בניגוד למושגים "אופרה דרמטית" ו"אופרה אנגלית" המושגים "אופרה למחצה" או "סמי-אופרה" הם כינויים מקטינים הטומנים בחובם את ההנחה כי אופרה המושרת במלואה היא אופרה שלמה ואילו ההפקות שבהן ישנה הפרדה בין תפקידי משחק בדיבור ובין תפקידי ופרקי המוזיקה עונות על ההגדרה של אופרה באופן חלקי בלבד. כינויים מקטינים אלה מביאים לידי ביטוי מחלוקת בין היסטוריונים לגבי סוגה זו. חלקם תופסים את האופרה בסגנון איטלקי כשיאה של המוזיקה הדרמטית, לכן הפקות המשלבות דיבור ושירה נתפסות כנחותות יותר. על פי תפיסה זו האופרה למחצה היא שלב התפתחותי של המוזיקה האנגלית לפני שהגיעה לבשלות מלאה. אחרים טוענים כי אופרה מושרת במלואה לא התאימה לקהל האנגלי של המאה ה-17. למעשה, היה שימוש רב במוזיקה ובריקוד בתיאטרון באותה תקופה אך ללא חיבור לעלילה או לדמויות הראשיות. מכיוון שמחזות ותיאטרון היו חלק משמעותי בתרבות האנגלית קשה היה לקהל לקבל דרמה תיאטרלית שבה הגיבורים מביעים רגשות ומעשים תוך כדי שירה. מכיוון שההפרדה בין פרקי המוזיקה לבין פרקי המשחק היא בחירה אמנותית מושכלת של היוצרים, אשר ללא ספק הכירו דוגמאות לאופרות מושרות מאיטליה ומצרפת, הכינויים "אופרה דרמטית" ו"אופרה אנגלית" הולמים יותר לגישה זו.
שורשיה של סוגה זו נעוצים בהפקות המאסק , מחזה התחפושות הצרפתי, שהועלו בחצר המלוכה ומחזות מוקדמים שכללו קטעי משחק, מוזיקה, שירים ומחולות. המלך צ'ארלס השני פיתח חיבה עזה למוזיקה בסגנון צרפתי בעת שהותו בגלות. לאחר חזרתו לאנגליה התחזקה אחיזתן של הפקות מסוג זה בחצר המלוכה ביתר פאר וזוהר ובלוויית תפאורה מציאותית עוד יותר מבעבר. איניגו ג'ונס היה למעצב המשוכלל ביותר של הפקות אלה, וסגנון זה ימשיך לחלוש על הבימה האנגלית למשך שלוש-מאות שנים. למרות זאת, נהוג לייחס את המצאתה למנהל והשחקן תומאס בטרטון, אשר בעזרת שותפיו: המחזאי תומאס שאדוול והמלחין מתיו לוק, היה נחוש להעלות הפקות אנגליות שוות ערך למחזות בסגנון האופראי הצרפתי: ה-comédies-ballets וה-tragédies lyriques של ז׳אן בטיסט לולי אשר הועלו בפריז באותה התקופה. בטרטון ושותפיו חשו כי אופרה בסגנון איטלקי המבוצעת בשירה בלבד לא תתאים לטעם ה"רציונלי" של הקהל האנגלי, ולכן החליטו להרחיב את החלק המוזיקלי בעיבודים הקיימים למחזות של שייקספיר, אשר כללו כמות נכבדת של קטעי מוזיקה וריקודים, ולנצל במלואו את הפוטנציאל של התיאטרון החדש בדורסט גארדן בלונדון , שהכיל את כל הציוד הנדרש לביצוע אופרה. בשנת 1674 הם העלו גרסת אופרה דרמטית של "הסערה" של שייקספיר אשר זכתה לפופולריות רבה. בשנים שלאחר מכן הועלו הפקות בודדות של אופרות מסוג זה. לאחר העלאת "קירקה" ("Circe") ב-1677 לא הועלו עוד הפקות חדשות. הסיבות לכך היו קשיים כלכליים אליהם נקלע התיאטרון וגם מותו של לוק באותה השנה. בשנת 1690 חידש בטרטון את מאמציו עם הפקת "הנביאה" (ידוע גם בשם " דיוקלזיאן", באנגלית: "Dioclesian") שהלחין הנרי פרסל. הצלחתה היחסית של האופרה למחצה הובילה לרצף הפקות בשנים שלאחר מכן. העלויות הגבוהות של יצירת אופרות למחצה איפשרה הפקה של יצירה חדשה אחת בלבד בכל שנה ובמהלך שני העשורים הבאים זכו חלק מהאופרות הדרמטיות הקיימות לביצועים חוזרים.
האופרות הדרמטיות של הנרי פרסל היו שונות מההפקות של קודמיו בכך שאף על פי שפרקי המוזיקה והדיבור במחזה היו מופרדים לגמרי המוזיקה קשורה באופן ישיר להתקדמות העלילה וניכר היה כי היא חלק אינטגרלי מהיצירה, ואילו אצל פרסל על פי רוב המוזיקה מרוכזת בפרקי מאסק עצמאיים שלא תורמים לקידום העלילה. למעשה ביצירותיו של פרסל כמעט ואין ניסיון לשלב את המוזיקה בדרמה עצמה למעט חיבור מטאפורי בין הנושאים. מעבר לכך פרסל עצמו העדיף לכתוב לזמרים מקצועיים אשר יכלו לבצע את התפקידים המורכבים שהלחין. לאחר מותו של פרסל בשנת 1695, התיאטרון המלכותי בדרורי ליין המשיך להפיק ולהעלות אופרות מסוג זה.
בשנת 1705–1706, החלו התיאטראות בלונדון להעלות אופרות איטלקיות. התחרות העזה בין שני המוסדות הקיימים: התיאטרון המלכותי בדרורי ליין ותיאטרון המלכה בהיימארקט והמשכורות הגבוהות שדרשו הזמרים הזרים הובילו למשבר כלכלי קשה. הלורד צ'יימברלין הורה על הפרדת סוגות כך שהתיאטרון המלכותי הורשה לבצע מחזות ללא מוזיקה בלבד ואילו התיאטרון בהיימארקט אופרות מכל סוג. לאחר שינוי זה לא הועלו יותר אופרות למחצה, אשר דרשו שחקנים וזמרים במקביל. לאחר שההגבלות על התיאטראות הוסרו, הועלו מחדש אופרות למחצה אך לא נכתבו יצירות חדשות מסוגה זו.
יחסי יפן–לאוס
יחסי יפן–לאוס (ביפנית: 日本とラオスの関係, בלאית: ສາຍພົວພັນ ລາວ-ຍີ່ປຸ່ນ) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס לבין יפן. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נוסדו לראשונה בשנת 1955.
ללאוס יש שגרירות בטוקיו בירת יפן, ואילו ליפן יש שגרירות בוויינטיאן בירתה של לאוס. שתי המדינות אשררו את הסכם השותפות הכלכלית האזורית המקיפה שצפוי להיכנס לתוקף בינואר 2022.
ביקורים רמי דרג.
במרץ 2012 ביקר ראש ממשלת לאוס, ת'ונגינג תאמוונג, את ראש ממשלת יפן יושיהיקו נודה בטוקיו.
Double Income no Kids
המונח Double Income no Kids, אשר ידוע גם בראשי התיבות DINK (בתרגום חופשי לעברית: "הכנסה כפולה, ללא ילדים") הוא מונח נפוץ בעולם המערבי המתייחס לזוגות בגילאים 25 עד 45 שנמצאים במערכת יחסים ארוכת טווח (נשואים או לא נשואים), אשר גרים ביחד, עובדים, ואשר בחרו שלא להביא לעולם ילדים מסיבות מקצועיות או כלכליות. משום שאין להם ילדים בדרך כלל ההוצאות של זוגות אלו נמוכות יחסית ולכן גם ההכנסה המשותפת שלהם גבוהה יותר בהשוואה לזוגות עם ילדים בהם לעיתים רבות הכנסה אחת בלבד מכסה שלושה אנשים או יותר. כמו כן, המשמעות לכך שבני זוג אלו יכולים להתחייב באופן מלא לקריירה שלהם מובילה לרוב לכך שהם מסוגלים להתקדם מהר יותר בקריירה שלהם ובאופן זה להגדיל באופן ניכר יותר את ההכנסה המשותפת שלהם לאורך זמן. זוגות מסוג זה הפכו בהדרגה נפוצים יותר ויותר במדינות מערביות.
המונח אינו מתייחס לזוגות מבוגרים שחיים לבדם משום שילדיהם הבוגרים הפכו עצמאיים ועברו להתגורר בבית/דירה נפרד/ת.
היסטוריה.
מדובר בתופעה חדשה יחסית בחברה המערבית, אשר הושפעה רבות מהשינויים החברתיים שחלו בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה. בעוד שבעבר הדבר לא היה מקובל מבחינה חברתית, ועבור מרבית הזוגות הבעל היה תמיד זה שפירנס את המשפחה, בעוד שהאישה עשתה את עבודות הבית כאשר במקביל הזוגות הקימו ביחד משפחות גדולות עם ילדים רבים. בנוסף, בעבר הבאת ילדים לעולם היוותה גם ערובה לכך שהצאצאים יוכלו בעתיד לטפל בהוריהם הקשישים.
עם זאת, בכלכלה של מדינות רבות בעולם המערבי, הבאת ילדים לעולם יקרה במיוחד, וכמו כן עם השנים נהיה הרבה יותר ברור שחלק ניכר מהזוגות לא ממשיכים להישאר יחד כל חייהם. בנוסף לכך, במקרים רבים, משום שעלויות המחייה כיום גבוהות בהרבה מבעבר, ומשום שלעיתים רבות הכנסה בודדת כבר לא מספיקה לכסות משפחה בהווה, שני בני הזוג לרוב נאלצים לעבוד. שינויים בולטים נוספים שחלו בחברה במהלך המאה ה-20 אשר תרמו לכך שאנשים רבים בעולם המערבי בוחרים שלא להביא לעולם ילדים כוללים את פיתוח הגלולה למניעת היריון, האמנציפציה של הנשים בחברה המערבית, וכמו גם ירידת השפעתה של הכנסייה. יתר על כן, עם עליית האינדיבידואליזם, אנשים רבים יותר מודאגים פחות ממה שאחרים מצפים מהם.
המונח משמש לעיתים כמונח גנאי מצד אנשים שסבורים שמדובר בגישה אגואיסטית או נהנתנית של אנשים אשר עבורם המטריאליזם גבר על ערכי המשפחה.
מקור המונח.
המונח נטבע בשנות ה-80 של המאה ה-20 בשיא של תרבות היאפים. המיתון הגדול באותה העת חיזק את המגמה החברתית הזו, מכיוון שבאותה העת כמות גדולה יחסית של זוגות צעירים בעולם המערבי בחרו לחכות זמן רב יותר להביא ילדים לעולם, או שבחרו לא להביא לעולם ילדים.
יחסי ארמניה–דנמרק
יחסי ארמניה–דנמרק הם היחסים הדו-צדדיים בין ארמניה לדנמרק. ארמניה מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן, ואילו דנמרק מיוצגת בארמניה, דרך שגרירותה בקייב, אוקראינה. יחסים דיפלומטיים כוננו ב-14 בינואר 1992. בשנת 2008 כינה שר החוץ הארמני אדוארד נלבנדיאן את היחסים בין ארמניה לדנמרק "ידידותיים" ו"מוערכים מאוד". בשנת 2013 אמסטרם הוקמה כארגון עצמאי שאינו פוליטי, במטרה ליזום אמצעי שיתוף פעולה ושותפויות בין ארמניה לסקנדינביה בתחום העסקים, החינוך והתרבות.
היסטוריה.
יחסי מרקנטיל בין ארמניה לדנמרק קיימים משנת 1568, אז ביקר בדנמרק הנוסע והסופר הארמני Pirzade Ghap'anets'i.
המאה ה-19.
במהלך מעשי הטבח בחמידיאן נגד האזרחים הארמנים, גינתה ממשלת דנמרק את הטבח והפגינה בחריפות נגד האימפריה העות'מאנית. המלומד והמבקר הדני הנודע גאורג ברנדס העיר על הטבח וכתב ספר על הארמנים בשנת 1903.
המאה ה-20.
המיסיונרים הדנים היו פעילים בארמניה החל מהמאה ה-19 לפחות. לדברי ההיסטוריון הדני מתיאס ביורנלונד, המיסיונר, קארן ג'פה יכולה להיחשב כעובדת העזרה הראשונה של דנמרק. זאת מכיוון שהיא נמנעה במידה רבה מהטפה לנצרות הפרוטסטנטית לארמנים האורתודוקסים, במקום להתרכז בהשגת יעדי פיתוח הומניטריים, כמו שיפור החינוך וביצוע פעולות הצלה לנשים ארמניות שנתפסו בשבי.