אין ודאות לגבי תהליך ההיווצרות של אדמת החמרה, אולם סמיכותה לסלעי הכורכר מצביעה על קשר ביניהם. קיימות מספר סברות:
אפשר שלכל אחת מהאפשרויות הללו תרומה חלקית בלבד להיווצרות החמרה.
תפוצה.
החמרה נפוצה לכל אורך מישור החוף מראש הנקרה ועד אשקלון. מופיעה בדרך כלל בסמוך לרכסי הכורכר.
יהדות סרביה
יהדות סרביה היא אחת הקהילות היהודיות הגדולות בין קהילות יהדות יוגוסלביה לשעבר שבבלקן.
בסרביה קהילה יהודית קטנה שבה כ-3,000 חברים. אלה כוללים: "יהודים כהלכה", צאצאי יהודים מדור שני ושלישי ובני משפחותיהם. הפדרציה של הקהילות היהודיות מייצגת את היהודים מול הממשלה והרשויות.
נושא עיקרי המעסיק כיום את הקהילה הוא השבת הרכוש היהודי שנלקח על ידי הנאצים או הולאם על ידי השלטון הקומוניסטי. חוק "דה-נציוליזציה שהועבר בשנת 2009 ועוסק בנושא הרכוש הפרטי - יהודי ולא יהודי.
בסרביה ישנם שני בתי כנסת פעילים - בית הכנסת סוכת שלום בבלגרד ובית כנסת חב"ד ובתי כנסת שאינם פעילים כמו אלו שבנובי סאד ובסובוטיצה (השני בגודלו באירופה) המשמשים כמוזיאונים[./יהדות_סרביה#cite_note-2 [2]].
מרבית הקהילה היהודית בסרביה מתגוררת בבלגרד (הקהילה "יוגוסלביה לשעבר" מנתה כ - 85,000 נפש, אשר רובם נספו בשואה). קהילות נוספות, קטנות בתכלית, קיימות בערים נובי-סאד, סובוטיצה, זרניינין, זמון, ניש ופרישטינה (קוסובו).
הקהילות סובלות מתהליכי הזדקנות, כאשר הדור הצעיר בחלקו מהגר, ובחלקו נוטש את זהותו היהודית, אך גם קיים מועדון סטודנטים יהודים פעיל במיוחד בבלגרד המרכז פעילות חברתית ושומר על קשר בין הקהילה לדור הצעיר.
האנטישמיות ביוגוסלביה לשעבר, ובסרביה בפרט, קיימת אך ברמה נמוכה יחסית למדינות אחרות במזרח אירופה. הגוף הפוליטי היחיד ברמה הלאומית המזוהה עם מסרים אנטישמים הוא "התנועה הסרבית הרדיקלית", שהייתה ברשות 'וויסלב ששל', אשר כראש עריית Zemon (פרבר סמוך לבלגרד החדשה), הסב את בית הכנסת (שלא היה בשימוש) לפאב, ובית הקברות היהודי בעיר חולל. ב-2005 התפרעה קבוצת נאו-נאצים באוניברסיטה בנובי-סאד וחברי הקבוצה נאסרו והובאו משפט.
היסטוריה.
היהודים הראשונים שישבו בסרביה עשו זאת כבר בימי הביניים כשהראשונים שבהם הגיעו אליה במאה ה-13 וה-14 מאיטליה ומהעיר דוברובניק. יהודים נוספים הגיעו אליה בסוף המאה ה-14 מהונגריה וכן משנת 1492 הגיעו אליה פליטים רבים מגירוש ספרד.
לאורך כ-300 שנות חיי היהודים בבלגרד חיו בה אשכנזים וספרדים בשיתוף בין הקהילות. עם כיבוש סרביה על ידי האימפריה העות'מאנית שגשגו היהודים והעיר בלגרד בפרט, בעיקר בגלל קשרי המסחר של היהודים בה עם סופיה, ונציה, אנקונה וסלוניקי. עם הפיתוח החלו גם גלי ההגירה שהגיעו ממרכז אירופה, ספרד, אסיה ואיטליה.
בתחילה הייתה בלגרד עיר לא חשובה מבחינה דתית והושפעה וקיבלה את ההלכות והפסיקות הדתיות שלה מהמרכזים בסלוניקי וקושטא. היהודים גרו ברובע מיוחד להם בכל עיר שבה גרו, הפוך מהסרבים שחיו רובם בכפרים ומיעוטם בערים. עם הגעתו בשנת 1617 של הרב יהודה לירמה מקושטא שהשפיע על המרכז הרבני והתורני בעיר ופיתח אותו מאוד. השפעתו של הרב הייתה עצומה והמרכז התורני שהתפתח במקום אף השפיע על יהודי סרייבו שבבוסניה.
בשנת 1846 סבלו היהודים מצו קשה שאסר עליהם לעסוק במסחר. הצו פגע רבות ביהודים, שכן רבים מהם עבדו כסוחרים ובכך איבדו את מקור פרנסתם המרכזי. היהודים זכו לקבל זכויות והסרת האפליה בשנים 1888 ו-1889 ובכך פתחו בפניהם אפשרות להתחזקות מעמדם בחברה.
הקהילה התפתחה מאוד לפני ואחרי מלחמת העולם הראשונה, עם קבלת האוטונומיה הדתית, הוקמו מוסדות חינוך ובתי כנסת של הקהילות האשכנזית והספרדית ומספר היהודים במדינה עלה. בשנת 1890 היו בסרביה כ-2,600 יהודים ובשנת 1939 היו בבלגרד, הבירה, כ-10,400 יהודים, כ-1,200 מהם אשכנזים וכ-8,500 מהם ספרדים.
במחוז קוסובו שבין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה כ-500 יהודים בערים פרישטינה, קוסובסקה מיטרוביצה. כמעט כל יהודי קוסובו נרצחו במהלך השואה.
רובם של יהודי סרביה נספו במהלך השואה ואלו שנותרו עלו ברובם למדינת ישראל. הפרטיזנים הקומוניסטים בהנהגת טיטו נתנו מקלט ליהודים, ויהודים רבים לחמו בשורותיהם.
כיום יש בסרביה כ-3,000 יהודים, בעיקר בבלגרד הבירה.
היהודים במחוז ווֹיווֹדינה.
במחוז ויוודינה, שבסרביה, חיו יהודים כבר מהמאה ה-16. במאה ה-19 נכבש האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ובכך היה לאזור היחיד מבין אזורי סרביה שהיה בשליטה לא-טורקית.
היהודים ישבו בערים נובי-סאד, סובוטיצה, סומבור, סנטה, פאנצ'בו וזרניאנין.
יהודי ווֹיווֹדינה היו ברובם אשכנזים, שהשתייכו לזרם האורתודכסי או לנאולוגי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נותרו בווֹיווֹדינה כ-30,000 יהודים שהיגרו בחלקם לארצות הברית ולמדינות אחרות והותירו מאחוריהם כ-20,000 מבני קהילת ווֹיווֹדינה.
ז'אן אלרז
ז'אן אלרז (נולד ב-1953) הוא איש שב"כ ישראלי לשעבר, אשר הורשע ברצח.
ביוגרפיה.
נולד בשם ז'אן אלבז. עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר אלרז מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ובהמשך יצא לקורס קציני חי"ר. בהמשך עבר לשרת ביחידות המיוחדות ובהן יחידה 707, יחידת רימון ועוצבת המודיעין האנושי. לאחר שחרורו מצה"ל התגייס לשב"כ ושירת כמאבטח של ראשי ממשלות ושרים. אחר כך עבר לשרת כקצין ביטחון בשגרירויות ישראל באוסלו ובסטוקהולם. הוא פוטר מהשב"כ לאחר שמסר דיווח שקרי בעניין מגעים עם איש קג"ב בשוודיה, ועבר לשרת ביחידה 504 כמפעיל סוכנים בלבנון. במהלך עבודתו פיתח רשת של הברחות מכשירי חשמל מלבנון לישראל, זמן קצר לפני שנתפס עבר לשרת במנהל האזרחי בשכם. הוא נלכד בעקבות חשד שרצח את אחד מסוכניו הלבנוניים. בכתב האישום נגדו נטען, כי ב-31 מקרים שונים בשנים 1988-1987 הבריח לישראל מאות מכשירי חשמל, בהם מכשירי וידאו, רדיו-טייפ ומקלטי טלוויזיה. הוא הועמד לדין על הברחות ונידון ל-5 שנות מאסר.
אלרז שוחרר מהכלא לאחר שנתיים בלבד. בינואר 1998 הגיש פרקליטו, בקשת חנינה על רישום פלילי מנשיא המדינה, עזר ויצמן, שהורה למחוק את רישומיו הפליליים מתיקו במשטרה. היעדר הרישום הפלילי אפשר לו להתקבל לעבודה כקבלן משנה בבינוי מוצבי צה"ל בצפון לאחר נסיגת צה"ל מלבנון, ובפרט בקרבת קיבוץ מנרה.
במרץ 2001 הואשם אלרז על ידי פרקליטות מחוז הצפון ברציחתו של יצחק קברטץ, רכז הביטחון של קיבוץ מנרה, וכן בגניבת עשרות כלי נשק מנשקיית הקיבוץ ומכירתם לגורמי טרור. יחד עמו הועמדו לדין ארבעה תושבי הכפר סאלם שבעמק יזרעאל, שסייעו לו בעבירות הנשק. במהלך תקופת מעצרו ניסה להימלט דרך חלון תא המעצר אך נתפס.
במהלך חקירת המשטרה התברר כי אלרז תכנן במשך ארבעה חודשים לפחות את הגנבה ובא במשא ומתן מראש עם גורמי טרור במטרה למקסם את התשלום בעבור כלי הנשק הגנובים כן הערים על שותפיו לגנבה וטען שמחצית מהפדיון הכספי יועבר לרכז הביטחון קברטץ ובכך הקטין את חלקם בשלל. אלרז הודה בעבירות הנשק, אולם באשר לרציחתו של קברטץ טען בחקירה כי מדובר בתאונה, ובבית המשפט, בעת מתן עדותו, שינה את גרסתו וטען כי קברטץ נרצח על ידי לבנוני, איש חזבאללה, טענה שנדחתה על ידי בית המשפט. בית המשפט המחוזי גזר על אלרז עונש מאסר עולם על ביצוע הרצח, ועוד עשרים שנות מאסר על עבירות הנשק, 5 מהן חופפות לריצוי מאסר העולם. אלרז ערער לבית המשפט העליון, על ההרשעה ועל העונש, וערעורו נדחה.
אלרז גנב מנשקיית הקיבוץ 58 רובים מסוג M16 ומחסניות רבות. לאחר כשנה, בשנת 2002, במסגרת מבצע חומת מגן, איתרו כוחות הביטחון בתחומי הרשות הפלסטינית כלי נשק שמקורם בנשקיית הקיבוץ. כמו כן נתפסו 28 רובים ליד ביתו של פעיל בכיר בארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, שתכנן את פיגוע ההתאבדות במסעדת "מקסים" בחיפה.
בגזר דינו קבעו השופטים: "הרצח בוצע על ידי אדם שאין בו שמץ של מוסר, איש הנכון לחתור תחת אושיות מדינתו".
ניאו ליברליזם
מסעודה משדרות
"מסעוּדה משדרות" הוא ביטוי סטריאוטיפי עברי־ישראלי, המשמש על פי רוב להתייחסות כלפי תרבות הצריכה של תושבי הפריפריה בעלי סטטוס חברתי נמוך.
מקור הביטוי.
את הביטוי טבע אלכס גלעדי במאי 1993, זמן קצר לפני ההחלטה על בחירת הזכיינים לערוץ 2, הערוץ המסחרי שעמד לקום אז במקום ערוץ 2 הניסיוני. גלעדי היה המנכ"ל הראשון של אחת משלוש הזכייניות, חברת הטלוויזיה הישראלית "שידורי קשת". בריאיון ליונתן שם־אור, עורך המגזין "התקשורת", הוא נשאל (ההדגשה במקור):
הביטוי "מסעודה משדרות" הובלט עוד בריאיון – למשל, בשער המגזין היה נוסח ההפניה "אלכס גלעדי יעשה טלוויזיה שמסעודה תרצה לראות". "משה רבינוביץ' ביבנאל" לא נכנס לתודעה הציבורית.
התגובות כלפיו.
הביטוי עורר גל של ביקורת ופרשנויות, גם על ניסוחו של גלעדי וגם על השלכות עמדה זו על שידורי הטלוויזיה המסחרית בישראל. הביקורת נגעה גם למרכיבי הביטוי וגם לשילובם יחד. הצירוף "מסעודה משדרות" נתפס כאפיון של אישה ממוצא מזרחי, מבוגרת יחסית, המתגוררת בעיירת פיתוח, לעומת בן "העשירון העליון" ברמת ההכנסה, אבל בבירור גם ברמת ההשכלה ובביקוש לסוגות תרבות עילית. כפי שהשתמע מדברי גלעדי, מוצאה של מסעודה, מקום מגוריה ורמת ההכנסה שלה מגדירים גם את הדרישות הצרכניות והתרבותיות שלה, והיא תהיה נכונה להסתפק במוצר טלוויזיוני זול שאיכותו נמוכה.