בשנת 2001 בחר בה במפתיע בנה, דובר, לככב בסרטו "חתונה מאוחרת" בתפקיד הבולט של לילי, אמו של הדמות הראשית, זאזא (ליאור אשכנזי), הדוחפת אותו אל נישואין כחלק מהמסורת הגאורגית. דובר הסביר את הבחירה היוצאת דופן: "ליהקתי אותה כי לא הצלחתי ללהק שחקנית ישראלית בתפקיד הזה. הדמות בסרט ממילא מבוססת עליה והייתי צריך מישהי שתדבר גרוזינית", והוסיף, "אמרתי לה: או שאת באה או שאין לי סרט". לילי, שלא למדה משחק ולא התנסתה בו בעבר, נאלצה לעבוד יחד עם צוות מיומן של שחקנים מקצועיים, בהם אשכנזי, רונית אלקבץ ומוני מושונוב.
על משחקה בתפקיד משנה זכתה בפרס אופיר. חרף זכייתה, לא הופיעה קוסאשווילי בסרטים נוספים, והמשיכה במקצועה המקורי, כטבחית.
אדריכלות מצרים העתיקה
התרבות המצרית היא אחת הקדומות בעולם אשר החלה להתפתח כבר לפני כעשרת אלפים שנה לאורך הנילוס. האדריכלות המצרית העתיקה התפתחה עם תרבות זו וחלק גדול מבנייניה ניצבים עד היום במצרים והם מהעתיקים והמפורסמים ביותר בעולם. גילם של חלק מהמבנים אשר עומדים עד היום הוא עד כ-5,000 שנה.
מקצוע האדריכלות התחיל במצרים העתיקה ולמעשה נהוג להחשיב את אמחותפ, האדריכל המצרי, כאדריכל הראשון בעולם.
מאפיינים.
מצרים אינה שופעת בעצים רבים אשר יכולים לשמש לבנייה אך האבן מצויה בה בשפע. כל הבנייה המצרית עשויה מאבן ומלבני בוץ. מצרים נודעה והתפארה באבנים שלה ובמשך תקופה ארוכה בעת העתיקה אף ייצאה אבנים לבנייה לארצות אחרות סביב הים התיכון כגון יוון ורומא.
גורם ההשפעה המשמעותי ביותר על סגנון האדריכלות המצרית הוא הנילוס. תפיסת החיים של מצרים התבססה על קיומו של נהר ארוך החוצה את המדבר ומאפשר את קיומם של החיים סביבו. הגדה המערבית של הנהר התקשרה עם "המוות" בשל המדבר האינסופי הנמצא מעבר לנהר וכיוון שקיעתה של השמש ואילו הגדה המזרחית הייתה הגדה "החיה". בהתאם לתפיסה זו נבנו בגדה המזרחית הארמונות והמקדשים ובגדה המערבית נבנו הפירמידות וערי מתים (נקרופוליס).
האדריכלות הושפעה מאוד מתפיסה זו ובאה לידי ביטוי בתכנון ליניארי ובהדרת כבוד לנהר. המקדשים לדוגמה, נבנו כמבנה ליניארי לאורך קו מאוד ברור הבא לשרת מסלול של טקס מסוים. מסלול הטקס והחוויה האדריכלית הליניארית, מקורם באופיו של הנילוס.
הפירמידות של מצרים.
הפירמידות הן הסמל הידוע ביותר של הבנייה והתרבות של מצרים העתיקה. חלקן נמנות עם המבנים הגדולים ביותר שנבנו בידי אדם. הפירמידות נבנו על ידי המצרים הקדמונים בגדתו המערבית של נהר הנילוס - ארץ המתים לפי אמונתם. הפירמידות נבנו בתקופת הממלכה הקדומה.
הפירמידות הן מבני קבורה גדולים שבתוכם קבורים מלכי מצרים. קיימות תאוריות שונות לגבי תפיסות דתיות שונות של המצרים הקדמונים באשר לתפקידה של הפירמידה. מה שידוע כי היו חונטים את הפרעונים וקוברים אותם בארונות קבורה אשר היו ממוקמים מתחת לבסיס. מערכת של מסדרונות היו מאפשרים מעבר למקום הקבר.
הפירמידות במצרים בנויות בצורה של פירמידה עם בסיס בצורת ריבוע. צדדיה של הפירמידות קיימים בכמה צורות.
בניית הפירמידות.
שיטות הבניה של הפירמידות החלו בשיטת "ניסוי וטעייה", ומאוחר יותר התפתחו בהתאם ליכולות הכלכליות ומשאבי הטבע שעמדו לטובת בוני הפירמידות בתקופה בת 2,000 השנים שבה נבנו מבנים אלו במצרים. בניגוד לדעה הרווחת, הפירמידות במצרים לא נבנו על ידי העבדים היהודים ולמעשה לא נבנו על ידי עבדים כלל. ככל הנראה, בוני הפירמידות היו פועלים בשכר.
עם תחילת בנייתן של הפירמידות, בתקופת השושלת השלישית והרביעית, נבנו הפירמידות במלואן מאבן. סלע הגרניט שימש כחומר הבנייה העיקרי לגוף הפירמידה, והושט במיוחד לצורך זה במורד הנילוס על-גבי דוברות מיוחדות. הציפוי והגימור החיצוני של הפירמידה סותת בעיקר מאבן גיר בוהקת. הפירמידות הראשונות נבנו כשגושי הסלע מונחים בנטייה קלה לעבר פנים המבנה, אולם עד מהרה הסתבר כי צורה זו גורמת למבנה להיות לא יציב דיו ובעקבות כך שונתה שיטת הבניה להנחה אופקית של שכבות סלע זו על גבי זו.
במהלך תקופת השושלת החמישית, קטנו ממדי הפירמידות במידה משמעותית, ואיכות הבניה שלהן פחתה גם היא, וזאת עקב השימוש בסלעי גיר רכים כאבני היסוד לפירמידה, במקום הגרניט הקשה אך היקרה. בתקופה זו נוסה לראשונה השימוש בחלוקי אבן וחצץ כחומר מילוי בין קוביות האבן הגדולות, דבר שהוזיל והחיש את בניית המבנה.
בתקופת הממלכה התיכונה שונתה שיטת הבנייה פעם נוספת. בתקופה זו נבנו מרבית הפירמידות כלא יותר מערמות בוץ גדולות, אשר צופו בלוחות אבני גיר מלוטשים. בחלק מהמקרים ניצלו הבונים גבעות טבעיות כבסיס לפירמידה, שיטה שהביאה לחיסכון גדול בכמות החומר הנדרש להקמת המבנה ובתסבוכות הקשורות בשינוע חומר זה לאתר הבניה.
באופן פרדוקסלי משהו, החומרים אשר שימשו בבניית הפירמידות העתיקות ביותר, הבטיחו את המשך שימורן לאורך זמן ארוך יותר משל אלו אשר נבנו בתקופות המאוחרות.
מקדשים מצריים.
המקדשים המצריים נבנו בצורה של מסלול המתחיל על גדת הנילוס המזרחית ומסתיים בהיכל בו התקיים טקס דתי ומנחה לאל. המסלול כולל סדרה של מקומות בעלי סדר כמעט קבוע בכל המקדשים. המקדשים שמרו על סימטריה מושלמת סביב הציר הליניארי שלהם. מקדש כרנך הוא דוגמה טיפוסית למקדש מצרי - ניתן לראות זאת בחלק המרכזי העליון בתוכנית של המתחם כולו.
תיאור חלקי המקדש (לפי סדרם במסלול הטקס):
להבדיל מהפירמידות, המקדשים המצריים נשתמרו פחות עם השנים. המפורסמים שבין אלו הקיימים עד ימינו הם מקדש לוקסור, מקדש כרנך וכן כמה מקדשים הנמצאים באבו סימבל.
לוקסור.
אחד המקדשים המפורסמים ביותר שנשתמרו הנמצא בסמוך לעיר לוקסור. נבנה במאה ה-14 לפנה"ס על ידי רעמסס השני. אחד מזוג האובליסקים שניצבו בחזית המקדש, בגובה 25 מטרים, הועבר לפריז בשנת 1833 וניצב היום בפלאס דה לה קונקורד.
מקדש אדפו.
המקדש שוכן בעיר אדפו ונחשב למקדש השמור ביותר במצרים. הוא מוקדש לאל הורוס. בנייתו החלה בשנת 237 לפנה"ס והבנייה הסתיימה לאחר 180 שנים בשנת 57 לפנה"ס.
כרנך.
נמצא רק כ-2.5 ק"מ צפונית ללוקסור. מתחם מקדש כרנך הוא מהגדולים והמורכבים שבמקדשים והוא נבנה בשלבים רבים. בנייתו החלה במאה ה-16 לפנה"ס וכ-30 פרעונים השאירו בו את חותמם על ידי תוספות בנייה ופסלים. הוא מורכב מארבעה חלקים (ראה תוכנית המתחם).
אבו סימבל.
המקדש נבנה בידי הפרעונים סתי הראשון ורעמסס השני בין השנים 1284-1264 לפנה"ס. בין השנים 1964-1968 התרחש מבצע ההצלה של מקדש אבו סימבל: פירוק המקדש לבלוקים, כינוסו באתר חדש ובנייתו מחדש.
אדריכלות מצרית
רוני ערמון
רוני ערמון (נולד ב-1971) הוא אקטיביסט ישראלי, ממקימי "סלון מזל" ו"אינדימדיה ישראל".
ביוגרפיה.
ערמון נולד בבני ברק למשפחה דתית לאב מהנדס ולאם רופאה. בנעוריו היה חבר ב"בני עקיבא" ולמד בישיבה התיכונית "נחלים" ולאחר מכן בתיכון של "רשת אמי"ת".
ערמון שירת בצה"ל כחובש. לאחר שחרורו למד ביולוגיה באוניברסיטת תל אביב. במהלך לימודיו הצטרף ל"מגמה ירוקה", עבר ל"פעולה ירוקה" והפך לדובר הארגון. פעילותו כללה מעורבות במאבק נגד כביש חוצה ישראל ונגד הבנייה בחופים. הוא נמנה עם מקימי "אינדימדיה ישראל", הקים את "סלון מזל", והוציא לאור את העיתון "כאן".
בשנת 2003 החל בלימודי דוקטורט באוניברסיטת בר-אילן, ועבודתו עוסקת בביוגרפיה של הביוכימאי ג'וזף נידהם וסיים אותו בשנת 2010 .
בשנת 2004 הקים את קרן "שוכראן" שתמכה בסלון מזל, באינדימדיה, ובניסיונות נוספים להקמתם של מרכזים קהילתיים. עקב הסתות ברשת נגדו מטעם גורמי ימין קיצוני ערמון צמצם בהדרגה ולבסוף הפסיק את מעורבותו בפעילות לשינוי חברתי.
אוקרינה (כלי נגינה)
אמון (רגש)
אקדמיית קררה
אקדמיית קררה (באיטלקית: Accademia Carrara) היא גלריה לאמנות ואקדמיה לאמנות בברגמו איטליה.
היסטוריה.
ראשית הגלריה ברוזן ג'אקומו קררה, מצנט (פטרון אמנות ) ואספן שהוריש עיזבון נדיב לעיר ברגמו בסוף המאה ה-18. ממותו של הרוזן ב-1796 ניהל את עיזבונו אפוטרופוס ממונה. בשנת 1958 עברה האקדמיה לפיקוח ישיר של עיריית ברגמו. הבניין הנאוקלאסי תוכנן על ידי הארכיטקט סימונֶה אליה, תלמידו של לאופולדו פולק, ונבנה בשנת 1810.
המוזיאון ממשיך להגדיל את האוספים שברשותו באמצעות רכישות ותרומות. בשנת 2006 היו ברשותו 1,800 ציורים מהתקופה שבין המאה ה-15 למאה ה-19 משל ציירים כדוגמת פיזאנֶלּו,ֹ בוטיצ'לי, בליני, מנטניה, רפאל, מורוני, בסקניס, פְרָה גלגאריו, טייפולו, קאנאלטו ופיצ'ו.
מלבד ציורים מוצגים בגלריה גם שרטוטים והדפסים, כלי ברונזה, פסלים וכלי פורצלן, ריהוט ואוסף מדליות.
ב-1793, באותו הזמן שבו פתח הרוזן ג'אקומו קררה את הגלריה שלו לראשונה לציבור הרחב, ביקש הרוזן להעביר שעורים בשרטוט וציור באותו המקום. בית הספר שהיה ממוקם עד 1912 באותו הבניין בו שוכנת הגלריה לאמנות מצוי כיום בבניין סמוך משלו. ב-1988 קיבל בית הספר הכרה רשמית כ"אקדמיה של האמנויות היפות" (Accademia di Belle Arti).
ב-1991 נוספה למוזיאון "גלריה לאמנות מודרנית ובת־זמננו" ("Galleria d’Arte Moderna e Contemporanea") שמוקמה במבנה משופץ ששימש בעבר מנזר לנשים, הנמצא מול המבנה הנאוקלאסי המכיל את הגלריה לאמנות. כיום יש בגלריה עשרה אולמות תצוגה בשלוש קומות. האוספים הקבועים מכילים יצירות אמנות עכשוויות שנוצרו במאה ה-20 על ידי אמנים איטלקים ונוכרים כדוגמת בוצ'וני, באלה, מורנדי, קמפיליי, קזוראטי, סביניו, דה קיריקו, קנדינסקי, גראהם סאתרלנד ומנצוּ.
בנייה במחוגה וסרגל
שאהריאר