ב-11 באפריל החליט וארד להגיע בעצמו עם משלחת לניו אורלינס על מנת לבקש סיוע מהמושל, אך כשהוא הגיע לשם הוא גילה שבתקשורת המקומית שולט נרטיב שקרי, לפיו השחורים בקולפקס אחראים למהומות קשות, שכוללות מעשי שוד ורצח. הוא נשאר שם מספיק זמן כדי להוציא צווי מעצר נגד כ-50 לבנים באזור קולפקס ולארגן משלחת צנועה לשמירה על השלום בקולפקס, אך מאמץ זה היה מאוחר מידי, ובהיעדרו נותרה הקהילה השחורה בקולפקס ללא הנהגה.
בינתיים, שני הצדדים באזור קולפקס החלו להתארגן לקראת עימות. כריסטופר קולומבוס נאש אסף סביבו גברים לבנים חמושים מקהילות סמוכות, שהיו מוכנים לפשוט על בית המשפט. בבית המשפט, המתאספים החלו לבנות ביצורים, לאסוף תחמושת ולאלתר כלי לחימה.
הטבח.
בבוקר 13 באפריל 1873 עמדו לרשותו של נאש כ-140 גברים לבנים, רובם חמושים ברובים. בנוסף, היה ברשותם תותח קטן, שהושאל להם מספינת המלחמה "John T. Moore" של הצי של ארצות הברית, עם תחמושת מאולתרת עשויה ברזל.
מנגד, בבית המשפט בקולפקס התאספו כ-150 גברים, רובם המוחלט שחורים, ומספר זהה של נשים וילדים. לרובם לא היה ניסיון צבאי, והם לא הגיעו לבית המשפט כדי להילחם, אלא מחשש שפורעים לבנים יפשטו על בתיהם. לפחות שליש מהגברים לא היו חמושים, ולאלה שהיו חמושים חסרה תחמושת. בנוסף, חסרה להם הנהגה, שכן המשלחת של וארד לניו אורלינס, שכללה את האנשים בעלי הניסיון הרב ביותר, טרם חזרה ממסעה. בהדרכתו של מורה לבן שנדד לקולפקס מניו יורק, הם בנו שוחות הגנה מסביב לבית המשפט, אך אלה היו שטוחות ובלתי-מוגנות.
הלחימה עצמה התקדמה במספר שלבים. בתחילה התקדמו הכוחות של נאש לעבר בית המשפט והחלו לירות בתותח לעבר השוחות. הירי לא היה יעיל, ובמשך שעתיים בערך היה קיפאון. בהמשך החליט נאש שכוח חמוש בתותח יאגף את המבנה וירה לתוך בית המשפט. הירי מהמיקום החדש גבה את חייו של הנפגע הראשון וזרע פחד בקרב המתגוננים. חלקם החלו לנוס מהמקום, כשקבוצות מתוך הכוח של נאש רודפות אחריהם והורגות בהם. רוב האחרים נסוגו לתוך בית המשפט וניסו לירות בתוקפים דרך חלונות המבנה. הכוחות של נאש, שהקיפו את המבנה, החליטו שהדרך המהירה ביותר לסיים את הלחימה היא להצית את גג המבנה, שהיה עשוי מרעפי עץ. הם הדליקו לפיד מאולתר, הצמידו אותו לאחד השבויים - העבד המשוחרר פינקני צ'מברס - והורו לו להצית את הגג, תחת איום שאם לא יעשה זאת הוא יוצא להורג. צ'מברס ציית, והבניין החל לעלות בלהבות.
לאחר שהוצת המבנה, החליטו רבים מהמתגוננים להיכנע. לפי הגרסה שסיפרו התוקפים לאחר האירוע, הם הניחו את נשקם לאחר הכניעה, אך כשאחד מהם, ג'יימס הדנוט, פתח את דלת בית המשפט הוא התקבל בירי מכל הכיוונים ונהרג. לפי ניקולס לימן, גרסה זו אינה תואמת את העובדה שהודנוט נפגע מכדור אחד בלבד, הובל לאחר מכן בספינת קיטור לכיוון ניו אורלינס על מנת לקבל טיפול, ושם מת מפצעיו. ההיסטוריונית ליאן קית' כתבה שהמתגוננים השחורים בחרו באופן כללי את מטרותיהם בקפידה ולא ירו ללא הבחנה בתוקפיהם. ייתכן שהם ראו בהדנוט מטרה חשובה, או שהירי נבע מבלבול או התנגדות לכניעה ברגע האחרון. לפי גרסת הקורבנות, המתגוננים החלו לצאת מהבניין מתוך רצון להיכנע, אך התוקפים החלו לירות ללא הבחנה בנכנעים. הירי מצד הכוחות של נאש, שהיו מסודרים בחצי סהר מסביב לבניין איים בהכרח גם על התוקפים עצמם. הודנוט, לפי גרסה זו, נפגע מאש ידידותית. צ'ארלס ליין, בספרו על האירועים, מאמץ גרסה זו ומציין שמספר תוקפים לבנים נוספים נפגעו באותו השלב מאש עמיתיהם.
בעוד שקיימת מחלוקת לגבי הדרך שבה מצא הדנוט את מותו, אין מחלוקת לגבי מה שקרה לאחר מכן. התוקפים הלבנים ירו בעשרות אזרחים שחורים שביקשו להיכנע. עד הערב הייתה העיירה מלאה בפצועים והרוגים. התוקפים שבו בין 37 ל-47 אזרחים שחורים, חלקם הגדול פצועים שלא הצליחו להימלט. כשהסתיים שלב זה, התעוררה מחלוקת לגבי מה לעשות עם השבויים. נאש, שהיה שבוי מלחמה בעצמו בזמן מלחמת האזרחים, העדיף לשחרר את השבויים תחת איום שמותם יגיע אם לא יחזרו לעבוד בשקט אצל אדוניהם הלבנים. אחרים במחנהו ביקשו להמשיך בנקמה. לאחר שנאש עזב, הם הוציאו את האופציה השנייה לפועל. התוקפים הצעידו את השבויים לעבר בניין ששימש בעבר כמפעל לעיבוד סוכר, סמוך לנהר. הם העמידו אותם בשורה וירו בהם תוך שהם משתעשעים באתגרים שונים, כמו להרוג שני אנשים בקליע אחד, וגורמים לשבויים להתחנן לחייהם. חלק ניכר מהגופות הושלכו לנהר. רק תשעה מתוך השבויים שרדו והעידו לאחר מכן על האירועים.
מניין ההרוגים.
ידוע שבמהלך האירועים נהרגו שלושה תוקפים לבנים, אך מספר הנרצחים השחורים אינו ידוע במדויק. ב-15 באפריל הגיעו למקום שני נציגים של המיליציה של לואיזיאנה. בדו"ח שהם כתבו דווח על 62 מתים שחורים, כולל שמות המתים. קצין בצבא ארצות הברית, שסרק את המקום שבועיים לאחר מכן בחיפוש אחר הרוגים שלא הובאו לקבורה, דיווח על 71 הרוגים שחורים. שנתיים לאחר מכן, בדו"ח שהוכן עבור הגנרל פיליפ שרידן, נכללו שמות של 81 הרוגים שחורים והוערך כי המספר האמיתי של ההרוגים כולל בין 15 ל-20 שחורים שגופותיהם נזרקו לנהר האדום ולכן מגיע לכ-105. בשלט שהותקן בעיר בשנת 1950 נטען שב"מהומות" נהרגו 150 שחורים, מספר שאינו נחשב לאמין, שכן מספר הגברים הכולל בבית המשפט טרם הטבח היה כ-150, ולפחות 45 מתוכם שרדו והעידו לאחר מכן לגבי האירועים.
לאחר הטבח.
כשוארד יצא לניו אורלינס, הוא קיווה שהביקור יביא לשליחתם של כוחות מיליציה או צבא לצורך הגנה על הקהילה השחורה באזור. תחת זאת, המושל קלוג שלח תגבורת של שני אנשים בלבד – הקולונלים תאודור דקליין וויליאם רייט – מצוידים בצווי מעצר לכחמישים תושבים לבנים שנחשדו כמעורבים באיום על שחורים בקולפקס. השניים הגיעו לקולפקס ב-15 באפריל, מאוחר מידי בכדי למנוע את הטבח. בדוח שהם כתבו למפקדה של המשמר הלאומי של לואיזיאנה תוארו חלק ממראות הזוועה שחיכו להם בעיירה:
מלבד תאורים של מעשי הטבח ורשימה מפורטת של שמות המתים, הזהירו השניים גם שמאז הטבח נבזזו בתיהם ורכושם של התושבים השחורים על ידי קבוצות של חמושים לבנים. השניים הפצירו ברשויות לשלוח חיילים למקום. למעשה, השמועות על הטבח הגיעו לניו אורלינס עוד לפני הדוח של דקליין ורייט. קלוג הכריז על גרנט והמחוזות הסמוכים כמצויים במצב של מרד ושלח בקשה לויליאם ה. אמורי , מפקד הכוחות של ארצות הברית באזור, שיישלחו כוחות צבא לקולפקס. בקשתו נענתנה, ותאודור דקליין חזר לקולפקס ב-19 באפריל מלווה בכוח של 98 חיילי צבא ארצות הברית.
בניו אורלינס, החל הליך של שמיעת עדויות והגשת אישומים בפני חבר מושבעים גדול. את ההליך הוביל תובע מחוזי רפובליקני בשם ארנסט ברדה, שנעזר במיליציה של לואיזיאנה ובשירות המרשלים של ארצות הברית להגנתו. ההליך הוביל לתסיסה בקרב לבנים בקולפקס ובקהילות הסמוכות, שבהם שלט נרטיב לפיו ההרג נבע מ"מהומות" של שחורים ומהריגתו של הדנוט. רבים מהתוקפים שהשתתפו בטבח ברחו בסיוע קהילותיהם על מנת שלא להיעצר. בינתיים, חדשות על הטבח הגיעו לתקשורת הלאומית, והבאת התוקפים לדין הייתה למטרה עבור רפובליקנים. ביוני הגיש חבר המושבעים אישומים כנגד 97 גברים, אך לאור ההתנגדות בקהילות הלבנות נעצרו רק עשרה. ברמה הפדרלית, הממשל של יוליסס גרנט היסס להגיש אישומים, מתוך חשש לתוצאות הפוליטיות של פעולות מעין זו. בנוסף, ההתנגדות של אזרחים לבנים לאורך הנהר האדום הפכה את התנועה של נציגים וחיילים של המדינה ושל השלטון הפדרלי למשימה קשה. באוקטובר 1873 נרכשה ספינת המלחמה "אוזרק", מה שאיפשר להליכי המשפט להתקדם במהירות רבה יותר.
המשפט הראשון: ארצות הברית נגד קולומבוס נאש.
בדצמבר 1873 הוגשה בבית המשפט הפדרלי, מחוז לואיזיאנה, התביעה "ארצות הברית נגד קולומבוס נאש ואחרים". הכישלון של המבצע להבאת האשמים לדין התבטא, בין האשר, בכך שרק תשעה מתוך 98 האזרחים שהואשמו על ידי חבר המושבעים הגדול נכללו כנאשמים בתביעה. לכל התשעה היה תפקיד שולי יחסית בטבח. בין אלו שלא נכללו בתביעה היה מפקד הכוח התוקף, כריסטופר קולומבוס נאש, שברח מכוחות האכיפה, ואשר שמו נותר, באופן אירוני, בכותרת התביעה. העמדתם לדין של תשעה תוקפים בלבד שיקפה גם את העמדה של מחלקת המשפטים של ארצות הברית ושל התובע הכללי ג'ורג' הנרי ויליאמס, שביקשו לצמצם את ההוצאות הכרוכות במשפט ולמנוע מצג של התערבות נרחבת בפוליטיקה של לואיזיאנה.
בפני המושבעים והשופט ויליאם ברנהאם וודס, הופיעו 140 עדים מהקהילה השחורה בקולפקס, שהעידו נגד הנאשמים ותוקפים לבנים אחרים שהשתתפו בטבח. התביעה ביקשה לצמצם למינימום את אזכור המוטיבציה הגזענית לטבח. למרות זאת, היחסים בין לבנים ושחורים היו מתוחים וכללו אלימות כלפי שחורים שהעידו במשפט. העדים הובאו לבית המשפט ובחזרה באמצעות האוזרק, וזאת גם בשל אמצעיהם הדלים וגם מתוך רצון להגן על חייהם. חבר המושבעים כלל רק אזרח שחור אחד, שהיה היחיד שהתעקש על הרשעה, בעוד האחרים מתעקשים על זיכוי של כל או חלק מהנאשמים. כתוצאה מחילוקי הדעות בין המושבעים, בוטל המשפט ללא הכרעה, מלבד זיכוי של נאשם אחד.
המשפט השני: ארצות הברית נגד קרוקשנק.