מליגת המשנה עלו סביליה (זכתה במקום השלישי בסוף העונה), מיורקה וסלטה ויגו.
אתלטיקו מדריד זכתה בתואר וזאת בפעם השישית בתולדות המועדון.
דפורטיבו לה קורוניה, מיורקה ופונטוודרה ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
כדורגלנים מצטיינים.
"פרס פיצ'צ'י" למלך השערים של העונה הוענק לכדורגלנים שכבשו 16 שערים:
"פרס זאמורה" לשוער הטוב ביותר הוענק לחוסה אנחל איריבר מאתלטיק בילבאו שספג 20 שערים ב-30 משחקים.
זלמן טלסין
זיאמה טלסין
עונת 1970/1971 בלה ליגה
עונת 1970/1971 הייתה העונה ה-40 של לה ליגה שהיא הליגה הספרדית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-12 בספטמבר 1970 והסתיימה ב-18 באפריל 1971.
הליגה כללה 16 קבוצות. קבוצות שזכו במקום 15-16 יעברו בסוף העונה לליגת משנה. שינוי זה בוצע בעקבות הכוונה להגדיל את הליגה ל-18 קבוצות החל מעונת 1971/1972.
מליגת המשנה עלו אספניול, מאלגה וסלטה ויגו.
ולנסיה זכתה בתואר וזאת בפעם הרביעית בתולדות המועדון. היא זכתה במקום הראשון בזכות העתרון במשחקים נגד ברצלונה (ניצחון ותיקו) במהלך העונה.
ריאל סרגוסה ואלצ'ה ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
כדורגלנים מצטיינים.
"פרס פיצ'צ'י" למלך השערים של העונה הוענק לכדורגלנים שכבשו 17 שערים:
"פרס זאמורה" לשוער הטוב ביותר הוענק לאנחל אבלרדו מולנסיה שספג 19 שערים ב-30 משחקים.
ליאונורה גליגאי
סול אלינסקי
סול דייוויד אלינסקי (באנגלית: Saul David Alinsky; 30 בינואר 1909 - 12 ביוני 1972) היה פעיל שמאל רדיקאלי ותאורטיקן פוליטי יהודי-אמריקאי. התפרסם במיוחד בעקבות ספרו "Rules for Radicals" ("כללים לרדיקלים"), שיצא לאור ב-1971.
קורות חיים.
אלינסקי נולד ב-1909 בשיקגו, אילינוי, להורים יהודים יוצאי רוסיה, בנימין ושרה אלינסקי. אלינסקי ציין בראיון כי הוריו היו יהודים אורתודוקסים, שחייהם סבבו סביב עבודה ובית הכנסת. הוא למד בתחילת דרכו בבית ספר תיכון בשיקגו, אך עקב גירושי הוריו עבר עם אביו לקליפורניה, שם סיים את בית הספר התיכון בהוליווד.
ב-1930 סיים תואר ראשון בפילוסופיה (Ph.B) באוניברסיטת שיקגו, עם התמחות בארכאולוגיה, אך עקב המשבר הכלכלי השתנו תוכניותיו להיות ארכאולוג.
לאחר שסיים את לימודיו עסק במספר עיסוקים, שכללו גם מעורבות בהתאגדות של עובדים, אך סביב 1939 החל להיות פעיל קהילתי באזורים עניים של שיקגו, והפך למה שהוא כינה "מארגן קהילות". בשנות הארבעים והחמישים יישם את מה שלמד בעבודתו כדי להשפיע על קהילות בשכונות העניות להתאגד, לשם השגת שירותים ממוסדות השלטון המוניציפלי. הפעילות האקטיבית כללה בין היתר ארגון שביתות, הפגנות ופעולות מחאה כנגד הממסד. אלינסקי טען כי בסופו של דבר השלטון יעדיף לממן את השירותים לקהילה מאשר להתעמת איתה.
ב-1971 פורסם ספרו "כללים לרדיקלים". ב-12 ביוני 1972 מת מהתקף לב בביתו בכרמל, קליפורניה.
השפעתו.
לטענת הימין האמריקאי, למשל מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות בן קרסון, אלינסקי השפיע בין היתר על הילרי קלינטון, שכתבה בהיותה במכללת ולסלי עבודה שעסקה במשנתו. אף שהעבודה הייתה ביקורתית כלפי העמדות של אלינסקי..
נטען כי ברק אובמה, שעבד כמארגן קהילות (פעיל חברתי שמסייע לתושבי השכונה להתארגן ולהשיג זכויות) בשכונות עוני של שיקגו, הושפע אף הוא על ידי אלינסקי, אך גם קביעה זו שנויה במחלוקת, שכן אובמה פעל בדרך שונה ממה שהציע אלינסקי. גלן בק פרסם את "עץ המהפכה הפרוגרסיבית" שאחד משורשיו הוא אלינסקי.
הספר "כללים לרדיקלים" מונה 13 כללים עיקריים:
אי פריון בנשים
חוסר פריון בנשים
עיניים גדולות (2014)
עיניים גדולות (באנגלית: Big Eyes) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי מ-2014. הסרט בוים על ידי טים ברטון, נכתב על ידי סקוט אלכסנדר ולארי קרסווסקי ומככבים בו איימי אדמס וכריסטוף ואלץ. עלילת הסרט מתמקדת בחייה של האמנית האמריקאית מרגרט קין, שהתפרסמה בזכות ציורי הפורטרט שלה וציורי דמויות עם עיניים גדולות, ועוקבת אחר היחסים שלה עם בעלה, וולטר קין, אשר לקח את הקרדיט על ציוריה והצלחתה הגדולה של מרגרט בשנות ה-50 וה-60, ובעקבות כך בתביעה והמשפט שהתנהל ביניהם, לאחר שמרגרט חושפת כי היא היוצרת של הציורים.
על תפקידה בסרט כמרגרט קין זכתה אדמס בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-72.
עלילה.
בתחילת שנות ה-50 מרגרט עוזבת את בעלה ולוקחת את ילדתה ג'יין לסן פרנסיסקו. היא מוצאת עבודה כמאיירת במפעל לייצור רהיטים. בתערוכת רחוב בה היא מציגה ומוכרת את ציורי הדיוקן שלה, ב-1955 היא פוגשת את וולטר קין, אשר מוכר את ציוריו גם הוא. זמן לא רב לאחר מכן, הם מתחילים לצאת ומרגרט נענית להצעת נישואין של וולטר, והם מתחתנים.
וולטר הולך למועדון ג'אז פופולרי ומנסה לשכנע את הבעלים לרכוש את ציוריהם של בני הזוג. הבעלים מסכים להשכיר חלק מקירות המועדון רק לוולטר. אישה שיכורה מתרשמת מאחד הציורים של מרגרט וקונה אותו. בפעם השנייה שוולטר מגיע למועדון, כתב רכילות מקומי מעוניין לדעת עוד על האמנות של וולטר, אבל מתעניין רק בציוריה של מרגרט. לאחר מכן, וולטר מראה למרגרט את כל הכסף שהרוויחו ממכירת הציורים. הוא אומר לה שהם צוות טוב, ושהיא יכולה להקדיש עוד זמן לציור בבית, בזמן שהוא ינסה למצוא רוכשים לציורים.
וולטר פותח את גלריית "קין", מקדם את ציוריה של מרגרט כאילו הוא היוצר, ומוכר רפרודוקציות של ציורי מרגרט. מרגרט נעשית מתוסכלת ביחס ללקיחת הקרדיט של וולטר על ציוריה, ועל כך שהוא משקר לבתה ג'יין בנוגע לאמן האמיתי העומד מאחורי הציורים. מרגרט מחליטה לצייר בסגנון אחר, דמויות מוארכות עם עיניים קטנות, כדי שתוכל לספר לאנשים שהיא גם ציירת.
מרגרט ווולטר עוברים להתגורר באחוזה. בזמן שהיא מחפשת בארגז עם חפצים ישנים, מוצאת מרגרט ערמת ציורים זהים לציורים שמכר וולטר בתערוכת הרחוב, אך כולם חתומים על ידי אמן אחר. מרגרט מבינה שוולטר מכר ציורים של מישהו אחר כאילו הם שלו גם בעבר, ולאחר שהיא מתעמתת איתו הוא מודה בפניה שהוא תמיד חלם להיות אמן, אך לא היה לו את הכישרון לכך אף פעם.
וולטר שומע על תערוכה עולמית שעתידה להתקיים בניו יורק ב-1964 ("היריד העולמי של ניו יורק)", ודורש ממרגרט לצייר משהו לתערוכה. היא מסרבת, ווולטר מאיים להרגה. ג'יין מגלה את אמה עובדת על הציור "Tomorrow Forever" שנועד לתערוכה בניו יורק. ג'יין אומרת למרגרט כי היא תמיד ידעה שהיא זו שציירה את הציורים. במסיבה, וולטר כועס לאחר שהוא קורא את הביקורת השלילית של מבקר אמנות על היצירה "Tomorrow Forever" ומתעמת איתו. לאחר מכן בבית זעמו גובר, והוא מתחיל להשליך גפרורים בוערים לעבר מרגרט וג'יין. מרגרט וג'יין נסות לעבר הסטודיו ונועלות את הדלת, ולבסוף בורחות מהבית.
שנה אחרי כן, מרגרט וג'יין התמקמו בהונולולו, הוואי. וולטר אינו מסכים להתגרש ממרגרט עד אשר תוותר על זכויותיה בכל הציורים והוא ממשיך לייצר אותם. מרגרט מסכימה ושולחת ציורים נוספים לקליפורניה. שני חברים בארגון עדי יהוה מבקרים את מרגרט ומשכנעים אותה שהאמת שלה חשובה. בפעם הבאה שוולטר מקבל את הציורים ממרגרט הם חתומים על ידי "MDH Keane". בתוכנית רדיו בהוואי חושפת מרגרט שהיא האמנית האמיתית שציירה את הציורים שיוחסו עד היום לוולטר, דבר שיוצר הדים ומגיע לחדשות הארציות. עיתונאי הרכילות מסן פרנסיסקו מפרסם את טענותיו של וולטר שמרגרט איבדה את שפיותה. מרגרט תובעת את וולטר ואת העיתונים אשר פרסמו את גרסתו בטענה כי הוציאו את דיבתה.
המשפט שמתקיים בהונולולו מושך אליו עיתונאים רבים. בית המשפט מבטל במהרה את התביעה של מרגרט נגד העיתונים בגין לשון הרע. וולטר, אשר אינו מיוצג על ידי עורך דין, מנסה להגן על עצמו מפני התביעה. מרגרט מעידה שהיא הרגישה שלא הייתה לה ברירה לתת לוולטר את האפשרות להתנהל כאילו הוא היוצר של הציורים. וולטר חוקר את עצמו כעד. השופט פונה לוולטר ומרגרט ומורה לכל אחד מהם לצייר ציור תוך שעה כהוכחה לכך שהם אמנים אמיתיים. מרגרט מציירת בהתמדה, אך וולטר מהוסס וטוען שהוא סובל מדי מכאבים ביד על מנת להחזיק מברשת ציור. מרגרט משלימה את ציורה וזוכה בתביעה. מחוץ להיכל בית המשפט, מרגרט אומרת לתקשורת שלא אכפת לה מהכסף, אלא רק רצתה את הקרדיט על הציורים. מעריץ מבקש ממנה לחתום על העתק של הציור "Tomorrow Forever". מרגרט חותמת עליו, לראשונה כאמנית האמיתית שציירה אותו.
הפקה.
התסריטאים סקוט אלכסנדר ולארי קרסווסקי ניהלו משא ומתן עם מרגרט קין על הזכויות לסרט, וכתבו בהתחלה את "עיניים גדולות" כתסריט ספקולטיבי. באוקטובר 2007 דווח שפיתוח הסרט מתקדם, כשאלכסנדר וקרסווסקי יביימו את התסריט שכתבו. קייט הדסון ותומאס היידן צ'רץ היו אמורים לככב בסרט, וההפקה הייתה אמורה להתחיל ביוני 2008. בספטמבר 2010 הוכרז שטים ברטון יהיה גם הוא מעורב בהפקה של הסרט. צילומי הסרט נקבעו להתחיל באפריל 2012, וריס וית'רספון וראיין ריינולדס היו אמורים לשחק בו. במהלך שנת 2013 ברטון נטל את תפקיד הבימוי וההסרטה נקבעה לבסוף ליולי 2013, תחת ההפקה של "חברת ויינשטיין" (The Weinstein Company - TWC), בכיכובם של אדמס וואלץ.
פסקול.
בנובמבר 2014 דווח שהזמרת לנה דל ריי תקליט שני שירים מקוריים לפסקול של הסרט. אלבום פסקול הסרט והשירים "Big Eyes" ו-"I Can Fly", שנכתבו ובוצעו על ידי דל ריי, יצאו רשמית ב-23 בדצמבר 2014. על שירה "Big Eyes", שיר הנושא של הסרט, דל ריי הייתה מועמדת בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-72.
עיר ימים
תקיפת שיירת הנשק הסורית לחזבאללה בבעלבכ (2014)
ניקה (פרס)
רוח החוקים