בתחילת המחזה אנו מוצאים את אמפיתריון, אביו של הרקלס, את אשתו מגארה, ואת ילדיו, כשהם חוסים בצל מזבח (שם, על-פי המסורת היוונית, אסור להרגם). הם מקוננים (עם הלהקה) על מר גורלם, משום שהמלך ליקוס מתכנן להרגם. ליקוס חושש מנקמת דם משום שהרג את משפחת אביו של מגארה, קריאון, המלך החוקי של תבאי. הרקלס עצמו נמצא באותה שעה במשימתו האחרונה, להביא את הכלב קרברוס מהשאול; אולם ליקוס לא מאמין שיחזור, והוא מתייחס אליו כאל מת.
מגרה מגיעה להסכם עם ליקוס: היא תלביש את הילדים בבגדים הולמים למותם ואז יוכל להרגם, אולם בעודם בבית מגיע הרקלס במפתיע, והוא נכנס לבית (מחוץ לבמה) והורג את ליקון. בעודם חוגגים את הצלתם, מגיעה איריס, שליחת האלים, ועמה אלת השגעון, ליסה. הן נשלחו בידי הרה, אשתו של זאוס, כדי לנקום בהרקלס (משום שהוא בנו של זאוס, כתוצאה מניאופיו, והרה זועמת על כך). ליסה מכה את הרקלס בשיגעון והוא מדמה שהוא נלחם באויביו, ולמעשה הורג את שלושת בניו ואת אשתו. רק פלס אתנה מצליחה להכניע אותו והוא מאבד את הכרתו. כשהוא שב להכרתו, כבול לעמוד מעמודי הבית שהתמוטט, הוא מגלה לזוועתו מה עשה, ושואל את נפשו למות. רק אביו, וחברו תסאוס שמגיע למקום בלוויית צבאו, מונעים ממנו לשלוח יד בנפשו. הוא עוזב את תבאי, מבקש מאביו לקבור את ילדיו, ומבטיח שיחזור רק לקבורת אביו.
ההבדלים מהמיתולוגיה המקובלת.
אוריפידס לקח חירות אומנותית בסדר האירועים, משום שבמיתולוגיה המקובלת, הרקלס הרג את ילדיו לפני שיצא לשתים-עשר המשימות שלו. כאן הוא משלים את המשימה האחרונה לפני שהשגעון מכה בו.
פול פיינמן
פול ג'ורג' פיינמן (באנגלית: Paul George Feinman; 26 בינואר 1960 – 31 במרץ 2021) היה שופט יהודי אמריקאי. מיוני 2017 היה חבר בבית המשפט העליון (ערכאת הערעורים) של מדינת ניו יורק.
פיינמן כיהן כשופט מדינתי ובהמשך שופט בית המשפט העליון של מדינת ניו יורק, במשך 20 שנה, לפני קידומו לבית המשפט לערעורים. היה כפי הנראה, השופט הראשון בארצות הברית, שיצא מהארון כהומוסקסואל עוד לפני בחירתו.
ראשית חיים וחינוך.
פיינמן גדל במשפחה יהודית בלונג איילנד. הוריו הם צאצאי מהגרים, אביו היה בעל עסק קטן בעיר ניו-יורק, אמו עובדת סוציאלית.
פיינמן למד לתואר ראשון בספרות צרפתית באוניברסיטת קולומביה וסיים בשנת 1981. לאחר שסיים החל ללמוד משפטים באוניברסיטת מינסוטה.
קריירה משפטית.
פיינמן החל את הקריירה המשפטית בסנגוריה הציבורית במחוז נסאו.
לאחר מכן שימש כפקיד בית המשפט (law clerk) במשך שבע וחצי שנים, מ-1989 עד 1996, היה פעיל בלשכת עורכי הדין ובמפלגה הדמוקרטית.
כהומוסקסואל מוצהר היה פעיל בארגוני להט"ב אמריקאים בניו יורק.
קריירה כשופט.
ב-1996, הוא זכה בבחירות של העיר ניו יורק בבית המשפט האזרחי. במשך מספר פעמים הוזמן לשפוט, באופן זמני, בבית המשפט העליון של ניו יורק. ב-2007, פיינמן נבחר לבית המשפט העליון; ב-2012, בחר בו המושל אנדרו קואומו כנציגו לבית המשפט הגבוה לערעורים. היה נשיא האיגוד הבינלאומי של שופטים להט"בים בשנים 2008 עד 2011.
ביוני 2017, היה פיינמן נציגו של המושל קואומו לבית המשפט לערעורים, הערכאה הגבוהה במדינה. המושב היה פנוי עקב פטירתה של השופטת שילה עבדוס-סלאם. מינויו אושר פה אחד על ידי הסנאט של מדינת ניו יורק, ללא מתנגדים. עם בחירתו הפך לשופט העליון הראשון בארצות הברית שהוא גיי מחוץ לארון.
פיינמן נחשב כשופט מתחשב ובעל גישה שיפוטית מתונה והומניסטית.
חיים אישיים.
פיינמן נישא בשנת 2013 לג'יי רוברט אוסטרגארד, עורך אינטרנטי, הם התגוררו בבית באי רוזוולט.
הוא היה חובב של התרבות הצרפתית, ובנוסף אהד את הניו יורק מטס.
נפטר ב-31 במרץ 2021.
נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 17
נבחרת הנערים של רוסיה בכדורגל מייצגת את רוסיה בטורנירי כדורגל בינלאומיים לשחקנים עד גיל 17. הנבחרת מנוהלת על ידי ההתאחדות לכדורגל ברוסיה ומשתייכת לאופ"א ולפיפ"א, ובמסגרת זו מתחרה בקביעות במוקדמות אליפות אירופה עד גיל 17.
הישג השיא של הנבחרת הוא 2 זכיות באליפות אירופה עד גיל 17: ביורו 2006 שנערך בלוקסמבורג ויורו 2013 שנערך בסלובקיה. בנוסף, סיימה במקום השלישי ביורו 2015 שנערך בבולגריה.
אלימלך אפשטיין הלוי
אלימלך אפשטיין הלוי (תרס"א, 1901 - כ"ו בשבט תשמ"ג, 9 בפברואר 1983), היה מורה וחוקר של התקופה הקלאסית, הידוע בעיקר בזכות תרגומיו החשובים לספרות ההיסטורית היוונית-רומית, והשוואתה לספרות חז"ל בת התקופה.
ביוגרפיה ופעילות מחקרית.
אפשטיין, שכינה את עצמו "הלוי" על שם ייחוסו, נולד בראדין ולמד בישיבה המקומית ולאחר מכן בישיבת וילנה. הוא עלה לארץ ישראל בשנת תרפ"ו (1926) והיה בין בוגרי המחזור הראשון של המכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית. לאחר כ-30 שנות הוראה וחינוך בסמינר למורים ע"ש לוינסקי, חזר הלוי לאקדמיה כמרצה בכיר בחוג לתלמוד באוניברסיטת ת"א ובחוג לספרות עברית באוניברסיטת חיפה.
במהלך השנים נבחר הלוי על ידי מוסד ביאליק לתרגם כמה מיצירות המופת של ההיסטוריוגרפיה היוונית-רומית: "תולדות מלחמת פילופוניס" (תשי"ט), "אנאבסיס" (תשכ"ט) ו"חיי אישים" (תשל"א-תשל"ג). בנוסף, תרגם הלוי את ספרו החשוב של פרופ' שאול ליברמן, "יוונית ויוונות בארץ ישראל" (תשכ"ג).
בשנים תשל"ב-תשמ"ב עמל הלוי על הוצאתה לאור של סדרת ספרים המרכזים את החומר הרב שצבר במחקריו אודות ההשוואה בין עולם ההלכה והאגדה היהודי לבין המקורות היווניים והלטיניים בני התקופה. הספר הראשון והידוע ביותר בסדרה היה "עולמה של האגדה: האגדה לאור מקורות יווניים" (תשל"ב).
הלוי נפטר בכ"ו בשבט תשמ"ג (9 בפברואר 1983), כמה חודשים לאחר פרסום הספר האחרון בסדרה.
אל-עובור
אל-עובור (בערבית מצרית: مدينة العبور, בתעתיק מדויק: מדינת אלעבור) היא עיר במצרים, הסמוכה לבירה קהיר. שמה של העיר נגזר מהשם שהוענק לצליחת תעלת סואץ בידי צבא מצרים במלחמת יום הכיפורים כחלק ממבצע בדר בשנת 1973. העיר נוסדה בשנת 1982.
משפט האפס (סרט)
א&quot;א הלוי
תומא סנקרה
תומא איזידור נואל סנקרה (Thomas Isidore Noël Sankara; 21 בדצמבר 1949 – 15 באוקטובר 1987) היה שליט בורקינה פאסו החל משנת 1983 ועד להירצחו בשנת 1987 על ידי בלז קומפאורה, שירש את מקומו בראש השלטון.
סנקרה היה קצין צבאי כריזמטי. הוא מונה לשר החוץ של וולטה עילית בשנת 1981, ובשנת 1983 עלה לראשות השלטון. אחד מצעדיו הראשונים, היה שינוי שמה של "וולטה עלית" לשם בורקינה פאסו (בצרפתית: Burkina Faso). סנקרה ביצע מספר יוזמות מהפכניות ביניהן הקטנת שכרם של כל עובדי הציבור, איסור איגודים ועיתונות חופשית, וכן, פעל לחיזוק מעמדן של נשים בחברה ולשיפור הסביבה האקולוגית והתחבורה.
ילדותו.
תומא סנקרה נולד בשם תומא איזידור נואל סנקרה ב-21 בדצמבר 1949, ביאקו, וולטה עילית, ליוסף ומרגריט סנקרה. הוא היה הבן השלישי מתוך עשרה ילדים.
אביו, ז'וזף סנקרה, היה ז'נדרם, ממוצא מעורב מוסי-פולאני, בעוד אמו, מרגריט קינדה, הייתה ממוצא מוסי. את שנותיו הראשונות בילה בגאנה, מדינה במערב אפריקה שאליה הועבר אביו כז'נדרם עזר. כבן של אחד המעסיקים האפריקאים המעטים שהועסקו על ידי המדינה הקולוניאלית, נהנה סנקרה מעמדה יחסית מיוחסת.
משפחתו התגוררה בבית לבנים עם משפחות של ז'נדרמים אחרים על ראש גבעה המשקיפה על שאר גאנה.
ללימודיו בבית הספר היסודי התייחס ברצינות ואף והצטיין במתמטיקה וצרפתית. הוא ביקר בכנסייה לעיתים קרובות, והרשים באנרגיות שלו וברצונו ללמוד. חלק מאנשי הדת עודדו אותו לעבור לבית ספר דתי לאחר שיסיים את בית הספר היסודי, אך על אף עצתם, החליט סנקרה להיבחן במבחן הכניסה לכיתה ו' בבית הספר החילוני ועבר. החלטתו להמשיך את לימודיו בבית הספר הקרוב אליו ביותר, הוכיחה את עצמה כנקודת מפנה. סנקרה עזב את בית אביו, ועבר להתגורר בפנימייה בתיכון, שם הכיר חברים קרובים, ביניהם פידל טו, שכיהן מאוחר יותר כשר בממשלתו.
קריירה צבאית.
על אף הלחץ מהוריו הקתולים, אשר קיוו שיהפוך לכומר, בחר סנקרה לשרת בצבא. הצבא נראה בעיני אינטלקטואלים צעירים כממסד לאומי פוטנציאלי שעשוי לסייע לחיסול הבירוקרטיה הלא יעילה והמושחתת, לאזן את השפעתם המופרזת של אנשי השלטון המסורתיים ולסייע בביצוע חידושים בוולטה עילית. סנקרה התקבל לאקדמיה הצבאית וקיבל מלגה, שסייעה לו רבות מכיוון שלא היה יכול להרשות לעצמו את העלויות של לימודים נוספים. הוא התחיל ללמוד באקדמיה הצבאית בשנת 1966 כאשר היה בן תשע-עשרה, וכעבור שנה נשלח לקורס קצינים באנטננריבו בירת מדגסקר.
במהלך שירותו היה עד להפיכה הצבאית הראשונה בוולטה העילית בראשות סגן-אלוף סנגולה, אשר התרחשה ב-3 בינואר 1966, ובמהלך הכשרתו כקצין במדגסקר היה עד למרידות עממיות ב-1971 וב-1972 נגד ממשלת פיליבר ציראנאנה, נשיא מדגסקר דאז. באקדמיה של אנטננריבו, מקצועות ההוראה היו מעבר לנושאים צבאיים סטנדרטיים, דבר שאפשר לסנקרה ללמוד חקלאות, כולל כיצד לגדל את יבול התבואה ולשפר את חייהם של החקלאים - נושאים שלקח על עצמו מאוחר יותר בממשל ובמדיניות שלו. באותה תקופה קרא סנקרה לראשונה את יצירותיהם של קרל מרקס וולדימיר לנין, אשר השפיעו עמוקות על השקפותיו הפוליטיות, וקרא רבות על ההיסטוריה ועל האסטרטגיה הצבאית, ובכך רכש את המושגים ואת הכלים האנליטיים שבהם השתמש מאוחר יותר בפרשנותו מחדש של ההיסטוריה הפוליטית של בורקינה פאסו.