדי "לאחד את הנפש, הגוף והרוח". מייקל אריק דייסון מאוניברסיטת פנסילבניה, שחיבר את הספר "Holler If You Hear Me: Searching for Tupac Shakur", ציין כי שאקור "דיבר בצורה מבריקה והיה בעל תובנה כמי שמעיד על הכאב של מי שלעולם לא תהיה לו את הפלטפורמה שלו. הוא אמר את האמת, אפילו בעודו נאבק עם שברי הזהות שלו".
בסוף שנת 2003, רשת מותגי הביגוד "Makaveli" הושקה על ידי אפני. בשנת 2005, Death Row הוציאה לאור אלבום הופעה של שאקור בשם ", שמציג את הופעתו האחרונה של שאקור מיולי 1996. באוגוסט 2006, הביוגרפיה של טופאק שאקור הופצה. הביוגרפיה האינטראקטיבית נכתבה על ידי ג'מאל ג'וסף, חבר בפנתרים השחורים. הוא כלל תצלומים משפחתיים שלא נראו, סיפורים אינטימיים, ומעל 20 רפרודוקציות של שירים, חוזים, תסריטים ומאמרים אישיים בכתב ידו של שאקור. אלבום הסטודיו השישי של שאקור שיצא לאור לאחר מותו, Pac's Life, יצא לאור ב-21 בנובמבר 2006, והוא מנציח את יום השנה העשירי למותו של שאקור. עד היום, טופאק נחשב לאחד האמנים הפופולריים ביותר בתעשיית המוזיקה.
ב-16 באפריל 2012, במהלך פסטיבל קואצ'לה (Coachella Valley Music and Arts Festival) שבקליפורניה, הופיעה על במת הפסטיבל דמותו של שאקור כהולוגרמה בזמן הופעתם של הראפרים סנופ דוג ודוקטור דרה. על פי דיווחים, עלות הפקת דמותו של שאקור (שביצעה את השירים ו-Hail Mary במהלך ההופעה) כ-10 מיליון דולר.
ב-2014 התחילו הצילומים לסרט הביוגרפי על חייו של טופאק, שהופק בין היתר על ידי אימו אפיני שאקור ויצא לאקרנים בשנת 2017.
ספריית הקונגרס.
הלהיט של שאקור "Dear Mama"" הוא אחד מתוך 25 השירים שהתווספו להקלטות לאומיות בשנת 2010. הספרייה של הקונגרס כינתה את הסינגל כ"מחווה מרגשת ורהוטה לאימהות של ראפרים שנרצחו, ולכל האימהות שנאבקות מול התמכרות, עוני ואדישות חברתית. "הכבוד הזה מגיע שבעה ימים לאחר יום הולדתו של שאקור, שהיה צריך להיות באותה שנה בן 39. טופאק הוא הראפר השלישי שנכנס לספרייה, אחרי גראנדמאסטר פלאש ופאבליק אנמי.
פרסים.
במהלך חייו, וגם אחרי מותו, זכה טופאק להערכה רבה כאמן. בין הפרסים שקיבל היו:
דיסקוגרפיה.
עד היום ראו אור 12 אלבומי אולפן של טופאק, 10 אלבומי אוסף, 44 סינגלים ו-40 וידאו קליפים.
פילמוגרפיה.
מלבד היותו ראפר מצליח, השתתף טופאק במספר סרטים. בסרטו הראשון, "Nothing But Trouble", שיחק שאקור בתור הופעת אורח עם ההרכב הישן שלו, Digital Underground. התפקיד הראשון שלו היה בסרט "רחובות אלימים" (Juice), כששאקור שיחק את הדמות "בישופ", והוא זכה לשבחים ממגזין הרולינג סטון, שבו אמר הכותב פיטר טראברס ששאקור היה הדמות "הממגנטת ביותר של הסרט". הוא המשיך לככב עם ג'נט ג'קסון בסרט "לאהוב ולהתגבר" (Poetic Justice), והיה מועמד לפרס השחקן המצטיין, אך לא זכה. הסרט האחרון לפני מותו שבו שיחק היה "כללי המשחק".
סרטים תיעודיים וביוגרפיות.
חייו של שאקור הוכרו בסרטים תיעודיים גדולים וקטנים, כשכל סרט מנסה לתפוס אירועים שונים במהלך חייו הקצרים של שאקור. הסרט "" שיצא בשנת 2003 היה מועמד לסרט התיעודי הטוב ביותר באוסקר.
אין (נהר)
אין (גרמנית Inn; רומאנש En) הוא נהר באירופה, העובר לאורך 517 ק"מ במדינות שווייץ, אוסטריה וגרמניה. האין הוא אחד מן היובלים העיקריים של נהר הדנובה.
מהלך הנהר.
הנהר יוצא מהרי האלפים, בקרבת העיירה השווייצרית סנט מוריץ שבעמק אנגאדין (Engadin), אשר מקור שמו הוא מן הנהר (התחילית "En"). משם הוא ממשיך לכיוון צפון-מזרח ונכנס לתוך אוסטריה, וכשמגיע לעיירה האוסטרית לאנדק הוא פונה מזרחה, חוצה את המדינה האוסטרית טירול ואף נכנס לבירתה אינסברוק. לאחר מכן הוא חוצה את גבול אוסטריה-בוואריה (שבגרמניה) ליד העיירה קופשטיין.
בשטח בוואריה הנהר זורם צפונה וחוצה את הערים רוזנהיים, ואסרבורג אם אין וואלדקרייבורג; לאחר מכן הוא פונה מזרחה וחוצה את העיירות מיהלדורף ונויטינג. לאחר מכן הוא גדל בצורה משמעותית, כשנשפכים אליו הנהרות זלצך ואלץ.
בקטע זה, לאחר שנשפכים אליו שני הנהרות ועד הזרימה אל תוך הדנובה, הוא יוצר גבול טבעי בין גרמניה ואוסטריה. ערים שבהן עובר הנהר בקטע זה הן: בגרמניה זימבאך ופאסאו ובאוסטריה בראונאו אם אין ושרדינג. לדנובה הוא נשפך סמוך לעיר פאסאו, יחד עם הנהר אילץ.
אריה ליב סמיאטיצקי
אריה ליב סֶמיַאטיצקי (1883, סוקולי, פלך גרודנו, האימפריה הרוסית (פולין) – 1945, תל אביב) היה סופר עברי, עורך, מתרגם ומורה.
ביוגרפיה.
אריה ליב בן צבי סמיאטיצקי נולד בשנת 1883 בעיירה סוֹקוֹלִי (סאָקאָלי; Sokoły), הסמוכה לעיר לומז'ה, בפלך גרודנו שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בחבל פודלסיה שבמזרח פולין). הוא למד בחדר ובישיבה, אך במקביל למד גם לימודים כלליים. הוא החל בעבודתו כמורה בגיל 21, בתחילה בעיר גרודנו, בשנת 1904, ובשנת 1907 עבר להורות ולהתגורר בעיר וילנה. בווילנה החל לעסוק גם בתרגום ועריכה, הצטרף למערכת העיתון העברי "הזמן", והתמחה בסִגנוּן ושכתוב.
סמיאטיצקי יצא למסע ארוך, ונדד בערי רוסיה, קווקז ואוזבקיסטן. הוא הגיע במסעו עד לעיר בוכרה, וישב זמן קצר בין יהודיה. כשחזר ממסעו שב אל ההוראה: תחילה בוורשה, שם לימד בבית הספר התיכון של מגנוס קרינסקי, ואחר-כך בלודז', בגימנסיה של ד"ר מרדכי זאב ברוידא.
בעת מלחמת העולם הראשונה שהה בפולין, והיה מפקח על בתי ספר יהודיים.
כישרון העריכה שלו קנה לו אוהדים והתפרסם, וחיים נחמן ביאליק הזמין אותו לעבוד כעורך ומסגנן בהוצאת "מוריה" שלו; בתחילה באודסה, ואחר כך, בשנת 1921, יצא מרוסיה עם חבורת ביאליק, והמשיך עם הוצאת "מוריה" (לימים "דביר") גם בבאד הומבורג שבגרמניה.
בשנת 1925 עלה סמיאטיצקי לארץ ישראל, התיישב בתל אביב והמשיך בעבודתו כעורך ומתרגם. בשנות עבודתו בהוצאת אמנות ובהוצאות אחרות ערך, סִגנן ו"שִכתב", מאות ספרים. הוא לא נהג לחתום את שמו על הספרים. הוא גם השתמש בשמות עט שונים – ל. סמן, א' אחירב, א. שמו (ואף "אלמוני") – בהם חתם בעיקר על תרגומיו.
היה חבר אגודת הסופרים העברים.
סמיאטיצקי נפטר בשנת 1945. נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
תרגומיו.
סמיאטיצקי תרגם גם תרגומים נוספים, שנדפסו בכתבי עת עבריים, ובהם מגילת נמרוד מאת ש. אנ-סקי, הדבורה זיוית (הדבורה מאיה) מאת בונסלס (חתם על התרגום כ"אלמוני") ועוד.
צבתן נקוד
צַבתָן נקוד או צבתן מצוי (שם מדעי: "Forficula smyrnensis"), המכונה גם חרק מספריים או חיית מספריים, הוא חרק מסוג צבתן השייך למשפחת הצבתניים.
הצבתן הוא חרק לילי בעל גלגול חסר. אורכו בין 16 ל-26 מילימטרים, כולל הצבת. כנפי החפיה של הצבתן קצרות מאוד, כרבע מאורך הבטן בלבד, ובמרכזן כתם לבנבן - הכתמים שעל שמם נקרא הצבתן "נקוד". כנפי התעופה גדולות, אולם במנוחה הן מקופלות מספר פעמים לאורך ולרוחב, עד שהן נראות כזוג נוסף של כתמים לבנים המבצבץ מתחת לכנפי החפיה. צבע גופו של הצבתן חום אך ראשו, חזהו ורגליו בהירים יותר. לראשו שני מחושים בעלי עשרה מקטעים. לזכר גוף ארוך מלנקבה, צבת רחבה יותר בבסיסה ומעוקלת יותר. לנקבה צבת דקה יותר וישרה, בדומה לצבת הנימפות. בטנו של הזכר מחולקת לעשרה מקטעים כולל הצבת, ולנקבה רק 8 מקטעים.
מזון.