בין 29 באוגוסט לבין 1 בספטמבר נערך המשפט הראשון. המשפט נערך לעיני אלפיים מעובדי התעלה. מפעם לפעם היו קמים חלק מהמאזינים למשפט ודורשים בקריאות קצובות: "מוות להם! מוות להם! מוות למבצעי הסבוטז'!". היו גם כאלה שצעקו, שהם מתנדבים להיות בכיתת היורים. לעונש מוות נידונו חמישה נאשמים (ארבעה מתוכם מהנדסים) ויתר הנאשמים נידונו לעונשי מאסר בין 20 שנה למאסר עולם. כל הנידונים, כולל הנידונים למוות, נענשו גם בהשהיית הזכויות האזרחיות לעשר שנים. ב-4 באוקטובר נדחו הערעורים. עונשם של שני נידונים למוות הומתק למאסר עולם, אך שלושת האחרים, אאורל רוזיי-רוזנברג, ניקולאה וסילסקו ודומיטרו ניקיטה הוצאו להורג.
כמה ימים אחרי המשפט הראשון, בימים 8 עד 10 בספטמבר, נוהל משפט ראווה נוסף נגד 15 נאשמים, אך במשפט זה העונש המקסימלי היה 25 שנות מאסר. כל הנידונים, בשני המשפטים, שלא הוצאו להורג, שוחררו בשנים 1955 - 1957 בתקופת החנינות. ב-1968, כשבהוראת ניקולאה צ'אושסקו נחקרו פשעי התקופה ברומניה, התברר שגם המוצאים להורג היו חפים מפשע.
משפטי הראווה גרמו לתוצאות שליליות, עובדי התעלה המפוחדים נמנעו מנקיטת יוזמות, חיפשו גיבוי כפול ומכופל לכל פעולה והגדילו את הבירוקרטיה. עובדים טובים העדיפו לעבור למקומות עבודה אחרים ועבודות התעלה סבלו מהאטה נוספת.
המניעים של סטלין.
הדעה המקובלת הייתה שעבודות החפירה נועדו, בין היתר, להביא לחיסול הבורגנות הרומנית, שנשלחה לעבוד בתנאים קשים. ולאפשר לספינות קרב סובייטיות להפליג במעלה הדנובה לכיוון יוגוסלביה במקרה של סכסוך מזוין איתה.
לאחר מות סטלין התאספה הנהגת המפלגה הקומוניסטית הרומנית ודנה בהמשך הפרויקט. בהתאם להערכות שהעמלות שייגבו מכלי השיט שיעברו בתעלה לא יכסו אפילו את עבודות התחזוקה, הוחלט להפסיק את העבודות.
גאורגיו-דז' המשיך להרהר בנושא ושיתף בכך את ראש לשכתו - לדעתו של גאורגיו-דז', לאחר סיום העבודות על התעלה, עמד סטלין לפנות לרומניה ולבקש ממנה לוותר "מרצונה וללא כפייה" על השליטה בשפך הדנובה, שנמצא בשכנות מידית לגבול עם ברית המועצות, באמתלה שלרומניה יש יציאה חדשה לים השחור.
הפסקת העבודות.
הרקע הכללי.
בעת מותו של סטלין (5 במרץ 1953) התקיימה במוסקבה ישיבה של לשכת הוועדה לסיוע כלכלי הדדי ובה משלחות מכל ארצות הגוש הקומוניסטי ובראשן מנהיגיהן. הישיבה עסקה בתכנים מדאיגים, מחסור הולך וגובר באנרגיה חשמלית ואמצעי חימום בכל הארצות הקומוניסטיות. הישיבה נפסקה לפני הזמן בגלל מות סטלין והכל המתינו לקבלת החלטות במוסקבה. בינתיים ציבורים גדולים לא היו מרוצים מהמצב ופנו להפגנות ושביתות בצ'כוסלובקיה, בפולין ובמזרח גרמניה. במוסקבה החליטו לעשות שינויים והם הועברו לכל הארצות הקומוניסטיות.
הוראות לרומנים.
בברית המועצות ידעו היטב מה המצב ברומניה, כי בכל צומתי קבלת ההחלטות שותפו יועצים סובייטיים, שהעבירו דיווחים למוסקבה. ב-13 ביולי 1953 אמר גאורגי מלנקוב למשלחת הרומנית במוסקבה שמצב החקלאות ואספקת המוצרים ברומניה הוא קטסטרופלי והציע להנהגה הרומנית לדאוג לעם, שיהיו לו שפע מוצרים. הוצע לרומנים להאט את התיעוש ואת הקולקטיביזציה, לצמצם את ההוצאות הצבאיות, להחליש את הטרור ולצמצם את המחנות. ניקיטה חרושצ'וב נזף ברומנים בהזכירו שהם השקיעו בתעלת דנובה-הים השחור סכום שווה להשקעתם בכל החקלאות הרומנית. הוא המשיך וטען שהתעלה הייתה אינטרס גרמני, כי הגרמנים רצו להפליג בדנובה לים השחור מבלי לעבור דרך תעלת כיליה, שתחת שלטון סובייטי, לכן התעלה בעצם מפרידה בין רומניה ובין ברית המועצות, לא מאחדת אותן.
הצעדים הרומנים.
ברומניה הוחלט לכבד את יום העבודה של שמונה שעות ולהפסיק עם ה"עבודה בהתנדבות", להגדיל את המשכורות, להגדיל פי שניים וחצי את בניית הדירות למגורים, לשפר את אספקת המזון לאוכלוסייה ולוותר על הניסיון להגשים את תוכנית החומש בארבע שנים. כדי להשיג כל זאת הוחלט לצמצם את התקציב המיועד לפיתוח ל-22% במקום 26% ולהגדיל את התקציב המיועד לצריכה ל-72% במקום 67% מכלל התקציב.
בישיבה של המועצה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, שנערכה ב-21 ביולי, הוחלט להשתמש במונח "דחייה" לגבי סיום עבודות פיתוח התעלה, דחייה לשנים 1956 - 1957. אלכסנדרו מוגיורוש סקר את עבודות התעלה ואמר ששמונה הקילומטרים אליהם כבר מגיעים מי הדנובה ישמשו להשקיית שטחים לגידול ירקות. לישיבה זו קדמה ב-17 ביולי ישיבה בקונסטנצה, בהנהגת מוגיורוש, שבה הוחלט להפסיק לזמן מה את עבודות התעלה, כדי לגייס את העובדים לאיסוף התבואה בברגאן, באמתלה שאיסוף התבואה אינו סובל דיחוי, אך האיחור בעבודות התעלה יודבק בחורף.
חידוש העבודות.
ב-1959 חודשו העבודות על התעלה, אך לא לצורכי שיט, אלא לצורכי יצירת מערך ההשקיה Mircea Vodă. חלק ממערך ההשקיה הזה נוצל בהמשך לחידוש עבודות חפירת התעלה.
הרקע לחידוש העבודות.
לקראת סוף חייו התחיל גאורגה גאורגיו-דז' לפתח ברומניה עצמאות מסוימת כלפי ברית המועצות, בעיקר בתחום הכלכלי, שבו הרומנים סירבו לקבל את תפקיד ספקי המוצרים החקלאיים, שהסובייטים הועידו להם. ניקולאה צ'אושסקו, יורשו של גאורגיו-דז', המשיך והעצים קו זה. צ'אושסקו טיפח יחסים טובים עם השאה האיראני והגדיל בהתמדה את הסחר בין שתי המדינות. במסגרת מסחר זה קיבלו הרומנים מהאיראנים נפט גולמי במחיר זול. צינור שהונח בין איראן ובין טורקיה יצר יציאה לים השחור עבור הנפט האיראני, ומכאן עלה הרעיון של צ'אושסקו לבניית בית זיקוק על החוף הרומני של הים השחור, שם יזוקק הנפט האיראני. לאחר מכן המוצרים המזוקקים ימכרו ברווח גדול למדינות אירופה, אליהן יובלו בשיט בדנובה, וכדי לקצר שיט זה עלה רעיון חידוש עבודות תעלת דנובה-הים השחור.
קבלת ההחלטה וחידוש העבודה.
ב-13 ביוני 1973 הגיש ניקולאה צ'אושסקו לוועד הפועל של המועצה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הרומנית הצעה עקרונית לחידוש העבודות לחפירת תעלת דנובה-הים השחור - ההצעה התקבלה פה אחד.
למרות קבלת ההחלטה העקרונית לקח עוד זמן רב עד לחידוש העבודה. הזמן נוצל להכנת תוכניות חדשות, קביעת מסלול חדש בחלקו (רק 9,4 קילומטרים מהמסלול החדש חופפים למסלול עליו עבדו בשנות החמישים) ורכישת הציוד הדרוש לביצוע העבודות. העבודות בפועל התחילו ב-1975 והמטרות היו:
המהנדס קיריאק אבדאניי (Chiriac Avădanei) היה האיש עליו הטיל צ'אושסקו להוביל את תכנון העבודות. התכנון החל ביום 10 ביולי 1973 עם קבוצה של 185 מהנדסים וטכנאים, שפעלה בשיתוף פעולה עם המוסדות האקדמיים והמחקריים השונים של רומניה. במהלך הזמן הקבוצה גדלה ל-225 מומחים ולאחר שהתחיל יישום הפרויקט, המתכננים היו מבלים שלושה ימים בשבוע בשטח, בפיקוח על העבודות.
בעקבות פניות ממערב אירופה חודשה העבודה על התעלה ב-1976 ורומניה קיבלה מימון של 250 מיליוני דולרים מהבנק העולמי. המימון, שהתקבל מהבנק העולמי, והלוואות נוספות מהמערב, סך הכל כמיליארד וחצי דולרים, שימשו לרכישת כלים מכניים-הנדסיים מתאימים וכלי רכב עם נגררים גדולים להובלת האדמה החפורה. מרבית הרכישות נעשו במערב אירופה, ארצות הברית ויפן והזרימו למשק הרומני ציוד חדיש ושיטות עבודה חדשות. חלק קטן מהמימון שימש לרכישות בשוק הרומני.
ביצוע העבודה.
הפעם, לצורכי ביצוע עבודות תעלת דנובה-הים השחור, לא נעשה שימוש בעבודת אסירים. המבצעים הורכבו מאנשי צבא, שתי בריגדות של הנדסה ועובדים אזרחים שכירים, שהפעילו כלים מכניים ב-98% מהמקרים. תנאיי השכר היו מפתים מאוד, לכן היה ביקוש רב למקומות העבודה בפרויקט. בתקופת השיא (1983 - 1984) עבדו בו זמנית 32,000 איש, שהפעילו 700 מחפרים בגדלים שונים, 5,000 משאיות עפר ו-600 בולדוזרים, חוץ מציוד התחזוקה.
על אנשי הצבא הוטל לטפל ב-40 קילומטרים של תעלה ועשרה קילומטרים נוספים הוטלו על מתנדבים במסגרת איחוד הנוער הקומוניסטי. המתנדבים מקרב התלמידים והסטודנטים הגיעו לזמנים קצובים ולאחר שלמדו את המלאכה היו צריכים לחזור ללימודיהם.
עבודות פיתוח התעלה והנמלים הנלווים הצריכו גם הריסת מבנים קיימים, כך עבר הנתיב במורפטלר דרך המסגד המקומי, אך השלטון דאג להעמיד מסגד חדש לשירות המתפללים המוסלמים המקומיים, לפני הריסת המסגד הישן.
סיום העבודות.
ניקולאה צ'אושסקו קבע את מועד סיום העבודה על התעלה הראשית ליולי 1982, בין היתר משום שסיכם עם נשיא ארצות הברית לשעבר, ריצ'רד ניקסון ביקור ברומניה ורצה להביא אותו לטקס הסיום. מחסור בכוח אדם מיומן, מחסור בדלק ותקלות בלתי צפויות גרמו לדחיית המועד וצ'אושסקו רתח על כך ונזף בכל המנהלים.
ב-9 ביולי 1982 נאלץ צ'אושסקו לשנות את התאריך בו עמדו להסתיים העבודות על התעלה הראשית - המועד החדש נקבע ל-1 במאי 1983. העבודה הסתיימה רשמית ב-30 באוקטובר 1983, אך את החגיגות דחו לאביב, למאי 1984, ללא נוכחותו של ניקסון, שכבר סיים את ביקורו ברומניה.
סיום העבודה על התעלה הראשית ופתיחתה לשיט נחוג על ידי הנהגת רומניה של אותה תקופה. ב-26 במאי 1984, בשעה 8:47, ניקולאה צ'אושסקו גזר את הסרט לצלילי המנון רומניה ו-21 יריות תותח, והזמרים דן ספטרו ומיראבלה דאואר ביצעו דואט הקרוי Magistrala Albastra (הדרך המהירה הכחולה), שם שהפך לשם נרדף לתעלת דנובה-הים השחור. את השיר חיבר אאורל סטורין ואת המוזיקה הלחין ואסילה ואסילאכה. לכבוד סיום העבודה הופקה והופצה מדליית זיכרון בשם "Canal Dunăre-Marea Neagră".
לאחר סיום העבודות על התעלה הראשית, הופנו הציוד וכוח האדם המתפנים לביצוע התעלה הצפונית.