אמנות הפוגה, רי"ב 1080, (בגרמנית, Die Kunst der Fuge) היא יצירה לא גמורה מאת יוהאן סבסטיאן באך, המורכבת מארבע-עשרה פוגות וארבעה קאנונים. כל פרקי היצירה מבוססים על אותו נושא. יצירה זו נכתבה לקראת סוף חייו של באך, בשנים 1749–1750 (גרסאות מוקדמות לכמה מהפרקים נכתבו ב-1742) והיא נחשבת לא רק לאחת מפסגות יצירתו, כי אם לאחת מיצירות המופת של כל הזמנים.
המוזיקה.
כל פרקי אמנות הפוגה הם קטעים קונטרפונקטיים המבוססים על אותו נושא, ברה מינור:
נושא זה, בווריאציות שונות, משמש כבסיס לכל הפוגות והקנונים, המסודרים פחות או יותר בסדר מורכבות עולה (לגבי סדר הפרקים, ראו להלן). על כל פנים, על אף שהיצירה היא אחת המורכבות ביותר שנכתבו אי-פעם, ובאך הגיע בה לרמה של שלמות צורנית שלא הגיע אליה איש לפניו ואולי גם לא אחריו, המוזיקה עצמה היא נגישה ומלאת רגש, וכלל אינה נשמעת כתרגיל שכלתני. בניגוד לכמה מהקנונים והיצירות ה'אקדמיות' המוקדמות יותר של באך, 'אמנות הפוגה' שופעת יופי שאין לו דבר עם המורכבות המתמטית שלה. שילוב זה, שהוא כמעט בגדר נס, הוא שהביא ליצירה את פרסומה והפך אותה לאחת היצירות המוערכות ביותר בהיסטוריה של המוזיקה המערבית.
אחד המאפיינים הבולטים של היצירה היא שלא מצוין הכלי או ההרכב שבו יש לנגן אותה. כל הפוגות (הנקראות Contrapunctus) כתובות בארבע חמשות וכל הקנונים בשתיים, בדומה למוזיקה לכלי מקלדת. תאוריות רבות קיימות באשר לכלי שבו יש לבצע את היצירה; הצ'מבליסט גוסטב ליאונהארדט כתב תזה שבה הוא מנסה להוכיח כי 'אמנות הפוגה' כתובה לצ'מבלו, אם כי כמה מן הפרקים אינם מתאימים לכלי. גם המוזיקולוג כריסטוף וולף, שהוא הסמכות החשובה ביותר כיום בנושא המוזיקה של באך, תומך בתאוריה זו. תאוריה פופולרית אחרת טוענת כי המוזיקה היא תאורטית, ונועדה יותר לקריאה מאשר לביצוע - ולפיכך ניתן לבצע אותה בכל הרכב המתאים למנעד התפקידים. בימינו מבוצעת היצירה לרוב בכלי מקלדת (פסנתר, צ'מבלו או עוגב), הרכב קאמרי (לרוב רביעייה) או תזמורת.
הפרקים.
במהדורה המודפסת שיצאה לאור ב-1751, לאחר מות המלחין, מופיעים הפרקים הבאים (בארבעה קולות, אלא אם מצוין אחרת):
קונטרה-פוגות.
פוגות שבהן מופיע הנושא בגרסה רגילה ומהופכת. בשלוש הקונטרה-פוגות כניסות סְטְרֶטוֹ רבות (כלומר, נושא חדש מתחיל לפני שנגמר הנושא הקודם); וכולן מבוססות על נושא 'אמנות הפוגה' בווריאציה עם צלילים עוברים (ראו דוגמאות בהמשך).
פוגות כפולות ומשולשות.
פוגות המבוססות על שניים ושלושה נושאים, שמביניהם אחד הוא נושא 'אמנות הפוגה' או וריאציה עליו.
פוגות ראי.
פוגות שאפשר לנגן גם במהופך (היפוך מלמעלה למטה) מבלי לפגום במוזיקליות. בדרך כלל מנגנים את הגרסה הישרה וההפוכה בזו אחר זו.
סדר הפרקים.
הסדר הנכון שבו יש לבצע (או להדפיס) את הפרקים השונים שנוי במחלוקת, מאחר שאין התאמה בין כתבי היד השונים והמהדורה המודפסת, שיצאה לאור כנראה ללא פיקוח מצידו של באך - ההכנה לדפוס החלה כאשר היה חולה מאוד ועיוור. מקורה של הגרסה לשני צ'מבלי לקונטרפונקטוס XIII (שנוסף לה קול רביעי) אינה ברורה - השיטה שבה מהופכת הפוגה שונה מהשיטה הרגילה של באך, והיא הפוגה היחידה שמצוין בה שם הכלי. ייתכן שאחד מבניו של באך, שפיקח על ההוצאה לאור, הוא שהוסיף את הפוגה.
ההוצאה לאור הראשונה כוללת גם כוראל פרלוד על הכוראל Vor deinem Thron tret ich hiermit ("בזאת אני פוסע בפני כיסא כבודך"), BWV 668a, שאותו הכתיב באך על ערש דווי. במשך השנים נעשו ניסיונות למצוא קשר בין הכוראל-פרלוד ונושא 'אמנות הפוגה', אך ללא הצלחה. כיום מקובל להניח כי אין קשר בין היצירות.
הפוגה הבלתי-גמורה.
קונטרפונקטוס XIV נקטע בתיבה 239:
לאחר מכן מופיעה ההערה הבאה בכתב ידו של קרל פיליפ עמנואל באך: Über dieser Fuge, wo der Nahme B A C H im Contrasubject angebracht worden, ist der Verfasser gestorben. ("בכותבו פוגה זו, שבה מופיע השם BACH כנושא נגדי, מת המלחין"). על כל פנים, גרסה זו מפוקפקת, מאחר שהפוגה כתובה בכתב ידו של באך, ולא סביר שהוא היה מסוגל לכתוב כשנטה למות, בין השאר משום שהיה עיוור. רוב החוקרים מסכימים כי באך הכתיב את הפוגה לאחד מילדיו בהיותו עיוור. כמו כן, מקובלת היום ההנחה כי הפוגה נועדה להיות פוגה מרובעת, וכי הנושא הרביעי הוא נושא 'אמנות הפוגה' (אם כי הנושא הראשון דומה לו למדי). על פי תאוריה של כריסטוף וולף נכתב סוף היצירה על דפים אחרים, שאבדו. במשך השנים כתבו מלחינים ומבצעים שונים גרסאות לחלק האבוד, המשלבות בין ארבעת הנושאים; מבצעים אחרים (למשל גלן גולד) עוצרים בתיבה 233, כפי שמסתיימת הפוגה בגרסה המודפסת. אחרים מנגנים את הגרסה הבלתי-גמורה כמות שהיא, ומפסיקים לנגן באמצע המשפט - מה שגורם לאפקט מוזר ומסתורי.
דיסקוגרפיה.
אמנות הפוגה הוקלטה ובוצעה פעמים רבות, בהרכבים רבים - מרביעיית סקסופונים ועד מקהלה השרה ללא מילים. מספר דוגמאות נבחרות:
גלית חייט
גלית חייט-מורצ'י (נולדה ב-29 בינואר 1975) היא מחליקה אמנותית על הקרח ישראלית, ייצגה את ישראל בתחרויות עם בן זוגה, סרגיי סחנובסקי. זוכת מדליית ארד באליפות עולם (נאגנו 2002), היחידה מישראל שזכתה במדליה בענף וסיימה במקום שישי במשחקים האולימפיים (סולט לייק סיטי 2002) הישג השיא בענף זה. לאחר פרישתה עובדת כמאמנת בענף.
ביוגרפיה.
חייט נולדה בישראל. משפחתה ירדה עמה לארצות הברית בצעירותה, והם התמקמו בניו ג'רזי. היא החלה להחליק בגיל 8.
ב-2008 היא נישאה לשוטר איטלקי בדימוס, פרנסצקו מורצ'י.
החלקה אמנותית על הקרח.
גלית חייט וסרגיי סחנובסקי החליקו יחדיו בין השנים 1995–2006. הישג השיא שלהם היה מדליית ארד באליפות העולם ב-2002. הפגינו יציבות כזוג, במיקום בעשירייה הראשונה באליפות העולם 7 פעמים רצופות (2000–2006). בני הזוג השתתפו שלוש פעמים באולימפיאדת החורף, בשנים 1998 (מקום 14), 2002 (מקום ששי), 2006 (מקום שמיני).
מאמנת.
לאחר פרישתה מתחרויות בשנת 2007 הפכה גלית למאמנת של הצמד אלכסנדרה ורומן זרצקי. תחת הדרכתה הצמד זכה במדליית זהב באוניברסיאדת חורף 2009 בחרבין סין, ובמדליית ארד בסקייט אמריקה ב-2009.
ב-2013 גלית היא הכוריאוגרפית של צמד המחליקים על הקרח יבגני קרסנופולסקי ואניה דוידוביץ'. הצוות סיים במקום העשירי בתחרות גביע העולם בגרמניה בספטמבר 2013 והבטיח מקום באולימפיאדת סוצ'י (2014).
ב-2014 גלית הייתה הכוריאוגרפית של אלכסיי ביצ'נקו, באולימפיאדת סוצ׳י.
בנוסף מאמנת חייט את הצמד המחליקים היפני קתי וכריס ריד, שייצגו את יפן באולימפיאדת סוצ'י ואת צמד המחליקים האוקראיני שהשתתף באותה אולימפיאדה.
כיום גלית חייט היא המאמנת הראשית של נבחרת ישראל בהחלקה אומנותית, המתגוררת ומתאמנת בניו ג׳רזי.
שכחו אותי בבית 1
נחמן מיפלב
נחמן מִיפֶלֶב (בכתיב יידי: מיפעלעוו; 16 במאי 1886 – 29 באוגוסט 1937) היה סופר יידי ועברי, מחנך ועורך בפולין.
קורות חיים.
נחמן מיפלב נולד בעיירה סקידל שבפלך גרודנו (בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) למשפחת חייטים דלת-אמצעים. למד במסלול הדתי מסורתי הרגיל: 'חדר' וישיבה. את לימודיו הכלליים עשה בלומז'ה (פולין) ובמינסק, השלים בהצלחה בחינות בגרות אקסטרניות (חיצוניות), ויצא לעיר קרקוב.
בשנת 1905, לאחר כישלון המהפכה ברוסיה, החל נחמן מיפלב להורות בקרקוב (בהמשך בבית הספר העברי בעיר), ובמקביל עסק בעריכה והחל לכתוב את יצירותיו שלו, עברית ויידיש. בשנת 1921 ייסד וערך בקרקוב שבועון עברי לילדים בשם "הקורא הצעיר"; זה לא החזיק מעמד זמן רב, ולאחר כתריסר גיליונות נסגר. אך מיפלב המשיך בכתיבתו בבמות רבות אחרות.
הוא היה במשך שנים רבות מהמשתתפים הקבועים בעיתוני היהודים בפולין, הן בעברית והן ביידיש. מגיל צעיר חיבר סיפורים קצרים, וכשהיה בן עשרים נדפס סיפורו הראשון. נחמן מיפלב נתן מכוחו לא רק לסיפורת ריאליסטית, אלא גם חיבר מחזות חינוכיים, כתב, תרגם וכינס אגדות עם, וכתב הומורסקות ופיליטונים.
ספריו העבריים כונסו ונדפסו בפולין, בוורשה ובקרקוב. את יצירתו ביידיש לא כינס. חלק מספריו הראשונים שנדפסו בוורשה, חזרו ונדפסו בישראל.
מיפלב נפטר בקרקוב בסתיו 1937, בגיל 50.
בנו, הצייר המפורסם והקוסם הידוע צ'אן קנסטה, עשה רבות להזכרת שמו בהופעותיו בטלוויזיה.
קישורים חיצוניים.
מרשימותיו:
פרס סן-ז'ון
סן ז'ון פרס
אלקסיס לג'ה
אלכסיס לג'ה
תיקון יתר
בבלשנות, תיקון יתר (בלעז: הִיפֶּרְקוֹרֶקְצִיָּה) הוא מבע שגוי לעומת השפה התקנית, שנוצר תוך ניסיון להימנע משגיאה נפוצה אחרת.
לרוב מדובר בכלל דקדוק נדיר יחסית, אשר אינו מתקיים בדרך כלל בלשון המדוברת. הדובר ער לקיומו של הכלל ולתופעה הפסולה הרווחת, ומתוך תיקון יתר מחיל אותו על מקרים שבהם אינו אמור להתקיים מלכתחילה. על כן שגיאה כזו מתרחשת בעיקר במשלבים לשוניים גבוהים, שישנה בהם הקפדה ערה על הלשון.