היו מקרים שבהם כלאה ישראל אזרחים לבנוניים שלא היו מעורבים בלחימה. אזרחים אלה הוחזקו על-פי צווי מעצר מנהליים בטענה שהם "קלפי מיקוח" לשם שחרורו של הנווט רון ארד. רובם שוחררו לבסוף בהוראת בית המשפט העליון.
פעולות חילוץ.
כאשר התאפשר הדבר, יצא צה"ל לפעולת חילוץ צבאית:
עסקאות שחרור מחבלים תמורת שבויים וחטופים.
מדיניותה הרשמית של ישראל שנים רבות הייתה שאין לשחרר מחבלים שפוטים תמורת שחרור אזרחים או חיילים חטופים. בפועל לא מומשה מדיניות זו החל משנות שלטונו של מנחם בגין ולצד המאמצים גדולים כדי להביא לשחרור שבויים או חטופים, היא הפגינה נכונות לשחרר בתמורה מספר גדול של שבויים ואסירים, אף כאלה שהרגו אזרחים ישראלים.
ביוני 2014 אושרה הצעת החוק לתיקון , שמטרתה להגביל את מתן החנינה למחבלים שדם על ידיהם.
דיון ציבורי.
סוגיית עסקאות החלפת שבויים נמצאת במחלוקת. המתנגדים לעיסקאות כאלה סוברים שהמחיר הביטחוני אותו משלמת מדינת ישראל הוא גבוה מדי, בעוד התומכים סוברים שעל מדינת ישראל קיימת חובה לעשות כל שביכולתה כדי לשחרר את חייליה ואזרחיה משבי גורמים עוינים. מחויבות זו נגזרת מהאחריות שלה כלפי אותם אנשים ששלחה מטעמה להגנת שאר אזרחיה. כמו כן יש למחויבות זו השלכה מוראלית וביטחונית על כל אנשי הצבא והביטחון, ביודעם כי ממשלת ישראל תעשה כל אשר ביכולתה כדי להשיבם הביתה.
ב"עסקת שחרור ששת שבויי הנח"ל", בשנת 1983 נקבע תג מחיר גבוה, של שחרור מאות מחבלים בתמורה לשחרורו של שבוי צה"ל, תג מחיר שחזר על עצמו בעסקת ג'יבריל. תג מחיר גבוה זה עורר דיון ציבורי, לפני העסקה ובעיקר אחריה, וכן במהלך משא ומתן מאוחר יותר, על ההצדקה למחיר זה. הגישה המקובלת היא שראוי לשלם מחיר גבוה בתמורה לשחרורו של ישראלי שבוי, אך יש שהסתייגו מגישה זו. לעיתים עלתה במיוחד השאלה האם ישוחררו רוצחים ("עם דם על הידיים" בשיח הישראלי).
דוגמה לדיון כזה היא הדיון שליווה את המשא ומתן לשחרורו של גלעד שליט. את הגישה המצדדת בתשלום מחיר גבוה ייצג איתן הבר, שאת מאמר המערכת שלו סיים במילים:
אחד הקולות הבולטים נגד שחרור בכל מחיר היה מאמרם של אבי שגיא וידידיה שטרן, שאותו סיימו במילים:
באיגרת שהוציא הרמטכ"ל לרגל שחרורו של שליט, כתב:
חוק התשלומים לפיצויי שבי.
מדיניות משרד הביטחון לגבי פדויי שבי של צה"ל הייתה להשיבם לשגרת היום-יום מבלי לפסוק להם, בגלל השבי בלבד, אחוזי נכות.
בינואר 1982, הוציא אגף כוח האדם הוראת קבע מטכ"לית, שלפיה הוא מקנה זכויות מיוחדות לחוזרים משבי האויב, הכוללים מענקים כספיים, קידום בדרגה, אי-שיבוץ במילואים, תשלום שכר לימוד, סיוע בדיור, סיוע במציאת עבודה, זכות לייעוץ משפטי וטיפול רפואי, אולם הוראה זו הוחלה רק על שבויים עתידיים ולא על שבויים ששבו מהשבי לפני 1982.
במהלך שנות התשעים התגבשה תפיסה טיפולית–רפואית חדשה בעניינם של פדויי השבי, ובשנת 1998 ניתנו אחוזי נכות לפדויי שבי שבעבר נדחו תביעותיהם. דרישה שאחוזי הנכות יינתנו רטרואקטיבית מאז השחרור מהצבא נדחתה על ידי בית המשפט העליון.
באפריל 2001 מינה מנכ"ל משרד הביטחון עמוס ירון ועדה בראשות האלוף במילואים יורם יאיר, לבדיקת מתן תגמול נוסף לפדויי השבי שהוכרו כנכי צה"ל בעקבות שהייתם בשבי. מסקנות הוועדה קבעו שפדויי השבי סובלים מבעיה ייחודית, המחייבת טיפול מקצועי, וכי מגיע להם פיצוי. המסקנות אומצו על ידי משרד הביטחון אך רק ב-2004 הציע המשרד תזכיר להצעת חוק.
ביולי 2005 אישרה הכנסת את , והחוק נכנס לתוקף 90 יום לאחר אישורו. החוק קובע כי מי שהוכר כפדוי שבי, זכאי לתשלום בסך 1,000 שקל לחודש לכל ימי חייו. תנאי עיקריים להכרה: האדם נפל בשבי של מדינת אויב או של ארגון טרור, בעת שהיה בשירות צבאי או בשירות כוחות הביטחון, ושהה בשבי במשך 14 יום לפחות.
משה פרוש
משה גליקמן־פרוש (1893–1983) היה עסקן ציבור ופוליטיקאי חרדי מטעם אגודת ישראל. ממייסדי אגודת ישראל בירושלים ומראשי הציבור החרדי בעיר במשך עשרות שנים.
ביוגרפיה.
משה פרוש נולד בירושלים בשנת 1893 לנפתלי צבי פרוש-גליקמן וליוכבד שפרה מרים לבית ריבלין. רעייתו הראשונה הייתה שפרה לבית ריבלין, ילדיהם - מנחם, ותמר ליבא מרגלא. רעייתו השנייה הייתה פייגא טויבא לבית חיימסון.
למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים, לאחר נישואיו היה מזכיר אגודת ישראל בחלק מתקופת המנדט הבריטי. היה עורכו של העיתון "קול ישראל", ניהל את תלמוד תורה בני ציון, בעת מלחמת העצמאות שימש כמשקיף מטעם אגודת ישראל במועצת המושל הצבאי בירושלים.
משנת 1950 כיהן כחבר מועצת העיר ירושלים מטעם החזית הדתית המאוחדת, ולאחר מכן כסגן ראש העיר. בבחירות לכנסת השנייה ב-1951 הוצב במקום ה-41 ברשימת עם התורה - אגודת ישראל, כאשר בנו, מנחם פרוש, הוצב במקום ה-13 באותה הרשימה.
ב-1969 נקלע משה פרוש, שכיהן כממונה על תיק הרווחה בעיר, לסכסוך עם עובדים סוציאליים במחלקתו שביקשו תקציבים לעבודה עם נוער שוליים. פרוש טען שהעובדים הסוציאליים מתרועעים עם אנשי שמאל קיצוני, קומוניסטים, הומוסקסואלים וכנופיות רחוב, שאין לממנם ואף יש לפטרם. בסופו של דבר הפסיד פרוש בסכסוך, וב-23 במאי 1969 הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים. בנו, מנחם פרוש, החליף אותו במועצת העיר.
בנו, מנחם פרוש, היה חבר הכנסת מטעם אגודת ישראל בין הכנסת הרביעית לכנסת ה-13. בנו של מנחם, מאיר פרוש, מכהן כחבר הכנסת מטעם מפלגה זו מאז הכנסת ה-14.
על שמו שכונת גבעת משה בירושלים וכן רחובה הראשי גבעת משה.
לקריאה נוספת.
Contributor Leonard David Goodstein
Published by Lawrence Erlbaum Associates, 1984
האלי ברי
האלי מריה ברי (באנגלית: Halle Maria Berry; נולדה ב-14 באוגוסט 1966) היא שחקנית קולנוע אמריקאית, זוכת פרס האמי, גלובוס הזהב והאוסקר. בעברה, הייתה דוגמנית וסגנית מיס ארצות הברית. בשנת 2002 זכתה בפרס האוסקר על תפקידה בסרט "מונסטר בול" והייתה לשחקנית האפרו-אמריקאית הראשונה שזוכה באוסקר כשחקנית ראשית.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
היא נולדה בקליבלנד, אוהיו לג'ודית אן הוקינס מליברפול וג'רום ג'יי ברי, אפרו-אמריקאי.
באחד מראיונותיה בטלוויזיה, סיפרה ברי כי הייתה החביבה מבין כל אחיותיה על אביו וכי היה מכה את כולן, מלבדה. הוריה התגרשו כשהייתה בת ארבע, והיא לאחר מכן גדלה עם אמה, אחות פסיכיאטרית במקצועה. אביה היה סניטר באותה מחלקה בבית החולים בו עבדה אִמה. ב-1989 אובחנה ברי כסובלת מסוכרת.
ברי הייתה תלמידה פופולרית בתיכון בה למדה בבדפורד, אוהיו. היא הייתה מעודדת, עורכת עיתון בית הספר, נשיאת הכיתה ומלכת הנשף במסיבת הסיום. בתום לימודיה עבדה זמן מה בחנות למוצרי ילדים. לאחר מכן הלכה ללמוד שנתיים בקולג' באוהיו.
בראיונותיה בטלוויזיה סיפרה האלי כי אביה היה בעל עור כהה ואילו אמה הייתה בעלת גוון עור בהיר, ולכן התקשתה להשתלב בחברה בשל צבע עורה הלא ברור.
לפני שהייתה לשחקנית, ברי השתתפה וזכתה בכמה תחרויות יופי, שבהן Miss Teen All America, מיס אוהיו 1986, מיס ארצות הברית, בה סיימה שנייה. ב-1986 היא הייתה המשתתפת אפרו-אמריקאית הראשונה בתחרות מיס עולם, בה סיימה במקום השישי, כשג'יזל לרונד מטרינידד וטובגו הוכתרה כמיס עולם.
תחילת הקריירה.
ב-1989 עברה ברי לניו יורק, כדי לממש את שאיפותיה להיות שחקנית. בתקופתה הראשונה שם, נגמר לה הכסף והיא התגוררה לזמן קצר במקלט לחסרי בית ובאכסניה של אגודת ימק"א. מצבה השתפר עד סוף אותה שנה, והיא לוהקה לתפקיד הדוגמנית אמילי פרנקלין בסדרת הטלוויזיה של רשת ABC "Living Dolls", שצולמה בניו יורק והייתה ספין-אוף של הסדרה המצליחה "מי הבוס?". במהלך הקלטת הסדרה, היא שקעה בתרדמת ואובחנה כחולה בסוכרת מסוג 1. לאחר ביטולה של הסדרה, היא עברה ללוס אנג'לס.
הופעת הבכורה הקולנועית שלה הייתה בסרטו של ספייק לי, "קדחת הג'ונגל" (1991), שבו גילמה בחורה מכורה לסמים בשם ויויאן. באותה שנה, לברי היה תפקיד ראשי בקומדיה "רק עסקים" ("Strictly Business"). ב-1992 גילמה ברי אשת קריירה שמתאהבת בדמות הראשית שגילם אדי מרפי, בקומדיה הרומנטית "בומרנג". בשנה שלאחר מכן, היא משכה את תשומת הלב של הציבור כשפחה עצובה בעיבוד הטלוויזיוני של הספר "שורשים: סאגה של משפחה אמריקאית", שכתב אלכס היילי. ב-1994 ברי שיחקה בסרט "הפלינטסטונס", בתפקיד המזכירה של שרון סטון, שמנסה לפתות את פרד פלינסטון.
ב-1995 ברי התמודדה עם תפקיד רציני יותר, כשגילמה נרקומנית לשעבר שנאבקת להחזיר את המשמורת על בנה, בסרט "לאבד את אייזיה " ("Losing Isaiah"), בכיכובה של ג'סיקה לאנג. ב-1996 היא גילמה את סנדרה ביצ'ר בסרט "Race the Sun", שהתבסס על סיפור אמיתי, שצולם באוסטרליה, וכיכבה יחד עם קורט ראסל בסרט "Executive Decision". החל משנת 1996, היא הייתה פרזנטורית של חברת "רבלון", במשך שבע שנים. החוזה שלה חודש בשנת 2003.
ב-1997 היא שיחקה לצד נטלי דסל ריד בקומדיה B*A*P*S. ב-1998 זכתה ברי לשבחים על תפקידה בסרט "בולוורת'", כאישה אינטליגנטית שגדלה על ידי פעילים חברתיים ומקשרת לפוליטיקאי (וורן ביטי). באותה שנה, היא גילמה את הזמרת זולה טיילור, אחת משלוש נשותיו של זמר הפופ פרנקי ליימון, בסרט הביוגרפי Why Do Fools Fall in Love.
ב-1999 שיחקה ברי בסרט הביוגרפי של ערוץ HBO "נא להציג את דורותי דנדרידג'", בו גילמה את דורותי דנדרידג', האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שקיבלה מועמדות לאוסקר כשחקנית ראשית. ברי, שאף הפיקה את הסרט, זכתה בפרס האמי על הופעתה, כמו גם בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת שחקני המסך.
הפריצה ככוכבת בינלאומית.