לפני שהציג באקדמיה הלאומית לעיצוב, הומר נסע לפריז, צרפת בשנת 1867, שם נשאר במשך שנה. הציור המוקדם ביותר שלו, ״שבוי מהחזית״, הוצג בתערוכה בפריז באותו זמן. הוא לא למד באופן רשמי אך הוא עסק בציור נוף כשהמשיך לעבוד עבור המגזין הרפר, תוך שהוא מתאר סצנות מחיי פריז.
הומר צייר כתריסר ציורים קטנים במהלך השהות. אף על פי שהגיע לצרפת בתקופה של אופנות חדשות באמנות, הנושא העיקרי של הומר לציוריו היה חיי האיכרים, כשהוא מראה יותר התאמה עם אסכולת ברביזון מאשר עם האמנים החדשים אדוארד מאנה וז׳אן קורבה. אף על פי שהאינטרס שלו לתאר אור טבעי מקביל לאלה של האימפרסיוניסטים המוקדמים, אין שום עדות להשפעה ישירה שכן הוא כבר היה צייר אמריקני בשל וכבר פיתח סגנון אישי שהיה הרבה יותר קרוב לאדואר מאנה מאשר לקלוד מונה. לרוע המזל, הומר היה מאוד דיסקרטי לגבי חייו האישיים ושיטותיו, אך עמדתו הייתה של עצמאות הסגנון והתמסרות לנושאים אמריקאים.
לאורך שנות ה -70 של המאה ה -19 המשיך הומר לצייר בעיקר סצנות כפריות או אידיליות של חיי משק, ילדים משחקים, ומבוגרים צעירים מחזרים, כולל בית הספר כפרי (1871) ופעמון הבוקר (1872). בשנת 1875 הפסיק הומר לעבוד כמאייר מסחרי ונדר לשרוד על ציוריו.
למרות המוניטין המצוין שלו, לא צבר הון מציוריו. [17] הוא הציג ציורים בתערוכת המאה של 1876 בפילדלפיה, פנסילבניה, כמו אחד הציורים הטובים והמפורסמים ביותר שלו ״השייטים״ (1876). הציור ״השייטים״, שהפך לציור איקוני של הומר מתאר אב ושלושה נערים שיצאו לשייט, זכה לשבחים רבים. הוא צייר גם תמונות מחיי האפרו-אמריקאים כמו ״מתלבשים לקרניבל״ (1877) ו״ביקור הפילגש הזקנה״
בשנת 1877 הומר הציג לראשונה במועדון האמנות בבוסטון את ציור השמן, "שמש אחר הצהריים". משנת 1877 עד 1909, הומר הציג לעיתים קרובות בבוסטון. עבודות על נייר, הן רישומים והן צבעי מים, הוצגו לעיתים קרובות על ידי הומר החל משנת 1882.
הומר החל לצייר עם צבעי מים על בסיס קבוע בשנת 1873 במהלך שהות קיץ בגלוסטר, מסצ'וסטס. מההתחלה הטכניקה שלו הייתה טבעית, הדגימה את הכישרון המולד שלו למדיום קשה. ההשפעה שלו תהיה מהפכנית. אבל ציורי צבעי המים שלו הפכו פופולרים ונמכרו ביתר קלות, ושיפרו את מצבו הכלכלי במידה ניכרת.
כתוצאה מאכזבות עם נשים או מסערת רגשות אחרת, הומר הפך למתבודד בשלהי שנות ה-70 של המאה ה -19 וכבר לא נהנה מחיי חברה עירוניים וחי במקום זאת בגלוסטר. במשך זמן מה הוא אפילו התגורר במגדלור המזרחי המבודד (עם משפחת השומר). השהות הזאת ביסוסה מחדש של אהבתו לים והוא מצא מקור עשיר לנושאים תוך התבוננות מקרוב בדייגים, בים ובמזג האוויר. אחרי 1880, לעיתים רחוקות הוא הציג ציורי נשים מעודנות בפעילות פנאי, והתמקד במקום זאת בציור נשים עובדות.
אנגליה.
הומר בילה שנתיים (1881–1882) בכפר בחוף האנגלי. רבים מהציורים בתקופה זו נלקחו מעבודת גברים ונשים ופעילותם היומיומית. הוא כתב, "הנשים הן הדבורים העובדות." עבודותיו מתקופה זו הם כמעט אך ורק בצבעי מים. לוח הצבעים שלו נעשה מוגבל. ציוריו גדולים יותר, שאפתניים יותר. הנושאים שצייר יותר אוניברסליים ופחות לאומניים, יותר הרואיים מתוקף העיבוד הלא סנטימנטלי שלו. אף על פי שהתרחק מהספונטניות והתמימות הבהירה של הציורים האמריקאים בשנות ה-60 וה-1870, הומר מצא סגנון וחזון חדשים שהביאו את הכישרון שלו לתחומים חדשים.
מיין ובגרות.
כשחזר לארצות הברית בנובמבר 1882, הומר הציג את עבודות צבעי המים האנגליים שלו בניו יורק. המבקרים הבחינו בשינוי הסגנון, "זהו הומר שונה מאוד מזה שהכרנו בימים עברו, שעכשיו תמונותיו ... הן יצירות אמנות גבוהה." נשות הומר כבר אינן "בובות שמתהדרות בעדינותן" אלא "נשים חסונות, חסרות פחד, אמהות המסוגלות להחזיק מעמד בכוחות עצמן מול גחמות הטבע לצד גברים שלהן".
בשנת 1883 עבר הומר למיין, והתגורר במרחק 75 מטרים מהאוקיינוס.
מאמצע שנות השמונים של המאה ה-19 צייר הומר את סצנות הים המונומנטליות שלו. בגיל חמישים שנה, הומר הפך ל"רובינסון קרוזו, סגור באי האמנות שלו - נזיר עם מכחול". כפי שכתב העיתון הניו יורק אוונינג פוסט. אך למרות ההכרה בגדולתו האמנותית עבודתיו של הומר מעולם לא השיגו את הפופולריות של הציורים המסורתיים של תמונות סלון או של דיוקנאות של ג'ון סינגר סרג'נט. רבים מהתמונות לקח שנים למכור אותם.
בשנים אלו קיבל הומר תמיכה רגשית בעיקר מאמו, מאחיו צ'ארלס, וגיסתו מרתה ("מאטי"). לאחר מות אמו, הומר הפך לתומך באביו המזדקן וגיסתו מאטי הפכה לאישה האינטימית הקרובה ביותר אליו. בחורף 5–1884, הומר העז לעבור למקומות חמים יותר בפלורידה, קובה ובהאמה, ועשה סדרת צבעי מים כעבור המגזין "סנצ'רי". הוא החליף את הים הסוער והירוק של הסער בשמים הכחולים הנוצצים של הקאריביים. השהות הטרופית שלו העניקו השראה ורעננו אותו באותה הדרך כמו נסיעותיו של פול גוגן לטהיטי.
הציור "גן בנסאו" (1885) הוא אחת הדוגמאות הטובות ביותר לצבעי מים אלה. שוב, רעננותו ומקוריותו זכו לשבחים מצד המבקרים אך הוכיחו כי הם מתקדמים מדי עבור קוני האומנות המסורתית. עם זאת, הומר חי בפזיזות, אבל אחיו האמיד צ'ארלס העניק עזרה כלכלית בעת הצורך.
בשנת 1893 צייר הומר את אחת מיצירותיו ה"דרווינסטיות" המפורסמות ביותר "ציד השועלים ", המתאר להקה של עורבים מורעבים היורדים על שועל שהאט בשלג עמוק. זה היה הציור הגדול ביותר של הומר, והוא נרכש מייד על ידי האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה, הציור הראשון שלו באוסף מוזיאונים אמריקני גדול. בשנת 1900 הגיע הומר לבסוף ליציבות פיננסית, מכיוון שציוריו השיגו מחירים טובים ממוזיאונים והוא החל לקבל דמי שכירות מנכסי נדל"ן. הוא גם השתחרר מהאחריות של הטיפול באביו שנפטר שנתיים קודם לכן. הומר המשיך לייצר ציורים מצוינים בצבעי מים, בעיקר בנסיעות לקנדה ולקריביים. עבודות מאוחרות אחרות כוללות סצנות ספורטיביות, גם נופי ים ללא דמויות אנושיות, בעיקר גלים שמתנפצים על סלעים באור משתנה. נופי הים המאוחרים שלו מוערכים במיוחד בגלל ביטוים הדרמטי והכוחני של כוחות הטבע, וביופיים ועוצמתם.
הומר נפטר בשנת 1910 בגיל 74 באולפן שלו, ונקבר בבית העלמין בהר אובורן בקיימברידג', מסצ'וסטס.
הסטודיו שלו, הפך לציון דרך היסטורי לאומי, נמצא בבעלות מוזיאון פורטלנד לאמנות.
השפעה.
הומר מעולם לא לימד בבית ספר או באופן פרטי, אך עבודותיו השפיעו באופן חזק על דורות הבאים של ציירים אמריקאים על פרשנותם הישירה והאנרגטית למערכת היחסים של האדם לשממה. רוברט אנרי כינה את יצירתו של הומר כ"יושרה של הטבע ".
אולי האינדיבידואליזם הצנוע של הומר נתפס בצורה הטובה ביותר בהצהרתו לאמנים: "הסתכל על הטבע, עבד באופן עצמאי ופתר את הבעיות שלך."
קץ כלזמן (סרט, 1987)
קץ כלזמן (ברוסית: Конец Вечности) הוא סרט מדע בדיוני סובייטי משנת 1987 בבימויו של אנדריי ירמש, מבוסס על הרומן המפורסם משנת 1955 מאת אייזק אסימוב. הסרט הופק על ידי אולפני מוספילם.
עלילה.
הסרט מספר על פעילותו של ארגון סודי בשם כלזמן שקיים מחוץ לזמן ושולט על כל דבר על כדור הארץ. נציגיו יכולים להיכנס לכל מאה בתולדות כדור הארץ, החל מהמאה ה-27, המאה בה הופיע הארגון, בעזרת כמוסות זמן הנעות בארובות הזמן הבלתי פוסקות ולשנות את מהלך האירועים כפי שהם בעצמם רואים צורך – למיגור מלחמות, מנהגים, כלי נשק חדשים, מסע בחלל.
הארגון מגייס את חבריו החדשים מאוכלוסיית "אנשים" רגילים, לוקח אותם בילדותם. אסור להם לשמור על קשר כלשהו עם ביתם, עם המאה המולדת שלהם. לאחר האימונים הם הופכים לחברי הארגון - משקיפים, מחשבים, סוציולוגים, טכנאים... בדרך זו מגיע אנדרו הרלן לארגון, שאחרי האימונים עובד כצופה במאה ה-48. הצופה המוכשר הצעיר מובא על ידי יו"ר מועצת הזמן, הבכיר לבאן טוויסל לביתו והופך אותו לטכנאי האישי שלו.
טוויסל הוא אדם שבוחר בדרך לשנות את המציאות שהמחשבים הקבועים החליטו לשנות. הוא מתכוון להפקיד את אנדרו על מטלה אחראית, שבמהלכה צריך הרלן להכשיר סטודנט בשם קופר בידע בהיסטוריה הפרימיטיבית (כלומר, ההיסטוריה של כדור הארץ לפני הארגון), שהרלן היה מוקסם ממנה מאז ילדותו.
בטעות, הטכנאי הרלן מציג לקופר מכשיר קפסולת הזמן האסור בתכלית האיסור, שעבורו הוא מקבל את העונש על מינויו למשקיף במאה ה-48 שם ממונה הנמסיס שלו, מחשב פינג'.
הוא פוגש בחורה רגילה בשם נויס למבנט מהמאה ה-48, שעובדת זמנית אצל פינג' כמזכירה (זה מפתיע מאוד את הרלן, מכיוון שאין נשים בארגון). אהבתם של השניים הורסת את כל התוכניות של טוויסל שתכנן לסגור את מעגל הזמן והוא שולח את הסטודנט קופר במאה ה-24, תחת שמו של המדען הגדול ויקור מולנסון (הנחשב למייסד הארגון) לפתוח את השדה הזמני וליצור את המכשירים הראשונים המאפשרים לנסוע בזמן שיביאו את הארגון למאה ה-27. תוכנית זו נשתלה בגלל העובדה שטוויסל מצא בארכיוני הארגון את מה שמכונה "ספר זיכרונותיו של מולנסון", שם הוא מתאר את הכשרתו ושליחתו למציאות של המאה ה-24 ומזכיר את שמותיהם של טוויסל והרלן.
כשמחשב פינג' מחליט לשנות את המציאות של המאה ה-48, משם נובעת נויס, הרלן מבקש מהסוציולוג ווי לחשב אם היא במציאות חדשה. כשהוא לומד שהיא לא שם, הוא מסתיר את בני הנוער במאות הסמויות, שנמצאות אחרי האלף, ממנו אין דרך לצאת למציאות. כשהשינוי מתרחש, הרלן לא מצליח להגיע לאהובתו — קפסולת הזמן נפסקת במאה ה-1000.
משכך, אנדרו הרלן, נצחי עד העצם, הופך לאויב הארגון שמוכן לעשות הכל כדי להחזיר את אהובתו ואפילו במחיר הרס הארגון עצמו.
הפקה.