כאמור, על אף שהחלוקות הראשוניות של האנושות לגזעים על פי אמות מידה ביולוגיות לא טענו להיררכיה בין הקטגוריות הגזעיות, הרי שהתפתחות השימוש המושג לקראת סוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 הובילו להיווצרותן של תורות גזע שונות. כתוצאה מכך נוצרו תאוריות גזע חלופיות, שעל אף שהן מכירות בקיומם של גזעים, הם מייחסות לקיום זה משמעות אחרת, אינקלוסיבית ולא אקסקלוסיבית.
בשנת 1925 פרסם המקסיקני חוסה וסקונסלוס קלדרון את ספרו החשוב "הגזע הקוסמי". בספרו טבע וסקונסלוס את המונח הגזע הקוסמי, אשר ייחס את המידות התרומיות של המקסיקנים למוצאם הגזעי המעורב. לדידו של וסקונסלוס עירוב הגזעים היה מקור להשבחה, ולא להתנוונות, כפי שמקובל היה לטעון באותם הימים.
בשנת 1933 פרסם הסוציולוג הברזילאי החשוב ז'ילברטו פריירה את ספרו רב ההשפעה הבית הגדול ומגורי העבדים. בספרו זה תרם פריירה רבות למיתוס קיומה של דמוקרטיה גזעית בברזיל. רעיון הדמוקרטיה הגזעית הכיר, אמנם, לא רק בקיומם של גזעים אנושיים, אלא גם בעליונותו של הגזע הלבן, אולם בדומה לרעיון "הגזע הקוסמי" של וסקונסלוס הוא ראה בנישואי התערובת תופעה חיובית ובעירוב הגזעים כתוצאה רצויה.
ביקורת מתודולוגית.
כבר במהלך שנות ה-20 החלה להישמע ביקורת על אופן ייצור הידע המדעי אודות הבדלים בין הגזעים האנושיים. תחילה הופיעה הביקורת המתודולוגית, אשר הראתה, למשל, כי מבחני מנת משכל שונים לא היו אלא מבחנים שמדדו בקיאות ברקע תרבותי מסוים. כך, מהגרים חדשים הוציאו בעקביות ציונים נמוכים יותר ממקומיים ותיקים. תוצאות אלו יוחסו בידי הבוחנים למוצא גזעי, אולם לטענת מבקריהם הן שיקפו את דעותיהן המוקדמות יותר מאשר את הממצאים.
דוגמה לבעיה מתודולוגית אחרת ניתן לראות בביקורת על השימוש בסולם הכרומטי של פון לושאן, שיטה שהייתה נפוצה למדי במחצית הראשונה של המאה ה-20 במחקרים מדעיים על גזע. בשיטת מדידת צבע העור זו התגלו בעיות, שכן התוצאה הייתה בלתי עקבית, כתוצאה משיקול דעת סובייקטיבי של כל מתבונן.
בו בזמן החלה לגבור בהדרגה השפעתו של האנתרופולוג התרבותי פרנץ בועז. בועז הצביע על כשלים מתודולוגיים אלו ואחרים, וביקר את אנשי האסכולה הביולוגית כמי שדעותיהם הפוליטיות והאידאולוגיות משפיעות על מסקנותיהם יותר מאשר אבחנותיהם. היו אלו זרעי הספק במידת מדעיותה של "האסכולה הביולוגית".
היסטוריזציה והבניה חברתית.
עם עליית האידאולוגיה הנאצית החל ממחצית שנות ה-30 התפרסם מספר לא מבוטל של עבודות בידי מדענים שביקרו את השימוש ב"גזע" להצדקת פוליטיקה של "עליונים" ו"נחותים." אחד החשובים שבפרסומים אלו היה ספרם של ג'וליאן האקסלי (Huxley) ואלפרד האדון (Haddon) משנת 1935 שנקרא "אנו האירופאים: סקר אודות בעיות 'גזעיות'" (We Europeans: A Survey of "Racial" Problems). בספרם זה טענו האקסלי והאדון כי גנטיקה של אוכלוסיות מאפשרת הגדרה מוגבלת ביותר של גזעים, במקרה הטוב. ספר פופולרי נוסף היה "גזעי המין האנושי" (The Races of Mankind) מאת רות בנדיקט (Benedict) וג'נה ולטפיש (Weltfish) בו טענו המחברות כי על אף קיומם של הבדלים גזעיים מסוימים, אלו היו שטחיים בלבד, אשר לא הצדיקו פעולה פוליטית כל שהיא.
אחרי מלחמת העולם השנייה, בה נחשפו לעיני כל התוצאות הנוראות של יישומה של תורת הגזע הנאצית ושואת היהודים, גברה הביקורת על תורות הגזע השונות בפרט ועל הגזענות המדעית בכלל. לאחר המלחמה החל תהליך עולמי של דה-קולוניזציה שתרם גם הוא לערעור על העליונות האירופית ולבחינה מחדש של יסודות הקולוניאליזם. בשנת 1952 פרסם קלוד לוי-שטראוס, אנתרופולוג צרפתי, את ספרו "גזע והיסטוריה" (Race and History). מעל דפי הספר העביר לוי-שטראוס ביקורת על התפיסה הביולוגית של הגזע וקרא לקידום יחסיות תרבותית, גישה המבקשת לבחון וללמוד קבוצות אנושיות ללא שיפוט ערכי.
לפי הגישה התרבותית לגזע, לו ניתן היה לבודד את מרכיב הגזע לחלוטין, כלומר ליצור סביבה בה כל התנאים זהים להוציא את הגזע, הרי שבני כל הגזעים היו גדלים ומתפתחים בה בצורה דומה למדי. למשל, לו תינוק אירופאי, בן ל"גזע הקווקזי" היה מוחלף מיד עם לידתו וגדל בקרב צאצאיהם של עבדים אפריקנים בברזיל, הרי שהוא היה מגלה את אותם כישורי מקצב ותנועה כמוהם. ילדים להורים נבערים ואנלפבתים יכולים באמצעות השכלה להגיע להישגים מופלאים, ללא כל קשר לגזעם.
בארצות הברית הביא מאבקם של האמריקאים-אפריקאים כנגד ההפרדה הגזעית ולמען זכויות האזרח לשינוי עמוק בסוציולוגיה של האקדמיה שבא לידי ביטוי בכניסת נשים ובני מיעוטים אתניים שונים למוסדות אלו. בו בזמן הובילו אירועי שנות ה-60 הסוערות למגמות חדשות באקדמיה בכלל, ועם התבגרות אותו הדור והתבססותו באקדמיה התפתחו תאוריות ביקורתיות כגון פוסט מודרניזם, פוסט סטרוקטורליזם ודקונסטרוקציה. מכלול שינויים אלו פתחו פתח לביקורת חדשה וחריפה יותר על מושג הגזע, אשר לא התמקדה, כבעבר, בערכם או בתכונותיהם של גזעים שונים, אלא כפרה בעצם קיומם של גזעים בכלל. ביקורת זו מתמקדת בכשלים עקרוניים בהגדרת גזע מחד, ובהיסטוריזציה והצבעה על ההבניה החברתית של מושג הגזע מאידך.
בסוף שנות ה-70 היה זה מישל פוקו אשר טען כי גזע במובנו הביולוגי אינו ממשות אותה מגלים המדענים, אלא תוצר של השיח המדעי. בספרו "יש להגן על החברה" (Society Must be Defended) איתר פוקו את שורשי השיח ההיסטורי והפוליטי אודות "מאבק גזעי" למהפכה המהוללת של שנת 1688 באנגליה ובצרפת. לטענתו, במהלך עימות זה ערכים פוליטיים יוחסו לקבוצות מוצא שונות, כגון סקסונים, נורמנים, פרנקים ואחרים. כך נוצרה "היסטוריה עממית" המבוססת על זהות אתנית, בניגוד לשיח החוקי והפילוסופי הקלאסי אודות ריבונות. באנגליה נעשה שימוש בתפיסה זו לתבוע זכויות טבעיות ולהתנגד למלוכה. גם בצרפת נעשו שימושים שונים באותו השיח. במהלך המאה ה-19, טוען פוקו, התפתח השיח הקיים בשני כיוונים שונים. מחד השתמשו מרקסיסטים בשיח ההיסטורי והפוליטי והחליפו את המושג המהותני "גזע" במושג ההיסטורי והחברתי של מאבק מעמדי. מאידך, אומץ מושג הגזע בסוף המאה ה-19 בידי ביולוגים ואאוגניקאים גזעניים, שנתנו לו את המשמעות המודרנית של "גזע ביולוגי", שבתורו השתלב ב"גזענות מדינתית." העתקה זו של השיח מהווה את אחת מאבני היסוד בהגותו של פוקו: השיח אינו תוצאה של הנושא שנידון, נהפוך הוא, ה"נושא" מובנה בידי השיח.
בשנת 1990 לקחה ברברה פילדס את הביקורת אודות השימוש במושג הגזע צעד נוסף קדימה. לטענתה, לא רק שלגזע אין קיום ביולוגי ממשי, והוא אינו אלא תוצאה של הבניה חברתית, אין לו גם קיום עצמאי משלו כמושג בעל היסטוריה. לשיטתה של פילדס החשיבה בקטגוריות של גזע אינה אלא אמצעי להסביר ולהצדיק מציאות של ניצול ושיעבוד. לדידה לא רק שהקטגוריזציה לגזעים, ולמעשה ייחוס תכונה זו לאפריקנים בלבד, שימשה להצדקת העבדות במציאות היסטורית בה בני אדם שועבדו לחלוטין לשם הפקת רווח מכוח עבודתם, אלא שגם בהווה חשיבה בקטגוריות שכאלו אינה אלא אמצעי להשלטת סדר במציאות חברתית מורכבת. למונח גזע אין קיום משל עצמו, והוא ממשיך להיות רלוונטי משום שמשתמשים בו, גם אם מתוך כוונות נאצלות. כך גם הבורים, הגזענים ואנשי האקדמיה חוקרי הניצול והאפליה הגזעית כולם כאחד חוטאים בהסתמכותם על אותן הנחות מוקדמות בדבר קיומם של גזעים.
שינויים טרמינולוגיים ומונחים חדשים.
כבר ב-1935 טענו האקסלי (Huxley) והאדסון (Hadson) כי יש לזנוח לחלוטין את מונח ה"גזע" ביחס לקבוצות אנושיות ובמקומו יש להשתמש ב"קבוצה" (אתנית). אולם ביקורת זו הקדימה את זמנה והשינוי לו קראו האקסלי והאדסון צבר תאוצה רק במחצית השנייה של המאה ה-20. כתוצאה מהתגברות הביקורת על השימושים השונים במונח "גזע", ועוד יותר על עצם קיומם הממשי של גזעים בקרב בני האדם, חל שינוי חד במידת השימוש במונח בכלל. דוגמה מאירת עיניים לשינוי ניתן לראות במספר הצהרות של אונסק"ו הקשורות בריבוי האנושי ובשינוי שחל בהן במרוצת הזמן בנוגע לשימוש במושג ובהגדרתו.
בשנת 1950, בהצהרה אודות "שאלת הגזע" (The Race Question), קבע אונסק"ו כי "גזע, מנקודת מבט ביולוגית, ניתן להגדרה כאחת מהקבוצות המרכיבה את מין ההומו ספיאנס". בהצהרה הוגדרו 3 "מחלקות" רחבות:
בהצהרה נטען גם כי "כיום מקובל להכיר בכך כי אין ביכולתם של מבחני אינטליגנציה בפני עצמם לאפשר לנו להבחין בבטחה בין מה שהוא תוצאה של יכולת מולדת ומה שהוא תוצאה של השפעות סביבתיות, אימון וחינוך." על אף שתוכן ההצהרה שנוי במחלוקת עד עצם היום הזה, ניתן לראות בבירור כי ההצהרה מצדדת בעצם קיומם של גזעים.
בשנת 1978 פרסם אונסק"ו הצהרה דומה: "הצהרת אונסק"ו אודות גזע וגזענות" (UNESCO Declaration on Race and Racial Prejudice). בהצהרה זו נטען כי אף גזע אינו עליון על פני גזע אחר, ובשונה מההצהרה הקודמת משנת 1950, ההצהרה הנוכחית כמעט ולא הסתמכה על מדע, אלא העדיפה להסתמך על "עקרונות מוסריים ואתיים של אנושיות." הגישה לסוגיית הגזע בהצהרה זו זהה לזו המובעת ב"אמנה בדבר ביעור כל הצורות של אפליה גזעית" שקיבלה העצרת הכללית של האו"ם כבר בשנת 1966.
בשנת 2001 פרסם אונסק"ו "הצהרה כלל-עולמית על גיוון תרבותי" (Universal Declaration on Cultural Diversity). ההצהרה אינה מזכירה גזע מכל וכל ואינה משתמשת במדע כהצדקה תומכת להשקפותיה על גיוון תרבותי. ברור כי בהשקפות אודות גזעים אנושיים, או לפחות בשפה שבה נעשה שימוש בשיח אודות גזע, חל שינוי עמוק לכיוון של מיעוט השימוש במונח.