בספטמבר 2021, שיחק ב"פריילופ", וזכה על משחקו בהצגה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל עכו.
בשנת 2022 גילם את יהונתן גפן בסדרת הטלוויזיה "שנות הירח".
חיים אישיים.
ללוי שני ילדים מנישואיו הראשונים. ב-20 במאי 2010 נישא בשנית לדוגמנית קארין כהן, ובאוקטובר 2011 הם התגרשו.
אוהד את קבוצת הכדורגל הפועל חיפה.
בשנת 2018 הגיש בקשה לפשיטת רגל בעקבות חוב של למעלה ממיליון שקל.
ב-26 באוגוסט 2022 נפצע קשה בתאונת דרכים בתל אביב.
שח&quot;ר
המרדף אחר ורמר
המרדף אחר ורמר הוא ספר מאת בלו באלייט שעוסק בילדה מתבודדת בשם פטרה שחובבת ספרים, ובילד בשם כולדר, שחובב חידות. השניים מגלים שבאזורם מתרחשים דברים מוזרים, שאותם הם מחליטים לחקור ביחד. ציור של יאן ורמיר בשם "הגבירה הכותבת", שמופיע במוזיאונים ברחבי העולם, נגנב כשהוא מגיע למוזיאון של עירם, והם מתחילים לחקור את הגנבה. לבסוף השניים מצליחים לתפוס את הגנב, ולהחזיר את הציור.
סטנלי מילר
סטנלי לויד מילר (באנגלית: Stanley Lloyd Miller; 7 במרץ 1930 - 20 במאי 2007) היה כימאי אמריקני-יהודי.
נולד באוקלנד, קליפורניה. התפרסם בעקבות ניסוי מילר-יורי. תואר ראשון קיבל באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. דוקטורט קיבל ב-1954 באוניברסיטת שיקגו. עד מותו היה פרופסור אמריטוס באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
מחקר מדעי.
כתלמיד מחקר ערך מילר, בשנת 1953, בהנחייתו של המדען האמריקאי וחתן פרס נובל הרולד יורי, סדרה של ניסויים המדמים את הסביבה ששררה על כדור הארץ הקדמון לפי המשוער, במטרה לבחון האם חיים יכלו להיווצר באופן ספונטני בסביבה זו. בניסויים אלו הדגים מילר היווצרות ספונטנית של תרכובות אורגניות מורכבות מחומרי מוצא פשוטים. מילר הראה כי חומצות אמינו, חומר המוצא לחלבונים, יכולות להיווצר מתערובת של מתאן, אמוניה, מים ומימן.
מחקרו של מילר עסק מוצא החיים וניסה לאפיין סינתזות פרהביוטיות (תגובות כימיות אשר התרחשו לפני הופעת החיים) ליצירת אבני הבניין הכימיות כגון חומצות גרעין. הוא השתייך לתת-אסכולה של אסכולת עולם הרנ"א, הגורסת כי האב הקדמון המשותף לכל צורות החיים הכיל מידע גנטי אשר אוחסן במולקולות דמויות RNA, שקדמו להופעת ה-RNA עצמו ולהופעת הDNA אחריו.
ארץ נהדרת - דמויות
ארץ נהדרת היא תוכנית בידור סאטירית ישראלית, שמשודרת במסגרת שידורי קשת מאז נובמבר 2003. התוכנית כוללת התייחסויות סאטיריות והומוריסטיות לאירועי השבוע החולף בעיקר באמצעות חיקויים, מערכונים, בדיחות וחידודים על כותרות השבוע.
ויקטור יושנקו
לאלו שיפרין
לאלו שיפרין (ספרדית: Lalo Schifrin; נולד ב-21 ביוני 1932) הוא פסנתרן ומלחין ארגנטינאי יהודי, שהתפרסם בעיקר הודות לנעימת הנושא המלווה את הפתיל הבוער בסדרת הטלוויזיה "משימה בלתי אפשרית".
קורות חיים.
לאלו שיפרין נולד בשם בוריס קלאודיו שיפרין בבואנוס איירס. אביו, לואיס שיפרין, היה כנר ראשון בקבוצת הכינור השני בתזמורת תיאטרון קולון במשך שלושים שנה.
בגיל שש החל שיפרין תקופת לימודי פסנתר בת שש שנים אצל אנריקה ברנבוים, אביו של הפסנתרן והמנצח דניאל בארנבוים. בגיל 16 החל שיפרין ללמוד פסנתר אצל הגולה הרוסי אנדריאס קאראליס, לשעבר ראש הקונסרבטוריון של קייב, והרמוניה אצל המלחין הארגנטינאי חואן-קרלוס פאס. בתקופה זו גם החל להתעניין בג'אז.
אף שלמד סוציולוגיה ומשפטים באוניברסיטת בואנוס איירס, הייתה זו המוזיקה שמילאה את חייו. בגיל 20, הגיש בקשה למלגת לימודים בקונסרבטואר של פריז ונענה בחיוב. בהיותו בפריז, ישב בשיעוריו של אוליבייה מסייאן ובאופן רשמי למד אצל שרל קכלין, תלמיד של מוריס ראוול. בלילות ניגן ג'אז במועדוני פריז. בשנת 1955 ייצג שיפרין את ארצו בפסטיבל הג'אז הבינלאומי בפריז.
אחרי שובו לארגנטינה, הקים שיפרין תזמורת ג'אז, להקה בת 16 כלים, שהשתתפה דרך קבע בתוכנית בידור שבועית בטלוויזיה של בואנוס איירס. הוא הוזמן להופיע גם בסרטי קולנוע, טלוויזיה ורדיו. בשנת 1956 פגש את דיזי גילספי והציע לכתוב יצירה ארוכה לתזמורת הג'אז של גילספי. שיפרין השלים את היצירה, "גילספיאנה", בשנת 1958. בהמשך אותה שנה החל לעבוד כמעבד מוזיקלי לתזמורת הריקודים הפופולרית של חוויאר קוגאט.
בהיותו בניו יורק בשנת 1960 פגש שיפרין את גילספי, שפירק בינתיים את תזמורתו בגלל בעיות מימון. גילספי הזמין את שיפרין לקבל עליו את תפקיד הפסנתרן הפנוי בחמישייה שלו. הוא נענה מיד ועקר לניו יורק. בשנת 1963 עבר להוליווד לכתוב מוזיקה לסרט הרפתקאות בהזמנת חברת MGM.
עד כה כתב שיפרין יותר ממאה פרטיטורות לסרטי קולנוע, לטלוויזיה ולמשחקי וידאו. בין הידועים שבהם "משימה בלתי אפשרית", "הנשר נחת", "מאניקס", "הנועזים בעורף האויב", "המורד", "השועל", "הנער מסינסינטי", "בוליט", "הארי המזוהם", "מסע הארורים", "חברים, חברים, אבל..." ועוד.
ב-2019 זכה בפרס אוסקר לשם כבוד.
אלכסנדר לוקשנקו
אלכסנדר גריגורייביץ' לוּקָשֶׁנְקוֹ (ברוסית: Алекса́ндр Григо́рьевич Лукаше́нко; או אליאקסנדר ריהורביץ' לוקשנקה, בבלארוסית: Алякса́ндр Рыго́равіч Лукашэ́нка; נולד ב-30 באוגוסט 1954 מכונה גם "באטקה" שפירושו אבא) הוא מדינאי בלארוסי, המכהן כנשיא בלארוס מאז שנת 1994. רבים מייחסים לו התנהגות דיקטטורית (כגון מעצרים המוניים, זיוף בחירות ועינויי מתנגדים) והוא אף כינה את עצמו "הדיקטטור האחרון של אירופה".
ביוגרפיה.
ראשית דרכו.
לוקשנקו נולד ב-30 באוגוסט 1954 בעיירה קופוסט במחוז ויטבסק שבבלארוס הסובייטית. למד הוראת היסטוריה במכון להכשרת מורים באוניברסיטה הממלכתית של מוהילב בשנים 1971-1975; בהיותו סטודנט, היה מזכיר הקומסומול בבית ספר תיכון בעיר שקלוב. מ-1975 עד 1977 שירת בצבא הסובייטי, בק.ג.ב. ובמשמר הגבול של ברית-המועצות בתפקיד פוליטרוק. בשנים 1977–1978 שימש כמדריך מטעם הקומסומול במכללה מקצועית במוהילב.
ב-1980 חזר לשירות ביטחוני. ב-1982 מונה למזכיר סובחוז.
קריירה פוליטית מוקדמת.
בשנת 1990 החל את הקריירה הפוליטית כאשר נבחר לסובייט העליון של בלארוס שבתקופה זו עוד הייתה חלק מברית המועצות. במסגרת פעילותו בסובייט הקים קבוצת צירים בשם "קומוניסטים בעד דמוקרטיה", שדגלה בהמשך השלטון הקומוניסטי בברית המועצות תוך שילוב של רעיונות דמוקרטיים מסוימים. לוקשנקו טען שהיה הציר היחיד בסובייט שהצביע בהצבעה חשאית כנגד פירוק ברית המועצות, אך הדבר אינו ודאי. עם פירוק ברית המועצות חזר לתפקידו בסובחוז.
בתקופה זו היה גם אחד הפוליטיקאים שתמכו בדגל הלבן-אדום-לבן שאחר-כך התנגד לו וכן ניסה להתקבל לתנועת החזית הבלארוסית הלאומית בראשות זיאנון פזניאק, אותה הוציא מחוץ לחוק בהיותו נשיא.
בשנת 1993 מונה ליושב ראש הוועדה הפרלמנטרית למלחמה בשחיתות. בתפקיד זה יצא בעיקר נגד יושב ראש הפרלמנט סטניסלב שושקביץ' וראש הממשלה, ויאצ'סלב קביץ' שאותו כינה "ראש המאפיה הפרו-מוסקבאית".
נשיאות בלארוס.
קדנציה ראשונה.
בשנת 1994 התקבלה החוקה אשר קבעה את תפקיד הנשיא בבלארוס. בבחירות הנשיאותיות הראשונות בבלארוס העצמאית התמודדו שישה מועמדים, בהם לוקשנקו, זיאנון פזניאק, סטניסלב שושקביץ' וקביץ', שנחשב לבעל הסיכויים הטובים ביותר. לוקשנקו רץ עם מצע פופוליסטי שהבטיח מלחמה בשחיתות והעלאת משכורות לעובדי מדינה (שהיו הרוב המוחלט) והכה את התחזיות, כאשר זכה ל-45 אחוזי תמיכה בסיבוב הראשון ובסיבוב השני הביס את קביץ' כאשר זכה ב-80 אחוז.
כנשיא פעל לייצוב הכלכלה הבלארוסית, שסבלה מצמיחה שלילית עקב הכישלון בהתמודדות עם סוף עידן הכלכלה המתוכננת הקומוניסטית. הוא הכפיל, כמובטח, את המשכורות וביטל כמה מהרפורמות הקפיטליסטיות שהנהיג המשטר הקודם, אך לא הצליח לבלום את האינפלציה. ב-1995 עורר מחלוקת בינלאומית כאשר בריאיון לעיתון הגרמני "האנדלסבלאט" (Handelsblatt) הביע תמיכה בשלטון נשיאותי חזק הנוקט יד קשה והשווה עצמו לאדולף היטלר, שתחתיו "גרמניה הגיעה לשיא פריחתה".
בשנת 1996 הפרלמנט ניסה להדיחו, אך בסיוע מתווכים מטעם ממשלת רוסיה ההדחה בוטלה. ב-24 בנובמבר באותה שנה נערך משאל עם שבו הוחלפו שוב הדגל והסמל של המדינה לסמלים בצבעי אדום-ירוק שהיו נהוגים בתקופה הסובייטית (בהשמטת סמל הקומוניזם - הפטיש והמגל), רוסית הוכרזה כשפה הרשמית, והחוקה שונתה כך שסמכויות הנשיא הורחבו, ובין היתר ניתנה לו הזכות לפזר את הפרלמנט. הצעות אלה של לוקשנקו זכו במשאל, אם כי אחוז ההצבעה היה נמוך ומשקיפים בינלאומיים טענו כי היו בו זיופים. לוקשנקו ניצל מיד את הסמכויות החדשות ופיזר את הפרלמנט. לפרלמנט החדש הורשו להתמודד רק תומכים של לוקשנקו. תנועות אופוזיציה הוצאו מחוץ לחוק; חלק ממנהיגיהן נאסרו, חלק עזבו את בלארוס וכמה אישים אף נעלמו ללא עקבות. רוב אמצעי התקשורת העצמאיים הולאמו.
לוקשנקו החל בתהליך מחודש של "רוסיפיקציה" של בלארוס. הסמלים הלאומיים של בלארוס הוחלפו בסמלים סובייטיים, והשימוש בלשון הרוסית הורחב על חשבון הבלארוסית בכל תחומי החיים - ממשל, חינוך, תקשורת ועסקים. תנועות למען החייאת התרבות הבלארוסית העצמאית דוכאו. לוקשנקו נואם בדרך-כלל ברוסית, ורק ב-2007 נוספה גרסה בלארוסית לאתר האינטרנט הרשמי שלו, שעד אז הוצג רק ברוסית ובאנגלית.