לשינויים הפוליטיים הגדולים שהתרחשו לאחר הפשרה הייתה השפעה עמוקה גם על היהדות, שכן ב-25 בנובמבר 1867, נחקק חוק מספר 17 לשנת 1867. הוא כלל שני משפטים קצרים בלבד: "התושבים היהודיים של המדינה רשאים לממש את כל הזכויות האזרחיות והפוליטיות כמו התושבים הנוצרים" והשני "כל חוק, מנהג או תקנה שאומרים את ההפך מבוטלים בזאת". שוויון משפטי ופוליטי מלא, אך לא דתי, הוביל לדיונים פנימיים רציניים, שהביאו בשנת 1868 לניתוק. ב-10 בדצמבר כונס באולם ההעירייה של פשט הקונגרס היהודי הלאומי שנמשך עד 23 בפברואר 1869. במקום לקבוע כיוון מאוחד וחדש ליהדות הונגריה, פרשו האורתודוקסים מכלל היהודים עקב חששם משליטת הנאולוגים בארגון המייצג החדש. בדצמבר הקימו האורתודוקסים ארגון קהילות נפרד. קהילות שונות ומשונות, שסירבו להצטרף לארגונים הגדולים ושמרו על עצמאותן, כונו "סטטוס קוו אנטה." כמעט כל יהודי הונגריה, אורתודוקסים כנאולוגים, ראו ביהדותם דת והזדהו באופן מוחלט עם הלאומיות ההונגרית.
הקהילה לא הושפעה באופן חמור מהקרע (ששטף את רחבי המדינה), מכיוון שהרוב המכריע היה בעד ניאולוגיה, כפי שהיו גם ברחבי הונגריה. הקהילה האורתודוקסית בבודפשט נוסדה בשנת 1870, וכך גם רוב הקהילות האורתודוקסיות ברחבי הונגריה. מכאן ואילך הם פעלו באופן עצמאי לחלוטין מהקהילה היהודית של פשט, ומרכזם הפך בית הכנסת בבית אורצי, שפעל מאז 1796.
באקלים הפוליטי החדש, ה-PIH החלה לפרוח במקביל להונגריה עצמה כחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, כמעט בכל שנה נבנו ונמסרו יותר ויותר בתי כנסת, בתי חולים, מוסדות סוציאליים או אחרים (למשל ספריות, בתי ספר וכו') עבור היהודים או מתרומות של יהודים לכולם ברחבי הונגריה, כך היה גם בבודפשט. בשנת 1867 נפתח בית היתומים לבנים ולבנות יהודים, בשנת 1869 נפתח בית הספר היסודי (Elemi), חטיבת הביניים (Polgári) והגימנסיה היהודית לבנים ולבנות. בשנת 1874 רב שמואל לייב בריל מונה לנשיא הקהילה. בשנת 1877 האוניברסיטה היהודית הרבנית: בית המדרש לרבנים בבודפשט, שבעקבות הניאולוגיה התרחק לחלוטין מהמגמה האורתודוקסית ומהשקפת עולמה. השפה העיקרית הפכה להונגרית. המכון הלאומי לחרשים-אילמים יהודים (Izraelita Siketnémák Budapesti Országos Intézete) נפתח בשנת 1887, "בית החולים של הקהילה היהוגית של פשט ברחוב סבולץ'" (Pesti Izraelita Hitközség Szabolcs Utcai Kórháza) שנקרא היום המרכז הרפואי הלאומי נפתח לכולם בשנת 1889, בית האבות של החברה קדישא (Chevra Kadisa Aggok Menháza) נפתח בשנת 1893 ובשנת 1897 "בית החולים לילדים ברחוב האש", שהיה פתוח לכל. המכון לעיוורים יהודים, (Zsidó Vakok Intézete) שנקרא היום בשם אחר, שנבנה מכספי הקהילה, פתח את שעריו בשנת 1908, והוא המתין למשתכניו ללא קשר להשתיכותם הדתית. בשנת 1911 נפתח "הבית לנשים וליולדות" וב-1911 גם "בית החולים היהודי לצדקה" וכן אינספור מוסדות אחרים בכל הגדלים.
בינתיים, בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19, הושקה גם תנועה להשגת השוויון הדתי שטרם הושג, שהתממש בשנת 1896; באותה עת הפכה הדת היהודית לדת שווה, מוכרת על ידי המדינה, מוגנת וכשווה לכל הזרמים הנוצריים העיקריים.
בלימה, עצירה ובנייה מחדש.
מלחמת העולם הראשונה עצרה את ההתפתחות הזו. לאורך כל הדרך תמכה PIH באופן פעיל בצבא, הן מבחינה כלכלית והן מבחינת הגיוס בקרב היהודים וגם מבחינות אחרות. סוף המלחמה היה מכה קשה לא פחות עבורם. מכיוון שכל נכסיהם היו באג"ח צבאיות, הקריסה הביאה גם לפשיטת רגל כלכלית של הקהילה, שהוחמרה על ידי מהפכת החרציות והמדיניות האנטי בורגנית של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית ואחר כך המשטר החדש האנטישמי שבא בעקבותיה. פרנץ סיקיי שהיה שר הדתות והחינוך הציבורי קודם לכן בממשלת הונגריה (1910) הועמד בראש הקהילה הגדולה בעולם באותה תקופה, ואחרי מותו בשנת 1921, שאנדור לדרר. אחריו הגיע אלדאר קסאב. בהנהגתם הם הצליחו למחזר ולמגר את חובות הקהילה ותחת קסאב הצליחו לצאת שוב למסלול התפתחות. בשנת 1923 ניתן היה לחנוך מוסד חדש: "הגימנסיה היהודית לבנים ולבנות של הקהילה היהודית בפשט". בתוך הקהילה התקיים דיון רציני בזמן זה האם היהדות צריכה פוליטיזציה אחידה או לא.
על פ הלקסיקון יהודי הונגרי, בשנת 1929 אוכלוסיית קהילת פשט מנתה כ-250,000 (המספר לא כולל את הקהילה האורתודוקסית שמנתה כ־50,000 ולא את אנשי הסטטוס קוו-אנטה). מתוך 250,000 הניאולוגים, כ 57,000 שילמו מיסי קהילה. באותה תקופה, כרבע מאוכלוסיית פשט היו יהודים. ראש העיר של וינה האנטישמי הידוע לשימצה קרל לוגר קרא לבודפשט יודהפשט.
בשנת 1929, תוך שימוש בכספו ובהשפעתו, הפך שאמו שטרן לראש הקהל של PIH, וגרם לסערה רבה בחייה הפנימיים. שטרן שמר על תפקידו עד סוף מלחמת העולם השנייה, הקהילה חדלה מלהתקיים לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה והוחלפה על ידי הגרמנים ב"מועצת יהודים" (יודנראט) בסגנון נאצי, גם מועצת היהודים הונהגה על ידי שטרן.
הנומרוס קלאוזוס, החוקים האנטי יהודיים אחריו (החוק היהודי הראשון בשנת 1938, החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) ולבסוף השואה הרסו והשמידו בהדרגה כמעט את כל קהילות יהדות הונגריה, כולל גם את זו בבודפשט.
כתוצאה מהאירועים, היהודים בבודפשט הצליחו לשרוד יותר בהשוואה לקהילות האחרות והצליחו לבנות מחדש את הקהילה היהודית של פשט כמעט מיד לאחר המלחמה בשנת 1945, אך היא התקיימה בצורתה הישנה רק עד 1950. באותה תקופה, הכוח הקומוניסטי איחד אותה עם הקהילה היהודית של בודה והקהילה היהודית של אובודה בשם "הקהילה היהודית של בודפשט", ואז העמיד אותה תחת פיקוח ממלכתי צמוד.
שיקום השרידים.
המנהיג האחרון של ה-PIH היה לאיוש שטקלר (Stöckler Lajos ), שהיה פרנס הקהילה מאז הארגון מחדש של 1945 ועד לפירוקה בשנת 1950. שטקלר, יחד עם מיקשה דומונקוש ולאסלו בנדק, הרופא הראשי של בית החולים ברחוב סאבולץ', הואשמו בשנת 1953 בהריגתו של ראול ולנברג, אולם לא ניתן היה לקיים את משפט הראווה עקב השינויים שבאו בעקבות מותו של סטלין.
מוסדות שהוקמו.
המוסדות והארגונים שהוקמו ביוזמת ובכספי (על פי רוב) של הקהילה היהודית של פשט במשך כ-150 שנות קיומה הם רבים מספור. נמנה את העיקריים שבם:
גוסטף סקארסגארד
Lie (בעברית: לשקר) הוא שיר של להקת הפופ והנשמה הדנית לוקאס גרהאם. השיר יצא לאור 27 בספטמבר 2019 על ידי חברות התקליטים קופנהגן רקורדס ו-Then We Take the World. השיר הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הדני. את השיר כתבו דייוויד לברל, ג'ורג' טיזרד, ג'רמי דניאלס, לוקאס פורצ'אמר, ריק פרקהאוס וסטפן פורסט.
קליפ.
הווידאו קליפ לשיר יצא ב-27 בספטמבר 2019. בקליפ מופיעים שני שחקנים שמגלמים זוג לסירוגין (שנפרד וחוזר שוב ושוב). הנער מבחין בחברתו לשעבר ממשיכה בחייה עם בחור אחר, ומתגעגע לימים בהם היו מאושרים יחד. הזיכרונות של המריבות והמזמוזים מופיעים לאורך הסרטון בין הסצנות של המציאות הנוכחית. לקראת סוף הסרטון, הם חזרו להיות ביחד. נכון לנובמבר 2020, הקליפ צבר למעלה מ-13 מיליון צפיות ביוטיוב.
פרנסואה אבו סאלם
פרנסואה אבו סאלם (בערבית: فرانسوا أبو سالم, בצרפתית: François Abou Salem, 2 באוקטובר 1951 - 1 באוקטובר 2011) היה שחקן ובמאי, מייסד התיאטרון הפלסטיני תיאטרון אל-חכוואתי במזרח ירושלים.
ביוגרפיה.
נולד בשם פרנסואה גספאר בעיירה פרובן, שבצרפת, ללורנד גספאר, שהיה כירורג ומשורר ולפרנסין שהייתה מעצבת תפאורות צרפתייה קתולית. אביו נולד למשפחה קתולית דוברת הונגרית בטרנסילבניה שברומניה. במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרף לצבא המלכותי ההונגרי שלחם לצד הגרמנים במלחמת העולם השנייה. אחר כך הצטרף לקבוצה של קצינים שביקשה לחותם על חוזה שלום עם ברית המועצות ולא להילחם נגדה. בשל כך נכלא על ידי הגרמנים, ברח ממחנה המעצר והגיע לצרפת, שם עצרו אותו הכוחות האמריקנים על שיתוף פעולה עם הגרמנים (כחייל הונגרי). לאחר המלחמה נשאר בצרפת ולמד רפואה, פגש את אמו של אבו סאלם שהייתה סטודנטית לאמנות. בתום לימודיו לא קיבל אביו רישיון עבודה בצרפת וב-1953 קיבל משרה בבית החולים של בית לחם, ואחר כך כבר היה חלק מצוות ההקמה של בית החולים סנט ג'וזף בשכונת שייח' ג'ראח במזרח ירושלים. אבו סאלם גדל ולמד בילדותו במזרח ירושלים ואז קיבל את הכינו "אבו סאלם", את לימודי התיכון עשה בבית הספר הקתולי ג'מהור בביירות, לשם נשלח כדי ללמוד לצורך קבלת תעודת בגרות צרפתית.
בתום לימודיו בקיץ 1967 נסע לפסטיבל אביניון, פגש את קבוצת התיאטרון החי מניו יורק והצטרף לסיור ההופעות שלהם בצרפת. למד משחק שנה וחצי בשטרסבורג, ואחר כך הצטרף כשחקן לתיאטר דו סולֵיי (Théâtre du Soleil) של אריאן מנושקין בפריז. ב-1970 חזר למזרח ירושלים, החל לעבוד כשחקן ובמאי והקים את להקת התיאטרון "אל-בלאלין" (הבלונים), שבשנת 1977 שימשה גרעין להקמת תיאטרון אל-חכוואתי. ב-1983 יזם את שיפוץ אולם הקולנוע לשעבר "נוזהה", שנהרס חלקית בשריפה והפך מאז לאולם של אל-חכוואתי. שחזר לירושלים ב-1970 הוא נכנס לישראל עם דרכון צרפתי מכיוון שלא היה במזרח ירושלים בעת שנכבשה על ידי מדינת ישראל במלחמת ששת הימים, סורבה בקשת התושבות שלו, והא נאלץ לצאת מישראל מדי פעם ולחזור באשרת תייר. ב-1980 הוא נישא לחברתו ג'קי לוביק, עולה חדשה מארצות הברית ובעקבות הנישואין הסכימה מדינת ישראל לתת לו מעמד של תושב.