באיחוד האמירויות יש יותר משמונה מיליון מהגרי עבודה, שהם יותר מ-95% מכוח העבודה הפרטי במדינה. הם עובדים בשכר נמוך ביותר בבנייה, או כמשרתים. רוב העובדים הללו הם קורבנות של סחר בבני אדם, או עבודות כפייה.
על פי דיווחי ארגוני זכויות האדם, עובדים אלה נתונים למגוון הפרות של זכויות אדם. במספר מקרים שולם להם שכר נמוך ממה שהובטח, או הוחרמו דרכונים. פעולות אלה מנוגדות לחוק האמירויות, אך הן נפוצות ואין כמעט אכיפה נגד המעסיקים.
עובדים רבים מגיעים מהודו וסובלים מתנאי עבודה קשים. הקונסוליה ההודית בדובאי חיברה דו"ח המפרט את הבעיות בהן עלולים להיתקל מהגרים מהודו באיחוד האמירויות, כגון עיכובים בתשלומי שכר, שינויים בחוזה העבודה, שעות עבודה מופרזות ומגורים צפופים. הקונסוליה דיווחה גם כי בשנת 2006 התאבדו באיחוד האמירויות 109 עובדי צווארון כחול מהודו.
תעשיית הזנות.
באיחוד האמירויות הערביות, במיוחד בדובאי, משגשגת תעשיית זנות, בה חלק גדול מהנשים המועסקות הן קורבנות של סחר בבני אדם ועבדות מין. תעשייה זו נחשבת לאחד ממוקדי המשיכה לתיירים. בשנת 2013 פעלו באיחוד האמירויות מעל ל-30,000 נשים בזנות, חלקן קטינות.
הזנות אינה חוקית במדינה, אך היא קיימת ובולטת באזורי התיירות. רוב הנשים העוסקות בזנות מגיעות ממזרח אירופה ומאתיופיה, באמצעות כנופיות פשע העוסקות בסחר בנשים. לכל משפחה בדובאי יש מכסה של ויזות המיועדות להעסקת עובדים זרים במשק הבית. אנשי הכנופיות רוכשים את הוויזות העודפות, שאין בהן צורך, ומשתמשים בהן לסחר בנשים. אנשי הכנופיות מאתרים בארצות אלה נשים במצוקה ומבטיחים להן עבודה במשקי בית באיחוד האמירויות, אך כשהן מגיעות לדובאי הם מחרימים להן את הדרכון ומאלצים אותן לעבוד בזנות. הנשים אינן יכולות להתלונן במשטרה על שאולצו לעבוד בזנות משום שהן ייעצרו בגין עיסוק בזנות, שאינו חוקי.
הממשלה ניסתה מספר פעמים לצמצם את פעילות הזנות, אך ללא הועיל. לדוגמה, במרץ 2007 דווח כי 4,300 עובדים בתעשיית המין גורשו מדובאי, אך בשנת 2020 דיווח ארגון UN Watch שהצעדים הננקטים באיחוד האמירויות הערביות נגד סחר בבני אדם אינם מספיקים, ודובאי נחשבת ל"פארק השעשועים של חצי האי ערב".
רוכבי גמלים.
מרוצי גמלים פופולריים מאוד בדובאי, ועד שנת 2007 רוכבי הגמלים היו ילדים, מגיל 4 עד גיל 12. ילדים אלה היו מגיעים לאיחוד האמירויות באמצעות סחר בילדים ממדינות שונות, בהן איראן, אפגניסטן, בנגלדש, סודאן ופקיסטן. על פי האומדנים חיו בין 5,000 ל-40,000 ילדים רוכבי גמלים במדינה. רבים מהם היו נפצעים קשה מנפילה מגמל. הם התגוררו באוהלים ששימשו לאימונים, והיו נתונים להתעללות פיזית ומינית.
בשנת 2002 החלה דובאי לנקוט בצעדים לצמצום התופעה, והיא נפסקה בשנת 2007. מאז נהוג להשתמש במרוצי גמלים ב הנשלט מרחוק.
ביקורת בינלאומית ותגובה ממשלתית.
מאז 2017 מחלקת המדינה של ארצות הברית מתריעה על כך שאיחוד האמירויות אינה עומדת בסטנדרטים המינימליים של המאבק בסחר בבני אדם.
גם הפרלמנט האירופי הצהיר כי "מדינות רבות במזרח התיכון אינן מיישמות את הסטנדרטים הבינלאומיים למאבק בסחר בבני אדם. מדינות כמו בחריין, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות ולבנון נחשבות לפוגעניות ביותר... ההתפתחות המדאיגה ביותר שאנו עדים לה היא סחר בנשים לעבדות".
תחקיר שנערך בשנת 2019 ושודר בטלוויזיה היוונית חשף את האלימות והפשע המתקיימים בידיעת הרשויות. על פי התחקיר, יש בדובאי כ-45 אלף נשים בתעשיית הזנות.
איחוד האמירויות הערביות נוקט בצעדים למיגור הזנות והעסקת ילדים במדינה, ומקצה כספים רבים לקרנות תמיכה בקורבנות. באבו דאבי הוקם מקלט לנפגעי סחר בבני אדם, בעיקר נשים וילדים, בשיתוף הסהר האדום. במקלט מעניקים ייעוץ ותמיכה פסיכולוגית, ויש בו אפשרויות ללימודים ומתקני פנאי. כמו כן, במידת הצורך ניתן למקבלי המקלט סיוע על מנת לחזור לארץ מולדתם.
טינה מורפורגו
טינה מורפורגו (בקרואטית: Tina Morpurgo; 6 במרץ 1907 – 1 ביוני 1944) הייתה ציירת יהודייה-קרואטית בולטת מספליט, שנרצחה בשואה.
ביוגרפיה.
מורפורגו נולדה ב-6 במרץ 1907 בספליט למשפחת מורפורגו היהודית, שמקורה במרבורג, גרמניה. אחרי שסיימה את התיכון, התמסרה לציור, ובשנת 1931 הציגה תערוכת יחיד ראשונה ובה למעלה מחמישים מיצירותיה בצבע שמן, טמפרה ורישום. בשנת 1932 למדה מורפורגו בבית ספר פרטי בטריאסטה. היא תכננה להמשיך בלימודיה ובהמשך להתפתח מקצועית בתחום האמנות במינכן, אך עקב עליית הנאצים לשלטון והמשבר הכלכלי, היא נשארה בעיר הולדתה, והפסיקה לצייר.
בשנת 1943 היא גורשה למחנה הריכוז באנייצה יחד עם הוריה. ב-1 ביוני 1944 נרצחה מורפורגו בידי האס אס. למרות עובדה ידועה זו, בתקופת יוגוסלביה הקומוניסטית היא הייתה רשומה לשווא ברשימת קורבנות יאסנובאץ שנרצחו על ידי האוסטאשה, כחלק מהתעמולה הקומוניסטית נגד קרואטים. מידע כוזב זה התקבל גם על ידי מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה במהלך ייבוא מסיבי של נתונים שלא נבדק. ציוריה נשמרו על ידי בני משפחתה וחבריה ששרדו. מאוחר יותר הוצגו ציוריה, בשנת 1974, בקהילה היהודית בספליט, בקהילה היהודית בבלגרד, ובמוזיאון להיסטוריה יהודית בבלגרד בשנת 1975.
Selena × Votes
Selena × Votes (בעברית: סלינה × הצבעות) הוא המיני-אלבום השלישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית סלינה גומז. המיני-אלבום יצא לאור ב-30 באוקטובר 2020, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס, לכבוד הבחירות לנשיאות ארצות הברית שהתקיימו בשנת 2020.
המיני-אלבום מכיל בתוכו שירים שהוקלטו משנת 2014 ועד שנת 2019.
רקע והפקה.
המיני-אלבום הופק על ידי בני בלנקו, דני ד., דייוויד פראמיק, פיניאס או'קונל, איאן קירקפטריק, מטמן &amp; רובין, רוק מאפיה, סטארגייט, סטיב מק וטים בלאקסמית'. הוא מכיל שירים שנכללו באלבום האופן השני של גומז "Revival", כמו "Same Old Love" ו-"Kill Em with Kindness" ושירים שיצאו מאוחר יותר, כמו "Bad Liar" ו-"Lose You to Love Me".
גומז הצהירה ואמרה על המיני-אלבום כי: "הכנתי עבורכם המעריצים שלי, מיני-אלבום חדש לו תוכלו להאזין בזמן שתצביעו לבחירות לנשיאות ארצות הברית".
צליפה בצה&quot;ל
צה"ל מפעיל מערך צליפה בחיל הרגלים וביחידות מובחרות ומיוחדות. צלפי צה"ל מאומנים בקליעה מדויקת למרחקים קצרים, בינוניים וארוכים, ובשדאות, ניווט והסוואה צבאית. צה"ל הפעיל צלפים עוד ממלחמת העצמאות, אך תחום הצליפה סבל מהזנחה שנים רבות, עד שבוצעו בו רפורמות ושתי מהפכות גדולות: האחת בשנות ה-90 של המאה ה-20 והשנייה בעשור הראשון של המאה ה-21. במהפכות אלה נוסד בית הספר לקליעה וצליפה צבאית כמרכז ידע לאומי בנושא הצליפה, הכשרת הצלפים שופרה באופן ניכר, נרכשו רובי צלפים ייעודיים אחידים ומדויקים, וכן נרכש ציוד צליפה הכולל כוונות טלסקופיות, תחמושת צליפה, עזרים טקטיים וחליפות הסוואה. כיום מפעיל צה"ל צלפי חי"ר שדה וטווח ארוך (בחיל הרגלים, ובעבר גם בחיל ההנדסה הקרבית) וצלפי לוט"ר וסער (ביחידות המיוחדות).
סוגי קלעים וצלפים בצה"ל.
בצה"ל כל הלוחמים מאומנים בקליעה בסיסית. עם זאת, ישנם מקצועות קליעה וצליפה בהם הלוחם זוכה להכשרה ואימונים נרחבים יותר על מנת לשפר את יכולותיו ולהעניק לו מיומנות ויכולת קליעה לטווחים רחוקים יותר מלוחם החי"ר הבסיסי.
קלעים ו"צלפים-למחצה".
המקצועות הבאים מוכשרים ומאומנים בקליעה מדויקת, מעבר להכשרת החי"ר הבסיסית, אך לא נחשבים לצלפים.
צלפים "אמיתיים".
בצה"ל ישנם 4 סוגי צלפים: צלף שדה, צלף לטווח ארוך, צלף סער וצלף כוחות מיוחדים/לוט"ר. כל צלף בצה"ל יכול לשמש הן כצלף יורה והן כמאתר. חלק מהצלפים משמשים גם כמדריכי צליפה בבית הספר לקליעה ולצליפה שבמתקן אדם.
צלף ומאתר.
צלפים כמעט תמיד עובדים בזוגות, ויש חלוקה של תפקידים: צלף ומאתר (באנגלית Spotter, נקרא בצה"ל גם "צופה" ו"בקר ירי"). תפקיד המאתר/צופה הוא חשוב מאוד וכולל מספר תפקידים:
בצה"ל, מאתר/צופה הוא גם צלף בהכשרתו, שכן הוא נדרש להכיר את עבודת הצלף כדי לתת לו את הנתונים המתאימים בזמן הנכון. הצופה מצויד בדרך כלל במשקפת תואמת לכוונת של הצלף, וכן ברובה סער או אקדח להגנה עצמית. לעיתים הצופה חמוש ברובה קלעים המאפשר לו להשלים את יכולותיו של הצלף, שבדרך כלל חמוש ברובה בריחי ארוך טווח (בצה"ל מדובר ברובי רמינגטון M24 וברק HTR 2000 במערך החי"ר, ובארט MRAD ומקמילן TAC-50 ביחידות המיוחדות).
בנוסף לקליעה מדויקת, הן הצופה והן הצלף משמשים גם כתצפיתנים שמעבירים מודיעין חזותי ומודיעין טקטי על תנועת האויב והמטרות.
לעיתים צלף ומאתר מחליפים ביניהם בתפקידים בעת משימה ממושכת, וזאת על-מנת שבעת ביצוע הירי הצלף יהיה רענן ולא שחוק פיזית.
היסטוריה.
לקראת מלחמת העצמאות, זימנה מחלקת ההדרכה של המטכ"ל את חיילי ומפקדי כיתות הצלפים של הבריגדה היהודית לאור הידע והניסיון שרכשו בחזית האיטלקית. יוצאי הבריגדה קיבלו על עצמם להקים את בית הספר הראשון למדריכי צלפים בכפר שמריהו. קבוצה של בוגרי בית הספר, ובראשם נתנאל לירם, הקימה בירושלים יחידת צלפים שפעלה במלחמת העצמאות והמשיכה לפעול עד מלחמת יום הכיפורים. במלחמת העצמאות הסבה יחידת הצלפים הירושלמית אבדות כבדות לחיילי הלגיון הערבי של ירדן, ושיתקה מספר עמדות צלפים ירדניות בחומות העיר העתיקה. באחד המקרים, ב-1948, חיסלו צמד צלפים של היחידה הירושלמית 35 חיילי אויב תוך 48 שעות במחיר 50 כדורים בלבד.