דמיטרי מָזוֹ (נולד ב-4 באוקטובר 1963) הוא אדריכל ישראלי. בבעלותו משרד אדריכלים ומתכנני ערים (DMazo) אשר עוסק בפרויקטים אורבניים, בתכנון מבני מגורים, מוסדות ציבור, בעיצוב פנים של חברות היי-טק ובתים פרטיים. מזו חבר באגודת האדריכלים של ברית המועצות, חבר בעמותת האדריכלים בישראל וכן חבר באגודת מהנדסי הערים של ישראל.
ביוגרפיה.
מזו נולד במוסקבה ב-1963. בתום לימודיו התיכוניים קיבל תעודת בגרות בהצטיינות בבית הספר מס' 127 ובגיל 17 החל ללמוד אדריכלות ובינוי ערים במכון לאדריכלות במוסקבה בפקולטה לאדריכלות ובינוי ערים, בקבוצה של פרופ' ב' ג' בארקין, פרופ' א' ב' נקרסוב ומ' בלוב, וקיבל תעודת אדריכל[1]. בשנת 1986 הוא סיים את לימודיו וקיבל תואר שני בארכיטקטורה .March כבר בגיל 24 מזו זכה בתחרות אדריכלים צעירים והפך לחבר הצעיר ביותר באגודת האדריכלים של ברית המועצות.
עם סיום לימודיו, החל מזו לעבוד כאדריכל במכון מרכזי לתכנון בנייני מופעים וספורט במוסקבה.
בשנת 1990 עלה עם משפחתו לישראל, והחל לעבוד במשרד ב. ברוך י. סלמון בחיפה.
בין השנים 1991–1992 עבד במשרד יער בתל אביב.
בשנת 1992 ייסד מזו סטודיו לאדריכלות בשם DMazo אשר פועל עד היום. הסטודיו ממוקם בתל אביב ומבצע פרויקטים בתחומים רבים וביניהם אדריכלות ותכנון ערים.
במהלך השנים מזו כיהן בתפקידים ציבוריים רבים, כגון: אדריכל מחוזי לתכנון ערים במשרד השיכון במחוז תל אביב (1994-1995); ממלא מקום מתכנן מחוז תל אביב וראש צוות תכנון של העיר תל אביב-יפו (1995-2000); אדריכל המועצה המקומית הר אדר (1996-2000); חבר ועדות מקומית ומחוזית משותפות לתכנון תע"ש (2000-2005); מהנדס הוועדה המקומית "הדרים" (2000-2004); מהנדס העיר הוד השרון (2004–2006).
בשנת 2006 הוא מונה למפקח מטעם המדינה על פינוי ההתנחלויות מרצועת עזה. ב-2012, הוא מונה לחוקר בהשגות לתוכנית לחיזוק מבנים והכנת ישראל לרעידות אדמה (תמ"א/38). משנת 2016, הוא עבד כחוקר בהשגות על תוכניות הרכבת הקלה המהירה בתל אביב (הקו הסגול והקו הירוק).
כמו כן, בשנים 1998–2006 מזו לימד אדריכלות במכללת יהודה ושומרון באריאל (לימים אוניברסיטת אריאל בשומרון).
בשנת 2010, קיבל תואר פרופסור מטעם האקדמיה הבינלאומית לאדריכלות שליד UNESCO.
פרסים.
מזו זכה בתחרויות שונות ובפרסים רבים, ביניהם: הפרויקט הטוב ביותר של ברית המועצות לשנת 1986- שיקום תיאטרון אקדמי על שם מייקובסקי; מרכז קונגרסים על אי בנהר מוסקבה- פרס בביאנלה בסופיה (1986); פרס OISTATT בהולנד על פרויקט תיאטרון PLAYHOUSE באמסטרדם (1987); פרס SKIA על פרויקט מרכז בידור ובילוי של העיר בקורייני, גאורגיה (1987); פרס ראשון בתחרות התיאטרון המוזיקלי במגדן (1987); פרס שני עבור פרויקט מרכז בילוי וספורט בדרחן, מונגוליה (1987); פרס שני עבור פרויקט מרכז אדמיניסטרטיבי של העיר גז'ל (1988); פרס ראשון בתחרות עתיד הבית התל אביבי (1994); פרס ראשון על מתנ"ס ברובע י"ב באשדוד (2005) ואחרים.
פרויקטים נבחרים.
אתר האולימפיאדה בסוצ'י 2014.
בשנת 2006, זכה מזו בתחרות של תכנון מתחם המשחקים האולימפיים בסוצ'י 2014. הקונספט הראשוני של מזו היה בניית חלל מרכזי פנימי, שסביבו מתרכזים מבנים קטנים נוספים, ושדרה אחת גדולה אשר מתחברת לכביש הראשי. המטרה הייתה לראות את הלפיד האולימפי מהכביש. בפועל, מסיבות פוליטיות, ביטלו את השדרה המרכזית והכניסה הועברה למקום אחר.
חיים אישיים.
מזו נשוי ואב לשתי בנות. מתגורר כיום ברמת-גן.
קישורים חיצוניים.
http://www.dmazo.com/
https://web.archive.org/web/20160804130850/http://www.isra-arch.org.il/upload/docs/dm.pdf
ויקו טוריאני
ויקו טוריאני (באיטלקית: Vico Torriani); 21 בספטמבר 1920 - 26 בפברואר 1998, היה שף, שחקן קולנוע וזמר להיטים שווייצרי ממוצא לומברדי.
ביוגרפיה.
ויקו טוריאני נולד בז'נבה, שווייץ, במשפחה ממוצא לומברדי, בשם "לודוביקו אוקסנס טוריאני" (Ludovico Oxens Torriani). הוא גדל בסנט מוריץ, שם עבד כשף בבית מלון, במקביל להופעותיו כזמר. הוא פתח מסעדה בבזל וכתב ספר בישול. ב-1945 זכה בתחרות לכישרונות צעירים ולאחר מכן יצא לסיבוב הופעות במערב אירופה. ב-1949 נכנס למצעד הפזמונים השווייצרי וב-1951 למצעד הפזמונים הגרמני ומשם לטלוויזיה הגרמנית, שם זכה לתוכנית אירוח.
טוריאני התחיל להופיע בסרטים מוזיקליים, באופרטות ובתיאטרון מוזיקלי. תחילה גילם תפקידי משנה, אך ב-1955, בסרט Ein Herz voll Musik הופיע בתפקיד הראשי וכך גם בשנה שלאחר מכן, ב-Santa Lucia מכאן והלאה היה לכוכב סרטים מוזיקליים וסדרות טלוויזיה מוזיקליות.
ב-1995 הוענק לו פרס במבי על מפעל חייו. טוריאני שר ב-12 שפות, בהן איטלקית, גרמנית, צרפתית ועברית ודיבר חופשי בשש שפות.
סטאווישין
סטאווישין (בפולנית: Stawiszyn) היא עיירה במחוז קאליש שבפרובינציית פולין גדול בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב.
לסטאווישין הוענקו זכויות עיר בשנת 1291, ובשנת 1331 הוחרבה בידי הגייסות הצלבניים שעברו בה. בסוף המאה ה-17 שוקמה העיירה, ובמאה ה-18 התפתחה.
יהודי סטאווישין.
יהודים התיישבו בעיירה בתחילת המאה ה-18, ועד אמצע המאה ה-19 היו כפופים יהודי היישוב לקהילת קאליש הסמוכה. שרפה גדולה שפרצה ביישוב בשנת 1900 פגעה קשות ביהודי המקום. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-800 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בתחילת מלחמת העולם השנייה הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה, הגבלות תנועה, החרמת רכוש וחובת תשלום סכומי כופר. ב-19 בינואר 1940 גורשה קבוצה ראשונה של יהודים מהעיירה לקאליש, וב-12 בפברואר 1940 גורשו יתר יהודי היישוב לגטו שהוקם בקוז'מינק הסמוכה, שם חלקו את גורל יתר יהודי המקום.
משה רבפוגל
משה מאיר רבפוגל (נולד ב-24 ביוני 1955 בכפר סבא), הוא מהנדס תקשורת, מומחה לתאימות וקרינה אלקטרומגנטית, ודו קיום בצוותא ללא הפרעות, במישור התדר. ומחברם של מאמרים וספרים בנושא עיקרי האמונה לפי הרמב"ם, ותורת החסידות. רבפוגל הוא סא"ל במילואים.
ביוגרפיה.
רבפוגל נולד להורים ניצולי שואה, שעלו מפולין בשנת 1948. בשנת 1966 לרגל עבודתו של האב שאול בנמל, עברה המשפחה להתגורר באשדוד. משה למד בבית הספר היסודי "נתיבים", ובבית הספר התיכון רוגוזין (מקיף ג') בעיר.
התגייס לצבא כעתודאי ולמד הנדסת חשמל ואלקטרוניקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. הוא עבר טירונות במהלך מלחמת יום הכיפורים, ובעטייה נאלץ להפסיק את לימודיו באופן זמני. השתחרר משירות סדיר בדרגת סגן, ובמהלך שירות הקבע שימש בתפקידים בתחום הטכני, בפרט בתחום התאימות האלקטרומגנטית שמטרתו לאפשר קיום בצוותא של מערכות שידור מסוגים שונים ללא הפרעות הדדיות.
במהלך השירות הצבאי והלימודים באוניברסיטה, התקרב רבפוגל למשנתו של ישעיהו ליבוביץ. הוא נפגש איתו כמה פעמים בביתו ולימים כתב ליבוביץ לרבפוגל מכתב שבו שיבח את הספר "יסוד הבניין" שנדפס בשנת 1989. במקביל נפגש עם הרב יוסף קאפח, בנושא גישתו הייחודית של הרמב"ם לאמונה. כתוצאה מהמפגשים עם שני אישים אלו החל בתהליך של חזרה בתשובה, ובשנת 1983, עם נישואיו למינה, החל רבפוגל לנהל אורח חיים דתי.
עוד בעת לימודיו באוניברסיטת באר שבע, נוצר קשר בין רבפוגל לתנועת חב"ד. הוא התרשם מפעילותו של שליח חב"ד באוניברסיטה ועסק בכתבי הרבי מלובביץ', הרב מנחם מנדל שניאורסון. הקשר עם חב"ד העמיק בעקבות מפגש עם פרויקט ילדי צ'רנוביל, והוא החל למסור שיעורים על פרשת-השבוע ועל ספר התניא בבתי כנסת ברמת גן ובאזור.
אתר מרחבקוק.
בשנת 2004 יזם רבפוגל והקים את אתר "מרחבקוק". באתר כ-700 שאלות ותשובות בענייני אמונה ויסודותיה על פי הרמב"ם והשולחן ערוך. מלבד משה עונים לשאלות הרב יעקב אריאל, רבה הראשי של רמת גן, הרב צבי כהן, רב מערב בני ברק ועוד.
באתר גם כתבים של רבפוגל בנושאי פרשת השבוע ברוח חב"ד והרמב"ם, וכן מנוע חיפוש בשם "קשר אמיץ", שבו מוסדות חסד בישראל ובעולם.
רודריג (אי)
האי רודריג (בצרפתית: île Rodrigues) הוא אי ששטחו כ-108 קמ"ר, השוכן במערב האוקיינוס ההודי, כ-560 קילומטרים צפונית-מזרחית לאי מאוריציוס. האי הוא חלק מארכיפלג איי מאסקרן הכולל גם את האיים מאוריציוס וראוניון. רודריגז הוא אי גבוה שמקורו געשי, מוקף שונית אלמוגים, ולחופיו מספר איים לא מיושבים זעירים.
האי שייך לרפובליקת מאוריציוס, ומבחינה מנהלית הוא חבל אוטונומי הנשלט על ידי "האספה האזורית של רודריגז" שבירתו העיר פורט מתהורין .
בשנת 2014 התגוררו באי 41,669 תושבים, רובם ממוצא אפריקני וצרפתי. כלכלת האי מבוססת בעיקר על דיג, חקלאות, אמנות, וכן על ענף התיירות המתפתח.
האי רודריגז, יחד עם האיים אגלגה וסנט ברנדון, מנוהלים על ידי משרד השלטון המקומי של האיים החיצוניים.
אל רודריגז ניתן להגיע במעבורת ובטיסות היוצאות מהאי הראשי ומהאי ראוניון.
היסטוריה.
האי נקרא על שמו של מגלה הארצות הפורטוגזי דום דיוגו רודריגש (Diogo Rodrigues) בשנת 1528.
ביולוגיה.
האי התאפיין במגוון רב של מיני צמחים ובעלי חיים אנדמיים, מאז המאה השבע עשרה נכחדו רבים ממינים אלו. סוליטר רודריג היה עוף שאיבד את יכולתו לעוף שנכחד בסוף המאה ה-18. המין שועל-מעופף רודריג, מין אנדמי של עטלף פירות מצוי בסכנת הכחדה.
כחלק ממאמצי הרשויות לשמר את היערות שבּוֹרְאוּ, הוכרזו בשנות השמונים של המאה העשרים האיונים הסמוכים – איל קוקו (Île aux Cocos), ואיל סאבלה (Île aux Sables) – כשמורות טבע.
אולי שטיליקה