למקארתי היו שלושה אחים. הוא למד בבית הספר הקתולי המקומי על שם הקדוש אנתוני. הוא היה תלמיד מבריק והושפע מהנזירים. הוא היה שוליה לכומר לפני שעזב את המנזר.
מקארתי סיים את לימודיו ב-1932 במכינה על שם הקדוש ג'ון בקולג'וויל, מינסוטה. ב-1935 סיים את לימודיו באוניברסיטה על שם הקדוש ג'ון בקולג'וויל. את התואר השני שלו השיג באוניברסיטת מינסוטה ב-1939. הוא לימד בכמה בתי ספר ציבוריים במינסוטה ובדקוטה הצפונית בין 1935 ל-1940, והיה לפרופסור לכלכלה באוניברסיטה על שם הקדוש ג'ון בין 1940 ל-1943.
ב-1943, הפך לשוליה לנזיר במנזר של האוניברסיטה אולם עזב לאחר תשעה חודשים והתגייס לצבא. הוא שירת כמפצח צפנים במחלקה למודיעין צבאי במחלקת המלחמה בוושינגטון ב-1944. לאחר מכן היה מרצה לסוציולוגיה ולכלכלה באוניברסיטה על שם תומאס הקדוש בסיינט פול.
חבר בקונגרס.
מקארתי הצטרף אל מפלגת העבודה הדמוקרטית החקלאית. ב-1948 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בתמיכת הפועלים והקתולים, וייצג את המחוז הרביעי של מינסוטה עד ל-1959. הוא היה מנהיגם של הליברלים הצעירים מהמערב התיכון.
ב-1952, התעמת עם הסנאטור מוויסקונסין ג'וזף מקארתי (אין ביניהם קשר משפחתי) בעימות בו לעג לטיעוניו של הסנאטור ש"הוכיחו" שהגנרל דאגלס מקארתור היה כלי משחק קומוניסטי. ב-1958 נבחר לסנאט.
סנאטור.
הוא שירת כחבר בוועדת הסנאט ליחסי חוץ. ב-1960 התבלט בתמיכתו במועמד עדלי סטיבנסון, שניסה להיבחר להיות המועמד הדמוקרטי לאחר שני הפסדים רצופים. הוא טען שסטיבנסון היה האדם שגרם להם להתגאות בכך שהיו דמוקרטים. בנושא מועמדותו שלו, טען שהיה ליברל פי שניים מיוברט האמפרי, אינטליגנט פי שניים מסטיוארט סימינגטון וקתולי פי שניים מג'ון פיצג'רלד קנדי. הוא נחשב לסגן פוטנציאלי ללינדון ג'ונסון ב-1964, אולם הסנאטור השני ממינסוטה, האמפרי, היה זה שנבחר.
יחד עם טד קנדי הוביל מקארתי את מאמצי חקיקת חוק ההגירה והאזרחות. לאחר מכן התחרט על תמיכתו בחוק, וטען שהחוק הוביל לעלייה בהגירה למדינה.
מקארתי פנה ימינה והפך לחבר בוועדה המייעצת לפדרציה לרפורמה בהגירה.
מקארתי נפגש עם צ'ה גווארה, המהפכן המרקסיסט, בניו יורק ב-1964 כדי לשוחח על איחוי הקרע בין ארצות הברית וקובה.
מועמדותו לנשיאות ב-1968.
מקארתי החל את מסעו לנשיאות בסוף 1967 כדי להפוך למועמדה של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ב-1968. הוא התמקד בניסיון לסיים את מלחמת וייטנאם ולהסיג את הצבא האמריקני משם. הוא משך בעיקר צעירים שכעסו על הממסד והממשלה.
מקארתי היה נחוש במאמצו להדיח את הנשיא המכהן, לינדון ג'ונסון. לאחר שהשיג 42% בניו המפשייר, הצטרף גם הסנאטור רוברט קנדי למירוץ. כניסתו של קנדי הובילה לפרישתו של ג'ונסון, ולכניסתו של סגן הנשיא יוברט האמפרי למירוץ, ללא השתתפות בבחירות המקדימות.
קנדי ומקארתי נאבקו בבחירות המקדימות, והאמפרי השתמש בתמיכתם של מועמדים מקומיים כדי להשיג צירים בוועידה הלאומית. קנדי נרצח, והאמפרי היה היריב המרכזי של מקארתי. מקארתי לא הצליח להתגבר על הארגון החזק של האמפרי, וקולות מתנגדי המלחמה התפלגו לאחר שג'ורג' מקגוורן, הסנאטור מדקוטה הדרומית, נכנס למירוץ גם הוא. אף על פי שזכה לרוב קולות הבוחרים, הפסיד מקארתי להאמפרי בוועידה לקול מחאות ומהומות.
רקע.
חודשים לפני הכרזתו על כניסה למירוץ, רמז מקארתי שיאתגר את ג'ונסון בגלל התנגדותו למלחמה בווייטנאם. איגוד האמריקנים לפעולה דמוקרטית הכריז שיתמוך בו במקרה שירוץ. ג'ונסון לקח אותו ברצינות, וחשש שמקארתי ישיג את תמיכתם של מרטין לותר קינג ובנג'מין ספוק, מה שיפלג את המפלגה. מקארתי השקיע מאה אלף דולרים בבחירות בניו המפשייר ובוויסקונסין. רבים חששו שמקארתי יגרום להשפעה דומה של הסנאטור אסטס קאפובר, שהתמודד ב-1952 מול הארי טרומן וגרם לפרישתו. מקארתי הסביר לחברו לסנאט במשך עשרים שנה, סגן הנשיא האמפרי, את עמדתו. הוא טען שלא יוכל לנצח, אולם שאיבד עניין בסנאט וחש התנגדות למלחמה שגרמה לו להיכנס למירוץ. האמפרי טען שמקארתי היה רדוד, אולם החליט להתמודד בגלל התנגדותו האמיתית למלחמה.
קריאת תיגר על הנשיא ג'ונסון.
מקארתי הדגיש את התנגדותו לעוד ארבע שנות כהונה של ג'ונסון ולהמשך המלחמה בווייטנאם, והכריז על מועמדותו ב-30 בנובמבר 1967. עם כניסתו, טען שהוא האמין שיש "משבר מוסרי מעמיק" באמריקה שהתבטא בחוסר אמון כלפי הפוליטיקה. כעבור כמה ימים, הכריז ממשל ג'ונסון הכרזה על הסלמת המצב בווייטנאם, מה שחיזק את מקארתי. כעבור שבוע, נפוצו שמועות שמקארתי מתמודד כדי להחליש את ג'ונסון ולאפשר לסנאטור רוברט קנדי לנצח אותו. קנדי הכריז שלא יתמודד מול ג'ונסון, אולם לא פסל התמודדות על הנשיאות.
את ינואר החל מקארתי בכך שלא הבטיח להתמודד מול ג'ונסון בפלורידה, אולם אישר מחדש את כוונתו לנצח את ג'ונסון בניו המפשייר. למחרת היום התארח בתוכנית ברשת ABC. הוא טען שממשלת צפון וייטנאם מוכנה לדון בנושאי שלום, ושיש לעצור את ההפצצות באזור כדי למנוע את ההסלמה. הנשיא ג'ונסון התכונן לנאום מצב האומה, ומקארתי ביקש זמן שידור זהה מרשתות הטלוויזיה לאחר שהנשיא טען שמקארתי וקנדי משתפים פעולה. הבקשה נדחתה. מאוחר יותר באותו החודש, נאם בפני 6,500 אנשים בפנסילבניה וביקר את הממשל על כך שסירב לנהל משא ומתן עם צפון וייטנאם. רוברט קנדי הכריז שיתמוך בג'ונסון כמועמד, אף על פי שטען שמקארתי ישפיע לחיוב על ג'ונסון, שחשב שייבחר לבסוף. בסוף ינואר, ערך מקארתי מסע בחירות בסנט לואיס וטען שהמלחמה היא נגד המסורת האמריקנית. הוא הכריז ש"לאף אומה אין זכות" ל"השמיד אומה" בשם ניסיון לבנות מדינה חדשה. בנוסף הביע את תמיכתו בנרמול היחסים עם קובה. לאחר שבעה שבועות של מערכת בחירות, הגיע מקארתי למסקנה שנאומיו התקבלו כשירה ולא כמסרי בחירות. הוא נסע ברחבי קליפורניה וכותרות עיתונים שאלו האם הוא רצה לנאום נאומים צדקניים או לסיים את המלחמה. מקארתי ועובדי המטה שלו ניסו לשפר את המצע שלו.
המסע בבחירות המקדימות.
מקארתי תכנן לבקר במיאמי, ומנהיגי המפלגה תכנו לערוך עצרת משלהם במדינה. לא היה ברור אם התוכנית התפתחה בבית הלבן, אולם הם ניסו למשוך את תשומת הלב מהופעתו של מקארתי. מטרת ביקורו הייתה לקדם את מועמדותו בפלורידה, במערכת הבחירות של ה-28 במאי. הוא נאם בנושא זכויות האזרח, וטען שיידרשו בין שלושים לחמישים שנים כדי למלא את ההבטחות לשחורים. לאחר נאומו, החליטה וועדת הדמוקרטים המקומית להעניק לו את הצירים ממדינת פלורידה. סקר חשף שאף חבר קונגרס לא ראה ברצינות את מועמדותו של מקארתי מול ג'ונסון. עם זאת, הוא קיבל את תמיכת איגוד האמריקנים לפעולה דמוקרטית, שבפעם הראשונה מזה עשרים שנה לא תמכו בנשיא הדמוקרטי. מאוחר יותר, הכריז מקארתי שישתתף בבחירות בפנסילבניה, והגיש 3,400 חתימות במועד האחרון להרשמה.
בתחילת מרץ האשימה התקשורת את מקארתי בכך שמסע הבחירות שלו התחיל לדשדש. הוא נכשל במניעת פיליבסטר דרומי נגד חוק זכויות האזרח אותו חוקק הסנאטור השני ממינסוטה, וולטר מונדייל. למרות הכישלון, לצערו של סגן הנשיא האמפרי בחרו שלושה מחוזות ממינסוטה בצירים תומכי האמפרי לאסיפות המפלגתיות, והנשיא ג'ונסון החליט לא להתמודד במסצ'וסטס, כך שהמקארתי זכה ב-72 צירים. באותו פרק זמן, השקיע מקארתי מאמץ רב בניו המפשייר, בתקווה לשפר את מעמדו לפני מערכת הבחירות המקדימות. ג'ונסון טען שהקומוניסטים מצפים שיתמכו במקארתי. מקארתי קישר בין ההצהרה ובין מקארתיזם, בהתייחסות לסנאטור ג'וזף מקארתי מוויסקונסין.
מקארתי זכה להתנדבות ערה של סטודנטים ופעילי שלום שנסעו לניו המפשייר וערכו מסע בחירות מדלת אל דלת. חלקם גילחו את שיערם הארוך ואת זקנם, מזכרת מתקופתם כנערי פרחים, בתהליך שכונה "להתנקות עבור ג'ין" ("Get clean for Gene"). המתנדבים פעלו במרץ והתקשורת החלה להתעניין במסע הבחירות שלו. הסקרים טענו שהתמיכה במקארתי עומדת בין עשרה לעשרים אחוזים. למרות העובדה שלא ניצח, הוא הדהים את הפרשנים כשהשיג 42.2% מהקולות, לעומת 49.4% לג'ונסון. התקשורת תיארה זאת כניצחון עבורו, ורוברט קנדי הכריז על כניסתו למירוץ ב-16 במרץ. הכרזתו של קנדי לא השפיע על מקארתי. הוא נותר מחויב לצעירים שתמכו בו וטען שהוא מתאים לנשיאות יותר מקנדי. מקארתי התמקד בוויסקונסין והתכונן לקראת מערכת הבחירות באפריל. הוא פרסם מודעות בעיתונים ושיפר את המצע שלו. הוא קרא לעוד סיוע ממשלתי לחינוך, חיזוק החקלאים, העלאת שכר המינימום, בניית לפחות מיליון יחידות דיור בכל שנה, והקצאת משאבים למניעת זיהום. בוויסקונסין, ביקר את ממשלת דרום וייטנאם, בטענה שיהיה "נדיב מדי" אם יתאר אותה כמושחתת ודיקטטורית. הוא הכריז על כוונתו להיכנס למירוץ באינדיאנה ובפלורידה, וקיווה להתחרות גם בקליפורניה. ב-31 במרץ, הכריז הנשיא ג'ונסון במפתיע על פרישתו מהמירוץ ושלא יתמודד על כהונה נוספת.
לאחר ג'ונסון.