פסלי הגמלונים מיוחסים לפרקסיאס ואנדרוסתנס מאתונה. באמצעות שימוש בפרופורציות של המקדש השני הצליחו הבנאים לבנות את הסידור של 15 עמודות על 6 מסביב לסטילובטה. בתוך המקדש היה אדיטון, שהיה המרכז של דלפי ומקום מושבה של פיתיה. האנדרטה שוחזרה באופן חלקי בין 1938 ל-1941.
בתי האוצר.
החל מהכניסה לאתר ובמעלה המדרון עד לפתח המקדש ישנו מספר גדול של פסלי הקדש ומספר רב של בתי אוצר. מבנים אלו נבנו על ידי פולייס (ערי מדינה יווניות) רבות על מנת להנציח ניצחונות ולהודות לאורקל על עצתה שהייתה חשובה מאוד עבור הניצחונות. הם אחסנו בתוכם את התרומות העשירות שניתנו לאפולו, שהיו בדרך כלל עשירית מהשלל שנלקח בקרב. המבנה הבולט ביותר הוא בית האוצר האתונאי , שנבנה על מנת להנציח את ניצחונה של אתונה על האימפריה הפרסית בקרב מרתון. לפי פאוסאניאס, האתונאים קיבלו מהאורקל עצה שעליהם להסתמך על "קירות העץ" שלהם – ופירשו את העצה כמתייחסת לצי שלהם, וניצחו בקרב סלמיס.
מוצג מרשים שנמצא באתר הוא בית האוצר הסיפניאני , שהיה מפואר והוקדש על ידי תושבי העיר סיפנוס, שהקדישו מעשר מהעושר הרב שצברו ממכרות הכסף והזהב שלהם, עד שהים הציף אותם. אחד מבית האוצר הגדולים ביותר הוא זה של ארגוס. הבית נבנה בשלהי התקופה הדורית, ותושבי העיר היו גאים במעמד של עירם בקרב שאר ערי המדינה. בנייתו של הבית הושלמה בשנת 380 לפנה"ס, והוא מבוסס בעיקר על מקדש הרה הנמצא בארגוליס, האקרופוליס של העיר. אולם, מחקרים מהתקופה האחרונה של יסודות הפסל הארכאיים מלמדים על כך שהבית נבנה בתקופה מוקדמת יותר.
כתוצאה מכל המבנים הללו, ובאמצעות ההגנה של אמפיקטיונה, דלפי הגיעה למעמד של הבנק המרכזי של יוון העתיקה.
המזבח הכיאני.
מזבח זה היה המזבח הראשי של מקדש אפולו והוא ממוקם בחזית שלפני הכניסה. המימון והבנייה של המזבח הגיעו מתושבי האי כיוס. המזבח מתוארך למאה ה-5 לפנה"ס על סמך כתובת הנמצאת על הקרניז שלו. המזבח בנוי אך ורק משיש שחור (מלבד הבסיס והקרניז) והוא נחשב למבנה מרשים. המזבח שוחזר ב-1920.
הסטואה של האתונאים.
הסטואה בנויה בכיוון צפון מזרח מהמקדש הראשי. היא נבנתה בתקופת הסדר האיוני והיא מורכבת משבעה עמודים חלולים, שבאופן חריג גולפו מאבן אחת (רוב העמודים נבנו מסדרה של גלילים שחוברו זה אל זה). הכתובת על הסטילובטה מלמדת על כך שהסטואה נבנתה על ידי האתונאים לאחר הניצחון הימי שלהם על הפרסים ב-478 לפנה"ס, על מנת לאחסן את שלל המלחמה שלהם.
הקיר הפוליגוני.
הקיר התומך נבנה על מנת לתמוך בטראסה שבה נבנה מקדש אפולו השני ב-548 לפנה"ס. מקור שמו של הקיר הוא במבנה הפוליגוני שהקיר מהווה חלק ממנו.
הגימנסיון.
הגימנסיון היה סדרה של בניינים ששימשו את צעירי דלפי. כל בניין הורכב משתי קומות: סטואה בקומה העליונה שסיפקה מרחב פתוח, ואתר התעמלות, בריכה ואמבטיות בקומה התחתונה. הבריכות והאמבטיות הללו נחשבו כבעלות כוחות קסומים, ונאמר עליהן גם כי ניתן להשתמש בהן כדי לתקשר עם אפולו באופן ישיר.
המעיין הקסטלייני.
המעיין המקודש של דלפי נמצא בעמק פידריאדס. השרידים המשומרים של שתי מזרקות שקיבלו את מימיהן מהמעיין מתוארכים לתקופה הארכאית והרומית, כאשר האחרונים חצבו בסלע.
האצטדיון.
האצטדיון ממוקם באזור גבוה יותר במעלה ההר, מעבר לוייה סאקרה (via sacra – הדרך הקדושה) והתיאטרון. האצטדיון נבנה במאה ה-5 לפנה"ס אך שונה כמה פעמים בשנים שלאחר מכן. השינוי המשמעותי האחרון התרחש במאה ה-2 תחת חסותו של הרודס אטיקוס כאשר נבנו מושבי האבן והכניסה הקשתית. האצטדיון יכול להכיל 6,500 צופים, אורך המסלול שלו הוא 177 מטרים ורוחב המסלול הוא 25.5 מטרים.
התיאטרון.
התיאטרון העתיק בדלפי נבנה במקום עוד יותר גבוה במעלה הגבעה ביחס למקדש אפולו, והוא נתן לצופים נקודת השקפה על כל המקדש והעמק שמתחתיו. התיאטרון נבנה במאה ה-4 לפנה"ס והוא עבר מספר שינויים מאז. יש בו 35 שורות ו-5,000 מקומות לצופים.
התולוס.
התולוס במקדש אתנה הוא מבנה עגול שנבנה בין 380 ל-360 לפנה"ס. הוא מורכב מ-20 עמודים דורים המסודרים בקוטר חיצוני של 14.76 מטרים, כאשר בפנים יש 10 עמודים קורינתיים. התולוס נמצא במרחק של כ-800 מטרים מההריסות המרכזיות בדלפי. שלושה מבין העמודים הדורים שוחזרו. מרקוס ויטרוביוס פוליו מציין כי תאודורוס הפוקיאני הוא הארכיטקט שבנה את הבניין.
החפירות.
בימי הביניים דלפי נקראה קאסטרי והייתה בנויה על האתר הארכאולוגי. התושבים השתמשו בעמודי השיש ובמבנים על מנת לתמוך בבתים המאולתרים שלהם, כאשר שיטת עבודה זו הייתה אופיינית לעיירות שנהרסו באופן חלקי או מלא, בייחוד לאחר רעידת אדמה שהתרחשה ב-1580 שהרסה מספר עיירות בפוקיס. לאחר רעידת האדמה הוצע לתושבי הכפר מקום חדש לחלוטין במקום הכפר הישן. ב-1893 בית הספר הצרפתי באתונה הסיר כמויות גדולות של אדמה ממספר רב של אתרי מפולת. בעקבות זאת נחשפו הבניינים העיקריים, המבנים של מקדש אפולו והפסל של אתנה ביחד עם אלפי חפצים, כתובות ותגליפים.
ארבעה אזורים באתר שוחזרו במידה כזו או אחרת. בית האוצר האתונאי שוחזר במלואו מהחומרים המקוריים על ידי משלחת החפירות הצרפתית המקורית שנהנתה מחסותו של ראש עיריית אתונה. המזבח הכיאני שוחזר ב-1959 על ידי השירות הארכאולוגי היווני. התולוס ומקדש אפולו שוחזרו במידה פחותה.
דלפי המודרנית.
דלפי המודרנית נמצאת בכיוון מערב מהאתר הארכאולוגי, וסמוכה אליו, ומסיבה זו היא נחשבת ליעד תיירות פופולרי. העיירה נמצאת על כביש מהיר המחבר את אמפיסה עם איטאה ואראכובה. בעיירה יש מספר רב של מלונות, בתי הארחה ופאבים. הרחובות הראשיים צרים ולרוב חד סטריים. בדלפי יש בית ספר, אולם קונצרטים והרצאות, כנסייה וכיכר עירונית. הדרך הטראנס אירופית E4 עוברת דרך הקצה המזרחי של העיר. בנוסף לאתר הארכאולוגי, בדלפי יש גם מרכז סקי וערי חוף המושכות תיירים. בעיירה יש אוכלוסייה של 2,373 אנשים כאשר האוכלוסייה של מחוז דלפי, כולל כריסו, היא 3,511.
המוזיאון הארכאולוגי בדלפי נמצא למרגלות הקומפלקס הארכאולוגי הראשי, בצד מזרח של הכפר, ובצד הצפוני של הדרך הראשית. המוזיאון מכיל אוסף מרשים הקשור לדלפי העתיקה, כולל האזכור הקדום ביותר של מלודיה. הכניסות למוזיאון ולקומפלקס הראשי נפרדות וכרוכות בתשלום, וניתן לקנות כרטיס משותף בהנחה. ליד המוזיאון יש בית קפה קטן ומשרד דואר. הגימנסיון והתולוס נמצאים בכיוון מזרח על הצד המערבי של הדרך הראשית, והכניסה אליהם היא בחינם.
שאול ישראלי
הרב שאול ישראלי (כ"ה בתמוז ה'תרס"ט, 14 ביולי 1909 – י"ט בסיוון ה'תשנ"ה, 17 ביוני 1995) היה רב ופוסק, מן הרבנים הבולטים של הציונות הדתית וראש ישיבת מרכז הרב. תלמיד מובהק וקרוב של הראי"ה קוק והרב חרל"פ.
כיהן כרבו הראשון של כפר הרא"ה, דיין בבית הדין הרבני הגדול, וכחבר מועצת הרבנות הראשית. נשיא מכון ארץ חמדה וחבר הנשיאות המייסדת של איחוד הרבנים למען ארץ ישראל. ממקימי חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי, דוברו ועורך ביטאונו - 'התורה והמדינה'.
נחשב לפוסק בעל שיעור קומה בולט - ובעיני רבים היה לפוסק הבולט בציונות הדתית. רבים ממורי ההוראה בציונות הדתית הם תלמידיו ותלמידי תלמידיו. חתן פרס ישראל למדעי היהדות.
תולדות חייו.
בצעירותו.
נולד בעיר סלוצק שבבלארוס, לרב בנימין איזראעליט – רב העיירה קוידנוב שעל יד העיר מינסק. למד בתלמוד תורה ובישיבה קטנה בסלוצק בהנהלתם של הרב יחזקאל אברמסקי וראש הישיבה הרב איסר זלמן מלצר.
ילדותו ובחרותו עברו בצל המהפכה הקומוניסטית. אביו, שהמשיך ללמד תורה על אף האיסור על כך, נאסר בהאשמת שווא של "ריגול למען פולין" והוצא להורג בט"ו בטבת תרצ"ח (19 בדצמבר 1937). לימים, בשנת 1989, שלטונות ברית המועצות טיהרו את שמו.
לאחר שהשלטונות סגרו את הישיבה בסלוצק עבר למינסק ולמד שם במחתרת אצל הרב יהושע צימבליסט מהורודנא, בבית הכנסת "שואבי מים". מאוחר יותר הצטרף להתארגנות של קבוצת בחורים מישיבות שנסגרו על ידי השלטונות ללמוד במחתרת אצל הרב אברהם אליהו מייזס (לימים איש העדה החרדית בירושלים) בבית הכנסת "משכיל לאיתן" בעיר. הרב ישראלי ייחס חשיבות רבה לתקופת לימודיו זו ואמר כי הרב מייזס "העמיד אותו על רגליו" מבחינה לימודית.
העלייה לארץ ישראל.
בשנת ה'תר"צ מאס במגבלות לימוד התורה במחתרת ונסע למוסקבה כדי לנסות לקבל אישור להגר מברית המועצות. ניסיונות אלו כשלו, ויחד עם חברותא שלו מתקופת לימודיו המחתרתיים במינסק - הרב דוד סלומון (לימים רבו של כפר אברהם), והרב אברהם שדמי (אז פשעדמייסקי, לימים ראש כולל "בית זבול"), החליט לחצות את הגבול באופן בלתי חוקי.
בשל סכנת המוות הכרוכה במעבר הגבול הם פנו להתייעץ עם הרב יעקב קלמס במוסקבה (לימים חבר מועצת הרבנות הראשית). הרב קלמס ערך עבורם "גורל הגר"א", אשר נפתח בפסוק "פנו וסעו לכם ובאו הר האמורי ואל כל שכניו בערבה בהר ובשפלה ובנגב ובחוף הים ארץ הכנעני והלבנון עד נהר הגדול נהר פרת" (דברים א' ו'). הדברים פורשו כמתייחסים לנהר פרוט שבגבול עם רומניה. בכ"ג בשבט ה'תרצ"ג (19 בפברואר 1933) חצו השלושה את הגבול מעל הנהר הקפוא. הם נתפסו על ידי משמר הגבול הפולני והובאו למעצר בבורשטשוב. הפולנים רצו למסור אותם לידי הרוסים, דבר שהיה כגזר דין מוות בעבורם. הם פנו דרך הרב חיים עוזר גרודז'ינסקי לרב קוק שישיג בעבורם סֶרטִיפִיקָטִים, והוא פנה בעניין לנציב העליון. בינתיים פעל רבה של בורשטוב עם אחרים להשהיית הסגרתם לרוסיה. לאחר קבלת אישורי העלייה לארץ ישראל הם שוחררו והוא למד כחצי שנה בישיבת מיר עד לעלייתו.