הרומן כתוב בגוף ראשון ומסופר כולו מנקודות מבטו של פיפ. המספר הוא פיפ הבוגר אבל חלקו הראשון מסופר מפרספקטיבה של פיפ הילד, אשר אינו תמיד מבין את כוונת המבוגרים. בניגוד לספריו האחרים של דיקנס הנושאים את שם הגיבור ("דייוויד קופרפילד", "ניקולס ניקלבי" ו"אוליבר טוויסט") שהעיקר בהם הוא קורות הגיבור והסובבים אותו ולא התפתחותו הרגשית, ב"תקוות גדולות" עיקר העלילה נסובה סביב התבגרותו של פיפ והתייחסותו לסובבים אותו ולשינויים הקורים בחייו. מילד תמים שנפגע מהתנשאותה של אסטלה, הוא הופך לצעיר סנוב המתנשא בעצמו על חבריו העניים ג'ו ובידי. כשהוא מתבגר הוא מבין את חשיבות הידידות והנאמנות, ושערכם רב מעושר וממעמד חברתי.
העלילה ב"תקוות גדולות" מתוכננת בקפדנות, ואין ברומן עלילות משנה מרובות כנהוג אצל דיקנס. ההומור בספר מעודן ומופיעות בו פחות דמויות מגוחכות שנועדו לשעשע בלבד. דיקנס הגדיר את הספר "טרגי-קומי", הקומדיה באה לידי ביטוי למשל בדמותו של הדוד פאמבלצ'וק המלא חשיבות עצמית והמצפה להכרת תודה מצד פיפ, או בוופסל בן עירו של פיפ המנסה להיות שחקן ולגלם את המלט. דוגמה נוספת חייו הכפולים של וומיק, פקיד מאופק ושקט במשרדו של ג'אגרס, שמשתנה כשהוא בביתו, בית בצורת מבצר בו הוא מטפל באהבה באביו הקשיש.
דמותה של אסטלה שונה מדמות הגיבורה הרגילה אצל דיקנס, היא אינה "מלאך הבית" כמו אגנס מ"דייוויד קופרפילד" או אסתר סאמרסון מ"בית קדרות". משמעות השם אסטלה הוא כוכב, וכשמה היא קורנת, קרה ומרוחקת. ייתכן שדמותה מבוססת על השחקנית אלן טרנן שהייתה אהובתו של דיקנס באותה תקופה.
מעמד חברתי.
המעמדות החברתיים השונים בתקופה הוויקטוריאנית מופיעים לאורך הרומן. החל מהמעמד הנמוך ביותר - האסיר הפושע מגוויץ', אנשי הכפר העניים ג'ו ובידי, אנשי מעמד הביניים בעלי עסקים כגון הדוד פאמבלצ'וק, ועשירים בעלי מעמד גבוה כגון מיס האווישם.
מיהו ג'נטלמן? זוהי השאלה שעומדת במרכז הרומן. פיפ לומד שכסף לא הופך אדם לג'נטלמן. הוא אינו צריך לעבוד בנפחיה וללכלך את ידיו, אך הוא מתנכר לידידיו ומתבייש בהם. הוא הופך לג'נטלמן במובן המלא של המילה כשהוא מנסה לעזור למגוויץ' לברוח מלונדון ונמצא לצידו בימיו האחרונים בכלא. באופן אירוני בשלב זה הוא חוזר להיות חסר-כל כי כספי הירושה של מגוויץ' מוחרמים.
הרברט פוקט הוא ג'נטלמן בהתנהגותו ובאופיו אף על פי שאינו עשיר והוא צריך למצוא מקור הכנסה, לעומתו בנטלי דראמל מגיע ממשפחה עשירה אך התנהגותו גסה ואלימה.&lt;BR&gt;
מגוויץ' וקומפייסון הם שותפים לפשע. כששניהם עומדים למשפט קומפייסון מופיע כג'נטלמן מתוחכם לעומת מגוויץ' הפשוט והגס. רוב האשמה מוטלת על מגוויץ' וקומפייסון מקבל עונש קל יחסית.
בבית-סאטיס, אסטלה מתייסת לפיפ בבוז כאל פועל פשוט גס והמוני, היא לועגת למשחקיו ולצורת דיבורו. רצונו של פיפ להיות ג'נטלמן ולהתעשר הוא בעיקר כדי למצוא חן בעיני אסטלה. למרבה האירוניה, מוצאה של אסטלה הוא ממעמד נחות יותר מזה של פיפ, אביה היה אסיר מורשע ואימה נשפטה על חשד ברצח וג'אגרס הצליח לזכות אותה במשפט. כאשר פיפ מקבל את הירושה שלו ועובר לגור בלונדון, הוא מתייחס לג'ו בצורה מזלזלת. כשג'ו מגיע לביקור בלונדון פיפ מתבייש בו, וכשפיפ חוזר לבקר את מיס האווישם הוא מעדיף להתגורר במלון ולא בביתו של ג'ו. למרות זאת, אחרי שמגוויץ' מת ופיפ מאבד את כל רכושו, ג'ו הוא זה שמשלם את חובותיו של פיפ ומטפל בו כשהוא נופל למשכב.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה.
סרטים רבים נעשו על פי הרומן, ברובם מגלמים את דמויותיהם של פיפ ואסטלה שני שחקנים ושתי שחקניות, ילדים ובוגרים. הסרט הראשון הוא סרט אילם משנת 1917 עם ג'ק פיקפורד.
עיבודים בולטים נוספים:
קיסר (פירושונים)
המרד בתפוצות
קלטת וידאו
ארמון האליזה
ארמון האליזה (בצרפתית: Palais de l'Élysée) הוא מעונו הרשמי ומשרדו של נשיא צרפת. הארמון שוכן בעיר הבירה פריז, ברחוב פובור סן אונורה בקרבת שדרת שאנז אליזה. בנוסף, זהו המקום להתכנסויות ולדיונים של ממשלת צרפת.
אורחיו החשובים של הנשיא מתגוררים בדרך כלל בהוטל דה מאריני. אין מדובר במלון אלא ביחידות מגורים מפוארות בצמוד לארמון האליזה. בשטחו של הארמון מצויות גינות ומדשאות, המשמשות את הנשיא כאשר הוא עורך את המסיבה השנתית המסורתית ביום הבסטיליה.
היסטוריה.
את הארמון תכנן האדריכל ארמאן-קלוד מולה בהזמנת רוזן אברה, ובנייתו הושלמה בשנת 1722. עם מות הרוזן בשנת 1753 רכש המלך לואי ה-15 את הארמון למען פילגשו, מאדאם דה פומפדור, ונערך בו שיפוץ מקיף. לאחר מותה נמכר המבנה לבנקאי פריזאי.
הארמון משמש את הממשלה הצרפתית מאז תקופת נפוליאון בונפרטה, ונרכש רשמית בשנת 1816, עבור לואי ה-18. מאמצע המאה ה-19 הוא משמש כמעונו הרשמי של נשיא צרפת. השינוי העיצובי האחרון של המבנה נערך בהוראת נפוליאון השלישי, והושלם בשנת 1867.
תיאור.
הארמון ושטחיו המאובטחים מאוד ממוקמים ברחוב דו פובורג סן-הונור 55 בצומת שלה עם שדרת דה מריני. בכניסה לארמון ישנו שער מונומנטלי עם ארבעה עמודים שעוצבו לפי הסדר האיוני, ולצדו קירות ובראשן מעקה, השער נפתח לחצר מעוגלת גדולה. החצר הטקסית המלכותית מעניקה מידה של פאר לבית. המגורים הראשיים בנויים בסגנון קלאסי צרפתי. אולם הכניסה מיושר עם החצר הטקסית והגנים של הארמון. ישנו הבניין המרכזי והארוך, הדירה הנהדרת מחולקת באמצע על ידי סלון גדול שנפתח לגן. בבניין זה יש גם קטע מרכזי בן שלוש קומות, ושני אגפים בקומה אחת: אפרטמונט דה ביין מימין, ופטיט אפרטמונט (דירות פרטיות) משמאל. הגן שמעוצב בסגנון צרפתי ישנו שביל מרכזי מיושר עם הבניין המרכזי, בגן ערוגות מעוצבות וסמטאות של עצי ערמונים וגדר חיה.
אבו עמאר
ג'וס ווידון
גן פסלים
גן פסלים הוא גן אשר ייעודו העיקרי הוא הצגת פסלים. זאת להבדיל מגן אשר ייעודו העיקרי שעשוע או ריאה ירוקה, ואשר עשוי להכיל גם יצירה פיסולית דקורטיבית או אנדרטה. בגן פסלים היצירות צפופות יחסית.
גני פסלים נמצאים לעיתים קרובות במוזיאונים, ומשמשים להצגת הפסלים הגדולים יותר, או אלו אשר הצגתם דורשת אינטראקציה מיוחדת עם הטבע (למשל אינטראקציה עם בריכת מים). בנוסף נמצאים גם גני פסלים כמתחם עצמאי. גני פסלים נמצאים לעיתים גם בגנים ציבוריים, שם הם נגישים יותר לציבור, אך חשופים יותר לסכנה של ונדליזם וגנבה.
מאניות
פואנטיליזם
פוינטליזם
הפרעה דו קוטבית
מיאמי פיוז'ן
מיאמי פיוז'ן (באנגלית: Miami Fusion) היה מועדון כדורגל מקצועי מהעיר פורט לודרדייל שבפלורידה, ששיחק בליגת ה-MLS במשך ארבע עונות, בין השנים 1998–2001. המועדון הוכרז בשנת 1997 כאחת משתי קבוצות ההרחבה הראשונות בהיסטוריה של ה-MLS, והעונה הטובה ביותר בתולדות המועדון הייתה עונת 2001, אז הם זכו במגן האוהדים והיו עם המאזן הטוב ביותר בליגה בסיום העונה הסדירה. בשנת 2002, לאחר ארבע שנים של מכירות כרטיסים והכנסות ירודות, ה-MLS פירקה את מיאמי פיוז'ן יחד עם המועדון השני מפלורידה, טמפה ביי מיוטיני. אצטדיון לוקהארט שימש כאצטדיון הביתי של המועדון.
היסטוריה.
השנים הראשונות.
MLS הכריזה על הקמת קבוצה בדרום פלורידה בשנת 1997 כאחת משתי קבוצות ההרחבה הראשונות של הליגה, יחד עם שיקגו פייר. איש העסקים ממיאמי, קן הורוביץ, שימש כבעלים, הוא היה המשקיע החדש הראשון שהצטרף ל-MLS מאז הקמתה בשנת 1995. הקבוצה, שנקראה בסופו של דבר בשם מיאמי פיוז'ן, שיחקה לראשונה בעונת 1998 של ה-MLS, כששיחקה באצטדיון לוקהארט, האצטדיון הראשון בליגה ששימש רק לכדורגל.
מיאמי פתחה את עונת הבכורה שלה באופן חזק, בהנהגת הקשר קרלוס ולדרמה. למשחקה הראשון באצטדיון לוקהארט נגד די. סי. יונייטד מול קהל של 20,450 צופים, האצטדיון היווה חוויה אינטימית יותר משאר האצטדיונים, משום שתוכנן במיוחד לכדורגל. עם זאת, עניין האוהדים בקבוצה דעך לאורך השנה יחד עם הופעות בינוניות של הקבוצה על המגרש. מיאמי החליפה את מאמן הראשי קרלוס "צ'אצ'ו" קורדובה באיבו וורטמן לאחר המחזור ה-19, והקבוצה הצליחה להשיג מקום בפלייאוף, בו הפסידה לדי. סי. יונייטד, ובסוף השנה מספר הצופים הממוצע של הקבוצה ירד ל-10,284.
הפיוז'ן המשיכה להיאבק הן במגרש והן מחוצה לו במשך השנתיים הבאות. לאחר שנים של חילוקי דעות, הנציב "הקצה מחדש" את קרלוס ולדרמה חזרה לטמפה ביי מיוטיני בשנת 1999, והקבוצה החליפה את מאמן הראשי איבו וורטמן בריי הדסון באמצע עונת 2000. הקבוצה עשתה שיפור דרמטי בעונת 2001, כשזכתה במגן האוהדים עם המאזן הטוב ביותר בעונה הסדירה, מקום ראשון במחוז המזרחי, והגיעה עד לחצי גמר הפלייאוף. נוכחות האוהדים במשחקים השתפרה גם היא, אך עדיין נותרה במקום הרביעי הגרוע ביותר בליגה עם ממוצע של 11,177 אוהדים למשחק. בהנהלה, הבעלים קן הורוביץ נאבק פיננסית. הוא, יחד עם רוברט קראפט מניו אינגלנד רבולושן וסטיוארט סובוטניק מניו יורק/ניו ג'רזי מטרוסטארס, הקימו סיעה בקרב הבעלים ב-MLS שרצו להמשיך לבזבז, לעומת למאר האנט ופיליפ אנשוץ שרצו להשקיע בפיתוח לטווח הארוך. למרות השיפורים של הקבוצה, בסוף עונת 2001 היו לה את כמות המינויים השנתיים הנמוכה ביותר בליגה, ואת ההכנסות הנמוכות ביותר מספונסרים.
הפירוק.