מקס נולד ב-21 בינואר 1937 במינכן, לאלברכט, דוכס בוואריה, בנו של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה, ולמריה דרשקוביץ', רוזנת טראקושצ'ן, בתם של דיוניס מריה דרשקוביץ', רוזן טראקושצ'ן ויוליאנה רוזה, נסיכת מונטנואובו.
לאחר עליית היטלר לשלטון, סירב אביו להצטרף למפלגה הנאצית, ובשנת 1940 עברו בני המשפחה לאחוזתם בסרוואר, מחוז ואש בהונגריה. לאחר כיבוש הונגריה באוקטובר 1944, נעצרו בני המשפחה בזקסנהאוזן, ובאפריל 1945 הועברו למחנה הריכוז דכאו, משם שוחררו על ידי צבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה למד פרנץ במנזר הבדיקטיני של אטאל, ולאחר מכן למד באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת ציריך.
בשנת 1965 אומץ מקס על ידי דודו לודוויג וילהלם, דוכס בבוואריה, על מנת לשמור על הענף של בית ויטלסבאך דוכסים בבוואריה, ולאחר מותו בשנת 1968 ירש מקס את אחוזותיו, והחל להשתמש בתואר "דוכס בבוואריה".
ב-10 בינואר 1967 התחתן מקס בקרוט עם אליזבת דגלאס, נכדתו של הגנרל השוודי ארצ'יבלד דגלאס, וב-24 בינואר נערך טקס חתונה דתי במינכן. לאחר חתונתם התגוררו בני הזוג בטגרנזי, ונולדו להם 5 בנות.
מכיוון שלאחיו פרנץ, דוכס בוואריה אין ילדים, צפוי מקס לרשת אותו לאחר מותו. לאחר מותו של מקס, מכיוון שאין לו בנים, אלא רק בנות יירש אותו בראשות בית ויטלסבאך דודנם לואיטפולד, נסיך בוואריה. עם זאת, את הטענה לכתר הבריטי תירש בתו של מקס, סופיה והבא בתור אחריה בסדר הירושה היעקוביטי הוא בנה הבכור יוזף ונצל, נסיך ליכטנשטיין.
משפחתו.
ב-10 בינואר 1967 התחתן מקס עם הנסיכה אליזבת, דוכסית בבוואריה, בתם של קרל לודוויג דגלאס ואוטורה מריה האס-היי, ממנה נולדו לו 5 בנות:
מריון ואלאס דאנלופ
פיאוריה
פיאוריה (אנגלית: pyuria) הוא מצב שבו השתן מכיל תאי דם לבנים או מוגלה. פיאוריה מוגדרת כנוכחות 10 תאים לבנים ומעלה לכל ממ"ק, שלושה תאים לבנים ומעלה בשדה בעוצמה-גבוהה של שתן לא-מעורבב, תוצאה חיובית של צביעת גראם בשתן לא-מעורבב, או בדיקת סטיק שתן חיובית ללויקוציט-אסטראז. פיאוריה בשתן עשויה להוות סימן לזיהום חיידקי בבדרכי השתן.
פיאוריה סטרילית (אנגלית: Sterile Pyuria) מוגדרת בנוכחות תאי דם לבנים אך ללא הופעת חיידקים בלקיחת תרביות חוזרות. במקרים רבים תופעה זו מתרחשת בעקבות חשיפה לזיהומים המועברים במגע מיני, כמו זיבה, שלו התפתחו לתרביות חיידקים. היא עשויה להופיע במחלות מסוימות כמו מחלת קווסאקי או שחפת אורו-גניטלית, מחלות זיהומיות, פתולוגיות במבנה הכליה ותרופות שונות, כמו אקמול.
פיאוריה סטרילית היא תופעה נפוצה. על פי מחקרים, שכיחותה באוכלוסייה היא 13.9% בנשים ו-2.6% בגברים.
סופיה, דוכסית בבוואריה
סופיה, דוכסית בבוואריה (שמה ותאריה המלאים בגרמנית: Erbprinzessin Sophie Elizabeth Marie Gabrielle von und zu Liechtenstein, Gräfin zu Rietberg, נולדה ב-28 באוקטובר 1967), היא נסיכה גרמנית, ואשתו של אלויס, עוצר ליכטנשטיין.
ביוגרפיה.
סופיה נולדה במינכן לנסיך מקס, דוכס בבוואריה, בנו של אלברכט, דוכס בוואריה, ולנסיכה אליזבת, דוכסית בבוואריה, בתם של קרל לודוויג דגלאס ואוטורה מריה האס-היי.
סופיה בילתה את שנות ילדותה יחד עם משפחתה בקרוט, ובין השנים 1978–1980 למדה בבית הספר האנגלי בהייליגנשטאדט. לאחר מכן היא למדה בבית הספר התיכון בארמון הוהנבורג, לנגריז, ולאחר מכן למדה באוניברסיטה הקתולית של אייכשטט-אינגולשטאדט, שם למדה היסטוריה, ספרות וספרות אנגלית.
ב-3 ביולי 1993 התחתנה סופיה עם אלויס, נסיך הכתר של ליכטנשטיין, בנו של הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין. לאחר חתונתם התגוורו השניים בלונדון, ובשנת 1996 עברו לגור בוואדוז.
בשנת 2003 התגלה אצל סופיה מנינגיומה, אולם היא התאוששה מכך.
בשנת 2006 הקימה סופיה קרן המיועדת לתת לנשים שנכנסו להריון לא מתוכנן, נקודת מבט חיובית יותר על עצמן ועל ילדן. בשנת 2015 נבחרה סופיה לנשיאת הכבוד של הצלב האדום בליכטנשטיין.
אביה הנסיך מקס, דוכס בבוואריה אמור לרשת את ראשות בית ויטלסבאך לאחר מות דודה פרנץ, דוכס בוואריה, וכן הוא אמור לרשת את זכות הטענה לכתר הבריטי, שאותו סופיה אמורה לרשת ממנו.
משפחתה.
ב-3 ביולי 1993 התחתנה סופיה עם אלויס, עוצר ליכטנשטיין, בנו של הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
אלויס, נסיך הכתר של ליכטנשטיין
אשר קובו
הרב אשר רפאל רחמים קובו (1797–1874) היה דיין, חכם באשי ורבה הראשי של סלוניקי שביוון, מגדולי הפוסקים והרבנים בעיר.
ביוגרפיה.
נולד לרב יעקב קובו בשנת 1797 (ה'תקנ"ז) בסלוניקי שביוון (אז בשליטת האימפריה העות'מאנית), בן למשפחת קובו המפורסמת. סבו היה הרב רפאל חיים אברהם קובו, שכיהן כרבה של סלוניקי. כשנולד נקרא "אשר" בלבד, והשמות "רפאל" ו"רחמים" נוספו לו כשהיה חולה בשנותיו האחרונות. בצעירותו התחנך על ידי אביו ועל ידי דודו - הרב יצחק ברזילי. היקף בקיאותו בפסיקה בגיל צעיר היה רב, ובגיל 20 התיר עגונה באמצעות פסק הלכה שכתב.
בהמשך מונה לשמש כדיין, וייסד בעיר ישיבה בשם "לשכת הגזית", בה למדו בתמורה למלגה שנתנו עשירי העיר.
בשנת 1849 (ה'תר"ט) מונה לשמש כרבה הראשי של סלוניקי, ולצידו מונו לשמש כרבני הכולל הרב דוד יוסף והרב חנניה סאפורטה. כשנפטר זה האחרון בשנת 1857 (ה'תרי"ז) המשיך הרב קובו לכהן במשרתו כרב יחיד. בשל היותו שייך למשפחה אמידה, לא נצרך לקבל משכורת עבור משרתו.
כשביקר בסלוניקי בשנת 1859 (ה'תרי"ט) הסולטאן הטורקי אבדילמג'יט הראשון, נבחר הרב קובו להיות הנציג שיקבל את פניו מטעם הקהילה היהודית. בביקור זה העניק לו הסולטאן את אות הכבוד "מיג'דאי", והפך לראשון שקיבל את התואר "חכם באשי" בסלוניקי.
הלך לעולמו ב-27 בדצמבר 1874 (י"ט בטבת ה'תרל"ה) ונקבר בסלוניקי.
חתנו הרב יעקב קובו שימש כראש הרבנים של סלוניקי וערי הסביבה.
הנהגתו ופסיקתו.
מחד הגן הרב קובו מפני שינויים ורפורמות שכוונו כנגד ההלכה היהודית, ומאידך תמך בשינויים שבעיניו לא נראו כנוגדים את ההלכה, וכדי לשמור על היחסים הטובים בקהילה פעל להוציא את כל הצדדים כשהם מרוצים.
כשאדולף כרמיה פניו אליו בחודש נובמבר 1864 (חשוון ה'תרכ"ה) וביקש את תמיכתו להקמת בית ספר של כל ישראל חברים בסלוניקי, והגנה למוסד מפני המתנגדים, השיב לו הרב בחיוב, והתפעל מהרעיון שהנערים ילמדו שפות נוספות ובראשן עברית. גם כשפנו אליו לשם כך הרב יהודה נחמה וד"ר משה (מואיז) אלטיני, נענה בחיוב. בעזרת ד"ר אלטיני אף הנהיג שינויים במוסדות החינוך האחרים בעיר, בהם התלמוד תורה של הקהילה.
סמכויותיו הנרחבות בכל הנוגע לתושביה היהודים של סלוניקי, ודמותו שהשפיעה על יהודי העיר גם מעבר להיבט הדתי, הביאו את הקהילה היהודית בעיר להכיר בו כפוסק הדור של זמנו. השפעתו ופסיקתו לא הייתה רק על קהילתו, קהילות רבות ברחבי העולם הפנו אליו שאלות לפסיקה, בהן ירושלים, מנטובה שבאיטליה, אלג'יר, סרייבו, איסטנבול, סקופיה, דרדניל, ביטולה, רוסה, דופניצה וסופיה שבבולגריה, אלכסנדריה שבמצרים ולאריסה שביוון.
מעבר לפסיקותיו הנפוצות מחיי היום יום, הן כללו הנהגות וחידושים לטובת בני הקהילה. דוגמה לכך היא פסיקה בה התיר חרם בן מאות שנים, לפיו אין להוציא צמר מחוץ לגבול העיר במרחק של שלושה ימים. את ההיתר הוא מנמק בכך שבזמנים בהם הוטל החרם הוא הביא תועלת, ובזמן הפסיקה השתנו דברים וכעת הוא מביא לנזק והפסד. דוגמה נוספת לפסיקה שלו היא ההיתר לרכוש ולקרוא בספרי תנ"ך שהדפיסו אנשים שאינם יהודים, בתקופה בה גברה פעילותן של החברות הפרוטסטנטיות בקהילות היהודיות.
למרות פסיקותיו אלו, במקרים רבים פעל להגן על ההלכה היהודית, וכשדרשו להכניס תיקונים בהלכה התנגד לכך בכל תוקף והעמיד את הדורשים על טעותם.
חודשים ספורים לפני פטירתו, לקח חלק בפולמוס הרבני על אודות צוואת הקאיד התוניסאי נסים שמאמה, ויצא נגד פסיקתו של הרב שלום משה חי גאגין וביטל את הצוואה.
חיבוריו.
פסקים נוספים והסכמות לפסקים שכתב הודפסו בחיבורים של רבני תקופתו.
יוזף ונצל, נסיך ליכטנשטיין
יוזף ונצל, נסיך ליכטנשטיין (שמו ותאריו המלאים בגרמנית: Prinz Joseph Wenzel Maximilian Maria von und zu Liechtenstein, Graf zu Rietberg, נולד ב-24 במאי 1995), הוא השני בסדר הירושה של נסיכות ליכטנשטיין לאחר אביו, והשלישי בתור לסדר הירושה היעקוביטי.
ביוגרפיה.
יוזף ונצל נולד בלונדון, לאלויס, עוצר ליכטנשטיין, בנו של הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין, ולסופיה, דוכסית בבוואריה, בתם של הנסיך מקס, דוכס בבוואריה והנסיכה אליזבת, דוכסית בבוואריה. יוזף ונצל קרוי על שם יוזף ונצל הראשון, נסיך ליכטנשטיין, ובנוסף קיבל את השם מריה על שם מריה הבתולה כנהוג בכמה שושלות אצולה קתוליות באירופה, וכן קיבל את השם מקסימיליאן על שם סבו הנסיך מקס, דוכס בבוואריה ועל שם דודו מקסימיליאן, נסיך ליכטנשטיין.
בשנת 2013 נסע יוזף ונצל לבריטניה, שם התחנך במכללת מלוורן, ומאוחר יותר הצטרפה אליו אחותו מריה קרולינה. בשנת 2014 סיים יוזף ונצל את לימודיו, ויצא לטייל בארצות הברית ובאמריקה הדרומית.
זכויות ירושה.
בנוסף להיותו השני בסדר הירושה של נסיכות ליכטנשטיין, יוזף ונצל הוא השלישי בסדר הירושה היעקוביטי, וכשיירש את הטענה לכתר יהיה המונרך הראשון מבית ליכטנשטיין וגם היורש הראשון מאז ג'יימס השלישי שנולד בבריטניה, והראשון מאז פרנץ החמישי, דוכס מודנה שיהיה ראש מדינה זרה.
פנס בודד
פָּנָס בּוֹדֵד הוא שיר שכתב חיים גורי, הולחן על ידי סשה ארגוב וביצעה אותו להקת התרנגולים, בהפקת נעמי פולני.
השיר נכתב לתוכניתה השנייה של להקת "התרנגולים" ב-1963. חיים גורי אמר כי השיר נכתב על שכונת בורוכוב בגבעתיים.