וינדאוס התמנה לפרופסור חבר ב-1906 ולפרופסור לכימיה רפואית יישומית ב-1913 באוניברסיטת אינסברוק. ב-1915 עבר לגטינגן כפרופסור לכימיה, יורשו של אוטו וולך, שם פעל עד פרישתו ב-1944 כראש המעבדה לכימיה כללית. בין תלמידיו נמנה אדולף בוטנאנדט, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1939 על עבודתו בתחום הורמוני המין, הקרובים לסטרולים.
בזכות מומחיותו הנודעת הוזמן ב-1925 לעבוד עם הפיזיולוג האמריקני אלפרד הס בניו יורק על הוויטמין שכונה "antirachitic", הידוע כיום בשם ויטמין D.
במחקרים אחרים חקר בעיות סטריאוכימיות של מערכות טבעות ציס וטרנס, שעברו הידרוגנציה. במחקרים אלה פעל באופן אינדוקטיבי, על סמך תצפיות ניסיוניות, ולא הסקה תאורטית. בשנותיו האחרונות בחן גם את האפשרות של כימותרפיה בחקר מחלת הסרטן.
על עבודתו בתחום הרכב הסטרולים והקשר שלהם לוויטמינים זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1928. וינדאוס זכה בפרסים נוספים, ביניהם מדליית פסטר (1938), ומדליית גתה (1941).
וינדאוס נשא לאישה את אליזבת' רסאו ב-1915, ולזוג נולדו שלושה ילדים, גונתר (1916), גוסטאב (1918) ומרגרט (1921).
נתן קליין
ויקטור קראפט
ויקטור קראפט (בגרמנית: Victor Kraft; ) פילוסוף אוסטרי חבר החוג הווינאי.
ביוגרפיה.
קראפט, יליד וינה, למד פילוסופיה, היסטוריה וגאוגרפיה באוניברסיטת וינה, ונהג להשתתף בכנסי הפילוסופיה של האוניברסיטה, כמו גם במפגשים פרטיים (בפרט עם אוטו ויינינגר ואותמר ספאן).
ב-1912 החל לעבוד למחייתו באוניברסיטת וינה כספרן, ובמקביל המשיך לעסוק במחקר פילוסופי. קראפט משתתף קבוע בדיוני החוג הווינאי, מיסודו ועד התפרקותו. בנוסף היה חבר גם בחוג גומפרץ והתדיין עם "הפריפריה" של החוג הווינאי (למשל, קרל פופר).
קראפט זכה לתואר של פרופסור חבר בפילוסופיה תאורטית ב-1924, וב-1930 לתואר דוקטור על עבודתו בנושא "הידע על העולם החיצוני". לאחר מכן המשיך את לימודיו בברלין תחת גאורג זימל, וילהלם דילתיי ואחרים.
לאחר האנשלוס נאלץ קראפט לפרוש ממשרתו כספרן בגלל מוצאה היהודי של אשתו. כך איבד גם מעמדו כמרצה באוניברסיטה. קראפט המשיך את מחקרו תחת השלטון הנאצי במעמד של "מהגר פנימי" ובתנאים קשים ביותר. ב-1945 מונה מחדש לספרן. שנתיים אחר כך הפך ל"ספרן לאומי" (Generalstaatsbibliothekar) והוחזרה לו משרתו כפרופסור חבר. ב-1950 הפך לפרופסור מן המניין ושותף להנהלת בית הספר לפילוסופיה עד לפרישתו, כעבור שנתיים. ספרו "מקורות הנאו-פוזיטיביזם" נאסר לפרסום ב-1950. קראפט המשיך במחקר ובפרסום מאמרים עד למותו בווינה, ב-1975.
עבודתו.
קראפט היה יוצא דופן בין הפוזיטיביסטים הלוגיים בכך שתמך באמפיריציזם שאינו מתבסס על רשמי החושים ובעל מבנה דדוקטיבי. לפני מלחמת העולם הראשונה (ואחריה, יחד עם חברי החוג הווינאי), הקדיש חלק גדול מהרצאותיו ומאמריו לקידום פילוסופיה מדעית. בנוסף תרם לביסוס האתיקה כמדע, ועסק בתאוריה של הגאוגרפיה ובפילוסופיה של ההיסטוריה.
ויקטור קרפט
יוסף שה לבן
בקמינסטר פולר
מלוכיה
מַלּוּכְיָה (שם מדעי: "Corchorus") היא סוג של עשב או שיח הכולל כ-77 מינים. הסוג מלוכיה משויך למשפחת החלמיתיים, בעבר הוא שויך "למִשְׁפַּחַת הַטִּילְיָתִיִּים" (Tiliaceae). מלוכיה צומחת באקלימים טרופיים וסובטרופיים ברחבי העולם כולל אמריקה הדרומית, אמריקה המרכזית, אמריקה הצפונית, אסיה, אפריקה הטרופית, אוסטרליה ואיי האוקיינוס השקט, בנוסף שני מינים צומחים בר בישראל, האחד מלוכיה נאכלת והשנייה מלוכיה משולשת. ובנוסף גדל בארץ צמח תרבות, שמוצאו מהודו ומשמש שם כצמח סיבים - מלוכיית ההלקטים ("Corchorus capsularis").
נראה כי מקור שמה העברי של המלוכיה מהמילה הערבית "מלוח'י" (ملوخي). ביוונית עתיקה נקרא הצמח מוֹלוֹכֶה ושמו המדעי הוא Corchorus שפירושו "רירי", שכן חלקי הצמח עשירים בריר הניכר בעת בישולו. המלוכיה מכונה בשמות נוספים בהקשרים שונים, כגון "יוטה", המתאר את הבד הנארג מסיבי הצמח, או "מלוח'יה", המתאר מאכל המורכב מעלי הצמח. לצמח שמות וכינויים נוספים ברחבי העולם, אחד מהם הוא "חוביזת היהודים" (או "חלמית היהודים", מאנגלית: Jew's Mallow).
לצמח, שעל פי רוב הוא חד-שנתי, גבעולים פשוטים היכולים להגיע לגובה של שניים עד ארבעה מטרים. עליו ארוכי פטוטרת, מסורגים ומשוננים, אורכם חמישה עד חמישה עשר סנטימטרים. לצמח פרחים קטנים וצהובים עם חמישה עלי כותרת ופירות דמויי תרמיל הנפתחים ל־3-6 קשוות.
שימושים.
צמחים מסוג מלוכיה מהווים את המקור הצמחי השני בחשיבותו ובהיקפו אחרי כותנה לייצור סיבים בעולם. באזור הדלתה של הגאנגס מעובדים כ־85 אחוזים מהיוטה בעולם. המדינות הודו, בנגלדש וסין הן המפיקות העיקריות של סיב היוטה, והודו היא גם הצרכנית הגדולה בעולם למוצרי יוטה (בעיקר כחומר אריזה).
שימוש נוסף בצמח נעשה בחלקיו האכילים. מלוכיה ובעיקר מָלוּכְיָה נֶאֱכֶלֶת משמשת כמזון פופולרי במיוחד במצרים (ויש שיאמרו כי המלוח'יה היא המאכל הלאומי של מצרים), וכן בישראל ובשטחים (במטבח הפלסטיני ובמטבחים של יהודים יוצאי מספר ארצות מזרח-תיכוניות), לבנון, סוריה, ירדן וקפריסין. המין Corchorus capsularis משמש למאכל ביפן, בסין ובפיליפינים.
עלי הצמח משמשים להתקנת מרק בעל מרקם רירי, זרעיו טובים לתיבול, ומעליו המיובשים מכינים תה צמחים.
נשיא בית הדין הצבאי לערעורים
זרוע האוויר
ראש אלר&quot;ם
פרקליט צבאי ראשי (פצ&quot;ר)
מכללת לווינסקי
ראש אג&quot;ת
פרץ מארקיש
ראש מפא&quot;ת
ראש אמ&quot;ץ
ראש אמ&quot;ש
פרקליט צבאי ראשי
יובל אלבשן
יובל אלבשן (נולד ב-27 בנובמבר 1969) הוא סופר, עורך דין קהילתי ופרופסור חבר מקצועי למשפטים. כיהן כדיקן הפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו. כמו כן משמש אלבשן כמגיש תוכניות אקטואליה ברשת ב'. עד לספטמבר 2013 שימש כסמנכ"ל עמותת ידיד ומנהל רשת מרכזי הזכויות שלה בפריפריה הענייה של ישראל, עמותה שאלבשן היה ממייסדיה בשנת 1997. לאחר מכן, שימש כדיקן פיתוח חברתי בקריה האקדמית אונו עד לשנת 2016. בדצמבר 2021 מונה לראש הוועדה הציבורית לבחינת תנאי השכר של חברי הכנסת.
קורות חייו.
אלבשן נולד בבת ים. הוא נינו של שמואל לוין-אפשטיין, מבעלי הוצאת א. לוין אפשטיין. לאחר שירות צבאי כקצין בחיל המודיעין, החל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית, ובחר לעבור ולהמשיך את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, שם סיים את לימודיו ב-1996.
התמחה אצל השופט יעקב טירקל בבית-המשפט העליון. לאחר הסמכתו כעורך דין, ייסד וניהל את המחלקה המשפטית של עמותת ידיד ב-1997, ייסד וניהל את חטיבת זכויות האדם במכללת רמת גן בשנת 2000 וייסד וניהל את המרכז לחינוך משפטי לזכויות אדם ולאחריות חברתית באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 2003.
עד 2007 עמד בראש הקליניקות המשפטיות שבפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת העברית בירושלים וכיום משמש כמרצה מן החוץ במספר מכללות למשפטים ובבית הספר לעבודה סוציאלית.
החל משנת 2009 כותב אלבשן ביקורות ספרי עיון עבור עיתון "הארץ".
עד לספטמבר 2013 שימש אלבשן כסמנכ"ל עמותת ידיד ומנהל רשת מרכזי הזכויות של העמותה, אשר היה ממייסדיה.
בספטמבר 2013 התמנה לדקאן לפיתוח חברתי בקריה האקדמית אונו, תפקיד שלא היה קיים עד אז.
בשנת 2015 התמנה אלבשן לפרופסור חבר מקצועי בתחום המשפטים, המיועד למי שאינם בעלי תואר דוקטור ושהישגיהם בתחומם המקצועי הקנו להם מוניטין ייחודי.
ביולי 2016 החל אלבשן לכהן בתפקיד הדקאן של הפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו עד 2020.
החל משנת 2015 ובמשך שנתיים הגיש אלבשן תוכנית רדיו שבועית ברשת ב' בשם "שניים בשתיים", תחילה יחד עם לימור לבנת ולאחר מכן עם אמילי עמרוסי. החל ממאי 2017 מגישים אלבשן ועמרוסי את התוכנית השבועית "היינו כאן" בכאן ב'. כיום נקראת התוכנית "אמילי והפרופסור", והיא משודרת אחת לשבוע ביום שישי.
אלבשן נישא למיכל לייסר, עורכת דין, ולהם בן ובת. בעשור השני של המאה ה-21 התגרשו. מתגורר בירושלים.
ב־2 באפריל 2022 נבחר לתפקיד מנכ"ל הביטוח הלאומי, אך המינוי לא אושר על ידי הוועדה לבדיקת מינויים בשירות הציבור (ועדת גילאור).
פעילות ציבורית.
אלבשן הוא פעיל חברתי, בעיקר במסגרות של ארגונים ציבוריים כמו עמותת ידיד, וקליניקות משפטיות. הוא אחד הדוברים הבולטים של הארגונים החברתיים החוץ פרלמנטריים, ובמשך תקופה ארוכה פעל מחוץ למערכת הפוליטית. מאז 2002 הוא בעל טור בעיתון "מעריב", שמוקדש ברובו לביקורת חברתית.
מאז 2008 מסייע אלבשן להקמת מערכי סיוע משפטי במדינות עולם שלישי, נפאל, תאילנד ומיאנמר.
לאחר הרשעתו של אלאור אזריה בינואר 2017 בעבירת הריגה העיד אלבשן לטובתו בבית המשפט, וטען כי בשלב גזר הדין יש להתחשב בכך שאזריה מגיע מהפריפריה, שכן ענישתו תפגע בו משמעותית יותר מאשר בחייל מהאליטה החברתית-כלכלית.
מספטמבר 2015 משמש אלבשן כיו"ר תוכנית "שכר מצווה" בלשכת עורכי הדין, תוכנית שמעניקה סיוע משפטי פרו בונו לאוכלוסיות נזקקות.
בשנת 2020 מונה אלבשן כחבר בוועדה המייעצת לבחינת ההסמכה בעריכת הדין, שהוקמה על ידי משרד המשפטים.
בשנת 2021 התמנה אלבשן לעמוד בראש הוועדה הציבורית לפיקוח על שכר חברי הכנסת.
אלבשן חבר בפורום המשפטנים הבכירים שהקים היועץ המשפטי מנדלבליט לליווי תיקי נתניהו, וחבר במועצת המנהלים של מוזיאון ישראל.
מאבק הקופאיות.