ב-1841 גילה רוס את ים רוס, הנושא את שמו, את ארץ ויקטוריה, שאותה קרא על שם מלכתו, ואת הרי הגעש ארבוס וטרור, שנקראו על שם אוניות המשלחת. הם הפליגו מרחק של 250 מייל ימיים (460 קילומטר) לאורך שפת מדף הקרח הנמוך והשטוח לו העניקו את השם מחסום ויקטוריה (Victoria Barrier), שלימים ייקרא "מדף הקרח רוס" לכבודו. שנה לאחר מכן ניסה לחדור דרומה בנ"צ 55°W בערך, חקר את הצד המזרחי של האי שנקרא לימים בשם האי רוס, וגילה תוך כדי כך את האיים סנואו היל וסימור להם העניק את שמם. רוס דיווח לאדמירליות כי מצר האדמירליות (Admiralty Sound), אשר הוא העניק לו את השם לשון-ים האדמירליות (Admiralty Inlet), נראה לו כחסום על ידי קרחונים בקצהו הדרומי. ברם, אין זה ברור אם המצר היה חסום כולו בימיו של רוס; שכן לא כך היה הדבר ב-1902, כאשר המשלחת השוודית לאנטארקטיקה בהנהגת אוטו נורדנשלד גילתה כי לשון הים היא למעשה מצר. משלחתו הגיעה לקו הרוחב 78° דרום, המקום הדרומי ביותר אליו הגיע אדם עד אז. 60 שנה חלפו בטרם הגיעה משלחת אחרת לנקודה דרומית יותר.
עם שובו הוענק לרוס תואר אבירות. ב-1842 קיבל את "מדליית המייסדים" של החברה הגאוגרפית המלכותית. ב-1843 העניקה לו החברה הגאוגרפית הצרפתית את מדליית הזהב של מגלי הארצות וכן עוטר באות מסדר לגיון הכבוד הצרפתי. ב-1847 פרסם את הדוח שהכין על המשלחת בספר שכותרתו "A Voyage of Discovery and Research to Southern and Antarctic Regions". רוס נבחר לעמית החברה המלכותית ב-1848, ובאותה שנה ערך את מסעו האחרון כקפטן של אה"מ "אנטרפרייז", שיצאה בלוויית אה"מ אינווסטיגטור" לחיפוש המשלחה האבודה של ג'ון פרנקלין.
ג'יימס היה נשוי לליידי אן רוס. הוא מת באיילסבורי ב-1862, חמש שנים אחרי מות אשתו. לוח זיכרון מציין את ביתם באליוט פאלאס, בלקהית', שבלונדון. השניים קבורים בבית הקברות הסמוך לבית האחוזה בבאקינגהמשייר, שם התגוררו. בגני האחוזה ישנו אגם ובו שני איים, האחד קרוי "טרור" והשני "ארבוס".
חשיבותו כחוקר ארצות.
חשיבותו של ג'יימס רוס כמגלה ארצות נובעת מכך שהוא היה הראשון שהחל בבחינה שיטתית של מאפייניה הטבעיים של אנטארקטיקה. על אף העובדה שהדבר לא תרם לבריטים תועלת כלכלית ישירה, מכיוון שהתיישבות במקום לא באה בחשבון והכרייה הייתה קשה מדי, למחקריו הייתה תועלת במיפוי האזורים המרוחקים של העולם. האימפריה הבריטית של המאה ה-19, שהחשיבה עצמה כמעצמת-על, ראתה חשיבות רבה במידע מסוג זה.
שירה גפן
שירה אביבה גפן (נולדה ב-23 באפריל 1971) היא שחקנית, מחזאית, סופרת ילדים, תסריטאית ובמאית ישראלית.
ביוגרפיה.
גפן נולדה וגדלה ברמת גן. היא בתם של העורכת והמפיקה נורית גפן והסופר, המתרגם והמשורר יהונתן גפן (שכתב עליה את השיר "שיר לשירה") ואחותו הגדולה של הזמר והמוזיקאי אביב גפן. למרות ההשראה היצירתית ששאבה ממשפחתה, טענה בראיונות בהם השתתפה כי בפועל, היא סבלה מהחשיפה הרבה של משפחתה ומחוסר היציבות שלה, וסיפרה על הפרובוקציות השונות במסגרתה ועל קשיי הוריה.
לאחר שירותה צבאי כמש"קית חינוך, סיימה לימודי משחק בבית הספר למשחק ניסן נתיב. היא זכתה לחשיפה ראשונה כששיחקה את דמותה של מיה באום בסרטו של קרוב משפחתה אסי דיין, "מר באום" מ-1997 לצד דיין עצמו, עידן אלתרמן וקארין אופיר. על משחקה ב"מר באום" הייתה מועמדת ל"פרס אופיר". באותה שנה השתתפה גפן בסרטו של יורם זק, "לאור היום", לצד שולי רנד. ב-1998 גילמה בסדרת הטלוויזיה של הטלוויזיה החינוכית "20 פלוס" ששודרה בערוץ 2, את דמותה של מיקי הופמן, צעירה רגישה העוברת לגור בדירה תל אביבית עם שני שותפים צעירים. בשנת 2000, שיחקה בסרטו של גור בנטביץ' "משהו טוטאלי" לצד טינקרבל ומאור כהן. בשנת 2003 השתתפה בסרט התיעודי "אביב" העוקב אחר חיי אחיה, לצד שאר חברי משפחתה. ב-2008 הופיעה כאורחת בפרק האחרון של העונה השנייה של "בטיפול" כפסיכולוגית ששוכרת את הקליניקה של ראובן דגן בעקבות נסיעתו לארצות הברית.
לאורך השנים עסקה גפן בכתיבה וביצירה. בשנת 1993 כתבה את ספרה הראשון, ספר הילדים "פעם הים היה מרק", שמהווה אסופת קטעים כתובים שיצרה לערוץ הילדים. ספרה יצר מחלוקות בקרב מורים רבים, עקב הסיפור בו מתואר כי ניתן למצוא את אלוהים במכולת. בשנת 2001 כתבה לשידורי קשת את הסדרה לגיל הרך - "הנימנומים" וכתבה שירים לרצועת השידור "הקונצונים" וחומרים נוספים עבור ערוץ הפעוטות ערוץ הופ!. ב-2002 כתבה את הספר "על עלה ועל אלונה", שנחל הצלחה. בשנת 2003 כתבה בשם הבדוי "גאולה יופה", את הטלנובלה המצליחה "משחק החיים". ב-2005 כתבה את הסיפור "דיסנילנד" לקובץ הסיפורים "צלליות". באותה שנה כתבה וביימה ביחד עם בן-זוגה אתגר קרת את הסרט "מדוזות" בכיכובה של שרה אדלר. ביחד עם קרת כתבה ב-2006 את ספר הילדים "לילה בלי ירח" שאויר על ידי דוד פולונסקי. בשנת 2012 יצא לאור ספרה "לילה טוב מפלצת" שאיירה נטלי וקסמן שנקר ובשנת 2014 יצא ספרה "אגם הדמעות" שאויר על ידי ענת צרפתי.
לגפן קריירה תיאטרונית, הן במשחק והן בכתיבה (ובבימוי באופן חלקי). בשנת 1998 כתבה וביימה את ההצגה "הלב שנעלב", שזכתה להצלחה ואף זכתה בפרס בפסטיבל חיפה להצגות ילדים. בשנת 2000 כתבה וביימה את ההצגה "החתונה האחרונה" שירדה במהרה מהבמות עקב בעיות פנימיות של תיאטרון חיפה בו הוצגה. בשנת 2003 השתתפה במופע המחול "אנגז'ה", במהלכו שילבה ריקוד ודקלום טקסטים. לאורך השנים השתתפה בהצגות "התאומים מוונציה" ו"המובן מאליו" בתיאטרון בית ליסין, "לס מואה טמה" בתיאטרון החאן, ו"הכלה וצייד הפרפרים" בתיאטרון הבימה.
סרט הביכורים של גפן ובעלה אתגר קרת (הזוג ביים את הסרט), "מדוזות", הוצג במסגרת פסטיבל קאן 2007 וזכה בפרס מצלמת הזהב, הנחשב לפרס היוקרתי ביותר המוענק ליוצרים בתחילת דרכם, ובשני פרסים במסגרת "שבוע הביקורת" – אחת התחרויות הנלוות לתחרות המרכזית: פרס הבימוי מטעם איגוד היוצרים הצרפתי ו"פרס המבקרים הצעירים".
בשנת 2014 יצא סרטה "בורג" העוקב אחרי שתי נשים משני צדי הקו הירוק - האחת ישראלית (בגילומה של שרה אדלר) והשנייה פלסטינית (סאמירה סרייה), הסרט הוקרן במסגרת שבוע הביקורת של פסטיבל קאן. לפני הקרנת הסרט בפסטיבל הקולנוע ירושלים עוררה גפן מהומה כאשר ביקשה מהקהל לעמוד לזכרם של ילדים פלסטינים שנהרגו במבצע צוק איתן. בנובמבר 2014 זכה הסרט בפרס מכון הסרטים האמריקאי.
גפן נשואה לסופר אתגר קרת ולהם בן.
החוג הווינאי
החוג הווינאי (בגרמנית: der Wiener Kreis) הוא כינויה של קבוצת פילוסופים שהתקבצה בווינה החל ב-1928 סביב הפילוסוף מוריץ שליק. חברי החוג הם שייסדו את האסכולה הפילוסופית הידועה כפוזיטיביזם לוגי.
החוג, שכינה את עצמו בתחילה "אגודת ארנסט מאך" (Verein Ernst Mach) על שם הפיזיקאי והפילוסוף ארנסט מאך, כלל את מוריץ שליק כיושב ראש ואת הפילוסופים גוסטב ברגמן, רודולף קרנפ, וויקטור קרפט, והיהודי, שאחר כך אף עלה לישראל יוסף שכטר. את הפיזיקאי פיליפ פרנק, הלוגיקן קורט גדל, המתמטיקאים האנס האן וקרל מנגר, הדוקטורנט של האן, תיאודור רדקוביץ', פילוסוף המדע אוטו נוירת ואשתו (ואחותו של האן), המתמטיקאית אולגה האן-נוירת, והדוקטורנטים לפילוסופיה ומתמטיקה תחת שליק הרברט פייגל, פרידריך וייסמן, לוגיקאית ופילוסופית רוז ראנד, ומרסל נטקין. מרבית חברי החוג הווינאי היו יהודים.
לכל חברי החוג, לבד מגדל, הייתה גישה משותפת לפילוסופיה, שעיקרה הגישה שהניסיון הוא מקור הידיעה היחידי ושניתוח לוגי בסיוע לוגיקה סימבולית הוא הדרך המועדפת לפתרון בעיות פילוסופיות.
היסטוריה של החוג.
ראשיתו של החוג הווינאי בפגישות שערכו הנס האן, אוטו נוירת ופיליפ פרנק בבתי קפה בווינה, החל בשנת 1907 לערך. שלושת הצעירים (האן, המבוגר מבין השלושה, היה בן 28 באותה עת) התרשמו מאוד, כפי שנזכר פרנק מאוחר יותר, מהפוזיטיביזם של ארנסט מאך, ובמיוחד מהתנגדותו לשימוש לרעה במטפיזיקה במדע, וניסו להשלים את רעיונותיו של מאך בהגותם של הפילוסופים של המדע אנרי פואנקרה ופייר דוהם מצרפת.
מפגשי החבורה נפסקו בשנת 1912, כאשר מונה פרנק לתפקיד יורשו של אלברט איינשטיין כפרופסור לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת קארל בפראג, ועזיבתו של האן את העיר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
עם שובו של האן לווינה בשנת 1921 חודשו הקשרים בין השלושה, שעתה מנו גם את אחותו של האן, אולגה, שנישאה לאוטו נוירת, ופרנק הציע לשלב בחבורה את שליק, שמונה בשנת 1922 לתפקיד פרופסור לפילוסופיה של מדע היקשי באוניברסיטת וינה, ושכבר פרסם שתי עבודות מרכזיות ברוח הקבוצה. מוקד חשוב נוסף לקבוצה המתחדשת היה ה"טרקטט לוגי-פילוסופי" (מסה לוגית-פילוסופית), היא התאוריה המוקדמת בהגותו של לודוויג ויטגנשטיין, שפורסמה בשנת 1921.
בהנהגתו של שליק, כוננה קבוצה חדשה. שליק והאן ארגנו את הבאתו של רודולף קרנפ לאוניברסיטת וינה ובשנת 1928 נוסדה "אגודת ארנסט מאך", כששליק משמש לה יושב ראש. בשנת 1929 פרסם החוג את המניפסט שלו: "תפיסת העולם המדעית: החוג הווינאי" (Wissenschaftliche Weltauffassung: Der Wiener Kreis) המוקדש לשליק וחתום על ידי האן, נוירת וקרנפ וכולל נספח המפרט את שמותיהם של חברי החוג.
החוג התפזר עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה. רבים מחבריו היגרו לארצות הברית. שליק נשאר באוסטריה ובשנת 1936 נרצח על ידי סטודנט אוהד המפלגה הנאצית בווינה.
המניפסט של החוג.
המניפסט של החוג הווינאי נוקב בשני עקרונות בסיסיים: אמפיריציזם, היינו, ידע ניתן להשגה רק מתוך ניסיון, ושימוש בלוגיקה כדרך היחידה לפתרון בעיות פילוסופיות.