זהו יישוב קטן של כ-400 תושבים במחוז זאלה, מערבית לזלסבאר ונג'ראדה, בסמוך לקרצ'ני. הוא ממוקם לאורך כביש 7525, המחבר את אזור הבלטון-הקטן עם עמק תעלת הפרינציפאלי, המחבר בין כבישים 7522 ו- 7527; הכביש עובר דרך פלשהאורוסטוני.
היסטוריה.
הממצאים המוקדמים ביותר מתוארכים לתקופת ארפאד, כאשר חלק מאורוסטוני היה בבעלות משפחת בוּזַאד-הַהוּת. האזכור הראשון בכתבים הוא משנת 1251, כאשר הוא כתוב בצורה של וְרוּצטְוּן. זה ממצא לא ברור, והוא כנראה שם התיישבות סלאבית. בימי הביניים, היישוב היה צמיתות של המנזר זאלהוואר והיה מורכב משלושה יישובים נפרדים.
פרנסת אוכלוסיית הכפר הובטחה תמיד על ידי הייצור החקלאי. תרבות גידול בעלי החיים המתקדמת שלה הייתה ידועה מעבר למחוז, והשכבה התעשייתית נוצרה רק כדי לשרת את הייצור החקלאי.
לפני 1945 ובשנים שלאחר מכן, אורוסטוני היה מקום מושבו של משרד הנוטריון המחוזי. בגבולותיה, לאחר מלחמת העולם השנייה, הוקמו שני קואופרטיבים חקלאיים, אשר לאחר מכן התמזגו. תקופת הזוהר של היישוב היה בשנות החמישים והשישים. אוכלוסייתה עברה אז את 1,200 התושבים. בשנת 1970 סופח הכפר לגלשה.
שתי עמותות ממלאות תפקיד בחיים האזרחיים של אורוסטוני:
לא ידוע על יישוב יהודי במקום וכנראה התיישבו בכפר משפחות בודדות בלבד.
ג'ורג' פרדריק ווטס
ג'ורג' פרדריק ווטס (באנגלית: George Frederic Watts; 23 בפברואר 1817 – 1 ביולי 1904) היה צייר ופסל בריטי המזוהה עם התנועה הסימבוליסטית. הוא אמר: "אני מצייר רעיונות ולא דברים." ווטס התפרסם במהלך חייו בזכות יצירותיו האלגוריות, כמו "תקווה", "אהבה" ו"חיים".
ביוגרפיה.
ווטס נולד במרילבו במרכז לונדון, לאשתו השנייה של יצרן פסנתרים, אמו נפטרה עוד כשהיה צעיר. הוא למד בבית עם אביו בפרשנות השמרנית של הנצרות וכן דרך היצירות של הקלאסיקה כמו האיליאדה. החינוך הנוצרי דחה אותו מהדת כל חייו, ואילו הקלאסיקה השפיעה באופן מתמשך על אמנותו.
הוא גילה כישרון אומנותי בגיל צעיר. הוא למד פיסול מגיל 10 אצל ויליאם בהנס, ואחרי זה נרשם כסטודנט באקדמיה המלכותית בגיל בן 18. הוא הציג לראשונה באקדמיה בשנת 1837. הוא גם החל את קריירת הדיוקנאות שלו, כשהוא מקבל חסות מצד בן זמנו הקרוב אלכסנדר קונסטנטין יונידס, שלימים הפך לחבר קרוב.
הוא נחשף ציבורית עם הרישום שכותרתו Caractacus, שהוזמן לתחרות לעיצוב ציורי קיר לבתי הפרלמנט החדשים בווסטמינסטר בשנת 1843. ווטס זכה בפרס ראשון בתחרות, שנועד לקדם ציור עלילתי על נושא פטריוטי שמתאים למחוקקי האומה. בסופו של דבר ווטס לא תרם לקישוטים בווסטמינסטר, אך ממנו נלקח הרעיון של בניין המכוסה ציורי קיר המייצגים את ההתפתחות הרוחנית והחברתית של האנושות.
הפרס מתחרות ווסטמינסטר מימן ביקור ממושך באיטליה משנת 1843 ואילך, שם שהה ווטס והתיידד עם השגריר הבריטי הנרי פוקס, הברון הרביעי ואשתו אוגוסטה. כמו כן, התחיל ווטס באיטליה לצייר נופים והיה בהשראת הקפלה הסיסטינית של מיכלאנג'לו וקפלה Scrovegni של ג'וטו די בונדונה. בשנת 1847, בעודו באיטליה, נכנס ווטס לתחרות חדשה עבור בתי הפרלמנט עם דמותו של "אלפרד הגדול" - אלפרד הסית את הסקסונים למנוע את נחיתת הדנים בים.
בסטודיו שלו הוא פגש את הנרי תובי פרינספ, שהיה במשך 16 שנה איש מינהל קולוניאלי בהודו, ואת אשתו שרה. ווטס הצטרף למעגל החברתי של פרינספ, כולל שבע אחיותיה של שרה כולל ג'וליה מרגרט קמרון, הנרייטה ריי, וארנסט נורמנד.
בשנת 1850, הוא עזר לפרינספ להשיג חוזה שכירות של 21 שנה על "ליטל הולנד האוז" ונשאר שם איתם במשך כל התקופה הזאת (הבניין היה באחוזת הולנד בלונדון בקנסינגטון, בסמוך לביתו של לורד לייטון).
בזמן שחי כדייר בליטל הולנד האוז, הציורים האפיים של ווטס הוצגו בוויטצ'אפל על ידי חברו הרפורמטור החברתי סמואל ברנט, והוא קיבל לבסוף משימת קישוט לבתי הפרלמנט, כשהוא משלים את "ניצחונו של אביר הצלב האדום" בשנים 1852–1853. הוא גם נסע לאיטליה בשנת 1853 והמשיך מזרחה עם הארכאולוג צ'ארלס תומאס ניוטון כדי לחפור את העיר היוונית העתיקה הליקרנסוס בשנים 1856–1857, תוך מעבר דרך קונסטנטינופול והאיים היוונים.
בשנות השישים של המאה ה-19, עבודותיו של ווטס מראות את השפעתה של רוסטי, ומדגישות לעיתים קרובות הנאה חושנית וצבעים עשירים. בין הציורים הללו גם דיוקן של אשתו הצעירה, השחקנית אלן טרי, שהייתה צעירה ממנו ביותר מ-30 שנה. הם נישאו ב־20 בפברואר 1864, רק שבעה ימים לפני יום הולדתה ה-17. כשנראתה עם גבר אחר לאחר פחות משנה של נישואים, ווטס התגרש ממנה.
הוא נבחר כאקדמאי לאקדמיה המלכותית בשנת 1867.
בשנת 1886, בגיל 69, התחתן ווטס בשנית, עם מרי פרייזר טייטלר, מעצבת וקדרנית סקוטית, אז בת 36.
בשנת 1891 הוא קנה אדמות ליד קומפטון, דרומית לגילדפורד, בסורי. הם בנו בסמוך לבית את גלריית ווטס, מוזיאון המוקדש ליצירתו.
אשתו של ווטס, מרי, עיצבה את קפלת Watts Mortuary הסמוכה, עליה שילם ווטס. הוא צייר גם גרסה למזבח רק שלושה חודשים לפני שמת.
בציוריו המאוחרים, היצירתיות של ווטס משתנה לתמונות מיסטיות בהן נראה כי ווטס מקדים את האמנות המופשטת. באחד הציורים הוא מתאר את אלוהים כצורה שבקושי נראית בתבנית חזקה של כוכבים וערפיליות. נראה כי כמה מיצירותיו המאוחרות האחרות של ווטס דומות לציורי התקופה הכחולה של פיקאסו.
ווטס נערץ גם כצייר דיוקנאות. דיוקנאותיו היו מהגברים והנשים החשובים ביותר בתקופתו. רבים מהם נמצאים כעת באוסף גלריית הפורטרטים הלאומית. בדיוקנאותיו ביקש ווטס ליצור מתח בין יציבות ממושמעת לפעולה.
רבים מציוריו הם בבעלות גלריית טייט בריטניה - הוא תרם 18 מציוריו הסמליים לטייט בשנת 1897, ושלושה נוספים בשנת 1900. חלקם הושאלו לגלריית ווטס והם מוצגים שם.
תאגיד השידור הדרום אפריקני
תאגיד השידור הדרום אפריקני (באנגלית: South African Broadcasting Corporation, בראשי תיבות: SABC; באפריקנס: Suid-Afrikaanse Uitsaaikorporasie, בראשי תיבות: SAUK) הוא גוף השידור הציבורי בדרום אפריקה ומפעיל 19 תחנות רדיו (AM / FM) וכן חמש ערוצי טלוויזיה לקהל הרחב. זהו אחד הגדולים מבין החברות הממשלתיות בדרום אפריקה.
פוליטיקאים באופוזיציה ובחברה האזרחית מבקרים לעיתים קרובות את התאגיד ומאשימים אותו בכך שהוא מהווה שופר תעמולה של הקונגרס הלאומי האפריקני; במהלך תקופת האפרטהייד הואשם התאגיד כי מילא את אותו תפקיד עבור הממשלה שנשלטה על ידי המפלגה הלאומית.
האסכולה הגרמנית החדשה
האסכולה הגרמנית החדשה (בגרמנית: Neudeutsche Schule) הוא מונח שהוצג בשנת 1859, על ידי פרנץ ברנדל, עורך הנויה צייטשריפט פיר מוזיק, כדי לתאר מגמות מסוימות במוזיקה הגרמנית. אף כי המונח שימש לעיתים קרובות במאמרים ובספרים העוסקים בתולדות המוזיקה של המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים, הגדרה ברורה היא מורכבת. בנוסף, מי שנחשב כנציג האסכולה הגרמנית החדשה, הוא שנוי במחלוקת. המונח אפוא בעייתי. משתמשים בו אנשים שונים בתקופות שונות עם משמעויות שונות. בדרך כלל מוסכם כי פרנץ ליסט היה אחד הנציגים הבולטים של האסכולה הגרמנית החדשה. יש גם קונצנזוס כי יוהנס ברהמס לא לקח חלק בהתנגדות לה. מעבר לכך, הפרשנויות שונות זו מזו. המאמר הנוכחי מפרט את המרכיבים העיקריים הקשורים למונח זה. נציגי האסכולה הגרמנית החדשה התעמתו עם מוזיקאים שמרנים יותר במה שנקרא מלחמת הרומנטיקנים.
היסטוריה.
בשנת 1858 הציגו פרנץ ליסט ופרנץ ברנדל קונגרס של מוזיקאים.
היום השלישי של הטונקונסטלר-ורסממנג, 3 ביוני, נפתח על ידי ברנדל בנאום "לפתוח את הדרך להסכם". נאומו של ברנדל הוא מקור המונח האסכולה הגרמנית החדשה. הוא פורסם כגרסה מודפסת בנויה צייטשריפט פיר מוזיק החל מיום 10 ביוני 1859.
ברנדל נזכר ברוברט שומאן, שהקים את הנויה צייטשריפט פיר מוזיק כדי לפתוח את הדרך לסוג חדש של האמנות, שמקורו ביצירותיו של בטהובן. בזמן ששומאן השקיף את דעתו של האמן. כתביו היו סובייקטיביים בלבד. במקרים רבים השקפתו של שומאן הייתה תלויה ברגשות חולפים שמעוררת המוזיקה. לברנדל הייתה מטרה גבוהה יותר. הוא פיתח עקרונות מוזיקליים מובחנים ושמר עליהם. הנויה צייטשריפט פיר מוזיק הפך לקול של עמדות מתקדמות בחיים המוזיקליים העכשוויים. כתוצאה מכך התרחש סכסוך עם מפלגות אחרות. והזכיר את הקנאות הדתית של פעם.
מומחים של השנים האחרונות הוכיחו בפני ברנדל מהישגיהם כי הוא לא טעה. ברנדל הזכיר בשמו רק את וגנר, שהגשים בצורה נפלאה את האידיאל של האופרה הגרמנית הטהורה, אך הוא הזכיר גם שניים אחרים. בעוד שברנדל לא ציטט במפורש את שמם, מההקשר ברור שאלה ברליוז וליסט. על פי ברנדל במאמרו הסימפוניסטי דיכטונגים של פרנץ ליסט משנת 1858, הייתה זו האמונה שלו כי הפואמות הסימפוניות של ליסט היו האידיאל המושלם ביותר למוזיקה האינסטרומנטלית של אותה תקופה. לעומת זאת, הסימפוניות של שוברט, מנדלסון ושומאן, ככל שיהיו מפוארות ויפות, יכולות להיחשב רק כיצירות (כלומר אחרי בטהובן).
התנגדויות של ברליוז לווגנר.
אם היה ניתן לדמיין את האסכולה הגרמנית החדשה כקבוצה של אמנים עם מטרות דומות, ההצטרפות ליסט עם וגנר הייתה כבר בעייתית; אך עדיין הייתה בעיה נוספת ביחס לברליוז. ברליוז הצהיר בנחרצות באביב 1860, בעקבות הקונצ'רטי הברנדנבורגיים שהגיש וגנר בתיאטרון האיטלקי בפריז, כי הוא עצמו לא היה קשור לסגנון ולאידאולוגיה של וגנר. וכל אלה שטענו שהוא נציג אסכולה משותפת יחד עם וגנר טעו.