במאה ה-13 סבלה דוכסות מודנה ממריבות חמורות בין סיעות הגוולפים והגיבלינים. כדי לשים קץ למלחמות הפנימיות, הפקידה דוכסות מודנה ב-1288 את השלטון בידי בית אסטה, וב-1452 הוענק התואר "דוכס מודנה ורג'יו" לבורסו ד'אסטה, שהשתייך למשפחה ששלטה בעיר מודנה ובעיר הקרובה לה, רג'ו אמיליה, במשך עשורים.
אחר מותו של אלפונזו השני ד'אסטה, דוכס פרארה ב-1597 ללא יורש חוקי, עברו אדמות דוכסות פרארה לידי צ'זארה ד'אסטה, דוכס מודנה, שצירפן לדוכסות מודנה ורג'ו.
במהלך מלחמות נפוליאון (1796-1814) מודנה הפסיקה באופן זמני להתקיים כמדינה ריבונית. הקיסר הצרפתי, נפוליאון הראשון, ארגן מחדש את המדינות ואת הרפובליקות של איטליה בתקופת הרנסאנס, ומשנת 1814 ואילך, עם סיום שליטת נפוליאון באזור, נשלטה המדינה על ידי שושלת בית אסטה (Casa d'Este), שושלת של נסיכים ששלטה באזורים שונים באירופה, ומרכזה היה באיטליה.
הגורמים להשתלטות על מודנה.
מודנה הייתה אחת מן הערים שנוספו לרשימת הערים שבהן שלט בית אסטה. השתלטות בית אסטה על מודנה התרחשה, בין השאר, בשל רצון להשיג מוצא לים. בשנת 589 לספירה נעצר הסחר הימי של אסטה עקב התרחקות נהר אדיג'ה מסביבתה. המוצא לים היווה אינטרס מסחרי מרכזי עבור הכלכלה של בית אסטה. סיבה נוספת להשתלטות הייתה רצון בהתרחבות טריטוריאלית, שכן טריטוריה גדולה הוכיחה חוזקה פוליטית מדינית ואמידות.
סופה של דוכסות מודנה.
ב-1859 הצהירו נציגי מודנה על הצטרפותה לממלכת פיימונטה-סרדיניה, והדבר אושר במשאל עם ב-1860. מהלך זה, בנוסף להצטרפותן של מדינות נוספות לממלכה, הוביל ליצירת הפרובינציות המאוחדות של מרכז איטליה, והיווה את סופה של דוכסות מודנה כמדינה עצמאית.
פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ
פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ (בגרמנית: Friedrich II. von der Pfalz; 9 בדצמבר 1482 - 23 בפברואר 1556), היה הנסיך הבוחר מפפאלץ בין השנים 1544–1556.
ביוגרפיה.
פרידריך נולד ב-9 בדצמבר 1482 בנוישטאדט אן דר ויינשטראסה, לפיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולמרגרטה מבוואריה, נסיכת הבוחר מפפאלץ, בתם של לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה ואמליה מסקסוניה, דוכסית בוואריה. פרידריך גדל בצעירותו בהולנד לצד פיליפ היפה מבית הבסבורג, ולאחר מכן העמיד עצמו לשירות המשפחה הקיסרית. בין השנים 1505–1522 שימש פרידריך בעוצר של רוזנות פפאלץ-נויבורג, בשם אחיינו אוטו היינריך, רוזן פפאלץ-נויבורג.
בשנת 1508 מת אביו פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ואחיו לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו. בשנת 1517 ניהל פרידריך רומן עם אלאונורה מאוסטריה, בתם של פליפה הראשון, מלך קסטיליה וחואנה, מלכת קסטיליה, אולם אחיה קרל, דוכס בורגונדיה גילה זאת וגירש את פרידריך מהחצר הקיסרית. בשנת 1520 מונה פרידריך למושל פפאלץ העילית, והעביר את בירתה בחזרה מאמברג לנוימרקט.
ב-29 בספטמבר 1535 התחתן פרידריך עם דורותיאה מדנמרק, נסיכת הבוחר מפפאלץ, בתם של כריסטיאן השני, מלך דנמרק ואיזבלה מאוסטריה, אך לא היו להם ילדים. פרידריך הבטיח לחותנו שיעזור לו לחזור לשלטון בדנמרק, ממנו הודח בשנת 1523, ואף הבטיח לו תמיכה מקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם עקב סערה הספינות ששלחו הוא וקרל לא הגיעו לנורווגיה, ובעקבות כך כשל המרד.
פרידריך שירת כמה שנים בחצרו של פרדיננד הראשון, מלך בוהמיה והונגריה, ואף מילא כמה תפקידים דיפלומטיים ברומא, מדריד ופריז. בשנת 1544 מת אחיו לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ופרידריך עלה לשלון במקומו. פרידריך הוביל את הרפורמציה הפרוטסטנטית באופן רשמי בפפאלץ, ומשום כך הוצא אל מחוץ לחוק על ידי קרל החמישי. אולם פרידריך נשאר נאמן לקרל החמישי, ועל ידי כך הציל את שלטונו. בשנת 1551 החרים פרידריך כמה מנזרים באישור האפיפיור יוליוס השלישי, והשתמש בהם לטובת אוניברסיטת היידלברג.
ב-23 בפברואר 1556 מת פרידריך באלציי, ואחיינו אוטו היינריך, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו.
נבחרת הרשות הפלסטינית בכדורגל
דינמו בנדר
האחווה (כתב עת)
כתב העת "האחווה" (Fraternitatea) היה שבועון ציוני רומני שהחל את פעילותו בבוקרשט, רומניה במאה ה-19 בשנת 1879, והפסיק את פעילותו לאחר 6 שנים בגין גירוש עובדי כתב העת מרומניה בשל דעותיהם הציוניות. כתב העת שב לפעול בין השנים 1889–1890, ונוהל על ידי חברי תנועת "חובבי ציון".
כתב העת נחשב לאחד מהחשובים ביותר בשפה הרומנית במחצית השנייה של המאה ה-19 בשל תכניו המגוונים, ושימש כביטאונה של התנועה הציונית. סגנונו היה מיליטנטי. הוא התריס כנגד האנטישמיות המקומית, ודגל באמנציפציה של היהודים ברומניה.
כתב העת "האחווה" התמקד בעיקר בנושאי ציונות, שהעסיקו את העולם היהודי באותן שנים. עיתונאיו כתבו בעיקר על הדילמות הקשות איתן התמודדו היהודים בגולה. כמו כן כתב העת עסק גם במתן מענה לאותן דילמות ובשאלה שעלתה בציבור האם לקבל את המסר הציוני, לדחות אותו או לעמוד מהצד.
מבנה כתב העת ותכניו.
בכתב העת הייתה חלוקה ברורה למדורים, שכן הוא בלט במגוון תחומי סיקור ופרשנות: החל במאמרי מערכת, דרך ידיעות מהארץ ומחו"ל, כתבות על הקהילות היהודיות וסקירת עיתונות יהודית מחו"ל, וכלה במדורי ספרות ותרבות. כמו כן כתב העת כלל מידע נרחב על אירועים מקומיים ובינלאומיים, ובפרט כאלה שהיו קשורים לתנועה הלאומית היהודית.
פעילותו של כתב העת.
"האחווה" עיצב מחדש את מעמדם של היהודים ברומניה, עד כדי כך שלעיתים נאלצו האנטישמים המקומיים לחזור בהם מדעותיהם הקיצוניות נגד היהודים. כתב העת לא חשש להגדיר את הבעיות בהן נתקלו היהודים ברומניה, ואף עודד את היהודים לפעילות משפטית, פוליטית ואזרחית. כמו כן כתב העת חיזק את מעמדם של היהודים בכך שסיפק להם תחושה של שותפות מלאה בחיים הקהילתיים ברחבי העולם ובארץ ישראל. כתב העת "האחווה" נאבק גם נגד המדיניות האנטי יהודית אשר בלטה בקרב מפלגות, ממשלות ואישים.
ב-1885, בעקבות מאמריו הפולמוסיים של כתב העת, גורשה מרומניה קבוצה של 12 עיתונאים יהודים, כולל מנהל כתב העת, אליאס שוורצפלד, שהואשמו בפעולות נגד המדינה.
פתיחת כתב עת מתחרה.
אחת השאלות הגדולות שבהן עסק כתב העת הייתה שאלת העלייה לארץ ישראל. הלאומיות היהודית במאה ה-19 הציעה שני פתרונות עיקריים. האחד - יצירת אומה עברית חדשה, החיה בארץ האבות; והשני - הגשמת אוטונומיה תרבותית בתוך המדינות הזרות. כותבי כתב העת תמכו בפתרון השני והתנגדו לעלייה לארץ באופן נחרץ, אף על פי שלא כל יהודי רומניה תמכו בדעה זאת. אחד מעורכי כתב העת, אברהם גולדפן, שעמד בראשו, יצא הוא נגד כתב העת משום שהוא עצמו תמך בעלייה לארץ ישראל. הוא הסתכסך בשל כך עם העורך יצחק אוירבך, שהתנגד לדעותיו. אברהם גולדפן פוטר ממערכת כתב העת בשל כך, והקים כתב עת חדש בשם "המגן", אשר תמך בריש גלי בעלייה לארץ ישראל והתחרה בכתב העת "האחווה"
התאחדות הכדורגל של הרשות הפלסטינית
ריתוך רקמות
ריתוך רקמות הוא התהליך של שימוש באנרגיית לייזר כדי לאחד או לחבר רקמות. הלייזר גורם לשינוי המבנה המולקולרי של הרקמות, כך שהרקמה החדשה יכולה להתחבר עם סוג מסוים של רקמות שכנות. סוג אחר של ריתוך רקמות מתבצע באמצעות חומר טבעי (כמו אלבומין), ושימוש בלייזר מתאים כדי לחמם את האלבומין ולהשתמש בו כדי לאחד את הרקמות בתהליך הדומה להלחמה.
כיום, חיבור רקמות מתבצע באמצעים מכניים לרוב (כגון תפירה, הידוק באמצעות אטבים, או שידוך), ולפעמים באמצעות דבקים ביולוגיים או דבקים לא ביולוגיים. בתנאים אופטימליים שימוש בריתוך רקמות יכול להיות מהיר יותר, פחות טראומטי, וקל יותר לשימוש. עד כה, החסרונות הבולטים ביותר של השיטה הם עוצמת החיבור, ואי אחידות בתוצאות החיבור בין נבדקים.
ריתוך רקמות היא טכנולוגיה רפואית חדישה שהתחילה להתפתח בסוף שנות השבעים, ועדיין נמצאת בשלבי מחקר מתקדמים לצורך הבנה טובה יותר של התהליך ובמטרה לייצר הליך שימוש אחיד שאינו תלוי ברופא.
היסטוריה.
השימוש הראשון הניתן לשחזור בטכנולוגיה היה על ידי Jain ו-Gorisch ב-1979, ובו חקרו חיבור של כלי דם קטנים מאוד (מיקרו-וסקולרים) באזור העורקים הקרוטידים והעורקים הפמורלים (הנמצאים בירך) בחולדה, באמצעות לייזר מצב-מוצק מסוג ND:YAG באורך גל 1064 ננומטר.
לאחר מכן, בוצעה סדרת ניסויים עם לייזר פחמן דו-חמצני באורך גל 10.6 מיקרומטר. לייזר מסוג זה היה בשימוש רפואי רחב באותה תקופה (בעיקר בניתוחים באמצעות לייזר), ולכן היה זמין לביצוע המשך הניסויים בתחום. השימוש בלייזר פחמן דו-חמצני הצליח במידה מסוימת, אך בה בעת נרשמה עלייה במספר המקרים בהם כלי הדם סבלו ממפרצת ומפתיחה של פצעים ישנים, וחוזק התיקון היה חלש. הסיבה לכך נעוצה בכך שאורך הגל של לייזר פחמן דו-חמצני נבלע טוב מאוד במים – החומר העיקרי שממנו עשויות רוב הרקמות בגוף האדם. עומק החדירה האופטי של הלייזר הזה ברקמה הוא כ-17 מיקרומטר, בעוד שעובי דופן כלי הדם הוא כ-100 מיקרומטר. זה גורם לכך שכדי לחמם את כלי הדם לרמה של ריתוך חזק מספיק, נדרש להשתמש בלייזר חזק מאוד שיחמם מאוד את דופן כלי הדם ואף יפגע בו.
כדי לבצע חימום אחיד של הרקמה, בוצעו ניסיונות שימוש בלייזר ארגון (בעל עומק חדירה לרקמה של כ-700 מיקרומטר). רודני ווייט פיתח שיטה לריתוך של כלי דם בינוניים ושל מעיים. למרות הקושי הרב לשמור על מתח פנים חזק יותר בכלי דם גדולים יותר, הטכניקה שלו הוכחה כיעילה לטווח ארוך. הבעיה בטכניקה זו היא שקיים שוני רב בעוצמת הריתוך הנדרשת ובאמינותו בין מטופלים שונים בשל ריבוי גורמים משתנים בניסוי (כמות שונה של המוגלובין, עובי הרקמה וכמות מים משתנה).