לפי שאר העדות מתחילים את התפילה כמו ביום חול עד לאחר אמירת מזמור אשרי יושבי ביתך. לאחר מכן אומרים קדושה דסידרא (המכונה גם "ובא לציון" בשל המילים בהם היא פותחת). מנהג ייחודי לקהילות צפון אפריקה הוא לשיר את המילים הפותחות של הקטע ("ובא לציון" וכו'). מנהג זה נהוג גם בנוסח הספרדי ירושלמי לאחר מכן אומר החזן חצי קדיש.
אמירת הפסוק "ואני תפלתי".
לאחר מכן אומרים את הפסוק בתהילים "ואני תפלתי לך ה' עת רצון אלהים ברב חסדך ענני באמת ישעך". ההקשר של פסוק זה לתפילת מנחה של שבת הובא במדרש:
המדרש מתייחס לפסוק שבא בתהילים לפני הפסוק "ואני תפלתי" והוא הפסוק "ישיחו בי יושבי שער ונגינות שותי שכר". המדרש רואה את שני הפסוקים כמנוגדים: הפסוק הראשון (פסוק י"ג) מדבר על אומות העולם אשר הם "שותי שכר" אך אינם מתפללים, אבל דוד בא להתפלל ולהודות לה', ב"עת רצון" כלומר זמן בו התפילות מתקבלות. כפי שהוסבר לעיל, זמן עת רצון הוא זמן תפילת מנחה. הפסוק נאמר דווקא בתפילת מנחה של שבת (ולא של אמצע השבוע) כיוון שעל פי המדרש דוד המלך "אכל, שבע ושמח" לפני שהוא בא להתפלל, דבר שאינו מצוי בימות החול בהם האדם טרוד לפרנסתו ואינו מאריך בסעודתו.
הספרדים נוהגים לומר פסוק זה פעמיים, אך בשאר עדות ישראל אומרים אותו פעם אחת. בעדות ספרדיות רבות אף נהוג שהחזן שר את הפסוק והקהל עונה לו בשירה. בקהילות גאורגיה נהוג, שהחזן טרם אמירת "ואני תפילתי", מתעטף בטלית, ולאחר מכן מקדים ואומר:" היכון לקראת אלוהיך ישראל", ולאחר מכן אומרים ב' פעמים בנעימה מיוחדת את הפסוק: "ואני תפילתי...". כמו כן, לאחר אמירת "בריך שמיה", יש הנוהגים בעיקר בקרב קהילות מערב גאורגיה להוסיף את תפילת רבי מאיר ז"ל.
קריאה בתורה.
לאחר אמירת הפסוק "ואני תפלתי", מוציאים את ספר התורה לפי הנוסח הרגיל, וקוראים בתורה את תחילת פרשת השבוע של השבוע הבא. קריאה זו היא מתקנתו של עזרא הסופר, כקריאת התורה בשחרית בימי שני וחמישי. בתקופת התלמוד נהגו גם לקרוא הפטרה בתפילת מנחה של שבת. המנהג נשאר במקומות מסוימים עד לתקופת הגאונים, אך לאחר מכן נפסק.
בסוף הקריאה, יש אומרים "מזמור שיר ליום השבת" (רוב קהילות הספרדים וקצת קהילות אשכנזיות), ויש אומרים "הללוי-ה אודה ה' בכל לבב" (איטלקים).. לאחר מכן, מחזירים את ספר התורה כסדר הרגיל.
תפילת עמידה.
אחרי החזרת ספר התורה לארון, אומר שליח הציבור חצי קדיש ולאחר מכן מתפללים תפילת שבע, ולאחריה חזרת הש"ץ.
בתפילה זו מזכירים את השבת כיום מנוחה לעתיד לבוא.
בניגוד לתפילות שחרית ומוסף של שבת, וערבית בחלק מהנוסחאות, לא מזכירים "זכר למעשה בראשית".
"צדקתך צדק".
לאחר חזרת הש"ץ אומרים שלושה פסוקים מספר תהילים הנקראים "צדקתך" או "צדקתך צדק" והם: "צדקתך כהררי אל משפטיך תהום רבה, אדם ובהמה תושיע ה'", "וצדקתך אלהים עד מרום אשר עשית גדֹלות. אלהים מי כמוך", "צדקתך צדק לעולם ותורתך אמת". פסוקים אלו מכונים "צו"ץ" בשל ראשי התיבות שיוצרות האותיות הראשונות של כל פסוק ("צדקתך","וצדקתך","צדקתך").
ביחס לסדר אמירת הפסוקים ישנם שני מנהגים: יש מנהגים הגורסים את הפסוקים כפי סדרם בתנ"ך (בסדר שהובא לעיל), ויש הנוהגים לאומרם בסדר ההפוך (צדקתך צדק, וצדקתך, צדקתך כהררי אל). ר' אברהם בן נתן הירחי בספר המנהיג מציין שהספרדים בתקופתו אמרו את הפסוקים בסדר ההפוך, והוא תמה על מנהגם ומציין שבצרפת ובפרובנס אומרים את הפסוקים לפי הסדר שבתנ"ך ומכריע כשיטה זו. כיום, לפי נוסח הספרדים, נוסח ספרד והתכלאל אומרים אותם וכפי סדרם בתנ"ך, ואילו לפי נוסח אשכנז ונוסח איטליה אומרים אותם בסדר הפוך מזה שהובא לעיל.
שני טעמים נתנו לאמירת צדקתך בתפילת מנחה של שבת. הראשון- בשעה זו של שבת נפטרו על פי המסורת יוסף, משה ודוד וכנגד פטירת שלושתם אומרים שלושה פסוקים של צידוק הדין. השני- על פי המסורת, בכניסת שבת הרשעים מוּצאים מגיהנום ומוחזרים לשם בצאת השבת. כדי להצדיק את הדין על הרשעים שמוחזרים לגיהנום במוצאי השבת, אומרים את שלושת פסוקי הצדקת הדין.
כאשר שבת חלה ביום שבו אין אומרים תחנון אין אומרים פסוקים אלו, בשל זיקתם לאבל (כאמור לעיל), וימים בהם אין אומרים תחנון הם ימי שמחה.
סיום התפילה.
לאחר אמירת פסוקי צו"ץ אומר שליח הציבור קדיש תתקבל. התימנים ורוב הספרדים אומרים לאחר מכן את מזמור קי"א בתהילים, ולאחריו קדיש. יש קהילות ספרדיות שבמקום מזמור קי"א אומרות כל שבת מזמור אחר מספר תהילים. בקהילות גאורגיה נהוג ב"שבת תשובה" אומרים את מזמור נ"א מתהילים. האשכנזים (גם נוסח אשכנז וגם נוסח ספרד) לא נוהגים לומר כלל קטעים אלו. לאחר מכן אומרים הספרדים והאשכנזים את תפילת עלינו לשבח (בנוסח הבלדי אצל יהודי תימן ובנוסח האיטליאני, אין אומרים "עלינו לשבח"). האשכנזים והמרוקאים מוסיפים אחריה קדיש, ובזה מסתיימת התפילה.
מנחם תלמי
מנחם תַּלְמִי (19 בספטמבר 1926 – 28 במרץ 2018) היה סופר עברי, עיתונאי ועורך ישראלי.
ביוגרפיה.
מנחם תלמי נולד לאפרים תלמי ולטובה בת מנחם לנצנר, בשנת 1926 ברמת גן, יישוב חקלאי קטן באותם ימים. אביו אפרים תלמִי, עיתונאי ב"דבר", היה גם הוא סופר לנוער. לימים האב ובנו שיתפו פעולה, ערכו והוציאו לאור יחדיו לקסיקונים ומדריכים שונים. הוא למד בבית החינוך לילדי עובדים, ואחר כך יצא לבית הספר החקלאי בבן שמן.
בן 18 התגייס לפלמ"ח, והצטרף להכשרה מגויסת שישבה בקיבוץ מזרע. בתקופת המאבק נגד הבריטים השתתף בכמה פעולות מחתרת של ארגון "ההגנה". משפרצה מלחמת העצמאות הצטרף לחטיבת גבעתי, ובמסגרתה לחם בקרבות על הדרך לירושלים ובשער הגיא.
לאחר תום המלחמה פנה לעיתונאות, ועשה את ראשית צעדיו ככתב שטח (נהגו לכנותו "כתב משוטט") של השבועונים "במחנה" ו"דבר השבוע".
בשנת 1958 הצטרף לעיתון "מעריב", והיה שנים רבות חבר המערכת של היומון. הוא פרסם ב"מעריב" מאות כתבות, ברוח של כתיבה בלטריסטית ייחודית. הוא כתב על נושאים שונים, ובהם מסעדות, בתי אוכל ויין, צה"ל וגיבוריו, לוחמי הבריגדה, היישוב העברי בימי המלחמות ועוד. על כתיבתו העיתונאית זכה בפרס שווימר לעיתונאות. על רשימות ביקורת המסעדות שכתב, חתם בשם העט "מאו"ל", ראשי התיבות "מנחם אוהב לאכול". שמות עט נוספים בהם השתמש היו "מ. סייר", ו"מ. אחי-דורון".
את דרכו הספרותית החל כאחד מהסופרים הצעירים והמבטיחים של דור הפלמ"ח. ספר סיפוריו הראשון, "לחיות לחיות", שיצא לאור בשנת 1949, נחשב להבטחה ספרותית רצינית. בהמשך דרכו בחר שלא לכתוב עוד סיפורת רצינית, והלך אל הכתיבה הקלה, הז'אנריסטית והמנייריסטית.
תלמי הרבה לכתוב לנוער על נושאי מלחמת העצמאות והמלחמות שבאו לאחריה. כתיבתו הייתה פשוטה, צבעונית, נשענת על הדיבור היומיומי, ומושכת את הלב. אחדים מספריו, כמו "יחי האומץ", זכו להצלחה רבה בשעתם ולתפוצה מאוד נרחבת בקהל הקוראים הצעירים.
תלמי היה סופר פורה ועיתונאי שהרבה לכתוב. הוא כינס את פרסומיו בכרכים רבים של סיפורת למבוגרים ולילדים, ובקבצים של כתבותיו הייחודיות מהעיתון "מעריב", שהוציאו לו בשעתו שם מצוין. יחד עם אביו, אפרים תלמי, כתב וערך קבצים, לקסיקונים ואנתולוגיות בנושאי ידיעת הארץ, הציונות ומלחמות ישראל.
ב-28 במרץ 2018 נפטר בגיל 91. הותיר אחריו את רעייתו, דליה, שלושה ילדים ושתי נכדות. נטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
המפלגה הרפובליקנית האמריקאית
המפלגה הדמוקרטית האמריקאית
פנינסולרים
באמריקה הספרדית הקולוניאלית היוו הפנינסולריים (בספרדית: Peninsulares) את הקטגוריה הגזעית-חברתית-תרבותית העליונה ביותר. אלו היו ספרדים ילידי המטרופולין האימפריאלי, קרי ספרד עצמה. לקבוצה זו השתייכו גם אירופאים אחרים שהיגרו לאמריקות.
שמה של הקבוצה מעיד על מוצאה (פנינסולה הוא חצי אי, קרי חצי האי האיברי). בתקופות מסוימות, כגון בראשית המאה ה-16 עם כיבושן של האמריקות ובראשית המאה ה-19, עת התחוללו מלחמות העצמאות ברחבי היבשת, כונתה קבוצה זו בשמות הגנאי "גותים" (godos) ו-"גצ'ופינס" (gachupines) (שיבוש של שפת הנאוואטל ל"זה המשפשף בנעליו").
קטגוריות אחרות בחברה הקולוניאלית היו הקריאולים (Criollos), ספרדים ילידי אמריקה, האינדיאנים (Indios) והשחורים (Negros). בנוסף, התקיימו קבוצות שונות של בני תערובת: מסטיסוס (Mestizos) נחשבו כבני תערובת ממוצא אינדיאני ואירופי; מולטים (Mulatos) נחשבו כבני תערובת ממוצא אפריקאי ואירופאי; וסמבוס (Zambos) נחשבו כבני תערובת ממוצא אינדיאני ואפריקאי.
הפנינסולריים החזיקו ברוב המשרות החשובות במנהל האימפריאלי, בצבא ובכנסייה. המתיחות בין הפנינסולרים לקריאולים תרמה לעוינות כלפי האימפריה הספרדית ערב מלחמות העצמאות ולנכונותה של האליטה הקריאולית להתנתק מהכתר הספרדי ולדרוש ממשל עצמי.
נובה
נובה (בלטינית: Nova) היא התפרצות דרמטית המתרחשת במערכת כוכבים כפולה (בינארית) המורכבת מננס לבן וכוכב סדרה ראשית או ענק אדום. התפרצות זו מאופיינת בכמות קרינה גדולה שנפלטת באופן פתאומי ודועכת לאחר מכן. התפרצות נובה היא תהליך שכיח יחסית, וההערכות הן שיש כחמישים התפרצויות נובה בכל שנה בגלקסיית שביל החלב בלבד.
מקור השם.
נובה (Nova) משמעו בלטינית "חדשה" - הכוונה "לכוכב חדש" (בלטינית: Nova Stella) שלפני ההתפרצות לא היה מספיק בהיר כדי לראותו בעין. האסטרונום הנודע טיכו ברהה, נחשב לראשון שהשתמש במונח זה.
רק מ-1930 החלו להבדיל בין תופעת ה"נובה" לתופעת ה"סופרנובה".
סיווג.