שירות בטיחות (באנגלית: Safety Service) או בכינוי הנפוץ "שירות בטיחות החיים" (Safety-of-life Service), על פי סעיף 1.59 של תקנות הרדיו (RR) של איגוד התקשורת הבינלאומי (ITU) מוגדר כשירות תקשורת מבוסס רדיו המשמש באופן קבוע או זמני לשמירה על חיי אדם ועל רכוש.
תקינות רבות מתייחסות למערכת המוגדרת כ"שירות בטיחות החיים" כמערכת אשר יש, ככל שניתן, להימנע מפגיעה במתן השרות שלהן, גם במחיר כבד, כגון הוצאה כספית נוספת בהליך פיתוח המערכות כדי שלא יפגעו בשירותי בטיחות הפועלים בחפיפה אליהם. דוגמה לכך היא השאיפה להימנעות משימוש בתחומי תדרים הנמצאים בשימוש שירותי בטיחות החיים.
דוגמאות נפוצות.
מספר דוגמאות אופייניות של "שירותי בטיחות" הן:
קינגסטון (אונטריו)
קינגסטון (באנגלית: Kingston) היא עיר במזרח אונטריו שבקנדה, בקצה מזרחי של ימת אונטריו ובתחילת הנהר סנט לורנס. העיר שוכנת באמצע הדרך שבין טורונטו למונטריאול. לעיתים העיר מכונה "עיר אבן הגיר" (Limestone City) משום שזהו סלע נפוץ בבניינים העתיקים העיר.
היסטוריה.
ישנן עדויות ארכאולוגיות לחיים באזור עוד מלפני אלפי שנים. במהלך המאה ה-17 התיישבו הצרפתים באזור ויצרו רשת סחר רחבה בכל אמריקה הצפונית. סמואל דה שמפלן אף ביקר במקום בשנת 1615. על מנת לבסס את רשת סחר הפרוות באזור ימת אונטריו, הצרפתים הקימו תחנת סחר בקינגסטון בשנת 1873.
בשנת 1758, במהלך מלחמת שבע השנים הבריטים כבשו את העיירה מידי הצרפתים ונתנו לה את שמה הנוכחי, "עיר המלך", לכבוד ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת. כעבור כמעט 20 שנה, בזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית, התיישבו במקום פליטים הנאמנים לבריטניה.
בשנת 1846 הוכרזה קינגסטון לעיר. במהלך השנים שלאחר מכן, היא התרחבה מאוד ונהפכה לעיר מרכזית ולנמל סחר חשוב. בשנת 1876 נוסדה בעיר המכללה המלכותית הצבאית של קנדה.
ראש ממשלת קנדה הראשון, ג'ון אלכסנדר מקדונלד גר בעיר, מעונו (Bellevue House) עבר שימור ומוצג לתיירים.
במהלך המאה ה-20 העיר גדלה מאוד וסיפחה אליה אדמות רבות.
דמוגרפיה.
נכון לשנת 2011, אוכלוסיית העיר מונה כ-123 אלף בני אדם, ובמטרופולין שלה מתגוררים כ-160 אלף. היחס המגדרי הוא 48.7% גברים ו-51.3% נשים.
90.8% מאוכלוסיית העיר הם לבנים. המיעוטים הגדולים הם סינים (2.1%), ודרום אסייתים (1.5%).
לפי מפקד שנערך בשנת 2011, שני שלישים מהאוכלוסייה הם נוצרים. הזרם הנוצרי הגדול ביותר הוא הזרם הקתולי, שבו מאמינים כ-28% מאוכלוסיית העיר. בעיר יש כ-1.5% מוסלמים, 0.7% יהודים, וכ-0.4% הינדים.
29.8% מכלל האוכלוסייה הזדהו כלא-דתיים.
הרב שלמה ריסקין
ז'ואן פוסטר אי אורטלס
ז'ואן פוסטר אי אורטלס (בוולנסיאנית: Joan Fuster i Ortells, נהגה: ; 23 בנובמבר 1922 – 21 ביוני 1992) היה סופר ספרדי. הוא נחשב לאחד מגדולי הסופרים בשפה הקטלאנית, ועבודותיו תרמו להתעוררות השמאל הפרו-קטלני בתנועה הלאומית בוולנסיה במהלך תהליך הדמוקרטיזציה הספרדי. תרומתו הפוליטית ניכרת בחיבור "Nosaltres, els valencians" , שבמסגרתו הוא טבע את המונח הארצות הקטלאניות בהתייחסותו לטריטוריות דוברות קטאלנית, שטענו לעצמאות מדינית מספרד.
חייו ועבודותיו.
הוא נולד בעיר סואקה ליד ולנסיה, ספרד, למשפחה מהמעמד הבינוני. שני הוריו היו קתולים אדוקים. אביו היה פסל מפורסם, שעיצב בעיקר פסלים בעלי אופי דתי. בשנת 1941 הוא הצטרף לארגון הפשיסטי פלנחה , אולם מאוחר יותר הוא חזר בו מהשתייכותו לארגון. ב-1947 סיים תואר במשפטים, ובשנת 1985 קיבל תואר דוקטור בפילולוגיה קטלאנית.
משנת 1946 עד שנת 1956 הפך שותף בניהול המגזין verbo עם חוזה אלבי. בספריו הראשונים, שכללו בעיקר שירה, בלט במיוחד השיר Escrit per al silenci ("נכתב על הדממה").
בשנת 1952 הוא החל בשיתוף פעולה עם העיתונות של קהילת ולנסיה, ובייחוד עם העיתון Levante-EMV. שנמשך עם כתיבת החיבורים "Destino"  ו-"La Vanguardia".
לאחר כתיבת החיבור El descrèdit de la Realitat ("אמינותה של המציאות") ב-1955 הוא החל בקריירה בולטת כמסאי מסירותו האישית לנושאים הקשורים בוולנסיה הגיעה לשיאה בשנת 1962, עם פרסומה של עבודתו הידועה ביותר Nosaltres, els valencians ("אנחנו, אנשי ולנסיה"). ספר הזה, יחד עם Qüestió de Noms ("עניין של שמות") ו-El País Valenciano (המדינה הוולנסיאנית), הם ספרי יסוד על ההיסטוריה, על התרבות ועל בעיית הזהות הלאומית של הקהילה הוולנסיאנית, מנקודת מבט קטלונית-לאומית.
הוא המשיך עם הכתיבה על נושאים אלו, כפי שניתן לראות בין היתר ביצירותיו: Raimon משנת 1964, Combustible per a falles משנת 1967, ו-Ara o Mai ("עכשיו או לעולם לא") משנת 1981. חיבורים אלו, שהיוו רק חלק קטן ממחקרים היסטוריים וביוגרפיים רבים שעשה, נאספו לכרכים הראשון והשלישי של אוסף חיבוריו הנקרא Obres Completes ("עבודות גמורות"). הכרך השני כולל את החיבור Diari (1952–1960).
ב-1987 הוא איגד את שירותיו לקובץ הקרוי Set llibres de versos ("שבעה ספרים של פסוקים"). מחקריו אוגדו בקובץ הקרוי Llibres i problemes del Renaixentisme ("ספרים ובעיות של הרנסאנס") (1989), פרי עבודותיו משנות חייו האחרונות. בשנת 1994 עבודותיו שלא פורסמו עד אז קובצו לקבצים Fuster Inèdit ("פוסטר שטרם פורסם") ו-Fuster Sabàtic ("פוסטר שנשמט").
חשיבות.
למרות שכתיבתו כללה גם יצירות בדיוניות, הוא ידוע בעיקר בשל המאמרים שכתב, במיוחד אלו הנושאים רוח פוליטית. עבודתו המשפיעה ביותר כאמור היא Nosaltres, els valencians ("אנחנו, הוולנסיאנים"), ואילו עבודות נוספות כגון Qüestió de Noms ("עניין של שמות") ו-Diccionari per a Ociosos ("מילון הבטלנים") (1963) מוכרים היטב בלאומיות הקטלונית. הוא הפך להיות מנהיג רוחני של זרם הלאומיות הוולנסיאנית עד סוף המאה ה-20, והיה זה שהציג את רעיון הארצות הקטלאניות, שהטיף לאחדות של התרבות הקטלאנית, כפי שהוצע על ידי לאומנים קטלאנים. בספרים האלה פוסטר טען כי הכרחי לחזק את מערכת היחסים של ולנסיה עם יתר האזורים דוברי הקטלאנית, כדי להגן על האוטונומיה התרבותית של ולנסיה. בדרך זו הוא אף ביקש לבסס את הקהילה התרבותית של קטלוניה ולעודד את ההכרה בה.
במובן הזה, עבור רבים, פוסטר הוא הכותב הפוליטי המשמעותי ביותר של מסות בקטאלנית, שהופיעו לאחר מלחמת האזרחים בספרד.
הכרה.
פוסטר הוא חתן פרס ה-Premi d'Honor de les Lletres Catalanes מטעם עמותת Òmnium Cultural לשנת 1975, וחתן פרס ה-Medalla d’Or de la Generalitat de Catalunya מטעם הז'נרליטט דה קטלוניה לשנת 1983. בשנת 1984 הוא קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ברצלונה, ומהאוניברסיטה האוטונומית של ברצלונה. ב-1986 התמנה לפרופסור לספרות באוניברסיטת ולנסיה.
ניסיון רצח.
ב-11 בספטמבר, שנת 1981, שתי פצצות שהתפוצצו בביתו פגעו פגיעה קשה בספריית ביתו ובארכיון שלו. אף אדם לא הועמד לדין, אך הסברה היא שהיה זה גורם ימני-קיצוני אנטי-קטאלני שהגיב בקיצוניות ואף ניסה לעצור בדרכים אלימות את הצלחתו הפוליטית והתרבותית של פוסטר.
גמר גביע אירופה לאלופות 1963
גמר גביע אירופה לאלופות 1963 התקיים באצטדיון ומבלי בלונדון, אנגליה ב-22 במאי 1963, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר גביע אירופה לאלופות לעונת היא מילאן האיטלקית, שניצחה במשחק את בנפיקה ליסבון הפורטוגלית בתוצאה 2-1. משחק הגמר נעל את המהדורה השמינית של גביע אירופה לאלופות.
מילאן זכתה בתואר לראשונה בתולדותיה, חמש שנים לאחר שהפסידה לריאל מדריד בהופעתה הראשונה בגמר המפעל. היא הייתה לאיטלקית הראשונה אי פעם שמניפה את גביע אירופה. בנפיקה הגיעה לגמר המפעל בפעם השלישית בתולדותיה. היא הגיעה כאלופה המכהנת פעמיים ברציפות, לאחר שגברה שנתיים קודם לכן 3-2 על ברצלונה, ושנה קודם לכן 5-3 על ריאל מדריד.
לראשונה בתולדות המפעל, לא הגיעה אף קבוצה ספרדית לגמר המפעל. בשבע העונות הראשונות של המפעל, הגיעה ריאל מדריד לשישה גמרים (חמישה ניצחונות והפסד), וברצלונה הגיעה לגמר אחד (הפסידה לבנפיקה).
מילאן העפילה לטורניר בזכות זכייתה באליפות איטליה לעונת . היא הקדימה את יריבתה העירונית אינטר מילאנו בחמש נקודות בראש הטבלה. בנפיקה, שסיימה שלישית בלבד בליגת העל הפורטוגלית עונה קודם לכן, זכתה בכרטיס למפעל בזכות זכייתה באליפות אירופה.
אצטדיון ומבלי אירח את גמר המפעל לראשונה בתולדותיו. לעיני כ-45 אלף צופים, העלה אאוזביו את בנפיקה ליתרון לאחר 19 דקות. ז'וזה אלטפיני איזן את התוצאה בדקה ה-58, ולאחר 11 דקות השלים צמד ומהפך למילאן, וקבע את תוצאת המשחק, 2-1 בסיום.
הדרך אל הגמר.
מילאן.
מילאן החלה את דרכה אל הגמר בסיבוב המוקדם מול יוניון לוקסמבורג. חולשתה של היריבה והעוצמה ההתקפית של מילאן באו לידי ביטוי באופן בולט בצמד המשחקים. במשחק הראשון בסן סירו הביסה מילאן 8-0 את יריבתה, עם חמישה שערים של ז'וזה אלטפיני וצמד של ז'וזה ז'רמאנו דה סאלס. גם הגומלין הסתיים בתבוסתה של יוניון בביתה, 6-0 עם שלושער של אלטפיני וצמד של ג'ורג'יו רוסאנו. בסיכום שני המפגשים, 14-0 מרשים למילאן בדרך לשמינית הגמר.
בשמינית הגמר ציפתה למילאן הגרלה קשה יותר, איפסוויץ' טאון האנגלית. במשחק הראשון בבית פתחה מילאן עם שני שערים של פאולו בריסון תוך 13 דקות בלבד. דינו סאני השלים את התוצאה במחצית השנייה, 3-0 למילאן בסיום. במשחק הגומלין בחוץ שוב כבש בריסון לרשתה של איפסוויץ', והעלה את מילאן ליתרון בדקה ה-62. איפסוויץ' הצליחה להפוך את התוצאה בעשר הדקות האחרונות ולנצח 2-1, אך בסיכום 4-2 למילאן שהמשיכה לרבע הגמר.