יוונית מודרנית (Νέα Ελληνικά או Νεοελληνική, כלומר נאו-הלנית; ידועה גם כ-Ρωμαίικα, כלומר רומאית) היא מונח לניבי השפה היוונית המדוברים כיום. יוונית מדוברת כיום בפי 17 מיליוני אנשים, בעיקר ביוון ובקפריסין, אך גם בפי מיעוטים רבים ברחבי העולם. בפרספקטיבה היסטורית, מייצג המונח "יוונית מודרנית" את כל סוגי היוונית שדוברו בתקופה שבין נפילת האימפריה הביזנטית (1453) ועד ימינו. זאת, בניגוד לממצאי מחקרים שונים, הגורסים כי תקופה זו החלה כבר בשנת 1204 (נפילת קונסטנטינופול בידי הצלבנים, במסגרת מסע הצלב הרביעי). במהלך רוב הזמן הזה, השפה התקיימה במצב של דיגלוסיה, כאשר הניבים האזוריים התקיימו זה לצד זה. בייחוד, במהלך רוב המאות ה-19 וה-20, היא נודעה בסוגיה השונים של ניביה, כמו גם ב"קאתארבוסה" הנלמדת. כיום, יוונית מודרנית סטנדרטית, המבוססת בעיקר על ניביה העממיים, היא השפה הרשמית ביוון ובקפריסין.
סיווג.
המונח "יוונית" יוצר ענף עצמאי של השפות ההודו-אירופיות. בתוך היוונית, כל הצורות של יוונית מודרניות שקיימות עד היום (מלבד יוונית צאקונית), הן "צאצאיות" של הקוינה הנפוצה של סוף התקופה הקלאסית. לכן, יש הגורסים כי ניתן לסווגן כ"צאצאיות" של יוונית אטית, הניב שדוּבר בתוך וליד אתונה בתקופה הקלאסית. צאקונית, ניב מבודד שמדובר כיום בפי אוכלוסייה הולכת ופוחתת בפלופונסוס, היא צאצאית של הניב הדורי. מספר ניבים מודרניים אחרים משמרים אלמנטים של ניבים עתיקים שונים של היוונית; עם זאת, שפת קוינה אטית מהווה את השורש הלשוני של כל הניבים היווניים המודרניים.
חלוקה גאוגרפית.
יוונית מודרנית מדוברת כיום על ידי 17 מיליון אנשים, בעיקר ביוון ובקפריסין. בנוסף, ישנן אוכלוסיות דוברות-יוונית בגאורגיה, בולגריה, אוקראינה, רוסיה, מצרים, טורקיה, הרשות הפלסטינית, אלבניה, מקדוניה ודרום איטליה. השפה מדוברת גם בארצות רבות שבהן התיישבו היוונים, ביניהן ארגנטינה, ארמניה, אוסטרליה, אוסטריה, בלגיה, ברזיל, קנדה, דנמרק, צרפת, גרמניה, הולנד, דרום אפריקה, שוודיה, נורווגיה, ארצות הברית ובריטניה.
סטטוס רשמי.
יוונית היא השפה הרשמית של יוון, שבה היא מדוברת על ידי בערך 99.5% מהתושבים. יוונית היא גם השפה הרשמית בקפריסין, יחד עם אנגלית וטורקית. בשל חברותן של יוון ושל קפריסין באיחוד האירופי, יוונית היא אחת מ־20 השפות הרשמיות של האיחוד האירופי.
ניבים יווניים.
הניבים העיקריים של יוונית מודרנית הם:
דוגמאות לניבים צפוניים הם רומלית, אפירית, תסלית, מקדונית ותראקית.
הקטגוריה של הניבים הדרומיים מחולקת אף היא לשלוש קבוצות, הכוללות ניבים מ:
כתב.
יוונית מודרנית נכתבת בצורה האיונית המאוחרת של האלפבית היווני. האלפבית הזה נחשב לאלפבית הראשון שבו יש ייצוג מלא לתנועות בערך שווה עם עיצורים, בניגוד לקודמו, האלפבית הפיניקי. הכתבים העתיקים ביותר שהתגלו של האפלבית היווני, מקורם במאות ה-8 וה-9 לפנה"ס. הוא קיבל את צורתו האחרונה באתונה ב-403 לפנה"ס, והחליף סוגים אזוריים אחרים של אלפבית, בגלל שימושו בכתיבת הניב היווני אטי הנפוץ בזמן תקופת יוון ההלניסטית.
האלפבית היווני כולל 24 אותיות, לכל אחת שתי צורות: אות גדולה ואות קטנה (מלבד האות סיגמא שלה יש גם צורה של אות סופית):
אַלְפָא - Α α, וִיטָא - Β β (נהגית כמו בי"ת רפויה, או וי"ו בעברית מודרנית), גַֿמַּא - Γ γ (נהגית בדומה לע'ין בערבית), דֶֿלְתָּא - Δ δ (נהגית כ-Th במלה האנגלית They), אֶפְּסִילוֹן - Ε ε, זִיטַא - Ζ ζ, אִיטַא - Η η, תִֿיטַא - Θ θ (נהגית כ-Th במילה האנגלית Think), יוֹטַא - Ι ι, קַפָּא - Κ κ, לַמְבְֿדַֿא - Λ λ, מִי - Μ μ, נִי - Ν ν, קְסִי - Ξ ξ, אוֹמִיקְרוֹן - Ο ο, פִּי - Π π, רוֹ - Ρ ρ, סִיגְֿמַא - Σ σ ς, טַף - Τ τ, אִיפְּסִילוֹן - Υ υ, פִֿי - Φ φ, כִֿי - Χ χ (נהגית כעיצור וילוני או חכי בהתאם לתנועה שלאחריה), פְּסִי - Ψ ψ, אוֹמֶגַֿה - Ω ω.
בנוסף לאותיות האלפבית, ליוונית יש מספר סימנים דיאקריטיים, שרובם הוצאו משימוש רשמי ביוון ב-1982, מכיוון שלא היו נחוצים לציון ההגייה העכשווית של השפה.
דקדוק.
הדקדוק של היוונית המודרנית משמר מאפיינים סינתטיים חזקים מהיוונית העתיקה, כלומר שפה שבה היחסים התחביריים והמשמעות של המשפט נעשים תוך שימוש בהטיות של מילים וחיבור מורפמות. עם זאת, השפה עברה שינויים כחלק מתהליך שעברו שפות הודו-אירופיות אחרות ממבנים יותר סינתטיים – ליותר אנליטיים.
היוונית המודרנית איבדה לחלוטין את ההדיגאמה. אין התאחדות עם עיצורים אחרים. נפילה יכולה להיות בסביבה מוגדרת – באותם מקומות יכול להיות פיצוי. בניגוד לכך, ביוונית עתיקה יש כללים נוקשים מאוד על עיצורים שיכולים לבוא בסוף מילה: רק בעלי סונוריות גבוהה. יש גם הגבלות על צרורות.
הדקדוק של היוונית המודרנית כולל מערכת של 8 זמנים:
הוספת המילית θα לפועלי עבר יוצרת מבנה תנאי.
הוספת המילית να במקום θα יוצרת מודוס "תילוי" (subjunctive).
ג'ינג'ית
גשר המילניום
ניקרגוואה
ניקרגווה
לכסון
במתמטיקה, "לכסון" הוא שמם של כמה תהליכים שונים.
יהדות בלארוס
יהדות בלארוס היא קהילה יהודית במזרח אירופה, המונה 25,000 איש. כקהילה עצמאית היא קיימת מאז 1991, אולם לפי סברה, ראשיתה של הקהילה במאה ה-12, ביהודים שהיגרו ממזרח פולין ליישובים הכלולים היום בשטחי מדינת בלארוס.
היסטוריה של הקהילה.
תחילת ההתיישבות, שלטון פולין ושלטון רוסיה.
היהודים הראשונים התיישבו בערים הורדנה וברסט, בשטח שהיה באותה תקופה חלק מממלכת פולין. הם היגרו מן הקהילות היהודיות הישנות יותר של פולין והתיישבו במערב בלארוס. ב-1489 יש עדות על יהודים במינסק והחל משנת 1506 גם בפינסק שבדרום המדינה, וממנה היגרו לשאר חלקי בלארוס. יהודי בלארוס סבלו בתקופות אלה מרדיפות, פרעות ואפליה מצד תושבי ושלטונות המדינה, בין אם הם פולנים או ליטאים, וכן מנחת זרועם של הקוזקים. בסוף המאה ה-18 נכבש השטח על ידי האימפריה הרוסית ונותר בידיה כמעט ברציפות עד להתפרקות ברית המועצות (למעט שלוש תקופות - עצמאות בלארוסית קצרה בין 1917–1920, סיפוח מערב המדינה לפולין (1920-1939) וכיבושה על ידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה). בלארוס הייתה ערש התרבות היהודית הליטאית ובתחומה פעלו ישיבות מפורסמות כמו וולוז'ין (הוקמה ב-1806 ובה למד, בין היתר, חיים נחמן ביאליק) ומיר (נוסדה ב-1847).
ניתן לציין גם את יהודי וילנה כחלק מהמרקם התרבותי והדמוגרפי של יהדות ליטא-בלארוס. היהודים החרדים שמרו עד עצם היום את ההגדרה של יהודים ליטאים, שמבחינה היסטורית חלה על כל יהודי בלארוס.
דמוגרפיה.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-1766 חיו בתחומי בלארוס של היום 62,800 יהודים, כאשר שתי הקהילות הגדולות היו מינסק ופינסק עם כ-1400 יהודים בכל אחת.
מפקד האוכלוסין שערכה רוסיה הצארית ב-1897 גילה כי בתחומי בלארוס של היום חיו 910,000 יהודים (הקבוצה האתנית השנייה בגודלה - 13.6% מתושבי הארץ כולה, 21% מהיהודים בתחומי האימפריה הרוסית). הקהילה הגדולה ביותר הייתה במינסק (47,560 - 52% מתושבי העיר) ואחריה ויטבסק (34,420 - 52.4%), ברסט-ליטובסק (30,260 - 65%), מוהילב (21,539 - 50%), פינסק (21,065 - 74.2%), בוברויסק (20,759 - 60.5%) והומל (20,385 - 54.8%). בתקופה זו היו היהודים הקבוצה האתנית העירונית הגדולה ביותר בבלארוס (59.4%).
בין שתי מלחמות העולם.
בין שתי מלחמות העולם הייתה בלארוס מחולקת בין ברית המועצות לפולין. ב-1926 חיו בבלארוס (הסובייטית) 407,000 יהודים ומספר דומה של יהודים חי בחלקה הפולני של בלארוס.
בחלק הסובייטי היוו היהודים את הקבוצה האתנית השנייה בגודלה (8%) ואחת השפות הרשמיות של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית הייתה היידיש. בתחילת שנות ה-20 התקיימו חיי קהילה ענפים, אך הללו גוועו עם הקולקטיביזציה והרדיפות של תקופת סטלין. ב-1939 סיפחה ברית המועצות את מערב בלארוס אחרי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. הקהילות בשני חצאי בלארוס היו שונות בתכלית האחת מהשנייה. יהודי מזרח בלארוס היו מעיקרם עירוניים, חילונים ודוברי רוסית - בעוד אלו מהמערב שימרו את תרבות השטעטל, היה בהם אחוז גבוה של דתיים והשפה העיקרית הייתה היידיש. כמו כן, אחרי 22 שנות שלטון קומוניסטי, לא היו במזרח תנועות פוליטיות יהודיות - בעוד במערב פעלו מספר תנועות יהודיות ציוניות ולא-ציוניות.
השואה ושלטון ברית המועצות.