היא זכתה בתואר האביר של לגיון הכבוד" על ידי הממשלה הצרפתית על עבודתה של המחתרת, ב-10 בפברואר 1959. היא גם קיבלה לה Médaille Militaire 1939-1945, la Croix de guerre 1939-1945, ו la Croix du combattant volontaire דה לה המחתרת. ב-10 באפריל 2009, הממשלה הצרפתית גרמה לה קצין לגיון הכבוד.
חיים אישיים.
היא הייתה נשואה לנחמן ורפמן, דוקטור במשפטים (אוניברסיטת גרנובל), רואה חשבון מוסמך (CPA). היו לה שלושה ילדים. היא עברה לגור במנצ'סטר, כדי להיות קרובה אל הילדים, הנכדים והנינים שלה.
היא מתה במנצ'סטר ב-17 בספטמבר 2016, בגיל 99, רק כמה שבועות לפני יום הולדת ה-100 שלה.
56 בקשת
56 בקשת הוא ענק כתום הנמצא בקבוצת הכוכבים קשת במרחק של כ-207 שנות אור מכדור הארץ (63 פארסק). בהירות הנראית של הכוכב היא מדרגה 4.89 והוא בעל סיווג ספקטרלי K0III. בהירותו המוחלטת של הכוכב היא מדרגה 0.85.
לואי, דוכס בורגונדיה
לואי, דוכס בורגונדיה (16 באוגוסט 1682 - 18 בפברואר 1712) היה דופן צרפת בין השנים 1711 ל-1712.
ביוגרפיה.
לואי נולד בורסאי ב-16 באוגוסט 1682 ללואי, הדופן הגדול, בנו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולמריה אנה ויקטוריה, דוכסית בוואריה, בתם של פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה ואנריקטה אדליידה, נסיכת סבויה. עם לידתו קיבל לואי את התואר דוכס בורגונדיה, והוצב במקום השני בשושלת הירושה.
לואי גדל יחד עם אחיו פיליפ, דוכס אנז'ו ושארל, דוכס ברי, ועל אף שהיה ילד קשה, הפך בהשפעת מורהו פרנסואה פנלון ארכיבישוף קמברה לדתי אדוק מאוד.
בשנת 1697 התחתן לואי עם מריה אדליידה, נסיכת סבויה, בתו של ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה, על מנת לסיים את המלחמה שהתנהלה עם סבויה.
בשנת 1702 צורף לואי למועצה המלכותית בגיל 20, ולא כמו אביו שצורף רק בגיל 30. בשנת 1708 מונה לואי למפקד הכוחות בפלנדריה, עם לואי ז'וזף דה בורבון, הדוכס מוונדום לצידו. אולם מכיוון שלא היה ברור מי אמור לפקד בפועל על הכוחות, הביא הדבר לשיתוק הצבא ולכמה תבוסות כואבות.
לואי היה מוקף ביועצים שטענו כי על המלוכה להיות פחות אבסולוטית, ועליה למשול באמצעות שרים מבני האצולה, ודעתם הייתה מקובלת על לואי.
בשנת 1711 מת אביו לואי, הדופן הגדול, ולואי מונה לדופן צרפת. בשנת 1712 חלתה אשתו בחצבת, ולואי טיפל בה במסירות. ב-12 בפברואר מתה אשתו, וכעבור 6 ימים ב-18 בפברואר מת אף לואי שנדבק ממנה. ב-8 במרץ מת אף בנו לואי, דוכס ברטאן, ובנו הקטן לואי, דוכס אנז'ו מונה ליורש העצר. ב-1 בספטמבר 1715 נפטר לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולואי, דוכס אנז'ו ירש את הכתר בשם לואי החמישה עשר. אך היות שהיה בן חמש שנים בלבד שימש פיליפ השני, דוכס אורליאן (אחיינו של לואי הארבעה עשר) כעוצר בשמו.
משפחתו.
בשנת 1697 התחתן לואי עם מריה אדליידה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה ואן מארי ד'אורליאן, ממנה היו לו 3 ילדים:
2030-2039
צונמי
תגלת פלסר
דומשק
תלגת פלנאסר
תלגת פלנסר
וישגרד (בוסניה והרצגובינה)
וִישֶגְרָד (בבוסנית: Višegrad, בסרבית קירילית: Вишеград) היא עיר ורשות מקומית במזרח רפובליקה סרפסקה אשר בבוסניה והרצגובינה, השוכנת לגדות הנהר דרינה. בשטח העיר שוכן גשר מהמט פשה סוקולוביץ' שהוכרז אתר מורשת עולמית. עלילת ספרו של איוו אנדריץ' "גשר הדרינה" נסובה סביב גשר זה.
היסטוריה.
יישוב בשם וישגרד תועד לראשונה בכתובים ב-1407, עת נשלח האזור על ידי דספוט סרבי מטעם ממלכת הונגריה. ב-1454 נכבשה וישגרד על ידי צבאו של מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית והעות'מאנים שלטו באזור עד 1878, עת סופחה בוסניה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה וישגרד בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. האזור הועבר לחזקת צבא ממלכת איטליה. באוקטובר 1943, לאחר כניעת האיטלקים השתלטו הצ'טניקים על וישגרד, אך לאחר מספר חודשים כבשו הגרמנים את העיר. לאחר המלחמה נכללה וישגרד בשטחי יוגוסלביה.
ב-1992, לאחר התפרקות יוגוסלביה פרצה מלחמת בוסניה. במהלך המלחמה נרצחו לפחות 1,661 מתושבי ווישגרד, בעיקר ממוצא בוסניאקי על ידי כוחות משטרה וכוחות מיליציה סרביות שהונהגו על ידי ז'לקו רזנטוביץ', במסגרת טיהור אתני שבוצע באזור. ב-1996 הועמדו לדין בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר מספר ממפקדי השטח האחראים לטבח. מספר נאשמים הורשעו. מילאן לוקיץ' מפקד מיליציית "הנשרים הלבנים" נדון למאסר עולם ו-7 נוספים נדונו לתקופות מאסר שונות.
הקהילה היהודית.
קהילה יהודית ספרדית קטנה נוסדה במקום בראשית המאה ה-19. בהמשך, לאחר סיפוח האזור על ידי האוסטרו-הונגרים, היגרו לווישגרד יהודים אשכנזים. ככל הנראה פעל במקום בית עלמין ישן מראשית המאה ה-19 וב-1882 הוקם בית עלמין חדש לקהילה. וב-1905 נחנך בית הכנסת הספרדי המרכזי.
ב-1910 מנתה הקהילה 265 נפשות, וב-1921, לאחר מלחמת העולם הראשונה התגוררו בווישגרד 144 יהודים שהיוו 5.8 אחוזים מכלל האוכלוסייה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 110 נפשות. בזמן השלטון האיטלקי נמלטו מהעיר מקצת מבני הקהילה, חלקם לאזור מונטנגרו. חלק מבני הקהילה הצטרפו לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים, נעצרו בני הקהילה שעדיין התגוררו בווישגרד וגורשו למחנה ההשמדה ברגן-בלזן. 46 מבני הקהילה נרצחו במחנות. לאחר המלחמה שבו לווישגרד 56 מבני הקהילה אשר שרדו את המחנות וקרבות הפרטיזנים, אך הפעילות הקהילתית לא חודשה. לאחר המלחמה הוסב מבנה בית הכנסת לתחנת כיבוי אש. בראשית המאה ה-21 עמד על תילו בית העלמין היהודי, אך הוא לא תוחזק.
פנחס מרגלית
פנחס מרגלית (12 בפברואר 1886, ז' באדר א' תרמ"ו – 31 בינואר 1957, כ"ט בשבט תשי"ז) היה גואל אדמות מוערך בקום מדינת ישראל.
ביוגרפיה.
פנחס מרגלית נולד בקישינב בבסרביה (מ-1991 מולדובה), לבתיה ואלימלך מרגלית. בן למשפחה דתית עם שורשים חזקים בקישינב, שפרנסתם התבססה במסחר וייעור.
ב-22 במאי 1901 (ד' בסיון תרס"א) התחתן פנחס עם טובה (גיטל) בת אריאל (אודליה) ומנחם ליפובצסקי, ויחד היו להם חמש בנות, שכולן נולדו בבסרביה.
מרגלית היה בין עשרת מייסדי תנועת המזרחי בקישינב, והקים סניפים בערים וברחבי בסרביה. במהלך הפוגרום של 1903 – 1904, הוא הקים את "מטבח העם", והיה יו"ר "חברת סומך נופלים", שסייע לשקם את הנזקקים. הוא היה המפעיל הרשמי של תלמוד תורה בקישינב. היה יד ימינו של ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן במשך שנים רבות, והיה אחד מעמודי התווך של הקהילה הציונית בבסרביה, במיוחד בגיוס כספים. במהלך מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית, הוא הקדיש את עצמו לעזרה ולסיוע של הפליטים. מרגלית נלחם קשה במלחמת התרבות עם השלטונות הרומנים לשימוש בשפה העברית בבתי הספר היהודים. היה אחד ממייסדי גן ילדים ובית ספר עברי "תרבות". בתוך הקהילה הדתית, הוא נאבק והשיג ייצוג של יהודים חרדים, והשיג מעמד מכובד בחוגים חילונים. הוא היה יו"ר הוועדה לסיוע לפליטים שגורשו מארץ ישראל ב-1914.
פנחס מרגלית היה יו"ר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בבסרביה, והשתתף כציר בקונגרס הציוני הי"ב (12) שנערך ב-1921 בקרלסבד, צ'כוסלובקיה.
ב-7 בנובמבר 1924, הוא, אשתו וחמש בנותיהם הגיעו לארץ ישראל. הם התגוררו בתחילה בתל אביב, עברו לירושלים, וחזרו לתל אביב, שבו התגורר עד מותו בשדרות רוטשילד 55 פינת בצלאל יפה 9.
גאולת אדמות.
בעשר השנים הראשונות בארץ ישראל עסק מרגלית ברכישת קרקעות מידי הערבים עבור ארגונים יהודים ואנשים פרטיים. תחילה עסק בכך יחד עם ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן בחברה "ארץ ישראל החדשה". לצד זאת, היה פעיל בכל ההיבטים הציונים בתוך הקהילה היהודית והיה נציג תנועת המזרחי מארץ ישראל לקונגרס הציוני הי"ז (17) שהתקיים בשנת תרצ"א (1931) וגם לקונגרס הציוני הכ"ב (22) בשנת תש"ו (1946), ששניהם התקיימו בבזל שווייץ.
בשנת 1935 נבחר מרגלית לאחראי גאולת הקרקע בנפת ירושלים, שכללה את יריחו, רמאללה וחלק מרמלה. חלוקה זו הייתה חלק ממנגנון שהקים יוסף ויץ, מנהל מחלקת הקרקעות של הקרן הקיימת לישראל, שבו חולקה ישראל לחמישה אזורים, ובכל אזור בחר ויץ אדם אחד שתפקידו היה גאולת קרקע, על סמך מומחיותם וכושר התנהלותם עם שלטונות המנדט הבריטי והמגזר הערבי.
מרגלית גאל אדמות רבות. ביניהן אדמות גוש עציון שהקימו את ארבעת הקיבוצים: כפר עציון, משואות יצחק, עין צורים ורבדים. אהרון סלומון, בעלה של בתו הבכורה הדסה עסק אתו בפעילות זו. ב-8 בדצמבר 1942, בזמן שהם היו באזור של "העץ הבודד", נורה סלומון במהלך שוד, ומרגלית ואנשים נוספים שהיו איתו נלקחו כבני ערובה. מרגלית הצליח לשכנע את הערבים לתת לו לקחת את גופתו של אהרן ולשחרר אותם בתמורת כופר נפש, וכך היה. הרצח של חתנו דרבן אותו בפעילות גאולת האדמות.
חוץ מאדמות גוש עציון, פנחס גאל אדמות שכללו את בני ברק, גבעתיים, חדרה, חירייה, כפר אז"ר, קיבוץ אפעל, קריית אונו, נווה אילן ורמת גן. לאחר הקמת מדינת ישראל, פנחס היה מעורב יותר בענייני הקהילה. הוא נבחר ליו"ר סניף המזרחי בתל אביב. הוא כיהן בדירקטורים רבים של ארגונים דתיים ומקומיים. הוא גם היה שופט עירוני של תל אביב.
נפטר ב-31 בינואר 1957 ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק בגבעתיים.
בלה דואגת
"בלה דואגת" הוא ארגון להט"בי ישראלי פנים-קהילתי אשר הוקם בשנת 1994 על ידי קבוצת פעילים מקהילת הלהט"ב ומטרתו היא קידום המודעות לנגיף ה-HIV, עידוד מין בטוח ומוגן ושימוש באמצעי מניעה בקרב חברי הקהילה הגאה וניהול מאבק בהתפשטות הנגיף בקרב קהילת הלהט"ב.
רקע.