חברות לטיסות חסך מהוות איום חמור לחברות תעופה מסורתיות, משום שהמבנה העסקי שלהן, וכן מגבלות ממשלתיות שעדיין מוטלות על רבות מהן, מונע בעדן להתחרות ביעילות בחברות החסך. בשווקים בהם הופיעו חברות לטיסות חסך נאלצו החברות המסורתיות לקצץ קיצוץ חד במחיריהן, ולעיתים קרובות לאמץ אלמנטים נוספים של חברות טיסות החסך, כמו עידוד מכירת כרטיסים ישירה וביטול ארוחות החינם בטיסות קצרות. בשנים 2001–2003, שבהן נפגעה תעשיית התיירות כתוצאה מפיגועי 11 בספטמבר, מלחמת עיראק ומגפת הסארס, כמעט כל חברות התעופה המסורתיות סבלו מהפסדי ענק, בעוד רוב חברות החסך נשארו רווחיות. כמו כן נגסו החברות לטיסות חסך נתח גדול מרווחי הרכבות המהירות, בעיקר באירופה - מחיר כרטיס טיסה בדרך כלל זול יותר מכרטיס רכבת.
כמה מהחברות המסורתיות ניסו להקים חברות תעופה לטיסות חסך משלהן (BUZZ של KLM, למשל, או GO של בריטיש איירווייז), אבל רוב הניסיונות נכשלו. בעיקר בשל עלויות כוח האדם שכפופים להסכמים הקיבוציים של חברת האם. אך יש כמה חברות שהצליחו. הבולטות הן מנגו של סאות' אפריקן איירווייז, טרנסאוויה של אייר פראנס-KLM ויורווינגס של לופטהנזה.
חברת התעופה לטיסות חסך הראשונה של הודו, אייר דקאן, נכנסה לשירות באוגוסט 2003, ופתחה במלחמת מחירים שהובילה להיווצרותן של יותר מעשר חברות חדשות. אחת מהן, אינדיגו, הזמינה 100 מטוסי איירבוס בתערוכה האווירית בפריז.
בעיות משפטיות.
כחלק ממאבקן של חברות התעופה הוותיקות בחברות החסך, הוגשו נגדן תביעות ותלונות בבתי משפט והגופים המשפטיים האחראים לתחרות וקרטלים. במקרה אחד תבעה לופטהנזה מבית המשפט בגרמניה לאסור על ריאנאייר לקרוא לשדה התעופה האן (Hahn) המרוחק כשעתיים נסיעה מהעיר פרנקפורט בשם פרנקפורט-האן ולפרסם השוואות בין מחירי טיסות לופטהנזה מפרנקפורט למחירי ריאנאייר מפרנקפורט-האן. בית המשפט התיר לריאנאייר להשתמש בשם פרנקפורט-האן, אך חייב אותה לציין את המילה 'האן' במודעותיה.
בכמה מקרים אחרים הוגשו תלונות כנגד סבסוד חברות התעופה טיסות חסך על ידי שדות התעופה הקטנים בנימוק של פגיעה בתחרות החופשית או סבסוד לא-חוקי. במקרה אחד הצליחה אייר פראנס להביא להפסקת הסבסוד בשדה התעופה של שטרסבורג - שהוא שדה ממשלתי - בטענה שמדובר בסובסידיה לא חוקית; כתוצאה מכך נפסקו טיסות החסך לעיר. במקרה אחר עלתה טענה נגד הסובסידיות שמקבלת ריאנאייר בשדה התעופה של שרלרואה בבלגיה (שריאנאייר משווקת כשדה תעופה של בריסל), הנמצא בבעלות פרטית. על פי טענות שלא אומתו, לא נגבו מריאנאייר דמי נחיתה, ושולמו לה 100,000 אירו על כל קו טיסה חדש שנפתח בשדה. לטענת ריאנאייר מדובר בתחרות הוגנת, כיוון שאותם התנאים היו יכולים להיות מוצעים לכל חברה אחרת. לטענת התובעים (חברת סבנה, שפשטה את הרגל בינתיים) המכרז נתפר לפי מידותיה של ריאנאייר ולא איפשר הפעלת חברות אחרות משרלרואה. בית המשפט האירופי הכריע לרעת ריאנאייר, אולם השית עליהם קנס נמוך במיוחד - כמיליון אירו - והתיר להם להמשיך בהסדר עם שדה התעופה בשינויים מעטים בלבד.
טיסות מוזלות לטווח ארוך.
כאשר מדובר בטיסות לטווחים ארוכים, הדבר לא כלכלי לחברות התעופה הזולות, הן בשל הוצאות הדלק, והן בשל הצורך לשכן את אנשי צוות האוויר במדינות היעד. דבר המוביל להוצאות כספיות כבדות. אך היו כמה ניסיונות להציע טיסות טרנס אטלנטיות במחיר נמוך. חברת התעופה הראשונה שהציעה טיסות טרנס-אטלנטיות מוזלות הייתה לייקר איירווייז של פרדי לייקר, שהפעילה "רכבת אווירית" בין לונדון וניו יורק בסוף שנות ה-70, עד שפשטה את הרגל.
חברת התעופה הלאומית של אירלנד, אייר לינגוס, הנמיכה מאוד את המחירים כדי להתחרות בריאנאייר והחלה להציע טיסות טרנס-אטלנטיות לפי מודל טיסות החסך, החל ממאה אירו.
טיסות מוזלות בישראל.
החברה הראשונה שהפעילה בישראל טיסות חסך הייתה חברת "לייקר" () הבריטית ב-1979. "לייקר" הוקמה ב-1966 והייתה אחד החברות הראשונות בעולם שהציעו טיסות מוזלות לעומת חברת התעופה הסדירות. החברה פשטה את הרגל בשנת 1982. טיסות שכר לישראל במחיר מוזל החלו לפעול כבר בסוף שנות ה-60, אך היו חלק מחבילת נפש כוללת שרכש הלקוח.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 החלו לפעול בישראל מספר חברות. חברת תומסון פליי הבריטית נכנסה לשוק הישראלי בסוף שנת 2007. חברת ג'טאייר פליי הבלגית נכנסה לשוק הישראלי בסוף שנת 2008. חברת איזי ג'ט נכנסה לשוק בשנת 2009. בתגובה, ניסתה אל על להתחרות באיזי ג'ט, על ידי מכירה של חלק מהמושבים בטיסותיה בפורמט לואו-קוסט. חברת ארקיע השיקה אף היא טיסות חסך בשנת 2008, והחל מ-2010 עברה להפעיל את רוב הטיסות הסדירות לאירופה כטיסות חסך.
בשנת 2014 הקימה חברת אל על את מותג UP על מנת להיכנס לתחום טיסות החסך, אך באוקטובר 2018 הוא בוטל ב-2019 חברות החסך תפסו נתח של 30% מהמושבים בקווים השונים מישראל. וחברת ויז אייר ההונגרית הייתה חברת החסך שטסה למספר היעדים הרב ביותר מישראל, בעיקר למזרח אירופה.
פארסקייפ
פארסקייפ (באנגלית: Farscape) היא סדרת טלוויזיה מדע בדיונית בהפקה אוסטרלית מבית היוצר של אולפני חברת ג'ים הנסון והולמרק אנטרטיינמנט. הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיו של האסטרונאוט ג'ון קרייטון, אשר נשאב בטעות דרך חור תולעת לאזור מרוחק בגלקסיה.
לאחר 4 עונות בוטלה הסדרה בפתאומיות והעלילה נקטעה בשיאה. בזכות קהילת מעריצים, מיני סדרה בשם "מלחמות הפיסקיפר" שהופקה ב-2004 השלימה את סיפור העלילה.
תקציר עלילה.
האסטרונאוט ג'ון קרייטון נשאב על ידי חור תולעת למקום מרוחק בגלקסיה, לאחר שהשתתף בטיסת ניסוי. הוא מגיע בעיצומו של קרב, וחלליתו ניזוקה בידי חללית אחרת שמושמדת. קרייטון נשבה לתוך ספינת חלל, העונה לשם "מויה". על סיפונה נמצאים קא דארגו, דומינר רייג'ל ה-16 וזאן, שלושה אסירים שהשתלטו על "מויה" ואשר נמלטים מכוחותיהם המיליטריסטים של "שומרי השלום" (פיסקיפרס). הספינה מצליחה להימלט מהקרב המתחולל, אולם נרדפת אחר קצינת הפיסקיפרס ארין סון, שנאלצת להתלוות לחבורה לאחר שספינתה ניזוקה אף היא. מתברר כי הטייס שהיה בחללית שהושמדה בידי זו של קרייטון, היה אחיו של קפטן קרייס, קצין "שומר שלום" שנשבע לרדוף אחר קרייטון ולנקום את מות אחיו.
סטארגייט SG-1: פרק 200.
בפרק ה-200 בעונתה העשירית של סטארגייט SG-1, הוצגה פרודיה על פארסקייפ. בשתי עונותיה האחרונות של הסדרה, הצטרפו לצוות השחקנים בן בראודר וקלאודיה בלק, ובסצנה זו בראודר מגלם את סטארק ובלק מגלמת שוב את דמותה, ארין סון.
חאסאפיקו
סזאר פלי
סזאר פלי (באנגלית: César Pelli; 12 באוקטובר 1926 – 19 ביולי 2019) היה אדריכל בולט האחראי בין היתר לכמה מגורדי השחקים הגבוהים בעולם.
ביוגרפיה.
פלי, יליד טוקומאן, ארגנטינה, היגר לארצות הברית ב-1952 והתאזרח במדינה 12 שנים לאחר מכן.
לאחר לימודי אדריכלות בארגנטינה באוניברסיטת טוקומאן, השלים פלי את לימודיו בבית-הספר לארכיטקטורה של אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, ארצות הברית.
בתחילת דרכו עבד כאחראי פרויקטים במשרדו של האדריכל הפיני-אמריקאי הנודע אירו סארינן, שם היה אחראי בין היתר על פרויקט טרמינל TWA המפורסם, בנמל-תעופה JFK, ניו יורק.
משנת 1977 היה בעל משרד עצמאי.
בשנת 1991 צוין פלי על ידי ה-AIA (המכון האמריקאי לארכיטקטים) כאחד מעשרת האדריכלים האמריקאים המשפיעים שהם בין החיים. הוא זכה במספר רב של פרסי אדריכלות, כולל מדליית הזהב של ארגון AIA לשנת 1995.
בין היתר נודע פלי בעיצוביו הפוסט-מודרניסטיים, השואבים לרוב סממנים מן האדריכלות האמריקאית של שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20.
בשנים 2013–2018 לקח חלק בבניית מגדל סיילספורס בסן פרנסיסקו.
עם בנייניו הבולטים נמנים מגדלי פטרונס בקואלה לומפור, מלזיה (אשר היו בעת השלמתם המגדלים הגבוהים בעולם), המרכז הפיננסי העולמי בניו יורק, טור דה כריסטל במדריד, גראן טורה סנטיאגו בסנטיאגו דה צ'ילה, מרכז הכספים הבינלאומי בהונג קונג מגדל קרנגי הול בניו יורק וכיכר קנדה 1 ורחוב בנק 25 בלונדון, בריטניה.
מעבר לגורדי השחקים שלו עיצב פלי מגוון רחב של בניינים בגובה נמוך יותר, כולל מרכז העיצוב הפסיפי בלוס אנג'לס והמוזיאון הלאומי לאמנות באוסקה, יפן.
ב-19 ביולי 2019 פלי נפטר בניו הייבן, ארצות הברית.
פיליפ ג'ונסון
פיליפ קורטליו ג'ונסון (באנגלית: Philip Cortelyou Johnson; 8 ביולי 1906 - 25 בינואר 2005), הוא אחד האדריכלים האמריקאים החשובים ביותר במאה ה-20.
ג'ונסון היה בוגר אוניברסיטת הרווארד לתואר בהיסטוריה של האדריכלות, ואת תואר האדריכל קיבל בגיל 35. הוא מונה לראשה הראשון של המחלקה לאדריכלות במוזיאון המומה בניו יורק, בשנת 1946, ולאחר מכן המשיך כנאמן. בין שלל פרסיו הרבים, זכה במדליית הזהב של ארגון AIA (המכון האמריקאי לארכיטקטים), לשנת 1978 והיה הראשון לזכות בפרס האדריכלות הנחשב ביותר, פרס פריצקר, בשנת 1979. הוא נפטר בגיל 98 והותיר אחריו בן זוג איתו חי במשך 45 שנים.
השפעה.
לאורך שנות פעילותיו הארוכות, נודע ג'ונסון בעיקר בהשפעתו בביקורתו והדרכתו האינטלקטואלית של המקצוע, מאשר בהשפעת בנייניו. (חרף העובדה שאין להפחית בחשיבות רבים מהם).
לאחר ירושת אביו, ייסד ומימן את המחלקה לאדריכלות במוזיאון לאמנות מודרנית (מומה), ניו יורק.
כאחד מן הכותבים (לצד הנרי-ראסל היצ'קוק הבן), של קטלוג מומה לתערוכה משנת 1932, "הסגנון הבינלאומי: אדריכלות מאז 1922", מזוהה ג'ונסון כאחד מן האחראים הראשיים (לצד מיס ון דר רוהה), להבאת הסגנון הבינלאומי ורוח המודרניזם באדריכלות מאירופה לארצות הברית, שם תזכה לאהדה רבה במרוצת השנים.