עליסה בסופו של דבר מוצאת את הארנב הלבן בביתו, אך לפני שהיא מספיקה לשאול למה הוא מאחר, היא נשלחת להביא כמה כפפות. היא אוכלת עוגיה וגדלה שוב, ונתקעת בבית הארנב. הארנב הלבן, הדודו, וביל הלטאה (מנקה הארובות) מאמינים שעליסה היא מפלצת ומתכננים לשרוף את הבית כדי להורגה. עליסה נמלטת על ידי אכילת גזר מגינתו של הארנב והתכווצות כתוצאה מכך. היא פוגשת ושרה עם פרחים מדברים, אבל הם מבריחים אותה באשמה שהיא עשב-בר. עליסה אז מודרכת על ידי זחל המעשן נרגילה לאכול חלק מהפטריה שלו. בהתחלה עליסה אוכלת את הפטריה וגדלה לגובה גבוה מדי עד שמגיעה לשמיים, שם היא נפגשת עם קן של ציפור. הציפור מפחדת ממנה בטענה שעליסה היא נחש. עליסה בסופו של דבר חוזרת לגודלה המקורי ומחליטה לשמור את הפיסות הנותרות של הפטריה.
עליסה פוגשת חתול צ'שייר המייעץ לה לבקר את הכובען המטורף, ארנביב ונמנמן. השלושה מארחים מסיבת תה מטורפת וחוגגים את "אין יום הולדת" שלהם ושל עליסה, כלומר, כל יום שאינו יום הולדת. הארנב הלבן מופיע, אבל ארנביב והכובען המטורף הורסים את שעון הכיס שלו וזורקים אותו מחוץ למסיבה. עליסה מוותרת על המרדף אחרי הארנב הלבן ומחליטה ללכת הביתה, אבל הולכת לאיבוד ביער. חתול הצ'שייר מופיע ומוביל את עליסה למבוך גידור ענק הנשלט על ידי מלכת הלבבות הרודנית ובעלה הקטן, מלך הלבבות. המלכה מוציאה להורג כל מי המרגיז אותה, ומזמינה את אליס למשחק קרוקט ביזארי שבו משתמשים בפלמינגו וקיפודים כציוד.
חתול הצ'שייר מופיע שוב ושולף טריק על המלכה והיא מאשימה את עליסה במעשה, ועליסה נכנסת למשפט. עם זאת, היא אוכלת את שאריות הפטרייה של הזחל וצומחת לגובה עצום אשר לטענת המלך אסור בבית המשפט. עליסה מעליבה בגלוי את המלכה עד שהיא מתכווצת לגודל הרגיל שלה, ונאלצת לברוח לאחר שהמלכה מצווה להורגה. עליסה נרדפת על ידי רוב הדמויות של ארץ הפלאות עד שהיא סוף סוף מתאחדת עם ידית הדלת. ידית הדלת אומר לה שהיא חולמת, מה שמאלץ את עליסה להעיר את עצמה. הסרט מסתיים כשעליסה ואחותה חוזרות הביתה לתה.
ספיחס
הבריטים
פסח בר אדון
פסח בר אדון (שמו המקורי: פסח פאניטש; 1 באוקטובר 1907 – 9 בינואר 1985) היה מאנשי היישוב, פעיל בארגון "ההגנה" ובהעפלה, הרפתקן, ארכאולוג וסופר ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בעיירה קולנו שבפולין למשפחה חרדית-ציונית. במשפחתו היו עוד שלושה בנים ושתי בנות. בילדותו למד בבית הספר "תחכמוני", ויותר מאוחר, בישיבות נובהרדוק, וילנה וסלבודקה. הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1925, עבד לפרנסתו בבניין ובסלילת כבישים, ובמקביל למד מזרחנות ויהדות באוניברסיטה העברית.
התגורר עם שבטי בדווים בעמאן, ולאחר מכן בעמק בית שאן ובקוניטרה (סוריה). המוטיבציה העיקרית לכך הייתה רצונו להבין מדוע כמעט כל המנהיגים בישראל במהלך הדורות היו רועי צאן. בתקופה זו היה לבוש כבדווי והצליח להתערות בחברה הבדווית וללמוד את מנהגיה וארחות חייה. בתקופה זו נודע בכינויו "עזיז אפנדי".
בתקופת מאורעות תרפ"ט ותרצ"ו היה בר-אדון פעיל ב"הגנה" והשתתף בהגנה על שכונות ימין משה ונחלאות בירושלים ויישובים בצפון הארץ. מאוחר יותר עסק בארגון ההעפלה, והיה מאבטח אוניות מעפילים, ועסק בהברחת נשק לארץ דרך הים.
בשנת 1939 נשא לאישה את דורותי כהאן, סופרת אמריקאית. בשנת 1940 נולד להם בנם האמן דורון בר אדון, והוא עבר עם משפחתו למושב מרחביה בעמק יזרעאל. אשתו דורותי מתה בשנת 1950.
בר-אדון השתתף במספר משלחות ארכאולוגיות, בבית שערים, בתל בית ירח, בסיני ובמדבר יהודה – שם גילה בשנת 1961 את מערת המטמון בנחל משמר, ובה מאות כלי נחושת מהתקופה הכלקוליתית. הוא המשיך לעסוק בארכאולוגיה עד שנת 1982, בגיל למעלה מ-70.
פסח בר אדון נטמן לצד רעייתו בבית הקברות שבמרחביה.
ארכיון.
ארכיונו נמצא בארכיון גנזים- אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
הערות שוליים.
ישיבת נהורא
ישיבת נהורא (תלמי אברהם) היא ישיבה תיכונית לתלמידים מרקע חרדי וחרדי מודרני, השוכנת במבוא חורון. בראש הישיבה עומד הרב אברהם יצחק גרינבוים, המכהן גם כיו"ר קרן וולפסון בישראל.
היסטוריה.
הישיבה נוסדה בשנת 1995 בתחילה היא שכנה במבשרת ציון. את פתיחת הישיבה ליוותה התנגדות של רבנים חרדים, ובעקבות זאת הישיבה נסגרה לתקופה קצרה מיד לאחר הקמתה. זמן קצר לאחר מכן נפתחה הישיבה בשנית ביישוב מבוא חורון אך רוב הרבנים עדיין לא הסירו את התנגדותם.
בעשור הראשון לקיומה הייתה הישיבה מורכבת בדרך כלל מרוב חרדי מודרני ומיעוט גדול של תלמידים מרקע דתי לאומי, רקע התלמידים היה מגוון ביותר וכלל תלמידים מאזורים גאוגרפיים ורמות סוציו-אקנומיות שונות. בעקבות תמורות והתפתחות בעולם הישיבות התיכוניות, ויצירתן של מסגרות על-יסודיות דומות לישיבת נהורא הפונות למגזר החרדי מודרני ולמגזר החרדי לאומי, החליטה הישיבה בעשור הראשון של המאה ה-21 למקד את פעילותה בציבור החרדי המודרני, וכיום רוב מוחלט של התלמידים הם מרקע חרדי.
חלק ניכר מהתלמידים ממשיכים את לימודיהם בישיבות גדולות חרדיות, בהן ישיבת תפארת צבי, ישיבת איתרי, ישיבת דרך אמונה, ישיבת אופקים. מיעוט מהתלמידים ממשיכים את לימודיהם בישיבות ציוניות, ובהן ישיבת שיח ידידיה וישיבת כרם ביבנה.
מועצת התלמידים הארצית
פלורנס נייטינגייל
פלורנס נייטינגייל (באנגלית: Florence Nightingale; 12 במאי 1820 – 13 באוגוסט 1910), הייתה אחות, סופרת וסטטיסטיקאית אנגלייה, הייתה חברה במסדר ההצטיינות ועוטרה בצלב האדום המלכותי. מייסדת מקצוע הסיעוד המודרני. עבודתה פורצת הדרך בסיעוד בלטה במהלך מלחמת קרים, כאשר טיפלה בחיילים פצועים. היא כונתה "הגברת עם העששית" בשל נוהגה לערוך סבבים בקרב המטופלים בלילות.
נייטינגייל הציבה את היסודות למקצוע הסיעוד המודרני עם הקמת בית הספר החילוני הראשון בעולם לסיעוד, אשר הוקם בשנת 1860 בבית החולים סנט תומאס בלונדון. על שמה נקראת שבועת נייטינגייל אותה נושאות אחיות חדשות. השבועה נכתבה על ידי ליסטרה גרטר, מורה לסיעוד מדטרויט, בשנת 1893, לזכרה ולכבודה של נייטינגייל. יום הסיעוד הבינלאומי השנתי נקבע ברחבי העולם ביום הולדתה.
נעוריה ותחילת דרכה.
פלורנס נייטינגייל נולדה בפירנצה שבאיטליה למשפחה בריטית עשירה ומיוחסת מהמעמד הגבוה, ונקראה על שם עיר מולדתה. הוריה היו ויליאם אדוארד נייטינגייל (1794 - 1874) ופרנסס ("פאני") נייטינגייל סמית (1789 - 1880).
נייטינגייל נמשכה מגיל צעיר אל מקצוע הסיעוד מתוך תחושת שליחות וייעוד. בחירתה במקצוע זה בשנת 1844 הייתה למורת רוחם של אמה ואחותה, מאחר שהוא נחשב באותה עת למקצוע נחות שאינו מתאים לאישה במעמדה.
בשנות העשרים לחייה פעלה למען שיפור השירות הרפואי שניתן לעניים. פעילותה הפוליטית הביאה לרפורמה במכלול התנאים הסוציאליים שניתנו לעניים על פי חוק.
בשנת 1846 ביקרה נייטינגייל בגרמניה ולמדה שם על החידושים בתחום הרפואה.
ריצ'רד מונקטון מילנס, פוליטיקאי ומשורר, חיזר אחריה ואף הציע לה נישואין, אולם היא לא נענתה לחיזוריו מחשש שנישואין יפריעו לה בהגשמת יעודה כאחות. המשבר בקשריה עם מילנס גרם לה להתמוטטות עצבים ובשנת 1847 נסעה לחופשת הבראה ברומא. ברומא פגשה את סידני הרברט, פוליטיקאי אנגלי מבריק, עמו יצרה קשרי חברות ועבודה שנמשכו כמה שנים, במהלכן שימשה כיועצת משמעותית בקריירה הפוליטית שלו. הרברט שלח את נייטינגייל לסקוטרי והוביל איתה את התנועה לרפואה צבאית ואת הרפורמה במשרד המלחמה בממשלה הבריטית. העבודה הקשה גרמה לפגיעה בבריאותו והוא נאלץ לפרוש מתפקידו. היו שהאשימו את נייטינגייל בזירוז מותו ממחלה בשנת 1861, בשל הלחץ הכבד שהוטל עליו בשל תוכנית הרפורמה שיזמה.
בשנת 1850 ביקרה בדיסלדורף, גרמניה ופגשה שם את הכומר תיאודור פלינדר, מייסד מסדר הדיאקוניסות, שהקים במקום בית חולים נוצרי. נייטינגייל שימשה כמדריכה במקום וציינה את השהות בו כנקודת מפנה בחייה.
בשנים 1851–1854 שימשה כאחות בגרמניה ובאנגליה. בתקופה זו קיבלה תמיכה כלכלית מהוריה.
שירותה במלחמת קרים.
שירותה כאחות במלחמת קרים הביא לפרסומה העיקרי של נייטינגייל. דיווחיו של הכתב הצבאי של הטיימס, ויליאם הווארד ראסל, על מצבם הקשה של הפצועים במלחמה הביאו את נייטינגייל לצאת לטורקיה בראש משלחת של 38 אחיות מתנדבות, אותן הכשירה בעצמה. המשלחת יצאה ב-21 באוקטובר 1854 אל המפקדה האנגלית באישורו של סידני הרברט, שהיה אז שר המלחמה הבריטי.
מצבם של החולים במרפאות הצבאיות כשנייטינגייל הגיעה לטורקיה היה קשה מאוד: צוותי המרפאות עבדו עבודה קשה, ולא קיבלו תמיכה מדרגים גבוהים יותר. היה מחסור בתרופות וציוד ורמת ההיגיינה הייתה נמוכה. נייטינגייל וצוות המתנדבות שאיתה ניקו וארגנו את המרפאות מחדש. למרות המאמצים שהושקעו, שיעור התמותה בבית החולים המשיך לעלות. חיילים רבים יותר מתו בבית החולים ממחלות מידבקות מאשר בקרב. תנאי האוורור הירודים בבית החולים, הצפיפות, חוסר ההיגיינה ומערכת הניקוז הגרועה של הביוב החמירו את מצבם של הפצועים. רק במרץ 1855, כמעט חצי שנה לאחר בואה של נייטינגייל, משלחת מטעם הממשלה הבריטית דאגה לצנרת ולאוורור, ושיעורי התמותה צנחו.