ב-11 ביוני 1971 תקפה חוליה של ארגון "החזית העממית לשחרור פלסטין" ברקטות RPG-7 את מכלית הנפט "קוראל סי", שהובילה נפט מאיראן לישראל, במצר באב אל-מנדב ליד תימן. פיגוע זה אישר את חששה של ישראל מפגיעה בחופש השיט של ספינות לישראל דרך ים סוף, ומערכת הביטחון נערכה לאיסוף מידע על איומים נוספים במצר ולהגנה על השיט הישראלי דרכו.
במסגרת זו שוגר ברוך מזרחי למשימת איסוף מודיעין על גורמי טרור פלסטינים באחת ממדינות האזור. לאחר שביצע את המשימה בהצלחה, שוגר למשימת המשך לתימן. הוא הגיע לתימן בחודש מאי 1972 בכיסוי של איש עסקים מרוקני בשם אחמד אל-סבאג, והספיק לבצע במדינה מספר משימות מודיעיניות. מקורות תעמולה מצריים טענו, לאחר מעצרו, כי לפני המשימה בתימן פעל מול יעדים מצריים בבלגיה וביצע משימות גם בתימן, בקניה, באתיופיה ובמפרץ הפרסי. גם על פי מקורות ישראליים, ביצע משימות רבות במדינות יעד, כולל משימה אחת לפחות בתימן, לפני המשימה שבה נלכד.
מקורות במוסד טוענים לגבי נסיבות חשיפתו, כי בעת טיסתו של מזרחי לתימן, איתרע מזלו והוא התיישב ליד פעיל אופוזיציה תימני שהיה בפיקוח שירותי הביטחון המקומיים. לאחר ירידתו מהטיסה המשיך בשיחה עם אותו פעיל והעלה את חשדם של התימנים. בשל כך הוכנס תחת פיקוח של המודיעין התימני ונעצר לאחר מספר ימים. גורמים תימניים רשמיים טענו שמזרחי נעצר ב-18 במאי, לאחר שנתפס מצלם את נמל אל-חודיידה. הוא הפעיל רשת של סוכנים שכללה שמונה אזרחי תימן ושלושה זרים ופעל לכיסוי מודיעיני של האיומים על ישראל במצר באב אל-מנדב.
חקירתו במאסר.
בשלבים הראשונים של חקירתו, לא ידעו התימנים על זהותו הישראלית של מזרחי. לאחר שהצליח להעביר מסר למפעיליו במוסד שנלכד בידי השירות המקומי, מינו עבורו במוסד עורך דין זר שפעל עבור הארגון, ומעבר להגנה עליו שימש כאיש קשר בינו לבין מפעיליו. בשלב מאוחר יותר נודעה לתימנים זהותו האמיתית של מזרחי וישראל החלה להפעיל לחץ דיפלומטי עקיף על תימן לשחררו.
לאחר כחודשיים של חקירה ועינויים, החליטו התימנים להעביר את מזרחי לידי המצרים. טענתם הרשמית להעברה הייתה אזרחותו המצרית, אולם נרמז גם על קשר ללחץ הבינלאומי שהופעל עליהם ורצונם להסיר מעליהם את האחריות עליו.
ביולי 1972 הועבר מזרחי למצרים ונכלא בכלא מס' 6, שם עבר חקירות ועינויים. בעת פריצת מלחמת יום הכיפורים התנהל משפטו של מזרחי בבית הדין הצבאי.
המגעים לשחרורו.
המגעים לשחרורו של מזרחי החלו מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, עם תחילת השיחות על חילופי השבויים בין הצדדים. בנוסף לכ-300 החיילים הישראלים שנשבו במלחמה, דרשה ישראל את שחרורם של מזרחי וכן של ישראלי נוסף, משה לוי, לוקה בנפשו שברח למצרים ב-1953 ומאז היה כלוא בה.
המצרים סירבו במשך כל אורך השיחות להכליל את מזרחי בחילופי השבויים בטענה שמדובר במרגל, שאיננו חייל ושלמעשה הוא אזרח מצרי שבגד. במהלך המשא ומתן אף ניסה צה"ל להפעיל לחץ על מצרים בהתניית מעבר אספקה לחיילים מצריים נצורים בשחרור של מזרחי ולוי.
לקראת סיכום עסקת שחרור השבויים, כשהמצרים עדיין עמדו על עמדתם לא לשחרר את מזרחי, קיבל שר הביטחון, משה דיין, החלטה לותר על הכללת מזרחי בעסקה כדי לא לעכב את שחרור מאות החיילים. זאת, על רקע הלחץ שהפעילו עליו משפחות השבויים. בעת קבלת ההחלטה, שהה ראש המוסד, צבי זמיר, בביקור בארצות הברית וכשקיבל הודעה על ההחלטה העביר באמצעות מברק לראש הממשלה, גולדה מאיר את התפטרותו. לאחר שהובטח לזמיר שמזרחי ישוחרר זמן קצר אחרי מימוש עסקת השבויים, התרצה ומשך את התפטרותו.
במהלך המשא ומתן נעזרה ישראל בלחצים עזים שהפעיל מזכיר המדינה האמריקני, הנרי קיסינג'ר, על המצרים לשחרר את מזרחי. בשלב כלשהו במשא ומתן, וייתכן שאף מיד אחרי שחרור החיילים, הודיעו המצרים לישראל בשיחות בז'נבה, כי משפטו של מזרחי בבית הדין הצבאי הסתיים והוא נידון למאסר עולם עם עבודות פרך. בכל זאת, לאחר משא ומתן סוכמה עסקה לשחרורם של מזרחי ולוי תמורת מספר עשרות אסירים בישראל – עשרות אסירים פלסטינים ובדואים בעלי אזרחות מצרית ו-24 בני משפחותיהם (סה"כ, כ-65 אנשים שרבים מהם מרצועת עזה וסיני) ושני אזרחים ערביים תושבי ישראל שריצו מאסר בגין ריגול לטובת מצרים – תאופיק פיאד בטאח מהכפר מוקייבלה שליד עפולה שנידון ל-8 שנות מאסר, ועבדול רחים קרמאן מחיפה, שנידון ל-16 שנות מאסר. עסקת שחרור האסירים מומשה בתחילת מרץ 1974 ומזרחי הגיע לישראל יחד עם משה לוי.
קורותיו לאחר חזרתו ארצה.
לאחר חזרתו ארצה ותהליך שיקום, השתלב ברוך מזרחי בחברת "כור" כמנתח מערכות והתגורר בחולון.
בתחילת ינואר 2005 נפטר ברוך מזרחי והוא בן 78 במותו.
למכירה, נעלי תינוק, מעולם לא ננעלו
למכירה: נעלי תינוק, מעולם לא ננעלו (באנגלית: For sale: baby shoes, never worn) הוא סיפור בן שש מילים המתואר כדוגמה קיצונית לסיפורת בזק. אף שהסיפור מיוחס לרוב לארנסט המינגוויי, הקשר אליו אינו מבוסס וקיימים סיפורים דומים אשר קודמים לו.
רקע.
כתיבת הסיפור לכאורה על ידי המינגוויי מוסברת לרוב כתוצאה של הימור בינו לבין סופרים אחרים. לפי האגדה, בעודו יושב במסעדה עם חבריו, המינגוויי התערב עם היושבים איתו על 10 דולרים שיוענקו לאחד שייעצב סיפור שלם בשש מילים בלבד. לאחר שהכסף נאסף, כתב המינגוויי "למכירה: נעלי תינוק, מעולם לא ננעלו" על מפית, עבר בין חבריו ואסף את הכסף על ניצחונו.
מקורות.
ב-16 במאי 1910, פרסם ה"ספוקיין פְּרֶס" ידיעה שכותרתה "Tragedy of Baby's Death is Revealed in Sale of Clothes" (טרגדיה של מות תינוק התגלתה במכירת בגדים). הכתבה מציגה מקרה של מודעה שהתפרסמה בעיתון מקומי, ובה נכתב: "לבנים עבודת יד לתינוק ומיטה לתינוק. לא היו בשימוש מעולם." הכותב למד מן המודעה על מותו של העולל, ועל הטרגדיה של הוריו. באותה תקופה היה המינגוויי בן עשר, שנים לפני שהחל בקריירת הכתיבה שלו.
ב-1917 כתב ויליאם ר. קיין (William R. Kane) מאמר בכתב העת "The Editor" שבו התווה את הבסיס לסיפור על אם מוכת יגון שאיבדה את תינוקה, ואף הציע את ככותרת וכמוטיב את המילים "Little Shoes, Never Worn" (נעליים קטנות, מעולם לא ננעלו). קיין הציע שהאם תיתן את הנעליים, בשונה מהגרסאות המודרניות, שבהן הנעליים מוצעות למכירה. הוא מציע שהענקת הנעליים תעניק לאם מוכת היגון, מעניקתן, מעט נחמה, שלפחות תינוק אחר יהנה מהנעליים שתינוקה המת לא ינעל יותר.
באפריל 1921 הזכיר עיתונאי בעל טור בשם רוי מאולטון בטורו, שהודפס במספר עיתונים, שיחה בינו לבין אדם בשם ג'רי. אותו הג'רי אמר שראה מודעה על "עגלת תינוק למכירה, מעולם לא הייתה בשימוש." למודעה הצמיד רוי מאולטון את דבריו של אותו ג'רי על המודעה: "האם זו לא תהיה עלילה נפלאה לסרט קולנוע?" בגרסה מוקדמת זו, במקום נעלי תינוק, מוצעת למכירה עגלת תינוק. עגלת תינוק מופיעה בגרסאות רבות של סיפור בזק זה.
ביוני 1921 פרסם המגזין "לייף" כתבה מעיתון בשם "Louisville Courier-Journal" שבה נכתב:
בגרסה מוקדמת זו של הסיפור יש שבע מילים, ולא שש כמו בגרסה המאוחרת.
ביולי אותה שנה כבר פורסמה פארודיה על הסיפור; בסיפור "Fools Rush In" שפרסם ג'יי ג-די (Jay G’Dee) במגזין ההומוריסטי "Judge" תואר מקרה שבו המספר חש עצב לאחר קריאת מודעה זו, ופונה לנחם את מפרסמי המודעה. כשהוא פוגשם, מתברר שמכירת העגלה נעשתה לאחר לידת תאומים, כשהוריהם ציפו לילד יחיד.
השנה הראשונה המוזכרת בהקשר של המינגוויי לסיפור היא 1974. פיטר מילר, סוכן ספרותי, כותב בספרו "Get Published! Get Produced!: A Literary Agent’s Tips on How to Sell Your Writing" מ-1991 שכ-17 שנה קודם לכן (בסביבות 1974), כשהיה בתחילת הקריירה שלו, פגש ב"סינדיקטור של עיתון מבוסס היטב" שסיפר לו גרסה של האגדה על כתיבת הסיפור בידי המינגוויי (מובאת בפרק הרקע). עם זאת, הפרסום המודפס הראשון המזכיר את האנקדוטה הזו הוא של ג'ון דה-גרוט, בספרו משנת 1989, "Papa: A Play Based on the Legendary Lives of Ernest Hemingway". בשנת 1992 פרסם ג'ון רוברט קולומבו (John Robert Colombo) חלק ממכתב שקיבל מסופר המדע הבדיוני הנודע ארתור סי. קלארק, שכתב על אהבתו לסיפור ומיקם את עלילת הסיפור בשנות ה-20 של המאה ה-20. במכתבו כתב "איני יכול לחשוב על כך בלי לבכות".
במאמר משנת 2014 בכתב העת "The Journal of Popular Culture" כתב פרדריק רייט כי בשל חוסר בראיות, רוב הסיכויים שהקשר להמינגוויי אינו אמין.
השפעה.
הקונספט של כתיבת סיפור בכמה שפחות מילים היה לסוגה ספרותית, הידועה בשם "סיפורת בזק". הגעה לשש מילים הייתה לתת-סוגה, ומגזין "סמית'" האמריקאי אף הוציא סדרת ספרים, "Six-Word Memoirs", המאגדים סיפורים קצרצרים מסוגה זו.
אדלאיד הובאל
אנשי אמנה אבדו
אזקיאל גאראי
הדיוויזיה ה-15 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-15 (בגרמנית: 15. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בפלישה לפולין, במערכה על צרפת, ובקרבות שונים בחזית המזרחית.
היסטוריה.