כשניסתה לחזור לאקוודור בשנת 1835, נשיא אקוודור, ויסנטה רוקאופטה, ביטל את דרכונה. היא מצאה מקלט בצפון פרו, והתגוררה בעיירת החוף הקטנה פאיטה. במשך עשרים וחמש השנים הבאות, כשהיא מנודה חברתית וחסרת אמצעים, מנואלה עסקה במכירת טבק ותרגום מכתבים לציידי לווייתנים צפון אמריקאים שכתבו לאהובותיהם באמריקה הלטינית. כשהייתה שם, היא פגשה את הסופר האמריקני הרמן מלוויל, ואת ג'וזפה גריבלדי המהפכן.
בשנת 1847 נרצח בעלה בפטיווילקה ונשללה ממנה ירושתה בסך 8,000 פזו. נכה לאחר שהמדרגות בביתה קרסו, מנואלה נפטרה בפאיטה, ב־23 בנובמבר 1856, במהלך מגפת דיפתריה. גופתה נקברה בקבר אחים משותף, וחפציה נשרפו. הפריטים ששרדו, מכתבים אישיים וממצאים, תרמו מאוחר יותר למורשת - הן זו שלה והן זו של סימון בוליבר.
על ערש דווי ביקש בוליבר מעוזרו, הגנרל דניאל פ. או'לארי לשרוף את יתרת הארכיון של כתביו, מכתביו ונאומיו. או'לארי לא ציית לפקודה וכתביו של בוליבר שרדו, וסיפקו להיסטוריונים שפע עצום של מידע על הפילוסופיה והמחשבה הליברלית שלו, כמו גם פרטים על חייו האישיים, ובהם גם רומן האהבה ארוך השנים שלו עם מנואלה סאנז. זמן קצר לפני מותה בשנת 1856, סאנז הגדילה את האוסף הזה על ידי מסירתם לאו'לארי של מכתביה לבוליבר.
הוקרה וקבורה מחדש בשנת 2010.
ב־5 ביולי 2010 זכתה מנואלה סאנז לקבורה ממלכתית מלאה בוונצואלה. כיוון שהיא נקברה בקבר אחים, לא היו בנמצא שרידים רשמיים לצורך הקבורה הממלכתית; תחת זאת, "שרידים סמלים", המורכבים מתערובת האדמות של קבר האחים שבו נקברה במהלך המגפה, הועברו דרך פרו, אקוודור וקולומביה לוונצואלה. השרידים הללו הונחו בפנתיאון הלאומי בוונצואלה, שם מונצחים גם אלה של בוליבר.
מורשת.
אחרי המהפכה, מנואלה התאדתה למעשה מפרסומים לסוגם. בין 1860 ל־1940 רק שלושה סופרים אקוודורים כתבו עליה ועל חלקה במהפכה, וכתבים אלה הציגו אותה במידה רבה כאהובתו של סימון בוליבר בלבד, או כבלתי ראויה ופעילה שלא כדין בתחום המדיני. תיאורים אלה גם הבליטו את נשיותה כמצב יסוד באפיונה. עם זאת, שנות הארבעים יצרו שינוי משמעותי באופן בו נתפסה ואופיינה. ספרות כמו "ניירותיה של מנואלה סאנז" משנת Papeles De Manuela Saenz) 1945), פרי עטו של ויסנטה לקונה, שהייתה אוסף מסמכים הנוגעים לחייו של בוליבר, הפריכה למעשה סטראוטיפים פופולריים על מנואלה. רעיונות על היותה סוטה מינית, היפר נשית וחסרת יכולת הוחלפו בתמונות חיוביות יותר ככל שהתקדמה המאה העשרים.
שנות המאה העשרים המאוחרת עוררו שינויים בתפיסת דמותה של סאנז, המתאימים לשינויים האידאולוגים שחלו בתוך אמריקה הלטינית, כמו עליית הפמיניזם של שנות השמונים והלאומיות של שנות ה-60–70. דימויים בסרט "אין לקולונל מי שיכתוב אליו" מאת גבריאל גארסיה מארקס, וספר העיון "מנואלה סאנז – משחררת המשחרר", תרמו להומניזציה האפקטיבית שלה בתרבות הפופולרית וסייעו לפוליטיזציה של דמותה. הרומן של אלפונסו רומזו היה נוקב במיוחד בגלל רעיונותיו לגבי הלאומיות הפאן-אמריקאית שהוצגה באמצעות השתתפותה של מנואלה במלחמות העצמאות. מנואלה הפכה פופולרית יותר ויותר בקרב קבוצות פמיניסטיות רדיקליות באמריקה הלטינית לאחר מכן, הדימוי שלה שימש בדרך כלל כנקודת מפגש למטרות אינדיו-לטיניות של שנות השמונים. דמותה הפופולרית של מנואלה רכובה על סוס ולבושה בבגדי גברים, הפכה לפופולרית עוד יותר בסרט "אין לקולונל מי שיכתוב אליו", נחקקה בליבן של מפגינות באקוודור בשנת 1998.
ב־25 במאי 2007 העניקה ממשלת אקוודור לסאנז באופן סמלי דרגת גנרל.
מוזיאון מנואלה סאנז.
מוזיאון מנואלה סאנז (Museo Manuela Sáenz) הוא מוזיאון הממוקם במרכז ההיסטורי שבעיר העתיקה של קיטו, המכיל תוצרים אישיים הן של סאנז והן של בוליבר כדי "[להגן על] זיכרונותיה של מנואלה סאנז, בתה המפוארת של קיטו". הכניסה למוזיאון היא בחינם עם רכישת אחד הספרים על חייה של מנואלה. החפצים האישיים במוזיאון כוללים מכתבים, חותמות וציורים.
הערות שוליים.
מקורות שהובאו
גאוסופיה
גאוסופיה (באנגלית: Geosophy) הוא תחום מדעי בהתהוות, וענף מתפתח מתוך הגאוגרפיה האנושית, המצביע על הקשר בין מקום גאוגרפי למתאם התרבותי חברתי האנושי הנוצר בטריטוריה ספציפית והמצביעה על אפשרות ההשפעה ההדדית בין המקום ליושביו ולהפך. כדוגמת המושג 'כרונוטופ' בספרות, או המושג 'רוח המקום' או 'spirit of the place'. ההבנה, כי למרחב גאוגרפי או טריטוריה, קיימים ממדים שאינם ניתנים לתיאור טכני בלבד כגון אורך, רוחב, טופוגרפיה או הרכב קרקע וצמחייה, מובילה לתובנה כי למרחב הפיסי המסוים ישנם גם מאפיינים איכותניים ומהותניים נוספים הנכללים ונקראים כולם במושג מתחדש או במדע ה'גיאוסופיה'. הגיאוסופיה טוענת כי ישנו אפיון מיתי לתופעות שאינן ניתנות להבנה בכלים מדעיים טכניים מקובלים, לכן לדוגמה הרתחת מים ל-100 מעלות בניו יורק שונה מהרתחת מים ל-100 מעלות בירושלים.
כבר בעבר היו ידועות ההשפעות ההדדיות בין המקום הגאוגרפי ליושבים עליו באותו מקום, וכבר חז"ל קבעו על הזיקה בין המתגורר למקומו ודרשו - "חן המקום על יושביו", או מה שכתבו על הפסוק 'ויצא יעקב מבאר שבע', כי ביציאת הצדיק מהעיר- 'פנה זיוה פנה הדרה (של העיר)'. גם חתן פרס נובל אליאס קנטי כתב בהרחבה בספרו 'ההמון והכוח', על הקשר בין הלאום-העם היושב בטריטוריה מסוימת לטריטוריה ולמאפייני הטריטוריה עליו הוא יושב. כך כתב למשל על השפעת ה'יער הגרמני' האנכי או 'עצי היער', על אופיו ה'ישר' של העם הגרמני ועוד.
תולדות הגיאוסופיה והגדרתה.
הגיאוסופיה היא מושג שהציע ג'יי קיי רייט בשנת 1947. המילה היא האיחוד של גיאו ("כדור הארץ" ביוונית) ו-sophia ("חוכמה" ביוונית). היא מציינת את הגאוגרפיה של הידע, הרואה במימד הפיסי והגאוגרפי, הלא חשוב כביכול של חוויית האדם וחזונו- חשיבות מהותית.
רייט הגדיר זאת כך: "הגאוסופיה ... היא לימוד הידע הגאוגרפי של נקודת מבט אחת, או לכל נקודות המבט לגאוגרפיה, כדוגמת ההיסטוריוגרפיה להיסטוריה, היא עוסקת בעיקר בביטוי הלא טכני של הידע הגאוגרפי בעבר ובהווה - עם מה שויטלאזי כינה "התחושה האנושית של המרחב הארצי". המושג מתרחב אל מעבר לליבת הידע המדעי הגאוגרפי או הידע הגאוגרפי המערכתי על המרחב, המתגלית לא רק על ידי גאוגרפים, אלא גם על ידי חקלאים ודייגים, יזמים ומשוררים, סופרים ואמנים, ומסיבה זו יש לזה קשר רב עם חזיונות סובייקטיביים". (רייט 1947).
הגדרת מושג גיאוסופיה מתבארת לעיתים כך: "לימוד העולם כפי שאנשים תופסים אותו ומדמיינים אותו". (McGreevy 1987)", או "מערכות של אמונות הקושרות אינטראקציה אנושית עם סביבות הארצי." (אינס פארק 1995).
הגיאוסופיה משמשת לעיתים כמילה נרדפת לחקר המסתורין של כדור הארץ. כך מתורגם לאנגלית הפסוק בתהלים "אשר בידו מחקרי ארץ"- 'hidden secret of the land'. הגיאוסופיה היא מתודה המנוגדת לכאורה למדע האמפירי לפיו הניסוי איננו תלוי מקום וכי לניסוי מדעי או תופעה מדעית במקומות שונים תוצאה או מהות זהה.
הגיאוסופיה היא למעשה בבסיס התובנה של היתכנות ויצירת 'מקום קדוש' או 'מקדש'.
ההשקה לענפי מחקר גאוגרפיים נוספים כמו 'נוף תרבות' או 'גאוגרפיה היסטורית'.
הגיאוסופיה נושקת לענפי מדע גאוגרפיים מתפתחים כמו 'נוף-תרבות ' (Landscape Cultural ) או 'גאוגרפיה היסטורית', ענפי גאוגרפיה המתפתחים בשנים האחרונות במסגרת הדיסציפלינה של הגאוגרפיה ההיסטורית, שגם היא ענף שהלך והתפתח כשדה מחקר עצמאי, ענף משנה של הגאוגרפיה המודרנית, החל מהרבע השני של המאה העשרים. במסגרתה של הגאוגרפיה ההיסטורית מתפתח גם חקר הנוף התרבותי, כלומר לימוד נופי עבר שעוצבו או הושפעו בידי האדם, בכלים ובשיטות הלקוחים משתי הדיסציפלינות - הגאוגרפית וההיסטורית. בתהליך הבניית הידע המשותף לגאוגרפיה והיסטוריה, מתברר כי הבנת משמעותם של נופים אלה הלכה והשתנתה והתרחבה, והגדרתם השתנתה, ועברה בהדרגה מלימוד הנוף הפיזי, הריאלי, של מקומות, אזורים ותקופות היסטוריות, לבחינת השפעתו של האדם ותרבותו על הנוף, ולמחקר שחיפש גם משמעויות אנושיות – תרבותיות, ערכיות וסמליות, רחבות הרבה יותר, כחלק אינטגרלי מהבנת הנוף. שינוי זה נבע משינויי פרדיגמות וגישות שעברה הגאוגרפיה ההיסטורית, כחלק ממדע הגאוגרפיה כולו. שינוי זה מקביל למושג המחודש הקובע את העת החדשה כתקופה גאולוגית חדשה -'אנתרופוקן',מושג המעצים את הקשר בין האדם לטריטוריה שלו, בעיקר מבחינת עוצמת השינוי הנגרמת למרחב הטריטוריאלי, על ידי המסיביות של הפעילות האנושית על קרום כדור הארץ בעת החדשה.
הגיאוסופיה משיקה לערכים גאוגרפיים נוספים בהתפתחות של ה'גאוגרפיה האנושית' (שעדיין חסרי מקבילות בשפה העברית) כמו:
Bioregionalism
Common Ground
Cultural landscape
Cultural region
Deep map
Genius loci
Nature writing
Parochialism
Psychogeography
Topophilia
ראשוני מפתחי הגיאוסופיה.
שני מדענים הם החלוצים בפיתוח הענף המדעי של הגיאוסופיה. רייט הגדירה כך:
" הגיאוסופיה ... היא חקר החוכמה הגאוגרפית של כל נקודת מבט". הגיאוסופיה היא מה שההיסטוריוגרפיה היא להיסטוריה, היא עוסקת בטבע וביטוי החוכמה הגאוגרפית בעבר ובהווה - אשר ויטלסי כינה את "החוש האנושי של המרחב הארצי". הגדרה שהיא מעבר לגרעין הידע המדעי הגאוגרפי או הידע הגאוגרפי שנכתב על ידי גאוגרפים. והיא מתרחבת לכותבים שאינם רק גאוגרפים, אלא כוללת גם חקלאים ודייגים, אנשי עסקים ומשוררים, סופרים וציירים, ומסיבה זו יש לזה קשר רב עם תפיסות סובייקטיביות" (רייט 1947).