לאחר מותו של בהאא' אללה, עבד אל-בהאא', שאביו הכריז עליו כיורשו נתקל בהתנגדות מצד בני המשפחה האחרים של בהאא' אללה. נשותיו האחרות של בהאא' אללה ובניהן קמו נגד עבד אל-בהאא'. בהיה ח'אנום, אז בת 46, עמדה לצד אחיה. לבסוף עבד אל-בהאא' זכה במעמד היורש. כאשר נסע למסע ברחבי ארצות הברית ואירופה, בהיה ח'אנום נשארה מאחור כדי לדאוג לעניינים השונים. במהלך מסעותיו בין השנים 1911–1913, כאשר הייתה בת 65, היא הייתה הנציגה הראשית של המשפחה. במהלך החזרה של עבד אלבהאא' ממסעו, בריאותו הידרדרה והוא נשאר באלכסנדריה. בהיה ח'אנום, שלא פגשה את אחיה שנתיים, נסעה לשם על מנת לפגוש אותו. אליה הצטרף שוגי אפנדי בן ה-16, נכדו הבכור של אחיה. כבר אז עבד אל-בהאא' סימן את שוגי אפנדי הצעיר כממשיך דרכו העתידי. בהיה ח'אנום חיבבה אותו מאוד, והייתה שותפה לחינוכו. במהלך מלחמת העולם השנייה עבד אל-בהאא' סייע לאוכלוסייה בא"י וסיפק לה מזון, על כך קיבל בהמשך תואר אבירות מממשלת בריטניה. באותה תקופה בהיה ח'אנום הייתה לצידו.
תמיכתה בשוגי אפנדי.
ב-28 בנובמבר 1921 אחיה עבד אל-בהאא' הלך לעולמו. שוגי אפנדי היה אז סטודנט בן 24. כאשר נודע לו על צוואתו של סבו המותירה אותו כיורש המנהיגות של הדת הבהאאית, לא היה מוכן לאחריות הכבדה שנפלה על כתפיו, הן בהנהגת המאמינים והן בהדיפת ההתנגדות של קרובי משפחתו של בהאא' אללה. הוא הותיר את ההנהגה בידיה של בהיה ח'אנום בזמן שפרש לשווייץ כדי להכין את עצמו לתפקיד, בין דצמבר לאפריל 1922. בהיה ח'אנום הייתה אז בת 75. בעודה מתאבלת על מות אחיה, היא נאבקה רבות במתנגדים של שוגי אפנדי ושלחה איגרות לכל המאמינים בהן כתבה על צוואתו של אחיה המותירה את שוגי אפנדי כיורש, ובהן הזהירה את המאמינים מלהמרות את צוואה זו. מאבקה נשא פרי, ורוב העולם הבהאי עשה כדבריה. גם לאחר ששוגי אפנדי חזר משווייץ, בהיה ח'אנום המשיכה לפעול לצידו ושמרה על קשרים עם קהילות המאמינים. היא המשיכה להדגיש בפני המאמינים את חשיבות האחדות של הקהילה. בכל פעם ששוגי אפנדי נסע, בהיה ח'אנום נשארה להנהיג את הקהילה. בהיה ח'אנום הלכה לעולמה בשנת 1932, בגיל 86.
תפקידה בדת הבהאית.
כבר כשהייתה בת 6, הוגלתה יחד עם משפחתה מאיראן בשל פעילותו הדתית של אביה. עם מותה של אמה בשנת 1886, בהיה ח'אנום ירשה את עול בית אביה ואת הטיפול במבקרים ועולי הרגל התכופים שהגיע אליו. את התרומה הגדולה ביותר של בהיה ח'אנום לדת הבהאית אפשר לייחס לשנותיה המאוחרות יותר, בהן השלימה את תפקידו של אחיה ולאחר מכן טיפחה את שוגי אפנדי ותמכה בו. כך, לאחר מותו של בהאא' אללה בשנת 1892, בהיה ח'אנום הגנה על מעמדו של אחיה עבד אל-בההא' כיורשו של אביהם מפני בני משפחה אחרים שניסו לתפוס את מקומו. בנוסף לכך, במהלך שנות מסעו בעולם של אחיה, בשנים 1911–1913, היא נעשתה אחראית על עניינים שבהם לא היה יכול לטפל בשל המסע.
כאשר עבד אל-בהאא' מת בשנת 1921, היא סייעה לקבלת נכדו של אחיה, שוגי אפנדי, כיורש. היא נעשתה התומכת הכי חשובה שלו, ובמהלך היעדרויותיו אף שימשה כמנהיגה למאמיני הדת הבהאית. היא הייתה נוהגת לפגוש משלחות עולי רגל שהגיעו לחיפה, וכמו כן נהגה לקיים עימם תכתובות ענפות. בנוסף לכך, בהיה ח'אנום הייתה אחראית על שמירתם של שרידים וכתבי ארכיב חשובים. לאחר מותה, הוכרה כמי שחייה חיי קדושים ושרידיה הוחשבו כמקודשים. שוגי אפנדי הכריז על תשעת החודשים לאחר מותה כתקופת אבל רשמית של הקהילה הבהאית כולה. כמו כן, הוא הקים לכבודה מצבה, וקברה עומד בלב המרכז הבהאי העולמי ומהווה מוקד עלייה לרגל.
אוג'ניו מאוריציו, רוזן סואסון
אוג'ניו מאוריציו, רוזן סואסון (באיטלקית: Eugenio Maurizio di Savoia-Soissons; 2 במרץ 1635 - 6 ביוני 1673), היה אביו של הנסיך אויגן מסבויה.
ביוגרפיה.
אוג'ניו מאוריציו נולד ב-2 במרץ 1635 בשיאמברי, לטומאסו פרנצ'סקו, נסיך קריניאנו ולמארי דה בורבון, רוזנת סואסון, בתם של שארל דה בורבון, רוזן סואסון ואן דה מונטפייה. ב-21 בפברואר 1657 התחתן אוג'ניו מאוריציו עם אולימפיה מנצ'יני, בתם של מיקלה לורנצו מנצ'יני וג'רונימה מזריני, ואייניתו של הקרדינל מאזראן, ממנה נולדו לו 8 ילדים. בהשפעת אשתו הוא השיג עמדות צבאיות גבוהות, ובמלחמת צרפת-ספרד הוא מילא תפקיד מכריע בהבסת הספרדים בקרב הדיונות בשנת 1658. לאחר מכן הוא השתתף במערכות בפלנדריה (1667), בפראנש קומטה (1668) ובהולנד (1672), ואף היה נוכח כשגריר מיוחד של צרפת בהכתרתו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה. ב-6 ביוני 1673 מת אוג'ניו מאוריציו באונה מקדחת, ולא מהרעלה כפי שנטען, ובנו לואיג'י טומאסו, רוזן סואסון ירש את תאריו.
משפחתו.
ב-21 בפברואר 1657 התחתן אוג'ניו מאוריציו עם אולימפיה מנצ'יני, בתם של מיקלה לורנצו מנצ'יני וג'רונימה מזריני, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
אולקניק
אוֹלקֶניק (מיידיש: אָלקעניק, מפולנית: Olkieniki; אולקִייֶניקי; בליטאית: Valkininkai, ואלקינינקאי; בבלארוסית: Алькенікі, אַלקניקי) היא עיירה במחוז משנה וריאנה במחוז אליטא שבדרום ליטא, על מפגש הנחלים מרקיס ושלצ'ה .
היסטוריה.
ראשיתה של העיירה כפי הנראה בעיר מבצר ששכנה באזור במאות ה-12 וה-13. במאה ה-16 עלה קרנה של העיירה כשזיגמונט הראשון וזיגמונט השני אוגוסט מלכי פולין בנו בה את ארמונותיהם.
אחר כך הייתה העיירה נחלתם של משפחת הנסיכים ספייהה (במאה ה-17) ושל משפחת האצילים גרנובסקי (במאה ה-18).
בשנת 1795 עברה העיירה במסגרת חלוקת פולין השלישית לידי האימפריה הרוסית.
התעשייה המקומית ששגשגה בזכות חיבורה של העיירה לקו מסילת הברזל וילנה-ורשה, נהרסה כליל בימי מלחמת העולם הראשונה בידי הצבא הרוסי הנסוג ובידי הגרמנים הכובשים. היא שוקמה אחרי המלחמה.
בראשית מלחמת העולם השנייה עברה השליטה באזור חליפות בין הצבא האדום לליטא, עד הכיבוש הגרמני ביומו השני של מבצע ברברוסה. העיירה שבה ושוחררה בידי הצבא האדום רק בקיץ 1944, וכמעט כל יהודיה נרצחו בידי הגרמנים ואנשי משטרת העזר הליטאית.
יהודי אולקניק.
ההתיישבות היהודית באולקניק החלה בראשית המאה ה-16, ומצבות מתקופה זו קיימות בבית הקברות היהודי הישן בעיירה. הקהילה היהודית נוסדה בידי יהודים מגרודנה ולכן הייתה קשורה עם קהילת יהודי גרודנה, לפי החלטת ועד מדינת ליטא שהתכנס בעיירה ב-1695 הוכפפה הקהילה המקומית למוסדות הקהילה בווילנה.
אנשי הקהילה היו שומרי מצוות ורבו בה מוסדות תורה וחסד. ישיבת "בית יוסף" מרשת ישיבות נובהרדוק פעלה בעיירה עד השואה בראשות הרב יצחק לייזרובסקי, הוא נספה בשואה. בראשית המאה ה-20 נוסדה בעיירה לראשונה ספרייה כללית ובה ספרים חילוניים ביידיש, עברית ורוסית. זמן מה אחר כך נוסד בעיירה גם בית ספר יסודי עברי בשם "התחיה".
הקהילה הגיעה לשיא התפתחותה במחצית השנייה של המאה ה-19 אז גרו בה למעלה מ-1,100 יהודים, ושמרה על כמות דומה גם ב-1897, אז מתוך אוכלוסייה כללית של כ-2,600 איש. האוכלוסייה היהודית התדלדלה עם גלי ההגירה הגדולים לחו"ל במפנה המאה העשרים.
בעת מלחמת העולם השנייה נרצחו יהודי העיירה יחד עם יהודי העיירה איישישוק, כשבראשם רבני שתי העיירות, בבורות ירי ליד בית הקברות הישן של איישישוק, בעשרת ימי תשובה ה'תש"ב, 24–25 בספטמבר 1941, לאחר שנכלאו והורעבו במשך למעלה משלוש יממות.
רבני הקהילה.
רבני קהילת אולקניק היו רבנים חשובים בליטא כולה, בין רבני העיירה נודעו:
אולקניקי
וולקוניק
ולקוניק
אולקייניקי
טיים וורנר
מרים פטרוסיאן
מרים פטרוסיאן (בארמנית: Մարիամ Պետրոսյան; נולדה ב-10 באוגוסט 1969) היא ציירת, קריקטוריסטית וסופרת ארמנית. היא כותבת בשפה הרוסית. היא ידועה בעיקר בזכות ספרה זוכה הפרסים "הבית האפור" (2009), שתורגם לשמונה שפות.
ביוגרפיה.
מרים פטרוסיאן נולדה בשנת 1969 בירוואן, בירת ארמניה. לאחר שסיימה את לימודיה במכללה לאמנות, היא התחילה לעבוד כמאיירת באולפני "הייפילם" (סרטי ארמניה). לאחר מכן, היא עברה למוסקבה ועבדה בסויוזמולטפילם, אך שבה לירוואן ב-1995, וחזרה לעבוד בהייפילם, שם נשארה עד 2007.
הרומן הראשון שלה, "הבית האפור" (ברוסית: "Дом, в котором...", בתרגום מילולי: הבית, שבו...), מספר על פנימייה עבור ילדים נכים. הספר יצא 18 שנה לאחר תחילת כתיבתו ב-1991. היא לא ראתה את עצמה כסופרת, וביקשה למלא את שעות הפנאי כאשר היא הייתה מובטלת. רק כעבור מספר שנים כשהספר המשיך להעסיק אותה, החליטה לסיימו. הספר פורסם ברוסית ב-2009, והפך לרב מכר. הוא היה מועמד לפרס בוקר הרוסי ב-2010 וזכה במספר פרסים ומועמדויות, ביניהם פרס רוסיה לשנת 2009, בקטגוריית הספר הטוב ביותר ברוסית מאת מחבר שחי מחוץ לרוסיה.
הספר תורגם למספר שפות, ביניהן: איטלקית ("La casa del tempo sospeso", 2011), הונגרית ("Abban a házban", 2012), פולנית ("Dom, w którym...", 2013), ספרדית ("La casa de los otros", 2015), צרפתית ("La Maison dans laquelle" 2016), צ'כית ("Dům, ve kterém", 2016), ומקדונית ("Домот во кој...", 2016).
המהדורה בשפה האנגלית יצאה ב-25 באפריל-2017. הספר היה מועמד לפרס Read Russia לשנת 2018. בינתיים, נמכרו זכויות הפרסום גם בשפות: דנית, לטבית ונורווגית.
קטעים מתוך הספר (בתרגום לאנגלית) קוריינו על ידי סטיבן פריי בסרט " Russia's Open Book: Writing in the Age of Putin".
הפרסום השני של הסופרת היה סיפור אגדות, "הכלב שידע לעוף" (ברוסית: "Сказка про собаку, которая умела летать", 2014).
חיים אישיים.
מרים נשואה לגרפיקאי הארמני Artashes Stamboltsyan. יש להם שני ילדים. היא נינתו של הצייר מרטירוס סריאן.
קריקטוריסטית