פלדמן נחשב נועז וגלוי בדעותיו ובהתבטאויותיו המביעות ביקורת כלפי מערכת המשפט והוא מרבה לבטאן במאמרים ובראיונות בכלי התקשורת. להלן כמה ציטוטים:
על עולם המשפט.
בריאיון לאילנה דיין אמר: "עולם המשפט הוא עולם השקר... אלו חיים בנשף מסכות... המערכת לא יודעת לעשות צדק... המשפט אינו נותן סיכוי לאיש, מי שמזוכה - זה במזל; באותה מידה אפשר לערוך הגרלה: לקחת אלף נאשמים ולהטיל בגורל שני זיכויים..."
בריאיון לאורנה בן דור אמר פלדמן: "יש שמועה די משמעותית על קיומה של כנופיית שלטון החוק, כפי שהיא מכונה, שהיא יכולה להעיף, להרים ולהוריד את כל מי שהיא רוצה, ששומרת בכספת תיקים על כל אחד, ואין כמעט אדם שאין לו תיק".
על עבודת הפרקליט.
"הפרקליט אינו מחפש את האמת, ואינו מוצא אותה... כשאני מקבל על עצמי לקוח, אני לוקח את השקר ומוסיף לו את האסתטיקה שלי, אחרת אין לו סיכוי... במקצוע הזה יש הרבה הונאה, הונאה עצמית והונאת האחר - הלקוח, התובע, השופט... מכל התיקים שייצגתי, המקרה היחיד שבו אני יכול לומר שייצגתי את האמת היה של הנאשם ברצח חנית קיקוס שטוען לחפותו, אלא שגם שם כולם שיקרו, הפרקליטות, בית המשפט, בית המשפט העליון... אין דבר מרעיל את הנשמה יותר מן השקר... לעיתים קרובות אני מתעב את המקצוע ושואל את עצמי מה אני עושה שם... חיי הפרקליט מבוזבזים, אלו חיים שאין בהם תוחלת, ללא תועלת, ללא הנאה וללא יתרון... הנחמה שלי היא אותם מקרים שאני נלחם למען עניינים עקרוניים ומצליח בהם".
על חוסר האפקטיביות של השמאל האקטיביסטי.
"... והכיבוש הפך להיות לשאלה משפטית; כיבוש הוא לא שאלה משפטית, הוא שאלה אנושית מהדרגה הראשונה; הוא שאלה מוסרית מהדרגה הראשונה; הוא שאלה שנוגעת לכל אחד מאיתנו, וכל אחד שיבוא יום אחד וינסה להצדיק את עצמו מה הוא עשה בתקופה החשוכה הזאת. ולהגיש בג"ץ - זה לא מספיק; לבוא ולהגיד: אני הגשתי בג"צים; אני כתבתי דו"חות; אני הלכתי ודיברתי עם אנשים; אני צילמתי; אני עשיתי סרט - לא שווה כלום. כל הקבוצה הזאת שתבוא יום אחד לאותו בית משפט דמיוני, וכל אחד יספר מה שהוא עשה - שום דבר, לא שווה כלום. אני הייתי עומד שם? לגיהנום!; עשית סרט? לגיהנום!; הגשת עתירה לבג"ץ? לגיהנום!; כתבת מאמרים, היית גדעון לוי (לא שאני רוצה לראות אותו בגיהנום) אבל היית גדעון לוי? כתבת כל פעם על הכיבוש? אפילו היית עמירה הס ועברת לגור שם - גם היא לגיהנום. כי זה כלום, זה לא שווה כלום, כל הדברים הללו, והדבר הזה הוא דבר מטריד ביותר. אז שיבואו יום אחד, עוד עשר-עשרים שנה, ויקראו את פסקי הדין של בית המשפט העליון, ויבינו, בעיקר, שהיושבים כאן בארץ, באולם הזה, בכל מקום אחר, לא נקפו אצבע. עשו רק למענם: הגשתי בג"צים, כי הייתי עורך דין; הגשתי בג"צים, כי היה לי נחמד; עשיתי סרט, כי עשיתי סרטים דוקומנטריים; תראו כמה סרטים דוקומנטריים יש על הכיבוש, על הערבים; כמה ספרות נכתבת על זה: 'פה ושם בארץ ישראל' ועוד כהנה וכהנה, אבל מישהו עשה משהו אמיתי למען או בשביל להפסיק את הכיבוש? אין אחד כזה. אז כולכם לגיהנום!"
אמנון זכרוני
אמנון זכרוני (1935 - 12 באוקטובר 2017, כ"ב בתשרי ה'תשע"ח) היה עורך דין ישראלי; מראשוני הסרבנים לשירות צבאי ממניעים פציפיסטיים, ופעיל שמאל שנאבק למען חופש הביטוי וזכויות האדם. שימש כפרקליטם של אישים בולטים בציבוריות הישראלית.
ביוגרפיה.
זכרוני נולד וגדל בתל אביב בתקופת המנדט הבריטי. בנעוריו ערך את עיתון בית הספר. למד בגימנסיה גאולה, בה היה תלמיד מצטיין וריכז חוג ספרותי. בילדותו נטה לימין, וחילק כרוזים של האצ"ל, אך בתיכון עבר לדבריו "גלגול", כשהתוודע בעת גיוסו לצה"ל ביקש לשרת ביחידה עם אימונים קרביים מצומצמים, בשל היותו פציפיסט, אולם הוא נשלח לחטיבת גולני הקרבית ויועד לקצונה. ביחידה זאת גם לא סופק לו מזון צמחוני. תחילה סירב להישבע אמונים לצה"ל, ואחר כך סירב לשרת בכלל, ובמרץ 1954 סירב פקודה ונפקד מיחידתו, בכך היה מסרבני השירות הראשונים בצה"ל מתוך פציפיזם. הוא נכלא ונדון לשבעה חודשי מאסר.
ב-28 במאי 1954 פתח בשביתת רעב שנמשכה 24 ימים, בבית חולים ובבית כלא צבאי. שביתת הרעב זכתה לכיסוי תקשורתי נרחב ובהתערבות ראש הממשלה משה שרת ובניגוד לדעתו של שר הביטחון פנחס לבון הוקל עונשו והוא שירת כמתרגם ועורך ביטאונים בהג"א. במהלך שביתת הרעב ייצג אותו עורך דין מרדכי שטיין מתנועת הכוח השלישי, בה פעל זכרוני לאחר מכן. בשנת 1955 היה פעיל במאבק למען נישואים אזרחיים בישראל.
קריירה משפטית וציבורית.
זכרוני החל את הקריירה המשפטית שלו בשנות השישים - ב-1958 סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית, ובשנת 1960 הוסמך כעורך דין. ב-1965 היה ממקימי "העולם הזה - כוח חדש", של אורי אבנרי, והיה מזכיר התנועה בכנסת ויועצה המשפטי בכנסת השביעית, ובשל השפעתו כונה "הח"כ ה-121". זכרוני היה גם היועץ המשפטי של השבועון "העולם הזה", ופעיל פוליטי בארגוני שמאל שפעל באותה תקופה למען חופש הביטוי. באותה שנה ייצג את אורי דייוויס שנעצר על כניסה לשטח אסור כדי לסייע לערבים במאבק נגד הפקעת אדמות. בעקבות מלחמת ששת הימים שינה זכרוני את עמדותיו האידאולוגיות, התגייס לצה"ל ועשה את שירותו בפרקליטות הצבאית. בבחירות בשנת 1969 היה המועמד השלישי ברשימת "העולם הזה" לכנסת, אך הרשימה זכתה בשני מנדטים בלבד, והוא לא נכנס לכנסת. בבחירות בשנת 1973 היה המועמד השני ברשימת העולם הזה לכנסת, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה. ב-1977 היה ממייסדי מפלגת מחנה של"י.
בהמשך זנח זכרוני מעט את הפעילות הפוליטית לטובת קידום הקריירה המשפטית, והפך לאחד מעורכי הדין הידועים בישראל. בשנות השמונים שימש כפרקליטם של מרגל האטום מרדכי ואנונו, עד שהוחלף על ידי אביגדור פלדמן, ושל עיזאת נאפסו, קצין צה"ל צ'רקסי שהורשע בריגול. זכרוני ייצג את נאפסו בערעור לבית המשפט העליון שהתברר לאחר פרסום פרשת קו 300, והביא לזיכויו בעסקת טיעון לאחר שהתביעה הודתה שאנשי השב"כ שקרו בבית המשפט. בהמשך ייצג את שבתאי קלמנוביץ', שנאשם בריגול לטובת רוסיה, אך לא הצליח להביא לזיכויו. מאוחר יותר ייצג את המרגל שמעון לוינזון (1991) שהעביר מידע לברית המועצות תמורת כסף ואת איש העסקים נחום מנבר (1997) שהורשע במכירת חומרים וסיוע לאיראן. במהלך המשפט טען זכרוני שהשופט אמנון סטרשנוב ניהל קשרים רומנטיים עם עורכת דין מצוות ההגנה, טענה שהיועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין, ופרקליטת המדינה, עדנה ארבל דחו בחריפות תוך האשמתו בפגיעה במערכת המשפט. כן שימש כפרקליטם של פוליטיקאים כאריה דרעי ושלומי לחיאני.
למרות עמדותיו השמאלניות הרדיקליות, היה זכרוני מקורב לצמרת הביטחונית, ועקב התיקים שלו גם קיבל סיווג ביטחוני גבוה. בשנות השמונים עסק בשחרור בני ערובה בלבנון, וכן היה מעורב במגעים לשחרורו של רון ארד, במסגרת עסקה ישראלית-סורית-רוסית, בה אמורה הייתה ישראל לשחרר את המרגלים שבתאי קלמנוביץ' ומרקוס קלינגברג תמורת ארד, עסקה שבוטלה ברגע האחרון. כן היה יועצו של ראש הממשלה יצחק רבין לענייני שבויי צה"ל והנעדרים.
במשרדו עבדו במשך השנים אביגדור פלדמן, דרור ארד-אילון ודב חנין.
זכרוני היה פרשן קבוע בפאנל "יומן", מגזין החדשות ביום שישי של הערוץ הראשון לצד אורי דן. כן היה בין חברי הפאנל הקבועים בתוכנית הרדיו "מגזין המזרח התיכון" ברשת ב'.
ב-2014 פורסם שזכרוני נקלע לחובות כספיים, והוא גם נחקר בחשד לסחיטה בעקבות קשריו עם העבריין איתן חייא, אותו ייצג וממנו לווה 100,000 ש"ח.
זכרוני היה נשוי למירי, ולהם שני ילדים ושישה נכדים. הוא נפטר מדום לב בביתו שבהוד השרון, ב-12 באוקטובר 2017, בן 82, ונקבר בבית העלמין שבעיר.
ספרו.
1 מול 119: אורי אבנרי בכנסת (1969)
גיורגי דרסיליה
שבעת הסמוראים
שבעת הסמוראים (Shichinin no samurai) הוא סרט דרמת פעולה הרפתקאות סמוראים יפני משנת 1954 בבימוי ועריכתו של אקירה קורוסאווה, שהיה גם שותף לכתיבת התסריט. הסרט מתרחש בשלהי המאה ה-16 ביפן (בסביבות 1587/1588). הוא מספר את סיפורו של כפר שאיכריו שוכרים שבעה סמוראים חסרי אדון (רונין) על מנת להילחם בשודדים שישובו לאחר הקציר לגזול מהם את תנובת השדה. הסרט היה מועמד לפרס האוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר בשחור-לבן ולעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
שבעת הסמוראים יצא לאקרנים ב-26 באפריל ,1954 וגרף אחריו רף הכנסות של כיותר מ-2 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של רק 1 מיליון דולר. ביפן, הסרט הרוויח 268 מיליון יואן לעומת תקציב הפקה של 125 מיליון יואן. הסרט נחשב עד היום לאחד הסרטים הטובים שנעשו אי פעם, והוא אחד הסרטים היפניים שקנו את פרסומם במערב למשך תקופה ארוכה. הסרט מדורג דרך קבע ברשימת 250 הסרטים הטובים ביותר של ה-IMDb.
הוא נבחר בשנים 1982 ו-1992 ברשימת כתב העת Sight &amp; Sound's כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים ונשאר בחירתם של הבמאים במשאל ברשימת עשרת הסרטים הטובים ביותר של המגזין בשנת 2002, בנוסף, הסרט נחשב לסרט האקשן המודרני הראשון מסוגו.
עלילת הסרט.