איירונסייד תכנן להורות לגורט לתקוף לכיוון דרום מערב, לעבר העיר אמיין. גורט הסביר כי שבע מתוך תשע הדיוויזיות שלו עסוקות במגננה בקווים הקדמיים על הנהר סכלדה, והתקפה מסוג זה תצטרך להתבצע רק בכוח של שתי דיוויזיות. איירונסייד שב לבריטניה בלב כבד, והורה על נקיטת אמצעים מיידיים למניעת פלישה גרמנית מן הים.
באותו היום חש הפיקוד העליון הגרמני ביטחון עצמי רב. הם ראו כי לא נשקפת סכנה רבה מדרום, ואכן, האלדר השתעשע עם הרעיון של הפניית כובד המתקפה דרומה לכיבוש מיידי של פריז והוצאת צרפת מן הלחימה במכה אחת. כוחות בעלות הברית בצפון נסוגו אל קו הסכלדה, ואגפם הימני לא היה קיים למעשה. מצב זה דרש ניצול מיידי, והיערכות לכיתור מלוא הכוח הצרפתי והבריטי בבלגיה. במהלך היום שלאחר מכן המשיכו הארמיות הגרמניות בתנועה מערבה, הכו בדיוויזיות הבריטיות ה-18 וה-23, כבשו את אמיין והבטיחו ראש גשר מעבר לנהר הסום על יד העיר אבוויל, בבודדם את הבריטים, הצרפתים, ההולנדים והבלגים בצפון. באותו הערב יכלו היחידות הקדמיות של דיביזיית הפאנצר השנייה לראות את המקום בו נשפך הסום אל תעלת למאנש.
קורפוס האוויר השמיני, בפיקודו של וולפרם פון ריכטהופן הטיל את מלוא כובד משקלו לגיבוי "הריצה אל התעלה". מערכת קשר מתוחכמת ויעילה בין הטנקים הפורצים על הקרקע ובין השטוקות באוויר הביאה לקבלת מענה לרוב הדרישות לסיוע, ולמעשה הביאה לפריצת הדרך מערבה לכוחות המתקדמים. השטוקות שברו ניסיונות להתקפת נגד, הרסו יעדים מבוצרים, וניתקו את קווי האספקה של הצרפתים אל עבר החזית.
תוכנית וייגאן וכשלונה.
ראש הממשלה הצרפתי לא ראה בעין יפה את האסטרטגיה הפסיבית של גמלאן וניסה לפטר אותו פעמיים באפריל ושוב ממש בערב המתקפה על צרפת אך בכל פעם נהדף כשמקורביו הפוליטיים של הגנרל התייצבו לצידו. ב-19 במאי הצליח רנו להדיח את גמלאן מן הפיקוד על הצבא הצרפתי, והחליף אותו בגנרל מקסים וייגאן, שניסה מיד ליצור תוכנית לעצירת הגרמנים. הרעיון היה התקפה משולבת מהדרום ומהצפון. על המפה הדבר נראה פשוט. הפאנצרים הדוהרים של אוואלד פון קלייסט יצרו מסדרון שרוחבו 40 קילומטרים בלבד. לכאורה נראה שיש לוויגאן את הכוחות המתאימים להתקפה משולבת שתאגף את המסדרון ותכתר אותו. בצפון עמדו לרשות וייגאן שלוש דיוויזיות משוריינות צרפתיות וכוח המשלוח הבריטי, ובדרום עמדה לרשותו הדיוויזיה המשוריינת של דה גול. יחידות אלו היו בעלות כוח של כ-1,200 טנקים, והפאנצרים היו שוב במצב רגיש, כאשר עם ההתקדמות המהירה רבו התקלות המכניות. אך נתונים אלו היו רק על פני השטח. הכמות האמיתית של השריון שעמדה לרשות המתקפה הייתה אך קומץ טנקים, הן בדרום והן בצפון.
המעשה הראשון שאותו עשה וייגאן כמפקד עליון היה ביטולה של "הנחיה מס' 12" שהוציא גמלאן, שהייתה למעשה פקודת מבצע למתקפת נגד שמטרתה לנתק את עורפם של טורי השריון הגרמנים השועטים מערבה אל הים. במשך יומיים למד את המצב, בעוד שצבאותיו נסוגים בקצב של עשרות קילומטרים ליום, ומתקפת הנגד אותה תכנן גמלאן, אם הייתה ריאלית מלכתחילה, מאבדת את הסיכוי המועט שהיה לה. ב-21 במאי טס וייגאן לאיפר על מנת לנסות ולשכנע את הבלגים ואת מפקדי חיל המשלוח הבריטי לבצע את תוכניתו.
לורד גורט, שעמד תחת לחץ כבד, בראש חיל המשלוח הבריטי, לא יכול להמתין עוד עד שוייגאן יסיים לתאם את תוכניותיו. עוד באותו היום, הורה לגנרל הרולד פרנקלין להתקיף באראס את הריכוז הגרמני הגדול שם, ולנסות ולקטום את ראש הטור הגרמני המתקדם. הקרב באראס התחיל כהצלחה מסוימת, והוכיח את עליונות טנקי ה"מתילדה" על דגמים מסוימים של הפאנצר. למחרת תקפו הגרמנים את כוחותיו של גורט, ואלו שבו לעמדותיהם המקוריות. המחיר של גורט בטנקים היה כבד, 55 מתוך 83. כעשרים טנקים גרמנים נפגעו. על אף שגורט טען כי "הגן על אראס", וכי "גרם לאויב עיכוב רב חשיבות", הרי שהמתקפה לא השיגה כל יעד. לא את יעדיה הטקטיים, שכן הכוחות לא הגיעו אף ליעדים שסומנו להם ביום הראשון, ולא את היעד האסטרטגי, שכן העיכוב בתנועת הגרמנים לא היה המטרה, אלא פריצת המסדרון והחבירה לכוחות הצרפתים בדרום. לאחר המתקפה הפכו יחסיו של גורט עם הפיקוד הצרפתי, שהיו בעייתיים מלכתחילה, לנתק מוחלט.
ב-22 במאי החלה התקפה צרפתית מכיוון קמברה, בכוח של דיוויזיית רגלים, מחוזק במעט טנקים וסיוע ארטילרי, אך אלו נתקלו ביחידות הרגלים הגרמניות, שהספיקו כבר לצמצם את הפער בינן ובין הטנקים, ואלו עצרו אותם כעבור 12 שעות.
במהלך הימים הבאים באו התקפות נוספות, אך אלו נעצרו כולן. ב-24 במאי התקיפה דיוויזיית הרגלים ה-7 את אמיין וכשלה. ב-27 במאי התקיפה הדיוויזיה המשוריינת הראשונה הבריטית, שהגיעה טרייה לשדה הקרב, מנורמנדי, את אבוויל אך הובסה. התקפה נוספת, ומוצלחת יותר, ביצע דה גול על אבוויל ב-28 במאי, שהצליחה לצמצם את ראש הגשר הגרמני הנוכח בעיר, לכבוש בחזרה שטח של 14 קילומטר, ולקחת שבויים ושלל. אך בשלב זה גם הצלחה מוחלטת במתקפה זו לא הייתה יכולה להביא לישועת הצבא הלכוד בצפון.
השינוי הפרסונלי בצבא הצרפתי הביא לכך שלא ניתן היה לתאם מתקפה גדולה ומסודרת על פי חזונו של וייגאן. פרט להחלפתו של גמלאן בוייגאן, איבד הצבא שניים מראשיו. אנרי ז'ירו נפל בשבי ב-18 במאי ותאונת דרכים קיפדה את חייו של גסטון ביוט ב-19 במאי. אירועים אלו, והיחסים המדרדרים עם גורט, הביאו לכך שהתיאום הפך לבלתי אפשרי. ההיסטוריון תיאודור דרייפר כותב כי במקום המתקפה המשולבת שאמורה הייתה לפרוץ על פי תוכנית וייגאן ב-23 במאי פתח וייגאן במתקפת טלגרמות שנועדה להתלונן על התנהגותו של גורט. וייגאן עצמו החל בפעילות פוליטית שנועדה להביא ל"כניעה" ול"שלום נפרד". ב-28 במאי הודיע לאופולד מלך בלגיה על כניעתו לגרמנים, וזאת מבלי לתאם זאת עם הבריטים או הצרפתים. הדבר רק הביא להחלשת הכוח הלוחם המכותר, ולחשש כי בקרוב ילכו הצרפתים אחר דוגמת לאופולד. גורט, הלכוד בין הארמיות הגרמניות ובין הים, יכול היה עתה רק להחליט על תוכנית עצמאית.
דנקרק.
בשעות המוקדמות של 23 במאי הורה גורט על נסיגת הבריטים מאראס. אמונו בכך שתוכנית וייגאן אכן תתבצע אבד, והצעת וייגאן להחזיק כיס בחופי פלנדריה נראתה לו מרשם לאסון. הנמלים שנדרשו על מנת להחזיק כיס מסוג זה כבר היו מאוימים על ידי הוורמאכט. ב-25 במאי נכנע חיל המצב הבריטי בבולון, אך כ-4,300 חיילים הספיקו להתפנות בדרך הים. ב-24 במאי התקיפה דיוויזיית הפאנצר ה-10 את קאלה. המצור על קאלה אל מול כוחות בריטים שהונחתו בה בחופזה 24 שעות לפני ההתקפה נמשך כארבעה ימים עד לכניעת העיר. עם אובדן קאלה ובולון אבד למעשה הסיכוי להחזיק בכיס על חופי פלנדריה, וההזדמנות להתפנות בדרך הים אל בריטניה נראתה כעניין העומד לחמוק במהירות.
עוד במהלך 25 במאי התכוונה דיוויזיית הפאנצר הראשונה להתקיף את דנקרק, אך היטלר הורה לה לעצור. כפי הנראה מאחורי פקודת העצירה עמד רונדשטט, שחשש לגורל השריון שלו לאחר ימי לחימה רצופים, ורצה לשמור אותו במצב תקין לפעולה כנגד הצרפתים דרומית לסום. רונדשטט סמך על הלחץ של קבוצת הארמיות B מצפון והלופטוואפה שיצליחו להשמיד את הבריטים הנצורים בכיס. היטלר הסכים עמו, אל מול התנגדות אנשי ה-OKH, האלדר ובראוכיטש, אם כי לימים יטען רונדשטט כי היטלר הוא האחראי היחיד לפקודת העצירה. פקודה זו הייתה לאחת הפקודות השנויות במחלוקת במלחמה כולה.
עצירת השריון הגרמני העניקה לגורט את מרווח הנשימה שהיה צריך. בבוקר 26 במאי ניתן האות לפתיחת מבצע דינמו, פינוי כוחות בעלות הברית מהכיס הצפוני בבלגיה. כ-198,000 חיילים בריטים פונו, וכ-140,000 צרפתים.
במהלך הפינוי בדנקרק ביצע הלופטוואפה 1,882 גיחות הפצצה ו-1,997 גיחות קרב. אבדות הבריטים באוויר במבצע זה היו 6% מכלל אבדותיהם במערכה, לרבות 60 מטוסי קרב יקרי המציאות. אך הלופטוואפה כשל בניסיונו למנוע את הפינוי. עם זאת לצי הבריטי נגרמו אבדות קשות. הפינוי נערך בכל כלי שיט, אזרחי או צבאי, שיכול היה להגיע לזירה. מאות כלי שיט קטנים טובעו.
עם השלמת הפינוי מדנקרק, ב-4 ביוני, תם השלב הראשון במערכה על צרפת. בלגיה, הולנד ולוקסמבורג, כמו גם צפון צרפת, היו בידי הגרמנים, כאשר מיטב הצבא הצרפתי הושמד על אדמת בלגיה, ועיקר הכוח הבריטי שב לבריטניה.
"מאורע אדום" - כיבוש צרפת.
קו וייגאן.
עם תחילת יוני 1940, עמד הפיקוד הראשי הצרפתי בפני מצב נואש. החילות הטובים והמודרניים ביותר אבדו בכיתור בצפון. עמם אבד מיטב הציוד הממוכן. החזית השתרעה על פני מאות קילומטרים, מסדאן ועד התעלה, וכוח האדם היה מוגבל. בעל הברית העיקרי, בריטניה, פינה את עיקר כוחו בדרך הים (על אף שהדיוויזיה ה-51 (היילנד) נותרה על אדמת צרפת), ובעלי הברית המשניים, בלגיה והולנד, נכנעו. לרשות וייגאן עמד כוח בן 64 דיוויזיות צרפתיות, ודיוויזיה אחת בריטית. לא הייתה לו כל עתודה ליצירת הגנה לעומק. אם ייפרץ קו ההגנה, לא תהיה כל אפשרות לסתום את הפרצה.
הפתרון של וייגאן היה יצירת "קו וייגאן" דרומית לנהר הסום. וייגאן חזה בדמיונו שרשרת של "קיפודים", ערוכים כמשבצות השחורות בלוח שחמט, שיוכלו לעמוד בנפרד אל מול הסתערות של טנקים ומטוסים, לספוג את המתקפה, ולצאת למתקפה שכנגד. לחייליו קרא "להילחם עד המוות". בפקודת יום שפרסם לחייליו ב-26 במאי קרא "הקרב שבו תלוי גורל מדינתנו ייערך ללא כל מחשבה על נסיגה מהעמדות בהן אנו מחזיקים עתה".