ב-8 בנובמבר המשיכה הקבוצה לנוע לכיוון צפון, ולאחר שהגיע לחוף, חנתה בכפר טסימבוקו. ביום המחרת חצתה הקבוצה את נהר ברנדה (Berande) ואת נהר בלסונה (Balasuna), ובשעות אחר הצהריים הגיעה לכפר בינו (Binu), השוכן 4.8 קילומטרים דרומית-מזרחית לקולי פוינט. בבינו הקים קרלסון את מפקדתו, והכין את חייליו לחסום כל תנועה יפנית לכיוון דרום או מזרח.
שלוש פלוגות הפושטים מקלדוניה החדשה נחתו במפרץ אאולה ב-8 בנובמבר, ויום לאחר מכן נחתו מנחתות בטסימבוקו, וצעדו לבינו, שם חברו לשתי הפלוגות האחרות של קרלסון. בדרכם נתקלו הפושטים בקבוצה קטנה של חיילים יפנים והרגו שלושה מהם לפני שהגיע לכפר.
בינתיים הורה היאקוטאקה לשוג'י לסגת מקולי פוינט ולחבור לשאר הכוחות היפנים בכפר קוקומבונה (Kokumbona) שבעמק נהר המטניקאו. האמריקנים עמדו להשלים את הכיתור בנחל גבאגה, אך שוג'י וחייליו הצליחו למצוא פרצה בגזרה הדרומית ונמלטו דרכה. האמריקנים אטמו את הפרצה ב-11 בנובמבר, אך עד אז נמלטו דרכה כבר מעל 2,000 חיילים יפנים, ובהם שוג'י עצמו, ונעו דרומה.
ב-11 בנובמבר שלח קרלסון ארבע פלוגות – "C", "D", "E", ו-"F" – לסיור בגזרה מצפון עד מערב בינו. בשעה 10:00 נתקלה פלוגה C באש כבדה דרומית-מערבית לבינו ורותקה למקומה. פלוגות E ו-D נשלחו לאגף את הכוח היפני אך רותקו גם הן, וקרלסון הורה ליחידותיו לנתק מגע ולשוב לבינו. אחת הפלוגות נתקלה בדרכה חזרה בפלוגה יפנית שחנתה בסמוך לנהר המטפונה (Metapona) והרגה 120 חיילים יפנים.
ביום המחרת שב קרלסון לכפר אסמנה שעל גדת המטפונה עם שני גדודים, וכבש אותה ללא התנגדות רבה. שלטים ביפנית שנתלו בכפר העידו שהמקום שימש תחנת איסוף לחיילים הנסוגים והכילו הוראות הגעה לקוקומבונה. קרלסון הציב מסביב לכפר יחידה אחת, שבמהלך שאר היום חיסלה 25 חיילים יפנים נוספים שהגיעו לכפר.
באותו יום תקפו שתי פלוגות יפניות את אסמנה, ובתגובה ביקשו הפושטים סיוע ארטילרי. הגדוד הראשון של רגימנט הנחתים העשירי ירה בתותחי ה-75 מילימטר שלו והסב ליפנים אבדות רבות. במהלך היום הדפו הפושטים והארטילריה ארבע התקפות נוספות.
ב-15 בנובמבר העביר קרלסון את מוצב הפיקוד שלו לכפר אסמנה, אך בשלב זה עזבו חייליו של שוג'י את האזור, והעמיקו לתוך הג'ונגל בדרכם למטניקאו. סיורי פושטים בסביבות אסמנה חיסלו חיילים יפנים שפיגרו אחר הכוח העיקרי שנסוג במשך היומיים שלאחר מכן.
משימה חדשה.
הפושטים של קרלסון נשלחו למעלֶה נהר טנרו ונהר לונגה כדי לאתר את שביל מרויאמה דרכו העבירו היפנים ציוד וחיילים עבור הקרב על שדה הנדרסון, כדי לוודא שאין באזור הדרומי למתחם לונגה ריכוז גדול של חיילי אויב, וכדי לשתק שני תותחי הרים שהפגיזו את שדה הנדרסון מתוך הג'ונגל. לשם כך הקימו הפושטים בסיס חדש, דרומית-מזרחית למתחם לונגה. ב-25 בנובמבר הגיעה פלוגה A מקלדוניה החדשה והצטרפה לשאר הגדוד, וב-27 בנובמבר הקים הגדוד שני בסיסי סיור, במעלה ובמורד נהר הטנרו.
ב-28 בנובמבר סיירו פלוגות B ו-D לאורך נהר לונגה, וחנו ללילה באזור הר אוסטן, דרומית-מערבית למתחם לונגה. באותו יום סיירו פלוגות A ו-F באזור שבין הנהרות לונגה וטנרו, דרומית למתחם לונגה. ב-30 בנובמבר מצאו הפושטים תותח הרים 75 מילימטר ותותח נ"ט 37 מילימטר בעמדה מוסווית על רכס, 6.4 קילומטרים דרומית למתחם לונגה. זמן קצר לאחר מכן נתקל סיור שמנה שישה פושטים במחנה יפני בו נחו 100 חיילים. הפושטים פתחו מיד באש, ובחילופי האש נהרגו 75 חיילים יפנים ואף לא פושט אחד.
הפושטים הקדישו את 1 בדצמבר למנוחה, וביום המחרת קיבל קרלסון הוראה לסיים את הסיור ולשוב למתחם לונגה. ב-3 בדצמבר שלח קרלסון את פלוגות C, D ו-E מזרחה לנהר טנרו, ואת פלוגות A, B ו-F מערבה להר אוסטן. פלוגות C, D ו-E הלכו במורד הטנרו ולבסוף הגיעו לקווי מתחם לונגה ללא תקרית. לעומת זאת, פלוגות A, B ו-F נתקלו בסיור יפני ליד פסגת הר אוסטן, ובחילופי האש הקשים, שנמשכו שעתיים שבמהלכן השתמשו שני הצדדים ברימונים ובמרגמות, הצליחו הפושטים לאגף את הכוח היפני ולהשמידו. בתום הקרב נהרגו 25 חיילים יפנים, ואילו אחד הפצועים בצד הנחתים מת מפצעיו ביום המחרת.
ב-4 בדצמבר המשיכו פלוגות A, B ו-F בדרכן חזרה למתחם לונגה, דרך עמק המטניקאו. בדרך לחוף נקלעה פלוגה B למארב שעלה בחייהם של שלושה פושטים. פעם נוספת הצליחו הפושטים לאגף את עמדות האויב, ולבסוף חיסלו את החולייה שמנתה שבעה חיילים יפנים. לאחר מכן המשיכו הפלוגות בדרכן ונכנסו למתחם לונגה באותו יום.
תוצאות הקרב.
זמן קצר לאחר ששבו הפושטים של קרלסון למתחם לונגה, הגיעו שוג'י ואנשיו לעמדות היפניות מערבית למטניקאו. בנוסף לאבדות שספגו מידי הפושטים, איבדו היפנים חיילים רבים בשל תת-תזונה ומחלות טרופיות. כשהגיעו חייליו של שוג'י לדנהר לונגה, בערך מחצית הדרך למטניקאו, נותרו לשוג'י 1,300 חיילים, וכאשר הגיע לקוקומבונה נותרו עמו רק כ-750 חיילים מתוך ה-2,000 מעם יצא לדרך. השורדים השתתפו מאוחר יותר בקרב הר אוסטן, הסוס הדוהר וסוסון הים, שנערכו בדצמבר 1942 ובינואר 1943.
במהלך 29 ימי הסיור, צעדו הפושטים כ-240 קילומטרים, וצעדו ממפרץ אאולה למטניקאו – 64 קילומטרים בקו אווירי. הפושטים ספרו 488 גופות יפנים שהרגו, והשמידו כמויות גדולות של ציוד ותחמושת, כולל שני תותחי הרים ותותח נ"ט.
גדוד הפושטים השני איבד 16 לוחמים ו-18 נוספים נפצעו, ביניהם מדריך מקומי. מרבית חיילי הגדוד סבלו ממחלות טרופיות כגון מלריה, דיזנטריה, גירוי עורי או רקבון ג'ונגל. ב-17 בדצמבר עזב גדוד הפושטים השני את גוודלקנל והפליג חזרה לקלדוניה החדשה, לשם הגיע ב-20 בדצמבר. גם בקלדוניה החדשה המשיכו אנשי הגדוד לסבול מהמחלות הטרופיות, והיחידה יצאה מכלל פעילות למשך מספר חודשים, ושבה לשירות רק בנובמבר 1943, בזמן המערכה בבוגנוויל.
מרטין קירשנר
מרטין קירשנר (בגרמנית: Martin Kirschner; 28 באוקטובר 1879 - 30 באוגוסט 1942) היה מנתח גרמני. קירשנר תרם תרומות חשובות להתפתחות הכירורגיה הכללית והאורתופדית, הטראומטולוגיה ורפואת החירום. נודע במיוחד בהמצאת פיני קירשנר או חוטי קירשנר (K-wire) המשמשים לקיבוע חיצוני של שברים.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.
מרטין קירשנר נולד בברסלאו שבגרמניה (כיום העיר נמצאת בפולין) כבנם של מרגרטה קאלבק ושל השופט מרטין קירשנר האב (1912-1842) ששימש בברסלאו החל מ-1873 כיועץ מוניציפלי (חבר בממשל העיר) והחל מ-1879 כחבר בפרלמנט העיר. בשנת 1892 נבחר האב לסגן ראש העיר ברלין, בירת האימפריה הגרמנית והמשפחה עברה לגור בברלין. בשנים 1912-1899 כיהן האב כראש (Oberbürgermeister) העיר ברלין. רבים מבני המשפחה מצד האב עסקו החל מן המאה ה-18 בכירורגיה. אמו, מרגרטה, הייתה אחות המוזיקולוג מקס קאלבק שפעל בווינה.
התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת פרייבורג רק אחרי ניסיון שני לעבור את מבחני הכניסה.
הוא למד רפואה בשנים 1904-1899 באוניברסיטאות פרייבורג, שטרסבורג (אז בגרמניה, בימינו- בצרפת), ציריך ומינכן. בשטרסבורג סיים את לימודי כל מדעי היסוד ברפואה עם הציון הגבוה ביותר, מה שנחשב להישג יוצא דופן בזמנו
סיים את לימודיו במינכן בשנת 1904 עם עבודה על הסירינגומייליה ועל טאבס דורסליס. הוא נסע לאחר מכן לברלין כדי לעבוד תקופה בתחום הרפואה הכללית בבית החולים "מואביט" תחת הדרכתו של הפנימאי רודולף פון רנפרס (1909-1854).
פעילותו.
אחרי שירותו הצבאי, בשנים 1910-1908 קירשנר השתלם בקליניקה הכירורגית האוניברסיטאית בגרייפסוואלד תחת הדרכתו של הכירורג ארווין פאיר (1947-1871), אחר כך, בשנת 1910 עבר יחד עם מורו לקניגסברג (אז בגרמניה, בימינו קלינינגרד ברוסיה) על מנת לעבוד אצלו ואצל פאול לאופולד פרידריך (1916-1824). תחת הדרכתו של האחרון סיים עבודה חלוצית על השתלות גידים וחיתוליות. אחרי שעבד תקופה בלייפציג (1913) ופעל בתחום הכירורגיה הצבאית במשלחת הצלב האדום בסופיה ובאדירנה בימי מלחמות הבלקן (1913-1912), קירשנר גויס בשנים 1915-1914 ככירורג צבאי בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1915 עקב מחלתו של פרידריך, התמנה קירשנר ליורשו בראש הקליניקה הכירורגית וכפרופסור לכירורגיה. בשנת 1916 התמנה כפרופסור מן המניין. עד שנת 1921 הוא ארגן מחדש את הקליניקה מן היסוד. לאחר מותו הפתאומי של פרופ' פרטס בשנת 1927, הוזמן קירשנר להחליפו בראש הקתדרה לכירורגיה של אוניברסיטת טיבינגן. גם שם בנה וארגן את הקליניקה מחדש לפי תוכניותיו.
בשנת 1932 דחה הזמנה לנהל את הקליניה הכירורגית האוניברסיטאית בהיידלברג, שהייתה בעיניו "הגרועה בגרמניה", מפני שלא התקבלה הצעתו לארגון מחדש של המוסד. בסופו של דבר עבר לשם כעבור שנה אחרי שהסכימו לתנאיו. עד שנת 1939 הקים שם קליניקה מודרנית, השוכנת עד ימינו בנוינהיימר פלד. אחרי שנת 1934, בימי השלטון הנאצי, פעל קירשנר ככירורג יועץ של הצבא.
בשנת 1942 עבר קירשנר ניתוח לכיב קיבה, שהסתבר כממאיר ומלווה בגרורות בכבד ובהתפשטות ללבלב. הוא נפטר עקב סרטן הקיבה בגיל 62, בהיידלברג. קירשנר היה נשוי משנת 1916.
במאמר הספד בשנת 1943 תיאר אותו מורו ארווין פאייר, כ"איש מעשה" (Tatenmensch). נהג בכבוד לעמיתיו, אך היה בדרך כלל אדם בקורתי מאוד, שלא סבל חוסר אובייקטיביות וחוסר היגיון.
תרומותיו לרפואה.
בתחום האורתופדיה קירשנר התפרסם בתחום המתיחות השלדיות, הארכת העצמות ובמיוחד בהמצאת הסיכות מתכת הנושאות את שמו (K-wire, Kirschnerdraht) המשמשים לקיבוע חיצוני של שברי עצמות.
לקירשנר חבים גם שיטת פתיחה כירורגית של מפרק הברך.