קנדי הייתה אחד מעורכי הדין בתיק אברמוביץ' נגד לבקוביץ, תובענה ייצוגית שבאה לבטל את חוקי ניו יורק המחמירים נגד הפלות. התיק היה אחד הראשונים להשתמש בנשים שנפגעו מהפלות בלתי חוקיות כעדות מומחיות במקום להסתמך על רופאים. הטקטיקות האלה שימשו בסופו של דבר בתיק ההיסטורי רו נגד וייד, ב-1973, אשר ביטל את המגבלות החוקיות על הפלות. קנדי ייצגה גם את הקולקטיב לבריאות האישה בתובענה ייצוגית נוספת, דומה, עם 350 תובעות.
קנדי הקימה את סדנת המדיה ב-1966, בה נפגשו פעילים כדי לדון באסטרטגיות להתמודדות עם התקשורת, עם דגש על חשיבות שיתוף מידע טקטי בין תנועות שונות. קנדי ואחרים מחו נגד ערוצי תקשורת בשל הייצוגים של אנשים שחורים. היא הצהירה שהיא תוביל חרם הגד המפרסמים הגדולים אם לא יכללו שחורים בפרסומות שלהם. היא השתתפה בכל שלושת כנסי הכוח השחור, וייצגה את ה. ראפ בראון, אסאטה שאקור ואת הפנתרים השחורים. קנדי גם ייצגה את הפמיניסטית הרדיקלית ואלרי סולאנס, שעמדה למשפט על ניסיון רצח של אנדי וורהול.
אקטיביזם מאוחר.
לאחר ההתקוממות בכלא אטיקה ב-1971, שהתעוררה כתוצאה של פגיעות מערכתיות בזכויות אדם, התעורר ביתר שאת נושא הסולידריות בין כתנועת הכוח השחור והתנועה הפמיניסטית, אשר לעיתים קרובות אילצה פעילים לבחור ביניהן. קנדי התייחסה להתמרמרות שהתפתחה אצל פמיניסטיות, בעיקר לבנות, בשל התסיסה במרחב, ואמרה: "אנחנו לא תומכות באטיקה. אנחנו עצמנו אטיקה. אנחנו אטיקה, או אנחנו לא-כלום." בשנת 1973 קנדי ייסדה יחד עם מרגרט סלואן-האנטר את ארגון הפמיניזם השחור הלאומי (NBFO), אשר עסק גם בסוגיות של גזע וגם בסוגיות מגדר, כגון זכויות רבייתיות וקמפיינים לעיקור שהופנו כלפי אוכלוסיות מוגזעות.
ב-1977, קנדי הייתה לחברה שותפה במכון הנשים לחופש העיתונות (WIFP). WIFP הוא ארגון אמריקאי ללא מטרות רווח, שהוציא לאור חומרים שמטרתם הגברת התקשורת בין נשים, וחשיפת הציבור עם צורות שונות של תקשורת של ועל נשים.
פעם, כדי למחות על חוסר בחדרי שירותים בהארוורד, היא הובילה מחאת השתנה המונית במדשאה בקמפוס. כאשר נשאלה על כך, היא אמרה:
ב-1974, נכתב במגזין "פיפל" שקנדי היא "הפה הכי גדול, הכי חזק, וללא עוררין, הכי חצוף בשדה הקרב".
פעילות נוספת שעשתה קנדי הייתה נגד מלחמת וייטנאם ומדיניות התערבות של ארצות הברית.
משחק.
קנדי שיחקה במספר סרטים, כולל בסרט בסרטים "The Landlord "(1970), ובדרמה הפוליטית העצמאית, פוליטית "Born In Flames "(1983).
קנדי השתתפה גם בסרט "Who Says I Can't Ride a Rainbow" לצד מורגן פרימן (1971) וכן בסדרת הטלוויזיה" Some of My Best Friends are Men" (1973).
קנדי הייתה אחת מהמקריינים של החלק השני של הסרט, "Come Back, Africa: The Films of Lionel Rogosin", אשר דן בהיסטוריה האפריקאית-אמריקאית, כמו גם באפרטהייד בדרום אפריקה. הסרט נוצר כדי "לשמש כיצירה מיוחדת של היסטוריה אפרו-אמריקאית שבעל פה".
חיים אישיים.
בשנת 1946, קנדי כתב מאסה בכותרת "הטיעון נגד נישואים", אותו סיכמה מאוחר יותר הבאוטוביוגרפיה שלה:
ב-1957 קנדי נישאה לסופר המדע הבדיוני צ'ארלס דיי. דיי היה אלכוהוליסט ומת בסביבות 1960, כשהוא בשנות השלושים של חייו. קנדי מעולם לא נישאה מחדש, ולא היו לה ילדים.
פרסים והישגים.
ב-1997 קנדי קיבלה את פרס מפעל החיים האמיצים, וכן בשנה שלאחר מכן כובדה על ידי אוניברסיטת קולומביה בפרס הינשוף לבוגרים מצטיינים. ב-1999 אוניברסיטת העיר ניו יורק העניקה לה את פרס המאה.
חייה המאוחרים ומותה.
קנדי תרמה את המאסה "דיכוי ממוסד נגד האישה" לאנתולוגיה משנת 1970 " Sisterhood is Powerful: An Anthology of Writings From The Women's Liberation Movement", שנערך על ידי רובין מורגן. ב-1976, קנדי כתבה אוטוביוגרפיה, "Color Me Flo: My Hard Life and Good Times", שבו היא כתבה על חייה, הקריירה שלה, ועל האקטיביזם. היא גם שיתפה פעולה עם ויליאם פרנסיס פפר בכתיבת הספר "Sex Discrimination in Employment: An Analysis and Guide for Practitioner and Student".
היא נפטרה ב-21 בדצמבר 2000, בגיל 84.
מרגרט צ'ייס סמית
מרגרט מדליין צ'ייס סמית (באנגלית: Margaret Madeline Chase Smith, נולדה ב-14 בדצמבר 1897 ונפטרה ב-29 במאי 1995) הייתה פוליטיקאית אמריקאית מן המפלגה הרפובליקנית. כיהנה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1940–1949 ובסנאט של ארצות הברית בשנים 1949–1973. לאורך כל השנים היא ייצגה את מיין. סמית הייתה האישה הראשונה ששירתה בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית. נחשבת לרפובליקאית מתונה.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו בשנת 1964, סמית ניסתה להתמודד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקאית, אך נכשלה בפריימריז. למרות הכישלון, היא הייתה האישה הראשונה שמועמדת לנשיאות בוועידה של מפלגה גדולה. סמית עדיין נחשבת לאישה שכיהנה הכי הרבה זמן בסנאט מטעם המפלגה הרפובליקאית (עד השבעתה לכהונתה החמישית של הדמוקרטית ברברה מיקולסקי בינואר 2011 סמית החזיקה בשיא הסנאטורית שכיהנה הכי הרבה זמן בהיסטוריה).
ביוגרפיה.
שנותיה הראשונות ותחילת דרכה.
מרגרט צ'ייס סמית נולדה בסקאוהיגן במחוז סאמרסט, מיין, כבכורה מבין שישה ילדים. שניים מאחיה נפטרו לפני שהגיעו לבגרות. אביה היה ממשפחה ממוצא אנגלי שהיגרה לארצות הברית במאה ה-17. סבא של סבא רבא שלה פיקד על פלוגה ארטילרית במהלך מלחמת 1812 ובה לחם עבור צבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית. משפחתה של אמה הייתה ממוצא קנדי-צרפתי, שהיגרה לארצות הברית מקוויבק באמצע המאה ה -19. אביה היה ספר העיירה, ואמה עבדה כמלצרית, פקידה בחנות ובבית חרושת לנעליים. בגיל 12 החלה לעבוד ולעזור בכלכלת הבית.
קריירה מוקדמת.
לאחר סיום לימודיה בתיכון, החלה סמית לעבוד בתקשורת ובעסקים. ב-14 במאי 1930 נישאה צ'ייס לקלייד סמית, שהיה מבוגר ממנה ב-21 שנה. עד מהרה החלה להיות פעילה בפוליטיקה. בשנים 1930–1936 כיהנה בוועדה המרכזית של המפלגה הרפובליקנית במיין. בשנת 1936 בעלה של סמית נבחר לבית הנבחרים, ולכן הזוג עבר לוושינגטון די. סי., כשסמית שימשה כמזכירתו של בעלה. היא גם שימשה כגזברית מועדון נשותיהם של חברי קונגרס.
בית הנבחרים.
באביב 1940 קלייד סמית הפך לחולה מאוד, לאחר שקיבל התקף לב. לכן ביקש מאשתו להתמודד על מושבו בבית הנבחרים בבחירות העתידות להתקיים בספטמבר של אותה השנה. סמית הספיק לפרסם הודעה לתקשורת בה הכריז על תמיכה באשתו. הוא נפטר ב-8 באפריל. בבחירות המיוחדות שהתקיימו ב-3 ביוני סמית הצליחה להיבחר כיורשת מקומו של בעלה, לאחר שהמפלגה הדמוקרטית לא הספיקה להעמיד מולה שום מועמד. בכך היא הפכה לאישה הראשונה שנבחרה לקונגרס ממיין. כשלושה חודשים לאחר מכן התקיימו הבחירות הרגילות לבית הנבחרים, בהן סמית ניצחה בזכות עצמה ברוב של כ-65%.
במהלך כהונתה בבית הנבחרים, סמית עסקה רבות בעניינים הקשורים לביטחון לאומי והתמנתה לחברה בוועדת הצי. בחורף 1944 ערכה סיור של כ-25 אלף ק"מ בבסיסי הצי בדרום האוקיינוס ​​השקט. היא גם הפכה לאזרחית הראשונה והיחידה שהפליגה בספינת חיל הים האמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה. בנוסף על כך, סמית הצליחה לחוקק חוק המסדיר את מעמדן של נשים בצי. סמית נחשבה לרפובליקאית מתונה, אשר תמכה במדיניות הניו דיל של הנשיא הדמוקרטי פרנקלין דלאנו רוזוולט.
הסנאט.
באוגוסט 1947 הכריזה סמית על התמודדותה על מקום בסנאט. היא ניהלה קמפיין ללא הוצאות כספיות רבות, תחת הסיסמה "Don't change a record for a promise" ("אל תחליף ניסיון בהבטחה"). היא ניצחה ברוב גדול בבחירות שנערכו ב-13 בספטמבר 1948, ובכך הפכה לאישה הראשונה המייצגת את מיין בסנאט, ולאישה הראשונה בתולדות ארצות הברית אשר כיהנה בשתי בתי הקונגרס. היא הושבעה לסנאט ב-3 בינואר 1949. לאחר שנה בתפקיד, היא זכתה לתשומת לב לאומית כשהייתה לחברת הקונגרס הראשונה שגינתה את רדיפת הקומוניזם של שותפה הרפובליקני לסנאט, הסנאטור ג'וזף מקארתי מוויסקונסין. בתחילה סמית התרשמה לטובה מטיעוניו של מקארתי, אך שינתה את דעתה לאחר שמקארתי לא הצליח לספק ראיות כלשהן כדי לאמת את האשמותיו. ב-1 ביוני 1950 היא נאמה במשך רבע שעה נאום שכונה בהמשך "הצהרת המצפון". במהלך הנאום סירבה סמית להזכיר באופן ישיר את שמו של מקארתי, אך גינתה אותו באופן חריף מאוד. שישה רפובליקנים נוספים חתמו על הצהרתה. בתגובה לנאום, התייחס מקארתי לסמית ולששת הסנאטורים האחרים כאל "שלגיה וששת הגמדים". הוא סילק אותה מאחת מוועדות המשנה בה הייתה חברה. כתגובה, הצביעה סמית בעד הדחתו של מקארתי מהסנאט - הצעה שהתקבלה בסופו של דבר.
ב-17 ביולי 1950 הועלתה סמית לדרגת לוטננט קולונל במילואים, והיא שירתה עד 1958. לקראת הבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 1952, הועלה שמה של סמית' כמועמדת פוטנציאלית לתפקיד סגן הנשיא תחת המועמד הרפובליקני דווייט אייזנהאואר. סמית עצמה הכחישה את שמועות אלו. באותה השנה נבחרה סמית להיות עמיתה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. בשנת 1959 סמית העזה להתנגד באופן מפורש לאייזנהאואר, כאשר מינה את לואיס סטראוס לתפקיד מזכיר המסחר.