המקצועות המסורתיים של מקצת מיהודי הודו היו בתעשיית השמן (בני ישראל). חלקם עסקו בתעשייה קלה (הבגדאדים), שגם הצטרפו לכוחות הביטחון והממשלה ואף הגיעו לעמדות גבוהות, וחלקם עסקו במסחר ובתבלינים (קוצ'ינים מלאברים ופארדסים). יהודים בודדים השתתפו בתנועת השחרור של המדינה. עם קבלת עצמאות הודו והקמת מדינת ישראל בשנת 1948 היגרו הרוב מבני הקהילות השונות לישראל וחלקם לבריטניה וקנדה, ורק מיעוט נשאר בהודו.
במהלך ההיסטוריה, יהדות הודו לא סבלה מאנטישמיות או רדיפות מצד הלא-יהודים, פרט לאלה שחיו תחת האינקוויזיציה הפורטוגזית. ההודים עצמם תפשו את היהודים כקבוצה דתית, שיש לה אווטאר משלה, בדומה לקבוצות דתיות אחרות, וכל אחד מהם מייצג בצורה כלשהי את האלוהות העליונה. לכן, לא ראו ביהודים שונים או זרים, ולא חששו מפניהם.
הקהילה היהודית במומבאי נעזרת בגופים שונים, המנסים לעזור לקהילה ולתמוך בה בהמשך דרכה. כגון הג'וינט, הסוכנות היהודית, אורט, אגודת חזון אלי, וחב"ד הפעילים במקום בעיקר עם ישראלים ותיירים ממקומות שונים בעולם. כיום יש בבית הכנסת מניין של אנשים שמגיעים בבוקר ובשבת כדי להשלים מניין בשכר. יש החוששים שלא ירחק היום ובית הכנסת יהפוך למוזיאון.
בשנת 1970 בבית הספר היהודי היו הילדים היהודיים במיעוט. כיום - בשנת 2019 - לומדים בבית הספר פחות מ-10 תלמידים יהודים וכל השאר הינדואים ומוסלמים. בית הספר מנוהל על ידי ועד הקהילה היהודית אולם לא לומדים בו יהדות.
אחת הבעיות המטרידות את פרנסי הקהילה, היא, תופעת ההתבוללות של צעירי העדה. צעירים, בעיקר משכילים, מתקשים למצוא בני זוג, בגלל הפיזור הגאוגרפי ומיעוט הצעירים. שידוך בגיל צעיר, שעזר להגביל התבוללות, כבר אינו מונע את התופעה בגלל סירובם של הצעירים להינשא בנישואים אלו.
קבוצות היהודים.
בשטחי הודו התקיימו קהילות יהודיות נפרדות, שהתפתחו כל אחת באופן שונה, מכיוון שרוב הזמן לא ידעו זו על קיומה של זו:
קהילות נוספות המאמינות בהשתיכותם ליהדות ואינן מוכרות כיהודיות על ידי רשויות מדינת ישראל ונציגי הדת הרשמיים:
"בני ישראל".
"בני ישראל" היושבים במדינת מהאראשטרה היו ועודם הקבוצה הגדולה בין יהודי הודו. "בני ישראל" טוענים כי הם צאצאים ליהודים מאזור הגליל אשר נמלטו מגזרות אנטיוכוס במאה ה-2 לפנה"ס, למרות שאין עדות מוצקה לגרסה זאת. "בני ישראל" חיו בקהילות סגורות, וכנהוג בהודו כולה, בה ג'אטים הם אנדוגניים, כלומר שאינם מתערבבים בג'אטים אחרים, כך גם בני ישראל לא התערבבו כמעט עם שכניהם ההודים, למרות שהם דומים במראם לשכניהם ההודים.
עם כיבוש הודו על ידי בריטניה במאה ה-17 היגרו יהודים לאזור מומבאי ופגשו ביהודי בגדאד שהגיעו להודו מאזור עיראק של היום, שגם יצרו קשר עם קהילות יהודי קוצ'ין ובמאה ה-19.
בתקופת השלטון הבריטי שגשג היישוב של "בני ישראל" והם החלו לתרגם כתבים רבים לשפת המקום, שפת ה מראטהי ולימודי העברית שגשגו. כמו כן נפתחו בתי ספר והיגרו לערים החשובות דוגמת אחמדאבאד, פונה, אג'מר, דלהי וקולקטה.
בני הקהילה לא סבלו מאפליה או רדיפות. ד"ר אליהו מוסס ראג'פורקר, מחברי הקהילה אף כיהן ראש העיר מומבאי בשנים 1937-1938. עם זאת התנועה הציונית התפתחה עם השנים אצל "בני ישראל" ועם הקמת מדינת ישראל היגרו יהודים רבים מ"בני ישראל" לארץ ישראל. אחרים היגרו לאנגליה. מכ-24,000 יהודים בני עדת "בני ישראל" בשנת 1947 נותרו כיום בהודו מספר אלפים מועט של יהודי "בני ישראל" המרוכזים במומבאי, טהנה, פונה, ואחמדאבאד.
כיום מוערכים מספרם בכ-90,000 כלולים במספר גם הצאצאים לנישואין הבין-עדתיים בין חברי הקהילה לעדות יהודיות אחרות במיוחד מתחילת המאה ה-20.
חיי הקהילה מתוארים בספרים של אסתר דויד המתגוררת בהודו. על ספריה זכתה דויד בפרס הודו בתחום הספרות. ספרים נוספים העוסקים בחיי הקהילה פורסמו על ידי סופרים ישראליים בני הקהילה, אילנה שזור ואליעז ראובן-דנדקר.
הקהילות השונות של יהודי קוצ'ין.
יהדות קוצ'ין היא קהילה ותיקה באזור עיר הנמל קוצ'ין שבמדינת קרלה בדרום-מערב הודו. "קהילת יהודי קוצ'ין" היא הקהילה הקטנה מבין קהילות יהודי הודו. על פי המסורת הגיעו להודו בתקופתו של שלמה המלך. העדות הראשונה לישיבת יהודים באזור קוצ'ין היא מהמאה ה-10 ועדויות לכך כתובות בשפה הטמילית.
כיבוש אזור קוצ'ין על ידי פורטוגל בתחילת מאה ה-16 הביא אליה גלי הגירת יהודים כמו גם את רדיפת היהודים, אך השליטים המקומיים הגנו על יהודי המחוז.
בקוצ'ין התקיימה הפרדה בין קהילת היהודים "הלבנים" שהיו צאצאי יהודים שהגיעו במאה ה16 מהמזרח התיכון, ספרד וכנראה גם הולנד לבין היהודים "השחורים" המקומיים מהקהילה העתיקה יותר באזור. רוב בתי הכנסת המפוארים של הקהילה עודם קיימים ואף בית הכנסת הפארדסי פתוח למבקרים כמוזיאון.
ההחלטה לעלות לישראל נתקבלה בקהילה ב-1918, נבעה בעיקרה מתוך אידיאליזם ציוני ותחושת שליחות. בני העדה היו מן הבודדים ששילמו מכספם הפרטי את הוצאות העלייה. המשורר בן הקהילה יצחק משה רובי ביטא תחושה זו בשירו מתחילת המאה העשרים:
מרבית הקהילה עלתה במסגרת שנות העלייה הראשונות, ורק מספר מצומצם של משפחות שנשארו באזור קוצ'ין מסייעות לשמר את נכסי הקהילה כולל בתי הכנסת המפוארים.
היהודים הבגדאדים.
היהודים מעיראק החלו להגיע להודו כבר בסוף המאה ה-18. בתחילת המאה ה-19 נמלטו יהודים עשירים רבים מעיראק, הידועים שבהם הן המשפחות ששון, יהודה, גבאי ועזרא. יהודים אלו עזבו את הערים בגדאד ובצרה בגלל רדיפת היהודים בהן ועברו להתגורר בעיקר בערים כלכותה, מומבאי ופונה. כונו על ידי שאר יהודי הודו בגדאדים או עיראקים בגלל מוצאם העיראקי. בדרך כלל היו מבוססים ובעלי משרות בכירות ובתפקידים משמעותיים. להגירה זאת תרמו במיוחד המרת יבוא חמרי הגלם מהודו להקמתה של תעשיית טקסטיל מקומית והרגשת הביטחון היחסי שהושגה לאחר דיכוי המארטים ואחרים והשתלטות הבריטים על מרבית תת-היבשת.
לקהילה זו הצטרפו יהודים יוצאי מדינות נוספות באימפריה העות'מאנית, ביניהם מספר משפחות יוצאות חלב שהגיעו מאוחר יותר להצלחה כלכלית, וכן משפחות מתימן, איראן ואפגניסטן.
ראשוני המהגרים התגוררו בבתי קהילת "בני ישראל" ואף התפללו בבתי הכנסת שלהם ונקברו בבתי העלמין שלהם . עם הזמן ועם עליית בני הקהילה במעמד ובהון הם הפרידו עצמם מקהילת "בני ישראל" ואף החשיבו אותם לנחותים בשל הידע הפחות שלהם בדת, אסרו עליהם להיכנס לבתי הכנסת שלהם, אסרו עירוב על ידי חתונות בין עדתיות, הקימו בתי עלמין נפרדים, ואף לא החשיבו אותם כחלק ממניין במידה והיה חסר לתפילה. בשנות ה-30 של המאה ה-20 דברים החלו להשתנות ובמידת מה חזרו למתכונת הישנה וקיבלו את קהילת "בני ישראל" לקרבם.
משפחת ששון הייתה השונה לרוב וגם בתקופת הריחוק בניה למדו אצל יוסף יחזקאל ראג'פורקר המורה והמחנך המפורסם בעל הידע הנרחב בדת במהלך המאה ה-19. נציגי משפחת עזרה קידמו הקמת בית החולים עזרא בשנת 1887.
בקרב קהילת יהודי בגדאד בהודו יצאו לאור מספר עיתונים בערבית יהודית ואנגלית, בהם עיתונו "מגיד מישרים" (כלכותא, 1890-1901) של החכם שלמה תווינא בשפה ערבית יהודית. החכם תווינא גם הפעיל בית דפוס בו הוציא לאור ספרים רבים בעברית וערבית יהודית.
המהגרים מעיראק, בתמיכת משפחת ששון הידועה, הקימו בית ספר ועליו מתנוסס שלט מיום חנוכת הבניין שבו כתובה בשפה ציורית מה מטרת בית הספר:
תחילה למדו בו רק היהודים מעיראק ולאחר זמן התקבלו בו "בני ישראל".
הקהילה הבגדאדית, פרט לבודדים, עזבה את הודו עם קבלת העצמאות. חלקם לישראל ורובם לממלכה המאוחדת ולמדינות אחרות בחבר העמים הבריטי.
מומנט דיפול
דקת קשת
דקת קשת או דקת מעלה (Minute Of Arc-MOA) היא החלק ה-1/60 של מעלה. בעיגול 21,600 דקות קשת. הדקה מסומנת בתו '. לדוגמה, זווית בת ארבע מעלות ושלוש דקות תסומן '4°3.
הואיל ודקת קשת היא גודל זוויתי קטן, היא משמשת במדידת זוויות מדויקות, כמו למשל מדידת זווית סטיה זעירה מקו ישר שתבוא לידי ביטוי רק לאחר מרחק רב מתחילת הסטיה. מדידת סטיה זעירה שכזו נפוצה, למשל, לצורך מתן מידה לדיוק ירי רובה (אז היא ידועה יותר בראשי התיבות האנגליים MOA), למדידת סטייה של חלליות ומכשור אסטרונומי וכדומה.
דקת קשת אחת מחולקת אף היא ל-60, לצורך דיוק רב יותר. כל חלק 1/60 של דקת קשת נקרא שניית קשת ומסומן בגרשיים. לדוגמה, 0.5 דקת קשת היא 30 שניות קשת, או '0.5 = "30.
כדוגמה לשימוש בדקת קשת לציון מידת הדיוק של כלי ירייה, נתבונן ברובה צלפים שהדיוק שלו הוא 0.5 דקת קשת. משמעות הנתון היא שהסטייה המרבית של הקליעים מנקודת הפגיעה המשוערת תהיה החלק ה-0.5/60, כלומר 1/120, של זווית בת מעלה אחת. במרחק 100 מטר פיזור זוויתי שכזה שקול לפיזור של 1.454 ס"מ סביב נקודת הפגיעה. במערכת היחידות הבריטית קל יותר לתרגם את דיוק הרובה מדקות קשת לגודל המקבץ: ברובה בעל דיוק של דקת קשת אחת (1 MOA) הסטייה המרבית של הקליעים מנקודת הפגיעה המשוערת תהיה בערך 1 אינץ' במרחק של 100 יארד. את דרך החישוב ראו בערך טריגונומטריה.