יהודי טורינו סבלו מגילויי אנטישמיות רבים, שרק הלכו והחריפו. גרפיטי אנטישמי החל להופיע על קירות בעיר, במיוחד בקרבת בית הכנסת של טורינו. בליל ה-14 באוקטובר 1941, היה ניסיון שלא צלח, להצית את בית הכנסת. בשלושת הימים שלאחר המקרה, החלו להופיע פוסטרים ומודעות ברחבי העיר שקראו לרצוח יהודים, ועליו הופיעו רשימת שמות של יהודים מקומיים וכתובותיהם. אך על פי דברים שכתב הפרטיזן היהודי אמנואלה הרטום ביומנו, כתובות אלה כלל לא היו מדויקות, וסוכנים גרמנים הם אלה שביצעו את הפעולות. כל עוד הייתה איטליה בגדר מדינה גרורה של גרמניה, נמנע היטלר מלדרוש את גירוש היהודים והשמדתם. מוסוליני סירב לגרש את אזרחיו היהודים, בין היתר על מנת להפגין את עצמאותו כלפי גרמניה, ולכן יהודי טורינו לא נפגעו עד לנפילתה של איטליה הפשיסטית. משפחות יהודיות רבות נאלצו לעזוב את בתיהם בין השנים 1941 ל-1943, והן עברו להתגורר באזורים כפריים או בהרים עד לשחרור צפון איטליה בסוף אפריל 1945.
שואת יהדות טורינו.
מצבם של יהודי טורינו החמיר עם כניעתה של איטליה לבעלות הברית, פלישת גרמניה לאיטליה והקמת רפובליקת סאלו בספטמבר 1943. לאחר שהפכה איטליה למדינה כבושה, החליט היטלר, שגורלם של יהודי איטליה צריך להיות כגורל אחיהם במדינות הכבושות - רדיפה, גירוש והשמדה. רפובליקת סאלו שיתפה פעולה באופן מלא עם מדיניות זו של הנאצים.
הקהילה היהודית המשיכה לקיים אורח חיים שגרתי למרות המצב הפוליטי החדש שנוצר. כך לדוגמה, הבחינות בבתי הספר התקיימו כסדרן, כשהמורים תפקדו כשומרים בכניסה לבנייני הקהילה, ובחינות בעל פה התקיימו בגינות ציבוריות או בזמן הליכה ברחוב.
שגרה זו הופסקה, לאחר שבתחילת אוקטובר, כוחות פאשיסטיים פרצו לספרייה של הקהילה היהודית, לקחו את כל הספרים, ושרפו אותם בשריפות ענק בפיאצה קרלינה. בעקבות האירוע, מרבית יהודי טורינו ברחו באופן מיידי מהעיר או מצאו מקומות מסתור. כך, מרבית יהדות טורינו ניצלה מהגורל של קהילות יהודיות אחרות באיטליה. כאשר החלו מבצעי הנאצים להשמדת יהודי איטליה, עם המבצע לאיסוף יהודי רומא להשמדה ב-16 באוקטובר, לא יכול היה להתקיים מבצע דומה בטורינו באותו ההיקף, משום שלא היו בבתיהם. איסוף היהודים התבצע בעזרת המשטרה האיטלקית, על פי כתובות היהודים במפקד האוכלוסין משנת 1938, שעודכנו במחציתה של 1943. פקידי הממשל של רפובליקת סאלו המריצו את עובדיהם ואת תחנות המשטרה לפעול בחריצות מרבית לאיסוף וגירוש יהודים. כאשר ביצעו הכוחות הגרמניים חיפושים בבתי היהודים, הם מצאו רק שתי נשים מבוגרות בביתן.
בנוסף, הכוחות הנאצים החרימו רכוש יהודי, ובניינים של הקהילה היהודית הושחתו ונבזזו.
יהודים שעדיין נמצאו בעיר שמרו על זהירות בצעדיהם, והסתמכו על אמונם במכרים איטלקים. יהודים רבים ניצלו הודות לעזרה של איטלקים שהכירו, אך היו כאלה שנתפסו בשל עזרה של איטלקים לכוחות הגרמנים. כך לדוגמה, ב-27 באוקטובר, נעצרו 11 מיהודי טורינו בעקבות הלשנות. חלקם פותו להיכנס לחנויות, שבהן חיכו להם חיילי אס אס. אחרים נתפסו במקום עבודתם. משפחה אחת נתפסה, משום שחזרה לחנות בבעלותה בעיר.
יהודים רבים הצטרפו לכוחות הפרטיזנים שפעלו בעיקר באזורי ההרים של פיימונטה ועמק אאוסטה , המפורסם שבהם הוא אמנואלה הרטום. יהודים רבים ניצלו הודות לכך שמשפחות איטלקיות, פרטיזנים ואנשי כנסייה הסתירו אותם, תוך כדי סיכון רב לחייהם.
בסך הכל גירשו הנאצים 875 יהודים מטורינו וסביבותיה, מתוכם נותרו בחיים רק 31. כ-400 יהודים מטורינו וסביבותיה נרצחו בזמן השואה. רדיפת יהודים נמשכה עד היום האחרון של המלחמה, ואפילו ב-25 באפריל 1945, יום כניעת הכוחות הגרמנים, נהרגו שישה יהודים בקרבת קונאו.
בתום מלחמת העולם השנייה נותרו 2,885 יהודים בטורינו. זאת בנוסף ליהודים זרים רבים אחרים משארית הפליטה, ששוכנו באזור טורינו במחנות עקורים, כשהגדול בהם היה מחנה העקורים גרוליאסקו.
כמה מהקהילות הקטנות יותר סביב טורינו לא הצליחו להתאושש מהמלחמה, וחברי הקהילה ששרדו עברו לגור בקהילות יהודיות אחרות או עלו לישראל.
כיום, בתחנת הרכבת המרכזית של טורינו, פורטה נואובה , ישנה מצבת זיכרון ליהודים שגורשו מטורינו למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
בית הכנסת.
מרכז הקהילה היהודית נמצא ברחוב פיוס החמישי, בככר הקטנה שנקראת על שמו של הסופר היהודי המפורסם, יליד העיר, פרימו לוי. המבנה הבולט בככר הוא של בית הכנסת, שנחנך בשנת 1884 לאחר ארבע שנות עבודה ואחר שניטש המבנה הקודם שתוכנן להיות בית הכנסת והפך להיות למולה אנטונליאנה. בשנים קודמות היו בעיר שני בתי כנסת: האחד, בנוסח הספרדים והשני בנוסח איטליה. בבית הכנסת הנוכחי 1,400 מקומות.
בית הכנסת בטורינו הוא אחד משורה של בתי הכנסת גדולים ומפורסמים שהוקמו בסוף המאה ה-19, בעידן איחוד איטליה, יחד עם בית הכנסת הגדול של רומא ובית הכנסת הגדול של פירנצה ועוד. הוא נחשב לאחד המונומנטים המפארים את העיר טורינו. זהו בניין מרכזי בעל כיפת-תוף על תיליים. בפינותיו ארבעה מגדלים קטנים . במבנה כולל שלוש חזיתות שבכל אחת בנוי מבנה משנה של כניסה. בחזית המזרחית קיים שקע ובו מקום לארון הקודש, המוצב בתוך בית הכנסת. לעיטור החיצוני והפנימי השתמשו במוטיבים מוריים וביזנטיים מרובי גוונים. בקומה השנייה עזרת נשים המקיפה את המבנה משלושה צדדים (לא כולל המזרח - אליו פונות המתפללות בזמן התפילה).
בבית הכנסת מתפללים רק בחגים ובאירועים חגיגיים. באשר ימות השנה מתפללים בבית כנסת, בנוסח יהודי איטליה, שהכניסה אליו היא בצד מבנה בית הכנסת. בית הכנסת הקטן שימש מאפיה לייצור מצות. הוא בנוי בצורת אמפיתיאטרון. ריהוט בית הכנסת הובא מהעיר "קיארי" והוא מעוצב בסגנון בארוקי פיימונטזי. קיר לבנים מפריד בין בית הכנסת הקטן לבין חדר תפילה שנועד לתפילה בנוסח אשכנז. לפניו שש שורות של כיסאות, המוצבות לפני ארון קודש בעל ערך אומנותי עם דלתות בצבע כהה, כביטוי אבל למותו של המלך "קרלו אלברטו" בשנת 1849, השליט שהעניק אמנציפציה ליהדות טורינו. בדלתות הארון חרוטים תבליטים המתארים את העיר ירושלים.
בית הכנסת נפגע מהפצצה אווירית בשנות מלחמת העולם השנייה ונהרסו הקישוטים הפנימיים והריהוט של בית הכנסת. בשנת 1949 הוא שוקם ונפתח מחדש לשירות יהדות טורינו.
קישורים חיצוניים.
קאלמי ברוך
קאלְמי ברוך (בבוסנית: Kalmi Baruh/Baruch, באותיות קיריליות: Калми Барух; 1896–1945) היה אחד החוקרים המוערכים בעולם בתחום חקר הלאדינו. כמו כן הוא היה חלוץ בחקר יהודי ספרד ובמחקרים ספרדיים ביוגוסלביה.
חייו ופועלו.
קאלמי ברוך נולד ב-26 בדצמבר 1896 בסרייבו, לאחת המשפחות הספרדיות העתיקות ביותר בבוסניה. הוא למד בבית ספר יסודי בעיירה וישגרד במזרח רפובליקה סרפסקה דהיום. סיים לימודיו בבית הספר התיכון בסרייבו. את לימודיו האקדמיים ואת הדוקטורט שכותרתו: "Der Lautstand des Judenspanischen in Bosnien" (הגאי השפה הספרדית-יהודית בבוסניה) סיים ברוך באוניברסיטת וינה. הוא לימד בגימנסיה הראשונה של סרייבו והיה היחיד בחצי האי הבלקאני שקיבל מלגה מממשלת ספרד ללימודי פוסט-דוקטורט במרכז ללימודים היסטוריים במדריד (9/1928).
במשך שנים שיתף ברוך פעולה עם כתבי עת העוסקים בבלשנות ובספרות מיוגוסלביה ומאירופה, כגון "סרפסקי קנייז'בני גלסניק" (Српски књижевни гласник) ו"מיסאו" (Мисао), שניהם מבלגרד ו"רוויסטה דה פילולוחיה אספניולה" (Revista de filología española) ממדריד. הוא עבד גם עם המכון הבלקני (Балкански институт), עם אוניברסיטת בלגרד ועם האקדמיה המלכותית הספרדית. ברוך תרגם מספרדית לסרבית (אנריקה לרטה (Enrique Larreta): "תהילתו של דון רמירו", "חיים בתקופת פליפה השני", "נרודנה פרוסבטה" (Народна просвета), בלגרד, 1933; חוסה אוסטאסיו ריברה (Jose Eustasio Rivera): "ורטלוג" (Вртлог), "מינרווה" (Минерва), סובוטיצה-בלגרד, 1953 ...).
ברוך הציג וערך ביקורת ספרות על הספרות הספרדית בת תקופתו, הפחות מוכרת ברחבי יוגוסלביה. ברוך פרסם עבודות בבלשנות השוואתית, ביקורות על ספרי לימוד של שפות ועבודות מחקר בלשניות, עם דגש על השפות הרומאניות. ברוך חשף, תיעד וחקר וריאציות לשוניות של השפה הספרדית-יהודית ובמיוחד רומנסות ברחבי בוסניה, בפרישטינה (Приштина) ובסקופיה (Скопје). הוא שימש כאחד מעמודי התווך של "פרגלד" (Преглед/Pregled) כתב עת בעל אוריינטציה שמאלנית מסרייבו וכמקור סמכותי עבור שבעונים קהילתיים: "יברייסקי ז'יבוט" (Јеврејски живот/Jevrejski život) ו"יברייסקי גלאס" (Jeврејски глас/Jevrejski glas) וכמו כן עבור העמותה התרבותית-חינוכית "לה בנבולנצייה" (Ла Беневоленција/La Benevolencija). ברוך שיתף פעולה עם פרופ' ארנסטו חימנס קבאיירו (Ernesto Giménez Caballero), עם ד"ר איוו אנדריץ', עם איסידורה סקוליץ', עם הרב ד"ר מוריץ לוי, עם לאורה פאפו, ועוד. הוא שלט בעשר שפות וכתב על-פי רוב בסרבית (סרבו-קרואטית), ולאחר מכן בלאדינו, בספרדית, בצרפתית ובגרמנית.
בשנות ה-30 נחשב ברוך לאינטלקטואל בעל דעות שמאלניות, מן המפורסמים בממלכת יוגוסלביה. הוא שם דגש על תלמידים בעלי רקע סוציו-כלכלי ירוד, על השכלת מעמד הפועלים ועל סובלנות בין-אתנית, לחם באנטישמיות וארגן תמיכה בלתי מסויגת ברפובליקנים של מלחמת האזרחים בספרד. הוא גם כיהן בכמה תפקידים בתנועה הציונית ובמיוחד במוסדות החינוכיים של הקהילה.
ברוך נספה במחנה הריכוז ברגן-בלזן.
עבודותיו.
עבודותיו המפורסמות ביותר:
ביבליוגרפיה.