בשנת 1566 הוצע כי איוואן בן ה־12 יתחתן עם וירג'יניה אריקוסדוטר, בתו של המלך אריק ה־14 משוודיה, אך הדבר לא קרה. בגיל שבע עשרה התארס איוואן ליבדוקסיה סבורובה, שהוצעה בעבר ככלה עבור הצאר איוואן. ואכן, היא הייתה אחת משנים עשר נשים שהופיעו לפני הצאר במופע כלות לבחירתו. הצאר דחה את יבדוקסיה ככלה לעצמו, אך מאוחר יותר היא נישאה לבנו של הצאר. הצאר רצה שכלתו תייצר יורש במהירות רבה, וזה לא קרה, ולכן הצאר גירש אותה למנזר והשיג לבנו כלה נוספת. אשתו השנייה הייתה פרסקוביה סולובה, שזכתה במהירות באותו גורל כמו קודמתה והוכנסה גם היא למנזר. לאחר מכן השיג הצאר לבנו אישה שלישית, ילנה שרמיטבה, שנמצאה בהריון באוקטובר 1581. קרוב לוודאי שילד זה הופל בסביבות הזמן בו איוואן נרצח בידי אביו בנובמבר 1581.
מוות.
ההערכה היא כי איוון איוואנוביץ' נהרג על ידי אביו, איוון האיום.
יחסיו של איוואן איוואנוביץ' עם אביו החלו להידרדר בשלבים המאוחרים של מלחמת לבוניה. כועס על אביו על כישלונותיו הצבאיים, איוואן דרש לקבל פיקוד על כמה חיילים לשחרור פסקוב הנצורה.
היחסים ביניהם התדרדרו עוד כאשר ב-15 בנובמבר 1581 הצאר, לאחר שראה את כלתו ההרה של יורש העצר לבושה בבגדים קלים לא שגרתיים, תקף אותה פיזית. כששמע את צרחותיה, מיהר יורש העצר להגנתה וצעק בכעס, "שלחת את אשתי הראשונה למנזר ללא שום סיבה, עשית את אותו הדבר עם השנייה שלי, ועכשיו אתה מכה את השלישית וגורם למות הבן שהיא מחזיקה ברחמה." לאחר מכן ילנה עברה הפלה טבעית. הצארייביץ' התעמת עם אביו בעניין, רק כדי לשנות את הנושא לחוסר כפיפותו בנוגע לפסקוב. הצאר איוואן האשים את בנו בהסתה למרד, האשמה שאיוואן הצעיר הכחיש, אך דבק בתוקף בדעה שיש לשחרר את פסקוב. כועס, אביו של איוואן הכה אותו בראשו עם שרביטו. בוריס גודונוב שנכח במקום ניסה להתערב אך קיבל מכות בעצמו. איוון הצעיר נפל, בקושי בהכרה ועם פצע מדמם. איוואן הבכור מייד השליך את עצמו על בנו, מנשק את פניו ומנסה לעצור את הדימום, תוך שהוא בוכה שוב ושוב, "ארור הנני! הרגתי את הבן שלי! הרגתי את הבן שלי!" איוואן הצעיר שב להכרה לזמן קצר ונחשב כמי שאמר "אני מת כבן מסור והמשרת הצנוע ביותר". בימים הבאים התפלל איוואן האב ללא הרף לנס, אך ללא הועיל, והצארייביץ' מת מפצעיו ב־19 בנובמבר 1581.
למותו של איוואן היו השלכות חמורות על רוסיה, מכיוון שהיא לא הותירה שום יורש מוכשר לצאר. לאחר מותו של הצאר בשנת 1584, בנו פיודור הראשון שלא היה מוכן לירושה, ירש אותו עם גודונוב כשליט בפועל. לאחר מותו של פיודור, רוסיה נכנסה לתקופה של חוסר ודאות פוליטית המכונה זמן תקופת הצרות.
ארנולד בוקלין
ארנולד בוקלין (בגרמנית: Arnold Böcklin; 16 באוקטובר 1827 - 16 בינואר 1901) היה צייר סימבולי שווייצרי.
ביוגרפיה.
הוא נולד בבזל. אביו, כריסטיאן פרידריך בוקלין (נולד ב-1802), נולד ממשפחה ותיקה משפהאוזן ועסק בסחר בדי משי. אמו, אורסולה ליפה, הייתה ילידת אותה עיר. ארנולד למד באקדמיה של דיסלדורף בניהולו של שירמר, שירמר, שזיהה בו סטודנט בעל הבטחה יוצאת דופן, שלח אותו לאנטוורפן ובריסל, שם העתיק את עבודותיהם של הציירים הפלמיים והולנדים. מאוחר יותר בוקלין נסע לפריז, עבד במוזיאון הלובר וצייר כמה נופים.
לאחר ששירת בצבא, יצא בוקלין לרומא במארס 1850. המראות הרבים של רומא היוו גירוי חזק עבורו. השפעות חדשות אלה הביאו דמויות אלגוריות ומיתולוגיות לציוריו. בשנת 1856 שב למינכן ונשאר שם ארבע שנים.
ארוסתו הראשונה נפטרה צעירה וברומא הוא התחתן עם אנג'לה רוזה לורנצה פאסוצ'י בשנת 1853. לזוג נולדו ארבעה עשר ילדים, אך חמישה נפטרו בילדותם ושלושה נוספים נפטרו לפני בוקלין. הוא עצמו כמעט מת בטיפוס הבטן בשנת 1859.
קריירה.
לאחר שהציג את "הפארק הגדול", אחת מיצירותיו המוקדמות ביותר, בו טיפל במיתולוגיה עתיקה. לתקופה זו שייכים גם הציורים ״נימפה וסאטיר״, "נוף הרואי" (ציד דיאנה), שניהם בשנת 1858, וסאפו (1859). עבודות אלה, שנדונו רבות, בנוסף להמלצתו של פרנץ פון לנבאך, זיכו אותו בתפקיד פרופסור באקדמיה של וויימר. הוא החזיק במשרה במשך שנתיים, וצייר את "וונוס" ואת "האהבה", "דיוקנו של לנבאך", ואת "קתרין הקדושה".
הוא חזר לרומא בין השנים 1862 ל-1866, ושם נתן דרור ליצירתו בדיוקנה של אמה בוקלין, וב"אנקורית במדבר "(1863), "בית מרזח רומאי ווילה על שפת הים" (1864). הוא חזר לבזל בשנת 1866 כדי לסיים את ציורי הקיר שלו בגלריה. שם, מלבד כמה פורטרטים, הוא צייר את "המגדלנה עם ישו" (1868), את "המוזה של אנקרון" (1869) ואת "הטירה והלוחמים" (1871). כמו כן צייר את דיוקנו העצמי, "כאשר המוות מנגן בכינור" (1872). לאחר שובו למינכן, הציג את "קרב הקנטאורים", "נוף עם פרשים" (1875). בין השנים 1876–1885 עבד בוקלין בפירנצה.
בין 1886 ל-1892 התיישב בציריך, ולאחר מכן התגורר בסן דומניקו, ליד פירנצה.
בוקלין נפטר ב-16 בינואר 1901 בפיזולה. הוא קבור ב Cimitero degli Allori שבפרבר הדרומי של פירנצה, איטליה.
סמליות.
בהשפעת הרומנטיקה, השימוש הסמלי של בוקלין בדימויים שמקורם במיתולוגיה ובאגדה חופף לעיתים קרובות עם האסתטיקה של הפרה-רפאליטים. רבים מציוריו הם פרשנויות דמיוניות של העולם הקלאסי, או מתארים נושאים מיתולוגיים במסגרות הכוללות אדריכלות קלאסית, ולעיתים קרובות בוחנים אלגורית מוות ותמותה בהקשר של עולם מוזר ופנטזיה.
בוקלין ידוע בעיקר בזכות חמש הגרסאות שלו (שצוירו בין השנים 1880–1886) ל"אי המתים", המתאר בחלקו את בית הקברות האנגלי, בפירנצה, שהיה קרוב לסטודיו שלו ושם נקברה בתו התינוקת מריה. גרסה מוקדמת של הציור הוזמנה על ידי מאדאם ברנה, אלמנה שרצתה ציור באווירה מיסטית.
מורשת.
בוקלין השפיע על ג'ורג'יו דה צ'יריקו, וציירים סוריאליסטים אחרים כמו מקס ארנסט וסלבדור דאלי. כשנשאל מרסל דושאן מי היה הצייר האהוב עליו, הוא ציין את ארנולד בוקלין כבעל השפעה רבה על אמנותו. האם דושאן היה רציני בקביעה זו עדיין מתנהל ויכוח.
כמה מיצירותיו הן חלק מאוסף מוזיאון קונסט מוזיאון בזל והוצגו שם.
"אי המתים" השפיע גם בתחום המוזיקה, וכמה מלחינים קיבלו השראה ממנו ביניהם גוסטב מאהלר וסרגיי רחמנינוב.
גם אדולף היטלר היה ידוע באהבתו ליצירותיו, והחזיק ברשותו 11 ציורים של בוקלין.
גונן בן יצחק
גונן בן יצחק (נולד ב-3 במרץ 1971) הוא עורך דין ופעיל חברתי ישראלי שלקח חלק במחאות חברתיות נגד מתווה הגז ובמחאה נגד בנימין נתניהו, ממקימי תנועת קריים מיניסטר. בעברו היה רכז בשב"כ, ואחד ממפעיליו של מסעב חסן יוסף הידוע בכינוי "הנסיך הירוק".
ביוגרפיה.
בן יצחק נולד בשנת 1971 וגדל בנס ציונה. אביו הוא תת-אלוף במילואים עוזי בן יצחק, ואמו רונית, מורה למוזיקה. בשנת 1985 עברה המשפחה לארצות הברית לשנה במסגרת שירותו הצבאי של אביו. גונן שירת בחיל הים, ולאחר שחרורו מצה"ל למד פסיכולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וסיים תואר ראשון. הוא היה רכז שבט ומרכז הנהגת דרום של תנועת הצופים.
עבודתו בשב"כ.
בשנת 1996 גויס לשירות הביטחון הכללי לתפקיד קצין מודיעין במגזר הערבי באזור רמאללה, וקיבל את הכינוי "קפטן לואי". במסגרת תפקידו היה אמון בין היתר על גיוס והפעלת סוכנים וסיכול פיגועי טרור באזור. בשנת 2002 מונה לממלא מקום רכז נפת רמאללה, ופיקד על אזור רמאללה במבצע חומת מגן. במסגרת תפקידו הפעיל סוכנים בקרב חברים בארגוני הטרור, שהידוע בהם הוא מסעב חסן יוסף שכונה "הנסיך הירוק". יוסף הוא בנו של אחד מראשי הנהגת חמאס, שייח' חסן יוסף ח'ליל, והיה מבכירי סוכני השב"כ בתוך תנועת החמאס. יחד עם "הנסיך הירוק" פעל למגר ולעצור את פעילותו הצבאית של חמאס הצבאי בגזרת רמאללה וכמו כן עמד מאחורי תפיסתו של שאדי שוהאדה, המחבל שביצע את הפיגוע במחסום עין עריכ. בן יצחק היה מעורב במעצרו של מרואן ברגותי בשנת 2002.
בן יצחק כתב את הפרק האחרון בספרו של מסעב חסן יוסף, "בן החמאס".
לאחר שירותו בשב"כ.
בשנת 2005 למד בן יצחק משפטים ומנהל עסקים במרכז הבינתחומי הרצליה. הוא סיים תואר שני במשפטים בהצטיינות מטעם אוניברסיטת תל אביב. הוא שותף במשרד עורכי הדין בן יצחק מטרסו ושות', העוסק בתחומי המשפט המסחרי.
בן יצחק שימש כיועץ מקצועי לסרט "בית לחם" ולעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה פאודה.
אקטיביזם חברתי.
בשנת 2015 הצטרף בן יצחק הצטרף למאבק נגד מתווה הגז, ואף נעצר במסגרת הפגנה נגד מתווה הגז שנערכה מול משרד הממשלה. ב-6 באוקטובר 2018 נעצר בבית שאן כשעצר את שיירת ראש הממשלה. בשנת 2019 היה מעורב בהפגנות נגד היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט.
בן יצחק חבר בתנועת "ישראל יקרה לנו" שנאבקת ביוקר המחיה בישראל.
בשנת 2020 הופיע ברשימת 100 האנשים המשפיעים בישראל של מגזין TheMarker.
Crime Minister.
בן יצחק הוא ממקימי תנועת "חוזה חדש" (התנועה ידועה בשמה: CRIME MINISTER) והיועץ המשפטי של התנועה. הוא היה מעורב בהפגנות מול בית ראש הממשלה בירושלים וברחבי הארץ. במסגרת המחאה ייצג מפגינים שנעצרו וייעץ משפטית לארגוני המחאה השונים. ב-18 ביולי 2020 נעצר לאחר שנשכב מתחת למכת"זית במטרה למנוע את פגיעת סילוני המים באזרחים. בגין זאת הוגש נגדו ב-24 בנובמבר 2020 כתב אישום על הפרת הסדר הציבורי והפרעה לשוטר בעת מילוי תפקידו.
פעילות פוליטית.
בשנת 2019 הצטרף למפלגת "ארץ חדשה" בהנהגת אלדד יניב, שבסופו של דבר לא התמודדה בבחירות לכנסת.
ב-10 בינואר 2021, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הודיע על הצטרפותו למפלגת תל"ם – תנועה לאומית ממלכתית בראשות משה יעלון, שפרשה מהמרוץ ערב הגשת הרשימות.
חיים אישיים.