הרומן כולל גם מספר אלמנטים שלא הופיעו כלל בסרט: ראשית, ערב אחד אדמס, פרמן ואוסטרוב מתצפתים בסתר על ביתו של מורביוס, אך אינם רואים או שומעים דבר. כשהם עוזבים הם הורגים בטעות קוף - אחת מחיות המחמד של אלטירה. כאשר ד"ר אוסטרוב מנתח בהמשך את החיה המתה הוא מגלה כי המבנה הפנימי שלה מונע ממנה להיות בחיים במובן הביולוגי הרגיל. הנמר, הצבי והקופים הם כולם יצירות שיצר ד"ר מורביוס כמוחו להיות חיות מחמד לבתו, שרק צורתן החיצונית דומה לבעלי החיים שעל כדור הארץ. הרומן גם שונה במקצת מהסרט בכך שהוא לא מקשר ישירות בין המכונה הגדולה לבין בריאת בעלי החיים או המפלצת; במקום זאת, רק מייחס אותם ליכולותיו המנטליות של מורביוס. ההרס העצמי של הקרל יכול להתפרש על ידי הקורא כעונש קוסמי על שימוש לא נכון בכוחו של אלוהים, שיוצר חיים. זו הסיבה שבסופו של הסרט, קומנדר אדמס אומר לאלטאירה: "... אחרי הכל, אנחנו לא אלוהים". הרומן מסתיים עם הבחנה דומה.
פסקול.
ביבי ולואי בארון הלחינו את המוזיקה האלקטרונית החדשנית המהווה פסקול הסרט, אשר כונתה בכתוביות הסרט כ-"טונאליות אלקטרונית", בין השאר כדי לחמוק מהתשלומים המקובלים של איגודי תעשיית הקולנוע והמוזיקה. דור שרי , מפיק ב-MGM, סיפר כי גילה את הזוג לגמרי במקרה במועדון לילה ביטניקי בגריניץ' וילג' בעת ביקור משפחתי בניו יורק לקראת חג המולד; הוא שכר אותם במקום כדי להלחין את המוזיקה של הסרט. בעוד שבטרמין (שלא נעשה בו שימוש בסרט "הפלנטה האסורה") נעשה כבר בעבר שימוש לצורך פסקול הסרט ""בכבלי השכחה" של אלפרד היצ'קוק (1945), עבודתם של הזוג בארון הפכה את הסרט "הפלנטה האסורה" ליצירה הקולנועית הראשונה שבה הלחן המוזיקלי הופק אך ורק באמצעות אמצעים אלקטרוניים בלבד; הפסקול שלהם הקדים את המצאת הסינתיסייזר בשמונה שנים (1964).
בהשראת רעיונות ופרוצדורות מהספר "Cybernetics: Or Control and Communication in the Animal and the Machine"" (1948) מאת המתמטיקאי ומהנדס החשמל נורברט וינר, לואי בארון בנה מעגלים אלקטרוניים משלו ששימשו ליצירת כל "הצלצולים, הצפצופים, הזמזומים, היבבות, הפעימות והחריקות ".מרבית הצלילים הללו נוצרו באמצעות רכיב אלקטרוני המכונה "ring modulator". לאחר הקלטת הצלילים הבסיסיים, הבארונים עוד תמרנו את הצלילים על ידי הוספת אפקטים אחרים, כגון הדהוד ועיכוב, והיפוך או שינוי מהירויות צלילים מסוימים.
מכיוון שביבי ולואי בארון לא היו חברים באף איגוד מקצועי של מוזיקאים, עבודתם לא הייתה יכולה להיות מועמדת לפרס אוסקר, בקטגוריית "הפסקול המקורי הטוב ביותר" או בקטגוריית "אפקטים קוליים". MGM סירבה לפרסם אלבום פסקול בעת צאתו של הסרט לאקרנים. עם זאת, מלחין ומנצח הסרט דייוויד רוז פרסם מאוחר יותר סינגל בפורמט של נעימת הנושא המקורית של הסרט, אותה הקליט באולפני MGM בקולבר סיטי, לוס אנג'לס במהלך מרץ 1956. בסופו של דבר, לא נעשה שימוש בנעימת הנושא של רוז בסרט עצמו; אולפני MGM שכרו את רוז להלחין את פסקול הסרט בשנת 1955, אך הוא פוטר מהפרויקט על ידי דור שרי מתישהו בין חג המולד 1955 לראש השנה האזרחית 1956. הטריילר המקורי של הסרט מכיל מוזיקה שהלחין רוז, שעל פי דיווחים - הקלטות המקוריות שעליהן הוקלטה הושמדו מאוחר יותר.
בסופו של דבר, ביבי ולואי בארון הוציאו להפצה את הפסקול שהלחינו, על גבי תקליט בשנת 1976 לציון 20 שנה לסרט. האלבום הופק תחת לייבל משלהם, Planet Records (מאוחר יותר שונה השם ל-Small Planet Records). האלבום הושק בפסטיבל הבינלאומי למדע בדיוני ה-34 שהתקיים בקנזס סיטי, מיזורי במהלך סוף השבוע של יום העבודה בשנת 1976, כחלק מחגיגות 20 שנה לסרט; הזוג נכח באירוע לצורך קידום האלבום, והם חתמו על כל העותקים שנמכרו בכנס. עשור לאחר מכן, בשנת 1986, פסקול הסרט יצא בפורמט CD לרגל 30 שנה לסרט, במהדורה שכללה חוברת צבעונית בת שישה עמודים ובה תמונות מהסרט, בתוספת תווים של המלחינים, בבי ולואי בארון וביל מאלון.
מחווה לפסקול הסרט הוצגה בשידור חי בקונצרט של ג'ק דיינג'רס. הקלטה זו זמינה על גבי הדיסק הראשון של האלבום הכפול "Forbidden Planet Explored".
תלבושות ואביזרים.
את התלבושות שלבשה אן פרנסיס עיצבה הלן רוז. בשל חצאיות המיני הקצרות שלה - הסרט נאסר להקרנה בספרד; הסרט לא הוצג במדינה זו עד לשנת 1967. שאר התלבושות עוצבו על ידי וולטר פלונקט.
רובי הרובוט הופעל על ידי הפעלולן הזעיר פרנקי דארו. הוא פוטר זמן קצר לאחר תחילת הצילומים, לאחר שבאחד מימי הצילומים הוא שתה 5 מרטיני לארוחת צהריים, זמן קצר לפני הצילומים. הוא כמעט נפל כשניסה ללכת בעודו בתוך התחפושת היקרה של הרובוט.
בסוף ספטמבר 2015 הוצעו למכירה פומבית מספר תלבושות ואביזרים שבהם נעשה שימוש במהלך הצילומים, בהם: התחפושת של "מורביוס" אותה לבש וולטר פידג'ן, רובה, אקדח ופסל מקורי של המעצבת סשה ברוסטום שנראה מחוץ לביתו של מורביוס. עוד הוצעו למכירה כרזות פרסום מקוריות של הסרט. ב-2 בנובמבר 2017 הוצע למכירה רובי הרובוט המקורי, והוא נמכר בסופו של דבר תמורת 5.3 מיליון דולר. מכירה זו קבעה שיא של הכנסות ממכירה פומבית עבור חברת TCM-Bonhams, כאשר עקפה את פסל הנץ ממלטה שנמכר תמורת 4 מיליון דולר בשנת 2013, והפכה לאביזר הקולנועי היקר ביותר שנמכר אי פעם במכירה פומבית.
רימייק.
בשנת 2007, ניו ליין סינמה החלה בפיתוח רימייק לסרט, תוך שיתוף פעולה עם ג'יימס קמרון, נלסון גידינג וסטירלינג סיליפנט. הפרויקט החל ביוזמת דרימוורקס, עם דייוויד טוהי בתור הבמאי. האחים וורנר רכשו מחדש את הזכויות בשנה שלאחר מכן וב-31 באוקטובר 2008 פורסם כי ג'יי מייקל סטרזינסקי כותב תסריט חדש, שאותו ג'ואל סילבר אמור היה להפיק. סטרזינסקי הסביר כי הסרט המקורי היה סרט המדע הבדיוני האהוב עליו ביותר, וזה נתן לסילבר רעיון להפוך את הסרט החדש ל-"לא רימייק", ו-"לא בדיוק פריקוול". סטרזינסקי נפגש עם מומחים שעוסקים באסטרופיזיקה, גאולוגיה פלנטרית ובינה מלאכותית על מנת לפתח את סיפור הרקע של הקרל כטרילוגית סרטים. במרץ 2009 דיווח סטרזינסקי כי הפרויקט ננטש, וכי יש צורך בתסריט חדש.
הכוכב האסור
מאגנוס שבינג
מאגנוס אורן אייג'ולפסון שבינג (באיסלנדית: Magnús Örn Eyjólfsson Scheving; נולד ב-10 בנובמבר 1964) הוא יזם, סופר, מפיק, שחקן, דוגמן, מרצה ואתלט איסלנדי. הוא היה היוצר, המפיק וכוכב סדרת הטלוויזיה לילדים "נווה עצלנות", בה גילם את דמותו של ספורטקס.
בצעירותו.
שבינג נולד בפורקרנס, איסלנד ב-10 בנובמבר 1964. את עבודתו הראשונה עשה בגיל 15 כמרכזן טלפוניה בעיירת הולדתו. בגיל 20 הוא החליט עם חברו פיילניר פורגרסון (Fjölnir Þorgeirsson) שכל אחד יבחר ענף ספורט מסוים, ולהצטיין בו תוך שלוש שנים. שבינג בחר בסנוקר בעבור פיילניר, ופיילניר בחר בפעילות אירובית בעבור שבינג.
Forbidden Planet
קפה דה פלור
קפה דה פלור (בצרפתית: Café de Flore) הוא בית הקפה הוותיק ביותר בפריז. הוא שוכן בפינת הרחובות שדרות סן ז'רמן ורחוב סן בנואה, סן ז'רמן דה פרה והרובע השישי של פריז. הוא נודע בשל הלקוחות הידועים שפקדו אותו.
היסטוריה.
הקפה נוסד בשנות השמונים של המאה ה-19, בתקופת הרפובליקה הצרפתית השלישית. שמו לקוח מפסלה של פלורה , אלת הפרחים ועונת האביב במיתולוגיה הרומית, הניצב בצידה השני של השדרה. הסופרים ז'וריס-קרל הויסמנס ורמי דה גורמון היו שניים מהידוענים הראשונים שנמנו על סועדיו הקבועים של המקום. בשלהי המאה ה-19 שארל מוראס כתב את ספרו Au signe de Flore בקומתו הראשונה של קפה דה פלור, בה גם נוסדה Revue d'Action Française בשנת 1899.
קפה דה פלור נודע כמקום מפגש של סופרים ופילוסופים. ז'ורז' בטאיי , Robert Desnos, Léon-Paul Fargue, רֵמוֹן קֶנוֹ היו בין באי המקום הקבועים, כמו גם פבלו פיקאסו.
ראש ממשלת הרפובליקה העממית של סין ג'ואו אנלאי היה אף הוא לקוח קפה של קפה דה פלור במהלך שהותו בצרפת בשנות העשרים של המאה העשרים.
קפה דה פלור מעוצב בסגנון אר דקו עם מושבים בצבע אדום, מהגוני ומראות, וחזותו השתנתה רק במעט מאז מלחמת העולם השנייה. מתחרהו העיקרי,
קפה לה דה מאגו היה חביב על האליטה האינטלקטואלית הצרפתית בתום מלחמת העולם השנייה. במאמרו "סיפורם של בני בתי קפה" ובספרו "פריז לירח", הסופר האמריקני אדם גרופניק נותן הסברים אפשריים לכך שקפה דה פלור נהפך בשלהי שנות התשעים לפופולרי ואופנתי יותר מאשר קפה לה דה מאגו, חרף העובדה שלה דה מאגו היה הקפה החביב על ז'אן-פול סארטר, סימון דה בובואר, אלבר קאמי והוגים מפורסמים נוספים בשנות הארבעים ושנות החמישים.
פרס דה פלור אותו ייסד פרדריק בגבדה בשנת 1994, מחולק מדי שנה בקפה דה פלור.
הכוכב האבוד
יאיר אור
יאיר אור (נולד בשנת 1978) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, המכהן כסגן מפקד עוצבת הגליל. קודם לכן פיקד על חטיבת קרייתי.
ביוגרפיה.