ראשיתו של המאבק לעצמאות במחאה עממית ולא ממוסדת. בינואר 1961 סירבו איכרים במחוז מָלָאנְזֶ'ה להתייצב לעבודה בשדות הכותנה. הם שרפו את תעודות הזהות שלהם ותקפו את הסוחרים הפורטוגלים שהגיעו לשדות. ב-4 בפברואר תקף המון זועם שני בתי סוהר בלואנדה. במהלך המהומות נהרגו 40 אנגולים, ו-7 שוטרים נפצעו. צבא פורטוגל הגיב בהפצצות כפרים, תוך שימוש בפצצות נפלם. המאבק בשלטון הפורטוגלי החריף, והתפתחה מלחמת עצמאות עקובה מדם. בתוך שנה מצאו את מותם כ-50,000 אנגולים וכ-2,000 פורטוגלים, ובין 400 ל-500 אלף פליטים נמלטו לזאיר.
ב-1972 התערבה דרום אפריקה במלחמת האזרחים, ותקפה כוחות של ה-MPLA. גם סין וברית המועצות בחשו בקלחת, כאשר תמכו בפלגים שונים ב-MPLA וב-FNLA.
מהפכת הציפורנים בפורטוגל והשלכותיה.
בכירי הצבא הפורטוגלי התנגדו למדיניות סלזר וקאטנו, וחשו כי המשך השהייה במושבות באפריקה היא נטל על הצבא (בנוסף לאנגולה, התמודד הצבא עם מלחמות גם במוזמביק ובגינאה ביסאו). התנגדות זו היא שהובילה למהפכת הציפורנים ב-25 באפריל 1974, ולהחלפת השלטון בפורטוגל בחונטה צבאית בתחילה, ובמשטר דמוקרטי בהמשך. הקצינים שעמדו בראש ההפיכה, אנטוניו דה שפינולה ופרנסיסקו דה קושטה גומז, היו מראשי המתנגדים לנוכחות הפורטוגלית באפריקה, ובתוך פחות משנתיים עזבה פורטוגל את 5 מושבותיה ביבשת זו (השלוש שבהן התנהלו מלחמות עצמאות, איי כף ורדה וסאו טומה ופרינסיפה) וכן את מזרח טימור.
אנגולה העצמאית.
מלחמת האזרחים.
פורטוגל החלה לצאת בהדרגה מאנגולה, והעבירה את השלטון לידי קואליציה של ה-MPLA, ה-FNLA וה-UNITA. הקואליציה לא החזיקה מעמד, ועד מהרה התפתחה מלחמת אזרחים. ארצות הברית, זאיר ודרום אפריקה התערבו במלחמת האזרחים לטובתן של ה-FNLA וה-UNITA. בתגובה, שלחה קובה כוחות סיוע ל-MPLA, בגיבוי סובייטי. עד נובמבר 1975, הצליחו כוחות ה-MPLA להכות בכוחות UNITA. במקביל, הצבא הדרום אפריקאי החל להסיג את כוחותיו, והקונגרס האמריקאי החליט להפסיק את הסיוע הצבאי לארגון זה.
ב-11 בנובמבר 1975 עזבו אחרוני הפורטוגלים את לואנדה, וה-MPLA, ששלטה בעיר וברצועת החוף, הכריזה על עצמאותה של אנגולה. אגושטיניו נטו הפך לנשיאה הרשמי של המדינה. ב-24 בנובמבר הכריזו ראשי האופוזיציה, הולדן רוברטו וז'ונאס סאווימבי, על הקמת "הרפובליקה הדמוקרטית של אנגולה" באזורים שבשליטתם, אך ממשלתם פורקה ב-30 בינואר 1976.
מלחמת האזרחים בין הפלגים נמשכה עד שלאחר תיווך אמריקאי ופורטוגלי, עזבו אחרוני החיילים הדרום אפריקאים והקובנים את המדינה ב-1989. ב-31 במאי 1991 נחתם בליסבון הסכם ביסֶסֶה, שנועד לכונן הליך דמוקרטי במדינה, בפיקוח האו"ם. ב-1992 נערכו הבחירות הראשונות במדינה. MPLA זכתה ב-49% מהקולות, ו-UNITA ב-40%. סאווימבי סירב להכיר בתוצאות הבחירות ומלחמת האזרחים התלקחה מחדש.
השנים הבאות אופיינו בניסיונות להשכין שלום לצד חידוש הקרבות לסירוגין. ב-20 בנובמבר 1994 נחתם הסכם שלום נוסף בלוסקה, שבו הוסכם לשתף אנשי UNITA בשלטון ובצבא. עם זאת, ב-1995 שוב פרצו קרבות מקומיים בין הפלגים היריבים. ב-1997 הוקמה ממשלת אחדות, אך בשלהי 1998 חידש סאווימבי את האש, בטענה שה-MPLA אינה ממלאת אחר התחייבויותיה. מועצת הביטחון של האו"ם החליטה להטיל סנקציות על UNITA, וב-1999 הצליחו כוחות ה-MPLA להשיב את השליטה בערים הגדולות שהיו בשליטת UNITA. סאווימבי הכריז כי UNITA תחזור לשימוש בשיטות גרילה.
סיום מלחמת האזרחים.
במבצע צבאי שנערך ב-22 בפברואר 2002, הצליחו כוחות ה-MPLA להתנקש בחייו של סאווימבי. במהלך השנים נפוצו שמועות כה רבות על מותו של האיש, עד כי רק הצגת תמונות גופתו המרוטשת מכדורים בטלוויזיה ואישור מחלקת המדינה של ארצות הברית הניחו את דעתו של הציבור האנגולי כי הוא אכן מת. ב-4 באפריל הושג הסכם שלום בין הצדדים, ובאוגוסט הניחה UNITA את נשקה והודיעה על הפיכתה למפלגה פוליטית.
על פי ההערכות, כחצי מיליון לוחמים ומאות אלפי אזרחים מצאו את מותם במהלך מלחמת האזרחים. מאות אלפים נוספים איבדו את ביתם.
סוסיתא (אלבום)
צ'איאן
צ'איאן (בספרדית: Chayanne; נולד בשם אלמר פיגוארוה-ארסה, Elmer Figueroa Arce ב-28 ביוני 1968) הוא זמר פופ לטיני פורטוריקני.
ביוגרפיה.
צ'איאן נולד בריו פידרס, סן חואן, פוארטו ריקו. כשהיה תינוק עברה משפחתו לסן לורנזו, פוארטו ריקו. יש לו ארבעה אחים: קלרה, קני, נואל ואליוט. הוא התחיל להשתמש בכינוי "צ'איאן" (Chayanne) עוד שהיה ילד קטן.
קריירה מוזיקלית.
ב-1979, החל צ'איאן את הקריירה שלו כשהיה בן 11, כשהצטרף ללהקת הבנים הפורטוריקנית los chicos. במסגרת הלהקה היה צ'איאן אחד משחקני הסרט conexion caribe(1984), וסדרה פוארטו-ריקנית שבועית. לוס צ'יקוס הוציאה 5 אלבומים.
מיד לאחר שצולם הסרט, צ'איאן החל בקריירת סולו והוציא את הדיסקים "chayanne es mi nombre(1984)", "sangre latina(1986)"
אבל רק עם אלבומיו שהוציא ב-1988 ו-1989, בחברת סוני החלה הקריירה שלו להצליח ואף הקנו לו זכייה בפרס גראמי כהופעה הלטינית הטובה ביותר.
להיטים רבים כמו "פיאסטה אן אמריקה" הוקלטו שנית בפורטוגזית, ואז זכה צ'איאן להצלחה גם בברזיל.
ב-1989 צ'איאן חתם על חוזה בחברת פפסי והשתתף כדובר בפרסומת הראשונה שיצאה בספרדית בטלוויזיה בארצות הברית. בשנת 2001, השתתף בשיר "".
מאז הוציא צ'איאן אלבומים שזכו להיות להיטים באמריקה הדרומית, ומאוחר יותר גם בארצות הברית ובאירופה:
בנוסף לקריירת השירה שלו, צ'איאן ידוע גם כרקדן וכשחקן (כיכב בסרט "תרקוד איתי" לצידה של ונסה ויליאמס, השתתף וזכה להצלחה בישראל בטלנובלה הפיתוי (provocame).
חייו האישיים.
צ'איאן נשוי לדוגמנית הוונצואלנית מריליסה מרונסה מאז 1992, והם נפגשו ב-1989. להם שני ילדים וולנטינו לורנזו (נולד ב-1997), ואיסדורה סופיה (נולדה ב-2000). המשפחה מתגוררת במיאמי, פלורידה.
ב-2004, אובחנה אמו של צ'איאן כחולת סרטן. דבר זה גרם לו להשתתף באירועי צדקה רבים כדי להעלות את המודעות למחלה.
משוחח עם כסא
משוחח עם כסא הוא אלבום הבכורה של הלהקה הישראלית "ג'ירפות", שיצא בשנת 1999.
האלבום זכה לאהדה והערכה רבה, ובו יצאו הלהיטים "וואו", "סטריאו", "יש לו בחורות כמו מים" ו"רמי מואשם באחזקת סמים קלים". האחרון אף עורר מהומה קלה עקב נושאו, זכה להתעלמות מצד הרדיו וניתן היה להורידו מהאינטרנט בחינם. לאחר צאת האלבום יצא הסינגל "747" שלא נכלל באלבום.
האלבום הופק מוזיקלית על ידי אמיר צורף, וכל השירים בו נכתבו על ידי גלעד כהנא והולחנו על ידי יאיר קז וכהנא, מלבד השיר "יש לו בחורות כמו מים" שהולחן על ידי קז, כהנא ודידי ארז.
בשנת 2018 נבחר האלבום כאחד מ-40 האלבומים האלטרנטיביים הישראלים הטובים ביותר על ידי תחנת הרדיו כאן 88. כמו כן, הגיע האלבום למעמד "אלבום זהב" על מכירת 20,000 עותקים.
קולג' טרה סנטה
קולג' טרה סנטה (בלטינית: Terra Sancta; באיטלקית: Terra Santa, "ארץ הקודש") הוא מתחם בלב ירושלים, בפינת הרחובות בן מימון וקרן היסוד אל מול כיכר צרפת, המשתרע על-פני שטח של 11 דונם. עיקר פרסומו נובע מכך ששימש כמשכנה הזמני של האוניברסיטה העברית.
הבניין נבנה בשנים 1924–1927 עבור אגודת סן-פאולו ממילאנו על-פי התכנון של האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי. המבנה הוקם בסגנון נאו-קלאסי עם השפעות של הרנסאנס האיטלקי, ועל ראשו ניצב פסל המדונינה (המדונה הקטנה) של מילאנו. בשנת 1928 נערך טקס הסרת הלוט מהפסל במעמד יורש העצר האיטלקי, הנסיך אומברטו השני, ושנה לאחר מכן, ב-1929, נקלעה האגודה לקשיים כלכליים, והמבנה הועבר לידי הפרנציסקנים. הבניין הורחב בשנות ה-30, ובשנות ה-50 נוספו מספר צריפים בחצר הבניין.
בראשית דרכו יועד המבנה על ידי הכנסייה הפרנציסקנית לשמש מרכז לפעילות חברתית-ספורטיבית. לאחר פתיחת המרכז המתחרה ימק"א, הוסב לקולג' (בית ספר יסודי ותיכון לבנים). בית הספר נחשב לאחד הטובים בירושלים, ולמדו בו מלבד נוצרים גם מוסלמים ויהודים שהוריהם חשקו בחינוך אירופאי עבור ילדיהם. בתקופת מלחמת העולם השנייה שונה שם בית הספר מ-Terra Santa ל-Terra Sancta במטרה להצניע את שורשיו האיטלקיים. בשנת 1947 נכלל בית הספר בתחום אזורי הביטחון הבריטיים שהגישה אליהם הוגבלה, ועקב כך נסגר.
בשנת 1949 הוחכר המתחם לאוניברסיטה העברית כדי שישמש אותה כתחליף למבני האוניברסיטה בהר הצופים שהגישה אליהם נותקה. בין השאר שכנו בו הנהלת האוניברסיטה, הפקולטה למדעי הרוח ובית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי. לאחר שנבנה קמפוס גבעת רם עברו רוב מחלקות האוניברסיטה אליו באופן הדרגתי ובמתחם טרה סנטה נותרו מספר מצומצם של מחלקות. באמצע שנות התשעים החלו בעלי המקום, הקסטודיה די טרה סנטה, בהליכים משפטיים בבית המשפט המחוזי והעליון בירושלים, כנגד האוניברסיטה העברית. ניסיונות הקסטודיה, באמצעות בא-כוחה, עורך הדין מועין ח'ורי, נחלו הצלחה והיא הצליחה לבטל את הסכמי החכירה על המתחם ולהשיבו לידיה ב-30 ביוני 1999. ההצלחה זכתה לפרסום ולסיקור רב, בעיקר בשל גודל הנכס, שוויו, חשיבותו, זהות המחזיקים בו וקרבתו לבית ראש הממשלה.
הבניין עבר שיפוץ נרחב ומשמש כיום אכסניה לצליינים.
המבנה מוזכר בספרו של עמוס עוז, "מיכאל שלי", כמקום שבו נפגשים חנה ומיכאל.
שפתיים (להקה)
שפתיים הייתה להקה ישראלית מהעיר שדרות, אשר עסקה במוזיקה צפון-אפריקאית וים-תיכונית ושרה בעיקר בשפה המרוקאית יהודית.
היסטוריה.