ב-20 במאי 2014 הוכרז כי הקבוצה השקיעה בנתח מיעוט של יוקוהמה אף מרינוס, ויצרה שותפות עם מועדון הכדורגל ויצרנית הרכב ניסאן. לפי הערכות, הקבוצה מחזיקה ב-20 אחוזים ממניותיה של יוקוהמה אף מרינוס.
מונטווידאו סיטי טורקה.
ב-5 באפריל 2017, קבוצת סיטי פוטבול (CFG) הודיעה שרכשה את מועדון אתלטיקו טורק, מועדון במונטווידאו המשחק בפרימרה דיוויסיון האורוגוואית. ב-22 בינואר 2020 הוכרז כי מועדון אתלטיקו שינה את שם המועדון למונטווידאו סיטי טורקה, תוך שינוי נלווה בלוגו הקבוצה. השם והלוגו נבחרו כדי לשקף את קשריהם למנצ'סטר סיטי ולמועדונים האחרים של חברת ההשקעות. במקביל הוכרז שהמועדון יתחיל לעבוד על בניית אקדמיה ומתחם אדמיניסטרטיבי חדש, שנועד להיות אחד ממרכזי האקדמיה המתקדמים ביותר באמריקה הדרומית.
ז'ירונה.
ב-23 באוגוסט 2017 פורסם כי קבוצת סיטי רכשה 44.3% מקבוצת הלה ליגה ז'ירונה. 44.3% נוספים הוחזקו על ידי קבוצת הכדורגל של ז'ירונה, בראשות פר גווארדיולה, אחיו של מאמן מנצ'סטר סיטי פפ גווארדיולה. ז'ירונה השאילה בעבר מספר שחקנים ממנצ'סטר סיטי כשהתמודדה בסגונדה דיוויסיון, במה שנראה בעיני חלק מהאוהדים ניסיון למשוך את פפ גווארדיולה למנצ'סטר סיטי.
סצ'ואן ג'יוניו.
ב-20 בפברואר 2019 הוכרז כי קבוצת משקיעים הכוללת את קבוצת סיטי פוטבול, UBTECH וצ'יינה ספורט קפיטל רכשה את מועדון הכדורגל סיצ'ואן ג'יוניו.
מומבאי סיטי.
קבוצת סיטי פוטבול הוכרזה כבעלת עניין ברוב מניות מועדון מומבאי סיטי ב-28 בנובמבר 2019 לאחר שרכשה 65% ממניות המועדון. מומבאי סיטי הוא מועדון כדורגל מקצועי הממוקם במומבאי ומתחרה בליגת העל ההודית.
לומל.
סיטי הוכרזה כבעלת מועדון לומל ב-11 במאי 2020, כשהיא רכשה את רוב מניות המועדון מהליגה הבלגית השנייה.
טרואה.
ב-3 בספטמבר 2020, קבוצת סיטי פוטבול הודיעה שרכשה את מניות הבעלים לשעבר של מועדון ליגה 2 טרואה, מה שהופך אותם לבעלי רוב המניות במועדון הצרפתי.
מחלוקות.
ב-7 במרץ 2019, אופ"א החלה בחקירה על קבוצת הכדורגל מנצ'סטר סיטי על רקע האשמות על הפרות הפייר-פליי פיננסי ופסקה להשעות את הקבוצה למשך שנתיים מהשתתפות במפעלים האירופיים והטלת קנס גבוה. עם זאת, ביולי 2020 הכריז CAS (בית המשפט לבוררות בספורט) כי "מנצ'סטר סיטי לא הסוותה מימון הון כתרומות חסות, אך לא הצליחה לשתף פעולה עם רשויות אופ"א". ההשעיה מהמפעלים האירופיים בוטלה, עם זאת, מכיוון שסיטי לא עמדה בדרישות אופ"א להציג את כל המסמכים הנוגעים לכספיהם ובסופו של דבר נקנסו בסך 10 מיליון ליש"ט.
נשקי אותי שלא לציטוט
נשקי אותי שלא לציטוט (ברוסית: Поцелуй не для прессы) הוא סרט עלילתי רוסי, סרט הביכורים של אולגה ז'ולינה. הסרט צולם בסוף שנת 2002, אך לא הגיע להקרנה, ויצא מיד ב-DVD רק בשנת 2008. הדמות הראשית של הסרט היא הדיילת לשעבר טטיאנה (בגילומה של דריה מיכאילובה), שבעלה (בגילומו של אנדריי פאנין) הופך לפקיד ממשלתי בכיר ואז לנשיא רוסיה.
בתקשורת הרוסית והזרה הסרט מכונה בדרך כלל "סרט על פוטין" בשל העובדה שיש הרבה מקבילות ברורות בין עלילת הסרט לבין חייו של ולדימיר פוטין לפני בחירתו לנשיא (מוצא לנינגרדי, נישואין לדיילת, עבודה בחברה רוסית-גרמנית, עבודה כיועץ למושל, עיכובים מתמידים ואפילו צירוף מקרים "מקרי לחלוטין" של שמו של הגיבור עם שם בדוי מבצעי של אב טיפוס מסווג בשלב הרבה יותר מאוחר). עם זאת, יוצרי הסרט התעקשו כי דמות הגיבור נבחרה באקראי והסרט אינו עיבוד לביוגרפיה של הנשיא האמיתי.
עלילה.
הסרט מתחיל בסצנה שבה הדמות הראשית, טטיאנה פלאטובה, נוהגת דרך פטרבורג במכונית עם בתה בתיכון, דנה עמה במסה שלה על יבגני אונייגין ועוברת תאונה. הבת לא נפגעת, אך טטיאנה נפצעת קשה, היא נלקחת לבית החולים ומכינים אותה לניתוח, בזמן שהרופאים מנסים למצוא את בעלה, שעובד כיועץ למושל.
במקביל, סיפור היכרותה של טטיאנה עם בעלה מוצג כפלשבקים. טטיאנה, דיילת צעירה מקלינינגרד, במהלך אחת הטיסות ללנינגרד פוגשת את אלכסנדר פלאטוב הצנוע. פהם מתאהבים זו בזה ובמשך שנתיים טטיאנה ואלכסנדר התראו במהלך הגעתה ללנינגרד. טטיאנה לומדת שאלכסנדר סיים את הפקולטה למשפטים באוניברסיטת לנינגרד ועובד בחברה לידידות סובייטית-גרמנית, הוא דובר גרמנית שוטפת ובעל תואר בסמבו. לבסוף, אלכסנדר מציע לה נישואין. עד מהרה יש לזוג בת. אלכסנדר נשלח לגרמניה והמשפחה עוברת דירה. טטיאנה מכבידה על תפקיד עוזרת הבית והיא מקבלת עבודה כמורה לספרות רוסית בבית ספר בשגרירות הסובייטית. שם היא מטמיעה בתלמידיה אהבה ל"יבגני אונייגין", שהיא עצמה מכירה בעל פה.
פלאטוב מגיע לבית החולים, שם עברה טטיאנה ניתוח. מתברר שבאותו יום פוצצה המכונית בה היה אמורה לנסוע פלטוב. המושל מעודד אותו להשתמש במעגל האבטחה כדי להגן על עצמו ועל משפחתו, אך פלטוב מסרב לרעיון זה.
לאחר הניתוח טטיאנה לא יכולה להתחיל ללכת זמן רב, ורק ההתמדה והטיפול של משפחתה והרופא מחזירים אותה לחיים מלאים. הביקור בדאצ'ה של בני פלאטוב של חבריהם הוותיקים ואדים ונינה מוצל על ידי העובדה שמישהו מצית את הדאצ'ה. אולם פלטוב ו-ואדים מצליחים להציל את בנותיה וחמותה של פלטוב מהאש.
פלאטוב מונה לתפקיד פוליטי בכיר במוסקבה, לשם עבר עם משפחתו. טטיאנה ובנותיה כמעט ולא רואות אותו, מכיוון שהוא לא חוזר מהעבודה עד חצות. אולם פלטוב מסכים לקחת את טטיאנה איתו לטיול בצ'צ'ניה, שם המלחמה משתוללת. הוא מבקר ביחידות צבאיות, ובאחד הביקורים טטיאנה מזהה את תלמידה אליושה. מתברר כי אליושה למד בעל פה את "יבגני אונייגין" והתמכר לשירה. בשל פגישה זו התעכבו פלטוב וטטיאנה, מה שמאפשר להם להימנע ממוות: בדרכם, חמושים תוקפים שיירה צבאית ישירות מולם.
עד מהרה הופך פלטוב לנשיא; לאשתו, הוא אומר שהוא עצמו לא יודע "אם הוא רוצה את כל זה", אלא "החיים הם כאלה". בברלין מכינים את מסיבת העיתונאים הגדולה של פלטוב, אך הוא מאחר שטטיאנה עצמה מתחילה לענות על שאלות העיתונאים אודות החוב החיצוני של רוסיה, השחיתות וחופש הביטוי. תשובותיה מעוררות תשואות; לבסוף הופיע בפתח האולם, מצטרף פלאטוב למחיאות הכפיים ואז מנשק את אשתו מול הקהל (מבטא את המילים שהפכו לשם הסרט).
בסצנת הסיום של הסרט, מראים את משפחת פלאטוב בפיקניק בשטח. "סוף סוף אנחנו לבד!" – אומרת טטיאנה. המצלמה נסוגה לאחור ומתברר שבמרחק מסוים כשהם יושבים סביב המדורה עם בנותיהם, הם מוקפים בטבעת מאבטחים צפופה.
הפקה.
הרעיון המקורי לסרט שייך לפאבל רומנוב ואנטולי וורופייב, האחרון היה שותף לכתיבת התסריט והמפיק הכללי (בכתוביות הפתיחה של הסרט הוא נקרא אנטולי ירגולסקי). ההנחה הייתה שהבמאי יהיה אולג פומין, אך הוא היה שקוע בעבודה על הסדרה "נקסט" וכתוצאה מכך פומין הסתפק בתפקיד המנהל האמנותי ואולגה ז'ולינה שימשה כבמאית, במה שהיה לסרט הביכורים שלה.
הצילומים החלו בנובמבר 2002 והתקיימו במוסקבה, סנקט פטרבורג, ברלין ודרזדן. כמה סצנות צולמו בקלינינגרד, אך הן לא נכללו בגרסה הסופית של הסרט. הסרט צולם תוך 23 יום. לדברי אולגה ז'ולינה, "רצינו לעשות סרט על אישה שקשה לה כי בעלה עסוק כל הזמן, לעיתים רחוקות הוא בבית והיא כל כך רוצה תקשורת ותשומת לב. כמה קשה לחיות עם אדם כזה. באופן כללי, על כל נשות אנשי העסקים”. איגור ליוואנוב, דמיטרי חראטיאן וקונסטנטין חבנסקי נבחנו לתפקיד הגברי הראשי, בעוד יקטרינה רדניקובה נבחנה לתפקיד הנשי. התקציב היה קטן, פחות מחמישה מיליון דולר, כשהצילומים מומנו על ידי משקיעים פרטיים (באחד הראיונות הזכיר אנדריי פאנין כי "הסרט צולם בכסף של הקומוניסטים בטולה, הייתה איזושהי מעורבות פוליטית").
כבר בדיווחים הראשונים אודות הסרט כינו את הסרט "סרט על גורלה הקשה של אשתו של פוטין" ו"הסרט העלילתי הראשון על פוטין". אנדריי פאנין תיאר את הסרט כ"סרט על הנשיא, שצולם מעיניה של אשתו", וציין שהוא לא הבין מיד ש"סרט על משפחת פוטין" מצולם, "שיחקתי מלודרמה משפחתית, דמות אחרת לגמרי, ואז ניחשתי: אותו!...". בהמשך אמר השחקן כי הוא "התבקש לגלם אדם מסוים, דמות פוליטית מרכזית" ו"במהלך הצילומים נראה פתאום שזה נהיה כמו פוטין." כשסיפר על כך לבמאי, “היא הביטה בי בתדהמה. היא אפילו לא חשבה על זה". עם זאת, פאנין לא ניסה לתאר באופן ספציפי את גיבורו הדומה כלפי חוץ לפוטין והדמיון האפשרי הוא מקרי למדי.
בראיון בשנת 2003 הודה השחקן אלכסנדר בליאבסקי, ששיחק את תפקיד המושל, כי "מאירועי חייו ומציאות מסוימת, הצופה יכול לנחש כי אב הטיפוס של הגיבור שלי הוא אנטולי סובצ'אק", בעוד שפרטי הביוגרפיה של הגיבור של אנדריי פאנין "מעלים הנחה שולדימיר פוטין הצעיר שימש כאב הטיפוס שלו... ניתן לומר על תנאי שמדובר בסרט – תוך התחשבות בטכניקה האמנותית – על שנותיו הצעירות של ולדימיר פוטין".
לאחר סיום הצילומים הסרט לא יצא לאקרנים ולמעשה "שכב על המדף" במשך חמש שנים. המפיק אנטולי וורופייב הסביר את העיכוב בשחרורו של הסרט, במיוחד בכך שהוא מילא תפקידים ממשלתיים במשך מספר שנים (בשנים 2002–2004 שימש כסגן מושל, לאחר מכן כסגן מושל מחוז טולה, בשנים 2005–2007 מונה לסגן ראש ממשלת מחוז סטברופול) ורצה להימנע מ"ניגוד עניינים".
ה-DVD לסרט יצא ב-14 בפברואר 2008 ותוזמן לחפוף את חג האהבה. המפיק הסביר את השחרור ב-DVD ברצונו "שהסרט יגיע לאנשים בכל רחבי הארץ המתגוררים במקום בו אין בתי קולנוע, ולא רק בערים" ותאריך ההפצה הוסבר בכך שזה היה "סרט על אהבה" ו"יכול להיות מתנה מצוינת לאישה אהובה"