הבונדסליגה האוסטרית (בגרמנית: Österreichische Fußball-Bundesliga) היא ליגת הכדורגל הבכירה באוסטריה. הליגה הוקמה בשנת 1974 במקומה של ה"שטאטסליגה 1" שהייתה נהוגה לפני כן. מאז שנת 1991 מוכרת הליגה כגוף עצמאי, ואינה מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל האוסטרית.
שיאנית הזכיות בבונדסליגה היא ראפיד וינה שזכתה 32 פעמים, האלופה הנוכחית היא רד בול זלצבורג.
היסטוריה.
החל בשנת 1890 התקיימו מועדוני כדורגל שונים באוסטריה, אך אף על פי שנעשו שני ניסיונות לא הצליחו ליצור ליגת כדורגל לאומית מסודרת עד לשנת 1911. הליגה נשלטה תחילה על ידי "הפדרציה הנמוכה של הכדורגל האוסטרי" ומאוחר יותר על ידי "האליפות האוסטרית הלאומית הנמוכה", אך רק בשנת 1936 יכלו קבוצות מכל רחבי הרפובליקה להשתתף בטורניר.
הליגה הפסיקה לפעול בשנת 1938 עם תחילת האנשלוס, והקבוצות האוסטריות הוכנסו ברובן לגאוליגה הגרמנית. קבוצת ראפיד וינה אף זכתה בגביע הגרמני בעונת 1938, וכן באליפות הגרמנית בעונת 1941. למרות זאת, אליפות הליגה האוסטרית נעשתה בצורת תחרות מחוזית של אוסטריה. עם סיום מלחמת העולם השנייה הוצאו כל המועדונים האוסטרים מהליגה הגרמנית, ורק בשנת 1949 חודש מבנה הליגה באוסטריה.
ב-30 ביוני 1949 פרשו קבוצות הכדורגל של העיר וינה מהליגה והקימו ליגה עצמאית משלהן, דבר שהקשה על קיום הליגה האוסטרית הלאומית שכן המועדונים הטובים באוסטריה היו ברובם מווינה. מאז עברה הליגה שינויים שונים במבנה שלה ובארגון והוקמו גופים שונים ממה שהיו נהוגים לפני כן בארגון הליגה.
אלופות הליגה לפי עונות.
קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה בגביע האוסטרי באותה העונה והשלימה דאבל מקומי.
טבלת האליפויות.
לפי קבוצה.
הערות:
הכובשים המצטיינים.
הכובשים המצטיינים בכל הזמנים.
נכון ל-1 באוגוסט 2017
ליגת העל האוסטרית
כתר אדוארד הקדוש
כתר אדוארד הקדוש (אנגלית: St Edward's Crown) הוא כתר ההכתרה הרשמי של מלכי הממלכה המאוחדת.
הכתר נוצר בשנת 1661 להכתרתו של מלך אנגליה צ'ארלס השני, לאחר שכתר ההכתרה הקודם הושמד בהוראת אוליבר קרומוול במהלך מלחמת האזרחים של אנגליה. על פי המסורת, הזהב ממנו הוכן הכתר נלקח מהכתר של אדוארד המודה (אדוארד הקדוש) - מלך אנגליה במאה ה-11 והפנינים נלקחו מתכשיט שהיה שייך למלכה אליזבת הראשונה.
הכתר מורכב מארבע צלבי פאטה בבסיסו, המעוטרים בארבעה פרחי חבצלת שמעליהם ארבע חצאי קשתות שמעליהן מונד ובראשו צלב. במרכז הכתר כיפת קטיפה.
הכתר עשוי זהב טהור (24 קראט) ובו 444 אבנים יקרות. בהתאם לנוהג, לאחר ההכתרה הוצאו מהכתר היהלומים ואבני החן ונותר רק שלד הכתר. בשנת 1911 הוחזרו לכתר היהלומים ואבני החן.
על אף שהכתר הוא כתר ההכתרה הרשמי, המלכה ויקטוריה והמלך אדוארד השביעי בחרו שלא להיות מוכתרים בכתר זה בשל משקלו (2.155 קילו), והם הוכתרו בכתר האימפריה הממלכתי, הקל יותר.
חירות שלילית
חירות שלילית היא תפישה פילוסופית, המתייחסת לחופש של היחיד משליטתם של אחרים. במובן זה אדם נתפש כחופשי עד לאותה מידה, שבה איש לא מתערב בפעולותיו. לדעתו של תומאס הובס, לדוגמה, "אדם חופשי הוא זה, אשר... לא מונעים ממנו לעשות מה שברצונו לעשות"; זאת בניגוד לתפישת החירות החיובית, המתייחסת ליכולתו הממשית של האדם לפעול על-פי רצונו בהיעדר מגבלות שאחרים מטילים עליו.
ישעיה ברלין הבחין בין החירות השלילית לחירות החיובית בהרצאתו, שנשאה את השם "שני מושגים של חירות". לדעתו של ברלין, הבחנה זו עוברת כחוט השני במסורת הפוליטית, כאשר רעיון החירות השלילית קשור באופן הדוק לפילוסופים המדיניים הבריטיים (כמו לוק, הובס וסמית'), ואילו החירות החיובית להוגי הדעות האירופים מן היבשת, כדוגמת הגל, רוסו, הרדר ומרקס. (יש להדגיש, שבעיני ההוגים הבריטים המצוינים כאן וממשיכי דרכם, החירות השלילית היא ה-חירות בה"א הידיעה).
לתפישת החירות השלילית מספר היבטים ראויים לציון. ראשית, החירות השלילית מגדירה את התחום או ה"אזור" של החירות (בשתיקת החוק). במילותיו של ברלין: "החירות במובנה השלילי קשורה בתשובה לשאלה האם מישהו - אדם או קבוצת בני-אדם - מונח לנפשו או צריך להיות מונח לנפשו [כדי] לעשות או להיות מה שהוא יכול לעשות או להיות, ללא התערבותם של בני-אדם אחרים". חלק מן הפילוסופים חלקו על ברלין לגבי היקפה של חירות זו, אך הסכימו עמו בנקודה המרכזית, שהחירות מגדירה את התחום, שבו אדם יכול לפעול בלי שאחרים יציבו לו מכשולים. שנית, כפי שמשתמע מהגדרתה, המכשולים המוצבים בפני חירותו השלילית של האדם הם מעשי ידיו של אדם אחר או אנשים זולתו, ולא נכפים עליו על ידי הטבע, הגורל או חוסר-יכולת. הפילוסוף הצרפתי הלווטיוס, ביטא רעיון זה בבהירות: "אדם חופשי הוא אדם שאינו כבול בשלשלאות, אינו אסיר בכלא ואינו מופחד כמו עבד בענישה... אין זה העדר חופש לא לעוף כמו נשר או לא לשחות כמו לווייתן".
הדיכוטומיה בין החירות השלילית לחירות החיובית נחשבת למחשידה על ידי פילוסופים ממסורות פוליטיות מסוימות, כמו סוציאליזם, סוציאל-דמוקרטיה, סוציאליזם ליברטריאני ומרקסיזם. חלק מהם טוענים ששתי החירויות בלתי-ניתנות להבדלה למעשה, ואילו לטענתם של אחרים אחת מהן לא יכולה להתקיים ללא רעותה. משותפת להם הטענה, ששימורה של החירות השלילית מחייבת פעולה חיובית מצד הממשלה או החברה במטרה למנוע מחלק מן היחידים ליטול מאחרים את חירותם.
חירות שלילית וסמכות: הובס ולוק.
כיצד ניתן ליישב בין תשוקתו של האדם לחירות להזדקקותו לסמכות? תשובת הפילוסופים על שאלה זו מייצרת בעיקר קושי להבין את השקפתם על החירות, אך גם אשכול של תפישות מעניינות אודות סמכות, שוויון וצדק.
תומאס הובס וג'ון לוק הציעו שני פתרונות משפיעים ומייצגים לבעיה. שניהם הסכימו שיש למתוח קו ברור סביב תחום מוגדר היטב, שבו כל אחד יוכל לפעול ללא מכשולים ובהתאם לטעמיו, תשוקותיו ורצונותיו. יחד עם זאת, שניהם האמינו, ששום חברה לא תוכל להתקיים ללא סמכות שלטונית, שתפקידה למנוע התנגשות בין המטרות השונות באמצעות שרטוט מדויק של גבולות תחומי החירות של כל אחד ואחד. הובס ולוק נבדלים ביחסם להיקפו של תחום זה. הובס, שדעתו על טבע האדם הייתה שלילית, האמין שנדרשת סמכות חזקה כדי לרסן את דחפיו הפראיים והמושחתים של האדם. הוא חשב שרק שלטון חזק יוכל לחסום את האיום התמידי של האנרכיה. לוק, לעומתו, האמין שטבע האדם הוא יותר טוב מאשר זדוני, ולכן תחום חירותו של היחיד יכול להיות רחב.
חירות שלילית בעיני הוגים שונים.
במאמר השני של כתבי הפדרליסט, ג'ון ג'יי כתב: "אין דבר ודאי יותר מן הצורך בממשל, אך באותה מידה אין להכחיש, שללא קשר לזמן ולצורה שבה הוא מתמסד, האנשים חייבים לוותר עבורו על חלק מזכויותיהם הטבעיות כדי להקנות לו את הכוח הנדרש". כוונתו של ג'יי הייתה נהירה לנו יותר אם היינו משתמשים במושג החירות השלילית במקום המילים "זכויות טבעיות", משום שג'יי רצה לטעון כאן שכוחו או סמכותו של ממשל לגיטימי שאוב בחלקו מנכונותנו להסכים למגבלות על חירותנו השלילית.
בחוברת "השכל הישר" הבחין תומאס פיין בין החברה לממשל כמעט בדיוק באותם קווים, המבדילים בין החירות השלילית לחירות החיובית: "החברה נוצרת על ידי רצונותינו והממשל על ידי רשעותנו; הראשונה מקדמת את אושרנו באופן חיובי באמצעות האיחוד בין רגשי החיבה שלנו, השני באופן שלילי באמצעות ריסון מידותינו המגונות".
תומאס ג'פרסון אמר ש"החירות החוקית היא פעילות חסרת-מכשולים בהתאם לרצוננו בגבולות המשורטטים מסביבנו על ידי הזכויות השוות של הזולת".
הוגה הדעות הליברטריאני טיבור ר' מאצ'ן, מגן על החירות השלילית כ"חיוני עבור בחירה מוסרית ולפיכך, עבור השגשוג האנושי". לטענתו, החירות השלילית "מובטחת כאשר זכויותיהם של היחידים בקהילה האנושית לחיים, לפעילות רצונית (או לחופש ההתנהגות), ולרכוש מכובדות, נשמרות ומוגנות באופן גורף".
ביקורת.
מבקרים טוענים שההבחנה בין זכויות חיוביות ושליליות, או בין חרות שלילית לחיובית, היא דיכוטומיה מוטעית.
חלק מהמבקרים, כמו רוברט נוזיק, מצביעים על הנושא של אכיפה כדי לטעון שאין זה לוגי לכלול בקטגוריה של זכויות שליליות, זכויות שמוגדרות כך באופן מסורתי, כמו הזכות לרכוש או הזכות לחירות מפני אלימות.
בעוד שהזכות לרכוש וחירות מפני אלימות דורשת שפרטים ימנעו מהונאה גנבה או אלימות, ניתן למנוע ביצוע של פעולות אלה רק על ידי פעילויות "חיוביות" מצד הפרטים, המדינה או מוסד אחר. פרטים יכולים להגן על הזכות לרכוש על ידי הרתעה של ניסיונות גנבה, המדינה חייבת לספק אמצעים עבור כוח משטרתי, או אפילו צבא שבתורם צריכים להיות ממומנים על ידי מיסוי. לכן, נטען, אף על פי שזכויות אלה נחשבות לשליליות על ידי ליברטריאנים וליברלים קלאסיים, הן למעשה 'חיוביות' או 'כלכליות' בטבען בדיוק כמו זכויות 'חיוביות' כמו הזכות לחינוך
מבקרים אחרים הולכים רחוק יותר וטוענים שניתן להציג כל זכות כחיובית או שלילית כתלות בשפה שבוחרים להגדיר אותה. לדוגמה, הזכות לחופש מפני רעב נחשבת 'חיובית' על בסיס זה שמשמעותה היא שאדם רעב חייב לקבל מזון על ידי הפעולות החיוביות של אחרים, אבל מצד שני, כמו ש ג'יימס פ. סטברה (James P. Sterba) טוען, ניתן לתאר אותה כזכות של האדם הגווע ברעב שלא יעצרו אותו כאשר הוא לוקח את המזון העודף של אחרים. הוא כותב:
אלי ביי אל כביר
עלי ביי אל-כביר
עלי (ביי) אל-כביר (בטורקית עות'מאנית: علي بك الكبير תעתיק מדויק: עלי בכּ אלכּביר; 1728–8 במאי 1773) היה פוליטיקאי, מפקד צבאי וסולטאן ממלוכי ששלט במצרים בין השנים 1760‏–1772. בשיא כוחו שלט עלי על שטחי הממלכה הממלוכית שגוועה ב-1517.
ביוגרפיה.