לבנון לא נטלה חלק במלחמת ששת הימים או במלחמת יום הכיפורים. לפני מלחמת ששת הימים, במהלך חודש מאי 1967, פעלה לבנון למנוע את המלחמה בתיווך צרפתי. ב-2 ביוני הודיע לבנון שלא תיכנס לברית הגנה עם מצרים כפי שעשתה ירדן. שבוע לאחר המלחמה העבירה ישראל ללבנון אזהרה שיש כוונה לפגוע בקהילה היהודית בביירות, בעקבות הניצחון הישראלי. וממשלת לבנון שלחה כוחות משטרה להגן על הרובע היהודי. לאחר המלחמה נחשף כי רמטכ"ל צבא לבנון סירב לתקוף את ישראל, למרות פקודה שקיבל מראש הממשלה המוסלמי רשיד כראמי, ושהמנהיגים המרונים פואד שהאב, כמיל שמעון ופייר ג'ומאייל ביקרו בפריז, לונדון ווושינגטון לפני המלחמה, והשיגו ערבות לשלמות הטריטוריאלית של לבנון. בנוסף הועברו מקו הגבול עם ישראל קצינים שהושפעו מהתעלומה הערבית והיו להוטים לתקוף. ב-22 ביוני 1967 הודיעו מנהגי הפלנגות שעל לבנון להיות מדינה נייטרלית. לאחר המלחמה חזרה כלכלת לבנון לשגש תוך זמן קצר.
בראשית שנות הששים חיו בלבנון כ־9,000 יהודים. עם השנים גברה הגירתם מהמדינה, בעיקר לקנדה, ארצות הברית וברזיל. בשנת 1968 נותרו בלבנון 3,000 יהודים. גל ההגירה של יהודים מלבנון החל לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר תוך זמן קצר עזבו כ-5,000 יהודים. הניצחון הישראלי במלחמה והמשבר הכלכלי שפרץ בעקבותיה הביא לעליה בעוינות ליהודים במדינה.
ב-1971 נחטף בביירות בידי סוכנים סורים מזכיר הקהילה היהודית הלבנונית, פרופסור אלברט אליה, בן ה־69. הוא הוחזק בדמשק, והוצא שם להורג. כשהחלה מלחמת האזרחים בלבנון, ב-1975 נשארו בקהילה היהודית רק כ־1,800 נפש. במהלך הקרבות בין המוסלמים והנוצרים, שכונת ואדי אבו ג'מיל, שהייתה קרובה לאזור החיץ בין האזורים שבשליטת המוסלמים לאזורים שבשליטת הנוצרים, נפגע קשה ורבים מהיהודים נטשו אותה. באפריל 1976 דווח כי נותרו רק 400 יהודים בלבנון.
במלחמת לבנון ב-1982 התעורר גל של התקפות על הקהילה היהודית בלבנון ו-11 ממנהיגי הקהילה נרצחו בידי קיצונים מוסלמים. חמושים מטעם יאסר ערפאת שהו בבית הכנסת מגן אברהם, וכתוצאה מכך הוא הופצץ על ידי חיל האוויר הישראלי מתוך הנחה שהוא שימש מחסן נשק פלסטיני, ואדם אחד נהרג. בספטמבר 1982, בזמן מלחמת לבנון הראשונה, נערך מפגש מרגש בבית הכנסת מגן אברהם, בין לוחמי צה"ל לבין יהודי הקהילה בביירות. את המפגש יזם יצחק מרדכי (אלוף במיל) והצטרף אליו חייל בשם אייזיק בלילה אשר נולד בביירות וחזר אליה כחייל ישראלי.
ב־1 בינואר 1988 נמצאה בבירות גופתו של יצחק טוב, יהודי שנרצח בידי טרוריסטים (״יובל לישראל״ מאת חיים יבין).
ב־1991 נותרו מספר יהודים מצומצם ברחוב ואדי אבו ג'מיל בביירות, שנבנה מחדש לאחר המלחמה. יהודים שהתגוררו ברובע, עברו לערים אחרות בלבנון או היגרו למדינות שונות. עבודות לשיקום בית הכנסת מגן אברהם החלו ב־2009 והסתיימו ב-2012 בתמיכת ממשלת לבנון ומכספי תרומות של יהודים יוצאי לבנון המתגוררים בשווייץ.
כיום נותרו בלבנון כ־150–60 יהודים בלבד. הם אינם מקיימים חיי קהילה בולטים ואין להם רב, אך קיים אחראי על שימור התרבות היהודית, לרבות תחזוקת בית העלמין היהודי. בית הכנסת דיר אל־קאמר אינו פעיל מחשש לביטחון המתפללים, אך הם זוכים להגנה מראש העיר דורי שמעון.
יהודי לבנון הקימו קהילות מצליחות בערים שבהן התיישבו בעולם, כמו ניו יורק, מונטריאול, מקסיקו, סאו-פאולו בברזיל ועוד. בין השמות הבולטים של יוצאי הקהילה, משפחת הבנקאים ״ספרא״, אשר החלו בעסקי הבנקאות בביירות ומשם התרחבו בעסקיהם לכל העולם. קהילות יהודי לבנון בדרך כלל משולבות עם קהילות יהודי סוריה (שכן רבים מיהודי לבנון הגיעו אליה מסוריה).
דמויות בולטות בקהילה היהודית בלבנון.
נשיאי הקהילה היהודית.
סגן נשיא וגזבר ראשי
רבנים ראשיים.
רבני הקהילה היהודית בלבנון בין השנים 1908–1978:
מוזיקה שקולה
מוזיקה שקולה (באנגלית: An Equal Music) הוא רומן אנגלי מאת הסופר ההודי ויקרם סת. יצא לאור ב-1999. הופיע בעברית בהוצאת זמורה-ביתן.
עלילה.
גיבור הספר, המסופר בגוף ראשון, הוא הכנר מייקל הולם, החי בלונדון לבדו ומנגן כינור שני ברביעיית המיתרים מאג'וֹרֶה. הוא פוגש את ג'וליה, חברתו לשעבר ופסנתרנית מחוננת, אותה לא ראה מזה שנים. אהבתו אליה ניצתת מחדש, אף כי היא נשואה ואם לילד ולו עצמו יש חברה חדשה, גם היא כנרת. הוא מזמין את ג'וליה להצטרף אל רביעיית מאג'ורה להופעות, ומגלה כי היא שומרת על סוד גדול המטיל את צילו על חייה ועל הרביעייה. במקביל מתואר מאבקם המתמיד של המוזיקאים בניסיון לנגן, להתפרנס ולהתפרסם. רביעיית מאג'ורה מחליטה להקליט את אמנות הפוגה, יצירתו הגאונית של יוהאן סבסטיאן באך.
הספר זכה להצלחה רבה ולשבחים מצד מוזיקאים וחובבי מוזיקה בשל התיאור המדויק של הווי חייהם של מוזיקאים קלאסיים והדרך בה הם עובדים. בעקבות הצלחת הספר יצא דיסק כפול בשם "מוזיקה שקולה", ובו מבוצעות היצירות שנזכרו בספר, בין השאר בביצוע הכנר פיליפ אונורֶה, בן-זוגו של הסופר.
סאמפי
סאמפי (דיסיגמא) (אות גדולה: Ͳ או Ϡ, אות קטנה: ͳ או ϡ) הייתה אות באלפבית היווני ששימשה לייצג את הצליל "סס" או "טס". כאשר האות מופיעה בהקשר אלפביתי, לדוגמה כתיעתוק של ß הגרמנית, היא מופיעה בצורה המזכירה יותר T, כך: .
בעבר סימלה האות סימלה את המספר 900 בספרות יווניות. כיום האות נראית לעיתים בכתיבת מספרים באותיות יווניות, ואז היא נראית יותר כמו Π, כך: .
מקור השם.
מקור שמה של האות בביטוי היווני "אוסאן פאי" (דומה לאות פאי). שם נוסף שהיה לאות היה "דיסיגמא" בשל הצליל של האות "סס" - פעמיים האות סיגמא.
ספרות יווניות
ספרות יווניות הוא שמה של שיטת ספירה שמוצאה ביוון העתיקה, המשתמשת באלפבית היווני. שיטה זו עדיין בשימוש ביוון המודרנית לציון מספרים סודרים, דהיינו באותם מקרים בהם משתמשים בספרות רומיות במערב אירופה ובארצות הברית. למספרים מונים משתמשים ביוון בספרות הודיות-ערביות.
ספרות אטיות.
במקורה שיטה הספרות היוונית הקדומה הייתה דומה לשיטת הספרות הרומיות. שיטה זו של ספרור נקראת כיום שיטת ה"ספרות האטיות" על שם האזור מהם הן התפתחו - אטיקה (Attica):
ספרות יווניות.
החל מהמאה הרביעית לפני הספירה, הוחלפו הספרות האטיות בשיטה מעין דצימלית, המתבססת אף היא על האלפבית היווני. שיטה זו נקראת שיטת הספרות היווניות.
שיטה זו, הדומה לשיטת הספרות העבריות, משייכת לכל קבוצה של עשר (10, 20, ..., 90) אות, ולכל מאה (100, 200, ..., 900) אות.
לשיטה זו נדרשים 27 אותיות. מאחר שהאלפבית היווני היה בעל 24 אותיות, השתמשו בשלוש אותיות שלא היה בהן שימוש באותה עת: דיגמא, קופא וסאמפי. בימי הביניים דיגמא מוזגה בסופו של דבר לתוך הליגטורה סטיגמא (ϛ), בשל דמיון בצורתן בכתב היווני הרהוט ששימש באותה תקופה (minuscule). קשר זה נעשה כה חזק, עד כי ביוון המודרנית משתמשים לרוב בצירוף האותיות στ במקום ב־ϛ.
בדומה לגימטריה, על מנת להבדיל בין אות למספר השתמשו בגרש - ʹ
בשיטה זו ייכתב המספר 241 כ- σμαʹ‎ היינו (200 + 40 + 1).
על מנת לייצג את הספרות בין 1,000 ל-999,000, משתמשים, בדומה לגימטריה, באותן ספרות שוב כאשר פסיק לפני ספרות האלפים משמש להבדיל בין ספרות האלפים לבין יתר הספרות. כך 2004 יסומן כ־‎͵βδʹ‎ - היינו (2000 + 4).
מספרים גדולים.
המספר 10,000 ייוצג על ידי המילה "מיריאד" המקבילה למונח התנ"כי רבבה.
בספרו "מבין החול" דן ארכימדס במספרים גדולים ביותר, ומציע שיטות לספירת מספר גרגרי החול על חוף ים, ומספר גרגרי החול על כל חופי הים בעולם, ומגיע למספר formula_1 שהוא מיריאד מיריאדים בחזקת מיריאד מיריאדים בחזקת מיריאד מיריאדים (ובעברית: רבבת רבבות בחזקת רבבת רבבות בחזקת רבבת רבבות).
אפס.
האסטרונומים ההלנסטים השתמשו, בהשפעת הספרות הבבליות שהיו בשימוש על ידי האסטרונומים הבבליים, בשיטה של בסיס 60 (שיטה סקסגסימלית). בשיטה זו ישנן 59 ספרות, וכן היה מספר ששימש כאפס. הסימן בו השתמשו היה 𐆊, האות או יוונית גדולה (אומיקרון) - ממנה התפתחה ספרת האפס - "0" המודרנית עם קו מעליה. השימוש באות והפיכתה לסיפרה התפתח בהדרגה, וההנחה שהייתה מקובלת בעבר כי האות היא קיצור של המילה ουδεν ("שום דבר") היא שגויה.
מיס אנטבה
מיס אנטבה הוא סרט ישראלי משנת 2003 של הבמאי עמרי לוי.
הסרט נעשה כהפקה משותפת לבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ולקבוצת בוגרים, בתמיכת "קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב", קרן סם שפיגל וטלעד. הסרט נעשה ביוזמת רנן שור, מנהל בית הספר סם שפיגל, כחלק מפרויקט לקידום יצירת סרטי עלילה באורך מלא על ידי בוגרי בית הספר.
הסרט השתתף בכ-35 פסטיבלים בינלאומיים ובהם מונטריאול, המפטונס - ניו יורק, ריו דה ז'ניירו, לוס אנג'לס, שיקגו, פוסאן (קוריאה) ופאלם ספרינגס, ארצות הברית וזכה למספר פרסים בינלאומיים.
רקע.
הסרט מתאר את מציאות החיים בישראל בשנות השבעים. עלילת הסרט מתרחשת בירושלים בקיץ 1976 על רקע חטיפת מטוס אייר פרנס לאנטבה. מציאות תמימה של ילדה לפני המהפך הפוליטי של 1977 ולפני האינתיפדה והטרור ולפני עידן ההיי-טק. במציאות זו עדיין אפשר היה לנצח את הטרור.
גורה הומורה
עמק הירדן
עמק הירדן הוא אזור שבתחום המועצה האזורית עמק הירדן שמדרום לכנרת וצפונית לעמק בית שאן. היישובים הכלולים באזור הם, בעיקר, קיבוצים וקבוצות.
במובנו המורחב מציין השם עמק הירדן (אם כי הוא פחות רווח מהשם בקעת הירדן) גם את כל חלקו של השבר הסורי אפריקני מדרום הכנרת ועד לצפון ים המלח.
רקע היסטורי של האזור.
התקופה הפרהיסטורית עד תקופת הברזל.