שאר המנהלים המוזיקליים של התזמורת כוללים את דזירה דפו (1943–1947), ארטור רודז'ינסקי
(1947 - 1948), רפאל קובליק (1950–1953), פריץ ריינר (1953 - 1963), ז'אן מרטינו (1963 - 1969), גאורג שולטי (1969 - 1991), דניאל בארנבוים (1991 - 2006) וברנרד הייטינק (2006 - 2010). המנהל המוזיקלי הנוכחי של התזמורת מאז שנת 2010 הוא ריקרדו מוטי.
מעון הקיץ של התזמורת הוא פסטיבל רוויניה, המתקיים מדי שנה בהיילנד פארק, אילינוי. התזמורת מנגנת שם כל קיץ מאז 1906, שהייתה שנתו השלישית של הפסטיבל. מנצחים רבים הופיעו לראשונה עם תזמורת שיקגו ברוויניה, ואחדים המשיכו עמה וקיבלו תואר "מנהל אמנותי" (או מנצח אורח ראשי לעונת הקיץ) ברוויניה. משנת 2005 ג'יימס קונלון הוא המחזיק בתואר המנהל המוזיקלי של רוויניה.
לתזמורת היו גם לא מעט מנצחים אורחים ידועי שם, ביניהם ריכרד שטראוס, קאמי סן-סנס, אדוארד אלגר, סייג'י אוזאווה, ג'יימס לוויין, ליאונרד סלטקין, אנדרה פרווין, מייקל טילסון תומאס, ליאונרד ברנשטיין, לאופולד סטוקובסקי, מורטון גולד, אריך ליינסדורף, וולטר הנדי, יוג'ין אורמנדי, גיאורג סל ושארל מינש. רבים מאורחים אלה גם הקליטו עם התזמורת.
יש גם "מנצחים אורחים ראשיים" נבחרים, קרלו מריה ג'וליני בסוף שנות ה-60' וראשית ה-70', וקלאודיו אבאדו, שהחליף את ג'וליני במשרה זו. מאז שנת 1995 פייר בולז הוא מנצח אורח ראשי.
תזמורת שיקגו הקליטה יותר מ-900 תקליטים, שזכו במספר מרשים של פרסים.
התזמורת האזרחית של שיקגו.
התזמורת האזרחית של שיקגו (באנגלית: Civic Orchestra of Chicago) היא התזמורת המכינה הראשונה בארצות הברית הקשורה בתזמורת סימפונית חשובה, התזמורת נוסדה בשנת 1919 על ידי פרדריק סטוק ומטרתה היא לגייס מוזיקאים קדם-מקצועיים ולהכשיר אותם להיות נגני תזמורת ברמה גבוהה. בוגרים רבים המשיכו לנגינה בתזמורת הסימפונית של שיקגו או בתזמורות חשובות אחרות.
התזמורת האזרחית מופיעה בשישה קונצרטים תזמורתיים ובסדרה קאמרית מדי שנה במרכז הסימפוני ובאולמות אחרים באזור שיקגו, כולם פתוחים לקהל ללא תשלום.
מנצח התזמורת האזרחית הוא המנצח האמריקאי קן-דייוויד מאזור.
ואלי (תואר שלטוני)
וָאלִי (בערבית: وَالِي (وَالٍ); בטורקית: Vali) מילה שמשמעותה מושל או נציב.
הוואלי היה תואר אדמיניסטרטיבי באימפריה המוסלמית ובאימפריה העות'מאנית. זהו היה תוארו של מושל על מחוז שהיה היחידה השלטונית הגדולה ביותר, הנקרא בערבית וילאיה (وِلايَة), ובטורקית היה קרוי איילט (Eyalet; בטורקית עות'מאנית: ايالت) עד 1864, ואחר-כך כונה וילאייט (Vilâyet), כגון איילט סוריה (הכולל את דרום סוריה, ארץ ישראל, ירדן ולבנון של ימינו) או איילט מצרים. מושלים עות'מאנים היו תחת פיקוחו הישיר של "השער הנשגב" - הממשל המרכזי שבאיסטנבול, ולרוב היו קצינים צבאיים בדרגת פאשה.
ואלי מפורסם היה מוחמד עלי (1805-1840) במצרים. הוא התחיל את דרכו כקצין מצטיין ממוצא אלבני, שהובא על ידי העות'מאנים כחייל. אחר כך, צבר כוח פוליטי, מרד בהם, והקים שלטון עצמאי מטעמו בקהיר ב-1805. לאחר מכן, פתח במסעות כיבושים נגד העות'מאנים שבוצעו גם על ידי בנו, אבראהים פאשא, בשנות ה-30 של המאה ה-19.
פיפל
פיפל (מאנגלית: People, בתרגום חופשי: אנשים) הוא שבועון אמריקאי, שעוסק בסלבריטאים ובחדשות של תרבות פופולרית. המגזין הוא בבעלות חברת טיים וורנר.
על כריכת המהדורה הראשונה של "פיפל", אשר פורסמה ב-4 במרץ 1974, הופיע דיוקנה של השחקנית מיה פארו, וזאת בעקבות הופעתה בסרט גטסבי הגדול. כל שנה יש לפיפל שלושה פרסומים מיוחדים: "50 האנשים הכי יפים בעולם", "המלבישן הגרוע ביותר" ו"הגבר הכי סקסי בעולם".
ב-1997, החל המגזין להוציא מגזין לנערים שנקרא פיפל נערים.
משום שיש באוסטרליה מגזין גברים אחר שנקרא בשם פיפל, המגזין יוצא תחת השם WHO.
בישראל נעשה ניסיון להוצא שבועון במתכונת דומה, בשם "אנשים", בתחילת שנות ה-80.
ביצה (סביבה טבעית)
בִּיצָה היא שטח של אדמה הנוטה להיות מכוסה מים רדודים במרבית ימות השנה, כאשר מצויים בו איים של אזורים יבשים יותר. כמו כן, שטח שקרקעיתו רוויה במים עומדים, יכול אף הוא להיקרא ביצה.
הביצה מתאפיינת במים עומדים או מים הנעים באיטיות רבה. המים עשירים בטאנין בשל ריקבונם של הצמחים בביצה, מה שמעניק להם, לעיתים, צבע חום (כמו זה של תה, שצבעו נגרם גם הוא מטאנין הנפלט מעלי התה).
הביצה נבדלת מאגם בכך שמימיה רדודים יחסית, ורק לעיתים רחוקות הם עמוקים מגובה אדם, ולרוב עומקם פחות ממטר. רוב סוגי הביצות הם בעלי מעבר הדרגתי מאוד בין יבשה למים (עם דרגות משתנות של בוציות בין השניים), להבדיל מהחוף הברור של ימים, אגמים ונהרות רבים.
סוגי ביצות.
"ביצה" משמשת כמילה עברית יחידה העשויה לתאר ארבע עד שבע סביבות מחיה. להלן ארבע הסביבות העיקריות, אליהן יכול להתייחס המונח:
בריכת מים עומדים (Pond).
אגם קטן של מים, שגדותיו, לרוב, מכוסות בצמחייה עשבונית (ראו בפרק צמחייה) ולרוב, גם מעוצה. היא לרוב לא נחשבת לביצה אמיתית, אך יכולה להוות חוליית מעבר. ישנו דמיון אקולוגי וחיצוני רב בין בריכה ביצתית לביצה והתרגום של המונח האנגלי הוא לעיתים "ביצה".
בריכה שכזאת יכולה להיווצר מעצמה, או כבריכת נוי מלאכותית, לצורך דיג, או נוי. הזרמת שפכים יוצרת לעיתים, גם כן, בריכות ביצתיות כאלה (מאות בישראל). בשונה מסוגי הביצות האחרים, בריכת מים עומדים היא לרוב בעלת גבול חד למדי בין אדמה למים, אך מציגה את הפאונה והפלורה הביצתיים. בריכה שכזאת יכולה להיווצר באופן טבעי, ככל שחומר אורגני מפורק למחצה (עשב מת, המתפרק לאט במים עומדים, עקב החומציות שלהם) נערם בקרקעיתו של אגם קטן, או כאשר צמחיית גדות שופעת מפרידה את הבריכה מגוף מים גדול יותר, אליו הייתה מחוברת. בריכת מים עומדים יכולה להפוך, בתהליך של סוקצסיה אטית, לביצת כבול או ביצה מיוערת. במונח pond נכללות גם בריכות חבצלת המים, מהסוג שמנצלות את יופיים של צמחי ביצה ונפוצות בגנים ציבוריים, ארמונות ואחוזות ברחבי העולם (גם בישראל. למשל, בגן מאיר, אשר בתל אביב). סוג כזה של בריכה יכול להיחשב כ"ביצה מבויתת".
ביצה מיוערת (Swamp).
Swamp הוא המונח המדויק לביצה המיוערת, אך לעיתים משמש גם להגדרת ביצות באופן כללי. סוג כזה של סביבה מצוי באזורים ממוזגים וקרים של העולם (אלה המקיימים יער נשיר ויער מחטני) וכן ביערות גשם. מסיבות מובנות, ביצות מיוערות נדירות בחגורות היותר יבשות של העולם (כדוגמת ישראל). סוג זה מתאפיין בשטח ניכר (מאות מטר מרובע עד אלפי קילומטר מרובע), המוצף במים כל השנה ומוצל על ידי עצים הצומחים מתוך המים. המים בביצה כזאת הם בעלי קרקעית בלתי אחידה ומקיימים אזורים עמוקים למדי וביניהם איים. עקב אפלוליותם, סגנון הספרות הקרוי גותיקה דרומית משתמש לעיתים בביצות הנרחבות של דרום-מזרח ארצות הברית כברקע לעלילותיו.
הביצות המיוערות הן דינמיות ויכולות לסגת עם השנים ולפנות את מקומן ליער, או להתפשט ולתפוס מקומות חדשים, לגלות איים ולהציף אחרים. ארצות הברית ורוסיה יכולות להיחשב "מעצמות" גם בתחום כמות הביצות המיוערות שבהן.
ביצת עשב (Marsh).
אזורים אלה מהווים את מרבית שטחי הביצות בעולם. הם נוצרים כאשר שטח גדול ומישורי מוצף, לרוב, עקב יציאתו של נהר מאפיקו (נהר, הזורם באפיק עמוק, יכול להגיע לשטח בו הוא יתפרש ויתפצל לזרם מאוד רדוד, אטי ורחב). במקומות אלה, לרוב, יש זרימה, אך היא מאוד אטית ובלתי מורגשת. סביבת חיות כזו מאופיינת בצמחייה עשבונית צפופה וגבוהה, המכסה את רוב שטח הביצה, ולא רק את גדותיה. שפכי נהרות (במיוחד שפכי דלתה) הם מקומות ההמצאות העיקריים של אזור זה. ביצת עשב יכולה להתפרש כמה קילומטרים מכל צד של הדלתא ובתוך הדלתא עצמה. לפנים, בזמן קיומו של אגם החולה, עד ייבושו בשנות החמישים, היה בצדו הצפוני אזור ביצות כזה. ביצות כאלה, של קנים וסוף, מצויות באזורים רבים מאוד של העולם. האוורגליידס בצפון אמריקה, הקמארג באירופה, דלתת האוקוונגו באפריקה והפנטנל בדרום אמריקה הם מביצות העשב הגדולות והמפורסמות בעולם.
ביצת כבול (Bog).
ביצה זו היא סוג נדיר יותר, המקורב לביצת העשב. אזור מחיה כזה, המתחיל כביצת עשב רגילה, אוסף לתוכו שיירים רבים של חומר אורגני מפורק למחצה. שיירים אלה חוסמים לבסוף את הזרימה בקטע מהביצה והופכים אותה לביצת כבול. המים בביצת הכבול הופכים לחומציים, עקב תהליכי הפירוק האנאירוביים של החומר האורגני המת. באין אפשרות של ניקוז, חומציות המים ממשיכה לעלות, עד שהם הופכים לבלתי מתאימים לקיומם של רוב סוגי חיידקי הריקבון. במצב כזה, החומר הצמחי ממשיך להיערם בלא אפשרות להירקב במהירות, ובמקום זה הוא מתפרק באטיות גדולה, ותוך כדי התפחמות הוא הופך לכבול (באנגלית: Peat). הכבול (שהוא האדמה השחורה שבתוספת קלקר משמשת למילוי עציצים), הוא סוג קרקע אוורירי ורך, בעל יכולת בעירה מאוד גבוהה (אדמת כבול היא אחת הקרקעות היחידות שבוערות). במשך אלפי שנים, כרו אנשים כבול לשם הסקה. עומקו של הכבול יכול להגיע לעשרות מטרים, והוא סיפק חומר בעירה לאנשים במשך דורות רבים. בחלוף מיליוני שנים, מתאבן הכבול והופך לפחם אבן. בנוסף לכך, ביצת כבול גם פולטת גז טבעי, אשר נדלק לעיתים בסילונים כחולים קטנים המכונים "אורות ביצה". תכונה זו של ביצת הכבול, רקמה סביבה אגדות רבות.