בשנת 1995 הכיר יד ושם בדובואה בתור חסיד אומות העולם.
פוקואי
פוקואי (ביפנית: 福井市) היא עיר הבירה של מחוז פוקואי שבחבל צ'ובו שביפן. העיר שוכנת לחופו של ים יפן. אוכלוסיית העיר מונה 267,428 תושבים, נכון לשנת 2009.
היסטוריה.
העיר פוקואי נוסדה בתקופת סנגוקו, כשהדאימיו של שבט אסקורה הקים את טירת פוקואי באזור איצ'יג'ודני. בתקופת אדו הייתה העיר בירת מחוז אצ'יזן. עם ביטול שיטת ההאן בתקופת מייג'י קיבלה פוקואי באופן רשמי מעמד בירת מחוז פוקואי.
בזמן מלחמת העולם השנייה הייתה פוקואי מרכז תעשייתי גדול, בו יוצרו מטוסים, ציוד אלקטרוני, מנועים וטקסטיל. בשל כך, ובשל היותה צומת מסילות רכבת הייתה העיר מטרה למפציצי בעלות הברית, שהפציצו אותה ב-19 ביולי 1945, והחריבו חלקים גדולים ממנה.
אקלים.
בפוקואי שורר אקלים סובטרופי גשום, עם חודשי קיץ חמים ולחים, וחודשי חורף קרים. משקעים אטמוספיריים נפוצים לכל אורך השנה, אך בעיקר מדצמבר ועד ינואר .
ערים תאומות.
לפוקואי יחסי ערים תאומות עם:
עורק הקיבה האחורי
עוֹרֵק הַקֵּבָה הָאֲחוֹרִי (TA: arteria gastrica posterior) הוא עורק בבטן המסתעף מעורק הטחול ומספק דם לקיבה.
העורק יוצא מעורק הטחול באמצעיתו ועולה מעלה מאחורי הצפק לאורך הדופן האחורית של אמתחת הפדר הקטן. בסופו הוא נכנס אל רצועת הקיבה והטחול. העורק מספק דם לדופן האחורית של גוף הקיבה וקרקעיתה.
דייוויד או'לירי
בת שירות בודדה
בת שירות בודדה היא בת שירות המשרתת באחת מאגודות שירות לאומי ומנותקת ממשפחתה מסיבות שונות.
בנות השירות הבודדות מוכרות על ידי חלק מעמותות השירות, אולם טרם הוכרה רשמית על ידי מנהל השירות האזרחי לאומי.
בת שירות מוגדרת כבודדת מסיבות כגון: הורים שהיגרו מהארץ, הורים בשליחות בחו"ל, יתומים מהורים, בנות שהקשר עם משפחתן נותק ובעיקר עולים חדשים ומתנדבים שהגיעו לארץ לבדם על מנת להצטרף לשורות המתנדבים בשירות הלאומי אזרחי.
נכון ל-2016 משרתות בשורות הלאומי כ-250 בנות במעמד של בת שירות בודדה, כ-90% מהן הן בנות למשפחות שאינן מתגוררות בארץ, רובן מגיעות מארצות הברית ומצרפת.
בנות השירות הבודדות משרתות במגוון תחומים ככל בנות השירות האחרות: חינוך, בריאות, עמותות ללא מטרות רווח, מגזר שלישי, תחומי הדרכה ועוד.
יש משפחות ה"מאמצות" בנות שירות בודדות ומזמינות אותן לשבתות וחגים.
עמותות.
סיוע של העמותות לבנות השירות הבודדות:
רנה פרני
רנה פרני (בצרפתית: Renée Farny; 1919, וילדומר - 1979, אנטיב), הייתה עובדת סוציאלית וחסידת אומות העולם משווייץ שפעלה בצרפת.
קורות חיים.
בילדותה התגוררה פרני עם הוריה בפריז ושם למדה בבית הספר. ב-1939 עבדה בשאטורו ובסוף 1940 עברה לטולוז.
בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בספטמבר 1941 הייתה פרני בסן-סרג (Saint-Cergues) ושם הייתה עוזרתה של ז'רמן אומל. אומל הייתה מנהלת מעון ילדים שנתמך על ידי הצלב האדום ושכן במדרון הרי האלפים הצרפתיים, ליד גבול שווייץ. במעון היו מספר ילדים יהודים וכן ילדים יהודים שהועברו לשם ממעון אחר, בדרום-מערב צרפת, מעון שנתמך על ידי הצלב האדום השווייצרי .
פרני סייעה להעביר ילדים יהודים מאלן ומארגלה-סור-מר , וכן ממחנה הריכוז רסבדו - כולם בדרום צרפת, על גבול ספרד - לאזור הגבול עם שווייץ. כמו כן הייתה פרני חלק מהצוות שסייע בהברחת ילדים יהודים מצרפת לשווייץ, וזאת בניגוד להוראות הצלב האדום ובלא ידיעת ראשי ארגון זה.
עד אוגוסט 1942 עצרה המשטרה הצרפתית חלק מהילדים ששכנו במעון. הילדים שוחררו עקב התערבותם של מוריס דובואה וארגונו, וכן של רוזלי נף, מנהלת בית יתומים בו הוסתרו ילדים יהודיים, שהוכרה אף היא לימים בתור חסידת אומות העולם. אומל ונף פעלו יחדיו להברת ילדים יהודים אל מעבר לגבול שווייץ. בספטמבר 1943, עם כניעת איטליה לבעלות הברית, סופח האזור לגרמניה ואז גילו שלטונות שווייץ את מעשי ההברחה. אומל ונף פוטרו מתפקידיהן בצלב האדום. אומל ופרני המשיכו במעשי ההברחה עד שהתגלו ונאלצו להפסיק את פעילותן.
הכרה.
בשנת 1992 הכיר יד ושם ברנה פרני בתור חסידת אומות העולם.
עורק הלבלב והתריסריון התחתון
עוֹרֵק הַלַּבְלַב וְהַתְּרֵיסַרְיוֹן הַתַּחְתּוֹן (TA: arteria pancreaticoduodenalis inferior) הוא עורק בבטן המסתעף מעורק מתלה המעי העליון ומספק דם ללבלב ולתריסריון.
העורק מסתעף מעורק מתלה המעי הליון, או מהענף הראשון למעי היוצא ממנו, מול הגבול העליון של חלקו התחתון של התריסריון. מרחק קצר לאחר צאתו הוא מתפצל לשני ענפים: קדמי (ramus anterior) ואחורי (ramus posterior). ענפים אלה נעים בין ראש הלבלב לעקומה הקטנה של התריסריון, ובסופם משיקים לעורק הלבלב והתריסריון העליון הקדמי ולעורק הלבלב והתריסריון העליון האחורי, בהתאמה.
מענפיו של העורק מסתעפים ענפים לעבר ראש הלבלב ולחלקים היורד והתחתון של התריסריון.
תמר איתן
תמר ברוט-איתן (5 במרץ 1919 – 5 בינואר 2020) הייתה פסלת ישראלית.
ביוגרפיה.
תמר ברוט נולדה בלודז' שבפולין למשפחה ציונית ובגיל 5 עלתה עם משפחתה לארץ ישראל. היא גדלה בתל אביב למדה בבית הספר היסודי גאולה ובגימנסיה הרצליה. עם סיום לימודי התיכון החלה בשנת 1936 לימודים במגמת תכשיטנות. במסגרת לימודיה למדה פיסול בבצלאל החדש בהדרכתו של זאב בן-צבי וציור אצל מרדכי ארדון.
ב-1938, למדה פיסול בפריז בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (Ecole Des Beaux Art) ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזרה לארץ, לקבוצת אלומות. בין השנים 1943–1946 היא שירתה בצבא הבריטי בחיל העזר לנשים בתפקיד שרטטת. בשנה הראשונה הוצבה בחיפה, במנזר של בת גלים, ושנתיים בתל אל-כביר במצרים. בחיפה הכירה את הקצין יוסף (ג'ו) איתן (אייזן) והשניים נישאו. לאחר השרות עברה לקיבוצו של בעלה, עין השופט. בקיבוץ עברה קורס תפירה ואף עבדה בתחום במשק.
לאחר המלחמה המשיכה ללמוד פיסול בהדרכתו של משה שטרנשוס, במכון אבני.
ב-1947 התלוותה לבעלה לשליחותו לארצות הברית ולמדה בניו יורק ב-Universal School Of Handicrafts ועם פרוץ מלחמת העצמאות חזר הזוג לישראל.
בשנת 1959 עברה איתן עם משפחתה, בעלה ובתה הגר לבאר שבע ופתחה סטודיו לפיסול. לאחר מספר שנים הקימה את המגמה לפיסול ולקרמיקה במכללת קיי והייתה שותפה בהקמת המרכז לאמנויות באר שבע.
ב-1971 הגריל בעלה מגרש בשכונת גבעת המבתר והמשפחה עברה לירושלים. היא יצרה שטיחי קיר בטכניקת המקרמה ותמונות בד שהוצגו במוזיאון ישראל.
ב-2009 פרסמה את ספרה תמר איתן – נקודה ביקום.
עבודותיה הוצגו באופן קבוע על גג בית הדיור המוגן שבו התגוררה וכן בגלריה בשכונת נחלאות בירושלים. בשנת 2015 הוצגה תערוכה שלה, "דמונ-קרטיה" - דמוקרטיה של השטן, במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב.
תמר איתן נפטרה ב-5 בינואר 2020. הותירה אחריה בת יחידה ד"ר הגר גל, מרצה במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
רוזלי נף
רוזלי נף (בצרפתית: Rösli Näf; 1911, גלרוס - 1996), הייתה מנהלת מעון ילדים וחסידת אומות העולם משווייץ שפעלה בצרפת.
קורות חיים.
נף ניצלה את שליטתה בשפות כדי לעבוד במספר מקומות. היא עבדה בתור עוזרת בית בז'נבה ולוגאנו והתגוררה שנתיים בבריטניה. במסגרת הכנה ללימודי סיעוד הייתה נף בסנטוריום בדאבוס במרפאה פסיכיאטרית במיירינגן ובבית החולים הפסיכיאטרי באוניברסיטת ציריך. שם סיימה את לימודיה וקיבלה הסמכה בתור אחות.
בין השנים 1937–1939 עבדה עם אלברט שווייצר בגבון. לאחר שובה לשווייץ החלה לעבוד בארגון בארגון סיוע לילדים, ומטעמו נשלחה לצרפת.
בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בסוף 1940, לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה, מונתה נף בתור מנהלת בית היתומים בטירה שאטו דה לה היל (Château-de-la-Hille) בארייז'. בית היתומים נוהל על ידי הארגון "סיוע שווייצרי לילדים" (Secours Suisse aux Enfants) אותו הקים מוריס דובואה. ארגון זה היווה סניף של הצלב האדום השווייצרי. בין שוכני בית היתומים היו 120 ילדים יהודים שנמלטו מגרמניה לבלגיה אחרי ליל הבדולח.
באוגוסט 1942 פשטה המשטרה הצרפתית על בית היתומים, עצרה את כל הילדים היהודים מעל גיל 16 וגירשה אותם למחנה ורנה. נף ציידה אותם בבגדים ובמזון לפני גירושם ודיווחה על האירוע לדובואה. היא נסעה מיד למחנה הריכוז והצליחה להביא לשחרורם של הילדים ולהחזרתם לבית היתומים עמה. באותה בית היתומים עבדה גם אן-מרי אים הוף-פיגה.
בנובמבר 1942 נכבש האזור הדרומי של צרפת, שטח משטר וישי, על ידי הגרמנים. נף הצליחה להבריח את הילדים היהודיים מבית היתומים בעזרת מסמכים מזויפים וכסף, ולהעבירם לשווייץ. הילדים עברו באזור אנמאס , באזור פעולתה של מחתרת להצלת יהודים עליה נמנה גם ז'וזף לנסון. הם נעזרו בצוות של מעון ילדים בלה היל לשם הברחת ילדים יהודים.
הממונים על נף מטעם הצלב האדום בשווייץ נזפו בה על כך שפגעה ביכולתו של הצלב האדום השווייצרי לפעול בצרפת. לבסוף סולקה נף מהארגון ונאלצה לחזור לשווייץ.
הכרה.
בשנת 1989 הכיר יד ושם ברוזלי נף בתור חסידת אומות העולם.
ההמנונות ההומריים לדיוניסוס
מתוך 33 ההמנונות הומריים, שלושה מוקדשים לדיוניסוס: הראשון, השביעי והעשרים ושש. שלושתם קצרים בצורה שהם הגיעו אלינו. בהמנונות האלו ניתן לפגוש את המאפיינים של דיוניסוס, האופי שלו, והסיפורים שקשורים אליו.
ההמנון הראשון.
ההמנון הראשון לא נשמר במלואו, והוא נבנה משרידים שונים.&lt;br&gt;
המשורר מתייחס למקום לידתו של האל, ומביא את המחלוקת שקשורה לעניין. חלק אומרים שהוא נולד בדרקנום, איקרוס, נקסוס, בנהר אלפאוס או בטבס והוא קורא לכל הדעות האלו שקרים. לדעתו, דיוניסוס נולד בהר ששמו ניסא (קרוב למצרים) רחוק מבני-אדם, והסתיר אותו מהרה.&lt;br&gt;