במאות ה -18 וה -19, עמק וופר היה אחד האזורים התעשייתיים הגדולים ביותר לכרייה ועיבוד פחם באירופה היבשתית. וופרטל עודנה מרכז תעשייתי גדול לתעשיות הטקסטיל, מטלורגיה, כימיקלים, תרופות, אלקטרוניקה, מכוניות, גומי, כלי רכב וציוד הדפסה. כאן הומצאה בשנת 1897 תרופת האספירין על ידי חב' התרופות באייר, וכך גם שואב האבק של Vorwerk-Kobold.
סמלה הבלתי-מעורער של וופרטל הוא המונורייל של העיר (בגרמנית: Schwebebahn). המונורייל של וופרטל הוא הארוך ביותר באירופה ומהראשונים שנבנו בעולם - עוד בשנת 1901. כיום קיימים ארבעה מונוריילים נוספים בגרמניה. ה-Schwebebahn תלוי בגובה של 12 מטרים מעל לקרקע (ולאורך רוב המסלול - מעל לנהר הוופר), ומסלולו חוצה את העיר ממזרח למערב לאורך של 13.3 קילומטרים. ל-Schwebebahn עשרים תחנות ומהירותו הממוצעת 26 קמ"ש (מהירותו המרבית היא 60 קמ"ש). בכל יום נוסעים במונורייל 72,000 איש. הרכבת מופיעה בסמלים רבים של העיר.
בוופרטל קיים ריכוז הבתים מדור המייסדים (Gründerzeit, כינוי לתקופה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20) הגדול ביותר בגרמניה (לצד בון). בתים אלו מתאפיינים בצבעוניות רבה, מקוריות, אלגנטיות ופאר. מרכז העיר, באזור תחנת הרכבת המרכזית, נהרס ברובו במלחמת העולם השנייה, וכיום הוא נחשב בעיני רבים למכוער. השכונות המקיפות את המרכז, לעומת זאת, כוללות כמה מהרחובות הנאים, המקוריים והמעניינים ביותר בעיצובם בגרמניה. היכל העיר (Stadthalle) הוא מהבניינים המפוארים בנורדריין-וסטפאליה, ועיצובו מזכיר בניינים רבים בפריז.
וופרטל היא עיר תאומה של באר שבע מאז 1977.
היסטוריה.
וופרטל בגבולותיה הנוכחיים הוקמה בשנת 1929 על ידי מיזוג שתי הערים ברמן ואלברפלד וחמש המושבות הקטנות מסביב. תחילה נקראה העיר "ברמן- אלברפלד" ובשנת 1930 שונה השם לשמה הנוכחי.
מ- 5 ביולי 1933 עד 19 בינואר 1934 פעל בוופרטל מחנה הריכוז "קמנה", אשר היה אחד ממחנות הריכוז המוקדמים של השלטון הנאצי עבור מתנגדי הרייך השלישי. העיר וופרטל מפורסמת בהתנגדות שלה לשלטון הנאצי. "" (או "ההצהרה התאולוגית של ברמן") משנת 1934 הייתה מסמך שאומץ על ידי נוצרים בגרמניה שהתנגדו לפילוסופיה הנאצית של "". ההצהרה גרסה כי הכנסייה הנוצרית ההפכה למושחתת וכי האידאולוגיה הנאצית את הבשורה הנוצרית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כ -40% מהבניינים בעיר נהרסו על ידי הפצצות בעלות הברית. עם זאת, מספר רב של אתרים היסטוריים נשמרו, כגון:
ב -16 באפריל 1945 נכבשה העיר בידי חטיבת הרגלים ה -78 של ארצות הברית. לאחר המלחמה וופרטל השתייכה לאזור הכיבוש הבריטי, ולאחר מכן כחלק של מדינת נורד ריין וסטפליה במערב גרמניה.
תרבות ואומנות.
בית האופרה של וופרטל נבנה במקור כ"תיאטרון העירוני" של ברמן בשנת 1905. המבנה ניזוק קשות בהפצצות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה ונפתח מחדש למבקרים בשנת 1956. הוא שופץ שוב במהלך 2006-2009.
אולם הקונצרטים Concherthall Stadthalle הוא ביתה של התזמורת הסימפונית העירונית והוא מפורסם בזכות האקוסטיקה היוצאת דופן שלו.
מאז 1973 פועל בעיר "תיאטרון המחול של פינה באוש" ("Tanztheater Wuppertal Pina Bausch"), שממשיך לפעול גם לאחר מותה של האמנית ב-2009. הבעלות על התיאטרון מתחלקת בין העיר (95%) לבנה של האמנית המנוחה (5%).
המוזיאון לאומנות Von der Heydt מציג יצירות אומנות מהמאה ה -17 ועד ימינו. היצירה הראשונה של פיקאסו שהופיעה אי פעם בציבור הוצגה כאן לראשונה.
הפסל טוני קראג הקים בוופרטל את גן הפסלים Skulpturenpark Waldfrieden אשר כולל גם אולם תצוגה מקורה.
בנוסף, בוופרטל ישנו גן חיות עירוני וכן גן בוטאני.
חינוך.
בוופרטל ממוקמים ארבעה מוסדות להשכלה גבוהה:
בנוסף פועלת בעיר "Junior Uni" - יוזמה ייחודית במימון פרטי ללימודי העשרה במדעים לילדים ובני נוער מגיל 4 עד 18 מחוץ לתוכנית הלימודים.
אישים חשובים.
בוופרטל נולד ב-1820 פרידריך אנגלס, אשר יחד עם קרל מרקס פרסם את המניפסט הקומוניסטי רב ההשפעה.
יוהאנס ראו, אשר שימש כראש עיריית וופרטל, כראש ממשלת נורדריין-וסטפאליה במשך עשרים שנה וכנשיא גרמניה במשך חמש שנים, נולד בוופרטל ב-1931.
ב-1869 נולדה בעיר המשוררת והמחזאית היהודייה אלזה לסקר-שילר. המחזה הראשון שלה, Die Wupper, קרוי על שם הנהר.
מורג (כלי חקלאי)
מורג הוא כלי חקלאי מסורתי. הוא משמש לפעולת הדישה, כמתואר באחד משני האזכורים שלו בתנ"ך, בספר ישעיהו פרק מ"א ט"ו: .
המורג הוא לוח גדול, על-פי רוב עשוי עץ, ובצידו התחתון נעוצים להבים קצרים מרובים; במורג הקדום יותר להבים אלו היו עשויים אבן צור ובמורג המודרני יותר הותקנו להבי ברזל.
לוח זה נרתם לבהמה ונגרר במעגלים בגורן על מנת להפריד את הדגן מן המוץ, האיכר נהג בבהמה במושכות כאשר הוא עומד על המורג.
מאז פותח הקומביין, בחקלאות המודרנית נפסק השימוש במורג במדינות רבות, אולם ישנן מדינות בהן עדיין משתמשים בכלי זה באופן המסורתי.
יורם
אחזיהו
אחזיה
יעל עמית
יעל עמית (נולדה בשם יעל סלוצקי ב-7 באוקטובר 1958) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון, קומיקאית ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה.
במהלך שירותה הצבאי שיחקה ושרה בלהקת פיקוד מרכז (1977).
מיד עם תום לימודיה ב"בית צבי" השתלבה בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע.
לצד עיסוקיה כשחקנית, למדה טיפול באמנויות בסמינר הקיבוצים ובמכללת תל חי. לעמית תואר BA בפסיכולוגיה ותיאטרון מאוניברסיטת חיפה, תואר MA בהנחיית קבוצות בשילוב אמנויות מאוניברסיטת לסלי והסמכה כמאמנת הוליסטית ממכללת רידמן.
היום משלבת עמית טיפול ואימון אישי לצד משחק.
תיאטרון.
עמית שיחקה בתיאטראות הרפרטואריים: הבימה, הקאמרי, תיאטרון באר שבע, ציפי מייזלר הפקות, תיאטרון חיפה ותיאטרון בית ליסין, ולקחה חלק בהצגות רבות: "פילומנה", "מכולת", "המתלבט", "סאלח שבתי", "קופסה שחורה", "מועדון האלמנות העליזות", "הלם קרב", "מהומה רבה על לא דבר", "פטריית הרעל", "תמונות ציד מבוואריה התחתית", "תזמורת על תנאי", "מקהלת אי הסכמה", "על קלות דעת וצביעות", "דון ז'ואן חוזר מהמלחמה", "פאל ג'ואי", "אוליבר!", ״בילבי״, "שמריהו - הילד מקופסאת השימורים", "מעלה קרחות", "חתונה מושלמת", "גבעת חלפון אינה עונה" ועוד.
בפסטיבל עכו 1985 זכתה עם ההצגה "זהבה ושלושת בעליה" בציון לשבח וב"תיאטרונטו" 1999 שיחקה ב"חבר" - מחזה יחיד פרי עטה. ההצגה המשיכה לרוץ בתיאטרון הבימה משך 3 עונות.
דיבוב.
עמית דיבבה בגרסאות בעברית של עשרות סרטים מבית היוצר של דיסני, פיקסאר, דרימוורקס והאחים וורנר, כמו כן סדרות טלוויזיה, ביניהם: "היפהפייה הנרדמת", "חתולים בצמרת", "אצבעונית", "סינדרלה", "הארי פוטר ואבן החכמים", "פיטר פן", "מכושפת", "קובי קובי", "הטירה הנעה", "אמיצה", "שרק השלישי", "בית ספר למפלצות", "מדגסקר 2", "שרק לנצח", "הארי פוטר וחדר הסודות", "תפוס ת'גלים", "סטיוארט ליטל", "הקסם של אלה", "משפחת סופר-על", "לרדת מהפסים", "הארי פוטר והאביר מאזקבאן", "הקיסר נפל על הראש", "מרי פופינס חוזרת", "", "קונג פו פנדה 3", "חיים בזרם", "טינקרבל", "טינקרבל והאוצר האבוד", "טינקרבל וסוד הכנפיים", "" ועוד.
קולנוע וטלוויזיה.
בטלוויזיה החינוכית לקחה חלק בתוכנית "זהו זה!" בפינה "סערה בכוס תה", ובערוץ הראשון נמנתה עם צוות תוכנית הסאטירה "מוצ"ש", לצידם של ספי ריבלין, אלי יצפאן ודב רייזר. בתוכנית זו יצרה עם ריבלין את הזוג הקומי "יעל ויוסף", שם תפקדה כזוגתו השתלטנית וטבעה את הקריאה המיתולוגית: "יוס-הף!".
בקולנוע שיחקה עמית בשנת 1983 בתפקיד אורח בסרט "סבבה". בשנת 1987 שיחקה בסרט "אבא גנוב 1" לצד יהודה ברקן, וכן בסרטים: "תושב"ע בקריית שמונה", "מזל דגים" ועוד. כמו כן, השתתפה בתפקידי אורח בסדרות "שמש" (כמנהלת בית ספר), "לחיי האהבה" (כעוזרת בית), "איצ'ה", "הבורר", "בטי בן בסט", "דני הוליווד", "סטרייט ולעניין", "החברים של נאור", "קופה ראשית", וגם שיחקה את אשתו של מר אפל בסדרה "עממיות".
בשנת 2011 השתתפה בסדרת הנוער "מה בכריש?" בתפקיד קפטן גבי וב-2012 גילמה את חיותה בסדרת הילדים "מקס ומוזה". ב-2013 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "בלתי הפיך".
בשנת 2014 שיחקה בעונה השנייה של "שנות ה-80".
חיים אישיים.
יעל עמית היא בתו של אבינועם סלוצקי (בנו של נח סלוצקי), שהיה מאנשי פלגות הלילה המיוחדות, אחותה הצעירה של השדרנית רויטל עמית, ואם לבת ובן - תמר ואבינועם, שניהם עוסקים בדיבוב.
דודה, אח אביה היה רס"ן אשר עליו ועל יוסף "יוסל'ה" רגב (גרבר) כתבה נעמי שמר את השיר "אנחנו שנינו מאותו הכפר".
יהואש
מרים גבריאלי
מרים גבריאלי (נולדה ב-26 בינואר 1935) היא שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ישראלית. כלת פרס אמ"י.
ביוגרפיה.
גבריאלי נולדה בתל אביב לאליעזר וצילה גלייצמן, אשר עלו מאושוויינצ'ים ב ב-1920, היו חברי הפועל הצעיר וגדוד העבודה, ובין מייסדי דגניה ב'. אחר כך חזרו הוריה בתשובה וגבריאלי גדלה כדתייה. בגיל 24 יצאה בשאלה.
היא למדה באוניברסיטה העברית היסטוריה ומדעי המדינה ואת דרכה בתחום המשחק החלה בחוג דרמה של ניסן נתיב.
קריירה בתיאטרון.
גבריאלי הייתה חברה קרובה של חנוך לוין ושיחקה בכמה ממחזותיו בתיאטרון הקאמרי. בשנת 1984 שיחקה בהצגת יחיד "שש שעה רקובה", על פי סיפורים של חנוך לוין. בתיאטרון חיפה שיחקה במחזות "חפץ", "נישואי פיגארו", "לילה במאי" ו"נעורי אדם". בתיאטרון באר שבע לקחה חלק במחזה "אותו ואת בנו" ב-1985. בתיאטרון בית ליסין שיחקה במחזות "סיפור אהבה בשלושה פרקים", "אורח בא", "מקווה" ו"תשוקה".