החודשים הבאים ציינו את שיא השפעתם של האברטיסטים. וארן וד'ארבואה מונו לוועד לשלום הציבור הכל-יכול, אבר הפך לנשיא הקורדליירים, ושומט צבר כוח פוליטי. גם שר המלחמה ז'אן-בטיסט נואל בּוּשוֹט רחש אהדה לתביעותיהם להוסיף ולטהר כל בוגד פוטנציאלי. לנוכח פלישת האויב ומרד מבית, נסחפו הרשויות להחיל את שלטון הטרור בשורה של צווי חירום. האברטיסטים תמכו בקולניות בטרור נוקשה ככל האפשר, וקראו ליישום צעדי ענישה חריפים, כמו מחיית העיר המורדת ליון מעל פני האדמה. ב-5 בספטמבר צעד שומט בראש המון סנקילוטים לוועידה, ותבע חיסול חסר רחמים של כל הבוגדים הפוטנציאליים. תאריך זה מצוין לעיתים כפתיחה הרשמית של שלטון הטרור במלוא היקפו, וסימן את עלייתם לדומיננטיות של האברטיסטים. שארל-פיליפ רונסן מונה למפקד "הצבא המהפכני" של פריז, מיליציה דלת-ציוד שהופקדה על טיהור אזורי הכפר מחשודים וזרעה אימה והרס. עוד בכיר בסיעה, אנטואן פרנסואה מומורו, התבלט כעיתונאי חשוב והיה המנסח הראשי של "פולחן התבונה" (culte de la Raison) האתאיסטי, שנועד להחליף את הנצרות הקתולית. בניגוד למונטניארדים שנחלקו בנושא וחלקם סלדו מהמתקפה על הכנסייה, האברטיסטים היו כמעט מאוחדים בדרישה להחריב את הדת השנואה.
הדיווחים על הרס ומשיסה החרידו את רובספייר וגם את דנטון, שהחליט לשוב לפוליטיקה ב-19 בנובמבר. שניהם היו משוכנעים שהאלימות הקשה, מלבד היותה פסולה כשלעצמה, תלכד את העם נגד המהפכה. שורה של ניצחונות צבאיים נגד בעלות הברית, והתמוטטות המרד מבית, החלישו את חומרת האיום והניעו צירים רבים בקונבנט לבחון מחדש את הצורך בטרור. דנטון נאם נגד ההפרזות, וידידו קאמי דמולן, שקרא בראשית המהפכה לתלות "אריסטוקרטים" על פנסי רחוב, פתח עיתון בשם "הקורדלייר הוותיק" – כביכול כדי לייצג את דעותיהם של חברי המועדון המקוריים, כמותו וכמו דנטון – בו תיאר את האברטיסטים כסוכנים זרים בשירות אנגליה. קבוצת המתונים שהתרכזה סביב דנטון, ונודעה כ"סלחנים" (Indulgents), חברה למחנה המרכז המונטניארדי בראשות רובספייר. יחד הם צברו די כוח והשפעה כדי להעביר, ב-4 בדצמבר 1793, את חוק ה-14 בפרִימֶר של שנת II. החוק החדש הכפיף את הנציגים בתפקיד, הצבאות המהפכניים ויתר מנגנוני השלטון בשיא הטרור, לפיקוח מדוקדק מפריז.
נפילה.
ה"סלחנים" ויתר הגורמים האנטי-טרוריסטיים התעודדו, ומשקלם הפוליטי גבר. ב-17 בדצמבר נעצר שארל-פיליפ רונסן, ששב לבירה מליון, באשמת פשעים והפרזות. לנוכח האיום בחקירת מעשיהם והחלשתם בזירה הציבורית, מיהר ד'ארבואה לשוב לפריז וללכד את האברטיסטים סביבו. בחודש הבא הם היו במגננה מול מתקפות קשות בעיתונות ובקונבנט. מזלם השתנה ב-8 בינואר, כשנחשפה פרשת שחיתות שעירבה את דנטון ומקורביו בשערורייה בה קרסה "חברת הודו המזרחית הצרפתית". רובספייר, שתיעב שחיתות באופן כפייתי ושתדמיתו נפגעה, מיהר להתנער מבני-בריתו בנאום ב-12 בחודש. האברטיסטים השתכנעו שהמשבר חלף. הם פתחו במערכה פוליטית נגד ה"סלחנים", ודרשו לחדש ולהגביר את הטרור בארץ. מנהיגיהם לא הבינו שאף כי רובספייר, שניצב עם אנשיו בתווך בין שתי הסיעות, פנה נגד דנטון, הוא עוד ראה בהם איום חמור לא פחות.
רונסן וכמה אברטיסטים אחרים שוחררו מהכלא ב-1 בפברואר. נציגים בתפקיד בפרובינציה, שחששו מחקירה של פשעיהם בימי הטרור, צירפו את משקלם הפוליטי לזה של הסיעה בקרב נגד ה"סלחנים." אבר ושותפיו-לדעה, אמונים על ההפיכות העממיות שכבר הפכו למסורת ומשוכנעים בתמיכת הסנקילוטים, פנו לעוד מהלך מן הסוג שהפיל את הז'ירונדינים. הם טענו שאויביהם המתונים הם סוכני אויב ובוגדים, ושיש לטהר את הרשויות שסוככו עליהן. במקביל, הקפיד העיתונאי לציין שאין לו מענות כלפי רובספייר והמרכז המונטניארדי, ושהללו הוטעו וסובבו בכחש. במשך כל פברואר וראשית מרץ נעדר רובספייר מהחיים הציבוריים עקב מחלה פתאומית. בוואקום שהותיר, סברו חלק ממנהיגי האברטיסטים שיתר הצירים לא יסתכנו בתמיכה בדנטון המוחלש, שהוקע באשמת שחיתות ופייסנות כלפי אויבי המהפכה, ודאי לא אחרי שהאיש החזק בוועידה כבר התנער ממנו.
ב-6 במרץ נטלו אבר, נשיא מועדון הקורדליירים, רונסן, קארייר ועוד כמה מראשי הסיעה את ההימור שלהם. הן המועדון, והן רובע מארה בו שכן, הכריזו על עצמם כנתונים במצב של התקוממות עד לטיהור הבוגדים מהקונבנט. הם יצאו בראש אספסוף אל הוועידה הלאומית. חישוביהם התבררו מיד כמוטעים. אף רובע אחר לא הצטרף אליהם, והם שבו כלעומת שבאו. הסנקילוטים, שעל תמיכתם סמכו, היו מרוצים מהממשל הפופוליסטי בסך הכל, והמרמור וההיסטריה שהניעום נגד הז'ירונדינים נעדרו הפעם. הכישלון הקרין מיד על הזירה הפוליטית. שורה של אברטיסטים או של מקורבים אליהם – למעשה, הקו המפריד בין אלו לאלו הותווה עקב אירוע זה – שהיה להם עניין בשימור הסטטוס קוו, מיהרו להתבדל מן הסיעה, לגנות את ניסיון ההפיכה ולתמוך בשלטון הקיים. פייר שומט, שר המלחמה בושוט, ד'ארבואה, ביו-וארן ומפקד המשמר הלאומי פרנסואה אנריו, פעלו כולם ברוח זו בימים הבאים. הם הותירו את אבר ונאמניו מבודדים באופן מסוכן.
גורלם נחתם תוך שבוע. ב-11 במרץ אשרר הקונבנט את הרכב הוועד לשלום הציבור, וחבריו לא היו צריכים לחשוש למעמדם בדעת הקהל, או להזדקק לתמיכה פוליטית בקרב הצירים, לזמן מה. ב-13 שב רובספייר הרותח מזעם ממחלתו, וצירף את כל כובד משקלו אל ה"סלחנים", נגד האברטיסטים. לא היה צורך ביותר. למחרת, ב-14 במרץ 1794, נעצרו אבר, רונסן, ונסן, מומורו ועוד שישה-עשר שהיו או נחשבו מקורבים אליהם. משפטם בבית-הדין המהפכני, שהחל ב-21 לחודש, התנהל באופן המזורז והמהונדס שרווח בעת הטרור. הם הואשמו בחתירה תחת נבחרי העם ובנטיות אנטי-מהפכניות, והוצאו להורג ב-24 במרץ.
יאיר יונה
יאיר יונה (נולד ב-11 במרץ 1981) הוא מוזיקאי-יוצר, יזם ומפיק, נגן בס, גיטרה אקוסטית (6 ו-12 מיתרים, וגיטרת סלייד). כותב מוזיקה המושפעת מפסיכדליה, ממוזיקה נסיונית, מפולק, מבלוז, ממוזיקה מסרטים, ומאמביינט.
ביוגרפיה.
נולד ברמת גן. בגיל 15 לימד את עצמו לנגן בגיטרה, ובגיל 16 התחיל לנגן בגיטרת בס. בשנת 2003 נסע ללונדון לשנתיים ללימודי הנדסת קול במכללת וגילה שם את עולם הפולק הבריטי והבלוז בעקבות האזנה למוזיקאים כמו ברט ג'אנש, וויז ג'ונס ואחרים. שם גם החל להאזין למוזיקת ג'אז, במיוחד למוזיקה של קולטריין ומינגוס, והחל לכתוב שירים.
בשנת 2005 חזר לארץ והחל לעבוד בחנות האוזן השלישית בתל אביב. במסגרת עבודתו שם הקים מחדש את הלייבל הרדום Earsay, והוציא לאור אלבומים למוזיקאים מיקי שביב, אלברט בגר, רוקפור, מידנייט פיקוקס ואחרים. הוציא לאור מחדש את אלבומו של שלום גד "סוף המדבר" בשנת 2005, שהיה בלתי ניתן להשגה עד אז, ובשנת 2006 את האלבום של שירי המחזה "מלכת אמבטיה" של חנוך לוין וזהר לוי, תקליט שהיה נדיר מאוד עד אז, והוצאתו מחדש עוררה הדים רבים.
באותה שנה פתח את בלוג המוזיקה Small Town Romance, שנבחר במשך כמה שנים לאחד הבלוגים הטובים ברשת. הבלוג עסק במוזיקה אלטרנטיבית מחוץ לרדאר, פסקולים מסרטים, ג'אז, פסיכדליה ועוד.
בתקופה זו חבר יונה לשני חברי תיכון שלו – עומר הרשמן ורן יעקובוביץ', שחזרו מניו יורק, והקימו להקה בשם Jet Sam, שהוציאה ב-2006 אלבום אחד, EP בשם Remote. עם האלבום הזה יצאו לסיבוב הופעות בחוף המזרחי של ארצות הברית, 29 הופעות ב-30 ימים. הלהקה הייתה פעילה כשנתיים בסה"כ.בשנת 2005, הצטרף ללהקת פונץ' למשך שנתיים והופיע אתם בסיבוב ההופעות של האלבום פינוקיו, שבהקלטתו השתתף כבסיסט.
בשנת 2007 נענה לקריאה של המוזיקאית ענת דמון לעזור בהקמת הלייבל החדש אנובה מיוזיק, שהיא פתחה יחד עם המשקיע שוקי גולדווסר. יאיר יונה מונה להקים ולנהל את אנובה מיוזיק ביחד עם שותפו דאז שוקי פרי. הלייבל החדש הוציא תחתיו אלבומים רבים, ביניהם של רוקפור, אטליז, נועה בביוף, עמית ארז, רות דולורס וייס, אלברט בגר, ועוד רבים אחרים, ותפס מקום מרכזי בסצנת האינדי המקומית. יונה עזב את אנובה מיוזיק ב-2010.
בשנת 2009 חבר להרכב חדש בשם Buffalos, שגם בו היו חברים עומר הרשמן ורן יעקובוביץ', וביחד עם אייל דיין וסיון לשד הוציאו אלבום אחד. בשנה זו התחיל לכתוב מוזיקה אינסטרומנטלית לגיטרה אקוסטית, בסגנון שמשלב קאנטרי בלוז אמריקאי, פולק בריטי, ומזרח תיכון, תחת ההשפעות של מוזיקאים כמו ג'ון פאהי, רובי באשו, ליאו קוטקה וברט ג'אנש.
אלבומו הראשון, Remember, יצא בישראל בשנת 2009 באנובה מיוזיק, ובארצות הברית יצא ב-2010 בלייבל Strange Attractors Audio House. ההוצאה האמריקאית של האלבום הגיעה לרשימת 20 האלבומים האקספירמנטליים הטובים של השנה, במגזין פיצ'פורק.
ב-2010 הוציא לאור את אלבום סולו הגיטרה השני שלו, World Behind Curtains, באנובה בישראל, וב-Strange Attractors בשנת 2011. בעקבות האלבום הזה הוזמן לנגן בפסטיבל Hopscotch הידוע בצפון קרוליינה, וכן הוזמן לנגן גם בתחנת הרדיו WFMU בניו ג'רזי .
בשנת 2010 נכנס לעולם היזמות והשיווק הדיגיטלי, ובמשך חמש שנים עבד לסירוגין ביחד עם סטארטאפים בשלבי ההקמה הראשוניים שלהם, ביניהם: iAlbums ,Tonara ו-HearMeOut.
באותה שנה חבר למוזיקאים יוני קרצ'מר ועידו בוקלמן להקמת לייבל פרי-ג'אז חדש בשם OutNow Recordings, ובו זמנית ליווה וניהל את דרכו המקצועית של אלברט בגר למשך שנתיים.