סמוך למפגש נחל מטרד עם נחל עבדת נמצאו שרידים מחווה ישנה וקרוב אלייה חציבות בצלע הנחל. ליד בורות רמלייה, על הגדה המערבית של נחל עבדת, יש חוות ניסיונות שהקימו חוקרים מהאוניברסיטה העברית ובה שיחזור של שיטות החקלאות הנבטית, שהיא חקלאות אשר היטיבה לנצל את תנאי האזור לשם גידול חקלאי.
נחל נטפים
נחל נטפים הוא נחל אכזב שנמצא בצידו הדרומי של הנגב, באזור אילת, ואורכו מגיע ל-14 קילומטרים. הנחל מתחיל בבקעת הירח שבחצי האי סיני, ומשם הוא זורם דרומה. נחל זה נכנס ליד נחל יהואחז לתחום ישראל ומשם הוא מעמיק בתוך שבר בין סלעי אבן חול וגיר.
נחל נטפים מגיע אל דרום הערבה, שני קילומטר מקיבוץ איילות ומשם הוא מתחבר לנחל רודד. מערוץ נחל נטפים נובע מעיין הנקרא עין נטפים.
מימיו של המעיין מושכים יעלים וציפורים רבות כמו: סנוניות, יוני סלע, גבתונים, וורציות ועוד. בנוסף הוא מושך גם מכרסמים קטנים ושפנים. העץ השכיח ביותר בנחל הוא שיטה סלילנית.
על קירות הנחל ישנם שיחי הצלף הקוצני הכחול והצלף הסחוסי שבולטים לעין, הצלף הסחוסי בולט בגלל עליו הגדולים והירוקים מאוד, שיחים אלו יונקים את מימיו של הנחל מסדקים בסלעים.
עין נמר
עֵין נׇמֵר הוא מעיין הנמצא בנחל צאלים שבמדבר יהודה. המעיין מוסתר לעין על ידי סלעי ענק, ואליו ניתן להגיע רק ברגל.
מימיו של המעיין טובים לרחצה ואף ניתנים לשתייה.
המעיין נובע במשך כל השנה לתוך בריכה שגודלה משתנה משיטפון לשיטפון ומעונה לעונה.
מקור שמו של המעין הוא בדמיון לשמו הערבי – עין א-נימריה.
מערות אורנית
מערות אורנית הן מכלול של מערות גדולות במערב הכרמל, מערות המסה (קרסט) שאורכן כמה עשרות מטרים והן כוללות אולמות רחבים ומחילות.
המערות נמצאות בנחל גלים, בשולי העיר טירת כרמל, כקילומטר וחצי דרום מזרחית מהשטח הבנוי. המערות נקראות בשם הנחל שבו הן נמצאות (נחל אורנית), בגדתו הצפונית.
הפתח הצפון מזרחי של המערות, שהוא הפתח הגבוה מוביל לאולם גדול וממנו יוצא מסדרון גבוה המתפצל לשתי קומות. בשתי הקומות יש חלונות טבעיים שמהן נשקף נוף לצפון ולמערב.
המערות נסקרו על ידי יעקב עולמי, שגילה קטעי ברקציה עם כלי צור ושברי עצמות מלוכדים. הכלים שייכים לתרבות המוסטרית של תקופה הפלאוליתית התיכונה, וכן נמצאו כלים השייכים לתקופה הכלקוליתית.
בנוסף, בכמה מחדרי המערות קיימים מכתשים וספלולים חצובים בסלע, ללא שרידים ארכאולוגיים אחרים שהשתמרו. לפי צורת הספלולים ייתכן שהם שייכים לראשית התקופה הנאוליתית הקדם-קירמית כ-11,000 שנים לפני זמננו.
מערות אלו הן אתר מקלט חשוב לעטלפי חרקים שהם בע"ח מוגנים, ולכן הכניסה לתוכן אסורה בחודשים אוקטובר עד מרץ, תקופת תרדמת החורף של העטלפים.
קיים שביל המוביל את המבקרים מטירת כרמל אל המערות, וממשיך משם אל נחל ספונים.
נחל אורנית- המסלול באורך 3 קילומטר בכרמל, ראשיתו של הנחל כ-2.5 קילומטר מדרום מזרח לטירת כרמל, משם הוא יורד לכיוון צפון מערב ומתחבר אל נחל גלים- כחצי קילומטר ממזרח לטירת כרמל.
הר גיורא
&lt;mapframe latitude="31.7445" longitude="35.0884" zoom="13" width="400" height="300" align="left" /&gt;הר גיורא הוא פסגה ממערב לירושלים, מעל נחל שורק. השוכן ממערב לירושלים מעל נחל שורק. גובה ההר הוא 725 מטרים מעל פני הים.
ההר שוכן 2 ק"מ צפונה למושב בר גיורא. שטח השמורה הוא כ- 1.2 קמ"ר.
מקור השם.
מקור  שם ההר שנוי במחלוקת. ישנם החושבים שמקור שם ההר בשם המושב בר גיורא, מושב השוכן כ 2 ק"מ מדרומה להר, וישנם החושבים כי הוא נקרא על שם שמעון בר- גיורא, ממפקדי המרד נגד רומא.
גאוגרפיה.
ההר נישא לגובה של כ 722 מטרים, וממוקם בתחום שמורת הר גיורא, ששטחה 1.2 קמ"ר . הר גיורא מוקף ואדיות מצפונה לו, ממערב וממזרחה לו- נחל שורק, נחל קטלב ונחל יואל. בדרומו הוא מתחבר באוכף מתון אל שלוחת מטע באזור מבוא ביתר- צור הדסה. הר גיורא מובדל מסביבתו על ידי ערוצים העמוקים של נחל שורק, נחל קטלב ונחל יואל. בלב ההר, על פסגתו, ממוקם קבר השייח' מרזוק, ממנו ניתן לתצפת אל כל מרכז הרי ירושלים. מורדותיו הצפוניים של ההר מצוקיים. השמורה גובלת במערב בכביש 386 ובצפון במסילת הרכבת לירושלים.
הכרזת השמורה.
השמורה הוכרזה בשטח 1140 דונם. תוכנית מי\200, שאושרה בשנת 1979, ייעדה לשמורה עד 224 דונם שלא הוכרזו כלל,במובלעת מצפון לשמורה המוכרזת – בין כביש 386, מסילת הרכבת והשמורה. השטח מיועד לשמורת טבע גם בתוכניות קק"ל לפארק בגין (מי\879) שאושרה בשנת 2002 . שטח זה הוכרז ביוני 2017. דרך מסומנת אדום 9330 יוצאת מאזור מבוא ביתר וגובלת בשמורה, מדרך זו (9330) מסתעף שביל רגלי (9433) המגיע ישר לקבר מרזוק, הממוקם בפסגת ההר.
צמחייה.
על פסגת ההר ומורדותיו הצפוניים, חורש ים תיכוני מפותח וסבוך ובין עציו, בולט מספרת ההר של עצי הקטלב, האלה ארץ ישראלית והאלון המצוי- שמהווים חלק רב מהצמחייה בהר.
מדרום לפסגת ההר נמצא אשור חורש פתוח של אלון מצוי, אלת המסטיק ואורן ירושלים.
קובו-פוטוריזם
קובו-פוטוריזם מכונה גם פוטוריזם רוסי או בודייטסטבו (רוסית: Будетлянство), הוא זרם באמנות המודרנית של תחילת המאה ה-20. תנועת אמנות אוונגרד רוסי אשר הופיעה בעקבות פוטוריזם איטלקי וקוביזם צרפתי.
הגדרה ורקע היסטורי.
קובו-פוטוריזם הוא תנועה מקומית באוונגרד רוסי בציור ובשירה. באמנות חזותית קובו-פוטוריזם מתבסס על חשיבה מחודשת לגבי המצאות ציוריות, קוביזם, פוטוריזם, נאו-פרימיטיביזם רוסי.
פוטוריזם רוסי הוא זרם אמנותי, גמיש בכוונה, שאיחד אמנים רבים בין השנים 1912–1916 בקירוב. קבוצות של פוטוריסטים נוצרו במוסקבה ופטרבורג. אמנים השייכים לתנועה זו הוציאו לאור כתבי עת, ארגנו דיונים ואצרו תערוכות של יצירותיהם. המכנה המשותף להם היה השאיפה לחקור סוגים שונים של ביטויים בשירה, אמנות חזותית, מוזיקה ותיאטרון, בזמן שהתנפצו הפרדות ברורות בין התחומים הללו.
בין התערוכות שבהן הוצגו יצירותיהם של אמנים קובו-פוטוריסטים, ניתן לציין: "מטרה" (בשנת 1913), "Трамвай В" (ב-1915) ותערוכה "0,10" שהתקיימה בדצמבר-ינואר 1915–1916 בפטרוגרד
מאפיינים סגנוניים.
ציוריהם של אמנים קובו-פוטוריסטים מזכירים בסגנונם את אלה של הצייר הצרפתי פרנאן לז'ה. הם מתאפיינים בקומפוזיציות מופשטות למחצה, שמורכבות מצורות שונות, כגון קונוסים, גלילים, נורות, צורות שמזכירות מעטפת נפחית חלולה. ניכרים בהם צבעונית עזה וברק מתכתי, כביטוי למעבר בין קצב טבעי לקצב מכני של עולם המכונות.
מבקרי האמנות כינו את עבודותיהם של אמנים השייכים לזרם הפוטוריסטי "ריאליזם לא מובן וחסר משמעות", מפני שמודגש בהן חוסר ההיגיון ואבסורד של הקומפוזיציות. הצייר הרוסי מזרם זה, קזימיר מלביץ', ציין כי אחד המאפיינים המובהקים של הפוטוריזם הרוסי הוא אי-הגיון של יצירות פוטוריסטיות, המבדיל בינן לבין אלה של אמנים מערב-אירופאים, למשל ביצירתו "פרה וכינור". יצירות לא הגיוניות המעבדות את האסתטיקה של האבסורד. בשלב מאוחר יותר אסתטיקה זו היוותה בסיס לזרמים אחרים באמנות האירופאית שהמשיכו את בקו זה, דאדאיזם וסוריאליזם.
סגנון הציור הרוסי משלב תכונות של שני זרמים באמנות אירופאית: צורות מקוטעות ותיאור התנועה. קובו-פוטוריזם מתאפיין בפירוק הצורות, שינוי קווי מתאר, ערבוב או עקירה של נקודות מבט שונות, חיתוכים של משטחים בחלל, ניגודיות של מרקם וצבע. כמו כן, שימוש בחומרים זרים על הבד, כמו דפי עיתונים, טפטים ואפילו חפצים קטנים, בסגנון הקוביזם הסינתטי בפריז.
אמנים קובו-פוטוריסטים הדגישו את המרכיבים הפורמליים של יצירותיהם, התעניינו במתאם של צבע, קו, צורה. הם התמקדו בערך הפנימי של הציור כצורת האמנות, שלא לגמרי תלויה בסיפור הציורי.
רעיונות עיקריים.
פוטוריזם רוסי דחה שיטות אמנות מסורתיות והציע מילון מושגים חדש לחוויה מודרנית באמנות החזותית והשפתית.
במניפסט "סטירת לחי בטעם הציבורי" שפרסמו ולדימיר מאיאקובסקי ואחרים בשנת 1912, טענו "רק אנו הפנים של זמננו" והדגישו את זכותם "לשנוא את השפה שהייתה קיימת לפניהם".
הם חיבקו והעריצו סמלים של החדש: מדע, טכנולוגיה, המצאה ומהירות. כל אלה היו סמלים של מודרניות, וגם של רוסיה חדשה, המזנקת מהעבר החקלאי למהפכה תעשייתית ופוליטית.
למרות שלילת העבר, פוטוריסטים רוסיים העריכו את המורשת המסורתית הרוסית, כולל היבטים של חיי העם ודת. הם ציירו מתוך מכלול רחב של צורות אמנות רוסית "פרימיטיביות" איקונות ותחריטים, פיסול פגאני עתיק, אמנות עממית ותלבושות אותם תרגמו לצבע טהור וצורות מופשטות.
שמות האמנים השייכים לזרם.
שמות האמנים השייכים לזרם, כפי שפורסם במאגר אוקספורד ארט אונליין(אנ')
אלכסנדר ארכיפנקו
לובוב פופובה
קזימיר מלביץ'
אולגה רוזנובה
איוואן פוני
איוון קליון
נטליה גונצ'רובה
אלכסנדר בוגומזוב
אלכסנדרה אקסטר
מיכאיל לאריאונוב
סוניה טרק
ולדימיר ברנוב-רוסינה
הסכסוך האיראני-ישראלי
הסכסוך האיראני-ישראלי הוא מאבק אזורי בין איראן לבין ישראל, שמהצד האיראני אופיין עד לתחילת 2018 בלוחמת שליחים ומצד ישראל אופיין בלוחמת צללים. קדם לסכסוך שיתוף פעולה בין ישראל לאיראן תחת שלטון השאה. הסכסוך החל ב-1979 עם המהפכה האסלאמית באיראן והפלת שלטון השאה, אז התגבשה התנגדות פוליטית ודתית של שלטון האייתולות באיראן לעצם קיומה של ישראל, התנגדות זו ביקשה לשרת את המאבק האיראני להשפעה אזורית על חשבון ההשפעה האזורית של ישראל ועל חשבון ענייניה.