על מורי בית הספר נמנה בעבר חוקר הספרות יוסף שה-לבן.
המעתק הכנעני
בבלשנות ההיסטורית, המעתק הכנעני הוא כינוי למעתק הגאים שחל בניבים הכנעניים המשתייכים לענף הצפון-מערבי של משפחת השפות השמיות, ובהם בשפה העברית, אשר כתוצאה ממנו הפכה תנועת ā פרוטו-שמית צפון-מערבית ל-ō פרוטו-כנענית. כך מוסבר למשל ההבדל בין שָׁלוֹם העברית למקבילתה הערבית سلام (סַלָאם): הצורה הקדומה הייתה כנראה šalāmu*, ובעוד הערבית שמרה על תנועת ה-ā המקורית, בעברית נעתקה זו ל-ō. תנועה זו משתקפת לעיתים קרובות בכתיב המקראי, וכמעט תמיד בכתיב הדקדוקי התקני, כחולם מלא.
מעתק ā &gt; ō* נחשב לאחד מהמאפיינים המובהקים של השפות הכנעניות והוא מתועד היטב בעברית ובפיניקית, אך פרטים רבים הנוגעים לטבעו ולמועד תחולתו אינם מחוורים. המחלוקת העיקרית נָסַבָּה על שתי שאלות: האם המעתק היה בלתי מותנה או שחל רק בהברה מוטעמת; והאם המעתק חל בפרוטו-כנענית או שכלל לא הייתה בנמצא שפה כזו, והמעתק התפשט בין חלק מהניבים הצפון-מערביים בדרך של השפעה הדדית (תאוריית הגלים), יחד עם מאפיינים דקדוקיים ולקסיקולוגיים אחרים, וכך נוצר בדיעבד דפוס משותף המאפיין את השפות הכנעניות.
על פני השטח משתקף ברוב המקרים מעתק ā &gt; ō* בלתי מותנה, אולם יש סימנים המרמזים שמצב זה הוא סופו של תהליך ואיננו משקף את המעתק עצמו. ההנחה המקובלת היא, שהמעתק היה מותנה וחל רק בהברה מוטעמת (כלומר, הברה שהייתה מוטעמת בעת תחולת המעתק). מאוחר יותר התרחש תהליך מתמשך של אנלוגיה, אשר טשטש את טבעו הראשוני של המעתק. בתהליך זה הושוו צורות רבות, שלא חל בהן המעתק, לצורות אחרות באותה נטייה, שבהן התרחש המעתק המקורי. צורות כגון שְׂמָאלִי או רָאשִׁי, שבהן לא חל המעתק (לעומת שְׂמֹאל ורֹאשׁ שבהן הוא חל, בערבית שִׁמַאל, רַאְס) הן ראיה לכך שהמעתק חל רק בהברה מוטעמת, ואילו צורה כגון מְקוֹמוֹת היא ראיה שהוא חל גם בהברה שאינה מוטעמת - ההברה "קוֹ" (בערבית מַקַאמַאת).
המעתק הכנעני, כפי ששמו מעיד, החל לפעול זמן מה לאחר התפצלות הענף הכנעני מהפרוטו-שמית הצפונית-מערבית. הוא מתועד לראשונה עוד במאה ה-14 לפנה"ס, במילים הכתובות בניב כנעני עתיק אשר מופיעות בתעודות אל עמרנה. המעתק לא חל באוגריתית, שמתועדת מאותה תקופה בערך. עובדה זו מציבה קושי בפני אלה הרואים באוגריתית ניב כנעני.
המעתק הוסיף לפעול למשך זמן בלתי ידוע, אולם ידוע כי בעברית הוא חדל לפעול בשלב מוקדם יחסית. במילים שנשאלו לעברית לאחר תחולת המעתק משתקפת תנועת a ארוכה כקמץ (ארוך מבחינה היסטורית, ולעיתים קרובות מתקיים בנטיות) ולא כחולם. לדוגמה: המילים כְּתָב ודְרָשׁ שנשאלו מארמית אל העברית בתקופת בית שני.
מעתק ā &gt; ō בהברה מוטעמת חל גם היום בארמית מערבית חדשה. ארמית אמנם איננה שפה כנענית, אך הדיאלקט הזה של הארמית מדובר באותו אזור שבו דוברו בעבר ניבים כנעניים.
דוגמאות נוספות לתחולת המעתק:
ה'תש&quot;כ
שמיטת חובות
קוגל (מאכל)
אטימולוגיה עממית
גיזרון עממי או אטימולוגיה עממית היא תפישה שגויה או לא-מדויקת של מקורה של מילה בתודעת הדוברים בציבור הרחב. בניגוד לאטימולוגיה מדעית, המחפשת אחר התפתחותה של מילה על פי קריטריונים היסטוריים וסמנטיים, האטימולוגיה העממית מתבססת בדרך כלל על קרבה בצורה או בהגייה למילה אחרת.
אטימולוגיה עממית עשויה לעיתים לשנות את משמעותה של מילה. כך למשל הפועל העברי "הציע", שמשמעותו "ערך, שיטח, פרש", קיבל את המשמעות של "נתן עצה", בגלל הקרבה בין השורשים יצ"ע ויע"ץ. המילה המקראית "מנזר" מציינת היום את מושבם של הנזירים, אף על פי שבמקורה המקראי אין לה כל קשר לכך, שכן הוא כינוי לפקיד גבוה בבבל (). גם צורתה של המילה עשויה להשתנות: לדוגמה, דוברי עברית המפרקים את הביטויים "אי-רגולרי" (במקור irregular) או "אי-לגאלי" (illegal) כאילו מדובר בתחילית העברית "אי-" המציינת שלילה, בעוד שלמעשה מדובר בהידמות של התחילית הלטינית "im-‎". בביטוי "הנץ החמה", צורת המקור "הנץ" נתפסה כהרכבה של ה"א הידיעה למילה "נץ", וכך נוצרה הצורה "נץ החמה". אותה תופעה קיימת לגבי הביטוי "יום הנף".
תופעה הקרובה לאטימולוגיה עממית היא תופעת המילים התאומות, שבה זוגות של מילים שמשמעותן קרובה וגם צורתן דומה מתחלפות זו בזו. זוגות כאלה בעברית הם למשל טפל-תפל, עפר-אפר, חרת-חרט, נתש-נטש, תעיה-טעיה ועוד.
במקרא ובמקורות קדומים אחרים משמשת לעיתים אטימולוגיה עממית לצורך מדרשי שם (שמות המעידים על בעליהם). כך למשל השם המצרי "משה" נדרש בספר שמות: , לעומת ישנם חוקרים הטוענים כי המקור הוא דווקא המילה המצרית ל"ילד" ,מס (ms) .
טבח באבי יאר
קלייה
קלייה היא שיטה בה מייבשים חומרים באמצעות שימוש בחום יבש, באש גלויה או בתנור.
הקלייה גורמת לייבוש החומר באמצעות אידוי הנוזלים שבו.
סוגי חומרים לקלייה.
כשהחומר המתייבש הוא מזון, מתרחשות קרמליזציה של הסוכרים שבו ותגובת מייאר. טעם המזון משתנה.
אי-סבילות ללקטוז
אי סבילות ללקטוז
אמונה תפלה
צלי קדירה
צלי קדירה הוא נזיד של נתחי בשר שלמים. בהכנת צלי קדירה משתמשים בנתחים היקרים פחות של הבקר, כמו חזה (ברוסט), כתף, ירכה ועוד. נתחים אלה הם שריריים יותר, אינם מצטיינים ברכות, ולא יתאימו לצלייה מהירה על גריל או בתנור.
משך הבישול של צלי קדירה עשוי להגיע למספר שעות עד יום שלם (חמין) וגם מעבר לכך.
הנתחים המתאימים ביותר לצלי-קדירה הם:
הבישול הוא איטי, בחום נמוך, ונתחי הבקר מתבשלים לאיטם יחד עם התוספות, כמו ירקות שורש ופקעת. ההבחנה בין צלי קדירה לבין נזיד (צלי ברוטב) היא בכמות הנוזלים המעורבת בתהליך הבישול. הרוטב המשמש לבישול יכול להיות מורכב ממים מתובלים, משמן או מיין. בתבשילים מסוימים נהוג לצלות תחילה את נתח הבשר, כדי להשחים את שוליו ולשפר את טעמו. בסיום התהליך הבשר רך ועסיסי.
דת בישראל
הדת בישראל הוא שם כולל לפעילות הדתית במסגרת הקבוצות הדתיות השונות הפועלות במדינת ישראל. לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, נכון למאי 2022, התפלגות אזרחי ישראל לקבוצות לפי דת היא 73.9% יהודים, 21.1% מוסלמים, 1.9% נוצרים, 1.56% דרוזים והשאר 1.54% חסרי דת/אחרים. חלוקה זו איננה מעידה על מידת הדבקות בדת אלא השתייכות לקבוצה המאופיינת על ידי דת. למשל, בקבוצת אזרחי ישראל היהודים בני 20 ומעלה נכון ל-2020: 44.8% חילונים, 33% מסורתיים, 11.7% דתיים, ו-10% חרדים.
במשך עשרות שנים פעל בישראל משרד הדתות, שעסק בשירותי דת לבני כל הדתות. משרד זה פורק בתקופת ממשלת שרון השנייה וסמכויותיו פוזרו בין משרדי הממשלה השונים. בשנת 2008 הוקם המשרד לשירותי דת, אליו הוכפפה הרשות הארצית לשירותי דת, העוסקת בענייני המועצות הדתיות וקבורה יהודית בלבד.
המעמד המשפטי של הדת בישראל.
ממשלת ישראל מכירה במספר עדות דתיות, וכל אדם משויך לאחת מעדות אלו, או מסווג כחסר דת, הגדרה הכוללת את כל מי שאינו משתייך לעדות הדתיות האחרות. בעניינים בהם ניתנה סמכות לחוק הדתי, כמו נישואים וגירושים, כל אדם צריך לפנות אל הרשות הרלוונטית של הדת אליה הוא משתייך. השתייכות לעדה דתית נרשמת על ידי המדינה מלידה, לפי העדה הדתית אליה משתייכים ההורים, כולל חסרי דת, ומשתנה, על ידי המרת דת או קבלת פסק דין הצהרתי שהעותר חסר דת. הסדר העדות הדתיות הישראלי, מקורו במעמד המשפטי של המילטים העות'מאנים.
ממשלת ישראל מכירה ב-14 עדות דתיות:
נכון ל-2019, כ-400,000 איש לא השתייכו לאף אחת מעדות דתיות אלו, רובם מהגרים מהמרחב הפוסט-סובייטי. באוקטובר 2011, הסופר יורם קניוק זכה בתקדים משפטי שאיפשר לו להירשם כ"חסר דת" (קטגוריית סל המכילה את כל מי שאיננו משתייך לארבע-עשרה העדות הדתיות המוכרות בחוק), ובעקבותיו כמאתיים אחרים שינו אף הם את רישומם מיהודים לחסרי דת.
בימי המנדט הבריטי. הוכרו העדה היהודית (בשנת 1927) ותשע עדות נוצריות. בשנת 1957 הכירה ממשלת ישראל בעדה הדרוזית כעדה עצמאית. בשנת 1970 הכירה ממשלת ישראל בכנסייה האוונגלית האפיסקופלית כעדה דתית נפרדת, לאחר ששני פלגי הכנסייה האנגליקנית בישראל הסכימו להתאחד תחת שם זה. בשנת 1971 הוכרה עדת בני העדה הבהאית כעדה דתית מוכרת. לעומת זאת, בקשה של הקראים להכרה כעדה נפרדת סורבה ועתירה לבג"ץ בעניין נדחתה. גם בקשה של הפרוטסטנטים לא נענתה.
במענה לבקשה של עדי יהוה להכרה כעדה דתית, הודיעה ממשלת ישראל בשנת 2022 כי מדיניותה היא שלא להכיר בעדות דתיות נוספות.
נישואין וסמכות דתית.
טקסי נישואים שנערכו בישראל מוכרים רק אם התבצעו תחת סמכות דתית רשמית של אחת העדות הדתיות המוכרות. טקסי נישואים אזרחיים מוכרים רשמית רק אם הם מתבצעים מחוץ לישראל. הממסד הרבני מנמק מדיניות זו בטענה שנישואים אזרחיים ירבו פסולי חיתון ויפצלו את העם היהודי בישראל לשתי סיעות שאינן יכולות לינשא זו לזו. מנגד, טוענים התומכים בנישואין אזרחיים בישראל כי הדבר מערים קושי כלפי זוגות שאינם משתייכים לאחת הדתות המוכרות או שאינם רוצים או אינם יכולים להינשא במסגרת דתית. ישנם רבנים אחדים (בכללם הרב הראשי לישראל לשעבר, הרב בקשי דורון) הטוענים שהניכור הרב שיוצר המצב של העדר אפשרות של נישואין שלא דרך העדה הדתית אינו משרת את האינטרס הדתי הרחב.
כמענה לאותן קבוצות גדולות של ישראלים שאינם מעוניינים או לא יכולים להתחתן במסגרת בית דין דתי, הוכרה מסגרת הידועים בציבור, שעיקרה מתן זכויות של זוג נשוי לכל שני אנשים (כולל בני אותו המין) אשר חיים יחד ומקיימים משק בית משותף.
הדתות העיקריות בישראל.
יהדות.
הזיקה ליהדות בקרב אזרחי ישראל.