עוד באותה השנה בעת מלחמת האזרחים בלוב (2011) הזהיר העיתון הרשמי של ממשלת סין את מדינות המערב ודרש מהם לתת לאו"ם להוביל את תהליכי השיקום של המדינה ללא השפעה חיצונית, דבר זה נבע מהעובדה שבלוב יש אינטרסים כלכליים רבים לסין, והיא דואגת לכך שהם יהרסו או יגרם להם נזק. לסין יש פרויקטים רבים בלוב בעקבות יוזמת חגורה אחת, דרך אחת.
מקרה נוסף שמעיד על חוסר העצמאות של התקשורת בסין והזיקה הרבה שלה לממשלה התבטא בפרסום סיני שהתפרסם במאי 2017, בפרסום נכתב כי המודיעין הסיני עצר או החליט להוציא להורג כ-20 סוכנים שפעלו מטעם הCIA ופעלו בשטח הרפובליקה העממית של סין, התקשורת הסינית והעיתון בפרט שפרסם את המקרה הגדירו אותו כ"ניצחון מוחץ" לעם הסיני.
מלבד העיתונאות המודפסת גם הרדיו הבינלאומי של סין שמתייחס לטאיוואן כחלק מהרפבוליקה העממית של סין ומתנגד בפרהסיה לעצמאות של טאיוואן.
בקוריאה הצפונית.
בקוריאה הצפונית, מדינה בעלת משטר חד-מפלגתי (המפלגה החוקית היחידה היא מפלגת הפועלים של קוריאה הצפונית שפועלת לפי אידאולוגיית ג'וצ'ה שפיתח קים איל-סונג, שליטה הראשון של המדינה) מרבה העיתונות לתפקד כשופר של הממשל, כך למשל אחרי סופת טייפון שפגעה בחופה המזרחי של המדינה באוגוסט 2020 עיתון שנמצא בבעלותה של מפלגת הפועלים האשים הרשויות בעיר החוף וונאן בכך שהן לא נערכו כראוי לטייפון מייסא ואף האשימו אותן ב"גישה לא אחראית" וזאת לאחר שהמנהיג קים ג'ונג און הורה ל-12 אלף מחברי המפלגה להשתתף במאמצי השיקום במקביל להדחת בכיר באחד מהרשויות המקומיות באזור האסון.
אירוע נוסף שציין את הזיקה המובהקת בין העיתונאות הצפון קוריאנית לממשל הצפון קוריאני היה לאחר ששני מפציצים אמריקניים חלפו בשמי קוריאה הדרומית בזמן שתרגלו יכולות תקיפה בתרגיל שהיה בהשתתפותם של מטוסי קרב דרום קוריאניים, לאירוע התייחס העיתון רודונג שהאשים את ארצות הברית ב"פרובוקציות צבאיות חסרות אחריות".
בתקשורת במדינות ערב.
בעקבות היותה של התקשורת במדינות ערב לא עצמאית ברובה הגדול, רוב כלי התקשורת מואשמים על ידי גורמי אופוזיציה כ"שופר התעמולה" של ההמשל, דבר זה מתבטא בהתחנפות לשליטי המדינות (במרבית מדינות ערב יש חוקים האוסרים העברת ביקורת על השליט), ושימוש כשופר לשליט המדינה וממשלו.
מלבד שידורי חדשות, מוזיקה ותכנים נוספים, היו ממשלות שניצלו את הרדיו גם כבמה להטפה דתית (דעוה) בכך שהם ניצלו את פלטפורמת הרדיו כתחליף למינבר (במת הדרשן במסגד), מתוך מוּדעוּת לכוחה ההולך וגדל של התקשורת והחשיפה הציבורית הרחבה שבאה איתה, כך הצליחו אותם מטיפים להעביר את מסריהם לתפוצה רחבה יותר של אנשים, בעוד הרדיו (ולאחר מכן - הטלוויזיה, המרשתת ואמצעים נוספים) הפכו לאמצעים מודרניים שמשמשים את הדרשן (ח'טיב) והמטיף (דאעיה).
סוריה.
כך למשל הביטאון "תשרין" ואנשיו תומכים ללא סייג בעמדות הממשל הסורי, ותוקפים את מתנגדיו של נשיא סוריה, בשאר אל אסד. כך למשל היה כאשר ראש ממשלת ישראל, אהוד אולמרט במהלך שיחות ישראל-סוריה הסכים לנסיגה מהגולן תמורת שלום וחרף התקדמות השיחה העורך הראשי של העיתון, עיסאם דארי כתב מאמר בו כתב כי "העולם כולו מבין כי ישראל קוראת למלחמה ואויבת של השלום", דבר דומה באותו הנושא הייתה לאחר ועידת אנאפוליס לאחר שמספר מאמרים בעיתון התייחסו לוועדה וכתבו עליה "ההזדמנות האחרונה בפני הממשל האמריקני להפגין את כנות כוונותיו ולשפר את תדמיתו בפני האזרח הערבי".
דוגמה נוספה שקשורה ליחסי ישראל-סוריה הייתה ביום הנכסה של 2011 כאשר הפגינו מאות סורים (ממוצא פלסטיני) ברמת הגולן ואף ניסו לפרוץ את גדר הגבול שבין ישראל לסוריה ובעקבות כך התרחש עימות בין המפגינים לכוחות צה"ל, העיתון התייחס לאירוע וכתב אליו "מה שקרה שלשום בגולן הכבוש אינו אלא הקדמה לסחף גדול יותר של המונים, שאין להם גבול בדרך לשחרור ולשיבה".
מצרים.
במצרים, שבה הוקמה כבר בשנות ה-20 תחנת רדיו מסחרית ראשונה, אשר עליה קיבלה חברת מרקוני זיכיון שידור בשנת 1934. בשנת 1947 הולאם הרדיו המצרי והפך למונופול בידי השלטון. תחת שלטון "הקצינים החופשיים" שהיה בהנהגתו של גמאל עבד אל נאצר ובכך הפך הרדיו כלי להפצת האידאולוגיה של נאצר "נאצריזם".
במצרים אחד העיתונים הנפוצים ביותר הם העיתון היומי "אל-אהראם". במשך שנים רבות כונו העיתון ועורכו, מוחמד חסנין הייכל, באמצעי התקשורת הישראליים "שופרו של נאצר".
אחד מהמקרים הבולטים שהעיתון שימש ככלי תעמולה של המשטר היה בעת חידוש המשא המתן בין ישראל לפלסטינים בסוף 2010 באחת מהשיחות הישראליות שהיו בהשתתפותם של נשיא מצרים, חוסני מובארכ, נשיא הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו וכן נשיא ארצות הברית, ברק אובמה התפרסמה בעיתון תמונה מזויפת של המנהיגים בתמונה נראה מובארכ, מוביל את מנהיגי המדינות וזאת על מנת להמחיש את המעורבות שלו בשיחות, עם זאת בתמונה האמיתית נראה אובמה מוביל את מנהיגי המדינות, העיתון נחשב על ידי רבים כשופר של הממשל במצרים, אחד מהמתנגדים והפעילים הבולטים שפועלים כנגד הפצתו של העיתון היה פעיל זכויות האדם המצרי הישאם קאסם שאמר "כי אלו שהציבו את התמונה המעובדת באתר האינטרנט ככל הנראה התכוונו להתחנף לנשיא ולרצות אותו, באופן המזכיר את העיתונות הסובייטית ובהמשך גם ציין כי לדעתו פרסום התמונה "גרם ליותר נזק מאשר תועלת".
הרשות הפלסטינית.
גם ברשות הפלסטינית, שהנשיא שלה הוא מחמוד עבאס, קיימים שופרים שמשמשים את הממשל ככלי תעמולתי עם הטיה פוליטית, כך למשל העיתון אל-איאם שנחשב לתומך עקבי של תנועת הפת"ח.
ערב הסעודית.
אחד מהמקרים הבולטים ביותר של שופר ממשלתי הוא היומון א-שרק אל-אווסט שנפוץ בניו יורק, קזבלנקה, קהיר, ריאד, ג'דה, דמאם, מדינה, דובאי, בגדאד, ביירות ובמקומות נוספים בחבי העולם. בעקבות היותו של העיתון בבעלותם של משפחת המלוכה הסעודית מאמרי העיתון תואמים את עמדות הממשל הסעודי, אחד מהמאמרים היו כאשר העיתון הצהיר שלדעתו נגמר הסכסוך ישראלי-ערבי, אלא יש רק סכסוך ישראלי-טורקי-איראני ואף הרחיב ואמר כי אם ישראל תרצה עשות עסקה גדולה עם הערבים היא יכולה לעשות זאת, כותב המאמר מאמון פנדי ציין את המועברות של טורקיה וקטאר בסכסוך הישראלי-פלסטיני בעזרת תמיכת בחמאס והאחים המוסלמים (טענה דומה טוען הממשל הסעודי מספר שנים) ומוסיף כי לסעודיה יש את הכוח לתווך ביוזמה בין ישראל לפלסטינים.
תחושת פעלנות יוזמת
תחושת פַּעֲלָנוּת יוֹזֶמֶת או תחושת סוכנות לעיתים נקראת גם תחושת שליטה (באנגלית: Sense of agency; בראשי תיבות: SA או SoA) היא התחושה שאנחנו גורמים למשהו לקרות. החוויה של שליטה בפעולות המוטוריות שלנו, ודרכם בהתרחשות אירועים חיצוניים.
תחושת הפעלנות עומדת בבסיס מאפיינים רבים של חברות אנושיות. לדוגמה בעולם המשפט הבסיס לאחריות משפטית מבוסס על אחריות לפעולה, ואנשים שלא שולטים במעשיהם במקרים רבים לא יועמדו לדין. בנוסף, הטכנולוגיה בחברה המודרנית יצרה אפשרות להרחבת תחושת הפעלנות, תחושה שחשובה במיוחד בקבלת החלטות ובנשיאת עול האחריות בהקשרים צבאיים ומדיניים. מושג הפעלנות היוזמת חל לא רק על הסביבה המיידית הסובבת את האדם אלא על סביבות נרחבות יותר. פעולות באזור מסוים בעולם יכולות להשפיע על סביבות באזור מרוחק מאות קילומטרים, ואף על סביבות וירטואליות. בהקשרים בריאותיים, מחקר אפדימיולוגי רחב היקף מצא כי ליכולת לחוש פעלנות יוזמת יש השפעה מרכזית על הבריאות. פגיעה בתחושת הפעלנות גורמת לירידה באיכות החיים.
הגדרה פורמלית.
הרבה מפעולותינו, אך לא כולן, מלוות בחוויה סובייקטיבית המשתנה בתוכנה ובמידת הבולטות שלה. חוויה זו יכולה לכלול את הכוונה לפעול, לבחור התנהגות על פני התנהגויות אחרות או גרימת התחלתה או הפעלתה של פעולה מסוימת. סוגים אלו של חוויה הן ביסודן קוגניטיביות, וקשורות להכנת פעולה באונות המצחיות ולפקודה המוציאה התנהגות מוטורית לפועל באזור המוטורי העיקרי. חוויות אלו הן חוויות המסווגות כ'מרכזיות'. חוויות הקשורות למידע המגיע מרצפטורים המשתייכים למערכת הסומטוסנסורית מוסרים מידע למוח על כך שתנועה אכן התרחשה. חוויות אלו מסווגות כחוויות פרפריאליות.
תנועות לא רצוניות המתרחשות כתוצאה מרפלקסים או גירויים מוחיים, לרוב יוצרות חוויות פריפריאליות, אך לא מרכזיות. תנועות שכאלו לעולם לא מלוות בתחושת בתחושת פעלנות יוזמת. אם כי הן כן מלוות בתחושת בעלות (Sense of Ownership) - התחושה שאובייקט מסוים, כמו חלק גוף או מצב מנטלי, שייכות לי - לעצמי. תחושת ה'שלי'ות (Mine-ness).
תחושת הפעלנות מצריכה שלב נוסף, לא רק שיוך הפעולה לעצמי, דהיינו 'הגוף שלי זז' אלא גם את החוויה של שליטה רצונית על תנועה זו של הגוף - אני הוא מקור הפעולה. בעצם מדובר פה בבעלות על הפקודה הרצונית עצמה.
פעלנות יוזמת ושנאת אי שוויון.
קבלת החלטה מושפעת מכמה מניעים שונים כמו: שנאת סיכון, מקסום התועלת של כלל המושפעים מההחלטה, הרצון להרוויח עבור עצמי וכדומה. אחד ממניעים אלו הוא הרצון להימנע מתוצאות לא שוויוניות בין מושפעי ההחלטה. לעיתים המניעים עלולים להתנגש זה בזה, למשל בסיטואציה בה כדי ליצור רווח כללי יותר גדול יש צורך לבצע החלטה שתוצאותיה לא שוויוניות.