מקרה נוסף חיזק את אהדתם של בני תלמסאן לרבם. עד בואו לעיר נאסר על יהודי תלמסאן ללון בין כותליה.
המסורת מספרת שלאחר שהצליח לרפא את בתו של שליט המקום ממחלה חשוכת מרפא הותרו יהודי המקום ללון בעיר.
התמחותו ברפואה.
הרב אנקווה, כדרכם של הרמב"ם והרשב"ץ בן דורו, למד רפואה ואף שימש כרופאו האישי של שליט העיר תלמסאן.
פרופ' נוח עמינוח מוכיח על פי עדויות היסטוריות שאף התמצא בשיטות ובמחקר רפואי להקלת כאבי החולים, וכן העמיק בהבנת הסיבות המביאות להקדמה ולזירוז של הופעת סימני הזקנה אצל בני אדם.
כמו הרמב"ם, אף הוא סבר ששורש סיבות הכאב אינו רק פיזיולוגי, אלא אף פסיכולוגי או פסיכוסומטי.
לדעת הרב אנקווה, הסניליות היא תהליך שניתן להילחם בו ולעכבו בעזרת תזונה נכונה ופעילות שכלית קוגניטיבית מאומצת.
כתיבתו הפיוטית.
הרב אפרים אנקווה הרבה לעסוק בכתיבה פיוטית, ושני פיוטים שכתב "אלה מהימן די ברא זמן" אשר נכתב בארמית, והפיוט "אדון עולם אשר נעלית", נכנסו למחזור התפילה ליום הכיפורים של יהודי אלג'יר. בספר "יבין ושמועה" נמצא מכתב שכתב לרשב"ץ, והוא פותח אליו בדברי שיר ומליצה.
מעניין במיוחד שירו הנדיר בשם 'אזעק מר ואקונן' שכתבו אחר שראה בחלום שימות באותה שנה. המחבר מנסח עוד בחייו מעין קינה על מותו, וחותם בו בחתימתו "אפרים נע". בפיוט שולח הרב אנקווה תוכחה מגולה לאדם "באשר הוא אדם וחוטא". ומתאר את מלאך המוות כבוגד ושודד. בין השורות הוא מגנה את מידת הכעס השולטת על בני האדם ברוב ימיהם בעולם הזה.
בשתי המחרוזות האחרונות הוא מתאר איך נפרד מן העולם בריצה אל 'צרור החיים' ו'עולם זיו השכינה': "נַדְתִּי מֵעוֹלַמְכֶם, עוֹלַם הַכּוֹכָבִים. אֲשֶׁר עִנְיָנָיו כַּעַס, וְכָל יָמָיו מַכְאוֹבִים. וְרַצְתִּי לִצְרוֹר חַיִּים, כֻּלָּם אֲרוּכִים וְטוֹבִים. לְעוֹלַם זִיו הַשְּׁכִינָה, אֲשֶׁר כָּל יָמָיו עֲרֵבִים."
שאלת תאריך פטירתו.
שאלת תאריך פטירתו של הרב אנקווה נותרה מעורפלת והיא מוטלת בספק גם בקרב החוקרים וההיסטוריונים.
לדעת רבי אברהם גבישון מחבר ספר "עומר השכחה", הוא נפטר ביום א' בחודש כסלו בשנת ה'ר"ב (1442), ומשום כך כינו את הרב אפרים אנקווה בכינוי "הרב" סתם, לרמוז את גימטריית תאריך פטירתו בשנת 202 לאלף החמישי.
לעומתו נוח עמינוח בכמה ממחקריו מנסה להוכיח שעל פי הדגשת אותיות מסוימות בפסוק שבחר הרב גבישון לפתח ספרו, יש לומר שהרב אנקווה נפטר דווקא בשנת ה'ר"ח (1448).
הרב זכריה זרמתי "בקיצור תולדת הרב אנקאווה" מעיד על מסורת עתיקת יומין בקרב יוצאי העיר תלמסאן בכך שאי הוודאות בתאריך פטירתו היא זו שחזקה את האמונה בנצחיותו של הרב ומשום כך נהגו להכריז בעירו "עוד אבינו אפרים חי".
עלייה לרגל והילולות על קברו.
הרב אפרים אנקווה הוא אחת הדמויות הנערצות ביותר על יהודי צפון אפריקה כולם, הן בקהילות מרוקו, אלג'יריה ואף בערי תוניסיה. רבים מהם מקיימים עד היום את ההילולה שלו בר"ח כסלו ומזכירים גם את זכרו ביום ל"ג בעומר, יחד עם התנא רבי שמעון בר יוחאי.
מיום פטירתו הפך קברו למקום קדוש עבור יהודים ומוסלמים כאחד. עד עזיבת יהודי אלג'יריה בשנת 1962 הייתה מסורת מושרשת של עלייה לרגל למקום קבורתו תוך עריכת תפילות והילולות. אף בימינו נחשב המקום כקדוש עבור תושבי המקום המוסלמים, השומרים עליו ועל כניסתו בחרדת קודש.
הרב יוסף משאש, שהיה לימים רבה של העיר תלמסאן, מזכיר בספרו "אוצר המכתבים" שעל פי המסורת, מקום קבורתו של הרב שימש את הצדיק עוד בחייו להתבודדותו. בכניסתו נמצא מעיין בו נהג הרב לטבול. מספרים שהעולים לרגל לציון הקדוש, נהגו אף הם לטבול לטהרה באותו מקווה לפני גישה אל הציון ושהמוסלמים נהגו להסיר את נעליהם בפתח הקבר.
כתביו.
ספרו היחיד אשר בידינו "שער כבוד ה'", חובר בתשובה לשאלת בנו רבי ישראל אנקווה. בספר משלב המחבר פילוסופיה יהודית, קבלה ותאולוגיה ומגלה בקיאות מעמיקה בתרגום אונקלוס.
הספר מציג באופן שיטתי תשובות וישובים להשגות הרמב"ן בספר "שער הגמול", על דברי הרמב"ם בספרו מורה הנבוכים. גיליונות הספר נשארו שנים רבות ככתבי יד עלומים אשר הועתקו על ידי יחידי סגולה, במשך הדורות, והמקובל רבי חיים ויטאל מעיד שהספר וטיעוניו העיקריים היו שגורים בפיהם של גדולי מקובלי צפת
הן רבי חיים בלייח, רבה של עיר תלמסאן ומחבר המבוא לספר, והן מאוחר יותר הרב אליהו עצור טוענים שספר "שער כבוד ה'" אינו ספרו היחיד של הרב אנקווה. ככל הנראה רבים מכתביו ותשובותיו אבדו עם השנים, או לא נדפסו מעולם. כך גם סבור נוח עמינוח אשר מעלה גם את ההשערה כי חלק מן השאלות שנשלחו מהעיר תלמסאן אל הרשב"ץ באלג'יר, ותשובותיהן שהופנו בחזרה לשואל אנונימי, לא היו יכולות להישאל אלא רק מפי הרב אפרים אנקווה בלבד. ברוח זו, לפי השערת החוקר שמחה אסף יש לייחס לרב אנקווה את החיבור 'פירוש התורה דרבנו אפרים', אך רבים מפקפקים בעובדה זו.
מלבד חיבורים אלו סבורים עמינוח והרב זכריה זרמתי שהרב אנקווה חיבר מאמרים נוספים שאבדו והן דנו בעניין בית המקדש ותפקידם של הכוהנים בכלל ושל הכהן הגדול בפרט.
הנצחתו.
בעיר נתניה נקרא רחוב על שמו, בשכונת נאות שקד.
מחלת העורקים הפריפריאלים
שבויי מלחמה גרמנים בברית המועצות
כשלושה מיליון חיילים גרמנים נפלו בשבי הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה, רובם במהלך ההתקדמות המהירה של הצבא הסובייטי בשנה האחרונה של המלחמה. שבויי המלחמה הועסקו כעובדי כפייה בכלכלת המלחמה הסובייטית, וכן בשיקום שאחרי המלחמה. עד 1950 כבר שוחררו כמעט כל השבויים. ב-1956 חזר לגרמניה השבוי האחרון ששרד. על פי הרישומים הסובייטיים, 381,067 משבויי הוורמאכט מתו במחנות הנקוו"ד (356,700 גרמנים ו-24,365 בני לאומים אחרים ששירתו בוורמאכט). היסטוריונים גרמנים אחדים טענו כי המספר האמיתי עומד על כמיליון.
שבויי המלחמה הגרמנים בברית המועצות.
בחודשים הראשונים של הפלישה הגרמנית לברית המועצות, רק מעט חיילים גרמנים נשבו בידי הסובייטים. לאחר הקרב על מוסקבה ונסיגתם של הכוחות הגרמניים, עלה מספרם של שבויי המלחמה הגרמנים במחנות השבויים של ברית המועצות ל-120,000 בתחילת 1942. עם כניעת הארמייה השישית בקרב סטלינגרד, נפלו 91,000 משרידי הקרב בשבי הסובייטי, ומספרם הכולל של השבויים הגרמנים בברית המועצות עלה בראשית 1943 ל-170,000. עקב מחלות, רעב והיעדר טיפול רפואי במהלך הכיתור, כמו גם תת-תזונה ויחס בלתי הולם מצד הסובייטים, מתו רבים משבויי סטלינגרד בחודשים שלאחר נפילתם בשבי. על פי ההערכות, רק 6,000 מהם חזרו לביתם לאחר המלחמה. ככל שהמצב הכלכלי בברית המועצות השתפר בשנים שלאחר מכן, אחוז התמותה בקרב השבויים החל לרדת. בו בזמן, הפכו השבויים לכוח עבודה עבור הכלכלה הסובייטית. בעקבות מבצע בגרטיון והנסיגה מאוקראינה, מספר שבויי המלחמה הגרמנים כמעט הוכפל במחצית השנייה של 1944. בינואר 1945 התקדם הצבא האדום אל נהר האודר ואל הבלקנים, ומספרם של שבויי המלחמה הגרמנים זינק בשנית - עד כדי 2,000,000 באפריל 1945.
בסך הכול, 2.8 מיליון גרמנים הוחזקו כשבויים על ידי ברית המועצות בסיום המלחמה, על פי הרישומים הסובייטיים. רבים מהם שוחררו עד סוף 1946. עם הקמתה של מדינה גרמנית קומוניסטית באזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה - הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית - באוקטובר 1949, שוחררו למולדתם כל השבויים, למעט 85,000 שנותרו בשבי, רובם מורשעים בפשעי מלחמה. רבים מאלה נידונו לתקופות מאסר ממושכות עם עבודת פרך, בדרך כלל 25 שנים. רק ב-1956 שוחררו האחרונים מבין אותם עצירים, בעקבות ביקורו של קנצלר גרמניה המערבית, קונראד אדנאואר, במוסקבה.
ההיסטוריון הבריטי המוערך ריצ'רד אוברי מעריך כי 356,000 מתוך 2,880,000 שבויי מלחמה גרמנים מתו במחנות עבודה סובייטיים.
על פי אדוארד פטרסון, ארצות הברית החליטה להסגיר מאות אלפי שבויים גרמנים לברית המועצות במאי 1945, כ"מחווה של ידידות". יחידות גרמניות רבות העדיפו כניעה לאמריקאים על פני כניעה לכוחות אחרים מקרב בעלות הברית, במיוחד לצבא האדום. עדויות מהלחימה באזורי סקסוניה ובוהמיה, מראות כי כוחות אמריקאיים סירבו לקבל כניעתם של חיילים גרמנים, ותחת זאת מסרו אותם לידי ברית המועצות.
על פי דיווח של ה"ניו יורק טיימס", אלפי שבויים הועברו לשלטונות הסובייטיים ממחנות שבויים במערב. כך למשל, ידוע כי 6,000 קצינים גרמנים נשלחו מן המערב אל מחנה הריכוז זקסנהאוזן, שבאותו זמן היה אחד מן המחנות המיוחדים של הנקוו"ד, וידוע כי הועברו ממנו למחנות שבויים. במסמכים סובייטיים רשמיים שפורסמו ב-1990 מפורטים 6,680 אסירים במחנות הנקוו"ד בגרמניה בשנים 1945-1949, שהועברו למחנות שבויים סובייטיים.
אומדני מספר השבויים.
ממשלת גרמניה המערבית הקימה ועדה כדי לחקור מה עלה בגורלם של השבויים הגרמנים במלחמה. מהדו"ח של ועדה זו, שפורסם בשנת 1974, עולה כי 3,060,000 אנשי צבא גרמנים נלקחו בשבי על ידי ברית המועצות, וכי 1,094,250 מתוכם מתו בשבי (549,360 מ-1941 עד אפריל 1945, 542,911 ממאי 1945 עד יוני 1950, ו-1,979 מיולי 1950 עד 1955). על פי ההיסטוריון הגרמני רודיגר אוברמן, כ-3,000,000 שבויים גרמנים נלקחו על ידי ברית המועצות, ו"לכל היותר" מיליון מהם, מתו בשבי. בהתבסס על מחקריו, אוברמן סבור כי בנוסף למותם של 363,000 שבויי מלחמה גרמנים, המאושר במפורש ברישומים הגרמניים הממלכתיים, סביר לחלוטין כי 700,000 אנשי צבא גרמנים שהוכרזו כנעדרים, מתו למעשה בשבי הסובייטי.
מקור הנתונים: רודיגר אוברמן, "Soldaten hinter Stacheldraht. Deutsche Kriegsgefangene des Zweiten Weltkriege עמוד 246."