האלבום יצא לראשונה לחנות האייטונס ולספוטיפיי ב-15 במרץ 2015, שמונה ימים לפני מועד יציאתו המקורי. לדברי אנתוני טיפית', מנכ"ל טופ דואוג אנטרטיינמנט, יציאתו המוקדמת של האלבום לא הייתה מכוונת, ככל הנראה בגלל שגיאה מצד אינטרסקופ רקורדס. למחרת, הוסר האלבום מחנות האייטונס וחזר ב-23 במרץ, אם כי עדיין היה זמין בספוטיפיי. בשבוע הראשון לצאתו, הגיע היישר אל המקומות הראשונים במצעדים של בריטניה, אוסטרליה וארצות הברית, שם מכר 324,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו. האלבום זכה ל-9.6 מיליון השמעות בספוטיפיי ביום הראשון לצאתו, והגדיר את שיא הסרטימינג העולמי הראשון של השירות. עד סוף 2015, דורג האלבום כאלבום ה-16 הפופולרי ביותר במצעד הבילבורד 200 והגיע למכירות של מיליון עותקים ברחבי העולם. במרץ 2016 מכר האלבום 850,000 עותקים בארצות הברית, שם זכה בתואר הפלטינה מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. ביוני 2017 הגיע האלבום למיליון עותקים שנמכרו בארצות הברית.
קבלת האלבום.
האלבום זכה להערכה ביקורתית רחבה. ב-Metacritic זכה האלבום לציון ממוצע משוקלל של 96 מתוך 100, בהתבסס על 44 ביקורות. ב-AnyDecentMusic? קיבל האלבום 9.3 מתוך 10, בהתבסס על הערכתם לגבי הקונצנזוס הביקורתי. על פי ויל בולטר Gigwise , המבקרים כיבדו אותו כ"קלאסיקה מיידית".
דן וייס ממגזין ספין ראה ב-"To Pimp a Butterfly" כ"אלבום היפ-הופ אמריקאי גדול" וכ"האזנה חיונית". ניל מקורמיק מדיילי טלגרף כינה את האלבום "יצירת מופת צפופה אך מסנוורת". בביקורת לאנטרטיינמנט ויקלי, קייל אנדרסון מצא את האלבום משמעותי כפליים מאלבומו הראשון של לאמאר בחברת תקליטים גדולה וכולל יותר סגנונות מוזיקה אפרו-אמריקאיים, עם איכות הפקה "קולנועית" במיוחד, אך "החופש של מיקסטייפ". העיתונאי ג'ים קרול מאייריש טיימס ראה באלבום "שיא לזמנים בהם אנו נמצאים", בו עבר לאמאר מנרטיבי העבר שלו אודות קומפטון לבבואת עזות אך מדויקות על "אמריקה השחורה". ברולינג סטון, גרג טייט תיאר את האלבום כ"יצירת מופת של זעם לוהט, ג'אז עמוק וביקורת עצמית חסרת רחמים" שיחד עם אלבומו שלישי של דיאנג'לו, "Black Messiah", הפך את שנת 2015 ל"שנה בה הפוליטיקה השחורה הקיצונית והמוזיקה השחורה האמיתית התחדשו במקביל לכניסה למיינסטרים הפופ של האומה". רוברט כריסטגאו כתב בביקורתו עבור Cuepoint כי לא הרבה אמנים היו נלהבים ומבינים כמו לאמאר, שהציע "הצעה יעילה, אמיצה וחזקה להחזיר את ההיפ הופ כמו CNN של אמריקה השחורה" בעידן של מדיה חברתית.
אף על פי שקבלת הפנים של האלבום הייתה חיובית באופן אוניברסלי, עדיין היו כמה ביקורות מתונות שהופנו לאלבום. למשל, מבקר הניו יורק טיימס, ג'ון קרמניקה, פחות התלהב מאחרים, והרגיש שלאמאר עדיין נאבק ליישב את צפיפותו ככותב מילים עם המוזיקה שעליה התייצב: "הוא לא עלה על נטייתו לעומס [ועדיין] מסתכן בסיכון של מחנק". בגרדיאן, אלכסיס פטרידיס מצא את המוזיקה קצת לא יציבה וקונן על "רגעי פינוק עצמי" כמו "Mortal Man" שנמשך 12 דקות והרהורי התהילה של לאמאר. עם זאת, בסופו של דבר, פטרידיס העניק לאלבום ארבעה כוכבים מתוך חמישה.
דירוגים.
בסוף 2015, האלבום היה לאלבום המדורג בתדירות הגבוה ביותר בעשירייה הפותחת של רשימות סיכום השנה של האלבומים הטובים ביותר. לפי Metacritic, האלבום הופיע 101 פעמים בעשירייה הראשונה של הרשימות שפורסמו על ידי מבקרים, כתבי עת, אתרים וחנויות מוזיקה. האלבום הופיע בראשם של 51 רשימות, כולל רולינג סטון, בילבורד, פיצ'פורק, מגזין סלנט, ספין, הגרדיאן, קומפלקס, Consequence of Sound, אייריש טיימס ו-Vice. מגזין NME דירג את האלבום במקום השני, וטיים במקום השלישי. הוא נבחר לאלבום הטוב ביותר לשנת 2015 ב-Pazz &amp; Jop, סקר שנתי של מבקרים אמריקאים בפריסה ארצית, שפורסם על ידי הוילג' ווייס. האלבום הוצב במקום התשיעי בסקר המבקרים השנתי של המגזין הבריטי The Wire . בהתבסס על דירוגי סיכום שנה שונים, האתר Acclaimed Music דירג את האלבום כאלבום המוערך ביותר לשנת 2015.
ברשימת האלבומים הטובים ביותר של העשור, האינדפנדנט דירג את האלבום במקום הראשון, Consequence of Sound במקום השני, רולינג סטון במקום השלישי ופיצ'פורק במקום הרביעי. בסקר שערך מגזין הגרדיאן ל-45 עיתונאי מוזיקה בשנת 2019, האלבום נבחר לאלבום הרביעי הטוב ביותר במאה ה-21. במאמר נכתב כי "כחגיגה לעושר האמנות השחורה, כל האלבום היה מהפכה לקנאות". באופן דומה, בסקירתו על האלבום עבור The Verge במרץ 2015, העורך והיתונאי מיכה סינגלטון הכריז על האלבום כ"אלבום הטוב ביותר של המאה ה-21, אלבום ההיפ-הופ הטוב ביותר מאז "Ready to Die" של הנוטוריוס בי. איי. ג'י. ו-"Illmatic" משנת 1994, והוא מציין את מקומי של לאמאר כגדול ביותר בכל הזמנים". בספטמבר 2020, מגזין רולינג סטון הוציא גרסה מעודכנת של רשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים", המבוססת על דעותיהם של למעלה מ-300 אמנים, עיתונאי מוזיקה ואנשי מקור בתעשייה, בה דורג האלבום במקום ה-19.
האלבום זיכה את לאמאר בשבע מועמדויות בטקס פרסי גראמי ה-58. הוא היה מועמד בקטגוריות "אלבום השנה" ו"אלבום הראפ הטוב ביותר", וזכה בקטגוריית "אלבום הראפ הטוב ביותר", אך הפסיד ל-"1989" של טיילור סוויפט בקטגוריית "אלבום השנה". השיר "Alright" זכה בקטגוריות "ביצוע הראפ הטוב ביותר" ו"שיר השנה", תוך שהועמד גם לקטגוריות "שיר השנה" ו"הווידאו קליפ הטוב ביותר". השיר "These Walls" זכה בקטגוריית "ביצוע הראפ/שירה הטוב ביותר". האלבום קיבל גם ארבע מועמדויות נוספות לשיתופי פעולה מוזיקליים אחרים מאותה השנה, מה שהופך את לאמאר לראפר עם מספר המועמדויות הרב ביותר בטקס אחד, עם 11 מועמדויות, והשני לאחר מייקל ג'קסון (12 מועמדויות). בטקס הקודם, "I" זכה בקטגוריות "שיר הראפ הטוב ביותר" ו"ביצוע הראפ הטוב ביותר". האלבום קיבל מועמדות גם לפרס "אלבום הראפ המוביל" בטקס פרסי המוזיקה של בילבורד לשנת 2016.
השפעה.
השפעתו המיידית של האלבום הורגשה כ"פנתיאון להעצמה גזעית", על פי באטלר, שטען גם כי האלבום סייע ביצירת מרחב מכובד להיפ הופ תודעתי ו"יערך לא רק בראש רשימה כלשהי בסוף השנה, אלא בתת-המודע של מעריצי המוזיקה למשך עשרות שנים קדימה". רוברט בלייר כתב במגזין Highsnobiety כי האלבום "הוא הרגע המגובש בזמן בו קנדריק הפך לקול האמנותי החזק ביותר של הדור". ארון ויליאמס מ-Uproxx אמר כי האלבום "הוכיח כי ראפ ניסיוני מהשדה השמאלי יכול לתפקד גם בתחום הביקורתי וגם בתחום המסחרי". סקסופוניסט הג'אז קאמאסי וושינגטון אמר כי האלבום "שינה את המוזיקה, ואנחנו עדיין רואים את ההשפעות של זה [...] [האלבום] פירושו שמוזיקה מגרה אינטלקטואלית לא צריכה להיות מחתרתית". על פי המפיק טוני ויסקונטי, לאלבום הייתה השפעה על אלבומו של דייוויד בואי, "Blackstar", משנת 2016, באומרו כי הוא ובואי הקשיבו הרבה לקנדריק לאמאר ואהבו את "העובדה שקנדריק היה כל כך פתוח בראש והוא לא עשה אלבום היפ הופ ישר. זרק את הכל לשם, וזה בדיוק מה שרצינו לעשות". המוזיקאי האמריקאי פרינס הדגיש כי הוא היה מעריץ של האלבום ואמר בראיון כי "[ללאמאר] פשוט יש מה לומר [...] ["To Pimp a Butterfly" הוא] טהור. ועם ת'אנדרקאט באלבום? קדימה. אתה לא מוריד את "Alright" מהפלייליסט שלי!".
ריטה (אלבום)
ריטה הוא אלבום הבכורה של הזמרת ריטה, שיצא בשנת 1986.
הפקה.
בסוף 1985 יצא לתחנות הרדיו השיר הראשון של ריטה "בגידה", שהלחין רמי קלינשטיין למילים של יעל טבת קלגסבלד, בו הושקעו מעל 120 שעות אולפן.
ריטה הייתה אז עדיין תלמידה בבית ספר למשחק "בית צבי" (שם היא למדה אחרי השחרור מצה"ל) כשהשיר זינק לראש מצעדי הפזמונים ברשתות רבות. הוא שהה שם במשך יותר מחודשיים וצבר השמעות רבות מאוד, הישג חריג באותה עת, ודאי כשמדובר בזמרת אלמונית.
אחריו יצא הסינגל "שיר אהובת הספן", שכתב יאיר לפיד על בסיס הספר "ים המוות" של הסופר הברזילאי ז'ורז' אמאדו, שגם הוא זכה להצלחה רבה.
בתחילת 1986, לאחר הצלחת שיריה הראשונים הוזמנה ריטה להשתתף בתחרות הקדם אירוויזיון. הופעתה עם "שביל הבריחה" שכתבה מיכל ברנט והלחין רמי קלינשטיין הפכה אותה כמעט בן לילה לכוכבת המדוברת ביותר בישראל. השיר עצמו זכה רק במקום הרביעי בתחרות, ואף על פי שלא הגיע למקום הראשון, היה לאחד הלהיטים הגדולים בישראל באותה שנה, וזכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג'.
באפריל 1986 הוציאה את אלבומה הראשון, שנקרא בפשטות "ריטה", בחברת תקליטים "הליקון". האלבום זכה להצלחה גדולה, תוך זמן קצר הגיע ל"תקליט זהב" ולמעמד של "פלטינה משולשת" (כשנמכר בלמעלה מ-150,000 עותקים) ועד היום נחשב לאלבום הבכורה הנמכר ביותר בישראל. בנוסף ל-"שביל הבריחה", "בגידה" ו-"שיר אהובת הספן", בלטו באלבום השירים "עבד של הזמן" שריטה כתבה בעצמה וביצוע לשירו של חיים נחמן ביאליק "הכניסיני תחת כנפך" בלחן עממי, שקצבו היה איטי מאוד. פרט ל-"עבד של הזמן", כתבה ריטה גם את "לךָ" ואת "עוד איש בודד".
האלבום הביא עמו בשורה חדשה בכל הקשור להפקה מוזיקלית ולתפיסת העבודה על תקליט. אך החידוש לא היה רק באופן העבודה אלא גם באיכות הצליל שהיה בסטנדרטים בינלאומיים. על כך היה אחראי בעיקר רמי קלינשטיין שהיה המפיק המוזיקלי (בעזרת ראובן שפירא ונאור דיין). קלינשטיין גם הלחין ועיבד את כל שירי האלבום, פרט ל-"הכניסיני תחת כנפך".
עונת 1962/1963 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל