בעקבות חוקי הגזע, החל בפעילות פוליטית נגד הפאשיזם, אך הוא הצטרף רשמית למפלגה הסוציאל-דמוקרטית "הפעולה הפוליטית". לשורות הפרטיזנים הוא הצטרף רק לאחר פלישתה של גרמניה הנאצית לאיטליה בספטמבר 1943 ובעקבות הקמתה של רפובליקת סאלו. הוא הצטרף למחתרת האנטי-פאשיסטית האיטלקית "צדק וחירות" (Giustizia e Libertà) בשורות "בריגדה גריבלדי", קבוצת פרטיזנים קומוניסטית בפיקודו של פומפיאו קולג'אני. הוא לחם בבארג'ה, בעמק פליצ'ה ובעמק ג'רמנסקה, שם רבים מהפרטיזנים היו יהודים. אזור זה אף כונה "האלפים היהודים", על ידי חברי המתחרת. שמו במחתרת היה "אאוג'ניו אנסלדי".
בינואר 1944, הוא מונה לתפקיד קומיסר פוליטי במחתרת. במסגרת תפקידו, הוא נע בהרים בין יחידות פרטיזנים שונות, במטרה לחזק את שורות הלוחמים מבחינה מוראלית ואידאולוגית, זאת למרות, שמבחינה פיזית, המסעות בהרים היו קשים לו מאוד. הוא מעולם לא הצליח להתרגל לתנאי החיים בהרי האלפים, שבהם פעלו הפרטיזנים. כמו כן, מסעותיו היו כרוכים בסכנה גדולה שייתפס על ידי הנאצים במעבר בין היחידות השונות.
נפילתו בידי הנאצים ורציחתו.
ב-21 במרץ 1944 החלו הגרמנים, בשילוב עם יחידות אס אס איטלקיות, במצוד נרחב נגד הפרטיזנים באזור שבו שהה הרטום. היחידה שלו נסה מפני הנאצים, עד שב-25 במרץ כלו כוחותיו, והוא נתפס על ידי הנאצים יחד עם עוד פרטיזן יהודי צעיר מטורינו, רוג'רו לוי. יתר החברים ביחידה הצליחו להימלט.
במהרה, גילו הנאצים כי הרטום הוא יהודי וקומיסר פוליטי. הם החליטו שלא לרצוח אותו מיד, אלא לענות אותו עינויים קשים במשך ימים ארוכים. הם רצו להשתמש בו כדוגמה למה שיקרה לכל מי שישתף פעולה עם הפרטיזנים או יפעל נגד הגרמנים, זאת על מנת לזרוע פחד בקרב האוכלוסייה האיטלקית. עינויים אלה נחשבו כחריגים גם בהשוואה לפרטיזנים אחרים שנתפסו. הוא צולם באופן משפיל על גבי פרד, עם מטאטא מתחת לזרועו, כובע על ראשו, ופנים נפוחות. התמונה הוצגה לראווה בשבועון התעמולה הנאצית "דר אדלר" , שתורגם גם לאיטלקית, עם הכיתוב "שודד יהודי". ב-31 במרץ, הועבר לבית הכלא החדש בטורינו (Nuove), שם מת לאחר כשבוע, ב-7 באפריל, כתוצאה מעינויים או כתוצאה מהוצאתו להורג בתלייה. שניים מחבריו אולצו לקבור אותו במהירות במהלך הלילה, על גדות נהר הסאנגונה (Sangone) . למרות כל המאמצים שהושקעו לאחר המלחמה, גופתו לא נמצאה מעולם.
היומן.
במהלך פעילותו כפרטיזן, כתב הרטום יומן. בחלק הראשון של היומן, סוקר הרטום את התקופה מינואר 1940 עד 10 בספטמבר 1943, תחת השלטון הפאשיסטי והרדיפות האנטי-יהודיות עד לפלישת גרמניה. בחלק השני, סוקר הרטום את התקופה מנובמבר 1943 ועד סוף פברואר 1944, ונוגע לחוויה של הרטום כפרטיזן.
יומן זה זכה להכרה באיטליה כאחד הטקסטים התיעודיים והספרותיים המתארים באופן המוצלח ביותר את רגשותיהם ומחשבותיהם של פרטיזנים באיטליה בזמן המלחמה. היומן משמש דוגמה יוצאת דופן להשפעת הרדיפות הגזעניות של הנאצים והפאשיסטים על עולם הרוח היהודי-איטלקי. הוא מצייר את דמותו של הפרטיזן הלוחם בנאצים, ומאפשר לקוראים הצצה לחיים הפרטיים של פרטיזנים רבים, ולא רק של הגיבור. היומן חושף את ציפיותיהם, אכזבותיהם, צורכיהם הרגשיים, ואף המיניים של הפרטיזנים.
היומן פורסם חלקית לראשונה בשנת 1954 תחת הכותרת "שלושה חיים". בשנת 1966, פורסמה מהדורה נוספת תחת הכותרת "עמנואל הרטום – יומנים", בעריכת אלואיזה רוונה ופאולה דה-בנדטי על ידי המכון המרכזי לדוקומנטציה יהודית בת זמננו (CDEC), מוסד התיעוד המרכזי של יהודי איטליה במילאנו. ב-2008 יצאה מהדורה נוספת בעריכת גורי שוורץ, תחת הכותרת "יומנו של פרטיזן יהודי". היומן כולל הקדמה ביוגרפית על חייו של הרטום.
הנצחתו של אמנואלה הרטום.
בסיום המלחמה, ב-25 באפריל 1945, הוענקה להרטום לאחר מותו תעודת הוקרה מטעם הכוחות האנטי-פאשיסטיים על השתתפותו במאבק הצבאי נגד "אויבי האנושות והמולדת".
בטורינו, העיר בה גדל ולמד, נקרא רחוב על שמו. ב-1984, במלאת 40 שנה לרציחתו, הוצבה אנדרטה לזכרו בפארק סאנגונה, בהשתתפות ותיקי הפרטיזנים, ואנשי הקהילה היהודית בעיר. בית הספר היהודי בעיר נקרא על שמו, וכן ספרייה בבית הכנסת של הקהילה.
החל משנת 2011, מקיימת הקהילה היהודית בטורינו תהלוכה לזכרו של הרטום בתאריך רציחתו. התהלוכה יוצאת מרציף 17 (Binario 17) של תחנת הרכבת המרכזית של טורינו, פורטה נואבה , ממנו נשלחו יהודי טורינו להשמדה, עוברת ברחובות העיר, מגיעה לבית הספר היהודי בעיר, ומסתיימת בכיכר "פרימו לוי" שלמרגלות בית הכנסת. לאחר התהלוכה מתקיים טקס בו לוקחים חלק ראש עיריית טורינו, נשיא הקהילה היהודית, חברי הקהילות היהודיות בפיימונטה, ותלמידים ממספר בתי ספר בעיר.
בשנת 2012, הופק סרט תיעודי בשם "אמנואלה הרטום: עדות לחברה עתידית" (Emanuele Artom, a testament for a future society) על ידי פרצ'נסקו מומברטי על חייו של הרטום. הסרט מבקש לתאר את מסעו האינטלקטואלי והפוליטי של הרטום דרך פעילות המחתרתית, ובעזרת יומנו, בו הוא תיאור דמויות עימן נפגש. המספר בסרט מקריא ציטוטים מתוך היומן. ציטוטים אלה מהווים עדות חיה לכוחות ההתנגדות האנטי-פאשיסטיים באיטליה לחברה של אחרי המלחמה.
סרג'יו יוסף סיארה
סרג'יו יוסף סיארה (באיטלקית: Sergio Joseph Sierra; 21 בדצמבר 1923 – 2009) היה רב איטלקי, איש ציבור ופרופסור באוניברסיטאות שונות באיטליה. כתב מאמרים וספרים רבים, בעיקר על תפיסתו בנוגע לעם היהודי וליהדות. נולד ברומא, איטליה, ונפטר בירושלים.
ביוגרפיה.
סיארה נולד ברומא, איטליה ב-21 בדצמבר 1923. קיבל חינוך יהודי מאביו, שהיה שמש בית הכנסת הגדול של רומא, ולמד בבית המדרש לרבנים ברומא. הבית שבו גדל היה בית מאוד צנוע ופשוט, וכבר בילדותו החל לתרום ולעזור רבות לקהילה היהודית ברומא. במקביל ללימודיו היהודיים, למד גם באוניברסיטה ספרות עתיקה, ואף נתן שיעורים פרטיים במקצועות הומאניים, כדי לעזור לפרנסת המשפחה.
בזמן שואת יהודי איטליה, לא עזבה המשפחה את רומא. לאחר כיבוש רומא על ידי הנאצים, בספטמבר 1943, המשפחה מצאה מקומות מסתור בעיר, וניצלה משליחתה למחנות ריכוז והשמדה. למזלם, שם משפחתם לא הסגיר את מוצאם היהודי, מה שעזר להם להינצל מפני הנאצים.
לאחר המלחמה, הכיר סיארה את אשתו, אורנלה לבית פאיאליץ', במסגרת מתן שיעורים פרטיים. הם התחתנו בשנת 1947, והיא ליוותה אותו אחר כך לאורך כל חייו.
בנובמבר 1948 סיים את לימודיו במדעי הרוח הקלאסיים באוניברסיטת ספיאנצה ברומא, לאחר שלימודי נקטעו עקב מלחמת העולם השנייה. עבודת הגמר שלו הייתה בנושא: "עתיקות ואפיגרפיות שמיות - הנביא ירמיהו ומכתבי לכיש". בשנת 1949 סיים את לימודיו בבית המדרש לרבנים של קהילת יהודי רומא וקיבל סמיכה לרבנות.
מיד לאחר סיום לימודיו, עבר סיארה עם אשתו לבולוניה, שהייתה הרוסה לחלוטין אחרי הפצצות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, ותושביה היו במצב כלכלי קשה. בעיר עברו גם יהודים עקורים רבים משארית הפליטה. סיארה מונה לרב הראשי של הקהילה, ובני הזוג לקחו על עצמם לשקם את הקהילה היהודית בעיר שהייתה הרוסה לאחר המלחמה והשואה. סיארה פעל להחזרת החיים היהודיים בעיר לקודמתם, בכך שפתח בית ספר ללימוד תורה. כמו כן, בשנת 1954, במהלך כהונתו, נבנה מחדש בית הכנסת של הקהילה.
חשיבותו לשיקום הקהילה היהודית בבולוניה הייתה גדולה מאוד, מכיוון שמבחינה גאוגרפית היא נמצאת על אם הדרך מצפון איטליה לדרומה, כמעין פרוזדור לכיוון ארץ ישראל. בנוסף, בשנת 1955 סיארה החל ללמד את השפה העברית באוניברסיטת בולוניה במטרה להפיץ את התרבות היהודית. בשנים 1955 עד 1958 סייע בהוראה באוניברסיטה.
בשנת 1958 הוצע לו להיות רב בטורינו במקום הרב דריו דיסגני, שסיים את כהונתו. סיארה עזב את בולוניה ועבר לטורינו, ושימש שם כרב הראשי של הקהילה היהודית.
בזמן כהונתו כרב ראשי בטורינו, מינואר 1960 עד 1985 היה מרצה בבית המדרש הרבני "Margulies-Disegni" בטורינו. בין השנים 1967 ועד 1985 שימש גם כמנהלו של מוסד זה. בו בזמן, משנת 1969 ועד 1976 שימש כפרופסור לספרות עברית ולימד עברית מודרנית, במחלקה האוריינטלית בפקולטה למדעי הרוח שבאוניברסיטת טורינו . בשנת 1971 הנחה סיארה את המחקר "החקר האיטלקי בנושא עברית פוסט-תנכית", שאף הוצג בכנס לרגל חגיגות היובל לחקר המזרח הקרוב באיטליה.
בשנת 1972 התפרסם ערך לגביו באנציקלופדיה יודאיקה.
למרות היותו רב אהוב על קהילתו, כמו במקרים רבים ההתמודדות עם הנהלת הקהילה הייתה מורכבת.
בתחילת שנות השבעים, עקב מחלוקת על רקע עבודות לבניית בנייני הקהילה והתנגדותו לביצוען בשבת, ועד הקהילה ביקש לפטרו, צעד שבאופן מסורתי אינו מקובל בקהילות היהודיות באירופה. עקב כך, נערך משאל בקהילה כדי לקבוע האם להפסיק את כהונתו. תוצאות המשאל היו לטובת הרב סיארה ברוב גדול והוא המשיך את כהונתו עד יציאתו לפנסיה בסוף שנת 1985.
משנת 1972, נהיה סיארה מרצה לפילולוגיה שמית באוניברסיטת ג'נובה ובשנת 1977 קיבל בה קביעות. בשנת 1984 שימש כפרופסור ללימודי עברית ושפות שמיות.
לאחר שיצא לפנסיה, והפסיק לכהן כרב, חזר סיארה להתגורר ברומא ל-7 שנים, שם היה לנשיא מועצת רבני איטליה.
בשנת 1992, עלה סיארה יחד עם אשתו, למדינת ישראל. הוא התגורר בירושלים, המשיך בכתיבתו והיה פעיל בקהילה היהודית איטלקית המקומית במרכזה בבית הכנסת האיטלקי בירושלים. הוא נפטר ב-29 בנובמבר 2009. על שמו קרויה קבוצת למידה עבור גיל הזהב בקהילה האיטלקית בירושלים. לרב סיארה נולדו שלושה ילדים.
מאמרים וספרים.