בתקופה העות'מאנית נהנו יהודי אלג'יר מהתפתחות הכלכלה והמסחר הבינלאומיים, ומהנהגה מסורתית חזקה בדמות אישים כגון ר' יהודה עייאש, אך לצד זאת סבלו ממצב ביטחוני רעוע. במהלך תקופה זאת הגיעו לאלג'יר מהגרים יהודים מליבורנו, והפכו לגורם מרכזי בסחר הבינלאומי מאלג'יריה. מקרבם יצאו רבים מבני האליטה וההנהגה של יהודי אלג'יר בתקופה העות'מאנית.
באופן יוצא דופן, ראש קהילת אלג'יר ("המוקדם") בתחילת המאה ה-19, נתפלי בוג'נאח, אשר גם כן בא מקרב המשפחות יוצאות ליוורנו, מצא את מותו מיריות רובה של חיילים עות'מאנים ב-28 ביוני 1805 עקב ריבים פוליטיים בתוך הממשל העות'מאני המקומי. למחרת הרצח פרצה סדרת פרעות קשות נגד יהודי אלג'יר מצד האוכלוסייה המוסלמית המקומית, במהלכן נהרגו על פי הערכות בנות התקופה מאות מיהודי אלג'יר ונזק רב נגרם לרכוש היהודי. רצח ראש הקהילה על ידי היניצ'רים העות'מאנים שימש כהיתר להמונים המקומיים להתנפל על השכונות היהודיות ולבזוז את תושביהן. רק מיעוט של אמידים מבין היהודים מצאו הגנה ומחסה, בבתי הקונסולים האירופאים הזרים באלג'יר. על אף הפרעות הקשות, בהמשך הצליחה הקהילה להשתקם ולחזור למעמדה כמרכז רוחני חשוב של אלג'יריה והמגרב, וחזרה לשחק תפקיד משמעותי בסחר הבינלאומי. רוב יהודי העיר בתקופה זאת עסקו במסחר ועבודת מלאכה מקומיים, בעוד שמספר משפחות ניהלו גם מסחר בינלאומי ענף.
כיבוש אלג'יר על ידי צרפת בשנת 1830 הביא לשינויים משמעותיים בחיי הקהילה היהודית בעיר, שהייתה החלוצה בכל הקשור לתהליכי המודרניזציה בהשפעת צרפת. כחלק מתהליכים אלה, החלו בני האליטה היהודית לצאת מן הרובע היהודי של אלג'יר ולעבור לרבעים האירופאים החדשים של העיר. בשנת 1845 ביטלה צרפת את בית הדין הרבני של אלג'יר והחלה לנהל את הקהילה היהודית בצורה ישירה, תוך אכיפת החוק הצרפתי. התפקיד של ראש הקהילה היהודית ("מוקדם") שולב בתוך המערכת הבירוקרטית הצרפתית, ושימש למעשה כסגן ראש-העיר. יהודי אלג'יר החלו להיות משולבים בבתי ספר צרפתיים-חילוניים, התערו בתרבות הצרפתית ואימצו את השפה. בתקופה הצרפתית חל גם גידול מספרי משמעותי של יהודי אלג'יר, מקהילה בת כ-5000 נפשות בשנת 1834, ל-10,000 נפשות בשנת 1900, ועד כ-30 אלף נפשות בשיאה של הקהילה באמצע שנות ה-50.
יהודי אלג'יר היו בין החלוצים להשתלב במוסדות ההשכלה הגבוהה, על אדמת אלג'יריה או בצרפת, וביתר שאת לאחר שנת 1909 ופתיחתה של אוניברסיטת אלג'יר. צעירים יהודים רבים פנו ללימודי מקצועות חופשיים, ויהודים בלטו במקצועות הבנקאות, עריכת דין, פקידות ורפואה. במהלך מלחמת העולם השנייה והטלת נומרוס קלאוזוס על שיעור היהודים במקצועות חופשיים, איבדו יהודים רבים את עבודתם ואת רישיונותיהם לעסוק במשלח ידם. סנקציות כגון אלה היו בין הגורמים שהניעו צעירים יהודים באלג'יר להתארגן מחתרתית ולתרום תרומה משמעותית לשחרור העיר על ידי בעלות הברית במהלך מבצע לפיד.
לאחר מלחמת העולם השנייה התעצמה מלחמת העצמאות של אלג'יריה והיהודים באלג'יר סבלו מפיגועים ופעולות אלימות. רובם של יהודי אלג'יר עזבו לצרפת בשנת 1962 עם נסיגת צרפת מאלג'יריה ועזיבתם של למעלה ממיליון המתיישבים הצרפתים.
תרבות.
מוזיקה.
יהודי אלג'יריה שימשו כגורם מתווך בין התרבות הצרפתית לתרבות האלג'יראית, והדבר בא לידי ביטוי מיוחד בתחום המוזיקה. מספר זמרים יהודים זכו לפרסום רב באלג'יריה וצרפת באמצעות שילוב בין סגנונות מוזיקליים צרפתיים לסגנונות אלג'יראים-אנדלוסים. כך למשל, המוזיקאי היהודי אדמונד נתן יאפיל נזכר לעיתים כאחד ממובילי תנועת ההתחדשות של המוזיקה המסורתית הקלאסית של אלג'יריה של תחילת המאה ה-20, והיה ממייסדי בית הספר הראשון למוזיקה באלג'יר. רמונד לריס ("שייח' רמונד") זכה לפרסום רב והפך לאחד המייצגים הבולט ביותר של מוזיקת המעלוף האלג'יראית/תוניסאית. הזמרת ונגנית העוד העיוורת רנט ל'אוראנז ששרה בצמד עם סעוד מדיאוני (שנרצח בשואה) היו ידועים גם כן עבור שילוב של סגנונות מערביים וסגנונות אנדלוסיים-מגרביים. הזמרת לין מונטי הייתה ידועה עבור שירת קברט עם השפעות אלג'יראיות. הזמר סלים הללי זכה לפרסום רב באלג'יריה ומרוקו וידוע בזכות ביצועיו של הסגנון השעבי המרוקאי. לילי בוניש המשיך מסורת משפחתית של זמר אלג'יראי ושילב טנגו, פסדובלה וממבו לתוך הרפרטואר שלו. חלק מהמוזיקאים היהודים-אלג'יראים המפורסמים, כגון אנריקו מסיאס ומוריס אל מדיוני, פעילים עד היום בצרפת וישראל.
מלבד מוזיקאים יהודים שתרמו כיחידים למוזיקה מסביבם, ליהודי אלג'יריה הייתה גם מסורת מוזיקלית משלהם, שבאה לידי ביטוי בשירת הקודש של פיוטים. ר' שמעון בן צמח דוראן (הרשב"ץ) מאלג'יר כבר במאה ה-15 העלה על נס בכתביו את חשיבות המוזיקה במחשבה היהודית. הקהילות היהודיות השונות של אלג'יריה נבדלו במקצת בין אחת לשנייה במוזיקה הליטורגית שלהן, שהתבססה על סגנונות שונים של המוזיקה האנדלוסית הקלאסית. בנוסף החל מהמאה ה-19 ניכרה השפעה צרפתית על המוזיקה הליטורגית של יהודי אלג'יריה, שהלכו בדרכה של יהדות צרפת וחידשו את המוזיקה הליטורגית על ידי הקמת מקהלות מקצועיות, הכנסת עוגב לכמה בתי כנסת, הלחנת פיוטים על פי לחנים מערביים וכדומה.
רבנים ומנהיגים.
שושלת הרבנים למשפחת זרביב שכיהנו בקהילות אלג'יר
קישורים חיצוניים.
מחקרים.
מאמרים בפרויקט מה-יא"ה (מפעל התיעוד – יהודי ארצות האסלאם), אוניברסיטת תל אביב:
מגרב
המַגְרֶבּ (ערבית: المغرب العربي, תעתיק מדויק: אלמע'רב אלערבי, בעברית: [ארצות] המערב הערבי) הוא שם כולל למדינות המערביות של צפון אפריקה – מרוקו, תוניסיה, מאוריטניה ולוב. לעיתים גם אלג'יריה, מצרים וסהרה המערבית (רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית) נחשבות כמדינות המגרב.
מקור השם במילה הערבית שמשמעה "מערב". מדינות אלה הן מדינות ערביות-מוסלמיות הנמצאות באזור מערב-צפון אפריקה, בניגוד למדינות הערביות והמוסלמיות שבמזרח, המכונות "מדינות המשרק" והנמצאות באסיה. בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 היו מדינות אלה תחת שלטון צרפת ולכן השפה שדיברו בהן באותם ימים הייתה צרפתית, והיא משמשת בהן כשפה משנית עד היום (פרט ללוב, שהייתה תחת שלטון איטלקי ולכן אחוז ניכר מתושבי הערים בה דוברי איטלקית).
בימי הביניים המושג מגרב כלל בתוכו גם את אל-אנדלוס ואת ספרד המוסלמית.
יהודי מדינות אלה נקראו בעבר "מערביים" או "מוגרבים", ואילו כיום רווח יותר השם "יהודי צפון אפריקה".
הנסיך כספיאן
הנסיך כספיאן (באנגלית: Prince Caspian) הוא רומן פנטזיה לילדים שנכתב על ידי הסופר האנגלי קלייב סטייפלס לואיס ופורסם בשנת 1951. הספר היה השני מבין ספרי דברי ימי נרניה שפורסם והרביעי מבחינת הכרונולוגיה. נקרא בהתחלה "השיבה לנרניה".
עלילה.
עלילת הסיפור נפתחת כשנה לאחר סיום הספר "האריה, המכשפה וארון הבגדים". פיטר, סוזן, אדמונד ולוסי, ארבעת גיבורי הספר הקודם, מתכוננים לצאת לשנת הלימודים החדשה, כאשר הם מוצאים את עצמם מועברים באורח קסם לעולם זר. לאחר חקירה קצרה, הם מבינים שהם חזרו לנרניה, שעברו עליה מאות שנים מאז שעזבו אותה לאחרונה מכיוון שהזמן זורם בקצב שונה בין העולמות השונים. לאחר שזמן מה הם לא פוגשים אף נפש חיה מלבדם, הם מוצאים גמד בשם טרמפקין שאותו הם מצילים מטביעה, אשר מספר להם על השינויים הרבים שחלו בנרניה בזמן זה: החיות המדברות, הגמדים ושאר היצורים המופלאים של נרניה כמעט שנעלמו והמעטים ששרדו נאלצו לרדת למחתרת ולחיות בסתר, לאחר שהארץ נכבשה על ידי בני־אדם, יוצאי ארץ טלמר, שעשו מאמצים למחוק כל שריד וזכר לעברה הפלאי. הנסיך כספיאן, יורש העצר החוקי של הארץ, נוטה חסד ליצורים הקדומים של נרניה, אבל הוא נרדף על ידי דודו מירז, שתפס את השלטון לאחר שרצח את אביו, וכעת מעוניין לרצוח גם אותו. כספיאן נמלט ומצטרף לקבוצה קטנה של יצורי נרניה המנסים להקים צבא שיתקומם כנגד שלטונו של מירז. על מנת להשיג עזרה, הם תוקעים בקרן הקסומה של המלכה סוזן, שהשפעתה, כפי שמסתבר, היא זו שהביאה את הילדים מעולמם.
הילדים מסכימים לעזור לכספיאן לתפוס את השלטון. הם פוגשים באסלן, אשר בתחילה רק לוסי מסוגלת לראותו, אשר יוצא, ביחד עם לוסי וסוזן, למסע להחזרת תפארתה של נרניה הקדומה. במקביל, פיטר מזמין לדו־קרב את המלך מירז, על־מנת להוכיח את תוקף שלטונו של כספיאן. הוא מנצח בדו־קרב, אבל מחנה מירז מסרב לקבל את ההכרעה, ויוצאים למתקפה. עם זאת, הם מוכנים להיכנע לאחר שהם נוכחים בשובו של אסלן.
אסלן מכתיר את כספיאן למלך ומשליט שלום בין בני־האדם לבין שאר יצורי נרניה. לבני־האדם שאינם מעוניינים לחיות במשותף עם יצורי נרניה, הוא מציע את האפשרות לחזור בחזרה לעולמם שלהם. גם פיטר, סוזן, אדמונד ולוסי חוזרים לעולמם, לאחר שלפיטר ולסוזן מובהר שזהו ביקורם האחרון בנרניה.
פרשנויות.
יש המוצאים בספר זה, בדומה לשאר ספרי הסדרה, מוטיבים נוצריים רבים, התואמים את השקפתו הדתית של מחבר הספר. כדוגמה הם מביאים את הסיפור שלראשונה לוסי בלבד מסוגלת לראות את אסלן, ואילו הילדים האחרים צריכים להתמודד עם השאלה אם לפעול על סמך אמונה בלבד - אלגוריה לשאלה הנוצרית של אמונה עיוורת באל למול מציאות האומרת דבר אחר, וכן מתן ייצוג להשקפה הנוצרית כי הילדים תמימים מאשר המבוגרים (ביטוי המופיע גם בתנ"ך בתיאור אחרית הימים). עלילת הספר מבטאת גם את התפיסה שהייתה קיימת בנצרות (וגם בתנ"ך) של זכות מלוכה מתוקף בחירה אלוהית.
יש המוצאים בספר אלגוריה להשתלטות הסובייטית על מזרח אירופה בראשית המלחמה הקרה - אלגוריה המתיישבת עם השקפתו הפוליטית של מחבר הספר.
המגרב
גלולה למניעת היריון