בשנת 1999 טלפן למזכירות הכנסת, התחזה לרופא ומסר הודעה כוזבת על מות חבר הכנסת אמנון רובינשטיין, שהיה מאושפז באותה עת. ההודעה התקבלה כמהימנה, והובילה להודעה פומבית על פטירתו של רובינשטיין, דקת דומיה והספד מרגש עליו מפי יו"ר הכנסת אברהם בורג. רק כעבור זמן מה התברר כי ההודעה הייתה כוזבת. המניע לביצוע המעשה היה רצונו לעורר תשומת לב ציבורית למצבו הנפשי הקשה. כתב האישום שהוגש נגדו בגין המעשה בוטל על ידי בית המשפט בהסתמך על חוות דעתו של הפסיכיאטר המחוזי, שקבע כי וינדר היה חולה בנפשו בעת ביצוע העבירה ואינו כשיר לעמוד לדין.
בתחילת אוגוסט 2003 ניסה וינדר להתאבד בדירתו בתל אביב. הוא בלע כדורי שינה וזעק לעזרה: "אני על סף הידרדרות ומבקש סיוע". חייו ניצלו בזכות ערנות שכניו לבניין, אשר הזעיקו עזרה רפואית.
בשנת 2005 הודיע וינדר כי החל בהליכי חזרה בתשובה.
במרץ 2011 אושפז במוסד סיעודי ביפו בעקבות נפילה ואיבוד הכרה כתוצאה ממחלת הסוכרת שסבל ממנה.
באפריל 2013 יצאה האוטוביוגרפיה שלו "כל הזלמן בשושי".
ב-11 ביולי 2016 נמצא ללא רוח חיים בביתו בתל אביב. ב-13 ביולי 2016 נקבר בבית העלמין ירקון.
קישורים חיצוניים.
בעקבות מותו:
עיתונות בישראל
עיתונות בארץ ישראל החלה ב-1863, עוד בימי היישוב הישן, כשיצא לאור הלבנון, העיתון העברי הראשון בארץ ישראל. חודשים ספורים אחריו החל לצאת לאור גם מתחרהו החבצלת. שניהם יצאו לאור בירושלים.
העיתונות שימשה כלי ראשון במעלה בתחיית הלשון העברית, הן כזרז לצורך לחדש מילים לצורך דיווח על העולם המודרני והן כבמה לפרסום תחדישים. בשנת 1884 ראה אור גיליונו הראשון של הצבי, עיתונו של אליעזר בן-יהודה והיומון הראשון בעברית בארץ ישראל. מראשית העלייה השנייה (1904) ועד מלחמת העולם הראשונה צמחה בארץ ישראל עיתונות עברית מקורית ואידאולוגית. ב-1915 הוציא השלטון העות'מאני בארץ ישראל צו סגירה לעיתונים העבריים, פרט ל"החרות", שהמשיך להופיע עד 1917. תחילת המנדט הבריטי בישרה לראשונה על חופש עיתונות יחסי בארץ ישראל. רוב העיתונים ביישוב היו עיתונים מפלגתיים, כמות העיתונים היומיים ביישוב, שיצאו על ידי כל פלג אידאולוגי, הייתה בלתי פרופורציונלית לגדלו הזעיר. כן ראו אור עיתונים פרטיים בהם, "הארץ" (1919), "ידיעות אחרונות" (1939) ו"מעריב".
עיתונות יומית.
מאז תחילת המאה ה־20 החלו להופיע עיתונים בארץ ישראל. ראשון בהם היה עיתון הצבי שהחל ב-1909 לצאת כיומון. ב-1912 הצטרף אליו עיתון "החרות". במהלך השנים יצאו לאור עיתונים רבים בארץ ישראל ובמדינת ישראל, אך מספרם הצטמצם מאוד לקראת סוף המאה ה-20. ארבעת העיתונים העיקריים הפעילים עד היום במדינת ישראל (לפי סדר הקמתם) הם "הארץ", "ידיעות אחרונות", "מעריב" ו"ישראל היום" המופצים בשעות הבוקר.
ניסיונות אחדים להוציא לאור עיתון יומי נוסף בישראל נכשלו תוך גרימת הפסד כספי ניכר למו"ל. בין הכשלונות הללו ניתן למנות את העיתונים "היום הזה" (בעריכת משה דיין), "חדשות" (מקבוצת שוקן), ו"טלגרף". אל מול כישלונות אלה בולטת הצלחתו של העיתון הכלכלי "גלובס", המופץ בשעות הערב.
עיתונים בישראל בתחילת המאה ה-21.
העיתונים העיקריים בישראל, לפי תפוצתם, הם "ישראל היום" (חינמון), "ידיעות אחרונות", "מעריב", "הארץ" ו"מקור ראשון". אליהם מצטרפים העיתונים הכלכליים "גלובס" דה מרקר ו"כלכליסט".
העיתונאי אביב לביא ניסה להעריך את משקלם של ארבעת העיתונים היומיים (לפני כניסתו של עיתון "ישראל היום"):
החל משנות ה-80 משגשגים גם המקומונים, עיתונים שהתמחו בחדשות מקומיות על בסיס אזורי. בין המקומונים יש הפועלים באופן עצמאי (המקומון הראשון והוותיק בישראל הוא המקומון של אילת ערב ערב באילת היוצא לאור מאז שנת 1962), אך הבולטים שבהם קשורים בשלושת העיתונים הגדולים.
החל משנת 2006 החלו לצאת חינמונים יומיים. הראשון בהם היה "ישראלי" שנסגר בתחילת 2008. ביולי 2007 החל לצאת לאור "ישראל היום", חינמון בבעלות המיליארדר היהודי שלדון אדלסון שגייס מספר כתבים ישראלים בולטים כגון מרדכי גילת, עמוס רגב ודן מרגלית. ב-5 באוגוסט 2007 החלה יציאתו של החינמון השלישי, "מטרו ישראל", ששינה שמו ל"ישראל פוסט". תקופה קצרה, בין ינואר 2008 ועד לסגירתו ביוני 2009, יצא גם חינמון בשם "24 דקות", מבית ידיעות אחרונות, שנחשב לצהובון.
עיתונות חרדית.
לצד העיתונות הכללית פועלת בישראל עיתונות סקטוריאלית, בעיקרה חרדית, כמו "המבשר", "המודיע", "הפלס", "יתד נאמן", השבועון "בשבע" למגזר הדתי, השבועונים "הדרך","משפחה", "יום ליום", "בקהילה", בעיקר לציבור החרדי וכן עיתונות מגזרית-חסידית, כגון "כפר חב"ד" ו"בית משיח" בחסידות חב"ד ועוד.
העיתונות החרדית מופקת על ידי עיתונאים חרדים ובדרך כלל כפופה לכללי צנזורה ולפיקוח רבניים.
העיתונים והאינטרנט.
משקלו הגובר והולך של האינטרנט כאמצעי תקשורת וכפלטפורמה לפרסום הביא לכניסתם של העיתונים היומיים לתחום זה. במהלך זה ננקטו גישות אחדות:
מרבית אתרי האינטרנט של העיתונים פתוחים לעיון באופן חופשי, ומתפרנסים מפרסום. אתר "גלובס" נוהג אחרת, ותוך שבוע מפרסום התכנים הם הופכים למוגבלים למנויים בלבד.
עיתונים יומיים במדינת ישראל.
עיתונים שנסגרו.
רשימת כל העיתונים העבריים שראו אור במדינת ישראל, כולל עיתונים זעירי-תפוצה וקצרי ימים, ממויין לפי שנת הסגירה.
יומונים ישראלים קיימים.
ממויין לפי שנת ייסוד.
רשימת עיתונים בישראל.
להלן רשימת העיתונים המודפסים היוצאים לאור בישראל בשפות שונות ובתדירויות שונות. בסוגריים מופיעה העיר שבה נמצאת מערכת העיתון.
שיעור חשיפה.
להלן שיעור החשיפה של חלק מהעיתונים היומיים משנת 2008. הנתונים הם על פי סקר TGI המתפרסם מדי חצי שנה.
שרה מקלכלן
שרה אן מקלכלן (באנגלית: Sarah Ann McLachlan; נולדה ב-28 בינואר 1968) היא זמרת וכותבת שירים קנדית. ייסדה בשנות ה-90 את מסע ההופעות Lilith Fair שהיווה במה לנשים מוזיקאיות. מפורסמת בזכות הצליל הרגשי של הבלדות שלה. אלבומה הנמכר ביותר עד היום הוא Surfacing עליו זכתה ב-4 פרסי ג'ונו.
מקלכלן נולדה ב-1968, ואומצה בנובה סקוטיה, קנדה. כילדה, לקחה מקלכלן שיעורי פיתוח קול, לצד שיעורי פסנתר קלאסי וגיטרה. כשהייתה בת 17, בזמן לימודיה בתיכון המלכה אליזבת', הייתה מקלכלן חברה בלהקת רוק שנקראה "The October Game". בספר מחזור נכתב לה שהיא תהיה כוכבת רוק מפורסמת. עוטרה באות מסדר קנדה (OC).
לאחר ההופעה הראשונה של "The October Game" כחימום ל-Moev, הוצע למקלכלן חוזה הקלטות על ידי מארק ג'ווט מהלייבל Nettwerk. הוריה של מקלכלן שכנעו אותה לסיים את לימודיה בקולג' לאומנות ועיצוב של נובה סקוטיה לפני שהחלה בחייה החדשים כאמנית הקלטות, ומקלכלן הוחתמה ל-Nettwerk שנתיים לאחר מכן, אפילו לפני שכתבה שיר אחד בלבד.
קריירה מוזיקלית.
האלבום "Fumbling towards ecstasy" שיצא לאור ב-1993 היה להצלחה מיידית בקנדה. הוקלטה גם גרסת פסנתר לשירה "Possession". בשנתיים שלאחר מכן הביא האלבום את מקלכלן לתודעה בינלאומית לאחר שכיכב במספר מצעדים במדינות שונות.
בשנת 1997 הוציאה מקלכלן את Surfacing - אלבומה הנמכר ביותר עד היום. האלבום הביא למקלכלן הצלחה רחבה בעולם, כאשר נמכר במעל ל-11 מיליון עותקים, וזיכה אותה ב-2 פרסי גראמי ו-4 פרסי ג'ונו. עוד באותה שנה הקליטה את השיר "Silence" עבור האלבום Karma של ההרכב האלקטרוני הקנדי דלריום. השיר זכה להצלחה רבה גם בישראל ולהקת הגבעטרון הקליטה לו גרסה הומוריסטית עבור פרסומת למשקה האנרגיה "אקס טיזי".
ב-7 בפברואר 1997, שרה נישאה לאשווין סוד, מתופפה מזה שנים, בנגריל, ג'מייקה.
ז'ורז'-אז'ן אוסמן
הברון ז'ורז'-אז'ן אוסמן (צרפתית: Georges-Eugène Haussmann; 27 במרץ 1809 – 11 בינואר 1891) היה מתכנן עירוני צרפתי ומושל מחוז הסן מ-23 ביוני 1853 ועד 5 בינואר 1870. בתפקידו זה עמד בראש התכנון והבנייה מחדש של פריז במחצית השנייה של המאה ה-19, בזמן הקיסרות השנייה.
חייו.
אוסמן נולד בפריז, למשפחה פרוטסטנטית מאלזס. הוא התחנך בבית הספר היוקרתי קולז' אנרי הרביעי בפריז. לאחר מכן למד משפטים, ובמקביל למד בקונסרבטוריון של פריז. התמנה לתת-מושל קהילת נראק (Nérac) בשנת 1830, ועלה מהר בסולם הדרגות של השירות הציבורי עד שבשנת 1853 מונה למושל מחוז הסן.
אוסמן, שהוסמך על ידי נפוליאון השלישי לקדם תוכנית של רפורמות תכנוניות בפריז, תכנן את יער בולון שממערב לעיר, ושיפר רבות את הגנים הקטנים של פריז. ארמון לוקסמבורג שבגני לוקסמבורג נחצה כדי לאפשר הקמה של רחובות חדשים, ושדרות סבסטופול (Boulevard de Sebastopol), שחוצות את האיל דה לה סיטה וממשיכות דרומה כשדרות סן מישל (Boulevard St Michel), נסללו על פני אזורים מיושבים. בנוסף, רחובות צרים רבים של פריז שונו והפכו לשדרות (boulevards) רחבות. מקור מים חדש, מערכת ביוב עצומה, גשרים חדשים, בית אופרה ומבני ציבור נוספים, ניפוח והכללה של אזורים מרוחקים בתוך העיר, כל אלו היו בין הישגיו של המושל, שהושגו בעזרת ניהול נועז של כספי הציבור.
בשנת 1865 ניתנה הלוואה בת 250 מיליון פרנק לעיריית פריז, ועוד 260 מיליון ניתנו בשנת 1869. סכומים אלו לא יכלו לכסות את כל תכנוניו של אוסמן, והדבר הביא לפיטוריו בידי ממשלתו של אמיל אוליבייה (Émile Ollivier). לאחר נפילת הקיסרות השנייה הוא שהה כשנה מחוץ לארצו, אך חזר לחיים הציבוריים בשנת 1877, כאשר הפך לסגן מושל אז'אקסיו (Ajaccio, עיר צרפתית באי קורסיקה).