כאב הרוחני של החמישייה הניו יורקית, ברוקר רב עצמה, ידוען בן "חוג הסילון", ונאמן של מוזיאון המומה, ג'ונסון מיקם עצמו במקום האידיאלי כדי לקדם את עמדתו לפיה אדריכלות היא שאיפה אסתטית השווה בערכה לכל אמנות יפה אחרת.
נטען כי יכולות הרישום והציור שלו היו בסיסיות ביותר, אולם אין עוררין על מיומנותו הגרפית וחוש העיצוב שלו.
בתור הדמות המזוהה ביותר עם האדריכלות האמריקאית למשך עשורים רבים, אייקון אנושי בחלקו, חוזה סגנונות במידה, ובעל יכולת קומית, ג'ונסון הפך למקור מהימן עם קורטוב שנינות ופרובוקציה.
המעורבות בפאשיזם ובנאציזם.
חלק שנוי בחלוקת בעברו של ג'ונסון נעוץ במעורבותו ותמיכתו האקטיבית בת 8 השנים בפאשיזם האירופאי, למן שנת 1932, ובין היתר בגילויי תמיכה בתנועה הנאצית בגרמניה ובאדולף היטלר. במהלך אשר נתפס על ידי עיתוני התקופה כ"סוריאליסטי", פנה ג'ונסון ממעורבותו המשגשגת במוזיאון המומה וניסה להצטרף למחנה המושל של לואיזיאנה דאז, יואי לונג. לאחר ההתנקשות בלונג ב-1935, כתב ג'ונסון מספר מאמרים אנטישמיים במובהק, ניסה לרוץ למשרה ציבורית באוהיו, ואף ניסה להקים מפלגה פשיסטית אמריקאית, כאשר הוא העומד בראשה. בשנת 1938 נסע לגרמניה כדי ליטול חלק במצעדי נירנברג של אותה השנה, ולאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, כתב:
לאחר חקירת FBI ממושכת וכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, זנח ג'ונסון את תמיכתו בנאצים באמצע 1940, וחזר לאוניברסיטת הרווארד.
שנים לאחר מכן כפר בגישות הפאשיסטיות ותכנן בית כנסת ללא עמלה כמעיין התנצלות על עברו.
בנייניו.
בניינו המוכר ביותר, ואחד מן הראשונים בתכנונו, הוא בית הזכוכית בניו-כנען, קונטיקט.
הבניין בעל קירות הזכוכית, שלד הפלדה והתוכנית החפה מן עמודים במרכז החלל, היווה את תיזת המאסטר שלו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1949, וכן תוכנן להיות בית מגוריו הפרטי. בבית זה דר ג'ונסון עד מותו.
הבניין בעל דמיון רב לבית פארנסוורת' של מיס ון דר רוהה, אשר תכנונו החל כבר ב-1945 והוא הושלם ב-1951.
את רב בנייניו עיצב ג'ונסון בשיתוף פעולה, לרוב עם המהנדס ג'ון בורג'י, אשר יחד היו בעליהם של פירמה אדריכלית משגשגת.
כפי שמראים הבניינים המוקדמים באחוזתו בניו-כנען, בעבודתו העצמאית לא ניכרת עקביות עיצובית או פרקטיות מרובה.
היו אלה שנות שיתוף הפעולה, בין 1967 ל-1991 אשר היוו את שנותיו הפוריות ביותר של ג'ונסון כארכיטקט בונה.
בבניין AT&amp;T הפוסט-מודרניסטי במנהטן (בימנו, בניין סוני) משנת 1984, יצר ג'ונסון מחלוקת ציבורית רבה כאשר ציפה את המבנה התמיר בגרניט כתומה-ורודה בולטת לעין והוסיף לראשו גמלון בסגנון ריהוט הצ'יפנדייל.
הייתה זו פרובוקציה רבתי לתקופה, אשר היה בה בלתי מקובל בעליל לשבור את קו הגגות השטוח של גורדי השחקים המודרניסטים, על אחת כמה וכמה בעזרת גמלון הנראה כלקוח מגב של רהיט מן המאה ה-18. עיטוריות המבנה גם היא נראתה כסטיה וקריאת תגר על המוכר והשכיח בעיר.
ברטרוספקטיבה, נאמר כי המבנה הוא מהחשובים שנבנו בניו יורק בשנות ה-80 של המאה ה-20 והיה סנונית ראשונה לפריצת הסגנון הפוסט-מודרניסטי באופן שכיח בכל רחבי היבשת.
פיליפ ג'ונסון בישראל.
ג'ונסון נבחר לעבוד בישראל על פרויקט הכור הגרעיני בנחל שורק על ידי הארכיטקט גדעון זיו, שנשלח מטעם משרד הביטחון לבחור במתכנן לפרויקט.
הבניין תוכנן והוקם בין השנים 1956–1959 ואף התנוסס על אחד משטרות הכסף הישראלים, והפך לאחד מהפרויקטים הבולטים והאהובים על ג'ונסון עצמו. בפרויקט זה שימש גדעון זיו כאדריכל עמית.
ריצ'רד מאייר
ריצ'רד מאייר (באנגלית: Richard Meier; נולד ב-12 באוקטובר 1934 בניוארק, ניו ג'רזי) הוא אדריכל יהודי אמריקאי בולט, פעיל מחלקה השני של המאה ה-20, אשר נודע לרוב בחיבתו והגותו בזכות הצבע הלבן, בו צבועים רוב המבנים שתכנן.
קורות חיים.
בעל תואר ראשון בארכיטקטורה מאוניברסיטת קורנל מ-1957, מאייר עבד זמן קצר בפירמה SOM (פירמת האדריכלים הגדולה בעולם דאז) בשנת 1959, ולאחר מכן כשלוש שנים אצל המעצב והאדריכל היהודי מארסל ברוייר, טרם הקמת משרד עצמאי בשנת 1963.
מאייר היה חבר בקבוצת האדריכלים החמישייה הניו-יורקית מ-1972, יחד עם פיטר אייזנמן, ג'ון היידוק, מייקל גרייבס וצ'ארלס גווטמיי.
בשנת 1973 הוא תכנן את "בית דאגלס" המוגדר כיצירת מופת של אדריכלות מודרנית.
עבודתו על מוזיאון הגטי מ-1984 הזניקה את מעמדו עוד יותר למעמד אדריכל-על, לצד הפיכתו לזוכה השישי במספר של פרס פריצקר, המכונה "פרס נובל" לאדריכלות.
בשנת 2018 נאלץ לפרוש מהחברה שבבעלותו לאחר שניו יורק טיימס פרסם שורת עדויות של נשים, מרביתן עובדות לשעבר בחברה, על הטרדות מיניות והתנהגות מינית שאינה הולמת מצידו כלפיהן. ביולי 2021, בגיל 86, החליט לפרוש.
מוזיאון הדגמים של ריצ'רד מאייר ושות' חבר בארגון הקונפדרציה הבין-לאומית למוזיאונים אדריכליים.
החמישייה הניו-יורקית
החמישייה הניו-יורקית (באנגלית: The New York Five) הוא השם שניתן לקבוצה בת חמישה אדריכלים (ריצ'רד מאייר, פיטר אייזנמן, מייקל גרייבס, צ'ארלס גוואת'מי וג'ון היידוק) בני העיר ניו יורק, אשר היוו מושא לתערוכה במומה משנת 1969 באצירת ארתור דרקסלר, ולספר עוקב אודותם, משנת 1972, בשם "חמישה אדריכלים". (Five Architects)
החמישה בעלי רקע משותף כאדריכלים האמונים על טוהר הצורה והחומר, כחלק מרוח המודרניזם באדריכלות, ובכך מרפררים ביצירתם אל עבודתו של לה קורבוזיה משנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, זאת חרף העובדה כי בחינה מדוקדקת של עבודותיהם מאופיינות באינדיבידואליזם רב.
ייתכן כי השפעה ניכרת יותר על יצירתם ותפיסות החמישה, תמצא בעבודתו המוקדמת של פיליפ ג'ונסון, אשר הוגדר לא פעם כאב הרוחני של הקבוצה.
החמישייה היוותה מטרה לביקורת עוקצנית שפורסמה בירחון Architectural Forum במאי 1973, בקבוצת מאמרים שנקראה "חמישה על חמישה", בהם האדריכלים ה"אפורים" רונלדו גיורגולה, אלן גרינברג, ז'קלין רוברטסון, צ'ארלס מור ורוברט מ. א. שטרן, תקפו את חמשת ה"לבנים" על בסיס הטענה כי הרדיפה אחר אסתטיקה מודרניסטית טהורה יצרה במישרין בניינים לא מתפקדים, שאינם קשורים לאתר, אינם קשורים למשתמש ובעלי ניכור רב לחיי היום-יום.
חמשת ה"אפורים" זכו לרוח גב מרוברט ונטורי הפוסט-מודרניסט (זוכה פרס פריצקר לשנת 1991) ומן העניין הגובר באדריכלות הורנקולרית "נטולת האדריכלים" בזרם הפוסט-מודרניזם האדריכלי.
בהמשך הדרך ניתן לראות התפצלות סגנונית בין החמישה ואף זניחה של עקרונות העבר אצל רובם.
ג'ון היידוק פנה בעיקר להוראה, ומת בשנת 2000.
מבין שאר הארבעה, נותר רק מאייר נאמן לרעיונותיו הישנים וממשיך לדבוק באדריכלות הלבנה, בעלת הטוהר המודרניסטי, הנכון לגישתו של לה קורבוזיה.
גרייבס אימץ את הפוסט-מודרניזם ואף הפך לאחד מן האדריכלים הבולטים מן התקופה. יש הטוענים גם כי הגזים כאשר עסק אף באדריכלות פופוליסטית.
אייזנמן פנה לדה-קונסטרוקטיביזם והיה לאחד הבולטים בסגנון זה, בעוד שגוואת'מי עידן את גישתו הראשונית והתאים אותה לרוח התקופה.
רומנו פרודי
פרופסור רומנו פרודי (; נולד ב-9 באוגוסט 1939) הוא פוליטיקאי איטלקי. כיהן פעמיים כראש ממשלת איטליה והיה נשיא הנציבות האירופית.
ביוגרפיה.
נעוריו ותחילת דרכו.
פרודי הוא בוגר האוניברסיטה הקתולית במילאנו, שם למד משפטים, וסיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1961. פרודי השלים את לימודיו באוניברסיטאות במילאנו ובבולוניה וכן בבית הספר לכלכלה של לונדון. בשנת 1969 נישא לפלאביה פרנצוני. לזוג נולדו שני ילדים.
פרודי הרצה באוניברסיטת הרווארד ובמכון המחקר באוניברסיטת סטנפורד כמרצה אורח.
הוא שימש כפרופסור למדע המדינה במחלקה לכלכלה באוניברסיטת בולוניה, משנת 1963, ולאחר מכן כפרופסור לארגון תעשייתי ומדיניות תעשייתית באותה האוניברסיטה, בין שנת 1971 לשנת 1999.
הכניסה לפוליטיקה.
במהלך שנות ה-70 החל פרודי לפעול בפוליטיקה האיטלקית, והיה לשר התעשייה בשנת 1978 בממשלתו של ג'וליו אנדראוטי. במהלך שנות ה-80 נשא במשרות ממשלתיות שונות, וזאת עד לתחילת שנות ה-90. הוא שימש כנשיא החברה הממשלתית הכלכלית רבת העוצמה IRI, משנת 1982 עד לשנת 1989 ולאחר מכן בין 1993 ל-1994. במהלך תקופה זו נחקרו מספר פעמים האשמות בשחיתות שהופנו כלפיו. פרודי הואשם כי העניק חוזים לחברה למחקר כלכלי שבשליטתו, וכי מכר בהפסד חברה ממשלתית לתאגיד בינלאומי שלו שימש בעבר כיועץ בשכר. פרודי זוכה מכל ההאשמות בגינן נחקר.
ראש ממשלת איטליה, כהונה ראשונה.
בשנת 1995 הפך ליושב ראש של קואליציית מפלגות השמאל עץ הזית, ובשנת 1996 נבחר לכהונת ראש ממשלת איטליה. ממשלתו נפלה בשנת 1998 כאשר מפלגת ההתחדשות הקומוניסטית הסירה את תמיכתה בממשלה, ואפשרה יצירת ממשלה בראשות מאסימו ד'אלמה.
נשיא הנציבות האירופית.
בין ספטמבר 1999 לאוקטובר 2004 שימש כנשיא הנציבות האירופית, הרשות המבצעת של האיחוד האירופי.
ראש ממשלת איטליה, כהונה שנייה.
הבחירות לראשות הממשלה.
כמנהיג קואליציית מפלגות השמאל באיטליה, פרודי הוביל את ההתנגדות לממשלתו של סילביו ברלוסקוני. פרודי התמודד מטעם קואליציה זו בבחירות הכלליות שנערכו באיטליה בשנת 2006, לאחר שזכה בבחירות המקדימות שנערכו במפלגות אלו ב-16 באוקטובר 2005.