יהודים רבים הגיעו למדינה זאת מגרמניה, בעיקרם רוכלים שהתפתחו עם השנים והקימו בה עסקים גדולים וכן הגיעו מהגרים ממזרח אירופה.
כיום מתגוררים בצפון קרוליינה כ-10,000 יהודים המרוכזים בעיקר בערים שארלוט, גרינסבורו וצפ'ל היל.
מונופסון
מוֹנוֹפְּסוֹן (מיוונית: μόνος – "מוֹנוֹס", יחיד; ὀψωνία – "אופסוניה", קונה) בכלכלה הוא מונח המתאר מצב בשוּק שבו קיים רק קונה אחד למוצר (או לשירות). לדוגמה, כאשר יש מעסיק אחד בלבד במקום יישוב מבודד, מה שהופך מעסיק זה לקונה היחיד לעבודתם של אנשי היישוב, ומאפשר לו להקטין את שכרם של העובדים בהשוואה למצב שבו יש מספר מעסיקים ביישוב. מונופסון הוא מצב אנלוגי והופכי למונופול ואף מכונה לעיתים "מונופול של קונים". השוני העיקרי בין מונופסון למונופול הוא שבמונופול יש לגורם אחד בלעדיות על ההיצע, ואילו במונופסון יש לגורם אחד בלעדיות על הביקוש. המונח "מונופסון" נטבע לראשונה על ידי הכלכלנית הקיינסיאנית ג'ואן רובינסון בשנת 1933
במצב של מונופסון יש לגורם אחד שליטה מלאה או כמעט מלאה בביקוש למוצר או שירות — שהוא לרוב עבודה או מוצר ייחודי — מה שמקנה לו שליטה מסוימת במחיר המוצר או השירות ובכמותו. התרחשות טיפוסית במצב כזה מתבטאת בהקטנת הכמויות שאותן רוכש המונופסוניסט (בעל המונופסון), כדי לגרום למוכר או למוכרים להוריד את מחיריהם. כך, לדוגמה, ממשלה שהיא הקונה היחיד לכלי נשק מתוחכם, יכולה לאיים בצמצום כמויות הרכישה, כדי לגרום למוכר או למוכרים להוריד את המחיר ליחידה של כלי הנשק. דוגמה טיפוסית אחרת יכולה לשמש חברת החשמל לישראל, שהיא גם מונופול בתחום שיווק החשמל לצרכן, היכולה לאיים או ליישם צמצום ברכישת דלק מסוג מסוים, כדי לגרום למוכרי אותו דלק להוריד את מחירו או לספקו בתנאים נוחים יותר. מצב זה מביא, בשוק מונופסוניסטי, לצמצום בכמויות הקנייה ולהפחתת המחיר בהשוואה לשוק תחרותי משוכלל.
תיקון כשל השוק באמצעות רגולציה.
מונופסון, בדומה למונופול, מאופיין ככשל שוק. כדי לתקן את אי היעילות הנגרמת כתוצאה מקיומו של כוח מונופסוני, נוהגות ממשלות להתערב באופן רגולטורי, באמצעות קביעת רצפת מחירים חוקית, המונעת מן המונופסוניסט להשתמש בכוחו כדי להוריד את מחירי הקנייה, ומסלקת את התמריץ להקטין את הכמויות שהוא רוכש. כך, לדוגמה, שיטה של מכרזים ממשלתיים עשויה לקבוע מחירי מינימום וכמויות מוגדרות של המוצר שיירכש; או לקבוע את תנאי ההפעלה של תחנות־כוח ומפתח למחירי הדלקים שיירכשו עבורן. באופן תאורטי, כאשר רצפת המחיר אינה גבוהה מדי, אמור המונופסוניסט להתייחס למחיר זה כנתון, ולהגדיל את היקף רכישותיו. לעומת זאת, כאשר מחיר הרצפה גבוה מדי, יפחית המונופסוניסט את רכישותיו ואי היעילות תשוב ותתרחש.
בשוק העבודה, שבו הקונים הם המעסיקים והמוכרים הם המועסקים, שואפים המעסיקים לקנות את העבודה במחיר זול יותר מהתפוקה שהם עשויים להפיק מהעובדים. יכולתו של המעביד להוריד את המשכורות שהוא משלם לעובדיו — מה שכונה על ידי פיגו "פער הניצול"
— מוגבלת על ידי גמישות היצע העבודה. כלומר, כאשר המעביד מוריד את שכר העבודה שהוא מוכן לשלם לעובדיו, הוא מגדיל את הכדאיות של החלופות, כששיעור ההגדלה הוא מידת הגמישות של היצע העבודה. לדוגמה, אם המעביד יוריד את שכר העבודה שהוא מציע לאפס, לא יהיו לו עובדים כלל. אם הוא יוריד את שכר העבודה למחצית מגובהו הנוכחי, תגדל הכדאיות מנקודת מבטם של העובדים לחפש פתרונות אחרים, כמו עבודה במקום אחר, שינוי מקצוע, וכדומה. קיומם של מונופסונים בשוק העבודה נחשב להצדקה לקיומם של ארגוני עובדים וחוקי שכר מינימום, שמטרתם לקבוע רצפה מלאכותית שתבטל את הנמכת השכר שמחולל המונופסון. פתרונות מסוג זה נפוצים במיוחד במקומות שבהם נטען כי אין חלופה למונופסון.
מחקרים על קיום מונופסון בשוק העבודה.
מספר מחקרים ניסו לברר האם קיימת נטייה מונופסוניסטית או "אוליגומונופסוניסטית" — מצב שבו ישנו מספר קטן של מעסיקים הפועלים כמעין קרטל — בשוקי עבודה שונים. בשוק העבודה בכללו, מוסברת השפעה מונופסונית בקושי הכרוך במעבר מעבודה לעבודה, ובמיוחד בתחומי התמחות מסוימים. קושי זה אמור, לפי התאוריה המקובלת, להגביל את גמישות שוק העבודה. על־פי התאוריה המקובלת, השיעור המצופה של פער בין התפוקה המצופה וגובה השכר המשולם הוא עשרים אחוז. בפועל, עם זאת, נמצא כי בשוק בכללו יש השפעה מונופסונית מזערית
. על פי המודל המונופסוני, הייתה אמורה להתקיים השפעה מונופסונית של ממש ביחס לעובדים בשכר נמוך, וכל המודלים המונופסוניים חזו כי העלאה צנועה בשכר המינימום — שכר הרצפה — אמורה הייתה להביא לגידול בתעסוקה. בפועל, מצביעים רוב המחקרים ורוב החוקרים על קיטון מסוים בתעסוקה, בהתאם למודל התחרותי, מה שהוביל את רוב החוקרים בתחום כלכלת עבודה למסקנה כי האפקט המונופסוני אינו קיים או שהוא זעיר
שוק אחד שנתפש כשוק מונופסוניסטי קלאסי הוא שוק האחיות בבתי החולים, אך מחקרים עדכניים מצביעים על־כך שאין לתפישה יסוד ממשי וכי גובה השכר אינו משקף מקרה מונופסוניסטי טיפוסי
. מחקרים נוספים בוצעו ביחס לשוק ההוראה, שאף הוא תואר בספרות מוקדמת יותר כדוגמה לשוק מונופסוניסטי טיפוסי. גם כאן מצביעים מחקרים עדכניים על כך שיש "לדחות את המודל המונופסוניסטי בהתייחס לשוק ההוראה"
הדוגמה הקלאסית למונופסון — זו של עיר מבודדת שבה יש מעסיק אחד — עוגנה תמיד בדוגמת ערי המכרות של סוף המאה התשע־עשרה ותחילת המאה העשרים, שבהן היה מעסיק בודד (בעל המכרה, שהיה לעיתים גם בעליהם של עסקים נוספים בעיירה), שניצל את מעמדו המונופסוני כדי לשלם שכר נמוך מאוד לעובדים במכרות. יכולתם של העובדים למצוא תעסוקה חלופית הייתה מוגבלת מאוד בגלל בידודן של אותן עיירות והעלות הגבוהה של תעבורה.
מחקרים שנעשו בתחום זה לא מצאו עדות ממשית לכך ששכרם של העובדים בערי המכרות היה נמוך בהשוואה לחלופות, או שהתקיים אפקט מונופסוני משמעותי כלשהו. פישבק, כלכלן עבודה, שחלק מהתמחותו היא בתחום ערי המכרות, הראה כי במובנים מסוימים היו עלויות המחיה בערי המכרות נמוכים יותר — למשל, בזכות אספקת המגורים על ידי בעל המכרה — ומחקרים אחרים הראו כי קצב התחלופה של עובדים במכרות היה גבוה, עובדה המצביעה על־כך שהעובדים לא היו כפותים בפועל למקום העבודה. בואל הראה, לדוגמה, כי בערי המכרות באפלצ'ים שבמערב וירג'יניה, חיו 79 אחוז מכורי הפחם בשנות העשרים של המאה העשרים בעיירות מכרה, אך לבעלי המכרות היה כוח מוגבל מאוד ביחס לעובדיהם, והאפקט המונופסוני בפועל היה זעיר בהשוואה למצופה על־פי המודל המקובל
היהודים בצפון קרוליינה
היהודים בדרום קרוליינה
היהודים באלבמה
צלחת פטרי
צַלַּחַת-פֶּטְרִי היא כלי מעבדתי שקוף ודק לגידול חיידקים, פטריות ותרביות רקמה לצורך אבחון רפואי ומחקר מיקרוביולוגי. צלחות הפטרי הראשונות היו מזכוכית, וכיום משתמשים בצלחות פלסטיק. ניתן להשתמש מחדש בצלחות פטרי מזכוכית לאחר סטריליזציה, בעוד שצלחות מפלסטיק הן חד-פעמיות.
עבור חלק מהשימושים בצלחת הפטרי מונח מצע, למשל אגר המכיל חומרי מזון לצורך גידול המיקרואורגניזמים ועבור חלק, דוגמת תרבית תאים, אין צורך בכך.
הצלחת נקראת על שמו של יוליוס ריכרד פטרי, בקטריולוג גרמני, שהמציא את הכלי בזמן שעבד עבור רוברט קוך.
מרחב עצמי
מרים בן-פורת
מרים בן-פורת (26 באפריל 1918 - 26 ביולי 2012) הייתה שופטת בית המשפט העליון ומבקרת המדינה בשנות התשעים. היא הייתה האישה הראשונה למלא תפקידים אלו במדינת ישראל.
ביוגרפיה.
נולדה בוויטבסק (כיום בלארוס) לחיה לבית ריץ ולאליעזר שיינזון, במשפחה בת שבעה ילדים - שלוש בנות וארבעה בנים. אביה היה סוחר ויצרן יליד ליטא. אחותה היא האדריכלית בלהה שרגנהיים שהשתתפה בתכנון קמפוס אוניברסיטת בר-אילן בשלביו המוקדמים והתמחתה בנוסף בתכנון בתי כנסת. המשפחה עברה לקובנה שבליטא זמן קצר לאחר לידתה של מרים. בשנת 1936, עלתה בן-פורת לארץ ישראל בגפה.
בשנת 1945 סיימה את לימודי המשפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים והוסמכה כעורכת דין לאחר התמחות במשרדו של יצחק אולשן. בשנת 1948 החלה לעבוד במשרד המשפטים כתובעת במחוז תל אביב. היא התקדמה לתפקיד סגן פרקליט המדינה במחוז תל אביב ובתפקיד זה הייתה התובעת במשפט של בנק יפת, של רוצחי ישראל קסטנר ושל יעקב חרותי.
עבודתה כתובעת תוארה על ידי ד"ר יוחנן בדר בעיתון חרות:
שאול הון תיאר את עבודתה:
כשופטת.
במאי 1958, התמנתה לכהונת שופטת בבית המשפט המחוזי בירושלים. כניסתה לתפקיד לוותה בחרם מצד לשכת עורכי הדין שטענה שמינוייה הוא "מינוי פוליטי" בשעה שיש עורכי דין בעלי ותק רב שלא זכו בתפקיד. יוחנן בדר ציין שמועה שבמקור הייתה בן פורת אמורה להתמנות לבית המשפט המחוזי בתל אביב, אולם בגלל התנגדות גורמים שונים בתל אביב מונתה למחוזי בירושלים, דבר שהעלה את חמת אלו שחיכו לתורם להתמנות לבית המשפט המחוזי בירושלים.
בתחילת 1968 עוררה סערה ציבורית כאשר קבעה שהסעיף הדורש את שמירת השבת המופיע בחוזים של הקרן הקיימת לישראל, בטל. בספטמבר 1970 מתחה ביקורת על מינהל מקרקעי ישראל, על שלא שילם פיצויים במלוא השווי של קרקעות מופקעות. בשנת 1971 מונתה ליושבת ראש ועדת העררים לחלוקת רישיונות למוניות. בשנת 1974 הייתה אב בית הדין שדן בעניינו של הילריון קפוצ'י.
באפריל 1975 החלה לכהן כנשיא-תורן של בית המשפט המחוזי בירושלים. בדצמבר 1975 החלה לכהן כנשיאת בית המשפט המחוזי.
במקביל לכס השיפוט, בין השנים 1964–1978, לימדה בן-פורת באוניברסיטה העברית, והגיעה לדרגת פרופסור חבר.