ב-1960 עלה לארץ ועבד כמנתח אף אוזן גרון, תחילה במסגרת קופת חולים ומ-1962 כרופא עצמאי. נגריס המשיך לפתח את מומחיותו, וקנה לעצמו שם עולמי בתחום הפוניאטריה. ב-1964 עד 1967 הרצה באוניברסיטת זאגרב (אז ביוגוסלביה, כיום בקרואטיה). הוא סיים את עבודתו עם ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין יוגוסלביה לישראל אחרי מלחמת ששת הימים. ב-1968, 1982 וב-1989 עבר התמחויות נוספות (בטוקיו, בארצות הברית, ובארלנגן, גרמניה, בהתאמה). מ-1983 היה מרצה אורח לפוניאטריה בבית הספר הגבוה לזימרה ומשחק בווינה. ב-1993 קיבל תואר פרופסור מאוניברסיטת קייב. נגריס גם הרצה באוניברסיטת בר-אילן.
נגריס פיתח תרופה נגד צרידות, אשר נרשמה כפטנט על שמו ב-1989. התרופה התקבלה על ידי ה-FDA ב-1991.
חיבר ספר על מבנה הקול וצורת דיבור נכונה בשם הכל על הקול (הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד 1998).
בין מטופליו היו אמנים מפורסמים כגון מדונה ומייקל ג'קסון (בעת ביקורם בארץ), ירדנה ארזי, חנה לסלאו, וצביקה פיק; חזנים כדודו פישר ובן ציון מילר, ופוליטיקאים כיצחק רבין וביל קלינטון.
נגריס נפטר בתל אביב ב-18 בדצמבר 2005. הותיר אחריו אישה, חיה, ושלושה בנים (בני, עדי ורואי). בנו, פרופסור בני נגריס, אף הוא מומחה לבעיות במיתרי הקול.
רוזנות טריפולי
רוֹזְנוּת טְרִיפּוֹלִי היא המדינה הצלבנית הגדולה האחרונה שנוסדה במזרח התיכון בתקופת ימי הביניים. ראשיתה בשנת 1102 עם כיבושה של טריפולי על ידי צלבנים מאזור פרובנס. בהמשך הייתה מרכזם של פרנקים מפרובנס במזרח התיכון. בסופו של דבר הייתה למדינת חסות מונגולית משנת 1260 והתמוטטה דור אחד לאחר מכן בשלהי המאה ה-13 לכוחות ממלוכים.
היסטוריה.
תחילתה של הרוזנות בשנת 1102 כאשר רמון הרביעי, רוזן טולוז (מוכר גם בשם רמון מסן ז'יל), אציל צרפתי ואחד ממנהיגי מסע הצלב הראשון, החל במערכה ממושכת מול צבאות האמיר של העיר טריפולי שלחוף הים התיכון. כוחותיו של רמון דחקו את המוסלמים אל עבר העיר המבוצרת, ולבסוף, כשהשלימו את כיבוש כל השטחים בקרבתה, הטילו עליה מצור.
בשנת 1105 נפטר רמון והשאיר את בנו בן השנתיים אלפונס-ז'ורדן כיורש, ואת בן דודו של הילד גווילם-ז'ורדן כעוצר בשמו. גווילם-ז'ורדן המשיך את המצור הממושך על טריפולי למשך ארבע שנים נוספות, כאשר בשנת 1109 הגיע למחנה הצלבנים בן ממזר של רמון בשם ברטראן, שדרש לקבל לידיו את השליטה במערכה מתוקף היותו יורש חוקי לאציל המת. כדי למנוע חיכוך מול אלמנתו של רמון ותומכי בנו העולל, הודיע ברטראן, אשר שימש עד לאותה תקופה כעוצר הרשמי בטולוז, כי בכוונתו לוותר על השלטון בטולוז לטובת אחיו ואמו החורגים, שמיהרו לאסוף את מיטלטליהם ולשוב לצרפת כדי למלא את המשרה הפנויה.
פתרון הבעיה מול היורש הרשמי לא עזר לפתור את היריבות שהתעוררה בין ברטראן לגווילם-ז'ורדן, ורק לאחר בוררות שערך בלדווין הראשון, מלך ירושלים, הגיעו השנים לכדי הסכמה, לפיה יקבל כל אחד מהם בעלות על השטחים שאותם כבש. הסכם זה עמד לטובתו של ברטראן כאשר הוא כבש את טריפולי מאוחר יותר באותה השנה. מספר חודשים לאחר מכן מת ויליאם-ג'ורדן, וברטראן הפך לשליט יחיד.
רוזנות טריפולי המשיכה להתקיים כרוזנות צמיתה של ממלכת ירושלים, בעוד בתוך הרוזנות ניתנה בשנת 1142 אוטונומיה לאבירי המסדר ההוספיטלרי לבנות לעצמם את מבצר קראק דה שבלייה. את השיא בקשר בין הרוזנות לממלכת ירושלים סימן הרוזן רמון השלישי, ששלט ברוזנות בין השנים 1152 ל-1187 והיה בעל קשר מיוחד לממלכה הפטרונית שמדרום לרוזנות ולשליטיה: אמו הודיירנה הייתה בתו של בלדווין השני, מלך ירושלים, והוא עצמו החזיק בתואר נסיך הגליל זמן ממושך מחייו.
רמון השלישי שימש פעמיים כעוצר וכשליט בפועל תחת מלך ירושלים: בתחילה תחת המלך הצעיר בלדווין הרביעי החל משנת 1174 ועד לשנת 1177, ובפעם השנייה תחת המלך בלדווין החמישי בין השנים 1186-1185. הוא הנהיג את האצולה המקומית בהתנגדותה ליחס הסובלני שגילה בלדווין הרביעי כלפי אבירי מסדר היכל שלמה, גי מליזיניאן ושליט נסיכות אנטיוכיה רנו משטיון.
רמון אף ניסה ללא הצלחה לעודד את מלכי ירושלים לחתום הסכם שלום עם המנהיג המוסלמי צלאח א-דין, אולם באופן אירוני, הייתה זו אשתו של רמון שנקלעה לעוצר שהטיל צלאח א-דין על טבריה ושלהצילה חשו צבאות הצלבנים בהגיעם לקרב הקשה מול צלאח א-דין בקרני חיטין.
רמון, ששרד את מאורעות הקרב האיום, מת זמן קצר לאחר מכן. רוזנות טריפולי הצליחה להתחמק משרשרת כיבושיו של צלאח א-דין שבאו בעקבות הניצחון בקרני חיטין, ואת מקומו של רמון כרוזן תפס בוהמון הרביעי, בנו השני של נסיך אנטיוכיה בוהמון השלישי. לאחר שקיבל את התואר רוזן טריפולי איחד בוהמון הרביעי למעשה את הנסיכות והרוזנות לכדי מדינה אחת שהתקיימה, למעט בין השנים 1219-1216, עד לכיבוש הממלוכי של האזור בשנת 1268, שהחריב את נסיכות אנטיוכיה. רוזנות טריפולי הצליחה לעמוד בפני הכובש הממלוכי ביברס עוד מספר שנים לפני שנפלה גם היא לידיו.
לאחר נפילת אנטיוכיה המשיך צאצאו של בוהמון, בוהמון השישי לכהן כרוזן באנטיוכיה. בנו הלא אהוד בוהמון השביעי עלה לשלטון לאחר מות אביו, ובמותו בשנת 1287 גרם לסכסוך ירושה שהתנהל בין אחות והיורשת החוקית שלו, לוצ'יה, לבין פרנסי העיר שהביאו לעזרת תגבורת מעיר המדינה ג'נובה שבאיטליה.
לבסוף הצליחו הצדדים להגיע לכדי הבנה, אך הסיכום לא נשא חן בעיני ראש העיר הגנואזי של טריפולי, ברתולמאו אמבריאקו, שביקש את עזרתו של הסולטאן הממלוכי קלאון בהכרעת הסכסוך לטובתו. קלאון מצידו ראה בכך הזדמנות להמשיך בגירושם של הנוצרים מא"י וסוריה, הגיע לעיר ב-17 במרץ 1289 וצר עליה עד שפרץ לתוכה ב-26 באפריל והחריבה עד היסוד, תוך כדי ביצוע טבח איום באוכלוסייה. ובכך בא הקץ על הרוזנות.
רוזני טריפולי 1102-1289.
לאחר חורבן הרוזנות המשיך התואר "רוזן טריפולי" להיות תואר של כבוד בקרב משפחת השלטון, עד שהפך בשנת 1300 להיות אחד מתארי הכבוד של מלך קפריסין וירושלים.
מאיר דוד לוונשטיין
מאיר דוד לוונשטיין (1 ביוני 1904 – 15 באוגוסט 1995) היה חבר הכנסת מטעם אגודת ישראל.
ביוגרפיה.
לוונשטיין היה בנו של הרב טוביה לוונשטיין, רבה של ציריך. הוא למד בבית-הספר למסחר בציריך ובבית-המדרש לרבנים על-שם הרב י"צ דינר באמסטרדם. היה יושב ראש צעירי אגודת ישראל באירופה. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והיה פעיל באגודת ישראל.
הוא צורף למועצת העם כנציג אגודת ישראל והיה מחותמי מגילת העצמאות. לאחר הקמת מועצת המדינה הזמנית היה חבר גם בה, ובמסגרת זאת היה חבר בוועדה לגיבוש חוקה זמנית בספטמבר 1948.
הוא נבחר לכנסת הראשונה ברשימת החזית הדתית המאוחדת. היה ממתנגדיו של הרב לוין ובסוף שנת 1950 חבר לאליהו כי טוב בדרישה לכינוס ועידה ארצית של אגודת ישראל נגד ההתנהלות של הנהגת אגודת ישראל, בין השאר בטענות על בזבוז כספים על עיתון המודיע. המהלך לא צלח ולוינשטיין וחבריו הורחקו מהמפלגה.
הקים את לשכת המסחר שווייץ - ישראל. לאחר שפרש מהחיים הפוליטיים עסק בייבוא מכונות אריגה.
חיים אישיים.
נולדו לו שישה ילדים. אחד מהם, , בוגר ישיבת פוניבז', שירת בנח"ל המוצנח. הוא נהרג בקרב המיתלה בשנת 1956 ונקבר בבית הקברות זיכרון מאיר, עם מצבה צה"לית, קרוב לקברו של החזון איש. מאוחר יותר נקברו לצדו אמו ואביו, ר' מאיר דוד.
נכדו הוא הדרשן הרב שלמה לוונשטיין.
אנדי רם
אנדראס "אַנְדִי" רָם (נולד ב-10 באפריל 1980), הוא טניסאי עבר ישראלי ששיחק בנבחרת גביע דייוויס של ישראל. הוא זכה באליפות ישראל בטניס בשנת 2003 והוא אחד משני הישראלים היחידים (האחר הוא יוני ארליך) שזכה בטורניר גראנד סלאם לזוגות (פעם אחת בטורניר גראנד סלאם לזוגות ופעמיים בטורניר לזוגות מעורבים). בשיאו דורג במקום החמישי בעולם בזוגות גברים (7 ביולי 2008).
אנדי רם ויוני ארליך (מכונים לעיתים בתקשורת גם "אנדיוני"), הם הצמד המצליח ביותר בתולדות הטניס הישראלי.
ביוגרפיה.
רם נולד בעיר מונטווידאו, בירת אורוגוואי. בגיל 5 עלה ארצה יחד עם משפחתו.
הוא זכה ב-12 טורנירי זוגות, רובם יחד עם יוני ארליך הישראלי.
בשנת 2003 השיג רם שני השגים חשובים בטורניר וימבלדון. רם העפיל לגמר זוגות מעורבים יחד עם אנסטסיה רודיונובה מרוסיה, אך הם הפסידו בגמר למרטינה נברטילובה וליאנדר פאס. בנוסף השתתף יום קודם לכן בחצי גמר זוגות גברים יחד עם יוני ארליך.
רם וארליך השתתפו בטורניר הזוגות באולימפיאדת אתונה (2004) והגיעו לשלב רבע הגמר. בשנת 2005 דורגו ארליך ורם במקום השמיני בעולם אבל לא עלו לטורניר גביע המאסטרס והגיעו רק כמחליפים לטורניר.
בשנת 2005 התייתם אנדי מאביו שנפטר מדום לב.
ב-2006 רשם רם הישג חסר תקדים כאשר זכה בטורניר הזוגות המעורבים באליפות וימבלדון יחד עם שותפתו הרוסייה ורה זבונרבה. בכך הפך רם לישראלי הראשון אשר זוכה בטורניר גראנד סלאם כלשהו לבוגרים.
ב-7 ביוני 2007 זכה בטורניר הרולאן גארוס בזוגות מעורבים יחד עם שותפתו הצרפתייה נטלי דשי.
באוגוסט 2007 זכו רם וארליך במספר הישגים. הם העפילו לחצי הגמר בטורניר מונטריאול לאחר שניצחו את המדורגים 2 בעולם. ב-19 באוגוסט ניצחו רם וארליך בגמר הזוגות בטורניר סינסינטי את האחים בראיין (המדורגים במקום ה-1 בעולם). זכייה זאת נחשבת להישג כיוון שהטורניר הוא חלק מתשעת הטורנירים החשובים (טורנירים מסדרת המאסטרס) בעונת הטניס, מלבד טורנירי גראנד סלאם.
בינואר 2008 זכו רם וארליך בהישג השיא שלהם כשזכו באליפות אוסטרליה הפתוחה, זכייה ראשונה בתחרות זוגות גברים בטורניר גראנד סלאם, המהווה את הישג השיא בקריירה שלהם.