נערים היוצאים למסע צריכים להצטייד במטבע דולר שאותו יוכלו להמיר כשיגיעו לפולין במטבע המקומי זלוטי.
טקסים במסע.
לאורך כל המסע מקיימות הקבוצות טקסים בנקודות חשובות, כמו ליד הקרמטוריום בבירקנאו, והאנדרטה לזכר מרד גטו ורשה בוורשה. לעיתים קרובות מתארגנים טקסים מאולתרים, בדרך כלל ביוזמת התלמידים, בנקודות נוספות. הטקסים סובבים בדרך כלל סביב הפורמט המוכר בבתי הספר התיכוניים בארץ: קטעי קריאה, שירה ונגינה, הלקוחים בדרך כלל מהרפרטואר המוכר והמקובל באירועים כאלה. גם ההתנהגות בטקסים אלו היא לפי קוד מוכר ומוסכם: כל חברי המשלחת לובשים את החולצה המיוחדת של המשלחת; מונפים דגלים הנישאים בידי חברי המשלחת; ועוד. חלק כמעט בלתי נפרד הוא הדלקת נרות, מכל הסוגים, באתרי הזיכרון הללו.
נערכים גם טקסים בעלי רקע דתי: קבלת שבת, הנערכת בבית כנסת בעיר שבה נמצאת המשלחת, והמשותפת לכל המשלחות ולכל הקבוצות הנמצאות בעיר באותה שבת; ביקור בקברי צדיקים; ביקור באתרים חסידיים, כמו בית המדרש של אדמו"רי גור, שאותו מציינות משלחות – דתיות בעיקר – בריקוד, וכיוצא בזה.
מפגשים עם נוער פולני.
קיימת אפשרות לכלול בתוכנית המסע של משלחות הנוער מפגשים עם בני נוער פולניים ואם מדובר במשלחות סטודנטים אז גם עם סטודנטים פולנים. עד שנת 2010 נפגשו במסגרת זו כ-15,000 בני נוער. למפגשים אלו יש משמעות רבה מבחינה חינוכית, ותלמידים, חניכים וסטודנטים רבים הן מישראל והן מפולין מציינים אותם כחוויה משמעותית.
הפולמוס סביב המסעות.
מאז שהחלו המסעות לפולין, מתנהל סביבם ויכוח סוער, המערב טיעונים רבים ושונים – חינוכיים, פסיכולוגיים, סוציולוגיים, אנתרופולוגיים, ועוד. הביקורת על המסעות מגיעה ממוקדים שונים, ולפיכך יש בה טיעונים הסותרים לעיתים זה את זה. להלן עיקרי הטיעונים בעד ונגד.
טיעוני התומכים.
התומכים במסעות מעלים מספר טיעונים בעדם.
מחקרים בנושא.
נעשו כמה מחקרים פסיכולוגיים לגבי מסעות אלו, וכאן נציין כמה נקודות עיקריות, מתוך מחקריהן של לב ושל גרוס.
במהלך המסע מתרחשת חשיפה חריפה לנושא קשה וטעון כמו השואה, חשיפה המחדדת שאלות ולבטים אצל בני הנוער, בדיוק בגיל ההתבגרות, שבו הם נמצאים בשלב גיבוש זהותם האישית. המסעות מאפשרים הזדמנות לגיבוש זהות מעין זה, תוך שיתוף ותמיכת קבוצת העמיתים. אף על פי שיש במסע אלמנטים של "מסע חניכה", הרי שהנסיעה בקבוצה תומכת מאוד במהלך האישי. המסע לפולין מזמן לבני הנוער התמודדות עם נושא המוות והאובדן, ויוצר מצבי לחץ. חלק מן ההתמודדות היא בעזרת טקסי אבל וריטואלים קבועים ומוכרים.
רמת הידע של המשתתפים במסע עולה, וכך גם רמת ההבנה של התלמידים. רגשות הפחד והכעס לא השתנו בעקבות המסע, לעומת רגש הגאווה הלאומית והאמונה בכוח ההישרדות היהודי, שהתגברו. רגש השנאה, באופן מפתיע, נחלש בעקבות המסע. ככלל, המסע "משכנע את המשוכנעים", והמחקרים לא מצאו שינוי בדעותיהם של הנערים והנערות שיצאו למסע – לא מימין שמאלה ולא להפך – אלא בעיקר חיזוק הדעות שהיו להם לפני המסע.
ניתוח אנתרופולוגי.
ד"ר ג'קי פלדמן טוען שאין לראות במסעות לפולין טיול לימודי רגיל, אלא עלייה לרגל, במסגרת הדת האזרחית הישראלית. מטרתו המרכזית של המסע היא לכונן מחדש את קדושתה של מדינת ישראל ולחזק את זיכרון השואה כזיכרון מרכזי באתוס של הדת האזרחית אצל בני הנוער. עיצוב הזיכרון הקולקטיבי, המודע והלא מודע, אמור לשנות את המשתתפים במסעות ולהופכם לקורבנות, לניצולים-מנצחים העולים מחדש לארץ ישראל, ולבסוף לעדים של העדים, שעליהם מוטלת החובה להמשיך ולספר את שראו בפולין, ואגב כך לחזק את הנרטיב המציג את מדינת ישראל כתשובה הניצחת לשואה.
פיס
ג'ון דיקון
ג׳ון ריצ׳רד דיקון (באנגלית: John Richard Deacon; נולד ב-19 באוגוסט 1951) הוא נגן גיטרה בס בריטי, אשר ידוע כחבר בלהקת הרוק הבריטית קווין. בשירים אחדים תיפקד גם כגיטריסט וכפסנתרן. חיבר את הלהיטים "Another One Bites the Dust", "I Want to Break Free" "You're My Best Friend", "Spread Your Wings".
קורות חיים.
ג'ון דיקון נולד בלסטר שבאנגליה. מאחר שמשפחתו התפרנסה בקושי, כבר בגיל 11 החל לעבוד בחלוקת עיתונים ועבודות מסוג זה על מנת לקנות לעצמו גיטרה. את "The Opposition", הלהקה הראשונה שלו בה ניגן על גיטרה, הקים עם חבריו בשנת 1965, כשהם בני 14. אולם, לאחר שנה פוטר הבסיסט ועל מנת לשמור על קיום הלהקה, החליט דיקון שהוא עצמו ינגן על הבס, וכך עשה למשך שלוש שנים נוספות. את הלהקה עזב ב-1969, לטובת לימודי הנדסת חשמל בלונדון.
לאחר מספר חודשים של לימודים וללא כלי הנגינה שלו, החליט דיקון לחפש להקה לנגן עימה. באותו זמן, אביב 1970, החלו לחפש שלושת חברי הלהקה שאך הוקמה, קווין, עבור בסיסט קבוע. הבסיסט הראשון אשר בדקו היה מייק גרוס, מכר ותיק של רוג'ר טיילור ובעליו של מועדון PJ's בו הופיעו רבות בעבר. אולם, הם החליטו לוותר עליו, ולאחריו על שני בסיסטים נוספים, בארי מיטשל ודאג בוגי.
באוקטובר 1970 ראה אותם דיקון בהופעה אך לא הכיר אותם באופן אישי עד תחילת 1971. המפגש הראשון היה במסיבה של חברים ואז נודע לו לראשונה כי הם מחפשים בסיסט. מספר ימים לאחר מכן ניגן עבורם באחד מחדרי ההרצאות בקולג' בו למד בריאן מיי, והם החליטו לצרפו ללהקה. כבר ביוני 1971 הופיעו לראשונה בהרכב המלא של הלהקה, כפי שנותר עד מותו של פרדי ב-1991. את התואר באלקטרוניקה השלים בהצטיינות חצי שנה לאחר שהצטרף לקווין.
מאז פרש מהלהקה ב-1997 הוא גר בפרבר במערב לונדון עם אשתו ורוניקה וששת ילדיהם: חמישה בנים ובת. מעט מאוד ידוע על חייו הפרטיים, מאחר שהוא מעדיף להתרחק מהתקשורת.
חלקו בקווין.
חלקו של דיקון בלהקה נדמה כקטן: הוא הצעיר ביותר, האחרון להצטרף, מעולם לא שר סולו ומבין ארבעתם כתב את הכמות הקטנה ביותר של שירים. כמו כן, דמותו של דיקון הייתה פחות בולטת בלהקה, הוא התלבש בצורה צנועה וקולו כמעט שלא נשמע. למרות זאת הוא חיבר כמה מהלהיטים הגדולים של קווין כמו "I Want to Break Free", "Another One Bites the Dust",
ו-"You're My Best Friend", (אותו הקדיש לאשתו), שני האחרונים הם מהשירים המושמעים ביותר ברדיו האמריקאי. ככותב, סגנון שיריו העיקרי הוא רוק- פופ, פאנק ודיסקו.
דיקון מעולם לא קיבל קרדיט על קולות הרקע באלבומים, אך ממקורות אחרים מסתבר כי הוא עשה זאת לעיתים. מפיק קווין לשעבר, רוי תומאס בייקר, הודה בראיון כי ג'ון שר קולות רקע לקטעים שהיו פחות אופראיים באופיים (למשל "Tie Your Mother Down", "Liar").
כמו כן, כפי שניתן לראות בהקלטות מהופעות, ג'ון דיקון שר קולות רקע על הבמה, כאשר לא ניתן היה להשתמש באפקטים מהאולפן להכפלת הקולות. במקרים אלו המיקרופון שלו היה חלש משל שלושת האחרים ולעיתים קולו היה קשה לזיהוי.
דיקון ניגן בגיטרה בחלק משירי קווין, ביניהם רוב שירי האלבום "Hot Space". ההופעה האחרונה של ג'ון עם הלהקה הייתה באירוע צדקה למען המלחמה באיידס בשנת 1997, לאחריה פרש ואף בחר שלא להצטרף לסיבוב ההופעות עם בריאן מיי ורוג'ר טיילור בשנת 2005. לאחר פרישתו, הקשר עם שאר חברי הלהקה נותק, ואף בעת יציאת הסרט "רפסודיה בוהמית" לא חודש הקשר.
האדם הניאדרתלי
זדנק מאצאל
זדנק מאצאל (בצ'כית: Zdeněk Mácal; נולד ב-8 בינואר 1936 בברנו) הוא מנצח צ'כי.
מאצאל בנה לו קריירה מבטיחה בצ'כוסלובקיה, אך לאחר שהכיבוש הסובייטי מחץ את האביב של פראג ב-1968, עזב את המדינה. תחילה פנה לגרמניה, שם מצא עבודה בתזמורת הסימפונית של קלן. בהמשך היגר לאמריקה, שם היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של מילווקי ושל התזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי. בשנת 2003 התמנה למנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית.
מאצאל היה גם המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של סידני, אבל החוזה שלו בוטל באמצע הקדנציה, עקב סכסוכים עם נגנים ועם ההנהלה.
התזמורת הסימפונית של קלן
התזמורת הסימפונית של קלן (בגרמנית: WDR Sinfonieorchester Köln), הידועה גם בשם תזמורת הרדיו של קלן או תזמורת מערב גרמניה, שוכנת בקלן, גרמניה. היא נוסדה בשנת 1947 על ידי שלטונות הכיבוש של בעלות הברית אחרי מלחמת העולם השנייה. היא נודעת בביצועי מוזיקה של המאה ה-20, בעיקר יצירות של קרלהיינץ שטוקהאוזן.
התזמורת פועלת בחסות "רדיו מערב גרמניה, קלן" (WDR) והמנהל המוזיקלי של התזמורת מאז שנת 2019 הוא המנצח הרומני כריסטיאן מצ'לארו.
דן אלבו
דן אלבו (נולד ב- 30 באפריל 1956) הוא משורר והיסטוריון, פרסם עד כה שבעה ספרי שירה.
ביוגרפיה.
השלים את לימודיו התיכוניים בגבעת וושינגטון בשנת 1973. בשירותו הצבאי שירת כחובש בחיל רפואה. למד מדע המדינה ויחסים בינלאומיים לתואר ראשון ומדע המדינה לתואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים והיסטוריה לתואר שלישי באוניברסיטת בר-אילן.
בסוף שנות ה-80,היה כתב לענייני אדריכלות בעיתון "כל העיר" בירושלים.
בתחום הפרוזה, אלבו פרסם סיפורים קצרים בכתב העת מאזניים. פרסם מאמרים ומסות וכן מאמרי ביקורת בתחום הספרות. כמו כן בשני הבלוגים האישיים שלו: "חצי קולמוס" באתר "בננות" ו"פרדס הסברסים" באתר "רשימות".
אלבו ייסד וערך את כתב העת שֶלֶם בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. כמו כן ערך את האנתולוגיה הביוגרפית שירת מרים על שירת מירי בן-שמחון.