האלביט הוא סוג של פְּלַגְיוֹקְלז (מיוונית: "שבירה נטויה", סוג של פצלת השדה). הפלגיוקלז הוא שורת מינרלים מקבוצת הפלדספטים (פצלות השדה) המתחילה באלביט ומסתיימת באנורתיט. בשורת בואן האלביט הוא המינרל האחרון מבין סדרת המינרלים של הפלגיוקלז המתגבש מתוך מגמה מתקררת, ולכן הוא נפוץ בסלעים המתגבשים בתחום הביניים, כלומר סלעים בינוניים כדוגמת הסיאניט, או בסלעים המתגבשים אחרונים, כלומר סלעים חומציים כדוגמת הגרניט.
האלביט שייך לקבוצת המינרלים הטקטוסיליקטים - סיליקטים במבנה מרחבי. כלומר, הוא בנוי מרשת תלת ממדית של ארבעה טטרהדרונים בדומה לקוורץ, אלא שבאחד מהטטרהדרונים מוחלף הצורן הארבע־ערכי באלומיניום שהוא תלת־ערכי ולכן נוסף לסריג פיצוי חשמלי בדמות קטיון נתרן.
פליקיר
פָּלִיקִיר, ידועה גם כסוקהס (באנגלית: Palikir, Sokehs) היא בירת מיקרונזיה בה מתגוררים 6,647 תושבים. פליקיר ממוקמת באי פונפיי ומשמשת כבירת מיקרונזיה.
היסטוריה.
העיר הייתה מיושבת עוד מימי קדם. העיר הייתה כפר קטן כאשר התגלתה על ידי פורטוגל וספרד במהלך המאה ה-15. הקולוניאליזם הספרדי עצמו הגיע לעיר רק בשנת 1886. העיר וסביבתה נרכשו על ידי הקיסרות הגרמנית בשנת 1898, לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד. במהלך מלחמת העולם הראשונה העיר עברה לשליטת יפן. במהלך מלחמת העולם השנייה, השלטון היפני הקים בעיר שדה תעופה. לאחר המלחמה, העיר עברה לשליטת ארצות הברית, עד עצמאות מיקרונזיה בשנת 1979. העיר הוכרזה כבירת המדינה בשנת 1989, וממשל ארצות הברית תמך כספית בפיתוח העיר.
דמוגרפיה.
96% מהאוכלוסייה היא נוצרית, ולמעלה מ-50% מהאוכלוסייה משתייכת לכנסייה הקתולית.
כלכלה.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על חקלאות ודייג.
שטרזמאן
אלמה שין
אלמה שין, שם העט של לריסה ברני-שכטמן, מתרגמת ספרות ישראלית, ובתו של הסופר האידי עלי שכטמן.
אלמה שין נולדה ב-1939 בקייב, בירת אוקראינה. את השכלתה הגבוהה רכשה בפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה של המכון הפדגוגי בעיר ז'יטומיר שבאוקראינה, וגם במכון לפיזיקה תאורטית וניסיונית במוסקבה.
א. שין התחילה לעסוק בתרגום ספרותי מיידיש לרוסית בשנת 1996, לאחר פטירת אביה עלי שכטמן - הסופר הקלאסי היידישאי האחרון של המאה ה-20.
אלמה שין היא אמה של פרופסור איוה גלבוע-שכטמן, חוקרת באוניברסיטת בר-אילן ופסיכולוגית קלינית מומחית.
לונדון (אונטריו)
לונדון היא עיר קנדית הנמצאת בדרום מערב אונטריו, וקרויה על שמה של לונדון, בירת בריטניה. אוכלוסייתה מנתה בשנת 2011 כ-366,000 תושבים.
העיר נוסדה על ידי מתיישבים בריטים שהחליטו לכנות מקומות בעירם על שם מקומות דומים בלונדון הבריטית. לפיכך, הנהר שזורם בעיר נקרא "תמזה", וניתן למצוא בה רחובות רבים הקרויים בשמות רחובות מלונדון הבריטית.
בעיר יש מספר גדול של מפעלי תעשייה.
חינוך.
בלונדון שני מוסדות להשכלה גבוהה, אוניברסיטת ווסטרן אונטריו אשר נוסדה בשנת 1878 ומונה כ-30,000 סטודנטים לתואר ראשון ולתארים מתקדמים ומכללת פאנשהאו אשר נוסדה בשנת 1967 ומונה כ 15,000 סטודנטים.
תחבורה.
כבישים מהירים.
לונדון מצויה בצומת כביש 401 אשר מחבר את טורונטו לדטרויט שבארצות הברית וכביש 402 אשר מוביל לסרניה. כביש 403 שמתחבר לכביש 401 בעיר וודסטוק שבקרבת לונדון מוביל למפלי הניאגרה.
רכבות.
לונדון נמצאת על קווי רכבת ראשיים אשר מחברים את טורונטו עם שיקגו ודטרויט.
נמל תעופה.
נמל התעופה הבינלאומי של לונדון מחבר את העיר לערים מרכזיות ברחבי קנדה ולמספר יעדים בינלאומיים.
אוטובוסים.
שירות אוטובוסים קבוע מחבר את לונדון לטורונטו ולשאר רחבי דרום מערב אונטריו.
קהילה יהודית.
בלונדון יש קהילה יהודית גדולה יחסית, בית ספר יהודי ומוסדות יהודיים האחראים על פעילות חברתית בחגים ומועדים (JCC).
מקרי רצח סדרתיים.
בין השנים 1959–1984 הייתה העיר בעלת הריכוז הגבוה בעולם של רוצחים סדרתיים. בעיר אירעו באותה תקופה 29 מקרי רצח. שלושה רוצחים נתפסו והורשעו: ג'רלד תומאס ארצ'ר, שכונה "רוצח החדרניות", כריסטיאן מקג'י שכונה "הרוצח המשוגע" וראסל ג'ונסון שכונה "רוצח המרפסת", לרוצחים אלה יוחסו 13 ממקרי הרצח. 16 מקרי הרצח הנוספים לא פוענחו.
יארן
יָארֵן (Yaren; נקראה בעבר מאקווה (Makwa)) היא מחוז ומקום מושב הממשלה בדרום מדינת האי נאורו.
מוסדות הממשלה הממוקמים במחוז הם בית הפרלמנט, תחנת המשטרה, שדה התעופה הלאומי של נאורו ומשרדי הממשלה. בנוסף לכך נשארו ביארן שרידים של הכיבוש היפני (1942–1945) במלחמת העולם השנייה, כמו אקדחים ובונקרים.
פעמים רבות מתייחסים ליארן בתור בירתה של נאורו אך קביעה זו אינה נכונה. ברפובליקת נאורו אין ערים או בירה רשמית. ארגון האומות המאוחדות מתייחס ליארן בתור "המחוז המרכזי של נאורו". המחוז שולח שני נציגים לפרלמנט.
מתגוררים במחוז כ- תושבים.
אליהו דובקין
אליהו דוֹבְּקִין (31 בדצמבר 1898 - 26 באוקטובר 1976) היה ממנהיגיה של תנועת העבודה בארץ ישראל, חבר הנהלת הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית, מחותמי מגילת העצמאות וממייסדי מוזיאון ישראל.
קורות חיים.
נולד בעיר בוברויסק, בפלך מינסק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית, ברוסיה הלבנה (כיום בבלארוס) למשפחה יהודית דתית וציונית. אביו, יוסף דובקין, עסק בסחר יערות ועצים ואחר כך בבנקאות והיה מעסקני המזרחי. בסוף מלחמת העולם הראשונה נמלטה המשפחה מפני הבולשביקים לפולין, והתיישבה בעיר ביאליסטוק.
למד בחדר ואת חינוכו התיכוני הכללי קיבל בגימנסיה "צווירקו" בבוברויסק.
היה מייסד של ארגון הסטודנטים הציוניים "החבר" בחרקוב בשנת 1914. ב-1917, כסטודנט בחרקוב, הצטרף לתנועת "החלוץ" שהוקמה באותה שנה על ידי יוסף טרומפלדור. היה מראשי החלוץ ותנועת העבודה בפולין. בשנת 1921 נבחר כמזכיר הכללי של מרכז "החלוץ" העולמי שמושבו היה בוורשה. שם הכיר את שמחה בלאס, שמאוחר יותר נשא את אחותו יהודית לאשה.
היה מראשי מפא"י, וב-6 ביוני 1932 עלה עם רעייתו ובתו באניה "קרנארו", מטריאסטה לארץ ישראל וגר במעונות עובדים ד' ברח' מאפו בתל אביב. באותה שנה נבחר למועצת הסתדרות העובדים הכללית ולמנהל המרכז לעלייה שלה. מ-1933 ועד פרישתו ב-1968 היה חבר בועד הפועל הציוני. עם התמנותו, מטעם מפא"י, כסגן חבר בהנהלת הסוכנות היהודית עבר לירושלים. בשנת 1936 נבחר כחבר מלא בהנהלת הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית ועד 1968 מילא תפקידי ראש מחלקה שונים בהנהלת הסוכנות. במלחמת העולם השנייה עמד בראש מחלקת העלייה של הסוכנות ועסק בהצלת יהודים והעלאתם לארץ ולאחר מכן בהעפלה (עלייה "בלתי לגלית"). דובקין כיהן בהנהלת הסוכנות וההנהלה הציונית כראש המחלקות: העלייה, הארגון, הנוער והחלוץ (משנת 1945 עד 1968).
היה חבר מועצת העם ומחותמי מגילת העצמאות. בעת הכרזת המדינה היה בירושלים הנצורה, וחתימתו על המגילה הייתה במועד מאוחר יותר. לאחר קום המדינה, המשיך להיות חבר הנהלת הסוכנות. היה יו"ר הנהלת קרן היסוד, לסירוגין, משנת 1948 עד 1961.
דובקין היה גם אספן אמנות, יושב ראש בית הנכות בצלאל, ולאחר הקמת מוזיאון ישראל היה חבר הנהלתו עד פטירתו. תרם אוסף גדול של כלי זכוכית עתיקים שנקרא על שמו למוזיאון ישראל. הותיר אחריו בן (דוד דובקין), שהיה חבר קיבוץ חצרים, ובת (נחמה), שנישאה ליהודה דקל, שהיה מנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות. נכדו, אבישי דקל, הוא פרופסור לאסטרופיזיקה.
נקודת השוויון
נקודת שוויון היא מושג אסטרונומי שמשמעו הזמן בשנה שבו חצי כדור הארץ הדרומי והצפוני מוארים במידה שווה, ולפיכך אורך היום ואורך הלילה שווים. בצהריי היום לאורך קו המשווה בעת נקודת השוויון השמש נמצאת בזניט. גאומטרית, נקודת השוויון היא הזמן היחיד שבו יש זווית ישרה בין ציר הסיבוב של כדור הארץ לבין הקו הדמיוני המחבר את מרכז השמש עם מרכז כדור הארץ. נקודות השוויון מתרחשות בחודש מרץ ובחודש ספטמבר, בכל שנה.
ניתן להתייחס לנקודות השוויון גם כאל נקודות וירטואליות המונחות על מישור המילקה. מזלות האסטרולוגיה למשל, נמדדים בהתאם לנקודות שוויון אלו.
שוויון יום.
בעת מיקום השמש בנקודות השוויון, מספר שעות היום שווה למספר שעות הלילה. לצורך מדידת אורך יום, זריחת השמש מתרחשת כאשר מחצית מגוף השמש נצפה מעל לאופק המזרחי, ושקיעת החמה מתרחשת כאשר מחצית מגוף השמש נצפה יורד אל מתחת לאופק המערבי. בהתחשב בהגדרה זו, אורך היום (והלילה) הוא בדיוק 12 שעות בנקודת השוויון. עם זאת, שכיחה יותר הגדרת יום כמשך הזמן בו אור השמש מגיע אל האדמה בהיעדר מכשולים מקומיים. מאחר שהשמש אינה נקודה אלא עיגול, ואור השמש נשבר באטמוספירה ומשתקף בחזרה אל הארץ, היום בהגדרה זו יהיה ארוך יותר מהלילה בכמה דקות (כ-6 דקות בקו המשווה, ואף יותר מ-24 שעות בסמוך לקטבים), לכן השוויון הלכה למעשה מתרחש כמה ימים לפני נקודת השוויון האביבית וכמה ימים אחרי נקודת השוויון הסתווית.
בצהרי יום השוויון מצויה השמש בזווית ישרה מעל קו המשווה. ביום זה הזריחות והשקיעות מהירות מבשאר ימות השנה, ובקו המשווה כמעט שאין דמדומי בוקר או ערב.
בין יום השוויון החל בחודש מרץ ליום השוויון החל בספטמבר, קווי הרוחב הצפוניים נוטים כלפי השמש עד לקו הרוחב 23.5° צפון הקרוי חוג הסרטן, הנקודה הצפונית ביותר שבה ניתן לצפות בשמש ישירות ממעל. הקו הדרומי המקביל נקרא חוג הגדי ומיקומו 23.5° דרום, ובו קווי הרוחב הדרומיים נוטים כלפי השמש בתקופה שבין ימי השוויון של ספטמבר ומרץ. האזור משני צדי קו-המשווה בין חוג הסרטן לחוג הגדי קרוי האזור הטרופי.