תסמיני החמרמורת עשויים להיות שונים מאדם לאדם. כך, למשל, אנשים מסוימים עשויים לא לחוש בחמרמורת גם לאחר צריכת כמות גדולה של אלכוהול, ואנשים מסוימים עשויים לחוש אותה גם אחרי צריכת כמות קטנה. בנוסף - אנשים מסוימים עשויים לא להרגיש כאב ראש, ואילו אחרים לא ירגישו רגישות לאור ולרעש.
ברסלב
חסידות קרטשניף
פפטיד
פֶּפְּטִידִים (מיוונית: πεπτος, "מתעכל") הם שרשראות קצרות של חומצות אמינו, החל משתי חומצות אמינו, הקשורות ביניהן בקשר פפטידי.
הבחנה בין פפטיד לחלבון.
חלבונים מוגדרים גם הם כשרשרת של עד מאות חומצות אמינו. לכן, ההבחנה בין חלבון קצר לבין פפטיד ארוך אינה חד משמעית, וישנן כמה הגדרות שמבחינות בין פפטידים לחלבונים. על פי הגדרה אחת, פפטיד מכיל עד מספר מסוים (למשל 50) של חומצות אמינו, בעוד חלבון מורכב מיותר מ-50 חומצות אמינו. על פי הגדרה אחרת, פפטידים ניתנים לסינתזה מלאכותית, בעוד חלבונים אינם ניתנים לסינתזה מלאכותית בדרכים קונבנציונליות. הגדרה אחרת טוענת שפפטיד הוא חסר תפקיד ביולוגי בעוד לחלבון תפקיד ביולוגי. על פי הגדרה זאת, אותה שרשרת של חומצות אמינו תוכל להיות גם חלבון וגם פפטיד, תלוי בהקשר הביולוגי שלה. במקרים רבים, פפטיד הוא חלק מחלבון ומבצע משימות מסוימות במקום החלבון הארוך ממנו בהרבה.
ניתן לסווג פפטידים על פי אורכם. כך למשל דיפפטיד בנוי משתי חומצות אמינו, טריפפטיד משלוש חומצות אמינו וטטרהפפטיד מארבע. נונאפפטיד הוא פפטיד בן 9 חומצות אמינו, כדוגמת ההורמונים וזופרסין ואוקסיטוצין.
שימושים.
השימוש העיקרי בפפטידים הוא בייצור נוגדנים. במקום להזריק חלבון שלם לגוף, ניתן להזריק פפטיד חלקי של החלבון, אשר יגרום לגוף לייצר נוגדנים לחלבון כולו.
תרופות שנועדו לחסום אתרים פעילים של חלבונים כגון תרופה נגד דחיית שתל.
הממתיק המלאכותי אספרטיים הוא פפטיד עם שתי חומצות אמינו: אספרטט ופנילאלנין כשהקצוות שלהן ממותלות.
שימוש נוסף בפפטידים הוא בספקטרוסקופיית מסה, כאשר חלבונים מזוהים על סמך פפטיד חלקי שלהם.
בפברואר 2005 הודיעו חוקרים מהטכניון שהצליחו ליצור מוליכים למחצה אורגניים על בסיס פפטידים.
סוגים.
ישנם מספר סוגים עיקריים של פפטידים טבעיים, המסווגים על פי דרך יצירתם:
סוגי הפפטידים המלאכותיים:
ישנם פפטידים טבעיים הנוצרים בגוף היצורים החיים, ישנם פפטידים המיוצרים בשיטות יצור של כימיה אורגנית על ידי מכונות ויש פפטידים שיצורים טרנסגניים מיצרים בעקבות מניפולציה גנטית שעשו להם אנשים. דוגמה לפפטידים שחייבים לייצר בעזרת מכונה הם הפפטידים המעגליים - פפטידים בהם החומצה האמינית הראשונה מחוברת לאחרונה. פפטידים כאלה מוצלחים לחיקוי או לחסימה של אתר פעיל של חלבונים.
קבוצה מיוחדת של פפטידים הם פפטידים אנטי-מיקרוביאליים או AMPs, אשר מתפקדים כאנטיביוטיקה ומסוגלים לחסל חיידקים פולשים לגוף.
מרקס
מרקוס הוא שם משפחה ממקור גרמני או אשכנזי. מקורו בשם הפרטי "מרקוס". במשפחות יהודיות "מרקס" היא הצורה הלועזית של "מרדכי".
שרבט גולה
שַרְבַּט גוּלָה (בפאשטו: شربت گلا) (נולדה ב-20 במרץ 1972) היא אישה ממוצא אפגני-פתאני אשר התפרסמה כאשר תמונת פניה הופיעה על שער המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק בשנת 1985, בגיליון שעסק בפליטים ברחבי העולם. מאז נודעה בכינוי "הנערה האפגנית".
חייה.
גולה התייתמה מהוריה במהלך פלישת ברית המועצות לאפגניסטן. בעת המלחמה היא התגוררה במחנה הפליטים נאסיר בארג בפקיסטן, לאחר שהוגלתה מאפגניסטן על ידי כוחות הצבא האדום. במחנה פליטים זה צולמה על ידי הצלם סטיב מק'קורי עבור המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק. שרבט גולה הייתה אחת מהתלמידות בבית הספר הלא-רשמי של מחנה הפליטים; בגלל חוקי הצניעות הנוקשים באפגניסטן וחוקי הטליבאן שם, לא היו הרבה הזדמנויות לצלם נשים אפגניות, ומק'קורי ניצל את ההזדמנות וצילם את הנערה בעלת המבט החודר.
אף על פי ששמה או זהותה לא היו ידועים, תמונתה, תחת הכותרת "הנערה האפגנית", הופיעה בגיליון הנשיונל ג'יאוגרפיק של חודש יוני 1985. תמונת פניה, עם הצעיף האדום שנתלה בצורה רופפת על ראשה ועם מבטה החודר ועיניה הירוקות המסתכלות ישירות אל המצלמה, נעשו לסימן מוכר בעולם כולו של העימות באפגניסטן בשנות השמונים ובעיית הפליטים שם. תמונתה של גולה נחשבת כתמונה המוכרת ביותר בהיסטוריה של מגזין הנשיונל ג'אוגרפיק.
זהותה.
זהותה של "הילדה האפגנית" נותרה לא ידועה במשך למעלה מחמש עשרה שנה; אפגניסטן נשארה סגורה כמעט לחלוטין בפני תרבות המערב ובפני התקשורת עד לאחר מיגור שלטון הטליבאן הקיצוני בשנת 2001, על ידי צבא ארצות הברית בפלישה האמריקאית לאפגניסטן. אף על פי שבמשך שנות התשעים ניסה הצלם סטיב מק'קורי למצוא את הנערה, נסיונותיו כשלו.
בחודש ינואר 2002, ארגון הנשיונל ג'יאוגרפיק שלח משלחת לאפגניסטן בניסיון לגלות את זהותה של הנערה המפורסמת. הצוות הגיע למחנה הפליטים שבו צולמה, אך גילה שהמחנה נסגר. בסיוריהם ברחבי אפגניסטן, קיבלו אנשי המשלחת דיווחים רבים על זהות הנערה, אך כולם התבררו כלא נכונים.
לבסוף, בעקבות הצלבת דיווחים שונים, נמצאה שרבט גולה, אז בסביבות גיל שלושים, באזור מרוחק של אפגניסטן. זהותה אומתה על ידי טכנולוגיית זיהוי ביומטרי של קשתית העין; הקשתית שלה הושוותה עם קשתית הנערה בתמונה ונמצאה זהה. שרבט גולה זכרה את התצלום ואת הצלם שצילם אותה במחנה הפליטים, אך מעולם לא ראתה את התמונה ולא ידעה שהיא נעשתה כה מפורסמת ושנעשו ניסיונות רבים לזהותה.
בסוף שנות ה-80 התחתנה גולה; נולדו לה ארבע בנות, אחת מהן נפטרה בינקותה. היא חזרה לאפגניסטן בשנת 1992, לכפר בהרי טורה בורה שממנו ברחה לאחר הפלישה הסובייטית.
סיפור חייה גולל בגיליון מרץ 2003 של המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק, וסרט תיעודי על החיפוש אחריה הוקרן בערוץ הנשיונל ג'יאוגרפיק. כמו כן, לכבודה של שרבט גולה הקים הנשיונל ג'יאוגרפיק קרן לקידום חינוך בנות באפגניסטן. בעזרת כספי הקרן הוקמו בקאבול מרכז חינוך והכשרה לבנות וספריה, נבנה מחדש בית ספר תיכון לבנות שנפגע קשות בזמן המלחמה, ונוסד עיתון לילדים.
הילדה האפגנית
בית קטן בערבה
בית קטן בערבה (באנגלית: Little House on the Prairie) הוא ספר ילדים שנכתב על ידי לורה אינגלס וילדר ויצא לאור בשנת 1935. הספר הוא חלק מסדרת ספרים הידועה בשם בית קטן בערבה.
סדרת "בית קטן בערבה" מבוססת על זכרונות ילדותה של לורה אינגלס וילדר באזור המערב התיכון של ארצות הברית בסוף המאה ה-19. הספר הידוע ביותר מבין הספרים הוא בית קטן בערבה. הספרים כתובים בגוף שלישי, כאשר לורה משמשת כגיבורת הסיפור. הסיפור מוגדר בדרך כלל כסיפורת ולא כאוטוביוגרפיה. בתה של לורה, סופרת והוגת דעות פוליטית, רוז ויילדר-ליין, סייעה לאמה בעריכת הספרים. עומק המעורבות של ויילדר-ליין והיקף השפעתה על נושא ועל תוכן הספרים שימש נושא לדיון בשנים האחרונות.
ספרי הסדרה הודפסו ברציפות שוב ושוב מאז ההוצאה הראשונית שלהם לאור על ידי הרפר ואחיו, והם נחשבים לקלאסיקה בספרות הילדים האמריקנית. כמה מהם קבלו תוארי Newbery Honor. הוצאת הסדרה כיום בדפוס כוללת את איוריו של גארת' ויליאמס.
ספרי בית קטן בערבה.
שני הספרים האחרונים לא תורגמו לעברית.
דמויות בסדרת בית קטן בערבה.
כמה מהדמויות הבולטות בסדרה מבוססות על אנשים שאינגלס הכירה בחיים האמיתיים. לעיתים קרובות שינתה אינגלס שמות של דמויות אמיתיות או שילבה תכונות של כמה אנשים כדי ליצור דמות אחת. לדוגמה, "נלי אולסון" הייתה אוסף של שלושה אנשים שהכירה אינגלס: נלי אוונס, ג'יני מסטרס וסטלה גילברט.
נלי אוונס היא מקור ההשראה העיקרי לדמותה של נלי אולסון ב"על גדות נחל השזיף". נלי אולסון המופיעה ב"עיר קטנה בערבה" משקפת בעיקר את דמותה של מסטרס, ואילו דמותה של אולסון בספר "שנים של זהב" מבוססת בעיקר על זו של גילברט. יחד עם זאת, אינגלס שינתה שמות כדי להגן על פרטיותם של אלו שכתבה עליהם. בית ברוסטר בו התאכסנה בזמן עבודת ההוראה הראשונה שלה היה למעשה משק ביתם של משפחת בוצ'י.
אתרים היסטוריים ומוזיאונים.
מדינת קנזס ציינה את בית ילדותה של אינגלס בעיירה אינדפנדנס כאתר היסטורי הפתוח למבקרים. במקום זה התרחשו המאורעות המסופרים בבית קטן בערבה. ניתן לראות שם בקתה המעוצבת על פי הבקתה המקורית (בחוותו של ויליאם קורטיס), ואת משרד הדואר המקורי.
דה סמט, דרום דקוטה מושך מעריצים רבים עם אתריו ההיסטוריים המוזכרים בספרים "על גדות אגם הכסף", "החורף הארוך", "עיר קטנה בערבה", "שנים של זהב" ו"ארבע השנים הראשונות".
מ-1879 עד 1894 חייתה משפחת אינגלס בדה סמט באחוזת הבית המשפחתית - בית בעיר שנבנה על ידי צ'ארלס אינגלס. בדקוטה נמצא גם בית הספר של ברוסטר שלורה לימדה בו, ובית המודדים שהמשפחה חייתה בו בין 1879 ל-1880 אשר פתוחים למבקרים. בנוסף לכך גופותיהם של צ'ארלס, קרוליין, מרי, קארי וגרייס אינגלס, וכן של בנם הקטן חסר השם של לורה ואלמנזו ויילדר הובאו למנוחתם בבית הקברות של דה סמט.
מנספילד, מיזורי הוא עיר המגורים האחרונה של לורה אינגלס וילדר. בחוה שלה במנספילד כתבה לורה את ספרי סדרת "בית קטן בערבה". כל שנה חוגגת כל העיר בפסטיבל בו היא חוזרת אחורה בזמן לשנים המאוחרות של המאה ה-19.
לאורך הפסטיבל הופכת כיכר העיר לתצוגה של אומנות בעבודת יד. מתקיימת תהלוכה גדולה ומוזיקה עממית מנוגנת מבית הקיץ בפארק. לורה, בעלה אלמנזו, ובתה רוז הובאו למנוחות בבית הקברות של מנספילד.