רשמית, חוק העונשין הנוכחי של רוסיה מתיר עונש מוות על חמישה פשעים:
לאף פשע אין עונש מוות חובה; כל אחד מחמשת הסעיפים שהוזכרו לעיל מאפשר גם עונש מאסר עולם וכן מאסר של פחות משמונה או שתים עשרה (תלוי בפשע) ולא יותר משלושים שנה בכלא. יתר על כן, גברים מתחת לגיל 18 ומעל לגיל 60 נכון למועד ביצוע הפשע, וכל הנשים, לא יקבלו גזר דין מוות.
חוק העונשין הרוסי מציין כי ההוצאה להורג צריכה להתבצע "באופן לא ציבורי בירי".
מורטוריום.
אחת הדרישות המוחלטות של מועצת אירופה לכל החברים בה, היא שלא ניתן לבצע עונש מוות בגין כל פשע. בעוד שהשיטה המועדפת היא ביטול עונש זה, המועצה הוכיחה שהיא תקבל הקפאה שלו, לפחות באופן זמני. בהתאם לכלל זה, ב-25 בינואר 1996 דרשה המועצה מרוסיה ליישם מורטוריום באופן מיידי ולבטל לחלוטין את עונש המוות בתוך שלוש שנים, על מנת שיאושר הצעתה לשילוב לשורות הארגון. בתוך קצת יותר מחודש הסכימה רוסיה והפכה לחברה במועצה. האם ההקפאה אכן התרחשה כעניין של זכות משפטית היא נושא למחלוקת מסוימת.
ב-16 במאי 1996 הוציא הנשיא דאז בוריס ילצין צו "להפחתה הצעדים להחלה של עונש מוות ביחד עם כניסתה של רוסיה למועצת אירופה". הצו קרא למחוקק להכין חוק שיבטל את עונש המוות, כמו גם המלצה להקטין את מספר הפשעים שבגינם ניתן עונש מוות ולדרוש מהרשויות להתייחס לאלה שקיבלו גזר דין מוות באופן אנושי. אף על פי שאפשר לקרוא את הצו כמי שאינו מחריג במפורש שימוש בעונש מוות, זה היה בסופו של דבר ההשפעה המעשית והוא התקבל ככזה על ידי מועצת אירופה שכן רוסיה קיבלה חברות בארגון. עם זאת, מאחר שההוצאות להורג נמשכו במחצית הראשונה של 1996 (כלומר לאחר שרוסיה חתמה על ההסכם) המועצה לא הייתה מרוצה והציגה בפני רוסיה כמה אולטימטומים ואיימה לגרש את המדינה אם ימשיכו לבצע עונשי מוות. בתגובה, נחקקו מספר חוקים וצווים נוספים, ורוסיה לא הוציאה להורג איש מאז אוגוסט 1996. האדם האחרון שהוצא להורג בפדרציה הרוסית על ידי מערכת המשפט היה רוצח סדרתי בשם סרגיי גולובקין, שהורשע בשנת 1994 ונורה על ידי כיתת יורים ב-2 באוגוסט 1996.
ב-2 בפברואר 1999 הוציא בית המשפט החוקתי של רוסיה שהייה זמנית של עונש הוצאה להורג מסיבה טכנית למדי, אך עם זאת העניק לראשונה להקפאה מעמד משפטי בלתי מעורער. על פי החוקה שצוטטה לעיל, ניתן לגזור עונש מוות רק על ידי משפט של חבר מושבעים, שעדיין לא יושם באזורים מסוימים במדינה. בית המשפט מצא כי פער כזה הופך את עונשי המוות לבלתי חוקיים בכל רוסיה, גם אלה שאכן יש בהם תהליך משפט על ידי חבר המושבעים. על פי הפסיקה, אין לגזור עונש מוות עד שכל אזורי המדינה יקיימו משפטים של חבר מושבעים.
ב-15 בנובמבר 2006 האריכה הדומה הן את יישום משפטי חבר המושבעים באזור היחיד שבהן נערכו משפטים של חברי מושבעים (צ'צ'ניה) והן את ההקפאה על עונש מוות בשלוש שנים, עד לתחילת 2010.
זמן קצר לפני סיום ההקפאה, ב-19 בנובמבר 2009, האריך בית המשפט החוקתי של רוסיה את ההקפאה הלאומית "עד לאשרור הפרוטוקול השישי של האמנה האירופית לזכויות אדם". בית המשפט קבע גם כי הנהגת משפטי חברי מושבעים בצ'צ'ניה איננה מהווה תוקף של הסרת ההקפאה.
באפריל 2013, הנשיא ולדימיר פוטין אמר כי לא רצוי להסיר את ההקפאה על עונש המוות.
דעת קהל.
על פי סקר שנערך בשנת 2006 על ידי קרן FOM (קרן חוות הדעת הציבורית), שנערך במלאת עשור להקפאת עונש המוות, הנהגת עונש כזה נתמכה על ידי שלושה רבעים מהנשאלים, ורק ארבעה אחוזים מהם העדיפו את ביטול עונש המוות. ההקפאה עצמה זכתה להתנגדות של 55 אחוז מהנשאלים ונתמכה על ידי 28 אחוז מהם. התומכים בהקפאה היו בממוצע ברמת השכלה גבוהה יותר, התגוררו בערים הגדולות והיו צעירים יותר.
סקר שערכה אותה חברה בשנת 2012 (על מדגם של 3,000) מצא כי 62 אחוזים מהנשאלים העדיפו חזרה לשימוש בעונש מוות, ו-21 אחוזים עדיין תומכים בהקפאתו. בסקר זה, חמישה אחוזים מהנשאלים תמכו בביטול עונש המוות, ו-66 אחוזים תמכו בעונש מוות כעונש תקף.
על פי סקר שערך מרכז לבאדה משנת 2013, 54 אחוז מהנשאלים העדיפו שימוש שווה (38 אחוז) או יותר (16 אחוז) בעונש מוות כמו לפני ההקפאה בשנת 1996, ירידה מ-68 אחוז בשנת 2002 ומ-61 אחוז ב 2012. בסקר זה נמצא שעונש מוות זוכה כעת לציון גבוה באזורים עירוניים (77 אחוזים במוסקבה למשל), בקרב גברים ובקרב קשישים. על פי נתוני מרכז לבאדה, שיעור הרוסים המבקשים לבטל את עונש המוות היה 12 אחוזים בשנת 2002, 10 אחוזים בשנת 2012 ו-11 אחוזים בשנת 2013. על פי אותו מקור, שיעור הרוסים התומכים בהקפאה עלה מ-12% בשנת 2002 ל-23% בשנת 2013.
בשנת 2015, חלקם של אלה שתמכו בעונש מוות ירד ל-41 אחוזים, כאשר 44 אחוזים התנגדו לו.
סקר בפברואר 2017 הראה עלייה קטנה בתמיכה, כאשר 44 אחוזים מהרוסים מעוניינים בהחזרת עונש מוות ו-41 אחוז אמרו שהם מתנגדים לצעד כזה. 15 אחוז מהנשאלים אמרו שאין להם שום דעה בנושא.
הדעה הרוסית על הנוהג באירופה.
לאחר ששני מחבלים הוצאו להורג בבלארוס בשנת 2012 בגין תפקידם בהפצצת הרכבת התחתית במינסק בשנת 2011, אמר שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב כי הוא קורא לכל מדינות אירופה להצטרף להקפאת עונש המוות, כולל בלארוס. עם זאת, אמר כי מדובר בעניין פנימי של כל מדינה, ולמרות גינוי ההוצאה להורג, רוסיה עדיין הייתה תומכת גדולה במלחמה נחרצת בטרור.
תהליך.
מבחינה היסטורית, נעשה שימוש ברוסיה בסוגים שונים של עונשי מוות, כמו תלייה, גלגל שבירה, העלאה למוקד, עריפת ראש, הלקאה עד מוות ועוד. בתקופת איוואן האיום, עונש מוות לבש לעיתים קרובות צורות אקזוטיות ומייסרות, כאשר שיפוד היה אחד מהסוגים הנפוצים ביותר שלו. פשעים מסוימים יצרו צורות ספציפיות של עונש מוות, למשל זייפני מטבעות הוצאו להורג על ידי שפיכת עופרת מותכת לגרונם, ואילו פשעים דתיים מסוימים הביאו לעונשים על ידי שרפה בחיים.
בזמנים שאחרי פיוטר הגדול, תלייה לאנשי צבא וירי לאזרחים הפכו לאמצעי ההוצאה להורג העיקריים, אם כי סוגים מסוימים של עונש גופני לא קטלני, כגון מלקות שימשו נגד הנידונים.
בברית המועצות וברוסיה של שנות ה-90, המתינו אסירים להוצאה להורג לתקופה של כ-9–18 חודשים מאז העונש הראשון. זה היה הזמן הדרוש בדרך כלל לביצוע 2–3 ערעורים באמצעות מערכת המשפט הסובייטית, תלוי ברמה של בית המשפט שגזר לראשונה את הנידון למוות. ירייה היה אמצעי ההוצאה לפועל היחיד, אם כי הנוהל המדויק מעולם לא צוין. בניגוד לרוב המדינות האחרות, ההוצאה להורג לא הייתה כרוכה בטקס רשמי כלשהו: לעיתים קרובות לא ניתנה שום אזהרה לאסיר או הודעה מראש על ביצוע ההוצאה להורג על מנת למנוע פחד, סבל והתנגדות. במקום בו ניתנה אזהרה, זה היה בדרך כלל דקות ספורות טרם ביצוע גזר הדין.
התהליך בוצע בדרך כלל על ידי תליין יחיד, השימוש בכיתת יורים הוגבל להוצאות להורג בזמן המלחמה. השיטה הנפוצה ביותר הייתה לגרום למורשע להיכנס לחדר ללא מוצא, ולירות בו מאחור בחלק האחורי של הראש עם אקדח. במקרים מסוימים ניתן היה לכפות את הנידון לשבת על ברכיו. על פי השמועות בבתי כלא ברוסיה ישנם חדרים שתוכננו במיוחד לכך עם חריצי ירי, בעוד שבאחרים היה הנידון נקשר לרצפה, כשראשו צמוד לחור שמנקז דם. שיטה אחרת הייתה לגרום לנידון לצאת מבניין הכלא, שם המתין לו התליין ומשאית עם מנוע ופנסים קדמיים דולקים. האורות סנוורו אותו והורידו את הנידון לקרקע, ואילו רעש המנוע עמעם את קול הירי.
גופות הפושעים שהוצאו להורג והמתנגדים הפוליטיים לא נמסרו לקרובי המשפחה, אלא נקברו בקברים אנונימיים במקומות לא מסומנים.
אחותי איילין (סרט, 1955)
אחותי איילין (באנגלית: My Sister Eileen) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1955 בבימויו של ריצ'רד קווין, עם ג'נט לי, בטי גארט, ג'ק למון ובוב פוסי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה "אחותי איילין" מאת ג'וזף פילדס וג'רום חודורב שהועלה בברודוויי ב-1940. המחזה מבוסס על סיפורים קצרים אוטוביוגרפים של הסופרת והעיתונאית רות מק'ני שפורסו בניו יורקר. המחזה תורגם לעברית והועלה בתיאטרון הקאמרי ב-1953 בבימויו של שמואל בונים, עם חנה מרון ואורנה פורת.
המחזה עבר עיבוד קולנועי ב-1942 בכיכובה של רוזלינד ראסל וכן עיבוד למחזמר "עיר נפלאה" עם מוזיקה של לאונרד ברנשטיין. ב-1960 הופקה גם סדרת טלוויזיה.
השירים בסרט נכתבו על ידי ג'ול סטיין (מנגינה) ולאו רובין (מילים).
הכוראוגרפיה היא של בוב פוסי שגם משתתף כשחקן.
תקציר העלילה.
רות שרווד (בטי גארט) ואחותה איילין (ג'נט לי) מגיעים לעיר הגדולה ניו יורק מקולומבוס (אוהיו) כדי למצוא את מזלם. רות רוצה להיות סופרת ואיילין רוצה להיות שחקנית. הן מחפשות דירה ופוגשות בפאפא אפופולוס (קורט קסנר) שמציע להם דירת "מציאה" בבניון הדירות שברשותו. מתברר שהדירה נמצאת מתחת למדרכה וכל מי שעובר יכול להציץ וכן קו של רכבת תחתית עובר בסמוך ומרעיד את הקירות המתקלפים. מחוסר ברירה הן משלמות "לחודש ניסיון".
רות פוגשת את עורך העיתון "מנהטר" בוב בייקר (ג'ק למון) ומוסרת לו מספר סיפורים שכתבה. הוא ממהר לחופשה אך מייעץ לה לכתוב על חוויותיה בעיר ולא סיפורים דמיוניים. היא כותבת לפי עצתו על אחותה איילין ובוב מפרסם זאת וגברים רבים רוצים להתקשר ולקבוע פגישה עם איילין. לבוב היא מספרת שאיילין אינה קיימת והיא מספרת זאת על עצמה.