עובד: ללא סמל משולש וללא מספר רישום. עליהם הטילו עבודות קלות, והיו עתידים להשתחרר מן המחנה לאחר זמן מה.
משולש אדום: עצירים פוליטיים בעלי עבר חמור ביותר. עליהם הטילו עבודות קשות במיוחד והם היו מיועדים להעברה למחנות מדרג שני או שלישי.
משולש ורוד: עצירים פוליטיים שאין להם עבר חמור במיוחד. עליהם הטילו עבודות מחוץ לכותלי המחנה. להם היה סיכוי לעבור לסוג "העובדים" (משום שפשעם בעיני הגרמנים היו פחות חמור, ביחס לעצירים הפוליטיים בעלי המשולש האדום) או להישלח למחנות מדרג ראשון.
משולש צהוב: עצירים יהודים. אלה עבדו בפנים המחנה ויועדו להעברה למחנות מיוחדים ליהודים.
משולש לבן: עצירים הנחשבים לבני ערובה. מדובר היה בזקנים וילדים, והם עמדו תמיד לרשותה של מפקדת המחנה.
בסוף שנת 1944 היו במחנה 10 בלוקים, המסומנים באותיות לטיניות A-L :
בלוק A: עובדים קבועים: נגרים, מכונאים, חייטים וכיוצא בזאת. אלה עבדו בשביל חיילי ה-אס אס, במחנה, וזכו להגנה מפני משלוח להשמדה או למחנות ריכוז בגרמניה ואוסטריה.
בלוק B: הכיל עובדים קובעים כמעט כמו בבלוק A, וגם אסירים מסוג "עובד".
בלוקים C–D, F–I: כוללים את כל יתר ציבור האסירים, מלבד היהודים שהועסקו בעבודות קשות מחוץ למחנה, במכרות ובמנהרות, תחת משמר מזוין.
בלוק E: כלל את כל הנשים היהודיות. חלקן עבדו בתפירה, תיקון בגדים ובמכבסה של חיילי ושומרי המחנה. היו נשים שהיו "עובדות קבועות".
בלוק L: כלל את כל הגברים היהודים. עליהם הטילו הגרמנים את העבודות הבזויות ביותר מכל אסירי המחנה. אלה נשלחו לאחר שהות מסוימת בבולצאנו למחנות בגרמניה ולהשמדה.
ניסיונות בריחה.
ניסיונות בריחה מן המחנה היו נדירים ביותר, משום שאוכלוסיית הסביבה, בני המיעוט האוסטרי, הייתה עוינת לאיטלקים בכלל, וליהודים בפרט. אסירים אחדים שנמלטו מן המחנה ונתפסו בידי תושבים האזור, הוסגרו לידי שומרי המחנה והוצאו להורג בעינויים קשים ביותר כגון: הצלפה באמצעות שוט או חגור, מכות חשמל, חתכים בעור, רעב, אלימות, השפלה ועוד. ב-25 בפברואר 1945 נכשל ניסיון של בריחה מאורגנת באמצעות מנהרה שנחפרה בבלוק הפוליטיים המסוכנים, ככל הנראה עקב בגידה של אחד האסירים.
שליטה, פיקוד ומשטר במחנה.
הפיקוד והשמירה על המחנה הופקדו בידי אנשי אס.אס., ולא ניתנה לאנשי המיליציה הפאשיסטית דריסת רגל במקום. זהותם של מפקדי המחנה, בחודשים הראשונים לקיומו, אינה ידועה, אך בסוף חודש יולי 1944, בעקבות סגירתו של פוסולי, הועברו לבולצאנו סגן טיטו ורב-סמל האנס האגה, ולצידם אישה בשם אלזה לאכרט (Else Lächert). מעשיה הסאדיסטיים של לאכרט, שכונתה "הנמר", והתאכזרותה לאסירות היהודיות, נזכרים בעדויות השונות של האסירות. כמו כן, מוזכרים באכזריותם שני שומרים אוקראינים צעירים, אשר היו גם הם משומרי המחנה. שומרים אלה היו מופקדים על תאי העונשין, מהם כמעט אף אחד לא יצא בחיים. כמו בכל המחנות, הקפידו הגרמנים גם בבולצאנו על מינוי בעלי תפקידים מקרב האסירים עצמם: ראש המחנה וסגנו, ראשי הבלוקים וראשי הקבוצות. ראש המחנה היה אחראי על המסדר לקבלת רב הסמל האנס האגה, וגם לקבלת סגנו. ראשי הבלוקים וראשי הקבוצות היו ממונים על ביצוע הוראות המפקדה בקרב העצירים הנתונים. בכל בלוק מינו יועץ בלוק שתפקידו היה להשכין שלום בעניינים הפנימיים בין האסירים. כל בעלי התפקידים ששמם נשתמר היו איטלקיים ולא יהודיים. אחד משני הרופאים במחנה, היה פרופסור דיינה מטורינו, אשר עשה כמיטב יכולתו להגן על מצבם של האסירים. השליטה במחנה הייתה אלימה עד מאוד וכללה גם הרעבה, השפלה, מסדרי ספירה שנמשכו שעות רבות, תרגילי הסרת כובעים, מכות, עינויים, ושליחה להשמדה. העונשים במקרים חמורים היו הוצאה להורג בירייה אחת, ובמקרים חמורים פחות – הצלפות וצינוק. בצינוק נכלאו גם אסירים מסוימים הנחשבים למסוכנים ביותר.
חיי האסירים במחנה.
הציוד: כל אסיר קיבל, בבואו למחנה: סרבל פועלים כחול אשר נשא עליו מעין צלב שצבעו אדום, חולצה שצבעה ירוק-אפור, זוג תחתונים וזוג נעלי עץ. בנוסף, כל עציר היה רשאי להחזיק גם את בגדיו האזרחיים.
המזון: העובדים הקבועים קיבלו מנת לחם של כ-150 גרם ביום ופעמיים ביום קערת פטריות במרק. סוג "העובדים הקבועים", קיבלו חבילות מן החוץ, לאחר שעברו בדיקה קפדנית. לאחרים ניתן רק קערת מרק ובו מעט אטריות פעמיים ביום ו-150 גרם לחם.
מערכת השעות: השכמה בשעה 4:45 לנשים ובשעה 5:00 לגברים. בשעה 6:00 מפקד ובדיקת נוכחות. משעה 7:00 עד 12:00 עבודה ובשעה 12:00 ארוחת צהריים. משעה 13:00 עד 17:00 עבודה. בשעה 17:00 ארוחת ערב ובשעה 18:00 מפקד וסגירת הצריפים. בשעה 21:00 כיבוי אורות.
עזרה וטיפול רפואי: במחנה היה מרפאת שדה אשר פעלה באופן סדיר. על מרפאה זו הופקדו רופאים וחובשים מבין אסירי המחנה.
משלוחים: איו יודעים בוודאות מאין הגיעו פקודות המשלוחים, ואף לא מה השיקולים שהביאו לפקודות הללו. בדרך כלל הגיעו הפקודות באופן פתאומי וניתנו לכל היותר שעה אחת בלבד לפני מועד יציאת המשלוח.
המחנה לאחר מלחמת העולם השנייה.
במקום שבו שכן מחנה הריכוז עומד כיום קומפלקס דיור שנבנה בשלהי שנות ה-60. החלקים היחידים המקוריים שנותרו מהמחנה הם למעשה קיר וגדר. בכניסה הראשית ניתן לראות איורים המספרים על תולדות המחנה.
בשנת 1985, הוקמה על ידי עיריית בולצאנו אנדרטה מעשה ידיו של קלאודיו טרווי לזכר קורבנות המחנה, בחצר כנסיית פיוס העשירי (St. Pius X), לא רחוק מהמקום שבו הייתה כנסיית אקס-לאגר (ex-Lager), וממוקמת בצד השני של ויה רסיה (Via Ressia).
בשנת 2005 הודיעה עיריית בולצאנו על תחרות לבניית אנדרטה לזכר השואה ואסירי המחנה. היצירה הזוכה, של הפסל המקומי כריסטין צ'אגר, מוקמה ממול לכניסה המקורית של המחנה, ב-Via Pacinotti, בסמוך לפסי הרכבת שהעבירו את המשלוחים להשמדה, ולמפעלים שבו אסירי המחנה הועבדו בעבודה כפייה.
בשנת 2012, לכבוד יום הזיכרון הבינלאומי לשואה אפשרה העירייה גישה לארכיון עם הסברים בשפות שונות כדי לספר את ההיסטוריה של המחנה.
בשנת 2015, הונחו אבני הנגף בבולצאנו לזכר הקורבנות היהודים של המחנה. אחת מהן, לזכרו של וילהלם אלכסנדר קאדונה, אשר נכלא ועבר התעללויות קשות במחנה לפני גירושו לאושוויץ.
חיים בפלוס
עמותת "חיים בפלוס" הוקמה בשנת 2006, במטרה להקנות לצעירים בגילאי 17–22 ידע פיננסי מעשי, וכישורי חיים להתנהלות כלכלית.
על פי נתוני העמותה נכון לשנת 2018 לקחו חלק בתוכנית כ-13,000 צעירים בישראל. העמותה מעבירה קורסים ברשתות חינוך ארציות, כמו עמל, אמי"ת, תמ"ת ועתיד, בכפרי נוער, ברשויות מקומיות ובקרב מתנדבי שירות לאומי.
הקורסים של העמותה נכללים במאגר התוכניות של משרד החינוך.
רקע.
העמותה הוקמה על ידי מינדי אייזנר מתוך פעילותה בעמותת פעמונים, המספקת גם היא כלים להתנהלות כלכלית. ההבדל בין העמותות הוא שבעוד עמותת פעמונים מסייעת למשקי הבית, בדרך כלל, כאשר הם כבר מתמודדים עם בעיות או דילמות כלכליות, חיים בפלוס, שואפת לספק לצעירים כלים כלכליים עוד בטרם הם מתחילים את ההתנהלות הכלכלית העצמאית שלהם, בתקווה למנוע מראש משברים כלכליים.
פעילות העמותה.
עמותת חיים בפלוס מעבירה קורסים הכוללים מפגשים קבוצתיים וליווי פרטני, שאותם מעבירים מנטורים וסטודנטים, שעוברים לשם כך הכשרה בעמותה. חניכי הקורסים מקבלים ליווי באמצעות פלטפורמות דיגיטליות, ולומדים כיצד לבצע פעולות כלכליות, כמו פתיחת חשבון בנק וקבלת כרטיס אשראי, בדיקת חשבונות, השוואת מחירים, תכנון הוצאות וחיסכון לעתיד.
מנטורים של חיים בפלוס כותבים במדור MoneyTime באתר ראש אחד מבית ידיעות אחרונות כתבות בנושא חיסכון והתנהלות כלכלית נכונה המיועדות לבני נוער.
אחת לשנה מקיימת העמותה כנסי הוקרה למנטורים, הכוללים הרצאות מעשירות ופעילויות גיבוש.בשנת 2018, עמדה העמותה בתנאים לקבלת "תו מידות לאפקטיביות", מטעם ארגון מידות, הניתן לעמותות שנמצאו כבעלות יכולת תכנון והתנהלות יעילות.
הבזאר הטורקי (עכו העתיקה)
הבזאר הטורקי בעכו הוא אתר היסטורי-תיירותי בעכו העתיקה, בצמוד לצידו האחורי-דרומי של מסגד אל-ג'זאר.
הבזאר (מכונה גם: "השוק הארוך" או "בזאר אל-ג'זאר") נבנה בסוף המאה ה-18, בימי שלטונו של אחמד אל-ג'זאר.
היסטוריה.
הבזאר הטורקי נבנה על גבי שרידים של שלושה מתחמים צלבניים: רובע הסוחרים מפרובנס, בית המחסה ההוספיטלרי והרחוב הצלבני הראשי. מדרום ובצמוד לבזאר שכן בתקופה הצלבנית בית החולים ההוספיטלרי.
בתקופת המנדט עדיין ניתן היה לראות חלק גדול מהחנויות המקוריות, קבורות מתחת לערמות מפולת, זכר להפגזת עכו ב-3 בנובמבר 1840. בחלקו המזרחי של הבזאר פעלו מחסני זיתים וכן בתי חרושת לסבון, שנוהלו על ידי סוחרים משכם. מתוך אחת מחנויות הבזאר ניתן (גם כיום) להגיע אל הקריפטה (קומת המרתף של בניין הסראיה) ואל מנהרת הביוב, דרכה נמלטו הצלבנים מהמתחם ההוספיטלרי בעת הכיבוש הממלוכי.
הבזאר היה פעיל עד אמצע המאה ה-20, ומאז נעשו מספר ניסיונות להפעילו לסירוגין. בשנת 2012 שוקם הבזאר על ידי קבוצת יזמים פרטיים בשיתוף החברה הכלכלית לעכו.
תהליכי השיקום.
בשנת 2012 נרכש הבאר הטורקי על ידי קבוצת יזמים והחברה הכלכלית לעכו שביצעו בו שיפוץ נרחב והתאימו אותו לקליטת חנויות וכמתחם בילוי. במסגרת השיפוץ שוקמו דלתות הבזאר וכניסותיו, בוצע טיוח מחודש של קירותיו הפנימיים, הותקנה תאורה אותנטית וחודש מתחם השירותים לנוחות הציבור. לאורך הבזאר הותקנו מאווררי תקרה ומקרני חום.
הפעילות בבזאר כיום.
כיום מאכלסות את הבזאר הטורקי מספר מסעדות גורמה וחנויות בוטיק והוא פתוח לקהל הרחב במשך כל היום.