הדיוויזיה הוקמה בטירול האוסטרית באוקטובר 1940, על בסיס רגימנטים שנלקחו מהדיוויזיה ההררית הראשונה והדיוויזיה העשירית. כמפקדה הראשון מונה יוליוס רינגל, וכבסיס שלה שימשה העיר זלצבורג. הפעולה הראשונה שלה הייתה במהלך המערכה בבלקנים בשנת 1941, בתחילה היא הוצבה בבולגריה, ובהמשך נעה אל מקדוניה במסגרת מבצע מריטה נגד ממלכת יוון. במהלך המבצע נעה הדיוויזיה דרך קו מטאקסס וחדרה דרך סלוניקי ותרמופילאי, ולאחר כניעת יוון הוצבה באתונה ככוח כיבוש. הייתה חלק מהכוחות שהונעו דרך הים במהלך הקרב על כרתים באותה שנה. הדיוויזיה הונעה לכרתים במסגרת שני משטים, הראשון של 2,331 איש והשני של 4,000. המשט הראשון יצא לכרתים ב-20 במאי, והותקף על ידי כוח המשימה ימי בריטי בפיקוד אדמירל ברנרד רולינגס. 12 כלי שיט אבדו, ו-300 מאנשי הדיוויזיה נהרגו. המשט השני יצא יומיים לאחר מכן, והותקף על ידי כוח משימה בריטי נוסף בפיקוד אדמירל אדוארד סטיוארט ליי. למזלם של אנשי המשט הלופטוואפה פתח בהתקפות נמרצות ואילץ את הבריטים לסגת. המשט חזר לנמל. בהמשך הונעו לוחמי חיל הרים לכרתים באמצעות כלי טיס בלבד. בחודש נובמבר של אותה שנה, היא הוחזרה לזלצבורג לשיקום, ובאפריל 1942 נפרשה בחזית המזרחית נגד הצבא האדום, שבה סופחה לקבוצת ארמיות צפון. באפריל 1943 הדיוויזיה נשלחה ללחום נגד כוחות בעלות הברית באיטליה. הדיוויזיה סופחה לארמיית ליגוריה הגרמנית-איטלקית, ולחמה ביו היתר בקרב מונטה קאסינו. בהדרגה הדיוויזיה נסוגה יחד עם כל הכוחות הגרמניים אל הקווים בצפון איטליה. היא לחמה בקרבות הגנה וסיוע באזור הרי האלפים, ושרידיה נכנעו לכוחות צבא ארצות הברית בעיר איבראה מצפון לטורינו ב-8 במאי 1945.
איה שטיינוביץ
שפולה
שפולה (באוקראינית: Шпола; ביידיש: שפאלע) היא עיר מחוז במחוז צ'רקאסי שבאוקראינה, לדי נהר חובקיבקה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
שפולה נזכרת לראשונה בשנת 1594, ובמחצית השנייה של המאה ה-17 נהרסה בידי הטטרים. בשנת 1793 נכללה העיר בתחום האימפריה הרוסית.
בשנת 1866 הפכה העיר לבירת מחוז, ובשנת 1874 חוברה לקו מסילת הברזל.
יהודי שפולה.
העיר התפרסמה בעולם היהודי כמקום מגוריו של רבי אריה לייב משפולי מתלמידי המגיד ממזריטש.
בתחילת המאה ה-20 התגוררו בעיר כ-5,400 יהודים, כמחצית מתושביה. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה נערכו ביהודי העיר מספר פוגרומים, בהם נרצחו כ-40 יהודים, ובמהלכם הועלו באש רבים מבתי היהודים ביישוב. בתקופה הסובייטית פעלו בעיר מועצה יהודית ממלכתית ובתי ספר יהודיים. בד בבד, הצטמצמה האוכלוסייה היהודית בעיר, והגיעה ערב מלחמת העולם השנייה לכ-2,400 איש.
ב-20 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, וב-22 באוגוסט 1941 הוציאו בה אלו קבוצה של יהודים להורג. בתחילת ספטמבר שלאחר מכן רצחה יחידת איינזצגרופן 160 יהודים משכילים מהעיר, ולאחר מכן, רוכזו יתר היהודים שלא הספיקו להימלט מהעיר בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, בו מתו רבים מהם מרעב. כמו כן, נצטוו יושבי הגטו לענוד סרט זרוע.
במרץ 1942 גורשו כ-800 היהודים שנותרו בגטו שבעיר למחנה ריכוז סמוך, בו נרצחו כולם בידי שוטרים אוקראינים ב-15 במאי 1942. 13 יהודים בעלי מלאכה שהושארו בעיר נרצחו בשנת 1943.
בשנת 2014 הוקם בעיר מחנה פליטים יהודי עבור פליטים מאזור הקרבות במזרח אוקראינה.
שפאלע
שפיקיב
שפיקיב (באוקראינית: Шпиків; בפולנית: Szpików; ביידיש: שפּיקעוו) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
שפיקיב נזכרת לראשונה במאה ה-16. בשנת 1760 נבנה בעיירה ארמון, ובחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית. בתחילת המאה ה-20 היה בעיירה בית חרושת לסוכר.
יהודי שפיקיב.
בשנים 1871-1895 כיהן כרב העיירה, הרב שאול נטע פרנקל.
בשנת 1897 נמנו בעיירה 1,875 יהודים, כ-40% מתושביה. היהודים התפרנסו בעיקר מחנויות שמכרו לתושבי הכפרים בסביבה וממסחר בתבואה ולא עבדו בבית החרושת לסוכר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התארגנה בעיירה הגנה יהודית, אולם אלו לא עמדו לה בפרעות פטליורה בהם נהרגו כ-20 יהודים ורבים נמלטו.
בין מלחמות העולם נותרו בעיירה כ-900 יהודים, ובתקופה הסובייטית פעלו בה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי. בעיר פעלה חסידות שפיקוב.
ב-22 ביולי 1941, חודש לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, וב-1 בספטמבר 1941 סופחה לחבל טרנסניסטריה הרומני. בשלב זה רוכזו יהודי העיירה וכפרי הסביבה שלה בגטו שהוקם בה, ממנו נלקחו לעבודות כפייה.
ב-6 בדצמבר 1941 גורשו כ-850 יושבי הגטו שבעיירה למחנה בכפר רוגוזנה, שם סבלו מהתעללות קשה מצד השוטרים האוקראינים ששמרו עליהם, ורבים מהם מתו ברעב וממגיפות. ממחנה זה הועברו יהודי העיירה למחנה פצ'רה, בו נספו רובם.
שפיקוב
טיתונוס
במיתולוגיה היוונית, טיתונוס (ביוונית: Τιθωνός), היה בן תמותה שזכה לחיי נצח אך לא לנעורי נצח.
אלת השחר (אאוס במיתולוגיה היוונית ואורורה במיתולוגיה הרומית) פגשה בן תמותה בשם טיתונוס והתאהבה בו. טיטונוס היה אמור, כמו כל בן-תמותה, להזדקן ולבסוף למות. ברצותה לחיות עם אהובה לנצח נצחים, אאוס/אורורה ביקשה מזאוס/יופיטר להעניק לטיתונוס חיי נצח. זאוס נענה למשאלתה, אבל המשאלה לא כללה את מניעת הזדקנותו של טיתונוס ולכן הוא הזדקן.
טיתונוס היה נסיך טרויאני מלידה, בנו של המלך לאומדון מנימפת מים (Ναϊάδες) בשם סטרימו (Στρυμώ). הסיפור מתואר באגון על התחרות בין הומרוס והסיודוס (Ἀγὼν Ὁμήρου καὶ Ἡσιόδου), בהמנון ההומרי לאפולו, בשני ההמנונים לאפרודיטה (למשל בהמנון הראשון לאפרודיטה, שורות 218–238) וכן אצל כותבים מאוחרים יותר. על פי ההמנון ההומרי לאפרודיטה, סופו של טיתונוס היה מר. כאשר ראתה אאוס שטיתונוס מזדקן, היא נעלה אותו בחדר בעל דלתות נוצצות, שם הוא, חסר כוח, זעק לעזרה שלא הגיעה, או, כפי שנכתב בגרסאות מאוחרות יותר - זאוס ריחם עליו והפך אותו לצרצר.
לאאוס וטיתונוס נולדו שני ילדים:
טיטונוס
תיתונוס
תיטונוס
רשימת האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים
חורון
יזהר הר-לב
יזהר הר-לב (נולד ב-14 ביוני 1969) הוא סופר ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב וגדל בחיפה. בן שני למשפחה בת 4 ילדים.
בשירותו הצבאי שירת בחיל הים. כשחזר מטיול במזרח, השתקע לתל אביב, שם החל לעבד בענף הפרסום כקופירייטר ועיתונאי .משנת 2001 החל לעבוד ככותב ותסריטאי עצמאי.
לאחר שטייל בדרום אמריקה ובניו יורק, חזר לישראל, פגש את מירית ונישא לה.
ספרו הראשון פובידיליה ראה אור בשנת 2003, זכה לעיבוד קולנועי שהוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במונטריאול ואף השתתף במסלול פנורמה בפסטיבל ברלין.
ספרו השני מיקסי גריל ראה אור בשנת 2005.
ספרו השלישי קצב התמוססות הקרחונים ראה אור בשנת 2013 והיה בין המועמדים לפרס ספיר.
לדבריו, המשותף בין שלושת ספריו הוא "תחושה בסיסית של חרדה ודאגה מול הקיום".
בשנת 2020 יצא לאור ספרו הרביעי שיעורים בהתפרקות.
בין עבודותיו הרבות בתחום התסריטאות: "מסכים", סדרת דרמה עבור yes, "תא גורדין", סדרת מתח וריגול עבור yes ושידורי קשת שנמכרה לרשת NBC ו"המדרשה" סדרת מתח עבור רשת.
פטרישה ראוטלדג'
קתרין פטרישה ראוטלדג', CBE (באנגלית: Katherine Patricia Routledge; נולדה ב-17 בפברואר 1929) היא שחקנית וזמרת אנגלייה. תפקידה הידוע ביותר הוא כהייסינת' באקט בסדרה הקומית הבריטית "מה יגידו השכנים?" שרצה בין השנים 1990 ו-1995.
הופעת הבכורה של ראוטלדג' על הבמה הייתה ב-1952 בתיאטרון ליברפול פלייהאוס, והופעת הבכורה בברודוויי הייתה בשנת 1966 במחזה "How's the World Treating You". ב-1968 זכתה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר על תפקידה ב-"Darling of the Day". היא הופיעה במחזה "קנדיד" עליו זכתה ב-1988 בפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר במחזמר.
בטלוויזיה בלטה ראוטלדג' בשנות השמונים של המאה העשרים כשהופיעה בתוכניתה של ויקטוריה ווד במונולוגים שכתבו עבורה ויקטוריה ווד ואלן בנט, ובסדרה של בנט בפרקים "A Woman of No Importance" (1982) וב"ראשים מדברים" (1988). על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה היותר. היא הייתה מועמדת לעוד שני פרסי האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה על גילום הדמות הייסינת' בסדרה הקומית "מה יגידו השכנים?". בנוסף כיכבה בתפקיד הטי ויינתרופ בסדרה הבריטית "הטי ויינתרופ חוקרת" (1995-1999).
בקולנוע השתתפה בסרט "לאדוני באהבה" עם סידני פואטייה (1967) ובסרט "Don't Raise the Bridge, Lower the River" בכיכובו של ג'רי לואיס (1968).
ביוגרפיה.
ראוטלדג' נולדה בטרנמיר בעיר ברקנהד שבצ'שייר. הוריה היו קתרין (שם נעורים: פרי) ואייזק ראוטלדג'. אביה היה מוכר דברי סדקית ובתקופת מלחמת העולם השנייה המשפחה התגוררה במשך שבועות במרתף החנות של האב.
היא למדה בבית הספר היסודי מרסי פארק, בבית הספר התיכון ברקנהד ובאוניברסיטת ליברפול. באוניברסיטה היא סיימה בהצטיינות תואר באנגלית ובספרות ולא היו לה שאיפות לכיוון קריירת משחק. עם זאת השתתפה בחוג התיאטרון של האוניברסיטה ועבדה עם אדמונד קולדג' שביים ושיחק בחלק מההפקות. זה היה קולדג' ששכנע אותה לפנות לקריירת משחק. אחרי סיום הלימודים באוניברסיטה למדה בבית הספר למשחק "בריסטול אולד ויק" והחלה להופיע ב"ליברפול פלייהאוס".
תיאטרון.