במשך הדורות היוותה הדרשה אחת הבמות הדתיות-חברתיות המרכזיות עבור החברה היהודית. יש הטוענים כי הדרשה עתיקת יומין היא, ותחילתה עוד בימי הנביאים, ואף ייתכן שיש בתורה רמזים לקיומה. יש המייחסים את ההתפתחות הראשונה של המדרש לתקופת בית שני, שבה היו קוראים את התורה, מתרגמים אותה לארמית - הלשון המדוברת באותה עת, ומוסיפים דברי הסבר ופירוש לפשט המקרא. הדעה המקובלת במחקר המודרני, משייכת את תחילתה של הדרשה לימי התנאים והאמוראים. ישנם הסוברים כי היא באה כתחליף למתורגמן, וישנם אלה המשייכים את תחילתה לעליית מעמדו של בית הכנסת. מקור הדרשה כבר בימי הנביאים, ומקובל לראות בנבואותיהם מעין דרשה ציבורית. בימי בית המקדש הראשון והשני הלכו והתפתחו הדרשות בתוך תחומי המקדש, ועם חורבן הבית השני והתבססות דור יבנה, החלו הדרשות והדרשנים השונים לתפוס את מקומו של המקדש. הדרשות ביטאו את התפתחות התורה שבעל פה ומקובל לראות בהן מעמד ציבורי שיצר ועיצב את אופי התרבות היהודית שלאחר תקופת המקדש.
בימי הביניים הלכה והתפתחה תרבות בתי הכנסת, ונהוג היה לשאת דרשות בשבתות, בעיקר סביב פרשת השבוע. בבתי המדרש נישאו דרשות אודות סוגיות תלמודיות, נושאי הלכה ומוסר, לרוב בשיעור של הרב המלמד או של ראש הישיבה או בית המדרש. דרשה בולטת היא דרשת שבת הגדול, שבה דורש הרב בקהילתו בהלכות הפסח.
מגיד מישרים ('המגיד').
ביהדות אשכנז, מגיד מישרים (או בקצרה: מגיד) היה דרשן נודד או קבוע, שנשא דרשות התעוררות ומוסר בבתי הכנסת, כדי לעודד את המון העם לקיים את המצוות ולהתמיד בלימוד התורה.
מגידים נודעים.
רבים מה"מגידים" התפרסמו בשם עירם, אצל אלו הנודדים הייתה זו בדרך כלל עיר המוצא שלהם, ואצל הקבועים הייתה זו העיר שבה נשאו באופן רשמי את משרת "המגיד דמתא" (מארמית: מגיד העיר). בחלקם דבק שם אחת הערים שבהם הגיעה הקריירה הדרשנית שלהם לשיא, כמו במקרה של המגיד המפורסם רבי יעקב קרנץ "המגיד מדובנא" שישב בדובנו היא דובנא במשך שמונה עשרה שנה ובה התפרסם.
הדרשה המודרנית.
בזרמים הליברליים ביהדות, נשיאת דרשה היא חלק בלתי נפרד מהתפילה בציבור, וחלק חשוב מתפקידו של רב הקהילה. הכנסת הדרשה לבית-הכנסת הייתה אחד השינויים הראשונים שהוצעו על ידי מבשרי הרפורמה, בדמדומי תנועת ההשכלה בגרמניה, בתחילת המאה ה-19. הם שאבו השראה מהדרשות של הכמרים הפרוטסטנטים, שנאומים מסוגננים כאלה היו חלק מרכזי בתפקידם. הדרשות (פרדיגטים) נישאו בשפת המדינה, ובכך פנו לכלל המתפללים, ובפרט לנשים שרובן לא הבינו עברית. הן התמקדו בדרך כלל בנושאים מוסריים, והיו שונות בתכלית מהפלפול הדו-שנתי המקובל. בין הראשונים לדרוש בלעז בבתי-כנסת היו ישראל יעקבסון ואנשיו מהקונסיסטוריה היהודית של וסטפליה, שאף חייבו את הרבנים במדינתם לעשות כן בצו. חידוש זה הונהג גם בהיכל בהמבורג, בבית-הכנסת בווינה של יצחק נח מנהיימר ובבית-הכנסת בפראג של יום-טוב ליפמן צונץ ומיכאל זקש. מנהיימר, שביקש לשמור על אחדות עם הגורמים השמרניים בעירו, מיסד דגם של "מטיף" כתפקיד מוגדר: לצד רב מסורתי מהסוג הישן, שהיה בקיא בהלכה והיה אחראי על הכשרות וכדומה, הוא עצמו שימש כאיש דת מודרני שנועד למשוך את הציבור הרחב והמחולן לחיים הקהילתיים, בין היתר אך לא רק באמצעות איכות דרשותיו. חלוקת העבודה הווינאית הועתקה במקומות רבים.
צונץ נתן לדרשה הלועזית ביסוס עיוני נרחב בספרו "הדרשות בישראל והשתלשלותן ההיסטורית", חיבור הנחשב לקלאסיקה של חכמת ישראל המוקדמת. התפשטותו המהירה של החידוש עוררה מחלוקת עזה בין המודרניים מתקני הדת לרבנות המסורתית. בשנות ה-1830 הייתה הדרשה סממן מובהק של תנועת הרפורמה. ב-1835, כשהרב המשכיל ליב שוואב נשא דברים בלעז לראשונה במוראביה, עורר הדבר מחאה חריפה מצד הרב הראשי נחום טרייביטש. החת"ם סופר הזהיר בתשובותיו (או"ח קצז) מ"הלועזים בלעז", שאותם מנה בין הסימנים למי שאסור לקבל תורה מפיו, ואסר בצוואתו על מינוי מטיף כזה בפרשבורג: "לא ידרוש בלשון לאומים כי לא יאריך ימים." שיא המלחמה בדרשה היה בתקנות מיכאלוביץ (מיהאלאוויטץ) שנערכו בהונגריה ב-1865, וכשבעים רבנים חתמו עליהן לבסוף. בסעיף הראשון נקבע: "אסור לדרוש דרשה בלשון אומות העולם, וכן אסור לשמוע דרשה בלשון אומות העולם, על כן צריך כל בר ישראל אשר ישמע שרב או אחד דורש בלשון נכרי לעזוב בית-הכנסת ולצאת חוצה."
על אף המאבק נגדו, התקבלותו המהירה של הנאום בלעז בציבור והפיכתו לאופנתי ומבוקש, כפו אותו הר כגיגית גם על מרבית האורתודוקסים, מי ברצון ומי בלב ולב. כבר מ-1821 הקפיד חכם יצחק ברנייס, מאבות אסכולת "תורה עם דרך ארץ", על דרשה בגרמנית צחה. תלמידיו וממשיכיו, כמו רש"ר הירש ועזריאל הילדסהיימר, נקטו בסגנון זה למן ההתחלה, על אף שהדבר עורר לעיתים התנגדות מחוגים מסורתיים. הכתב סופר מינה ב-1864 את שרגא פייש פישמן למגיד בגרמנית בבית-הכנסת של אביו (ופישמן אכן מת ממחלה קשה בגיל צעיר); מהר"ם שיק הסביר לתלמידו וואלף סופר (או"ח ואבה"ע ע) שלא מצא איסור לאיש ירא לדרוש בלשון לאומים. אפילו בהונגריה שלאחר פירוד הקהילות, ב-80% מבתי-הכנסת האורתודוקסיים ב-1900 הייתה שפת הדרשה לועזית.
כיום אך מעטים מקפידים על שימוש בלשון הקודש או ביידיש בלבד באירועים ציבוריים, ולא בשפת המדינה (בעיקר אנגלית). רובם הם קנאים הונגרים המצייתים לתקנות מיכאלוביץ, דוגמת חסידות סאטמר.
דרשת בר מצווה.
בקהילות רבות נהוג שחתן בר מצווה נושא דרשה, לאחר שעלה לתורה או במסיבה הנערכת לכבוד הגיעו למצוות. הכנת הדרשה היא חלק מההכנות לטקס הבר מצווה. יש קהילות בהן נהוג שמיד עם תחילת הדרשה פותח הקהל בשירה רמה, כך שרק הרב היושב ליד חתן הבר מצווה שומע את דרשתו. המניע לכך הוא שלא לבייש את מי שאינו מסוגל להשמיע דרשה כהלכתה.
דרשת הבר מצווה, היא חלק בלתי נפרד היום מטקס הבר מצווה, שנערך בבית הכנסת או בכול מסגרת אחרת בה נחגג האירוע.
מטרת טקסט זה, להוות מעין גשר, בין העבר, להווה ולעתיד. דהיינו, הילד מספר בו על עברו, נפרד מילדותו, מבטא תודה להוריו ובני משפחתו, על חלקם בגידולו עד כה. בזרמים הפחות אורתודוקסים, מבטא הילד גם את אישיותו. רצונותיו, תחביביו וכדומה. יש מקום גם לביטוי שאיפותיו לעתיד. טקסט זה הוא מעין חותמת, להיות הילד לבוגר על פי ההלכה. יש כאלה המקשרים את הדרשה, לפרשה ולדרשה הדתית, אותה נושא הילד בבית הכנסת, בלבד. ככול נושא אחר, גם טקסט זה עובר שינויים בהתאם לתקופה, בה השפה משתנה בהתאם. היום יש רבים הנוהגים גם להקליט את הטקסט ולהשמיעו כך בחגיגה. אחרים מעדיפים להקריא אותו. (כך שאין צורך לזכור את הטקסט בעל-פה).
אמירות קורדובה
Server Side Includes
Server Side Includes (עברית: הכללות צד-שרת), או בראשי-תיבות SSI, היא שפה המפורשת על שרת דפי האינטרנט, שנועדה להפיכת דפי HTML סטטיים למעט יותר דינאמיים. מטרתה של SSI אינה להפוך דפי HTML ליישומי צד-שרת מלאים, כמו אלה הנכתבים ב-ASP, ב-PHP ובשפות דומות, אלא לאפשר הכללת מידע דינאמי מהשרת בתוך דפי ה-HTML.
לדפי HTML שמוכללים בהם תגי SSI יש בדרך-כלל סיומת shtml או shtm. בשרת IIS נהוגה גם הסיומת stm.
היסטוריה.
SSI הופיעה לראשונה בשרת NCSA HTTPd, שממנו התפתח שרת אפאצ'י. שרת IIS של מיקרוסופט מממש את SSI באופן דומה לזה של NCSA HTTPd על ידי רכיב ISAPI בשם Ssinc.dll. בשרת אפאצ'י קיימות הוראות SSI נוספות על אלו שב-NCSA HTTPd וב-IIS, המכונות "xSSI" על ידי קרן התוכנה אפאצ'י (כשהאות x היא קיצור של extended - הכללות צד שרת מורחבות). הן ממומשות כמודול הרחבה לשרת בשם mod_include.
תחביר הוראות SSI.
התחביר הכללי עבור הוראות SSI הוא:
&lt;!-- # directive parameter1="value" parameter2="value" ... --&gt;
הוראות SSI נמצאות בתוך הערות HTML, כך שאם הוראה מסוימת לא תעובד, או שהקובץ לא יפורש על ידי מפרש ה־SSI כלל, לא יפריעו הוראות ה־SSI לתצוגה בדפדפן.
כל הוראה מורכבת מהערת HTML, ובתוכה סימן סולמית (#), ומיד לאחריו סוג ההוראה, ואחריה רשימת הפרמטרים של ההוראה הכתובה בדומה לפרמטרים של תגי HTML - שם הפרמטר, סימן שווה, וערכו של הפרמטר.
שרת NCSA HTTPd.
תחביר SSI של שרת זה הוא התחביר הבסיסי, שעליו מתבססים שאר היישומים של SSI.
הוראות ה-SSI.
קיימות 6 הוראות SSI בשרת זה:
משתני הסביבה של SSI.
המשתנים שניתן להשתמש בהם בהוראות השונות הם משתני הסביבה של CGI (כגון, SERVER_NAME, QUERY_STRING, REMOTE_ADDR וכו'), ומספר משתנים נוספים, הכוללים את שם הקובץ הנוכחי (DOCUMENT_NAME), התאריך המקומי של השרת, ועוד.
שרת IIS.
מימוש SSI של שרת IIS כולל את אותן 6 הוראות של שרת NCSA HTTPd, והתאימות כמעט מוחלטת. גם רשימת משתני הסביבה כמעט זהה.
בשרת IIS, הוראת exec יכולה לבצע גם דפי ASP ויישומי ISAPI, ולא רק יישומי CGI בעזרת הפרמטר cgi.
הוראת include ניתנת לשימוש גם בדפי ASP. למרות שטכנית מפרש ASP מבצע את ההכללה, ולא מנוע SSI, הדבר קשור בקשר הדוק ל־SSI, ומצוין בתיעוד שלה. הוראות SSI אחרות אינן פועלות בדפי ASP.
שרת אפאצ'י.
שרת אפאצ'י, גם הוא תומך בכל ההוראות הבסיסיות של שרת NCSA HTTPd, אך מרחיב אותן במספר אופנים, והופך את הגרסה שלו להכללות צד-השרת דומה יותר לשפת תכנות, ולא רק לכלי להכללת מידע (דפים אחרים או ערכי מאפיינים) בתוך דף נתון.
ניתן לחלק את ההרחבות של שרת אפאצ'י לשניים: שיפורים ותוספות בהוראות קיימות, והוראות חדשות. להלן פירוט:
&lt;!-- #if expr='"$DOCUMENT_URI" = "/foo.shtml"' --&gt;
file is foo.shtml
&lt;!-- #elif expr='"$DOCUMENT_URI" = "/bar.shtml"' --&gt;