מצעד הדייקיות (באנגלית: Dyke March) הוא אירוע גאווה המובל על ידי נשים מקהילת הלהט"ב (בעיקר לסביות), הכולל התכנסות, צעדה ומחאה, בדומה למצעדי הגאווה המקוריים. צעדת הדייקיות מתרחשת בדרך כלל יום או יומיים לפני מצעד הגאווה העיקרי, ובערים גדולות ישנם מגוון אירועים קשורים (מסיבות, התרמות, ריקודים) המכוונים למטרת פיתוח קהילתי, כולל אירועים למגזרים ספציפיים בקהילה (נשים מבוגרות, אומנויות, קבוצות הורות, וכדומה). בין המטרות המוצהרות של המצעד היא הגברת הנראות הלסבית ועידוד אקטיביזם. למרות ששורשי האירוע הם בקהילה הלסבית, עם השנים האירוע הפך לכוללני יותר, ומיועד לנשים-שאוהבות-נשים ללא קשר לתוויות, כולל נשים ביסקסואליות, אינטרסקס, וטרנסג'נדריות.
מצעדי דייקיות נערכים בברלין ולונדון באירופה; בטורונטו, מונטריאול, קלגרי, אוטווה, ווונקובר בקנדה; ובסיאטל, פילדלפיה, אטלנטה, בוסטון, שיקגו, וושינגטון די. סי., פורטלנד (מיין), סן דייגו, אוקלנד, מיניאפוליס ובערים אחרות ברחבי ארצות הברית והעולם.
היסטוריה.
אחת מצעדות הגאווה הלסביות הראשונות המתועדות בצפון אמריקה התקיימה במאי, 1981, במרכז העיר ונקובר שבקנדה. הצעדה, אשר כללה כ-200 לסביות, הייתה חלק מהוועדה הלסבית הדו-לאומית. באוקטובר 1981 ארגון בשם "לסביות נגד הימין" ארגן צעדה נוספת בטורונטו, אונטריו.
המצעד הכלל-ארצי הראשון התקיים בוושינגטון די. סי. ב-24 באפריל 1993. האירוע תוכנן על ידי ארגון "הנוקמות הלסביות" (Lesbian Avengers). יותר מ-20,000 נשים צעדו. הצעדה הלסבית התרחשה באותו יום של המצעד על וושינגטון למען שוויון זכויות ושחרור לסביות, הומואים ובי, מה שתרם להשתתפות הגדולה. הצעדה עצמה נועדה לנשים בלבד, וחברי הקהילה הגברים ההומואים והביסקסואלים התבקשו לעודד את המשתתפות מצידי המסלול, מסורת הנמשכת עד היום.
למצעדי הדייקיות יש גוון פוליטי מובהק, ובין הסיבות שקמו מצעדים אלה בערים ברחבי עולם היא התפישה שאירועי הגאווה המרכזיים מתנהלים על ידי גברים הומוסקסואלים לבנים על חשבונן של נשים לסביות, ובעיקר על חשבונן של נשים של צבע.
הצעדות הגדולות.
סן פרנסיסקו.
מצעד הדייקיות הראשון בסן פרנסיסקו התקיים כמה חודשים לאחר מכן, ביוני 1993, ועדיין נחגג בכל שנה ביום השבת האחרון בחודש יוני. המצעד בסן פרנסיסקו מאופיין באי-פורמליות, ומושך אלפי צופים נלהבים, בעיקר גברים הומוסקסואלים, בתמיכה לנשים. המצעד מתחיל בדולורס פארק בנאומים, והופעות, ומסתיים בקסטרו, שם ממשיכות ההופעות. את הצעדה מובילות הדייקס און בייקס, מועדון אופנועניות לסביות. יש מקורות הטוענים להשתתפות של 200,000 צועדות, אך המספר המקובל יותר לצעדת 2010 הוא כ-50,000, המספר המצוי באתר הרשמי.
בשנים הראשונות של המצעד בסן פרנסיסקו ועדת "הדייק מארץ'" לא ביקשה ולא קיבלה היתר מן העירייה. הפעילות ראו בכך עשייה פוליטית, דרכה הן מממשות את זכותן החוקתית להתקהל, ולעיתים קרובות היו משנות את המסלול, כדי להימנע מהמשטרה.
ניו יורק.
בשנות ה-70, התקיימו מצעדי גאווה נפרדים של לסביות, אבל הם לא הפכו למסורת רציפה. בעקבות הצעדה המאורגנת בוושינגטון, הסניף המקומי של "הנוקמות הלסביות" ארגן בניו יורק מצעד דייקיות ביוני 1993. מאז, המצעד הפך למסורת שנתית, המושך כ-15,000 צועדות.
בשבת שלפני מצעד הגאווה המרכזי, המשתתפות מתכנסות בבריאנט פארק וצעדות משם לאורך השדרה החמישית לכיוון וושינגטון סקוור פארק. הצעדה פתוחה לכל מי שמזדהה כ"דייק". בני ברית ואחרים, אשר אינם מזדהים כדייקיות, מתבקשים לעודד מן המדרכות. כמו בסן פרנסיסקו, המארגנות לא מבקשות היתר, ושמות את הדגש על הפן הפוליטי של המצעד.
הפוליטיקה של המצעד בניו יורק, כמו בצעדות רבות אחרות, כוללת התנגדות לשליטה גברית לבנה בארגון אירועי הגאווה, ובמיוחד לדה-פוליטיזציה של המצעד לטובת חסויות תאגידיות וקבלה ממסדית וממשלתית. הצעדה שמה לה למטרה לכלול נשים מקבוצות דיכוי, ובעיקר נשים של צבע.
סיאטל.
מצעד הדייקיות של סיאטל מתרחש ביום שבת לפני מצעד הגאווה המרכזי, וכולל עצרת גדולה עם דוברות מכל הקשת הלט"בית. הצעדה של סיאטל שמה דגש על נושאים חברתיים ונגישות - הנאומים מתורגמים לשפת הסימנים, והנושאים והמיזמים שכלולים באירוע נוגעים לנושאים כגון אלימות במשפחה.
אירוע זה כן פועל במסגרת היתרים מן העירייה, במיוחד מכיוון שזה מבטיח רחובות מפונים שמאפשרים נגישות, והכללת אוטובוס מיוחד בצעדה עבור משתתפות נכות.
שיקגו.
מצעד הדייקיות של שיקגו מתרחש כל שנה סביב יום השנה של מהומות סטונוול, ב-28 ביוני 1969, ומתקיים מאז 1995. במשך מספר שנים המצעד נערך בשכונת אנדרסון, שנחשבה לאזור להט"ב-פרנדלי, אך מאז 2008 המארגנות החליטו שהצעדה לא תתקיים יותר משנתיים רצופות בכל מיקום, והתקיימה מאז בשכונות פילזן, החוף הדרומי, ובצפון העיר. הסיבה - הגברת נראות קווירית ברחבי שיקגו.
העיתונאית והפעילה הפוליטית הקווירית יסמין נאיר היא ביקורתית כלפי פן זה של הצעדה בשיקגו, עליה כתבה:
תקרית 2017 ועמדה פרו-פלסטינית.
בצעדה שנערכה בשיקגו ב-2017, מספר צועדות התבקשו לעזוב את האירוע בעקבות ויכוח שהתפרץ לנוגע לדגלי הגאווה עם מגן דוד שהן נשאו. מארגנות הצעדה הצהירו מראש שהצעדה היא בסולידריות עם התנועה הפלסטינית, והצועדות - חלקן פעילות ציוניות - וידאו מראש שהדגל יתקבל בברכה כסמל יהודי, והדבר אושר. אך במהלך האירוע עצמו, התעוררה שאלה מצד צועדות אחרות האם הדגלים הם בעצם סמלים ציוניים, בטענה שאין הדבר עומד בעקרונות הצעדה, שהיא אנטי-ציונית. לבסוף, הצועדות התבקשו לעזוב את האירוע, לאחר שהן אישרו שעמדתן ציונית, בניגוד לעמדה אנטי-ציונית מוצהרת של המארגנות.
בדומה למצעד מ-2017, גם במצעד שנערך ב-2018 הונפו דגלי פלסטין ונשמעו ססמאות לשחרור פלסטין.
ברלין.
צעדת הדייקיות בברלין, שבגרמניה, מתרחשת כל שנה ביוני, יום לפני מצעד הגאווה המרכזי של ברלין. צעדת ברלין מתקיימת מאז 2013, בשכונת קרויצברג.
לונדון.
מצעד הדייקיות של לונדון מתרחש בכל שנה בחודש יוני, מאז 2012. המצעד של לונדון כולל עצרת עם נאומים, כולל נציגה מפרויקט ספרא, צדקה למען לט"ביות מוסלמיות, שרה בראון, פעילות טרנסג'נדריות, ופוליטיקאיות קוויריות. המצעד בלונדון מדגיש גיוון, ובין משתתפותיו נכללות נשים בזהויות הכוללות: טרנסג'נדריות, bois, קוויריות, פמיות, בוצ'ות, "ליפסטיק לסביאן" ועוד רבות.
צרומן
מטוש
סנוואר
יויה
יויה (לפעמים Iouiya, הידוע גם בשם יאא, יא, Yiya, Yayi, יו, Yuyu, יאיא, Yiay, Yia, ו-Yuy) היה פקיד מצרי בחצר פרעה בתקופת השושלת השמונה-עשרה במצרים (שנת 1390 לפנה"ס). הוא היה נשוי לטויה, בת למשפחת אצולה מצרית, הקשורים למשפחת המלוכה, חלקם פקידים מלכותיים ובכירי דת מצריים. בתם של יוה וטויה, תיה, נהפכה לאשתו הראשית של אמנחותפ השלישי. אם כך אכן היה הרי שיויה הוא סביו של אחנתון וסבא-רבא של תות ענח' אמון, יורשו.
הם גם עשויים להיות ההורים של איי המסתורי שפעל בחצר המלך בתקופת שלטונו של פרעה אחנתון. אין ראיות חותכות לגבי הקרבה של יויה ואיי, אם כי ברור כי שניהם באו מהעיר אחמים. יויה וטויה הולידו גם בן בשם אנן, אשר נשא את התארים: "היועץ של מצרים התחתונה" "נביאו השני של אמון", "כהן-סם הליופוליס" ו"האב האלוהי".
קברם של יויה וטויה היה, עד הגילוי של תות ענח' אמון, מהמרהיבים ביותר שהתגלו בעמק המלכים, למרות שיויה לא היה אפילו פרעה. למרות שאתר הקבורה שלהם נשדד בימי קדם, חפצים רבים לא נחשבו כשווים ביזה על ידי שודדי ונשארו במקום. שתי המומיות היו במידה רבה ללא פגע, והעידו על שימור יוצא דופן. הפנים שלהם בפרט היו יחסית מעוותים על ידי תהליך של חניטה, וסיפקו תובנה יוצאת דופן למראם של המנוחים בזמן חייהם.
ביוגרפיה.
יויה נולד במצרים העליונה בעיר אחמים, הוא כנראה היה עשיר בעל אחוזה וחבר באצילות המקומית. שורשיו נותרים לא ברורים. המחקר על המומיה שלו מציעים כי היה איש גבוה יותר מקומתו של המצרי הממוצע, ולדעת חוקר האנטומיה גרפטון אליוט סמית' המראה שלו (אף ארוך ושיער חלק) לא זהה ל"מצרי הטיפוסי" (המצרים הקדומים היו שייכים ל"טיפוס הנילוטי" אליו משתייכים גם עמי אתיופיה וסומליה).
בהתחשב בתכונות אלה, מספר אגיפטולוגים מאמינים שיויה היה ממוצא זר, למרות זאת אין סימוכין להשערות אלה ממקורות העת העתיקה. שמו של יויה שנכתב במספר דרכים שונות ולא בצורה מצרית אחידה מציע גם הוא מוצא זר.
בהתחשב בידע הרב שהיה ליויה, שכונה "אדון הסוסים", על סוסים ייתכן כי היה ממוצא מיתני או חורי שנודעו בידע שלהם על מרכבות. ייתכן כי יויה היה אחיה של המלכה המיתנית Mutemwiya, שהייתה אמו של פרעה אמנחותפ השלישי, מה שמציע כי הגיע מרקע מלכותי עוד טרם קיבל תפקיד בממשל המצרי. עם זאת, השערה זו לא יכולה להיות מבוססת, מאחר ששום דבר לא ידוע על רקעה של Mutemwiya כמו האם היו לה אחים נוספים שהיגרו למצרים. בזמן שיויה חי במצרים העליונה, אזור זה היה בעיקר מאוכלס בילידים מצריים, אך יכול להיות שמוצאו הזר היה דרך מהגרים או עבדים לבנטינים שנטמעו/התבוללו בקהילה המקומית באחמים ועלו בה למעמד גבוה. המחקר מציע כי יויה מת בסביבות 1374 לפנה"ס באמצע שנות ה-50 שלו.
קריירה.
יויה שימש יועץ בכיר לאמנחותפ השלישי, והחזיק תארים כגון: "סגן המלך" ו "אדון הסוסים"; התואר "אבי האל" שנשא יויה כנראה התייחס באופן ספציפי להיותו חמו של אמנחותפ. בעיר מולדתו, אחמים, יויה היה נביא של מין, האל הראשי של האזור, וכן שימש בתור "המפקח על הבקר" לישות זו.
קבר.