זהו צמח רב-שנתי שגובהו עד 90 ס"מ ובעל גבעול יחיד. הרבייה על ידי זרעים, קני שורש ופקעות. הגבעול משולש. העלים המוארכים סיביים ורוחבם עד 1 ס"מ. התפרחת היא מסוג שיבולית. צבע החפים זהוב. קוטר הפקעות עד 2 ס"מ וצבען צהוב עד שחור.
מצמח יחיד יכולות להתפתח עד אלפי פקעות בעונה אחת. השורשים סבוכים עם קני שורש ופקעות. בקור רוב חלקי הצמח קמלים למעט הפקעות, שחלקן נובט עם בוא האביב. שאר הפקעות נותרות רדומות בקרקע וייתכן שינבטו בשנה אחרת.
כשפקעת נובטת, צומחים ממנה קני שורש חדשים רבים שבקצותיהם פקעות הקרובות לפני הקרקע. מהן צומחים הגבעולים והעלים וגם השורשים הסיביים. בתום העונה הפקעת המקורית מתפרקת.
ההאבקה נעשית על ידי הרוח והיא דו-ביתית (מצמח זכרי לצמח נקבי). ביפן מרבים אותו באמצעות קני השורש. הצמח זקוק לאקלים ממוזג. הוא מסתגל בקלות לסוגי אקלים וקרקעות שונים. הפריחה מתחילה כשאורך היום הוא 12-14 שעות. גומא נאכל עמיד לבצורת ולשטפונות ולקור עד 5- מעלות צלזיוס.
כשהצמחים צעירים וקטנים קשה להבדיל בינם לבין עשבים שוטים אחרים. קשה לעקור אותם. קני השורש מגיעים לאורך של עד 60 ס"מ, ואם משאירים ולו פקעת אחת, הצמח יתחדש בקלות.
שימושים.
פקעותיו של הגומא הנאכל משמשות להזנת בעלי חיים, כמנת תוספת או כחטיף. במדינות היספניות מכינים מהן משקה דמוי חלב.
באחסון הפקעת מתייבשת, תכולת העמילן שבה פוחתת ותכולת הסוכר עולה. לאגוזים היבשים מרקם קשה וצריך להשרותם. טעמם אגוזי מתוק. אפשר לאוכלם כפי שהם, קלויים, מיובשים, אפויים, להכין מהם "חלב" ולהפיק שמן. את הפקעות המיובשות אפשר לטחון לקמח שמוסיפים למוצרי מאפה, לדגני בוקר ולגלידה. אפשר להכין מהן ממרח מתוק. "החלב" משמש לייצור מאכלים נטולי לקטוז, לדוגמה יוגורט. אפשר להשתמש בו גם בתעשיית הסבון.
כמות העמילן האצורה בפקעת של הגומא הנאכל כמעט כפולה מזו של תפוח אדמה או בטטה באותו משקל, מקור מה שהופך את הגומא הנאכל למקור אנרגיה טוב.
בבריטניה משתמשים בפקעות, המבושלות בדרך מסוימת, כפתיון לקרפיונים. בישול זה מונע רעילות לדגים.
במצרים העתיקה היו מבשלים את הפקעות בבירה, קולים או מרסקים ומערבבים עם דבש. כמו כן הפיקו מהן תרופה שנלקחה דרך הפה ועובדה, בין היתר, גם למשחה. העשן שעלה מן הצמח שימש לבישום בתים ובגדים.
בית ספר לאומנויות לחימה
היסטוריה של פתרון משוואות פולינומיאליות
יוהן יואכים שטפר
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2004
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 2004 היא המהדורה ה-14 של אליפות אירופה לנבחרות צעירות שמארגנת אופ"א. הטורניר נערך בגרמניה בין ה-27 במאי ל-8 ביוני 2004.
הטורניר שימש בנוסף גם כשלב המוקדמות האירופי של אולימפיאדת אתונה 2004. בנוסף לנבחרת יוון המארחת שזכתה בכרטיס אוטומטי, העפילו לטורניר שתי העולות לגמר, והנבחרת שניצחה במשחק פלייאוף שנערך בין מפסידות חצי הגמר.
נבחרת איטליה זכתה בטורניר בפעם החמישית בתולדותיה, לאחר שגברה במשחק הגמר בתוצאה 3-0 על סרביה. אלברטו ג'ילארדינו האיטלקי ויוהאן אלמנדר השוודי, שכבשו ארבעה שערים כל אחד במהלך הטורניר, זכו במשותף בתואר מלך השערים. ג'ילארדינו זכה בנוסף בתואר השחקן המצטיין.
מוקדמות.
שלב המוקדמות התקיים בין החודשים ספטמבר 2002 לנובמבר 2003. 48 הנבחרות הצעירות שהשתתפו בטורניר חולקו לעשרה בתים (שני בתים בני ארבע נבחרות ושמונה בתים בני חמש נבחרות). עשר הנבחרות שסיימו כראשי בתים, בנוסף לשש הסגניות הטובות ביותר, העפילו לשלב פלייאוף בשיטת בית חוץ, ושמונה הנבחרות שניצחו בסיכום שני המפגשים העפילו לטורניר הגמר. גרמניה, שהדיחה בשלב זה את טורקיה, נבחרה לאחר מכן להיות הנבחרת המארחת של טורניר הגמר.
נבחרת ישראל סיימה את שלב הבתים במקום השלישי של בית 1. היא סיימה את השלב עם 10 נקודות, מתחת לראש הבית צרפת וסגניתה קפריסין.
פרסים.
שחקן הזהב.
בתואר שחקן הזהב, הניתן לשחקן המצטיין בטורניר, זכה אלברטו ג'ילארדינו, שחקנה של הנבחרת הזוכה, נבחרת איטליה, ומלך שערי הטורניר (במשותף).
מלך השערים.
4 שערים
3 שערים
2 שערים
המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בן גוריון בנגב
אות השומר
אות השומר הוא אות שירות המוענק על ידי משרד הביטחון מכוח החלטת ועדת השרים לענייני טקסים וסמלים, לציון חברותו של אדם בארגון השומר בין השנים 1909 ועד 1920.
חלוקת האות החלה בשנת 1981.
מקבלי אות השומר ששירתו בארגון לפחות שישה חודשים, היו זכאים לקבל באופן אוטומטי גם את עיטור לוחמי המדינה, שהוענק בשנת 1968.
במקרה של פטירת אדם הזכאי לאות הוא יוענק לאחד מקרובי משפחתו.
יוהן דייזנהופר
יוהן יעקובי
אות ניל&quot;י
אות ניל"י הוא אות שירות המוענק על ידי משרד הביטחון מכוח החלטת ועדת השרים לענייני טקסים וסמלים לציון חברותו של אדם בארגון ניל"י בין השנים 1915 ועד 1917.
חלוקת האות החלה בשנת 1981.
מקבלי אות ניל"י ששירתו בה לפחות שישה חודשים, היו זכאים לקבל באופן אוטומטי גם את עיטור לוחמי המדינה, שהוענק בשנת 1968.
במקרה של פטירת אדם הזכאי לאות הוא יוענק לאחד מקרובי משפחתו.
קישורים חיצוניים.
עיטור ההתנדבות
עיטור ההתנדבות הוא עיטור המוענק על פי "חוק העיטורים במשטרת ישראל ובשירות בתי הסוהר, תשל"ב-1972" על ידי מפכ"ל המשטרה לאזרח מתנדב במשמר האזרחי לאות שירות –
במקרה שאין הזכאי בין החיים יוענק העיטור לקרוב משפחתו.
פינגווין עב-מקור
פינגווין עב-מקור (שם מדעי: "Eudyptes pachyrhynchus") הוא מין של פינגווין מהסוג פינגווין מצויץ, שאנדמי לניו זילנד. הוא מצוי לחופי פיורדלנד והאיים הסמוכים לה, ובאי סטיוארט. מין זה תועד לראשונה על ידי הזואולוג האנגלי ג'ורג' רוברט גריי, ומשמעות שם המין היא "עב-מקור" (מורכב מהמילים היווניות "pachy" - עבה; ו-"rhynchos" - מקור). הפינגווין קרוי "טאוואקי" במאורית.
מאפיינים.
המין בינוני בגודלו ביחס לשאר המינים בסוג; אורכו כ-60 ס"מ, ומשקלו הממוצע כ-3.7 ק"ג. הגב, הסנפירים, הכיפה והעורף כחלחלים-אפורים, הבטן והחזה לבנים. מהעיניים מתמשך פס צהוב, ומהעורף מתמשכת ציצת נוצות צהובה. על הראש יש פסים לבנים; בדרך כלל, יש לכל פרט בין 3 ל-6 פסים.
הפינגווין ניזון בעיקר מסילוניות (שמהוות כ-85% מתזונתו של הפינגווין), סרטנאים (כ-13%) ודגים (כ-2%). אם כי ייתכן שחשיבותן של הסילוניות פחותה מתוצאות סקר זה.
אוכלוסייתו של הפינגווין נמצאת בסיכון בגלל תחום התפוצה המוגבל שלה. כיום, גודל האוכלוסייה נע בין 2,500 ל-3,000 זוגות, כ-33% פחות מב-1980. מיני בעלי חיים רבים טורפים את הפינגווינים, בין השאר כלבים, חתולים, עכברים וחולדות.
המין השני
המין השני (בצרפתית: Le Deuxième Sexe) הוא ספר משנת 1949 של ההוגה האקזיסטנציאליסטית סימון דה בובואר. הספר, שהוא מספריה הידועים ביותר, עוסק בהתייחסות לנשים במהלך ההיסטוריה ונחשב ליצירה מז'ורית בפילוסופיה הפמיניסטית. בנוסף, הספר נחשב לנקודת הפתיחה של הפמיניזם של הגל השני.
הספר כולל את המשפט המפורסם של דה בובואר, "אישה אינה נולדת אישה - היא נעשית אישה", אשר היווה נקודת תפנית בתולדות הפמיניזם: התפיסה שמין ביולוגי הוא שונה ממגדר, ושנשיות (ובהיקש, גבריות) אינה תכונה מולדת, אלא זהות וסדרת התנהלויות נרכשות, שנוצרות מתוך הקשר תרבותי, כלכלי והיסטורי.
תקציר.
דה בובואר בוחנת את מעמד האישה בראייה היסטורית, פילוסופית, אנתרופולוגית, ביולוגית, ספרותית, פסיכואנליטית וכלכלית. היא מתארת את המעמד הנחות של נשים לאורך ההיסטוריה, ומשווה את הדחקתן לשוליים לחוויית של קבוצות מיעוט מדוכאות. לפי טענתה, החברה הפטריארכלית שללה את זכויותיהן של נשים תוך הכחשת יכולותיהן, ויצירת מיתוס של הצדקה ביולוגית לנחיתותה של האישה. לגישתה, זו התוצאה של ראיית האישה כ"האחרת" אל מול הגבר, שהוא ברירת המחדל בחברה האנושית. היא מנסה לבחון מה הבסיס לאחרוּת הזאת דרך עדשות שונות - ביולוגיות, פסיכואנליטיות, פילוסופיות, וכולי.
תוכן הפרקים.
כרך ראשון: עובדות ומיתוסים.
גורל.
לחלק הראשון של הכרך הראשון שלושה פרקים, בהם דה בובואר בוחנת את התחומים של ביולוגיה, פסיכואנליטיקה, ומטריאליזם היסטורי כדי להבין את מקורות הגישה השלילית כלפי נשים בחברה. היא מגלה שבכל הדיסציפלינות האלה יש הנחה מובנית לגבי נחיתות האישה, הנובעת, לכאורה, מהבדלים מהותיים, אך לא מוצאת בהן הסבר לכך, רק שנחיתות האישה בעיניהם היא גורל שנקבע מראש.
הפרק ראשון, "מידע ביולוגי", משווה בין ביולוגיה זכרית ונקבית, ובו דה בובואר מסיקה כי ערכים אינם יכולים להיות מושתתים על פיזיולוגיה, וכי גם להתייחסות למאפיינים פיזיולוגיים יש הקשרים אונטולוגיים, חברתיים, וכלכליים. היא מסכמת שלמרות שביולוגיה נקבית היא גורם חשוב לגבי מעמדן של נשים בעולם, אין בביולוגיה זו די כדי להגדיר מה זו אישה, לא כל שכן להסביר את השעבוד של נשים בחברה. היא ממשיכה ושואלת, "למה האישה היא 'האחרת'? עלינו לגלות כיצד טבע האישה הושפע במהלך ההיסטוריה; תפקידנו לגלות מה המין האנושי עשה מנקבת האדם".