חיילים קניאתים השתתפו במערכה במזרח אפריקה האיטלקית, בפלישה למדגסקר שנשלטה בידי משטר וישי והמערכה בבורמה נכד היפנים, לצד חיילים ממערב אפריקה. קניאתים גם שירתו בצי המלכותי ובחיל האוויר המלכותי.
הגדוד הקפריסאי נוסד ב-12 באפריל 1940 והיה חלק מהצבא הבריטי. הגדוד כלל בעיקר מתנדבים משני חלקי האי - טורקים ויוונים, אם כי כלל גם מתנדבים נוספים מחבר העמים הבריטי. כ-30,000 קפריסאים שירתו בגדוד. הגדוד כלל חיל רגלים, ציוד מכונות, תחבורה וחברות תובלה. נהגי הפרדות הקפריסאים היו החיילים הקפריסאים הראשונים אשר השתתפו בקרבות בחזית המערבית. הם לחמו בצרפת, אתיופיה ואיטליה ונשאו ציוד באזורים חסרי גישה לכלי רכב. הגדוד הקפריסאי שירת במערכה ביוון, צפון אפריקה ("מבצע מצפן") וכמו כן בצרפת, המזרח התיכון ואיטליה. לאחר מלחמת העולם השנייה שירת הגדוד במזרח התיכון ובכלל זה ארץ ישראל בשנים 1945–1948, עת פינו הבריטים את ארץ ישראל. הגדוד פורק ב-31 במרץ 1950.
רודזיה הדרומית (כיום זימבבואה) הייתה מושבה בריטית עצמאית מאז 1923. למרות זאת, הכרזת המלחמה הבריטית כללה גם את המושבה, ולצד זאת הממשלה המקומית פרסמה הכרזת מלחמה סמלית. הכוחות הלבנים ברודזיה הדרומית לא שירתו ביחידות מלוכדות (שלא כמו עמיתיהם האוסטרלים, הקנדים או הדרום אפריקאים) משום שהם היוו חלק ניכר מאוכלוסיית הלבנים שהתיישבו במקום; והיה קיים חשש לעתיד המושבה אם כל יחידה מהמקום תסבול מאבדות כבדות ומרוכזות בשדה הקרב. כוחות מרודזיה הדרומית שירתו ביחידות במזרח אפריקה, אירופה, צפון אפריקה, המזרח התיכון ובמערכה על בורמה. מספר לא מבוטל של חיילים מדרום רודזיה, ובמיוחד הרובאים הרודזיים האפריקאים היו שחורים או מעורבים. השירות שלהם למען מולדתם מעולם לא זכה להכרה מהממשלה. איאן סמית, ראש ממשלת רודזיה הדרומית לעתיד, שירת גם הוא תחת פיקוד בריטי כטייס קרב בחיל האוויר המלכותי.
רודזיה הצפונית (כיום זמביה) הייתה מושבה בריטית. ככזו, היא פעלה בהתאם להכרזת המלחמה הבריטית. יחידות מרודזיה הצפונית שירתו בחזית במזרח אפריקה (שנשלטה על ידי איטליה), מדגסקר (שנשלטה על ידי צרפת) ובורמה (בה התנהלו קרבות נגד היפנים).
הרפובליקה הדומיניקנית הכריזה מלחמה על גרמניה ויפן לאחר המתקפה על פרל הארבור ולאחר הכרזת המלחמה הגרמנית על ארצות הברית. המדינה לא תרמה באופן ישיר למלחמה במטוסים, חיילים או ספינות אולם 112 אזרחי המדינה שולבו בצבא ארצות הברית ונלחמו במלחמה. בנוסף 27 דומיניקנים נהרגו לאחר שצוללת גרמנית הטביעה ארבע ספינות דומיניקניות מאוישות בים הקריבי.
הרפובליקה הסינית הייתה במלחמה עם האימפריה היפנית לסירוגין מאז תקרית מוקדן ב-1931, כאשר יפן סיפחה את מנצ'וריה. ב-7 ביולי 1937 תקרית גשר מרקו פולו הובילה למלחמה בהיקף מלא בין הצדדים. סין עסקה כבר במלחמה עם יפן, יחד עם המאבק האזרחי בין המפלגה הלאומנית הסינית (KMT) אל מול המפלגה הקומוניסטית הסינית. למרות זאת, עיקר תשומת הלב של ממשלת הגואמנידנג הייתה במלחמה עם יפן ולא בסכסוך עם הקומוניסטים. המלחמה בין סין ליפן גרמה ל-1.5 מיליון חיילים יפנים "להיתקע" בסין והאבדות היפניות במלחמה מול סין מוערכות בין 1.1 ל-1.9 מיליון הרוגים ופצועים.
לסין היו יחסים טובים עם גרמניה הנאצית, אולם לאחר המתקפה על פרל הארבור הכריזה סין מלחמה על גרמניה ב-9 בדצמבר 1941.
רבים מהמרכזים העירוניים של סין, משאבים תעשייתיים ואזורי חוף נכבשו על ידי יפן במשך רוב המלחמה. סין סבלה ממניין הרוגים גדול מהמלחמה, הן צבאיים והן אזרחיים. הצבא הסיני הלאומני סבל כ-3.2 מיליון הרוגים ו-17 מיליון אזרחים סינים מתו באש הצולבת. למרות זאת, לאחר המלחמה סין הייתה חלק מהמדינות המנצחות הראשיות וזכתה במושב קבע במועצת הביטחון של האו"ם שהוקם לאחר המלחמה.
לאחר תום המלחמה נפתחה מלחמת אזרחים חדשה בסין בין הלאומנים לקומוניסטים. הממשלה הלאומנית אשר כוחה הצבאי פחת וכלכלתה ניזוקה מאוד בימי המלחמה עם יפן, הובסה על ידי הקומוניסטים ב-1949. הרפובליקה של סין הוקמה בטאיוואן והרפובליקה העממית של סין הוקמה ביבשת.
האימפריה של מנצ'וקוו הייתה מדינת בובות של יפן במנצ'וריה שבאותה תקופה כבשה חלקים גדולים מסין, והונהגה בידי פויי, הקיסר האחרון של סין. המדינה תרמה מעט למלחמה, אם כי נותרה בעלת ברית נאמנה של יפן עד 1945, אז פלשה ברית המועצות לשטחי מנצ'וקוו והמדינה הובסה.
עם תום המלחמה הוחזרה המדינה לסין.
לאחר ההתקפה על פרל הארבור, ניתקה ונצואלה את היחסים הדיפלומטיים שלה עם איטליה, גרמניה ויפן, והחלה לספק לבעלות הברית נפט בכמויות גדולות. עם זאת, המדינה שמרה על נייטרליות, עד השנים האחרונות של המלחמה, כשוונצואלה הכריזה מלחמה על גרמניה ויתר מדינות הציר.
מלכת טונגה, סאלוטה טופו השלישית, העמידה לידי בריטניה את משאבי מדינתה והייתה תומכת נאמנה של בעלות הברית לאורך כל המלחמה.
במשך רוב תקופת המלחמה, שמרה טורקיה על נייטרליות, עד שב-23 בפברואר 1945 הכריזה טורקיה מלחמה על מדינות הציר, והצטרפה בכך לבעלות הברית. עוד טרם פרוץ המלחמה, ב-1939 חתמה טורקיה על הסכם סיוע הדדי עם צרפת ובריטניה, אולם למרות זאת טורקיה נותרה נייטרלית לאחר פרוץ המלחמה מתוקף סעיף שקבע כי ההסכם לא תקף במקרה ופעולה צבאית עשויה להביא לעימות עם ברית המועצות, דבר שייתכן שהיה מתרחש, לאחר חלוקת פולין והסכם ריבנטרופ–מולוטוב. מאוחר יותר, ביוני 1941, אחרי שבולגריה השכנה הצטרפה למדינות הציר, חתמה טורקיה על הסכם ידידות עם גרמניה.
טורקיה הייתה יצרנית חשובה של כרומיט, שהוא מרכיב חיוני בתעשיית המלחמה, ומשום שלגרמניה הייתה גישה מוגבלת לעופרות הכרומיט, חשיבותה של טורקיה עלתה. אף על פי כן, בעלות הברית הקדימו וקנו את הכרומיט מטורקיה, בעיקר במטרה למנוע את העברתן לגרמניה, משום שלהן כבר הייתה גישה למשאב זה. טורקיה עצרה את המכירות לגרמניה באפריל 1944, וכמה חודשים לאחר מכן, באוגוסט, ניתקה את היחסים עם גרמניה. בפברואר 1945 הכריזה טורקיה מלחמה על גרמניה, לאחר שבעלות הברית הזמינו את טורקיה לאו"ם. אף חייל טורקי מעולם לא השתתף בקרבות.
לאחר המלחמה נהנתה טורקיה מהשקעות אמריקאיות כחלק מתוכנית מרשל, והושקעו בה 274 מיליון דולר.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הופעל לחץ כבד על פאבלה, נסיך יוגוסלביה ששלט במדינה, להצטרף לצד מדינות הציר. ב-25 במרץ 1941 חתם הנסיך על ההסכם התלת-צדדי בתקווה שיוגוסלביה תוכל להימנע מהשתתפות במלחמה. בעקבות החתימה התרחשה במדינה הפיכה צבאית בתמיכה בריטית, ועלה לשלטון בנו של אלכסנדר הראשון, פטר השני. ימים אחדים לאחר ההפיכה פלשו גרמניה ובעלות בריתה לממלכה היוגוסלבית, דבר שהביא לעיכוב של ארבעה שבועות במבצע ברברוסה, שהתברר כמכריע. לאחר כיבוש הממלכה, הקימו הגרמנים כמה מדינות בובות: המדינה העצמאית של קרואטיה, ממשלת הישועה הלאומית והנפה האיטלקית של מונטנגרו. חלקים אחרים מיוגוסלביה היו תחת כיבוש ישיר של מדינות הציר. לאחר הכיבוש, החלו מעטים להתארגן בתנועות התנגדות, הפרטיזנים, שהתחלקו לשתיים: צבא השחרור העממי של יוגוסלביה שבראשה עמד יוסיפ ברוז טיטו והמפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, והצ'טניקים תומכי המונרכיה, בהנהגת דארז'ה מיכאילוביץ'. לשתי התנועות היו מטרות סותרות, והצ'טניקים החלו לשתף פעולה עם כוחות מדינות הציר כדי להילחם נגד כוחותיו של טיטו. לקראת סוף המלחמה ניסו ממשלות המערב ליישב את ההדורים בין שתי התנועות, ניסיון שהביא לחתימת הסכם טיטו-סובשיץ' ביוני 1944. לאחר שפיכות דמים ומלחמה קשה, יוגוסלביה הוקמה מחדש ב-1945, וכללה אזורים שנשלטו בעבר על ידי ממלכת איטליה (איסטריה וחלקים מדלמטיה). לאחר המלחמה הצליחה המפלגה הקומוניסטית לתפוס את השליטה על יוגוסלביה, ומיכאילוביץ' יחד עם רבים מהמלוכנים, הוצאו להורג. לאחר מותו הוענק למיכאילוביץ' אות לגיון ההצטיינות מנשיא ארצות הברית הארי טרומן על מאמצי ההתנגדות שלו לאורך כל המלחמה ועל תפקודו במבצע הליארד.
יוון הייתה המדינה הראשונה מצד בעלות הברית שהצליחה לנצח את כוחות מדינות הציר, כשהסיגה את הכוחות האיטלקיים לאלבניה ב-28 באוקטובר 1940. הדבר אילץ את גרמניה לשלוח כוחות צבא להכנעת יוון (מבצע מריטה), באפריל 1941 ובכך נדחתה הפלישה לברית המועצות בשישה שבועות. המהלומות הגדולות שספגו הצנחנים הגרמניים בכיבוש כרתים שמו קץ לשימוש בצנחנים גרמנים במהלך המלחמה, אם כי בעלות הברית הכניסו צנחנים לשימוש צבאי בהמשך המלחמה.
המדינה נכבשה בידי איטליה, בולגריה וגרמניה והמלך וממשלתו ברחו למצרים, שם ייסדו ממשלה גולה שעמדה לצד בעלות הברית. ביוון ייסדו מדינות הציר כמה ממשלות בובה, אם כי רוב האוכלוסייה לא תמכה בהן. התנגדות נמרצת לשלטון הכיבוש החלה ב-1942, בעיקר על ידי ה-EAM, חזית השחרור הלאומית.
במהלך 1943 הצליחה הגרילה היוונית לשחרר שטחים נרחבים מהאזורים ההרריים של המדינה והוקם אזור סחר חופשי בשם "יוון החופשית". לאחר כניעת איטליה בספטמבר 1943, הגרמנים השתלטו על האזור האיטלקי, בליווי שפיכות דמים ומעשי זוועה, למשל כאשר האיטלקים ניסו להתנגד בקאפלוניה, או כאשר בעלות הברית ניסו לכבוש שטחים איטלקיים הדודקאנס. כאשר השחרור התקרב, נחלקו הקווים הפוליטיים ונוצרה מלחמת אזרחים בין קבוצות מימין ל-EAM לבין גדודי הביטחון של ממשלות הבובה. במאי 1944 הושג הסכם בכנס לבנון, הסכם שהרגיע מעט את המצב בחודשים האחרונים של הכיבוש הגרמני.