בית הספר כלל גם גן לילדים מתחת לגיל שש, בית ספר יסודי לילדים מתחת לגיל 10 ומכינה למכללה. עם כניסתו לבית הספר, לכל תלמיד מתחת לגיל התיכון הוקצאה מדריכה מהקהילה שהייתה אחראית לסייע לו עם ארון הבגדים שלו, עם הרגליו האישיים ופעילותו הגופנית. המורים כללו שלושה בוגרי בית ספר הרווארד (ג'ורג' ריפלי, ג'ורג' ברדפורד וג'ון סאליבן דווייט) וכן מספר נשים (אשתו של ריפלי סופיה, אחותו מריאן, ובת דודו חנה, כמו גם ג'ורג'ינה ברוס ואבי מורטון). ריפלי היה אחראי על הוראת האנגלית. דווייט לימד שפות, כיוון שדיבר בעצמו כעשר שפות וכן מוזיקה. התלמידים למדו שפות וספרות אירופאית ויכלו גם לתרגל אמנויות יפות, ללא עלות נוספת. על בית הספר היסודי פיקחו סופיה ומריאן ריפלי, תוך שימוש בפדגוגיה מתקדמת מרוכזת ילדים שהושוותה לרפורמות המאוחרות יותר של ג'ון דיואי.
תרבות הפנאי.
חלק ממטרותיה המוצהרות של החווה והקומונה היו הגברת הפנאי של חבריה ואיכותו, כפי שכתבה אליזבת פלמר פיבודי בינואר 1841: "אף אחד לא יעסוק רק בעבודת הגוף... הקהילה הזו מכוונת להעשיר לא רק במובנו החומרני של העושר, אלא להגביר את החיות בכל היבטי הנשמה".
תושבי חוות ברוק בילו את מרבית זמנם בלימודים או בעבודה של החווה, אך מדי יום הקדישו זמן גם למשחק. בזמנם הפנוי נהנו חברי חוות ברוק ממוזיקה, ריקודים, משחקי קלפים, דרמה, מסיבות תחפושות, מזחלות והחלקה על הקרח. מדי שבוע היו מתכנסים כולם בכוורת לריקוד של נשות הקהילה. הן היו לובשות זרי חרציות בר על ראשן, ובכל שבוע הוענק זר מיוחד, שנקנה בחנות פרחים, לחברה שהתלבשה הכי יפה. בסוף כל יום השתתפו רבים מחברי החווה בטקס בו עמדו במעגל ואחזו ידיים, כ"סמל לאחדות אוניברסלית", ונדרו להישאר נאמנים למען אלוהים והאנושות.
מעמד הנשים.
נשים בחוות ברוק יכלו להתרחב אל מעבר למשימות האופייניות להן באותה התקופה, ועבודתן הוערכה מאוד. לצד עבודות הבית האופייניות לנשות התקופה כגון בישול, וניהול משק הבית המשותף, וכביסה השתתפו נשים בתקופת הקציר בעבודה בשדות. בשל התמקדות הקהילה בחופש הפרט, נשים היו בעלות מניות אוטונומיות בחברת המניות, בנפרד מבעליהן. הן גם מילאו תפקיד חשוב ביצירת מקורות הכנסה לקהילה. רבות מהן הקדישו זמן להכנת "כובעים, שכמיות, צווארונים, שרוולים תחתונים וכו'" למכירה בחנויות בבוסטון. אחרות ציירו אהילי מנורות למכירה. נשים נטלו חלק במערכת החינוך של חוות ברוק, והשכלן הגבוהה של נשות החווה משכה גם סופרות וצעירות רבות לבקר בה.
בניית הפלנסטרי ושקיעת החווה.
ריפלי, שיזם את הקמת הקומונה, היה מלכתחילה מושפע מאוד מרעיונותיו של שארל פורייה. לכך התווספה תעמולה חזקה של תומכי פורייה בעיתונות התקופה האזורית, שמטרתה הייתה להשפיע על חברי הקבוצה לאמץ עוד ועוד מרעיונותיו. ריפלי ושניים מחבריו יזמו שינויים בחוקת החווה ב-1944, במטרה לקרבה לרעיונות פורייה, ובקיץ אותה שנה החלה הקבוצה לבנות מבנה קהילתי שאפתני, המבוסס על חזונו של פורייה, והמכונה פלנסטרי (Phalanstère). הבניה החלה בקיץ 1844. המבנה אמור היה לספק מקום מגורים ל-14 משפחות ורווקים, ולכלול מטבח גדול, חדר אוכל היכול להכיל עד כ-400 איש, שניים או שלושה סלונים ציבוריים, ואולם מרווח או חדר הרצאות.
חברים רבים בקולקטיב תמכו בשינויים אלו, ובארוחת ערב חגיגית שנערכה לציון יום הולדתו של פורייה בקומונה, אף הצהיר אחד החברים כי פורייה הוא 'ביאתו השנייה של ישוע'. אולם אחרים פחות התלהבו וחלקם אף עזבו את הקומונה בעקבות שינויים אלו. רבים מהם טענו כי הדגם הפורייסטי החדש נוקשה מידי ומובנה מההיבטים 'חסרי הדאגות' שאפיינו את האידאולוגיה הטרנסצדנטיסית של הפרויקט בתחילתו, ואשר משכו אותם אליו. ריפלי עצמו הפך לתומך מרכזי של פורייה וארגן כנסים ברחבי ניו אינגלנד כדי לקדם את רעיונותיו.
בעקבות השינוי חלה התדרדרות במצבה של הקומונה. באוקטובר 1844 ביקר במקום אורסטס בראונסון ודיווח כי "האווירה במקום נוראית". כדי לחסוך בכסף להגשמת התוכניות, נדרשה הקומונה לצמצום שבא לביטוי בצמצום הבשר, הקפה, התה והחמאה שכבר לא הוגשו על שולחן הקומונה. חלק מהחברים הגישו בקשות להיות מוחרגים מהקיצוץ בבשר, ונדרשו לשלם יותר כדי לאכול בשר. בנובמבר 1845 התפרצה בחווה מגפת אבעבועות שחורות. על אף שאיש בחווה לא נפטר מהמחלה, 26 חקלאים מהחווה חלו בה. ריפלי ניסה לרכך את הקשיים הכלכליים באמצעות משא ומתן עם נושים ובעלי מניות, שהסכימו לבטל לה חובות בסך כ-7,000 דולר.
בניית הפאלנסטרי התקדמה היטב עד לערב 3 במרץ 1846, אז נתגלעה בו שרפה, ותוך שעתיים נשרף המבנה לחלוטין. הכבאים מבוסטון הגיעו אליו מאוחר מדי. ככל הנראה נגרמה השרפה בשל ארובה פגומה. אובדן המבנה שלא היה מבוטח הסב לחווה אובדן של 7,000 דולרים וסימן את תחילת סופה של החווה.
ג'ורג' ריפלי, שהיה הוגה הניסוי, לקח לעצמו הפסקה לא רשמית מהחווה במאי 1846, ורבים אחרים החלו לעזוב אף הם, אם כי פירוק החווה היה תהליך הדרגתי. ב-5 בנובמבר 1846 נמכר אוסף הספרים של ריפלי, ששימש כספריית החווה, במכירה פומבית כדי לסייע בכיסוי חובותיה. בסופו של דבר נצבר לחווה חוב כולל של 17,445 דולרים. ריפלי אמר לחברו "עכשיו אני יכול להבין איך מרגיש אדם, אם יכול היה להשתתף בהלווייתו שלו". ריפלי מצא עבודה בעיתון New York Tribune, ולקח לו 13 שנים לפרוע את חובות החווה, עד שנת 1862.
אחרי הפירוק.
אדם בשם ג'ון פלאמר רכש את האדמה שהייתה חוות ברוק בשנת 1849 ומכר אותה שש שנים לאחר מכן לג'יימס פרימן קלארק, שהתכוון להקים שם קהילה אחרת. במקום זאת, קלארק הציע לנשיא אברהם לינקולן להקים בה מחנה אימונים במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית עבור רגימנט מסצ'וסטס, שנקרא 'מחנה אנדרו'.
קלארק מכר את הנכס בשנת 1868 לשני אחים, שהשתמשו בו כפנסיון לקיץ. בשנת 1870 רכש גוטליב פ. בורקהרדט את הנכס, ואחריו הקים את אגודת הכנסייה הלותרנית האוונגרית לפעולות חסד אשר הפעילה בה בית יתומים במבנה 'הכוורת' - הבניין הראשי בנכס. בית היתומים נפתח בשנת 1872 ופעל עד שנת 1943. בשנת 1948 הפכו אותו לותרנים למרכז טיפולים ובית ספר, שנסגר בשנת 1977.
חלקים מהחווה הופרדו בשנת 1873 לשימוש כבית קברות, שימוש שנמשך גם כיום כבית קברות "Gardens of Gethsemene" (כחלק מבית הקברות בסנט ג'וזף ובתי הקברות היהודיים ברחוב בייקר). בשנת 1988 רכשה נציבות המחוז מטרופוליטן שהתמזגה מאז עם מחלקת השימור והנופש של מסצ'וסטס, כ-0.60 קמ"ר מהאדמה המקורית, שהוכרזה כנקודת ציון היסטורית לאומית בארצות הברית בשנת 1965, וכנקודת ציון של בוסטון בשנת 1977 הרשומה בפנקס הלאומי של האתרים ההיסטוריים. מחלקת השימור מפעילה היום את האתר והחברה ההיסטורית של ווסט רוקסברי מציעה בו סיורים מעת לעת.
המבנה המרכזי שנותר בשטח החווה הוא בית דפוס, שלא היה חלק מהחווה המקורית אלא הוקם על ידי הלותרנים ב-1890.
נסיך הרעם
נסיך הרעם (באנגלית: Thunder Prince; בקוריאנית: 흑룡왕과 비호동자, "מלך הדרקון השחור והלא קדושים") הוא סרט אקשן מונפש דרום-קוריאני משנת 1982, אשר בוים על ידי האון-מייונג האן. הסרט עוקב אחר אנדי שנשבע לנקום בשם אביו, רעם כחול, שנרצח על ידי מנטיס השחור.
הסרט הופץ לראשונה בדרום קוריאה ב-12 בדצמבר 1982 בדיבוב קוריאני, ולאחר מכן גרסה אמריקאית בדיבוב אנגלי הופצה בארצות הברית בשנת 1987 בהפקת ג'וסף לאי. הגרסה האמריקאית הופצה ברחבי אירופה ודובבה לשפות נוספות, ביניהן גרמנית, יוונית ופולנית. הגרסה האמריקאית הופצה גם בישראל בדיבוב לעברית בשנת 1997 על ידי חברת ההפצה "אבן זוהר", כחלק מסדרת ההפצה "אגדה של סיפור". אורך הסרט הוא כ-70 דקות.
תקציר העלילה.
הסרט מתחיל כאשר מנטיס השחור רוצח את רעם כחול, אביו של אנדי, וגונב את סגנון הלחימה המשפחתי. אנדי, שנשבע לנקום בשם אביו, יוצא תחת השם "נסיך הרעם" למסע ביער, שם הוא עובר הרפתקאות שונות ופוגש את צ'ימי, קוף שהופך במהרה לחבר שלו. ביער אנדי גם פוגש את אוגי, מורה דגול שמלמד כיצד להילחם ללא אלימות. בסוף הסרט אנדי בוחר להילחם מול מנטיס השחור באמצעות כבוד ולא לחימה, כמו שלימד אותו אוגי.
מדבבים בעברית.
הדיבוב העברי בוים על ידי הדס מוזס, והופק על ידי נטע בן צבי.
פרנקפורט (כדורגל נשים)
מבנה ליגות הכדורגל בישראל
מערכת הליגות הישראלית היא מערכת הליגות בכדורגל בישראל והיא מנוהלת על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל.
מבנה.
המבנה כיום.
כיום הליגה הראשונה בישראל היא ליגת העל. הליגה השנייה היא הליגה הלאומית. אחרייהן קיימות הליגות האזוריות ליגה א', ליגה ב' וליגה ג'. שתי הליגות העליונות מסווגות על ידי ההתאחדות לכדורגל כליגות מקצועניות, כאשר הגוף המייצג את הקבוצות מול ההתאחדות ומרכז את פעילות הליגות ברמה 1-2 היא מנהלת הליגות לכדורגל. הליגות ברמה 3-5 מסווגות כליגות חובבניות והן בניהול של ההתאחדות לכדורגל.
מספר הקבוצות בכל הליגות מלבד ליגה ג' נשאר קבוע כל עוד לא נעשה שינוי במבנה ובגודל הליגות. בליגה ג' מספר הקבוצות משתנה משנה לשנה בהתאם למספר הקבוצות הנרשמות באותה עונה. המספרים מעודכנים לפתיחת עונת 2021/22.
מספר קבוצות לפי ליגה כיום:&lt;graph&gt;{
"version": 2,
"width": 400,
"height": 200,
"data": [
"name": "table",
"values": [
"x": 1,
"y": 14
"x": 2,
"y": 16
"x": 3,
"y": 32
"x": 4,
"y": 64
"x": 5,
"y": 99
"scales": [
"name": "x",
"type": "ordinal",
"range": "width",
"zero": false,
"domain": {
"data": "table",
"field": "x"
"name": "y",
"type": "linear",
"range": "height",
"nice": true,
"domain": {
"data": "table",
"field": "y"
"axes": [