אדריאן בנקס
אדריאן בנקס (נולד ב-9 בפברואר 1986) הוא כדורסלן אמריקאי-ישראלי, המשחק בפלקנסטרו טריאסטה. גובהו 1.91 מ' והוא משחק בעמדת הקלע.
ביוגרפיה.
בנקס נולד בממפיס. הוא החל את דרכו בכדורסל המכללות במכללה הקהילתית של צפון-מערב מיסיסיפי, ואחרי שנתיים עבר לאוניברסיטת ארקנסו. הוא היה לשחקן השביעי בתולדות האוניברסיטה שקולע למעלה מ-1,000 נקודות. בצד זאת, היה מעורב בתקרית בה ירה באוויר במועדון לילה. בנקס טען כי מצא את האקדח וירה כדי לוודא שהוא ריק מכדורים. לא הוגש נגדו כתב אישום, אך הוא הושעה לתקופה ארוכה ממשחק.
לאחר סיום לימודיו ב-2008 החל לשחק בקבוצות אירופיות. הוא החל במועדון הבלגי וו וולבס ורווייר-פפינסטר, ולאחר עונה אחת עבר ללייז' באסקט, ששיחקה גם ביורוצ'לנג'. באותה עונה סיימה לייז' במקום הראשון בסיום משחקי הליגה הסדירה, אך בגמר הפלייאוף הפסידה לספירו שרלרואה, וכן זכתה בסופרקאפ הבלגי. בנקס היה למלך הסלים של היורוצ'לנג', עם 18 נקודות בממוצע למשחק.
בשנת 2010 הגיע בנקס לראשונה לישראל, והצטרף לאליצור עירוני נתניה, בליגת העל. בשנת 2011 ניצח בתחרות ההטבעות של משחק האולסטאר. באותה עונה היה שותף להפסד של נתניה בגמר גביע המדינה למכבי תל אביב, תוך שהוא קולע 22 בגמר. ובעונת היה מלך הסלים של ליגת העל, עם 21.5 נקודות בממוצע למשחק.
ב-2012 הצטרף בנקס לפלקנסטרו וארזה מליגת העל האיטלקית. לאחר עונה אחת שב לישראל, להפועל גלבוע גליל, אך שוחרר ממנה לאחר שבועות ספורים, ובמשך מרבית העונה שיחק בווארזה. ב-2014 עבר בנקס לאבלינו, אף היא מהליגה האיטלקית, ובעונת שיחק בקבוצה איטלקית שלישית, ניו באסקט ברינדיזי.
ב-2016 שב לישראל, והצטרף להפועל תל אביב. בנקס היה אחד השחקנים החשובים בקבוצה, וב-2018 הוביל את הקבוצה לחצי גמר הפיינל פור (בו הפסידה הקבוצה ליריבה העירונית - מכבי תל אביב), מה שעזר לבנקס לקטוף את תואר השחקן השישי בליגת העל.
ב-17 ביולי 2018, לאחר שנתיים במדי הפועל תל אביב, שב בנקס לקדנציה שנייה בקבוצתו ממנה הגיע להפועל תל אביב, ניו באסקט ברינדיזי בחוזה לשנתיים. ביוני 2020 חתם בפורטיטודו בולוניה.
חייו האישיים.
בנקס נשוי לרייצ'ל, בתו של איש העסקים היהודי-אמריקני דייוויד קולברן, שהיה בעבר בעליה של אליצור עירוני נתניה, וכיום מבעלי הפועל תל אביב. הוא אב לשני ילדים, אחד מנישואיו ואחד ממערכת יחסים קודמת.
פרינגיטיס
עוגניה שמחוני
עוגניה שמחוני (לוין) (9 בדצמבר 1922 – 9 בפברואר 1982) הייתה מראשוני השדרנים בקול ישראל (ההגנה), בקול ירושלים ובקול ישראל, עורכת תוכניות ברדיו, מנהלת התוכניות בקול ישראל בתל אביב ומפיקה בטלוויזיה הלימודית ובטלוויזיה הישראלית.
ביוגרפיה.
עוגניה שמחוני נולדה בצפת בבית החולים רבקה זיו שנפתח מחדש בשנת 1921 ללאה לטי ולמשה לוין, חלוצים שעלו מסדיגורה, פרוור של צ'רנוביץ שבבוקובינה ומגוויזדץ (גבוז'דזייץ) שבגליציה בהתאמה, התיישבו בביתניה תחתית, וסללו את כביש טבריה-צמח, הכביש הראשון בארץ ישראל שנסלל בעבודה עברית מאורגנת. השם עוגניה (עוגן-יה) ניתן לה כמחווה לדודתה רגינה שכונתה "אוקניו", אשר נפטרה בנעוריה.
המשפחה עברה לרמתיים והקימה שם את ביתה, ושם התחנכה עוגניה לוין וגרה, עד לימודיה הגבוהים. לאחר סיום לימודיה בסמינר לוינסקי, לימדה שנים ספורות בבית הספר העממי מגד ברעננה עד שהחלה לימודי תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטה העברית, שהופסקו עם ההתקפות על הר הצופים. מחברת המעבדה שלה נמצאה בבניין ב-1967 ושמורה עד היום.
הייתה אחת משלוש הנשים הראשונות שהוסמכו כמ"כיות בקורס של ההגנה, ובהמשך הייתה שדרית ב"קול ישראל (ההגנה)" ("רדיו ההגנה") בשידורי תלם שמיר בועז.
ברדיו.
בשנת 1946 התקבלה כשדרנית לקול ירושלים המנדטורית, עם ריטה פרסיץ, אליהו כרמל, לאה פורת, חנוך גבתון, רות שפירא ויצחק שמעוני, ועם הקמת קול ישראל הייתה אחת הקרייניות הראשונות. ב-14 במאי 1948, כקריינית באולפן המאולתר בירושלים, הודיעה על הכרזת המדינה. בראשית נישואיה לאביב שמחוני, שמרה (כמנהג הרווח בקרב נשות רדיו רבות) את שם נעוריה, ולראשונה הציגה עצמה בשם עוגניה שמחוני בעת שבעלה לחם בלטרון.
היא ערכה את המדור לאישה בתוכנית "יש שאלות" שלימים היה לתוכנית לעקרת הבית, וב-1964 שיבצה את רבקה מיכאלי להגשת התוכנית. במסגרת התוכנית הייתה לשולמית אלוני פינה בשם "הכירי את החוק" בנושאי חוק ומשפט. שמחוני הייתה מראשונות התומכות בתוכניות בשידור חי, וערכה את התוכנית "ישר ולעניין" בהקלטות פומביות.
שמחוני נשלחה לקורס שדרנים בבי.בי.סי. באנגליה. היא יצרה עם אפרים סטן את התוכנית "היום האחרון". באמצע שנות השישים ערכה והגישה סדרת תוכניות בשם "הגבול הארוך", בה סקרה את השינויים בישראל, וראיינה את כל דרגי הצבא.
במשך שנים רבות הייתה אחראית על תוכניות המלל ברדיו, ובמסגרת התפקיד הייתה אחראית על העריכה הלשונית ואיכות ההגשה.
ב-1973 עיצבה את התוכנית "מועדון גיל הזהב", התוכנית הראשונה בישראל ובעולם שעסקה בבני הגיל השלישי. לתוכנית זו שיבצה את חיה יוסף ולאחר מכן את אילנה צור.
בטלוויזיה.
בראשית שנות הששים נשלחה לארצות הברית להשתלמות צוות ההקמה לטלוויזיה הישראלית במסגרת מיזם של משרד החוץ האמריקאי, לתקופה של ארבעה חודשים, שכללה סמינר עיוני במכון ניוהאוּז לתקשורת של אוניברסיטת סירקיוז, וחלק מעשי בתחנות טלוויזיה שונות.
בשנים 79–1974 עבדה כעורכת ומפיקה בטלוויזיה הלימודית, היא הטלוויזיה החינוכית. היא הפיקה את התוכנית "מלאכת יד עם בתיה עוזיאל.
בשנת 1979 הביאה אותה אסתר סופר, מנהלת התוכניות, לטלוויזיה הישראלית והיא ייסדה ביחד עם אדיר זיק ונאוה בודק את המגזין "כפתור ופרח" בהנחיית דוד גרוסמן וורד גנור. המגזין ששודר בשידור חי עסק בארץ ישראל, מרדכי נאור, נורית הירש, כרמל דביר ואבשלום קור הגישו פינות. לאור הצלחת המגזין הוחלט להעבירו לערב. וכך נולדה התכנית "ארץ אהבתי" שהנחה מאיר שלו וביים פנחס הר-זהב. את הפקת התוכנית המשיכה לאחר מותה נעמי קפלינסקי.
משחק, קריינות וכתיבה.
ב-1970 פרסמה עם חנה בבלי את ספר נימוסי השולחן "איך אוכלים את זה", שלווה באיוריה של פרידל שטרן.
בשנות השבעים הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע: ב-1971 השתתפה בתיאטרון גיורא גודיק במחזמר "במזל דגים", שכתבו חנה בן-ארי ואברהם ניניו, שגם ביים את ההצגה. ב-1973 שיחקה בסרט "המשכנע בע"מ", וכן בסרט סטודנטים.
שמחוני שימשה כקריינית באירועים לאומיים רבים לאורך שנים. בשנותיה האחרונות הקליטה בהתנדבות ספרים לספרייה המרכזית לעיוורים ולבעלי לקויות קריאה.
בראשית 1982 נסעה לדרום אמריקה, בעקבות טיולי שניים מבניה. עם הגעתה לברזיליה לקתה במפרצת מוחית ונפטרה, בת 59 במותה. הייתה אם לארבעה, אייל, מקבל אות זכויות האדם על שם אמיל גרינצוויג, עדי, טל ואיריס, וסבתא לנכדה.
שמחוני תרמה את גופתה למדע, לאוניברסיטה העברית, ולאחר מכן נקברה בעיר ילדותה, הוד השרון.
קומנדקר M325
קומנדקר M325 (באנגלית: AIL M325 Command Car או Commandcar M325, מכונה לעיתים Dodge WC) הוא רכב שטח 4x4 מסוג טנדר (מטענית) צבאי שיוצר בישראל בתעשיות רכב נצרת עילית בין השנים 1972 עד 1989. הקומנדקר הוא טנדר קל וורסטילי שמשמש לתובלה קלה של חיילים וציוד. הקומנדקר יכול לשאת עד 12 חיילים וציוד קשר (כגון רדיו), וכן ניתן להתקין עליו 4 מקלעי מאג 7.62 מ"מ. הרכב מבוסס על שלדת דודג' פאואר ווגן אותו החליף בשירות צה"ל.
דגם זה של הרכב יוצר ברישיון מחברת דודג' ארצות הברית. העיצוב הוא פרי פיתוח ישראלי, אולם יתר המכלולים של הרכב כמו השילדה והמנוע הם מתוצרת ארצות הברית. הדגם החליף רכב משא קודם מתוצרת דודג' שהורכב בישראל ושנקרא WC, ראשי תיבות ל Weapon Carrier. דגם הקומנדקר שנשא נשק כונה נ.נ. - נושא נשק. קודם לכן שימש שם זה את נושא ברן.
האות "M" הצמודה למספר הדגם 325, מסמלת כי מדובר ברכב צבאי, קיצור למילה Military.
בקומנדקר מותקן מנוע בנפח 3.6 ליטר מתוצרת קרייזלר. המייצר כ 100 כוחות סוס.
בצה"ל שירת הקומנדקר עד שנת 2013. כשיצא משירות ומיחידות מחסני החירום נשלחו אחרוני כלי הרכב לגריטה.
בתקופת השליטה הישראלית בחצי האי סיני, היה הקומנדקר נפוץ בשימוש בקרב מתיישבים ישראליים באזור וחברות ממשלתיות כדוגמת נתיבי נפט. קומנדקרים אלו נשאו לוחית רישוי ייחודית בצבע שחור עם האותיות "א.ד.ס" (אזור דרום סיני).
מחליפו של הקומנדקר היה האביר, רכב מתקדם יותר לתקופתו, אף הוא פותח ויוצר במפעלי רכב נצרת עלית.
שימושים.
הקומנדקר נודע ברב שימושיות בצה"ל וכן וחברות ממשלתיות בישראל שרכשו אותו. בין השימושים נודע כרכב ביטחון שוטף ("בט"שית"), רכב פיזור הפגנות ("חצצית"), אמבולנס צבאי ("נונונבולנס"), רכב הלוויות צבאי, רכבי סיור במשמר הגבול, כבאית, רכב רס"פ, רכב קשר, רכב פיקוד וחפ"ק, ועוד.
בישראל כיום.
בישראל כיום נותרו מספר קומנדקרים בודדים מסוג M325 במצב נסיעה, רובם ככולם מוגדרים כרכבי אספנות. יתר הקומנדקרים בשוק הישראלי יצאו משימוש במרוצת השנים. בצה"ל נגרטו הקומנדקרים שהוחלפו בכלי רכב מודרניים. נדירותו של דגם ה-M325 מתוצרת ישראל הפכה אותו לרכב אספנות מבוקש ומחירו עלה בהתאמה.
יצוא.
פרשת אוגנדה.
ממשלת אוגנדה ביצעה עסקת רכש גדולה במיוחד של 600 יחידות קומנדקרים בתעשיות רכב נצרת עילית בעלי הגה ימני. 24 יחידות של קל קומנדקרים ראשונים נמסרו לצבא אוגנדה, אולם בעקבות פרשיית חטיפת המטוס לאנטבה, בוטלה העסקה ומרביתם של כלי הרכב נותרו בישראל והורכבו מחדש עם הגה שמאלי לשימוש צה"ל, על כן בסלנג הצבאי נקראו משאיות קלות אלו בשם נ.נ. אוגנדה.
תפוצה בעולם.