לפני פרוץ המהפכה האמריקאית, התקיימה תכתובת עסקית או ממשלתית מועטת בין המושבות. רוב הדואר נשלח הלוך ושוב לבתי עסק ומשרדי ממשלה בלונדון. המהפכה האמריקאית הפכה את פילדלפיה, מקום מושבו של הקונגרס הקונטיננטלי, למרכז המידע של האומה החדשה. חדשות, חוקים חדשים, מידע פוליטי, ופקודות צבאיות, נפוצו ברמת דחיפות שלא הייתה קיימת קודם לכן, וקיומה של מערכת דואר הייתה חיונית. העיתונים לקחו את ההובלה, ודחפו להעברת חקיקה בנוגע לדואר שתאפשר להם להגיע למינוייהם בעלות נמוכה מאוד, וכן תאפשר חילופי מידע בין העיתונים בשלוש עשרה המושבות. תוך כדי סגירת הדואר האימפריאלי בשנים 1774–1775, שבסיסו היה בלונדון, חברו מדפיסים וסוחרים יחד עם ההנהגה הפוליטית החדשה, ויצרו מערכת דואר חדשה. "משרד הדואר של ארצות הברית" (United States Post Office - USPO) הוקם ב-26 ביולי 1775 על פי צו של הקונגרס הקונטיננטלי השני ובראשו הועמד בנג'מין פרנקלין.
לאחר המהפכה.
מחלקת הדואר של ארצות הברית הוקמה באופן רשמי ב-1792. הקמתה התבססה על הסמכות שניתנה לקונגרס בפרק 1 לחוקת ארצות הברית "להקים סניפי דואר ודרכים למען הדואר". החוק משנת 1792 קבע את הקמתה של רשת דואר בפריסה רחבה, וניתן שירות בעלות נמוכה לבעלי עיתונים. החוק הבטיח את החיסיון של התכתובות האישיות, וסיפק לכל הארץ גישה בעלות נמוכה למידע על עיניני ציבוריים, ומיסד את הזכות לפרטיות.
רופוס איסטון מונה על ידי תומאס ג'פרסון כמנהל הדואר של סנט לואיס בהמלצתו של המנהל הכללי של הדואר גדעון גריינג'ר. איסטון היה זה שבנה את משרד הדואר הראשון ממערב לנהר המיסיסיפי. באותה עת הוא מונה על ידי הנשיא ג'פרסון כשופט של טריטוריית לואיזיאנה, הטריטוריה הגדולה ביותר בצפון אמריקה. ברוס אדמסון כתב: "לצד בנג'מין פרנקלין, רופוס איסטון היה אחד האנשים הרבגוניים ביותר בהיסטוריה של הדואר בארצות הברית".
כדי להתגבר על מרחקים ארוכים, עשה הדואר שימוש במערכת של מרכזי מיון, כשוושינגטון הייתה למרכז המיון הראשי. ב-1869 כבר היו 27,000 משרדי דואר ברחבי ארצות הברית והמיון בוצע בקרונות רכבת מיוחדים במהלך הנסיעה. מערכת של שליחת כספים בדואר החלה ב-1864 ושנה קודם לכן החלה שליחת דואר בתוך הערים הגדולות.
המאה ה-19.
מערכת הדואר הייתה בעלת חשיבות מכרעת בהתרחבות הלאומית. היא אפשרה את ההתרחבות מערבה באמצעות יצירת מערכת תקשורת זולה, מהירה ונוחה. מכתבים מהמתיישבים הראשונים סיפקו מידע וסייעו לעודד הגירה הולכת וגוברת אל המערב, סייעו למשפחות המפוצלות לשמור על קשר, סייעו ליזמים במציאת הזדמנויות עסקיות ואיפשרו יחסים מסחריים סדירים בין הסוחרים במערב לבין עמיתיהם ובתי החרושת במזרח. שירות הדואר סייע גם להרחבת השליטה של הצבא ברוב שטחי המערב. ההפצה הנרחבת של העיתונים באמצעות הדואר אפשרה תיאום בין פוליטיקאים ממדינות שונות. שירות הדואר סייע לשלב את האזורים המבוססים עם הספר, ליצור רוח לאומית ולספק תשתיות חיוניות.
במאה ה-19 היה משרד הדואר מקור מרכזי לפטרונות הממשל הפדרלי. קבלת משרת ניהול דואר הייתה גמול לפוליטיקאים מקומיים, לעיתים עורכים של עיתונים מפלגתיים. כשלושה רבעים מבין העובדים האזרחיים של הממשל הפדרלי עבדו במחלקת הדואר. ב-1816 הועסקו בו 3,341 עובדים וב-1841 14,290 עובדים. כמות הדואר גדלה במהירות רבה יותר בהשוואה לגידול באוכלוסייה. ב-1790 טיפל הדואר ב-100 מכתבים ו-200 עיתונים מדי שנה לכל 1,000 תושבים לבנים; ב-1840 טופלו 2,900 מכתבים ו-2,700 עיתונים בשנה לכל 1,000 תושבים לבנים.
בתקופת נשיאותו של אנדרו ג'קסון התרחבה מחלקת הדואר. במקביל נוצרו קשיים בשל המחסור בכוח אדם ובאמצעי תחבורה. עובדי הדואר באותה תקופה היו עדיין כפופים למערכת של פטרונות, שלפיה תומכים נאמנים של הפוליטיקאים מונו למשרות בדואר ובגופים אחרים של הממשלה כגמול לנאמנותם. לאלו שמונו באופן זה היה לעיתים נדירות ניסיון מוקדם בעבודת הדואר. מערכת פטרונות פוליטית זו הופסקה ב-1883 עם העברתו של חוק פנדלטון לרפורמה בשירות האזרחי .
ב-1823, עשר שנים לאחר שהחל הדואר לעשות שימוש באוניות קיטור כדי לשאת משלוחי דואר בין ערים שאליהן לא הובילו דרכים, הוכרזו הנהרות כנתיבי דואר. השימוש ברכבות להעברת דואר החל ב-1832, בתחילה בקו יחיד בפנסילבניה. כל מסילות הברזל ברחבי ארצות הברית הוגדרו כנתיבי דואר, לאחר העברת החוק המתאים ב-7 ביולי 1838. לאחר מכן התרחב במהירות השימוש ברכבות לטובת שירות הדואר.
ב-3 במרץ 1847 העביר הקונגרס חוק להנפקת בולי דואר, ומיד חתם המנהל הכללי של הדואר על חוזה עם חברת החריטה "ראודון, רייט, האטץ' ואדסון" מניו יורק. הנפקת הבולים הראשונה בארצות הברית נמכרה ב-1 ביולי 1847 בניו יורק. ביום המחרת התקבלו בבוסטון מכתבים שנשאו את הבולים האלו וכמה ימים לאחר מכן בערים נוספות. בול בעריך של 5 סנט שימש למשלוח מכתב שמשקלו היה פחות מאונקיה אחת (28 גרם) ושהמרחק ליעדו היה פחות מ-300 מילים (483 קילומטרים). בול בעריך של 10 סנט שימש למשלוח מכתב ליעדים שהמרחק אליהם היה יותר מ-300 מיילים, או שמשקלם היה כפול ממשקל המכתבים שנשלחו עבור בול בעריך של 5 סנט.
ב-1847 חתמה חברת ספינות הקיטור של דואר ארצות הברית חוזה שאפשר לה לשאת את דברי הדואר של ארצות הברית בהפלגות שיצאו מניו יורק, ועצרו בניו אורלינס, הוואנה ומצר פנמה, כשיעדם הסופי היה קליפורניה. באותה שנה, החברה הפסיפית של ספינות הקיטור לדואר רכשה את הזכות להעביר דואר על פי חוזה עם ממשלת ארצות הברית ממצר פנמה לקליפורניה. ב-1855 השלים ויליאם הנרי אספינוול את סלילתה של מסילת הברזל של פנמה, וכך קושרו שני צדי המצר. באופן זה קוצר משך הנסיעה לדואר, נוסעים וסחורות לקליפורניה לשלושה שבועות. נתיב זה המשיך להיות חשוב עד להשלמת סלילתה של מסילת הברזל הטרנס-יבשתית ב-1869. חברות הרכבת הרחיבו באופן משמעותי את שירות הדואר לאחר 1862 ובאותה שנה נפתח שרות דואר הרכבות .
עד מהרה עוצבו קרונות רכבת שנועדו למיון וחלוקה של דואר במהלך הנסיעה. עובדי שירות דואר הרכבות היו ממיינים את דואר במהלך הנסיעה והם היו לעובדי הדואר המיומנים ביותר בשירות הדואר. עליהם היה להפריד את הדואר במהירות לתאים שהיו מיועדים ליעדים הסופיים של המכתבים, להספיק לסיים את המלאכה עד להגעת הרכבת לאותו יעד, ולעמוד בקצב של מיון 600 מכתבים בשעה. על העובדים בוצעה בקרה שוטפת לבדיקת דיוק עבודתם ומהירותה.
שירות דואר החבילות החל לפעול עם פתיחתו באופן סדיר בין ארצות הברית לארצות זרות ב-1887. באותה שנה הקימו דואר ארצות הברית ודואר קנדה שירות חבילות בין שתי הארצות. בדצמבר 1888 נחתם הסכם דואר בין ממלכת הוואי (שהייתה אז עצמאית) לבין ארצות הברית והשירות החל לפעול ב-1889. שירות דואר החבילות בין ארצות הברית לבין ארצות אחרות התרחב עם חתימת אמנות והסכמי דואר. בעוד שהדואר הסכים להעביר חבילות שנשלחו במסגרת ההסכמים עם איגוד הדואר העולמי לתוככי הארץ, עברו 25 שנים נוספות עד שיוקם שירות פנים למשלוחי חבילות.
המאה ה-20.
פתיחת שירות הדואר לאזורים החקלאיים המבודדים ב-1896, ופתיחתו של שירות דואר החבילות הפנימי על ידי המנהל הכללי של הדואר פרנק היצ'קוק ב-1913, הגדיל באופן משמעותי את נפח הדואר שנשלח ברחבי ארצות הברית ודחף לפיתוח מערכות העברות דואר יעילות יותר. רבים מתושבי האזורים החקלאיים המרוחקים ניצלו את האפשרות של קבלת חבילות בתעריפים נמוכים כדי להזמין מוצרים וסחורות מאנשי עסקים שישבו במקומות מרוחקים מהם מאות מיילים. החל העשור השני של המאה ה-20 ועד שנות ה-60 של המאה ה-20, רבים מתלמידי הקולג'ים ואנשים אחרים השתמשו בשירות דואר החבילות להעביר לבתיהם כביסה, שכן דמי המשלוח היו זולים יותר בהשוואה לעלות מסירת הכביסה במקום מגוריהם.
לאחר שהילדה שרלוט מאי פירסטורף נשלחה בדואר על ידי הוריה לסבה וסבתה באיידהו ב-1914, נאסר משלוח בני אדם בדואר. ב-1914 קבע הדואר מגבלה של 200 פאונד (90 קילוגרם) לאדם ליום לשליחת חבילות, לאחר שהיזם העסקי, ו. ה. קולטהרפ, עשה שימוש בתעריפי שליחת החבילות הנמוכים כדי לשלוח יותר מ-80,000 לבנים לאתר בנייה של סניף בנק בוורנל, יוטה. אורך נתיב המשלוח היה 407 מיילים (655 קילומטרים) והלבנים הועברו ברכבת ובעגלות רתומות לסוסים.
פתיחת שירות החבילות הוביל לצמיחת העסקים ששיווקו את מוצריהם בדואר, וכך התרחבה נגישותם של תושבי האזורים הכפריים למוצרים שקודם לכן היו זמינים עבורים רק בחנויות המקומיות.
ב-1924 מנה כוח האדם של מחלקת הדואר של ארצות הברית כמעט 350,000 עובדים, והוא היה אחד הארגונים הגדולים ביותר בארצות הברית.
מערכת החסכונות של דואר ארצות הברית.
החל מ-1 בינואר 1911 ועד 1 ביולי 1967 הפעילה מחלקת הדואר של ארצות הברית את "מערכת החסכונות של דואר ארצות הברית" . המערכת הוקמה על פי חוק שחוקק הקונגרס ביוני 1910. מטרת החקיקה הייתה להפסיק את נוהג שמירת הכספים בבתים, למשוך את המהגרים לארצות הברית לחסוך את כספיהם כפי שהיו מורגלים בארצות מוצאם, לספק אפשרויות לפיקדונות בטוחים לאנשים שאיבדו את האמון בבנקים, ולספק אפשרויות נוחות יותר לפיקדונות לאנשים ממעמד העובדים.