ועידת לטראנו הראשונה התקיימה בארמון הלטראנו ברומא והתנהלה, ככל הנראה, לאורך כמה מפגשים אשר הראשון היה ב-18 במרץ 1123 והאחרון לא יאוחר מ-6 באפריל באותה שנה. השתתפו בה לכל הפחות 300 בישופים ועוד מספר גדול של ראשי מנזים ובכירים נוספים בכנסייה מכל רחבי אירופה המערבית. עובדה זו הביאה להגדרת הוועידה כוועידה האקומנית התשיעית במניין הוועידות האקומוניות של הכנסייה. מאפיין חשוב נוסף שהופיע לראשונה בוועידה זו הוא סמכותו העליונה של האפיפיור בכל הנוגע להחלטותיה של הוועידה.
מאבק האינווסטיטורה הביא למחלוקות וקרעים בין הכנסיות השונות ברחבי אירופה, בעיקר בין הכנסייה הגרמנית לכס הקדוש. על כן, כינון הוועידה תרם רבות לאיחודה של הכנסייה ולמסר הכללי כי הכנסייה מתאחדת מחדש תחת שרביטו של האפיפיור והחוק הקאנוני. כחלק מרוח הרפורמה הגרגוריאנית אשר העלתה על נס את החזרה לחוקים המקוריים של הנצרות, רבות מהתקנות המחייבות שתוקנו בוועידה אינן אלא מחזירות לתוקפן תקנות ישנות שאבד עליהן הכלח ברבות השנים.
לא נשארו בידינו פרוטוקולים או מסמכים מתעדים אחרים מהוועידה עצמה אך מקובל להניח כי הוועידה תיקנה כ-22 תקנות מחייבות שנכנסו לקאנון הקתולי. ישנן גרסאות שונות לתקנות שתוקנו בוועידה ולהלן העקרונות הבולטים שבתקנות המחייבות:
השלכות הוועידה.
בכל הנוגע למאבק האינווסטיטורה, ועידת לטראנו הראשונה הייתה נקודת ציון חשובה בדרך להרגעת המאבק עם השלטונות החילונים. גרגוריוס השביעי פסל באופן עקרוני את מוסד המלוכה ובמובן זה, קונקורדט וורמס שחתם קליקסטוס השני מאפיין מגמה של התפשרות מול המוסד החילוני. עם זאת, אישור הסכם זה בוועידת לטראנו הראשונה בהרכב כנסייתי כלל אירופי, הביא לאיחוד הכנסייה תחת האפיפיור ועצם קיומם של סעיפים בהסכם שתורמים לעצמאותו של האפיפיור אל מול השלטון החילוני הובילו בסופו של דבר לעצמאותו המוחלטת אשר נכנסה לתוקף בוועידות הבאות.
מבחינה תאולוגית, הרפורמה הגרגוריאנית, עליה התבססו האפיפיורים שלאחר גרגוריוס השביעי, שאבה את חיותה מהשליח פטרוס שסבר כי הכמורה בכללה היא קדושה. גישה זו נהפכה על ידי האפיפיורים של המאה ה-12 לעליונות כמעט אלוהית של האפיפיור לבדו כנציגו של ישו עלי אדמות. האפיפיורים של המאות ה-12 וה-13, לרבות קליסטוס השני, ידעו לשלב אידאולוגיה ופרקטיקה ובכך, למעשה, הוציאו לפועל את הרפורמה הגרגוריאנית על אף פער תאולוגי זה. ועידת לטראנו הראשונה כונסה בראשית תהליך התחזקות מעמדו של האפיפיור כשליט בינלאומי. במאה ה-12 הפכה האפיפיורות למונרכיה אשר מפיצה את דבריה ברחבי העולם הקתולי. בנוסף, התבסס מעמד האפיפיור כרשות מחוקקת ושופטת בעלת סמכות באירופה כולה. תהליך הטיהור של עולם הכמורה והנצרות שהחל במאה ה-11 בידי האפיפיור גרגוריוס השני, התפתח במאה ה-12 לעצמאות מוחלטת של האפיפיור. ועידת לטראנו הראשונה ואלו שבאו לאחריה היוו מרכיב חשוב בביסוס מעמדו החדש של האפיפיור.
אנדריי פטלאו
יונוץ אנדריי פטלאו (ברומנית: Ionuț Andrei Peteleu נולד ב-20 באוגוסט 1992) הוא כדורגלן רומני המשחק בקישווארדה בעמדת המגן ימני.
פטלאו החל את דרכו בגלוריה ביסטריצה ושיחק בכל הנבחרות הצעירות של מולדתו. גם שיחק בפטרולול פלוישט. ב-18 במאי 2013 כבש את שערו הראשון והיחיד בליגה הרומנית במדי טרגו מורש נגד דאצ'יה מיובן מהליגה השנייה ברומניה שנגמר 1-1. בינואר 2016 הוא נבחן בסלטיק הסקוטית, אבל לא הרשים את המאמן רוני דיילה ושוחרר אחרי כשבוע.
בשנים 2016-2020 הוא שיחק בצ'.פ.ר. קלוז'. הוא זכה עם קבוצתו באליפות הליגה פעמיים ובשנת 2018 בסופר קאפ הרומני. בשנת 2020 הוא עבר לשריף טירספול אך עזב אותה לאחר 8 משחקים וחזר לרומניה. באוגוסט 2021 הוא חתם ב"קישווארדה" ההונגרית.
בעבר היה חלק מנבחרות הנערים והנוער של מולדתו, וכן רשם שש הופעות בנבחרת הצעירה.
כיכר היהלום
כיכר היהלום (במקור בקטלאנית: La plaça del Diamant) הוא רומן שנכתב על ידי סופרת הקטלאנית מרסה רודורדה בשנת 1962.
הרומן משתמש בזרם התודעה. הוא קרוי על שם כיכר הנמצאת ברובע גראסיה (Gràcia) שבברצלונה. הוא נכנס לרשימת הספרים הקנוניים של הרולד בלום, ונחשב לפסגת יצירתה של רודורדה. הרומן תורגם ליותר משלושים שפות והוא נחשב לאחת היצירות החשובות ביותר של הספרות העכשווית הקטלאנית. רומן זה גם נלמד כחלק מתוכנית הלימודים בתיכונים בקטלוניה.
הרומן מתאר את ברצלונה בתקופת הרפובליקה הספרדית השנייה ומלחמת האזרחים הספרדית, לפני, במהלך ואחרי המלחמה, ואת מאבקי החיים של אישה צעירה, התמודדותה עם מערכת יחסים בין שני גברים, ובנוסף את התפתחותה מכניעה כמעט מוחלטת לבגרות ועצמאות בחייה. הרומן מתאר בצורה נאמנה את  החיים בברצלונה של אותה תקופה, באיזון בין הפסיכולוגיזם לנטורליזם.
עיבודים.
רומן זה הפך לסרט ב-1982 בבימויו של Francesc Betriu, והוליד מספר  עיבודים לתיאטרון, כולל מחזה בבימויו של Joan Ollé בשנת 2004.
קורצ'ין
מנוע אארוספייק
מנוע אארוספייק (באנגלית: aerospike engine) הוא מנוע רקטי שמתאפיין ביעילות אווירודינמית בטווח רחב של גבהים. בגבהים נמוכים המנוע יעיל ב-25%-30% ממנועים רקטיים סטנדרטיים, בתנאים בהם הדחף הוא הקריטי ביותר. מנועי אארוספייק נוסו לטובת מספר תוכניות פיתוח וניסוי ומהווה בסיס לדגמי רכב חלל שלב-בודד-למסלול (SSTO).
בית הקברות לחללי מלחמת העולם הראשונה במוסקבה
בית הקברות לחללי מלחמת העולם הראשונה הוא בית קברות ישן בנפת סוקול, מוסקבה, רוסיה. בית הקברות נפתח בשנת 1915 ונהרס בתקופה הקומוניסטית בשנת 1932. בשנת 2004 לאחר נפילתה של ברית המועצות ושל האימפריה הסובייטית שופץ ושוקם בית הקברות ונפתח מחדש תחת השם "פארק הזיכרון לגיבורי מלחמת העולם הראשונה".
תחילתו של בית הקברות בתקופת האימפריה הרוסית כאשר הכריזה הדוכסית אליזבת נסיכת הסן על הקמת בית קברות מפואר עבור חללי המלחמות על יד מוסקבה בשם: בית קברות האחווה. בבית הקברות הוקמה כנסייה, אנדרטאות, וגן רחב ידיים. בבית הקברות נקברו גם חיילים "יהודים" וגם "מוסלמים" ששירתו עבור האימפריה הרוסית. בין החיילים הידועים הקבורים בבית הקברות הם פאבל פלווה, ניקולאי רמזוב, ולדימיר טוקארב ואחרים.
לאחר הקמת ברית המעוצות הוחלט להרוס את בית הקברות ולהקים עליו "בית קולנוע" בשם: "קולנוע לנינגרד". בשנת 1925 נסגר בית הקברות באופן סופי ובשנת 1932 החלה הממשלה הסובייטית בהריסת הקברים והקמת "גן שעשועים" והכריזה על הקמת "שכונת מגורים" על שטחו המזרחי של בית הקברות. ברם, גם במהלך התקופה הקומוניסטית בה נאסרה כל פעילות לשימור וזיכרון התקופה של הצאר נעשו ניסיונות רבים לשמר את הזיכרון של בית הקברות ובשנת 1980 הציבו אזרחים "צלב גדול" בשטחו של בית הקברות למרות שנאסרה כל פעילות דתית.
בשנת 1995, לאחר נפילת הממשלה הקומוניסטית, הוקמה קרן מיוחדת לשיחזור ושיקום בית הקברות ואולם רק בשנת 1998 החליטה ממשלת רוסיה לשקם את הפארק לרגל ציון 80 שנה לסיום מלחמת העולם הראשונה ביחד עם שיקום מחדש של הכנסייה ושל כמה אנדרטאות שהיו במקום. בתאריך 1 באוגוסט 2004 נפתח הפארק המשוקם לרגל ציון 90 שנה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. מאז 2013 משמש האתר כאתר מרכזי לטקס יום הזיכרון להרוגי מלחמת העולם הראשונה, המצוין מדי שנה ב-1 באוגוסט.
ב-30 באפריל 2015 נערך בכנסייה המרכזית טקס הלוויה מחודש של הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ', ששרידיו הועברו מצרפת עם שרידי רעייתו אנסטסיה ניקולאייבנה. בטקס נכחו יושב ראש הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית סרגיי נארישקין, ראש עיריית מוסקבה סרגיי סוביאנין, סגן שר ההגנה של רוסיה ניקולאי פנקוב וצאצאי שושלת רומנוב. שרידי הדוכס הגדול נשרפו ואפרו נקבר במתחם.
האגן הגדול
האגן הגדול (באנגלית: Great Basin) הוא האזור הרציף הגדול ביותר של אגן ניקוז סגור באמריקה הצפונית. הוא מתאפיין במזג אוויר צחיח ובטופוגרפיית אגן ורכס שנעה בין הנקודה הנמוכה ביותר באמריקה הצפונית, אגן בדווטר (Badwater Basin) שבעמק המוות לנקודה הגבוהה ביותר בחלק היבשתי הרציף של ארצות הברית, כ-150 קילומטרים משם בפסגת הר ויטני. האזור משתרע על כמה אזורים פיזיוגרפיים, ביומות/אזורים אקולוגיים ומדבריות.
הגדרה.
המונח "האגן הגדול" מיוחס לאזורים גאוגרפיים שונים על פי חלוקה הידרוגרפית, אקולוגית, בוטנית, פיזיוגרפית, טופוגרפית, ואתנוגרפית. את השם המקורי טבע ג'ון פרימונט, שעל בסיס מידע שקיבל מהסייר ואיש ההרים ג'וזף ווקר (Joseph R. Walker; 1876-1798), כמו גם מידע ממסעות שערך בעצמו, הכיר את האופי ההידרוגרפי של צורת הנוף כ"כזו שאין לה קשר לאוקיינוס". ההגדרה ההידרוגרפית היא הנפוצה ביותר, והיחידה שיש לה גבולות ברורים ומוסכמים. מההגדרות האחרות לא רק שנגזרים גבולות גאוגרפיים שונים של "האגן הגדול", אלא גם גבולות המשתנים ממקור למקור.
"מדבר האגן הגדול" ("Great Basin Desert") מוגדר על ידי חבורות החי והצומח, ועל פי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית גבולותיו זהים כמעט לאגן הגדול על פי ההגדרה ההידרוגרפית, למעט השלוחה הדרומית.
"ממלכת הצומח של האגן הגדול" ("Great Basin Floristic Province") הוגדרה על ידי ארמן טכטג'ן ככזו המשתרעת הרחק מעבר לגבולות האגן הגדול על פי הגדרתו ההידרוגרפית. היא כוללת את מישור הנהר סנייק, רמת קולורדו, אגן יואינטה וחלקים מאריזונה צפונית לשולי מגיון.