בהופעה שנערכה ב-31 באוגוסט 2016 במזרח רד'רפורד שבניו ג'רזי, ניגנו ספרינגסטין והאי סטריט בנד במשך 4 שעות ודקה, ובכך שברו את השיא למשך הופעת הרוק/פופ הארוכה ביותר אי פעם בארצות הברית. אף השיא הקודם, שעמד על זמן של 3 שעות ו-59 דקות ונקבע שישה ימים קודם לכך, היה שייך לספרינגסטין והלהקה.
בספטמבר 2016, יצאה אוטוביוגרפיה של ספרינגסטין בשם "Born to run", הסוקרת את סיפור חייו.
באוקטובר-נובמבר 2017 החל ספרינגסטין להעלות את המופע Springsteen on Broadway בתיאטרון Walter Kerr בברודוויי, ניו-יורק. במופע מספר ספרינגסטין את תולדות חייו ומשלב שירים (בביצוע מינימליסטי עם גיטרה ופסנתר), סיפורים וקטעי קריאה מתוך "Born to run". הצלחת המופע תרמה להארכתו בחודש נוסף ב-2017 ולסבב שני בין מרץ לדצמבר 2018. ב-10 ביוני 2018 זכה המופע בפרס טוני מיוחד. ב-14 בדצמבר 2018 ראה אור תקליט שהוקלט ונערך מן ההופעות ב-17 וב-18 ביולי אותה שנה וב-16 בדצמבר שודר לראשונה ברשת Netflix סרט תעודי המתעד הופעות אלה.
השפעה תרבותית.
ברוס נחשב אחד מעמודי התווך של המוזיקה האמריקאית, והוא סמל מוצהר של תרבות זו. שיריו של ברוס נלמדים באוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית בשיעורי היסטוריה - בנושא של למידת ההיסטוריה האמריקאית דרך שיריו.
חייו האישיים.
בשנת 1985 ברוס נשא לאישה את השחקנית-דוגמנית ג׳וליאן פיליפס, ממנה התגרש כעבור ארבע שנים. בשנת 1991 הוא נשא לאישה את פטי סקיאלפה, ממנה נולדו לו שלושת ילדיו: אוון ג'יימס ספרינגסטין, אלופת קפיצות הראווה לעתיד ג'סיקה ריי ספרינגסטין וסמואל ריאן ספרינגסטין. משנת 1990, המשפחה מתגוררת בקולטס נק ניו ג'רזי, אך בעלת בתים ברחבי ארצות הברית כולה.
ברוס ספרינגסטין ידוע כתומך של המפלגה הדמוקרטית, והופיע עם הנשיא ברק אובמה במהלך כנסי הבחירות לנשיאות ב-2012. ב-2016 העניק לו אובמה את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה במדינה.
מפגשיר
מפגשיר היא תוכנית טלוויזיה מוזיקלית ששודרה בערוץ מוזיקה 24 בשנת 2005. שם התוכנית הוא הלחם של המילים "מפגש" ו"שיר". בכל פרק בתוכנית מתועדת פגישה בין שני יוצרים מוזיקליים, לרוב מסגנונות מוזיקליים שונים, שבה הם מקליטים שיר מקורי וחדש.
שיתופי פעולה מהתוכנית.
השירים "הוא" של איזבו ושוטי הנבואה, "השיר מהגן" של כנסיית השכל ואסטרל פרוג'קשן ו"רק רוצה להתחתן" של יגאל בשן ופיטר רוט יצאו לרדיו ונהיו להיטים. גם השירים "הריקוד המוזר של הלב" של רונה קינן וגידי גוב ו"האיש ההוא" של יהודית רביץ ואהובה עוזרי זכו להצלחה גדולה. השיר "הוא" זכה בתואר שיר השנה בטקס פרסי ערוץ המוזיקה בשנת 2005. השיר "תרנגול כפרות" הוא השיר האחרון שהקליט יוסי בנאי.
סקי למרחקים
סקי למרחקים או סקי במישור (באנגלית: Cross-country skiing או XC skiing) הוא ענף ספורט חורף ממשפחת הסקי הנורדי, בו הגולש נע למרחקים ארוכים במיוחד (כמה עשרות קילומטרים) על גבי מגלשי סקי במסלולים עם טופוגרפיה משתנה. הגולשים דוחפים את עצמם קדימה בעזרת הרגליים וכן בעזרת מקלות סקי שהם אוחזים בידיהם. בנוסף להיותה ענף ספורט, צורה זו של גלישה היא עדיין דרך פופולרית להתנייד בחודשי החורף בארצות צפון אירופה.
כספורט תחרותי, סקי למרחקים נחשב קשה ביותר שכן הוא דורש הפעלה של רוב שרירי הגוף בעומס גבוה ולאורך זמן. הוא נחשב גם כספורט עממי מקובל מאוד, בין היתר מכיוון שהוא קל ללימוד, אינו מצריך ציוד יקר במיוחד ונחשב לפעילות גופנית בריאה ביותר. גלישה למרחקים נפוצה בארצות סקנדינביה, בקנדה, ברוסיה וביתר מדינות ברית המועצות לשעבר. הענף הזה צובר תאוצה כספורט עממי גם בארצות הברית ובאירופה הקונטיננטלית. מלבד היותה ענף ספורט בפני עצמו, גלישה למרחקים קיימת גם בשני ענפי ספורט חורף נוספים: סקי נורדי משולב בו גלישה למרחקים משולבת עם קפיצות סקי, וביאתלון שמשלב גלישה למרחקים עם קליעה למטרה. תחרויות גביע העולם מאורגנות על ידי פדרציית הסקי הבינלאומית.
היסטוריה.
גלישה למרחקים פותחה בארצות סקנדינביה לפני אלפי שנים. זוהי הייתה דרך ההתניידות היחידה בארצות אלו המכוסות בשלג עמוק במשך רוב השנה, בעיקר בצפון. הגלישה למרחקים הפכה מאוחר יותר גם לדרך ההתניידות של הצבאות באזורים האלו ואף במאה ה-20 עשה הצבא הפיני שימוש נרחב בגלישה למרחקים במהלך מלחמת החורף. באופן מסורתי נבנו מגלשי הסקי מעץ, ומקלות הסקי נבנו מקני במבוק שאליהם חוברה פיסת עור לשפר את האחיזה בידיים. מרוץ הסקי הספורטיבי (תחרותי) הראשון למרחקים אורגן כנראה ב-1872 בנורווגיה.
ציוד.
מגלשי הסקי הם צרים וארוכים יחסית, וקלי משקל. בגלל צורתם הם מאפשרים לצבור מהירות אולם השליטה בסיבובים קשה. בניגוד למרבית ענפי ספורט החורף המגפיים מתחברים למגלשי הסקי רק באזור האצבעות ואילו העקב חופשי. התצורה הזאת חשובה במיוחד כאשר הגולש מטפס על גבעות. למעשה סקי למרחקים הוא ספורט החורף היחידי שכולל גם עליות. מקלות הסקי הם ארוכים במיוחד, הם אמורים להגיע לגובה הכתף של הגולש ואף לעבור אותו במעט. קצוות המקלות מחודדים כדי שיוכלו להינעץ בשלג, ומעט מעליהם יש מגן שמונע מהם להינעץ עמוק מדי. הגולש לובש בדרך כלל בגדים תרמיים צמודים לגוף כדי להקטין את השפעת הרוח, ולובש כפפות מרופדות כדי למנוע כאב כתוצאה מהאחיזה במקלות הסקי.
סגנונות.
ישנם שני סגנונות עיקריים בסקי למרחקים:
תחרויות.
ישנן תחרויות למגוון של מרחקים הן בסגנון הקלאסי והן בסגנון החופשי, לגברים ולנשים. גולש או גולשת שמעוניינים לזכות באליפות העולם צריכים להצטיין בסגנונות השונים ובמרחקים השונים, אולם ישנם גולשים שמצטיינים בסגנון מסוים בלבד או במרחקים מסוימים בלבד. מספר דוגמאות לסוגי התחרויות השונים:
הערה: באליפויות העולם ובאולימפיאדות הסגנונות לכל מרחק מתחלפים מדי תחרות. למשל באליפות העולם בשנת 2013 יתקיימו תחרויות ספרינט בסגנון קלאסי, ספרינט קבוצתי בסגנון חופשי, מרחק קצר נגד השעון בסגנון חופשי ומרתון בסגנון קלאסי. באולימפיאדת סוצ'י (2014) יתהפכו הסגנונות.
מטריצות דומות
המשפט היסודי של תורת המספרים
פרוטאובקטריות
דרזדן
דרזדן (בגרמנית: Dresden, ; בסורבית עילית: Drježdźany) היא עיר הבירה של מדינת סקסוניה שבגרמניה, העיר השנייה בגודלה במדינה זו ונכון ל-2021, היא העיר ה-12 בגודלה בגרמניה. מקור שם העיר הוא במילה הסורבית העתיקה "דרזדני", שפירושה "אנשי היער הסמוך לנהר".
גאוגרפיה.
דרזדן שוכנת לגדות נהר האלבה (Elbe), אשר נשפך אל הים הצפוני כמה מאות קילומטרים צפונה מדרזדן, בתחומי העיר המבורג.
דמוגרפיה.
בסוף שנת 2015 אוכלוסיית דרזדן מנתה 543,825 איש. שיעור תושבי העיר בעלי אזרחות לא-גרמנית - 3.1% - הוא הנמוך ביותר מבין עריה הגדולות של גרמניה.
היסטוריה.
דרזדן נוסדה בשנת 1206, ועד למלחמת העולם השנייה נבנתה בסגנון ארכיטקטוני מפואר והפכה למרכז תרבות ראשון במעלה באירופה. במשך תקופות ארוכות היא הייתה מקום מושבם של הנסיכים הבוחרים או מלכי סקסוניה. היא כונתה לעיתים קרובות "פירנצה על נהר האלבה".
בתחילת המאה השמונה עשרה נבנה ארמון הצווינגר על ידי פרידריך אוגוסט השני "החזק" שהיה נסיך בוחר (קורפירסט) של סקסוניה ומלך פולין. הבנייה נועדה להאדיר את שמו של אוגוסט ולחדש את דרזדן שניזוקה בשרפה בשנת 1685. הצווינגר נבנה במטרה לשמש כ"ארמון שעשועים" לאוגוסט ואציליו.
בין 1806 ל-1918 הייתה בירתה של ממלכת סקסוניה, שהצטרפה לקיסרות הגרמנית ב-1871. באותה תקופה הפכה למרכז תעשייתי ואוכלוסייתה גדלה. באותה התקופה בית האופרה הידוע של העיר בתכנונו של גוטפריד זמפר, שנקרא על שמו, הזמפר-אופרה. שם הועלו לראשונה אופרות של ריכרד וגנר, כגון "טנהויזר" ו"ההולנדי המעופף" ושל ריכרד שטראוס, כגון "אלקטרה" ו"אביר הוורד".
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, בין 13 ל-14 בפברואר 1945, הופצצה העיר על ידי בעלות הברית. 3900 טון של חומר נפץ הוטלו על העיר על ידי 722 מפציצים בריטיים, 25,000 אזרחים נהרגו והעיר נחרבה לחלוטין. הפצצת דרזדן שנויה במחלוקת, כיוון שהעיר הייתה נטולת תעשייה צבאית כבדה (אם כי הייתה מרכז תחבורה ותקשורת ואף חשובה לתעשיית האופטיקה) ויש הסבורים כי מטרת ההפצצה הייתה נקמה של צ'רצ'יל בעקבות הבליץ הגרמני על קובנטרי, אך לא נמצאה הוכחה לכך.
לאחר המלחמה הייתה דרזדן בחלק של גרמניה שנשלט על ידי הסובייטים והפך לגרמניה המזרחית. חלק מהמרכז העתיק של העיר שוקם בקפידה, אך עם זאת נבנו שכונות מגורים אפורות וענקיות על ידי המשטר הקומוניסטי.
ב-8 באוקטובר 1989 חלו מהומות בעיר כנגד השלטון וקבוצה של 20 נציגים של המפגינים דרשה לנהל משא ומתן עם השלטון המקומי בעד חופש נסיעה, חופש עיתונות, הנהגת שירות המדינה, לגליזציה של הפורום החדש, בחירות חופשיות, זכות להפגנות שלום, שחרור של אסירים פוליטיים ועוד. האירוע הונצח בספרות המחקרית ובסרט דקומנטרי של ריקה פלק ושלט המנציח את המחאה והאירועים הוצב באזור תחנת הרכבת המרכזית אלטשטדט.
בעיר ניתן למצוא כיום שילוב נדיר של חדש וישן. רק אחרי איחוד גרמניה ב-1990 נעשו מאמצי שחזור נוספים. דרזדן היא מהערים המתוירות ביותר באירופה, והיא נמצאת מרחק נסיעה קצרה מלייפציג ומפראג.
בשנת 2002 עלה האלבה על גדותיו עקב גשמים כבדים, הציף את כל מרכז העיר וגרם לנזקים עצומים.
בשנת 2005, לקראת חגיגות ה-800 לעיר נפתחה מחדש הפראואנקירכה (כנסיית הנשים) בעיר שנהרסה ב-1945, שנה לאחר מכן הוצב בעיר פסל של הסופר הרוסי פיודור דוסטויבסקי שהעיר הייתה היעד המרכזי שלו בנסיעותיו מחוץ לרוסיה.
יהודים בדרזדן.