מאיר רוטנברג החל את דרכו כמורה לעברית. לאחר נישואיו ניסה את כוחו במסחר אך נכשל ואיבד את רכושו. במקביל לעבודות שונות בהם עבד הוא עסק בלימוד התנ"ך ואף שלח מספר מאמרים לעיתון דבר בארץ ישראל, וזכה על פירושיו לדמי סופרים ולשבחים.
בעת מלחמת העולם השנייה נמלט עם משפחתו הקטנה לברית המועצות, ושם גלה לסיביר. בגלל מחלה בכיב התריסריון הוא קיבל פטור מעבודה וניצל את זמנו ללימוד תנ"ך בספר של נביאים אחרונים וכתובים עם תרגום לגרמנית וללא פירושים נוספים שקנה מאחד הגולים האחרים. בהיעדר כל ספרים אחרים הוא נאלץ ללמוד ולבאר את כל הכתובים לבדו ללא עזרה של מפרשים אחרים. לאחר תום מלחמת העולם השנייה עבר למחנה פליטים באירופה בה המשיך במחקריו בתנ"ך ויכל לבדוק את רעיונותיו אל מול ספרי הפרשנים. בסוף 1948 עלה לארץ ישראל וביקש להשיג תמיכה להמשך מחקריו לתנ"ך. אולם למרות המלצות שקיבל מקאסוטו, אפשטיין ומאיר מדן לא הצליח לזכות במלגה והוא נאלץ להתמסר לעבודה כעורך לשוני בכתב עת של המכון לפריון העבודה והייצור - "המפעל". לאחר כתשע וחצי שנים הוא חלה שוב, עבר ניתוח בכיב התריסריון ואושפז במשך שבעה חודשים בבית חולים השרון בפתח תקווה. בעקבות זאת יצא לפנסיה ויכל להתמסר למחקרי התנ"ך שלו. הוא פרסום מאמרים בלשוננו וזכה בפרס זלצמן של האקדמיה ללשון העברית. החל ממאי 1970 הוא קיבל תמיכה מ"קרן ישראל מץ" בניו יורק אשר מימנה את הוצאת ספריו. בשנת 1979 יצא לאור ספרו הראשון, ובו הביא את פירות מחקרו על "כללי תחביר נעלמים" בטקסט המקראי.
מאיר רוטנברג הוכר בארץ כחוקר מקורי וחשוב, חרף היותו אוטודידקט. פרסומיו עשו לו שם, והוא זכה לכיבודים ולפרסים, בעיקר באקדמיה ללשון העברית. חרף מחלותיו, זכה מאיר רוטנברג להאריך ימים, ולראות את עבודותיו נדפסות ומתפרסמות. הוא נפטר בגיל 97. לאחר מותו, בשנת 2007, הוציא לאור בנו, יוסף רותם, את ספרו האחרון "כי טובים דודיך מיין", על ספר "שיר השירים".
מחקריו.
רוטנברג טען במחקריו שמבחינת פסוקי המקרא ניתן להסיק 30 כללי תחביר ששמשו את כותבי התנ"ך אך לא היו מוכרים בתקופות מאוחרות יותר. חלק מכללי תחביר אלו כוללים השמטת מילים אשר נראו לכותב כמובנים מאליהם, אך בתקופות מאוחרות יותר הביאו לכך שהפסוקים היו קשים להבנה.
לגבי מגילת שיר השירים טען רוטנברג שהיא מתארת נערה שנחטפה להרמון המלך מעין גדי.
לקריאה נוספת.
ברשימות בית הספרים מצוינים למעלה מעשרים מאמרים של רוטנברג, בענייני לשון ומקרא. יש להניח שרובם כונסו בספריו. כולם נדפסו בשעתם, בכתבי העת "לשוננו", "לשוננו לעם", ו"בית מקרא".
הליברלים העצמאיים
מירצ'ה אליאדה
מירצָ'ה אליאדה (ברומנית: Mircea Eliade; 13 במרץ 1907 - 22 באפריל 1986) היה חוקר, הוגה דעות וסופר רומני, הנחשב לאחד מחוקרי הדתות הגדולים של המאה ה-20. במחצית השנייה של חייו פעל בצרפת ובארצות הברית. היה פרופסור באוניברסיטת שיקגו.
ביוגרפיה.
אליאדה נולד וגדל בבוקרשט, שברומניה. כבר בתיכון החל לעסוק בכתיבה מדעית בכתבי-עת ועיתונים שונים. בשנים מאוחרות יותר החל להתעניין בדתות ובכתיבת ספרות. מאוחר יותר עבר לאיטליה ושם סיים את לימודיו, וכתב חיבור על המחשבה בתקופת הרנסאנס. בין השנים 1928–1931 נסע להודו, שם עבר התמחות במיסטיקה הודית, אך כאשר המלגה נגמרה הוא חזר לבוקרשט.
בין השנים 1932 - 1940 פרסם אליאדה יצירות בכמה תחומים: חיבורים בתחום חקר הדתות, רומנים בתחום חקר הדת והתחום האחרון הוא כתיבה עיתונאית במדורים ספרותיים וגם פוליטיים. בשנת 1936 עקב האשמתו בכתיבת ספרות פורנוגרפית פוטר מאוניברסיטת בוקרשט, ובאותה השנה הוא התקרב לתנועה הלגיונרית הלאומנית-אנטישמית. ב-1939 לקח חלק בשלטון הימני ובשנים 1940 - 1941 עבר ללונדון בתפקיד נספח תרבותי בשגרירות רומניה. לאחר ששתי המדינות ניתקו את היחסים ביניהן עבר אליאדה לפורטוגל, באותו תפקיד, ונשאר שם עד 1944, מאז לא חזר לרומניה והמשיך את עבודתו בצרפת עד 1956. באתה שנה הוא עבר לארצות הברית שם החל ללמד באוניברסיטת שיקגו.
אליאדה היה ידוע בהשכלתו הרחבה ובשליטתו במגוון שפות. הוא ידע חמש שפות (רומנית, צרפתית, איטלקית, גרמנית ואנגלית) וידע לקרוא עוד שלוש (עברית, פרסית וסנסקריט), כמו גם פרסם מאמרים וספרים לרוב.
באוניברסיטת שיקגו הוא לימד מספר רב של תלמידים אשר בהמשך השפיעו רבות בתחום חקר הדת, עד היום. בשנים אחרונות לחייו הוא ערך אנציקלופדיה בעלת חשיבות רבה לדתות, אשר יצאה לאור רק לאחר מותו.
נושאים עיקריים בחיבוריו ומחקריו.
אליאדה היה לא רק חוקר בתחום הדתות אלה גם סופר. הוא כתב עלילות רבות ובהן תיאר אירועים שונים שקרו בין מלחמות עולם הראשונה והשנייה. הוא מרבה להשתמש בעלילותיו במיתוסים שונים, אחד מהם הוא מיתוס היהודי הנודד. אליאדה נותן חשיבות גדולה לנוסטלגיה למקומות אשר נחשבים אידיאליים בעיני בני האדם, כמו למשל גן עדן. על מנת להבין טוב יותר את הגותו של אליאדה יש לעיין ביומניו אשר מתעדים בצורה מפורטת ומדויקת מאוד את חייו וכיצד הוא בעצמו תופס אותם. אף על פי שהכתיבה ביומנים אלה הייתה רציפה, ישנו חוסר בחומר בין השנים 1937 - 1945, אותן שנים שבהן אליאדה התקרב לימין הפוליטי, דבר המצביע על כך שהיה מודע לעמדתו הפוליטית אשר הייתה בעייתית.
ההתעניינות של אליאדה במיתוס הייתה רבה. אחד מהטקסטים המכוננים בשטח זה, אשר נכתב לאחר מלחמת העולם השנייה ותורגם למספר שפות נקרא המיתוס של השיבה הנצחית. מיתוס נוסף עליו כתב אליאדה הוא מיתוס ההשלמה מחדש. כתיבה זו הפכה את אליאדה לאחד ההוגים הגדולים בחקר הדת. טענותיו העיקריות, כפי שבאות לידי ביטוי כבר במיתוס של השיבה הנצחית, מתייחסות למספר נקודות: חשיבותו של המרכז הגאוגרפי, חשיבותו של זמן-ההתחלה, וחשיבותם של מיתוסים וריטואלים כאמצעים לחצות את המימד ההיסטורי ולהתקרב אל הממשי והאמיתי, נקודת המוצא של המציאות. לדבריו, "בדומה למעשים האנושיים כשלעצמם, גם האובייקטים של העולם החיצוני "חסרים ערך מהותי עצמאי משל עצמם". חפץ או פעולה נעשים "בעלי ערך", ובכך הם נעשים "ממשיים", הואיל והם משתתפים בדרך זו או אחרת במציאות שהיא נשגבת מהם" (מיתוס השיבה הנצחית, עמוד 10). בכמה מחיבוריו הוא מדבר על טכניקות מיסטיות אשר יכולות להחזיר את האדם אל אותה ראשית היסטורית, כגון יוגה ושמאניזם. כלומר, אליאדה מדגיש את כוחן של הטכניקות המיסטיות ככאלו שבעזרתן ניתן לחזור למקומות אידיאליים כמו גן עדן אשר מתקיימים במימד המיתי ולא ההיסטורי. ההבדל בתפיסתו מהתפיסה השכיחה היה שמבחינתו מימד מיתי זה היה אמיתי ונגיש.
אחד האפיונים החשובים בגישתו של אליאדה הוא ההנחה שבמחקריו יש משום חשיפה של מבנה המציאות, כפי שהוא קורא לזה - "האונטולוגיה הארכאית". הוא האמין בכך שהעיסוק שלו בחומרים הדתיים מעשירים את ההווה ותורמים להתפתחות הרוחנית של החוקר. אליאדה מדגיש את תגליתו בנושא הדת הארכאית. הוא מתאר את העולמות הארכאיים כייחודיים ואותנטיים ומדגיש הרגשת הזרות שמעוררת בו הנצרות המערבית. הוא אף טען שהוא מנסה, ככל האפשר, לברוח מההיסטוריה על ידי אמונתו במיתוסים וסמלים. לדעתו מדענים אשר עוסקים בהיסטוריה אינם מבינים את המשמעות הדתית העומדת מאחורי טקסטים שעוסקים בהם ולכן ראה בכך חיסרון גדול. אליאדה האמין בכך שחקר עולמות רוחניים שונים וחשיפתם בפני האנושות תאפשר ביטול של אדישות שאפיינה את העולם המערבי לאחר מלחמת העולם השנייה. הוא הרגיש צורך רב בקישור בין מזרח ומערב והאמין כי המפגש ביניהם יתרום לכך שמערב ייצא מגישתו הפרובינציאלית. הוא האמין בכך שהמציאות, החיים וההיסטוריה יושפעו מהתקדשות הדרגתית של המציאות.
היחס ליהדות.
גם מחיבוריו המוקדמים של אליאדה וגם מאנשים אשר הכירו אותו ניתן להבין כי יחסו ליהודים, כמו גם לתרבות ולדת היהודית, היה חיובי. ניתן לראות בכך דבר שאינו צפוי ואף מאוד מפתיע, מכיוון שאנטישמיות הייתה אופיינית מאוד לחיים הציבוריים ברומניה באותה תקופה (לפני מלחמת העולם השנייה). כאשר אליאדה היה צעיר הוא החל ללמוד עברית, התעניין בקבלה, וכן הגן על חברו, הסופר יהודי מיכאיל סבסטיאן, מפני העיתונות הרומנית והיהודית שתקפו אותו. אליאדה אף חיבר טקסט אוהד לזכר מלומד יהודי שעזב את רומניה ועבר ללונדון מתוך אילוץ ולא מתוך בחירתו האישית.
יחסו החיובי ליהדות השתנה עת התנתק מחברו סבסטיאן, והוא אף החל לתמוך בגרמניה הנאצית. באותה תקופה הוא תיאר את היהדות והנצרות כדתות המאפיינות את המערב, דתות שאינן אותנטיות במהותן, והוא אף חש צורך לתקן את המציאות הדתית הזאת. בכתביו שהתגלו לאחר השואה הוא מתייחס לקטסטרופות שעברו היהודים כדבר אשר "היה נחוץ לגאולה". בנוסף, הוא מדבר על המונותאיזם המאפיין את הדת היהודית ורואה בכך דבר שאינו טבעי באופיו, אשר הומצא בזמנו על ידי "כהנים ירושלמיים" שהיו מעוניינים בכך.