On My Mind (בעברית: במחשבותיי) הוא שיר שבוצע על ידי הזמרת הבריטית אלי גולדינג, מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, "Delirium". הוא פורסם בתור הסינגל המוביל מתוך האלבום ב-17 בספטמבר 2015. הוא נכתב על ידי גולדינג, מקס מרטין, סוואן קוטצ'ה ואיליה סלמנזדה. "On My Mind" הוא שיר אלקטרופופ ו-R&amp;B, אשר מכשורו שלהם מורכב מגיטרות, תופי טראפ, ואלקטרוניקה חדה ומסובכת. אף על פי שגולדינג הכחישה בתוקף, מבקרים רבים ראו בו שיר תשובה ל-"Don't" של אד שירן.
השיר זכה לביקורות חיוביות של מבקרי המוזיקה, אשר שיבח אותו על היותו שיר ידידותי לרדיו, כמו גם על מסירתה של גולדינג, כשמבקר אחד כינה אותו אחד הסינגלים הטובים ביותר שלה עד כה. מבחינה מסחרית, "On My Mind" נכנס לעשרת המקומות הראשונים בבריטניה ובאוסטרליה, בעת שהגיע אל 20 הראשונים בשבע מדינות אחרות. בארצות הברית, הגיע למקום ה-13 במצעד ה"בילבורד" הוט 100. נושא הקליפ שלה היה בהשראת הסרט "תלמה ולואיז" והופק על ידי אמיל נאוה. הוא פורסם בבכורה ב-21 בספטמבר 2015, ומציג את גולדינג בסיפור נקמה בלאס וגאס.
ועידת מוסקבה (1944)
ועידת מוסקבה הרביעית (נקראת גם ועידת טולסטוי, על שם מילת הקוד "טולסטוי") הייתה ועידת פסגה בין בעלות הברית העיקריות במלחמת העולם השנייה, שהתקיימה בין ה-9 ל-19 באוקטובר 1944.
הנציגים הראשיים של ברית המועצות בוועידה היו יוסיף סטלין, מנהיגה, וויאצ'סלב מולוטוב, שר החוץ הסובייטי. נציגי הממלכה המאוחדת ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, ומזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים אנתוני אידן. ראש המטה הכללי של הממלכה המאוחדת, פילדמרשל סר אלן ברוק נכח גם הוא בוועידה ושגריר ארצות הברית במוסקבה, אוורל הרימן וגנרל ג'ון דין, ראש המשלחת הצבאית של ארצות הברית במוסקבה נכחו כמשקיפים. בכנס השתתפו גם משלחות מטעם הממשלה הפולנית הגולה והוועד הפולני לשחרור לאומי היושב בלובלין.
הנושאים שנדונו בוועידה היו כניסתה של ברית המועצות במלחמה נגד האימפריה היפנית, חלוקת חבל הבלקן לאחר המלחמה, וכן עתידה של פולין. הבריטים גם הסכימו להחזיר לברית המועצות כל האזרחים הסובייטים ששוחררו מגרמניה הנאצית.
קרל לודוויג הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג
קרל לודוויג הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג (בגרמנית: Karl Ludwig I. Fürst zu Hohenlohe-Langenburg; 10 בספטמבר 1762 - 4 באפריל 1825), היה נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג בין השנים 1789–1825.
ביוגרפיה.
קרל לודוויג נולד ב-10 בספטמבר 1762 בלנגנבורג, לכריסטיאן אלברכט, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ולקרולינה, נסיכת שטולברג-גדרן, בתם של פרידריך קרל, נסיך שטולברג-גדרן ולואיזה, נסיכת נסאו-זארבריקן. קרל לודוויג קיבל חינוך מעולה, והיה מוזיקאי נלהב.
בשנת 1789 מת אביו כריסטיאן אלברכט, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, וקרל לודוויג עלה לשלטון במקומו. בשנת 1806 צורפה הנסיכות לממלכת וירטמברג, ובשנת 1815 הצטרף למועצת המדינה של וירטמברג. בשנת 1819 נתן קרל לודוויג את מקומו במועצת המדינה לבנו ארנסט, אולם באופן רשמי נשאר חבר המועצה. ב-4 באפריל 1825 מת קרל לודוויג בלנגנבורג, ובנו ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ירש את תאריו ונחלותיו.
משפחתו.
ב-30 בינואר 1789 התחתן קרל לודוויג עם אמליה הנרייטה, רוזנת זולמס-בארוט, בתם של יוהאן כריסטיאן השני, רוזן זולמס-בארוט ופרדריקה לואיזה, רוזנת רויס-קסטריץ, ממנה נולדו לו 13 ילדים:
קונסטנס מרקייביץ'
קונסטנס ג'ורג'ין מרקייביץ' (באנגלית: Constance Georgine Markievicz, לבית גור-בות (Gore-Booth); 4 בפברואר 1868 - 15 ביולי 1927) הייתה מהפכנית לאומנית אירית, פוליטיקאית, סופרג'יסטית וסוציאליסטית. מרקייביץ' הייתה חברה מייסדת של פיאנה ארין, קומן נה מאן וצבא האזרחים האירי, ונטלה חלק מרכזי במרידת חג הפסחא ב-1916. היא נידונה על כך למוות, אך עונשה הומתק בשל מגדרה. היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לבית הנבחרים הבריטי, אך מעולם לא פעלה בו, מכיוון שייסדה יחד עם חבריה למפלגת שין פיין את הפרלמנט האירי (דאל אירן). היא גם הייתה האישה השנייה בעולם שכיהנה בממשלה כלשהי (כשרת העבודה של אירלנד בשנים 1919-1922).
ראשית דרכה.
קונסטנס גור-בות נולדה בשנת 1868 בלונדון למשפחת אצולה. אביה היה סר הנרי גור-בות, בעל קרקעות אנגלו-אירי, וליידי ג'ורג'ינה גור-בות לבית היל. במהלך רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד בשנים 80–1979, סר הנרי חילק אוכל לאריסיו בצפון מחוז סלייגו. מעשיו היוו השראה עבור מרקייביץ' ואחותה, אווה גור-בות, ושתיהן נהיו לפעילות למען עובדים ועניים בהמשך חייהן. האחיות היו חברות ילדות של המשורר ויליאם בטלר ייטס, והושפעו מרעיונותיו האמנותיים והפוליטיים. ייטס כתב שיר על האחיות בשם "In Memory of Eva Gore-Booth and Con Markiewicz". אווה הצטרפה לתנועת העבודה ולתנועה הסופרג'יסטית באנגליה, אך בתחילה לא הייתה קונסטנס שותפה לרעיונותיה.
השכלה ונישואים.
בצעירותה רצתה גור-בות להיות ציירת, אך רק בית ספר לאמנות אחד בדבלין קיבל נשים. בשנת 1892 החלה ללמוד בלונדון, וחייתה בבית לתלמידות אמנות שיסד דודה העשיר של מוד גון, אשר מאוחר יותר השפיעה על גור-בות, שהתחילה בתקופה זו את מעורבותה הפוליטית. היא הצטרפה לארגון הסופרג'יסטי האיחוד הלאומי של הארגונים למען זכות בחירה לנשים (NUWSS) . לאחר מכן החלה ללמוד במוסד היוקרתי אקדמיה ז'וליאן שבפריז, שם פגשה את בעלה לעתיד, קזימיר מרקייביץ', אמן ממשפחה פולנית עשירה מאוקראינה. מרקייביץ' היה מוכר כ"הרוזן מרקייביץ'", אך כשמשפחתה של קונסטנס בדקה את הרקע שלו, נמסר להם מפי המשטרה הסודית של רוסיה שהוא אימץ את התואר ללא זכות, ושמעולם לא היה "רוזן מרקייביץ'" בפולין. עם זאת, המחלקה לגנאלוגיה בסנט פטרבורג קבעה שהוא זכאי להיחשב כבן אצולה. כשנפגשו, מרקייביץ' היה נשוי אך פרוד. אשתו נפטרה בשנת 1899, והוא וגור-בות נישאו בלונדון ב-29 בספטמבר 1900. היא נודעה מאז כ"הרוזנת מרקייביץ'". היא ילדה את בתם מייב בנובמבר 1901. את מייב גידלו הוריה של קונסטנס, ונוצר ניכור בין האם והבת. לעומת זאת, קונסטנס שמשה כאם לסטניסלאס, בנו של קזימיר מנישואיו הראשונים.
התעוררות פוליטית.
בשנת 1903 הזוג התיישב בדבלין. בשנת 1905 מרקייביץ' החלה לפתח שם כציירת נופים, ואף יסדה מועדון אמנים ביחד עם וולטר אוסבורן ושרה פורסר. בין חבריו נמנו פעילים מובילים בליגה הגאלית, תנועה אשר מטרתה הייתה שימור התרבות והשפה האירית. על אף שהארגון היה א-פוליטי מבחינה רשמית, הייתה לו זיקה לאומנית, וכללה רבים ורבות מהמנהיגים העתידיים של התנועה הלאומנית. במעגלים אלו פגשה מרקייביץ' מהפכנים לאומניים דוגמת מייקל דאוויט, ג'ון אולירי ומוד גון. כששכרה קוטג' בכפר בו התגורר קודם לכן המשורר פטריק קולום, היא מצאה חוברות שהשאיר מאחור - "The Peasant" ו-"Sinn Féin" - אשר הטיפו לעצמאות אירית ושחרור משליטה בריטית. הטקסטים עוררו את מרקייביץ' לפעולה.
מרקייביץ' החלה להיות פעילה בתנועה הלאומית האירית בשנת 1908, כשהצטרפה לשין פיין ולאיניניה נה הרין, או "בנות אירלנד", ארגון נשים מהפכני אשר הקימה מוד גון. מרקייביץ' הגיעה לאספה הראשונה בארגון הישר מאירוע בטירת דבלין, המרכז הממשלתי של השלטון הבריטי באירלנד, כשהיא לבושה בשמלת נשף ונזר יהלומים. הנשים שם הסתכלו עליה בעוינות, דבר שמרקייביץ' חוותה כשינוי חיובי מהיחס המתרפס שהורגלה אליו כאצילה מיוחסת, והיא גמרה אומר בלבה להפוך לחלק מהתנועה. היא פיתחה חברות קרובה עם מוד גון, ואף הופיעה עמה במספר הצגות שהיו חלק מפעילויות תחיית התרבות האירית. באותה שנה, היא פרצה לבמה הלאומית גם באנגליה, כמתנגדת לבחירתו של וינסטון צ'רצ'יל כחלק מן הקמפיין הסופרג'יסטי, בו נטלה חלק גם אחותה אווה. צ'רצ'יל אכן הפסיד, בין היתר בשל התנגדות תנועות הנשים.
ב-1909 יסדה מרקייביץ' יחד עם בולמר הובסון את פיאנה ארין, ארגון צופים פארה-מיליטריסטי, שאימן בני נוער לשימוש בנשק. במפגש הראשון של הארגון כמעט גורשה, בטענה שאין לנשים מקום בארגון לוחמני, אך הובסון תמך בה, והיא נבחרה לוועד המנהל. היא נעצרה בפעם הראשונה בשנת 1911 על כך שנאמה מול 30,000 מוחים בעצרת של האחווה הרפובליקנית האירית כנגד ביקורו של ג'ורג' החמישי באירלנד. מרקייביץ' לקחה חלק מרכזי בעצרת, שבמהלכה שרפה את הדגל הבריטי ואף השתתפה ביידוי אבנים לעבר תמונות של המלך והמלכה. מרקייביץ' התקוממה על כך שכלאו על כך את הפעיל ג'יימס מקרדל למשך חודש, אפילו שהיא העידה בבית המשפט שהיא אחראית על מעשים אלו. חברתה הלן מולוני גם נעצרה על יידוי אבנים, והייתה לאישה הראשונה להישפט ולהיכלא בגין מעשים פוליטיים מאז תקופת ליגת הנשים למען האדמה, ארגון שפעל לטובת מאות אלפי האיכרים האירים שגורשו מאדמותיהם על ידי הבריטים או באי כוחם במהלך מלחמות האדמה של אמצע המאה ה-19.
מרקייביץ' גם הצטרפה לצבא האזרחים האירי (ICA), מיליציה לאומנית-סוציאליסטית שהקים ג'יימס קונולי בתגובה לנעילה הגדולה, שביתת הפועלים הגדולה בהיסטוריה של דבלין, אשר אירעה ב-1913. הארגון ההתנדבותי קם כדי להגן על העובדים ומשפחותיהם במהלך השביתה. מרקייביץ' עבדה בעת זו במטבחים שהוקמו בליברטי הול, ובהפצת מזון למשפחות. היא שילמה על פעולות אלה מכספה, ואף מכרה תכשיטים ולקחה הלוואות למטרה זו. במסגרת פעילותה באיניניה נה הרין, היא גם הקימה מטבח מזון למען ילדים נזקקים. במהלך פעילות זו היא התקרבה למספר רב של פעילות לאומניות איריות, ואף השפיעה של חלק מהנשים להתחיל פעילות לאומנית. ביניהן – קתלין לין ומדלן פרנץ'-מאלן.