בתחילה הייתה החטיבה כוח משימה שהורכב מהגדודים הראשון והשלישי, בפיקודו של מפקד הפלמ"ח יגאל אלון. המבצע הגדול הראשון של החטיבה היה מבצע יפתח (ששמו נקבע על ידי יגאל ידין, ראש אגף המבצעים במטכ"ל, על-פי כינויו המחתרתי של יגאל אלון (פייקוביץ), יפתח, (י פ, ת-ח). ערב הכרזת המדינה והקמת צה"ל, עת התארגנו גדודי הפלמ"ח וחילות ההגנה מחדש בחטיבות, אוחדו שני הגדודים הצפוניים לחטיבה שנשאה את שם המבצע שבו השתתפה, ומולה כהן מונה למפקדה.
מראשיתה ועד לימיה האחרונים של מלחמת העצמאות, התבססו גדודי יפתח בעיקר על אנשי משקים, קבוצות הכשרה, מגויסים בודדים ואנשי גח"ל. בפרוץ המלחמה היו אנשי הפלמ"ח פזורים במחנותיהם במשקי העמקים ובגליל. הם הוטלו למשימות בנקודות תורפה של האזורים שבהם שכנו: אבטחת דרכים והקשר הרצוף בין הגליל, העמקים ומרכז הארץ, אבטחת יישובי הספר ושמירה על הגבולות הצפוניים ומעברות הירדן.
כבר בשלבים הראשונים של המלחמה ביצעו הגדודים פעולות התקפיות: ב-15 בפברואר 1948 ביצעה יחידה מהגדוד השלישי פשיטה ארוכת-טווח על הכפר הערבי סעסע, והטילה מבוכה במחנה הערבי. יחידות מהגדוד התערבו בהתקפה על טירת צבי, תקפו מהאגף את צבא ההצלה וגרמו לו אבדות קשות. בתחילת אפריל 1948 פעל הגדוד הראשון לראשונה בפעולה גדודית, והנחיל מפלה לצבא ההצלה שתקף את משמר העמק.
פעולותיה העיקריות של החטיבה בגליל המזרחי היו בכיבוש טבריה וצפת, במבצעי יפתח ומטאטא, בהתקפות על משטרת נבי יושע, בקרבות מלכיה, ובהדיפת הסורים מעמק הירדן. ביוני 1948 הועברה החטיבה למרכז הארץ, השתתפה במבצע יורם, בניסיון לכבוש את לטרון ומאוחר יותר במבצע דני. בקיץ 1948 החטיבה ירדה לנגב לקראת קרבות ההכרעה, אשר בשלב זה של המלחמה נערכו בעיקר בדרום. החטיבה נטלה חלק במבצע גי"ס ובמבצע יואב, וכן בהגנה על מנחת מטוסים ליד רוחמה ערב מבצע יואב (קרב חרבת מחאז). לקראת סוף המלחמה החטיבה חזרה לצפון. בעת עלייתה לצפון, הצטרף לחטיבה גם הגדוד השני של הפלמ"ח, אשר השתייך עד לאותה העת לחטיבת הנגב.
מבצע קדש.
במבצע קדש החטיבה בפיקוד אל"ם אהרון דורון כללה 4 גדודי חי"ר: גדוד 113 בפיקוד סא"ל פנחס ויינשטיין, גדוד 115 בפיקוד רס"ן יהודה זיו, גדוד 128 בפיקוד רס"ן שאול גבעולי. וגדוד 54 בפיקוד סא"ל ישראל גרמן. גדוד 115 היה כפוף בתקופת הלחימה לחטיבת גולני, ולחם עמה על מערכי רפיח וגדוד 54 היה כפוף בתקופת הלחימה לחטיבה 37, ולחם עמה על מערכי אום כתף ואבו עגילה. בנוסף כללה גדוד מרגמות 120 מ"מ וגונדת נ"ט. החטיבה ששימשה כחטיבה מרחבית בגיזרת רצועת עזה עד מלחמת ששת הימים, כבשה בסיוע צג"ם 278 בפיקוד סא"ל זאב אשכולות מחטיבה 37 ופלוגת שריוניות סטאגהאונד מגש"פ 182 של פיקוד מרכז את העיר עזה ואת רצועת עזה, עד וכולל מרחב ח'ן יונס.
מלחמת ששת הימים.
במלחמת ששת הימים החטיבה בפיקוד אל"ם יהודה רשף כללה 4 גדודי חי"ר: גדוד 81 בפיקוד סא"ל שלמה גולדברג, גדוד 115 בפיקוד סא"ל אורן אליהו, גדוד 128 בפיקוד סא"ל יחזקאל רביד, וגדוד 54 בפיקוד סא"ל צבי לבנון. החטיבה תוגברה בגדוד שריון 86 של טנקי 13-AMX בפיקוד סא"ל יעקב הדר, ובגדוד 202 בפיקוד סא"ל צבי בר לחמה בקרבות על מבואותיה המזרחיים של העיר עזה ובקרבות הקשים לכיבוש מבואותיה הדרומיים של העיר עזה במהלך ה-5 ביוני, והייתה שותפה לכיבוש העיר ביום שלמחרת.
מלחמת יום כיפור.
במלחמת יום הכיפורים, החטיבה בפיקוד אל"ם אהרן פלד כללה 2 גדודי חרמ"ש - גדוד 54 בפיקוד סא"ל גדליה גל, וגדוד 128 בפיקוד סא"ל זאב ליטמן, וגדוד טנקי שרמן - גדוד 226 בפיקוד סא"ל יוסף רביב, ולחמה בחזית המצרית. השתתפה במתקפת הנגד של 8 באוקטובר כחלק מהכוח שבפיקוד קלמן מגן בגזרה הצפונית, וב-14 באוקטובר בלמה יחד עם חטיבה 204 את המתקפה באזור קנטרה של חטיבה 15 מדיוויזיה 18 המצרית, בקרב בו הושמדו כ-40 טנקים מצרים. בהמשך הלחימה הצטרפו כוחות מהחטיבה לאוגדה 252 בחציית התעלה ולחימה בשטח מצרים.
לאחר מלחמת יום כיפור.
לאחר מלחמת יום כיפור, אורגנה החטיבה מחדש בתור חטיבה משוריינת, עם 3 גדודי טנקי מגח, ושמה שונה לחטיבה 576. בשנת 1981 הועברה החטיבה, שהייתה חטיבת המילואים של אוגדה 252, לאוגדה 720.
מבצע חומת מגן.
במבצע חומת מגן פעלה החטיבה בפיקוד אל"ם אורן בן גויה כחטיבת שריון במילואים בגזרת שכם, היא כבשה את מחנות הפליטים בלאטה, מסאכן שעבייה ואת מתחם קבר יוסף. גדוד 445 מהחטיבה בפיקוד סא"ל חיים בר סלע, לחם בעיר בית לחם וכיתר את מתחם כנסיית המולד שבה התבצרו מחבלים.
פירוק חטיבת השריון.
באוקטובר 2013 שלח המח"ט אל"ם אורן סולומון, מכתב לחיילי ומפקדי החטיבה, ובו פירט על תהליך רה-ארגון הסד"כ בצה"ל שלאורו הוחלט לפרק את החטיבה. החטיבה שהייתה שייכת לעוצבת עידן, פורקה ב-2014.
הקמת חטיבת החי"ר.
בשנת 2016 הוחלט על הקמת החטיבה מחדש כחטיבת חי"ר מובחרת במילואים שנקראת "חטיבת הקומנדו במילואים" על בסיס גדודי המילואים של חטיבת החרמון שנסגרה במסגרת התוכנית הרב-שנתית "גדעון". מרבית החיילים המשרתים בחטיבה הם בוגרי יחידת אגוז.
בחודש ספטמבר 2020 עברה החטיבה לעוצבת הבזק, שם מהווה כח קומנדו במילואים.
הנצחה.
לזכר חללי החטיבה הוקמה אנדרטת חטיבת יפתח בנגב ליד צומת קמה. התכנון נעשה על ידי חיליק ערד, חבר קיבוץ סער.
קיבוץ יפתח הוקם באוגוסט 1948 על ידי יוצאי החטיבה.
סרגיי וייט
אינסברוק
אינסברוק (בגרמנית: Innsbruck, טירולית: Innschpruckh - בתרגום חופשי: גשר האין) היא בירת המדינה טירול שבאוסטריה. העיר, בה מתגוררים כ-120,000 תושבים (2008), ממוקמת על גדות נהר אין במקום התמזגותו עם עמק נהר זיל. העיר נמצאת במרחק של 30 ק"מ ממעבר ברנר שבהרי האלפים, עובדה המקנה לה פרסום בינלאומי כמרכז של ספורט חורף.
היסטוריה.
האזכור הראשון של העיר הוא במסמך משנת 1187 כ-"Insprucke". העיר שימשה כנקודה חשובה לחציית נהר אין, ומכאן שמה. הנתיב דרך הרי ברנרפאס היה אז חיבור עיקרי של תחבורה ותקשורת בין הצפון לדרום, והנתיב המזרחי ביותר החוצה את האלפים. ההכנסה של העיר משירות כתחנת מעבר גרם לשגשוגה.
העיר הפכה לבירת טירול בשנת 1429, ולקראת סוף המאה ה-15 המאוחרת העיר נהייתה מרכז אירופי של פוליטיקה ותרבות כשהקיסר מקסימיליאן הראשון העביר אליה את חצר האימפריה. באותה תקופה נבנה בניין עם גג הזהב.
במשך המלחמות הנפוליאוניות העיר הועברה לבוואריה, שהייתה בת בריתה של צרפת. המנהיג אנדריס הופר הוביל את הצבא הטירולאי לניצחון בקרב ברגאיסל נגד הכוחות המאוחדים של בוואריה וצרפת, וקידם את הפיכת אינסברוק לבירת טירול. לאחר מכן הכוחות המאוחדים פלשו לטירול ואינסברוק הפכה לחלק מבוואריה עד 1814. לאחר קונגרס וינה העיר חזרה להיות תחת שליטה אוסטרית. גופתו הגיבור הטירולאי אנדריס הופר, שהוצא להורג במאנטובה, הושבה 1823 לאינסברוק ונקברה בכנסיית העיר.
בשנת 1938 העיר סופחה לגרמניה הנאצית כחלק מהאנשלוס, על ידי אדולף היטלר. בין השנים 1942–1945 הופצצה העיר 21 פעם והיא סבלה מהרס כבד.
תחבורה.
אינסברוק נמצאת ליד צומת הכבישים המהירים A12 ו A13 מה שמקנה לה גישה קלה לורונה שבאיטליה ולמינכן שבגרמניה.
התחנה המרכזית של אינסברוק היא אחת מתחנות הרכבת ההומות ביותר באוסטריה. מסילת הרכבת האוסטרית חוצה את הנתיב הדרומי מערבי של הרי הברנרפאס, ומחבר לצפון איטליה ודרום גרמניה.
מנמל התעופה של אינסברוק יוצאות בין השאר טיסות לפרנקפורט, לונדון ווינה.
החשמלית העירונית כוללת שני קווים בתוך העיר, ושניים מסביב לה. החשמלית תורחב בשנים הבאות ותגיע לעיירה האל אין טירול במזרח ולעיירה פלס במערב. בעיר ישנם כמה קווי אוטובוס. קווי המיניבוס שבעיר ינטשו בעקבות הרחבת קווי החשמלית.
ספורט.
בעקבות מיקומה של העיר בין הרים, היא מקום אידיאלי לסקי בחורף ולטיפוס הרים בקיץ. סביב העיר ישנם כמה אתרי סקי, ובהם אקסאמר, ליצום, איגלס, זפלד, טולפס ועמק שטובאי. אתרים אלה עושים לאפשרי את הסקי אפילו בקיץ בשטחים מכוסי הקרח שבהם.
העיר אירחה פעמיים את משחקי החורף האולימפיים: פעם ראשונה בשנת 1964, ופעם שנייה בשנת 1976, כמחליפת מקום של דנוור, שדחתה את משחקי החורף שהיו אמורים להתקיים בה. דבר זה עושה אותה לאחת משלוש הערים היחידות שאירחו שני משחקי חורף אולימפיים, יחד עם סנט מוריץ שבשווייץ ולייק פלאסיד בארצות הברית. נוסף לכך, היא אירחה פעמיים ברציפות את משחקי החורף הפאראלימפיים בשנים 1984 ו-1988, יותר מכל עיר אחרת.
אינסברוק הייתה גם אחת הערים המארחות של יורו 2008 שהתקיים באוסטריה ובשווייץ.
העיר אינסברוק אירחה את אולימפיאדת החורף לנוער בינואר 2012, אולימפיאדת החורף לנוער הראשונה בהיסטוריה.
פוליטיקה.
בחירות 2006 המקומיות הניבו את התוצאות הבאות:
חינוך.
אינסברוק נחשבת לעיר אוניברסיטאית עם מספר מוסדות להשכלה גבוהה.
המוסד המוכר ביותר הוא אוניברסיטת אינסברוק (Leopold-Franzens-Universität), האוניברסיטה הרפואית של אינסברוק והאוניברסיטה למדע יישומי(MCI Management Center Innsbruck).
ערים תאומות.
אינסברוק היא עיר תאומה של הערים:
לאקונה (פירושונים)
אוסיר
סוגריים מרובעים
לקונה
הרמן אמיל פישר
הרמן אמיל פישר (בגרמנית: Hermann Emil Fischer; 9 באוקטובר 1852 - 15 ביולי 1919) היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1902, "על עבודתו בסינתזת סוכר ופורין". פישר נודע בעיקר על עבודתו על סוכרים, גלוקוז וקפאין, זיהוי המשותף להם וסנתוז פורין המשמש אב משותף לכולם.