הרב יעקב דוב בער רפפורט (ה'תרכ"ב, 1862 – י"ז בחשוון ה'תרפ"ח, 12 בנובמבר 1927) היה רב ליטאי, רבן של רבינשוק וזיימל במשך עשרות שנים, ובסוף ימיו רבה הראשון של כפר סבא.
ביוגרפיה.
נישא לחיה קיילא בתו של הרב יוסף זכריה שטרן ונכדתו של הרב מרדכי גימפל יפה. כיהן ברבנות העיירה רבינשוק בלטביה ובשנת ה'תרנ"ו (1896) התמנה במקום הרב אברהם יצחק הכהן קוק כרבה של העיירה זיימל, תפקיד בו נשא במשך קרוב לשלושים שנה. בתו יוכבד נישאה בשנת תרנ"ט, 1899, לרב אשר ניסן לויטן.
בשנת ה'תרפ"ו, 1926, עלה לארץ ישראל והיה לרבה הראשון של כפר סבא, עד לפטירתו בשנת ה'תרפ"ח.
לאחר פטירתו נישאה בתו הצעירה רחל גיטל לרב אברהם ריניק (רניק), תלמיד ישיבת חברון יוצא וילנה, והוא התמנה תחת חמיו כרבה של כפר סבא. בכפר סבא יש רחוב שנקרא על שמו.
יעקב דב רפפורט
אברהם ריניק
הרב אברהם ריניק (ה'תרנ"ח, 1898 - כ"ו בתשרי ה'תשכ"ח, 30 באוקטובר 1967) היה רבה השני של כפר סבא, משרה בה נשא במשך ארבעים שנה.
ביוגרפיה.
נולד בווילנה, למד בישיבת חברון בעיר חברון, והיה ממקורביו של הסבא מסלבודקה בשנות חייו האחרונות.
נישא לרחל גיטל בתו הצעירה של הרב המנוח יעקב דוב רפפורט, רבה הראשון של כפר סבא, והתמנה מיד עם אירוסיו כרבה של כפר סבא על מקום חמיו. הוא היה מן הראשונים שעסקו בשאלת מילוי המקוואות בגבישי קרח בימות הקיץ, ובעקבות פנייתו כתב הרב הראשי דאז, הרב אברהם יצחק הכהן קוק את פסק ההלכה המתיר זאת.
בשנות השלושים ייסד את ישיבת "עזרא" בכפר סבא ועמד בראשה.
הוא נפטר בכ"ו בתשרי ה'תשכ"ח, 30 באוקטובר 1967 בגיל 69, ונקבר בבית הקברות בכפר סבא. הניח אחריו אשה וארבע בנות.
שנתיים לאחר פטירתו התמודדו אחד עשר רבנים על משרת הרב הראשי האשכנזי לכפר סבא, בה זכה הרב יעקב פנחס שיר, רבה של נשר.
אברהם רניק
אברהם רייניק
פרו (פירושונים)
פר פטרסון
פֶּר פֶּטרסון (בנורווגית: Per Petterson; נולד ב-18 ביולי 1952) הוא סופר נורווגי.
ביוגרפיה.
פטרסון הוא יליד אוסלו, והוא ספרן במקצועו. לפני שעבר לכתיבה במשרה מלאה, עבד כמוכר בחנות ספרים, מתרגם ומבקר.
בשנת 1990 אביו, אמו, אחיו ואחיינו נספו על סיפונה של מעבורת שעלתה באש. הוא עצמו היה אמור להיות על סיפון המעבורת עם אשתו ושתי בנותיו אך החליט לדחות את נסיעתם ביומיים וכך ניצל.
יצירתו.
ספריו תורגמו למעל 50 שפות. ספרו הידוע ביותר, "יוצאים לגנוב סוסים" (בנורווגית: "Ut og stjæle hester") משנת 2003 זיכה אותו בפרס המבקרים הנורווגים לספרות ובפרס ספר השנה של מוכרי הספרים. תרגומו לאנגלית, משנת 2005 בפרס האינדיפנדט לסיפורת זרה לשנת 2006 ובפרס IMPAC האירי. ספר נוסף שלו, "ארור אתה נהר הזמן" (בנורווגית: "Jeg forbanner tidens elv") זיכה אותו בפרס המועצה הנורדית לספרות לשנת 2009.
בין הסופרים המשפיעים עליו הוא מציין את ריימונד קארבר וקנוט המסון.
אלברכט, נסיך פרוסיה (1837–1906)
פרידריך וילהלם ניקולאוס אלברכט נסיך פרוסיה (בגרמנית: Friedrich Wilhelm Nikolaus Albrecht von Preußen 8 במאי 1837 - 13 בספטמבר 1906) היה נסיך גרמני מבית הוהנצולרן, גנרל-פלדמרשל פרוסי והעוצר של דוכסות בראונשווייג.
ביוגרפיה.
אלברכט נולד ב-8 במאי 1837 בברלין, לאלברכט, נסיך פרוסיה שהיה אחיהם של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה ווילהלם הראשון, קיסר גרמניה ואשתו מריאן, נסיכת הולנד שהייתה בתו של וילם הראשון, מלך הולנד. בשנת 1847 התגייס אלברכט לצבא הפרוסי, ולחם בשורותיו במלחמת שלזוויג הראשונה, במלחמת שלזוויג השנייה, ובמלחמת אוסטריה–פרוסיה, שבה נטל חלק בקרב קניגרץ.
במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870 פיקד אלברכט על חטיבת פרשי המשמר ה-2, ונטל חלק בקרבות גרבלוט וסדאן. לאחר נפילת האימפריה הצרפתית השנייה נטל אלברכט חלק בקרבות בפאומה וסן קנטן, כחלק מהארמייה הראשונה בפיקוד אדווין פון מנטויפל.
לאחר כניעת צרפת הועלה אלברכט לדרגת גנרל לוטננט, ובמאי 1871 מונה למפקד הדיוויזיה ה-20. ב-12 בדצמבר 1873 מונה אלברכט למפקד הקורפוס ה-10 בהנובר, ומילא תפקיד זה עד אמצע 1888. על פעולותיו בקרבות קיבל אלברכט את עיטורי הפור לה מריט עם עלי אלון, וצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
בשנת 1883 מונה אלברכט לריבון מסדר סנט יוחנן, וכיהן בתפקיד זה עד מותו. בשנת 1884 מת וילהלם השמיני, דוכס בראונשווייג ללא ילדים, וכיוון שיורשו היה ארנסט אוגוסט השני, נסיך הנובר שלא היה מקובל על וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, מונה אלברכט לעוצר הדוכסות. ב-19 ביוני 1888 הועלה אלברכט לדרגת גנרל-פלדמרשל.
ב-13 בספטמבר 1906 מת אלברכט באחוזתו בקמנץ, ונקבר במאוזוליאום שבאחוזה. במלחמת העולם השנייה נבזזה האחוזה כולל המאוזוליאום, וגופותיהם של אלברכט ואשתו הועברו לקבורה מחדש בפארק בקמנץ.
משפחתו.
אלברכט נישא למריה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתו של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ונולדו לו שלושה ילדים:
אלברכט, נסיך פרוסיה
דרך המלך (פירושונים)
מרידות בגטאות
מרידות התרחשו בעשרות גטאות שהוקמו במהלך השואה על ידי הנאצים ועוזריהם.
מניעים.
בדרך כלל פרצו המרידות בתגובה לשילוחם של היהודים מהגטאות למחנות השמדה. לעיתים מידע חלקי על גורלם של יהודים שגורשו באקציות קודמות הוא שהיווה גורם מניע ומדרבן למרד. לעיתים הביאה למרד דווקא העובדה שלא התקיים מידע כזה: העובדה שלא הגיע כל מידע ממגורשים קודמים, החשש לגורלם של אותם מגורשים, והחשש לגורלם של יתר יושבי הגטו, אם יבוצע גירוש נוסף.
תזמון.
מרידות יהודים בגטאות החלו באמצע 1942 אם כי התארגנויות מחתרתיות בגטאות אלה קדמו לעיתים בחצי שנה ויותר למרידות עצמן. חלק מהמרידות היו מאורגנות מראש, וחלקן היו ספונטניות, בתגובה לניסיונות של הגרמנים ועוזריהם לגרש יהודים מהגטו גירוש מלא או חלקי. מקרים ספונטניים של התנגדות יהודים בגטאות לרציחות שביצעו הגרמנים ובעלי בריתם קרו כבר בקיץ 1941, עם פלישת גרמניה לברית המועצות, למשל בפוסבול שבליטא (באוגוסט 1941), אך אלה היו מקרים בודדים, שהצלחתם הייתה אפסית והידיעות עליהם היו מעטות.
גטאות בהם התחוללו מרידות ב-1942.
המרידות הראשונות בגטאות בשואה התחוללו בקיץ 1942, בדרך כלל בתגובה לשמועות על גירושים מסיביים של יהודים מיישובים סמוכים, או בתגובה לניסיונות אקציה של גרמנים.
בקיץ וסתיו 1942 פרצו מרידות בין היתר גם בגטאות הבאים (רשימה חלקית):
גטאות בהם התחוללו מרידות בשנת 1943.
בנוסף למרידות אלה היו עשרות מקרים נוספים בעשרות גטאות, של התנגדויות ספונטניות אך חלקיות, ארגון בריחות מהגטו ללא התנגדות מזוינת, או התארגנויות להגנה עצמית שלא יצאו לפועל עקב מחסור בכוח אדם ובנשק, או עקב אקציה פתאומית שלא אפשרה למתכנני המרד להתאסף לשם מימוש ההתנגדות. כך קרה בגטו וילנה ובעשרות גטאות שהוקמו באזורי רוסיה הכבושים בידי הגרמנים, וכן באוקראינה, בליטא ובבלארוס.
המורדים.
בחלק גדול מהמרידות או מניסיונות המרד באו המורדים מקרב שורותיהן של תנועות נוער יהודיות - ציוניות, סוציאליסטיות ורוויזיוניסטיות ואחרות, וכן מקרב מפלגות יהודיות וארגונים פוליטיים יהודיים. ברוב המקרים נהרגו במרד רוב משתתפיו ובכל המקרים דוכא המרד.
גורמים נקודתיים שהקשו על המרידות.
אוקראינה וטרנסניסטריה.
באזורים משמעותיים באוקראינה לא היה סיכוי למרידות בגלל האופי של הדיכוי. בחלק מהמקרים, הרומנים הכובשים בטרנסניסטריה שבאוקראינה לא רצחו יהודים אלא ריכזו אותם בגטאות ושם היהודים חלו ומתו ברבבותיהם. האויב לא היה חיילים אלא הקור, הרעב והמחלות, ובעיקר הריחוק - לעיתים מאות קילומטרים - מכל מקום יישוב. בתנאים כאלה לא הייתה אפשרות ולא טעם בארגון התנגדות, שכן לא היה גורם נגדו אפשר היה למרוד. גם מי שהיה יוצא מהגטו באזורי טרנסניסטריה היה נדרש לחצות מאות קילומטרים, במזג אוויר קשה, בסביבה שוממת, ללא מזון או אמצעי קיום, ובקרב אוכלוסייה שלרוב הייתה עוינת. בתנאים אלה לא התאפשרו מרידות בגטאות טרנסניסטריה.
מקורות למידע על המרידות.
בחלק מהמקרים נהרגו כל משתתפי המרד והגטו הושמד כליל בשרפה או בהפגזה, או שנמחה מעל פני האדמה על ידי מדכאי המרד. על כן המידע על עצם קיומו של המרד קיים רק בשל תיעודו במקורות לא יהודיים, כגון מסמכים גרמניים של כוחות הצבא, המשטרה והיחידות המיוחדות הגרמניות שדיכאו את המרידות, וכן רישומי יומן או תיעוד אחר של בני המקום - פולנים, אוקראינים, בלארוסים ועוד - שהיו שותפים לדיכוי המרד או צפו בו מהצד. במקרים מעטים העניקו מחתרות אנטי גרמניות אחרות סיוע למורדים היהודים, למשל הארמייה לודובה במרד גטו ורשה, וחברים בארגונים אלה תיעדו את הסיוע ואת הלחימה היהודית במרידות בגטאות.
מומר לדבר אחד
רוי יקובסן
רוי יקובסן (בנורווגית: Roy Jacobsen; נולד ב-26 בדצמבר 1954) הוא סופר נורווגי.
ביוגרפיה.
יקובסן הוא יליד אוסלו וגדל באחד מפרבריה. בצעירותו היה חבר בכנופיה מקומית ואף הורשע בעבירות גנבה ואחזקת נשק ונידון למאסר על תנאי.
יקובסן החל לכתוב בשנת 1982 ועבר לכתיבה במשרה מלאה בשנת 1990. הוא חבר האקדמיה הנורווגית לשפה וספרות, וזכה בפרס המבקרים הנורווגים לספרות וכן בכמה פרסים נורווגיים אחרים.
יצירתו.
יקובסן חיבר כ-20 ספרים, רובם קובצי סיפורים ורומנים. בשנת 1995 נבחר לכתוב את הביוגרפיה של ראש הממשלה הנורווגי לשעבר טריגבה בראטלי.
יקובסן זכה ביותר מ-10 פרסים על כתיבתו לאורך השנים, הראשון שבהם הוענק לו בשנת 1982 והאחרון בשנת 2006.
ג'רי אשוורת'