ליביו נולד בשנת 1945 בבוקרשט, בירת רומניה, בנם של דורותיאה ליביו, זמרת, והסופר והבמאי ומבקר התיאטרון רוביו ליביו (Rubio Liviu). התגורר עם סבו וסבתו משום שהוריו ברחו מרומניה מסיבות פוליטיות. הוא עצמו עזב את רומניה בגיל 5 יחד עם הורי הוריו, והם השתכנו בישראל. אחרי שהייה במעון לילדים ואצל משפחה אומנת ברמתיים, התאחד ליביו עם אמו, בעלה החדש ועם סבתו בתל אביב. הוא למד בבית הספר "גרץ" ובתיכון עירוני ה' (תל אביב). שירת בצה"ל כמש"ק תובלה בפיקוד המרכז ובמילואים שירת כחובש במלחמת ששת הימים, וגם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה.
סיים בהצטיינות תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה מהאוניברסיטה העברית, תואר שני בפיזיקת חלקיקים תאורטית ממכון ויצמן למדע ותואר דוקטור באסטרופיזיקה תאורטית מאוניברסיטת תל אביב. בתקופה זו גם היה מורה ומחנך בתיכון עירוני ה'. כיהן בדרגת פרופסור מן המניין בפקולטה לפיזיקה בטכניון בין השנים 1981–1991 ולאחר מכן עבר למכון המדעי של טלסקופ החלל האבל בבולטימור, מרילנד.
מאז אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 מיקד את פעילויות המחקר שלו בהתפוצצות סופרנובות ושימושיהן במדידת קצב התפשטות היקום. חקר את תופעת החומר האפל, חורים שחורים, והיווצרות מערכות כוכבים סביב כוכבים צעירים. מחברם של עשרות מאמרים בירחוני מדע הרלוונטיים לנושאים המוזכרים.
ליביו נשוי לסופי, מיקרוביולוגית, ואב לשלושה ילדים.
ספריו.
במשך כמעט עשרים שנה פישט ליביו רעיונות רבים מתחום המדעים, בעיקר מתמטיקה ואסטרונומיה, באמצעות ספריו, הרצאותיו, מאמרים בעיתונים, ראיונות רדיו והופעות טלוויזיוניות. הוא ערך מספר הרצאות פתוחות לקהל במוסד סמית'סוניאן, בפלנטריום היידן, בקולג' לאמנות במרילנד, במוזיאון קליבלנד להיסטוריית הטבע ובמרכז המדע בגלאזגו כדי לדון בנושאים מדעיים ומתמטיים.
ספר המדע הפופולרי הראשון שלו היה היקום המאיץ (The Accelerating Universe), אשר יצא לאור בשנת 2000 (אך לא תורגם לעברית), והביא בשפה פשוטה את התאוריה אודות התפשטות היקום והאצת התהליך ככל שעובר הזמן. הוא בחן את הסיבות לתופעה וההשלכות התאורטיות של יקום מתרחב תמידית, לכאורה, ובמיוחד את השפעתו על האמונה ב"שלמות היופי" של החוקים אשר מנחים את העולם.
הוא מגדיר עצמו כ"חובב אמנות מושבע", שברשותו אלפי ספרי אמנות. ליביו משתמש בתחביב למטרות טובות בספרו השני: חיתוך הזהב: קורותיו של מספר מופלא (The Golden Ratio: The Story of Phi) שראה אור ב-2003, שם עקב אחר השפעתו של יחס הזהב (ערכו 1.618 לערך) על גאומטריה, אמנות, אדריכלות, מוזיקה ואף תאוריות הנוגעות לשוק המניות לאורך מאות שנים.
ספרו של ליביו שפת הסימטריה: המשוואה שלא נמצא לה פתרון (The Equation That Couldn't Be Solved: How Mathematical Genius Discovered the Language of Symmetry) יצא לאור ב-2005 ועסק בניסיונות לפתור פולינום מהמעלה החמישית, או יותר בכלליות - מתמטיקת הסימטריה. הוא מדגיש את תפקידם הקריטי של המתמטיקאים אווריסט גלואה ונילס הנריק אבל בפיתוח התחום המתמטי הזה.
שני הספרים הללו אינם רק סיפורים על ההיסטוריה של המתמטיקה וביוגרפיות מקוצרות של מתמטיקאים, אלא כוללים גם הצגה של חלק מהמתמטיקה עצמה, כאשר פיתוחים כבדים יותר מובאים בנספחים.
ב-2009 יצא לאור ספרו האם אלוהים הוא מתמטיקאי?, העוסק בפילוסופיה של המתמטיקה ובשאלות כגון האם המתמטיקה היא תגלית או המצאה ומדוע היא מתארת בצורה כה טובה את חוקי הטבע.
ב-2013 יצא לאור ספרו שגיאות גאוניות, העוסק בשגיאות משמעותיות של חמישה מדענים גדולים: צ'ארלס דרווין, ויליאם תומסון, לינוס פאולינג, פרד הויל ואלברט איינשטיין.
ב-2017 יצא לאור ספרו למה? מסע בעקבות הסקרנות האנושית (Why? What Makes Us Curious)"."
בתרגום לעברית.
כל ספריו הופיעו במקור באנגלית, חרף שליטתו של ליביו בעברית כשפת אם. עם זאת, בחלק מספריו הביא דוגמאות מהשפה העברית.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו והרצאותיו:
דקדנס
דקדנס (מצרפתית: Decadence), הוא מושג בתולדות הספרות ובביקורת התרבות והאמנות. מקורו במילה צרפתית שמשמעותה המילולית: שקיעה, ירידה, הידרדרות. כמושג תאורטי נקשר הדקדנס בהיסטוריה של כמה סוגות בתחום הספרות והאמנות. הוא נגזר מתפיסה היסטורית לפיה תרבויות נולדות, משגשגות ולאחר מכן מידרדרות ושוקעות.
שלב סגנוני דקדנטי מיוחס לשירה הלטינית בתקופת הקיסרות הרומית המאוחרת, באמנות איטליה בשלהי תקופת הרנסאנס ועוד. אולם יותר מכול זוהתה עם הדקדנס קבוצה של משוררים שכוננה במחצית השנייה של המאה ה-19 את תנועת הדקדנס בספרות צרפת, כגון דה נרוול (Gerard de Nerval), בודלר, פול ורלן (Paul Verlaine) ורמבו (Arthur Rimbaud). הם הדגישו את המימד האסתטי ביצירה וכפרו במחויבותו של היוצר.
מילולית, המונח דקדנס (Decadere) פירושו: שקיעה, ניוון. השימוש המקורי במונח זה בספרות, היה לשם תיאור שקיעתה של האימפריה הרומית. ברבות השנים הפך השימוש במילה זו על דרך ההשאלה לתיאור שקיעתן של אימפריות וחברות שונות. החל מאמצע המאה ה-19 החלו לדבר על "דקדנס" כעל תהליך אותו עוברת החברה האירופית שעברה את שלב הבשלות ("התקופה היפה", "La Belle Époque") והגיעה לשלב הריקבון.
בהמשך לספרות, נעשה שימוש במונח דקדנס כאל זרם באמנות. השימוש במונח הוא לרוב ביקורתי ושולל, ונעשה בו שימוש, למשל, כדי לתאר את שיריו של שארל בודלר, שירים המתארים פסימיות ומרה שחורה, חרדה וייאוש. זרם זה היה נחלתו של המעמד הבורגני והמשכיל, אשר לאחר תקופת השגשוג והפריחה באירופה ובעיקר בצרפת החל לחוות תחושות שיממון (בצרפתית: "ennui" – מושג יסודי בחוויית הדקדנס).
הדקדנס נוטה תמיד אחר האלמנט החולני, המנוון, השולי וה"מוקצה". זרם זה שהחל בצרפת עם שיריהם של תאופיל גוטייה, שארל בודלר, סטפאן מלארמה, פול ורלן וארתור רמבו ועם הרומן "À rebours" (יצא לאור בעברית בשם "להפך") מאת ז'וריס-קרל הויסמנס, שהפך "נושא הדגל" של הדקדנס, התפשט בצרפת (עם מרסל פרוסט ואחריו אנדרה ז'יד וז'אן ז'נה) ובאירופה התיכונה והמערבית כולה, למשל: גבריאלה ד'אנונציו באיטליה ("העונג"), אוסקר ויילד באנגליה (תמונתו של דוריאן גריי), תומאס מאן בגרמניה (מוות בוונציה, הר הקסמים).
בפרשנות מודרנית יותר, דקדנס יכול לשמש גם כמילה שמזהירה משקיעה, אך גם יכול לתאר (באופן חיובי) חוויה, או אימוץ אורח חיים נהנתני, אסקפיסטי ליברלי מתירני ומשוחרר, שסופו או הידרדרותו ידועה, אם כי צפויה רק בעתיד.
יאיר פנטילט
יאיר פנטילט (10 בינואר 1939 – 23 במרץ 2022) היה רץ ישראלי, אלוף ושיאן ישראל בריצות בינוניות בשנות ה-60. היה לאתלט הישראלי הראשון שירד מ-4 דקות בריצת 1500 מטר (מדידה ידנית).
פנטילט ייצג את ישראל באולימפיאדה (רומא 1960), בארבע מכביות ובשלושה כינוסי הפועל.
ביוגרפיה.
פנטילט נולד בתל אביב. הוא התאמן במועדון מכבי תל אביב, בהדרכתו של אברהם גרין. בשנת 1957 לקח חלק במשחק דרבי במסגרת ידידותית במדי קבוצת הכדורגל של מכבי תל אביב, במהלכו ניצחה מכבי 6–0. פנטילט אף היה חלק מהמבקיעים.
בתחרות שנערכה באתונה, יוון במאי 1959 סיים פנטילט במקום שלישי בריצת 800 מטר בשיא ישראלי חדש של 1:57.6 דקות, שיפור לשיא בן 7 השנים של אריה גליק (1:59.7 דקות).
אלוף ישראל.
באליפות ישראל שנערכה בראשון לציון ביוני אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב ראשונה בקריירה שלו, בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:01.1 דקות, לפני בנימין סדק מהפועל גן שמואל (2:02.3 דקות) ועמוס גלעד מהפועל גינוסר (2:05.3 דקות). מדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:13.8 דקות, אחרי יוסף סלמה ממכבי חיפה (4:10.9 דקות) וזונדל סדק מהפועל גן שמואל (4:11.0 דקות).
בתחרות שנערכה ב-11 ביוני 1960 קבע בריצת 800 מטר שיא ישראלי חדש של 1:56.5 דקות. שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי הוא זכה בשתי מדליות אישיות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:58.4 דקות, לפני קוטנר מהפועל נוף ים (2:02.2 דקות) והכהן ממכבי חיפה (2:05.0 דקות). מדליית כסף, בריצת 400 מטר בתוצאה של 51.5 שניות, אחרי אלימלך שוחט מהפועל דליה (50.9 שניות) ולפני הכהן (53.8 שניות).
השתתפות באולימפיאדת רומא.
באולימפיאדת רומא (1960) סיים פנטילט במקום 34, בריצת 1500 מטר בשיא ישראלי חדש של 3:59.8 דקות (זמן אלקטרוני - 4:00.14 דקות) ובמקום 44, בריצת 800 מטר בשיא ישראלי חדש של 1:54.7 דקות (זמן אלקטורני - 1:54.86 דקות).
בתחרות שנערכה במכון וינגייט ב-10 באוגוסט 1963 קבע פנטילט בריצת 1500 מטר שיא ישראלי חדש של 3:56.2 דקות.
מדליית ארד במכביה.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השביעית שנערכו באוגוסט 1965 הוא זכה במדליית ארד בריצת 1500 מטר, בתוצאה של 3:56.4 דקות, אחרי ריי רוזמן מבריטניה שקבע שיא מכביה חדש של 3:51.2 דקות ולוי מארצות הברית (3:54.3 דקות).
בתחרות שנערכה בלונדון בריטניה ב-5 באוגוסט 1967 סיים פנטילט במקום רביעי בריצת 1500 מטר, בשיא ישראלי חדש של 3:52.4 דקות, שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי יובל וישניצר (3:43.3 דקות). שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בברייטון בריטניה ב-10 באוגוסט הוא סיים במקום שלישי בריצת 800 מטר, בשיא ישראלי חדש של 1:51.3 דקות. שיא זה החזיק מעמד כ-9 שנים ונשבר על ידי דוד לאוגומר בן ה-15 (1.50.8 דקות).