הסגנון הטהור של האב טיפוס השתנה בהדרגה על ידי האבולוציה של המכונית לשיפור הביצועים, האחיזה, ההתנהגות והיכולת לעמוד בדרישות שנקבעו. זה החל עם דגם הייצור הראשון, אשר כלל כמה פתחים שנמצאו בלמבורגיני כחיוניים כדי לקרר את המנוע כראוי. אלה כללו גם את צינור ה-NACA האייקוני בדלתות ובפגושים האחוריים. השינויים בעיצוב המכונית הסתיימו במנוע גדול שמאוורר ישירות מאחורי הנהג, מה שמצמצם את הנראות לאחור. תוספות מאוחרות יותר - דמויי פגוש סביב הגלגלים, ספויילרים, כיסויים למאייד, שינויים לפגושים בהתאם לשינויים האסתטיים.
העיצוב של הקונטאש והרושם החזותי עשו אותה לסמל של עיצוב נהדר כמעט לכולם פרט למהנדסי הרכב. מאפייני הביצועים המעולים של דגמי הלמבורגיני המאוחרים יותר (כמו הדיאבלו או המורצ'יילאגו) פנו לנהגים ומהנדסים אשר מחפשים ביצועים, אך מעולם לא היה להן את המקוריות או הייחודיות שנתנו לקונטאש את ההוקרה לה זכתה. הרשמים השונים שניתנו לדגמי למבורגיני השונים יצרו מספר רב של חילוקי דעות על מה מהווה קלאסי תוצר או יוצא מגדר הרגיל בעבור רכב (עיצוב וסגנון אלגנטי או שמא עליונות טכנית והנדסית). למרות חוסר המעשיות ועדכונים שנדרשו לאורך הזמן, יש לשים לב כי צורת הבסיס האייקונית של האב הטיפוס של הקונטאש הראשונה שנחשפה בשנת 1971, נותרה כמעט ללא שינוי במשך 19 שנים, תוחלת חיים ארוכה במיוחד בעבור מכונית ספורט.
מנוע.
הגלגלים האחוריים בקונטאש מונעים על ידי מנוע ה-V12 המסורתי של למבורגיני אשר הורכב באמצע המכונית באופן אורכי. זאת, בניגוד למיורה, אשר גם לה מנוע V12 שהורכב במרכז המכונית, אך הוא הורכב בצורה רוחבית. לצורך חלוקת משקל טובה יותר, המנוע כוון לאחור, פיר הפלט הוצב מלפנים ותיבת ההילוכים מוקמה בקדמת המנוע. למרות שבמקור תוכננה במקור יחידת כוח בנפח 5 ליטר, המכוניות הראשונות שיצרו השתמשו במנוע 4 הליטרים של המיורה. שיפורים מאוחרים יותר הגדילו את הקיבולת ל-4,754 סמ"ק, ומאוחר יותר (בדגמי ה-Quattrovalvole) המנועים גדלו אף ל-5,167 סמ"ק עם ארבעה שסתומים לכל צילינדר.
כל דגמי הלמבורגיני קונטאש צוידו בשישה מאיידים מחברת וובר עד לבואו של מודל ה-5000QV. כדי לעמוד בתקנות זיהום האוויר המחמירות בארצות הברית נאלצה למבורגיני להפחית את הספק המנוע ולשנות יחסי דחיסה. בזמן שהמכונית החלה להימכר בארצות הברית, נעשה שימוש בהזרקת דלק ה-K ג'טרוניק של בוש. עם זאת, הדגמים האירופאים המשיכו להימכר עם המאיידים (שהפיקו יותר כוח מהדגמים שהשתמשו בהזרקת הדלק) עד להגעת הלמבורגיני דיאבלו, אשר החליפה את הקונטאש.
מכירות בארצות הברית.
ארצות הברית היא השוק הגדול ביותר של למבורגיני ובאופן מסורתי השוק הגדול בעולם למכוניות יקרות כמו מכוניות ספורט אקזוטיות.
בשנת 1985, יוצר בלמבורגיני מפרט מיוחד לארצות הברית, עם שינויים בעיצוב כדי לאפשר לפגושים לעמוד בתקן הבטיחות האמריקאי. בכל אופן, רוכשים רבים הסירו את הפגושים האלה באופן מיידי, או שמעולם לא התקינו אותם בכלל, משום שהם נחשבו כתוספת בעלת מראה מגושם אשר הרסה את קווי העיצוב של הגוף. למודל האמריקאי של שנת 1985 היה מחיר בסיס של $100,000. רק שתי תוספות אפשריות היו זמינות: ספוילר אווירודינמי ב-$5,500 ומערכת קול ב-$7,500.
ממשלת ארצות הברית פוטרת מכוניות בנות יותר מ-25 שנה מכל חקיקה או תקנה הנוגעת לעיצוב, בטיחות או זיהום. לכן, דגמי קונטאש ניתנים לייבוא באופן חופש על ידי כל יבואן או צרכן פרטי ולהירשם לשימוש בכביש בלתי מוגבל.
פורמולה 1.
בין השנים 1980 ל-1983, שימשה הקונטאש כרכב בטיחות במהלך הגרנד פרי במונקו.
נתוני ייצור.
סך הכל נמכרו כ-2,042 דגמי קונטאש במהלך 16 שנים. באופן משמעותי, יותר מחצי נבנו בחמשת השנים האחרונות לייצור, כאשר הבעלים החדשים של למבורגיני הגדילו את הייצור. להלן פילוח המכירות:
וסיקה פיסקיס
וסיקה פיסקיס (מלטינית: Vesica Piscis - שלפוחית השתן של הדג) היא צורה גאומטרית המתקבלת מחיתוך שני מעגלים בעלי אותו רדיוס, שהמרכז של כל אחד מהם נמצא על היקפו של האחר. שם אחר לצורה זו הוא מנדורלה (Mandorle) מהמילה שקד באיטלקית (mandorla).
במתמטיקה.
מבחינה מתמטית הצורה היא מקרה פרטי של עדשה - הצורה המתקבלת מחיתוך של שני מעגלים.
הצורה מופיעה במשפט הראשון שבספר "יסודות" של אוקלידס, כאשר הוא בונה משולש שווה-צלעות באמצעות סרגל ומחוגה.
קודקודיו של המשולש הם שני מרכזי המעגלים ואחת מהפינות החדות של הווסיקה פסקיס.
שני מרכזי המעגלים ושתי נקודות החיתוך ביניהם (כלומר הפינות החדות) הם קודקדיו של מעוין החסום בווסיקה פיסקיס. המעוין מורכב משני משולשים שווי צלעות.
יחס formula_1 בין גובה לרוחב הצורה.
רוחבה של הווסיקה פיסקיס שווה מההגדרה לרדיוס כל אחד מהמעגלים ולמרחק בין מרכזיהם.
גובה הווסיקה פיסקיס (המרחק בין שתי נקודות החיתוך של המעגלים) הוא פעמיים הגובה במשולש שווה-צלעות (ראו שרטוט תחתון). ניתן לחשב את הגובה גם לפי הנוסחה הכללית לחיתוך בין שני מעגלים: הגובה גדול פי השורש הריבועי של 3 מהרדיוס, כלומר היחס בין גובה הווסיקה פיסקיס לרוחבה (שניהם עוברים דרך המרכז של הווסיקה פיסקיס), הוא מספר אי-רציונלי שמתחיל ב ...1.7320508. היחסים 265:153 = ...1.7320261 ו 1351:780 = ...1.7320513 הם הקירוב הטוב ביותר לשורש זה, כלומר אין מספרים שלמים קטנים מהם שמשיגים קירוב טוב יותר. ארכימדס משתמש בשברים אלה כחסמים עליון ותחתון לשורש 3 בחיבורו "על המדידה של המעגל".
formula_2
חישוב השטח.
שטח הווסיקה פיסקיס מורכב משני משולשים שווי-צלעות (אורך צלע r) וארבעה מקטעים (מקטע הוא חלק העיגול הכלוא בין מיתר לקשת המתאימה לו). בשרטוט משמאל מוצגים בכחול משולש אחד ומקטע אחד.
מקטע אחד עם משולש אחד מהווים יחד גזרה (פרוסת עוגה) בגודל 60 מעלות, כלומר שישית מהעיגול. שטח הגזרה הוא אם כן:
formula_3
שטח משולש שווה-צלעות עם צלע r הוא : formula_4.
שטח מקטע אחד הוא ההפרש בין שטח הגזרה לשטח המשולש:
formula_5
שטח הווסיקה פיסקיס: שני משולשים + ארבעה מקטעים יהיה :
formula_6
ניתן לחשב את השטח גם לפי הנוסחה הכללית לחיתוך בין שני מעגלים.
חישוב ההיקף.
היקף הווסיקה פיסקיס הוא שתי קשתות של 120 מעלות (שתי פרוסות עוגה בשרטוט או פעמיים זווית משולש שווה-צלעות שהיא 60 מעלות). כל קשת אם כן היא שליש מהמעגל ולכן היקף הצורה הוא:
formula_7
באמנות ובאדריכלות.
באמנות הנוצרית למספר הילות של קדושים נוצרים הייתה צורת וסיקה פיסקיס אנכית, וחותמות של ארגוני דת הוטבעו פעמים רבות בתוך צורה זו במקום במעגל.
באדריכלות הגותית שימשה הצורה למדידת יחס. הארכיטקט והצייר האיטלקי צ'זארה צ'זאריאנו קרא לה "כלל הארכיטקטים הגרמנים" בספרו מ-1521, המתבסס על זה של ויטרוביוס "על אודות האדריכלות".
הצורה מופיעה במספר מפות של רכבת תחתית כדוגמת קהיר, ליל, מילאנו ורוטרדאם.
במיסטיקה.
הראשונים להעריך צורה זו באופן מיסטי היו כנראה הפיתגוראים שראו בה צורה מקודשת. היחס בין הרוחב לאורך היה 265:153 שהוא קירוב טוב לשורש 3.
המספר 153 מופיע בבשורה על-פי יוחנן (פרק כ"א:11) כמספר הדגים שישו העלה בנס הדגים.
הצורה מופיעה גם בסמל הדג איכטוס (מיוונית ἰχθύς) ששימש יוונים ורומאים פגנים כמו גם נוצרים.
אצל הבונים החופשיים בימי הביניים לחותמות הייתה צורה זו ששימשה מקור לסמלים וסימנים נוספים.
כותבים של העידן החדש פירשו את הצורה כיוני – סמל לאברי המין הנשיים.
בקבלה נמצאת הצורה בפרח החיים.
יפעת המרכז למידע תקשורתי
ניקי אמוקה-בירד
ניקי אמוקה-בירד (באנגלית: Nikki Amuka-Bird; נולדה ב-27 בפברואר 1976) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בריטית ילידת ניגריה.
ביוגרפיה.
ניקי אמוקה-בירד נולדה במדינת דלתה שבניגריה, שם חי אביה. בגיל צעיר היא עזבה את ניגריה עם אמה וגדלה באנגליה ובאנטיגואה. בבריטניה למדה בפנימיה. בתחילה קיוותה להיות רקדנית אך שאיפתה זו סוכלה בגלל פגיעה בגבה. "כאשר נפגעתי בגבי הייתי בשלב שבו חשבתי מה ללמוד באוניברסיטה, וחשבתי לנסות ללמוד בקולג' לדרמה כי ידעתי שאוכל לרקוד שם. רק כאשר הלכתי לבית הספר למשחק נפתח לפני עולם המשחק והתאהבתי בו והפכתי להיות אובססיבית כמו כולם". היא למדה באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA) ואחר כך הופיעה בפעם הראשונה עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
בתיאטרון שיחקה אמוקה-בירד במחזה "Welcome to Thebe" (התיאטרון המלכותי הלאומי); "הלילה השנים עשר" (תיאטרון בריסטול אולד ויק) עליו הייתה מועמדת לפרס איאן צ'ארלסון לשנת 2004 על תפקידה כוויולה; "World Music" (תיאטרון קרוקיבל בשפילד ודונמאר ורהאוס); "נשים בצמרת" (Oxford Stage Company); "חלום ליל קיץ", "הסערה" והמחזה "משרתם של שני אדונים" (הלהקה השייקספירית המלכותית); "Doubt: A Parable" (תיאטרון טריסייקל).
בקולנוע הופיעה אמוקה בירד בסרט "אות משמיים" (עיבוד מחודש מ-2006) "קארגו", "Almost Heaven" וכן בעיבוד לרומן "סוכנות הבלשיות מס 1" מאת אלכסנדר מק'קול סמית.
בטלוויזיה הופיעה בסדרה "ספוקס", במיני-סדרה "קו היופי", "The Last Enemy", בסדרה "רובין הוד", בסדרת המדע בדיוני "טורצ'ווד" והשתתפה בסדרה "ניצולים" של ה-BBC המציגה עולם אפוקליפטי. ב-2010 שיחקה בתפקיד פקד בילוש גיינור ג'נקינס בסדרת הטלוויזיה "עדות אילמת".
עוד הופיעה אמוקה-בירד בעיבוד של ה-BBC לרומן זוכה הפרסים של אנדראה לוי "אי קטן" ששודר בדצמבר 2009.
חיים אישיים.
אמוקה-בירד נשואה לשחקן ג'פרי סטרטפילד אותו פגשה כשהיו יחד בסיור הופעות עם הלהקה השייקספירית המלכותית ביפן.
ניקי אמוקה בירד