מחנה הריכוז ביאבוז'נו החל לפעול ב-15 ביוני 1943, כאחד ממחנות הלוויין של אושוויץ. במחנה התבצעו עבודות כפייה עבור תעשיית המלחמה הגרמנית. רוב האסירים במקום עבדו בכריית פחם ביאבוז'נו, בבנייה של תחנת הכוח "וילהלם" (שמה שונה לאחר המלחמה לתחנת הכוח יאבוז'נו) ועבור חברתו של אלברט שפר EnergieVersorgung Oberschlesien AG. בין עובדי הכפייה שבנו את המחנה היו שבויי מלחמה בריטים מסטלאג VIII-B בלמסדורף. על המחנה שמרה יחידה אשר מנתה כ-200 עד 300 אנשי אס אס אשר רובם היו גרמנים אתנים מפולין ומדינות אחרות. על המחנה פיקד קומנדנט ברונו פיטצה (Bruno Pfütze) וסגנו היה פאול וייסמן (Paul Weissman).
בכל עת היו עד 5,000 אסירים במחנה אשר הגיעו ממדינות שונות באירופה, כ-80% מן האסירים היו יהודים במוצאם. עת החל המחנה לפעול הושמדו כבר רוב יהודי יאבוז'נו (קהילה אשר מנתה כ-3,000 נפש לפני המלחמה) וכן רוב יהדות פולין, על כן האסירים היהודים במקום היו ממדינות אירופה אחרות. במחנה היו גם אסירים פולנים, גרמנים ואחרים, כמו גם שבויי מלחמה. קיימים 14 דיווחים על בריחה מוצלחת מן המחנה (כולל מספר שבויי מלחמה סובייטים אשר הצטרפו לפרטיזנים הפולנים). שיעור הישרדות האסירים במחנה היה נמוך בשל תנאי החיים הקטלניים במקום, רעב מתמיד, מחלות, עבודות פרך ואלימות רבה של סוהרים. כ-2,000 אסירים נרצחו ביאבוז'נו. חלקם לא נרצחו על ידי השומרים אלא על ידי עובדים אזרחים גרמנים של מכרה פחם, רובם חברי האס אה, אשר היו אחראים על אסירים בעת העבודה. בנוסף, כל חודש הוסעו במשאיות כ-200 אסירים, אשר לא היו עוד מסוגלים לעבוד, מיאבוז'נו לתאי הגז בבירקנאו, כך נרצחו אלפי אסירים נוספים ששהו במקום.
בליל ה-15 בינואר 1945 הופצץ המחנה על ידי חיל האוויר הסובייטי עם התקרבות חזית המלחמה למקום. המחנה פונה יומיים לאחר מכן, ב-17 בינואר. בספירה אחרונה שנערכה במחנה היו בו 3,664 אסירים. האס אס רצח כ-40 אסירים אשר נמצאו בלתי כשירים להעברתם ובעת הפינוי נותרו במחנה כ-400 אחרים חיים. כ-3,200 יצאו מן המחנה בצעדת מוות של כ-250 ק"מ מערבה. מאות מהם מתו בדרך למחנה הריכוז גרוס-רוזן בשלזיה תחתית, בהם כ-300 אשר נורו בטבח המוני שאירע בלילה השני לצעדה. ב-19 בינואר 1945 שוחרר המחנה על ידי יחידה של פרטיזנים פולנים מקומיים. שבוע אחר כך, כאשר הגיעו למקום כוחות החלוץ של הצבא האדום, כ-350 אסירים לשעבר היו עדיין בחיים. מפקד המחנה הנאצי פיטצה נהרג מאוחר יותר ב-1945.
התקופה הסטליניסטית.
החל מחודש פברואר 1945 החל המחנה לפעול כמחנה מעצר בשרות הנ.ק.ו.ד. הסובייטי ולאחריו בניהול משרד ביטחון הציבור הפולני ובמקום שהו "אויבי האומה". חלקם היו שבויי מלחמה גרמנים ואחרים, וכן משתפי פעולה עם הנאצים מרחבי פולין. במקום היו גם אזרחים ממוצא גרמני מאזור יאבוז'נו, כשאנוב וישובים נוספים, בהם נשים וילדים. באסירים היו גם פולנים שנעצרו בגלל התנגדותם לסטליניזם, כולל חברי ארגוני פרטיזנים לא קומוניסטים.
שמו של המחנה שונה זמן קצר לאחר המלחמה ל"מחנה העבודה המרכזי" והכיתוב הגרמני בשערו "העבודה משחררת" (Arbeit macht frei), הוחלף בכיתוב הפולני, "העבודה מאצילה את האדם" (Praca uszlachetnia człowieka). רוב האסירים במקום עבדו בבניית תחנת הכוח ביאבוז'נו, במפעלים סמוכים ובמכרות הפחם. הם הוחזקו במקום במחנות משנה נפרדים, לשבויי מלחמה, פרטיזנים ואזרחים. על השמירה הופקדו כ-300 חיילים מכוחות הביטחון הפנימי (Korpus Bezpieczeństwa Wewnętrznego) של פולין, להם סייעו כתריסר אזרחים. על פי דיווחים חלקיים מאותה תקופה של המחנה, בין השנים 1945 עד 1947, מתו במקום 1,535 אסירים, רובם (972) במגפת טיפוס. מחקרים מאוחרים יותר חשפו מספר גדול בהרבה של קורבנות וקיימות הערכות על פיהן בין השנים 1945 עד 1957 מתו במחנה 6,987 אסירים. רוב האסירים שמתו במקום היו ממוצא גרמני. החל משנת 1956 שופרו תנאי החיים במחנה ובמקום החל לפעול מוסד לנערים עבריינים.
אתר המחנה במאה ה-21.
באתר המחנה הוקם שיכון דירות הכולל בנייני מגורים וכן בית ספר יסודי למוזיקה, גן ילדים ובית תרבות. במקום אנדרטת זיכרון הנושאת כיתוב בפולנית ל"קורבנות ההיטלריזם 1939-1945", האנדרטה ניצבת במקום בו נרצחו עשרות אסירים על ידי האס אס בינואר 1945. לאחר שנפל המשטר הקומוניסטי בפולין הוצבה בשטח בית הספר מצבת זיכרון קטנה לאסירים הפוליטיים שהיו במקום. ב-23 במאי 1998 חנכו נשיאי פולין ואוקראינה, אלכסנדר קוושנייבסקי וליאוניד קוצ'מה אנדרטה נוספת, בשלוש שפות, המוקדשת "לכל הקורבנות התמימים, גרמנים, פולנים ואוקראינים, של הטרור הקומוניסטי אשר מתו או נרצחו" במחנה. האנדרטה הוקמה באתר קבר המוני ביער סמוך.
חסידות דש
בית הכנסת בסטובי
__ללא_תוכן_עניינים__
בית הכנסת העתיק בסטובי (ביוונית עתיקה: Στόβοι; ברומית: Stobi; במקדונית: Стоби), במרכז מקדוניה הצפונית המודרנית, התקיים במאות השלישית והרביעית לספירה הנהוגה.
אתר העתיקות של העיר ההיסטורית סטובי נמצא סמוך למפגש הנהרות אריגון ואקסיוס, על הדרך המוליכה מאגן הדנובה אל הים האגאי. סטובי, שהתקיימה עוד לפני הכיבוש המקדוני, הייתה עיר מסחר משגשגת, מרכז המינהל של הפרובינקיה הרומית 'מקדוניה סַלוּטַריס' (לימים 'מקדוניה סֶקוּנדָה') ומושב בישוף במאות הרביעית והחמישית. העיר חרבה במאה השישית וניטשה. בחפירות שנערכו בה נחשפו שרידי בית הכנסת מן התקופות הרומית והביזנטית. קיום בית כנסת עתיק בסטובי נודע כבר ב-1931, עם גילוי כתובת העוסקת בו, אבל שרידי מבניו אותרו ונחקרו רק בשנות ה-70 של המאה העשרים.
בית הכנסת העתיק של סטובי נמצא בתוך מכלול מבנים מאוחרים לו, שהחוקרים מכנים בשם "הבזיליקה המרכזית" ו"בית תהילים". זוהו בו שני שלבים בשני מפלסים לא חופפים. מבית הכנסת הראשון נותרו שרידים מעטים, שהמשמעותי בהם הוא עמוד שיש ועליו כתובת ארוכה, בת 32 שורות, ביוונית. ציון השנה בכתובת אינו ברור, והתאריך נתון במחלוקת בקרב חוקרי הכתב: שתי האפשרויות הן שנת 163 או שנת 279 לספירה. הכתובת מתייחסת למקדיש המבנה, קלודיוס טיבריוס פּוֹליכֿרמוֹס (Polycharmos), "אב הכנסת בסטובי" (Patër tës Stóbois Synagögës), שבנדבתו תוקן והורחב הבניין. ייתכן שתרם אגף מביתו שלו, כפי שניתן להסיק מתוכן הכתובת. "כתובת פוליכרמוס" מציינת את חלקי המבנה – "מקום קדוש" (hagios topos), שהוא כמשוער אולם ההתכנסות לתפילה, חדר הסבה (triklnion) וחצר מוקפת עמודים (tetrastoön), אך אין בממצאים כדי להמחיש תוכנית קרקע מוגדרת של המבנה. יש סימנים לכך שבית הכנסת משלב זה כלה בשריפה.
בית הכנסת מן השלב השני, שהקמתו מתוארכת לראשית המאה הרביעית, בנוי על גבי חלק מבניין בית הכנסת הראשון. משלב זה נותרה רצפת פסיפס מעוטרת בדגמים גאומטריים, דומים לאלה שנמצאו ברצפות אחרות בסטובי ובסביבתה. האולם המרכזי, שמידותיו 7.9 × 13.3 מ', מכוון לדרום-מזרח. בצמוד לקצהו המזרחי של האולם נמצאו שרידי משטח מוגבה, בימה, וכן נמצאו שרידי ספסל שנמשך לאורך הקיר הדרומי. בחדר סמוך, מדרום למבנה בית הכנסת, נמצא דימוי של מנורת שבעה קנים על פיסת קיר מטויח. במהלך פעולות שימור שנערכו באתר ב-1994 נמצאה לוחית שיִש מעוגלת (בשימוש מִשני כאבן מִדרך) ועליה כתובת המציינת את אלכסנדר, המשגיח (phrontistes), ששיפץ את הסטיו המוליך ל"בית הכנסת הקדוש" (Hagia Synagoga). הכתובת מיוחסת לתחילת המאה הרביעית, כלומר לשלָב השני של בית הכנסת. בניין הבזיליקה, שמתחתיו נמצאו שרידי בית הכנסת, מיוחס לשלהי המאה הרביעית, ומכאן תיארוך סופו של בית הכנסת במקום זה. הכניסה לבזיליקה הנוצרית, וכך גם לקוֹדמהּ באתר – בית הכנסת, הייתה דרך הרחוב שחצה את העיר במרכזהּ.
לא ידוע דבר על הקהילה היהודית בסטובי בעת העתיקה ממקורות שאינם ארכאולוגיים ואפיגרפיים.
ג'ואל קינאמן
המפלגה הדמוקרטית (לוקסמבורג)
המפלגה הדמוקרטית (בלוקסמבורגית: Demokratesch Partei, בצרפתית: Parti Démocratique, בגרמנית: Demokratische Partei, מכונה בקיצור גם ה-DP) היא מפלגה ליברלית בלוקסמבורג, ואחת משלוש המפלגות המרכזיות במדינה. כיום המפלגה מובילה את ממשלת לוקסמבורג, אם כי היא רק המפלגה השנייה בגודלה. ה-DP ממוקמת במרכז-ימין מבחינה פוליטית, ותומכת בליברליזם כלכלי מתון, עם דגש חזק על אינטרנציונליזם ורעיון זכויות האדם. המפלגה מונהגת על ראש ממשלת לוקמבורג קסאבייה בטל. מעוז המפלגה הוא העיר לוקסמבורג, שם ניצחה ברציפות בבחירות לראשות העיר מאז שנת 1970.
המפלגה נחשבת לאחת המפלגות הליברליות החזקות באירופה, זאת בעיקר בשל כוחה הפוליטי, מעורבותה בממשל הלוקסמבורגי, ותפקידה במוסדות הבינלאומיים.
היסטוריה.
אמנם בלוקסמבורג התקיימו פלטפורמות ליברליות עוד משנת 1904, המפלגה נוסדה במתכונת הנוכחית ב-24 באפריל 1955. בתחילתה הייתה ה-DP מפלגה קטנה, וקיבלה 6 מושבים בבחירות הראשונות שלה, שנערכו בשנת 1955. בבחירות שנערכו בשנת 1959 קיבלה 11 מושבים בפרלמנט ולקחה חלק מסוים בממשלה של המפלגה הסוציאליסטית. בשנת 1964 המפלגה חזרה לשישה מושבים. בשנת 1968 קיבלה שוב 11 מושבים וחזרה אל חיק הממשלה.
בשנת 1974 קיבלה המפלגה 22% מהקולות, עובדה שאפשרה לה לנהל משא ומתן עם המפלגות הגדולות ממנה. כתוצאה מכך, קיבלה תפקידים מרכזיים בממשלה. בשנים שלאחר מכן התרחש משבר כלכלי במדינה, והממשלה ניסתה לצמצם את נזקיו ולמנוע אבטלה המונית בתעשיית הפלדה. עם זאת, המפלגה הצליחה להוביל רפורמות רבות, בהן ביטול עונש המוות וקיצור תהליכי הביורוקרטיה של הליכי הגירושים.