השם "אל-ג'עפריה" מתועד לראשונה בטקסט מאת המשורר אל-יאסר א-סראקוסטי (الـجـزار الـسـرقـسـطـي היה פעיל בין 1085 ל-1100), שתיעד גם את שמו של אדריכל ארמון הטאיפה, הסלאבי אל-חליפה זוהיר. מקור נוסף הוא של ההיסטוריון המרוקאי איבן אדהרי (ابن عذاري) משנת 1109. שם הארמון נגזר מכינויו של אל-מוקתדר, "אבו ג'עפר", שהתפתח ל"אל-ג'עפריה" ובתעתיק לספרדית ל"אלחפריה".
העיצוב הכללי של מתחם הארמון מאמץ את האבטיפוס של הטירות המדברית של בית אומיה בסוריה ובירדן החל מהמחצית הראשונה של המאה ה-8 (כדוגמת קסר אל-חייר א-שרקי, וח'רבת אל-מפג'ר), ומבצר אל-אוח'ידיר מתקופת השלטון של בית עבאס. תבנית טירות אלו הייתה מרובעת עם מגדלים מעגליים למחצה, וכשהשטח מחולק לשלושה חלקים מלבניים כשהחלק המרכזי כולל חצר עם בריכות השתקפות, ובקצוות הצפוניים והדרומיים שלו, אולמות הארמון.
ארמון האלחפריה מחקה מודל זה של ארמון-טירה. המלבן המרכזי המאכלס את מבני החוץ של הארמון, המאורגנים סביב פטיו עם בורות מים מול הפורטיקו הצפוני והדרומי שממנו מגיעים אל החדרים והאולמות המלכותיים.
בקצוות הצפוניים והדרומיים נמצאים הפורטיקו והחדרים, ובמקרה של האלחפריה, החלק החשוב ביותר היה הצפוני, שהיה במקור בן שתי קומות והיה רחב יותר. בכניסה אליו היה קיר של עמודים מעוטרים בשפע, שבקצותיו היו שני ביתנים, ושימש כפורטיקו תיאטרלי לחדר הכס (אולם הזהב המוזכר בשירה שכתב אל-מקתדיר) הממוקם מאחור. מבחינת הצופה בחצר המבנה דמה לפירמידת מדרגות, תחילה קומת העמודים, ואחר המבנה בן שתי הקומות ולבסוף מגדל הטרובדור. להעצמת החוויה השתקף מבנה זה בבריכת ההשתקפות. בקצה המזרחי של הקצה הצפוני היה מסגד פרטי קטן עם מחראב.
במרכז הקיר הצפוני בתוך אולם הזהב הייתה קשת עיוורת (קשת שנועדה לקישוט וצמודה לקיר), בה היה ממוקם כס המלך. בתוכה היה מסודר בלבנים דפוס גאומטרי מסורתי מאוד, המחקה את עבודות הסריג של חזית המחראב של מסגד קורדובה. מהפטיו האולם נראה מוסתר למחצה בעמודי הארקדות של הגישה לאולם הזהב, וגם אלה של הפורטיקו הסמוך, מה שהעניק מבחוץ מראה של עבודות סריג ואשליה של עומק.
כדי להבין את מראה הארמון בסוף המאה ה-11, יש לדמיין שכל התבליטים בצורות צמחים, הגאומטריים והאפיגרפיים היו צבועים בגוונים בהם אדום וכחול שולטים ברקע והתבליטים עצמם בזהב, אשר יחד עם החלק התחתון של הכרכובים באלבסטר עם העיטור האפיגרפי ורצפות השיש הלבן, העניקו לכלל המבנה תחושת פאר רבה.
התהפוכות השונות מהן סבל האלחפריה גרמו לחלק גדול מהתבליטים שהרכיבו את הקישוט להיעלם מסידור זה של המאה ה-11. השיפוץ בבניית ארמון המלכים הקתולים בשנת 1492, כלל שבירת קצות הקשתות בקומה השנייה. בשיקום הנוכחי, הערבסקות המקוריות מצופות בצבע כהה יותר ובגימור לבן ושחזור קישוטי הטיח של הקשתות, שמבניהן, עם זאת, לא נפגם.
קישוט הקירות של האולם המוזהב נעלם ברובו, אם כי שרידים נשמרים במוזיאון סרגוסה ובמוזיאון הלאומי לארכאולוגיה (מדריד) במדריד. פרנסיסקו אינייגס (Francisco Íñiguez) אחראי על שיקום האולם.
אלה היו התפקודים והמראה של ארמון של שושלת בנו הוד מהמאה ה-11. החלקים החשובים ביותר של הבניין כפי שהם היום מפורטים להלן:
האולמות בצד הצפוני.
בחלק הצפוני של הארמון נבנתה מערכת החדרים החשובה ביותר בארמון של תקופת בנו הוד, מכיוון שהיא כוללת את אולם הכס או אולם הזהב ואת המסגד הפרטי הקטן, הממוקם בצד המזרחי של פורטיקו הגישה המשמש כפרוזדור כניסה לאזור התפילה. בפנים הוא יש מחראב בפינה הדרומית-מזרחית, שגומחתו, אפוא, מכוונת כלפי מכה, כפי שקורה בכל המסגדים למעט זה של קורדובה.
רצפות חדרי המלוכה היו עשויות משיש. הכותרות היו עשויות אלבסטר, למעט כמה שבהן נעשה שימוש חוזר מכותרות משיש מתקופת הח'ליפות. החדרים הללו היו מוקפים ברצועה של קישוט אפיגראפי בכתב כופי ששחזרו את הסורות מהקוראן שרמזו על המשמעות הסמלית של הקישוט. שחזור הסורות התואמות לכתובות אלה התבסס על הקטעים ששרדו.
בשניים מהתבליטים הקליגרפיים האלה ניתן למצוא את שמו של אל-מוקתדר. משום כך תוארכה בניית הארמון, לפחות בשלב ראשון, בין 1065 ל-1080. באחד מהם נכתב "את [= האלג'עפריה] הורה אחמד אל-מוקתדר באללה לעשות".
אולם הזהב.
לאולם הזהב היו שני חדרים בקצותיו המזרחיים והמערביים, שהיו חדרי שינה פרטיים, אולי לשימוש מלכותי. כיום אבד חדר השינה באגף המערבי, ששימש כחדר שינה מלכותי ושימש גם את מלכי אראגון עד המאה ה-14.
רוב עבודות הערבסקות של ה אשר קישטו את קירות החדרים הללו עם לוחות דקורטיביים המגולפים בטיח אבדו, כמו גם לוחות אלבסטר בגובה שניים וחצי מטרים ורצפות השיש הלבנות של הארמון המקורי. השרידים שנשמרו, הן במוזיאונים והן המעטים שנמצאו באולם המלכותי הזה, מאפשרים, עם זאת, לשחזר את מראה הקישוט הרב גוני הזה, שהיה כנראה מרהיב בתקופתו.
התקרות, גילופים מעץ, הציגו את הרקיע, והחדר כולו היה דימוי של היקום, עתיר בסמלים של ההשפעה של מלך סרגוסה על היקום השמיימי, שהוצג בצורה זו כיורש הח'ליפות.
הגישה לחדר הזהב היא באמצעות קיר עם שלושה פתחים. אחד מרכזי רחב מאוד, המורכב מחמישה עמודי שיש כפולים עם כותרות אלבסטר אסלאמיות מסוגננות במיוחד, התומכות בארבע קשתות מורכבות, שביניהן יש קשתות פרסה פשוטות יותר.
פורטיקו הכניסה לאולם הזהב.
לכיוון דרום ישנה יחידה נוספת בגודל דומה שהגישה מהחצר אליה היא דרך פורטיקו של קשתות גדולות מרובות אונות. שוב יש חלל מחולק לשלוש, וקצותיו המזרחיים והמערביים משתרעים בניצב עם שתי גלריות רוחביות שאליהן ניגשים באמצעות קשתות מרובות-אונות, ואלה מסתיימות בסוף זרועותיהן בשתי קשתות מחודדות, גם הן מרובות-אונות, כאשר האלפיס מעוטר ברצועות קלועות (Strapwork) ותבליטים של ערבסקות. בין העבודות המרוקעות בזהב יש ייצוג של ציפור, דמות של בעל חיים יוצאת דופן באמנות האסלאמית שיכולה לייצג יונה, פסיון או סמל של המלך כישות מכונפת.
העקבות של קשתות מרוכבות משולבות זו בזו אופייניות לארמון זה והן הופיעו לראשונה לראשונה בלה אלחפריה, ומשם התפשטו למבנים אסלאמיים עתידיים.
בצד המזרחי של הפורטיקו נמצא האזור הקדוש, המסגד, אליו ניגשים דרך שער המתוכנן בהשראת אומנות הח'ליף, והוא מתואר להלן.
המסגד וחדר התפילה.
בקצה המזרחי של פטיו הכניסה לאולם הזהב, יש מסגד קטן או בית תפילה פרטי לשימוש המלך ובני חצרו. ניתן לגשת אליו דרך שער המסתיים בקשת פרסה בהשראת המסגד של קורדובה, אך עם קצות קשת בצורת S, חידוש שאחר כך יחקו אותו באמנות של המוראביטון והשושלת הנסרית. קשת זו נשענת על שני עמודים עם כותרות עלים גאומטריות מאוד. האלפיס שלה מקושט מאוד בעיטור צמחוני ועליו יש אפריז של קשתות משתלבות זה בזה.
בתוך חדר התפילה יש חלל מצומצם שצורתו מרובעת אך עם פינות חתוכות, מה שהופך אותו לחדר מתומן מזויף. בגזרה הדרומית-מזרחית, מול מכה, נמצאת גומחת המחראב. חזית המחראב נוצרת על ידי קשת פרסה מסורתית מאוד, עם הצורה של מסגד קורדובה ועיטורים מתחלפים, חלקם מעוטרים בתבליטי צמחים ואחרים חלקים (אם כי במקור הם היו מעוטרים), המזכירים את עיטור המחראב של המסגד של קורדובה, אם כי בקורדובה נעשה שימוש בחומרים עשירים (אריחי פסיפס בסגנון ביזנטי). בסרגוסה, שהייתה עשירה פחות מח'ליפות קורדובה העיטורים הם מסטוקו צבעוני, קישוט שאבד כמעט בכל הארמון. ממשיכים את קשת השער, אלפיס ממסגר את חלקו האחורי, שבמשולשים המעוגלים שלו מופיעים שתי רוזטות שקועות, כמו גם בכיפה בתוך המחראב.
שאר קירות המסגד מעוטרים בקשתות עיוורות מורכבות המחוברות ומעוטרות על פני השטח כולו בערבסקות של צמחים. קשתות אלה נתמכות על ידי עמודים שמעליהן כותרות דקיקות. לוחות שיש מרובעים מכסים את החלק התחתון של קירות המסגד.
הקירות מסתיימים בגובה עם קשתות מורכבות משתלבות זו בזו, אשר במקרה זה אינן עיוורות לחלוטין, מכיוון שהפינות החתוכות חושפות כעת את המבנה של המרובע של החדר. גלריה זו היא היחידה ששומרת על שרידי העיטור הציורי של המאה ה-11. המוטיבים שלה התגלו על ידי האדריכל הספרדי פרנסיסקו אינייגס (Francisco Íñiguez), שמ-1947 ועד מותו ב-1982 עסק בשחזור הארמון, לאחר שהסיר את הסיד בו היו מכוסים לאחר המעבר של אלחפריה לקפלה. לרוע המזל, שיקום זה, שזכה להערכה על כך שהציל את המונומנט מחורבן, עבד עם קריטריונים שונים מאלו של ימינו, מכיוון שאינייגס הציע להחזיר את כל האלמנטים למראה המקורי שלהם. לשם כך הוא צייר מחדש את עקבות השרידים האסלאמיים בצבע אקרילי. פעולה זו היא בלתי הפיכה, ולכן לעולם לא נראה את הפיגמנט המקורי, גם אם היה דהוי מאוד.
כיפת המסגד לא נשמרה, מכיוון שזהו הגובה בו נבנה ארמון המלכים הקתולים. עם זאת, על בסיס התוכנית המתומנת האופיינית משערים כי הכיפה נבנתה כמו במסגד בקורדובה, כלומר כיפה של קשתות חצי מעגליות, השזורות זו בזו, ויוצרות מתומן במרכז. עם זאת, ההצעה של פרנסיסקו אינייגס הפיכה, מכיוון שהיא מבוססת על כיפת גבס שאפשר לנתק. בשנת 2006, טענו כמה חוקרים ש"צלעות הקמרון [...] חייבות להיות קטע של קשתות פרסה, היוצרות תבנית של כוכב בן שמונה קצוות מחודדות במרכז הכיפה, כמו אלה הקיימים בשתי הכיפות של הטרנספט של המסגד בקורדובה".
חצר סנטה איסבל.
זהו המרחב הפתוח והחלל הנופי שאיחד את כל הארמון המורי. לחצר הייתה גישה מהפורטיקו הצפוניים והדרומיים, כמו גם מחדרים הנמצאים ממזרח וממערב לחצר מרכזית זו.