בויס היה שותף להקמת ארגונים ומוסדות רבים ובהם הארגון לדמוקרטיה ישירה באמצעות משאל-עם והמפלגה הירוקה בגרמניה. אחד ממפעליו הגדולים ביותר של בויס היה הקמתה של האוניברסיטה הבינלאומית החופשית, שקידמה צורות של פדגוגיה ניסיונית. האוניברסיטה שימשה מסגרת רב-תחומית שכללה לימודי תרבות, סוציולוגיה וכלכלה שהתבססה ברובה על דיונים ושיחות שהיו פתוחים לקהל ללא תנאי קבלה או שכר לימוד. בויס גרס שהשכלה גבוהה צריכה להיות נגישה לכל וכי מדובר במסגרת בה היחיד אמור למצוא את הפוטנציאל היצירתי הגלום בו.
גם בישראל ניכרת השפעתו הרבה של יוזף בויס. השם “בויס” הגיע לשדה האמנות הישראלי בסוף שנות ה-60 ושלהי שנות ה-70. השפעתו של בויס על אמנים ישראלים, החלה מיד לאחר מלחמת ששת הימים והגיעה לשיאה לאחר מלחמת יום כיפור. בשנת 1970 נסע לגרמניה האמן הישראלי יצחק דנציגר כיועץ של "בצלאל" ופגש שם את בויס. בעקבות המפגש, החלו השניים לשתף פעולה ותכננו פרויקטים סביבתיים ששילבו שיקום אתרים, אקולוגיה ותרבות ליצירת אמנות אקולוגית.
השפעתו של בויס האמנות הישראלית מגוונת, והיא נעה בין השפעה ישירה לעקיפה. תערוכות על השפעתו של בויס על האמנות הישראלית הוצגו בתערוכות אומנות בתערוכות שונות לאורך השנים ברחבי הארץ.
קבוצת פלוקסוס.
במקביל להתפתחות תחום האמנות האקולוגית בגרמניה, ייסד אמן אמריקאי לותרני בשם ג'ורג' מקיונאס בארצות הברית את קבוצת "פלוקסוס" שחבריה דגלו בהתנסות אמנותית בחומרים ובטכניקות חדשים בשילוב עם אקטיביזם פוליטי. אמנים אלו היו מפוזרים בכמה מדינות באירופה ובארצות-הברית וכונו "קבוצת פלוקסוס". הקבוצה דגלה בהתנסות אמנותית בחומרים ובטכניקות חדשות בשילוב עם אקטיביזם פוליטי. הפעילים בקבוצה היו חברים בארגונים פוליטיים שונים שפעלו להביא לפתרון בעיות אקולוגיה בקהילה ואקולוגיה עירונית ופעלו עם קהילות שונות לנטיעת עצים ופעילויות נוספות.
אמני "קבוצת פלוקסוס" עודדו גישה של יצירה בסגנון "עשה זאת בעצמך" (DIY (do it yourself –וערכים של פשטות. חבריה ביקרו את המסחור המערבי ועבדו בחומרים יומיומיים שהם מצאו. פעילותם של חברי הקבוצה נעשתה מחוץ לגלריות המסחריות. קיים קושי להגדיר מכנה משותף אחד לסגנונה של קבוצת אמני "פלוקסוס" שכן חלקם עסקו באיסוף והרכבה ויצירה מחומרי זבל כמו בדלי סיגריות ועטיפות של ופלים (כיום מכונה אמנות זה בשם "אומנות המיחזור") וחלקם עסקו בסרטוני וידאו-ארט, רישומים, יצירות מוזיקליות וספרותיות.
התפתחות האמנות האקולוגית.
בשנת 1962 פורסם הספר "האביב הדומם". הספר, שנכתב על ידי החוקרת הזואולוגית הימית רייצ'ל קרסון, תיעד את ההשפעות המזיקות על הסביבה בשימוש חסר הבחנה בחמרי הדברה. קרסון טענה בספרה כי בגלל מבנה שרשרת המזון בעולם החי, חומרי הדברה המכוונים להשמיד חרקים משפיעים בסופו של דבר על מארג המזון כולו וכי חלק מהחומרים, כגון DDT, פוגעים בבריאותם של בני האדם. הספר זכה להצלחה מסחרית גדולה בעולם והביא את קרסון להרצות בנושא ברחבי העולם. הספר עורר סערה והיה אחד הגורמים לשינוי במדיניות ההדברה הלאומית בארצות הברית כשבשיאו התקבל איסור ארצי לשימוש בחמרי ההדברה DDT לשימושים חקלאיים. הספק גם היווה ההשראה להקמת של הסוכנות להגנת הסביבה בארצות הברית.
בעקבות ספרה של קרסון החלו האמנים הלן מאיר וניוטון הריסון ליצור אמנות חדשנית. אחד הפרויקטים הראשנים שלהם היה פרויקט "בוסתן נייד" שבו המבקרים יכלו לחוות גידול צמחים טבעי ולהיות מודעים לאופן בו התושבים העירוניים ביותר הרחוקים מהתהליכים הטבעיים של החקלאות יחשפו לכך בחללי אמנות מקורה. הפרויקטים שלהם היו בינלאומיים הן ביצירת אמנות ובכתיבת מאמרים העוסקים בחינוך ליצירת אמנות אקולוגית, אמנות ירוקה, אמנות חזותית וחינוך לאמנות המשמשת להעלאת מודעות והתקשרות עם מושגים ונושאים סביבתיים.
בשנת 1980, חברים בארגון הסביבתי כדור הארץ היו הראשונים שיצרו אמנות המתייחסת למצב כדור הארץ. באמנותם ביטאו את הערך של האמנויות שעזרו לנו לזכור שיש לא רק פחד, צער ואובדן מנזקי האדם לסביבה אלא יש צורך עצום לתקווה, ליופי וליצירה באמצעות האמנות שהועברה בסדנאות, סמינרים, כתיבה ויצירה.
בשנת 1989 פורסם מאמר מפי האמנים כריסטוף ברונר, רוברטו ניגרו וג'רלד ריוניג בו הציגו פרקטיקות אסתטיות, שכינו אותם לראשונה כאמנות אקולוגית, החוקרת צורות עכשוויות של אקטיביזם בטכניקות שונות. לראשונה הם מציעים לשלב את האמנות האקולוגית בטכנולוגיות כחלק מ"עידן פוסט-מדיה". עידן פוסט-תקשורת שבו טכנולוגיות וטכניקות אמנות אקולוגיות יוצרות אמנות סובייקטיבית המתבטאת גם בקולות וצלילים, באמנות וירטואלית לקידום הצדק החברתי והצדק הסביבתי באמצעות האמנות.
בשנת 2006 הוקם בוונקובר שבקנדה צוות חשיבה לאמנות וקיימות על ידי מועצת קנדה לאמנויות, הוועדה הקנדית לאונסק"ו, קרן ונקובר והחברה המלכותית לעידוד האמנויות, ייצור והמסחר בלונדון, בריטניה). כל הגופים עבדו בשיתוף פעולה להוצאת מסמך ראשוני שבחן את הבעיות הסביבתיות והציע שיתופי פעולה לפתרון באמצעות האמנות האקולוגית. הוועדה פרסמה מסמך ראשוני שבחן במחקר את המגמות, הבעיות והתפתחויות באמנות האקולוגית, שיתופי פעולה בין אמנים, ארגונים סביבתיים, קהילות ומדענים. הוועדה חקרה את התהליך שהחל בשנות ה-60 ולמרות שהטרמינולוגיה של אמנות זו אינה מוגדרת במדויק, המוקד הספציפי שלה בא לידי ביטוי בקשר בין האמנות ואיכות הסביבה.
בסופו של תהליך המחקר פורסם המאמר במספר סעיפים שבהם נוגעת האמנות האקולוגית:
רוב הפרויקטים של האמנות האקולוגית הם שיתופיים, בין אם ביוזמת אמנים, ארגונים סביבתיים, מוזיאונים או קהילות מקומיות ונוטים להיות מחוברים לתחושה של מקום, וחששות מקומיים מזיהום הסביבה מפסולת, ממים מזוהמים, מזיהום האוויר, סחף קרקע, אובדן בתי גידול, כריתת עצים וניצול יתר של משאבי הטבע. פרויקטים אלה פחות מוצגים בגלריות אלא בעלי נראות בשטח במטרה לחזק את המודעות ומעורבות הקהילה לשמירת הסביבה.
אמנות זו משולבת גם עם חינוך לאמנות בחינוך סביבתי כאמצעי לפיתוח מודעות ואינטראקציה עם מושגים סביבתיים ונושאים, כגון שימור ושיחזור מבנים, שיקום וקיימות. באמצעות למידת האמנות האקולוגית והחינוך הסביבתי מונחלת גישה חדשנית לחינוך אקולוגי וסביבתי שיניבו פרויקטים עתידיים ושיתופי פעולה מרכזיים העוסקים בנושאים גלובליים, כגון השינויים באקלים וחיזוק הקשר הגלובלי של בני אדם עם כדור הארץ.
אנטוניו רומא
בית פוריכ
בית פֿוּרִיכּ (בערבית: بيت فوريك) היא עיירה פלסטינית בנפת שכם שבשומרון, כתשעה קילומטרים דרומית-מזרחית לשכם. יש המזהים אותה עם היישוב היהודי פֶרֶךְ, שהתקיים בתקופת המשנה בשומרון ונודע באגוזיו ובשקדיו המשובחים, "אגוזי פֶּרֶך".
בשנת 2017 מנתה אוכלוסיית העיירה 13,477 תושבים, לפי פרסומי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה.
העיירה אינה מחוברת לרשת המים, ואלה מסופקים באמצעות מכליות.
היסטוריה.
בשל המפגעים הרבים שיצאו מהכפר הטיל צה"ל משנת 2001 ועד לשנת 2008 כתר על בית פוריכ ועל הכפר הסמוך בית דג'ן, והמעבר התאפשר רק דרך מחסום בית פוריכ.
ב-22 באוגוסט 2011 עתר ראש המועצה לבג"ץ, בדרישה לאפשר לתושבים גישה לאדמותיהם החקלאיות הסמוכות להתנחלות איתמר ומאחזיה השונים, גישה שנמנעה מהם במשך כעשור. כעבור שנה התאפשרה מחדש הגישה לאדמות, לאחר שהתברר שהצו האוסר על הגישה הוצא לאחר הגשת העתירה.
ב-2007 הוקמה בכפר אנדרטה לזכרם של סדאם חוסיין צאצאיו, וחבריו השהידים. בשנת 2013 ארגנו חזית השחרור הערבית ומפלגת הבעת' המקומית אזכרה לזכר סדאם חוסיין באנדרטה, במלאת שש שנים למותו.
אירועי אלימות בכפר ובסביבתו.
באוקטובר 1969 פוצץ צה"ל בית של חשוד בהשתייכות לחוליית מחבלים.
בשנת 1970 חיסל צוות של חיילי צה"ל המחופשים לערבים את "חוליית בית פוריכ" שעסקה בטרור בשומרון ובמרכז הארץ.
ב-26 באוקטובר 1998 רצח גור האמל, תושב איתמר השכנה, את אחמד סולימאן חטאטבה, בן 68, תושב בית פוריכ שעסק בעיבוד אדמתו. הרוצח נדון למאסר עולם.
ב-29 למאי 2002 יצא מחבל מהכפר אל ההתנחלות הסמוכה איתמר, שם רצח ביריות שלושה נערים בישיבה התיכונית "חיצים" ופצע שניים נוספים.
ב-26 לדצמבר 2003 עצרו חיילי צה"ל שני פעילי החזית העממית מתושבי הכפר, בטענה שהתכוונו לבצע פיגוע תופת. המעצר נעשה יום לאחר הפיגוע בתחנת האוטובוס במחלף גהה במהלכו רצח מחבל אחר מהכפר ארבעה ופצע שישה עשר בני אדם .
ב-1 באוקטובר 2015 נרצחו בסמוך לכפר איתם ונעמה הנקין שנסעו ברכבם עם ארבעת ילדיהם.
ב-11 ביוני 2016 נהרג תושב הכפר מירי חיילים במחסום הכניסה לכפר. לפי דובר צה"ל ההרוג נורה כשניסה לתקוף חיילי צה"ל בסכין, הפלסטינים דיווחו כי האיש היה מעורער בנפשו ולא נשא סכין.
באנדרטה שבכפר מונצחים כ-90 מתושבי הכפר שנהרגו מאז מלחמת ששת הימים, חלקם היו מחבלים ופעילים בארגוני טרור.
גאוגרפיה.
רכס ההר שעליו בנוי הכפר, רכס ג'דוע, ממוקם על קו פרשת המים הארצי. באזור הכפר, נובעים מעיינות שכבה רבים. מצפון לכפר ממוקם עמק בית דג'ן המשמש לגידולי דגנים וירקות.
בית פוריק
בוריידה
בוריידה (בערבית: بريدة) היא בירת מחוז אל קאסים בצפון-מרכז ערב הסעודית בלב חצי האי ערב. היא נמצאת כ־330 ק"מ צפון-מערב לריאד, כ־700 ק"מ צפונית מזרחית למכה, וכ־500 ק"מ ממזרח למדינה. השטח הגאוגרפי של העיר בוריידה הוא בערך 1300 קמ"ר. נכון למפקד מ-2010, מונה אוכלוסייתה כ-614,093 תושבים.
בבוריידה, חקלאות היא עדיין בבסיס הכלכלה, והעיר היא אחת מיצרניות המזון הגדולות בממלכה ועזרה בהפיכת ערב הסעודית ליצואנית דגנים.
אוכלוסייה.