הציור, המתוארך לסביבות 1599, הוא חשוב מבחינה סגנונית ותמטית: זו היצירה ההיסטורית הראשונה של קרוואג'יו, ומסמנת את תחילת השלב של שינויי אור וצל חזקים מאוד ביצירתו. העבודה הוזמנה על ידי הבנקאי אוטאביו קוסטה, אשר היה כה נלהב ממנה עד שקבע בצוואתו שאי אפשר להעבירה לזרים. עם זאת, כל זכר לציור אבד במשך כמה מאות שנים והוא נמצא רק בשנת 1951, כמעט במקרה, ברשות משפחה על ידי המשחזר פיקו צ'ליני, אשר דיווח למבקר האמנות רוברטו לונגהי. תפנית דרמטית מאוד המתאימה לאופי התיאטרלי של הציור. 20 שנה אחר כך היא נרכשה על ידי המדינה האיטלקית והוצגה בגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה ברומא.
תיאור היצירה.
הדמויות מוצגות בזירה רדודה, המוארת מהצד, הרקע שחור עם וילון אדום. יהודית עומדת לצד שפחתה כאשר זרועותיה מושטות קדימה. היא אוחזת בשערו של הולופרנס בידה השמאלית ובו בעת מפלחת את צווארו בידה הימנית בעזרת חרב. הפעולה נראית כרוכה במאמץ פיזי מינימלי מצידה של יהודית. הולופרנס שוכב על בטנו וצווארו מתעוות כשהוא מפנה את ראשו לעברה. קאראווג'ו ניסה להיות נאמן לאווירה המקראית בציירו חרב בעל תצורה מזרח תיכונית. לעומת זאת, לבושה של יהודית אופייני לנשים בתקופתו.
השיא הרגשי מגולם בדמותו של הולופרנס: המבט המזוגג מרמז על כך שהוא כבר מת, אך העווית והמתח של השרירים מעידים אחרת. נראה שיהודית ממלאת את משימתה בהסתייגות רבה, זרועותיה מתוחות, כאילו הייתה רוצה להתרחק ככל האפשר מגופתו של הולופרנס, ופניה מכווצות בביטוי המערב נחישות ותיעוב.
השפחה מחזיקה בידיה בד המכיל את הסל בו יש לשמור את הראש. לצד יהודית, קאראווג'ו מצרף שפחה זקנה ומכוערת, המשמשת ניגודיות סמלית ליופייה ונעוריה של האלמנה. באופן זה הוא מדגיש את ההבדלים בין שתי הדמויות וגורם ליהודית לבלוט יותר, כמי שמגלמת ערכים מוסריים נעלים.
ניתוח בקרני רנטגן מראה כי בגרסה הראשונה יהודית הייתה חשופת חזה, אך לא ברור אם קאראווג'ו רצה ללכת בדרכה של מסורת איקונוגרפית שראתה בעירום המחשה של גבורה וטוהר, או שרצה להדגיש בדרך זו את דמותה המפתה. ארטמיזיה ג'נטילסקי (אשר ציירה שתי גרסאות עבור סצנה זו, הראשונה מוצגת בנאפולי והשנייה בפירנצה) וציירים אחרים הושפעו עמוקות מיצירה זו. בעוד שהם התעלו על הריאליזם הפיזי של קאראווג'ו, נטען כי הם לא השתוו אליו בלכידת האמביוולנטיות הפסיכולוגית של יהודית.
הציור צויר בסגנון טנבריסטי. פילידי מלנדרוני , ידידתו של קאראווג'ו, שימשה מודל עבור יהודית.
ציור "יהודית והולופרנס" נוסף, שנטען כי צויר בידי קאראווג'ו, נמצא בשנת 2014 בעליית גג בצרפת. הדעות לגביו חלוקות.
יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס (ג'נטילסקי, נאפולי)
יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס (באיטלקית: Giuditta che decapita Oloferne) הוא ציור שמן מעשה ידי הציירת ארטמיזיה ג'נטילסקי משנת 1612. היצירה מוצגת ב-Museo di Capodimonte בנאפולי. זוהי הגרסה הראשונה מבין שתי גרסאות שציירה ג'נטילסקי, הגרסה השנייה נמצאת בגלריית אופיצי בפירנצה.
הסיפור בספר יהודית.
הציור מתאר את יהודית, אלמנה יהודיה שביקשה להציל את עם ישראל משליטה זרה, כשהיא עורפת את ראשו של הולופרנס, שר הצבא האשורי של נבוכדנצר, לאחר שהסתננה למחנהו. כפי שמתואר בספר יהודית:
תיאור היצירה.
הציור הושלם מיד לאחד משפט בו ארטמיזיה ג'נטילסקי האשימה חבר של אביה באונס. קירבה כרונולוגית זו הביאה חוקרי אמנות לחשוב שמדובר בציור נקמה על האונס שעברה.
הציור מרגש לא רק בגלל הברוטליות של העריפה אלא גם בגלל תנוחתן של הגיבורות. בניגוד למתואר בציורו של קאראווג'ו (שצייר את יהודית והולופרנס בשנת 1599), כאן רואים שיתוף פעולה בין שתי הנשים, שרק במאמץ משותף מצליחות להתגבר על שר הצבא האשורי. גם בנקודה זאת יש התייחסות לחייה האישיים של ג'נטילסקי, אשר במהלך משפט האונס האשימה אישה אחרת בכך שסייעה לאנס במקום לסייע לה. אי לכך, הציור נתפס כמייצג את תמת "הכוח הנשי" .
ניתן לראות את המיומנות של ג'נטילסקי בתיאור המאמץ הגופני בתנועת הדמויות. המאבק של שתי הנשים מיוצג בצורה הטובה ביותר על ידי פניה העדינות של השפחה, שכאן היא צעירה יותר מאשר בתיאורים אחרים, אשר בהן נאחז הולופרנס בידו השרירית במאמץ נואש לשרוד.
בציור זה נעשה שימוש נרחב יותר בצבעי יסוד בהשוואה לגרסת פירנצה המאוחרת יותר. יהודית לובשת שמלה בצבע כחלחל עם עיטורים מוזהבים, לשפחה שמלה אדומה.
כחסידה של קאראווג'ו, ג'נטילסקי השתמשה בסגנון הטנבריזם שפיתח.
יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס (ג'נטילסקי, פירנצה)
יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס (באיטלקית: Giuditta che decapita Oloferne) הוא ציור שמן מעשה ידי הציירת ארטמיזיה ג'נטילסקי משנת 1620. היצירה מוצגת בגלריית אופיצי בפירנצה. זוהי הגרסה השנייה מבין שתי גרסאות שציירה ג'נטילסקי, הגרסה הראשונה נמצאת ב-Museo di Capodimonte בנאפולי.
הסיפור בספר יהודית.
הציור מתאר את יהודית, אלמנה יהודיה שביקשה להציל את עם ישראל משליטה זרה, כשהיא עורפת את ראשו של הולופרנס, שר הצבא האשורי של נבוכדנצר, לאחר שהסתננה למחנהו. כפי שמתואר בספר יהודית:
היסטוריה ורקע.
הציור הושלם ברומא, לשם ארטמיזיה חזרה לאחר שבילתה שבע שנים בפירנצה, ושם הצליחה להעריך את עבודותיו של קאראווג'ו פעם נוספת. ה"וויראליות" הנטורליסטית של היצירה עוררה תגובות חזקות עם הגעתה לפירנצה, והציור לא הוצג בגלריה. למעשה, רק בקושי רב ובעזרת חברה גלילאו גליליי הצליחה הציירת לחלץ את התשלום עבורו, באיחור משמעותי עקב מותו של קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, שנפטר בשנת 1621 זמן קצר לאחר השלמת הציור. ציור זה מייצג גם את סיפורה האנושי והמקצועי של אישה שבחרה להיות אמנית בעידן שנשלט על ידי גברים. בכך היא הצליחה: היא עבדה ברומא, פירנצה ונאפולי, נסעה לאנגליה והפכה לבסוף לאישה הראשונה שהתקבלה לאקדמיה לאמנות ועיצוב בפירנצה.
תיאור היצירה.
הציור מרגש לא רק בגלל הברוטליות של העריפה אלא גם בגלל תנוחתן של הגיבורות. בניגוד למתואר בציורו של קאראווג'ו (שצייר את יהודית והולופרנס בשנת 1599), כאן רואים שיתוף פעולה בין שתי הנשים, שרק במאמץ משותף מצליחות להתגבר על שר הצבא האשורי. אי לכך, הציור נתפס כמייצג את תמת "הכוח הנשי" .
כחסידה של קאראווג'ו, ג'נטילסקי השתמשה בסגנון הטנבריזם שפיתח.
הבדלים בין גרסה זו לגרסת נאפולי.
נראה כי הציור נצבע בזהירות ובסבלנות רבים יותר מאשר הגרסה הראשונה שציירה ג'נטילסקי כמה שנים קודם לכן. גם האריגים וגם העמדת הדמויות מגוונים ומתוארים ברמת דיוק גבוהה יותר, וכך הופכים את היצירה למפוארת ומגובשת יותר. שלוש הדמויות, אשר מסודרות בבירור במשולש, מבצעות תנועות מדויקות, ופיתול חזה של יהודית מוסיף לסצנה דינמיות. סיבוב הזרוע הימנית של הגיבורה מובהק, ומדגיש את המאמץ שהיא עושה כדי לסיים את מעשה העריפה. הרקע האפל, העמוק והמסתורי הופך את האירוע המקאברי למרתק עוד יותר.
הציירת הוסיפה פרטים רבים: צמיד הזהב של יהודית עם קמעות עתיקים, שיחד עם תספורתה המדויקת ושמלתה הצהובה-זהובה, מרחיקים אותה משפחתה, וקפלי הקטיפה האדומה בשמיכתו של שר הצבא האשורי. אלמנט נוסף של חידוש בהשוואה לציור הראשון הוא כמות הדם האדירה: הדם ניתז מצווארו של הולופרנס כמו ממזרקה, והתמונה כולה מלאה טיפות אדומות המתקבלות על ידי התזת צבע ישירות מהמברשת. בין הפרטים המוקפדים ביותר ניתן לציין את תחרת חולצתה של יהודית ושולי הסדין בחלק השמאלי התחתון של התמונה.
ארטמיזיה גם שינתה בגרסה זו את החרב. כאן היא ארוכה ואנכית יותר, ומציינת בבירור את הציר המרכזי של הציור, המתחיל בידה של השפחה ומסתיים בדם הניגר משולי המיטה. ציר זה מחזק את עוצמתן של הנשים ואלימות המעשה. לא במקרה נמצא אגרופה של יהודית, האוחז בחרב, במוקד הקומפוזיציה. חדורה בכוח אלוהי, יד האלמנה היא כעת יד האלוהים המגנה על בני ישראל מפני אויביהם.
יהודית כאלטר אגו של ארטמיזיה ג'נטילסקי.
האופן הייחודי שבו ארטמיסיה ג'נטילסקי מתארת את יהודית הביא חוקרים לחשוב שהיא הזדהתה איתה באופן עמוק יותר מעמיתיה הגברים. לא מדובר רק במגדר המשותף, ארטמיזיה נאנסה בגיל 17 בידי חבר של אביה שחילל את בתוליה וסירב אחר כך להינשא לה. במהלך משפט האונס היא ציינה שהיא נאבקה באנס וניסתה לתקוף אותו בעזרת סכין. היא גם הזכירה אישה אחרת, שמרטפית אשר סייעה לאנס במקום לסייע לה. הגרסה הראשונה של הציור מתוארכת לתקופה קשה זו בחייה וזיכרון האירוע השפיע על מעורבותה בסיפורה של יהודית. ראויה לציין העובדה שבציוריה השפחה היא צעירה, חזקה ומסייעת ליהודית באופן פעיל, בניגוד לשמרטפית. בגרסה זו היא הוסיפה פרט קטן אשר מחזק את הזדהותה עם יהודית: הדמות באחד הקמעות, המצוירים על הצמיד בידה, נראית כמו האלה ארטמיס, אלת הציד ואלת הבתולות, אשר שמרה על בתוליה בקנאות וכל מי שאיים על טהרתה פגש סוף אלים.
להגן על ג'ייקוב
להגן על ג'ייקוב (באנגלית: Defending Jacob) הוא רומן דרמת פשע אמריקאי שכתב הסופר ויליאם לאנדיי. הספר ראה אור בינואר 2012 בהוצאת Random House. הרומן מספר את סיפורו של אב העוסק בהאשמה כי בנו בן ה-14 ביצע רצח.
הספר תורגם לעברית בהוצאת מטר בשנת 2014.
עלילה.