באוגוסט 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את כל יהודיו בבניין אחד, בצפיפות רבה. אל הבניין, בו שררו תנאי רעב, נכנסו מעת לעת גרמנים ושוטרים בלארוסים, וביצעו מעשי שוד והתעללות, ובהמשך, הובאו אליו יהודים נוספים מהסביבה. כעבור כחודש הועברו יהודי הכפר לגטו שהוקם ברהצ'וב הסמוכה, שם נרצחו.
גורודץ
צו שרפת הרייכסטאג
צו שרפת הרייכסטאג (בגרמנית: Reichstagsbrandverordnung) הוא השם הנפוץ לצו נשיא הרייך להגנת העם והמדינה (בגרמנית: Verordnung des Reichspräsidenten zum Schutz von Volk und Staat) שהוצא על ידי נשיא גרמניה, פאול פון הינדנבורג, ב-28 בפברואר 1933 בתגובה ישירה לשרפת הרייכסטאג שפרצה יום קודם לכן. הצו ביטל חירויות אזרחיות בסיסיות רבות של אזרחי גרמניה הנאצית. לאחר שהנאצים עלו לשלטון, שימש הצו כבסיס החוקי לכליאתו של כל מי שהתנגד לנאצים, וכדי לדכא פרסומים שלא נחשבים "ידידותיים" למטרה הנאצית. הצו נחשב על ידי היסטוריונים לאחד השלבים המרכזיים בהקמתה של המדינה הנאצית בעלת משטר חד-מפלגתי.
רקע.
אדולף היטלר מונה לקנצלר גרמניה 4 שבועות קודם לכן, ב-30 בינואר 1933, כאשר הוזמן על ידי הנשיא פאול פון הינדנבורג להנהיג את הממשלה. ממשלת היטלר דחקה בפון הינדנבורג לפזר את הרייכסטאג לקרוא לבחירות ב-5 במרץ.
בערב ה-27 בפברואר 1933, 6 ימים לפני הבחירות, פרצה שרפה ברייכסטאג. בעוד נסיבות השרפה שרויות עד היום בערפל, מה שהיה ברור הוא שהיטלר ותומכיו מיהרו לנצל את השרפה כאמצעי להשגת השליטה במדינה. היטלר האמין שתוצאות השרפה יגרמו ליותר גרמנים לתמוך בנאצים ולהתנגד למרקסיסטים.
ניצול ההזדמנות של אירוע שרפת הרייכסטאג לצורך הפניית אצבע מאשימה כלפי הקומוניסטים, אפשרה לנאצים לגרום למיליוני גרמנים לפחד מפני טרור קומוניסטי. בהצהרה הרשמית נאמר:שרפת הרייכסטאג הייתה יריית הפתיחה להתקוממות עקובה מדם ומלחמת אזרחים. ביזה בקנה מידה גדול תוכננה להתחיל בברלין ביום שלישי בשעה 4 לפנות בוקר. עוד נקבע כי מאותו היום יבוצעו מעשי טרור נגד אישים בולטים בכל רחבי גרמניה, נגד רכוש פרטי, נגד החיים והביטחון של האוכלוסייה השלווה, ומלחמת אזרחים כללית הייתה צפויה להתחיל...הצו אולתר ביום לאחר השרפה (28 בפברואר) לאחר דיון שהתקיים במשרד הפנים, אשר הובל על ידי הרמן גרינג והובא בפני קבינט הרייך. בדיונים המתקדמים הצהיר היטלר כי גרימת השרפה היא "עימות אכזרי של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה", וזמן קצר לאחר מכן הנשיא פון הינדנבורג חתם על הצו.
הצו הופעל מכוחו של הנשיא תחת סעיף 48 בחוקת ויימאר, אשר מאפשר לו לנקוט בכל אמצעי למניעת סכנות לשלום הציבור מבלי לקבל הסכמה מראש של הרייכסטאג. הצו מכיל 6 סעיפים. סעיף 1 משעה ללא הגבלת זמן את רוב החירויות האזרחיות המוגדרות בחוקת ויימאר, כולל הביאס קורפוס, חופש הביטוי, חופש העיתונות, הזכות להתאגדות וחופש ההתארגנות, פרטיות הדואר והטלפון, וכן ההגנה על הקניין והבית. סעיפים 2 ו-3 אפשרו לממשלת הרייך לקבל סמכויות השמורות בדרך כלל למדינות הפדרליות. סעיפים 4 ו-5 מגדירים עונשים דרקוניים על עבירות מסוימות, כולל עונש מוות על הצתה של מבני ציבור. סעיף 6 רק מגדיר כי הצו נכנס לתוקף ביום ההכרזה שלו.
השפעות.
לצו לא לוו כל הנחיות בכתב מממשלת הרייך; התעלמות זו נתנה חופש פעולה רחב בפרשנות הצו לנאצים כמו גרינג, אשר כשר הפנים של פרוסיה היה המפקד של כוח המשטרה הגדול ביותר בגרמניה. מדינות גרמניה אשר עדיין לא היו באחיזת הנאצים הגבילו את עצמן מאוד על איסור העיתונות הקומוניסטית, פגישות הקומוניסטים והפגנות, ומעצר בכירי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה. בפרוסיה לעומת זאת, מעצרים של חברי המפלגה הקומוניסטית היו נפוצים, אלפים נכלאו בימים שלאחר השרפה, ובסך הכל נעצרו בשבועיים שלאחר השרפה, על בסיס צו שרפת הרייכסטאג, כ-10,000 איש בפרוסיה. גרינג למעשה נקט בטקטיקות אלה עוד לפני הצו, אך הן בוטלו שוב ושוב על ידי בתי המשפט, מגבלה שכבר לא הייתה רלוונטית עם כניסת הצו לתוקף.
בין הגרמנים הקומוניסטים שנעצרו על בסיס צו זה היה יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, ארנסט תלמאן, בעוד מיסדי המפלגה וילהלם פיק וולטר אולבריכט (אשר בהמשך יהיו מנהיגים בגרמניה המזרחית של אחרי המלחמה), היו בין אלה שהצליחו לברוח ממעצר וחיו בגלות.
גרינג הוציא הנחיה לרשויות המשטרה בפרוסיה ב-3 במרץ, ובה צוין כי בנוסף בנוסף לזכויות החוקתיות שבוטלו על ידי צו, "כל המגבלות האחרות על פעולת משטרה שהוטלו על ידי הרייך וחוקי המדינה" בוטלו "ככל שהדבר נחוץ ... כדי להשיג את מטרת צו." גרינג המשיך ואמר:ננקטים צעדים נוספים העולים בקנה אחד עם הצו... הם מכוונים נגד קומוניסטים בשלב הראשון, אך גם כנגד משתפי הפעולה עמם או תומכיהם או מי שעודד את פעולותיהם הפליליות... אני מדגיש כי כל האמצעים נגד חברים או מוסדות אחרים מקומוניסטים, אנרכיסטים או סוציאל-דמוקרטים אשר יכולים להיות מוצדקים על פי הצו... אם משמשים כדי לעזור בהגנה נגד פעילות קומוניסטית כזו במובן הרחב ביותר.רק שלושה שבועות אחרי הוצאת הצו, המפלגה הנאצית הידקה את אחיזתה על ידי העברת חוק ההסמכה. חוק זה נתן לקבינט של היטלר את הסמכות החוקית לחוקק חוקים מבלי להעבירם ברייכסטאג, ובכך להפוך את היטלר לדיקטטור. מבלי להשאיר דבר ליד הגורל, הנאצים השתמשו בהוראות צו שרפת הרייכסטאג לעצור כמה מצירי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ולהבטיח שחוק ההסמכה יעבור עם שני שלישים של נוכחים ומצביעים. כפי שהתברר, האווירה המאיימת במושב הרייכסטאג הביאה לכך שחוק ההסמכה קיבל תמיכה רחבה מספיק כך שהיה עובר אפילו אם הצירים הסוציאליסטיים שנעצרו היו משתתפים בהצבעה.
בתאוריה סעיף 48 נתן לרייכסטאג את הסמכות לדרוש את ביטולם של הצעדים שננקטו לאכיפת צו שרפת הרייכסטאג. עם זאת, כל סיכוי ממשי לביטול פג ביולי. עד אותו זמן המפלגות האחרות נאסרו בחוק או אוימו כך שפזרו את עצמן, והמפלגה הנאצית הוכרזה כמפלגה החוקית היחידה בגרמניה.
צו שרפת הרייכסטאג היה בתוקף במשך תקופת השלטון הנאצי, ויחד עם חוק ההסמכה, יצר בסיס חוקי לדיקטטורה של היטלר ולמשטרו הצבאי. אלפי צווים של היטלר, שהתבססו באופן מפורש על צו שרפת הרייכסטאג (שנשען בתורו על סעיף 48 בחוקה) ועל חוק ההסמכה, הפכו את גרמניה למשטר חד-מפלגתי. זאת הייתה הסיבה העיקרית שהיטלר מעולם לא ביטל באופן רשמי את חוקת ויימאר, שכן לא היה לה כל ערך עם החלת חוק ההסמכה.
צו נשיא הרייך להגנת העם והמדינה
גלובוקי
גלוּבּוֹקי (בבלארוסית: Глыбокае, הְלִיבוֹקַיֶה; בפולנית: Głębokie, גלֶמבוקיה; ביידיש: גלובאָק) היא עיר קטנה במחוז ויטבסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
האזכור הראשון לגלובוקי הוא משנת 1414. בשנת 1514 נזכרת העיירה במסמכי הדוכסות הגדולה של ליטא כיישוב המוחזק בבעלות משפחת האצולה זיאנוביץ'. במהלך המאות ה-17 וה-18 חלק גדול מהעיר היה בבעלות משפחת רדזיוויל.
ב-5 ביולי 1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, התרחש בסמוך לעיר קרב בו נהרגו כ-1,500 חיילים. בשנת 1921 נכללה העיר בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה, במחוז וילנה.
יהודי גלובוקי.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-3,000 יהודים, כשני שלישים מתושביה. בעיר פעלו מפלגות ותנועות נוער יהודיות וציוניות, וכן בתי ספר מרשת תרבות ומרשת אורט וישיבה.
ב-18 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הצבא האדום, ועסקים פרטיים בה הולאמו. ב-2 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ומיד הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה. בראש היודנראט בעיר מונה גרשון לדרמן. באוגוסט 1941 הוצאו להורג 39 גברים יהודים בעיר.
ב-22 באוקטובר 1941 רוכזו כ-5,800 יהודי העיר ויהודי הכפרים הסמוכים אליה בגטו שהוקם בה, בו סבלו מרעב, מצפיפות וממחלות. מעת לעת רצחו הגרמנים יהודים בודדים בגטו, ובדצמבר 1941 רצחו בו 40 יהודים, ובהם נשים וילדים.
ב-25 במרץ 1942 (ז' בניסן תש"ב) נרצחו 110 יהודים מהגטו ביער סמוך. ב-15 באפריל 1942 (כ"ח בניסן תש"ב) נרצחו כ-800 יהודים נוספים מהגטו. ב-19 ביוני 1942 (ד' בתמוז תש"ב) נלקחו ליער בורקי הסמוך לעיר כ-2,200 יהודים שסווגו כ"בלתי יעילים", ונורו בו. לאחר מכן, צומצם שטח הגטו בעיר, והוקף בגדר תיל.
בד בבד החלו יהודים מהגטו להימלט ליערות, והגרמנים ערכו אחריהם מצוד. כעונש על הבריחה הוציאו הגרמנים יהודים מהגטו להורג, והכו בפומבי יהודים שנתפסו מחוץ לגטו טרם הוצאתם להורג. בסוף פברואר 1943 הוצא להורג ראש היודנראט, ובמקומו מונה זלמן רובשקין.
מספר מיהודי העיר שנמלטו ליערות חברו ליחידות פרטיזנים, ואלה תקפו באוגוסט 1943 את הכוחות הגרמניים בעיירות הסביבה, והתקרבו לעיר. לדיכוי פעילות זו השתמשו הגרמנים בטנקים ובמטוסים, וב-19 באוגוסט כיתרו את הגטו בעיר. כאשר אנשי המחתרת היהודית בגטו החלו לירות לעבר הגרמנים, אלו הפציצו את הגטו בתותחים וממטוסים. ב-20 באוגוסט 1943 (י"ט באב תש"ג) הם העלו את הגטו באש ורצחו את כל היהודים שנותרו בו. מעטים הצליחו להימלט ליערות ולהצטרף לפרטיזנים.
בבית העלמין הדרום (בת ים) יש אנדרטת הנצחה ליהודי גלובוקי והסביבה. בבית יהודי וילנה בשכונת מונטיפיורי בתל אביב יש קיר הנצחה ליהודי גלובוקי והסביבה עם לוחיות זיכרון לנרצחים.
גלמבוקיה
גלובאק
גלובוק
הרדוק (מחוז מינסק)
הרדוק (בבלארוסית: Гарадок; בפולנית: Gródek) הוא כפר במחוז מינסק שבבלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.