ממלכת סרם התמקדה במאצ'ווה, אך כללה גם את בלגרד, חלק משומאדיה עם רודניק, ואת האזורים או ז'ופות פודריניה, אוסורה, סולי, ברניצ'בו וקוצ'בו. לדעת היסטוריונים סרבים רבים (דייאן מיקאביצה, סטנויה סטנויביץ', אלכסה איביץ', מילויקו ברוסין ואחרים), כללה הממלכה גם את סרם העילי, כלומר הסרם של ימינו.
היסטוריה.
סטפאן דרגוטין היה תחילה מלך סרביה (ראשקה) בשנים 1292-1276. בשנת 1282 הוא שבר את רגלו בעת ציד וחלה. מדיניות השלום שלו שהתבססה על קרבה להונגריה ולאימפריה הביזנטית (איתם נקשר דרך קשרי נישואים) גרמה להתמרמרות בקרב האצולה הסרבית הלוחמנית ששאפה להרחיב את הממלכה. היא ניצלה את נסיבות פציעתו כדי לכנס בשנת 1282 וועידה בדז'בו שהחליטה להדיחו ולהעביר את כתר המלכות לאחיו הצעיר סטפאן מילוטין. לדרגוטין איפשרו לשמור על כמה חלקים צפוניים של הממלכה - רודניק וחלקים של ז'ופת פודריניה. סוכם גם כן שבנו, ולדיסלב השני יהיה יורשו של מילוטין אחרי שאביו ומילוטין ילכו לעולמם. היות שדרגוטין היה נשוי לנסיכה הונגריה (קתרינה מהונגריה, בתו של המלך אישטוואן החמישי) גם וולדיסלב בנו התחתן עם קרובת משפחה של מלך הונגריה, אולאסלו הרביעי. בשנת 1284 העניקה הונגריה לדרגוטין את הזכות לנהל את בלגרד, את הבאנויות שו (סולי) ואוזורה (אוסורה) שבבוסניה ואת מאצ'ו, בסרבית מאצ'ווה.
.דרגוטין שלט בשטחים אלה כוואסאל של הונגריה, עד להתמוטטות השלטון המרכזי בממלכה השכנה.
קודם בירת ממלכתו הייתה דברץ, בין בלגרד לשאבאץ, אולם מאוחר יותר העביר אותה לבלגרד.
דרגוטין היה השליט הסרבי הראשון שבירתו הייתה בבלגרד.
בערך בשנת 1291, בסיוע שקיבל מאחיו מילוטין, הרחיב דרגוטין את תחום ממלכתו על ידי סיפוחם של חבל ברניצ'בו ושל קוצ'בו, שאדוניהם הבולגרים דרמן וקודלין התשחררו זה עתה מחסות הונגריה. אזורים אלה הפכו לראשונה לחלק מממלכה סרבית. סיפוח זה הצית את הסכסוך הצבאי שעימת את מלך סרביה מילוטין עם הדספוט הבולגרי מווידין, שישמן.
בשנת, אחרי הסכם בין סרביה לביזנטים ואחרי שהסתבר שמילוטין לא התכוון להוריש את כס המלכות לוולדיסלב כפי שנקבע בהסכם דז'בו, בשנת 1299 פרץ עימות בין דרגוטין לאחיו מילוטין. סכסוך זה התמשך לסירוגין, תוך שביתות נשק מדי פעם, עד להליכתו של דרגוטין למנזר ב-1314.
הארכיבישוף דנילו השני ניסה לפייס בין שני האחים.
לקראת סוף חייו, דרגוטין, שהיה אדם אדוק מאוד הלך למנזר והתנזר תחת השם תאוקטיסט. הוא מת בשנת 1316. קברו אותו במנזר ג'ורג'בי סטופובי על יד נובי פאזאר.
בנו, סטפאן ולדיסלב, ירש את נחלותיו. אולם בשנת 1319 דודו, מלך סרביה, שטפאן מילוטין, פלש לסרם, ניצח וכלא את ולדיסלב. כשמת מילוטין בשנת 1321, ולדיסלב שוחרר מן המאסר ובעזרתם של ההונגרים ושל אחיינו, באן בוסניה, סטפאן השני, החזיר לעצמו את אדמותיו.
אחרי שנוצח שוב על ידי תומכי מלך סרביה החדש, סטפאן דצ'אנסקי, יורש של מילוטין, נמלט ולדיסלב להונגריה בשנת 1324. הבאן של בוסניה, סטפאן השני סיפח מחדש את סולי ואת אוסורה לבוסניה. בלגרד (בהונגרית:נאנדורפהרוואר) וצפונה של באנות מצ'ווה מצפון לנהר סאווה נשארו בתחום ממלכת הונגריה. ברניצ'בו ודרומה של מצ'ווה נשארו סרביות. במאה הבאה מצ'ווה היוותה אזור במחלוקת בין ממלכת הונגריה ולממלכת סרביה.
דאגלס הרד
דאגלס ריצ'רד הֶרד, הברון הרד מוסטוול (באנגלית: Douglas Richard Hurd, Baron Hurd of Westwell; נולד ב-8 במרץ 1930) הוא פוליטיקאי בריטי חבר המפלגה השמרנית, שכיהן בממשלותיהן של מרגרט תאצ'ר וג'ון מייג'ור מ-1979 עד 1995.
נולד בעיר השוק מרלבורו שבמחוז וילטשייר, ונכנס לראשונה לפרלמנט הבריטי בפברואר 1974 כחבר פרלמנט מטעם מחוז מיד אוקספורדשייר (ולאחר מכן מטעם מחוז ויטני החל מ-1983). תפקידו הראשון בממשלת בריטניה היה שר המדינה לענייני אירופה בשנים 1979–1983 (היה לשר הראשון במשרד), ומילא תפקידי ממשלה שונים משנת 1984 ואילך, לרבות מזכיר המדינה לענייני צפון אירלנד (1984–1985), מזכיר הפנים (1985–1989) ומזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים (1989–1995). הוא התמודד ללא הצלחה למנהיגות המפלגה השמרנית ב-1990, אך פרש מהפוליטיקה של הממלכה המאוחדת עם שינוי הרכבו של קבינט ממשלת בריטניה ב-1995.
ב-1997 נכנס אל בית הלורדים, והיה אחד מבכירי הלורדים מטעם המפלגה השמרנית. הוא משמש כמצנט של הקבוצה הרפורמית הטורית (Tory Reform Group). הוא פרש מבית הלורדים בשנת 2016.
שנותיו הראשונות.
דאגלס ריצ'רד הרד נולד ב-1930 בעיר השוק מרלבורו השוכנת במחוז וילטשייר. אביו, אנתוני (לימים ייקרא הלורד הרד) וסבו סר פרסי היו גם הם חברי הפרלמנט של בריטניה. דודו, סר ארצ'יבלד אהרד, היה עיתונאי מוביל ברחוב פליט. הנער למד בבית הספר טוייפורד ובאיטון קולג', שם קיבל את המעמד של "תלמיד המלך" (King's Scholar) וזכה במלגת ניוקאסל ב-1947. בשנה זו התקבל לאוניברסיטת קיימברידג'. באוניברסיטה הוא סיים את לימודיו הגבוהים עם תואר ראשון בהיסטוריה בטרינטי קולג'.
ב-1952 הצטרף הרד לשירות הדיפלומטי של הוד מלכותה. הוא הוצב ברפובליקה העממית של סין, בארצות הברית ובאיטליה, כל זאת לפני שעזב את השירות ב-1966 על מנת להיכנס לפוליטיקה כחבר במפלגה השמרנית.
חבר הפרלמנט.
הרד נתמנה למזכיר פרלמנטרי אישי (Parliamentary Private Secretary) לאדוארד הית', אז מנהיג המפלגה השמרנית בפרלמנט, ונבחר לראשונה לפרלמנט בפברואר 1974 כנציג מחוז הבחירה מיד אוקספורדשייר. לאחר בחירתו מונה למפקד במסדר האימפריה הבריטית בחלוקת תוארי כבוד שנערכו באותה העת. בבחירות הכלליות 1983 הוחלף מחוז הבחירה בוויטני והוא נשאר חבר פרלמנט מטעם מחוז זה עד לפרישתו מבית הנבחרים ב-1997, לאחר שכהן 23 שנים בפרלמנט. (בשנים 2001–2016 יוצג מחוז הבחירה ויטני על ידי מנהיג המפלגה השמרנית וראש ממשלת בריטניה לשעבר, דייוויד קמרון).
בממשלה: 1979–1990.
הרד מונה ל"שר המדינה" במשרד החוץ וחבר העמים עם ניצחון מפלגתו בבחירות הכלליות בבריטניה 1979 ונשאר בתפקיד זה במשך כל תקופת כהונת הפרלמנט. אחרי הבחירות ב-1983 העבירה ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר את הרד למשרד הפנים, אך רק כעבור שנה הוא הועלה לקבינט ממשלת בריטניה, והחליף את ג'יימס פרייור כמזכיר המדינה לענייני צפון אירלנד. בתפקיד זה, כישוריו הדיפלומטים סללו את הדרך לחתימה על ההסכם האנגלו-אירי על עתיד צפון אירלנד, מה שסימן נקודת מפנה בשיתוף הפעולה בין הממלכה המאוחדת ואירלנד בעניין המצב הפוליטי באזור הנפיץ. חודש לפני חתימת ההסכם, עם זאת, חזר הרד למשרד הפנים, הפעם כמזכיר הפנים, בעקבות מינויו של ליאון בריטן למחלקת המסחר והתעשייה. בהיותו חבר מוצק ונאמן בממשלה, כהונתו כמזכיר הפנים הייתה במידה רבה לא שנויה במחלוקת, אף על פי שהיה בולט בדעתו כי שירות בתי הסוהר של הוד מלכותה לא פעל ביעילות וטען כי הוא יותר שיקום של עבריינים וגזר דין חלופי. ב-1988 הטיל צנזורה על שידור קולותיהם של פעילים מארגונים פוליטיים קיצוניים בצפון אירלנד (משני הצדדים, הן רפובליקנים והן לויאליסטים). האיסור היה שריר במשך שש שנים, ועורר ביקורת ולעג מרובים.
מועמד בבחירות למנהיגות המפלגה השמרנית 1990.
אחרי כהונה בולטת כמזכיר הפנים, הקריירה של הרד התקדמה עוד יותר בחודשים האחרונים והסוערים לכהונתה של ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר. ב-26 באוקטובר 1989 עבר למשרד החוץ וחבר העמים כיורשו של ג'ון מייג'ור, שצמח והתעצם בתוך הקבינט והתמנה לשר האוצר של בריטניה בעקבות התפטרותו של נייג'ל לואסון. זו הייתה המשרה הפוליטית דרכה הגיע לשיא השפעתו הפוליטית.
באמצע נובמבר 1990 תמך במועמדותה של מרגרט תאצ'ר למנהיגת המפלגה השמרנית נגד מייקל הייזלטין, אך עם נסיגתה מהסיבוב השני של התחרות ב-22 בנובמבר, החליט להיכנס למירוץ כמועמד מרכז-ימין מתון, תוך שהוא משתמש במוניטין שלו בתור "חוק וסדר" מכהונתו כמזכיר הפנים. הוא נראה כמועמד מחוץ, מפגר אחרי הייזלטין הכריזמטי ומי שניצח בסופו של דבר, ג'ון מייג'ור, שחלק עם הרד את היותו מועמד מרכז-ימני, אך היה לו יתרון הצעירות והמומנטום הפוליטי. הרד הגיע למקום השלישי, כשהוא זוכה ב-56 מתוך 372 קולות, ובנוסף, יחד עם הייזלטין, הכיר בתבוסתו על מנת לאפשר למייג'ור, אשר ניצח ללא רוב מוחלט, לחזור ללא עוררין לשלטון ולהתמנות לראש ממשלת בריטניה ב-27 בנובמבר 1990. הוא נתפס כחינני כשהכיר בתבוסתו, ועל כן המשיך לכהן כמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים בקבינט של מייג'ור.
מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים.
בעיני רבים נתפש הרד כמדינאי עת שימש מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים. הוא פיקח על התגובות הדיפלומטיות של הממלכה המאוחדת לסוף המלחמה הקרה ולהתפרקות ברית המועצות ב-1991, כמו גם על מלחמת המפרץ, שנועדה לסלק את הנוכחות של עיראק בכווית. הרד טיפח יחסים דיפלומטיים טובים עם ארצות הברית בהנהגתו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש, וביקש לגלות גישה פייסנית יותר כלפי חברים אחרים בקהילה האירופית, כדי לתחזק את יחסי ארצות הברית-הממלכה המאוחדת שניזוקו במהלך הטון האירוסקפטי בשנותיה האחרונות של מרגרט תאצ'ר. הוא בירך על איחוד גרמניה ב-1990, והיה חתום על אמנת מאסטריכט שייסדה למעשה את האיחוד האירופי ב-1992.