על פי תיאור המצב המופיע בפסק הדין, המצב של מערכת החינוך בקליבלנד אוהיו היה במשך שנות דור קטסטרופלי. רובם של 75,000 הילדים באזור קליבלנד היו ממשפחות מעוטות יכולת אשר לא יכלו להרשות לעצמם לשלם שכר לימוד בבית ספר פרטי וכך נאלצו להשתמש בבתי הספר הציבוריים בלבד. אולם המצב החינוכי במערכת הציבורית היה ירוד ביותר. רק אחד מכל עשרה תלמידים בכיתה ט' היה יכול לעבור מבחן בקריאה בסיסית. יותר משני שלישים מהתלמידים נשרו לפני תום לימודיהם ורבע מהנשארים לא הצליחו לעבור מבחני גמר. גם אלו שעברו מבחני גמר היו במצב ירוד לעומת ערים אחרות בארצות הברית. בשנת 1995 העביר בית משפט פדרלי את מערכת החינוך בקליבלנד לאחריות ישירה של מדינת אוהיו.
מדינת אוהיו הפעילה מספר צעדים שכוונו להעלות את רמת החינוך בקליבלנד. בין השאר, נקבעו תוכניות של:
שתי התוכניות האחרונות נקבעו בחוק של האספה הכללית של אוהיו.
82% מבתי הספר שהשתתפו בתוכנית השוברים היו בתי ספר דתיים. בשנת הלימודים 1999–2000 כ-96% מהתלמידים שהשתמשו בשוברים לרישום לבתי ספר פרטיים ניצלו אותם ללימודים בבתי ספר דתיים.
קבוצה של משלמי מיסים באוהיו פנו לבתי משפט של מדינת אוהיו כנגד התוכנית. לאחר מיצוי ההליכים המדינתיים, פנתה הקבוצה לבית משפט פדרלי כנגד התוכנית, בטענה שהיא נוגדת את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית הקובע שהמדינה לא תתמוך בדת כלשהי. באוגוסט 1999 הוציא בית משפט אזורי פדרלי צו האוסר את המשך יישום התוכנית, צו אשר הוקפא על ידי בית המשפט העליון עד למיצוי הליכי הערעור. בדצמבר 1999 פסק בית המשפט הפדרלי האזורי שהתוכנית אינה חוקתית ובדצמבר 2000 פסק הדין אושר על ידי בית המשפט השישי לערעורים של ארצות הברית. סוזן זלמן, המפקחת על חינוך ציבורי באוהיו, הגישה ערעור לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
פסק הדין.
ברוב של חמישה שופטים כנגד ארבעה נקבע שתוכנית השוברים חוקתית. נשיא בית המשפט העליון, ויליאם רנקוויסט, כתב את דעת הרוב והשופטים אוקונר ותומאס כתבו כל אחד דעה תומכת. שופטי הרוב כוללים את רנקוויסט, סקאליאה ותומאס הנחשבים שמרנים ואת אוקונר וקנדי הנחשבים מתונים.
השופט ג'ון פול סטיבנס כתב דעת מיעוט קצרה המתנגדת לכל מימון ציבורי לבית ספר דתי על רקע התנגדות לדת. השופט סוטר, אליו הצטרפו סטיבנס, גינסבורג וברייר, התנגד לפסיקה גם על עצם העברת כספים לבתי ספר דתיים אך טען בנוסף שהרוב טועה אפילו לשיטתו המקילה והיה עליו לדחות את העתירה גם על פי שיטתו. השופט ברייר כתב דעת מיעוט נוספת שבאה להדגיש את הסכנות, לשיטתו שבמימון בתי ספר דתיים.
שופטי הרוב.
נשיא בית המשפט העליון, ויליאם רנקוויסט, קבע שמדובר במקרה פשוט אשר אינו דורש עיון מיוחד. רנקוויסט הבדיל בין מקרים בהם ניתן סיוע ישיר לבתי ספר למקרים בהם ניתן סיוע להורים לבחור כראות עיניהם בחירה אמיתית, גם אם דתית. בעוד שבסיוע לבתי ספר היו שינויים בפסיקה לכיוון הקלה בעזרה לבתי ספר פרטיים גם אם הם דתיים, במקרים של אפשור בחירה אמיתית של הורים, טען ריקוויסט, הפסיקה נשארה קבועה. בהסתמך על פסיקות קודמות בפסק דין מולר נגד אלן, פסק דין וויטרס נגד מחלקת הסיוע לעוור של וושינגטון ופסק דין זוברסט נגד מועצת החינוך של קטלינה ובחינת העובדות, קבעו שופטי הרוב שהתוכנית מעניקה להורים בחירה אמיתית ואינה מעודדת אותם לבחור באופציה דתית ועל כן היא חוקתית. נשיא בית המשפט כתב: "הקידום המקרי של מסר דתי או מה שנתפס כקבלת מסר דתי, ניתן בסבירות ליחס למקבלי הסיוע היחידים ולא למדינה אשר תפקידו מסתיים בהעברת הטבות". בפסק הדין צוטט קביעה קודמת שלא סביר לקבוע חוקתיות של תוכנית על סמך סטטיסטיקות שנתיות של ניצול ההטבות על ידי הנהנים מהם.
השופטת אוקונר בדעה תומכת ציינה שהפסיקה אינה סוטה ממבחן למון שנקבע בפסק דין למון נגד קורצמן וקובע שבחירה אמיתית לא דתית ניתנת כאשר מתמלאות שלוש הדרישות:
שימוש במבחן למון, לדבריה, מראה שהתוכנית עומדת במבחן. אוקונר הוסיפה שתוכניות פדרליות רבות מאפשרות העברת סכומי כסף רבים מאוד בצורה של ניכויי מס לעמותות דתיות ושההעברות במסגרת התוכנית בקליבלנד הן מזעריות לעומת סכומים אלו.
השופט תומאס הוסיף שתוכניות השוברים דוגמת זאת של אוהיו הן הכרח כדי לאפשר למשפחות מעוטות יכולות את האפשרות להעניק לילדיהם חינוך בבית ספר פרטי. זאת בגלל כישלון בתי הספר העירוניים הציבוריים אשר פוגע בעיקר בילדי מיעוטים הזקוקים ביותר לסיכוי בחינוך. ללא שוברים אלו, המטרות הבסיסיות של התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית היו מתפספסות.
שופטי המיעוט.
השופט סטיבנס טען בדעת המיעוט ש"האופי הוולונטרי של הבחירה האישית להעדיף חינוך דתי על פני חינוך בבתי ספר ציבוריים נראה לי בלתי רלוונטית לשאלה האם בחירתה של הממשלה לממן אינדוקטרינציה דתית היא חוקתית."
לטענתו, עצם מתן כסף לבתי ספר המבצעים אינדוקטרינציה דתית אינה חוקתית.
השופט סטיבנס מודה שהגיע למסקנה זאת על סמך ההשפעה, לטענתו, של מלחמות דת על האמריקאים הראשונים להגר לאמריקה ועל החלטתם של שכנים בבלקן, בצפון אירלנד ובמזרח התיכון שלא לסמוך זה על זה. לטענתו, כל הקלה בחומת ההפרדה בין דת מדינה מגבירה את הסכנה שבמלחמות דת ומערערת את הדמוקרטיה.
השופט סוטר טען שההחלטה ב"זלמן נגד סימונס-האריס" עומדת בסתירה לפסק דין אוורסון נגד מועצת החינוך. לטענתו, פסק דין הרוב סוטה משמעותית מהפסיקות הקודמות של בית המשפט בכך שהוא מעניק מימון כמעט מלא לבתי ספר דתיים. לטענתו, גם על פי מבחן למון היה על הרוב לדחות את התוכנית של אוהיו כבלתי חוקתית.
צ'רלי ביטון
צ'רלי שלום ביטון (נולד ב-11 באפריל 1947) הוא פעיל חברתי ישראלי וחבר הכנסת לשעבר מטעם חד"ש, ממייסדי הפנתרים השחורים. ביטון הוא פעיל למען זכויות בני עדות המזרח. היה בעבר פעיל שמאל רדיקלי.
ביוגרפיה.
ביטון נולד בקזבלנקה, מרוקו, עלה עם משפחתו לישראל בגיל שנתיים, וגדל בשכונת מוסררה שבירושלים.
נמנה עם מייסדי תנועת המחאה הישראלית הפנתרים השחורים ב-1971. היה מזכיר התנועה בשנים 1973–1977. בבחירות שנערכו לכנסת השמינית התמודד ברשימת "הפנתרים השחורים-דמוקרטים ישראלים" שלא עברה את אחוז החסימה. בעקבות פעולות המחאה, הוא נידון למאסר של שבעה חודשים בגין תקיפת שוטר ב-1974. ביטון סירב לרצות את העונש בפועל וירד למחתרת, כאשר הסגיר את עצמו לבסוף קם לובי פוליטי שלחץ לשחרורו, והוא אכן קיבל חנינה כחמישה שבועות לאחר תחילת ריצוי עונשו.
בין פעולות המחאה הנוספות שנקט עם ארגונו נמנים:
ב-1977 נבחר לכנסת התשיעית כסיעת הפנתרים השחורים במסגרת חד"ש. ושימש כחבר הכנסת מטעם חד"ש עד הכנסת השתים עשרה (1992). במהלך כהונתו בכנסת ה-12 התפצל מחד"ש ופעל כסיעת יחיד בשם "הפנתרים השחורים". ב-1992 התמודד בבחירות לכנסת השלוש עשרה ברשימת "התקווה", עם לאה שקדיאל שלא עברה את אחוז החסימה.
ביטון, שכונה בפי ראש הממשלה, מנחם בגין, "סר צ'ארלס ביטון" (לטענתו של ביטון, כשנבחר לכנסת חיבקו בגין ואמר לו שהוא "במפלגה הלא נכונה", כיוון שאביו של ביטון היה חבר תנועת החירות), נחשב לאחד מחברי הכנסת הצבעוניים והשונים ביותר מחברי הכנסת האחרים. למשל, ב-23 בדצמבר 1978 כבל עצמו באזיקים אל דוכן הכנסת. יושב ראש הישיבה, משה מרון, נאלץ להפסיק את הישיבה. ביטון ביקש לשחררו מהאזיקים. מספר חברי הכנסת ניסו לשחררו, אך רק לאחר התערבות כלבן הכנסת, הוא שוחרר. באותו היום התראיין לנחמן שי, ואמר כי הוא "כאיש שמייצג את השכונות, את האנשים המדוכאים, את האנשים הדפוקים - אני חושב שמדי פעם הכנסת צריכה לדעת מה זה אנשים דפוקים". ביטון הורחק מהכנסת לחמש ישיבות כעונש על הכבילה.
בספטמבר 1980 היה ביטון, לצדו של תופיק טובי, לחבר הכנסת הראשון שנפגש בפומבי עם ראשי אש"ף, ובהם יאסר ערפאת וסגנו אבו איאד, יחד עם אורי אבנרי בבלגרד. הדבר היה עוד לפני חקיקת חוק איסור המפגשים עם אנשי אש"ף. כשחזר לישראל אמר: .
מאז פרישתו מהכנסת עסק ביטון בפעילות פוליטית רק לעיתים מזדמנות והתפרנס כיבואן בגדים. בין היתר, השתתף בהפגנות הסטודנטים נגד ועדת שוחט לבחינת מערכת ההשכלה הגבוהה והעלאת שכר הלימוד. בשנת 2007 הקים תנועה חברתית, שפרט לפעילים ממוצא מזרחי, כוללת פעילים יוצאי ברית המועצות לשעבר וכמה יוצאי אתיופיה. ביטון הסתייג ממפלגת ש"ס, בה תמך תקופה מסוימת, ואמר עליה "הם הפקק שסתם את ההתפתחות החברתית של עדות המזרח".
בעקבות האינתיפאדה השנייה והמשך האלימות הפלסטינית, התרחק ביטון מהשמאל הפוליטי הישראלי. בריאיון לעיתון "מקור ראשון" ב-9 בינואר 2009 אמר ביטון שערפאת הונה אותו ואת חבריו, וכי אין פרטנר פלסטיני להסכמים מדיניים עם ישראל.
בשנת 2011 נטל חלק פעיל בהפגנות במסגרת מחאת האוהלים.
בשנת 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הודיע על תמיכה במפלגת ש"ס בראשות אריה דרעי על אף שגינה את המפלגה בעבר.
חיים אישיים.
ביטון, נשוי ואב לחמישה, מתגורר במבשרת ציון. בנו החורג הוא ד"ר שי פרוינד, שהיה ממובילי מחאת הרופאים המתמחים ב-2011.
צ'רלי-שלום ביטון
ירון אשבל
ירון אשבל (נולד ב-26 במרץ 1968 בחולון) הוא שדרן רדיו ותקליטן ישראלי.
ביוגרפיה.
אשבל החל את דרכו בשידורי הרדיו כשגויס באוגוסט 1986 לגלי צה"ל, שם שירת כפקיד. השדרנית שירה גרא שמעה אותו בשיחת מסדרון במקרה והציעה לראש מחלקת הקריינים דאז, ארז טל, להכשירו כקריין. אשבל היה לקריין ומפיק ועבד בגלי צה"ל במשך 6 שנים.