Something in the Water
Something in the Water (בעברית: משהו בתוך המים) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית קארי אנדרווד, מתוך אלבום הלהיטים הראשון שלה, . השיר יצא לאור ב-29 בספטמבר 2014, על ידי חברת התקליטים אריסטה נאשוויל, כסינגל הראשון והפותח מתוך אלבום הלהיטים.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי קארי אנדרווד, כריס דספטנו וברט ג'יימס, הולחן על ידי ג'יימס והופק על ידי מארק ברייט. בסוף השיר ניתן לשמוע את אנדרווד מבצעת קטע קצר מתוך המזמור הנוצרי הפופולרי "Amazing Grace", שנכתב בידי הכומר ג'ון ניוטון והתפרסם לראשונה בספרו 'מזמורי אוֹלנִי'.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-55 מיליון השמעות.
הצלחה.
השיר זכה להצלחה רבה, כאשר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי ולמקום השלישי במצעד שירי הקאנטרי של קנדה. בטקס פרסי גראמי ה-57 שהתקיים בשנת 2015, הועמד השיר בקטגוריית "הופעת הסולו קאנטרי הטובה ביותר", תוך שזכה בפרס באותו הערב.
בנוסף לכך, דורג השיר במקום ה-36 ברשימה השנתית של מצעד שירי הקאנטרי של בילבורד, שפורסמה בסוף שנת 2015.
תנועת איקאריה
תנועת איקאריה הייתה תנועה קומונלית צרפתית-אמריקנית, שהוקמה על ידי תומכי הרפורמטור הצרפתי אטיין קבה, בניסיון להגשים את רעיונותיו הכלכליים חברתיים. קבה הוביל את חברי תנועתו לארצות הברית החל מ-1848, שם הקימו שורה של יישובים שיתופיים בטקסס, אילינוי, איווה ובקליפורניה. התנועה התפצלה מספר פעמים בשל מחלוקות אידאולוגיות.
הקהילה האיקראית האחרונה, שהתקיימה בקרבת קורנינג במדינת איווה התפרקה מרצונה ב-1898 לאחר 46 שנים בהם התקיימה.
אטיין קבה והקמת התנועה בצרפת.
קבה, אשר נולד ב-1788 בחבל דיז'ון היה פעיל פוליטי מצעירותו, ומשפטן אשר היה מעורב בהפלת שושלת בית בורבון. בהמשך נתמנה לתובע כללי בקורסיקה תחת משטרו של המלך לואי פיליפ אך פוטר לאור עמדותיו האנטי מלוכניות. פעילותו הפוליטית הביאה אותו לגלות למשך 5 שנים באנגליה, שם נחשף לרעיונותיהם של אוטופיסטים שונים כתומאס מור ורוברט אוון וכתב את משנתו בתצורה של רומן אוטופי 'המסע לאיקריאה' שפורסם ב-1840. הרומן תיאר את אורחות החיים במדינה דמיונית אשר הגיבור הלאומי בה, איקר, הוביל הפיכה אשר הפילה את השלטון המלוכני והחליפה אותו במשטר שיתופי-שוויוני בעל כלכלה מתוכננת.
עם שובו לצרפת ב-1839 ופרסום ספרו החל לסחוף אחריו תומכים אשר החלו לדחוק בו לקדם את מימוש רעיונותיו באמצעות הקמת מושבות שיתופיות בהתאם לדגם אותו הציע בספרו. במרץ 1841 החל להוציא מחדש את העיתון Populaire, שזכה לפופולריות בקרב מעמד הפועלים ואת כתב העת 'האלמנך האיקראי'. תומכיו של קבה הגיעו בעיקר ממעמד הפועלים בכל רחבי צרפת, מריימס, ליאון, נאנט, טולוז וטולון, ועל פי הערכתו שלו עד סוף 1843, מנו כ-50 אלף.
בהדרגה, הגיע קבה למסקנה כי צרפת ואירופה בכלל אינן קרקע טובה להגשמת הרעיונות האיקריים, והחל לבחון את האפשרות להגשימם באזורי הספר של ארצות הברית המתפתחת. הוא האמין כי יוכל לסחוף אחריו בקלות כ-10–20 אלף מתיישבים ליוזמה ההתיישבותית אותה ביקש לקדם, ולבסוף אף להגיע להתיישבות של מיליון עובדים ובעלי מלאכה אשר יקימו ערים ענקיות ברוח רעיונותיו. תוכניות אלו פרסם בעיתון התנועה.
בספטמבר 1847 נסע ללונדון על מנת להוועץ עם רוברט אוון, אשר המליץ לו לקדם את ההתיישבות בטקסס, מקום בו המדינה העמידה קרקעות זולות להחכרה לחברות פרטיות שהתחייבו לארגן להן מתיישבים. קבה יצר קשר עם סוכן אדמות מטקסס, חברת פיטרס, שהציגה בפניו תוכנית לרכישת מיליון דונם אדמה, בתנאי שתיושב עד 1 ביולי 1848.
הקבוצה הראשונה וניסיון ההתיישבות בטקסס.
ב־3 בפברואר 1848 יצא חיל החלוץ להתיישבות, בדמות 69 חברי התנועה שהפליגו על סיפון אוניית המפרש רומא מנמל לה הבר. הקבוצה הגיעה לניו אורלינס ב-27 במרץ 1848 שם נודע להם על המהפכה שהתחוללה בצרפת בזמן השיט הממושך, וחמישה מחבריה החליטו לחזור מיד לצרפת.
בניו אורלינס נתברר לנותרים, כי החלקות שנרכשו עבורה לא היו צמודות לנהר האדום אלא רחוקות ממנו 25 מיילים. כמו כן הקרקע הוקצאה על פי שיטת ההקצאה האישית - המשמעות הייתה שהחלקות שנועדו להם היו מבודדות ולא רציפות, וביניהן שובצו חלקות בבעלות פרטית של חוואים אחרים ואדמות מדינה, דבר המונע הקמת יישוב קהילתי על פי תוכניתם המקורית. יתר על כן, במקום מיליון האקר שהובטחו, הבינו המתיישבים כי התנאים החוזיים להתיישבות לא יאפשרו להם לממש למעלה מ-320 דונם, עליהם נדרשו לבנות בקתת עץ בכל חלקה, כ-30 במספר, בתוך כחודשיים בלבד. עם זאת המשיכה הקבוצה לחתור לחלקות המובטחות, כשהם נעים בעגלות, אשר נשברו בדרך, ונאלצים להשלים את יתר הדרך לשטח בצעדה רגלית.
רק 27 חברים צלחו את המסע הרגלי והגיעו ב-2 ביוני לשטח המיועד ליד דאלס. מרבית הנותרים התפזרו וחלקם שבו בסופו של דבר לצרפת, כשהם מוציאים דיבתו של קבה רעה, ומזהירים את חבריהם שלא לנסות ולהגר לארצות הברית. הקבוצה הקטנה שכן הגיעה למקום החלה מיד במאמץ תזזיתי לבנות את הצריפים במטרה לעמוד בתנאי החוזה לרכישת הקרקעות, זאת במקביל לניסיונות ראשונים לחרוש את הערבה - אולם בלא הידע החקלאי הנחוץ, ובפרט באקלים המקומי. לאור התזונה הלקויה, תנאי המגורים הלקויים, העומס והתשישות, חלו מרבית חברי הקבוצה בכולרה ומלריה, אשר הרגו ארבעה מהחברים והעמיקו את השבר. הרופא שבחבורה איבד את שפיותו וערק מחבריו.
קבה עצמו נותר בתקופה זו פריז במטרה לארגן את יתר אנשי התנועה להגירה. אולם מהפכת פברואר קרעה את התנועה שרבים מחבריה נהו אחרי התקווה לחולל שינוי חברתי בצרפת גופה וזנחו את רעיון ההתיישבות בארצות הברית. קבה ונאמניו התקשו אף לגייס סיוע כלכלי למתיישבים הראשונים תחת המשטר הרפובליקאי החדש. מתוך כ-1,500 חברי התנועה שנרשמו לתוכנית ההגירה, מנתה המשלחת השנייה של התנועה לארצות הברית 19 חברים בלבד - ורק כמחציתם הגיעה בסופו של דבר להתיישבות בטקסס.
בסופו של דבר הוכרזה ההתיישבות הטקסנית ככישלון מוחלט, ושארית החברים בה החלו לפלס דרכם חזרה לניו אורלינס בקבוצות קטנות. ארבעה חברים נוספים נפטרו בדרך, והיתר הגיעו בסוף שנת 1848.
על אף משבר הקבוצה הראשונה ב-15 בדצמבר 1848, חמישה ימים טרם נבחר לואי נפוליאון לנשיא צרפת, הפליג קבה עצמו שהיה אז כבר בן 60 בלוויית 480 חברים נוספים מתנועתו לארצות הברית אשר חברו לשורדי ההתיישבות הטקסנית, שמצב רוחם היה קודר. ב-21 בינואר קיימו אספה כללית של התנועה בניו אורלינס, וקבה הצהיר כי אם הרוב יבקשו לשוב לצרפת, הוא יתמוך בהחלטה. רוב קטן של 280 חברים החליט להמשיך בפרויקט הקולוניזציה, אך 200 החליטו לשוב לצרפת, והקבוצה העמידה לרשותם אמצעים כלכליים לעשות כן.
ב-1849 נרכשה אדמה מתאימה יותר להתיישבות ממורמונים באילינוי, על גדות המיסיסיפי בעיירה נאוו, שם החלו קבה וחבריו בהתיישבות ברת קיימא.
נאוו, אלינוי.
נָאווּ במדינת אילינוי הוקמה במקור ב-1839 על ידי קבוצה מורמונית בהנהגת ג'וזף סמית' הבן, ומנתה בשיאה 15 אלף בני אדם. עם זאת, בשל רדיפת הקהילות בסביבה, החליטו המורמונים להגר מהיישוב ועזבו ברובם עד שנת 1846 לסולט לייק סיטי שביוטה, והשטח כאמור נמכר ב-1849 לאנשי תנועת איקאריה. המקום הפך לקהילה האיקראית הקבועה הראשונה, והמתיישבים אימצו את המבנה החברתי אשר תואר בספרו של קבה.
לכל משפחה בקומונה הוקצה שטח זהה, של שני חדרים בבניין דירות, וכמות זהה של רהיטים. ילדים התגוררו בנפרד מהוריהם במסגרת פנימייתית מגיל 4 ואילך, וביקרו את משפחותיהם רק בימי ראשון. הדבר נעשה על מנת לפתח אהבה לקהילה 'מבלי לפתח חיבה מיוחדת להורים'. חברים חדשים בקבוצה נתקבלו בהצבעה מקרב הגברים בקומונה, לאחר מגורי ניסיון של 4 חודשים, תשלום 80$ לקופת הקומונה, וחלוקת יתר רכושם. מבקרים הורשו להישאר במלון הקומונה.
הקהילה רחשה משמעות רבה לנישואין ומרבית חבריה התחתנו בגיל צעיר, אך היא אפשרה גם גירושין ונישואים מחדש. היא לא הייתה מאוד דתית אך האמינה בכוח עליון. ספרו של קבה 'הנצרות האמיתית' היווה את הבסיס לאמונתם אך הוא לא כלל מצוות מפורשות. בימי ראשון לא התקיימו תפילות דתיות, אך חברי הקהילה נהגו להתכנס לדון בכתבי קבה וברעיונות המוסר הנוצרי כפי שהבינם במה שכונה 'קורסים איקריאניים'. החגים החשובים ביותר היו 3 בפברואר - יום השנה ליציאת הקבוצה הראשונה מצרפת, ו4 ביולי - יום העצמאות האמריקני בו נחגג גם פסטיבל הקיץ ובתי הכפר עוטרו בזרי פרחים ושלטי קרטון אשר הכריזו על "שוויון", "חופש" ו-"אחדות", וכרזות עם ציטוטים בנוסח "אחד בשביל כולם, כולם בשביל אחד", "לכל אחד לפי צרכיו", ו"הזכות הראשונה היא החיים, והחובה הראשונה היא העבודה". הם הניפוו את הדגל האמריקני, ניגנו שירים פטריוטיים ונסעו לקורנינג לצפות במצעד יום העצמאות האמריקני, אך הסתודדו בנפרד מהאמריקאים דוברי האנגלית. בסוף היום הם חזרו לאיקריה (שלושה מיילים מזרחה) להופעות מקומיות, ריקודים והצגה תיאטרלית. האיקארים חגגו גם את חג המולד, את ראש השנה האזרחית ואת הפיט דו מאיס - פסטיבל תירס של קציר הסתיו הדומה לחג ההודיה.