דה יר התנגד נחרצות לתוכניות להשאיר את האיחוד השוודי-נורווגי על מכונו בניגוד לרצונו של העם הנורווגי. בשאלת זכויות ההצבעה, הוא דגל בגישתה של המפלגה הליברלית להנהגת בחירות חופשיות. הוא היה תומך נלהב בקיומו של צבא חזק, שלא כמו מנהיג המפלגה הליברלית, קרל סטף.
דה יר היה דמות מתבודדת ומתונה. הן האגף השמאלי והן האגף הימני לא הביעו את תמיכתם בממשלתו. נהפוך הוא, שני האגפים הפוליטיים שאפו להציב את הממשלה כיריבתם בבחירות שנערכו בערוב ימיה של ממשלת דה יר.
גרינשפאן
מריאנה מאוסטריה
מריאנה מאוסטריה (בגרמנית: Marianna von Österreich; 24 בדצמבר 1634 – 16 במאי 1696), הייתה בתו של פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד.
ביוגרפיה.
מריה אנה נולדה ב-24 בדצמבר 1634 בווינר נוישטאדט, לפרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמריה אנה מספרד, בתם של פליפה השלישי, מלך ספרד ומרגרטה מאוסטריה, מלכת ספרד.
בשנת 1646 התארסה מריאנה עם בלתסר קרלוס, נסיך אסטוריאס, בנו של פליפה הרביעי, מלך ספרד, אולם כעבור 3 חודשים מת בלתסר קרלוס. ב-7 באוקטובר 1649 התחתנה מריאנה עם פליפה הרביעי, מלך ספרד, שהיה אלמן מאשתו אליזבת, נסיכת צרפת, והזוג בילה את ליל הכלולות באל אסקוריאל. נישואי הזוג לא היו מוצלחים, הן בשל הפרש הגיל הגדול ביניהם, והן בשל בגידותיו הרבות של פליפה, ומשום כך בחרה מריאנה להתמקד בעיקר בלימודי דת. למריאנה נולדו 5 ילדים, אולם רק שניים מתוכם הגיעו לבגרותם.
בשנת 1665 מת בעלה פליפה הרביעי, מלך ספרד, ובנה קרלוס השני, מלך ספרד עלה במקומו לשלטון. מכיוון שקרלוס היה קטין, שלטה מריאנה כעוצרת במקומו, אולם גם בבגרותו המשיכה למשול, בשל מחלתו וחוסר תפקודו של קרלוס. בשנת 1677 נערכה הפיכה נגד מריאנה, שהובלה על ידי חואן מאוסטריה הצעיר - בנו הלא חוקי של פליפה הרביעי, מלך ספרד, ומסרה את השלטון לקרלוס.
בשנת 1679 התחתן קרלוס עם מארי לואיז ד'אורליאן, אולם לא היו להם ילדים. בשנת 1689 מתה מארי לואיז, וקרלוס התחתן שוב עם מריה אנה מנויבורג, אולם גם ממנה לא היו לו ילדים.
ב-16 במאי 1696 מתה מריאנה, כתוצאה מסרטן השד, והיא בת 61 שנים. בשנת 1700 מת בנה קרלוס השני, מלך ספרד, ובעקבות מותו פרצה מלחמת הירושה הספרדית.
משפחתה.
ב-7 באוקטובר 1649 התחתנה מריאנה עם פליפה הרביעי, מלך ספרד, ממנו היו לה 5 ילדים:
אלי שוקרון
אלי שׁוּקְרוֹן הוא ארכאולוג ישראלי המתמחה בארכאולוגיה של ירושלים, ומנהל פרויקטים מטעם רשות העתיקות. הוא גילה מספר ממצאים חשובים מהתקופה של בית המקדש השני בירושלים.
קורות חיים.
אלי שוקרון הוסמך על ידי המכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית. בשנות ה-90 הוא החל את עבודתו בעיר דוד, וכיום הוא מנהל את החפירות במקום ונחשב לאחד המומחים בתחום.
עבודתו המדעית.
משנת 1995 ועד שנת 2010 חפר שוקרון ביחד עם הארכאולוג רוני רייך, חפירה מתמשכת בעיר דוד. חשובה במיוחד החפירה סמוך למעיין הגיחון, שחשפה חלקים בנויים וחצובים חדשים של מערכת המים הכנענית, זו המכונה מערכת פיר וורן. כך יכלו רייך ושוקרון להציע הבנה מחודשת, שונה בתכלית למה שהיה מקובל במחקר ביחס לאתר שהוא הנחפר ביותר בישראל. המסקנות החשובות שעלו בחפירה כוללות את העובדה שנמצא שהמעיין היה מבוצר במגדל גדל-מידות כבר בתקופת הברונזה התיכונה II. כן הבחינו שפיר וורן למעשה איננו חלק ממערכת המים, שכן בתקופת הברונזה התיכונה הפיר לא נראה לעין ולא היה כלל נגיש. תחת זאת חשפו בצד המעיין חציבה גדולה (המכונה הברכה החצובה), שבה נשאבו מי המעיין על ידי תושבי העיר.
בשנת 2004 שוקרון חשף יחד עם רייך את בריכת השילוח שמתקופת בית שני. התגלית פורסמה רשמית ב-9 באוגוסט 2005. הבריכה שימשה עבור יהודי העיר לצורכי ריפוי ולטקסים. בברית החדשה מצוינת הבריכה כמקום בו התרפא ישוע על פי נס.
בשנת 2007 חשפו רייך ושוקרון את תעלת המים של ירושלים העתיקה  שניקזה את הביוב אל מחוץ לעיר. הפריטים שהתגלו במנהרה מאששים את סיפורו של יוסף בן מתתיהו על שימושם של יהודי במערכות הביוב לשם הימלטותם מהעיר הבוערת בשלביו המאוחרים של המצור על ירושלים. בין הממצאים היה מטבע נדיר של מחצית השקל, אותו נהגו לשקול לקופת בית המקדש. נכון להיום, רק שבעה מטבעות מסוג זה נמצאו בחפירות. חפץ נוסף שנמצא על ידו במקום הוא פעמון מזהב ששימש כתכשיט לבגד. ככל הנראה מדובר בפעמון שתלה על מעילו של הכוהן הגדול. ממצא נוסף שהתגלה בחפירות הוא חרב מברזל באורך 60 ס"מ הנתונה בתוך נדן מעור. החרב כנראה הייתה שייכת ללגיונר רומי. החפירות בתעלה טרם הסתיימו.
בספטמבר 2009 חשפו רייך ושוקרון את הגן הארכאולוגי ירושלים. כיום חלקים ממנו פתוחים לציבור.
במאי 2012 דיווח שוקרון על איתור שבר של בולה שנמצאה במהלך סינון פסולת מאתר החפירות בעיר דוד, דרומית לחומות של העיר העתיקה של ירושלים, על הבולה הופיע שם העיר בית לחם. בולה זו היא למעשה המקור העתיק יותר לאזכור העיר מחוץ לתנ"ך.
במאי 2014, טען שוקרון כי גילה את מצודת דוד המוזכרת בתנ"ך, במהלך חפירת עתיקות עיר דוד במזרח ירושלים. עמיתו, רייך, חולק על המסקנה.
המכביה השבע-עשרה
המכביה השבע-עשרה נערכה בין התאריכים 11-21 ביולי 2005. במכביה זו השתתפו כ-7,700 ספורטאים מ-54 מדינות, מהם כ-2,000 ספורטאים מישראל, 900 מארצות הברית וכמעט 500 מאוסטרליה. טקס הפתיחה נערך באצטדיון רמת גן ב-11 ביולי 2005. גל פרידמן, האלוף האולימפי בגלישת רוח מישראל, הדליק את הלפיד בטקס הפתיחה. וטקס הסיום נערך ב-21 ביולי בבריכת הסולטאן בירושלים ואת הטקסים הנחו רודריגו גונזלס ובקי גריפין.
המשתתפים.
לראשונה השתתפו ספורטאים מהמדינות הבאות.
המתחרים והזוכים.
ג'ודו.
- טניה סימן טוב ()
- אליס שלזינגר ()
- דניאלה קרוקובר ()
טניס.
- שרון פיכמן ()
- ניקול פטאק ()
- שרון פיכמן ו ()
- שרון פיכמן ו ()
טניס שולחן.
- יניב שרון ()
- איסק אברמוב ()
סיף.
- אנסטסיה פרדמן ()
- (אנסטסיה פרדמן, אלינה פרדמן, אניה טולניב)
- ואדים גוצט ()
- סרגיי שריקוב ()
- ולדיסלב שמיס ()
- ()
- תומר אור ()
- דן קלנר ()
- ()
- מרט ישראלי ()
- מייקל פלדשו ()
- ויאצ'סלב זינגרמן ()
- ()
שחייה.
שחייניות.
מאיה פינקלר () הייתה השחיינית המצטיינת במכביה השבע-עשרה, לאחר שזכתה ב-7 מדליות מהן 5 זהב ו-2 כסף.
אצולה אוסטרית
האצולה האוסטרית היא קבוצת מעמד אשר התקיימה באוסטריה ובוטלה באופן רשמי ב-1919. בני אצולה עדיין חיים באוסטריה כיום, אולם הם אינם נהנים מזכויות יתר כבעבר. האצולה האוסטרית דומה מאוד לאצולה הגרמנית, מכיוון ששתי המדינות היו בעבר תחת שלטון האימפריה הרומית הקדושה. עם זאת, האצולה האוסטרית מורכבת יותר כיוון שאוסטריה במשך שנות קיומה כמונרכיה שלטה על מספר רב של ארצות בעלות לאומים ושפות שונות. לפיכך, אציל אוסטרי הוגדר בן אצולה אשר חי בשטח הנשלט בידי אוסטריה וחייב בנאמנות למונרך האוסטרי המכהן ולשושלתו, גם אם הוא הונגרי, איטלקי, פולני, בוהמי או קרואטי.
היסטוריה.
בשנת 1453 העלה פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את דוכסות אוסטריה למעמד של ארכידוכסות, והיא נקראה מאז "ארכידוכסות אוסטריה" ונשלטה בידי בית הבסבורג (אשר ממנו גם היה הקיסר). השדרוג אפשר לארכידוכס אוסטריה להעניק תוארי אצולה, זכות שלה זכו שליטים מעטים בתוך האימפריה הרומית הקדושה. בהדרגה, הפכו האצילים העירוניים לחזקים ביותר בארכידוכסות, ובאימפריה כולה, ונודעה להם השפעה רבה על הפוליטיקה הדיפלומטיה והכלכלה. ב-1806 פורקה האימפריה הרומית הקדושה, ובמקומה הוקמה האימפריה האוסטרית אשר המשיכה להישלט בידי ההבסבורגים. מלבד אוסטריה, חלשה האימפריה גם על הונגריה, קרואטיה, איטליה, בוהמיה, איטליה וחלקים מפולין. ב-1867 בעקבות הסכם הפשרה, הפכה האימפריה ל"אימפריה האוסטרו-הונגרית". שליטי אוסטריה המשיכו להעניק תוארי אצולה. תארים אלו היו מלווים בקצבה מטעם בית המלוכה, וכן בקידום בצבא ובפוליטיקה. לחלק ממשפחות האצולה אף נשמרו מקומות מראש בבית הלורדים ובמועצה הקיסרית. האימפריה פורקה בנובמבר 1918, ומשפחת המלוכה יצאה לגלות.
ביטול האצולה.
ב-1919 נחקק ברפובליקת אוסטריה הגרמנית "החוק ההבסבורגי", שהגלה את כל בני הבסבורג מהמדינה והחרים את כל נכסיהם. הוקם "בית הדין לביטול האצולה", אשר ביטל את מעמד האצולה באוסטריה, וכן את כל תוארי האצולה כולל סממנים אריסטוקרטים כמו "פון" ו"צו". עם זאת, מחוץ לאוסטריה המשיכו בני אצולה להשתמש בתואריהם, ואף בתי מלוכה אחרים באירופה עשו ועושים בהם שימוש. עובדה זו עשויה להיות מבלבלת למדי, במיוחד בשל העובדה שבני אצולה כמו נסיך הכתר אוטו החזיקו בדרכונים של כמה מדינות בו זמנית. לשם דוגמה, ראש בית הבסבורג הנוכחי מחזיק בדרכון אוסטרי עם השם קרל הבסבורג-לותרינגן. לעומת זאת במדינות אחרות הוא ידוע כ"קרל פון הבסבורג" ואף כ"קרל, ארכידוכס אוסטריה".
ביטול האצולה התקבל באכזבה רבה בקרב משפחות האצולה החלשות והקטנות יותר, אשר מבחינתן, תוארן היה הדרך היחידה להתקדם בפוליטיקה ובצבא. לעומת זאת משפחות האצולה הגדולות, קיבלו את אובדן שמם וזכויות היתר שלהם בשקט, פרשו מהחיים הפוליטיים, ושמרו על עושרם ונכסיהם ונהגו בינם לבין עצמם באותם נימוסים אציליים ישנים. עם זאת, רבים מהם מכרו את ארמונותיהם ואחוזותיהם בשל לחץ ציבורי. חוק האצולה לא בוטל בתקופת האוסטרופשיזם, אולם לאחר האנשלוס ב-1938 הוא כבר לא נאכף. הנאצים לא רדפו את בני האצולה כל עוד הם לא עסקו בפעילות מלוכנית, פרט לבני הבסבורג אשר נודעו כמתנגדים לנאציזם.
כיום.