בספר השני: בספר השני מתברר שהוא שרד ומותו היה מסקנה מוקדמת מדי. הוא שרד אך צולע ומשתמש במקל הליכה. הוא נפגש עם החוקר ריצ'רד לוין ולא עם המונד שמת כבר ואיתו הוגה רעיון לגלות אי ובו דינוזאורים (לאחר איבוד זכרונו בעודו חסר הכרה). הוא גם נוסע לעזור לד"ר לוין שנתקע לבד באי ולא לחברתו שרה, אף שהיא מגיעה בהמשך.
הופעות.
בסרט הראשון הוא מופיע על המסוק כמומחה שהובא בידי עו"ד ג'נרו. הוא מוצג כחוקר לבוש שחור ושחצני אך לאחר הנחיתה מנבא שחורות להאמונד על הפארק שאיננו נמצא בשליטה, בהתאם לתורת הכאוס בה הוא מתמחה. לאורך הסרט הוא מגלה כמה הוא צודק, דבר המובלט באמירתו ש"הוא שונא להיות צודק כל הזמן".
בזמן המתקפה של הטירנוזאורוס על הצוות, מלקולם מנסה להסיח את דעתו מהרכב של הילדים בעזרת מקל-אור, אך במקום לזרוק את המקל ולקפוא הוא בורח וכמעט נתפס בידיו. למזלו הוא נחבט בקיר השירותים שנהרסים והטירנוזאורוס טורף במקומו את עורך הדין ג'נרו ועוזב, משאיר את מלקולם פצוע קשה אך מצליח לקשור לרגל חוסם עורקים. לאחר שרכב החילוץ של אלי ומולדון מגיעים הם מאתרים אותו ומעלים אותו בזמן לפני שהטירנוזאורוס רודף אחריהם. לאחר שהם מגיעים למרכז המבקרים מלקולם שוכב ומקבל מורפיום ובהמשך עוזר לחבורה להפעיל את המתגים. הוא נמלט מהאי עם שאר החבורה בסוף הסרט.
ב הוא משמש בתור הגיבור הראשי ונראה יותר מפוקח ופחות יהיר וחייכן, כאשר הוא מוזמן לביתו של האמונד המפוטר ומתבקש לנסוע לאי "איסלא סורנה" כדי לתעד את חיי הדינוזאורים ולמנוע מסע ציד להבאת הדינוזאורים לגן חיות על היבשת. הוא מתנגד אך מתברר לו שחברתו, ד"ר שרה הרדינג כבר הגיעה לאי והוא נוסע לשדל אותה לחזור. לנסיעה עם צוותו יוצאת מבלי ידיעתו בתו מאשה כהת-עור, קלי קורטיס-מלקולם והוא מגלה זאת רק בהגעתם לאי. בנוסף על כך החבורה מגלה ש"חברת אינגן" בבעלות פיטר לודלו מנהלת מסע של ציד לדינוזאורים במטרה להביאם לגן חיות בקליפורניה. מלקולם שמנסה למנוע את האסון מהסרט הראשון וצוותו מחבלים בתוכניותם ומשחררים כמה דינוזאורים שתפסו, מבלי ידיעתם על נוכחותם באי, ואלו הורסים את ציודם ואמצעי הקשר שלהם. לאחר שזוג טירנוזאורים כמעט מפילים את אואן, שרה וניק ואן אוון מצוק, הם מקבלים עזרה מרונלד טמבו והחבורה מתאחדת כדי לשרוד. לאחר שהם מגיעים למרכז תקשורת באמצע האי הם מצליחים להימלט ליבשת. טמבו מצליח להרדים זכר טירנוזאורוס ולודלו מחליט להסיע אותו ואת צאצאו ליבשת בספינה לצורך פתיחת גן החיות בקליפורניה. ואולם כשהספינה הגיע היא לא עצרה ברציפים ולאחר עצירתה התברר שכל הצוות נטרף, בעוד הטירנוזאורוס נמצא בבטן הספינה. לאחר ששומר לא זהיר פותח את הדלת, הטירנוזאורוס בורח ומתחיל ליצור מהומה ברחבי סן דייגו בחיפוש צאצאו. מלקולם ושרה הרדינג מאתרים את הגור ומושכים את המבוגר אחריו לעבר תא הסיפון ואז קופצים מהר למים. לודלו שעוקב אחריהם בניסיון לעצור אותם, נתפס ונטרף בידי הטירנוזאורוסים בבטן הספינה. לאחר שהטירנוזאורוסים עלו לספינה שרה ירתה בהם חץ הרדמה והם הובלו חזרה לאי שלהם.
בסרט השלישי מלקולם לא מופיע אך הוא מוזכר בשיחה של אלן גרנט עם אריק על ספר שחיבר. בסרט עולם היורה נראה ספר נוסף בידיה של זארה ינג ואחד נוסף לצד השולחן של לאוורי קרותרס.
מלקולם מופיע בהופעת קמע ב, בו הוא מוזמן לחוות דעה בסנאט האמריקאי וטוען שעדיף לתת לדינוזאורים להיכחד, דבר שמשכנע את הסנאט לא להגיש עזרה אך לא מונע מהדינוזאורים לברוח ליבשת בסוף הסרט, עקב הברחתם לאחוזתו של לוקווד ובריחתם בהמשך. לאחר מקרה זה מלקולם מופיע בסנאט שוב ואומר שעכשיו האדם יצטרף ללמוד לחיות לצד הדינוזאורים שהינדס.
מלקולם חוזר בסרט , כשהוא מרצה כעובד בכיר בארגון "ביוסין", אף שלמעשה הוא משתף פעולה עם ראמזי קול נגד דודג'סון ותוכניתו. הוא פוגש את אלן ואלי המגיעים לחשוף את הדגימות של "ביוסין" ומלקולם נותן להם מפתח (תוך שיחה ברעש רקע של מכונת קפה). עם זאת דודג'סון מגלה את תוכניתו, מנתק את החשמל מהרכבת של אלן ואלי בדרכם החוצה ובהמשך מפטר אותו תוך לגלוג על יחסו לעולם. מלקולם בורח בג'יפ ומציל בזמן את אלן, אלי ומייזי מדימטרודון. בבריחתם הם נתקלים באוון ואנשיו (שמוצאים אותם לכודים בתוך ג'יפ הפוך) ומותקפים בידי גיגאנוטוזאורוס. מלקולם מצליח להסיח אותו עם לפיד בוער ובהמשך נמלטים ממנו וטסים במסוק הביתה.
שאה תהמאספ הראשון
שאה תֶהַמָאסְפ הראשון (בפרסית: شاه تهماسب یکم; 22 בפברואר 1514 – 14 במאי 1576) היה השאה השני של האימפריה הספווית של ממלכת פרס. נאמר עליו כי התברך באריכות ימים יתרה על כל שאר שליטיה הספווים של פרס, שכן שלט בין מות אביו, שאה אסמאעיל הראשון בשנת 1524 ועד למותו שלו בשנת 1576; כ-52 שנה כאשר שאה אסמאעיל השני ירש אותו.
ביוגרפיה.
תקופת העוצרות 1524–1533.
תהמאפס נולד בעת אביו כבש את ממלכת פרס והשליט עליה את דת האסלאם השיעי. בעודו בן 10, אביו נפטר והוא הוכתר לשאה החדש. הכתרתו האומנם, הייתה רק סמלית, שכן מנהיג הקִיזִילְבָּאש, דיב-סולטאן רומוב, לקח את השלטון המעשי בתור עוצר הכס. רבים בין יועצי חצר המלוכה הציעו כי דיב-סולטאן עצמו ייקח את הכס מן הילד השולט, דבר אשר נתקל בהתנגדות חריפה.
בשנת 1526 החלה מלחמת אזרחים על הכס בין תומכי תהמאספ לתומכי דיב. דיב-סולטאן עלה ככוח המרכזי במלחמה עד אשר בן בריתו צ'וחה-סולטאן תאקאלו בגד בו ביצירת קשר עם השאה תהמאספ. ב-5 ביולי 1527, בעוד דיב-סולטאן הגיעה לדיון ממשלה בחצר המלך, תהמאספ עצמו ירה חץ לעברו וכאשר זה נכשל בהורגו, אנשיו של השאה נתנו את המכה הסופית על דיב.
צ'וחה-סולטאן כעת הפך לעוצר הכס החדש. האוזבקים, אויביהם המרים של הפרסים, השתמשו במלחמת האזרחים כפרצה ופלשו לעבר ח'וראסאן. בשנת 1528 תהמאספ וצ'וחה-סולטאן צעדו בראש צבאותיהם כנגד האוזבקים. לצד ניצחונותיהם, תהמאספ גער על פחדנותו של צ'וחה-סולטאן בעת קרב. לבסוף בין 1530–1531, החלה התקוטטות פנימית בתוך הקיזילבאש אשר במסגרתה צ'וחה-סולטאן נהרג.
התאקאלוס, הפלג שניצח בהתקוטטות, החל להשיג עוד ועוד כוח, חלקם אף ניסו לחתוף את השאה. תהמאספ לבסוף איבד סבלנות והורה לטבוח בשבט התאקאלוס, לעולם לא ישיג אותו השבט את מעמדו והשפעתו מחדש.
מנהיג סיעת השאמלו שכעת לקחה את הכוח, חוסיין חאן, לקח את הכוח והפך לעוצר החדש בשנת 1533. תהמאספ חשש כי ינסה לקחת לידיו את הכס ולכן הוציא את חוסיין להורג. בנקודה זאת היה תהמאספ מבוגר די בשביל להיות שאה בעצמו ולנהל את המדינה.
מערכות חוץ ופוליטיקה 1532–1555.
ב-18 בפברואר 1529, קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, חשש מאוד מהתקרבות העות'מאנים לעבר וינה. הוא שלח מכתב בבקשת עזרה לעבר טולדו ומשם הועבר אל השאה איסמעיל הראשון עוד בשנת 1524. בעוד הגיע המכתב, היה איסמעיל כבר מת ותהמאספ היה לשאה.
תהמאספ ירש את הברית עם האוסטרים ושלח חיל פרסי לעזרתם. תהמאספ הכין צבאו לפלישה אל האימפריה העות'מאנית ממזרח בשנה הבאה. במהלך השנה הזו המצב של האימפריה הספווית השתנה, שכיחות תקיפות האוזבקים מצפון מזרח הכריחו את הפרסים להיכנס למשא ומתן לשלום עם הטורקים.
מאוחר יותר המשיכו להישלח מכתבים לעבר פרס מפרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה החדש, עד אשר לבסוף הם הגיעו להסכם שכאשר העות'מאנים יתקפו באירופה הפרסים יתקפו אותם במסופוטמיה כך שסולימאן הראשון (הפאדישאה) יהיה חייב לחזור מהבלקן ולשמור על הבירה שלו. התחלפות המכתבים הזו, הובילה תוך זמן קצר למלחמה העות'מאנית - ספווית שהחלה בשנת 1532 כאשר נודע לסולימאן על קיומם. בינתיים, פרנסואה הראשון, מלך צרפת ואויב האימפריה הרומית הקדושה, יצר ברית עם העות'מאנים.
המלחמה העות'מאנית-ספווית.
על פועלם מאחורי גב הטורקים, סולימאן החל בשנת 1533 מלחמה נגד הספווים, טיעונו להצדקת המלחמה כלל את הפעולות של הספווים נגדו כמו גם מלחמת דת נגד השיעים. תהמאספ ידע כי מלחמה ישירה עם הטורקים תחריב את ממלכתו ולכן פעל בשביל להתיש את הטורקים.
הטורקים ובראשם איברהים פאשא, צעדו לעבר הבירה הפרסית בתבריז, הם עברו דרך רכסי ההרים של הזגרוס, הרים הקשים לתנועה ובהם חיילים רבים וטובים מתו ונעדרו. למרות כל השטח שכבשו הטורקים, לא נפגשו בכל התנגדות. כאשר הגיעו לתבריז הייתה העיר ריקה.
הכוחות המשיכו דרומה בדרך מזרחית להרי הזגרוס וכבשו את בגדאד, כל זאת ללא שום הצקה אל צבאם. בנקודה זאת המטה הטורקי בקונסטנטינופול ראה כי אנשיו כבשו את מערב פרס אך בכל הדרך לא נראתה אף לא נפש חיה. הדרך היחידה בה הטורקים ידעו בכלל על קיומו של הצבא היה העובדה כי כל הזרעים והגידולים החקלאיים, בשוק, בשקים ובחביות נעלמו ונותרו מהם רק פירורים. בארות מים נהרסו, שווקים נסגרו ואדמות לחקלאות נשרפו בשיטת אדמה חרוכה.
הפרסים למעשה נעו על פרשים קלים ושרפו כל שבדרכם. רק מרעב וממחסור בהספקה, הצבא הטורקי בן 200,000 חיילים ירד לכדי 170,000 חיילים ללא ירייה אחת. עקב מחסור ההספקה ובעיות קשר עם הבירה הכוחות הטורקים חזרו לממלכתם לאחר שכבשו כחצי מפרס, עד אל העיר הגדולה של ריי הגיעו כוחותיהם אך לא מעבר, מקומות כמדבר לוט לא היו בהישג ידיהם.
כאשר כבשו כמעט 1,000,000 קמ"ר הטורקים נכנסו למשא ומתן לשלום. המלחמה הייתה ניצחון טורקי מעשי; שטחיהם ההיסטוריים של ארמניה וגאורגיה חולקו בין הממלכות כך שהפרסים איבדו שטח ועדיין, למרות הכל היו אלו הפרסים שכמעט וכלל לא איבדו מכוחותיהם ויצאו החזקים מתוך המלחמה.