לרוב אין משלמים כסף תמורת ההסעה. ישנם טרמפיסטים המשלמים לנהג בסוף הנסיעה כהשתתפות בהוצאות הדלק, אך בישראל מחווה זו נדירה. במקומות בהם אין תחבורה ציבורית מסודרת גם מקומיים תופסים טרמפים. באזורים כאלה, כגון באסיה המרכזית ובכפרים ערביים מסוימים ביהודה ושומרון, נהוג שהטרמפיסטים משלמים עבור הנסיעה במשאיות סכום המקביל לדמי נסיעה באוטובוס. יש לוודא את עניין התשלום לפני התחלת הנסיעה כדי לא ליצור אי הבנה.
סיום הנסיעה.
לרוב מסתיימת הנסיעה בחילופי תודה לבביים. רוב הטרמפיסטים יודעים להוקיר תודה לנהג שעזר להם, ורוב הנהגים נהנים להכיר אנשים חדשים. במקרים מסוימים יכולות גם להיווצר חברויות. ישנם אף מקרים בהם לקיחת טרמפיסט הסתיימה בחתונה בין הנהג/ת לטרמפיסט/ית.
סכנות אפשריות.
לנסיעה בטרמפים יש מוניטין מפוקפק לעיתים. עבריינים עושים שימוש ציני ברצון הטוב של אחרים כדי לשדוד או להטריד מינית תוך שהם מתחזים לנהגים תמימים, או לחלופין, לטרמפיסטים תמימים. אירוע חריג במיוחד קרה לאמנית האיטלקייה פיפה באקה שנחטפה ונרצחה בטרמפ שלקחה בטורקיה במהלך מסע שלום מתוקשר לכיוון ירושלים. מקרה מפורסם נוסף הוא חטיפתם ורציחתם של שלושה נערים ישראלים על ידי מחבלים פלסטיניים בעת שעלו על טרמפ בגוש עציון.
טרמפים בצה"ל.
עד לשנות התשעים, היה הטרמפ שיטת הנסיעה המועדפת על חיילים שלא בתפקיד, בעיקר לצורך נסיעות בין הבסיס והבית. ביוזמת הוועד למען החייל נבנו בצמתים מרכזיים ברחבי הארץ תחנות הסעה לחיילים ("טרמפיאדות") - מתקנים דמויי תחנות אוטובוס, כדי שהמתנת חיילים להסעה תהייה נוחה ובטיחותית יותר. בינואר 1966 הודיע סגן שר הביטחון צבי דינשטיין שתבדק האפשרות לבטח חיילים הנוסעים בטרמפ כדי שנהגים לא יחששו לקחת טרמפיסטים ובמאי אותה שנה הושגה הסכמה בנושא. בסוף שנת 1973 יצא משרד התחבורה במסע פרסום בו נתבקשו טרמפיסטים לשאת שלט המציג את יעד נסיעתם.
במהלך השנים היו אירועים אחדים של חטיפת הנוסעים בטרמפים בידי מחבלים כדי שישמשו בני ערובה לשחרור מחבלים הכלואים בישראל, או למטרת רצח.
בין אירועי החטיפה המפורסמים:
כיום, בעקבות אירועים אלו, חל איסור חמור על נסיעת חיילים הן בסדיר והן במילואים בטרמפים. למעט עצירת טרמפ מתוך בסיס צבאי, עקב חשש כבד ותמידי מחטיפת חיילים. המשטרה הצבאית עורכת מבצעים בהם היא אוספת טרמפיסטים ומדמה את חטיפתם, כאשר חייל הנתפס במבצע, נענש בחומרה. ישנה הוראה גורפת על פיה על כל מפקד, לפני שחרור חייל לביתו, להדריכו ולהזכירו על האיסור בדבר עצירת טרמפים ("תדריך יציאה"). עם זאת, במקרים של חוסר מוחלט בתחבורה ציבורית בזמן ובמקום שבו נמצא החייל, יכול להינתן לו אישור לתפוס טרמפים על ידי מפקדיו.
נסיעה בטרמפים בספרות ובאמנות.
הסופר האמריקאי ג'ק קרואק הנציח את הנסיעה בטרמפים בספרו "בדרכים". אין ספור סופרים כתבו על דרכים ועל הנסיעה בטרמפים, כגון הסופר ג'ון סטיינבק אשר פתח את ספרו המפורסם ענבי זעם בהסעה מזדמנת. רואלד דאל כתב סיפור קצר בשם "הטרמפיסט", בו הוא מציג את הרעיון על פיו ניתן לשמוע סיפורים מרתקים כשמסיעים טרמפיסטים.
טוני הוקס, קומיקאי בריטי, התערב בזמן שהיה שתוי כי יוכל להקיף את אירלנד כשהוא נוסע בטרמפים בלבד ונושא איתו מקרר קטן. התוצאה המשעשעת של התערבות זו מונצחת בספר "האי הירוק, המקרר ואני".
המוזיקאי רוג'ר ווטרס החל את קריירת הסולו שלו לאחר שעזב את להקת פינק פלויד באלבום הקונספט "היתרונות והחסרונות של לקיחת טרמפים" ("The Pros and Cons of Hitch Hiking") משנת 1984. האלבום מתאר את משבר אמצע החיים של ווטרס, והוא הציג על עטיפתו אישה עירומה המושיטה אצבעה כמבקשת טרמפ על אם הדרך. באלבום ניגן אף אריק קלפטון. יש המחשיבים אלבום זה כטוב יותר מאלו שיצר ווטרס בתקופה המקבילה במסגרת פינק פלויד, אם כי הצלחתו המסחרית הייתה מתונה, וסיבוב ההופעות אליו יצא ווטרס, שכונה "סיבוב הטרמפיסט", נכשל.
בסדרת הספרים, סדרת התסכיתים, סדרת הטלוויזיה והסרט "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" מאת דאגלס אדמס, נסיעה בטרמפים (בחלליות) היא אורח חייהם של אנשים רבים ברחבי הגלקסיה, אחד מהם הוא פורד פרפקט, חוקר עבור הספר "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", שהוא ספר הדרכה לטרמפיסטים המספק להם מידע רב לגבי הגלקסיה ואיך לראות את כולה בפחות משלושים דולרים אילטראנים ליום.
ב"חסין מוות", סרטו החמישי של הבמאי קוונטין טרנטינו משנת 2007, אחת הדמויות נקלעת לטרמפ ברכב פעלולים של סאדיסט ועוברת בו מסכת עינויים.
הסרט עד קצה העולם (Into The Wild), המבוסס על סיפור אמיתי, מתאר את קורותיו של צעיר אמריקאי שנודד ברחבי צפון אמריקה דרך תפיסת טרמפים. בשיטה זו הוא נפגש עם הרבה מדמויות הסרט.
סרט האימה הנודע מ-1986 "הטרמפיסט" (The Hitcher) בכיכובו של רוטגר האוור הפך לסרט פולחן והיווה מקור השראה לסרטים נוספים בסגנון. בשנת 2007 נעשה חידוש לסרט באותו השם בכיכובו של שון בין.
סדרת רשת דוקומנטרית בשם הטרמפיסטים פורסמה בישראל דרך הפייסבוק בשנת 2016. בסדרה, אוסף יוצר הסדרה טרמפיסטים על מנת ליצור עימם מפגש ולשמוע אותם.
טרמפים ממוסדים.
הנסיעה בטרמפים מוּסדה בפולין בתקופת המשטר הקומוניסטי. לאנשים רבים בתקופה זו היו מסמכים רשמיים בהם תועדה נסיעתם. יתרה מכך, הטרמפיסטים היו מוסרים לנהגים אישור כי קיבלו הסעה. בברית המועצות יישמו מערכת תלושים אשר הועילה לנהגים. נהגי משאיות בקובה מחויבים להסיע טרמפיסטים, וברומניה הנסיעה בטרמפים בתשלום היא חלק מהתרבות המקומית עד כי לעיתים קשה לתפוס טרמפיסטים עקב תחרות.
משמעויות נוספות.
בשפה העברית, "לתפוס טרמפ", ובאופן דומה באנגלית free rider משמש גם ביטוי לניצול כלשהו. לדוגמה, במשפט "אני רוצה לתפוס על הדיון הזה טרמפ, היות שחלפה כבר כמעט שנה מאז איחוד הרשויות במדינת ישראל..." נראה כי הנואם מנצל את הדיון הנוכחי כדי להעלות נושא אחר. ניתן להשתמש בביטוי "לתפוס טרמפ" על מגוון נטיותיו - "תפסתי טרמפ", "עלה על טרמפ" וכדומה.
טרמפים בעידן הטכנולוגיה החדשה.
כיום, בעידן הטכנולוגיה החדשה, השימוש בטרמפים הפך נפוץ בקרב קבוצות באמצעות רשתות חברתיות ואתרים ייחודיים, המשמשים כלוח נסיעות לסטודנטים וישובים.
לאחרונה החלה מגמה של שימוש במכשירי הסלולר החכמים, בשילוב אפליקציות המחליפות את לוחות הטרמפים.
סל הבריאות
סל הבריאות (בשמו הרשמי: סל שירותי הבריאות) הוא רשימת השירותים הרפואיים והתרופות הניתנים לתושבי ישראל על ידי קופות החולים, במימון המדינה, בהתאם לחוק ביטוח בריאות ממלכתי. הרשימה המפורטת של תכולת סל שירותי הבריאות מופיעה בתוספות לחוק.
היסטוריה.
קודם לחקיקת חוק ביטוח בריאות ממלכתי נבדלו קופות החולים זו מזו בשירותי הבריאות שסיפקו, כל אחת על פי ההסדר שלה עם עמיתיה.
כנקודת מוצא, עם כניסתו של החוק לתוקף, נקבע שסל הבריאות הבסיסי יכלול את:
קופת החולים הכללית נבחרה לעניין זה מתוקף היותה הקופה הגדולה ביותר.
קיימים שירותי בריאות רבים שאינם כלולים בסל שירותי הבריאות, בהם טיפולים ותרופות חדשות שלא התקיימו בעת חקיקת החוק.
הרחבות לסל הבריאות מוצעות על ידי קופות החולים, במסגרת הביטוח המשלים שהן מציעות לחבריהן עבור תשלום נוסף, ועל ידי חברות הביטוח, באמצעות פוליסות ביטוח בריאות שהן מוכרות.
במסגרת תקציב המדינה, נוהגת המדינה להגדיל את סכום הכסף הקיים בסל שירותי הבריאות ולמנות ועדה ציבורית שקובעת אלו טיפולים ותרופות יוכנסו לסל הבריאות. הגדלה זו מכונה באופן לא פורמלי 'סל התרופות'. בספטמבר 2009 הוציא בג"ץ צו על תנאי, לבקשת ההסתדרות הרפואית בישראל, המורה למדינה לנמק מדוע לא נקבע הסדר חקיקתי לנוהלי עבודת ועדת הסל. בעקבות זאת, גובש "נוהל עדכון סל שירותי הבריאות" הקובע את נוהלי העבודה של הוועדה ואת השיקולים שעל הוועדה לשקול בבואה לקבוע אלו שירותי בריאות יוספו לסל. נוהל זה מבוסס על תחום מולטידסיפילינרי בשם "הערכת טכנולוגיות רפואיות חדשות" (הט"ר).
הוועדה להרחבת סל הבריאות מתכנסת לחודשיים של דיונים בסוף כל שנה, להכריע אלו תרופות וטכנולוגיות רפואיות יתווספו לסל הבריאות. תרופות אלה ניתנות במימון מלא או חלקי של המדינה, לדוגמה:
בשנת 2003, הסכום שהוקצב כתוספת לסל עמד על 60 מיליון שקל בלבד, ואושרו רק 10 תרופות מבין 380 שהוגשו.
בשנת 2009, אישרה הממשלה להקצות 65 מיליוני שקלים מתקציב סל התרופות לטובת מתן טיפולי שיניים לילדים עד גיל 18.
בשנת 2010, הונחו על שולחנה של ועדת הסל כ-520 תרופות ועוד כ-80 טכנולוגיות חדשות, בעלות מוערכת של 3 מיליארד שקל, בעוד שהממשלה הקצתה רק 300 מיליון שקל לצורך הרחבת הסל.
בשנת 2014, ועדת סל התרופות החליטה להוסיף לסל, 73 תרופות וטכנולוגיות חדשות שהיו מיועדות לכ-350 אלף איש, בעלות כוללת של 324 מיליון שקל. כולל תרופות חדשות לטיפול בצהבת נגיפית מסוג הפטיטיס C, שעלותן הייתה קרוב לשליש מתקציב תוספת הסל, כמאה מיליון שקל. בשנת 2015 החולט על הרחבת טיפולי השיניים בחינם גם לילדים בגילי 14-12, ועל תוספת של 83 תרופות וטכנולוגיות חדשות, בעלות של 300 מיליון שקלים.
בשנת 2017, הקצתה הוועדה רבע מהתקציב, 117 מיליון שקל, למחלות נדירות בהם באותה עת היו 128 חולים. תרופה לניוון שרירים שדרתי (נוסינרסן) שהייתה מיועדת ל 94 חולים. איבקפטור לטיפול במחלה התורשתית סיסטיק פיברוזיס שהייתה מיועדת ל-45 חולים, בעלות של 24 מיליון שקל. ותרופה למחלת פברי לטיפול בשלושה חולים.