עדן פַּרטוֹש (בהונגרית: Ödön Pártos; 1 באוקטובר 1907 - 6 ביולי 1977) היה מוזיקאי ומלחין ישראלי יליד בודפשט, ויולן, מורה ומנהל הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב. חתן פרס אנגל (1948 ושוב בשנת 1950-51) ופרס ישראל למוזיקה (1954).
קורות חיים.
פרטוש נולד בבודפשט (בהונגריה שהייתה חלק מן הקיסרות האוסטרו-הונגרית), ולמד (יחד עם חבריו לכיתה אנטל דוראטי ומתיאש שייבר) באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, נגינה בכינור אצל ינה הובאי והלחנה אצל זולטן קודאי.
לאחר סיום לימודיו, התקבל ככנר ראשי בתזמורת לוצרן ולאחר מכן בתזמורות נוספות ובהן תזמורת ברלין. בשנת 1934, עם עליית היטלר לשלטון, חזר פרטוש לעיר הולדתו, בודפשט, בה הוא שימש כנר ראשי בתזמורת הסימפונית. בשנת 1936 ייסד ברוניסלב הוברמן את התזמורת הארצישראלית, אליה גויסו נגנים יהודיים שגורשו מתזמורות אירופה. הוברמן ביקש לגייס גם את פרטוש, אולם, הצטרפותו של פרטוש לתזמורת נדחתה בשל חוזה שהיה לו עם ממשלת ברית המועצות, בעקבותיו הגיע לעיר באקו, בה לימד כינור וקומפוזיציה בקונסרבטוריון.
בשנת 1937 עזב את ברית המועצות (לאחר שבתקופת "משפטי מוסקבה" סירב להצטרף למפלגה הקומוניסטית) וחזר לבודפשט, שם הוא שימש כנר ראשי בתזמורת וכן ערך מסעות קונצרטים בארצות אירופה.
באותו זמן הזמין ברוניסלב הוברמן את פרטוש לפגישה בפירנצה, שם הציע לו להיות ויולן ראשי בתזמורת הארצישראלית. למרות הצעות מפתות מדרום אמריקה (פרו) בחר פרטוש בארץ ישראל, ובשנת 1938 עלה לארץ.
בין השנים 1938 ל-1956 היה נגן ראשי בקבוצת הוויולות של התזמורת הפילהרמונית הישראלית וכן סולן בהופעות רבות בישראל ובעולם. בשנת 1946 הקים פרטוש ביחד עם לסלו וינצה את האקדמיה הישראלית למוזיקה בתל אביב. פרטוש הוביל את הקמת בית הספר תלמה ילין בשנת 1959. בשנת 1951 התמנה פרטוש למנהל האקדמיה למוזיקה, תפקיד בו החזיק עד מותו (אם כי בחמש השנים האחרונות לחייו נבצר ממנו בשל מצב בריאותו לקחת חלק פעיל בניהול, אותו מילא בפועל סגנו ומנהל האקדמיה אחריו, אריה ורדי).
בשנת 1963 חיבר פרטוש את המוזיקה לסרט בירושלים בבימויו של דוד פרלוב.
פרטוש נמנה עם המלחינים הישראלים החשובים; זכה בפרס אנגל בשנת 1948 ושוב בשנת 1950-51, ובשנת 1954 היה לחתן הראשון של פרס ישראל למוזיקה.
עם תלמידיו של פרטוש נמנים גם דבורה ברטונוב, מנחם ברויאר, אילן גרוניך, רבקה גולני, יהושע לקנר ונעה בלאס.
נפטר בקיץ 1977, בשנה ה-70 לחייו, ונקבר בבית העלמין קריית שאול. הותיר אישה, דינה. ארכיונו מופקד בארכיון לתולדות אוניברסיטת תל אביב. על שמו רחוב בבאר שבע. כמו כן על שמו פרס לביצוע מצטיין של מוזיקה ישראלית, שמוענק על ידי משרד התרבות.
עבד אל-חלים חאפז
עבד אל-חלים חאפז (בערבית: عبد الحليم حافظ; בתעתיק מדויק: עבד אלחלים חאפט'; 21 ביוני 1929 - 30 במרץ 1977) היה זמר, שחקן, מנצח, איש עסקים, מורה למוזיקה ומפיק סרטים מצרי. הוא נחשב לאחד הזמרים הגדולים במוזיקה המצרית יחד עם אום כולתום, מוחמד עבד אל-והאב, ושאדיה. עם עליית הפופולריות שלו, זכה לכינוי "הזמיר השחום" ("אל-ענדליב אל-אסמר", "العندليب الأسمر").
ביוגרפיה.
חאפז נולד בכפר אל-חלוואת (الحلوات) שבמחוז א-שרקיה במצרים בשם עבד אל-חלים עלי שבאנה (عبد الحليم علي شبانة), והוא הצעיר מארבעת ילדיו של שייח' עלי איסמאעיל שבאנה. אמו מתה זמן מה לאחר היוולדו, ואביו מת באופן טראגי ב-1934, כחמש שנים לאחר מכן, והותיר את חאפז ואחיו יתומים. חאפז עבר לגור בבית דודו. הוא התגבר על המכשולים, והיה לאחד מגדולי הזמר הערבי והקולנוע המצרי בכל הזמנים. שיריו המפורסמים ("سواح"; "נודד") "זאי אל הווא" ("زي الهوا"; "כמו האהבה") ו"גאנא אל הווא" ("جانا الهوا"; "אהבה בואי אלינו"), הם רק מבחר ממאתיים ושישים השירים שהקליט בימי חייו.
בשנת 1953, עת הופיע במועדונים בקהיר, גויס עבד אל חלים כתחליף של הרגע האחרון לזמר כארם מחמוד לשיר בתוכנית הופעות חיות ברדיו. ביצועים של עבד אל חלים הושמעו אצל מוחמד עבד אל-והאב, המפקח על תוכניות המוזיקה ברדיו הלאומי המצרי. עבד אל חלים השתמש בשם "חאפז" - השם הראשון של עבד אל ווהאב, כשם הבמה שלו מתוך הוקרה על החסות שלקח עליו עבד אל ווהאב. השניים שיתפו פעולה ביצירת הרבה שירי אהבה פופולריים כגון "אהוואכ" ("اهواك"; "אני אוהב אותך"), "נבתדי מנין אל-חכאיה" ("نبتدي منين الحكاية"; "מהיכן נתחיל את הסיפור"), וכן "פאתת גנבינא" ("فاتت جنبنا"; "היא חלפה על פנינו").
במהלך הקריירה שלו היה פופולרי מאוד והופיע בהופעות גדולות בזירות ואצטדיונים. למרות הפופולריות שלו, הוא בקושי הוציא אלבום אולפן אחד בחייו משום שהוא היה זמר הופעות. חלים הביא כלי נגינה חדשים רבים למוזיקה הערבית. הוא ניגן על כלי נגינה רבים מאוד כולל אבוב, תופים, פסנתר, עוד, גיטרה, קלרינט, והיה מעורב בכל ההיבטים של יצירת השירים שלו. סגנון שירתו נודע בהבעת רגשות עזים, והוא נערץ על ידי מיליונים בעולם הערבי ובעולם כולו, ובהם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר אשר הביע אליו את הערכתו, כשם שהביע לאום כולתום.
חאפז הופיע כמעט בכל מדינה בעולם הערבי בנוסף לכמה הופעות מחוץ לעולם הערבי, כולל מספר הופעות באירופה. הוא נהג לעודד ולסייע לאמנים צעירים רבים ושחקנים להצליח. הוא שיחק בשישה עשר סרטי קולנוע, ובהם "דלילה" (1956), שהיה הסרט המצרי הראשון בצבעים. בשיא הקריירה הקולנועית שלו כונה "נער הזהב של הקולנוע המצרי".
חאפז סבל כל ימי חייו מבילהרציה, בה לקה בעודו ילד. הוא מת מסיבוך של המחלה בגיל 47 בבית החולים "קינגס קולג'" בלונדון. מותו הכה בהלם את מיליוני מעריציו, ונודע כי כמה נערות מצריות התאבדו לשמע הידיעה. הזמרת הערבייה ילידת בלגיה נטשה אטלס קראה לאלבומה משנת 1997 "חלים" על שמו. הוא נקבר בהלוויה המונית בקהיר בה השתתפו כ-3 מיליון אבלים.
בשנת 2010 חידש הזמר הישראלי שלומי סרנגה את שירו של חאפז "אולו לו" ("قولوا له"; "תגידו לו"), וביצע אותו בעברית בשם "גלו לו".
חאפז מעולם לא נישא, אך הייתה שמועה נרחבת שהיה נשוי בסתר לשחקנית המצרית הפופולרית סועאד חוסני; עם זאת, השמועה מעולם לא אומתה, ומקורביהם של השניים הכחישו אותה.
האנשים החדשים
האנשים החדשים הוא האלבום השלישי של הזמר הישראלי עברי לידר שיצא לאור בינואר 2002 על ידי חברת התקליטים הליקון בהפקת לידר עצמו.
הפקה.
זהו האלבום הראשון שהפיק לידר לבד, והוא היה בעל גוון חדשני ואלקטרוני. אלבום זה מכר מעל 18 אלף עותקים בתוך כשלושה חודשים, הגיע למעמד אלבום זהב, והמשיך ומכר מעל 30,000 עותקים. לידר העלה את סיבוב ההופעות "האנשים החדשים" במשך שנתיים ב-150 הופעות.
מהאלבום יצאו הסינגלים "בתי קפה", "על קו המים", "האנשים החדשים" ו"איש יקר". האלבום כולל גם את הביצוע של לידר לשירו של אהוד מנור "גשם אחרון", שהוכנס כבונוס לדיסק לבקשת הקהל, לאחר שהוקלט לפרויקט המחווה של גלגלצ לשירותרום. מאוחר יותר צורף לאלבום כבונוס גם ביצועו של לידר ל"בוא" של ריטה, שאותו הקליט עבור הסרט "יוסי וג'אגר".
צ'יפ ודייל
צ'יפ ודייל (באנגלית: Chip 'n Dale) הן שתי דמויות בדיוניות של טמיאסים המופיעים בסרטי ההנפשה ובקומיקס של חברת וולט דיסני. שמם מבוסס על השם "צ'יפנדייל" (ראו למשל "תומאס צ'יפנדייל").
הופעות.
הסנאים הופיעו לראשונה בסרט ההנפשה "טוראי פלוטו" משנת 1943 בו הם מציקים לפלוטו. אולם שמותם ניתנו להם לראשונה בסרט ההנפשה "צ'יפ ודייל" משנת 1947, בו הם הציקו לדונלד דאק.
בשנת 1989 נעשתה סדרת הנפשה שהם הדמויות העיקריות בה, הנקראת "יחידת ההצלה של צ'יפ ודייל". ב-20 במאי 2022 עלה בדיסני+ סרט המבוסס על הסדרה בשם "".
הם הופיעו בסדרות "בית העכבר", "מועדון החברים של מיקי מאוס", " ו".
בגרמניה הם ידועים כ-"Ahörnchen und Behörnchen" או "Chip und Chap", בהולנד כ-"Knabbel en Babbel", בצרפת כ-"Tic et Tac", בספרד כ-"Chip y Chop", באיטליה כ-"Cip e Ciop", בערבית הם נקראים "סאנגוּב וסאנגוֹב" (سنجب وسنجوب), ובברזיל "Tico e Teco".
פיליפ דה שאמפן
פיליפ דה שאמפן (בצרפתית: Philippe de Champaigne; 26 במאי 1602 - 12 באוגוסט 1674), היה צייר צרפתי.
חייו.
פיליפ דה שאמפן נולד בבריסל למשפחה ענייה והיה תלמידו של צייר הנוף ז'אן פוקייה. ב- 1621 עבר להתגורר בפריז. בתחילת הקריירה שלו הושפע מן הצייר הפלמי הנודע פטר פאול רובנס. עבד יחד עם הצייר ניקולא פוסן על העיטורים בארמון לוקסמבורג, בהשגחתו של ניקולא דושאן. דה שאמפן נשא לאישה את בתו של דושאן שהיה פטרונו. אחרי מות דושאן, הפך דה שאמפן לבן חסותם של מארי דה מדיצ'י ושל הקרדינל רישלייה. הוא עסק בעיטור ארמון רישלייה בפריז, כיפת כנסיית סורבון ומבנים אחרים בעיר, והיה אחד המייסדים של האקדמיה לציור ולפיסול בפריז (1648).
החל ב-1640 הפך דה שאמפן לתומך היאנסניזם (תורתו של מתקן הדת ההולנדי קורנליוס יאנסן). אחרי שבתו של דה שאמפן לקתה בשיתוק ונרפאה במנזר לנשים פורט רויאל (שהיה מנזר יאנסניסטי), צייר את "אקס ווטו" (1662) שבו מופיעה בתו יחד עם אם המנזר, קתרין אגנס ארנו. דה שאמפן צייר תמונות רבות, בעיקר דיוקנאות ותמונות בנושא דת. פיליפ דה שאמפן מת בפריז ב-1674.
ליגה ג'
ליגה ג' היא הליגה החמישית בחשיבותה והנמוכה ביותר בכדורגל הישראלי. זוהי ליגה הנחשבת לחובבנית.
היסטוריה.