בפברואר 1803, הגיע ציציאנוב לטביליסי והתפנה מיידית לביצורה של העיר ולתכנון פעולות תגמול כנגד הלזגינים שפשיטות הביזה שלהם בגאורגיה התגברו עם מותו של גיאורגי השנים עשר. בסוף אותה שנה, ב-2 בדצמבר, הוא חתם על הסכם עם נסיכות אודישי (סמגרלו) המעניק לה את הגנתה וחסותה של האימפריה הרוסית, וב-3 ביולי 1804 חתם הסכם דומה עם נסיכות גוריה. ב-25 באפריל 1804, בוועידת אלזנאורי, הכריח ציציאנוב, את סולומון השני, מלך ממלכת אימרתי, להיכנע לשעבוד הרוסי ולהכריז על ממלכת אימרתי כמדינת חסות של האימפריה הרוסית. זאת לאחר שהוביל את צבאו לתוך הממלכה.
התחזקותה של רוסיה בקווקז עוררה התנגדות מצד הפרסים והעות'מאנים, שזכו לתמיכה גם של אנגליה וצרפת. דרישתה של פרס מרוסיה להסיג את כוחותיה מהקווקז, בשנת 1804, נתקלו בסירוב והיא הכריזה עליה מלחמה.
ב-14 במאי 1805 חתם הח'אן איברהים חליל, מנסיכות קרבאך, על הסכם עם ציציאנוב בו הכריז החאן על עצמו כווסאל של האימפריה הרוסית. החאן התחייב בהסכם גם כי כל שליט שיעלה לשלטון בנסיכותו יצטרך לקבל את אישורם של הרוסים, התחייב לשלם מס עובד שנתי של 8,000 צ'רבונצים, והסכים להצבתם של יחידות הצבא הרוסי בנסיכות. כמו כן הוא נשבע שבועת אמונים לאימפריה הרוסית והתחייב למסור את נכדו, שיוחזק בטביליסי, כבן ערובה למימוש ההסכם. הסכם זה שימש דוגמה להסכמים שבאו אחריו. באותה שנה חתם ציציאנוב גם עם שאקי על הסכם זהה בתוכנו.
באותה שנה, לאחר שסיפח את נסיכות קארבאך ונסיכות שאקי, כבש ציציאנוב את נסיכות שירוואן, וזאת לאחר שבמשא ומתן עם השליט מצטפא-ח'אן לא התקבלו התנאים של הרוסים. לאחר כיבוש שירוואן התפנה ציציאנוב לכיבוש הנחלות של סאליאני (Sal'iani).
בשנת 1803 קיבל על עצמו נסיך אוואריה (דאגסטן) את חסותה של רוסיה במישרין. באותה שנה הודיע ציציאנוב לחוסיין קולי-ח'אן, שליטה של נסיכות באקו כי שייך עלי-חאן, שליטה של נסיכות דרבנט, מתכנן לכבוש את נסיכותו, והדרך היחידה להמשך קיום נסיכות באקו היא לקבל את חסותה של רוסיה והצבת יחידותיה בעיר. שליט באקו הפר את התנאים שהציבו לו הרוסים ותוך מסירת מבצר העיר נרצח ציציאנוב בהתנקשות ב-8 בספטמבר 1806. רצח זה הוביל את הרוסים לכיבושו של האזור בכוח ללא משא ומתן.
מאוחר יותר, בשנת 1811, הועבר אפרו של ציציאנוב לקבורה בקתדרלת סיוני בטביליסי.
פול אינס
פול אמרסון קרלייל אינס (באנגלית: Paul Emerson Carlyle Ince; נולד ב-21 באוקטובר 1967) הוא כדורגלן עבר המזוהה בעיקר בשל תקופתו במנצ'סטר יונייטד. אינס היה השחקן השחור הראשון שזכה לענוד את סרט הקפטן בנבחרת האנגלית. בקריירה שלו הוא זכה לשחק ב-7 קבוצות שונות באנגליה, בהן ליברפול, מידלסברו ווסטהאם יונייטד, ובקבוצת אינטר מילאנו שבאיטליה.
כיום משמש אינס כמאמנה הזמני של רדינג מהצ'מפיונשיפ, יחד עם מיכאל גילקס.
עם מנצ'סטר יונייטד, בה שיחק במשך שש שנים, זכה אינס באליפות הפרמייר ליג פעמיים, בגביע ה-FA פעמיים ובגביע המחזיקות. ב-1995 עבר ממנצ'סטר לאינטר מילאנו. באינטר שיחק שנתיים בהן לא זכתה הקבוצה באף תואר, למרות הגעה לגמר גביע אופ"א.
אינס נקרא לסגל נבחרת אנגליה פעמיים להשתתפותה באליפויות אירופה - ב-1996 וב-2000. כמו כן השתתף במונדיאל 1998.
ב-2008 אימן אינס את בלקברן רוברס וכיום הוא מאמן את קבוצת נוטס קאונטי מליגת הפוטבול ליג הראשונה.
בנו הוא הקשר תום אינס.
גואש
גוּאַשׁ (מצרפתית: Gouache) הוא סוג של צבעי מים בעלי גוון אטום. כמו צבעי מים אחרים, צבעי גואש מורכבים מפיגמנט, חומר עיבוי (בדרך כלל גומי ערבי) ומים. בנוסף, לעיתים קיימת כמות של צבען גיר בצבעי גואש, על מנת לשפר את עובי ומרקם הצבע.
משמעות השם.
צבעי גואש קיבלו את שמם לראשונה במאה ה-18, אף על פי שהיו בשימוש החל מהמאה ה-12 בשמות אחרים. בין המאות ה-16 וה-18 הוצמד הכינוי "גואש" לשילוב של צבעי שמן וטמפרת ביצים.
מקור השם הוא מהמילה האיטלקית "גוּאָצוֹ" (Guazzo), שמשמעותה צבע התזה או צבע מים.
ישנם גם צבעי גואש המכונים "טוש טוש"
שימושים לצבעי גואש.
צבעי גואש קלים לניקוי, זולים לייצור ומדוללים במים בלבד. תכונות אלו הפכו אותם לצבעי הלימוד העיקריים בבתי-ספר לציור, וכן בכיתות נמוכות ובגני ילדים. מרבית צבעי הגואש הנמכרים כיום בקמעונאות הם בדרגה נמוכה יחסית, ומיועדים לילדים המנסים לראשונה אמנות במכחול. על בסיס צבעי הגואש המוכרים, מייצרים היום צבעי גואש בעלי ברק מתכתי, זוהר, ואף מכיל חלקיקים נוצצים המורחפים בצבע.
אף על פי שצבעי גואש היו פופולריים במאות ה-18, ה-19 ובתחילת המאה ה-20 באמנות גבוהה, בחמישים השנה האחרונות הם ירדו מגדולתם כמדיום ציור בשל עלייתם של צבע אקריליק, שהיו עמידים יותר, נוחים יותר לשימוש וזולים באותה מידה. עם זאת, גם כיום ניתן להשיג צבעי גואש באיכות גבוהה ללא הזמנה מיוחדת במרבית חנויות האמנות וכלי הכתיבה. ישנם מספר מצומצם של יצרנים בארץ של צבעי הגואש.
בעיות עם צבעי גואש.
צבעי גואש נוחים מאוד לשימוש, אך בד בבד סובלים ממספר בעיות שלא ניתן להימנע מהן. ראשית, עקב הימצאות גיר במרביתם, הגוון שלהם משתנה משמעותית לאחר הייבוש: הצבע מאבד ברק, ומשנה את בהירותו. שנית, הם אינם עמידים בלחות ורטיבות, וכמו צבעי מים ניתן להרוס ולהשחית ציור יבש על ידי הרטבתו, ולו בטעות. עם זאת, ניתן להגן על ציורי גואש מפני מים, בין השאר על ידי יישום של ספריי לכה.
טאו-קלרג'טי
זרע יעקב
פרנהיים
פרנהיים הוא סיפור קצר בן ארבעה פרקים מאת ש"י עגנון. הסיפור עוסק בוורנר פרנהיים, שחזר מהמלחמה לאחר תקופת שבי ארוכה. המוטיב המרכזי בסיפור הוא מוטיב השיבה המאוחרת. הסיפור פורסם לראשונה בגיליון ערב פסח תש"ט של העיתון "הארץ", ובשנת 1952 נכלל באוסף סיפוריו של עגנון "עד הנה".
תקציר העלילה.
וורנר פרנהיים, גרמני יהודי שבמשך תקופה ארוכה הוחזק בשבי בידי הסרבים, שב לביתו ומוצא שדלת ביתו נעולה. השוערת מגלה לו שאשתו עזבה לביתם של אחותה וגיסו, גרטרוד והיינץ שטיינר, ובנו התינוק נפטר. לאחר שהוא מבלה יומיים בעיר הוא נוסע לעיירת הנופש ליקנבך שבה שוהה אשתו. כשהוא מגיע הוא לומד על השינויים שחלו ביחסיו עם אשתו בזמן המלחמה, באמצעות שיחות עם קרובי משפחתו. גרטרוד גיסתו "קיבלה אותו בסבר פנים יפות ומזגה לו כוס של מי פטלים, אבל קיבלה אותו בלי שמץ שמחה, כאילו לא מן השביה הוא שב וכאילו לא יצאו שנים שלא ראתה אותו." גם גיסו היינץ החמיץ פניו למראהו. וורנר מביע תמיהה בפני היינץ על שאשתו לא באה לקבל פניו בשובו מן השבי, אך היינץ מנסה להרחיקו ממנה, ומסביר: "העולם שהנחת בזמן המלחמה נשתנה ואף עיקר ענייננו נשתנה." היינץ מגלה לוורנר שקרל נייס, שהיה אהובה של אינגה טרם נישואיה ונחשב למת, חי ובריא, ומוסיף: "אינגה תולה ביטחונה בך שאתה לא תעמיד עצמך ביניהם כמחיצה." בנוסף, היינץ מזכיר לפרנהיים את המעילה בכספים שביצע, על מנת לשכנע אותו לעזוב ולהתרחק מאינגה. "רואה אתה וורנר שאיני מזכיר לך מעילת כספים ולא חילול שם הפירמה שנתחלל על ידך"
לבסוף הוא מדבר עם אשתו, אינגה, בחדרה. "אינגה קיבלה אותו בסבר פנים יפות. אלמלא לא ידענו את שאנו יודעים היינו סבורים שהייתה שמחה לראותו." וורנר מגלה שהיא כלל לא מתעניינת בו, אינה יודעת אודותיו דבר וראשה עסוק בפגישה הקרובה שלה עם אהובה הקודם, קרל נייס. הוא פונה אלה בתחינה: "שמא אף על פי כן כדאי לך לשמוע. ואם לא לשם וורנר זה שעומד כאן כאורח לא קרוא הרי לשם אותו וורנר שזכה ליכנס עם אינגבורג לחופה", אך היא אינה מעוניינת בו ותגובתה קצרה: "ועתה שלום". וורנר מביע את אהבתו באוזני אינגה, אך היא יוצאת מהחדר. "שעה קטנה עמד לו בחדר זה שפירשה ממנו אינגה. אחר כך חזר לאחוריו ובא לו אצל הדלת. השקיף על החדר ויצא וסגר את הדלת."
פרשנות.
מבנה הסיפור.
לסיפור ארבעה פרקים, שבמרכז כל אחד מהם מפגש של פרנהיים עם דמות אחרת: בפרק א - השוערת; בפרק ב - גיסתו, גרטרוד שטיינר; בפרק ג - גיסו, היינץ שטיינר; בפרק ד - אשתו, אינגה פרנהיים. בכל מפגש כזה הקורא נחשף למידע נוסף על עברו של פרנהיים, ופרנהיים לומד על מעמדו הנוכחי, לאחר היעדרותו הממושכת. אברהם בנד מציין שהצגת הדמויות היא בסדר עולה של חשיבותן לפרנהיים.
מוטיבים.
מוטיב השיבה המאוחרת: העלילה עוסקת באדם שנעדר מביתו לתקופה ארוכה מחמת המלחמה, וכאשר הוא חוזר מצפה למצוא את חייו הקודמים. עבור פרנהיים מוטיב זה הוא "חלום ושברו", המציאות שהכיר כבר לא מחכה לו. עבור קרל נייס, שסיבת היעדרותו הממושכת אינה ברורה (כפי שמציג וורנר: "אם כן היכן היה כל אותן השנים. אגרות לא כתב, בספרי החיים לא נכתב.") השיבה מצליחה, כיוון שהוא בן זוגה הנוכחי של אינגה, כפי שהיה בעבר הרחוק.
מוטיב הזיווג הכפול: בן עמי פיינגולד כולל סיפור זה ברשימת סיפורים שבהם מתקיים מוטיב הזיווג הכפול, שאותו הוא מגדיר: "סיטואציה שבה מתקיים זיווג בין איש לאישה שסופו נישואין כדת, אלא שהוא מסתיים בכישלון, שכן הוא בא במקומו של זיווג שנגזר מראש ונעשה ניסיון להתעלם ממנו, ביודעין או בלא־יודעין. הזיווג הקיים מתבטל, ואז שב ומתגשם הזיווג המיועד." כדוגמה בסיסית למוטיב זה מביא פיינגולד את אגדת "חולדה ובור", ובין סיפורי עגנון שבהם נכלל מוטיב זה הוא מונה, בנוסף ל"פרנהיים", את "שבועת אמונים", "עגונות", "בדמי ימיה" ו"סיפור פשוט".