ספרה השלישי של אילוז (Winfrey and the Glamour of Misery: An Essay on Popular Culture) ראה אור בהוצאת אוניברסיטת קולומביה בשנת 2003 והוא זכה בפרס הספר הטוב ביותר מטעם התאחדות הסוציולוגים האמריקאים בשנת 2005. הספר מנתח את אחת התופעות המעניינות ביותר של שנות ה-90 לדעת אילוז, תופעת תוכניות אירוח טלוויזיוניות. לדעת אילוז תופעה זו חשובה במיוחד לסטודנט של תרבות ורגשות מפני שהיא מצביעה על שינוי הצורה המעמיק של הספירה הציבורית, כלומר העובדה שהיא הפכה נשלטת בידי החשיפה של האינטימיות והרגשות. היא ניסתה להבין את התופעה הזו בהתייחס לדמות בעלת העוצמה הרבה ביותר בתחום תוכניות האירוח: אופרה וינפרי. בעוד שבספרה הראשון בחנה את הדרכים בהן העולם הפרטי של האהבה והטקסיות עוצב בידי סמלים ודימויים של תרבות הצריכה, בספר זה, היא בוחנת את הדרכים בהן העולם הציבורי של הטלוויזיה שינה צורתו על ידי ההצגה המתמדת של החיים הפרטיים, רגשות ומערכות יחסים אינטימיות. בפרט, היא מנתחת את המבנים התרבותיים המונחים ביסוד הפקת האוטוביוגרפיה של אופרה וינפרי, ההבניה של סיפורי האורחים שלה, התערבותם של מומחים בזירה של תוכניות האירוח, מועדון החברים של הספר ומאות ההודעות והסיפורים המפורסמים באתרי האינטרנט הרבים הקשורים לתוכניתה. המחקר אודות האנסמבל המורכב הזה מנתח את התהליך בו חיים פרטיים מומרים לסחורה ציבורית דרך הפריסה של מבנה השיח הטיפולי, אשר מוסד בכל רחבי העולם במדינת הרווחה ובשוק. כאן, היא מנתחת גם את הדרכים בהן סדרים תרבותיים ורגשות נפגשים וניזונים זה מזה באופן הדדי.
אינטימיות קרה - עלייתו של הקפיטליזם הרגשי.
ספרה זה של אווה אילוז ראה אור בעברית בשנת 2008 בהוצאת הקיבוץ המאוחד. במקור הוא התפרסם בהוצאת פוליטי בשנת Cold Intimacies: The Making of Emotional Capitalism), 2007), אילוז הוזמנה להעביר את הרצאות אדורנו היוקרתיות בגרמניה. הרצאות אלה פורסמו על ידי סורקמפ הוצאה לאור (2006) ותורגמו במספר בתי הוצאה לאור נבחרים (Le Seuil, Feltrinelli, Alejandro Katz, Polity Press, Gefühle in Zeiten des Kapitalismus ובעברית הקיבוץ המאוחד). ספר זה מציג אלטרנטיבה להשקפה (הסוציולוגית) השכיחה, כי הקפיטליזם יצר עולם א-רגשי הנשלט בידי רציונליות ביורוקרטית; כי ההתנהגות הכלכלית מצויה בקונפליקטים עם אינטימיות ומערכות יחסים אותנטיות; כי הספירות הציבורית והפרטית מנוגדות האחת לשנייה באורח חסר תקנה; וכי אהבת אמת עומדת בניגוד לתחשיבים ואינטרסים אישיים.
במקום זאת, טוענת אילוז כי תרבות הקפיטליזם טיפחה תרבות רגשית עוצמתית – במקום העבודה, במשפחה, וביחסים שלנו עם עצמנו. יחסים כלכליים הפכו רגשיים, בעוד מערכות יחסים קרובות ואינטימיות הפכו יותר ויותר מוגדרות על ידי מודלים כלכליים ופוליטיים של הבורגנות, הבורסה, והון עצמי. התהליך הדואלי שבאמצעותו מערכות יחסים רגשיות וכלכליות מגדירות ומעצבות זו את זו נקרא: "קפיטליזם רגשי". אילוז מוצאת ראייה לקיומו של תהליך הקפיטליזם הרגשי באתרים חברתיים שונים: סרטים, ספרות לעזרה-עצמית, עיתוני נשים, תוכניות אירוח, קבוצות תמיכה, סדנאות למטרות רווח, ובצורה הבולטת ביותר באתרי היכרויות באינטרנט. ספר זה טוען, כי הספירה הציבורית הפכה רוויה במופעים של רגשות פרטיים, כי הזהות המודרנית רוויה בסבל נפשי וכי אתרי היכרויות אינטרנטיים מסמנים שינוי צורה משמעותי במסורת הרומנטית, בשל הדרך בה רציונליות ורגשנות הפכו שזורות זו בזו.
גאולת הנפש המודרנית: פסיכולוגיה, רגשות ועזרה עצמית.
ספר זה יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בשנת 2008 וראה אור בעברית בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2012. הספר הוא המשך ישיר והארכה של הרצאות אדורנו ושל העניין המתמשך של אילוז באינטראקציות בין רגשות, קפיטליזם ותרבות פופולרית (או תקשורתית). הספר הזה חוקר את הדרך בה שפת הטיפול, אשר פותחה בידי מדענים בעולם האקדמיה, עברה פופולריזציה דרך פרסום המוני, הפצה רחבה של מגזינים, ספרות פופולרית, ותוכניות אירוח טלוויזיוניות. עבור הסטודנטים לתרבות, לשפה הטיפולית יש מעלה נדירה בהיותה שפה איכותנית חדשה של העצמי לדעת אילוז. אף על פי שהיא נשענה על השקפה עתיקה אודות נפש האדם, לשפה זו אין למעשה הנחות מראש בתרבות האמריקאית או האירופאית. בהמשך לכך, היא מייצגת באופן ייחודי אפשרות טהורה להבנה כיצד צומחות צורות תרבותיות חדשות, ואיך שפה חדשה, מרגע ששולבה במוסדות מרכזיים של החברה האמריקאית - המדינה, התאגיד, המשפחה, בית הספר ותקשורת ההמונים – שינתה את המבנה הרגשי שלנו. באותו עניין, הספר הזה חוקר את מערכת היחסים המורכבת מידע, מוסדות, ותרבות האירוח בתקשורת אל מול החיים הרגשיים.
הספר יצא לאור בגרמנית ב-2011 והיה ברשימת רבי-המכר של הדר שפיגל.
ספריה.
עד לשנת 2013 כתבה 80 מאמרים ופרקים בספרים ו-8 ספרים שתורגמו ל-15 שפות ובהן ספרדית, צרפתית, פולנית, טורקית ועוד.
בעברית:
עמדתה ביחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בריאיון שנערך בעיתון הגרמני "דר שפיגל" באוגוסט 2014, במהלך מבצע צוק איתן, הציגה פרופ' אילוז את דעתה על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ואת אבחנותיה על החברה הישראלית: "איפה שאתה רואה בני אדם, ישראלים רואים אויבים. ישראל היא מדינה מפוצלת, סכיזופרנית". לשאלת המראיין על כך שישראל נעשתה חברה מיליטנטית יותר ויותר היא משיבה ש"ישראל היא כוח צבאי קולוניאליסטי. הצבא שולט בפלסטינים על ידי רשת של כלים קולוניאליסטים". כשנשאלת אילוז כיצד היא מסבירה את השינויים בישראל היא משיבה ש"תנועות משיחיות ימניות התחזקו בישראל והפכו למיינסטרים". לפי דבריה "לאנשים חילונים בתל אביב יש מכנה משותף גבוה יותר עם אזרחי ברלין מאשר עם הציבור הדתי ימני בישראל". כמסקנה קוראת אילוז להקמת תנועה ש"תתמוך בדמוקרטיה ותגן עליה. הקול של קיצונים ימנים חזק וברור יותר מאשר בעבר. גזענים ימנים לא מתביישים בעצמם. הסכנה האמיתית לישראל מגיעה מבפנים. האלמנטים הגזעניים והפשיסטיים מסכנים את הביטחון של ישראל לא פחות מאשר האיומים שבחוץ".
קישורים חיצוניים.
על יצירתה:
מכּתביה:
אוסאקה
פנחס הכהן
פינחס הכהן
כיכר הלחם
"כיכר הלחם" הוא הכינוי למאהל המחאה שהוקם ב"כיכר המדינה" בתל אביב בין השנים 2002–2003, ובקריית הממשלה בירושלים בשנת 2004.
המאהל הוקם על ידי הפעיל החברתי ישראל טוויטו, יחד עם עשרות מחוסרי דיור. הוא בא למחות נגד הקיצוצים בתקציבי הרווחה שהנהיגה הממשלה. המאהל הוקם בכוונה תחילה בין החנויות היקרות ביותר בישראל, כדי להמחיש את גודל הפערים החברתיים בישראל. אנשי כיכר הלחם זכו לסיוע לוגיסטי מ"האגף למשימות לאומיות" של התנועה הקיבוצית בראשות יואל מרשק, שסיפק לאנשי המאהל משרדים, גנרטור להפעלת המקום, הדרכה ארגונית וליווי צמוד.
המאבק גרר זעם רב הן מבעלי הקרקע והן מעיריית תל אביב-יפו. בעלי הקרקע בכיכר ניהלו נגדו מאבק משפטי במטרה לפנות את המאהל מהשטח אליו פלש. בחסות צו מטעם העירייה, פונו דיירי הכיכר בכוח באוקטובר 2003. לאחר פינויים מכיכר המדינה בתל אביב, הועתק המאהל אל מול קריית הממשלה בירושלים. בדצמבר 2004 פונו גם משם. עתירה כנגד הפינוי נדחתה על ידי בית המשפט המחוזי ואושרה פה אחד בבית המשפט העליון.
בפסד הדין התייחסה השופטת אילה פרוקצ'יה לגבולות זכות המחאה:
שנה לאחר מכן, הקים טוויטו יחד עם ויקי קנפו (שפרשה מאוחר יותר) את מפלגת המחאה "לוחמי חברה מאוחדים - לח"ם". המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת ה-17 וה-18, אך לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
ככר הלחם
נייג'ל האדמו&quot;ר
You Tube
Youtube
דיקטטורה של הפרולטריון
דיקטטורה של הפרולטריון הוא מושג שטבעו קרל מרקס ופרידריך אנגלס בספרם המניפסט הקומוניסטי.
משמעות המושג, שמופיע במחשבה המרקסיסטית והקומוניסטית, הוא שליטה בלעדית של מעמד הפועלים על אמצעי השלטון ועל אמצעי הייצור. מרקס טען שבמדינות הבורגניות ישנה "דיקטטורה של הבורגנות": גם אם יש בהן דמוקרטיה היא משרתת רק את בעלי-ההון, מכיוון שכל המערכת הפוליטית דואגת לחיזוק העשירים: למשל, בשל חוקי הבחירות ועלויות הפרסום חסרי אמצעים לא יכולים להתמודד שווה בשווה מול בעלי ההון, ובשל חוקי הקניין הליברליים, לא ניתן לשנות את מבנה הבעלות על אמצעי הייצור. בניגוד לדיקטטורה של הבורגנות, הדיקטטורה של הפרולטריון, שאמורה, לפי מרקס, לקום אחרי מהפכה סוציאליסטית, תהיה דמוקרטיה פועלית. לדוגמה, עובדי מפעל ייבחרו את מנהליו. כמו כן, בדיקטטורה של הפרולטריון העובדים ייקבעו את מוסדות השלטון. על פי מרקס, הדיקטטורה של הפרולטריון היא השלב האחרון בדרך לקומוניזם, שהוא "הדמוקרטיה של הפרולטריון", בו כבר אין שלטון מרכזי.
רבנסברוק
הסבא משפולי
השיר שלנו 1
השיר שלנו 2
ארוס רמאצוטי
ארוס רמאצוטי (איטלקית: Eros Ramazzotti; נולד ב-28 באוקטובר 1963) הוא זמר-יוצר איטלקי.
תולדות חייו.
ארוס רמאצוטי נולד בפרבר הרומאי צ'ינצ'יטה. מגיל צעיר נחשף למוזיקה ורצה להיות זמר. הוא הושפע רבות מאביו רודולפו, שהיה זמר והקליט מספר שירים. בחטיבת הביניים ניסה להתקבל לקונסרבטוריון בעירו, אך בשל הדרישות הגבוהות והמבחנים הקשים נמצא כ"לא מתאים".
הוא התחתן עם הדוגמנית ומגישת הטלוויזיה השווייצרית מישל הונציקר. מנישואים אלה נולדה בתו, אורורה סופי (נולדה ב-5 בדצמבר 1996). בני הזוג התגרשו בשנת 2002.
בגיל 50, ב-6 ביוני 2014, התחתן ארוס בארמון המלכותי של מילאנו עם דוגמנית הצמרת האיטלקייה מריקה פלגרינלי בת ה-25. להם יש בת, מריה רפאלה, שנולדה ב-3 באוגוסט 2011.
ב-14 במרץ 2015, נולד לזוג בן נוסף בשם גבריו טוליו.