ב-8 ביוני 2005, פחות מחודש לאחר פתיחת המתקן, בורג רופף גרם לחלק שנמצא בתוך התעלה שכבל השיגור עובר דרכה להשתחרר ויצר חיכוך כנגד הכבל. החיכוך גרם לרכבת לא להאיץ למהירות הנכונה. השפשוף של הכבל כנגד פנים התעלה יצר ניצוצות ושברי מתכת עפו מתחתית הרכבת. המנוע, כפי שתוכנן, ניסה לפצות על כך על ידי הפעלת עוד כוח על הכבל כדי להגיע למהירות שיגור של 206 קמ"ש.
סנפירי המעצורים שעולים למצב הבלימה עולים בתזמון הנכון, באופן עצמאי ללא עזרת מנגנון השיגור. הסנפירים נמצאים בתוך כלובים ממתכת שמחוברים למפעילים שמעלים ומורידים את הסנפירים לגובה הרצוי. ישנם ארבעה אזורי עצירה, בכל אזור יש כ-24 סנפירי בלימה משלו. הסנפירים תפסו את הרכבת המשוגרת והחלו להאט את תנועתה, ומאידך המנוע ניסה להאיץ אותה, וכך היא נגררה לאורך אזור העצירה. רכב התפיסה שוחרר, אבל הרכבת הייתה עדיין באזור העצירה והגיעה לעצירה מלאה בתחתית הגבעה.
התקלה אירעה במהלך בדיקת הבוקר השגרתית, כאשר לא היו נוסעים על הרכבת, ולא היו נפגעים מהתקרית. כבל השיגור ניזוק (הוא נשחק והיה צריך להחליף אותו), המנוע ניזוק (נגרם נזק קל לאטמים), וסנפירי הבלימה ניזוקו - רבים נזקקו להחלפה. סנפירי הבלימה באזור השיגור מחוברים באופן כזה שימנעו מרכבות הנעות במהירות לנוע אחורה לתחנה, אבל הרכבת שנעה במהירות ונמשכה אחורה יצרה לחץ לא צפוי על מספר סנפירים שהתעקמו קדימה. לא היה צורך להחליף את כל הסנפירים, אבל היו יותר סנפירים פגומים מאשר שהיו לפארק חלקי חילוף, והם נאלצו להזמין חלקים מהחברה המייצרת. בנוסף, היו צריכים לערוך ביקורת מחדש לרכבת. הביקורת החלה ב-21 ביוני 2005. הרכבת נפתחה ב-4 באוגוסט, ושביל התור הוזז כך שהוא לא יעבור יותר מתחת למסלול השיגור.
5 במאי 2006.
ב-5 במאי 2006, כחודש לאחר שהרכבת נפתחה לשנת 2006, הייתה תקלה נוספת.
בשעה 21:25, אחרי שיגור רגיל, אחד מהנוסעים ברכבת דיווח שאיבד את מכשיר הטלפון הסלולרי שלו על המתקן. הרכבת הכתומה שוגרה בשלב זה, היא השלימה את המסלול אבל נתקעה במסלול הכניסה לתחנה. לאחר מכן, בחנו את מנגנון השיגור ב"שיגור ריק", שיגור ללא רכבת.
בשעה 21:45, הרכבת הכתומה שוגרה לבדיקה. היה רעש חזק של חריקה וחבטה וניצוצות עפו מהחלק האחורי של הרכבת. ייתכן שהמעצורים נגד הנסיעה לאחור בתחילת מסלול השיגור לא קפצו בחזרה למעלה מאחורי הרכבת המשוגרת, אבל אלה שבסוף כן קפצו, כנראה כשהרכבת עוד הייתה מעליהם. אם הרכבת הייתה נוסעת לאחור, הייתה נגרמת תאונה נוראה לוּ לא היו מספיק מעצורים מורמים שיאטו אותה במידה מספקת. לא נגרם נזק לרכבת. ייתכן שרעש החביטה החזק בא מרכב התפיסה שפגע במעצור בסוף מסלול השיגור במהירות מלאה. הסיבה המדויקת לתקלה לא ידועה, אבל טכנאי תחזוקה עבדו כדי לתקן אותה עוד בסוף השבוע שבו אירעה התקלה.
הרכבת נכנסה לעצירת חירום בזמן שהתקלה התרחשה, וכך המעצורים שבסוף מסלול העצירה נשארו מורמים, כך שהרכבת נתקעה באזור זה למשך כדקה לפני שהיא התקדמה אל התחנה.
דווח שכבל השיגור של הרכבת היה מתוח ונראה במצב טוב זמן קצר לאחר התקלה. ב-11 במאי הוציאו אותו, וב-16 בחודש החזירו אותו (אבל במצב רפוי). ב-18 במאי מתחו את הכבל, וראו את העובדים מניחים בובות מבחן על הרכבות. הבדיקה של קינגדה קה החלה ב-21 במאי, ודווח שהרכבת נפתחה מחדש ב-25 במאי.
ארזה
אַרְזָה או בשמו המלא ארזה - בית הבראה לחלוצים, הוא מתחם שבו פעל בית הבראה, המצוי ביישוב מוצא עילית על כביש שבע האחיות.
היסטוריה.
ראשיתו של המתחם - ארז הרצל.
את ראשיתו של מתחם ארזה ניתן לזהות עוד בסוף 1898. ב-2 בנובמבר הגיעו למקום בנימין זאב הרצל ודוד וולפסון ונטעו בו עצים (הרצל נטע ארז ווולפסון נטע דקל). הרצל הגיע לאזור מוצא (לאחר סיום פגישתו עם הקיסר וילהלם השני בירושלים) בעקבות הצעתו של שמואל ברוזה, מחקלאי המושבה. הרצל מתאר את האירועים ביומנו:
באופן מקרי העץ, שניטע כסמל לחידוש ההתיישבות היהודית באזורי יהודה, ניטע בדיוק בתאריך שבו פורסמה לימים הצהרת בלפור (2 בנובמבר). הארז שניטע באותו יום קיבל בספרות ובעיתונות את השם "ארז הרצל". המקום הפך לסוג של אנדרטה וחקלאי מוצא שמרו עליו. באוגוסט 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נפגע האתר והעצים נפגעו קשות, ככל הנראה כתוצאה מפגיעה של ערביי הכפרים השכנים.
לימים טענה סועאד אל-חוסייני, בתו של המופתי הירושלמי חאג' אמין אל-חוסייני, שאביה היה זה שגדע את הארז, כאשר למד בנערותו לרכוב על סוסים בשדות המשפחה בקולוניא, והוא וחבריו, האחים ראג'ב ורושדי אלאימאם, החליטו לבטא את איבתם לציונות באמצעות גדיעת העץ.
הניסיונות לשקם את העצים עלו בתוהו. לבסוף, כמה ימים לאחר ט"ו בשבט 1920, נטעו במקום אנשי הוועד הלאומי (בנוכחות הרברט סמואל) כמה עצי אורן ירושלים. מאוחר יותר ניטעו עצים נוספים בסביבה והצליחו לשקם את הדקל שנטע וולפסון. גדם הארז שנטע הרצל שוּמר מאוחר יותר בתוך קופסת זכוכית במקום. על אף שהמסורת על העץ שנטע הרצל התקבעה על ארז ואף העניקה למתחם את שמו ככל הנראה, בדיקה בוטנית מוכיחה כי הרצל נטע למעשה ברוש. כך או אחרת, את מסורת נטיעת העצים במקום העביר הרצל הלאה לראשוני נשיאי מדינת ישראל שנטעו כל אחד בתורו עץ במתחם. כיום מצויים בו העצים ששתלו יצחק בן-צבי (ברוש), זלמן שזר (ברוש), אפרים קציר (ברוש), יצחק נבון (ארז) וחיים הרצוג (ארז).
הקמתו של בית ההבראה.
ב-1923 הונחה אבן פינה להקמת בית הבראה במתחם, בצמידות לאתר שבו ניטעו שלוש שנים קודם לכן האורנים. מדובר היה בגלגולו של רעיון שהעלה עוד הרצל. שטחו של בית ההבראה הוקצה ב-1904 והקמתו עברה להסתדרות הכללית בסוף 1920. בית ההבראה פתח את שעריו לציבור הרחב ב-1927 ובו כשישים מיטות. בית ההבראה נקרא על שם שרה שמוקלר, חלוצה ואחות רחמנייה שנפטרה בשנת 1919 מקדחת. דוד רמז הציע לקרוא למקום "ארזו" על שם ארזו של הרצל אם כי בהמשך הלכה ותפסה המקבילה הנקבית שהתקבלה לבסוף - "ארזה". המנהל הראשון של "ארזה" היה הד"ר אברהם רוזנטל (1924-1938).
בתחילה שימש המבנה בעיקר לטיפול בבעיות במערכת העיכול והוא שימש כמוסד רפואי של ממש. עם הזמן החלה הפעילות במקום להיות יותר ויותר אינטנסיבית. בשנות השלושים של המאה העשרים, נקלעה ההנהלה למשבר כלכלי, בעקבות כך עבר בית ההבראה למתכונת פעילות חלקית כאשר הוא פועל רק מספר חודשים בשנה ונשקלה החכרתו ל"ליגה למלחמה בשחפת", דבר שלא יצא לבסוף אל הפועל.
פעילות המתחם בשנות המדינה.
בחלוף השנים התבסס בית ההבראה כמוסד מוכר והתחזק כלכלית. בתחילת מלחמת העצמאות ספג המתחם, שהיה בלב סביבה עוינת, הפגזות מכוחות חזית ההצלה של קאוקגי, פונה והפך למפקדה צבאית של הכוחות שנלחמו באזור ובעיקר של גדוד "בית חורון". עדויות שונות מצביעות על כך שבעת פינוי המתחם לקחו איתם תושבי מוצא גם את "ארז הרצל" מחשש שייפול בידי הערבים. לאחר ארבעה חודשים, עם סיום הקרבות באזור, שוקם בית ההבראה על ידי אריה סגל וחזר לפעילות מלאה.
בתחילה נשא המקום אופי אריסטוקרטי והפך לאתר נופש מלון ידוע לאליטה הישראלית המתהווה. בשמו של המקום נקשרו גם אגדות על שייח'ים עשירים מחצי האי ערב שהגיעו אליו על מנת להתבשם מהאוויר ומהנופים. בהמשך גדל מספר החדרים במקום והוא איבד מהאריסטוקרטיות שלו. בשנות השמונים הוסב המתחם למרכז כנסים והשתלמויות של קופת חולים ונבנו לצדו בניינים נוספים.
פיתוח המתחם כשכונת מגורים.
בשנת 1991, עם הפרטת נכסיה של ההסתדרות ומכירת חברת הכשרת היישוב שהייתה אחראית על המתחם, הוא הפסיק לשמש כבית הבראה, ושיכן במשך כמה שנים בית ספר למינהל. אחר כך, גווע המקום סופית ובהדרגה החלו להתהוות תוכניות נדל"ניות לשטח. חברת הכשרת היישוב בעלת הקרקע, יחד עם הקבלן אבי ארנסון וחברת דירום, התאגדו לחברת "משכנות מוצא" במטרה לבנות במקום שכונת מגורים. בשנת 2002 אושרה תוכנית לבניית 220 יחידות דיור, על שטח של 22 דונם במתחם, סביב מבנה בית ההבראה. בשנת 2003 ועדת הערר של המועצה הארצית לתכנון ולבנייה דחתה את ההתנגדויות לתוכנית, אך קבעה כי לפני מתן היתרי הבנייה יבוצע שלב תכנון נוסף שיתייחס לטופוגרפיה ולשימור העצים והאתרים ההיסטוריים במתחם. באוקטובר 2004 קבע בית המשפט המחוזי, בעתירה מינהלית שהוגשה, כי רשויות התכנון שאישרו את התוכנית קיימו דיון ממצה ומקצועי, ודנו בהרחבה בכל היבטי התוכנית והחלטתם לאישורה היא מאוזנת ומקצועית. בשנת 2010, רכש את המתחם המיליארדר הקנדי הרשי פרידמן, תמורת 150 מיליון שקל.
לאחר שנים רבות של עיכובים בהם המתחם היה נטוש, מגודר והעצים שנטעו בשדרה במתחם נשיאי מדינת ישראל מתו ברובם, החלה, בשנת 2013, חברת הבנייה אזורים (שגם אותה רכש איש העסקים הרשי פרידמן) לבנות את הפרויקט בהשקעה של 700 מיליון שקל. מלבד הבנייה החדשה במתחם, התחייבה החברה לשמר מספר בניינים היסטוריים שיהפכו לשטחים ציבוריים.
בשנת 2019 החלו עבודות השימור והשיקום של המבנה הראשי שיהפוך למרכז תרבות במימון חברת אזורים. המרכז יכלול אודיטוריום להופעות והרצאות, ספריה אלקטרונית, חדר מוזיקה, חדר חוגים, בית קפה ומוזיאון. בהמשך, תשוקם גם שדרת הנשיאים בה ננטעו ארזים על ידי ראשוני הנשיאים. אדריכל השימור הוא גיורא סולר ועל עיצוב הפנים של המקום הופקדו האדריכלים דייוויד ויז ושרון אפל "אפל-ויז אדריכלים".
אדריכלות.