בנובמבר 2014, במהלך ביקורו באיחוד האמירויות הערביות, שוחח נשיא קניה, אוהורו קניאטה עם המלך עבדאללה השני, מלך ירדן כדי להילחם בקיצוניות, ובמהלך השיחה ביקש נשיא קניה את סיועה של ירדן. מוחמד בן ראשד אאל מכתום, סגן נשיא איחוד האמירויות הערביות, היה מעורב אף הוא בשיחה. קניאטה ביקר גם בעקבה, ירדן, שם השתתף בפסגה בהשתתפות מנהיגים נוספים.
בספטמבר 2016 ביקר בקניה המלך עבדאללה השני. במהלך הביקור שארך יום אחד השתתף המלך בתרגיל צבאי משותף וכן נפגש עם נשיא קניה, אוהורו קניאטה.
בתחילת 2017 נחנכה בניירובי שגרירות ירדן במדינה.
סחר.
ירדן ביטאה בעבר רצונה בפתיחתה לסחר עם מדינות אפריקה השונות, לרבות קניה.
קניה נחשבת לשלישית בגודלה בשוק האפריקאי הלא ערבי ביבשת ולשער עסקים חשוב באזור האגמים הגדולים של אפריקה.
קניה מייבאת מירדן סחורות ובעיקר כימיקלים, דשנים, תרופות, מוצרי פלסטיק, רהיטים ומכונות למיזוג אוויר. מצידה, ירדן מייבאת מקניה סחורות שונות ובעיקר קפה, טקסטיל וממתקים.
משלחות דיפלומטיות.
שגרירות קניה בקהיר היא האחראית גם על היחסים עם ירדן.
אקווארל
מארי לורנסין
מרי לורנסן
מערכת קירור (מחשבים)
מערך הצמ&quot;ה בחיל ההנדסה הקרבית
כנסיית לורנץ הקדוש
כנסיית לורנץ הקדוש היא כנסייה רבת חשיבות הממוקמת בליבה ההיסטורי של העיר נירנברג, גרמניה. מקור שמה הוא בקדוש לאורנטיוס שעל שמו היא קרויה.
היסטוריה.
הכנסייה נבנתה בין שנת 1243 ל-1315 לספירה בסגנון האדריכלות הגותית. היא נבנתה בליווים של שני מגדלים עצומים המתנשאים לגובה של כ-80 מטרים. חלון הרוזטה הגדול של הכנסייה הותקן במקום בשנות שלטונו של הקיסר קרל הרביעי בעוד שבניית בית המקהלה החל להיבנות בשנת 1445 על ידי קונראד רוריקזר (Konrad Roriczer).
יצירות אמנות.
מבין יצירות האמנות החשובות שמכילה הכנסייה נמנה ארון הקודש שיצר אדם קראפט (בין Adam Kraft 1493-1496), כך גם הנברשת המרהיבה שנוצרה על ידי וייט סטוס (בין 1517-1518, גרמנית: Veit Stoß). וייט הכין גם את יצירת האמנות "הבשורה" השוכנת גם היא בכנסייה (נוצרה בשנת 1518), את מזבח דוקארוס (Deocarus) ומזבח קרל (Krell).. נוסף על כך וייט יצר את הפסל המתאר את צליבת ישוע המתנוסס במזבח של המקהלה וגם פסל גדול ממדים של המלאך מיכאל. אדם קראפט לעומת זאת יצר מזבח משלו המלווה בחלונות ויטראז גדולים ברקע שחלקם נוצרו על ידיו.
נסים עובדיה
הרב ד"ר נסים יוסף עובדיה (1890–1942) היה איש ציבור יהודי-טורקי, עיתונאי ודוקטור לפילוסופיה, יוזם ומייסד ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים, חבר הנהלת הסוכנות היהודית ורב הקהילות היהודיות-ספרדיות בווינה, בפריז ובניו יורק.
ביוגרפיה.
נולד באדירנה שאימפריה העות'מאנית ב-16 במאי 1890 (כ"ו באייר ה'תר"ן) לרחל וליוסף עובדיה, בן למשפחת הרבנים מנדה מצד אמו. בילדותו התחנך בתלמוד תורה המקומי ובהמשך בישיבת "ביקור חולים" אצל הרב נסים פאפו שהיה ראש הישיבה ובן זוגה של דודתו מצד אמו. בגיל 13 התייתם מאביו, ואמו גידלה אותו לבדה. במקביל למד שחיטה אצל דודו וסבו מצד אמו, ששימשו כשוחטים בעיר.
בשנת 1909 (ה'תר"ע) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, שם החל ללמוד בבית המדרש לרבנים של חברת העזרה אצל הרב יוסף מרדכי הלוי, הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל והרב בן ציון אברהם קואינקה. בירושלים התגורר אצל משפחה שהייתה ידידת משפחתו, והתארס למזל עמנואל שהתגוררה בשכנות אליהם. בעקבות מלחמת העולם הראשונה נותק הקשר בין הזוג, ובשנת 1920 (ה'תר"ף) התאחדו מחדש והתחתנו.
בשנת 1913 (ה'תרע"ג) ביקש וועד הקהילה הספרדית בווינה שבאוסטריה רב רווק שימלא את מקומו של הרב המקומי מיכאל פאפו, והוא נבחר על ידי בית המדרש לרבנים להישלח לשם. תחילה שימש כרב לצידו של הרב פאפו, והחל משנת 1923 (ה'תרפ"ג) שימש כרב הראשי וכנשיא הקהילה הספרדית-יהודית. כשנערך הקונגרס הציוני ה-11 בחודש ספטמבר 1913 (אלול ה'תרע"ג), השתתף בו הרב נסים, והתיידד שם עם דוד ילין ואברהם שלום יהודה. במקביל למילוי תפקידו כרב, נכנס ללמוד פילוסופיה בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת וינה, ובסיום לימודיו בחודש מאי 1925 (ה'תרפ"ה) קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה. בתקופה זו נמנה עם פעילי הארגונים היהודים-ספרדים "אוניון איסנפניולה" ו"איספרנסה" שאיגד תחתיו סטודנדטים יהודיים יוצאי מדינות הבלקן, ופעל לשיתוף פעולה בין הארגונים.
כבר בצעירותו הגה רעיון להקמת התאחדות ספרדים שמטרתה לפתור בעיות כלליות בקהילות העולם, ולתאם מאמצים כלכליים ותרבותיים. בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) כתב סדרת מאמרים תחת השם "אם אין אני לי מי לי" בעיתון הספרדי "אל קוריאו ספרדי" שם הציע תוכנית עבודה מסודרת להתאחדות הספרדים.
נמנה עם מארגני ופעילי הקונגרס העולמי של היהדות הספרדית שהתקיים בווינה בשנת 1925 (ה'תרפ"ה), ומעל במת הנואמים הכריז על הקמת התאחדות הספרדים העולמית. כן סייע לתנועת המזרחי עבור הבנק שלה, ונסע לשם כך לסלוניקי ולשאר ערי הבלקן. בשנת 1928 (ה'תרפ"ח) יצא לבולגריה לשנת פגרה, ולאור התנגדות הנציגות הציונית המקומית לרעיון הקמת התאחדות ספרדים עולמית, ניצל תקופה זו להרצות בערי הסביבה אודות חשיבות הקמת ההתאחדות. בחודש דצמבר 1931 (כסלו ה'תרצ"ב) נבחר לשמש כחבר הוועד הפועל שארגן את הקונגרס העולמי של היהדות הספרדית-מזרחית.
בחודש יולי 1932 (סיוון ה'תרצ"ב) ייסד עם עובדיה קמחי כתב עת בשם "Le Judaisme Sepharadi" ("היהדות הספרדית") שיצא לאור בפריז, בו פרסם את מאמריו אודות ארגון ואיחוד הקהילות הספרדיות בעולם. כתב העת שימש גם כבמה להפצת רעיונותיה של ההתאחדות ובמה למחקרים ומאמרי הגות וספרות בנושאי הקהילות הספרדיות בעולם. עם הכותבים בו נמנו זאב ז'בוטינסקי, מנחם אוסישקין, משה דוד גאון, דוד ילין, אברהם אלמליח ואחרים. בשנת 1940 פסקה הוצאת הירחון בשל המשבר בצרפת, ובשנת 1945 חזר לצאת תחת השם "קול ספרד" עד לשנת 1967 בעריכת עובדיה קמחי.
לאחר שגברה האנטישמיות כלפי יהודים בווינה, חפץ לעזוב את העיר, וקיבל בשל כך פניות מקהילות רבות לכהן כרב ראשי אצלן, אך סירב בשל סברתו כי בקהילות אלו אין כר פורה להמשך פעילותו. לבסוף עבר בשנת 1929 לפריז שבצרפת, שם סבר כי ישנו כר פורה לפעילותו. בפריז מונה לשמש כרב הראשי של הקהילה היהודית-ספרדית. בסיועו התכנסה ועידת התאחדות הקהילות הספרדיות בלונדון בקיץ של שנת 1935 (ה'תרצ"ה).
באביב של שנת 1941 (ה'תש"א), בשלהי מלחמת העולם השנייה, הצליח להימלט מידי הגסטפו ובעזרת ידידים צרפתיים הגיע לניו יורק, שם שימש כרב הראשי של הקהילה היהודית-הספרדית.
בניו יורק התאפשר לו לפעול להקמת סניף להתאחדות עולמית לספרדים, אולם ב-29 באוגוסט 1942 (ט"ז באלול ה'תש"ב) לקה בהתקף לב והלך לעולמו.
בשנת 1945 הוקם על פי יוזמתו סניף "ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים" בניו יורק.
שלט בשפות עברית, טורקית, גרמנית, צרפתית ולאדינו. בנו היה ד"ר יוסף נסים עובדיה.
Amar pelos dois (שיר)
ורהגירי ונקטה גירי
ורהגירי ונקטה גירי (או בקיצור ו. ו. גירי, 10 באוגוסט 1894 - 24 ביוני 1980) היה הנשיא הרביעי של הודו בשנים 1969–1974. כנשיא, גירי היה האדם היחיד שנבחר כפוליטיקאי עצמאי.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1894 באודישה שבמזרח הודו. אביו היה עורך דין מצליח ופעיל במפלגת קונגרס הלאומי ההודי. גם אמו הייתה פעילה בתנועה הלאומית. היה נשוי ואב ל-14 ילדים. בשנת 1913 נסע לדבלין שבאירלנד על מנת ללמוד משפטים. בזמן מלחמת העולם הראשונה נסע גירי ללונדון, שם נפגש עם מוהנדס קרמצ'נד גנדי. גנדי רצה שגירי יצטרף למאמץ המלחמתי של בריטניה כמתנדב של הצלב האדום. גירי נענה תחילה לבקשתו של גנדי, אך מאוחר יותר הצטער על החלטתו. בתקופה זו החל להיות פעיל פוליטית. כתוצאה מפעילות זו, הסתכסך עם המשטרה ואולץ לעזוב את אירלנד ב-1 ביוני 1916, מבלי שסיים את לימודיו.
עם שובו להודו, החל לעבוד בבית המשפט בצ'נאי והצטרף למפלגת הקונגרס הלאומי. בשל פעילותו הפוליטית זנח את לימודי המשפטים שלו. בשנים שלאחר מכן החל לעסוק רבות בתנועת העבודה ההודית ונאבק למען זכויות עובדים. בשנת 1923 הקים את איגוד עובדי הרכבות ושימש כמזכיר הכללי שלו במשך למעלה מעשור.
בשנים 1934–1937 היה חבר באספה המחוקקת הקיסרית. בשנת 1942 נאסר על ידי השלטון הקולוניאליסטי הבריטי. הוא השתחרר מהכלא לאחר שלוש שנים, בשנת 1945. בשנים 1947–1951 היה הנציב העליון של הודו בסרי לנקה. בשנים 1953–1954 כיהן כשר העבודה של הודו. הוא התפטר מהממשלה לאחר שזו צמצמה את שכר עובדי הבנקים.
בשנים 1956–1960 שימש כמושל אוטר פרדש. לאחר מכן שימש כמושל קרלה (1960-1965) וקרנאטקה (1965-1967). בשנת 1967 נבחר לסגן הנשיא של הודו. היה סגן הנשיא הראשון שלא השלים כהונה מלאה בשל מינויו לנשיא והסגן השלישי שהפך בסופו של דבר לנשיא. לאחר מותו של הנשיא זקיר חוסיין ב-3 במאי 1969, נשבע גירי כנשיא בפועל באותו יום. בזמן נשיאותו הספיק להלאים כ-14 בנקים. ב-20 ביולי התפטר מהנשיאות על מנת להתמודד בבחירות כמועמד עצמאי. החליף אותו מוחמד הידייאטולה, נשיא בית המשפט העליון. בזמן הבחירות זכה לתמיכת ראש הממשלה אינדירה גנדי. לבסוף גירי זכה בבחירות, למרות עתירה שהוגשה לבית המשפט העליון בחשד לזיופים. הוא הושבע לנשיאות ב-24 באוגוסט, והיה האדם היחיד בהיסטוריה של הודו שהיה גם נשיא נבחר וגם נשיא בפועל.
גירי נחשב לנשיא נאמן ביותר לגנדי, ואף כונה "הנשיא של ראש הממשלה". בשנת 1974 בחרה גנדי שלא להריץ אותו לנשיאות. במקומו הורץ פקרודין עלי אחמד שלבסוף גם זכה בבחירות.