בדצמבר 1952, הוזמן ברי על ידי מוזיקאי הרית'ם אנד בלוז והפסנתרן ג'וני ג'ונסון להופיע עם להקתו "Sir John’s Trio" בערב השנה החדשה במועדון "הקוסמופוליטן" במזרח סנט לואיס. בהמשך, הפך ברי לחבר הרכב קבוע ובולט. במהלך הופעותיו במועדון, שהיה מורכב משחורים בעיקר, ניגן ברי מוזיקה מגוונת שכללה בלוז, בוגי ווגי אך גם קאנטרי, שהיה ז'אנר פחות מקובל בקהילה השחורה ויוחס לרוב למוזיקאים לבנים. באוטוביוגרפיה שלו, ציין ברי כי אף על פי שבהתחלה הקהל לא הבין מדוע זמר שחור מנגן מוזיקת קאנטרי, בהמשך הם התחברו לסגנון וביקשו ממנו לנגן שירים נוספים מהז'אנר. בהמשך, החל להגיע קהל מגוון יותר, שהורכב הן משחורים והן מלבנים, אשר נמשכו למוזיקת הקאנטרי ולביצועים הבימתיים של ברי. בביוגרפיה שלו ציין ג'ונסון לימים כי "בתחילת דרכו, ברי לא ידע לנגן על גיטרה כל כך טוב וזכר כמות מצומצמת של שירים, אך היכולת שלו לשעשע את הקהל בזכות השילוב של נגינה וריקוד היא שהובילה להצלחתו העצומה".
במהלך תקופה זו, שיכלל ברי את הרפרטואר הבימתי שלו והחל לשלב ריקוד יחד עם נגינה ושירה. בין היתר, החל ברי לשלב את "הליכת הברווז", אשר תהפוך לסימנו המסחרי לאורך כל הקריירה. בארי המשיך להופיע עם ההרכב והפך בהמשך למנהיג הלהקה ובמקביל שאף לצאת לדרך חדשה ולהקליט חומרים מקוריים משלו.
1955-1962: חתימה על חוזה בצ'ס רקורדס ו"Maybellene".
במאי 1955, נסע ברי עם חבר לשיקגו, בניסיון להשתלב בתעשיית המוזיקה. במהלך אותו חודש, ביקר ברי במועדון ה"פלאדיום" בעיר, שם הופיע מוזיקאי הבלוז מאדי ווטרס, אותו העריץ ברי. לאחר ההופעה נפגש ברי עם ווטרס, שהמליץ לו לייצור קשר עם מנהלי חברת התקליטים "צ'ס רקורדס" בה היה חתום. באותה תקופה, היו חתומים בחברה אמני בלוז בולטים נוספים, בהם האולין וולף, בו דידלי, ג'ון לי הוקר ואחרים.
במהלך פגישה שאורגנה בין הצדדים, הציע ברי לבעלי החברה, האחים לאונרד ופיל צ'ס, להקליט שיר בלוז ישן בשם "Wee Wee Hours", כשלצד ב' של התקליטון ייעד ברי את הגרסה שלו לשיר הקאנטרי הנושן "Ida Red". מספר שנים קודם לכן, גילה ברי להפתעתו, כי הקהל השחור שהגיע לשמוע את הופעותיו בסנט לואיס אוהב לשמוע את גרסאותיו לשירי קאנטרי, אך הוא לא דמיין שהשיר עשוי להפוך לסינגל מצליח. צ'ס, שרצה להרחיב את הכיוון של חברת התקליטים לסגנונות אחרים מלבד בלוז ואר אנד בי, אהב דווקא את שיר הקאנטרי ("ההילבילי" באופיו), אך ביקש מברי לעשות כמה תיקונים בגרסה שלו. בין התיקונים, הדגשת קצב השיר ושינוי שמה של הבחורה בשיר (צ'ס חשב ש"איידה מיי" נשמע שם כפרי מדי).
לאור בקשתו של צ'ס, שונה שם השיר ל-"Maybellene". על פי אחת ההשערות, את ההשראה לשיר, שאב ברי מתיק האיפור של המזכירה שלו, שעליו היה מוטבע שמה של חברת הקוסמטיקה "מייבלין". הסינגל, שהיה שירו הראשון של ברי תחת צ'ס רקורדס, יצא ביולי 1955 וזכה להצלחה רבה. הוא שהה 11 שבועות במקום החמישי במצעד שירי הפופ בארצות הברית ובמקום הראשון במצעד שירי הרית'ם אנד בלוז של בילבורד ונמכר בכמיליון עותקים.
ברי מינף את הצלחת הסינגל הראשון שלו ויצא למסע הופעות נרחב ואינטנסיבי, כשבמקביל המשיך להקליט שירים נוספים. במאי 1956, הוציא ברי סינגל נוסף בשם "Roll Over Beethoven". גם שיר זה זכה להצלחה גדולה, כשהגיע למקום השביעי במצעד שירי הרית'ם אנד בלוז. באותה תקופה, המשיך ברי להוציא סינגלים נוספים, שהפכו כולם ללהיטים, בהם "School Day” ו-"Rock and Roll Music” (משנת 1957) ו-“Sweet Little Sixteen” ו-"Reelin’ and Rockin" (משנת 1958).
במאי 1957, יצא אלבומו הראשון של ברי "After School Session". מלבד שלושה שירים, כל שירי האלבום יצאו קודם לכן כסינגלים, לרבות להיטו הראשון של ברי "Maybellene". ב-31 במרץ 1958, הוציא ברי את הסינגל "Johnny B. Goode". השיר שעוסק בנער עני ואנאלפבית בעל כישרון רב בנגינה על גיטרה, נכתב בתחילה בהשראת חברו המוזיקאי ג'וני ג'ונסון. בהמשך, החליט ברי לבסס את השיר על עצמו. במקור, תיאר ברי את ג'וני כ- "colored boy" (נער שחור), אך לבסוף החליט לשנות את מילות השיר ל-"country boy" (נער כפרי) על מנת להבטיח שהשיר ישודר ברדיו. בדומה לסינגלים הקודמים, גם שיר זה זכה להצלחה רבה.
באפריל 1961, בשיא הצלחתו, הסתבך ברי פעם נוספת עם החוק. לאחר שהסיע ממקסיקו לארצות הברית קטינה בת 14 לצורך העסקה באחד המועדונים שלו, הרשיע בית המשפט את ברי בעבירה על חוק ה-"Mann Act", אשר אוסר על הסעת נשים מעבר לגבולות המדינה למטרת מין או זנות. ההנחה היא כי אותה בחורה התלוננה במשטרה לאחר שפוטרה מעבודתה במועדון של ברי בסיינט לואיס. ברי נשפט, הורשע ונידון לחמש שנות מאסר. בערעור על העונש שהגיש, טען ברי כי השופט הלבן והמושבעים הלבנים נהגו בו בגזענות. ברי התבסס, בין היתר, על השימוש הגובר של השופט במילת הגנאי "Nigger". טענתו התקבלה והתקיים משפט חוזר. הוא הורשע שוב ונידון לשלוש שנות מאסר, שמהן ריצה בפועל כשנה וחצי בלבד. בזמן ריצוי מאסרו, השלים בארי את תעדות הבגרות שלו וכתב מספר שירים חדשים.
ב-31 במאי 1961, נפתח מחוץ לסיינט לואיס פארק שעשועים שהיה בבעלותו של ברי, אך הפארק נסגר כעבור כשנה בעקבות הרשעתו וכניסתו לכלא.
1963-1969: המעבר לחברת מרקורי.
לאחר שחרורו מהכלא בשנת 1963, החל ברי להקליט שירים חדשים, שנכתבו בזמן שהייתו בכלא. רבים משירים אלו, דוגמת "Nadene", "Dear Dad", "You Never Can Tell", ו-"No Particular Place to Go", זכו להצלחה רבה במהלך שנות השישים.
במרץ 1963, הוציאה להקת ה-"Beach Boys" את השיר "Surfin USA", אותו כתב ברי. באפריל אותה שנה, תבע ברי את הלהקה בטענה כי הם עשו שימוש במלודיות השיר "Sweet Little Sixteen", בלי שניתן לו קרדיט על כך.
ביוני 1966, חתם ברי על חוזה עם חברת התקליטים "מרקורי", לאחר 11 שנות עבודה עם חברת "צ'ס רקורדס". במהלך עבודתו עם החברה, הוציא ברי חמישה אלבומים, שלא הצליחו לשחזר את ההצלחה של חומריו הקודמים. במהלך תקופה זו, זכה ברי לתגובות פושרות במהלך הופעותיו, בעקבות נטייתו לנגן עם מוזיקאים אקראיים בתשלום ולא עם להקת ליווי קבועה. ההנחה של ברי הייתה כי רבים מהמוזיקאים מכירים את שיריו היטב ועל כן אין בעיה לנקוט בדרך זו. בנוסף, דור חדש של מוזיקאים וגיטריסטים פורצי דרך, דוגמת אריק קלפטון וג'ימי הנדריקס, החלו לתפוס את קדמת הבמה. עם זאת, ברי המשיך להופיע באופן אינטנסיבי עם להיטיו הגדולים ועצם העובדה שלהקות רבות, דוגמת הביטלס והרולינג סטונז, ביצעו גרסאות כיסוי מצליחות לשיריו, סייעו לו להישאר בתודעה ולהוות גורם חשוב בתעשיית המוזיקה העולמית.
1970-1979: חזרה לחברת צ'ס.
במאי 1970, לאחר עבודה בת מספר שנים עם חברת "מרקורי", חזר ברי לעבוד עם "צייס רקורדס" . ב-21 באוקטובר 1972, הוציא ברי את הסינגל "My Ding-a-Ling". היה זה להיטו האחרון ושירו היחיד של ברי שהעפיל למקום הראשון במצעד שירי הפופ האמריקאיים של בילבורד.
באוקטובר 1972, הוציא ברי את האלבום "The London Chuck Berry Sessions". האלבום כלל שירים הוקלטו באולפן ביחד עם שירי משתי הופעות שביצע בפברואר 1972 בקובנטרי שבאנגליה. האלבום זכה להצלחה עצומה ונמכר בלמעלה ממיליון עותקים בתוך פחות מחודש. היה זה אלבומו היחד של ברי שזכה לפרס מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, לאור כמות העותקים הרבה שנמכרה.
במרץ 1978, יצא הסרט "American Hot Wax", אשר מגולל את סיפורו של אלן פריד, שדרן רדיו אמריקאי, שתוכניתו הייתה הראשונה לשדר שירי רית'ם אנד בלוז ורוק אנד רול עבור הקהל האמריקאי הלבן. עובדה זו הובילה לכך שפריד זכה לכינוי "אבי הרוק אנד רול". בסרט, הסוקר את התפתחות מוזיקת הרוק אנד רול, מופיע ברי בתפקיד עצמו.
באותה שנה, לאחר חמש שנות חקירה סמויה של רשות המיסים האמריקאית, הוגשה כנגד ברי תביעה בגין העלמת מס בסך כולל של 109 אלף דולר ודיווח שקרי בנוגע להכנסותיו בשנת 1973. בתום משפטו, הורשע ברי במסגרת עסקת טיעון ונשלח ל-120 יום לכלא. גזר הדין נערך כשלושה ימים לאחר הופעה מיוחדת של ברי בבית הלבן, בעקבות הזמנה מיוחדת של הנשיא ג'ימי קרטר.
1980-2017: שלהי הקריירה והסתבכויות פליליות.
ב-16 באוקטובר 1986, לרגל יום הולדתו ה-60, הופיע ברי בשני קונצרטים מיוחדים, שנערכו בתיאטרון "Fox" שבסיינט לואיס. באוקטובר 1987, יצא לאקרנים הסרט "Hail! Hail! Rock 'n' Roll", שתיעד את ההופעות. שמו של הסרט, בו הופיעו מוזיקאים רבים דוגמת ברוס ספרינגסטין וליטל ריצ'רדס, נלקח ממילות שירו של ברי - "School Days".
בשנת 1987, נעצר ברי על ידי המשטרה בעוון תקיפה, לאחר תלונה שהגישה אישה, לפיה ברי הכה אותה במהלך שהותו במלון "Gramercy Park" שבניו יורק. בסופו של יום, חתם ברי על עסקת טיעון לפיה יודה בהטרדה וישלם קנס כספי.
ב-31 בינואר 1989, הוציא ברי הוציא את ספרו הראשון, "אוטוביוגרפיה", אשר מגולל את סיפור חייו.
ב-15 במרץ 1989, נהרס אולפן ההקלטות של ברי בעקבות שרפה שפרצה במקום. לבד מהציוד שהושמד, נהרסו מספר קלטות בהם שירים מאלבום חדש אותו התכוון ברי להוציא.
ביוני 1989, הסתבך ברי פעם נוספת עם רשויות החוק. בעקבות פשיטה על ביתו שביצעה המשטרה, נמצאו סמים וקלטות וידאו ובהם חומרים פדופילים. בעקבת פשיטה זו נפתחה חקירה פלילית כנגד ברי. בהמשך אותו חודש, הוגשה תביעה כנגד ברי על ידי מספר נשים, שטענו כי בשירותי מסעדתו של ברי בעיר ונצוויל הותקנה מצלמה שצילמה אותן בחשאי בזמן שהחליפו בגדים. לפי הביוגרף של ברי ברוס פג, נאלץ ברי לשלם סכום של כ-1.2 מיליון דולר על מנת להגיע לפשרה עם אותם נשים.
מותו.