פיטר מאולדנבורג היה גם חוקר, ודיבר שמונה שפות. כנשיא כבוד של קרן הנאמנות צארינה מריה, הוא גם מילא תפקיד מוביל בפיקוח על פיתוח בתי חולים ברוסיה, שאחד מהם בסנקט פטרסבורג נקרא בית החולים של הנסיך פיוטר מאולדנבורג לילדים. בנוסף, הוא גם תרם תרומה משמעותית לתוכניות בניין בית הספר באולדנבורג, שהייתה מולדתו.
ב-23 באפריל 1837 התחתן פטר עם תרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ולואיזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ממנה נולדו לו 8 ילדים.
פטר היה מלחין מוכשר, והלחין כמה יצירות נחשבות, אשר חלקם אף בוצעו בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
בשנת 1880 נערכה מסיבה חגיגית לכבודו, לרגל 50 שנות שירותו לטובת ממשלת רוסיה, בהשתתפות אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, ורוב המשפחה הקיסרית. פטר היה קשור מאוד לאחיינו הצאר אלכסנדר השני, ולאחר שנרצח הלה במרץ 1881 לקח זאת פטר באופן קשה, וכעבור חודשיים הוא מת בביתו ב-14 במאי.
משפחתו.
ב-23 באפריל 1837 התחתן פטר עם תרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ולואיזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
שי לי שינדלר
הנרי גרין
הנרי גרין היה שם העט של הנרי וינסנט יורק (29 באוקטובר 1905 – 13 בדצמבר 1973), סופר אנגלי, הידוע ביותר בזכות הרומנים: מסיבה, חיים ולאהוב. גרין פרסם תשעה רומנים בין 1926 ו-1952.
חייו ועבודתו.
גרין נולד ליד טוקסברי, גלוסטרשייר, לתוך משפחה בעלת השכלה עם עסק מצליח. אביו, וינסנט וודהאוס יורק, בנו של ג'ון רג'ינלד יורק וסופיה מטילדה דה טוייל דה סרוסקרקן, היה בעל אדמות עשיר ותעשיין בברמינגהאם. אמא שלו, כב' מוד אוולין ווינדהם, הייתה בתו של הברון לקונפילד השני. גרין גדל בגלוסטרשייר ולמד באיטון קולג', שם הפך לחברו של תלמיד אחר בשם אנתוני פאוול,אשר כתב את רוב הרומן הראשון שלו, "עיוורון". הוא למד במכללת מגדלן שבאוניברסיטת אוקספורד שם החל בחברות ויריבות ספרותיות עם אוולין וו של קולג' הרטפורד.
גרין עזב את אוקספורד ב-1926 מבלי לקבל תואר וחזר לברמינגהאם לעסוק בעסק המשפחתי. הוא התחיל בעבודה עם עובדים רגילים על רצפת המפעל של משפחתו, אשר הפיקה מכונות של בקבוקי בירה, ומאוחר יותר הפך למנכ"ל החברה. במהלך הזמן הזה הוא צבר ניסיון לכתוב את "החיים", הרומן השני שלו, עליו הוא עבד במהלך 1927 ו-1928. בשנת 1929, הוא נישא לבת דודו השנייה, כב' אדלייד בידאלף, הידועה גם בשם 'לחפור'. שניהם היו הנינים של הברון לקונפילד הראשון. הבן שלהם, סבסטיאן, נולד ב-1934. ב-1940, גרין פרסם את "לארוז את התיק שלי", אותה החשיב כאוטוביוגרפיה כמעט מדויקת על חייו. במהלך מלחמת העולם השנייה גרין שירת ככבאי בשירותי עזר אש וחוויות מלחמה אלו מהדהדות ברומן שלו "נתפס"; הן גם היוו השפעה חזקה על הרומן שכתב לאחר מכן, "בחזרה".
הרומן האחרון שפרסם גרין היה "המסורה" (1952); זו הייתה סופה של קריירת הכתיבה שלו. בשנותיו האחרונות, עד מותו ב-1973, הוא הפך ליותר ויותר מרוכז במחקרים של האימפריה העות'מאנית, והפך לאלכוהוליסט ומתבודד. מבחינה פוליטית, גרין היה טורי מסורתי לאורך כל חייו.
רומנים.
הרומנים של גרין הם יצירות חשובות בספרות האנגלית המודרניסטית. רומניו הנחשבים ביותר הם "חיים" (1929), "מסיבה" (1939) ו"לאהוב" (1945) (בימינו לעיתים קרובות מתפרסם יחד).
"חיים "מתעד את החיים של עובדי מפעל בברמינגהאם בין שתי מלחמות העולם. העלילה הראשית עוסקת בלילי גייטס ובמחזר שלה ברט ג'ונס, אחד מעובדי המפעל. הם מחפשים אחר הזדמנות לברוח ממעמד הפועלים הבריטים באמצעות נסיעה לחו"ל. דבר מכריע בניסיון הבריחה הוא רצונה של לילי לעבוד. במהלך המבצע היא כל הזמן חנוקה על ידי אדם אותו היא מכנה 'סבא' אך שמו קרייגן והוא חברו הטוב ביותר של אביה, עמו היא גרה. קו עלילה נוסף עוסק ב'דיק' דופרט, בנו של בעל בית החרושת. אביו מת והשאיר לו את עסק בית החרושת. ישנם הרבה סכסוכים בין דופרט למר. ברידג'ס, מנהל העבודה במפעל. מר ברידג'ס מפחד על העבודה שלו, בעוד דופרט מבקש לשפץ ולחדש את המפעל ועובדיו. השפה של הרומן בולטת בהיעדר מכוון של ביסוס על מאמרים המשקפים את המבטא של ברמינגהאם. בנוסף, יש שימוש מועט במאמרים: "רעש של מחרטות עובדות החל שוב במפעל הזה. מאות הלכו לאורך הכביש החוצה, גברים ונערות. כמה פנו למפעל של דורפט". גרין מאוחר יותר הסביר את הסיבות לשימוש טכניקה זו: "אני רציתי לעשות את הספר הזה מתוח ותמציתי ככל האפשר, על מנת להתאים את פרולטריון החיים שניהלתי. אז החלטתי לעזוב את המאמרים".
"מסיבה" מספרת את סיפורה של קבוצת אנשים עשירים הנוסעים ברכבת למסיבת בית. בשל ערפל, מועד הנסיעה נדחה והקבוצה לוקחת חדרים סמוכים במלון ריילי. כל מהלך הסיפור מתרחש במלון.
"לאהוב" מתאר את החיים מעל ומתחת למדרגות בית אירי במהלך מלחמת העולם השנייה. בהיעדרו של המעסיקים שלהם, המשרתים מתמודדים עם הקרבות והעימותים שלהם בין השמועות על המלחמה באירופה. בראיון שפורסם ב"פריס ריוויו" ב-1958 טרי הדרומי שאל את גרין על ההשראה שגרמה לו לכתוב את "לאהוב". גרין השיב, "יש לי את הרעיון של "לאהוב" מאדם ששירת איתי במכבי האש במהלך המלחמה. הוא שירת איתי באותה דרגה, ואמר לי שהוא פעם שאל את המשרת הקשיש שהיה לו מה הוא הכי אוהב בעולם. התשובה הייתה: 'לשכב במיטה בבוקר קיץ, עם חלון פתוח, ולהקשיב לפעמוני הכנסייה, לאכול טוסט עם חמאה עם אצבעות מתוקות.' ראיתי את הספר במהירות הבזק."
"חזרה" (1946) מספר את סיפורו של צ'רלי סאמרס, צעיר אנגלי שחוזר מגרמניה, שם הוא הוחזק כשבוי שלוש שנים לאחר נפצע בקרב בצרפת. עקב הפציעה שלו, רגלו הייתה צריכה להיכרת. בזמן שהוא היה אסיר, רוז, האישה אותה אהב, מתה; יתרה מכך, רוז הייתה נשואה לאדם אחר, לכן צ'רלי לא יכול היה אפילו להביע את השכול שלו מחשש לשערורייה. צ'רלי קורא לאביה של רוז, מר גרנט, אשר מעודד אותו לעשות היכרות עם אלמנה צעירה. כאשר הוא פוגש אותה, הוא נדהם מהדמיון המופלא בין האישה, ששמה ננסי וויטמור, לרוז. הוא מגלה שננסי היא בתו הלא חוקית של מר גרנט, אשר שלח אליה את צ'רלי במחשבה שיוכל לנחם אותה על מות בעלה, טייס בחיל האוויר המלכותי שנהרג בפעילות מבצעית. שאר הנובל מתאר את המורכבות והקושי שבקשר בין צ'רלי לננסי, כפי שזה מתגלה על רקעה של בריטניה שסועת המלחמה.
לגרין הייתה דעה משלו לגבי איך הכתיבה צריכה להיות: "הפרוזה לא נועדה לקריאה בקול רם אלא לקריאה עצמית לבד בלילה, היא לא מהירה כמו שירה אלא בנויה ככינוס רשת של רמיזות [...] בפרוזה צריך להיות אינטימיות ישירה בין זרים, בלי לערער על מה ששניהם עשויים לדעת. זה צריך לערער לאט לאט את הפחדים הלא מבוטאים, זה אמור בסופו של דבר לחלץ דמעות מתוך האבן."
זוראב צרתלי
זוּרָאבּ צֶרֵתֵלִי (בגאורגית: ზურაბ კონსტანტინეს ძე წერეთელი, זוּרָאבּ קוֹנְסְטַנְטִינֶס דְּזֶה צֶרֵתֵלִי; ברוסית: Зураб Константинович Церетели, זוּרָאבּ קוֹנְסְטַנְטִינוֹבִיץ' צֶרֶטֵלִי; נולד ב-4 בינואר 1934) הוא צייר, פסל ואדריכל גאורגי-רוסי ידוע, מפורסם בבניית מונומנטים גדולים ולעיתים שנויים במחלוקת. כיהן כנשיא האקדמיה הרוסית לאמנויות מאז 1997.
חייו.
צרתלי יליד טביליסי, בוגר האקדמיה הממלכתית לאמנויות בטביליסי . אך עם השנים עבר להתגורר במוסקבה. בין יצירותיו מהתקופה הסובייטית היה אתר נופש לילדים בעיר סוצ'י, שהושלם בשנת 1986. אשתו הייתה הנסיכה אינה אנדרוניקשווילי, ממשפחת האצולה הגאורגית שטענה כי היא יורשת לקיסר הביזנטי אנדרוניקוס הראשון.
למרות שהקריירה שלו רצופה במחלוקות שונות, הוא היה ידידו הטוב של ראש העיר של מוסקבה יורי לוז'קוב, שהשיג עבורו פרויקטים חשובים כדוגמת שחזור קתדרלת ישו המושיע, ככר המאנז' ואנדרטת המלחמה שבהר ההשתחוות. לוז'קוב גם התיר לו להחזיק באחוזה ישנה במרכז העיר מוסקבה, אשר כעת מכילה את גלריית זוראב צרתלי ובה פסל בגודל מלא של ולדימיר פוטין המוצג בתצוגה.
הוא הכיר את יוניס קנדי שרייבר דרך ספיישל אולימפיקס. הוא עיצב והתקין אנדרטה (הנקראת אושר לילדי העולם) בקמפוס של SUNY לציון אולימפיאדת הנכים 1979 ושנת הילד הבינלאומית.
בשנת 2003 לפי צו של הנשיא ולדימיר פוטין הוענקה לצרתלי אזרחות רוסית.
במרץ 2014 הוא חתם על מכתב תמיכה בעמדתו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין באשר להתערבות צבאית של רוסיה באוקראינה.
פרויקטים.
פסל פיוטר הגדול.
פסל פיוטר הגדול במוסקבה נחנך בשנת 1997 ונעשה בהזמנת עיריית מוסקבה על גבי אי מלאכותי, שעל תעלת וודואטווודני, שמימיה נשפכים לנהר מוסקבה. גובה הפסל - 98 מטרים. נטען שהפסל מהווה עיבוד מחדש לפרויקט פסל קולומבוס שצרתלי הציע לארצות הברית, לרגל 500 שנה לגילוי היבשת, אך הפרויקט נדחה.
היו הצעות להריסת הפסל והעיר אזוב אף הציעה לקבל את הפסל לרשותה על מנת להציבו בבסיס הצי הרוסי שבתחומי העיר, כמו גם טרנסניסטריה, פטרוזבודסקוורונז', איוואנובו, אוריול, ארכנגלסק וערים נוספות.
קתדרלת ישו המושיע.
צרתלי היה אחראי לעבודות השחזור של קתדרלת ישו המושיע, שגם בנה חנייה תת-קרקעית, עבור מתפללי הקתדרלה. בין שאר היוזמות הייתה היוזמה לבנות את פנים הקתדרלה מאבן שיש.
עבודות אחרות.
מבין עבודותיו הנודעות של צרתלי:
צרתלי יצר גם פסלים רבים אחרים שניתנו או נבנו בהזמנה במקומות רבים ברוסיה ובעולם.
ביקורת.
צרתלי עובד לעיתים קרובות בהזמנת הרשויות ולכן נוטה להיות נושא לביקורת ציבורית. הפסלים שלו זוכים לביקורת ולעג ובהיותם יהירים ובלתי פרופורציונליים.
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1989