לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה שנערכו בשנת 1999, חצה את הקווים ועבר לעבוד עם אהוד ברק.
לקראת הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה - 2001 שוב חזר לעבוד עם הליכוד, כשהפעם עמד בראשו אריאל שרון.
חיים אישיים.
ברטר גר בנתניה. הוא גרוש פעמיים ואב לשני ילדים.
אל-חרא
Native Instruments
Native Instruments (בעברית: כלים מקומיים) היא חברת מוזיקה גרמנית. החברה ידועה במקור על כלי המוזיקה האלקטרונית המוקדמים שלה למשל, סינתיסייזר ממוחשב, כיום החברה ידועה בשל כליה המתקדמים למוזיקה אלקטרונית ולדי ג'יי, לדוגמה, ה-Maschine, הטרקטור די ג'יי.
נבחרת קוריאה הדרומית בכדוריד
נבחרת קוריאה הדרומית בכדוריד היא הנבחרת לאומית של קוריאה הדרומית. הנבחרת זכתה במקום השני באולימפיאדה הביתי בשנת 1988 היא הנבחרת החזקה באסיה עם 9 זכיות באליפות היבשת. בהתאם לדירוג של האיגוד הכדוריד העולמי, נכון ליולי 2018 הנבחרת מדורגת במקום ה-19 עם 41 נקודות
I Want You to Know
I Want You to Know (בעברית: אני רוצה שתדע) הוא שיר של הדיג'יי הרוסי-גרמני זד, שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית סלינה גומז. השיר יצא לאור ב-23 בפברואר 2015, כסינגל הראשון מתוך האלבום, "True Colors", של זד. "I Want You to Know" נכתב על ידי זד, ראיין טדר וקיידרו והופק על ידי הראשון גם כן.
השיר הגיע למקום ה-17 במצעד הבילבורד הוט 100, וה-14 במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי אנטון זסלבסקי, ראיין טדר וקווין ניקולס דרו המכונה "קיידרו", והופק על ידי זסלבסקי גם כן. "I Want You to Know" בדומה לשאר שירי האלבום, הוא שיר בסגנון ה-EDM המכיל גם את סגנון האלקטרו האוס. ג'ייסון ליפשוטז מבילבורד כתב שגומז "סוף סוף הוציאה להיט משלה" כאשר השתתפה בשיר.
מבקרי מוזיקה ציינו כי "הוא "I Want You to Know" הוא "דוגמה ללהיט אלקטרו האוס ו-EDM".
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ המלא שצולם לשיר הועלה לערוץ ה-Vevo של זד ב-10 במרץ 2015, חודש לאחר שיצא כסינגל. הקליפ בוים וצולם על ידי ברנט בונקורסו, ונערך על ידי אנתוני צ'ירקו. הוא מציג את גומז הולכת למועדון לילה ורוקדת. זד מופיע כהולוגרמה. סצנות הדיסקו מתחלפות לסצנות, שבהן זד וגומז מוארים יחדיו באורות הסטרוב.
על פי זד, "קליפ השיר הוא בסגנון שנות ה-70, והוא מציג את השניים בתוך מועדון לילה עם תאורה בצבע אדום לאורכו".
מאגי קון
מאגי קון (באנגלית: Maggie Kuhn; 3 באוגוסט 1905, באפלו, ניו יורק - 22 באפריל 1995, פנסילבניה) הייתה אקטיביסטית אמריקאית שהקימה את תנועת אחרי שאולצה לפרוש מעבודתה בכנסייה הפרסביטריאנית בגיל 65. הפנתרים האפורים הובילו את הרפורמה בשרותי סיעוד חוץ ביתיים ואת המאבק בגילנות, בטענה כי "זקנים ונשים מהווים את מקור האנרגיה האנושית הגדולה ביותר של אמריקה, שאינה מנוצלת כראוי." קון הקדישה את חייה למאבק למען זכויות אדם, צדק חברתי וכלכלי, שלום עולמי, אינטגרציה גזעית ונושאים הנוגעים לבריאות הנפש. במשך עשרות שנים, היא שילבה בין אקטיביזם לטיפול באמה, שסבלה ממגבלות ונזקקה לטיפול ואחיה שסבל ממחלת נפש.
ביוגרפיה.
מרגרט אי. קון, נולדה בבאפלו שבניו יורק וגדלה בקליבלנד שבאוהיו ובממפיס שבטנסי. ב-1926, סיימה קון תואר ראשון באנגלית במכללת פלורה סטון, שבאוניברסיטת קייס ווסטרן, בקליבלנד שבאוהיו. היא הקימה בקולג' את הסניף של שפעל על מנת לשלב נשים בעשייה ציבורית. בשנות השלושים קון הייתה ראש המחלקה המקצועית לצעירות עובדות באגודת נשים נוצריות צעירות (YWCA) בפילדלפיה. כחלק מתפקידה היא לימדה נשים צעירות. שיעוריה עסקו גם בזכויות נשים, התאגדות ובעיות חברתיות. היא עוררה חוסר נוחות בהנהלת האגודה כאשר החלה ללמד קורס בנושא מיניות האדם שעסק ביחסי מין, אמצעי מניעה, הנאה מינית, היריון, והקשיים של רווקות בתרבות בה נישואים הם הנורמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היא ניהלה תוכנית משתפת של אגודת נשים נוצריות צעירות וארגוני השירות המאוחדים (USO, ארגון למען חיילים בצבא ארצות הברית) בבוסטון על אף שהתנגדה למלחמה. ב־1941 היא עברה לסניף בניו יורק של YWCA ולמדה עבודה סוציאלית ותאולוגיה באוניברסיטת קולומביה. אחרי המלחמה, חזרה קון לפנסילבניה על מנת לטפל בהוריה החולים ועבדה במטה הכנסייה הפרסביטריאנית במחלקת החינוך, שם ביקשה לתת ביטוי למשמעויות החברתיות של הבשורה, בדגש על תיקון עולם. שלא כמקובל, קון דרשה מתלמידיה לערוך את הפרקטיקום בקהילות עניות ולהיות מעורבים בפעילות קהילתית.
העניין שלה בזכויות זקנים נולד לא מתוך התנסות אישית אלא לאחר שהשתתפה ב-1961, בכנס בנושא זיקנה בבית הלבן כמי שהובילה בכנסייה מחקר בנושא ביטוח סיעודי. קון החלה לבקר בבתי אבות של הכנסייה הפרסביטריאנית, ובאחד הביקורים דייר כינה את המקום "לול (תינוקות) מהולל". היא הבינה שיש צורך לשנות את היחס אל זקנים כאל ילדים.
הפנתרים האפורים.
ב-1970, אף על פי שעבדה בעבודה שאהבה בכנסייה הפרסביטריאנית, נאלצה לפרוש כשהגיעה לגיל 65 - גיל הפרישה בחוק האמריקאי. היא כתבה באוטוביוגרפיה שלה: "פתאום הבנתי משהו, שהבעיה היא לא רק שלי". באותה השנה, היא התאגדה יחד עם גמלאים נוספים, והם הקימו את תנועת "הפנתרים האפורים", שכללה לא רק גמלאים. חברי התנועה בחרו לא להתמקד רק בנושאים הקשורים לגמלאים, לתפיסתם כל העוולות קשורות האחת לשנייה אלא פעלו גם למען סוגיות חברתיות נוספות עוני, חירויות אזרחיות ועוד. המאבק הראשון בו לקחו חלק היה ההתנגדות למלחמת וייטנאם. הסיסמה של הפנתרים האפורים הייתה "מבוגרים וצעירים בפעולה" ורבים מחברי התנועה היו תלמידי תיכון וסטודנטים. קון האמינה כי יש לתת לבני נוער יותר אחריות ולהתייחס אליהם ברצינות אם רוצים שיהיו חברים תורמים בחברה. היא ראתה ביחס לנוער עוד דוגמה, לתרבות המבזבזת משאבים אנושיים.
ב־1973 קון והפנתרים האפורים שיתפו פעולה עם עורך הדין והפעיל החברתי ראלף ניידר וחקרו את הנושא של התעללות בבתי אבות ופרסו את תוצאות המחקר והמלצות לפעילות אזרחית ב-1977.
הפנתרים האפורים גם נאבקו בתאוריה שהייתה פופולרית אז בתחום הגרונטולוגיה - תיאורית הניתוק (disengagement theory), שעל פיה הזדקנות היא נסיגה בלתי נמנעת, כתוצאה מירידה באינטראקציה בין האדם המזדקן לבין אחרים במערכת החברתית אליה הוא משתייך אליה. קון טענה כי אורח החיים האמריקאי המתייחס לאדם הזקן כבעיה הוא הבעיה ולא הזקנים. היא האשימה גרונטולוגים שהם מנציחים את התפיסה שזקנים הם מחוסרי יכולות, וטענה שכספי המענקים למחקר מעודדים גישה זו. כן, היא ביקרה גם את ייצוג הזקנים בתקשורת הפופולרית. הפנתרים האפורים קיימו פעמים בשנה כנסים בהם השתתפו נציגים מ-70 סניפים של התנועה. בשיאה היו חברים בפנתרים האפורים 100,000 חברים וקון נעשתה ידועה בעולם.
קון העלתה לדיון ציבורי את נושא המיניות בזיקנה וטענה כי נשים זקנות יכולות לקיים מערכת יחסים מינית עם גברים צעירים מהן או עם נשים אחרות.
היא גם נקטה עמדה לא פופולרית בנושא הביטוח הלאומי האמריקאי, וטענה כי פוליטיקאים יצרו מלחמה בין-דורית על כספים פדרליים כדי להסיט את תשומת הלב הציבורית מן הסוגיות התקציביות האמיתיות: תקצוב בזבזני של ההוצאות הצבאיות והקלות מיסוי מיוחדות לעשירים.
קון הייתה ביקורת נוקבת על תוכניות הדיור לזקנים והיא כינתה את בתי האבות לולים מהוללים. היא הכירה בכך שתוכניות אלו שמרו על בטיחותם של הזקנים אך, גם גרמו לכך שהם מפרידים את הזקנים מהחברה. קון עצמה גרה בביתה בפילדלפיה, פנסילבניה וחלקה אותו עם מבוגרים צעירים, אשר שילמו שכר דירה נמוך בתמורה לסיוע במטלות ובילוי משותף. היא ראתה במודל מגורים זה, סוג של משפחה אלטרנטיבית שתומכת בחבריה. קון ייסדה את המרכז למשכנתאות משותפות.
ב-1978 קון הייתה אחת מ-25 הנשים המשפיעות בארצות הברית על פי ה-World Almanac.
בשנת 1991, קון כתבה אוטוביוגרפיה בשם "תחת כל אבן", ארבע שנים לפני שנפטרה מדום לב בפילדלפיה בגיל 89.
ב-2021 יצא סרט דוקומנטרי "Betrayal at Attica" ב-HBO Max בו היא מגוללת את אירועי הירי בבית הכלא אטיקה במדינת ניו יורק בשנות השבעים - בו נורו ונהרגו 39 אסירים, נפצעו מאות ואף עינו את השורדים - אירוע שממחיש את הברוטאליות המשטרתית המסוכנת בארצות הברית.
מוריס פרנקנהויס
__ללא_תוכן__
מוריס (משה) פרנקנהויס (Maurice Frankenhuis; 24 בפברואר 1894, גרמניה – 22 בספטמבר 1969, ארצות הברית) היה איש עסקים יהודי-הולנדי שנודע כאספן מוביל של כרזות ומדליות מתקופת מלחמת העולם הראשונה.
קורות חייו ופועלו.
מוריס פרנקנהויס נולד בגרמניה למשפחה יהודית-הולנדית וגדל בהולנד מינקותו. אחרי לימודים באנגליה חזר להולנד והשתקע בעיר אנסחדה. בצד עסקיו התמקד באיסוף מדליות וכרזות שהופקו לרוב במלחמת העולם הראשונה, בעיקר באלה שמקורן בגרמניה.
ב-1919 פרסם קטלוג של מדליות ושלטים משנות המלחמה שהיווה במשך שנים מדריך מרכזי לאספנים. חלק מאוספו העניק למוזיאון הבריטי, ככל הנראה בתמורה לאשרת שהייה בבריטניה שאפשרה את המשך עסקי הכותנה של משפחתו. בפרוץ מלחמת העולם השנייה ביקש מקלט מדיני שם והציע להעניק את מיטב אוספו למוזיאון הבריטי, אך הרשויות דחו את בקשתו. פרנקנהויס ומשפחתו, שמצאו מחבוא בהאג למשך קרוב לשנתיים, הוסגרו לידי הנאצים ונכלאו במחנות הריכוז וסטרבורק וטרזיינשטט, אך הצליחו לשרוד. ב-1948 השתקעו בארצות הברית.