נראות תמונות מארוחת יום ההולדת של הנכד, ומכאן והלאה מתבררים הקשרים בין הסיפורים והדמויות: מריה ואדוניס הם הוריהם של האחים יורגוס ודפני, וסביהם של הנכד אדוניס (הקרוי על שם סבו), בנו של יורגוס. מריה חששה מתגובת אדוניס אם ייוודע לו דבר אהבתה של דפני לפליט הסורי פארס, ולכן דפני ברחה מהבית. אדוניס נזף ביורגוס על רומן האהבים שלו, ודרש ממנו לשמור על שלימות משפחתו. ערב אחד, אדוניס חזר עם כתמי דם על חולצתו. מריה הבינה מה הוא עושה, הוא הטיח בה שהמהגרים לנים בשדה התעופה, סוחרים בנשק ובסמים ושודדים חנויות, בעוד הוא ממלא את חובתו למדינה ולילדיו. מריה מטיחה כנגדו שהוא פשיסט אלים, יורקת בפרצופו ומתכוננת לעזוב את הבית. שותפו של אדוניס מתקשר אליו, והם יוצאים לפרוע בפליטים בשדה התעופה, כמתואר בפרק הראשון. דפני ופארס נתקלים באדוניס במהלך הפוגרום, ואז יורה בה שותפו של אדוניס, והיא מתה בזרועות אביה, לעיני פארס. כאן מתבהרת סמליות הבומרנג, כאשר שנאת הזרים של אדוניס חזרה אליו עם מות בתו. מריה קיבלה את ההודעה על מות הבת דפני בעודה אורזת מזוודה, והפסיקה מאז להגיע לפגישות עם סבסטיאן. אליז מבקשת ממעסיקיה לשלוח לה מחליף, ועוזבת בחזרה לשוודיה מבלי להיפרד מיורגוס, שלבסוף פוטר גם הוא, ונפרד מאשתו.
בחלוף שנה, פארס מגיע כפליט לקנדה. יורגוס מוצא באקראי את הספר "הזדמנות שנייה" עם הקדשה שכתב סבסטיאן למריה, ובא עם הספר לספרייה הלאומית להכיר את סבסטיאן. הלה מספר לו שהוא לא חדל להמתין למריה במשך השנה הזו, והולך לפגוש את מריה כשהיא חסרת כל, כמימוש של הבטחת ההזדמנות השנייה.
הפקה.
על תחילת צילומי הפרק הראשון נמסר ב-14 ביולי 2014, וב-30 בספטמבר באותה שנה נמסר על תחילת צילומי הפרקים השני והשלישי.
הסרט צולם בחלקו הגדול באתרים אותנטיים ביוון, ובאתונה בפרט. סצנות המתרחשות בשדה התעופה, צולמו בשטח נמל התעופה "אליניקון", שננטש לאחר סגירתו ב-2001. בכלל זה, מטוס "בואינג 747" מקורקע של חברת "אולימפיק איירליינס" שפשטה רגל בשנת 2009. סצנות המתרחשות על חוף הים, צולמו בחוף ווֹיְדוֹקְלִיָה, מסיניאה, בדרום מערב הפלופונסוס. אתרי צילום נוספים באתונה: רובע "פלאקה" שלמרגלות האקרופוליס, ובניין הספרייה הלאומית של יוון. הסצנה שבה נראית אליז באולם נוסעים יוצאים בשדה תעופה, לקראת סוף הסרט, צולמה בשדה התעופה של מינכן, גרמניה.
הפצה והכנסות.
ביוון, הסרט יצא לבתי הקולנוע ב-17 בדצמבר 2015, ועד סוף פברואר 2016 הכניס כ-4.7 מיליון דולר כסרט הרווחי ביותר ביוון מזה כעשור. הקרנת הבכורה בארצות הברית התקיימה ב-1 באוקטובר 2016, כסרט שפתח את פסטיבל הסרטים היווניים בניו יורק, ב-21 באוקטובר הוקרן לפני חברי התאחדות העיתונאים הזרים בהוליווד, ויצא לבתי הקולנוע ב-13 בינואר 2017. בישראל יצא הסרט ב-3 באוגוסט 2017.
בסך הכל, גרף הסרט הכנסות של כ-5.5 מיליון דולר.
ביקורות.
באתר הדירוגים Rotten Tomatoes קיבל הסרט בקרב המבקרים דירוג של 63% בשקלול של שמונה ביקורות, לעומת 85% בקרב הגולשים. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 61 (מתוך 100) לפי חמש ביקורות שהוגדרו "אוהדות בדרך כלל".
גארי גולדסטין כתב ב"לוס אנג'לס טיימס" שמדובר בדרמה מעשה אמן, כאשר הסיפורים משתלבים זה בזה באופן מפתיע ומשכנע, ופאפאקליאטיס משכיל לאזן ביניהם מהבחינות הרגשית, התרבותית והפוליטית. בביקורת ב"הוליווד ריפורטר", פרנק שק טען שפאפאקליאטיס מצליח לצייר דיוקן של סביבה מוטרדת, אך הוא כה מתאמץ להבהיר את הנקודות המרכזיות בסרט, עד שנדמה שהדמויות והמצבים נועדו לצורך הדגשה בלבד. שק מציין שרק הסיפור השלישי מצליח לעורר רגש אמיתי, כאשר הסרט מרוויח מנוכחותו של סימונס בתפקיד הפרופסור הגמלאי, ואילו קאבויאני מתעלה מעל המשחק הסביר בסרט, כעקרת הבית האומללה. לעומת זאת, שני הסיפורים האחרים הם, לדעת שק, קלישאות, האחד - של נוסחת "רומאו ויוליה", והשני - של יחסי תן וקח.
לעומת שק, אוואן גלייברמן סבר שהפרק השני הוא המהדהד ביותר, כאשר יורגוס עומד מהצד נוכח דמעות וייאוש, והשאלה היא אם הוא יצליח להציל את עורו מצד אחד, אך מצד שני - לשחרר את עצמו, וברור שאסונם של המפוטרים הוא הפחד מליפול בין הסדקים, ודבר לא ימתין להם מלבד אבדון. גלייברמן סבור שהסרט לא רע, אבל הוא מעט מדי. על אף שהסרט מטפל בסוגיות השונות בהגינות, הוא נראה שבלוני, ועם זאת הוא נוגע בסוגיה חשובה: מה קורה לחברה שהחיים "הרגילים" שלה הולכים ומתמעטים?
בדומה לשק, סיימון אברמס שיבח את סימונס וקאבויאני, אשר בהופעה מיומנת, מעבירים עולם של משמעויות במבט בלבד. אלה, לעומת השחקנים האחרים, שאברמס סבר שהם חסרים את הכימיה הגורמת לצופים להאמין שהקשרים בין הדמויות חוצים גבולות סוציו-אקונומיים.
בישראל, שמוליק דובדבני כתב ב-ynet, שהמימד האגדי-אקטואלי בשלושת סיפורי האהבה, קורס נוכח נאיביות פוליטית ועיצוב סטריאוטיפי של הדמויות. לדעת דובדבני, .
נבחרת רוסיה בהוקי קרח נשים
נבחרת רוסיה בהוקי קרח נשים (ברוסית: Женская Сборная России по хоккею с шайбой) היא נבחרת רוסיה בהוקי קרח לנשים מאז 1992. בדומה למקבילתה הגברית, מאז שהוקמה הפכה הנבחרת לאחת החזקות בעולם.
הערות שוליים.
ניק קייב והזרעים הרעים
ילדי רחוב
ילדי רחוב (באנגלית: Street children, או street kids או street youth) הוא מונח שנעשה בו שימוש על ידי בעלי מקצוע וקובעי מדיניות העושים שימוש בהגדרה של קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF): "כל ילד או ילדה, שעדיין לא הגיעו לגיל בגירות, שעבורם הרחוב (במובן הרחב של המילה, כולל מבנים ושטחים נטושים) הפכו למקום מגוריהם הרגיל או מקור המחייה שלהם, ושהם לא זוכים להגנה, השגחה והדרכה ראויים על ידי מבוגרים אחראיים".
חלק מילדי הרחוב, בעיקר במדינות מפותחות, מוגדרים כקטגורית משנה בתוך הקטגוריה הקרויה "ילדים נטושים", שהם ילדים שנאלצו לעזוב את בתיהם. ילדים נטושים מגיעים בדרך כלל ממשפחות חד-הוריות. ילדי רחוב נתונים לרוב להתעללות, הזנחה, ניצול או במקרים קיצוניים, מעשי רצח על ידי "חוליות ניקיון" שמועסקות על ידי עסקים מקומיים או על ידי המשטרה. בחברות מערביות היחס לילדים כאלה הוא כאל חסרי בית ולא כאל פושעים או קבצנים.
במונח ילדי רחוב נעשה שימוש רחב כדי לתאר מגוון רחב של נסיבות ומאפיינים שבהם נמצאים ילדים. קובעי המדיניות ונותני השירותים נאבקים לתאר ולסייע לאוכלוסייה זו. ילדים וילדות מכל הגילאים נמצאים וחיים במרחבים ציבוריים וניתן לראות אותם ברוב הגדול של המרכזים האורבניים בכל רחבי העולם.
היקף התופעה ותפוצתה.
ניתן למצוא ילדי רחוב ברוב רובן של ערי העולם, כשהתופעה נפוצה יותר במרכזים עירוניים צפופים באזורים מתפתחים או בלתי יציבים כלכלית, כמו ארצות אפריקה, מזרח אירופה ודרום-מזרח אסיה.
המספר המקובל על רוב הגופים העוסקים בנושא הוא 100 מיליון ילדי רחוב ברחבי העולם, אם כי על פי הערכות מעודכנות "בלתי אפשרי לכמת את מספרם המדויק של ילדי הרחוב, אך ניתן לומר שהנתון הוא בסדר גודל של עשרות מיליונים ברמה העולמית. סביר להניח שהמספרים הולכים וגדלים". בנתון של 100 מיליון נעשה שימוש רחב, אך למעשה אין לו כל בסיס. באופן דומה, קיימת מחלוקת אם מספרם של ילדי הרחוב גדל ברמה עולמית, או שהמודעות לגביהם גדלה.
היסטוריה.
התיעוד המוקדם ביותר לילדי הרחוב היא משנת 1848. אלן בול, בהקדמה לספרו על ההיסטוריה של הילדים הנטושים, "וכעת נשמתי התקשחה: ילדים נטושים בברית המועצות, 1930-1918", מציין:
ב-1848 התייחס הלורד אשלי ליותר מ-30,000 "ילדים ערומים, מזוהמים, משוטטים בהפקרות ונטושים" בעיר לונדון ובסביבתה. ב-1922 היו לפחות שבעה מיליון ילדים חסרי בית ברוסיה בעקבות החורבן שהומט על ארץ זו במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה. הילדים הנטושים הקימו כנופיות, יצרו סלנג משל עצמם והיו מעורבים בגנבות קטנות ובזנות.
גורמים.
הגורמים לתופעת ילדי הרחוב מגוונים, אך לעיתים קרובות הם מיוחסים לבעיות כלכליות או חברתיות, הכוללות בדרך כלל: עוני; הרס בתים או משפחות; אי-שקט פוליטי; תירבות; פגיעות מיניות, פיזיות או רגשיות; אלימות במשפחה; פיתוי על ידי סרסורים, גורמים שליליים באינטרנט או ארגוני קבצנות; בעיות נפשיות; שימוש בסמים; ובעיות הנוגעות לזהות מינית או נטייה מינית. ילדים עלולים למצוא את עצמם ברחוב עקב גורמים תרבותיים. לדוגמה, כמה ילדים בחלקים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ושל אוגנדה נאלצים לעזוב את משפחותיהם, בשל העובדה שהם חשודים בכישוף וככאלה שמביאים מזל רע למשפחותיהם. באפגניסטן, נערות צעירות שמבצעות "פשעי כבוד" הממיטים חרפה על משפחותיהן או על סביבתן התרבותית, כמו ניאוף (שעלול לכלול אונס או התעללות מינית), או כאלה שמסרבות לנישואים בשידוך – עלולות למצוא את עצמן מגורשות מבתיהן.
ילדים עלולים למצוא את עצמם ברחוב מסיבות דתיות. לדוגמה, ילדים מסוימים בחלקים הצפוניים ביותר של ניגריה מגורשים מבתיהם כדי שיעברו ללמוד תחת חסותו של מורה דתי מוסלמי שילמד אותם את הקוראן. במהלך תקופת הלימודים מאולצים הילדים הללו להסתובב ברחובות ולקבץ נדבות למחייתם, או לעבוד בשאיבת מים או בצחצוח נעליים. ברוב המקרים הם מחויבים להעביר את הכנסותיהם אל המורה וכשהם לא מצליחים לקבץ סכומים מספיקים הם נענשים על כך בחומרה.
היחס לתופעה.
יחס הממשלות.