בשנת 1603 החל ה-VOC בפעולות במה שנמצא כיום באינדונזיה, שם נלחם במלחמות להרחבת התחום. אף על פי שההיסטוריה האינדונזית כללה מעצמות קולוניאליות אירופיות אחרות, ההולנדים הם אלו שהצליחו לאחוז בארכיפלג. לאחר פשיטת הרגל של VOC בשנת 1800, הולנד השתלטה על הארכיפלג בשנת 1826. בעקבות זאת, הם גם נלחמו נגד הילידים ואף אכפו תקופת עבודות כפייה ושעבוד עד שנת 1870, כאשר בשנת 1901 הם אימצו את "המדיניות האתית ההולנדית והתחדשות הלאומית האינדונזית", שכללה השקעה מוגברת במקצת בחינוך הילידים ורפורמות פוליטיות צנועות. אולם רק במאה ה-20 שופרה שלטון הולנד למה שיהפוך לאינדונזיה. לאחר הכיבוש היפני במלחמת העולם השנייה, הולנד ניסתה לכונן מחדש את שלטונה, תוך מאבק חמוש ודיפלומטי מר שהסתיים בדצמבר 1949. הלחץ הבינלאומי אילץ את ההולנדים להכיר רשמית בעצמאות אינדונזית. בשנת 1956 ניתקה ממשלת אינדונזיה, בראשות סוקרנו, את כל הקשרים הדיפלומטיים עם הולנד, קשרים שחודשו רק בשנת 1968 על ידי ממשלת המסדר החדש.
ביקורים רשמיים.
בשנת 1970 ערך נשיא אינדונזיה סוהארטו ביקור רשמי בהולנד, שהושב על ידי המלכה ההולנדית יוליאנה והנסיך ברנהרד באינדונזיה בשנת 1971. המלכה ביאטריקס והנסיך קלאוס ביקרו גם הם באינדונזיה בשנת 1995. ב-22 באפריל 2016 ערך הנשיא ג'וקו וידודו ביקור רשמי בהולנד. ב-10 במרץ 2020, ערך המלך וילם-אלכסנדר ביקור מלכותי באינדונזיה והביע התנצלות מפתיעה על אלימות מופרזת שננקטה בשנותיה הראשונות של עצמאות אינדונזיה.
יחסים פוליטיים.
היחסים בין השתיים נפגעו על ידי הכוונות הבדלניות של תנועת פפואה המערבית. בנוסף, הרפובליקה של דרום מלוקו ביקשה גם היא להיפרד מאינדונזיה. ברוח זו הם תקפו יעדים בהולנד בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, וביקשו לאלץ את המדינה ללחוץ על אינדונזיה לאפשר את פרישתה של מדינתם. היחסים הפוליטיים היו אז מתוחים כאשר גורמים רשמיים באינדונזיה סירבו לבקר בהולנד בזמן שהקבוצה הורשתה להגיש נגדם תיקים. עם זאת, ביקורו של שר החוץ ההולנדי ברנרד בוט באינדונזיה בשנת 2005 כדי לחגוג את יום השנה ה-60 לעצמאותה, נטען על ידי הולנד כי "סימן רגע היסטורי ביחסים בין המדינות. לאחר ביקור זה, היחסים בין אינדונזיה להולנד התעצמו והתחזקו על ידי הרחבת שיתוף הפעולה במגוון רחב של תחומים."
בשנת 2010 ביטל נשיא אינדונזיה סוסיליו באמבאנג יודהויונו את ביקורו בהולנד לאחר שפעילי הקבוצה ביקשו מבית משפט בהולנד להוציא עבורו צו מעצר. המהלך נידון על ידי פעילי מולוקנים פרו-אינדונזיים בג'קרטה.
כלכלה וסחר.
הולנד היא אחד משותפות הסחר החשובות ביותר של אינדונזיה באירופה. הסחר בין המדינות בין ינואר לספטמבר 2012 הגיע ל-3,314 מיליארד דולר, ואילו בימים אלו מתקיימים מאמצים להגביר עוד יותר את הנתון. נמל רוטרדם ונמל התעופה סכיפהול היו נקודות הכניסה העיקריות למוצרים אינדונזיים לאיחוד האירופי. באופן דומה, חברות הולנדיות ראו את אינדונזיה כשער שלהם הגדול לשוק ASEAN, שבו מתגוררים יותר מ-500 מיליון בני אדם.
סיוע בפיתוח.
במשך למעלה מ-25 שנה, בין השנים 1966 עד 1992, נתנה הולנד סיוע בפיתוח לאינדונזיה במסגרת הסדרי הקבוצה הבין-ממשלתית באינדונזיה (IGGI). IGGI הוקמה בסוף שנות ה-60 כדי לסייע בתיאום הזרמת הסיוע הזר לאינדונזיה, והיא כונסה ושימשה בראשות ממשלת הולנד במשך למעלה משני עשורים לאורך שנות השבעים והשמונים. עם זאת, בראשית, השר לשיתוף פעולה בפיתוח בהולנד, יאן פרונק, הפך לביקורתי יותר ויותר כלפי מדיניות הפנים באינדונזיה. בתגובה, בתחילת 1992, הודיעה ממשלת אינדונזיה כי היא אינה מעוניינת עוד להשתתף בישיבות ה-IGGI השנתיות בהאג, והעדיפה כי תוקם קבוצת ייעוץ תורמת חדשה, הקבוצה המייעצת בנושא אינדונזיה (CGI) ותועמד בראשות הבנק העולמי. בתחילה, הולנד לא הוזמנה להשתתף בישיבות CGI. בהמשך, הולנד הפכה לחברה בקבוצה.
יחסים צבאיים.
הצבא האינדונזי רוכש ספינות ימיות מההולנדים, כמו פריגטות מסדרת ואן-Speijk וקורבטות מסדרת סיגמא.
משטרת הרוכבים שובל
משטרת הרוכבים שובל (בפי תושבי רהט הבדואים משטרת אל הוזייל, בערבית ביר זְבַּאלֶה) היא נקודת שיטור בריטית, שהוקמה כשנתיים לאחר הכרזת המנדט הבריטי בארץ ישראל, בתחילת שנות ה-20 של המאה העשרים. היא שמשה את משטרת הרוכבים/משטרת המדבר הבריטית. מתחם התחנה ממוקם מדרום לקיבוץ שובל שבצפון הנגב, מערבית לעיר רהט על כביש 264. לאחר מלחמת העצמאות הפכה הנקודה, לנקודת משטרה של משטרת ישראל. על פי צורת הבנייה, של נקודת המשטרה. שהיה מבנה מלבני עם שתי עמדות שמירה מעוגלות משני צידיו (מדרום ומצפון). המבנה קבל את הכינוי מבנה מיקי מאוס על שם הדמיון בין צורת המשטרה במבט על ובין הדמות המצוירת.
רקע.
במהלך החודשים נובמבר-­דצמבר 1917, נכבשה ארץ ישראל על ידי הבריטים. מאותו תאריך ועד עזיבת הבריטים את ארץ ישראל ב-14 מאי 1948, הייתה הארץ בשליטה בריטית ונוהלה בתחילה על ידי ממשל צבא, שבראשו עמד מושל צבאי ולצידו מנגנון אדמיניסטרטיבי, הכפוף ישירות למפקד הצבא. עם מתן האישור שהמנדט על ארץ ישראל ניתן לבריטניה בועידת סן ­רמו, בתאריך 1 ביולי 1920, התחלף הממשל הבריטי במנהל אזרחי ואת מקומו של המושל הצבאי תפס הנציב העליון, ששימש רשות מחוקקת ורשות מבצעת כאחד.
אחד מיעדי האדמיניסטרציה הבריטית היה הצורך בפיקוח ובשליטה על מרחבי הנגב; לצורך הגנה על אתרי מחצבים, נפט ומלח משודדי דרכים, גנבים והתנכלויות במטרה לשדוד את הציוד שהובא לאתרים אלו. בהמשך הבריטים נדרשו להגן על היישובים היהודים שעלו על הקרקע ועל קו המים שהונח אליהם מראש העין. לשם כך, נשלח לנגב ‘חיל הגמלים המצרי’ בפיקודו של הגנרל הבריטי פיק שמו המלא Frederick. G. Peake. במקביל הוגדלו סמכויותיהם של השייח’ים בשבטים הבדואים (לדוגמה, שיח' סלמאן אל הוזייל מרהט, שאף מונה על ידי הבריטים לשיח' השיח'ים) והודקו קשריהם עם השלטונות הבריטיים.
משטרת המדבר.
בשנת 1921 הובא כוח משטרה לנגב שמנה כ - 140 שוטרים רובם בדואים, מהם 72 רוכבי גמלים, 24 פרשים ו - 18 רגלים. השוטרים איישו את נקודות המשטרה וסיירו במרחבי הנגב. כח אדם זה היווה את הבסיס להקמת ‘משטרת המדבר’. מאחר שבמרחבי הנגב קשה היה לסמוך בימים ההם על תקשורת האלחוט, הוחלט להקים מערך נקודות שיטור קבועות, בנקודות-מעבר ושליטה אסטרטגיות. כך, במהלך שנות ה-20, הוקמו בצפון-מערב הנגב, 4 תחנות של ‘משטרת-המדבר’: עימַארָה (היום קיבוץ אורים) על דרך באר שבע - חאן יונס, ואדי בָּהַא (היום העיר נתיבות) על דרך באר שבע - עזה, ביר זְבַּאלֶה (היום קיבוץ שובל) על דרך באר שבע - פלוג’ה (פלוגות) וג’מַאמָה (היום קיבוץ רוחמה) על דרך חברון - עזה.
בשלהי שנות העשרים הוקמו בצפון-מזרח הנגב נקודות משטרה תל אל מילְח (תל מלחתה, משטרה שעקרה יותר מאוחר לראס זוּעַירָה = ראש זוהר/מיצד זוהר) וכּוּרְנוּב (ממשית). במטרה לגבות מיסים משיירות מובילי המלח מים המלח. למטרת פיקוח על דרכי הערבה, הוקמו בהמשך משטרות עין חוּסֻ’בּ (עין חצבה), עין אל עַ’אמְר (נחל עומר), עין עַ’דְיָאן (יטבתה) ואֻם רָשְׁרָשׁ (אילת).
באמצע שנות ה-30 הושלמה התקנת תקשורת האלחוט בכל התחנות. עם הקמת המשטרה האחרונה בחַלְסָ’ה (חלוצה) בסוף העשור, הושלמה פריסת השליטה הבריטית והפיקוח בכל מרחב הנגב, על מקורות המים והדרכים. פיקוח זה גם אִפְשר את הפעלתו של החוק שאסר נשיאת נשק חם מצפון לקו ניצנה - ראש זוהר. כל תחנות/נקודות המשטרה היו תחת פיקוד מחוז דרום של משטרת המנדט שמקום מושבו היה בעזה. במחוז היו 2 נפות, נפת עזה ונפת באר שבע.
גבולות נפת באר שבע המנדטורית היו: במערב-הגבול עם מצרים. בדרום-אום רשרש, (אילת). במזרח-הגבול עם עבר הירדן, שנמשך לאורך בקעת הערבה עד דרום ים המלח. בצפון-ממג'דל (אשקלון) במערב, לאורך ציר פלוגות והר חברון עד ים המלח. יחידות המשטרה המסונפות לבאר שבע היו ברמה של נקודות משטרה. הן עסקו בסיורים רכובים בנגב, וטיפלו טיפול ראשוני בבעיות המתעוררות. מקרי פשע הדורשים המשך טיפול הועברו לבאר שבע. בכל נקודת-משמר/שיטור כזאת שירתה מחלקת רוכבים בדואים בפיקודו של סמל בריטי, במקרה אחד אפילו שוטר יהודי.
בתחנות משטרת המדבר בנגב היו מוצבים שוטרים ערבים/בדואים בלבד. בכל אחת מהתחנות עימארה ועסלוג' שרתו 45 שוטרים; בשאר התחנות - 35; ואילו בכל אחת מהתחנות הקטנות יותר: כמו הוזייל ביר זְבַּאלֶה [שובל], היו רק 25 שוטרים ערביים/בדואים בפיקוד שאויש מבני המשפחות המכובדות כגון משפחת הוזייל. פרשים בדואים (על סוסים וגמלים) גויסו רשמית מהשבטים הלוחמניים יותר והם תוגמלו היטב כדי להבטיח את נאמנותם. כל מגויס היה צריך להביא מביתו את הסוס או הגמל שלו. בכל נקודת משטרה של רוכבי גמלים "הג'אנה", המפקד היה "שאויש", (סמל) או קורפורל. בדרך כלל השוטרים הבדואים, הוצבו באזור השבט שלהם. מפקדי התחנות בעלי הדרגות הגבוהות בקרב השוטרים הבדואים היו ממשפחות השיח'ים, שנודבו לשרת במשטרה בתחום השבטים שלהם.
נקודת משטרת הרוכבים ביר זְבַּאלֶה.
נקודת משטרת הרוכבים ביר זְבַּאלֶה מוקמה בנקודת-מעבר ושליטה אסטרטגית על הדרך באר שבע - פלוג’ה (פלוגות) וג’מַאמָה (היום קיבוץ רוחמה) שעל דרך חברון - עזה. היא נמצאת בנקודה גבוהה השולטת ברדיוס 360 מעלות על משורי צפון הנגב. גובה הנקודה 211 מטר מעל פני הים. התחנה ממוקמת נכון לשנות האלפיים על כביש 264. מצפון לתחנה נמצא קיבוץ שובל והכניסה המערבית לעיר רהט. ממזרח לתחנה נמצאת העיר רהט. מדרום לתחנה במרחק של כאחד קילומטר נמצא אפיק נחל גרר והכניסה הדרום מערבית לעיר רהט.