מלבד התנסויות אלו, דרכו הרוחנית של ראמאקרישנה התאפיינה בחוויות מיסטיות ומפגש בלתי אמצעי עם אלוהים. תרגול זה נקרא בְּהַקְטִי ("דבקות") ועניינו הוא התמזגות עם האל. לעיתים תכופות היה נכנס ראמאקרישנה למצבי טראנס עמוקים הקרויים סַמַדְהִי. כאשר שקע במצב זה הפסיק לראות את האנשים סביבו ולא היה מסוגל לאכול ולשתות. כדי לשמור על חייו, תלמידיו היו מאכילים אותו בכוח ולעיתים אף מכים אותו בראשו כדי להעירו. הצלילה למצב הסמדהי לא הייתה תמיד מרצון, ובנוגע לכך נהג ראמאקרישנה לומר כי "לפעמים אני מעדיף לטעום סוכר ולא להיות סוכר", בהתייחסו לחוויית האחדות המוחלטת שהציפה אותו בהיותו שקוע בסמדהי.
ראמאקרישנה לא נשאר רק בגבולות ההינדואיזם והתנסה גם בדתות אחרות –בחברת מיסטיקנים מוסלמים חווה התגלות של הנביא מחמד, וכשעסק בברית החדשה חווה התגלות של ישו. הוא לא התנסה במנהגים ובפרקטיקות של דתות אלו, ובמקום זאת צלל לעומק האמונה ומפגש עם מנהיגה הרוחני. שנים אחר כך אמר עליו מהאטמה גנדהי כי הוא ההוכחה שאדם יכול "לראות את אלוהים פנים אל פנים".
משנתו.
ראמאקרישנה נחשב לאֻמָּן החוויה הדתית שאינה תלויה בלימוד וקריאת כתבי הקודש. הוא העדיף את החוויה המיסטית על פני הלימוד המילולי על אלוהים והתבטא בנוגע לכך לא פעם: "ספרים – כתבי הקודש – כולם מורים את הדרך אל אלוהים. כאשר אתה יודע את הדרך מה הטעם בספרים? זה הזמן לדרכה של הנפש בבדידות המאחדת עם אלוהים."
התנסויותיו הדתיות המגוונות שכנעו אותו כי כל הדתות אמיתיות. כל אחת היא שביל שונה המוביל לאותו היעד – הכרת האחדות המוחלטת של הכל בתוך האלוהים. החוויה המיסטית, אותה החשיב כחוויה הדתית הנעלה ביותר, יכולה להתממש בכל הדתות וליצור חוויה אנושית-דתית משותפת בבסיסה.
השפעתו.
מסופר כי ראמאקרישנה היה בעל השפעה חזקה על הסובבים אותו עד כדי שינוי התודעה של הזולת בנגיעת יד. כוחו היה טמון בגישתו הפשוטה וביכולתו להעביר את מסריו באופן מדויק ובהיר לכל סוגי הקהלים. שמו יצא למרחוק, הוא נעשה מוקד של עלייה לרגל כאשר מאות אנשים הגיעו לבקרו במקדשה של קאלי.
נערים רבים מצאו בו מענה למשבר הזהות שלהם, הם ראו בו ידיד אוהד ומודל שההליכה בדרכו מקובלת בחברה. מבין צעירים אלו חיבתו של ראמאקרישנה נטתה לתלמידים שלא חיקו אותו כקדוש ונהגו בעצמם בחשיבות יתר, אלא לאלה אשר טיפחו עמדות רוחניות מתוך רצון ליצירת יחסי גומלין עמו. ראמאקרישנה זיהה בחדות רגשות דתיים כנים והעדר אנוכיות, ולעג לחסידים רמאים מכל סוג שהוא. כדי לברור את תלמידיו היה מבקש מהם לחקות את פעולותיו המוזרות וכך רק המסורים באמת היו נשארים.
ראמאקרישנה ווִיוֶוקַאנַנְדָה.
סוּאַמִי וִיוֶוקַאנַנְדָה היה תלמידו האהוב של ראמאקרישנה אשר ראה בו התגלמות של האל וִישְנוּ. הוא היה נמרץ ונבון, ורחש למורו כבוד וחיבה עמוקים. תוך זמן קצר נעשה מנהיגם של החסידים הצעירים והחדיר בהם תחושת אחריות ושותפות להוראתו של ראמאקרישנה. השניים היו שונים באופיים והיחסים ביניהם היו סבוכים: בעוד ויווקאננדה היה משכיל שגדל בחינוך עם מאפיינים מערבים והיה בעל במחשבה מעשית וביקורתיות לצד מזג סוער, ראמאקרישנה היה מסור לגמרי לחוויה האקסטטית ולאורח חיים לא רציונלי. ויווקאננדה היה נאמן למסורת האדוויטה-וודאנטה ולא נמשך לדבקות של ראמאקרישנה בקאלי. עם זאת הוא ראה חשיבות גדולה בתפיסתו האוניברסלית והאלטרואיסטית של ראמאקרישנה. לימים נסע לשיקגו לקונגרס של נציגי הדתות השונות שהתקיים ב-1883, בו נאם על האפשרות של ההינדואיזם להכיל את כלל הדתות בעולם. לאחר מותו של ראמאקרישנה הוא הקים את מסדר ראמאקרישנה על שמו.
מפגשם של ראמאקרישנה וויווקאננדה מציג היטב את המורכבות התרבותית שהתקיימה במפגש בין הודו למערב. שני האישים היו שונים בתכלית ואף על פי כן נמשכו אחד לשני בעוצמה. מורכבות זו מבטאת את הניגוד יחד עם הזיקה בין מזרח למערב.
ראמאקרישנה וקֶשַאבּ.
קֶשַאבּ צַ'נְדְרָה סֶן היה מראשי תנועת בְּרַהְמָה-סַאמַאג' שרצתה לחולל שינויים רדיקליים בחברה ובתרבות ההודית, על ידי אימוץ מרכיבים מערביים ושלילת פרקטיקות מסורתיות בהינדואיזם. קשאב ראה בראמאקרישנה דוגמה חיה לאפשרות להרמוניה של כל הדתות, תפיסה בה החזיק טרם פגישתם. ראמאקרינה וקשאב היו שותפים לתפיסת האוניברסליזם, הפתיחות ושימור המסורת. על אף ההבדלים המשמעותיים בין השניים בשאר תחומי החיים הם רחשו כבוד וחיבה עמוקה האחד לשני, כפי שעולה מאזכוריו הרבים של קשאב ב'בשורה על-פי ראמאקרישנה'.
קשאב הפיץ והנגיש את משנתו של ראמאקרישנה לאליטה בהודו שנטתה לתרבות המערב והייתה עתידה להשפיע על עיצוב התרבות והחברה. ראמאקרישנה מצידו, נחשף לראשונה לאנשים מסוג זה – הם היו אמידים ובעלי רכוש רב והצהירו כי הם אנשים דתיים מבלי שהתנסו בחוויה דתית כלשהי. שטחיות דתית זו הייתה חסרת טעם בעיניו, ובעקבות מפגש זה חש חובה להעביר ולו מעט מהחוויה שלו לאחרים. הוא לא ביקש לעורר מהפכה הינדואית, הוא רצה לעורר בבני האדם את הרגש הדתי ולעזור להם לגלות את היכולת הטמונה בהם להכיר את אלוהים.
ראמאקרישנה והמערב.
ראמאקרישנה מעולם לא עזב את מקום מושבו אך שמעו הגיע אל המערב. סופרים ומלומדים מובילים דוגמת רוֹמֵן רוֹלַאן ומקס מִילֶר כתבו עליו ספרים. הוא נתפס כמבשר תקווה חדשה לאנושות בזכות משנתו חוצת הגבולות הדתיים, הלאומיים והחברתיים. נאומו של ויווקאננדה בקונגרס הדתות היה ברוח אותה תקווה והכה גלים. על אף שהאירוע התרחש מספר שנים לאחר מותו של ראמאקרישנה, יש המתייחסים לכך כשליחות מטעמו למסור לעולם את הבשורה ההרמונית הטמונה בהינדואיזם.
יקטרינה הגדולה
נאגרקוייל
ניקלאס שטארק
ניקלאס שטארק (בגרמנית: Niklas Stark, נולד ב-14 באפריל 1995 בנוישטאט אן דר אייש שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בורדר ברמן ובנבחרת גרמניה בעמדות הבלם והקשר האחורי.
קריירת מועדונים.
שטארק החל לשחק בנירנברג בשנת 2004, כאשר היה בן תשע. בעונת 2012/13 החל שטארק לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, ובאפריל 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, בהפסד 1–2 של נירנברג להופנהיים. בעונת 2013/14 שטארק הפך לשחקן חשוב ברוטציה של נירנברג, וערך 21 הופעות, כשהוא משתף פעולה בקישור עם הירושי קיוטאקה, מייק פרנץ, האנו באליטש, מרקוס פוילנר ורוברט מאק. נירנברג ושטארק ירדו ליגה בתום אותה עונה. על אף זאת, זכה שטארק באותה עונה במדליית זהב במסגרת פרס מדליית פריץ ואלטר, המוענק מדי שנה לכישרונות הצעירים בגרמניה. בעונת 2014/15 שטארק היה אחד ממנהיגי הקישור של נירנברג, והבקיע את שני שעריו הראשונים בקבוצה. את העונה הזו סיימו שטארק ונירנברג רק במקום התשיעי בבונדסליגה השנייה, וכשלו להעפיל חזרה לבונדסליגה.
את עונת 2015/16 פתח שטארק בנירנברג, אך לאחר ארבעה מחזורי ליגה, בהם הבקיע שער אחד, חתם בהרטה ברלין. שטארק היטיב לשחק בעונת הבכורה שלו בקבוצה, וסייע לה לסיים במקום השביעי בליגה, שהקנה לה כרטיס לליגה האירופית. בעונת הבכורה שלו בהרטה ברלין, הבקיע שטארק שני שערי ליגה.
קריירה בינלאומית.
שטארק ערך 18 הופעות והבקיע שני שערים במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21. במרץ 2019 זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת וב-19 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה, כשעלה כמחליף בדקה ה-65 במשחק נגד נבחרת צפון אירלנד במסגרת מוקדמות יורו 2020
מארק המשיק
איסט סייד
ניקלאס שטרק
רוזנות אולדנבורג
רוזנות אולדנבורג (מגרמנית: Grafschaft Oldenburg) הייתה רוזנות היסטורית בצפון גרמניה, כיום חלק ממדינת סקסוניה התחתית, ובירתה של הרוזנות הייתה העיר אולדנבורג.
היסטוריה.
בשנת 1101 הקים אלימאר הראשון, רוזן אולדנבורג שהיה צאצא של וידוקינד, דוכס סקסוניה את רוזנות אולדנבורג, שהייתה וסאלית של דוכסות סקסוניה. בשנת 1189 קיבלה הרוזנות מעמד עצמאי באימפריה הרומית הקדושה, לאחר שפרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הדיח את היינריך הארי והקטין את נחלותיו. האזורים מצפון-מערב לאולדנבורג היו בשליטת הפריזיים, שהיו עובדי אלילים, ובמהלך חלקה הראשון של המאה ה-13 כבשו רוזני אולדנבורג את השטחים הללו. בנוסף לחמו רוזני אולדנבורג בבישופות מינסטר ובעיר החופשית ברמן.
בשנת 1440 מת דיטריך, רוזן אולדנבורג, ובנו כריסטיאן השביעי, רוזן אולדנבורג עלה לשלטון במקומו. בשנת 1448 מת כריסטופר השלישי, מלך דנמרק, וכריסטיאן מונה במקומו למלך דנמרק, ומסר את השלטון ברוזנות לאחיו גרהרד השישי, רוזן אולדנבורג. בשנת 1483 אולץ גרהרד השישי להתפטר, ובנו אדולף, רוזן אולדנבורג עלה לשלטון במקומו.
בתחילת המאה ה-16 המיר אנטון הראשון, רוזן אולדנבורג את דתו לפרוטסטנטית, תוך שהוא מדכא את המנזרים, אולם אף על פי כן נשאר נאמן לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואף לחם עמו במהלך המלחמה השמלקלדית, ועל כך קיבל לאחר מכן את רוזנות דלמנהורסט. בשנת 1603 עלה לשלטון נכדו של אנטון - אנטון גינתר, רוזן אולדנבורג, שהיה שליט חזק ואיחד תחתיו את כל נחלות המשפחה. אנטון גינטר שמר על נייטרליות במהלך מלחמת שלושים השנים, והצליח לשמור על הרוזנות שלא תיפגע מתלאות המלחמה. כתוצאה מכך התחזקה הרוזנות והתעשרה, ואוכלוסייתה וכוחה התעצמו.
בשנת 1667 מת אנטון גינטר, רוזן אולדנבורג ללא יורשים, ובמקומו מונה פרדריק השלישי, מלך דנמרק לרוזן אולדנבורג, והרוזנות נשארה באוניה פרסונלית עם ממלכת דנמרק עד לשנת 1773.