אן דה פיסלה נחשבה ליפה, חכמה ותרבותית, והצליחה לשמור על מעמדה כמאהבתו של פרנסואה הראשון עד מותו למרות נישואיו. פרנסואה הראשון נישא ללאונור מאוסטריה ב-4 ביולי 1530, אחרי שאשתו הראשונה קלוד, בתו של לואי השנים עשר מלך צרפת, נפטרה ב-1524. ב-1533 המלך השיא את אן דה פיסלה לז'אן הרביעי דה ברוס, והעניק לו את התואר "דוכס אטאמפ". באמצעות נישואים אלה הפכה דה פיסלה לדוכסית אטאמפ.
השפעתה של אן כדוכסית אטאמפ הייתה גדולה בעיקר בעשור האחרון למלכותו של פרנסואה הראשון. היא תמכה באדמירל דה שאבו נגד המפקד העליון של הצבא הצרפתי, אן דה מונמורנסי, שנתמך על ידי דיאן דה פואטייה, מאהבתו של יורש העצר אנרי (לימים אנרי השני מלך צרפת). היא עודדה רעיונות חדשים והייתה חברתה של מרגריט מנווארה, אחות המלך, שהייתה פטרוניתם של סופרים ושל משוררים.
ב-1547, אחרי מותו של פרנסואה הראשון, והכתרתו של אנרי השני למלך צרפת, דוכסית אטאמפ גורשה מחצר המלכות בבושת פנים על ידי דיאן דה פואטייה. התכשיטים שהעניק לה המלך פרנסואה הראשון נלקחו ממנה והיא הואשמה בבגידה.
הדוכסית המושפלת פרשה לנחלותיה והפכה לפרוטסטנטית. היא נפטרה ככל הנראה ב-1580, אחרי שהייתה רחוקה מעיני הציבור במשך 33 שנה.
הסכם רומא
הסכם רומא, עליו חתמו ב-25 במרץ 1957 נציגיהן של שש מדינות: גרמניה המערבית, צרפת, איטליה, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג, הוא הסכם הייסוד שעל פיו הוקם השוק האירופי המשותף. חשיבותו היא בראש ובראשונה כלכלית, בכך שהביא להורדה הדדית של מכסים ולשיתוף פעולה כלכלי מוגבר בין המדינות החתומות, ואלו שהצטרפו לאחר מכן. אולם מעבר לכך נודעה לו חשיבות כאחד הצעדים הראשונים בדרך לאיחוד המדיני הכולל של רבות ממדינות אירופה - האיחוד האירופי.
קדם להסכם רומא הסכם הייסוד של קהילת הפחם והפלדה האירופית (אמנת פריז), שנחתם בפריז ב-1951. שני ההסכמים, יחד עם הסכם נוסף שעניינו הקמת הקהילה האירופית לאנרגיה אטומית, נקראים לעיתים באופן קיבוצי הסכמי רומא. הסכמים אלו תוקנו והורחבו ב-1992 עם חתימתה של אמנת מאסטריכט.
במרץ 2007 חגגו מדינות האיחוד האירופי חמישים שנה להיווסדו, מניין המצביע על תאריך חתימת הסכם רומא כראשיתו של האיחוד.
בדומה למגילת העצמאות, גם הסכם רומא המקורי נחתם חגיגית על דף ריק, לאחר שהמדפיס הממשלתי האיטלקי לא סיפק במועד את המסמך, בן למעלה מאלף העמודים.
לורד האבלוק וטינרי
ג'הילה
מובטל
סוכנות החלל הממלכתית של אוקראינה
סוכנות החלל הממלכתית של אוקראינה (באוקראינית: Державне космічне агентство України, בעבר סוכנות החלל הלאומית Національне космічне агентство) היא הגוף המנחה והמתאם את פעילויות החלל השונות של אוקראינה, ומהווה את הזרוע הממשלתית בנושאי החלל.
משימות עיקריות.
משימותיה הרשמיות העיקריות של הסוכנות הן:
פעילויות בתחום הלוויינות.
אוקראינה פעילה בשוק בניית הלוויינים, ומציעה ללקוחות זרים מספר פלטפורמות עיקריות של לוויינים, בהם לוויני תקשורת גבוהי מסלול ומגוון לוויינים למסלול נמוך, כולל לווייני תצפית. הלוויין המצרי איג'יפטסאט 1 פותח ונבנה על ידי חברת יוז'נוי האוקראינית.
פעילויות בתחום המשגרים.
חלק ממשרדי התכנון הסובייטיים שעסקו בתחום המשגרים ממוקמים באוקראינה. כתוצאה מכך, אוקראינה ממשיכה למלא תפקיד חשוב בייצור משגרי חלל, וכן בפיתוח דגמים חדשים של משגרים.
בין המשגרים מתוצרת אוקראינה ניתן למנות את המשגרים הבאים:
תוכניות חלל מאוישות.
קוסמונאוטים אוקראינים טסו לחלל במשך השנים כחלק מתוכנית החלל של ברית המועצות. לאחר התפרקות ברית המועצות הוחלט להמשיך את תוכנית החלל המאוישת של המדינה, ואסטרונאוט אוקראיני ראשון לאחר התקופה הסובייטית טס לחלל בשנת 1997, במשימת החלל האמריקנית STS-87.
שיתוף פעולה בינלאומי.
ב־9 באוקטובר 2015, סוכנות החלל הממלכתית של אוקראינה השעתה את שיתוף הפעולה עם רוסיה ברמה הבין-ממשלתית, תוך המשך עבודה על פרויקטים של שיתוף פעולה בינלאומיים.
ב-13 בנובמבר 2020 חתמה סוכנות החלל הממלכתית של אוקראינה על הסכם במסגרת תוכנית ארטמיס של נאס"א על עקרונות שיתוף הפעולה בחקר אזרחי ושימוש בירח, מאדים, שביטים ואסטרואידים למטרות שלום.
בינגו ואה מותריקה
מרוקו הספרדית
מרוקו הספרדית (בערבית: المغرب الإسباني; בספרדית: Protectorado español de Marruecos) הייתה מדינת חסות ספרדית שכללה שטחים במרוקו של ימינו, בשנים 1912–1956.
היסטוריה.
האחיזה הספרדית במרוקו החלה ב-1497, עם כיבושה של העיר מלייה. ב-1580 נכבשה העיר סאוטה מידי פורטוגל.
הסכם פס והקמת מדינת החסות.
בהסכם פס, שנחתם ב-30 במרץ 1912 בין ספרד לצרפת, הפכה מרוקו למדינת חסות צרפתית, וחלקים ממנה עברו לשליטת ספרד: צפון מרוקו, שעם מסירתה נוצר רצף טריטוריאלי בין מלייה לסאוטה; נמסרה לספרדים רצועת טרפאיה - החלק הדרומי ביותר של מרוקו, שגבל במושבה סהרה הספרדית; וכן מובלעת איפני שבדרום, שנוהלה כמושבה ולא הייתה חלק ממדינת החסות הספרדית. העיר טנג'יר נקבעה כאזור בינלאומי, אך הספרדים ניצלו את חולשת הצרפתים במלחמת העולם השנייה והשתלטו עליה ב-14 ביוני 1940. מדינת החסות לא כללה את סאוטה ומלייה, שנחשבו בעיני הספרדים לחלק מספרד גופא. הבירה שכנה בתטואן.
השליטה הספרדית.
ב-1921 השתלט מנהיג הגרילה עבד אל כרים על חלק מהטריטוריות הספרדיות בצפון, והקים את רפובליקת ריף. הספרדים, בהנהגת רב-סרן פרנסיסקו פרנקו הצליחו להשתלט מחדש על האזור בסיוע צרפת, שחששה מהתקדים, ב-1926.
לאחר עלייתו של פרנקו, נהנתה מדינת החסות מחופש פוליטי יחסי לעומת ספרד, בשל העובדה שהחיילים המוסלמים ששירתו בה היו נאמנים לו, עוד מהתקופה בה שימש כמפקד כוחות הצבא הספרדי באזור. בין היתר, הותרה הקמת מפלגות, והעיתונות המרוקאית הלאומנית יכלה למתוח ביקורת על השלטון הספרדי ללא חשש.
לאחר עצמאות מרוקו.
עם הכרזת העצמאות של מרוקו הצרפתית ב-1956, נסוגה גם ספרד מהשטחים שהחזיקה, אך המשיכה לשלוט בסאוטה, במלייה, ברצועת טרפאיה ובאיפני. ב-1958 נאלצה ספרד לסגת גם מרצועת טרפאיה, לאחר התקפות ממושכות של צבא השחרור המרוקאי, שזכה לגיבוי שקט משלטונות מרוקו. ב-1969 נסוגה גם מאיפני.
הערים סאוטה ומלייה נותרו בשליטת ספרד עד היום (2022), אף שמרוקו תובעת את נסיגת ספרד גם מהן, בהצביעה על הזהות בין טענותיה לטענות ספרד לגבי גיברלטר. ספרד, מצידה, טוענת כי השלטון המוסלמי בעיר במהלך ההיסטוריה היה קצר יחסית, ולפיכך אין לתביעה המרוקאית בסיס. בשנים האחרונות גבר זרם המהגרים האפריקאים שמנסים להסתנן לאירופה דרך המובלעות. כתוצאה מכך, הקימו שלטונות ספרד גדרות הפרדה סביב שטחיה.
אלן בורסטין
אלן בורסטין (באנגלית: Ellen Burstyn; נולדה ב-7 בדצמבר 1932) היא שחקנית אמריקנית זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר וזוכת פרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה.
נולדה בשם עדנה ריי גילולי בדטרויט שבמדינת מישיגן. היא גדלה למשפחה נוצרית-קתולית. כשהייתה ילדה התגרשו הוריה. ב-1964, לאחר שני נישואים כושלים, התחתנה אלן עם השחקן ניל בורסטין, אבל מצבו הנפשי של ניל הידרדר, הוא לקה בסכיזופרניה ונעשה אלים. בני הזוג התגרשו לבסוף ב-1972. באוטוביוגרפיה שלה, "Lessons in Becoming Myself" (ניו יורק, 2006) מספרת בורסטין שבן זוגה המשיך להטריד אותה במשך שש שנים לאחר גירושיהם, שבמהלכם אף פרץ לביתה ואנס אותה, אך לא הוגש כנגדו כתב אישום מפני שאונס על ידי בן זוג לא נחשב באותה עת כעבירה פלילית. לבסוף, ניל בורסטין התאבד ב-1978. הפכה לאחת השחקניות המצליחות ביותר בשנות ה-70 וה-80.
בורסטין מגלה עניין ברוחניות ולמדה בהרחבה את הסופיזם האיסאלמי.
קריירה.
עד 1970 נודעה בורסטין בשם "אלן מק'ריי", שכן כך הופיע שמה כמעט בכל הופעותיה בסרטים ובטלוויזיה.
היא הופיעה לראשונה בברודוויי ב-1957. בשנות ה-60 היא הופיעה בהופעות אורח בסדרות טלוויזיה רבות, למשל פרי מייסון, Wagon Train, 77 Sunset Strip, The Big Valley ו-Gunsmoke. כמו כן היא הגישה את סאטרדיי נייט לייב ב-1980.
ב-1984 כיכבה בסרט "השגריר" שצולם בישראל.
ב-1986 היא כיכבה בקומדיית המצבים "המופע של אלן בורסטין" עם מייגן מולאלי בתפקיד ביתהּ ועם איליין סטריץ' בתפקיד אימהּ. הסדרה ירדה משידור לאחר עונה אחת. בשנים 2000–2002 הופיעה בורסטין בסדרת הדרמה של CBS "אלה החיים". ב-2006 היא כיכבה בתפקיד הבישופ בסדרה הקומית-דרמטית השנויה במחלוקת מבית NBC "הספר של דניאל".
בורסטין שיחקה בסרט "המעיין", שביים דארן ארונופסקי, הבמאי שאיתו עבדה גם בסרט "רקוויאם לחלום".
מועמדויות לפרסים והסערה התקשורתית.
בורסטין הייתה מועמדת לראשונה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1971 על תפקידה בסרט "הצגת הקולנוע האחרונה", ולאחר מכן ב-1973 הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על השתתפותה בסרט האימה הקלאסי "מגרש השדים". זכייתה בפרס היוקרתי הייתה בשנת 1974 על הופעתה בסרט "אליס לא גרה כאן יותר".
בורסטין זכתה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה במחזה "פעם בשנה, באותו מקום" בשנת 1975. מועמדות נוספת לאוסקר הייתה בשנת 1978 על העיבוד הקולנועי למחזה. בנוסף, היא הייתה מועמדת לאוסקר ולגלובוס הזהב ב-1980 על "התחייה מחדש", ולפרס גלובוס הזהב כשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה על הופעתה בסרט הטלוויזיה משנת 1981 "האנשים נגד ג'ין האריס". בשנת 1987 בורסטין הייתה מועמדת לפרס אמי על משחקה במחזה "צרור שקרים". בשנת 2000 היא הייתה מועמדת פעמיים נוספות לאוסקר ולגלובוס הזהב בעקבות השתתפותה בסרט "רקוויאם לחלום". ב-1990 זכתה בפרס שרה סידונסעל עבודתה בתיאטרון שיקגו.