מנדלסון נהנתה מחינוך וטיפוח מוזיקלי כאחיה פליקס. בפאני, בדומה לאחיה, התגלו כישרונות מוזיקליים עילאיים כבר כילדה, והיא החלה להלחין מוזיקה. היא ואחיה חלקו יחדיו מספר מורים, בכללם קרל פרידריך צלטר, שהדריך אותם כיצד להלחין החל משנת 1819. אורחים בני ביתם של המנדלסונים, בכללם איגנץ מושלס וסר ג'ורג' סמארט, התרשמו עמוקות משני האחים במידה שווה. ייתכן כי הושפעה משתי הדודות מדרגה שנייה שלה, פאני פון ארנשטיין ושרה לוי, ששתיהן היו חובבות מוזיקה. פאני פון ארנשטיין הייתה פטרונית של סלון ספרותי, ושרה לוי הייתה נגנית כלי מקלדת (פסנתר, צ'מבלו ועוד). היא למדה בברלין אצל וילהלם פרידמן באך.
היא הוגבלה בשל הגישה ששררה בעת ההיא כלפי נשים, ושהייתה גם נחלתו של אביה, שהיה סובלן, יותר מאשר תומך, של פעילויותיה כמלחינה. אביה כתב לה ב-1820 "מוזיקה כנראה תהפוך למשלח ידו [של פליקס, אחיה], בעוד שלך זה יכול להיות וחייב להיות רק כקישוט". מאידך, אחיה תמך בה, כמלחין וכמבצע, אומנם בזהירות (לדבריו מסיבות משפחתיות) בפרסום עבודותיה תחת שמה שלה, אם כי מספר שירים שהלחינה יצאו לאור תחת שמו שלו. בתמורה, פאני מנדלסון סייעה לאחיה בביקורת בונה של יצירותיו.
בשנת 1829, לאחר תקופת חיזור של שנים מספר, נישאה מנדלסון לצייר וילהלם הנזל, אשר תמך בהיותה מלחינה. ב-1830 נולד בנה היחיד, סבסטיאן לודוויג פליקס הנזל. לבסוף, עבודותיה נוגנו לעיתים קרובות לצד אלו של אחיה בבית המשפחה בברלין בקונצרטים שנערכו שם.
הופעת הבכורה שלה נערכה בשנת 1838 כשהיא ניגנה את יצירתו של אחיה "הקונצ'רטו לפסנתר מספר 1". ב-1846 החלה לקבל הזמנות ממו"לים.
פאני מנדלסון-הנזל נפטרה בברלין בשנת 1847 כתוצאה מסיבוכים של שבץ שבו לקתה בעודה מבצעת את אחת מהאורטוריות של אחיה, "ליל הוואלפורגיס הראשון".
מותה הפתאומי קטע באיבה את הקריירה המוזיקלית שלה. אחיה, שהיה שבור ממותה, חיבר יצירה לזכרה - רביעיית המיתרים בפה מינור "אופוס 80", יצירה מלאה ברגשות סוערים ועצב. הוא מת פחות מחצי שנה לאחר מותה, גם הוא מאותה הסיבה. בעלה חדל מלצייר לאחר מותה.
בשנים האחרונות נודעה המוזיקה שלה תודות למספר קונצרטים שנערכו ויצאו בדיסקים. המוניטין שלה קודם גם על ידי חקר היצירתיות המוזיקלית הנשית, שהיא אחת מהדוגמאות הבודדות שלה מן המאה התשע עשרה שתועדו בצורה מספקת.
מיצירותיה.
שפורסמו.
שירים
שירים ללא
מילים
שירים ללא מילים
שירים ללא מילים
ללא מילים
שפורסמו תחת שמו של אחיה.
מתוך אופ' 8
גן דניאל
גן דניאל או גן העיר הוא גן המצוי בחלקו המזרחי של מתחם קריית עיריית ירושלים, דרומית לכיכר ספרא שבירושלים. הגן, יחד עם מבואת הדקלים מפריד בין בנייני העירייה (למעט בניין עיריית ירושלים ההיסטורי) לבין רחוב יפו.
היסטוריה.
הגן הוקם בשנת 1891 על שטח שהיה בבעלות עיריית ירושלים באותה עת, ונחנך רשמית בשנת 1892. לאחר הקמתו שימש הגן כמגרש מסדרים, ונועד להיות כיכר עירונית בסגנון אירופאי. הגן כלל בריכת נוי וסככת עץ (גזיבו) בה נגנה תזמורת הצבא הטורקי המקומית מדי שבוע. באותה עת נקרא הגן "פארק ג'מאל פאשה". בעיתון החבצלת נכתב:
לאחר הכיבוש הבריטי של העיר, והקמת מועצת העיר המודרנית, החליטו השלטונות המוניציפליים הבריטיים להעביר את העירייה ממקום מושבה לאתר חדש, והחלו בהקמת בנייני השלטון בעיר בסמוך לגן וסביבו (בניין עיריית ירושלים ההיסטורי, בניין בנק לאומי, בניין הדואר המרכזי). במסגרת בנייה מימסדית זו, שונה עיצוב הגן ונבנה מחדש בסגנון הבינלאומי ובסגנון אר דקו. הגן המחודש תוכנן על ידי האדריכל קליפורד הולידיי, שתכנן את בניין החברה התנ"כית בגבול הגן ובהמשך גם את בניין העירייה הסמוך. הוא עיצב את פנסי התאורה של הגן בסגנון אר דקו.
לאחר מלחמת העצמאות נותרו הגן ובניין העירייה שלידו בצידה המערבי (הישראלי) של ירושלים המחולקת, סמוך מאוד לקו העירוני. ראש עיריית ירושלים באותה עת היה דניאל אוסטר, ובהמשך שונה שם הגן מ"גן העיר" ל"גן דניאל" על שמו.
בשנת 1957 הוקם על אחד מקירות הגן פסיפס המתאר את מפת העיר ירושלים מעשה ידי האמנית נעמי הנריק. הפסיפס נקרא "ירושלים, הרים סביב לה". עם הקמת כיכר ספרא הוחלט "לפתוח" את הגן לעבר רחוב יפו. חומות הגן פורקו (והפסיפס הוסר), ורק פנסי האר דקו נותרו.
בשנת 1997 הוצב בגן דניאל הפסל 'ראש מודרני' מעשי ידי האמן האמריקני רוי ליכטנשטיין. הפסל, שגובהו כ-10 מטרים, עשוי נירוסטה ואלומיניום ומציג ראש ובלורית המורכבים מצורות גאומטריות. פסל זה הוא מעין יצירת המשך לפסל ' שהוצב על ידי ליכטנשטיין כמה שנים קודם לכן בברצלונה. לאחר הצבת הפסל ראו בו אנשים את דמותו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין "יפה הבלורית והתואר". האמן האמריקני ליכטנשטיין, שהכיר את רבין אישית, תרם את הפסל (אותו חיבב רבין במיוחד) לזכרו לאחר הרצח בנובמבר 95'. לצד הפסל מוטבע על לוח הכיתוב: "לזכרו של יצחק רבין".
גן דניאל אוסטר
גן העיר
עיריה
החברה הטובים
מוקד הסיוע לעובדים זרים
בועז מואב
בועז מואב (פוקס) (3 באפריל 1938 – 16 בינואר 2002) היה חבר הכנסת ופעיל לזכויות האזרח.
קורות חייו.
שנותיו הראשונות, לימודיו ועבודתו.
נולד בכפר יונה למתתיהו ומינה פוקס, יוצאי פולין ועולי העלייה החמישית. הוריו היו ממקימי היישוב, ושם למד בבית הספר המקומי "עמל". לאחר מכן, למד בבית-ספר תיכון ע”ש טשרניחובסקי בנתניה.
בצעירותו היה חבר בתנועת הנוער העובד.
לאחר שירותו הצבאי, סיים תואר ראשון ושני במדעי הטבע באוניברסיטת תל אביב ב-1963, ולאחר מכן, ב-1969 סיים לימודי דוקטורט במיקרוביולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה.
ב-1970 מונה מואב למרצה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
פעילותו הפוליטית.
בתקופת לימודיו באוניברסיטת תל אביב, כיהן כיו"ר אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה, ודרך פעילות זו, הצטרף, בשנות השישים, למפא"י, ונמנה עם חוג הצעירים שלה.
בהמשך, ולצד זאת, היה חבר גם ב"תנועה להצלת יהודי ברית המועצות", וב"תנועה למען שינוי שיטת הבחירות", שהוקמה ב-1971 למען שינוי שיטת הבחירות בישראל משיטה יחסית-ארצית לשיטה אזורית-אישית, ובה היה חבר גם יגאל ידין.
ב-1973 חבר לשולמית אלוני, והיה ממקימי התנועה לזכויות האזרח, שהתמודדה בבחירות לכנסת השמינית תחת השם רצ, והצליחה להכניס שלושה נציגים, בהם בועז מואב, שמוקם במקום השני.
הרשימה ניסתה להקים גוש פרלמנטרי משותף עם המפלגה הליברלית העצמאית שינסה להיכנס לקואליציה בראשות המערך, אך חילוקי דעות בין הסיעות סביב תביעת רצ לכלול בתביעות הגוש המשותף במסגרת המשא ומתן הקואליציוני, כי בקווי היסוד של הממשלה ייכלל חופש הצבעה ומצפון לכל חבר כנסת מסיעות הקואליציה בנושאי דת ומדינה, מעמד האישה ויחסי אישות, וסביב תביעת רצ לקבל התחייבות מראש מאנשי המפלגה הליברלית העצמאית כי הגוש ידרוש מהממשלה להסיק את מלוא מסקנות דו"ח "ועדת אגרנט" לכשיתפרסם, וחוסר הסימפתיה ההדדית שבין ראש הממשלה מאיר לבין ראש רצ אלוני, הובילו לכך שאיחוד זה לא יצא אל הפועל, והרשימה נותרה מחוץ לקואליציה.
מתוך הכנסת, ניסה מואב לפעול לשינוי שיטת הבחירות.
עם פרסום דו"ח "ועדת אגרנט", התפטרותה של גולדה מאיר, והיבחרותו של יצחק רבין לראשות מפלגת העבודה, הצטרפה רצ לממשלתו הראשונה, שהושבעה ביוני 1974, והייתה ממשלה צרה שהתבססה על ברית בין המערך, המפלגה הליברלית העצמאית ורצ.
ב-1974, הצטרף, לצד השרים ויקטור שם-טוב ואהרן ידלין, וחברי הכנסת משה שחל, יוסי שריד, חביב שמעוני, מיכה חריש, עדי יפה, יעקב ז'אק אמיר ועדי אמוראי, למשמרות המחאה שארגנה המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה כנגד פעילותם האקטיבית של חברי הכנסת אריאל שרון וגאולה כהן בניסיון ההתנחלות הלא-חוקי ליד שכם, שהיווה את הבסיס למה שיהיה לימים אלון מורה, באותה שנה, חתם מואב על עצומה לקידום ההידברות עם הפלסטינים, לצד חברי הכנסת אריה אליאב, יצחק בן-אהרן, מיכה חריש ויוסי שריד מהעבודה, יחזקאל פלומין מהמפלגה הליברלית, נסים אליעד מהליברלים העצמאיים, ראש עיריית תל אביב דאז מטעם הליכוד שלמה להט, ראש עיריית רמת גן דאז ישראל פלד, האלוף מתי פלד, חברי הכנסת לשעבר משה אונא מהמפד"ל, אליהו אלישר מהציונים הכלליים, סרן מוטי אשכנזי, אמנון רובינשטיין ויונתן שפירא משינוי וגורמים נוספים.
במסגרת דיון על ההתנחלויות ועל פעילותם של "גוש אמונים" וחברי הכנסת מהימין להקמת ההתנחלות בסבסטיה, טען מואב כי יש להקים התנחלויות רק במקומות העתידים להימצא בתוך גבולות מדינת ישראל, במסגרת של הסכם עתידי ונסיגה ממרבית השטחים.
כמו כן, באותה תקופה, חתם, לצד חברי כנסת נוספים מן הקואליציה: אליעזר רונן, חייקה גרוסמן, דב זכין, יוסי שריד, צבי גרשוני, אברהם זילברברג ונוזהת קצב, על עצומה הקוראת לממשלה לפנות לאלתר את "מפגיני ההתנחלות הבלתי חוקית", הכופרים, לדעתם, בזכותו ובסמכותו של הרוב הדמוקרטי להכריע ולנהל מדיניות, כמו כן, הודיעה סיעת רצ כי היא רואה בחומרה את הניסיון לקבוע עובדות בשאלת גורל השטחים, בצורה בלתי חוקית ותוך התעלמות מהחלטה הממשלה, שכן, במעשה זה טמונה לדעתם סכנה רבה לדמוקרטיה הישראלית ולמוסדותיה הריבוניים והנבחרים.
עם התקדמות המגעים לכניסת המפד"ל לקואליציה בראשות רבין, טען מואב כי הישארותה של רצ בקואליציה, במידה והמפד"ל תיכנס אליה, תתאפשר רק אם המפד"ל תסכים לחתום על ההסכם הקואליציוני הקיים, כולל זיכרון הדברים בעניין ביטול ה"חסינות" של הסטטוס קוו הדתי, ותאפשר לשנותו על ידי הצעות של שאר סיעות הקואליציה.