רוב הכוח הצבאי האמריקני בעיראק אינו צבא ארצות הברית אלא חברות צבאיות פרטיות. ארליך בחן את ההשלכות של השימוש הגובר בחברות צבאיות פרטיות על ידי ממשלות, ארגוני פשע וארגונים בינלאומיים. גיוס חובה של אזרחים הגביל, מאז מלחמת העולם השנייה, את הלגיטימציה למלחמה בדמוקרטיות מערביות, צבא מתנדבים שכיר ועוד יותר מיקור חוץ של שימוש באלימות, משחרר ממשלות "דמוקרטיות" מבקרה פרלמנטרית ומשפטית על שימוש באלימות. שימוש בחברות צבאיות משחרר את המדינה מאחריות ישירה לפשעי מלחמה ועוקף ומרוקן את החוק הבינלאומי. חברות צבאיות פרטיות מאפשרות העברה של תקציבי עתק מהסקטור הממלכתי לסקטור הפרטי והופך עוד יותר את המלחמה למקור לעסקים ולרווחים. המבנה התאגידי של החברות הצבאיות הפרטיות הופך אותן למשהו אחר מתופעת שכירי החרב ההיסטורית, לתעשייה צבאית גלובלית. הרשאת "שרותי אלימות" כעיסוק חוקי משנה את ההגדרה הקלאסית של המדינה המוותרת על המונופול שלה על הפעלת אלימות. לדעת ארליך חברות צבאיות יכולות לשמש בעתיד גם לדיכוי פנימי של התאגדויות עובדים או ארגונים רדיקליים. (מיליציות להשכרה לצד מיליציות) פוליטיות (ישראל היא בית להרבה חברות צבאיות פרטיות).
MIM-72 צ'פרל
MIM-72 צ'פרל (MIM-72A/M48 Chaparral) הוא טיל קרקע-אוויר (טק"א) מתוצרת ארצות הברית המבוסס על טיל האוויר-אוויר AIM-9 סיידווינדר. רכב השיגור שלו מבוסס על משפחת נגמ"שי ה-M113. המערכת נכנסה לשימוש בצבא ארצות הברית ב-1969 והוצאה שם משימוש בהדרגה בין השנים 1990 ו-1998. המערכת נועדה לפעול במשולב עם מערכת ה-M163 וולקן, כאשר הוולקן יועד להעסיק מטרות בטווח קצר, בעוד הצ'פרל יועד לפעול כנגד מטרות בטווחים ארוכים יותר.
פיתוח.
ב-1963 החל פיקוד הטילים של צבא ארצות הברית (MICOM) לבחון את האפשרות להסב את טיל האוויר-אוויר AIM-9D סיידווינדר שהיה בשימוש הצי האמריקני לטיל קרקע-אוויר. הבדיקות הראשוניות הושלמו ב-1965 ותוכנית הצ'פרל יצאה לדרך, בתחילה כתחליף לטווח קצר למערכת ה-MIM-46 מאולר שבוטלה. טילי ה-XMIM-72A הראשונים נמסרו לצבא ארצות הברית ב-1967. פורד פיתחה את הרכב M730, שהותאם מה-M548, שבעצמו היה אחד מהגרסאות הרבות של ה-M113. גדוד הצ'פרל הראשון נפרס במאי 1969.
מכ"ם הרכשת מטרות קטן, ה-AN/MPQ-49 Forward Area Alerting Radar (FAAR), פותח ב-1965 כדי שישמש את צוותי הצ'פרל והוולקן בגילוי מטרות, אולם ה-FAAR הותקן ברכב "גאמא גוט" ולכן לא היה מתאים לשימוש בקו הקדמי.
תיאור.
טיל ה-MIM-72A התבסס על ה-AIM-9D סיידווינדר. ההבדל העיקרי בין השניים, הוא שכדי להפחית מהגרר של ה-MIM-72A הורכבו גלגלות לריסון הגלגול (Rollerons) רק לשניים מהמייצבים, השניים האחרים הוחלפו במייצבים שאינם נעים. מנוע הדלק המוצק של ה-MIM-72 כונה MK 50 והיה זהה למעשה ל-MK 36 MOD 5 ששימש את ה-AIM-9D סיידווינדר. טיל ה-MIM-72 משוגר מרכב שיגור שכינויו הוא M48, המורכב מרכב זחלי מסוג M730 שעליו מורכב משגר טילים מסוג M54 המסוגל להחזיק ארבעה טילים המוכנים לשיגור מיידי. ה-M48 יכול לאחסן שמונה טילים נוספים בבטנו כרזרבה הניתנים להטענה בזמן קצר.
ה-MIM-72A היה בעל ראש ביות תת-אדום מדור ראשון שאיפשר לרכוש מטרה רק כאשר צינור הפליטה של מנועי המטרה מופנים כלפיו. גרסה של הטיל שנועדה לאימונים כונתה MIM-72B והייתה זהה ל-MIM-72A למעט המרעום שהיה שונה.
ל-MIM-72C, מ-1974, יש מקטע הנחיה משופר שמעניק לטיל יכולת רכישת מטרה מכל כיוון, כמו גם מרעום מכ"ם דופלר חדש וראש קרב משופר. המרעום וראש הקרב נלקחו מתוכנית המאולר המוקדמת והותאמו לצ'פרל. טילים אלו יוצרו בין השנים 1976 עד 1981 והחלו להיכנס לשימוש מבצעי בנובמבר 1978. גרסה D של הטיל הייתה גרסה נסיונית שהורכבה מראש הקרב של גרסה C וראש הביות של גרסה A, אך מעולם לא נכנסה לשימוש מבצעי.
פותחה גם גרסה ימית של הטיל שהתבססה על גרסה C וכונתה RIM-72C סי צ'פרל (Sea Chaparral). הטיל לא נכנס לשימוש בצי האמריקני, אך הוא יוצא לטאיוואן.
שיגור של טילי צ'פרל נעשה ידנית על ידי עקיבה ויזואלית אחר המטרה, צידוד כן השיגור לכיוונה הכללי, והמתנה לרכישת המטרה על ידי ראש הביות של הטיל. עובדה זו הגבילה את מערכת הצ'פרל להפעלה בשעות היום בלבד.
ב-1977 פורד וטקסס אינסטרומנטס החלו במיזם להוספת יכולת מוגבלת להפעלה בכל תנאי מזג אוויר וראות באמצעות הוספת מערכת ראיית לילה (FLIR). בניסויי הירי ב-1978 נעשה גם שימוש במנוע רקטי חדש שאינו מייצר עשן, מה שהקל מאוד על המפעיל לירות מספר טילים ברצף. הניסויים היו מוצלחים, והשדרוג של המערכת התבצע בספטמבר 1984. טילים קיימים ששודרגו למנוע הרקטי החדש כונו MIM-72E, בעוד שטילים חדשים שיוצרו (שהיו זהים ל-MIM-72E מכל בחינה אחרת) כונו MIM-72F.
שדרוג אחרון שנעשה לטיל היה החלפת ראש הביות שלו בראש הביות של ה-FIM-92 סטינגר שהותאם לו, שהחל ב-1980. התוצאה כונתה MIM-72G ופורד החלה למסור טילים מסוג זה ב-1982. כל הטילים הקיימים שודרגו לגרסה זאת עד שלהי שנות השמונים. ייצור של טילים חדשים מגרסה G נעשה בין השנים 1990 ו-1991. עד לנקודת זמן זו, החלו להוציא את המערכת משימוש סדיר בצבא האמריקני, ולהעבירו למשמר הלאומי של ארצות הברית.
יוצרו גם שתי גרסאות לייצוא בלבד של ה-MIM-72, ה-MIM-72H שהיה גרסת יצוא של ה-MIM-72F, וה-MIM-72J, שהיה MIM-72G בעל מקטע הנחיה ובקרה מופחת יכולת.
שירות במערך הנ"מ הישראלי.
ב-1974 נקלטה מערכת הצ'פרל במערך הנ"מ בחיל האוויר הישראלי וקיבלה את הכינוי "דרקון". זמן קצר לאחר קליטת המערכת, ב-16 במאי 1974, הפילה סוללת צ'פרל, שהוצבה ברמת הגולן, מיג-17 שחלף מעליה כחלק ממבנה שמנה ארבעה מטוסי מיג-17, של חיל האוויר הסורי. הייתה זו ההפלה העולמית הראשונה והיחידה שבוצעה באמצעות המערכת.
ב-1993 הותקנה בצ'פרל מערכת לשליטה, בקרה וקשר מתוצרת ישראל שכונתה "ארמיט". המערכת אפשרה למפקד יחידת האש, לצפות בתמונת מכ"ם משולבת בתמונת הווידאו של הכוונת. המערכת כללה גם יחידת שליטה ניידת, והגבירה את יעילות איתור המטרות.
בתחילת 1999 קלט מערך הנ"מ הישראלי עשרות מערכות צ'פרל מבלוק-6, מעודפי הצבא האמריקני.
בסוף 2003 נסגרו סופית 3 סוללות הדרקון שהיו למערך הנ"מ הישראלי שהיו מוצבות בגדוד 946.
בראשית שנות ה-2000 נועדו מערכות האוונג'ר (AN/TWQ-1 Avenger ) להחליף את מערכות הצ'פארל. מערכות אלו שהיו מורכבות על רכבי האמר, היו בתצורת 2 רביעיות של טילי סטינגר, המותקנים בתוך פוד שיגור בדומה למה שהיה מותקן על נגמ"ש המחבט. בסופו של דבר לא יצאה העסקה אל הפועל וכוחות הסטינגר הניידים נשארו היחידים בכוחות הנ"מ הטקטי של ישראל.
MIM-72 צ'פארל
MIM-72
מבצע ויקטוריה
מבצע ויקטוריה הוא אחת משתי פשיטות שבוצעו במלחמת ההתשה נגד כוחות קומנדו מצריים שתפשו את עמדות הקו הקדמית בגדה המערבית (המצרית) בגזרה הצפונית של תעלת סואץ.
רקע.
אלוף פיקוד הדרום, אריאל שרון, תבע עריכת פשיטות נגד הקומנדו המצרי, שהירבה להניח מארבים לסיורים של צה"ל בקרבת התעלה. שרון תבע ליטול יוזמה באמצעות עריכת פשיטות לעומק השטח המצרי ואף תמך בהחזקת שטחים מעבר לתעלה לפרקי זמן מוגבלים. לעומתו, הרמטכ"ל, רא"ל חיים בר-לב, התנגד לגישה זו בנימוק שביצוען של הפשיטות יגרור בהכרח אבדות כבדות ושממילא השפעתן לא תהיה מכרעת על מצבו של צבא מצרים באזור התעלה. פשיטה ראשונה המבוססת על המודל שהציע שרון נערכה ב-14 במרץ 1970. כוח ישראלי פשט בשני מקומות צפונית לעיר קנטרה. בפעולה נהרגו שמונה חיילים מצריים. לצה"ל היו שני הרוגים, וארבעה פצועים.
המבצע.
ב-30 במאי 1970 נהרגו ארבעה עשר צנחנים ונפצעו שישה במארב שביצע הקומנדו מצרי. בעקבות זאת, וביוזמת אלוף הפיקוד שרון, הוחלט במטה הכללי כי יש לבצע פעולת תגמול כנגד כוחות צבא מצרים שפרושים לאורך התעלה. מבצע ויקטוריה נערך ב-11 ביוני 1970. תא"ל רפאל איתן, ששימש כקצח"ר התנגד לבחירה בסיירת שקד לביצוע הפעולה, אולם מפקדה, סא"ל דני רהב וולף שכנע את האלוף שרון כי הדבר בכוחה של היחידה. כוח מסיירת שקד בפיקודם של מפקד הסיירת, דני רהב וולף, וסגנו אמציה חן ובו 134 לוחמים, בסיוע יחידה 707 של חיל הים, חיל אוויר, הנדסה, תותחנים ושריון, צלח את התעלה באזור בוצי וטיהר קטע של כשלושה קילומטרים לאורכה. לצליחה קדמה פעולת ריכוך אווירית. במהלך הפעולה עלה בידי הכוח לפוצץ כמה בונקרים ותותחים מצריים. חיילי הכוח ספרו שלושים חיילים מצריים הרוגים וככל הנראה הרוגים נוספים נמצאו בתוך הבונקרים. לצה"ל היו ארבעה הרוגים ו-12 פצועים. למחרת התקשר תא"ל איתן אל וולף, מפקד הסיירת, הודה כי טעה ושיבח אותו על הפעולה. לנוכח כמות הנפגעים לצה"ל לא התקיימו פעולות דומות נוספות אחרי פשיטה זו. חודשיים מאוחר יותר נכנסה לתוקפה הפסקת האש שסיימה, הלכה למעשה, את מלחמת ההתשה. בעקבות הצלחת המבצע, ושיטת צליחת התעלה באמצעות סירות סער, הוכשרה בקרבת התעלה ה"חצר" אשר תשמש כנקודת הצליחה במלחמת יום הכיפורים והמבצע שימש כמודל למבצע אבירי לב.
Ankylosing spondylitis
בריסטול
בריסטול (באנגלית: Bristol, ) היא עיר ומחוז טקסי בדרום-מערב אנגליה, 169 ק"מ מערבית מלונדון. העיר, שבשנת 2006 התגוררו בה כ-410,000 תושבים, היא השישית בגודלה באנגליה והשמינית בגודלה בממלכה המאוחדת (עד המאה ה-18 הייתה העיר השנייה או השלישית בגודלה).
אחד המאפיינים הבולטים של העיר הוא היותה עיר נמל. מאז סוף המאה ה-20 היא מהווה בנוסף מרכז לתעשיית תעופה וחלל.
היסטוריה.