עניינו של ארטוקוביץ לא ירד מסדר היום הציבורי. במאי 1974 העלתה אליזבת הולצמן בבית הנבחרים של ארצות הברית את הנושא של פושעי מלחמה המתגוררים בארצות הברית והביאה את ארטוקוביץ' כדוגמה. בסוף שנת 1974 זרקו שני יהודים בקבוק מולוטוב על רכבו של אחיו של ארטוקוביץ'. השניים נעצרו מיד לאחר האירוע. אחד מהם נדון לשנת מאסר והשני, טוביה שוורץ, שוחרר בערבות ונמלט לישראל. במאי 1976 בקשה ארצות הברית מישראל להסגיר את שוורץ, דבר שעורר לחץ ציבורי להסגיר את ארטוקוביץ' ליוגוסלביה. בסופו של דבר החליט שר המשפטים שלא להסגיר את שוורץ. בשנת 1977 הוחלט לפתוח מחדש את הליכי גירושו. בדצמבר 1982 קבע בית משפט בארצות הברית שאין לגרש את ארטוקוביץ' לפני שיעמוד בפני משפט חדש שיברר את אשמתו.
הוסגר ליוגוסלביה בפברואר 1986. במחאה על ההסגרה הצית את עצמו חבר ארגון קרואטי לפני הקונסוליה של ארצות הברית בטורונטו. הוא הועמד לדין וב-14 במאי 1986 הוא נידון למוות על פשעי מלחמה. באפריל 1987 נדחתה הוצאתו להורג בגלל בריאותו הלקויה. הוא מת מוות טבעי בכלא ב-16 בינואר 1988.
מיקרו היסטוריה
מיקרו היסטוריה היא מתודה בחקר ההיסטוריה.
המיקרו היסטוריה התפתחה בעשורים האחרונים של המאה העשרים. זוהי סוגה חדשה בהיסטוריוגרפיה. ניתן להשוותה להצצה דרך חור המנעול אל חברה מסוימת בנקודת זמן מסוימת בעבר. באמצעות בדיקה מדוקדקת של חומר ארכיוני (משפטי, בדרך כלל) אודות פרשה אחת, שבמרכזה עמדו "גיבור" או "גיבורה" אשר לא נמנו עם השכבות המעצבות את מהלך ההיסטוריה, מציעים החוקרים הסבר למציאות ולתמורות בחיי התקופה – בייחוד בפינות שאליהן אין על-פי רוב גישה בכלי מחקר אחרים.
ייחודה של המיקרו היסטוריה היא בכתיבת ההיסטוריה "מלמטה", מהפרטים הקטנים של חיי היום יום. בחקר ההיסטוריה האנושית, עד שנות השבעים של המאה העשרים, היה מקובל לתאר מגמות ותהליכים. על חייו של האדם הפרטי היה ניתן ללמוד רק מתיאור חייהם של האליטות העשירות והמכובדות. לפני עליית זרם המיקרו היסטוריה לא נסקרו לפרטיהם פשוטי העם, האנשים קשיי היום שעבדו לרוב מבוקר עד ערב ודאגו למחייתם. במהלך רוב שנות ההיסטוריה האנושית לא ידעו רובם קרוא וכתוב, וחייהם הספציפיים לרוב לא הותירו חותם בספרי ההיסטוריה.
דוגמאות למחקרים.
חלק מהמחקר המיקורי היסטורי מתמקד בהזדמנויות בהן מתגלה גופת או שלד אדם יחידי באתר, ו/אןו מסמכים רבים שנמצאו ליד גופה. הסביבה בה הוא נמצא, החפצים שעליו ותיארוכם, עוזרים לשפוך אור על מאפיינים שונים, לא רק של אותו אדם, אלא על התקופה בכלל בה חי.
חוקרים בתחום.
קרלו גינצבורג נחשב לאחד מראשוני זרם ה"מיקרו היסטוריה", עם פרסום ספריו "היסטוריה, רטוריקה, הוכחה", והגבינה והתולעים: עולמו של טוחן בן המאה השש-עשרה (הוצאת כרמל 2005).
היסטוריונים נוספים שעסקו בתחום הם
נטלי זימון דייוויס, בספרה שובו של מרטין גר (הוצאת חרגול, תל אביב, 2001), עמנואל לה רואה לדורי בספרו "מונטיו" Montaillou, village occitan (1975) וג'ודית ק. בראון בספרה מעשים מגונים: חייה של נזירה לסבית בימי הרנסאנס מאיטליה (הוצאת חרגול, תל אביב, 2002).
בין החוקרים בישראל שהתמחו במיקרו היסטוריה נמצאת פרופסור יעל עצמון, מהאוניברסיטה העברית, שעסקה במחקריה בהיסטוריה של ההתיישבות הציונית בארץ ישראל מנקודת מבט מתודולוגית של מיקרו היסטוריה.
גם את ספרה של פרופסור חוה טורניאנסקי, כלת פרס ביאליק, שתרגמה מיידיש בעיבוד מחודש את זיכרונותיה של גליקל מהמלין, ניתן לראות כשייך לסוגה המיקרו היסטורית, וכן ספרה של יעל בוכמן "פאשות, פלחים ופיראטים" העוסק באורחות החיים בא"י במאות ה-16-18.
בונקר
בּוּנְקֶר (מאנגלית: Bunker, בעברית: מִבְצוֹר) הוא מבנה מבוצר הממוקם, כולו או בחלקו, מתחת לפני האדמה. בונקרים מיועדים להגן על יושביהם מפני תנאים מסוכנים המתקיימים על פני הקרקע, כגון לחימה או תנאי מזג אוויר קשים באופן קיצוני. עקב זאת, בנוי הבונקר כך שיוכל לספוג פגיעה מבלי לקרוס: קירותיו עבים במיוחד ובנויים בטון מזוין, חלונותיו (אם קיימים) בנויים כחרכים צרים ודלתותיו הן דלתות ברזל כבדות, הניתנות לאטימה. באזורי לחימה, משמשים בונקרים להגנה על מפקדות צבאיות, על מאגרי תחמושת והספקה ועל לוחמים המסתתרים בהם בהמתנה ליציאה להתקפה, כשישנם גם בונקרים הבנויים כך שיושביהם יכולים ללחום מתוכם. בונקר נועד לעמוד במתקפות צבאיות כגון התקפת טילים בליסטיים, התקפת ארטילריה וחלקם אף תוכננו לעמוד בהתקפות נשק להשמדה המונית. שלא בקוי החזית, משמשים בונקרים להגנה על ראשי ממשל ומקבלי החלטות אחרים, כמו גם על אוכלוסייה אזרחית שאיננה לוחמת, מפני התקפות צבאיות. במהלך מלחמת העולם הראשונה והשנייה התעצם השימוש בבונקרים כנקודות פיקוד ולמטרות אחסון כלי נשק ואספקה.
סוגי בונקרים.
אזרחי-פרטי.
בונקר אזרחי-פרטי הוא בונקר שנבנה על ידי גורמים פרטיים לשימושם ולא על ידי המדינה. בונקר שכזה משמש למעשה כמקלט משודרג, שנועד לספק הגנה לקבוצה קטנה של אזרחים, לאורך זמן. לכן, בשונה מבונקר לחימה או פיקוד, יינתן בו דגש רב יותר על איכות המחיה והנוחות בזמן השהות בבונקר ועל אחסון של צורכי מחיה ומזון רבים. בהתאם להשקעה, הבונקר יכול לכלול שירותים ומקלחות, סלון, חדר שינה, חשמל, פינוי שפכים ועוד.
בונקר אזרחי-פרטי ייבנה בדרך כלל בסמוך למגורי היום-יום של בעליו, כדי להקל ולזרז את המעבר לבונקר ביום פקודה, או במיקום נידח ומרוחק, מאחר שבשונה מבונקר לחימה או פיקוד אין הוא חייב להימצא באזורי לחימה או בקרבת מוקדי שליטה. קיימות בשוק מספר חברות פרטיות המתמחות בנושא תכנון והקמת בונקרים אזרחיים-פרטיים.
מסחרי.
בונקר מסחרי ישמש לרוב לאחסון חומרי פסולת, אחסון מזון ושרתי מחשב ומידע. בונקרים אלה נבנים גם לצורך ביצוע ניסויים מסוכנים, לדוגמה: בדיקת מנועי טילים, ובדיקת חומרים רדיו-אקטיביים. בשנת 2010 נחשף הבונקר המאחסן את שרתי ויקיליקס.
אחסון תחמושת.
בונקר זה מתוכנן כך שיוכל לאחסן בבטחה חומרי נפץ, ויעמוד בפני פיצוץ פנימי. בונקר תחמושת ייבנה כך שכולו מתחת לפני האדמה או שהוא מוקף בסוללת עפר גבוהה ועבה, כדי להגביל את הנזק המשני העלול להיווצר עקב פיצוץ התחמושת שבו.
ארטילרי.
עמדות ארטילריה נייחת בנויות לעיתים כבונקר. בונקר שכזה בנוי כך שיגן על הצוות שמפעיל את הנשק, התחמושות וכן על כלי הנשק עצמו, ומאפשר לרוב ירי של כלי הנשק הארטילרי מתוכו, אף על פי שהדבר מצמצם את שדה הירי של הנשק. ארטילריה נייחת היא לרוב תותח או מרגמה כבדים במיוחד ובעלי קוטר גדול מאוד ולכן קיים הצורך למקמה בתוך בונקר, עקב הקושי להגן עליה באמצעות תמרון ותנועה שלה. בשדה הקרב הקרקעי נעה חזית הלחימה במהלך הקרבות ואיננה קבועה ומשום כך ארטילריה נייחת משמשת בקוי לחימה שמיקומם אינו משתנה במהלך הקרבות, כגון קווי חוף או מעברים קרקעיים חיוניים (גשרים חיוניים וכדומה). לכן, ניתן למצוא בונקרים ארטילריים בעיקר בקרבת החוף.
אמצעי נגד.
עקב היותם מבנים שנועדו מראש לעמוד בפני מתקפה עזה, מהווים בונקרים אתגר משמעותי בכל האמור בהשמדתם ובפגיעה בתוכנם. קיימות שתי גישות עקריות להתמודדות עם אתגר זה: הגישה הראשונה מסתמכת בשלב ראשון על הפגזה וירי רציפים על הבונקר, כדי שהנמצאים בו לא יוכלו להימלט ויתקשו להגיב בירי מתוך הבונקר, ובשלב שני על התקפת הבונקר באמצעות כוח קרקעי, במטרה ליצור נקודת פריצה לתוכו ולטהרו. הגישה השנייה מסתמכת על נשק ייעודי, שפותח במיוחד למטרת השמדת בונקרים, המתבסס על מהירות פגיעה גבוהה במיוחד ועל מבנה קשיח במיוחד כדי לחדור לחלל הבונקר ולהתפוצץ (דוגמה לנשק שכזה היא פצצה מפצחת בונקרים).
מאחר שהבונקר בנוי כחלל סגור בעל קירות עבים ועמידים במיוחד, הרי שלגלי ההדף והחום של פיצוץ המתרחש בתוכו אין מרחב מספיק להתפזר ולהתפוגג. עובדה זו, שהיא תוצאה של רצון להגן על יושבי הבונקר, הופכת את הבונקר עצמו ואת יושביו לפגיעים במיוחד לפיצוץ המתרחש בתוכו. לאור זאת, אמצעי חימוש תרמובארי יעילים במיוחד להשמדת בונקרים ולפגיעה בתכולתם, אם הם מצליחים לחדור לתוכם.
בונקרים אזרחיים בישראל.
בשנת 2002 החלו בבניית בונקר בהרי ירושלים, הבונקר מכיל חדרי ישיבות ומשרדים, מערכות הגנה מפני לוחמה כימית וביולוגית והוא מאפשר לראשי המדינה להמשיך לנהל אותה במצב חירום. הבונקר נחנך בשנת 2011.
בשנת 2014 הכריז בנק ישראל כי יבנה בונקר בעלות של 74 מיליון ש"ח. בבונקר ימוקמו חדרי השליטה והבקרה וחדרי המחשב של הבנק, והם ייבנו מתחת לאדמה בירושלים. בשנת 2016 פורסם כי בנק ישראל קיבל היתר בנייה לבונקר מעיריית ירושלים, ובנוסף פורסמו בטעות מסמכים סודיים אודות הבונקר באתר העירייה.
בריאן אדאמס
מסיכה
קידומת טלפון
קידומת טלפון היא קוד מספרי המוצמד למספר מנוי טלפון על מנת לזהותו או לשייכו לקטגוריית שירות מסוימת או אזור גאוגרפי.
השימוש הנפוץ ביותר בקידומות טלפון הוא כדי לבודד אזור גאוגרפי כמו מדינה, מחוז או יישוב, או כדי לבודד רשת טלפונית לפי מאפיינים לוגיים כגון סוג השירות, מפעיל הרשת וכיוצ"ב. קידומות עשויות לסמן מאפייני שירות שונים כמו שירות בתשלום, בתשלום מופחת או בחינם, מספרי שירות ותמיכה, שירותי מידע ועוד.
לכל מדינה בעולם קידומת טלפונית, אם כי לעיתים אותה קידומת משמשת מספר מדינות (כמו בצפון אמריקה), או שאינה בשימוש (כמו הקידומת הבינלאומית של קריית הוותיקן), או שניתן לעקוף את השימוש בקידומת הלאומית בתנאים מסוימים (לדוגמה בין מדינות מסוימות באירופה). בגבולות המדינה עצמה תיתכן חלוקה נוספת לפי המאפיינים הנ"ל, ויש מדינות רבות המהוות אזור שירות גאורפי אחד.