במאי 2009 יצאו שני אוקיינוגרפים, סאם מאוניברסיטת מרילנד וז'קלין ממכון "קוסטו" הצרפתי, בסירת מנוע לבדוק את רמות הזיהום במימי מפרץ צ'ספיק. בדגימות המים שנבדקו נמצאו אדומיות רעילות שניזונו משפכי מפעל העופות הסמוך למפרץ, רמות חיידקים חריגות, ג'יארדיה בכמויות זעירות ותערובת של כימיקלים ותרופות: כספית, חומצות, זרחנים אורגניים, ביפנילים עתירי כלור שהשימוש בהם אסור, משבשים אנדוקריניים, ויאגרה, אסטרוגן ו-DDT. האוקיינוגרפים הבחינו שתערובת הרעלים נעה עם זרם המים לעבר קלארידג', מצאו דגים שבבטנם בקעו זחלים לא מוכרים, ואחר כך - דגים שאיזופודים כרסמו את לשונותיהם ואכלו את הדג בעודו בחיים, תופעה שלא הייתה מוכרת מבחינה מדעית.
שני האוקיינוגרפים ניהלו יומן וידאו ושלחו דוחות מצולמים לראש העיר ולמועצת איכות הסביבה של צ'ספיק. לא נמצאו רישומים של תגובות כלשהן מצד הרשויות, ולא ברור אם הדוחות לא נלמדו כלל או שהוסתרו. ב-16 ביוני החליטו השניים לשוט עם הזרם אל קלארידג' כדי לעמוד מקרוב על טיבם של הטפילים. במרחק של 2 מיל (כ-3 ק"מ) מהחוף הם צללו למים ונקלעו לנחיל של טפילים בוגרים מפותחים. גופותיהם נמצאו כעבור יומיים עם סימני נשיכות שלא זוהו.
דוקטור ג'ק אייברמס.
הרופא דוקטור ג'ק אייברמס היה אחראי חדר המיון בבית החולים המקומי. באותו יום הוא טיפל בלמעלה מ-350 חולים, נדבק בטפיל ומת בלילה.
מכיוון שמקרי ההידבקות התרבו במהירות ואייברמס לא הצליח לאבחן את התסמינים, הוא יצר קשר עם ד"ר ויליאמס במרכזים לבקרת מחלות ומניעתן, ושלח לו הקלטות וידאו של התופעות הרפואיות וראיונות עם חולים. ויליאמס פעל לפי נוהל של זיהוי תסמינים וטען שמדובר בהתפרצות של חיידק. אייברמס הבין שמדובר בטפיל המכרסם את הגוף מבפנים החוצה אחרי שהתחיל לכרות גפיים מכורסמות ומצא קורבנות כרותי לשון. למרות זאת, ויליאמס המשיך להתעקש שמדובר בחיידק או בהתפרצות של פטרייה נדירה באזור זה של העולם. אייברמס ניסה לשוחח עם מושל מרילנד והתלונן שאנשי המרכזים לבקרת מחלות פועלים באיטיות, אך נדחה.
כאשר אייברמס הבין שהוא לא מקבל את הסיוע הנחוץ, הוא יצא למסדרונות בית החולים לתעד בווידאו את המטופלים הסובלים. בשעת ערב מאוחרת, אחרי שהמרכז זיהה את הטפיל, הסביר ויליאמס לאייברמס שכבר מאוחר לנקוט צעדים כלשהם, המליץ לו לעזוב את בית החולים מיד וניתק את הקשר איתו. אייברמס סירב לנטוש את מטופליו.
בשעת חצות, כאשר אייברמס הבין שהוא גוסס, הוא הקליט סרטון וידאו וסיפר בו את השתלשלות קורות היום בבית החולים. לדבריו, בניגוד להערכה שמדובר בהתפרצות נגיפית, הוא הבין בשלב מסוים שזה טפיל המתפתח במהירות הבזק ומכרסם את הגוף מבפנים. במרכזים לבקרת מחלות הפסיקו לענות לו, והסוכנות הממשלתית לטיפול במצבי חירום לא שלחה אנשים כמתבקש. בסיום הסרטון ביקש אייברמס מכל מי שימצא את המצלמה, שיפיץ את המידע ברבים.
אלכס וסטפני טלבוט.
סטפני, ילידת קלארידג' שהייתה לעורכת דין מצליחה בבולטימור, נישאה לאלכס טלבוט, רופא שיניים מהעיר טאונסנד שבמדינת דלאוור. ב-4 ביולי, בסביבות השעה שתיים אחר הצהריים, יצאו השניים עם תינוקם בסירת מנוע לקלארידג', מרחק שבע שעות הפלגה, כדי לצפות במופע זיקוקין די-נור במחיצת הוריה של סטפני. כל אותה עת לא ידעו השניים דבר על המתרחש בעיירה. אמה של סטפני ניסתה להתקשר אליהם מבית החולים להזהירם לא לרדת מהסירה, אך בהיעדר קליטה, סטפני לא קיבלה את ההודעה. במהלך ההפלגה קפץ אלכס מהסירה להשתעשע, ובלע מעט מי ים. כאשר הגיעו השניים לקלארידג', לא מצאו את הורי סטפני שהיו אמורים לחכות להם, הופתעו מהדממה השוררת בעיירה, ולזוועתם מצאו גופות על הרציף וברחוב. מבועתים, הם נכנסו לחנות נטושה, מצאו נקודת אינטרנט פעילה ויצרו קשר בסקייפ עם קרוב משפחה. במהלך שיחה מבוהלת נתקף אלכס בכאבי תופת, טפיל בוגר מפותח יצא מצווארו, והוא מת. סטפני נמלטה מהמקום עם התינוק, ושניהם שרדו את האירועים. כעבור שלוש שנים, סטפני סרבה לבקשתה של דונה טומפסון לספר את סיפורה.
סגני השריף.
ג'ימסון ופול, סגני השריף של קלארידג', סיירו ברחובות העיירה. לקראת צהרי היום הם מצאו גופת גבר, והתייחסו לאירוע כאל רצח. אחר כך הוזעקו לחצר בית שבה נמצאה גופת אישה מרוטשת ולשונה כרותה. השריף וסגניו העריכו שמדובר ברצח על רקע אלימות במשפחה. כחלוף זמן, הודיעו להם ממוקד החירום 911 שכנראה התפרץ נגיף קטלני בעיירה, והם הונחו להשתמש בכפפות מגן.
בשעה שמונה וחצי בערב הוזעקו השניים לבית שמתוכו נשמעו זעקות. ג'ימסון נכנס לבית ומצא את דייריו כשהטפילים יוצאים מגופם ואוכלים את בשרם. האנשים הסובלים התחננו לג'ימסון שיהרוג אותם, הוא איבד את עשתונותיו, ירה בהם, אך נדבק בעצמו בטפיל. כאשר פול שמע את היריות וג'ימסון לא ענה לקריאותיו בקשר, הוא נכנס לבית, וג'ימסון, שדעתו נטרפה עליו, ירה גם בו.
אחרי שהקשר עם שני הסגנים נותק, יצא השריף לי רוברטס לחפש אותם, כשלמכוניתו הצטרף ראש העיר. הם הגיעו לבית שלידו חנתה הניידת של השוטרים ומצאו את ג'ימסון שהבין שהוא עומד למות וצעק עליהם שיסתלקו מהמקום. כאשר השריף יצא מהניידת שלו לעזור לו, ג'ימסון ירה בו והתאבד ביריה בעצמו.
ראש העיר.
ראש העיר קלארידג', ג'ון סטוקמן, היה טרוד באותם ימים במאמצים להיבחר לתקופת כהונה נוספת. הוא פעל להרגעת הרוחות בעקבות הידיעות על זיהומים במפרץ, המעיט בחשיבותן והתפאר במתקן ההתפלה ובתעשיית העופות המשגשגת. בהיותו סוחר שואבי אבק ששכנע את התושבים לבחור בו, הוא התגלה כחסר כישורים לנהל את המשבר. כאשר התרחשו מקרי ההרעלה הראשונים, הוא ניסה למנוע את המשך הצילומים על ידי "הסטודנטית שמתרוצצת עם מצלמה" (דונה טומפסון) ואחרי שהתבררו ממדי התופעה, הוא עלה לשידור בתחנת רדיו מקומית, הסביר שטמפרטורות גבוהות עלולות להעלות את רמת החיידקים במים, וביקש לחדול מהפצת שמועות ותאוריות קונספירציה כפי שקרה.
רק בערב התלווה סטוקמן לשריף שיצא לחפש את השוטרים, כדי להתרשם במו-עיניו מהמתרחש. בנקודה זו מצטלב סיפורו עם סיפורם של סגני השריף. אחרי שג'ימסון ירה בשריף והרגו, סטוקמן פתח בנהיגה מטורפת בניידת, התנגש במכונית אחרת ונהרג.
ג'ניפר.
הילדה ג'ניפר נותרה לבד בבית אחרי שהוריה יצאו בבהילות בלי להודיע לה. במשך כל היום היא הייתה בקשר עם חברה שלה באמצעות תוכנת פייס-טיים. מכיוון שעל גופה הופיעו פריחה ושלפוחיות גדולות ומכאיבות, היא הגיעה לחדר המיון בכוחות עצמה, אך בגלל העומס, איש לא התפנה אליה. ג'ניפר סיפרה שיש הרבה גופות, ונראה לה תמוה שאנשים מתים מפריחה בעור. כאשר החברה מתלוננת שהלשון שלה כואבת, ג'ניפר אומרת לה שאין לה מה לבוא לבית החולים כי לא יטפלו בה. ג'ניפר מתה בעת שהמתינה בחדר המיון יחד עם חולים נוספים.
דניז באטן.
דניז באטן הייתה נערה מתבגרת שירדה עם החבר שלה למזח על חופו של נחל, מתוך מחשבה להצטלם בעירום. כאשר הנער ביקש מדניז לפשוט את חולצתה, היא נבוכה, מסרה לו את מצלמת הווידאו שלה, קפצה למים והטפילים התנפלו עליה. הנער שחשב בתחילה שהיא מתלוצצת, הבין שהיא במצוקה וקפץ אחריה. המצלמה נמצאה על החוף כעבור חודש. גופותיהם לא נמצאו מעולם.
הפקה.
הרעיון לעשיית הסרט נולד אחרי שארגון שוחר איכות הסביבה ביקש מהבמאי בארי לוינסון להפיק סרט תעודי על בעיות הזיהום במפרץ צ'ספיק. לוינסון הספיק לעשות את התחקיר הראשוני לפני שהתברר שתוכנית הטלוויזיה Frontline הפיקה פרק על הנושא, והוא החליט לא להמשיך בעבודה. במקום זה, לוינסון החליט להשתמש במידע שאסף וליצור סרט אימה שישפוך אור על הבעיות הנוגעות למפרץ, כאשר רוב הסרט מתבסס על נתונים מדעיים ומידע עובדתי. לוינסון בחר בטכניקת פאונד פוטג' ובסיפורים אישיים כדי להתמודד עם הבעיה שבקולנוע, למידע עובדתי לא תמיד יש השפעה רגשית, אבל הוא מוסיף נופך לאופי של הסרט. את הרעיון להשתמש בטכניקת צילום זו קיבל לוינסון בהשראת חורבן העיר פומפיי בהתפרצות הר הגעש וזוב בשנת 79 לספירה. הוא תהה איך דברים היו נראים אם לתושבי פומפיי היו סקייפ וטלפונים סלולריים עם מצלמות, והיה אפשר לשמוע על מה הם דיברו. לצורך הזה, שיתף לוינסון פעולה עם יוצרי פעילות על-טבעית ובראשם אורן פלי.
עם תקציב של 2 מיליון דולר, לוינסון השתמש בעשרים סוגים שונים של מצלמות דיגיטליות, מאפליקציות סלולריות, מצלמות תת-מימיות פשוטות ועד אמצעים לראייה בלילה ומצלמות וידאו מתקדמות. הוא העריך שכשליש מהצילומים נעשו בידי השחקנים עצמם (פרקטיקה נפוצה בסרטי פאונד פוטג').
אף שעלילת הסרט מתרחשת במרילנד, הצילומים נעשו במדינות קרוליינה הצפונית וקרוליינה הדרומית.
הפצה והכנסות.
הסרט הוקרן בהצגת בכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-13 בספטמבר 2012, וב-2 בנובמבר באותה שנה יצא לבתי קולנוע נבחרים וגם לצפייה לפי דרישה וב-iTunes. בסוף שבוע הבכורה הכניס הסרט 30,668 דולר, מתוכם 19,747 בארצות הברית בלבד. בסך הכל גרף הסרט הכנסות מעל מיליון וחצי דולר.
ביקורת.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות בדרך כלל. באתר Rotten Tomaoes הוא זכה לציון 76% ממבקרי הקולנוע על בסיס 74 ביקורות עם דירוג ממוצע של 6.5 מתוך 10. סיכום הביקורות הוא שבארי לוינסון השתמש בתבונה בטכניקות פאונד פוטג' לטובת סרט מבעית אך יוצר אווירה. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 65, עם ביקורת המוגדרות "אוהדות בדרך כלל".