במלחמת העולם השנייה הופצצה העיר על ידי מטוסי בנות הברית בשל היותה הבסיס הימי הראשי של הצי הגרמני. בהפצצות נחרבו שני שלישים מבנייני העיר.
וילהלמסהאפן ופרשת אקסודוס.
במסגרת מבצע "אואזיס" של הצבא הבריטי גורשו כ-4500 מעפילי האנייה "אקסודוס-1947" / 'יציאת אירופה תש"ז' לגרמניה.
תחילה, בראשית חודש ספטמבר 1947, הועברו המעפילים הועברו למחנות אמסטאו ופופנדורף, שהיו מותאמים יותר לשהייה בתקופת קיץ.
עם התקרב החורף, בחודש נובמבר 1947, הועברו המעפילים למבנים של בסיסי צבא בעיר אמדן ובבסיס חיל הים Admiral-Armin-Zimmermann-Kaserne בזנגוורדן שליד וילהלמסהאפן.
בחודש ספטמבר 2019 נערך מסע של "צוות מורשת אקסודוס" לגרמניה ובמהלכו הוצבו שלטי הנצחה באמדן, זנגוורדן ובבסיס חיל הים הגרמני, על שם האדמירל ארמין צימרמן, בזנגווארדן.
וילהלמסהאפן כיום.
לאחר המלחמה שימש הנמל לא רק לצרכים צבאיים, אלא גם למסחר ולתיירות. כיום שוב משמש הנמל כבסיס הימי הראשי של גרמניה בים הצפוני. זהו הנמל השלישי בגודלו במדינה אחרי המבורג והנמל המשותף של ברמן וברמרהאפן, והוא משמש בעיקר לטעינה ופריקה של דלק ומוצריו. מלבד הצי המלחמתי, מקורות התעסוקה העיקריים של וילהלמסהאפן הם התעשיות הכימיות ובתי הזיקוק לנפט. עם זאת, אחוז המובטלים בעיר הוא הגבוה ביותר במערבה של המדינה. צנרת מקשרת את מסוף הדלק ובתי הזיקוק עם מרכזי תעשייה אחרים בגרמניה. בווילהלמסהאפן קיימת גם אוניברסיטה למדעים שימושיים (Fachhochschule), בה לומדים הנדסה ומינהל עסקים.
אתרי תיירות.
בווילהלמסהאפן ישנו אקווריום ובו בעלי חיים ימיים מן הים הצפוני. סימן ההכר של העיר הוא ה- Kaiser-Wilhelm-Brücke ("גשר הקייזר וילהלם"), החוצה את הכניסה למפרץ יאדה. הוא נבנה ב-1908, אורכו 159 מ' ובעבר היה הגשר התלוי הגדול ביותר באירופה. התצוגות העיקריות של המוזיאון הימי הן המשחתת "מלדרס" (Mölders), צוללת וכלי שיט מלחמתיים קטנים כמו גם תצוגה של תולדות הצי הגרמני מן המאה ה-19 ואילך.
אל-ג'זארי
באדי א־זמאן אבו אל־איסמעיל אבן אל־רסאס אל־ג'זארי (בערבית: بديع الزمان ابو العز بن إسماعيل بن الرزاز الجزري; 1136 – 1206) היה איש אשכולות מוסלמי: מלומד, ממציא, מהנדס, אומן ואמן. ידוע בעיקר בשל "ספר הידע של התקנים מכניים גאוניים" (בערבית: الجامع بين العلم والعمل النافع في صناعة الحيل; 1206) שבו תיאר 50 התקנים מכניים מלאי המצאות והפתעות מסוגים שונים, יחד עם הוראות כיצד לבנות אותם.
רקע היסטורי.
דבר אינו ידוע על חייו של אל ג'זארי מלבד מה שכתוב בהקדמה לספרו. בזמן כתיבת הספר הוא היה בשירותו של נאסיר אל דין, השליט הארתוקי בדיארבקיר. הוא שרת את משפחת המלוכה החל ב-1181 (577 להג'רה) אצל השליט נור אל-דין מוחמד (אביו של נאסיר) והיה בשרות המשפחה, אצל אביו ואחיו של נאסיר, שקדמו לו, במשך עשרים וחמש שנים.
הארתוקים היו שושלת טורקמנית מצאצאי ארתוק ביי, מצביא מוסלמי שהיה מושל ירושלים ב-1086. במאה ה-12 השליטים הארתוקים שמרו על ממלכה עצמאית מול שכנותיה החזקות יותר, הסלג'וקים, הביזנטים והצלבנים. עם כניסתו של צלאח א-דין האוטונומיה שלהם כמעט הסתיימה. ב-1181 נור אל-דין הגיע להסדר עם צלאח א-דין אשר במסגרתו הוענקה לו דיארבקיר. בספר אל ג'זארי מתאר את הדלת שהכין לארמון בדיארבקיר וסביר להניח שזה היה משכנו בכל התקופה.
אל ג'זארי היה מהנדס מעשי ואמן יותר מאשר תאורטיקן. חלק ניכר ממכונותיו מבוסס על ניסוי וטעייה. דונלד. ר. היל, מתרגם ה"ספר הידע של התקנים מכניים גאונים", מונה 11 עותקים ידועים. הספר היה ככל הנראה פופולרי מאוד, משום שבהשוואה לספרים מתקופה זו, נותרו מספר רב של עותקים של כתב היד עד ימינו .
חלק מעבודתו של אל ג'זארי נוצר בהשראת מכונות קודמות, למשל שעון הטירה המונומנטלי שלו מתייחס לשעון מים מוקדם אשר מיוחס לארכימדס בפרק המזרקות הוא מצטט את האחים בנו מוסא וחולק על מערכת הבקרה שלהם. בפרק על החליל המתמיד הוא מצטט עבודה שאבדה עם השנים של חיבת אללה ועוד. אל ג'זארי מתאר את השינויים והשיפורים שהוא עשה לעבודה של קודמיו, אבל מוסיף התקנים, טכניקות ורכיבים שהם חידושים מקוריים אשר אינם מופיעים למיטב ידיעתינו אצל איש מקודמיו.
מנגנונים ושיטות.
הספר כולל חמישים התקנים מכניים המחולקים לשש קטגוריות:
כל התקן מלווה בהסבר מילולי ובשרטוטים. עיקר תרומתו של אל ג'זארי היא במנגנונים ייחודיים:
הצפנה בעזרת עקומים אליפטיים
חנות קטנה ומטריפה (סרט, 1986)
חנות קטנה ומטריפה (באנגלית: Little Shop of Horrors) הוא סרט מוזיקלי משנת 1986, בבימויו של פרנק אוז ובכיכובם של ריק מורניס וסטיב מרטין.
הסרט מבוסס על מחזמר מצליח שעלה בברודוויי בשנת 1982, אשר בעצמו מבוסס על סרט קולנוע ישן ודל תקציב משנת 1960 שבוים על ידי רוג'ר קורמן, באותו השם (אולם באנגלית הסרט המקורי נקרא The Little Shop of Horrors). בסרט המקורי השתתף ג'ק ניקולסון באחד מתפקידיו הקולנועיים הראשונים.
עלילת הסרט.
הסיפור מתרחש בשכונת עוני אמריקאית טיפוסית של שנות ה-50 של המאה ה-20. סימור קרלבורן (ריק מוראניס) הוא יתום צעיר ומגושם שחי ועובד בחנות פרחים בבעלותו של מר מושניק (וינסנט גרדניה) הרגזן. החנות נמצאת במצב כלכלי קשה ועומדת להיסגר כאשר סימור עומד להיות הראשון שיפוטר. אודרי (אלן גריני), עובדת נוספת בחנות הפרחים, דוחקת בו להביא לתצוגת החנות צמח חדש ומסתורי (שבהמשך מתברר שהגיע מהחלל החיצון על גבי קרני השמש) שהוא קנה ממוכר חנות צמחים מוזרה. סימור, שבסתר מאוהב באודרי, קורא לצמח המסתורי בשם "אודרי 2". מר מושניק מקצה לסימור שבוע ניסיון לראות אם הצמח החדש ישפר את העסק הקורס שלו.
לרוע מזלו של סימור, אודרי 2 מסרב לגדול. יום אחד בזמן שסימור מבטא את התסכול שלו מול הצמח הנובל, הוא נדקר בטעות באצבעו מקוץ ומתחיל לדמם. לאחר שאודרי 2 מגיב, סימור מגלה שיש לצמח תיאבון לדם אנושי. בריאות הצמח וגידולו משתפרים באופן דרמטי בדיאטת הדם החדשה שלו, כאשר סימור מאכיל את הצמח בסתר בכל יום.
בעקבות ההצלחה שהצמח 'אודרי 2' מביא לחנות, סימור מתחיל לקבל הערכה ממר מושניק ומאודרי. לרוע מזלו, למרות רגשותיו כלפי אודרי, הוא עדיין מרגיש מרוחק ממנה כי היא יוצאת עם אורין סקריואלו (סטיב מרטין), רופא שיניים סדיסט אשר אחראי לחבורות ולתחבושות עימן אודרי מגיעה לעבודה לעיתים קרובות.
הצמח גדל בצורה ניכרת אך מתחיל להראות סימני חולשה ותזונה לקויה. לילה אחד, כאשר סימור נשאר לבד בחנות, אודרי 2 פונה לסימור בדרישה שיאכיל אותו. סימור נדהם מכך שהצמח מסוגל לדבר, אבל מתפכח כאשר אודרי 2 אומר לסימור שהדם מאצבעותיו לא מספק את תאבונו והוא דורש שסימור יביא לו מנות גדולות יותר של בשר ודם אנושיים. סימור אשר מסרב בתחילה לשתף פעולה, משתכנע לאחר שאודרי 2 משכנע אותו שהוא אחראי לפופולריות וההון שהחנות צברה, ושאם סימור יביא לו יותר אוכל, החנות תמשיך לשגשג. בהתחלה סימור מתייחס להצעה בהססנות. בשל כך נוקט אודרי 2 בשיטה אחרת ומשכנע את סימור להאכיל אותו בבשרו של סקריואלו, חברה הסדיסט של אודרי.
סימור קובע פגישה אצל דוקטור סקריואלו ומחמש עצמו באקדח. בהמשך מוצא עצמו סימור בכיסאו של רופא השיניים הסדיסט. בעקבות אכזבתו של הדוקטור מהפציינט המזוכיסט שקדם בתור לסימור, ארתור דנטון (ביל מארי), אורין מחבר לעצמו מסכת גז אשר משחררת גז צחוק שתאפשר לו 'ליהנות' יותר מהעינוי. אף על פי כן, המסכה עובדת כנגדו כאשר היא מתקלקלת והורגת אותו ממנת יתר של גז צחוק.
סימור ממשיך בתוכנית ומבתר את גופתו של אורין בגרזן על מנת להאכיל את אודרי 2 אך לרוע מזלו, מר מושניק רואה את סימור בזמן שהוא מבתר את גופתו של אורין, ומניח מיד שסימור הוא הרוצח שלו. מושניק מחליט לא להתעמת עמו מידית, ובכך נותן לסימור ולאודרי מספיק זמן לחשוף את רגשותיהם זה לזו. בליל המחרת, מושניק מתעמת עם סימור ומאשים אותו ברצח. אף על פי כן, במקום לפנות הישר למשטרה, מושניק מציע לו את שתיקתו ומימון עזיבתו תמורת הבעלות הבלעדית על הצמח, אך למרות הסכמתו של סימור, ההצעה נופלת כאשר מושניק נטרף על ידי אודרי 2 בגלל הסקרנות שלו (וגם מפני שסימור בוחר שלא להזהירו שכן יכל בקלות למנוע מעשה זה).
ההצעות ממשיכות להגיע, כולל הצעה לייצר כמות גדולה של צמחי אודרי 2 ולמכור אותם לכל ארצות הברית. ההון של סימור ממשיך לגדול אפילו אחרי ההעלמויות של דוקטור סקריואלו ומר מושניק, אבל סימור מחליט לבסוף שהאמצעי לא מצדיק את המטרה ושעליו לחסל את אודרי 2 לפני שאנשים נוספים ימותו. סימור אשר בטוח בעצמו כעת כי אודרי לא תעזוב אותו אפילו אם הוא יהיה מרושש בלי הצמח, מקור הצלחתו, מתעמת עם אודרי 2, אשר זועם על כוונותיו. אחרי שסימור שורד התנפלות של הצמח עליו, פעולה אשר הורסת את החנות, מצליח סימור לחסל את הצמח על ידי חישמולו בעזרת כבל חשמל חשוף.
אודרי המומה מעוצמת הפיצוץ אך שמחה לראות שסימור יוצא בריא ושלם מתוך ההריסות. סימור ואודרי מתחתנים ועוברים לגור בבית חלומותיהם, אשר נשתלו בו צמחים מהחנות. בשוט האחרון של הסרט, ניתן לראות שיש גרסה קטנה של אודרי 2 בגינה של סימור ואודרי.
הסוף המקורי.
בתחילה צולם לסרט סוף זהה לזה של המחזמר עליו הוא מבוסס. בעקבות ביקורת שלילית מהצופים בהקרנות המבחן הוחלט לשכתב את סוף הסרט לסוף טוב, אף על פי שהסוף המקורי היה מועדף על הבמאי ועל רוב צוות השחקנים.