בסוף המאה ה-19 נמנו בכפר כ-100 יהודים, מתוך 564 תושבים. במשך מספר שנים ישב בכפר האדמו"ר צבי אלימלך שפירא, נכדו של צבי אלימלך מדינוב. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב 155 יהודים, מתוך 991 תושבים, והתקיימה בו פעילות ציונית.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בתחילת בספטמבר 1939, רצחו אלו 8 מיהודיו, והתעללו ברב הקהילה ובבניו מול הקהל הפולני ביישוב. בהמשך מונה בכפר יודנרט, שנצטווה להעביר לגרמנים תשלומי כופר, ויהודי היישוב רוכזו בגטו שהוקם במקום, בו סבלו מרעב. באמצע שנת 1941 הועברו לגטו שביישוב יהודים נוספים מכפרי הסביבה, ואלו רוכזו במקום בצפיפות גדולה. מעת לעת נחטפו גברים יהודים מהגטו, ונשלחו למחנות עבודה.
בסמוך לחג השבועות תש"ב רוכזו יהודי היישוב, וגורשו בעגלות לגטו ז'שוב. בימים אלו אספו הגרמנים את היהודים שנותרו בכפרי הסביבה של היישוב, ורצחו אותם בבור ירי ביער סמוך לכפר סלוצ'ינה, תוך קבורת חלקם בחיים. יהודי היישוב המעטים שהצליחו להימלט מהאקציה ליערות הסביבה, נתפסו ברובם בידי הגרמנים, וחלקם נרצחו בידי פולנים לאומנים אף לאחר שחרור האזור.
יבורניק פולסקי
אורחי-תשוב
מיכאל צור
מיכאל צור (נולד ב-1 במאי 1923) היה מנכ"ל משרד התעשייה והמסחר, יו"ר דירקטוריון צים ומנכ"ל החברה לישראל. הורשע בעבירות כלכליות ונדון ל-15 שנות מאסר. זה היה העונש הכבד ביותר בתולדות המדינה על עבירות צווארון לבן, אך לבסוף שוחרר לאחר שש שנים וחצי בזכות השבת רוב כספי הגניבה.
ביוגרפיה.
צור נולד בגרמניה ובשנת 1940 עלה לארץ ישראל. בשנת 1941 היה ממקימי נוער מזרחי ובמשך כעשור היה פעיל בנוער המזרחי ובמזרחי בכלל. בין השאר היה ממקימי מדרשית נעם.
בשנת 1951, בעת שהרמן הולנדר היה מנכ"ל משרד המסחר והתעשייה שימש צור כעוזרו האישי. הוא התבלט במשרד ובשנת 1953 הושאל למשרד האוצר תחילה כסגן המפקח על מטבע זר ולאחר מכן כראש המחלקה למימון היבוא והיצוא באוצר. לקראת סוף שנת 1955 חזר למשרד התעשייה והמסחר כמתאם היבוא והייצוא במשרד ומנהל יחידת סחר חוץ. בתפקידו זה תמך צור במעבר מרישיונות יבוא ליבוא חופשי עליו מוטל מכס.
ביוני 1958 מינה אותו השר פנחס ספיר למנכ"ל משרד המסחר והתעשייה והוא בן 35 בלבד. בתפקיד זה זכה לכותרות רבות ויחס שונה מאנשים שונים. היו שהתייחסו אליו כ"הפקיד המבריק ביותר של המנגנון הממשלתי" ואחרים ראו בו "אוהב שררה". צור היה איש אמונו של ספיר במשרד וזכה בסמכויות נרחבות, במיוחד לאחר שספיר עבר לכהן גם כשר אוצר. במהלך 1965 כיהן במשך מספר חודשים גם כמנהל מרכז ההשקעות. לאחר הבחירות לכנסת השישית והתמנותו של חיים צדוק לשר המסחר והתעשייה, ביקש צור לפרוש מתפקידו והוסכם שימונה ליו"ר פעיל בשכר של דירקטוריון צים במקום מנכ"ל משרד האוצר שלא היה פעיל, לאור ההפסדים הכבדים של צים. נפתלי וידרא, מנכ"ל החברה, ראה במינוי אי אמון בו והתפטר מתפקידו. צור חילק את זמנו בין תפקיד יו"ר צים ויו"ר דירקטוריון בתי הזיקוק.
באפריל 1969 מונה למנכ"ל החברה לישראל. החברה הייתה חייבת לגייס השקעות בגובה של 30 מיליון דולר עד אמצע שנת 1972 על מנת לזכות בהטבות שאושרו לה בחוק החברה לישראל. צור פעל לגייס את הכסף בארצות הברית אך נכשל. בהמשך סייע לו טיבור רוזנבאום לגייס את הסכום ממשקיעים גרמניים, שהתברר שקבלו את הכסף בהלוואה מרוזנבאום.
בתחילת אוקטובר 1974 נודע ברבים שהבנק בז'נבה של ד"ר טיבור רוזנבאום, בו הפקידה החברה לישראל כספים רבים, פשט את הרגל. בעקבות זאת, יצא אריה דיסנצ'יק במעריב בדרישה לחקור את התנהלותו של צור, בהעלותו סימני שאלה מדוע הושקעו כספים של החברה לישראל בחוץ לארץ, בריבית נמוכה ממה שניתן להשיג במקומות אחרים ובסיכון גבוה. בעקבות הפרסומים התפטר צור מתפקידו, הודה ששגה בכך שהפקיד כספים רבים אצל רוזנבאום אך דחה האשמות למעשים פליליים. ההנהלה החדשה של החברה לישראל לא קיבלה את דבריו והגישה תלונה נגדו במשטרה. בנימין זיגל נקרא לבחון האם יש חשד למעשים פליליים במעשיו של צור. זיגל עמל על מנת לפצח את החשוד בשני ערוצי פעולה שונים: מחד אנשי צוותו שעמלו על כל פיסת נייר ומסמך חשבונאי שעליו הצליחו לשים את ידם ומאידך גישתו של זיגל עצמו כי יש לשבור את האיש שיושב מולו בחקירה. אוסף של טכניקות חקירה ייחודיות וידע חשבונאי של צוותו האיכותי הוביל לשבירתו של החשוד הקשה לפיצוח ולעונש מאסר של חמש עשרה שנים.
מיכאל צור הורשע במאי 1975 בקבלת שוחד ונדון ל-15 שנות מאסר. בערעורו פסק בית המשפט העליון, כי בדרכי תחבולות, הסוואת פעולות, טשטוש עקבות, חוזים פיקטיביים ורישומים כוזבים, העביר צור מיליונים רבים של דולרים לחשבונותיו הבינלאומיים של ד"ר טיבור רוזנבאום, בעליו של אינטרנשיונל קרדיט בנק בז'נבה, שהיה אחד ממשקיעיה העיקריים של החברה לישראל. האשמה הכבדה ביותר הייתה קבלת שוחד ממשקיעים גרמניים, והעברת כספי בעלי מניות אל כיסו שלו. הפרשה הובילה לקריסתו של הבנק בשנת 1974. מעורבותו של צור בפרשה זכתה להתייחסות במערכון של תוכנית הסאטירה 'ניקוי ראש' ששודר בשנת 1974.
בכלא היה שותף לתא עם דן ורד ב"הילטון" של בית סוהר איילון והתנדב בסיוע בשיקום אסירים. לאחר שחרורו של ורד נותר בתאו לבדו וסירב להצעות לעבור לבית סוהר מעשיהו ובסוף 1980 הועבר למעשיהו בניגוד לרצונו.
בשנת 1978 עלתה הצעה לקצר את עונשו של צור בחנינה, אולם היא לא קודמה. הצעה נוספת עלתה בינואר 1980 והפעם ההצעה נתקבלה ועונשו קוצר ל-11 שנים. בין השאר נומקה ההחלטה בכך שצור החזיר כל חובותיו הכספיים לחברה והתנהגותו בכלא הייתה למופת. ביוני 1981 קוצר עונשו שוב ועם ניכוי שליש הוא שוחרר באוגוסט 1981. לאחר צאתו מהכלא היה יועץ בהתנדבות לשירות בתי הסוהר לגבי שיקום אסירים. צור הציע לאפשר לאסירים בכלא לעבוד, לרכוש מקצוע ולחסוך וכך יוכלו בצאתם מהכלא להיות גורם יצרני ויעיל. כן הציע להתיר שימוש בחשיש שלטענתו מהווה את השורש של הפשע המאורגן ואינו מזיק יותר מסיגריות.
צור נשוי ואב לשני ילדים.
ביארני בנדיקטסון (ראש ממשלת איסלנד ה-13)
ביארני בנדיקטסון (באיסלנדית: Bjarni Benediktsson; 30 באפריל 1908 - 10 ביולי 1970) היה ראש ממשלת איסלנד בשנים 1970-1963 (גם בסוף 1961 הוא היה ראש הממשלה לתקופה קצרה — בעקבות התפטרותו הזמנית של אולאפור תורס מהתפקיד). בשנים 1970-1961 כיהן כיו"ר מפלגת העצמאות (מפלגת ימין). אביו של בנדיקטסון, בנדיקט סוויינסון, היה אחד ממנהיגי תנועת העצמאות האיסלנדית, שבשנים 1931-1908 כיהן כחבר אלת'ינגי (פרלמנט).
קורות חייו.
בנדיקטסון למד משפט חוקתי באוניברסיטת איסלנד ומונה לפרופסור בגיל 24 בלבד. בשנת 1934 הוא נבחר כחבר מועצת העיר של הבירה רייקיאוויק מטעם מפלגת העצמאות, ובשנים 1947-1940 כיהן כראש העירייה.
בשנת 1947 בנדיקסטון מונה לשר החוץ של איסלנד. במהלך כהונתו בתפקיד, איסלנד הייתה שותפה ב-1949 להקמת ברית נאט"ו — כאחת המדינות המייסדות של הארגון. בשנת 1953 הוא עזב את התפקיד, אך היה שר במשרדים שונים עד 1956.
כאשר השמאל עלה לשלטון ב-1956, בנדיקטסון פרש זמנית מהחיים הפוליטיים והחל למלא את תפקיד העורך הראשי בעיתון השמרני המוביל במדינה — "מורגונבלאדיד".
בשנת 1959 מפלגת העצמאות חזרה לשלטון ובנדיקטסון כיהן בממשלתו החמישית של אולאפור תורס כשר המשפטים והכנסייה, שר הבריאות ושר התעשייה. בשנת 1961 הוא נבחר למנהיג מפלגת העצמאות, מה שגרם לתורס (מנהיג המפלגה הקודם) להתפטר מתפקידו כראש הממשלה בספטמבר של אותה שנה. בנדיקטסון נבחר על ידי מפלגתו כראש הממשלה במקומו של תורס.
תורס הסכים לשוב לממשלה מתחילת 1962 וחזר לעמוד בראשה, בעוד בנדיקטסון ויתר על התפקיד וקיבל שוב את שלושת התיקים שבהם החזיק קודם. בבחירות שנערכו ביוני 1963, מפגלת העצמאות שוב זכתה במספר החברים הגבוה ביותר באלת'ינגי — הפעם בהובלתו של בנדיקטסון.
בנדיקטסון כיהן כראש ממשלת איסלנד מ-14 בנובמבר 1963 עד יום מותו בשרפה שפרצה ב-10 ביולי 1970 במעון הקיץ הממשלתי בת'ינגווליר. גם אשתו ונכדו נספו באותה שרפה.
בנו של בנדיקטסון, ביורן ביארנאסון, כיהן כשר המשפטים של איסלנד בשנים 2009-2003. בתו, ואלגרדור ביארנאדוטיר, היא פוליטיקאית, שהייתה נשואה לפוליטיקאי הסוציאל-דמוקרט המנוח וילמונדור גילפאסון (בנם הוא שנספה בשרפה בת'ינגווליר עם סבו וסבתו). בנדיקטסון הוא גם אחי-סבו של ביארני בנדיקטסון - שר האוצר והכלכלה של איסלנד בשנים 2013–2017 וראש ממשלת איסלנד שכיהן מינואר ועד נובמבר 2017.
אוסף המסמכים שלו נשמר בהארכיון העירוני של רייקיאוויק.
גדודי פאנצר כבדים
גדודי פאנצר כבדים (בגרמנית: Schwere Panzerabteilungen - 'גדודי שריון כבדים') היו יחידות טנקים בסדר גודל של גדוד, של צבא גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה, שפעלו בין השנים 1945-1942. גדודים אלו צוידו בטנקים הכבדים ביותר של גרמניה מדגם טיגר, ולאחר מכן טיגר II, זכו להקצאת כח אדם מובחר, ונחשבו ליחידות עילית. יחידות אלו היו למעשה עצמאיות, והוכפפו למטה קורפוס או ארמייה בעת הצורך. תפקידם המקורי היה להוות את חוד החנית של יחידות השריון הגרמניות ולהבקיע את קווי האויב.
בתחילה, כל גדוד כזה הורכב משתי פלוגות בנות 9 טנקי טיגר I כל אחת, מלווים ב-10 טנקי פאנצר סימן 3 למטרות של סיור. שני טנקי טיגר נוספים עמדו לרשות מפקדת הגדוד. בעקבות חוות דעת של מפקדים בשטח, הוחלט במרץ 1943 על שינוי במבנה גדודי השריון הכבדים. על פי המתווה החדש, כלל כל גדוד רק טיגרים, 45 בכל גדוד; גדוד סטנדרטי כלל שלוש פלוגות בנות 14 טיגרים כל אחת, יחד עם 3 נוספים במפקדה.