ההקלטה הראשונה שעדיין קיימת, הוקלטה על ידי קלרנס אשלי וגוון פורסטר בשנת 1934, אולם לעיתים ההקלטה "The Risin' Sun" של טקסס אלכסנדר משנת 1928 מוזכרת כהקלטה הראשונה לשיר. הגרסה המסחרית הראשונה לשיר הוקלטה ב-3 בנובמבר 1938, על ידי רוי אקאף. לאחר פרסומו בשנות השישים הפך השיר לסטנדרט, ובוצע על ידי להקות ואמנים רבים. רוב המבצעים היו להקות מועדונים, אך גם אמנים מפורסמים רבים ביצעו והקליטו גרסאות שונות. ביניהם: נינה סימון, בוב דילן, ג'ימי הנדריקס, מיוז, בון ג'ובי, טרייסי צ'פמן, ג'וני קאש, דוראן דוראן, הדלתות, האיגלס, וייקליף ז'אן, בי בי קינג, לד זפלין, הרולינג סטונז, יו 2 וגרין דיי, הווייט סטרייפס ועוד עשרות אומנים בתחומי הרוק, הבלוז, הג'אז, הפופ, הדיסקו, הפאנק (Funk) והפולק.
המקור לגרסה הפופולרית ביותר של השיר, זו שהפכה אותו ללהיט בינלאומי, והוקלטה ב-1964, הוא כנראה העיבוד שעשה זמר הפולק האמריקאי, דייב ון רונק, ואשר השפיע על בוב דילן שהקליט גרסה בעיבוד דומה. The Animals הושפעו מהעיבוד של דילן, אך עם זאת, שינו את המילים ועשו לשיר עיבוד מהפכני, שבו קיבל אורגן ה-VOX תפקיד מרכזי בליווי, בכך שהוא מספק גם את הקצב. הקרדיט לשינוי ניתן אמנם לקלידן הלהקה, אלן פרייס, אך ככל הנראה העיבוד כולו נעשה בידי כל חברי הלהקה. יחוד נוסף בגרסת "החיות" היה קולו המחוספס ורב העוצמה של סולן הלהקה, אריק ברדון. לאחר שכבשו עם השיר בגרסתו הארוכה את ראשות המצעד הבריטי, הצליחו "The Animals", יחד עם "בית השמש העולה", להפוך ללהקה הבריטית השנייה (אחרי הביטלס) אשר הגיעה לראש מצעד המכירות האמריקאי, ובכך ביססה את "הפלישה הבריטית".
דילן עצמו אמר, כי כאשר שמע לראשונה את הגרסה של "The Animals", בעת שנהג במכוניתו, היא כל כך מצאה חן בעיניו עד כי הוא ממש "קפץ" ממושבו.
בית השמש העולה.
אין עדויות ממשיות על קיומו של "בית השמש העולה" האמיתי, ורק סברות והשערות המנסות כל אחת להצביע על מקום מסוים. הקרוב ביותר למציאות הוא בית מלון שהתנהל תקופה קצרה ב-1820 ברובע הצרפתי של ניו אורלינס. ב-2005, במהלך חיפוש במקום, נמצאו עדויות התומכות בכך, כולל מודעת פרסומת הכוללת נוסח המרמז על האופי המפוקפק של המקום. יש המצביעים על בנין בשכונת קרלטון בניו אורליאנס, שנקרא Rising Sun Hall, שהיה קיים במאה ה-19 ושימש לאירוח ולריקודים.
ייתכן גם כי בית השמש העולה הוא מטפורי, ומדובר בכינוי שניתן למכלאה של עבדים שחורים. מכלאות כאלה שימשו מוטיבים לשירי בלוז רבים בתחילת המאה ה-20. דייב ואן רונק, זמר פולק מברוקלין כתב באוטוביוגרפיה שלו, כי ראה תמונות של כלא נשים בניו אורלינס, ובחזיתו התנוססה תמונה של שמש עולה. בהסתמך על כך העלה סברה כי השיר הוא אודות בית סוהר בשם זה.
פופולריות השיר.
"בית השמש העולה" הוא אחד מהשירים המוכרים ביותר שהתפרסמו בשנות השישים, ואשר שומרים על פופולריות גם אחרי יותר מ-50 שנה. האקורדים שפורט גיטריסט להקת "The Animals", אלו הפותחים ומלווים את השיר, התנגנו בידי נערים רבים שלמדו לפרוט על גיטרה במשך כל השנים מאז שנות השישים, ומתנגנים עד היום בידי חובבי גיטרות בכל העולם. גם ראש הממשלה הבריטי (לשעבר), טוני בלייר, הצהיר בראיון כי היה זה השיר הראשון אותו למד לנגן על גיטרה.
אריק איינשטיין שר יחד עם להקת "האיינשטיינים" גרסה עברית לשיר, ושמה "רחוק רחוק מכאן", למילים של לאה נאור ובעיבוד מוזיקלי של דוד קריבושי.
דגל גרמניה המזרחית
דגל גרמניה המזרחית שאומץ עם הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית בשנת 1949 היה זהה לדגלה של גרמניה המערבית עד שנת 1959.
השימוש בדגל שחור-אדום-זהב החל בגרמניה המזרחית ב-1946 וקיבל תוקף רשמי ב-1948 בכינוסו של הקונגרס העממי השני אשר החליט לאמץ את הטריקולור השחור-אדום-זהב כדגלה הלאומי של גרמניה המזרחית. בעקבות הצעתו של פרידריך אברט הצעיר, נבחר הדגל כדגל הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה עם הקמתה ב-7 באוקטובר 1949. כך בין 1949 ועד 1959 הן גרמניה המזרחית והן המערבית הניפו שתיהן דגל זהה. ב-1 באוקטובר 1959 בעקבות צו ממשלתי, הוטען דגל גרמניה המזרחית בסמל הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה.
הצגת פומבית של הדגל נחשבה לא חוקית בגרמניה המערבית בין השנים 1959-1969, שם הוא נודע כ"דגל הפילוג" (Spalterflagge).
בזמן ההפגנות נגד המשטר המזרח גרמני בשנת 1990 מפגינים נשאו דגלים שחתכו מהם את הסמל הקומוניסטי שהיה במרכז, לפני האיחוד הממשלה הדמוקרטית של גרמניה המזרחית הסירה את הסמל הקומוניסטי מן הדגל.
יצחק זמיר
יצחק זמיר (נולד ב-15 באפריל 1931) הוא משפטן ישראלי, פרופסור למשפטים, שכיהן בתפקיד היועץ המשפטי לממשלה בשנים 1978–1986 ושופט בית המשפט העליון בשנים 1994–2001. חתן פרס ישראל (1997) ופרס א.מ.ת. (2014).
ביוגרפיה.
זמיר נולד בוורשה בשם יצחק נַכְטִיגָל ועלה לארץ ישראל בגיל שלוש עם הוריו, חנה ויחיאל נכטיגל. בארץ נולד אחיו הצעיר, שמואל (מוקי). הוריו היו סוכני ביטוח, והמשפחה התגוררה ברחוב לֶיבונטין בתל אביב. למד בבית הספר אחד העם ובגימנסיה הרצליה, והיה מרכז שבט הצופים שלה. שירת בצה"ל במודיעין חיל האוויר, ובמקביל היה כתב בבטאון חיל האוויר; הוא המשיך לכתוב בביטאון גם לאחר שחרורו וכל זאת תחת מספר שמות עט. למד כלכלה ומדע המדינה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, ובהמשך עבר ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובמקביל למד בה מדע המדינה ויחסים בינלאומיים. בתקופה זו היה חבר בארגון "שורת המתנדבים". את התמחותו עשה אצל השופט (לימים הנשיא) יואל זוסמן בבית המשפט העליון בשנת 1956. בשנת 1959 קיבל רישיון לעריכת דין, ובאותה שנה קיבל גם תואר דוקטור במשפטים (בנושא פסקי דין הצהרתיים במשפט האנגלי) מאוניברסיטת לונדון, והדוקטורט פורסם כספר על ידי הוצאת הספרים "סטיבנס" שבאנגליה.
זמיר לימד משפטים באוניברסיטה העברית והתמחה במשפט ציבורי וביחסי עבודה ואף עמד בראש ועדה להכנת חוק על יחסי עבודה. בספר שהוציא בשנת 1962 טען להרחבת זכות העמידה, עמדה שצוטטה על ידי שופטים באנגליה. היה פעיל במאבק הסגל האקדמי להעלאת שכרו וטען נגד דרישת משרד האוצר לבטל הסכם שכר שנחתם בין האוניברסיטה העברית והסגל האקדמי.
ב-1965 קיבל מינוי כמרצה בכיר. ב-1970 קודם לדרגת פרופסור חבר. בשנים 1972-1970 היה מנהל המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי שליד הפקולטה למשפטים. בשנת 1975 קודם לדרגת פרופסור מן המניין. בין השנים 1975–1978 כיהן כדיקן הפקולטה למשפטים.
במשך הזמן היה חוקר ופרופסור-אורח באוניברסיטאות אחדות בחו"ל.
בשנת 1970 הקים חוג גמילה מעישון (הראשון בישראל) בשיתוף עם משרד הבריאות, ולאחר מכן היה מייסד ויו"ר האגודה למניעת עישון ובמסגרת זאת הביע תמיכה בחוק המגביל פרסומת לסיגריות.
בשנת 2020 פרסם ספר ילדים בשם "לשחרר את קנגורו תום". ובשת 2021 יצא ספר ההמשך "לאן נעלמה קנגורו תום".
לזמיר שלושה ילדים, אחד מהם הוא יורם זמיר שותף בכיר במשרד עורכי הדין שפיגלמן, קורן זמיר ושות'. זמיר הוא דודו של אסף זמיר, שר התיירות ה-21 של מדינת ישראל.
יועץ משפטי לממשלה.
ביולי 1978 נבחר זמיר לשמש כיועץ המשפטי לממשלה החל מספטמבר 1978 הוא כיהן בתפקיד (תחת ראשי הממשלה מנחם בגין, יצחק שמיר ושמעון פרס) עד אמצע 1986.
ביוני 1985 הורה למשטרה שלא לאשר ולמנוע קיום של הפגנות בעד שחרור עצורי המחתרת היהודית בטענה שהן פוגעות בטוהר ההליך המשפטי בניגוד לחוק הסוב יודיצה. זמיר תקף את הקריאות לשחרור המחתרת וטען שכפסע בינם לבין החלפת שלטון החוק בשלטון הרחוב. הדברים עוררו ביקורת רבה בתקשורת ובימין, בה מחו שזמיר לא התערב בנוגע להפגנות נגד המחתרת.
יותר מכל זכור זמיר מתקופת כהונתו כיועץ משפטי לממשלה על מאבקו לחקירת פרשת קו 300 והעמדת האשמים לדין. עוד כאשר התפרסמו הידיעות הראשונות על אפשרות הריגת מחבלים שנתפסו חיים, דרש זמיר משר הביטחון משה ארנס למנות ועדת חקירה לבדיקת הפרסומים. זמיר טען מאוחר יותר שארנס הסכים לדרישה רק לאחר ששמועות עקשניות ייחסו את הריגת המחבלים לארנס עצמו. עיקר מאבקו של זמיר לחקירת הפרשה החל מספר שבועות לאחר שהודיע על כוונתו לפרוש מתפקידו, לאחר שהגיעו אליו שלושת פורשי השב"כ שספרו לו על הוראת ראש השב"כ להרוג את המחבלים ועל שיבוש הפעילות של ועדות החקירה. זמיר ניסה להגיע להסכמות עם הממשלה על חקירת הנושא ולחלופין על פרישת המעורבים מהשב"כ. אולם לאחר שראש השב"כ, אברהם שלום, סירב להתפטר, בגיבוי של ראש הממשלה שמעון פרס וממלא מקומו יצחק שמיר, הורה זמיר למשטרה לפתוח בחקירה פלילית. זמיר הסביר את החלטתו: "התלונה במשטרה הוגשה לאחר שכלו כל הקיצים וכל הצעותיי לפתרון נדחו. אילמלא כן כל הפרשה הייתה יכולה להגמר אחרת.". במשך חודשים הפרשה נשמרה בסודיות רבה, ורק מעטים ידעו עליה. בתקופה זאת הופעלו על זמיר לחצים כבדים כדי שיחזור בו מן ההחלטה לקיים חקירה בפרשה, אך זמיר סירב. בעקבות הסירוב, ימים ספורים לפני המועד שבו אמור היה להתקיים דיון בבג"ץ בעתירה של אחד מבכירי השב"כ, ולאחר שזמיר הודיע שאינו מוכן להגן בבג"ץ על העמדות של ראש שב"כ ושל ראש הממשלה, הממשלה מיהרה למנות את יוסף חריש כמחליפו של זמיר. על ההאשמות נגדו אמר זמיר:
כיועץ משפטי לממשלה פעל להסרת החסינות ולהעמדה לדין של ח"כ שמואל פלאטו-שרון, של השר אהרן אבוחצירא ושל חבר הכנסת שלמה עמר. פרסם חוות דעת והנחיות רבות בקובץ הנחיות היועץ המשפטי לממשלה.