בשנת 1984 הפכה לפרופסורית בכירה בקתדרה על שם בלום-ריז באוניברסיטת שיקגו. בנוסף הייתה סגן דיקן לענייני מדע, וב-1998 הייתה אחת מבין שלושה מדענים שזכו בפרס לסקר היוקרתי על מחקרם על טרנסקולציה, ובאותה שנה הוענקה לה המדליה הלאומית למדעים. ב-2003 קיבלה ראולי את המדליה על שם בנג'מין פרנקלין על הישג ראוי לשבח במדעי החברה הפילוסופית אמריקאית. ב-2009 הוענקה לה מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה ביותר בארצות הברית. באותה שנה זכתה בפרס גרובר לגנטיקה. ב-2012 נבחרה ראולי לפרס קרן התקווה לחקר הסרטן על מצוינות בתחום מחקר בסיסי, ונבחרה לקרן התקווה המדעית המייעצת. מאוחר יותר באותה שנה זכתה ראולי בפרס יפן עם עוד שני מדענים על יצירת אימטיניב (גליבק). היא פרסמה יותר מ-500 מאמרים והמשיכה במחקרה באוניברסיטת שיקגו ימים ספורים לפני מותה.
מותה.
בתחילת שנות ה-2000, אובחנה ד"ר דוויסון ראולי בסרטן השחלה. וב-17 בדצמבר 2013, נפטרה.
אדית' מארי פלאניגן
אדית' מארי פלאניגן (באנגלית: Edith Marie Flanigen; נולדה ב-28 בינואר 1929) היא כימאית אמריקאית. ידועה בעיקר בשל עבודתה עם זאוליט Y ומסננות מולקולריות. עבודתה של פלאניגן הפכה את ייצור הבנזין בארצות הברית וברחבי העולם לבטוח, מהיר ונקי יותר. ישנם קרוב ל-110 פטנטים הרשומים על שמה של פלאניגן בשל המצאותיה בתחום של מחקר ופיתוח מוצר הנפט.
בשנת 1992 הפכה פלאניגן לאישה הראשונה אי פעם שזכתה במדליית פרקין. ב-2004 נכנסה פלאניגן להיכל התהילה של ממציאים בין-לאומיים.בנובמבר 2014 הוענקה לפלאניגן המדליה הלאומית לטכנולוגיה וחדשנות בבית הלבן.
קורות חיים.
ילדות ונעורים.
אדית' מארי פלאניגן נולדה בתאריך ה-28 בינואר 1929 בבאפלו, ניו-יורק, ארצות הברית. פלאניגן למדה באקדמיית "הולי אנג'לס" בו היא ושתי אחיותיה, ג'ואן וג'יין הכירו לראשונה את הכימיה על ידי המורה שלהן, האחות סנט מרי. היא שמה דגש על שיעורים מעשיים והרבה עבודת ידיים והדגימה תהליכים כימיים מרגשים בשיעוריה.
לאחר סיום התיכון ג'ואן, לאחר מכן אדית' ולבסוף ג'יין, הלכו ללמוד במכללת די'יוויל (D’Youville). אדית' פלאניגן סיימה תואר ראשון בכימיה בהצטיינות במכללת די'יוויל בבאפלו בשנת 1950 ותואר שני בכימיה לא-אורגנית פיזיקלית בשנת 1952 באוניברסיטת סירקיוז.
קריירה מחקרית.
לאחר סיום התואר השני שלה, החלה אדית' פלאניגן את הקריירה שלה בתאגיד קרבייד. המומחיות של פלאניגן הייתה זיהוי, מיצוי וטיהור של פולימרים שונים של סיליקון (תרכובות כימיות) אשר לאחר מכן ניתן היה להשתמש בהם בתהליכים כימיים.
ב-1956 פלאניגן החלה לעבוד על "מסנן מולקולרי", תרכובות קריסטל עם נקבוביות בגודל מולקולרי שניתן להשתמש בהם כדי לסנן ולהפריד רכיבים מסוימים מתוך תרכובות מורכבות ובתור זרזים, חומרים המאיצים תגובות כימיות. במהלך הקריירה שלה, פלאניגן המציאה ופיתחה יותר מ-200 חומרים סינתטיים שונים שהחשוב ביותר בהם הוא הזאוליט (zeolite Y). נפה עשויה סיליקון שמשמשת כזרז כדי לייעל את ההמרה של נפט גולמי לדלק.
הזאוליט Y הוא סוג מסוים של מסננת מולקולרית שיכולה לזקק נפט. בעת זיקוק נפט גולמי, הנפט חייב להיות מופרד מכל החלקים (או השברים) השונים שלו. בנזין הוא אחד מ"" הרבים שמגיעים מזיקוק הנפט. הזאוליט משמש כזרז, חומר המשפר תגובות כימיות. הזאוליט מגדיל את כמות הבנזין המופקת מהנפט, מה שהופך את זיקוק הנפט לבטוח ופרודוקטיבי יותר.
בשנת 1973 הפכה פלאניגן לאישה הראשונה אי-פעם שהייתה עמיתת מחקר תאגידי, ובשנת 1982 הייתה עמיתת המחקר הבכירה הראשונה. בשנת 1988 היא נהייתה חלק מ-UOP LLC (Universal Oil Products), ייצור השמן הכלל עולמי, מיזם משותף של תאגיד קרבייד ואליאדסיגנל.
פרסים בולטים.
בשנת 1992 אדית' פלאניגן הייתה לאישה הראשונה אי פעם שזכתה במדליית פרקין, ההישג הגבוה ביותר באמריקה בתחום הכימיה השימושית.
בשנת 2004 נכנסה אדית' פלאניגן להיכל התהילה של ממציאים בין-לאומיים (NIHF), ארגון אמריקאי ללא מטרות רווח שמטרתו היא לכבד את האנשים האחראים להתקדמות הטכנולוגית הגדולה, שמקדמת את האדם חברתית וכלכלית.
באותה שנה, זכתה פלאניגן בפרס למלסון של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, פרס מפעל חיים על הישגיה פורצי הדרך בתחום של הזאוליטים ומסננות מולקולריות.
בנובמבר 2014 נערך טקס בבית הלבן בו נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, העניק לפלאניגן את המדליה הלאומית לטכנולוגיה וחדשנות.
דרלין כריסטיאן הופמן
דרלין כריסטיאן הופמן (באנגלית: Darleane Christian Hoffman; נולדה ב-8 בנובמבר 1926), היא כימאית גרעין אמריקאית, שהיוותה חלק מקבוצת החוקרים שהוכיחו את קיומו של סיבורגיום - יסוד מספר 106 בטבלה המחזורית.
משרותיה הנוכחיות הן מדענית בכירה בסגל המעבדה הלאומית לורנס ברקלי, יועצת בכירה במכון סיבורג למדע היסודות העל-כבדים ופרופסורית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי"."
קורות חיים.
דרלין כריסטיאן נולדה בטריל, איווה, לאלוורנה קלוט וקרל בנג'מין כריסטיאן. כאשר נרשמה ללימודי אמנות שימושית בקולג' לכלכלת בית באוניברסיטת איווה, נדרשה לקחת קורס בכימיה שהועבר על ידי פרופסור נלי מיי ניילור. בעיקר בשל הוראתה היוצאת דופן של פרופסור ניילור, החליטה דרלין לשנות את מסלול לימודיה ולהתמחות בכימיה.
בשנת 1951 קיבלה את תואר הדוקטור בכימיה גרעינית מאוניברסיטת איווה, וכמה חודשים לאחר מכן נישאה למרווין הופמן, פיזיקאי. לזוג שני ילדים: מורין ודריל.
קריירה.
דרלין כ. הופמן התחילה את דרכה כעוזרת מחקר במכון למחקר אטומי, אוניברסיטת איווה, בשנת 1947.  במשך שנת 1952 עבדה ככימאית במעבדה הלאומית אוק רידג'. בסוף שנה זו עברה בעקבות בן זוגה ללוס אלמוס, שם הובטחה לה משרה באגף הבדיקות בקבוצת הכימיה הרדיו אקטיבית. כאשר הגיעה, נאמר לה כי חלה אי הבנה והם אינם מעסיקים נשים באגף.
בינואר 1953 פגשה בד"ר רודריק ספנס –  ראש קבוצת הכימיה הרדיואקטיבית, שסיפר כי המתין לה והם זקוקים לאדם שיחקור את התכונות הכימיות של יסוד הפלוטניום. שבוע לאחר מכן התחילה לעבוד ככימאית במעבדה הלאומית לוס אלמוס וכחברת צוות בקבוצת הכימיה הרדיואקטיבית. היא התמנתה לראש האגף לכימיה גרעינית בשנת 1979 –  האישה הראשונה שמונתה לראש מחלקה מדעית במעבדה.
ב-1984, עזבה את לוס אלמוס כדי לקבל משרה כפרופסורית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1991 הייתה אחת ממייסדי מכון סיבורג למדע היסודות העל-כבדים (Seaborg Institute for Transactinium Science) במעבדה הלאומית לורנס ליברמור, והתמנתה למנהלת הראשונה שלו. בשנת 1996 פרשה מניהול המכון.
מחקר.
הופמן עוסקת בעיקר בחקר תכונות כימיות וגרעיניות של יסודות כבדים, חיפוש אחריהם בטבע ותגובות של יונים כבדים. בין הישגיה הוא גילוי פלוטוניום 244 בטבע (איזוטופ הפלוטוניום היציב ביותר), בשנת 1971. עד אז, נחשב כי ניתן לייצר את היסוד הרדיואקטיבי רק בצורה מלאכותית.
מתחומי המחקר שלה כוללים גם הפרדה כימית מהירה של תוצרי ביקוע קצרי מועד, מבנה הגרעין ולימודי תהליך הביקוע הספונטני. הופמן נחשבת לחלוצה בחקר התכונות הכימיות של יסודות 104 עד 108 בטבלה המחזורית.
מחקריה בנושא נדידת רדיו-נוקלידים בסביבה תת-קרקעית סייעו לגבש שיטות להתמודד בהצלחה עם אחסון בטוח של פסולת גרעינית ובידודה מהסביבה.
תגליות נוספות שלה ושל קבוצתה היו פיתוח טכניקת "אטום בכל פעם" (atom at a time) כדי לחקור תכונות כימיות של יסודות כבדים עם זמן מחצית חיים של דקה או פחות, והפקה של היסודות העל כבדים: פלרוביום, ליברמוריום ואוגאנסון.
בנוסף למחקרים, כתבה הופמן יחד עם אלברט גיורסו וגלן סיבורג, שותפיה למחקר, את הספר " The Transuranium People: The Inside Story", המתאר את גילויים של יסודות על כבדים, יחד עם קורות החיים של הכותבים.
פיליפה מאראק
פיליפה "פיפה" מאראק (באנגלית: Philippa "Pippa" Marrack; נולדה ב-28 ביוני 1945) היא מדענית אנגליה העוסקת בביולוגיה ועובדת בארצות הברית. היא ידועה במחקרה על תאי T, שהם חלק עיקרי במערכת החיסונית בגוף האדם; ובמחקרה על TSS, תסמונת של הלם הנגרם מרעלים .
חייה ולימודיה האקדמיים.
מאראק נולדה ב-28 ביוני 1945 באוול, אנגליה. היא נשואה לג'ון קאפלר ולמדה באוניברסיטת ניו-הול, קיימברידג'. בעת לימודיה היא עבדה במעבדת MRC לביולוגיה מולקולרית יחד עם אלן מונרו, אימונולוג בריטי, ועבדה על הפוסט-דוקטורט שלה באוניברסיטה של קליפורניה, סן דייגו. עמדתה הפקולטית הראשונה של מאראק הייתה באוניברסיטת רוצ'סטר, ניו-יורק, לאחר מכן לקחה חלק בארגון בריאות יהודית ארצית ולאחר מכן באוניברסיטת קולורדו.
מחקריה.
כאימונולוגית, מאראק תרמה במחקריה תרומה מרכזית להבנת התגובה של גוף האדם לאנטיגנים, להבנה יסודית של תגובתם של איברונים בתאי T ושל נוגדנים לאנטיגנים הללו, וכיצד מולקולות וחלקיקים אלו משתתפים בתהליכי ההכרה והפעולה של מערכת החיסון. בעבודתה המשותפת של מאראק עם בן זוגה ג'ון קאפלר הם פענחו את המנגנון אשר בעזרתו מזהה הקולטן של תאי T את האנטיגן. מאראק למעשה תרמה להבנת הבסיס המולקולרי של התגובה החיסונית בגוף הבריא ובמצבי מחלה. בנוסף – תרמה גם לפתרון השאלה מדוע נשים סובלות יותר מגברים ממחלות אוטואימוניות (מחלות בהן המערכת החיסונית תוקפת את הגוף עצמו). מחלות כמו טרשת נפוצה, זאבת ודלקת מפרקים שגרונית פוגעות בעד פי 10 יותר נשים מגברים. הסיבה לכך היא הימצאותו של סוג של תאי B הקשורים למערכת החיסונית, שקיימים בכמויות גדולות יותר אצל נשים, מכיוון שאצל נשים התאים הללו מתרבים במהלך השנים ואצל גברים מספר התאים הללו נשאר זהה לאורך כל חייהם.
סוזן לימן