בשנת 2000 קיבלה ויט תפקידים חשובים ב"אלי מקביל" ובדרמת הפשע "הסופרנוס" וכן את התפקיד הראשי בסרט הקומדיה Playing Mona Lisa. היא הופיעה גם בסרט "ססיל בי. דימנטד". ב-2001 הופיעה לראשונה על הבמה, במחזה The Gift, בתיאטרון טיפאני בלוס אנג'לס, קליפורניה, בו היא גילמה חשפנית יקרה עם מחלה. בשנים שלאחר מכן, הקריירה של ויט האטה. היה לה תפקיד קטן בסרט "ונילה סקיי" של קמרון קרו, שנועד להתייחס לתפקיד שלה בסרטים "חולית" ו-"תשוקה הרסנית". היא גם שיחקה בוגרת מכללה שדנה באובדן בתוליה בסרט הניסיוני "Ten Tiny Love Stories" ושיחקה נערת טריילר-טראש ברבי "American Girl" שהופץ בווידאו ב-2005.
בשנת 2002 הופיעה בקומדיה הרומנטית "שבועיים מראש". בשנים 2003–2004 היא עזבה את הוליווד ועברה לחיות בבריטניה, שם היא שיחקה בסרט "הצד הטוב של הכעס" לצד קווין קוסטנר, וכיכבה כאוולין בהפקה הבימתית של "צורה לאהבה". בין מיזמים אלה היא הצטלמה לסרט הטלוויזיה הגרמני Kingdom in Twilight שצולם בדרום אפריקה. היא גילמה את קריאמהילד בגרסה הקולנועית לשירת הניבלונגים.
ב-14 ביוני 2004 וויט דיגמנה את מה שנחשב כנראה לכובע היקר ביותר בעולם, עבור בית המכירות הפומביות "כריסטי'ס" בלונדון. הכובע, "Champrau d'Amour", תוכנן בידי לואי מארייט, שוויו מוערך ב-2.7 מיליון דולר והוא מכוסה ביהלומים.
פילמוגרפיה.
קולנוע.
"אכפת לי" (2021)
אולפנת בהר&quot;ן
בהרן
בהר&quot;ן
בהר"ן הוא שם משפחה שפירושו "בן הרב רבי נחום"
סואעד-חמרייה
טבעת מצב רוח
טבעת מצב רוח היא טבעת המשנה את צבעה בהתאם לטמפרטורת הגוף. הטבעת מהווה סוג של ביופידבק וכביכול מגלה את מצב רוחו של האדם שעונד אותה, לפי הטמפרטורה שלו. הטבעת הייתה פופולרית בשנות ה-70 והיא נחשבת לאחד מהסמלים של העשור. כיום ניתן להשיג את הטבעת גם בצורת עגילים, שרשרות וטבעות רגליים.
טבעת מצב הרוח הומצאה בסוף שנות השישים על ידי יצרן תכשיטים בשם מרווין ורניק. ורניק קיבל את הרעיון לטבעת לאחר שראה את חברו הרופא משתמש ברצועה תרמוכרומית במהלך ניתוח שנועד למדוד את הטמפרטורה של המטופל ישירות מהמצח שלו.
אופן הפעולה של הטבעת.
האבן בטבעת היא בעצם גביש נוזלי טרמוכרומי המוקף בזכוכית. גביש זה רגיש מאוד וצורתו משתנה עם שינוי הטמפרטורה שלו, דבר הגורם לו להחזיר אורכי גל שונים ובכך לשנות את צבעו. בגלל מספרן הרב של הגרסאות, אין אחידות מלאה בנוגע לצבעים בן כל סוגי הטבעות. אולם, רוב הטבעות מכוונות כך שיראו את הצבע הירוק ב 27.7 מעלות צלזיוס - הטמפרטורה הממוצעת של אדם בהתחשב במרחק הטבעת מהגוף ובסביבה ממוצעת. דבר זה יוצר ברוב הטבעות את סט הצבעים הבא:
כשאדם שרוי במתח נפשי, טמפרטורת הגוף שלו יורדת, דבר הבא לידי ביטוי בשינוי צבע הטבעת לאדום, אפור חום ולבסוף שחור. להפך, כאשר אדם רגוע או במצב של תשוקה, טמפרטורת הגוף עולה, דבר הגורם לטבעת להשתנות לכחול ולסגול.
מנשייה (יפו)
מנשייה (בערבית: المنشية) היה רובע מעורב בצפונה של יפו שנהרס בחלקו במלחמת העצמאות ונהרס כמעט במלואו במהלך ארוך שנים שראשיתו מיד לאחר סיום המערכה במרחב תל אביב ויפו במלחמת העצמאות וסופו בשנות ה-60 ושנות ה-70. השטח בו התקיימה השכונה נקרא עד היום "מנשייה", ממוקם באזור שבין מרכז תל אביב ויפו ונמצאים בו מרכז עסקים ראשי מפותח באופן חלקי, פארק צ'ארלס קלור ומספר אתרים נוספים כגון תחנת האוטובוסים "כרמלית" ובית המלון דייוויד אינטרקונטיננטל.
למקור שמה של השכונה יש שתי גרסאות (על פי זאב וילנאי): האחת ששמה נגזר מהמילה הערבית "נשה" שמשמעותו בניין. הגרסה השנייה היא ששמה מתקשר למקום טיולים, מפני שהאתר עליו נבנתה שימש לפני כן כאתר טיולים ונופש לתושבי יפו.
ראשית ההתיישבות היהודית מחוץ לחומות יפו הייתה ברחבי מנשייה - חצר שמרלינג, מתחם אמזלאג ובתוכו בית אהרן שלוש הראשון, מחוץ ליפו העתיקה, בית החולים שער ציון, לימים שכונת יפה נוף החרדית במערב מנשייה.
משנות התשעים של המאה התשע-עשרה ועד שלהי שנות העשרים של המאה העשרים נתפס המרחב הפיזי העירוני שבצפון יפו - רובע מנשייה, בקרב דוברי העברית, כנווה שלום יפו.
היסטוריה.
ימי העות'מאנים והמנדט.
מנשייה הוקמה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 בצפון מערב יפו כאחיותיה עג'מי וג'בליה בדרום העיר ושכונת אלנוזהא במזרחה כתוצאה מהתפשטות יפו מחוץ לחומותיה הנהרסות והמתפוררות. מיקומה של השכונה על שפת הים, באזור שנמצא ממערב לשכונת שבזי ומדרום לשכונת כרם התימנים שהוקמו כעשר שנים אחריה. מסגד השכונה, חסן בק, נבנה מחומרי בנייה שהוחרמו מתל אביב במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1891 בנה השלטון העות'מאני בשכונה את תחנת הרכבת יפו שחיברה, בין השאר, בין יפו לירושלים והייתה נקודת הקצה של מסילת הרכבת יפו–ירושלים. בשנת 1898 הוקמה על החוף במערב הרובע השכונה החרדית יפה נוף ובבית יעקב פסקל, הקונסול האוסטרו-הונגרי, נחנך משכנו החדש של בית החולים היהודי היחיד באזור, שער ציון.
בתקופת המנדט הבריטי התרחשו לעיתים תקריות בשכונה בין יהודים לערבים. פרעות תרפ"א החלו ב-1 במאי 1921 בהתנפלות על עוברים ושבים יהודים וביזת חנויות יהודים בשוק מנשייה.
מלחמת העצמאות.
זמן קצר לאחר אישור תוכנית החלוקה של האו"ם ב–29 בנובמבר 1947, לפיה "מנשייה ואבו כביר הוצאו מתחום המובלעת (של יפו שנועדה להיות ערבית) ונותרו בשטח המדינה היהודית" התרוקן האזור ממרבית תושביו הערבים והיהודים והפך לזירת מלחמת התשה יומיומית. מגגות הבתים בשכונה, לרבות מצריח מסגד חסן בק, צלפו הערבים בעוברים ושבים ברחובות תל אביב וגרמו לאבדות רבות בנפש. לאור האיומים הרבים על תושביה היהודים של תל אביב החליט ארגון האצ"ל לכבוש את השכונה. הלחימה הגיעה לשיאה בכיבוש מנשייה בידי האצ"ל בסוף אפריל 1948 כשבמקביל להתקפה משודרת תעמולה מטעם האצ"ל ברדיו המקומי, בערבית, המבטיחה לאוכלוסייה האזרחית גורל דומה לזה של תושבי דיר יאסין אם לא תעזוב את השכונה. בלחץ הבריטים הועברה מנשייה מידי האצ"ל לידי כוחות "ההגנה" שהשלימו במבצע חמץ את כיבוש יפו בסוף אפריל 1948. יפו נכנעה ב-13 במאי 1948 24 שעות לפני הכרזת מדינת ישראל. בשבועות הראשונים לאחר סיום המערכה נותרה השכונה ריקה מתושבים, כשחלק קטן מהמבנים והתשתיות הרוס כתוצאה ממתקפת האצ"ל, שבציר הפריצה שלו לכיוון הים עבר מבית לבית תוך קדיחה של פרצות בקירות הבתים, ומבנים רבים אחרים מוזנחים. השכונה לא הופגזה לא מהאוויר ולא מהיבשה.
לאחר המלחמה.
בחלוף שבועות מעטים מסיום הלחימה במרחב תל אביב ויפו במאי 1948 נכנסו עולים חדשים למבנים הנטושים, והיא הפכה לשכונת עוני צפופה. נוכח אי–הוודאות בדבר האפשרות שהערבים ישובו ליפו בהתאם למתווה ברנדוט להשבת הפליטים לבתיהם, והחשש פן יפלשו למקום עוד תושבים יהודים וינציחו בכך את השכונה בתור שכונת עוני, החליטו ראש העיר, ישראל רוקח והמהנדס העירוני, דוד שיפמן ללא ידיעת מועצת עיריית תל–אביב והממשלה ליזום את הריסתה המיידית, חרף מחאת פולשים רבים שפונו מבתיהם לצורך פעולות ההריסה בהתראה קצרה. פעולת ההריסה, שהיא שהסבה לשכונה את הנזק העיקרי ולא הלחימה, התפרסה על פני חצי שנה לפחות עד ינואר 1949 ופסקה לאחר שהממשלה סירבה להשתתף במימונה.
לאחר איחוד תל אביב ויפו.
תל אביב ויפו אוחדו ב-1949. בשנות ה-50 וה-60 התלבטו המתכננים באשר לגורל השכונה: היו שהציעו לדלל את בתיה ולשקם את הנותרים, והיו שהציעו להורסה לגמרי. ידם של המצדדים בהריסה גברה, ולבסוף החליטה עיריית תל אביב-יפו בשנת 1963 לפנות ולהרוס את השכונה, כמו גם את שכונת נווה צדק הסמוכה (שנחשבה גם היא באותה תקופה לשכונת עוני מוזנחת).
במקום השכונה הוחלט להקים את מרכז העסקים הראשי החדש של העיר. מרכז זה אמור היה לקשר בין יפו לתל אביב, ולהתחבר למרכז העסקים הישן באזור אחוזת בית (תוכנן להמשיך את שדרות רוטשילד עד לחוף). בכל האזור תוכננה בניית מגדלי משרדים גבוהים וכבישים רחבים בשאיפה ליצור מרכז עירוני הדומה למטרופולינים אמריקאיים. כדי להקים את הפרויקט נוסדה חברה עירונית ממשלתית אחוזות החוף שמנהלת את רוב חניוני העיר. על אף המאמצים הראשונים לפיתוח המע"ר קמו באזור רק קומץ בניינים. הקמת בית הטקסטיל שבו שישה מגדלי משרדים הניצבים על פלטפורמה משותפת, החלה בשנות ה-70 והסתיימה בשנות ה-90. מאוחר יותר הוקמו מצפון לבית הטקסטיל שני מלונות - ב-1979 הוקם מלון דן פנורמה וב-1999 הוקם מלון דייוויד אינטרקונטיננטל. אולם מבנים אלה נותרו כמעט לבדם באזור, ומע"ר תל אביב נשאר בפועל סביב צפון רחוב הרצל ובשנות ה-70 התרחב גם לאזורים המזרחיים יותר של העיר.
לקראת סוף שנות השישים הושלם פינוי תושבי מנשייה, והוחל בהריסת בתי השכונה. הקבלנים שהרסו את בתי השכונה לא פינו את פסולת הבנייה, אלא דחפו אותה למקום הקרוב האפשרי - לתוך הים. במהרה הצטברו על החוף כמויות עצומות של פסולת בניין, שהעירייה נדרשה לפנות. אולם, עד מהרה התברר כי עלות פינוי הפסולת גבוהה מאוד וכי משתלם יותר לכסות אותה בעפר. העירייה החליטה על הקמת גן הכולל עצים ומדשאות על גבי פסולת הבניין ועל פיסת הים שיובשה על ידי הריסות השכונה שפונו כולן אל האתר. התוצאה הייתה פארק צ'ארלס קלור המשמש עד היום לאירועים שונים ולרווחת הציבור. מנגד, איבדו תושבי תל אביב רצועת חוף ארוכה שיכלה לשמש כחופי רחצה. רק בחלקו הדרומי של הפארק קיימת רצועת חוף צרה וקצרה.