בריטניה גם מיסדה תוכנית "טרנספר" שהפכה בהמשך למודל עבור "תוכנית הכפרים האסטרטגיים" של האמריקאים בווייטנאם. במהלך מצב החירום במלאיה הוקמו 450 "כפרים חדשים" וההערכה היא שכ-470,000 איש, מתוכם 400,000 סינים, נכלאו ב"כפרים" אלו במסגרת ישוב מחדש. אחד מהאמצעים העיקריים של הבריטים בלחימתם במלאיה הייתה הטלת ענישה קולקטיבית על כפרים שתושביהם נחשדו כמסייעים למורדים. במרץ 1952 הטיל טמפלר עוצר בית של 22 שעות על העיירה טנג'ונג מאלים, ואסר על כל התושבים לעזוב את בתיהם, סגר את בית הספר, הפסיק את שירותי התחבורה הציבורית וצמצם את אספקת האורז ל-20,000 איש. האמצעי האחרון גרם לבית הספר הלונדוני להיגיינה ולמחלות טרופיות לכתוב למשרד המושבות ש"המלאים שנמצאים בתת-תזונה באופן תמידי" עלולים לא לשרוד כתוצאה מכך. "צעד זה עלול לגרום לעליה, לא רק בשיעור המחלות אלה גם במקרי מוות, במיוחד בקרב אמהות וילדים צעירים". חלק מהאנשים נקנסו על כך שיצאו מבתיהם לעשות את צורכיהם בבתי שימוש חיצוניים. חודש לאחר מכן, במקרה נוסף של עונש קולקטיבי, בסנגאי פלק, כללו צעדי הענישה עוצר ביתי, הפחתה של 40 אחוזים במנות האורז ובנייה של גדר רשת במרחק של 20 מטרים מחוץ לגדר התייל שהקיפה את העיירה. פקידי ממשל הסבירו שצעדים אלה הוטלו על 4,000 כפריים "על כך שסיפקו מזון ללא הרף" למורדים ו"מפני שהם לא סיפקו מידע לרשויות".
חפש והשמד.
כפי שעשתה בהמשך ארצות הברית בווייטנאם, העלו הכוחות הבריטים במלאיה באש כפרים שתושביהם הואשמו בתמיכה במורדים ועצרו אלפי חשודים בשיתוף פעולה, כדי למנוע מהמורדים להתחזות לכפריים. יחידות צבא בריטיות שגילו אזרחים שסיפקו סיוע למורדים, עצרו אותם וחקרו אותם, תוך שעשו שימוש בעינויים ובאיומים באלימות נגד בני משפחותיהם, כדי לאתר את מחנות המורדים. למורדים היו מספר יתרונות על פני הבריטים. הם חיו באזורים הקרובים לכפרים, לעיתים היו להם קרובי משפחה או חברים בכפרים, והם לא חששו לאיים באלימות או לענות ולרצוח את מנהיגי הכפרים, כדוגמה לשאר תושבי הכפר, כדי לאלץ אותם לסייע להם במזון ובמידע. כך התמודדו הכוחות הבריטים מול איום כפול: המורדים, והרשת החשאית של הכפריים שסייעו להם. בעוד שהמורדים לעיתים רחוקות חיפשו לחתור למגע עם הבריטים, הם עשו שימוש בטקטיקות טרוריסטיות כדי להטיל אימה על האזרחים וכדי לסחוט מהם סיוע חומרי. לעיתים קרובות תיארו הכוחות הבריטים את האימה שבסיורים בג'ונגלים. בנוסף להישמרות מהמורדים, היה עליהם לנווט בתנאי שטח קשים ולהישמר מבעלי חיים מסוכנים ומחרקים. רבים מהסיורים נשארו בג'ונגלים במשך ימים, ואף שבועות, מבלי להיתקל באויב, ואז, לרגע אחד קצר, הם נתקלו במארב של המורדים. הבריטים, שלא היו מסוגלים להבחין בין ידיד לאויב, היו צריכים להסתגל לסיכון התמידי של מתקפת מורדים. מקרים אלו הובילו בין השאר למקרה הידוע לשמצה של "טבח בטאנג קאלי", בו נהרגו 24 כפריים בלתי חמושים על ידי הכוחות הבריטים.
אחרית דבר.
העימות בין מלזיה לאינדונזיה , שהתנהל בשנים 1963–1966, פרץ כתוצאה ממתיחויות בין אינדונזיה לבין מלזיה שקיבלה אז את עצמאותה וקיבלה גיבוי מבריטניה. עימות זה נחשב להמשך של מצב החירום המלאי.
בסוף שנות ה-60, החשיפה לו זכה טבח מי ליי במלחמת וייטנאם, עוררה את הצורך בפתיחתה של חקירה של פשעי המלחמה שבריטניה ביצעה לכאורה במהלך מצב החירום, כמו טבח בטאנג קאלי. לא הוגשו תביעות משפטיות נגד אנשי הכוחות הבריטים שהיו מעורבים במעשים ונשמעו טענות חוזרות ונשנות של ממשלת בריטניה שמדובר בתעמולה, על אף העדויות על טיוח העובדות.
המרידה הקומוניסטית במלזיה, שהתרחשה בשנים 1968–1989, פרצה לאחר סיום מצב החירום ב-1960, כאשר ה-MNLA נסוג על מעבר לגבול עם תאילנד והתארגן מחדש לפעולות תקיפה נגד ממשלת מלזיה. המרידה החלה באופן רשמי כאשר המורדים תקפו במארב כוחות ביטחון בקרו בטונג שבחלק הצפוני של חצי האי המלאי ב-17 ביוני 1968. העימות התנהל במקביל למתחים שהתחדשו בין מלאים לבין סינים במהלך תקרית שהתרחשה ב-13 במאי במלזיה ובמקביל למלחמת וייטנאם.
מנהיג הקומונסטים, צ'ין פנג בילה את רוב שנות ה-90 ואת השנים הראשונות של המאה ה-21 בניסיון לשמר את נקודת המבט שלו על מצב החירום. בשיתוף פעולה עם אנשי אקדמיה מאוסטרליה, הוא קיים סדרה של פגישות עם היסטוריונים ועם אנשים ששירתו בכוחות הביטחון של מדינות חבר העמים הבריטי כדי להוביל לפרסומו של הספר "דיאלוגים עם צ'ין פנג - אור חדש על המפלגה הקומוניסטית המלאית". פנג גם ביקר בבריטניה, שם הוא חבר לעיתונאי השמרן איאן וורד ולרעייתו נורמה מירפלור כדי לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו "צ'ין פנג: ההיסטוריה מנקודת מבטי".
יחסי בהוטן–הודו
היחסים הדו צדדיים בין ממלכת בהוטן לבין הרפובליקה של הודו היו קרובים בעבר. מאז שקיבלה עצמאות בשנת 1947, הודו ירשה את רמת הסוזרניות מעל בהוטן מהאימפריה הבריטית. למרות שהרבה השתנה מאז, הודו ממשיכה להשפיע על מדיניות החוץ, ההגנה והסחר של בהוטן. אורך הגבול המדיני בין המדינות הוא 605 ק"מ.
הודו היא השותפה העיקרית של בהוטן בכלכלה, פוליטיקה וחילופי תרבות. הודו אחראית לרוב המכריע של פעולות סחר חוץ של בהוטן. תושבי הודו יכולים לבקר בבהוטן כמעט ללא מגבלות, וזה הרבה יותר קשה לתושבי מדינות אחרות. בהוטנים מבקרים לעיתים קרובות בהודו לצורך לימודים, טיפול, עלייה לרגל, עסקים. בהוטנים רבים סיימו את לימודיהם באוניברסיטאות הודיות. הודו תומכת בבהוטן מבחינה צבאית.
במקביל, בהוטן מתייחסת להודו בזהירות מסוימת, מחשש לריבונותה וזהותה התרבותית.
היסטוריה.
במשך מרבית תולדותיה נותרה בהוטן במדיניות מבודדת, נותרה מחוץ לארגונים בינלאומיים וקיימה יחסים דו-צדדיים עם כמות ספורה של מדינות. בשנת 1865 נחתם הסכם הידידות הראשון בין בהוטן להודו הבריטית. כאשר הפכה בהוטן למלוכה, הודו הבריטית הייתה המדינה הראשונה שהכירה בה, ובשנת 1910 עודכן האמנה. בהוטן הייתה מהראשונים שהכירו בעצמאות הודו בשנת 1947, ונוצרו יחסים קרובים בין המדינות, שהתעצמו לאחר סיפוחה של טיבט על ידי סין בשנת 1950 וסכסוכי הגבול שלה עם בהוטן והודו. הודו היא השותפה המסחרית הגדולה ביותר של בהוטן, והיא מהווה 98% מהיצוא ו-90% מייבוא בהוטן.
אמנת 1949.
ב-8 באוגוסט 1949 חתמו בהוטן והודו על חוזה ידידות הקורא לשלום בין שתי המדינות ואי התערבות בענייניהם הפנימיים. עם זאת, בהוטן הסכים לתת "מנהיגות" למדיניות החוץ שלה בידי הודו, ושתי המדינות הסכימו על שיתוף פעולה הדוק בתחום מדיניות החוץ וההגנה. הסכמי סחר והסגרה חופשיים נחתמו אף הם.
כיבוש טיבט על ידי סין הקומוניסטית קירב את המדינות אף יותר. בשנת 1958 ביקר ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו בבהוטן ואישר מחדש את תמיכת הודו בעצמאותה של בהוטן, ואז הצהיר בפרלמנט ההודי כי כל תוקפנות נגד בהוטן תחשב כתוקפנות נגד הודו. הודו העניקה עזרה כלכלית וצבאית לבהוטן, שהתחילה בתוכנית מודרניזציה לחיזוק ביטחונה. למרות שהודו אישרה שוב ושוב את תמיכתה הצבאית בבהוטן, זו האחרונה הביעה דאגה מיכולתה של הודו להגן על בהוטן מסין, תוך כדי מלחמה עם פקיסטן.
הצבא ההודי מיוצג בבהוטן על ידי בסיס צבאי בהא ועל ידי כמה משימות. מאז 1962, IMTRAT - הארגון הצבאי ההודי (Indian Military Training Team), שבסיסה בהא, פועלת בבהוטן.
למרות היחסים הטובים, הודו ובהוטן לא השלימו את תיחום הגבול עד לתקופות 1973–1984. המשא ומתן עזר לפתור את ההבדלים בכללותם, למעט כמה קטעים קטנים, כולל באזור שבין שרפנג לגלפה ובגבול המזרחי עם הודו בארונאצ'ל פרדש.
מרחק מהודו.
למרות היחסים הקרובים והידידותיים, ממשלת בהוטן הודיעה על הצורך לתקן חלק מהאמנה כדי לחזק את ריבונותה של בהוטן. בהוטן החלה לכונן בהדרגה יחסים עצמאיים בעניינים בינלאומיים, הצטרפה לאומות המאוחדות בשנת 1971, הכירה בעצמאות בנגלדש וחתמה על הסכם סחר חדש בשנת 1972, שקבע את הפטור של סחורות בהוטן מחובות יצוא בעת הייצוא למדינות שלישיות. בשנים 2003–2004 ביצע צבא בהוטן מבצעים נגד מורדים הודים מהעיר אסאם אשר להם היו בסיסים בבהוטן והשתמשו בהם לארגון התקפות אדמות הודיות.
אמנת 2007.
בהוטן והודו שינו את חוזה 1949 וחתמו על חוזה ידידות חדש בשנת 2007. האמנה החדשה הסירה את ההוראות כי הודו הובילה בעבר את מדיניות החוץ של בהוטן, ובהוטן כבר לא נדרשת להסכמת הודו לייבא נשק. בשנת 2008 ביקר ראש ממשלת מאנמוהאן סינג בבהוטן והביע תמיכה איתנה במהפך הדמוקרטי הבהוטני. הודו גם הסכימה לייבא לפחות 5,000 מגה וואט חשמל מבהוטן עד 2020.
יחסי גרמניה–מזרח טימור
יחסי גרמניה–מזרח טימור הם יחסי החוץ בין גרמניה לבין מזרח טימור.
היסטוריה.