בתחילת שנת 2000, לוינסקי החלה להופיע בפרסומות בטלוויזיה עבור חברת הדיאטה "ג'ני קרייג", תמורת מיליון הדולר. ההסכם עם החברה חייב את לוינסקי להוריד כ-18 קילוגרם או יותר תוך שישה חודשים. לוינסקי אמרה כי למרות רצונה לחזור לחיים פרטיים יותר, היא זקוקה לכסף כדי לשלם שכר טרחה משפטי, והיא האמינה במוצר. דוברת חברת "ג'ני קרייג" אמרה על לוינסקי, "היא מייצגת אישה פעילה של ימינו עם אורח חיים קדחתני. ויש לה בעיות משקל ומאבקי משקל במשך זמן רב. זה מייצג הרבה נשים באמריקה". החברה הפסיקה לפרסם מודעות עם לוינסקי בפברואר 2000, סיימה את הקמפיין שלה לחלוטין באפריל 2000, ושילמה לה רק 300,000 דולר מתוך מיליון הדולרים שהובטחו לה.
במרץ 2002 הופיעה לוינסקי, שכבר לא מחויבת לתנאי הסכם החסינות שלה, בתוכנית ספיישל ברשת HBO, "מוניקה בשחור לבן". בה היא ענתה לשאלות הקהל הבאולפן על חייה ועל פרשת קלינטון.
בשנת 2003, לוינסקי אירחה תוכנית הכרויות בטלוויזיה, ברשת פוקס, שם ייעצה למתחרות צעירות שבחרו גברים שהוסתרו במסכות. כמה אמריקאים ניסו לארגן חרם על מפרסמים בתוכנית, כדי למחות על ניצולה של לוינסקי. אף על פי כן, התוכנית שודרה וזכתה תחילה לרייטינג גבוה מאוד. אך הרייטינג של התוכנית ירד במהירות, ולאחר עונה אחת בוטלה התוכנית.
בשנת 2005, לווינסקי מצאה שהיא לא יכולה להימלט מאור הזרקורים בארצות הברית, מה שהקשה על חייה המקצועיים והאישיים. היא הפסיקה למכור את קו התיקים שלה ועברה ללונדון, ללמוד פסיכולוגיה חברתית בבית הספר לכלכלה של לונדון. בדצמבר 2006 סיימה תואר שני. כותרתה של התזה שלה הייתה "בחיפוש אחר המושך הבלתי-חלקי: חקר השפעת צד שלישי ופרסום לפני משפט".
חזרה לפעילות ציבורית.
במאי 2014, לוינסקי כתבה מאמר למגזין "ואניטי פייר" שכותרתו "בושה והישרדות", ובו דנה בחייה ובשערוריה. היא המשיכה לטעון כי היחסים היו הדדיים וכתבה שבעוד שקלינטון ניצל אותה, מדובר היה בקשר בהסכמה. היא הוסיפה וכתבה: "אני בעצמי מתחרטת מאוד על מה שקרה ביני לבין הנשיא קלינטון...הגיע הזמן לשרוף את כובע הבארט ולקבור את השמלה הכחולה...כדי שאוכל להחזיר את הנרטיב שלי". זמן קצר אחר כך הכריז המגזין "ואניטי פייר", שהיא תהיה בעלת טור, ותכתוב על נושאים רלוונטיים שמעניינים אותה. היא גם החלה להיות פעילה נגד בריונות רשת, ופתחה חשבון טוויטר בו כתבה על עצמה כי היא: "פעילה חברתית, מרצה, כותבת ל'ואניטי פייר' וסורגת דברים בלי שרוולים".
באוקטובר 2017 צייצה לוינסקי את ההאשטג "Me Too", כדי לציין שהיא קורבן להטרדות מיניות ו/או תקיפה מינית, אך לא מסרה פרטים. היא כתבה מאמר ארוך ואישי בגיליון של "ואניטי פייר" במרץ 2018, ובו היא לא הסבירה ישירות מדוע השתמשה בהאשטג #MeToo באוקטובר. אך כתבה כי במבט לאחור על מערכת היחסים שלה עם ביל קלינטון, אף על פי שהיה בהסכמה, מכיוון שהוא היה מבוגר ממנה ב-27 שנים ובתפקיד עם הרבה יותר כוח משלה, לדעתה היחסים היוו "ניצול לרעה" מצד קלינטון. היא הוסיפה כי היא אובחנה כחולה בהפרעת דחק פוסט-טראומטית עקב החוויות שעברה לאחר גילוי היחסים.
בספטמבר 2018, נאמה לוינסקי בכנס בירושלים. לאחר נאומה היא ישבה עם המארחת, העיתונאית יונית לוי לסדרה של שאלות ותשובות. השאלה הראשונה ששאלה לוי הייתה האם לוינסקי חושבת שקלינטון חייבת לה התנצלות פרטית. לוינסקי סירבה לענות על השאלה וירדה מהבמה. בהמשך צייצה כי השאלה הועלתה בפגישה שקדמה לאירוע עם לוי, ולווינסקי אמרה לה ששאלה כזו אינה מקובלת ושלוי "הפרה את ההסכם בינינו". דובר חברת החדשות, שאירחה את הכנס ומעסיקה של לוי, הגיב כי לוי קיימה את כל ההסכמים שערכה עם לוינסקי ונענתה לבקשותיה.
בנובמבר 2018 לוינסקי חשפה בסדרת דוקמנטרית, "The Clinton Affair", בערוץ A&amp;E, פרטים שטרם סופרו אודות הרומן שניהלה עם קלינטון. הסדרה מעמידה במרכזה את גרסת לוינסקי לפרשייה.
בשנת 2019 היא התראיינה בתוכניתו של ג'ון אוליבר בערוץ HBO, שם הם דנו בחשיבות של פתרון בעיית השיימינג הציבורי, וכיצד מצבה היה שונה אם המדיה החברתית הייתה קיימת בתקופה בה השערורייה פרצה בסוף שנות התשעים.
לוינסקי הייתה שותפה בהפקתה של מיני סדרה על הפרשה, '", ששודרה בספטמבר 2021.
וושינגטון די סי
מוחמד דחלאן
מוחמד דחלאן (אבו פאדי) (, נולד ב-29 בספטמבר 1961) הוא פוליטיקאי ומנהיג צבאי פלסטיני. היה מראשי הביטחון המסכל ברצועת עזה ומראשי תנועת פת"ח.
ביוגרפיה.
עד הסכם אוסלו.
מוחמד דחלאן נולד בשנת 1961 במחנה הפליטים בח'אן יונס. משפחתו נמלטה מן העיירה חמאמה, שהייתה סמוכה לאל-מג'דל.
ב-1981 סייע להקים את ה"שביבה", תנועת הנוער של פת"ח. ב-1987 נעצר על חלקו באינתיפאדה וגורש לירדן. לאחר מכן, הצטרף לאש"ף ולפת"ח בתוניס, והתקדם בהדרגה בארגון תוך שהוא זוכה באמונו ובתמיכתו של יאסר ערפאת.
תקופת אוסלו.
ב-1994 לאחר חתימת הסכם אוסלו, חזר דחלאן לרצועת עזה, מונה לראש מנגנון הביטחון המסכל שם, ומעמדו עלה. עם זאת, בין דחלאן ובכירים אחרים במערך הביטחון הפלסטיני (כגון ג'יבריל רג'וב, ראש "הביטחון המסכל" בגדה המערבית דאז) התפתחו סכסוכים, אשר הפכו את דחלאן לדמות שנויה במחלוקת בציבור הפלסטיני. במהלך שירותו בתפקיד, דחלאן סיכל פיגועי טרור רבים, וקבע יחס תקיף כלפי האופוזיציה האסלאמית. כמו כן, ניהל דחלאן משא ומתן עם גורמים ישראלים ואמריקאים, ואף שולב בשיחות בוועידת קמפ דייוויד בשנת 2000. מספר גורמים ישראלים שהשתתפו בוועידה טענו כי דחלאן הציג בה דעות מתונות, ואף הסכים לסיפוח שני גושי התנחלויות ישראליים בגדה המערבית במסגרת חילופי שטחים.
האינתיפאדה השנייה.
הפופולריות של דחלאן בעיני הציבור הפלסטיני נפגעה לאחר שנקט עמדות מתונות יחסית במהלך האינתיפאדה השנייה, ובשל נסיונותיו, בתחילתה, למנוע פיגועים בשטח ישראל. במהלך 2001, דחלאן ביקר את תנועת חמאס והג'יהאד האסלאמי על החרפתה של האינתיפאדה והדגיש כי הפלסטינים צריכים לפעול נגד ישראל רק בשטחי 67', ובעיקר באופן עממי. במקביל, החל דחלאן להוות אופוזיציה לערפאת, וטען נגדו כי הוא לא השכיל לבנות את הרשות הפלסטינית באופן ראוי, אלא ביסס אותה על אנשים מושחתים המקורבים אליו אישית. דחלאן, בדומה לאבו מאזן, טען כי האינתיפאדה השנייה הייתה טעות, ורמז כי היעדר אסטרטגיה עקבית מצד הפלסטינים יוביל לשקיעה במאבקים פנימיים ובאנרכיה. על אף עמדותיו המוצהרות, גורמים ישראלים טענו כי דחלאן עצמו היה מעורב בטרור בתקופה הזו, באמצעות מקורבו רשיד אבו שבאכ ואנשי הביטחון המסכל, ואף האשימו אותו במעורבות ישירה בפיגוע באוטובוס הילדים בכפר דרום, שבעקבותיו הופצצה מפקדתו. עם זאת, קשריו של דחלאן עם הצמרת הישראלית והאמריקאית נשמרו והוא המשיך להיות "כתובת" למשא ומתן בהזדמנויות שונות.
בשנת 2002, דחלאן התפטר מתפקידו כראש "הביטחון המסכל" ברצועת עזה, בין השאר מתוך תקווה להפוך לשר הפנים החדש. ערפאת סירב למנותו לתפקיד זה, והציע לו את תפקיד היועץ הביטחוני – תפקיד שדחלאן דחה. מקורבו של דחלאן, רשיד אבו שבאכ עבר לאייש את המשרה ודחלאן נותר בעיני רבים בעל השפעה רבה על פעילות המנגנון.
מינוי אבו מאזן כראש ממשלה ורצונו להחליף כמה מהשרים בממשלה הפלסטינית הוביל למינוי דחלאן לשר הפנים באפריל 2003. במהלך כהונתו בתפקיד, המשיך לשאת ולתת עם ישראל וארצות הברית והבטיח לפעול למניעת טרור ולהחזרת שלטון החוק. סיום ההודנה והתפטרות אבו מאזן בספטמבר, פחות מחצי שנה לאחר מכן, הובילו להדחת דחלאן והחלפתו על ידי נצר-יוסף בשתאווי.
גם בהיעדר תפקיד מוגדר ברשות, דחלאן שמר על השפעתו בעזה באמצעות כוחות רבים הנאמנים לו בקרב פת"ח ובמערך הביטחון. דחלאן המשיך לבקר את ערפאת ואת השחיתות של ה"גווארדיה הוותיקה" בפת"ח, והתעמת עם מקורביו. עימותים אלו הגיעו לשיאם בקיץ 2004, במהלכו מינה ערפאת את אחיינו, מוסא ערפאת למפקד המשטרה ברצועה. המהלך נתפס על ידי רבים כניסיון מכוון להחליש את מעמד דחלאן ברצועה לפני יישום תוכנית ההתנתקות, והוביל להפגנות ולחטיפת אנשים המקורבים לערפאת בדרישה לבטל את המינוי.
שר לעניינים אזרחיים.
מות ערפאת ובחירת יורשו, אבו מאזן, בינואר 2005, חיזקו את מעמדו של דחלאן והוא מונה להשר לעניינים אזרחיים, או כפי שכונה "מחזיק תיק ההתנתקות". במהלך תפקיד זה דחלאן חזר לשאת ולתת באופן רשמי עם גורמים ישראלים ואמריקאיים, הן בנושאים ביטחוניים, כמו פריסת השוטרים הפלסטיניים ברצועה, והן בנושאים אזרחיים מובהקים, כגון פתיחת מעבר רפיח והפעלת "השיירות הבטוחות" בין הגדה לרצועה. דחלאן התפטר מתפקידו בסוף נובמבר 2005, כפי שדורש החוק הפלסטיני, כדי להתמודד ברשימת פת"ח בבחירות למועצה המחוקקת, בינואר 2006. בבחירות אלה נבחר דחלאן ברוב דחוק כנציגה של ח'אן יונס.
עימותי חמאס-פתח.
לאחר הבחירות לרשות הפלסטינית, הפך דחלאן לאחד הדוברים הבולטים של פת"ח כנגד ממשלת חמאס. במהלך העימותים בין כוחות חמאס ופתח בינואר 2007, איים דחלאן כי יפגע במנהיגי חמאס במידה ואלו לא יביאו לעצירת העימותים. אלו בתגובה האשימו את דחלאן כי הוא אחראי לפריצה לאוניברסיטה האסלאמית. במרץ 2007 מונה דחלאן על ידי אבו מאזן לראשות המועצה לביטחון לאומי, צעד שנתפס כמכוון נגד חמאס. במהלך החודשים מאי-יוני 2007 נהרגו או ברחו מרצועת עזה מרבית תומכיו הבולטים של מוחמד דחלאן, בהם: סמיח מדהון, ג'מאל אבו ג'ודיאן, סמיר משהראוי ומפקד ביטחון הפנים, רשיד אבו שבאכ. דחלאן באותה תקופה שהה מחוץ לרצועת עזה ועבר לאחר העימותים לגדה המערבית.
באוגוסט 2009 נבחר דחלאן כחבר הוועד המרכזי של פתח.
המשבר בפת"ח.