המינים הגדולים במשפחה זו, מהסוג "Vireolanius", עשויים להגיע לאורך 17 ס"מ ולמשקל 40 גרם. הם בעלי נוצות צבעוניות בגוונים של ירוק וצהוב, ראש גדול עם מצח רחב, מקור גדול ומעט מתעקל, עיניים גדולות מוקפות לבן ורגליים חזקות. הם חיות במגוון בתי גידול מיערות, סוואנות, ערבות שיחים, הרים וביצות מנגרובים, וחלק מהמינים נודדים דרומה בחורף.
הם חיים בקבוצות משפחתיות טריטוריאליות המגוננות על מקום מחייתם מציפורים אחרות, בעונת הנדידה המינים הנודדים מתקבצים ללהקות גדולות יותר.
חלק מהמינים ניזונים גם מכמה סוגי פירות, אך הרוב המובהק ניזון מחרקים אותם הם צדים מהעצים, מהאוויר, בחיפוש בין העלים או אצל כמה מינים בחיטוט באדמה.
מערכת טילי הוק
לילי המכשפה
לילי המכשפה היא סדרת אנימציה אמריקאית לילדים ששודרה בישראל בערוץ לוגי, המבוססת על סדרת ספרים בעל אותו שם מאת הסופר "קניסטר". לסדרה הופקו 3 עונות בעלות 52 פרקים, כאשר העונה השלישית לא שודרה בישראל.
עלילה.
לילי הנערה, יוצאת בזמן עם חברה הקטור הדרקון במסע לימודי ופוגשים אנשים שהיו אחראים להשראה גדולה בהיסטוריה של העולם.
שרה פכטר
שרה פכטר היא עיתונאית וסופרת חרדית ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה בארצות הברית ובגיל שנתיים עלתה לישראל עם הוריה. ספרה הראשון, "פצוע קל", אשר נכתב על גדליה בקר שנלחם בווייטנאם, יצא לאור לפני הגיעה לגיל 17.
כתבה עשרות ספרים. בין הספרים שלה אפשר למצוא את לבבות בין הרים, שנכתב על מקום שבו גדלה, מעלה עמוס. אחדים מספריה יצאו לאור בשתי גרסאות, חרדית וחילונית.
בין השאר התפרסמה בשם העט מלי גרין, אשר תחתיו התפרסמו כתבות רבות במדיה החילונית ובעיתונות החרדית. השתמשה גם בשם העט מלכה אשלג.
בבעלותה משרד היח"צ והשיווק "שר{ה} תקשורת". נבחרה לעשיריית השנה לשנת-2016 של אנשי היח"צ.
פכטר נשואה לישראל ולהם 11 ילדים ומתגוררים בביתר.
בנה אליהו פכטר הוא פובלציסט המפרסם מאמרים בעיתונות החרדית והכללית.
מרטין לותר קינג האב
מרטין לותר קינג (האב) (19 בדצמבר 1899 – 11 בנובמבר 1984) היה כומר בפטיסטי אפרו-אמריקאי, פעיל למען זכויות האדם של שחורים בארצות הברית. אביו של מרטין לותר קינג.
ביוגרפיה.
נולד כמייקל קינג כ- 30 קמ מאטלנטה, ג'ורג'יה בעיירה בשם סטוקברידג'. אביו היה איכר פשוט, כבר בגיל רך החל קינג למרוד לשילוטן האכזרי, הוא החל לחזר אחרי אלברטה ויליאמס בתו של הכומר בכנסייה הבפטיסטית אבנעזר באטלנטה. משפחתה עודדה את הקשר ביניהם והמריצה אותו להשלים את לימודיו ולהיות גם הוא כומר. לאחר שמונה שנות היכרות, הם נישאו ב-1926. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים בארבע שנים: בת, וילי כריסטין קינג (ילידת 1927), מרטין לותר קינג ג'וניור (נולד מייקל קינג ג'וניור, 1929–1968), ובן שני, אלפרד דניאל ויליאמס קינג (1930–1969).
קינג הפך למנהיג של הכנסייה הבפטיסטית אבנעזר במרץ 1931 לאחר מותו של ויליאמס, חמיו. בשל השפל הכלכלי נקלעה הכנסייה למצוקה כלכלית אך הוא גייס כספים וחברים והצליח לייצב את מצבה. בשנת 1934, בעקבות ביקור של האב בכנס העולמי החמישי של איחוד הכנסיות הבפטיסטיות שנערך באותה שנה בברלין, שינה האב את שמו ואת שם בנו ל"מרטין לותר" לאות כבוד לכומר והפרופסור לתאולוגיה הגרמני מרטין לותר, מייסד זרם הנצרות הפרוטסטנטית. סבא של קינג מצד אביו היה אמריקאי ממוצא אירי, ומבדיקה גנטית שנערכה לצאצאיו עולה כי יש לו שורשים מאנשי המאנד מסיירה לאון
באוטוביוגרפיה של בנו מספר מרטין לותר קינג, על מספר הזדמנויות שבהן אביו מחה על גזענות ואי שוויון זכויות. בפעם אחת הם נטשו חנות נעליים במחאה על יחס מפלה, והוא שמע את אביו ממלמל "לא אכפת לי כמה זמן אצטרך לחיות עם המערכת הזו, אני אף פעם לא אקבל את זה". פעם נוספת שוטר עצר אותם וקרא לאביו בכינוי ילד – BOY, אביו הצביע עליו ואמר "הוא ילד אני לא, ועד שלא תדבר אליי כמבוגר לא אתייחס אליך". דעותיו ופעילותו השפיעו על בנו שלאחר שהוסמך לכמורה כיהן גם הוא ככומר באותה כנסייה.
לאחר הירצחו של בנו, הוא ואלמנתו של קינג קיבלו עבורו את מדליית החירות הנשיאותית.
אשתו אלברטה נרצחה בכנסייה  ב-30 ביוני 1974, בעוד היא מנגנת על העוגב, על ידי אדם שחור שהתנגד לנצרות וצעק " אתם עובדים אלי שווא". בנו אלפרד מת בגיל 39 מתאונת טביעה. קינג עצמו האריך ימים ומת בגיל 84 מהתקף לב. כנסיית אבנעזר שבה שימשו הוא ובנו ככמרים הפכה לאתר מורשת היסטורי .
החזית הסורית במלחמת ששת הימים
החזית הסורית במלחמת ששת הימים הייתה חזית לחימה בצפון ישראל ובדרום-מערב סוריה במלחמת ששת הימים. הכוחות הלוחמים בחזית זו היו צה"ל מצד אחד וצבא סוריה מהצד השני.
בצהרי 5 ביוני, היום הראשון למלחמה, הפציצו מטוסים סוריים מטרות צבאיות ואזרחיות בצפון ישראל. בתגובה הפציצו מטוסי חיל האוויר הישראלי שדות תעופה בסוריה. בבוקר 6 ביוני פתחו הסורים בשתי התקפות קרקעיות. הראשונה הייתה התקפה על מוצב אשמורה (ממזרח לחולתה) והשנייה כוונה לקיבוץ דן ותל דן. שתי ההתקפות נהדפו. בארבעת ימי הלחימה הראשונים המשיכו שני הצדדים בהרעשות ארטילריות וחיל האוויר הישראלי הפציץ מטרות ברמת הגולן.
רק עם סיום הקרבות בחזית הירדנית ובסיני יכול היה צה"ל להפנות כוחות מספיקים לחזית הצפונית למלחמה נגד סוריה, אולם הדרג המדיני ובראשו שר הביטחון משה דיין לא אישר את פתיחת המתקפה. בבוקר ה-9 ביוני שינה דיין את דעתו והורה לאלוף פיקוד הצפון דוד אלעזר להתחיל בתקיפה. באותו הבוקר החלה מתקפה משולבת של צה"ל על המוצבים הסורים בצפון הרמה ובסיום אותו יום ביסס צה"ל את אחיזתו במוצבי הקו הראשון של הסורים. ביום למחרת, 10 ביוני, המשיכו הכוחות הישראליים להתקדם מזרחה אל מול הכוחות הסורים הנסוגים, וכבשו כמעט ללא קרבות שטחים נרחבים. עד שעות הערב באותו היום החזיקו כוחות צה"ל במסעדה אשר במורדות החרמון, בקוניטרה ובאזור בוטמיה. ב-12 ביוני הונחת כוח מחטיבת גולני על החרמון, וכבש אותו ללא קרב.
בתום הקרבות כבשה ישראל שטח של כ-1,250 קמ"ר. מתוך כ-128,000 אזרחים סורים שהתגוררו בשטח שנכבש רק כ-6,000 תושבים, מרביתם דרוזים, נשארו בישוביהם. השאר נטשו את בתיהם ונמלטו לתוך שטח סוריה.
רקע.
יחסי ישראל–סוריה מתאפיינים מראשיתם בעוינות שהביאה לשלוש מלחמות בין המדינות. העמדה הסורית הבסיסית שללה את הרעיון הציוני וראתה במדינת ישראל נטע זר במזרח התיכון שיש לעוקרו מן השורש. מאז הקמתה, הייתה סוריה אחת החלוצות והמובילות של המאבק המדיני והצבאי ביישוב היהודי ולאחר מכן במדינת ישראל. במלחמת העצמאות פלש צבא סוריה לשטחה של מדינת ישראל וכבש שטחים שעל פי החלטה 181 נועדו להיות בתחום המדינה היהודית. שטחים אלה, שהיו ממערב לקו הגבול הבינלאומי, הוכרזו בהסכמי שביתת הנשק כשטחים מפורזים.
בתחילת שנות ה-50 השתלטו הסורים על שטח ישראלי ממערב לקו הגבול הבינלאומי באזור המפורז מעל החוף המזרחי של הכנרת - תקרית אל-חמה. השתלטות זו יצרה קו חדש בשטח, אשר לימים נודע בשם קווי 4 ביוני, להבדיל מקו שביתת הנשק (1949) ומקו הגבול הבינלאומי (1924). ניסיון השתלטות נוסף על שטח ישראל בשפך הירדן לכנרת - קרב תל מוטילה, נהדף בתום ארבעה ימי קרב תוך שנגרמו אבדות כבידות לצה"ל.
בין השנים 1949 עד 1967 נהג הצבא הסורי להפגיז את היישובים הישראלים לאורך הגבול. בנוסף, יזמו הסורים תקריות ירי רבות לעבר סירות דייגים בכנרת. כתוצאה מכך, לאורך השנים, נהרגו 140 אזרחים ישראלים ועוד רבים נפצעו. ההפגזות גרמו נזק רב למבנים, ציוד ולחקלאות. בשנת 1964, בעקבות הקמת המוביל הארצי שהוביל מים מהכנרת למרכז ישראל ודרומה, פתחה סוריה (בברכת שאר ארצות ערב) בניסיון לסכל את מפעל המים הישראלי על ידי הטיית מקורות הירדן - נחל דן, בניאס וחצבאני, ולהעבירם בתעלה מזרחית לכנרת (על גבי השלוחות המערביות של הגולן) אל הירמוך והירדן. בעקבות זאת החלה המלחמה על המים. כדי להכשיל את מפעל ההטיה הסורי ניצלה ישראל תקריות-ירי שיזמו הסורים על-מנת לתקוף את תוואי וציוד ההטיה.
שדה הקרב.
רמת הגולן היא רמה בזלתית השוכנת ממזרח לכנרת ולעמק החולה. רמת הגולן מתאפיינת בגבולה המערבי בהבדלי גובה ניכרים של כ-400 מטר ויותר. קו הגבול בין ישראל וסוריה עבר בשיפולי רמת הגולן והותיר את היישובים הישראלים וכוחות צה"ל בנחיתוּת טופוגרפית ברורה מול הסורים.
עקב הבדלי הגובה קיימים בקטעים רבים מתלולים אנכיים, המקשים על העלייה לרמה. כתוצאה מכך ישנו מספר מועט של דרכים המתאימות לעליית כוחות צבא, ובפרט כוחות שריון. דרכים אלו נשלטו היטב באש ובתצפית על ידי מערך המוצבים הסורי. ציר התנועה המרכזי העולה לרמה הוא ציר גשר בנות יעקב-בית המכס העליון (כביש 91 של ימינו) אולם ציר זה היה מוגן יותר מאשר צירים אחרים. חלקה הצפוני של רמת הגולן, באזור כפר סאלד, נוח יחסית לעלייה ופני השטח התאימו יותר ללוחמת שריון, ולפיכך נבחר אזור זה כאזור הפריצה של צה"ל.
ברמת הגולן התגוררו בשנת 1967 כ-150 אלף תושבים סורים. האזור היה מיושב בדלילות יחסית בדרומו ובמרכזו בצ'רקסים, בדואים וטורקמנים, ובצפיפות רבה יותר בצפונו ביישובים הדרוזיים. כרבע מהאוכלוסייה התרכזה בעיר המחוז קוניטרה, והשאר ב-140 כפרים ועיירות, ובעוד כ-60 יישובים קטנים יותר, שנקראו "מזרעות" (חוות). מרבית התושבים (כ-70%) היו מוסלמים ממוצא ערבי, מרביתם בדואים, אך גם עלווים (בישובים עין פית, זעורה ורג'ר) וכ-10,000 פליטים פלסטינים (ככל הנראה מאזור צפת).