השטח הציבורי של הפארק הוא אי רגולרי בצורתו. גאודי בנה את השטח הציבורי בצורה שאותה ראה על החול בשפת הים. צורת הספסל נועדה לאפשר לקבוצות שונות לשבת יחד ולשוחח בפרטיות. על אף היות הספסל ספסל אבן, מדובר בספסל אורתופדי המותאם לצורת הגב ומאפשר ישיבה נוחה ביותר. משטח הישיבה המוטה מאפשר למי הגשם לזרום מהספסל דרך מרזבים המצויים במקום. הטיה זו מאפשרת מחד את התייבשות הספסל במהירות אחרי גשם, ומאידך מונעת מאנשים להתיישב על חלקים רטובים של הספסל (שורה של גבשושיות מונעת ישיבה בחלקי הספסל הרטובים ויוצרת אזורי ישיבה יבשים זמן קצר אחרי גשם).
הטרסות.
בהתאם לסגנונו של גאודי שהאמין בשילוב בין אדריכלות לאלמנטים הטבעיים המקומיים, נבנו הטרסות מאבנים מקומיות בלבד. המעברים מטרסה לטרסה נבנו בצורה טבעית (מעין זקיפים) בהם הוכנו אתרי קינון לציפורים. הטרסות נועדו להיראות כמו עצים, והצמחייה בראש כל עמוד נועדה להיראות כצמרת העץ.
הווילות.
הווילות בשכונה נועדו להשתלב בשטחים הטבעיים ולכן אינן בולטות בשטח. הייחוד של המבנים הוא ארובותיהם.
בשטח הפארק שתי וילות בולטות: לאחת גג חרוטי כחול-ולבן שבקצהו צלב ולשנייה גג לבן בעל כיפה מעל הבסיס החום, דבר הגורם לגג המבנה להיראות כפטריות ענקיות. אלו הבתים היחידים מתוך ארבעה בפארק בסך הכל שמנהל הפרויקט אישר לגאודי לתכנן כרצונו. הוא לא היה מעוניין לאפשר לגאודי חופש יצירה מוחלט, מאחר שאותה עת סגנון הבניה המודרני של גאודי עדיין הרתיע חלק מהאנשים והיה יכול להפריע לשיווקם של הבתים לקראת המכירה. הבתים המעוצבים נועדו לשמש חדר המתנה לאורחים, ומבנה עבור צוות התחזוקה (הבית החום), ושני אלה לא היו אמורים להמכר בלאו הכי.
קאזה מילה
קאזה מילה (בקטלאנית: Casa Milà), המכונה גם לה פדררה (La Pedrera - "המחצבה"), הוא בית מגורים באזור אישמפלה (אזור "ההרחבה") בברצלונה שבספרד. בית ייחודי זה, הממוקם בשדרות גראסיה 92, נבנה על ידי האדריכל אנטוני גאודי בסגנון המודרניסטה בין השנים 1906-1910. הוא הוקם עבור פרה מילה אי קאמפס (Pere Milà i Camps) שעל שמו הוא קרוי. בשנת 1969 הוכרז המבנה כמונומנט לאומי, וב-1984 הכריז עליו ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
המבנה.
גאודי הקים את המבנה בסגנונו האופייני, תוך שימוש בקווים גאומטריים פשוטים, והמאפיין העיקרי של הבית הוא שאין בו קווים ישרים. המבנה המתעקל מזכיר גלי ים או דיונת חול, והוא נישא לגובה שש קומות ומקיף שתי חצרות פנימיות - האחת עגולה והאחרת אליפטית. כל חזיתו של המבנה עשויה אבן גיר למעט חלקה העליון, המשלב אריחים לבנים היוצרים דימוי של הר מושלג. על הגג פתחים גדולים המהווים את מוצאם של גרמי המדרגות המובילים אליו, והם מעוטרים בפיסות אבנים בצורת צלבים הפונים לארבעה כיוונים. הארובות מצופות באריחי קרמיקה, והן מזכירות ראשי
לוחמים חבושי קסדות. הגג נתמך בשורה של קשתות פרבוליות.
מעקות הברזל במרפסות מזכירים צמחים מטפסים בינות לסלעים או אצות-ים. בחזית שער גדול ועל המשקוף שמעליו רשום המשפט הראשון מתפילת אווה מריה: "Ave Maria gratia plena, Dominus tecum" ("הו, מריה מלאת החסד, אדוני עִמך"). גאודי תכנן להעניק לחזית משמעות דתית עמוקה ולהציב בה פסלים בגובה של ארבעה מטרים של הבתולה ושל המלאכים גבריאל ומיכאל משני צדדיה, אולם התוכנית לא יצאה אל הפועל. פרטים אחרים בבניין כוללים סימבוליסטיקה של הבונים החופשיים, שגאודי נמנה עם חבריהם. העיטורים הפנימיים מחקים סביבה ימית וכוללים תקרות המעוצבות כך שיזכירו את גלי הים, ועיטורים בדמות תמנונים, קונכיות וצמחייה ימית.
היסטוריה והשפעה.
הקמת המבנה התעכבה בשל חריגות מאישורי הבנייה העירוניים ובשל מחלוקות בין גאודי לבין בעל הבית בעניין העיצוב הפנימי. יחסיהם הורעו, וגאודי עזב את הפרויקט ב-1909. בעת בנייתו לעגו תושבי ברצלונה למבנה וכינו אותו "המחצבה", כינוי שדבק בו עד היום. במשך השנים שופץ פנים המבנה והותאם לצורכי דייריו המשתנים, בהם גם חברות שהקימו בו משרדים. כל עיצוב הפנים המקורי של גאודי אבד למעשה, אך הקומה הרביעית שוחזרה והיא פתוחה למבקרים. עליית הגג של המבנה משמשת כמוזיאון לתולדות הסגנון האדריכלי של גאודי, וגם אזור האחסון פתוח לקהל הרחב. יתר קומות המבנה משמשות למגורים.
המבנה העניק השראה למבנים נוספים שתוכננו במאה ה-20, ובהם מגדל איינשטיין שנבנה בשנת 1921 בפוטסדאם על ידי האדריכל אריך מנדלסון, הונדרטוואסר שבנה פרידנסרייך הונדרטוואסר בווינה, ו"הבית המשוגע" ברחוב הירקון בתל אביב, ששאב ממנו השראה באופן ישיר.
אלכסנדר הייג
אלכסנדר הייג (באנגלית: Alexander Meigs Haig, Jr.; 2 בדצמבר 1924 - 20 בפברואר 2010) היה גנרל ומדינאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר המדינה ה-59 תחת נשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
בצעירותו.
הייג נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, החל ללמוד באוניברסיטת נוטרדאם ועבר לאחר שנה לאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית (וסט פוינט), שם סיים את לימודיו ב-1947. הוא השתתף במלחמת קוריאה בין 1950 ל-1951 ועוטר בשתי מדליות כוכב הכסף ובמדליית כוכב הארד .
ב-1960 סיים ללמוד במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית וב-1961 קיבל תואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת ג'ורג'טאון. התזה שלו עסקה בתפקידו של הקצין הצבאי בקביעת המדיניות הלאומית. לאחר מכן היה סגן ראש הסגל המבצעי בפנטגון בין 1962 ל-1964 ועוזרו של מזכיר הצבא סטיבן איילס ב-1964.
תפקידו הבא היה פוליטי - עוזרו הצבאי של מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה, ועל כן לקח חופשה מהצבא כדי לקבל את המינוי. ב-1965 לבש שוב את מדים וב-1966 קיבל עליו את הפיקוד על גדוד בדיוויזיית הרגלים הראשונה בוייטנאם. באחד הקרבות הביס הגדוד בפיקודו חטיבת וייטקונג. על אומץ ליבו בשדה הקרב, לאחר שמסוקו הופל, קיבל את צלב השירות המצוין, העיטור השני בדרגתו של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. בנוסף עוטר הייג בצלב התעופה המצוין ובמדליית לב הארגמן, הוא קודם לדרגת קולונל ומונה למפקד חטיבה בדיוויזיית החי"ר הראשונה. ב-1967 שב לארצות הברית ופיקד על רגימנט צוערים בווסט פוינט.
בממשל ניקסון.
ב-1969 פגש הייג את הנרי קיסינג'ר, היועץ לביטחון לאומי הנכנס תחת ממשלו החדש של ריצ'רד ניקסון. קיסינג'ר מינה אותו ליועץ צבאי של המועצה לביטחון לאומי ותחת חסותו של קיסינג'ר, שהיה איש סודו ומקורבו של ניקסון, הוכנס גם הייג למעגל היועצים של הנשיא עצמו. ב-1970 מונה לסגנו של היועץ לביטחון לאומי וסמכויותיו הדיפלומטיות הורחבו באורח ניכר. ב-1972 היה הייג שליחו של ניקסון לנשיא דרום וייטנאם נגוין ון תיו. תפקידו היה לשכנע את תיו לקבל את תנאי הפסקת האש שסיכם קיסינג'ר עם נציגי צפון וייטנאם. מטרה זו הושגה לבסוף, לאחר לחץ ניכר מוושינגטון, דרך הייג, על תיו.
ב-1973 התמנה הייג לסגן ראש המטה בצבא אך לאחר מספר חודשים נקרא על ידי ניקסון לשמש ראש הסגל של הבית הלבן במקום בוב הולדמן, שנאלץ להתפטר בשל מעורבותו בפרשת ווטרגייט. ניקסון בחר בו גם בזכות יחסיו הטובים עם קיסינג'ר, שהתמנה זמן קצר לאחר מכן למזכיר המדינה. בתקופת כהונתו הקצרה כראש הסגל ניהל הייג את המשבר ההולך ומחמיר, עד להתפטרותו של ניקסון ב-9 באוגוסט 1974. הייג היה בין אלו ששכנעו את ניקסון שאין לו ברירה אלא להתפטר.
שמו של הייג הוזכר פעמים רבות כמי שאולי היה "גרון עמוק", אף שבוב וודוורד והייג עצמו הכחישו זאת.
רק עם חשיפתו של גרון עמוק האמיתי, מארק פלט, ב-2005, טוהר שמו של הייג מהחשד.
המפקד העליון של נאט"ו באירופה.
לאחר שעזב את תפקידו בבית הלבן חזר הייג לצבא, קודם לדרגת גנרל (ארבעה כוכבים) והתמנה למפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית מפקד העליון של כוחות נאט"ו באירופה, תפקיד אותו מילא בין 1974 ל-1979. בשנתו האחרונה בתפקיד ניצל מניסיון התנקשות בחייו על ידי פעילי באדר מיינהוף.
ב-1979 פרש מהצבא ועבר לסקטור הפרטי: הוא היה מנכ"ל חברת הענק יונייטד טכנולוג'יז עד 1981. במקביל שימר את קשריו הפוליטיים במפלגה הרפובליקנית.
מזכיר המדינה 1981-1982.
הנשיא הרפובליקני הנבחר רונלד רייגן מינה את הייג למזכיר המדינה בינואר 1981. הוא שימש בתפקיד כשנה וחצי, והתפטר ביולי 1982. הרקע להתפטרותו היה נעוץ בחילוקי דעות בינו לבין רייגן ומזכיר ההגנה קספר ויינברגר בנושאי מדיניות חוץ. בעוד שוויינברגר היה "יונה" פוליטית, הייג נחשב ל"נץ" והשניים הרבו לחלוק האחד על השני. רייגן ביקש מהייג להתפטר לאחר שסירב לשאת ולתת עם ברית המועצות על הגבלת החימוש הגרעיני של המעצמות. גם לעובדה שלא היה חביב על רעיית הנשיא ננסי רייגן היה אולי חלק בדחיקתו החוצה.
ניסיון ההתנקשות בחיי רייגן.