פיטרו לונגי נולד בוונציה בקהילה של סנט מריה, ילדו הראשון של הצורף אלסנדרו פלקה ואשתו אנטוניה. הוא אימץ את שם המשפחה Longhi כשהוא החל לצייר. בתחילה לימדו אותו הצייר מוורונה אנטוניו בלסטרה, שהמליץ אז על הצייר הצעיר לחניכות אצל צייר אחר בבולוניה, שהיה מוערך מאוד בימיו בציורים דתיים וגם לסגנון ז'אנר והושפע מעבודתם של הציירים ההולנדים.
לונגי חזר לוונציה לפני 1732. הוא התחתן בשנת 1732 עם קתרינה מריה ריזי, ונולדו להם אחד עשר ילדים (שרק שלושה הגיעו לגיל הבגרות).
בין ציוריו המוקדמים ישנם כמה יצירות מזבח ונושאים דתיים. עבודתו המתועדת הראשונה הייתה ציור מזבח לכנסיית סן פלגרינו בשנת 1732. בשנת 1734 הוא השלים ציורי קיר בקירות ותקרת האולם בקע סגרדו, המייצג את נושא "מות הענקים". בסוף שנות ה-1730 החל להתמחות ביצירות ז'אנר בקנה מידה קטן שהובילו אותו בעתיד להיתפס כויליאם הוגארת הוונציאני, כשהוא מצייר נושאים ואירועים של חיי היומיום בוונציה. סצינות הפנים החשובות של לונגי משקפות את פניה של המאה ה-18 בהיבט הפרטי והבורגני, שהיו פופולריות ביותר.
רבים מציוריו מראים ונציאנים בהופעות ובילויים, כמו תיאור קהל אנשים המתבונן במבוכה בקרנף הודי. ציור זה, המוצג בגלריה הלאומית בלונדון, מתעד את קלרה הקרנף שהובא לאירופה בשנת 1741 על ידי רב החובל ואמרגן הולנדי מליידן. קרנף זה הוצג בוונציה בשנת 1751. ישנן שתי גרסאות לציור הזה, כמעט זהות למעט שני דיוקנאות. בסופו של דבר, נראה הציור עם רמזים מוסריים - שכן הצעיר משמאל מחזיק כלפי מעלה את הקרן שנוסרה מהקרנף, סמל פאלי - אולי הצגת הקרן, כסמל פאלי מסבירה את הנשים ללא מסיכה.
ציורים אחרים מתעדים את הפעילויות היומיומיות כמו בתי הימורים ("רידוטי") שהתרבו במאה ה-18. כמעט מחצית מהדמויות בציורי הז'אנר שלו חסרות פנים, מוסתרות מאחורי מסכות קרנבל ונציאני. בחלקם, נראה כי תנוחת המסכות הן בנסיבות בלתי ברורות או תמימות. הצגת הדמויות בעדינות הדומה לתצוגה של בובות, מרמזת על נקודת מבט סאטירית של האמן כלפי נושאיו. היא עומדת בסטירה להצגת הדמויות המיומנות שלו בציורי ההיסטוריים הקודמים שלו ורישומיו. הרישומים הרבים של לונגי, בדרך כלל בגיר שחור או בעיפרון המוגברים בגיר לבן על נייר צבעוני, נעשו לרוב כרישומים עצמאיים, ולא כטיוטות לציורים.
משנת 1763 היה לונגי מנהל האקדמיה לרישום וגילוף. מתקופה זו החל לעבוד רבות על דיוקנאות, ונעזר באופן פעיל בבנו, אלסנדרו.
לונגי נפטר ב־8 במאי 1785 בעקבות מחלה קצרה.
מורשת.
לונגי לא רק עזב את עולם המיתולוגיה המפואר של ההיסטוריה, שלעיתים קרובות עורר את האצולה הוונציאנית, אלא גם התגורר בתנאים כפי שמעט ציירים בוונציה עשו זאת מעולם. "לונגי הוא החלון שלנו למה שקרה בחדרי החדרים בוונציה". קבע המבקר ברנרד ברנזון כי:
"לונגי צייר עבור חובבי התמונות את חייהם שלהם במצבים הביתיים והאופנתיים הרגילים שלהם. בסצינות סידור השיער אנו שומעים את הרכילות שבמספרה. בסצנות ההלבשה שומעים את הפטפוטים של המשרתת; בבית הספר לריקודים, שומעים את המוזיקה של הכינור. אין שום ביטוי טרגי במקומות שהוא צייר. כולם לבושים יפה, רוקדים, שותים קפה, כאילו אין שום דבר אחר בעולם שהם רצו לעשות. בציוריו בולטת נימה של אדיבות גבוהה, של עידון רב, יחד עם עליזות רבה. אווירה זו, מבדילה את תמונות של לונגי מיצירות של הוגארת, שיש בהן צער, רוע ואכזריות."
מסכות.
בציורים רבים מתאר לונגי דמויות מכוסות פנים העוסקות במעשים שונים, מהימורים ועד פלירטוטים. הסצנות מתרחשות במקומות שבהם ההתכנסות בדרך כלל היא לדמויות מכוסות פנים שעוסקות בעניינים פרטיים כמו מפגשים רומנטיים.
ב"שרלטן" (1757) הדמות ההמרכזית נמצאת ברקע, שם הוא עומד על גבי שולחן מוקף נשים מעריצות וילד צעיר. בחזית נראה גבר מכוסה פנים שמרים חלק משמלתה של אשה עם מסיכה. יש תחושה של דואליות שכן האירוע המרכזי של הגבר בראש השולחן מנוגד למציאות החיים הוונציאנית המיוצגת על ידי בני הזוג המפנקים את עצמם. הציור רומז לדואליות של המסכה המשמשת להסתרה פיזית, אך גם כדי לחשוף את רצונותיהם הלא מודעים של החובשים אותה.
בציור "הרידוטו" בוונציה (1750 לערך), מתאר לונגי את אחד מאולמות ההימורים המרכזיים בוונציה. הסצנה עמוסה בדמויות מכוסות פנים ולא מוסתרים. נקודת המוקד ביצירה זו מתארת סצנה מוכרת של אישה ביישנית וגבר אגרסיבי שמרים את שמלתה. חוזר על דמויותיהם של הזוג הפלרטטני, לונגי מציג את הרידוטו כמקום בו האליטה החברתית - שלא הייתה מפגינה התנהגות כזו בציבור - נוטשת את כל המעצורים ורודפת אחר רצונותיה האמיתיים.
ב.ד.ב ריאזאן (כדורגל נשים)
ב.ד.ב ריאזאן (ברוסית: Женский футбольный клуб «Ряза́нь-ВДВ») הוא מועדון כדורגל נשים רוסי לשעבר מהעיר ריאזאן שהוקם בשנת 1996 בחסות חיל הצנחנים הרוסי ומכאן גם משמעות שמו: "חיל הנחיתה האווירית" (Воздушно-десантные войска, ВДВ) וסמל היחידה שימש גם כסמל המועדון (מצנח מעל זוג מפציצים). בעיר ממוקמת האקדמיה המרכזית של חיל הצנחנים הרוסי והעיר נחשבת ל"בירת הצנחנים".
המועדון נחשב לאחד המעוטרים ברוסיה ולרשותו זכייה בארבע אליפויות לאומיות וזכייה בשני גביעים לאומיים. הישג השיא במפעלים האירופיים היה ההעפלה לשלב רבע גמר ליגת האלופות לנשים בעונת 2000/2001.
היסטוריה.
המועדון הוקם בשנת 1996 בשם מועדון "מרסל" והתמודד באליפות רוסיה בכדורגל נשים.
באוקטובר 2020 המועדון פורק אך הוקם מחדש בדצמבר 2020.
ג'וזף בווה
הפנורמה של בורבאקי
הפנורמה של בורבאקי הוא ציור גדל-ממדים המוצג במעגל בתוך רוטונדה במרכז לוצרן שבשווייץ. הוא נחשב לאחד השרידים הבודדים של סוגת אמנות ייחודית של הצגת תמונות פנורמה במעגל (ציקלורמה) שרווחה במאה ה-19. אורכו של הציור 115 מטר. הוא נחתך פעמיים, מסיבות שונות, וגובהו היום הוא 9.8 מטר, שהם רק שני שלישים מהגובה המקורי. הציור הפנורמי נועד לתת לצופה תחושה שהוא נוטל חלק בהתרחשויות. האפקט מועצם על ידי חפצים תלת ממדיים המוצבים בקדמת הציור, ויוצרים תחושה שהם מהווים המשך של הקטע המצויר.
הציור, מעשי ידי הצייר השווייצרי אדואר קסטרה וקבוצה של 10 עוזרים, נוצר בשנת 1881 ומתאר את מפלתו של צבא המזרח הצרפתי בפיקודו של בורבאקי במלחמת צרפת–פרוסיה, עשר שנים קודם לכן. הצייר עצמו התלווה לצבא המזרח כמתנדב של הצלב האדום. תוך כדי ההתרחשויות,קסטרה הכין רישומים רבים, אשר שימשו לאחר מכן בסיס להכנת הציור הפנורמי.
הציור הוא עדות היסטורית באיכות תיעודית יוצאת דופן ומתאר את הפעולה ההומניטרית הראשונה של הצלב האדום השווייצרי. הנושא הבולט בו הוא סבלם העצום של החיילים והפצועים, שעברו את הגבול השווייצרי מורעבים וקפואים מקור. האירוע, אשר התרחש בשלהי החורף של שנת 1871, מובא בציורו של קסטרה בנוף חורפי לבן ועצוב, בשטחים עצומים מכוסים שלג וטורים אינסופיים של חיילים.הציור מתאר את העזרה אשר האוכלוסייה השווייצרית הגישה לנמלטים, את הטיפול הרפואי על ידי הצלב האדום, וגם את הניאוטראליות של שווייץ, אשר הסכימה לקבל את 87000 החיילים של צבא המזרח, בתנאי שכל הציוד הצבאי ימסר לידי הצבא השווייצרי. צבא המזרח מסר 11000 סוסים, 1150 עגלות משא, 285 כלי ארטילריה, 7200 רובים ו 64 אלף כידונים.
בתום המלחמה, במרץ 1871, כל חיילי בורבאקי עזבו את שווייץ וחזרו לצרפת.
הרוטונדה ובה הפנורמה של בורבאקי, נמצאת כיום בתוך קומפלקס מוזיאוני שהוקם סביבה בין השנים 1996–2000 וכלולים בו גם ספריית העיר לוצרן, מרכז ייעוץ סביבתי עירוני ופורום אקולוגי. קרן הפנורמה של בורבאקי, בעלת הקומפלקס ומי שמפעילה את המוזיאון, משכירה במתחם חמישה בתי קולנוע, מסעדה וחנויות, וכך נמנעת מהטלת עלויות התפעול על הקופה הציבורית.
ב.ד.ב ריאזן (כדורגל נשים)
פנורמת בורבקי
ריאזן ב.ד.ב.
חוק המשטרה (רוסיה)
חוק המשטרה, רשמית החוק הפדרלי מיום 7 בפברואר 2011 מס 3 - "אודות המשטרה" הוא חוק פדרלי של הפדרציה הרוסית, שנכנס לתוקף ב-1 במרץ 2011 והחליף את החוק הקודם מיום 18 באפריל 1991 מס' 1026 - "אודות המיליציה". החוק החדש הסדיר לראשונה את דרכי פעולתה ומעמדה של משטרת רוסיה והיה החוק הראשון בפדרציה הרוסית בתחום זה.
החוק החדש הביא בפועל לפירוקה של המשטרה המיושנת ולהקמתו של כח משטרה פדרלי חדש: משטרת הפדרציה הרוסית.
דיון בפרויקט החוק.
הדיון הציבורי בהצעת החוק התארגן באינטרנט ביוזמת נשיא הפדרציה הרוסית דמיטרי מדבדב. הפרויקט פורסם באתר zakonoproekt2010.ru ב-7 באוגוסט 2010 ואסף למעלה מ-20 אלף תגובות שחלקן נלקחו בחשבון בעת העבודה על נוסח החוק. לטענת חלק מהמבקרים, איסור שבשתיקה הוטל על דיון נרחב יותר בהצעת החוק.
שינוי שמה של המשטרה.
ב-6 באוגוסט 2010 הציע דמיטרי מדבדב לשנות את שמה של המשטרה הרוסית מ"מיליציה" למשטרה ("פוליציה"), כפי שזו נקראת בתקופת הצאר. לדברי מדבדב, המשטרה קשורה לאנשים מקצועיים, "העובדים ביעילות וביושר" והצעד הראשון לכך הוא שינוי שם המשטרה.
מתנגדי שינוי השם טענו כי לשם המוצע יש קונוטציה שלילית, בעיקר ביחס למלחמת העולם השנייה, אז כוחות הסיוע של הנאצים נקראו בשם "פוליציה". חבר מועצת הפדרציה אנטולי ליסקוב הביע חשש שהאוכלוסייה תקרא לשוטרים "שוטרי סיוע", כשמם של הסייענים לנאצים.
על פי סקר קרן דעת הקהל (FOM) שנערך בתאריכים 14–15 באוגוסט 2010, 52% מהנשאלים היו אדישים לרעיון לשנות את שם המשטרה, 33% השיבו לשלילה ו-11% בלבד תמכו.