בווינה חיו בשנת 1847 1,600 יהודים, ב-1857 6,217, ב-1869 - כ-40,000, ב-1882 72,588 (10% מכלל האוכלוסייה), ב-1900 כ-147,000, ב-1923 201,513 ב-1934 176,034, ב-1945 כ-4,000; ב-1950 כ-12,450; ובשנת 2000 כ-9,000 יהודים.. בשנים 1918–1938 200,000-180,000 מיהודי וינה היו חברי "הקהילה היהודית וינה". הם התחלקו לשלוש קבוצות עיקריות:"אוניוניסטים" (המשתייכים ל"איחוד היהודים האוסטרים"), ציונים ואורתודוקסים. הציונים כללו את הסיעות: כלליים, רדיקלים, דמוקרטים, המועדון אדולף שטאנד, "מלפגת המדינה היהודית", מזרחי, רוויזיוניסטים, פועלי ציון ואחר כך הממשיכה שלהם - "בניין הארץ".
קבוצת האורתודוקסים הייתה מורכבת בעיקר מחברי "אגודת ישראל". רבים מהאורתודוקסים יוצאי הונגריה שהשתייכו לבית הכנסת עדת ישראל ("שיף שול"), שאפו בשנות ה-1930 להשיג הכרת השלטונות בארגון קהילתי אורתודוקסי עצמאי ונפרד.
הקהילה היהודית ותנועת ההשכלה.
מסוף המאה ה-18 ובעיקר בעשורים הראשונים של המאה ה-19, ווינה נהייתה למרכז תנועת ההשכלה.
על אף ההגבלות עלה מספר היהודים בעיר במהירות. בהמשך נשמעה בווינה גם קריאה לרפורמה בדת. משכילים אחדים, וביניהם פטר פרץ בר ונפתלי הרץ הומברג, אף ניסו לשכנע את הממשלה לכפות את ההשכלה ואת המלצות הרפורמה הדתית על היהודים. הדבר עורר מחלוקת חריפה בין חברי הקהילה.
הגירה יהודית.
במחצית השנייה של המאה ה-19 ובעשורים הראשונים של המאה ה-20, הגיעו לווינה מהגרים יהודים רבים ממקומות אחרים באימפריה, בייחוד מהונגריה, מגליציה ומבוקובינה. פעילותה והשפעתה של הקהילה התרחבו עוד יותר עם סיפוח גליציה לאוסטריה. ב-1923 הייתה ווינה הקהילה היהודית השלישית בגודלה באירופה. רבים מחבריה השתלבו במקצועות החופשיים.
חיי הקהילה.
ב-1826 חנכה הקהילה בית כנסת מפואר, שבו התפללו בנוסח מסורתי, בעברית. היה זה בית הכנסת החוקי הראשון מאז 1671. לפני השואה היו בעיר 59 בתי כנסת מזרמים שונים, רשת חינוך יהודי, היה מכון להכשרת מורים בעברית, וסמינר לרבנים, שהיה מרכז אירופאי למחקר בספרות והיסטוריה יהודית. המלומדים הבולטים בו היו משה גודמן, אהרן ילינק, אדולף שוורץ, אברהם (אדולף) ביכלר, דוד מילר, ויקטור אפטוציבר, ז.ה. חייס ושמואל קראוס.
וינה הייתה גם מרכז ספורט יהודי עם קבוצת הכדורגל המפורסמת "הכוח" וינה, תנועת "מכבי". כמו כן היו בה הרבה שחקנים, מפיקים, מוזיקאים, כותבים, מדענים, חוקרים והוגים.
התנועה הציונית.
במסגרות החברתיות והאדמיניסטרטיביות של הקהילה הייתה אמנם התנגדות חזקה לפעילות לאומית-יהודית, אך למרות זאת ווינה הייתה גם מרכז להתעוררות לאומית. פרץ סמולנסקין הוציא בה לאור את "השחר" בשנים 1868-1885, ונתן בירנבוים ייסד שם ב-1882 את אגודת הסטודנטים היהודית-לאומית הראשונה -"קדימה", ועוד בשנת 1884 תמך ברעיונות ציוניים. העיתון המוביל, נויה פראיה פרסה, שבו כתב בנימין זאב הרצל, היה בחלקו בבעלות יהודית. הודות להרצל, ווינה הייתה המרכז הראשון של פעילויות ציוניות. הוא הוציא בה לאור את העיתון די וולט, הביטאון הראשון של התנועה הציונית, וייסד בה את המשרדים של הנהלת הציונות.
התנועה הציונית בווינה התחזקה אחרי מלחמת העולם הראשונה. ב-1919, רוברט שטריקר הציוני נבחר לפרלמנט האוסטרי. הציונים לא השיגו רוב בקהילה עד לבחירות של 1932.
תקופת השואה.
גרמניה הנאצית כבשה את ווינה במרץ 1938. בתוך פחות משנה יישמו הנאצים את כל החוקים המפלים, בנוסף לטרור אכזרי ולמעצרים המוניים. רוב העצורים היו מנהיגים כלכליים ואינטלקטואלים, שנעצרו במחנות או נשלחו למחנה הריכוז דכאו. צעדים אלה לוו במעשי זוועה והתעללות. הרב הראשי של ויינה, ד"ר ישראל טאגליכט, בן למעלה מ-75, היה בין אלה שאולצו לנקות את המדרכות ברחובות הראשיים בידיהם. בליל הבדולח, נהרסו 42 בתי כנסת בעיר, ומאות דירות נבזזו על ידי האס-אס ונוער היטלר.
ערב האנשלוס ב-1938 מנתה הקהילה היהודית וינה כ-185,000. עם פלישת הגרמנים נסגרה הקהילה ב-18 במרץ 1938 על ידי אנשי אס-אס. ראש הקהילה דזידר פרידמן ושני סגניו, רוברט שטריקר ויוזף לוונהרץ, ופקידי קהילה אחרים נעצרו. כעבור מספר חודשים הוקמה הקהילה מחדש ונקראה בשם "הקהילה היהודית וינה" - Jüdische Gemeinde Wien (תוך שימוש במילה "יהודים" במקום "בני ישראל"). היא הייתה הפעם תחת הנהגה חדשה, כפופה לשלטון הנאצי ונועדה לשמש כמקשר בין שלטון זה לבני המיעוט היהודי. ההנהגה החדשה של הקהילה ראתה עצמה חייבת לשתף פעולה ולשחק תפקיד פעיל בגירושים הראשונים של יהודי וינה עבור הלשכה המרכזית להגירת יהודים.
הטרנספורטים הראשונים גורשו למחנה הריכוז הנודע לשמצה ניסקו, במחוז לובלין, באוקטובר 1939. הטרנספורט הגדול האחרון יצא לטרזיינשטט בספטמבר 1942, והיו בו יהודים נודעים ומשפיעים רבים. מטרזיינשטט רובם נשלחו לאושוויץ. בנובמבר 1942, הקהילה היהודית בווינה חוסלה רשמית. כ-800 יהודים ווינאים שרדו במחבואים.. חלק מהנשים שרדו הודות לתעודות מחלה מזויפות של ד"ר רודולף ורץ.
לאחר המלחמה.
ב-1945 הוקמה הקהילה מחדש תחת שמה הקודם - Israelitische Kultusgemeinde Wien.
בתום מלחמת העולם השנייה ווינה נהייתה לתחנת מעבר ראשית, ולמקלטם הראשון של אלפי פליטים ומהגרים ממזרח אירופה.
בית הכנסת היחיד שנותר אחרי השואה הוא השטאט-טמפל, שנבנה ב-1826, שם נמצאים גם משרדי הקהילה והרבנות הראשית. בעיר פועלים גם כמה בתי כנסת ובתי תפילה של קבוצות חסידים וקהילות קטנות. לשירות הקהילה פועלים סופרמרקט כשר, אטליז כשר, ומאפייה.
ישנם מספר בתי ספר יהודים בקהילה. האחד, בית הספר היהודי הרשמי של הקהילה, צבי פרץ חיות, שנפתח מחדש ב-1980 אחרי הפסקה של 50 שנים. הוא כולל גן ילדים, בית ספר יסודי ותיכון. השני, הקמפוס של בית חב״ד וגם הוא כולל גן ילדים, בית ספר יסודי ותיכון. השלישי הוא בית ספר מקצועי, jbbz- הוא פתוח ליהודים ולציבור הרחב. קצת יותר משישים אחוזים מבני הנוער היהודי לא לומדים במסגרות היהודיות ומקבלים שיעורי דת בבתי ספר הכלליים. ישנם עוד שני תלמודי תורה. לזרם החרדי, שגדל מאוד מאז שנות ה-80, יש מערכת חינוך נפרדת.
למרות שהציונים מהווים מיעוט בקהילה, יש פעילות ציונית רבה ומגוונת. כמה כתבי עת ועיתונים יוצאים לאור, ביניהם די גמיינדה, ביטאון הקהילה הראשי, ו"Illustrierte Neue "Welt. אגודת הסטודנטים היהודית האוסטרית מוציאה לאור את העיתון "נודניק".
המרכז לתיעוד, אשר נוסד ומנוהל על ידי שמעון ויזנטל וממומן מכספי הקהילה, הוא מרכז חשוב לתיעוד השואה והנצחת הנספים.
ב-29 באוגוסט 1981 הותקף בית הכנסת של הקהילה על ידי טרוריסטים פלסטינים מארגון אבו נידאל באמצעות ירי מתת מקלע ורימוני יד בעת שהתקיים שם טקס בר מצווה. בהתקפה נרצחו שני אנשים ונפצעו שלושים, רבים מהם היו עוברי אורח. שני המחבלים הפלסטינים שביצעו את הפיגוע נתפסו ונשפטו. מאז הפיגוע, כוחות משטרה אוסטריים מאבטחים את בית הכנסת.
ב-1993 נפתח המוזיאון היהודי בווינה, ונהיה למוסד תרבות מרכזי בקהילה, המקיים פעילות חינוכית ותרבותית מגוונת ומושך קהל יהודי ולא-יהודי רב. המוזיאון מתעד את תולדותיה המפוארות של יהדות ווינה ואת התפקיד החשוב ששיחקו יהודים בהתפתחותה של העיר.
השירות היהודי מסייע לתיירים יהודים וכן ליהודים המתעתדים לגור בעיר, במתן מידע וייעוץ.
קתרין טיזרד
דיים קתרין אן טיזרד (באנגלית: Catherine Anne Tizard; 4 באפריל 1931 – 31 באוקטובר 2021) הייתה פוליטיקאית ניו זילנדית שכיהנה בתפקיד ראש עיריית אוקלנד ובתפקיד המושלת הכללית של ניו זילנד. היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה בשני התפקידים הללו.
ראשית חייה.
קתרין אן מקלין נולדה באוקלנד לניל והלן מקלין, זוג מהגרים סקוטים. היא גדלה בווהרואה שליד מטמטה שבחבל ואיקטו. אביה של קתרין היה פועל במפעל המקומי בווהרואה לייצור מוצרי חלב. היא התחנכה בבית הספר התיכון של מטמטה ובשנת הלימודים האחרונה שלה, 1948, היא קיבלה מלגת לימודים לאוניברסיטה. ב-1949 היא נרשמה ללימודי זואולוגיה באוניברסיטת אוקלנד.
נישואין ומשפחה.
בעת לימודיה באוניברסיטה, הכירה קתרין את בוב טיזרד, אז נשיא אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת אוקלנד. בפגישתם השנייה אמר לה בוב: "אני נכנס לפוליטיקה ואני הולך לשאת אותך לאישה".
קתרין ובוב טיזרד נישאו ב-1951 ומאוחר יותר אותה שנה ניסה בוב ללא הצלחה להיבחר בבחירות הכלליות לפרלמנט של ניו זילנד מטעם מחוז הבחירה של רמורה ושוב בבחירות הכלליות של 1954. בסופו של דבר הוא הצליח להיכנס לפרלמנט בבחירות הכלליות של 1957 מטעם מחוז הבחירה של טמקי, אך הובס שלוש שנים מאוחר יותר על ידי רוברט מולדון, לימים ראש ממשלת ניו זילנד. הזוג עבר להתגורר באבונדייל ובמשך שש שנים ילדה קתרין טיזרד ארבעה ילדים. ב-1957 הם עברו להתגורר בגלנדווי.
בבחירות הכלליות של 1963 התמודד בוב טיזרד במחוז הבחירה של פקורנגה. באותה שנה שבה קתרין טיזרד לאוניברסיטה כדי להשלים את לימודי התואר שלה בזואולוגיה ומאוחר יותר החלה ללמד באוניברסיטת אוקלנד.
חברה במועצת עיריית אוקלנד.
ב-1971 נבחרה טיזרד למועצת העיר אוקלנד ובשנים 1974, 1977 ו-1980 היא נבחרה מחדש. ב-1980 היא גם נבחרה למועצת חבל אוקלנד באותה עת בה היא התמודדה לראשונה על תפקיד ראש עיריית אוקלנד מול סר דוב-מייר רובינסון, שהיה אז ראש העיר המכהן ומול חבר המועצה קולין ריי. פיצול זה בין שלושת המועמדים נתן לריי ניצחון ברוב של 2,000 קולות. טיזרד התנגדה לביקור נבחרת הרוגבי של דרום אפריקה בניו זילנד ב-1981 ולניסיון לאסור על חברי תנועת הרא קרישנה להופיע ברחוב קווין שבעיר.