ב-15 בספטמבר 1946 נערך בבולגריה משאל עם אשר במסגרתו תמכו 95 אחוזים מבעלי זכות הבחירה בביטול המלוכה. מחשש לחייהם נמלטו המלך סימאון ומשפחתו לאלכסנדריה שבמצרים, שם חי בגלות סבו ויטוריו אמנואלה השלישי, מלכה לשעבר של איטליה. מ-1 בדצמבר 1946 ועד נובמבר 1989 נקראה המדינה הרפובליקה העממית הבולגרית. בין 1944 ועד 1947 התחולל מאבק על אופייה של בולגריה בין המפלגות שהרכיבו את "חזית המולדת". להוציא את המפלגה הקומוניסטית דגלו שלוש המפלגות הנוספות בקו פרו מערבי, מתוך שאיפה לכינון משטר דמוקרטי בבולגריה. הקומוניסטים חתרו בכוח להגמוניה של ברית המועצות במדינה. עניין זה הוביל לעימותים בתוך חזית המולדת וב-1945 נמלט מבולגריה גאורגי מיחוב דימיטרוב מנהיג מפלגת האיכרים. ב-1947 פתחו הקומוניסטים במסע טיהור פוליטי ברחבי בולגריה שמטרתו חיסול כל ראשי המפלגות החברות ב"חזית המולדת" והעברת רסן השלטון באופן מוחלט אליהם. ב-23 בספטמבר 1947 הוצא להורג ניקולה פטקוב מנהיג מפלגת האיכרים. דמיאן וולצ'ב מנהיג מפלגת "זבנו" ביקש מקלט מדיני בשווייץ וקוֹסְטָה לוּלְצֶ'ב מנהיג הסוציאל-דמוקרטים נידון ל-15 שנות מאסר. עשרות חברי המנגנונים של שלוש המפלגות הוצאו להורג ללא משפט. כך השיגו הקומוניסטים שליטה מוחלטת במדינה. למרות השליטה המוחלטת של הקומוניסטים, לא הייתה המדינה גרורה סובייטית מלאה וניהלה מדיניות חצי עצמאית תוך קרבה אישית בין מנהיגה גאורגי דימיטרוב, למנהיג יוגוסלביה יוסיף ברוז טיטו.
מותו של דימיטרוב ביולי 1949 היה נקודת ציון בהפיכתה המלאה של המדינה לגרורה סובייטית. ב-1950 מונה לראשות הממשלה וולקו צ'רבנקוב שהיה סטליניסט נלהב ופעל לריכוזיות מינהלית ואגרארית באופן קיצוני, שהקים עליו חוגים רחבים במפלגתו שלו. בתקופת צ'רבנקוב הגיעה לשיאה רדיפת מתנגדי המשטר ובמהלכה ב-1951 הוצא להורג ללא משפט ראש הממשלה לשעבר ניקולה מושאנוב.
לאחר מותו של סטלין נחלש מעמדו של צ'רבנקוב וב-1954 מונה ליושב ראש המפלגה הקומוניסטית טודור ז'יבקוב והוא כיהן בתפקידו עד 10 בנובמבר 1989, מועד בו אולץ להתפטר. ב-1956 מונה לראשות הממשלה אנטון יוגוב אשר פעל לביצוע רפורמות כלכליות ומתן חופש מסחר מוגבל. ב-1962 פרש יוגוב מתפקידו וטודור ז'יבקוב מונה לראש הממשלה בנוסף לכהונתו כיו"ר המפלגה הקומוניסטית. ז'יבקוב היה מקובל על חוגים רחבים בהנהגה הסובייטית גם לאחר הדחתו של ניקיטה חרושצ'וב ועלייתו של ליאוניד ברז'נייב. ב-1968 השתתפו כוחות הצבא הבולגרי בהנחיית ז'יבקוב בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. ב-1971 קידם ז'יבקוב את עצמו לתפקיד יושב ראש מועצת המדינה ומינה תחתיו לתפקיד ראש הממשלה את סטאנקו טודורוב. משמעות תפקידו החדש של ז'יבקוב הייתה המשך השליטה האבסולוטית במנגנוני המפלגה ובמוסדות השלטון.
בראשית שנות ה-80 החל משטרו של ז'יבקוב לרדוף את המיעוט הטורקי שהיווה 10% מאוכלוסיית המדינה. על בני המיעוט נאסר לדבר בטורקית והמשטר פעל באגרסיביות להטמעתם בחברה הבולגרית ובכלל זה שינוי שמותיהם לשמות בעלי קונוטציה סלאבית. כ-300,000 תושבים ממוצא טורקי נאלצו להגר לטורקיה בעקבות צעדים אילו. בשלהי שנות ה-80 החלו תוצאות הרפורמות אותן החל מיכאיל גורבאצ'וב בברית המועצות לחלחל גם לבולגריה. בנובמבר 1989 החלו בסופיה הפגנות המונים בדרישה לשינוי המשטר. הנהגת המפלגה הקומוניסטית אילצה את ז'יבקוב להתפטר ובמקומו מונה פטר מלאדנוב לראש מועצת המדינה, תוך מתן הבטחות לרפורמות שלטוניות מסוימות. חילופי השלטון לא הפסיקו את המרי העממי והתעורר חשש כבד למלחמת אזרחים, שהביא את המפלגה הקומוניסטית להכריז בפברואר 1990, שהיא מוותרת על השלטון. ביוני 1990 נערכו בבולגריה בחירות כלליות וחופשיות.
הרפובליקה הבולגרית.
לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בבולגריה ידעה המדינה אי יציבות פוליטית וכלכלית שהביאו לתחלופות שלטון תכופות. באפריל 1990 נוסדה המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית שהוקמה על יסודות המפלגה הקומוניסטית, ביוני זכתה בבחירות החופשיות והרכיבה ממשלה בראשותו של אנדריי לוקאנוב. בולגריה הפכה למדינה דמוקרטית. ממשלתו של לוקאנוב לא הצליחה להשתלט על המשבר הכלכלי, פרצו הפגנות המונים ומשבר פוליטי ובדצמבר 1990 נאלץ לוקאנוב להתפטר. מפלגת איחוד הכוחות הדמוקרטיים בראשות פיליפ דימיטרוב הקימה ממשלת קואליציה ששרדה שנה אחת. בהמשך הוקמה ממשלת טכנוקרטים רחבה בראשות הכלכלן ליובן ברוב, שנותר במשרתו עד 1994. מאוקטובר 1994 ועד ינואר 1995 כיהנה בתפקיד רנטה אידז'ובה. בבחירות שנערכו ב-1995 שבה וזכתה המפלגה הסוציאליסטית ולתפקיד ראש הממשלה מונה ז'אן וידנוב.
המצב הכלכלי במדינה החריף עוד יותר, נרשמו היפר-אינפלציה, תסיסה חברתית ושביתות כלליות. ב-נובמבר 1996 הפסידה המפלגה הסוציאליסטית בבחירות, ב-13 בפברואר 1997 סיים וידנוב את תפקידו ולתפקיד ראש ממשלת המעבר מונה סטפן סופיאנסקי, ראש עיריית סופיה. בין מאי 1997 ועד יולי 2001 כיהן בתפקיד איוון קוסטוב ממפלגת האיחוד הדמוקרטית ולמרות האשמות בשחיתות הוא נהנה מתמיכה עממית רחבה. בראשית המאה ה-21 נתונה הייתה הכלכלה הבולגרית בקיבעון עמוק וקוסטוב איבד את תמיכת בוחריו. הציבור הבולגרי מאס בשני הכוחות הפוליטיים המשמעותיים, המפלגה הסוציאליסטית ומפלגת האיחוד הדמוקרטית. ב-1996 חזר לבולגריה לאחר גלות ארוכה סימאון סקסקובורגותסקי שכיהן בשעתו כמלך סמיון השני וב-2001 הקים מפלגה עצמאית בשם התנועה הלאומית של סימאון השני שחרתה על דגלה יושר, מלחמה בשחיתות ורפורמות. ב-17 ביוני זכתה מפלגתו ב-50% מקולות הבוחרים, הוא הקים ממשלת קואליציה ושילב בה טכנוקרטים. סולומון פאסי, יהודי בן העיר פלובדיב מילא את תפקיד שר החוץ בממשלתו ובמסגרת זו כיהן בין 2002 ל-2003 גם כיושב ראש מועצת הביטחון של האו"ם.
ממשלתו של סקסקובורגותסקי נקטה בקו פרו מערבי מובהק, בתקופת כהונתו הצטרפה בולגריה לנאט"ו וב-2007 לאיחוד האירופי כחלק מתהליך אותו החל ממשלו. אך המצב הכלכלי והחברתי לא השתפר, בבחירות של שנת 2005 הפסידה מפלגתו למפלגה הסוציאליסטית ולתפקיד ראש הממשלה מונה סרגיי סטאנישב.
סטאנישב הקים ממשלת קואליציה עם מפלגתו של סמיון. בעת כהונתו חלה עלייה ניכרת ברמות החיים, השכר הממוצע והתוצר המקומי הגולמי בבולגריה. עם זאת על ממשלתו נמתחה ביקורת מצד האיחוד האירופי בגין שחיתות כלכלית והביקורת לוותה בהקפאת הקצאת כספים לפרויקטי תשתית במדינה. הצעד עורר גל מחאה פוליטי שהוביל לתבוסת המפלגה בבחירות של שנת 2009 ולניצחון מפלגת הימין GERB בראשות בויקו בוריסוב. בראשית 2013 התפטר בויקו בוריסוב על רקע מחאות ציבוריות בשל המצב הכלכלי וטענות לשחיתות שלטונית. מארין רייקוב מונה לראש ממשלת מעבר. בבחירות לפרלמנט זכתה מפלגתו של בוריסוב ברוב דחוק, אך לא עלה בידה להקים קואליציה. בשלהי מאי עלה בידי פלמן אורשרסקי להקים ממשלת קואליציה בראשות המפלגה הסוציאליסטית, השנייה בגודלה. בהמשך, נערכו שוב בחירות כלליות ובויקו בוריסוב חזר לכהן כראש ממשלת בולגריה.
יהודי בולגריה.
הגם שקהילה יהודית רומניוטית נתקיימה בבולגריה מן המאה ה-2, הרי שההיסטוריה של הקהילה שזורה בהיסטוריה הלאומית הבולגרית מימי האימפריה הבולגרית הראשונה. היהודים שימשו כמתווכים בין הבולגרים לממלכת הכוזרים, בעיקר לאחר התגיירות שכבת העילית ששלטה בממלכה ונודעה להם השפעה הלכתית על האוכלוסייה הסלאבית, גם לאחר התנצרות האימפריה הבולגרית. ההיסטוריון והבלשן, שלמה אברהם רוזאניס, טוען שליהודים הייתה השפעה ממשית על ייסוד האלפבית גלגוליטי, כאשר האחים קירילוס ומתודיוס, שאלו מספר אותיות מהאלף בית העברי.
בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה זכו היהודים לחופש פולחן כפי שלא ידעו באף מדינה נוצרית באירופה, תוך ששליטי בולגריה זוכים לביקורות פומביות מצד ראשי הכנסייה ובכלל זה האפיפיור. הצאר איוון אלכסנדר נישא בשנית ליהודיה בשם שרה (או תמרה), שמוצאה ממשפחה מיוחסת מעיר טרנובו. שרה התנצרה ושינתה את שמה לתיאודורה, אם כי אחד משמותיה העממיים היה "מלכת היהודים". בנם של שרה ואיוון אלכסנדר הפך לצאר איוון שישמן ובתקופתו פרצה מלחמת אחים על השלטון בינו לבין אחיו החורג איוון סרצימיר, שהחלישה את עמידת הממלכה מול העות'מאנים. בעת השלטון העות'מאני, במהלך המאה ה-18 ועד לראשית המאה ה-19, נתון היה מרבית סחר החוץ בבולגריה בידי סוחרים יהודים.
ממלכת בולגריה שיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-4 במרץ 1943 גירשו באכזריות שוטרים וחיילים בולגרים את 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה ו-188 יהודי פירוט אל מחנות ההשמדה הנאציים בעקבות הסכם שחתמה הממשלה הבולגרית עם הגרמנים. ב-10 במרץ נכשל גירוש 6,365 מקרב 48,000 יהודי "בולגריה הישנה" בעקבות לחץ כבד שהפעילו על הממשלה וארמון המלך, חוגי אינטליגנציה ונציגים משכבות העילית הפוליטית והדתית. בכך הפכה בולגריה למדינה היחידה באירופה ששלחה מתוך הסכם, יהודים שהיו תחת שליטתה אל מחנות ההשמדה, תוך ידיעה ברורה על גורלם הצפוי. עם זאת הייתה בולגריה גם המדינה היחידה באירופה שנשלטה על ידי הנאצים והיהודים אזרחי בולגריה שהתגוררו בתחומה ("בולגריה הישנה") לא נפגעו. עם הקמת מדינת ישראל עלו מרבית יהודי בולגריה ארצה.
שער אישתר
המוזיאון הישן בברלין
נמל הקישון
נמל הקישון הוא נמל הנמצא במפרץ חיפה, בשפך נחל קישון לים התיכון. הנמל כולל ארבעה רציפים למטען כללי, שני מסופי כימיקלים, מעגן דיג, מעגן ספורט, מסוף עורפי לאחסון ושינוע מכולות, ואת מספנות ישראל העוסקות בתכנון, ייצור ואחזקת כלי שיט. בצמוד לנמל נמצאים שטחים המיועדים להקמת אזור סחר חופשי.
היסטוריה.