בתקופות מאוחרות יותר שירת ספרד השפיעה השפעה ניכרת על השירה העברית בצפון אפריקה. שני מרכזי יהדות אלו - ספרד וצפון אפריקה - עמדו בקשרים הדוקים בתחומים רבים - הלכה, בלשנות, שירה ועוד. משוררי צפון אפריקה הכירו היטב את היצירה הספרדית עוד טרם גירוש ספרד ב-1492 ובשירתם ניתן למצוא השפעה ישירה של משוררי ספרד. כך למשל ר' יהודה בן יוסף מסג'למאסה מהמאה ה-12 כתב פיוטים בהשפעת הפיוט הספרדי עוד טרם גירוש ספרד וחלקם נכנסו לסידורי התפילה של קהילות שונות בצפון אפריקה. בעקבות גירוש ספרד הגיעו למרוקו משוררים שהביאו איתם את אומנות שירת ספרד. בין גדולי המשוררים שהתיישבו במרוקו לאחר הגירוש ניתן למנות את ר' סעדיה אבן דנאן, מאחרוני משוררי ספרד, אשר גדל והתחנך בגרנדה והתיישב לאחר גירוש ספרד בפאס. משורר אחר שהגיע למרוקו בעקבות גירוש ספרד היה רבי שמעון לביא, מחברו של הפיוט בר יוחאי שזכה לפופולריות רבה בכל עדות ישראל.
במאות ה-17 וה-18 ניכרת השפעתם של ר' ישראל נג'ארה ותורת הקבלה על שירתם של משוררי המגרב. השירה עסקה בעיקר בנושאי גלות וגאולה וענייני הדת, ונכתבה תוך כדי שימוש בכל רובדי השפה והמחשבה היהודית: תנ"ך מדרשי חז"ל, משנה, תלמוד וקבלה. מבחינה מוזיקלית היוצרים היהודיים במרוקו אימצו לחנים מתוך מסורת המוזיקה האנדלוסית הקלאסית, רומנסות ספרדיות ופיוטים קיימים. החוקרים משערים כי זו התקופה בה התגבשה מסורת המוזיקה בשירת הבקשות של יהודי מרוקו.
בעת החדשה המשורר החשוב ביותר מקרב יהדות מרוקו היה רבי דוד בוזגלו, ששילב יכולת כתיבה פואטית עם הבנה מוזיקלית עשירה שאפשרה לו להלחין את השירים והפיוטים שחיבר. משורר חשוב נוסף הוא דוד אלקיים שבהשפעת תנועת ההשכלה חיבר שירים בעלי אופי ארצי יותר.
מוזיקה.
הסגנון המוזיקלי המסורתי המרכזי במורשת יהודי מרוקו הוא המוזיקה האנדלוסית הקלאסית על התפתחויותיה וסגנונותיה השונים, ששולבו הן בשירת החול והן בשירת הקודש. המוזיקה האנדלוסית הקלאסית הייתה כנראה נפוצה באזור צפון אפריקה אף לפני הגעת מגורשי ספרד ושילוב מורשת יהדות ספרד בקרב יהודי מרוקו. באירועי שמחה כגון חתונות, נוגנו יצירות של המוזיקה האנדלוסית הקלאסית בערבית בסגנונם העממי. סמי אלמגריבי היה אחד מהזמרים המודרניים הידועים בתחום זה. בשירת הקודש של יהודי מרוקו לחניה של המוזיקה האנדלוסית הקלאסית שולבו עם פיוטים, בפרט כחלק משירת הבקשות.
מנהג שירת הבקשות הוא המסורת שחברי הקהילה יתכנסו בבית הכנסת בימי שבת בין חג סוכות ועד פסח לשירה שבה נוטלים חלק הרבנים, פייטנים וציבור המתפללים. לכל שבת מתוך 22 השבתות בהם הדבר נהוג יש רפרטואר שירים מיוחד משלה. שירת הבקשות נשענת הן מבחינה צורנית והן מבחינת המערכת המודלית שלה על הנובה האנדלוסית הקלאסית. שירת הבקשות קיבלה את המבנה הנוכחי שלה בשנת 1921 לאחר שיצא לאור במרקש הספר "שיר ידידות" שהיה חיבור משותף למספר רבנים וכלל מקבץ שירי קודש יהודיים ממגוון משוררים מתקופות שונות, במיוחד משירת ימי הביניים של יהדות ספרד ומהשירה העברית של יהדות מרוקו. הספר הציע סדר לשירה בשבתות ואף את המודוס שבו צריך לשיר בכל שבת ושבת. מחברי הספר, ביניהם רבי דוד אלקיים, חיברו את השירים העבריים ללחנים האנדלוסיים הקלסיים.
סגנון מוזיקלי ספרדי נוסף, שנשמר בעיקר בקהילות צפון מרוקו, הוא הרומנסה הספרדית.
סגנונות מוזיקה נוספים שעם השנים נכללו בתרבות המוזיקלית של יהודי מרוקו באו מהתרבויות השונות שיהודי מרוקו היו בקשר עמן. היהודים באזורים ההרריים או הכפריים הושפעו מסגנון השירה הבֶרבֶרי, סגנון זה שמבוצע בחלקו גם על ידי נשים הוא שירת חול הנוגעת לענייני חיי היום-יום, שמבוצעת לצלילי תוף-יד (בנדיר) או כלי הקשה. החל מהמאה ה-19 היהודים הושפעו גם מהתרבות הצרפתית והמוזיקה המערבית-צרפתית של המאה ה-19 וה-20, וגם היא נהפכה לפופולרית בקרבם והותירה את חותמה. השפעה נוספת שניכרת בשירת הקודש של יהודי מרוקו היא השפעה ספרדית-מזרחית (מאזור טורקיה-ארץ ישראל) על לחניהם של כמה מהפיוטים של תקופת הימים הנוראים. השפעה נוספת, בעיקר החל מהמאה ה-20, היא המוזיקה מארצות המזרח הערביות שנהפכו לפופולריות במרוקו כולה וכן גם בקרב היהודים.
מעמד האישה.
מעמד האישה בקהילה היהודית במרוקו היה שונה מעיר לעיר, מהמעמד הגבוה למעמד הנמוך, בין אזורים עירוניים לאזורים כפריים ומתקופה לתקופה. החוקר אליעזר בשן בחן את מעמד הנשים היהודיות במרוקו בין המאה ה-18 לתחילת המאה ה-20 על פי מכתבים ותעודות שהשתמרו בארכיונים שונים. מצד אחד במחקרו הוא מצא סיפורים הנוגעים לנשים נחותות מעמד, שעבדו כמשרתות וסבלו מאלימות פיזית, או כאלו שהמירו את דתן מחמת מצוקה חומרית, אך לצד זאת מתוארות נשים עשירות שעסקו בענפי כלכלה ומסחר כיאות לבנות מעמד זקופות קומה, ונשים משכילות שעסקו בפעילות ציבורית. נשים הצליחו לעסוק לעיתים גם בתחומי הדת, וכך למשל היו משוררות כגון פריחא בת יוסף שעסקו בחיבור של שירת קודש, נחשבו לבקיאות בכתבי הדת ונזכרו כצדיקות. כמו כן היו נשים שזכו לפרסום רב כזמרות, כגון זוהרה אלפסיה.
החל מסוף המאה ה-19 חלו תמורות משמעותית במעמד האישה היהודית. בעקבות הקמת בתי ספר לבנות של כי"ח ברחבי מרוקו, התאפשר חינוך אוניברסלי לבנות יהודיות. מספר מצומצם של נשים אף הצליחו להגיע לתפקידים רמי מעלה במוסדות הקהילה היהודית, כך למשל עו"ד הלן קאזס בן עטר כיהנה כראש אגודת בוגרי כי"ח במרוקו ואף ניהלה את מאמצי הסיוע לאלפי פליטים יהודים מאירופה שהגיעו למרוקו במהלך מלחמת העולם השנייה. בנוסף, בערים שונות ברחבי מרוקו הוקמו אגודות נשים על ידי בוגרות כי"ח. אגודות נשים אלה עסקו בעיקר בפילנתרופיה וגייסו כספים למען חינוך לשכבות החלשות.
גם בסוגיות הלכתיות, רבנים במרוקו לעיתים הראו פתיחות רבה יותר לזכויות נשים, והסבירו זאת ב"רוח התקופה" ו"דרישות המשכילים בקהילה". בשנות ה-50 עלתה סוגיית הענקת זכות ירושה שווה לנשים נשואות לדיון הלכתי במקביל בקרב רבני מרוקו ובקרב הרבנות הראשית האשכנזית בישראל. לדברי פרופ' מנחם אלון:
מנחם אלון הסביר את ההבדלים בין הגישות של שני מרכזים יהודיים אלה בנוגע לסוגיית ירושת הנשים בתהליכים ההיסטוריים שונים שעברו על שתי הקהילות. בעוד שבקרב יהודי אשכנז האמנציפציה הובילה לתהליך חילון וכתגובה לו לתהליך של הקצנה דתית, יהדות מרוקו עברה תהליך חילון מוגבל בלבד ולא עברה תהליך של הקצנה דתית, ולכן הייתה פרגמטית יותר בנושאים הלכתיים, כולל בסוגיות מעמד האישה. לדבריו, בעוד שרבני מרוקו הפגינו יצירתיות מבחינה הלכתית, רבני אשכנז נהגו באופן הולך וגובר על פי הכלל "חדש אסור מן התורה".
עיתונות.
לקראת סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 החלה להתפתח עיתונות יהודית ענפה במרוקו. בין השנים 1891–1964 יצאו לאור 39 כתבי עת יהודיים במרוקו בשלל שפות, וכמה מהם פרסמו עותקים ביותר משפה אחת. מתוך כלל כתבי העת, תוך חישוב בנפרד של כתבי עת דו-לשוניים, 25 כתבי עת יצאו לאור בצרפתית, 9 בספרדית, 7 במרוקאית יהודית ו-5 בעברית. העיתון הראשון שפורסם היה עיתון בשם "קול ישראל" שיצא לאור בטנג'יר בסוף המאה ה-19. בין העיתונים החשובים האחרים שיצאו לאור נמנה "Le Réveil du Maroc", העיתון הראשון במרוקו בשפה הצרפתית, שנוסד על ידי העו"ד אברהם לוי-כהן בשנת 1883. עיתון חשוב אחר שיצא לאור במחצית הראשונה של המאה ה-20 היה ל'אווניר אילוסטרה, עיתון בשפה הצרפתית שיצא לאור בקזבלנקה והיה בעל אוריינטציה יהודית לאומית. עיתון יהודי-מרוקאי נוסף בצרפתית היה העיתון קול הקהילות שהיה הביטאון הרשמי של מועצת הקהילות היהודיות במרוקו, ושיחק תפקיד חשוב בגינוי גילויי שנאה אנטי-יהודיים בעיתונות המרוקאית. עיתון אחר שפורסם הן במהדורה מרוקאית יהודית והן במהדורה צרפתית היה העיתון אלחוררייא (בצרפתית: La Liberté) שפורסם בטנג'יר ועסק בחיי הקהילה בעיר ובאזורים אחרים במרוקו. מספר מהעיתונים נגישים היום באינטרנט דרך המיזם עיתונות יהודית היסטורית.
השכלה ותעסוקה.
בעת הטרום-מודרנית, עיקר ההשכלה והחינוך הוענקו לילדים יהודים במרוקו דרך לימודים מסורתיים בבתי הכנסת. לימודים אלה כונו לעיתים "כּוּתאבּ" או לחלופין "צלא" והיו מקבילים ללימודים של ילדים ב"חדר" בקרב יהודי אשכנז. הלימודים המסורתיים כללו לימודי עברית, לימודים של כתבי הקודש ולימודי קרוא וכתוב. בהתאם לכך, במפקד צרפתי שנערך במרוקו בתחילת המאה ה-20 נמצא שחוסר אוריינות הייתה תופעה נפוצה בקרב המוסלמים במרוקו (בשיעורים מקבילים לארצות מתפתחות אחרות) אך כמעט ולא הייתה קיימת בקרב יהודי מרוקו. צעירים במרוקו באופן מסורתי בדרך כלל קיבלו את הכשרתם המקצועית מקרובי משפחתם. יהודים שבגרו את לימודי ה"כותאב" בהצלחה מרובה, המשיכו פעמים רבות ללימודים בישיבות גבוהות שפעלו ברוב ערי מרוקו. לרוב ישיבות אלה כללו חינוך והדרכה אישיים של כל תלמיד על ידי הרב, והכשירו את רבני העתיד של כל עיר.