הפסטיבל נמשך בדרך כלל חמישה לילות, כאשר תוצאות ההצבעה הסופיות הן בערב האחרון. במהלך חמישה ערבים אלו ישנם מופעים אומנותיים של הפסטיבל שמופיעים לפני ואחרי הצגת השירים. הפסטיבל מארח את מיטב האמנים המצליחים בעולם בכל שנה ושנה, כך שאמנים מפורסמים רבים הופיעו במסגרתו. כך, בשנות החמישים והשישים הופיעו כמופע האומנותי בפסטיבל זמרי הג'אז ומוזיקת הנשמה האמריקאיים שהיו בין הזמרים המצליחים ביותר בארצות הברית וכמו כן שהשירים שלהם הגיעו לראש מצעדי הפזמונים גם ברחבי מדינות אירופה, ובאיטליה בפרט, כגון לואי ארמסטרונג, דאסטי ספרינגפילד וסטיבי וונדר. כך גם במהלך שנות השמונים והתשעים, כאשר הפופ הפך להיות סגנון המוזיקה הפופולרי ביותר, אירח הפסטיבל את מיטב זמרי ולהקות הפופ, כגון מדונה, אנני לנוקס, בריטני ספירס ולהקת "בויזון". בנוסף לאמנים, גם אנשים מפורסמים מהעולם הם אורחים קבועים בכל פסטיבל, למשל כוכבי ספורט מאוד מפורסמים, למשל האסרונאוט שנחת על הירח נייל ארמסטרוג, וגם דוגמניות בצמרת העולמית וביניהן גם הדוגמנית הישראלית בר רפאלי.
בפסיטבל שנערך בשנת 2020 נוספה קטגוריה של להיטי העבר של הפסטיבל, אשר מבוצעים על ידי הזמרים המתחרים של הפסטיבל באותה שנה. במקום הראשון הגיע שיר של לוצ'ו דאלה ובמקום השני זכה השיר "הלב המטורף" של טוני הקטן, בביצוע של פיירו פלו. הפסטיבל משודר באופן קבוע גם בארצות הברית, גם באוסטרליה דרך רשות השידור האוסטרלית, SBS One.
היסטוריה.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, אחת ההצעות שהוצעו כדי להחיות את המוניטין והכלכלה של העיר סן רמו, הייתה ליצור פסטיבל מוזיקה שנתי שיתקיים בעיר. במהלך קיץ 1950, מנהל "קזינו סן רמו", פיירו בוסטי, והמנצח של תזמורת רשות השידור האיטלקית, RAI, ג'וליו ראזי, דנו ברעיון ליצור תחרות שירים שנתית, והחליטו לאחר דיונים רבים ליצור תחרות שירים שנתית שלא היה כמותה בעבר. פסטיבל סן רמו הראשון נערך ב"קזינו סן רמו" בתאריכים ה-29, 30 ו-31 בינואר 1951, וכותרתו הרשמית הייתה "Festival della Canzone Italiana" ("פסטיבל השירים האיטלקי"). גמר הפסטיבל הראשון שודר ברשות השידור האיטלקית, Rai Radio 1, תחנת הרדיו השנייה בחשיבותה באיטליה. עשרים שירים השתתפו בפסטיבל הראשון, ובוצעו רק על ידי שלושה אמנים: נילה פיצי, דו פסאנו ואצ'יל טוגליאני. החל מפסטיבל סן רמו השלישי שנערך בשנת 1953, כל שיר בוצע על ידי שני אמנים שונים עם תזמורות וסידורים שונים. כעבור שנתיים, בשנת 1955, פסטיבל סן רמו שודר בפעם הראשונה בתולדותיו בערוצי הטלוויזיה, וכן חלק מגמר הפסטיבל שודר ברשות השידור האיטלקית, Rai 1. כמו כן, גמר הפסטיבל שודר באותה שנה גם במספר מדינות ברחבי אירופה כגון צרפת, בלגיה, גרמניה, שווייץ והולנד.
בשנת 1964, ג'יאני רברה, שארגן את פסטיבל סן רמו ה-14 במספרו, שינה את חוקי התחרות. חוקי התחרות החדשים דרשו שכל שיר בתחרות יש לבצע פעם אחת על ידי אמן איטלקי ופעם אחת על ידי אמן בינלאומי. כמו כן, חוקי התחרות החדשים אפשרו לכל אמן לבצע את השיר בכל שפה בה ירצה לבצע את השיר. כמו כן, אותם חוקים יושמו גם בשנה שלאחר מכן. בין השנים 1967–1971, שינו שוב את חוקי התחרות, והשירים בפסטיבל לא הצטרכו להתבצע על ידי אמנים בינלאומיים, אך כן הצטרכו להתבצע על ידי שני אמנים שונים. החל משנת 1972, כל שיר בפסטיבל מושר על ידי אמן אחר. בפסטיבל סן רמו בשנת 1974, האמנים המתחרים בתחרות פוצלו לשתי קבוצות שונות; "אמנים מבוגרים" ו"אמנים צעירים", ובתחרות זכה אמן אחד בלבד, בניגוד לתחרויות אחרות בהן זכו שני אמנים. האמנים בקבוצת ה"אמנים צעירים" הצטרכו לעבור דרך סיבוב שני, בעוד שהאמנים בקבוצת ה"אמנים מבוגרים" העפילו ישירות אל גמר התחרות. בשנת 1977, "קזינו סן רמו", שאירח את כל המהדורות הקודמות של התחרות, נאלץ לעבור שיפוצים נרחבים. בעקבות השיפוצים לא ניתן היה להמשיך לארח בו את התחרות, ולכן התחרות עברה ל"תיאטרון אריסטון". מאוחר יותר, "תיאטרון אריסטון" הפך למיקום הקבוע של התחרות, והתחרות נערכת בו באופן קבוע עד היום. "תיאטרון אריסטון" אירח את כל תחרויות פסטיבל סן רמו בכל שנה החל משנת 1977, אך יוצאת דופן הייתה התחרות שנערכה בשנת 1990, כאשר התחרות נערכה באולם "Nuovo Mercato dei Fiori" ("שוק הפרחים החדש").
בשנת 1980, את מקומה של התזמורת תפסה הקלטה אותה הקליטו מראש, ואילו הרשו לאמנים להופיע עם פלייבק בשנת 1983. בשנים 1984–1985, כל האמנים בתחרות חויבו להופיע עם פלייבק, אך הרשו לאמנים להופיע שוב עם התזמורת בשנת 1986. באותן שנים, נעשו בתחרות מספר שינויים; בשנת 1982, נוספה קטגוריה חדשה בשם "פרס המבקרים - מיה מרטיני", על שמה של הזמרת האיטלקייה מיה מרטיני שזכתה באותה שנה ראשונה בדעת צוות מומחים במוזיקה שהופעתה היא הטובה ביותר. החל משנת 1983, הפרס מוענק באופן רשמי במהלכה של התחרות. בשנת 1984, נוספה קטגוריה נוספת בשם: "הזמרים החדשים הטובים ביותר".
החל משנת 1984, בקטגוריית "פרס המבקרים - מיה מרטיני" ישנה הפרדה מוחלטת בין האמנים הגדולים לבין הזמרים החדשים, כלומר, ישנן שתי תחרויות שונות ושני זוכים נפרדים. כמו כן, רק בשנת 1998 שלושת האמנים המובילים בקטגוריית "הזמרים החדשים הטובים ביותר" הורשו להשתתף בתחרות הראשית, מה שהוביל לניצחונה של הזמרת אנליסה מינטי בתחרות הראשית באותה שנה. ניצחונה של אנליסה מינטי בתחרות הראשית הניב חיכוכים ומחלוקות, והביא לחידושן של התחרויות המופרדות החל מפסטיבל סן רמו בשנת 1999. הפרדתן של שתי התחרויות בקטגוריית "פרס המבקרים - מיה מרטיני" בוטלה שוב בשנת 2004, ובשנה שלאחר מכן התחרות חולקה לחמש קטגוריות; זמרים חדשים, גברים, נשים, קבוצות וקלאסיקות. הזוכה בכל אחת מחמש הקטגוריות התחרה על הניצחון הסופי בתחרות. עם זאת, קטגורית "קלאסיקות" בוטלה בשנת 2006, ואילו החל משנת 2007, הפסטיבל שב לחוקי התחרות מפסטיבל סן רמו בשנת 1990, עם שתי תחרויות נפרדות; תחרות לאמנים הגדולים ותחרות לזמרים החדשים. בשנת 2009, נוספה קטגוריה בשם "הזוכה באגף האינטרנט", שהוצגה על ידי נשיא תחרות פסטיבל סן רמו ה-59 במספרו, פאולו בונוליס. עם זאת, הקטגוריה בוטלה בשנה שלאחר מכן.
מחלוקות.
בפסטיבל סן רמו בשנת 2009, השיר "Luca era gay" (בעברית: לוקה היה הומוסקסואל), שנכתב והושר על ידי הזמר האיטלקי, פוביה, נחשב על ידי מספר ארגוני זכויות להט"בים כשיר אנטי-הומוסקסואלים. מחלוקת נוספת סביב שירו של פוביה, נבעה גם משמה של הדמות בשיר; לטענתו של אורליו מנקוסו, נשיא "Arcigay" (ארגון זכויות להט"ב איטלקי), השיר מתייחס לאדם בשם לוקה טולבי, שטען כי אדם בשם יוסף ניקולוסי נרפא מהיותו הומוסקסואל. פוביה הכחיש ודחה את טענותיהם של ארגוני זכויות להט"בים, וטען כי השיר מתייחס לגבר אותו הכיר בעת נסיעתו ברכבת, ושמו מסימיליאנו. עם זאת, השיר זכה במקום השני בתחרות.
לבנה (גבינה)
לַבַּנֶה (בערבית: لبنة) היא גבינה מזרח תיכונית, אותה מכינים מיוגורט כבשים, מיוגורט בקר, או מיוגורט עיזים.
ללבנה מרקם הנע בין רך (כגבינה לבנה רכה) לחצי-רך (בדומה לבצק). הטעם נייטרלי עד חמצמץ. כדי למנוע את קלקולה לזמן רב יותר ניתן גם לייבש אותה (ועל ידי כך היא מתקשה יותר). יש המגישים לבנה בצורת כדורים בשמן זית. ניתן גם להגיש אותה עם תבלינים דוגמת זעתר. היא נמכרת במרכולים גם כגבינה למריחה.
הלבנה פופולרית כמנת מֵזֵא וכממרח לכריך. טעמה של הלבנה תלוי במידה רבה בסוג החלב שבו משתמשים. לבנה מחלב פרה היא בעלת טעם עדין יותר מלבנה שהופקה מסוגי חלב אחרים. בלבנון ישנו סוג לבנה העשוי מחלב עיזים, הנקרא "אנבָריז".
אל-כביר (נהר)
נהר אל-כביר (בערבית: النهر الكبير - הנהר הכביר) הוא נהר הזורם בגבולה הצפוני של לבנון עם סוריה ונשפך לים התיכון.
בספרו של יוספוס פלביוס "מלחמת היהודים" נקרא הנהר "אלאותרוס" (Eleutherus).
הנהר מזוהם מאוד על ידי זרימה נרחבת של ביוב לא מטופל וסילוק פסולת מוצקה בלתי מבוקרת. איומים אחרים כוללים שיטפונות חוזרים והתפשטות צמח היקינתון לאורך כל מהלך הנהר. סוריה ולבנון משתפות פעולה על בסיס הסכם חלוקת מים משנת 2002, עם כמה ועדות משנה טכניות משותפות העוסקות בסוגיות שונות הקשורות לקו פרשת המים.
חיל הים של לבנון
ואלאס וגרומיט
קרב קרצניסי
קרב קרְצַנִיסִי (, קרְצַנִיסִיס בּרדזוֹלָה) נערך בין הפרסים, מהשושלת הקאג'ארית, לצבאות הגאורגיים של ממלכת כארתלי-קאחתי וממלכת אימרתי, בקרצַנִיסִי (כיום חלק מטביליסי רבתי), בין 8 ל-11 בספטמבר 1795. את המלחמה החל אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר כתגובה לחתימת חוזה גאורגייבסק בידי ארקלה השני וכריתת הברית שלו עם האימפריה הרוסית. הקרב הסתיים בתבוסה מכרעת של הגאורגים, כיבוש והרס מוחלט של הבירה טביליסי, וסיפוח זמני של החלקים המזרחיים של גאורגיה לתוך האימפריה הפרסית.