במאי 1918 החלו להגיע דיווחים ראשונים על מגפת שפעת בקנה מידה גדול מספרד, שבה, כמדינה נייטרלית במלחמת העולם, הייתה צנזורה ליברלית יחסית בניגוד למדינות אחרות שהשתתפו במלחמה ושבהן הוצנעו הידיעות על המגפה. המגפה, שנודעה כמגפת השפעת הספרדית התרחשה במהלך כשנה מ-1918 ועד 1919, קטלה בין 50 ל-100 מיליון נפש ברחבי העולם. למלחמה לא היה קשר ישיר להתפרצות השפעת, אך ייתכן שהתנאים שנוצרו במלחמה האיצו את התפשטותה. המגורים הצפופים ותנועת הכוחות ההמונית תרמו להתפשטות המחלה.
מהפכות 1917.
במלחמת העולם הראשונה הצטרפה רוסיה לברית מדינות ההסכמה, כהמשך לברית ההסכמה המשולשת שכרתה בשנת 1917 עם בריטניה ועם צרפת. התבוסות הקשות בחזית בשילוב עם מחסור חמור במזון ומערכת שלטונית שכמעט ולא תפקדה הביאה את המדינה לעברי פי פחת ולחוסר שביעות רצון מתפקודו של הצאר, ניקולאי השני. ב-2 במרץ 1917 אולץ הצאר ניקולאי השני להתפטר ולהעביר את מושכות השלטון לאחיו מיכאיל, אך מיכאיל סירב לקבל את המלוכה. בנקודה זו, איבדה המלוכה את שארית סמכויותיה ואלו הועברו לידי ממשלת מעבר בראשותו של גאורגי לבוב, לאחר כישלון ממשלתו הוחלף לבוב בידי אלכסנדר קרנסקי. בזמן ששמר על מעורבותה של רוסיה במלחמה, לא הצליח קרנסקי להתמודד עם בעיות הפנים הקשות, בעיקר מידי הבולשביקים.
ב-25 באוקטובר 1917 (על פי הלוח היוליאני), הובילה המפלגה הבולשביקית ומנהיגה ולדימיר איליץ' לנין את המהפכנים הקומוניסטים והסוציאלסטים למרד נקי מדם בפטרבורג, בירת רוסיה באותה העת, נגד הממשלה הזמנית החלשה של קרנסקי.
הקונגרס השני של המועצות הנבחרות התכנס באותו הזמן, ומתוך 649 הצירים הנבחרים שבו, 390 היו בולשביקים וקרוב ל-100 היו חברי מפלגת המהפכנים הסוציאליסטים, שתמכו גם הם בהפלת ממשלתו של קרנסקי. כשהוכרזה נפילתו של ארמון החורף, הקונגרס התאמץ להוציא צו שיעביר כוח אל הסובייטים, על מנת לאשר את המהפכה. העברת הכוח לא נעשתה בתמימות דעים. רבים מהמהפכנים הסוציאליסטים האמינו שהבולשביקים תפסו כוח בצורה בלתי חוקית. ביום שלאחר מכן הסובייטים בחרו את "מועצת ממוני העם" כבסיסה של הממשלה הסובייטית החדשה, עד לכינוס האספה המכוננת, והעבירה את הצו על השלום (שתבע את יציאתה המיידית של רוסיה ממלחמת העולם הראשונה) ואת הצו על האדמה (שהציע את ביטול רכוש הפרט וחילוק האדמות מחדש לידי שכבת האיכרים).
הצו על האדמה אישר את פעולותיהם של האיכרים אשר בכל רחבי רוסיה החזיקו באדמותיהם של האריסטוקרטיה ושל הקולאקים - האיכרים הרוסים העשירים. הבולשביקים ראו עצמם כמייצגים של ברית בין פועלים ואיכרים. הצלחת התקוממות אוקטובר הביאה לסיומו את שלב המהפכה שהתעוררה בפברואר ושינתה את אופייה של המהפכה מליברלית לסוציאליסטית. ניסיון להשתלט על מוסקבה, חודש לאחר מכן, נתקל בהתנגדות חריפה ואלימה הרבה יותר, והבולשביקים לא תפסו שליטה מלאה בעיר עד מרץ 1918; בחלקים אחרים של רוסיה נמשכה מלחמת האזרחים כמה שנים נוספות.
בין שתי המלחמות (שנות ה-20).
בחוזה ורסאי שנחתם בשנת 1919 כפו המדינות המנצחות תנאים קשים על גרמניה, עליה הטילו את מלוא האחריות למלחמה, והכירו בהקמתן של מדינות חדשות: פולין, צ'כוסלובקיה, הונגריה, אוסטריה, יוגוסלביה, פינלנד, אסטוניה, לטביה וליטא, במרכזה ומזרחה של אירופה, על שטחיהן של הקיסרות הגרמנית, הקיסרות האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית שנכחדו מהעולם, כביכול על בסיס ההגדרה העצמית הלאומית שלהן. עצמאותן של מדינות חדשות אלה העמידה בפניהן קשיים כמעט בלתי אפשריים, במהרה שקעו המדינות בבעיות כלכליות ואתניות קשות.
שלום ורסאי, תוכנן להיות בסיס מוצק ליציבות ואמון באירופה עייפת המלחמות, אך במהרה הפך למקור בלתי נדלה לבעיות בתקופה שלאחר המלחמה. המדינות החדשות שנוסדו במזרחה של היבשת לא הסתפקו בגבולות שנקבעו להן, רובן החלו להתנגש במלחמות מקומיות סביב נושאים לאומניים כשהגדולה שבהן הייתה המלחמה הפולנית-סובייטית בשנים 1919–1921. המאמצים להשגת יציבות וארגון מחדש של היבשת האירופית נתקלו בספקנות ובחוסר אמון בין המדינות השונות.
בעקבות ניצחון הבולשביקים במלחמת האזרחים ברוסיה, לנין וממשיכי דרכו השליטו משטר קומוניסטי טוטליטרי חסר רחמים בברית המועצות. בשנת 1921 החל לנין ביישומה של מדיניות כלכלית חדשה שהבטיחה להחזיר את היציבות הכלכלית לרוסיה. לאחר מותו, עלה לשלטון יוסיף סטלין, שהעמיק את הדיקטטורה וחיסל את כל מתנגדיו ומתחריו הפוליטיים, המבנה הפוליטי והכלכלי שנוצר בתקופתו של סטלין יוסיף וישרת את המשטר הקומוניסטי ברוב שנות המאה ה-20.
איטליה, שזעמה על חלקה המועט בחלוקת "שלל המלחמה" בחוזה ורסאי, סבלה ממשבר פנימי חמור בעקבות המלחמה עצמה, שני גורמים אלה חברו יחדיו כדי ליצור את הקרקע הנוחה לתפיסת השלטון בידי הפשיסטים בראשם עמד בניטו מוסוליני בשנת 1922.
גם לצרפת ולבריטניה טעמו המתוק של הניצחון הפך עד מהרה למריר. משברים פוליטיים תכופים, בעיות אבטלה ושביתות כלליות הביאו את המדינות לחוסר יציבות ולמשבר כלכלי חריף. בצרפת בעיות אלה היו חמורות יותר, והמאבקים הפנימיים, נמשכו במלוא עוזם במהלך ימי הרפובליקה השלישית. בשנת 1923 כבשו כוחות צרפתים ובלגים את חבל הרוהר על מנת להכריח את גרמניה לשלם את כספי הפיצויים, כפי שנקבעו בחוזה ורסאי, ורק בהתערבותה של ארצות הברית נקבע הסדר תשלומים חדש והתפתחותו של המשבר נמנעה.
עם תום המלחמה בגרמניה נוסדה רפובליקת ויימאר (1919-1933), בניסיון ליצור משטר דמוקרטי, ליברלי שוחר שלום, אותו חויבה גרמניה לקיים במסגרת הסדרי השלום של ורסאי. ממשלות ויימאר סבלו מקשיים רבים, בעיות כלכליות גוברות מצד אחד וחולשה מבנית של הרפובליקה מצידה האחר. בשנותיו הראשונות התמודד השלטון עם ריבוי הפגנות של הימין והשמאל כאחד (שניהם קראו להפלת המשטר) ועם היפר-אינפלציה שפקדה את המדינה, בעיקר עקב הסכם הפיצויים למדינות המנצחות, שרבץ על צווארה של גרמניה כאבן רחיים. בשנים הבאות לאחר התערבותה של ארצות הברית והורדה ניכרת בגובה הפיצויים אותם נאלצה גרמניה לשלם מדי שנה, השתפרה הכלכלה וכך גם מערכת היחסים של גרמניה עם שכנותיה. שורה של ממשלות מוצלחות הצליחו להשיב את השגשוג והסדר למדינה, כל זאת עד למשבר הכלכלי הגדול שחבק את העולם (השפל הגדול) שהחל ב-1929.
השפל הגדול באירופה.
השפל הגדול שמקורו בשפל הגדול בארצות הברית החל בשנת 1929 והפך במהרה למשבר הכלכלי הגדול ביותר שפקד את היבשת במאה ה-20. למרות אין ספור בעיות, שרובן קשורות למלחמת העולם הראשונה ולחוזה ורסאי שבא בעקבותיה, החלו להופיע תחזיות אופטימיות באמצע שנות ה-20 לגבי עתידה הכלכלי של היבשת. בעקבות הסכמות חדשות הופחתו הסכומים אותם נאלצו לשלם המדינות המנוצחות (בעיקר גרמניה), ונראה היה לאופטימיסטים כי בעיותיה הבוערות של היבשת יכולות להפתר בדרכי שלום.
התפשטותן של המצאות חדשות הביאה לחיזוק נוסף של אמון הציבור ולגל נוסף של אופטימיות ברחבי היבשת, אך התברר כי כל הסימנים לשלווה היורדת על היבשת העייפה ממלחמות התגלו כמטעים באופן טראגי. כלכלתן של מדינות המערב התרסקה עם התרסקות הבורסה לניירות ערך (וול סטריט) בניו יורק שבארצות הברית, לא הייתה מדינה אחת ברחבי אירופה שלא הושפעה קשות מהתרסקות הכלכלה האמריקנית.
במדינות הדמוקרטיות החדשות שנולדו לאחר מלחמת העולם הראשונה הפגיעה הייתה הקשה ביותר, גורמים קיצוניים התחזקו וגלי הפגנות נגד הממשלה שטפו את המדינה, השיטה הדמוקרטית שעדיין הייתה זרה לרוב האזרחים ולא נטמעה לחלוטין בתודעה, הביאה למחשבה ולעיתים אף לדרישה להחלפת המשטר, ממשלות הוחלפו תדיר, בחלק מהמקרים אף כמה פעמים באותה השנה. בריטניה וצרפת הצליחו לעמוד בהתקפות אלה, על ידי הקמת ממשלה רב מפלגתית ואימוץ רעיונות כלכליים, עליהם לא חלמו בטרם המשבר.
לעומתן, בגרמניה (החל משנת 1933), איטליה ורוסיה פעלה מערכת שלטונית ששלטה על האזרחים בריכוזיות ואף באלימות. הארגון מחדש של הכלכלה ברוסיה בידי סטלין, הביא לסבל ומצוקה בל יתואר לאוכלוסייה, תוכנית החומש שהופעלה ברוסיה באותן השנים וזכתה להערכה בידי מדינות המערב, הונעה בדמם של מיליוני אזרחים שהוקרבו על מזבח מכונת התעשייה הרוסית. בגרמניה, בה הכה המשבר הכלכלי בצורה הקשה ביותר, איבדה רפובליקת ויימאר את אמון התושבים שהעלו את המפלגה הנציונל-סוציאליסטית בראשותו של אדולף היטלר לשלטון, לא עבר זמן רב והנאצים תפסו את מושכות השלטון במדינה וחיסלו בברוטליות כל ניסיון התנגדות לשלטונם, ובאותו הזמן החלו בתוכנית חימוש מחדש שעזרה להקטין את הנזקים שנגרמו לכלכלת גרמניה בעת המשבר הכלכלי. עם תום המשבר הכלכלי מצאה את עצמה יבשת אירופה עם שלושה משטרים פאשיסטיים במדינות מרכזיות: איטליה (1922), גרמניה (1933) וספרד (לאחר מלחמת אזרחים שהסתיימה בשנת 1939).
לפני שניתן היה לאמוד את עומק המשבר ואת הנזק שגרמה ההתמוטטות הכלכלית העולמית, מצאה את עצמה יבשת אירופה הולכת ומסתבכת בסכסוך אלים נוסף, סכסוך שיגרור אחריו את רוב מדינות העולם ויאפיל על נזקי המלחמה העולמית הקודמת, מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה.
דרך המלך למלחמה.