במשך השנים זכו חברי האגודה להצלחה גדולה בעולם, והשתתפו בביאנלות, תערוכות ומיצגים בינלאומיים. אוניברסיטת "Tsinghua" שבסין הוציאה לאור ספר בשם: "דן ריזינגר – מבחר עבודות"; כרזתו של יוסי למל – "ישראל פלסטין" זכתה ב-"Grand Prix" בביאנאלה הבינלאומית הראשונה לכרזות בסיאול בדרום קוריאה, וכרזה אחרת של למל, "קו התפר", זכתה בפרס המבקרים בביאנאלה הבינלאומית לעיצוב גרפי בברנו בצ'כיה; עבודתו של ירום ורדימון, "שמאל ימין-בום!", הוצגה על מדרגות הכניסה לרייכסטאג הגרמני במסגרת תערוכה נודדת על דו-קיום ביוזמת מוזיאון קו-התפר; הירחון הסיני בבייג'ינג פרסם באחד מגיליונותיו כתבה גדולה על עבודותיו של המעצב אשר קלדרון; המיצג המחאתי שעיצבו מאיר אשל ואסנת אשל עבור "אלמגור" (ארגון נפגעי הטרור) זכה לסיקור נרחב בכלי התקשורת כאשר הפגינו באמצעותו משפחות נפגעי טרור  במהלך הדיונים בבית-הדין בהאג בעניין גדר ההפרדה.
במסגרת ההכוונה והייעוץ שמעניקה האגודה בנושא הקשר בין המעצב ללקוח, הפיקה חוברת מעודכנת של "קווים מנחים לתמחור עבודות עיצוב". בסוף שנת 2003 הוקם "סוהו-מרכז לעיצוב" בדזנגוף סנטר בתל אביב, והאגודה קיימה בו סדרת הרצאות תחת השם "מפגשים עם אמנים בתקשורת חזותית" (בהשתתפות ברוך נאה, אשר קלדרון, רות רהט, גד אולמן ויוסי למל). בסוף 2003 הוצגה התערוכה "מעצבים דימוי עצמי" במסגרת תערוכת אינטר מדיה בגני התערוכה. במאי 2004 נערך טקס העבודות הזוכות בתחרות "חתך הזהב" לצד תערוכת העבודות ב"בית חיל האוויר" בהרצליה. האגודה המשיכה בסדרת המפגשים "מעצב אמן", ובסוף השנה התקיים מפגש מרתק עם דן ריזינגר בבית מקאן-אריקסון בת"א.
תחרות לעיצוב סמל וחיבור סיסמה למשרד המדע והטכנולוגיה נערכה בתחילת שנת 2005, ובתחילת חודש מאי הכריז הוועד האולימפי בשיתוף עם האגודה על תחרות לעיצוב כרזה שתלווה את המשלחת הישראלית לאולימפיאדה בבייג'ינג 2008.
אקדח מים
גארלנד
אליאל סארינן
אליאל סארינן (בפינית: Eliel Saarinen; 20 באוגוסט 1873 - 1 ביולי 1950) היה אדריכל פיני ונודע בזכות בנייניו שתכנן בסגנון האר נובו בראשית המאה ה-20. אביו של אירו סארינן.
חייו ועבודותיו בפינלנד.
אליאל סארינן התחנך בהלסינקי ולמד באוניברסיטת הלסינקי לטכנולוגיה. מ-1896 ועד 1905 עבד בשיתוף עם הרמן גאסליוס (Herman Gesellius) והרמס לינדגרן (Armas Lindgren) בחברה שהקימו, "גאסליוס, לינדגרן וסארינן" (Gesellius, Lindgren, and Saarinen). עבודתו המשמעותית הראשונה בחברה הייתה תכנון הביתן הפיני בתערוכה העולמית בפריז בשנת 1900. הביתן הפיני תוכנן בהשראת מספר בסגנונות בהם: אדריכלות עץ פינית, התחייה הגותית הבריטית והאר נובו. עקרונות התכנון המוקדמים שגיבש סארינן בעבודה זו באו לידי ביטוי גם בעבודות מאוחרות יותר שתכנן. החל מהמוזיאון הלאומי של פינלנד ועד תחנת הרכבת של הלסינקי. מ-1910 עד 1915 עבד על פרויקט נרחב של תכנון העיר Munksnäs-Haga ולאחר מכן פרסם ספר בנושא. בינואר 1911 נבחר ליועץ תכנון העיר לטאלין, אסטוניה ואף הוזמן לבודפשט כדי לייעץ לפיתוח העיר. בשנת 1912, סארינן כתב חוברת על בעיות התכנון של בודפשט. באפריל 1913 קיבל את הפרס הראשון בתחרות בינלאומית על תוכניתו לעיר טאלין. בין השנים 1917–1918 עבד סארינן על תוכנית בניין עיר של הלסינקי. הוא גם עיצב סדרה של בולי דואר, שהונפקו 1917, ואת שטרות הכסף של המרק הפיני הציג בשנת 1922.
ב-6 במרץ 1904 התגרש מאשתו הראשונה, מתילדה (שהתחתנה לאחר מכן עם הרמן גאסליוס) והתחתן עם אשתו השנייה, לואיז גאסליוס, פסלית בהלסינקי, ואחותו הצעירה של הרמן גאסליוס. ב-31 במרץ 1905 נולדה בתם הבכורה, אווה-ליסה (פיפסאן), וב-20 באוגוסט 1910 נולד בנו אירו.
המעבר לארצות הברית.
אליאל סארינן עבר לארצות הברית בשנת 1923 לאחר שהצעתו למגדל טריביון בשיקגו, אילינוי זכתה במקום השני בתחרות האדריכלית שנערכה. הצעה זו השפיעה על אדריכלים רבים בארצות הברית וגורדי שחקים רבים בערים אמריקאיות נבנו בהשראתה. אחת העבודות הבולטות בהשראת סארינן היא בניין המפרץ (Gulf Building) ביוסטון. סארינן התיישב לראשונה באוונסטון, אילינוי, שם עבד על תוכניתו לפיתוח גדות האגם של שיקגו. בשנת 1924 הפך לפרופסור אורח באוניברסיטת מישיגן.
בשנת 1925 ג 'ורג' גו בות' (George Gough Booth) ביקש מאליאל סארינן לתכנן את קריית החינוך של קרנברוק, שנועדה להיות המקבילה האמריקאית לבאוהאוס. סארינן אף לימד שם והפך לנשיא האקדמיה לאמנות של קרנברוק ב-1932. בין תלמידיו היו ריי וצ'ארלס איימס.
בסביבות שנת 1934, אליאל סארינן היה מעורב בעיצוב מוצר עבור חברת Wilcox Silver Plate Co. במרידן, קוניטקט. קנקן תה אייקוני זה הוצג לראשונה בתערוכה שהתקיימה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק. במהלך השנים הבאות, הוצג הכד התה בתערוכות רבות, כולל ב"תערוכה המודרנית בסנט לואיס" (2015-16) במוזיאון לאמנות של סנט לואיס, "קרנברוק הולכת לסרטים: סרטים והאובייקטים שבהם", שהוצגה מעת לעת בין השנים 1925–1975 במוזיאון האומנות של קרנברוק (2014-15). ובשנת 2005–2007, בתערוכת "המודרניזם בכסף האמריקאי: עיצוב במאה ה-20", שאורגן על ידי מוזיאון דאלאס לאמנות, וגם הופיע במתערוכה מטעם למוסד סמית'סוניאן בוושינגטון די. סי.. בשנת 52–1951, הוצג כד תה באופן בולט בתערוכה לזכרו של אליאל סארינן שנדדה למקומות רבים ברחבי ארצות הברית. בנוסף למוזיאון קרנברוק, מוזיאון דאלאס ומוזיאון סנט לואיס, המוזיאון הבריטי בלונדון ומוזיאון המטרופוליטן לאמנות מחזיקים גם הם כדי תה הקשורים לעיצוביו של אליאן סארינן.
אליאל סארינן הפך לפרופסור במחלקה לארכיטקטורה באוניברסיטת מישיגן.
בנו, אירו סארינן (1910-1961), הפך לאחד האדריכלים האמריקאים החשובים של אמצע המאה ה-20, כאחד המנהיגים של הסגנון הבינלאומי. סטודנט של סארינן, אדמונד בייקון, זכה להכרה לאומית כמנכ"ל ועדת התכנון של העיר פילדלפיה בשנים 1949–1970.
אליאל קיבל את מדליית הזהב של AIA בשנת 1947.
Amy (פסקול)
Amy (בעברית: איימי) הוא פסקול של הזמרת-יוצרת איימי ויינהאוס, אשר יצא לאור ב-20 באוקטובר 2015, עבור הסרט באותו השם איימי, שיצא לאחר מותה, וסיקר את החיים שלה. הפסקול בדומה לשאר אלבומיה, יצא תחת חסותה של חברת התקליטים איילנד רקורדס.
עם יציאתו נכנס הפסקול אל המקום ה-19 במצעד האלבומים הבריטי, וה-7 במצעד האלבומים שבאיטליה.
רקע והפקה.
את הפסקול הפיקו מארק רונסון וסלאם רמי, שלאורך כל הקריירה של ויינהאוס הפיקו וכתבו לה ואיתה שירים רבים. השירים שנכללו בפסקול בוצעו על ידי ויינהאוס בשנים שבהן הייתה חיה, וחלקם הולחנו מחדש ובוצעו מחדש על ידי אנטוניו פינטו.
באלבום נכללים מיטב להיטיה של הזמרת כגון, שלושת הלהיטים הגדולים ביותר של ויינהאוס "Back to Black", Rehab", ו-"You Know I'm No Good".
ביקורת.
הביקורות על הפסקול היו מעורבות, וממטקריטיק, נמסר כי הציון הסופי שלו הוא 59 נקודות מתוך 100. אינדפנדנט העניקו לפסקול שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה, NME העניקו לפסקול שלושה וחצי כוכבי זה מתוך חמישה, ופיצ'פורק הפנו כלפי הפסקול ביקורת מעורבת.
הגרדיאן העניקו לפסקול ציון של שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה גם כן.
פרסים.
בטקס פרסי גראמי ה-58, זיכה הפסקול את ויינהאוס בפרס גראמי ה-7 שלה, בקטגוריית - "הסרט המוזיקלי הטוב ביותר".
מישל דומרק
מישל דומרק (באנגלית: Michelle Dumaresq) היא רוכבת אופני הרים מקצועית קנדית. דומרק, שהיא טרנסקסואלית, התחרתה בתחרויות אופניים לנשים בין השנים 2001–2006. היא נכנסה לתחום אחר שקבוצת נשים בחופי ונקובר ראו אותה רוכבת, התרשמו מכישוריה, והציעו לה להתחרות באופן מקצועי. הנשים, שצילמו שם סרט תיעודי על רכיבה על אופניים, "Dirt Divas", גם הזמינו אותה להשתתף בסרט.
קריירת ספורט.
התחרות הראשונה בה השתתפה דומרק הייתה המירוץ בהר בר שבקולומביה הבריטית, במאי 2001. היא ניצחה בתחרות המתחילות, בזמן שהיה מהיר ב-2.5 שניות מהזוכה בקטגוריה המקצועית. לאחר שניצחה בשני מרוצים נוספים, נשלל ממנה הרישיון להתחרות על ידי מועצת האופניים Cycling BC, בעקבות תלונות ממתחרות אחרות.
Cycling BC ואגודת האופניים הקנדית ערכו פגישה פרטית עם מארגני המרוצים המקומיים, בה הציעו שדומרק תחדל להתחרות. אך לאחר התייעצות עם UCI (האיגוד הבינלאומי לאופניים), הגיעו להחלטה לאפשר לדומרק להמשיך להתחרות בקטגוריות נשים. למעשה, לא היה חוקי עבורה להתחרות בקטגוריית גברים, מכיוון שעברה ניתוח להתאמה מגדרית שנים קודם לכן, ואף הייתה מוכרת מבחינה חוקית כאישה.
באפריל 2002, הוענק לה רישיון להתחרות במרוצי נשים. שלושה שבועות לאחר מכן, היא השתתפה לראשונה במירוץ בקטגוריה מקצועית, וסיים במקום שלישי. שבוע לאחר מכן היא ניצחה במירוץ, כשהיא מקדימה את המתחרה הקרובה אליה ב-10 שניות. התעורר בשל כך גל של מחאה, ונפתחה עצומה עליה חתמו רוכבות אופניים (ומספר רוכבים) בדרישה שדומרק תיפסל מתחרות. הדרישה נדחתה, ונקבע כי ניצחונה המקצועי הראשון תקף.
מאוחר יותר באותה שנה, דומרק ניצחה בסדרת גביע קנדה, והוסמכה לנבחרת הקנדית הלאומית.
בספטמבר 2002, היא ייצגה את קנדה באליפות העולם ברכיבת אופני הרים. אך בשל בעיות טכניות עם האופניים שלה, דומרק הגיע רק למקום 24 במירוץ.
ב-2003, ניצחה דומרק באליפות קנדה, ושוב ייצגה את קנדה באליפות העולם. גם ב-2004 ניצחה באליפות קנדה, ובאליפות העולם היא סיימה במקום 17.