שׁוֹמֵרָה הוא מושב בגליל המערבי ליד גבולה של ישראל עם לבנון השייך למועצה אזורית מעלה יוסף.
היסטוריה.
המושב הוקם בשנת 1949 במקומו של היישוב תרביחא שנעזב במהלך מבצע חירם שבמלחמת העצמאות. המתיישבים הראשונים היו עולים מרומניה והונגריה, אשר נטשו אף הם את היישוב כבר באותה שנה. במהלך 1950 הגיעו למקום עולים ממרוקו. באוקטובר 1955 פרצה דליקה גדולה במושב שכילתה שטחי מטעים רבים ומספר בתי מגורים במושב.
שמו של המושב הוא סמלי, בשל קרבתו לגבול ישראל–לבנון. סביב המצודה שבקצה המושב, ממוקמת מפקדת עוצבת ברעם.
שזור
שְׁזוֹר הוא מושב באזור הצפון ליד כרמיאל וסאג'ור בבקעת בית כרם (בקעת שגור) השייך למועצה אזורית מרום הגליל.
היסטוריה.
היישוב הוקם בשנת 1953 כהיאחזות נח"ל, שאוזרחה בתחילת 1954 על ידי עולים ממרוקו והיה לכפר עבודה של הקק"ל. בשנת 1956 הוא הועבר לטיפול של הסוכנות היהודית. באותה עת התגוררו בכפר עולים ממרוקו ועיראק וכמה משפחות מאיראן. תושבי המושב עבדו בעבודות יזומות בשכר נמוך, ממשכורתם ירד תשלום לסוכנות עבור הבתים והקרקע, והם סבלו ממחסור במים. עד ראשית 1960 עשרות משפחות עזבו את המושב. לאחר שמרבית התושבים עזבו את היישוב הגיעו למקום עולים מעיראק ואיראן. בשנות ה-70 היו במושב 55 משפחות ותיקות שקיבלו נחלות מתוך 2,250 הדונם של המושב. בשנים 1983-1986 הגיעו למושב 19 משפחות נוספות שבנו בו את בתיהם אולם לא קיבלו נחלות. עם זאת, בפני הרשויות הוצג מצג שבמושב יש 75 נחלות ואמצעי הייצור הנלווים אליהן חולקו בין המשפחות הוותיקות ולא נמסרו למשפחות החדשות. בתחילת 2016 פסק בית המשפט המחוזי כי משפחות אלו אינם מתיישבי הרחבה כטענת האגודה השיתופית של המושב, אלא בעלי זכות לנחלה ועל המושב לתת להם נחלות. החלטה זאת נהפכה על ידי בית המשפט העליון שקבע שהשטח העודף יושב לרשות מקרקעי ישראל. בשנת 1994 הועברו 297 דונם של המושב לכרמיאל לצורך הקמת אזור תעשייה.
בשנים הראשונות סבל הכפר ממחסור במים, עד שחובר בצינור לכפר שמאי, אך גם מים אלו לא הספיקו.
בשנת 1961 חוברו בתי התושבים לחשמל שיוצר בידי גנרטור שהובא על ידי הסוכנות היהודית. בשנת 1968 הוקם ביישוב בית עם ובשנת 1964 חובר המושב לרשת החשמל הארצית. בשנת 1970 זופתו הכבישים הפנימיים במושב.
שמו של היישוב הוא על שם עיר קדומה בשם "שזור" אשר ככל הנראה התקיימה בתקופת המשנה באזור בו ממוקם היישוב כיום, ובה חי התנא רבי שמעון שזורי, שקבר המיוחס לו מצוי ביישוב הסמוך סאג'ור.
שפר
שֶׁפֶר הוא מושב בגליל העליון, דרום מערבית לצפת ושייך למועצה אזורית מרום הגליל.
שמו של המושב לקוח מספר בראשית מברכת יעקב אבינו לנפתלי: "נפתלי אילה שלחה, הנתן אמרי שפר". ולכן גם הוא נמצא סמוך למושב אמירים ("אמרי שפר" - אמירים שפר).
היסטוריה.
המושב הוקם בשנת 1950 ככפר עבודה לעולים מתימן בצמוד לפרוד ונקרא פרוד ב', פרוד עלית או פרדייה. התושבים התפרנסו במקום מעבודה עבור הקק"ל. לאחר זמן מה הוחלט על הקמת שני יישובי קבע משני צידי הכביש ובהתאם חולק גם היישוב הזמני לשניים, חלק של מפא"י וחלק של המזרחי. באמצע 1952 הסתיימה בניית הבתים, אולם בהיעדר קרקע ומים לחקלאות סירבו התושבים לעבור לבתים ודרשו שיועברו לערים. תושבי המקום התימנים החלו לנטשו ובסוף 1952 נשארו כ-300 נפש מתוך 1200.
במטרה לאפשר התיישבות חקלאית במקום עלה הרעיון לקחת 600 דונם מקיבוץ פרוד, רעיון שנתקל בהתנגדות אנשי הקיבוץ.
בשנת 1953 היישוב היה מוזנח והילדים לא למדו בבית ספר. בשנת 1954 הוחלט להסב את המקום למחנה מיון לעולים חדשים והובאו אליו עולים ממרוקו שהועסקו בעבודות ייעור בסביבה. עד סוף 1955 הובאו למקום עוד עולים בטפטופים.
במקום הוקם מושב של עולים מצפון אפריקה. לכל מתיישב ניתנו שלושה דונם כרם, ארבעה דונם מטע וארבעה דונם זיתים. כן הוקמו לולים וניתן דונם קרקע ליד הבית. בשנת 1955 ניטע עבור המושב מטע שכלל 14 זני פירות שונים, אך בגלל העדר מים והכשרה לא מספקת של הקרקע תנובת המטע הייתה קטנה. התושבים התפרנסו בדוחק מהמטע ומלולים. אך באמצע שנות ה-60 המטע החל להתנוון והתושבים צברו חובות כבדים. שליש מהמטע נעקר כדי שיהיה ניתן להשקיע ביתרת המטע, אולם בסופו של דבר נעקר המטע כולו. מגפה פקדה את הלולים והם חוסלו.
בתחומי המושב נמצאת מצודת שפר, שבמקור נקראה ״פרדיה״ היא אחת משרשרת מצודות גדר הצפון. כיום המבנה נטוש.
שדה אילן
שְׂדֵה אִילָן הוא מושב דתי בגליל התחתון בין מחלף גולני לכפר תבור בסמוך לאילניה, השייך למועצה אזורית הגליל התחתון.
רוב המשפחות במושב מתפרנסות ממשקים חקלאיים שבבעלותם כגון לולים, רפתות, דירים מטעים ועוד.
חלקם מתפרנסים מצימרים, קייטרינג ובעלי מקצועות חופשיים בכל רחבי הארץ.
היסטוריה.
סג'רה.
הגרעין המייסד של המושב, שכונה "מצפה הגליל", הוקם בדצמבר 1936 על ידי יוצאי הולנד וגרמניה, שקבלו הכשרה בהולנד. לאחר עלייתם הקימו פלוגת הכשרה בכפר גדעון. בתחילת ינואר 1940 עלה חלוץ של הגרעין לחוות סג'רה כדי לעבד את אדמות נטעים ופיק"א בסג'רה, על פי חוזה חכירה זמני עם פיק"א, בעקבות בקשת תושבי סג'רה שהאדמות ייושבו בידי גרעין דתי. בשנה הראשונה חיכו המתיישבים לסיוע של המוסדות המיישבים שלא הגיע, ובעקבות זאת עלו מחשבות לעזוב את סג'רה, אולם לבסוף הם נשארו עד מלחמת העצמאות.
במלחמת העצמאות השתתפו אנשי מצפה הגליל בהדיפת התקפה בסוף מרץ 1948 ובקרבות סג'רה ביוני 1948. שניים מחברי הגרעין נפלו בקרבות ביולי 1948. הנשים והילדים פונו למשך הקרבות לשדה יעקב. בתי המקום נפגעו בקרבות, אולם לא הוחל בשיקום ממשי, בגלל שהנקודה הייתה צרה מלהכיל את החברים ואנשי הגרעין המתינו בציפייה לעבור ולהקים יישוב קבע במקום קרוב.
בנקודת הקבע.
בשנת 1949 בסיוע הפועל המזרחי והסוכנות היהודית, עבר המושב למיקומו הנוכחי, ממזרח לכביש 65, כשלושה קילומטר דרומית למחלף גולני. במושב התגוררו אז כ-35 משפחות עם כ-40 ילדים. בדצמבר 1949 חגג המושב את חנוכת הבתים הראשונים, הנחת אבן פינה לבית כנסת ושינוי השם ל"שדה אילן" לזכרו של הרב מאיר בר-אילן ובדומה לשם העברי של סג'רה - "אילניה", על פי ביטוי מהמשנה בתחילת מסכת שביעית. לאחר מספר שנים הצטרפו למושב כ-10 משפחות במסגרת התנועה מן העיר אל הכפר. לאחר זמן לא רב התברר שהבתים נבנו בצורה רשלנית, שלושה בתים התמוטטו בסופת גשמים ובתים אחרים שקעו. התושבים נאלצו לקחת הלוואות כדי לשפץ את הבתים.
בשנת 1960 קיבל המושב תוספת קרקע מהקק"ל להשלמת המכסה. בראשית שנות ה-60 חובר המושב לרשת החשמל הארצית, לאחר שהגנרטור ששימש את המושב יצא מכלל פעולה. כשאר היישובים באזור הגליל התחתון, סבל שדה אילן מחוסר מים וממצב כלכלי קשה. בשנת 1963 הוחלט להשיב את המושב, יחד עם המושבים השכנים, לטיפול מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית.
בשנת 1970 נפגע תושב המושב בהתפוצץ מוקש בשדות המושב.
שדה אילן של היום.
במושב כיום נמצאת תחנת הזנקה של מגן דוד אדום הכוללת אמבולנס לטיפול נמרץ המשרת את אזור מחלף גולני ויישובי הסביבה. כמו כן במושב קיימים שירותי קהילה רבים; מרפאה, מכולת, תחנת דלק, בית העם לאירועים מושביים ופרטיים, בית כנסת, מועדון נוער, ספריה, גני ילדים לכל הגילאים, גני שעשועים וכושר ומגרש כדורסל וכדורגל.
במושב קיימים סניפים של תנועות עוז ובני עקיבא עם למעלה מ-100 חניכים אשר פעילים באופן קבוע.
במושב ישנה פעילות קהילתית ענפה אשר מנוהלת בידי הוועד המקומי ומתנדבים מוועדות המושב השונות; ועדת תרבות, חינוך, הגיל הרך, נוער, חזות ונוי, הגיל השלישי, קליטה ותרבות תורנית.
בשנים האחרונות המושב נמצא בתהליכי צמיחה בשל התרחבות ובניית בתים פרטיים חדשים.
נביא עיוור
דמות הנביא העיוור במיתולוגיה היוונית נפוצה בסיפורים רבים. חשיבותו הפואטית של הנביא העיוור היא בייחודו כמי שאינו מתפתה למראה עיניים ומסוגל לראות את נפש האדם. הנביא העיוור הוא סמל לצדק וטוהר עקב מגבלת ראייתו הפיזית עליה הוא מתעלה בהיותו מי שיכול לראות את צפונות נפשו של האדם. הנביא העיוור בעל כוחות על-טבעיים לחדור מבעד לגוף כדי לצפות על הנפש ולהבדיל בין שקר לאמת, בין טוב לרע ולעשות צדק בעולם.
במיתוסי המיתולוגיה, דמות הנביא העיוור מהווה פרדוקס לאדם הפשוט והרואה. הפרדוקס מתואר "העיוור רואה, בעוד שהרואה עיוור", כלומר, מראה עיניים אינו מטעה את העיוור מלראות את המתרחש ולהבינו ואילו האדם הרואה מבין את המתרחש מהנראה סביבו ואינו מתייחס לסמוי ולנסתר וכך אינו יודע את מצבו לאשורה.
כוחותיו ואופיו.
כוחותיו של הנביא העיוור לראות את נפש האדם מסמלים כוח שמוענק לו מן האלים אך בסתירה לכך מובאת הנבואה האינטואיטיבית, כלומר, היכולת של האדם שדעתו אינה מוסחת ממראם של הדברים להתרכז בעובדות בלבד ולנתח את המציאות בצורה מושכלת, ללא עזרת מקור חיצוני.
הנביא העיוור במיתולוגיה הוא עבדו של האל בלבד והוא כפוף רק לו משום שזה האחרון מעניק לו את כוחותיו ובמיתוסים מסוימים האלים הם אלה שעיוורו את הנביא והעניקו לו את הכוח לנבא את העתיד לבוא.
מלבד הכוח הנבואי האלוהי, הנביא הוא אדם בעל היכרות עם האופי והטבע האנושיים וכן לרוב הנביא הוא אדם זקן ובעל ניסיון; במיתולוגיה היוונית "חכמה" ו"זיקנה" הן מילים כמעט נרדפות שכן האמונה היא שרק אדם זקן הוא חכם כיוון שבניגוד לצעירים היהירים והגאוותנים, מלאי ההיבריס, האדם הזקן למד את לקחיו במהלך חייו וכעת ביכולתו להעניק תשובות לאחרים. תכונות אלו הן ההופכות את הנביא העיוור והזקן לחכם ומאפשרות לו לנבא את המתרחש.
דמותו במיתוס.