אבטליה הוא שמו של בית הספר העברי הראשון בחיפה, שהקימו פנחס כהן ואשתו, בשנים 1907–1908, תוך העברת הבעלות אל חברת "עזרה" ב-1911. בית הספר התמזג עם בית הספר הריאלי לכשהוקם בהדר הכרמל בשנת 1913. מיקום "אבטליה" השתנה במהלך התקופה ועבר מספר אתרים.
רקע.
בעשורים האחרונים של המאה ה-19, התרחשו תהליכים שהביאו לגידולה המואץ של חיפה, מעיירה מנמנמת של כמה אלפי תושבים, לעיר תוססת. לתמורות אלה היו מספר גורמים, ביניהם הקמת המושבה הטמפלרית, שיצרה את תשתית המודרניזציה בעיר. בעקבות התהליכים, זרמו לעיר תושבים נוספים, נוצרים קתולים ופרוטסטנטים, מוסלמים וגם יהודים.
כל קהילה ניהלה את חיי הדת, התרבות והחינוך לעצמה. בחינוך היהודי התקיימו מסגרות החינוך של "היישוב הישן" - בעיקר לתלמודי-תורה. לצידם פעל בית הספר שהקימה רשת "אליאנס", שעל פי שיטת הקולוניאליזם הצרפתי, שפת הלימוד בו הייתה צרפתית.
כשהגיעו העליות הראשונות לארץ, משפחות יהודיות ציוניות היגרו ממזרח אירופה, ובמקביל גם מטורקיה, מצפון אפריקה ומסוריה, והגיעו לחיפה. חלקן חיפש פתרונות לחינוך כללי לילדיהם. ארבע משפחות יהודיות מרוסיה הקימו בחיפה את בית החרושת לשמן וסבון "עתיד", שנתן תעסוקה לעולים, והיווה מוקד לחיים חברתיים יהודיים בעיר.
העולים שחיפשו חינוך לילדיהם פנו תחילה לבית הספר במושבה הגרמנית של הטמפלרים הנוצרים, אך הוא לא מצא חן בעיניהם, ובאופן דומה, גם החינוך בשפה הצרפתית בבית הספר "אליאנס", לא נראה כפתרון מתאים עבורם. על כן פנו אל מר אלתר דרויאנוב, שבאותה העת, לאחר עלייתו לארץ, שימש כפקיד בבית החרושת לשמן "עתיד", שיסייע להם למצוא מורה לילדיהם. דרויאנוב פנה למחנך העברי יצחק אפשטיין, והוא המליץ על צעיר מהמושבה מטולה, שסיים את חוק לימודיו ב"מקווה ישראל", פנחס כהן, כאדם ערכי, מוכשר ומשכיל שמתאים להקים בית ספר עברי לילדיהם בחיפה.
הקמת בית הספר.
ב-1907 או 1908 הגיע פנחס כהן לחיפה עם אשתו מרים רפאלקס, וביחד הקימו מוסד לימודי קטן שקראו לו בשם "אבטליה" (מקור השם: אב הטלאים). זה היה בית הספר העברי הראשון בעיר, לא רק בשמו אלא גם בשפת הלימוד ובתוכן הלימודים. בזמן הקמתו כלל בית הספר שמונה תלמידים בני גילים שונים.
בתחילה לא נקבע מיקום קבע לבית הספר והתלמידים היו נודדים בין בתי המשפחות, ובימים חמים ויפים היו לומדים בחוץ מתחת לעץ. בינתיים הצטרפו תלמידים נוספים, כולל בניו של מנהל בנק אפ"ק שנפתח בעיר ב-1909, ומקום הלימודים הראשוני נקבע להיות רפת עזובה בחצר יק"א.
שנה מאוחר יותר, נמצא מקום לימודים מתאים יותר - בעיר התחתית. בבניין ערבי גדול ומסוגנן, שהיה שייך למשפחת שאלח, התפנתה הקומה העליונה, שכללה פרוזדור ארוך ומספר חדרים לצידיו. שני חדרים הוקצו לבית הספר, וחדרים אחרים הוקצו למגורים למשפחת פנחס ולמרים כהן, המורים של בית הספר.
בגלל הפרש הגילים הגדול, בכל חדר התכנסו שתי כיתות גיל, וכך היו ארבע כיתות שלמדו בשני חדרים. בשנתיים הבאות המשיך בית הספר לגדול ובשנת 1911 מנה כבר כמה עשרות תלמידים.
על רוחו העברית ואופיו הלאומי של בית הספר "אבטליה" אפשר ללמוד מסיפורו של פרופ' זאב וילנאי - פעם בא לבקר בחיפה ראש הרבנים של טורקיה, ותלמידי בית הספר אבטליה יצאו לברך אותו בקבלת הפנים שאורגנה על ידי תושבי העיר היהודים. תלמידי בית הספר הניפו את הדגל הלאומי, דבר שהכעיס אנשים מבוגרים שחששו מהפגנה לאומית כה בולטת. אלה ביקשו מהתלמידים להוריד את הדגל. תלמידי בית הספר, ראו בכך פגיעה ברוח העבריות והלאומיות שהם התחנכו בה, והעדיפו לעזוב את הטקס, מאשר להוריד את הדגל.
החלפת הבעלות.
כאמור בית הספר גדל והפך מוסד של עשרות תלמידים כבר ב-1911, הגידול הביא לצורך במשאבים נוספים לתפעול ולפיתוח בית הספר, ואלה לא נמצאו.
באותה העת פעלה בארץ חברת "עזרה" - חברה יהודית גרמנית פילנתרופית לא ציונית. החברה הרחיבה את רשת בתי הספר שלה בארץ. משנודע לה מצבו הכלכלי של בית הספר, היא פנתה "לאבטליה" בהצעה להתמזג עם בית ספר עירוני יהודי שהם עמדו להקים בחיפה. ההצעה התקבלה, ובית הספר "אבטליה" עבר לבעלות ולחסות של חברת "עזרה".
המיזוג עם בית הספר הריאלי 1913.
חברת "עזרה", כחלק מהמוסדות הקולוניאליים הגרמניים, דגלה בסדר יום חינוכי שאינו לאומי ועברי, והחלטות שהתקבלו בברלין תמכו בהוראה בשפה הגרמנית, ולא בשפה העברית. זאת כדי להכין את תלמידי בתי הספר שלה ללימודים אקדמיים, שהיו אמורים להתפתח בחיפה בטכניקום (הטכניון). לכן יצאה הוראה ללמד מקצועות מסוימים בבתי הספר של רשת "עזרה" בגרמנית - בעיקר מדעים, היסטוריה וגאוגרפיה.
באותם הימים, הגרמנית נחשבה כשפת המדע, והחלטות לגבי הקמתו של הטכניקום, והקמת בית ספר לידו, התנהלו בברלין בקורטריון של הטכניקום. ב-15 בדצמבר 1913, התכנס הוועד הפועל הציוני המצומצם, והחליט על הקמת בית ספר עברי ליד הטכניון - בית הספר הריאלי. ד"ר ארתור בירם אושר כמנהל של בית הספר, וכן אושרו מספר מורים, וביניהם גם פנחס כהן, שהיה באותה העת בהשתלמות בברלין.
במקביל, בארץ התפתחה תסיסה על רקע ההחלטה שהתקבלה שקבעה שלימודים יערכו בגרמנית בבתי הספר של "עזרה", והתפתח מרד של תלמידים והוריהם ביפו ובירושלים בבתי הספר של "עזרה".
בחיפה, בחנוכה תרע"ד (בסוף דצמבר 1913) עזבו כל תלמידי בית הספר "אבטליה" שנוהל על ידי "עזרה" את בניין בית הספר, והתכנסו בבית הכנסת "הדרת קודש", והפכו אותו למקום לימוד בשפה העברית. למעשה, באקט זה נוצר בית הספר הריאלי. הם שהו זמנית בבית הכנסת עד שעברו באביב לבניין הקבע שנבנה בהדר באותה העת.
כך למעשה בית הספר "אבטליה" שהקימו כמה שנים קודם פנחס כהן ואשתו, התמזג עם הקמת בית הספר הריאלי העברי בחיפה - כאשר מטרתם הלאומית והעבריות, היו הערכים המרכזיים שעליהם התבסס החינוך.
איכון הד
איכון הד (בלעז: אקולוקציה), הנקרא גם ביו-סונאר, הוא סונאר ביולוגי, שבעלי חיים שונים משתמשים בו כדי להתמצא במרחב. בעלי החיים הללו משדרים קריאות (גלי קול) ומקשיבים להדים החוזרים מאובייקטים הנמצאים בסביבתם. הם משתמשים בהדים במטרה למקם ולזהות את האובייקטים, וכן לשם ניווט, חיפוש מזון וציד בסביבות שונות.
בין בעלי החיים המשתמשים באיכון הד נמצאים יונקים וציפורים, כשהבולטים מביניהם הם הלאורסיאתריה (קבוצת יונקי שלייה מפותחים), ובתוכם העטלפים.
מחקר מוקדם.
המונח אקולוקציה נטבע על ידי הזואולוג האמריקאי דונלד גריפין, שעבודתו יחד עם רוברט גלמבוס הייתה הראשונה שהוכיחה באופן משכנע את קיומה של אקולוקציה בעטלפים.
המדען האיטלקי לאדזרו ספלנצאני מהמאה ה-18 הסיק באמצעות סדרה של ניסויים כי כשעטלפים עפים בלילה הם מסתמכים על חוש נוסף מלבד חוש הראייה, אך הוא לא גילה שהם משמיעים קולות כדי לעשות זאת. הוא הבחין כי עטלפים יכולים לנווט כשעיניהם מכוסות ובחושך מוחלט. סדרת הניסויים שביצע הובילה אותו למסקנה ב-1799 שאף על פי שעטלפים לא מרבים להשתמש בעיניים שלהם, כיסוי של אוזניהם או פגיעה בהן עלולים להיות קטלניים עבורם, שכן כתוצאה מכך הם נתקלים בכל חפץ שבדרכם ולא מסוגלים לתפוס טרף. מכך הסיק שהעטלפים מסתמכים על חוש השמיעה לצורכי ניווט, אך לא ידע להסביר כיצד. הממצאים שלו נגדו את ההגיון ואת ההנחה הרווחת שהעטלפים אילמים, ולא התקבלו באותה התקופה. ז'ורז' קיווייה,זואולוג צרפתי ואבי הפלאונטולוגיה המודרנית, התנגד נחרצות לרעיון וטען כי העטלפים משתמשים באיברים של מגע לצורך ניווט. השפעתו הרבה באותה התקופה הביאה לכך שלא קיימו יותר מחקרים בנושא למשך לפחות כ-100 שנה.
רעיון הסונאר הביולוגי עלה לראשונה ב-1912 על ידי סר היירם מקסים. הוא הציע, כי ייתכן והעטלפים משתמשים בתדירויות קול נמוכות הנוצרות מטפיחות הכנפיים שלהם כדי לחמוק ממכשולים. זאת, בדומה לסונארים המותקנים על גבי אוניות ומאפשרים להם להימנע מהיתקלות בקרחונים. בשנת 1920, שלל המילטון הטרידג', פיזיולוג אנגלי, את רעיון זה בטענה שתדירויות קול נמוכות לא יתאימו להתחמקות ממכשולים קטנים, אך ייתכן ונעשה שימוש בתדירויות קול אולטרסוניות שיותר מותאמות למטרה.
רק כ-30 שנים מאוחר יותר, ב-1932, הבחין החוקר ההולנדי סוון דייקגראף ביכולתם של עטלפים לחמוק מחפצים תוך שימוש בקול (ככל הנראה הוא הצליח לשמוע את התדרים הנמוכים ביותר בהם משתמשים עטלפים מסוימים).
החידה לבסוף נפתרה על ידי גריפין ב-1938, שהוכיח יחד עם גלמבוס והפיזיקאי ג'ורג' פירס שעטלפים משדרים קולות אולטרסוניים תדירים ומאזינים להדים השבים מעצמים שנמצאים במסלול של אלומת הקול. בצורה זו, הם מצליחים להתמצא ולנצל מקורות מזון בחושך. את ניסוייו הראשונים ביצע גריפין יחד עם הפרופסור לפיזיקה ג'ורג' פירס, שפיתח גבישים פיזואלקטריים הממירים תדירויות קול אולטרסוניות לכאלה שהאוזן האנושית יכולה לשמוע. השניים הצליחו לתעד קולות אולטרסוניים בעלי טווח רחב של תדירויות שהופקו במערת עטלפים על ידי העטלפים. אולם, נכשלו בתיעוד ייצור הקולות אצל עטלפים בזמן תעופה. מספר שנים לאחר מכן, הצליחו גריפין ורוברט גלמבוס בסדרת ניסויים שערכו לתעד את ייצור הקולות האולטרסוניים גם בזמן תעופה. כך למעשה הצליחו להוכיח את קיומו ואופן פעילותו של הסונאר הביולוגי. בשנת 1944 הטביע גריפין לראשונה את המונח "אקולוקציה"- איכון הד בעברית, שנמצא בשימוש עד היום.
עקרון.