פרסם עשרות סיפורים, מאות מאמרים וערכים לאנציקלופדיות, ולמעלה מ-50 ספרים בסיפורת, ספרות ילדים ונוער, הגות, חינוך, וכן ספרי לימוד וספרי עזר. ערך ספרים, סדרות, אסופות ושנתונים. סיפורי הילדים שלו "להיות כמו כולם", "הנדר", "מיקי", "הארמון הקפוא", "המלאך שמוחק זיכרונות", "אניזו" ו"פטיטון בטיפת הטל" שודרו ברדיו בהמשכים. עורך את "לקסיקון סופרי ישראל" מטעם אגודת הסופרים העבריים וכן לקסיקון היסטורי של הסופרים העברים. בין 2013 ל-2016 היה עורך ראשי של כתב העת מאזנים. הוענק לו תואר "יקיר אגודת הסופרים (2010).
גרנות נשוי ואב לשלושה.
מחקריו על המקרא.
גרנות כתוב עשרות מאמרים וספרים על המקרא בהם שילב את ביקורת המקרא עם ביקורת על המקרא בצורה ישירה וחדה. בספרו "התנ"ך – כף החובה" כתב בין השאר:
הספר עורר פולמוס בציבור ואף הגיעה לדיון בכנסת, שיזמה חברת הכנסת גאולה כהן, בו דרשה את פיטוריו של גרנות מתפקידו כמפקח במשרד החינוך.
פרסומים (מבחר).
שירה.
הקרחת תוקפת מאחור (איורים - משה גרנות), אור-עם 1981
שרהל'ה שרון
משרד העבודה והרווחה
רפעת (ג'ימי) טורק
Lonesome Crow
Lonesome Crow הוא אלבום הבכורה של הלהקה הגרמנית, סקורפיונז, שיצא בשנת 1972. האלבום הוא בז'אנר של רוק מתקדם ומפיק האלבום הוא קוני פלאנק.
יצחק בן שמואל
דנטופוביה
דנטופוביה (הידועה גם כאודונטופוביה, פחד מרופאי שיניים, או חרדה דנטלית) היא פוביה המתוארת באופן קלאסי כפחד מוגזם ולא רציונלי מרופאי שיניים ומטיפולים במסגרת רפואת שיניים. קיימת מחלוקת האם ניתן להגדיר דנטופוביה כלא רציונלית, שכן היא נגרמת לרוב בשל חוויות עבר שליליות. בנוסף לכך, כנראה שיש מספר סוגי משנה של דנטופוביה, שעד היום לא הוגדרו וקוטלגו כראוי. כך לדוגמה ניתן להבחין בין הפחד מרופאי שיניים, לפחד מטיפולים רפואיים בשיניים, לפחד ממחטים, ולדנטופוביה שנגרמה מהתעללות קודמת, שייתכן שאינה קשורה. לא ניתן להתייחס לכל המקרים כלא-רציונליים.
הגדרה טובה יותר לדנטופוביה תהיה פחד קיצוני ומתמשך הגורם להימנעות הסובל ממנו מביקורים אצל רופא השיניים בכל מחיר, אולי מלבד כאשר בעיה פיזית הופכת לבלתי נסבלת. אפילו חשיבה על הליכה לרופא השיניים תגרום למצוקה פסיכולוגית ברורה, והפוביה עלולה לגרום לפגיעה בתפקוד החברתי. פעמים רבות נוצר אצל אנשים עם דנטופוביה "מעגל הימנעות", כשהם נמנעים מטיפולים אצל רופאי שיניים עד שנוצר מצב חירום שמחייב אותם להגיע לטיפול. בשלב זה בשל ההזנחה הטיפול יכול להיות מאוד לא נעים, דבר המגביר את הפחד וההימנעות מטיפולים אצל רופאי שיניים.
שכיחות דנטופוביה.
על פי הערכות שונות השכיחות של פחד מרופא שיניים בדרגה כלשהי בארצות הברית עומד על כ-75% מהאוכלוסייה. אצל 5%-10% עוצמת הפחד היא ברמה של פוביה, כלומר, פחד כה עז שהוא מוביל להימנעות מטיפולים כמעט בכל מחיר. השכיחות של דנטופוביה גבוהה יותר אצל נשים מגברים ואצל צעירים ממבוגרים, כשבין 5.7%-19% מהילדים סובלים מדנטופוביה. עוצמת הפחד שונה בהתאם לטיפול, כשטיפולים כירורגיים למשל מעוררים פחד רב יותר מטיפולים פשוטים כמו ניקוי שיניים.
אבחנת דנטופוביה.
לפי הספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי, דנטופוביה היא אחת מהפוביות הספציפיות. הקריטריון האבחנתי של פוביה ספציפית כולל:
גורמים לדנטופוביה.
ניסיון ישיר.
חוויה אישית היא הגורם הנפוץ ביותר לפיתוח פחדים מרופאי שיניים. רוב האנשים מדווחים כי הפחד מרופאי שיניים החל לאחר חוויה טראומתית, כואבת או לא נעימה אצל רופא שיניים. עם זאת, אין די בטיב החוויה והתנהלות רופא השיניים היא גורם חשוב. רופאים שנתפסו כלא אישיים, לא אכפתיים או קרים עוררו פחד גבוה יותר מרופאי שיניים אצל סטודנטים, אף בהיעדר חוויה מכאיבה, בעוד שאחרים שחוו חוויה מכאיבה לא פיתחו פחד מרופאי שיניים אם חוו את הרופא כאכפתי וחם.
טיפול בדנטופוביה.
טיפול בפחד מרופאי שיניים כולל טיפול קוגניטיבי התנהגותי ואמצעים פרמקולוגיים כמו כדורים להפחתת חרדה, סדציה, הפנוט או גז צחוק. מטרת הטיפול היא לספק לאנשים עם דנטופוביה כלים לנהל את הפוביה על מנת שיוכלו ללכת לטיפולים דנטאליים באופן קבוע עם מינימום חרדה. טיפול קוגניטיבי התנהגותי כולל ידע על טיפולי שיניים, המסייע להפחתת תחושת חוסר האונים והחרדה הנלווית וטכניקות התנהגותיות המאפשרות לשאת את החרדה ולהפחית את הכאב. דוגמאות לטכניקות התנהגותיות הן הרפיית שרירים המאפשרת למטופל להרגיע עצמו וחשיפה הדרגתית המאפשרת להתרגל למצב כך שרמת החרדה פוחתת. טיפול קוגניטיבי התנהגותי המבוסס על חשיפה הדרגתית נמצא יעיל לטיפול בדנטלפוביה אצל מבוגרים, ומחקרים על טיפול קוגניטיבי התנהגותי בילדים ונוער מצאו כי טיפול זה יעיל בהפרעות חרדה כמו פוביות פשוטות.
גם לשינוי החוויה אצל רופא השיניים תפקיד חשוב בהפחתת הפחד. שליטה רבה יותר על המצב והבנה והקשבה של רופא השיניים דורגו כגורמים חושבים בהתגברות על הקושי אצל אנשים עם דנטופוביה שעברו טיפול קוגניטיבי התנהגותי בפחד ולאו דווקא ההתערבויות שנעשו בטיפול. גם שינויים בסביבה כמו העלמת ריחות הקשורים בדרך כלל למרפאת שיניים, החלפת החלוקים המסורתיים בבגדים אחרים ומוזיקת רקע מסייעים להפחתת הפחד כיוון שכך מופחתים גירויים הקשורים אצל האדם לפחד ומפעילים אותו עוד לפני שהטיפול החל.
הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים
הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים (בראשי תיבות: הרלב"ד) הוקמה באוקטובר 1997 מתוקף חוק המאבק הלאומי בתאונות דרכים, שהוחלף בשנת 2006 בחוק הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים. הקמתה בוצעה במסגרת ארגון פנימי במשרד התחבורה על בסיס המינהל לבטיחות בדרכים, שפעל עד אז כאגף במשרד. הרשות אחראית על תכנון, תיאום ובקרה של מכלול הפעולות במשרדי הממשלה שנועדו להגברת הבטיחות בדרכים וצמצום תאונות דרכים בישראל.
היסטוריה.
עד שנת 1967 פעלה במשרד התחבורה מחלקה לבטיחות בדרכים. בשנת 1967 הוקם המנהל לבטיחות בדרכים במשרד התחבורה, בראשות י. גיא. בסוף 1974 המליצה ועדת הכלכלה של הכנסת להקים רשות עליונה לבטיחות בדרכים, אך ההמלצה לא קוימה. בשנת 1997 הוקמה הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים כרשות עצמאית ולאחר מספר שנים הופרטה המועצה הלאומית למניעת תאונות, כדי למנוע כפילות. אולם בשנת 2002 טען מנכ"ל הרשות שהיא אינה יכולה לבצע את תפקידה כל עוד היא כפופה למשרד התחבורה. בשנים 2006–2007 הוקמה הרשות מחדש מתוקף חוק חדש, שנועד לפתור את הבעיות שנתגלו בפעילות הרשות הקודמת. הפעלת הרשות החדשה התעכבה בגלל מחלוקת עם משרד האוצר על דרגות עובדי הרשות. מאז, הרשות מתנהלת בצלם של סכסוכים בין הנהלת הרשות לעובדיה, ובמיוחד בין יו"ר ההנהלה והמנכ"ל, וטענות על חוסר פעילות של הרשות. לטענת יעקב שיינין: "משרד החינוך, משטרת ישראל וגופים אחרים, כולם הורגלו לקבל כספים מהרשות ללא כל מדדי תפוקות, ללא קריטריונים להצלחה ברמת הבטיחות, וללא מחקרים מלווים. מקורות כספיים רבים זרמו מהרשות לגופים שלישיים מבלי שנדע את תרומתם האמיתית לבטיחות בדרכים, אם בכלל". להערכתו, לרשות לא היה חלק בהורדת מספר ההרוגים בתאונות דרכים.
פעילות הרשות.
מטרותיה העיקריות של הרשות הן:
הרשות מקימה ומפקחת על מטות בטיחות עירוניים, מתקצבת פעילויות לבטיחות בדרכים ברשויות המקומיות, מקימה פרויקטים לבטיחות בקרב ילדים וקשישים ברחבי הארץ ומממנת ציוד הצלה וחילוץ בתחנות כיבוי אש ובחדרי טראומה בבתי חולים על מנת לסייע בטיפול בנפגעי תאונות דרכים.
ביולי 2016 החלה הרשות להפעיל את מיזם שומרי הדרך למתן אפשרות לאזרחים לאכוף ולתעד עבירות תנועה בדרכים ולהעבירם למשטרת ישראל, במטרה ליצור הרתעה ולהפחית את כמות תאונות הדרכים.
askרלבד.
באוקטובר 2019 השיקה חטיבת חינוך והסברה של הרלב"ד את אתר askרלב"ד, בו שאלות ותשובות, מידע חיוני וסרטונים לגבי שלל נושאים הקשורים בבטיחות בדרכים. המידע באתר מתעדכן בהתאם למגמות החיפוש בגוגל, ועוסק בנושאים שונים בבטיחות בדרכים שנאספו במחקר מילות מפתח באינטרנט. התשובות לשאלות נכתבות בסיוע מומחים בתחומם.
בעלי תפקידים.
לרשות הנהלה, בראשה עומד יו"ר הנהלה, ומנכ"ל, המכהן בדרגה של מנכ"ל של משרד ממשלתי.
רשימת יו"ר.
אף על פי שלפי אתר הרשות המנכ"ל כפוף למועצה נראה שמאז יציאתו של ד"ר שיינין מתפקיד יו"ר המועצה ובין מינוי גיורא רום לתפקיד בפברואר 2016, וכניסתו לתפקיד אף מאוחר יותר, חלפו מספר חודשים ללא מועצה מאוישת ומתפקדת.
קרב חירבת כוריכור
קרב חירבת כוריכור (קוריקור) היה קרב במלחמת העצמאות, בין פלוגה ב' מהגדוד הראשון של חטיבת יפתח, שמפקדו היה אתיאל עמיחי, לכוחות ירדניים, בסמוך למקום שבו שוכן היום מושב שילת.
מהלך הקרב.
ב-17 ביולי 1948, לקראת תום מבצע דני וממש לפני הפסקת האש, נשלחה פלוגה ב' לחסום הגעת כוחות ירדנים מבית נבאלא לכיוון לטרון, שם התארגנה התקפה מכריעה. המחסום אמור היה להיות מוצב צפונית-מזרחית לרכס כוריכור (כיום היישובים כפר האורנים ולפיד), בנקודת מפגש הדרך (כיום כביש 455) עם נחל מודיעים.
לאחר כיבוש שילתא (כיום מושב שילת), הגיעה לשם פלוגה מוקטנת בת 2 מחלקות (אחת מהן "המחלקה הדתית"), שמנו 82 חיילים. מפקד הכוח היה פנחס זוסמן (סיקו), אז בן 21, ולימים פרופסור לכלכלה חקלאית ומנכ"ל משרד הביטחון.