אלגבראות בנך קרויות על שמו של סטפן בנך.
שעה טובה
שעה טובה הוא שבועון חרדי שיצא בעבר בין 1987 ל-2018, וזוהה עם הימין, העיתון נסגר עקב קשיים כלכליים.
היסטוריה.
בשנת 1987 נוסד שבועון חרדי בשם "השבוע". עורכו הראשון של העיתון, שמאוחר יותר עבר לערוך את "שעה טובה", היה אשר צוקרמן. במקור העיתון היה במתכונת של דו-ירחון, היוצא אחת לחודשיים או לקראת החגים, אולם בתקופה מאוחרת יותר הפך העיתון לשבועון ונקרא בשעתו "השבוע של משפחה". בשבועות הראשונים החל העיתון לצאת במתכונת שבועית, ואנשי צוותו התפצלו לשני שבועונים מתחרים: "משפחה" ו"השבוע".
מ. ארבל, שכתב רבי המכר "קשר גורדי" ו"בלתי הפיך", פרסם את ספריו בהמשכים בעיתון, ומאז שנת 2000 ועד 2009 התפרסמו בו סיפורי מתח בהמשכים מאת הסופר נחמן גרשונוביץ.
ב-2003 נאלץ עורך העיתון להתפטר, וזאת לאחר שפרסם כתבות בגנות חסידות גור. בעקבות התפטרותו חדל העיתון לצאת לאור, ולאחר זמן הופיע בשם החדש "שעה טובה". למרות השם החדש, נותרה צורתו החיצונית כשהייתה. סגנון העיתון כמו גם כותביו ובעלי הטורים נותרו אף הם כבגלגולו הקודם.
ב-2007 נרכש העיתון על ידי אשר דויטש, איש עסקים חסידי צעיר, ואשר צוקרמן, המשמש גם כעורך-עמית וככותב טור בו. זמן קצר לאחר מכן מינו את אהרן קליגר כסמנכ"ל, ולאחר מספר חודשים הצטרף העיתונאי דוד זאב רוטנברג כיועץ תוכן וכאחראי על השבועון, אך כעבור זמן קצר פרש.
ב-2008 העיתון נקלע לקשיים כלכליים, ואיש העסקים יואל ערבליך קנה את חלקו של אשר דויטש בעיתון, והצליח לשקם אותו מבחינה כלכלית.
בתחילת מאי 2018, העיתון חדל להופיע לחלוטין לאחר ש"נעקץ", לטענת עורכו, אשר צוקרמן, על ידי אחת מהחברות שעבדה עם העיתון. חודש וחצי לאחר מכן, פורסם כי העיתון אמור לצאת מחדש לאור, לאחר שמספר אנשי עסקים חרדים קנו אותו וערכו בו שיפורים שונים.
באמצע יולי 2018, העיתון חזר להופיע בחנויות - תחת הנהלה חדשה כשמחיר העיתון יורד מ-17.90 ל-9.90, כמו כן ארבעת המוספים (שעה טובה, שעה טובה בבית, שעה טובה לילדים ושעה טובה במטבח) מתמזגים לגיליון אחד, השינוי לא צלח והעיתון נסגר.
עליית בעלי התוספות
עליית בעלי התוספות (מכונה גם עליית שלוש מאות הרבנים), הייתה תנועה של קבוצות עולים, שהגיעו בתקופה הצלבנית לארץ ישראל החל מראשית המאה ה-13 ובמהלכה, מאנגליה ומצרפת. קבוצות אלו היו חריגות בגודלן ובהרכבן האנושי, וכללו מנהיגים ורבנים חשובים מבעלי התוספות.
בין העומדים בראש תנועת בעלי התוספות משנת 1210, היו רבי שמשון משאנץ ורבי יהונתן מלוניל. מאוחר יותר גם רבי יחיאל מפריז שלדעת חוקרים הגיע לארץ ישראל עם ישיבתו ב-1258. העולים האמינו שהתיישבותם בארץ ישראל תזרז את ביאת המשיח.
העולים התיישבו בירושלים תחת שלטון המוסלמים, אך הוצאו ממנה לאחר פרק זמן,
וכן בעכו כאשר שימשה כמרכז השלטון הצלבני בארץ ישראל, ובה התקיימה קהילה יהודית חשובה וגדולה. שתי הקהילות נחרבו במהלך המאה ה-13 וככלל האזור סבל ממלחמות רבות.
רקע.
בשנת 1099, לאחר מסע הצלב הראשון, החלה תקופה שליטה צלבנית בארץ ישראל במשך כ-200 שנה, במקוטע, ובאזורים משתנים, במקביל לשליטה מוסלמית חלקית או רבה בארץ. בשלב הראשון, התקיימה מדינה צלבנית בשם ממלכת ירושלים; ולאחר כיבוש ירושלים על ידי המוסלמים, התקיימה מדינה צלבנית במישור החוף הצפוני. במשך כל התקופה, התנהלו מערכות חוזרות בין הצלבנים הנוצרים לבין המוסלמים, שהסתיימו בכיבוש עכו, ב-1291, כאשר הארץ עברה לשלטון מלא של המוסלמים הממלוכים.
כאשר כבשו הצלבנים את ירושלים הם נתקלו בהתנגדותם החמושה של תושביה: יהודים ומוסלמים, אולם הם הצליחו לפרוץ אל העיר, וטבחו בתושביה. כך גם אירע ב-1099 בעת כיבושה של חיפה בה היו יהודים רבים.
בשנים 1104-1103, צרו הצלבנים על עכו ולאחר כיבושה נערך טבח בתושבי העיר, ונכחדה הקהילה היהודית החשובה והגדולה בה. באותן שנים פסקה הנהגת גאוני ארץ ישראל ששרידיה היו בצור.
החל משנת 1110 חל שינוי במדיניות הצלבנים כלפי המוסלמים והיהודים שחיו בארץ ישראל, כנראה, בשל הרצון לפתח את הכלכלה של הממלכה, שהייתה קשורה בחקלאות ובעבודת הכפיים של תושבי הארץ. בעקבות כך, כנראה התחדש היישוב היהודי בעכו. על פי כתבי הגניזה הקהירית הוא כלל הרכב חברתי מגוון: בעלי רכוש, סוחרים, תלמידי חכמים ועניים מרודים. קהילת יהודי עכו קיימה קשרים הדוקים עם יהודי מצרים. ידוע על ניסיון עלייתו של רבי יהודה הלוי בשנת 1140. בשנת 1166-1165 ביקר בעכו הרמב"ם ושהה שם חמישה חודשים. קשרי מכתבים בין הרמב"ם לדיין העיר, רבי יפת, נמשכו גם לאחר שהרמב"ם שב למצרים.
בימי שלטון הצלבנים גדל זרם העולים לרגל מארצות המזרח הקרוב ומארצות אירופה הנוצריות. בין היתר סייעה לכך תנועת האוניות התכופה, שנוצרה בין נמלי דרום אירופה לארץ ישראל. חלק מעולי הרגל השתקעו בארץ ישראל וחלקם חזרו לארצות מוצאם ופרסמו מידע רב על ארץ ישראל, אתריה ותושביה.
עם הנוסעים היהודים המפורסמים שביקרו בארץ ישראל במאה ה-12 נמנים, בנימין מטודלה, אשר תיאר את הקהילה היהודית בעיר עכו ואת מעמדה בשנת 1170: "והיא תחילת ארץ ישראל, והיא יושבת על הים הגדול ושם הנמל הגדול לכל התועים [הצליינים הנוצרים]". וכן הנוסעים פתחיה מרגנסבורג (1180) ויעקב בן נתנאל הכהן.
בעקבות כיבושיו של צלאח א-דין, שהמכריע שבהם היה בשנת 1187, הוצאו הצלבנים מגב ההר הארצישראלי, ובכלל זה מירושלים. תחת זאת, הוקמה רשות שלטונית צלבנית במישור החוף הצפוני, ועכו הייתה בירתה.
עליית בעלי התוספות.
תנועת העלייה של תלמידי בתי המדרש של בעלי התוספות החלה בשנת 1210 בקירוב, ונודעה גם בשם "עליית 300 הרבנים". יהודי צרפת ואנגליה התעוררו לעלייה לארץ ישראל, בין השאר, כתגובה להתלהבות הדתית הנוצרית ולמאמצי אנשי מסעות הצלב לגייס כוחות באירופה לשחרור "ארץ הקודש". העולים היהודים הצליחו להשיג מכתב חתום מ"מלך ירושלים" ז'אן דה בריין, חמיו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1194-1250).
על פי ההיסטוריון אריה מורגנשטרן לוותה עלייה זו במתח משיחי רב על רקע המלחמות בין הנוצרים למוסלמים שנתפסו כמבשרות את הגאולה הקרובה לבוא. בנוסף, נערכו חישובי קיצים שהראו כי מועד הגאולה קרוב. העולים האמינו כי יש ליטול חלק פעיל בתהליך קיבוץ הגלויות על ידי התיישבות בארץ ישראל. מאידך, הוא מציין כי לצד התסיסה המשיחית והפעילות בקרב יהודי צרפת ואנגליה, המגמה בקרב יהודי אשכנז באותה תקופה הייתה הפוכה. קהילות אלו אשר חששו מתגובת הסביבה בה חיו, בחרו להדגיש את הערך של חזרה בתשובה והצניעו את שאיפות הגאולה של עם ישראל. לדבריו, על אף כישלונה המעשי של עליית בעלי התוספות, פעולתם הייחודית בה השתתפה קבוצה גדולה של עולים ובהם מנהיגים ואנשי רוח, נרשמה בזיכרון הקיבוצי כתנועה שחרתה על דגלה את זירוז הגאולה.
מובא בתוספות, שההלכה לפיה בני זוג יכולים לכפות אחד על השני לעלות לארץ ישראל, אינה נוהגת בזמנם בשל סכנת דרכים. רבינו חיים כהן, תלמידו של רבנו תם ומחשובי בעלי התוספות, צוטט כמי שאמר "דעכשיו אינו מצווה לדור בארץ ישראל, כי יש כמה מצוות וכמה עונשין, דאין אנו יכולין ליזהר בהן ולעמוד עליהן". טעם אחר הובא בשמו והוא סכנת הדרכים. למרות זאת התקיימה עלייה זו לארץ ישראל של בעלי התוספות, עוד בחייו של רבינו חיים. נראה שהעולים לארץ לא הלכו בשיטתו ההלכתית של רבי חיים, ויש שראו בכך הבדלים בין בתי מדרש שונים בין בעלי התוספות.
הגל הראשון.
בגל הראשון, בין השנים 1209–1211, עלו לארץ ישראל כשלוש מאות יהודים, בהם כמה ממנהיגיו הרוחניים של הדור ובראשם רבי שמשון משאנץ ורבי יהונתן מלוניל, רבי משה קצין, רבי יוסף שם טוב, האחים ר' מאיר ור' יוסף מקלצון ואחרים. חלקם התיישבו בירושלים בפרק הזמן שבו העיר נשלטה על ידי המוסלמים, ובראשם צלאח א-דין. לאחר שנכבשה מידי הצלבנים של "ממלכת ירושלים". א-דין התיר את ישיבת היהודים בעיר. בשנת 1229 הוצאו היהודים, הללו ואחרים, מירושלים, וכניסתם אליה נאסרה, בשל אחד מסעיפי הסכם שנחתם בין הקיסר פרידריך השני עם שליט הארץ אז הסולטאן הממלוכי אל-כמאל. כאשר ההסכם פקע, חזרו היהודים אל ירושלים.
אולם, בשנת 1244 נכבשה ירושלים על ידי הממלוכים ממצרים. הם גרשו ממנה את הנוצרים ואת היהודים, אשר ברחו לשכם.
חלקם האחר של העולים השתקע בעכו, שהייתה מרכז המדינה הצלבנית ובה מצאו נוצרים דוברי צרפתית. העולים ייסדו בעכו בית מדרש כדוגמת בעלי התוספות והיא הפכה אז למרכז התורה בארץ ישראל.
על חשיבותם של חכמי עכו והשפעתם הרבה על העולם היהודי ניתן ללמוד מדברים הכתובים בספר התשובות של רבי שלמה בן אדרת (הרשב"א), בן המאה ה-13, ביחס לחכמי עכו: "מנהג מכל חכמי ארץ ישראל וכל חכמי בבל, השואלים שאלה, לא יחתום בה שום אדם, וכך אומרים: יורונו חכמי עכו משאלת כך וכך".
בשנת 1215 שלח אחד העולים מצרפת בשם מנחם החברוני איגרת שבה סיכם בין השאר את מסורת זיהויים של המקומות הקדושים ליהודים בארץ ישראל שלמד להכיר בשנות מגוריו בה, מפי היהודים יושבי הארץ.
בשנת 1218 ערך המשורר יהודה אלחריזי מסע בארץ ישראל. בספריו תיאר מסעו זה ובין השאר ציין גם חלק משמות הרבנים שעלו בעליית 300 הרבנים. בעקבות גל עלייה גדול זה הגיעו עולים נוספים מאירופה וממקומות נוספים לארץ ישראל.
מסורות שונות מצביעות על מספר קברים של העולים בעלייה זו גם בחיפה, בטבריה ובגוש חלב.
עליית רבי יחיאל מפריז.