אף על פי שקביעת תקציב המדינה מוטלת על הרשות המחוקקת במדינות רבות, מושלי קנטקי נדרשים על פי חוק להציג את הצעת התקציב הדו-שנתי לאספה הכללית לאישור, זמן קצר לאחר תחילת כינוסי האספה. תקציב המושל אושר לעיתים קרובות עם מעט שינויים, אך מאז שהרפובליקנים השתלטו על הסנאט של המדינה בפעם הראשונה ב-1999, האישור הפך לתהליך הרבה יותר שנוי במחלוקת. האספה הכללית לא העבירה תקציב לפני תום ישיבתה בשנים 2002 ו-2004. בשני המקרים פעלה המדינה במסגרת תוכנית הוצאות הרשות המבצעת שהוכנה בידי המושל עד שהרשות המחוקקת תוכל להתכנס מחדש ולהעביר את התקציב. ב-2005 פסק בית המשפט העליון של קנטקי כי אין למושל סמכות לכלות כספים ללא היתר מהרשות המחוקקת, וכי אם המחוקקים לא יעבירו את התקציב בעתיד, יורשו הוצאות כספיות שהוסמכו במפורש בחוקת המדינה.
מינויים וממשל.
אף כי חוקת קנטקי קובעת ומגדירה את המושל כראש הרשות המבצעת של ממשלת המדינה, היא אינה מפרטת את האמצעים ליישום תפקיד זה. כדי להעצים את כל פקידי הממשל החוקתיים לפי החוקה הראשונה של המדינה, כוחו של משרד המושל צומצם בחוקות הבאות, שכן יותר מפקידים אלו הפכו לנבחרים. מאחר שהמושל אינו מוסמך במפורש על ידי החוקה לנהל רבים מהתפקידים הדרושים לניהול הממשלה, על הממונה להסתמך על חקיקה שנתקבלה על ידי האספה הכללית.
ב-1934 לרשות המבצעת היו 69 מועצות וסוכנויות בנוסף לפקידי הממשל החוקתיים, אף כי חברי הוועדות הללו היו לעיתים קרובות הפקידים החוקתיים עצמם. המושל רובי לאפון הציע את "חוק הארגון מחדש" של 1934 כדי לארגן את ועדות וסוכנויות אלו לתוך 17 מחלקות ביצועיות ו-7 סוכנויות עצמאיות. האספה הכללית העבירה חוק זה, והעניקה לרשות המבצעת מראית עין של מבנה בפעם הראשונה.
ב-35 השנים שקדמו למועד הארגון מחדש של האפי צ'נדלר לבין בחירתו של ונדל פורד כמושל ב-1971, שוב נעשתה הרשות המבצעת מסורבלת. 60 מחלקות ו-210 מועצות דיווחו בפני המושל ב-1972, ושכפול השירותים בין המחלקות יצר חוסר יעילות. ב-1 בינואר 1973 נכנסה לתוקף תוכנית שהוציא פורד בסוף שנת 1972, תוך איחוד המחלקות שהתייצבו בפניו לשש מחלקות: הגנת הצרכן ואסדרה, פיתוח, חינוך ואמנות, משאבי אנוש, בטיחות וצדק ותחבורה. פורד המשיך למזג מחלקות ולארגן מחדש את הרשות המבצעת לאורך כל שנת 1973.
ב-2002, הרשות המבצעת שוב גדלה ל-14 לשכות, אך לא היו לה מחלקות נוספות. זמן קצר לאחר בחירתו בשנת 2003, המושל ארני פלטשר התחייב לארגון-מחדש נרחב של הרשות המבצעת, צמצום מספר המחלקות לתשע - משפטים ובטיחות הציבור, חינוך ופיתוח כוח העבודה, איכות הסביבה והגנה ציבורית, תחבורה, פיתוח כלכלי, בריאות ומשפחה, מימון ומנהל, תיירות, אמנות ומורשת, וסגל עובדים.
כיוון שהמושל שולט במינויים כה רבים לתפקידים, כ-2,000 על פי אומדנים משנת 1992, המשרה נחשבת מבחינה היסטורית לאחת המשרות הבכירות ביותר ברשות מבצעת בכל ארצות הברית. בנוסף, המושל מפעיל שיקול דעת רחב במתן חוזים מדינתיים, ובכך מגדיל עוד יותר את השפעתו. במחצית השנייה של המאה ה-20 נעשו ניסיונות לרסן את השימוש בכוח מינויו של המושל לפטרונות פוליטיים. ב-2005 הוגש כתב אישום נגד ארני פלטשר וכמה מחברי ממשלו על הפרת שיטת הכשירות בשיטות העסקתם; ההאשמות בוטלו מאוחר יותר במסגרת הסכם עם הקטגור, התובע הכללי גרג סטומבו.
סמכויות בלתי פורמליות.
לעיתים קרובות, כמנהיגי מפלגותיהם ברמה המדינתית, מושלי קנטקי שולטים בדרך כלל במשלחות מפלגתם לוועידות הארציות והפדרליות. אף על פי שניתנו סמכויות לגבי בית המחוקקים, מושלי קנטקי יכולים להשפיע במידה רבה על האספה הכללית, ולעיתים קרובות הם בוחרים את הנהגת שני בתי הרשות המחוקקת. לקראת הרבע האחרון של המאה ה-20 החל המעבר לבית מחוקקים עצמאי יותר, בייחוד בתקופת שלטונו של המושל ג'ון בראון, מ-1979 עד 1983. בראון היה הרבה פחות מעורב בענייני חקיקה מאשר קודמיו; הוא לא ביקש להשפיע על בחירת ההנהגה של בית המחוקקים.
המושל הוא גם נבחר הציבור הבולט ביותר ומרכז תשומת הלב הפוליטית במדינת קנטקי. הוא משמש כמארח הרשמי של המדינה כאשר נכבדים מגיעים למדינה לבקר, ולעיתים קרובות מארח טקסים שונים, ומופיע בטלוויזיה הלאומית עם זוכה הדרבי של קנטקי. כלי התקשורת של המדינה מקדישים כיסוי משמעותי למעשיו ופועלו של המושל, והרבה מושלים השתמשו בתקשורת כדי לזכות בתמיכה בסדרי היום שהנהיגו ולביקורת כלפי יריביהם הפוליטיים.
דרישות לתפקיד וכהונה.
המועמדים למשרת מושל קנטקי חייבים להיות בני שלושים שנה לפחות, ולהתגורר במדינה לפחות בשש השנים שקדמו לבחירות הכלליות. דרישת תושבות זו הוגדלה משנתיים לשש שנים בחוקת 1799 ובכל החוקות שלאחר מכן. חוקת 1792 - החוקה הראשונה - כללה גם חריג למועמדים שנעדרו מהמדינה "בשל העסקתם הציבורית על ידי ארצות הברית או על ידי מדינה זאת". דרישת הגיל הועלתה משלושים שנה לשלושים וחמש שנה בחוקת 1799 והוחזרה לשלושים שנה בחוקת 1891.
האיסור על ההתמודדות לתפקיד לאדם המחזיק בו זמנית בתפקיד מושל ובמשרה פדרלית מופיע בשלוש החוקות הראשונות של המדינה, אך הוא אינו קיים בחוקה הנוכחית של המדינה. בנוסף, חוקת 1799 אסרה על "כומר של כל חברה דתית" מלהחזיק במשרה. ייתכן שאיסור זה כוון אל המושל המכהן באותה עת, ג'יימס גררד, שהיה כומר בפטיסטי מוסמך, והתעמת לעיתים קרובות עם בית המחוקקים. האיסור על כמרים מכהנים נשאר בחוקת 1850, אך הוסר מחוקת 1891.
תקופת כהונת המושל נקצבה לארבע שנים בכל ארבע חוקות המדינה. מספר הפעמים שיכול היה להיבחר המושל לא היה מוגבל בחוקת 1792, אבל בחוקת 1799, המושל נפסל מלהיבחר מחדש שבע שנים לאחר תום כהונתו. הגבלה זו לא הייתה תקפה על המושל המכהן באותם ימים, ג'יימס גררד, שנבחר מחדש בשנת 1799.
בחירות.
בחוקה משנת 1792 נבחרו המושל והסנאטורים של המדינה על ידי הבוחרים, באופן דומה לחבר האלקטורים. בבחירות למושלות המדינה ב-1795, בנג'מין לוגן קיבל 21 קולות אלקטורליים, ג'יימס גררד 17, תומאס טוד קיבל 14, והסנאטור ג'ון בראון קיבל קול אחד בלבד. החוקה לא ציינה האם הבחירות דורשות רוב יחסי או רוב כללי; בהיעדר כל הוראה, שלב ההכרעה בבחירות עבר לבוחרים, ורוב הבוחרים של טוד הצביעו בעד גררד והעניקו לו את מרב הקולות. מזכיר המדינה אישר את בחירתו של גררד, אם כי התובע הכללי, ג'ון ברקינרידג', הטיל ספק בחוקיות ההצבעה השנייה ולוגאן מחה עליה רשמית. בסופו של דבר קבע ברקינרידג' כי הוא אינו מוסמך על ידי חוקת המדינה להתערב בעניין זה, ולוגאן ויתר על ההתמודדות. חוקת 1799 שינתה את שיטת בחירת המושל להצבעה בבחירות ישירות, וקבעה כי במקרה של שוויון בקולות, המושל ייבחר בעל ידי האספה הכללית של קנטקי. קביעה זו נותרה במקומה מאז 1799.
לאחר התפתחותה של המערכת המפלגתית, נהוג היה שהמפלגות בחרו את מועמדיהן למשרת המושל באמצעות ועדת מינוי. תומאס מטקלף היה המועמד הראשון למשרת המושל שנבחר על ידי ועדת מינוי; הוא נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית הלאומית ב-1827. המושל רובי לאפון, שנבחר ב-1931, היה המושל האחרון של קנטקי שהועמד לתפקידו על ידי ועדה. סגן המושל של לאפון, האפי צ'נדלר, דחף את בית המחוקקים להנהיג את שיטת הפריימריז, בה נבחרים המועמדים בבחירות מקדימות, מה שנעשה ב-1935. שיטת הפריימריז המפלגתי תקפה כיום. ב-1992 תוקן חלק מחוקת המדינה כדי לדרוש ממועמדים למשרות המושל וסגן המושל להיות מועמדים ונבחרים כצמד.
קנטקי היא אחת מחמש מדינות ארצות הברית המקיימות בחירות למושלות המדינה בבחירות חוץ-שנתיות. לואיזיאנה, מיסיסיפי, וירג'יניה, וניו ג'רזי גם הן מקיימות בחירות למושלות המדינה בבחירות חוץ-שנתיות. הבחירות הכלליות לתפקידי המושל וסגנו נערכות ביום שלישי הראשון אחרי יום שני הראשון בחודש נובמבר. המושל וסגנו נשבעים לתפקידם ביום שלישי החמישי לאחר בחירתם.
סדר הירושה.
על פי החוקה הראשונה של קנטקי (1792), יושב ראש הסנאט של קנטקי יהיה המושל בפועל עם מותו, התפטרותו או הדחתו של המושל המכהן, עד לבחירות חדשות. חוקת 1799 יצרה את תפקידו של סגן המושל, ששימש כיושב ראש הסנאט. סגן המושל היה אמור להתמנות למושל במקרה שהמושל הלך לעולמו, התפטר או הודח, וכן למלא את תפקידי המושל כשזה נמצא מחוץ לגבולות קנטקי. בכל פעם שסגן המושל יהיה המושל בפועל, על הסנאט לבחור את אחד מחבריו לפעול כיושב ראש. חוקת 1850 הוסיפה, כי אם תקופת כהונתו של המושל תסתיים שנתיים לפני שהספיק לכהן, יערכו בחירות חדשות בשעה שסגן המושל יכהן בפועל בינתיים.
בחוקת 1891 הורחב סדר הירושה. היא קבעה כי אם הסנאט בפגרה ועקב כך לא יהיה לו יושב ראש נבחר, מזכיר המדינה יכהן כמושל בפועל. אם אין ביכולתו של מזכיר המדינה למלא את תפקידי המושל, התובע הכללי של קנטקי יחליף את מזכיר המדינה ויכהן כמושל בפועל. מזכיר המדינה או התובע הכללי יידרשו לאחר מכן לכנס את הסנאט בישיבה כדי לבחור יושב ראש, שיתמנה לאחר מכן למושל. תיקון משנת 1992 לחוקה ביטל את הפיכתו של סגן המושל למושל בפועל כאשר זה נמצא מחוץ לגבולות קנטקי. תיקון זה אף שחרר את סגן מושל מתפקידיו בסנאט ויצר את משרת "נשיא הסנאט של קנטקי", שנבחר מבין חברי הסנאט, ומנהל את הסנאט. התיקון גם שינה את סדר הירושה שוב - וכיום הוא כדלקמן:
אם העברת משרת המושל מגיעה אל התובע הכללי או אל מבקר המדינה, אותו אדם נדרש לכנס את הסנאט על מנת לבחור נשיא, אשר יהפוך בהמשך למושל.