פרידריך קיווה שהפסקת האש תבטיח את שלזיה בידיו, שעליה הוא נלחם בלבד. אף-על-פי שהיה בברית עם הצרפתים, לא היה לו כל רצון לראות בהם את הכוח הדומיננטי בגרמניה באמצעות חורבן אוסטריה. לצרפתים מצדם היו שאיפות לחלק את רוב שטחי בית הבסבורג ביניהם, פרוסיה, בוואריה וסקסוניה. אבל עם הצלחתו של קבהנהילר וההתלהבות הנלהבת של הונגריה, התגברה התנגדותה של מריה תרזה, והיא גילתה את הוראות ההפוגה, כדי לסכסך את פרידריך עם בעלי בריתו, ובעקבות כך המלחמה התחדשה. פרידריך לא נח על זרי הדפנה. במערכת הקיץ המיוחדת של 1741 הוא מצא זמן להתחיל את הארגון מחדש של הפרשים שלו. אימוני הפרשים הפרוסיים הוזנחו על ידי אביו של פרידריך - המלך פרידריך וילהלם הראשון, מן הסתם משום שהוא עצמו היה חייל רגלי, גם האימון של חיל הפרשים התעלם מן "הדסאואר הזקן" שהיה הגאון האמיתי מאחורי הצבא הפרוסי. פרידריך התאכזב מביצוע חיל הפרשים שלו בקרב מולביץ. עם זאת, כתוצאה מהכשרתו של פרידריך בקיץ 1741 שיפר חיל הפרשים הפרוסי את כוחו, ומילא תפקיד הרבה יותר חשוב בקרבות הבאים של מלחמת שלזיה הראשונה.
הקיסר הבווארי קרל השביעי, ששטחיו נכבשו על ידי האוסטרים, ביקש ממנו ליצור הסחה על ידי פלישה למוראביה. ולפיכך בדצמבר 1741 חצה הגנרל הפרוסי, קורט כריסטוף גראף פון שוורין, את הגבול ותפס את אולמוץ, ובנוסף הטיל מצור על גלאץ, והצבא הפרוסי התרכז באולמוץ בינואר 1742. תוכנית משולבת של פעולות נעשתה על ידי הצרפתים, הסקסונים והפרוסים להצלת לינץ, אבל לינץ נפלה במהרה. דה ברוי על הוולטאבה נחלש בשל עזיבתם של הבווארים כדי להתנגד לקבהנהילר, והסקסונים כדי להצטרף לכוחות פרידריך, ולכן לא היה במצב שבו היה יכול לצאת להתקפה, וכוחות גדולים תחת פיקודו של קרל אלכסנדר, נסיך לורן נחו בחזיתו מבודווייס עד ייהלבה (איגלאו). פרידריך יצא עם כוחותיו לעבר איגלאו, ובדרכו הטיל מצור על ברנו, אולם כיוון ההתקדמות השתנה, ובמקום לנוע נגד הנסיך קרל, דחף פרידריך דרומה לעבר זנוימו ומיקולוב. המערכים הקיצוניים של הפרוסים הופיעו לפני וינה, אולם התקדמותו של פרידריך הייתה רק פשיטה, והנסיך קרל, שהשאיר מסך של חיילים לפני דה ברוי, צעד כדי לנתק את הפרוסים משלזיה, בעוד ההיטרים ההונגריים זרמו לתוך שלזיה העילית דרך מעבר יבלונקוב. הסקסונים, מבולבלים ומרוחקים, צעדו עד מהרה אל ארצם, ופרידריך עם כוחותיו הפרוסים הובס בסויטאבי וליטומשל על יד קוטנה הורה שבבוהמיה, שם היה בקשר עם ברוי מצד אחד ועם שלזיה מאידך גיסא. לא ננקטה שום הגנה על אולמוץ, והגיס הפרוסי הקטן שנותר במוראביה צעד בחזרה לעבר שלזיה העילית.
הנסיך קרל שצעד לעבר ייהלבה וטויטש (דויטש) ברוד על קוטנה הורה על מרדף אחר פרידריך. ב-17 במאי 1742 הסתובב פרידריך ופנה לעבר הכוחות האוסטרים שרדפו אחריו. הוא נלחם באוסטרים במה שנודע כקרב חוטוזיץ. לאחר מאבק קשה זכה פרידריך לניצחון פרוסי גדול, שהושג על ידי ארגון מחדש של פרשים מאומנים, והוא פיצה על הכישלונות הקודמים שלהם. התנהגות הפרשים נתנה סיכוי רציני לתהילתם העתידית, לא רק על ידי הלחימה בשדה הקרב, אלא על ידי רדיפתם הנמרצת של האוסטרים המובסים.
כמעט באותו הזמן, מרשל דה ברוי הצרפתי, נפל על חלק מהאוסטרים שנותרו על הוולטאבה וזכה להצלחה קטנה, אך חשובה מבחינה מוסרית ופוליטית, בפעולה של סאהיי, ליד בודווייס ב-24 במאי 1742. פרידריך לא הציע תנועה משולבת נוספת. ניצחונם של פרידריך בחוטוזיץ, יחד עם ניצחונו של מרשל דה ברוי, שכנעו את מריה תרזה להשיג שלום, גם אם פירוש הדבר היה להפסיד את שלזיה, כדי שתוכל להצליח במקום אחר. בהתאם לכך, נחתם הסכם שלום נפרד בין פרוסיה לאוסטריה בברסלאו ב-11 ביוני 1742, שהביא לסיום מלחמת שלזיה הראשונה. עם זאת, המלחמה הגדולה יותר על הירושה האוסטרית המשיכה.
מערכת 1743.
שנת 1743 נפתחה בצורה איומה לכוחות הקיסר הרומי הקדוש החדש, קרל השביעי. הצבאות הצרפתים והבוואריים לא פעלו היטב יחד, ומרשל דהברולי הועמד בראש צבא בעלות הברית בבוואריה, מה שיצר מתח בין דה ברוי לבין המפקדים הבווארים. דה ברוגי התווכח בגלוי עם הפלדמרשל הבווארי, פרידריך היינריך פון זקנדורף. לא הייתה שום התנגדות קשורה לכוח המתכנס של צבאו של הנסיך קרל לאורך הדנובה, קבנהילר מזלצבורג לכיוון דרום בוואריה, והנסיך לובקוביץ מבוהמיה לעבר הנאאב. הבווארים, תחת פיקודו של הרוזן מינוצי, סבלו תבוסה חמור בעיר זימבאך ליד בראונאו ב-9 במאי 1743 בידי הנסיך קרל מלורן.
כעת ירד צבא אנגלי, בפיקודו של המלך ג'ורג' השני, במורד נהר המיין לכפר הנאו. צבא זה הוקם באזור הריין התחתון, עם נסיגת הצבא הצרפתי (וסטפליאני) בפיקודו של המרקיז דה מיילבואה. צבא בעלות-הברית קיבל את הכינוי "הצבא הפרגמטי", משום שהוא נבע מקונפדרציה של מדינות שתמכו בסנקציה הפרגמטית של 1713, מה שהפך את מריה תרזה ליורשת הבלעדית של שטחי ההבסבורגים. הצבא הפרגמטי התקדם דרומה במעלה המיין לעבר נקאר, הארץ לפני נסיגה זו בקיץ 1743. צבא צרפתי, תחת מרשל נואיי, נאסף על הריין התיכון כדי להתמודד עם הכוח החדש הזה. מרשל נואיי ציפה נכונה כי בהתחשב בבעיות הניצבות בפני הצבא הפרגמטי, יביא ג'ורג' השני את כל הצבא הפרגמטי בחזרה למיינץ. מרשל נואיי תכנן להניח מלכודת לצבא הפרגמטי ולהביס אותו. עם זאת, בעל בריתו של מרשל נואיי, מרשל דה ברוי, היה כעת בנסיגה מלאה. מקומות חזקים של בוואריה נכנעו בזה אחר זה לנסיך קרל. אבל הצבא הצרפתי של מרשל נואיי עדיין היה נחוש בדעתו להשיג ניצחון, בעוד צבא הפרנקו-בווארי בפיקודו של דה ברוי נסוג לעבר צרפת. בקרב דטינגן ניסה נואיי לתמרן תמרון נועז על מנת לאגף את הצבא הבריטי, אך פקודו, הדוכס דה גרמונט, תקף את הצבא הפרגמטי ללא שקיבל פקודה על כך, והובס תוך שהוא סופג אבדות כבדות.
פרידריך השני, מלך פרוסיה נבהל מן התבוסה בדטינגן. פרידריך ראה שהוא עומד בפני קואליציה של יריבים פוטנציאליים, ובהם אוסטריה, בריטניה ורוסיה. עם זאת, תוך זמן קצר הבין פרידריך כי הקואליציה נגדו לא הייתה חזקה כפי שהופיעה לראשונה. האוסטרים והבריטים לא ידעו לנצל את ניצחונם בדטינגן. מרשל נואיי נהדף כמעט עד הריין על ידי המלך ג'ורג'. הצבא הצרפתי ובווארי כבר היה לחלוטין במנוסה, והיה במצב של סכנת השמדה בין אשפנבורג והנאו בתוך העמק שנוצר על ידי גבעות שפסארט והנהר. אולם הצבא הפרגמטי לא מיהר לרדוף לאחר ההתקפה. לפיכך, למרשל נואיי היה זמן לחסום את המיצר ואת הגבעות מסביב. בשלב זה נאלצו כוחות בעלות-הברית לפלס את דרכם בין השורות הצרפתיות והבוואריות. ובכל זאת, בגלל ההפסדים הכבדים שנגרמו לצרפתים, קרב דטינגן והמרדף אחריו נחשבים לניצחון משמעותי של הנשק האנגלו-אוסטרי-האנוברי.
הקואליציה נגד פרידריך נחלשה לפתע כאשר בית המלוכה בסנקט פטרבורג גילה מזימה להדיח את בצארינה יליזבטה, ולהחזיר את הילד איוואן השישי כצאר, עם אמו הדוכסית הגדולה אנה לאופולדובנה שתשמש לו כעוצרת. העניינים היו הרבה יותר גרועים עבור בעלות הברית נגד פרידריך כאשר שליח אוסטרי אנטוניוטו בוטה אדורנו נמצא מעורב באופן אינטימי במזימה. ואכן, העלילה נודעה בשם "קונספציית בוטה". ההפיכה חזרה לפגוע לא רק נגד אוסטריה, אלא גם נגד בתי המלוכה הסקסוניים והבריטיים. אדישותו הראשונית של פרידריך לאמנה עם רוסיה השתנתה עתה להתלהבות, נוכח התוצאות של הקונספירציה של בוטה.
מרשל דה ברוי, מותש על ידי גילו והמאמצים שנדרשו ממנו, הוחלף במהרה על ידי מרשל קוני. גם דה ברוי וגם נואיי נאלצו כעת לשמור על הגנה קפדנית מאחורי הריין. אף חייל צרפתי לא נשאר בגרמניה, והנסיך קרל התכונן לכבוש את המעבר על נהר הריין בברייסגאו, בעוד ג'ורג' השני, מלך בריטניה, נסע דרך מיינץ כדי לשתף פעולה על ידי כך שמשך את תשומת לבם של המרשלים הצרפתים. צבא בעלות הברית כבש את וורמס, אבל אחרי כמה ניסיונות כושלים לחצות את נהר הריין, נכנס הנסיך קרל למחנות החורף. המלך הלך בעקבותיו, השאיר את כוחותיו בצפון, כדי להתמודד, אם יהיה צורך, עם הצבא שהצרפתים אספו על גבול ארצות השפלה הדרומיות. אוסטריה, בריטניה, הרפובליקה ההולנדית וממלכת סרדיניה היו כעת בנות ברית. סקסוניה החליפה צדדים, וכניסתה של שוודיה קיזזה את אובדן רוסיה לבעלות הברית. כך, שוודיה ורוסיה נטרלו זו את זו (שלום אובו, אוגוסט 1743). פרידריך עדיין היה שקט, וילו צרפת, ספרד ובוואריה המשיכו במאבק פעיל נגד מריה תרזה.
בעוד קרב דטינגן וניסיון ההפיכה של בוטה ברוסיה תפסו את כל תשומת הלב במהלך קיץ 1743, המשא ומתן בין הבריטים, האוסטרים והסרדינים התקדם בשקט בעיר וורמס. האוסטרים פחדו נואשות שפרידריך השני יחדור בקרוב לתחומים האוסטריים, ולכן חיפשו האוסטרים שלום נפרד עם סרדיניה באיטליה. לפי אמנת וורמס, אשר נחתמה ב-13 בספטמבר 1743, בית הבסבורג האוסטרי מסר את כל הטריטוריה באיטליה הממוקמת ממערב לנהר טיצ'ינו ואגם מאג'ורה לסרדיניה. נוסף על כך הועברו לסרדיניה גם כמה אדמות מדרום לנהר פו. בתמורה, סרדיניה ויתרה על תביעתה למילאנו, הבטיחה את הסנקציה הפרגמטית והסכימה לספק 40,000 חיילים לצבא איטלקי משותף שיילחם בבורבונים.
מערכת 1744.
מלחמת שלזיה השנייה פרצה בשנת 1744. פרידריך מפרוסיה היה מוטרד מההצלחה האוניברסלית של האוסטרים ובריתם עם סרדיניה. לפיכך, הוא כרת בסתר ברית נוספת עם לואי החמישה עשר, מלך צרפת. צרפת נראתה עד כה רק כמסייעת - קציניה בגרמניה לבשו את הקוקאדה הבווארית - והייתה רשמית במלחמה רק עם בריטניה. באפריל 1744 צרפת הכריזה מלחמה ישירות על אוסטריה ועל סרדיניה.