בודוג שומלו היה בנם של ליפוט פליישר, מהנדס ושל יוזפין ויינברגר. הוא למד בקלוז'-נפוקה, בלייפציג, ובהיידלברג. בשנת 1899 הפך למרצה למשפטים באוניברסיטת קלוז' ובשנת 1903 גם במדע המדינה. הוא לימד גם באקדמיה למשפטים באוראדיה משנת 1899. הוא מונה לפרופסור באוניברסיטת קלוז' בשנת 1905. משנת 1918 היה פרופסור למדע המדינה ולמשפט בינלאומי באוניברסיטת בודפשט. הוא התאבד בשנת 1920 כיוון שלא יכול היה להשלים עם הסכם השלום בטריאנון שנטל שטחים נרחבים מהונגריה.
פעילותו.
ב־29 במרץ 1903, קיימה האגודה למדעי החברה ישיבה בה דר' בודוג שומלו קרא את מחקרו בנושא: "התאוריה של ההתפתחות החברתית וכמה יישומים מעשיים". גיליון מרץ של כתב העת "המאה העשרים" (Huszadik Század) פרסם את נוסח ההרצאה והציג את הוויכוח שלאחר מכן. המשורר אנדרה אדי כתב על כך מאמר. הטקסט המעוות של המאמר נשלח לשר כהסתה נגד המלוכה. בסופו של דבר אדי חולץ על ידי הפרלמנט - מה שאדי ראה כניצחון המאבק נגד אנשי הדת. שומלו המשיך להסתתר ברקע ולהימנע מאור הזרקורים. (("המאה העשרים" היה כתב עת בורגני מתקדם למדעי החברה, שפורסם בין השנים 1900–1919 ומשנת 1901 ואילך בהוצאת האגודה למדעי החברה. עורכי כתב העת היו גוסטב גראץ (1900–1903), בודוג שומלו (1903-1906) ואוסקר יאסי משנת 1906 עד לפירוק כתב העת)).
בשלב הראשון בקריירה של שומלו, עד שנת 1910, הייתה לסוציולוגיה האבולוציונית של הרברט ספנסר השפעה רבה. עבודות התקופה השנייה מפריכות את הראשונה. הוא נטש את תחום הסוציולוגיה הנטורליסטית ומרכז העניין שלו הפך הפילוסופיה של החוק והמוסר. עבודתו הראשונה ששרדה "הפרלמנטריזם במשפט ההונגרי", היא עבודה בהיסטוריה של המשפט. לדעתו, פרלמנטריזם יכול להיות רק תופעה חולפת בחיי האנושות והממשלה, ברמת התפתחות מסוימת. עבודותיו סוציולוגיה (1901), אתיקה (1900) ופילוסופיה משפטית (1901) המחישו בבירור את קווי המחשבה שהשפיעו עליו באופן מכריע: הסוציולוגיה האבולוציונית של ספנסר, תיאורית התובנה של דיולה פיקלר והסוציולוגיה של קרל מרקס.
תיאורית התובנה של פיקלר עצמה מלמדת אנשים ליצור בצורה רציונלית חוק, מדינה, התאחדות, וכך כל מוסד, אם הם מגלים כי שצרכיהם מוגשים טוב יותר על ידי המוסד חדש מאשר על ידי הקודם. בהיות התהליך רוחני, שומלו הסיק שחוקיות סוציולוגית אינה אפשרית. שומלו דחה במהרה את הקשר לפיו הגורמים התורמים ליצירת תופעה חברתית אפשריים רק בגוף האדם, כלומר שהם פסיכולוגיים.
עבודתו נמשכה עד מותו ומשמשת עד היום חוקרים וסטודנטים כאחד.
רוברט בראון (סוציולוג)
רוברט בראון (בהונגרית: Braun Róbert; ארד, 7 בינואר 1879 – בודפשט, 12 בפברואר 1937) היה סוציולוג, ספרן, הונגרי-יהודי, חוקר כפרים, לקסיקוגרף ולקטור.
ביוגרפיה.
בראון נולד במשפחה יהודית, אביו היה יוז'ף בראון ואמו ברטה ברוקנר. הוא למד באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובפריז בירת צרפת, ובהמשך היה מורה בבית הספר למסחר בטרגו מורש. הוא עבר לבירת הונגריה בשנת 1911, שם היה סגן מנהל הספרייה המטרופוליטנית תחת ניהולו של ארווין סאבו עד שנת 1918. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא נכלא ואחרי שחרורו עבד כלקטור וכמתרגם. עבודות "מחקרי הכפר" שלו היו חלוציות ופורצות דרך. בראשות בראון הוקמה המחלקה הסוציוגרפית של האגודה למדעי החברה. הוא ערך את כתב העת "המאה העשרים" (Huszadik Század ) במשך זמן מה. הוא גם היה העורך של "ליטרטורה" ושל הסדרה "תרבות ומדע". הוא תרגם וקידם את יצירותיו ורעיונותיו של הנרי ג'ורג' (קידמה ועוני; ההיסטוריה של תקופת המושלות שלי). בשנת 1925 הוא כתב יחד עם אחד מעמיתיו, בלנקה פיקלר היהודייה (בודפשט, 25 במרץ 1883 - 11 באפריל 1957) הספרנית הראשונה בהונגריה, את הביבליוגרפיה של קטלוג הספרים ההונגרי הכללי. הוא היה תורם מרכזי בכתב העת "מאה שלנו", כתב מאמרים ל"אנציקלופדיה של הכלכלה", ערך מוסף לאנציקלופדיות גניוס ושל רוואי, וכתב כעמית עבור האנציקלופדיה האמריקאית למדעי החברה (Encyclopaedia of the Social Sciences).
אשתו הייתה מרגיט גרינוולד, בתה של אווה בראון היהודייה-הונגרייה, קדושה מעונה ופעילה קומוניסטית. בראון הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
כתביו.
בשפת המקור:
מתורגם לעברית:
תרגומיו.
בשפת המקור:
מתורגם לעברית:
אוטו קורווין
אוטו קורווין (במקור עד 1919 אוטו קליין, בהונגרית: Korvin Ottó; וליקי ביצ'קיב, 24 במרץ 1894 – בודפשט, 29 בדצמבר 1919) היה תחילה עובד בנק יהודי-הונגרי, פוליטיקאי קומוניסטי, אחיו של קומיסר העם יוז'ף קלן, אחיינו של פאל היידו, גיסו של יולן קלן שלושתם היו חברים בחוג גליליאו.
ביוגרפיה.
אוטו קליין נולד במשפחה יהודית אמידה ונאורה, אמו הייתה ברתה אייזנשטאדט, אביו היה ז'יגמונד קליין, בעל חנות שהתיישב בנג'בוצ'קו בסוף המאה ה -19 אז בתחומי ממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית. נולדו להם שני ילדים: יוז'ף קליין (לימים יוז'ף קֶלֶן ) ואוטו. בהמשך המשפחה עברה לסיגט, שם למדו הילדים בבית הספר ומשנת 1906 התגוררו בבודפשט. שם הצטרף אוטו לחוג גלילאו. הוא רצה להיות משורר ושינה את שמו לקורווין בעצת אחד העורכים. בתחילת שנות ה-10 של המאה ה-20 התוודע לסופר זולטאן פרניו, להיסטוריון האמנות הוגו קֶנצלר ולטיבור סמואלי. בשנת 1912 פרסם ספרון לירי בשם "חיוורון". בינתיים, אביו חכר יער באוסאטלפ והקים חוות גידול עצים לכריתה ומכירה, הוא הזמין את בנו אוטו (בשנת 1912) ומינה אותו למנהל החווה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה אוטו התייצב לגיוס, אך לא התקבל בגלל בעיה בעמוד השדרה שלו. הוא שב לחווה והמשיך בעבודתו עד 1917.
משת 1917 עד הכרזת הרפובליקה.
בתחילת 1917 הגיע קורווין לבודפשט. למד מדעי חברה והתוודע למרקסיזם. כעובד בבנק העצים של בודפשט הצטרף לקבוצת השמאל של "האיגוד הלאומי של עובדי המוסדות הפיננסיים" והשתתף בהרצאות של ארווין סבו בחוג הגלילאו. ב -1 במאי באותה השנה השתתף בהפגנת הפועלים הראשונה במהלך המלחמה. הוא היה מעורב גם בתנועה האנטי מיליטריסטית, ארגן את הגלילאיסטים, ואחרי שמנהיגי חוג גלילאו נעצרו בינואר 1918, הפך קורווין למנהיג התנועה האנטי מיליטריסטית הבלתי חוקית שכונתה ה"סוציאליסטים מהפכניים". בעלונים שלו דחק בפועלי המפעלים להקים מועצות פועלים. לאחר ניצחונה של המהפכה האזרחית-דמוקרטית באוקטובר 1918, מהפיכת החרציות, הוא הפך למנהיג הקבוצה של ה"סוציאליסטים מהפכניים", שפעלו כבר כחוק באותה עת. הוא היה אחד ממקימי מפלגת הקומוניסטים של הונגריה ה - KMP והיה חבר בוועד המרכזי שלה. הוא התפטר מהבנק והמשיך לעבוד כגזבר של המפלגה הקומוניסטית ו"בעיתון האדום" (Vörös Ujság), כאשר לא ניתן היה להשיג נייר, הוא השיג מהשוק השחור. ב־20 בפברואר 1919 נעצר. ב־21 במרץ הקליד מהכלא את נוסח הסכם המיזוג של שתי המפלגות (MSZDP ו- KMP). בשנת 1919 שינה קליין את שם משפחתו לקורווין.
תחת הרפובליקה הסובייטית.
לאחר ההכרזה על הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא הפך לראש המחלקה המסחרית במפקדת הייצור הסוציאליסטי והוציא צו על הסוציאליזציה של העסקים (הלאמה, החרמה). בית הדין המהפכני בבודפשט גזר מוות על אנשים רבים בהוראתם של אוטו קורווין ויאנוש לאסלו בגין התנהגות בלתי-מהפכנית. (בתי הדין המהפכניים ברפובליקה הסובייטית ההונגרית (21 במרץ 1919 - 1 באוגוסט 1919) היו גופי שיפוט אזוריים, שהחליפו את בתי המשפט הישנים והפעילו כוח שיפוטי. לא ניתן לקרוא להם בתי משפט מסורתיים מכיוון שהם לא היו נייטרליים פוליטית ולא היו עצמאיים מהרשות המחוקקת והמבצעת). קורווין גם ארגן את מנגנון ההגנה של הרפובליקה הסובייטית. באמצע מאי 1919, לאחר פירוק הנשק מקבוצת צ'רני, הוקצו לקורווין 43 אנשים למחלקת החקירות הפוליטית של קורווין בפיקודו הישיר של צ'רני. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ב־2 באוגוסט, בזמן שקומיסרי העם עזבו את הונגריה ברכבת, הוא עבד במחלקת החקירות הפוליטיות להשמדת המסמכים במחלקה. ב-7 באוגוסט נתפס ונעצר ונכלא.
ימיו האחרונים.
משפטו של אוטו קורווין החל ב־3 בדצמבר 1919, תחת נוהל תביעה מזורז על פי צו ME 4039/1919. מיום 12 בדצמבר 1919 עד 18 בדצמבר 1919 הוא כתב יומן בכלא. אף שרק בקשר נגד המלך ניתן היה להטיל עונש מוות על פי החוק הפלילי של אותה תקופה, צו מיוחד של ממשלת אישטוואן פרידריך שינה את החוק, מה שהביא לגזר דין מוות ב־19 בדצמבר 1919 של קורווין ושמונה מחבריו. אשתו ילדה את ילדתם ב־21 בדצמבר. את יומנו בכלא סיים קורווין ב־28 בדצמבר 1919.עונש המוות בוצע בבוקר ה-29 בדצמבר 1919.
כתביו.
בשפת המקור:
בתרגום לעברית:
לאסלו רובין
לאסלו רוּבִּין (בהונגרית: Rubin László, סגד, 5 בספטמבר 1888 - בודפשט, 3 באפריל 1942) היה סופר, עורך דין יהודי-הונגרי, אחד מנשיאי חוג גלילאו.
ביוגרפיה.
לאסלו רובין היה בנם של אלברט רובין רפד מהודמזוושרהיי ושל הרמינה הופמן. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטאות בודפשט וברלין וקיבל הסמכה כעורך דין. הוא היה חבר מייסד ובהמשך גם יו"ר של חוג גלילאו. רובין פרסם מאמרים ומחקרים רבים בכתבי העת של "המאה העשרים" (Huszadik Század), "המאה שלנו" ( Századunk) ו"מחשבה החופשית" (Szabadgondolat).
"המאה העשרים" היה כתב עת שהופיע משנת 1900 עד 1919, פורסם על ידי האגודה למדעי החברה משנת 1901 ואילך. עורכיו היו גוסטב גרץ (1900-1903), יאנוש קגל ובודוג שומלו (1903-1906), וכן אוסקר יאסי משנת 1906 עד לפירוקו.
בדצמבר 1914 בבודפשט נשא רובין לאישה את שולמית פרבר, בתם של יאקאב פרבר ומלווינה וייס.