קוין נולדה למשפחה אמידה בשרלוטנבורג, בתם של אלזה ואדוארד קוין ולה אח אחד. אביה היה סוכן מכירות של יבואנית בנזין. ב-1913 עברה המשפחה לקלן, שם למדה בבית ספר לותרני לנערות, אותו סיימה ב-1921. קוין עבדה כקצרנית ובשנים 1925–1927, למדה משחק. קוין זכתה להופיע על בימות, אבל הקריירה שלה כשחקנית לא המריאה והיא החליטה לפרוש ב-1929. קוין פנתה לכתיבה, כנראה בהשפעת אלפרד דבלין. ב-1931 פרסמה את ספרה הראשון, "גילגי, אחת מאיתנו", רומן שגיבורתו הראשית היא בחורה צעירה ושאפתנית שמנסה לפלס את דרכה במעלה הסולם החברתי. ספרה זכה להצלחה, תורגם לשפות זרות, עובד לסרט קולנוע וקיבל ביקורות חיוביות, גם מהניו יורק טיימס. פחות משנה לאחר מכן פרסמה רומן שני, "נערת המשי המלאכותי" (1932), שמביא את סיפורה של בחורה צעירה שנוהה אחר קריירה כשחקנית במטרה להיות מפורסמת ונערצת. ספר זה זכה להצלחה רבה אף יותר. ספריה היו קלילים והגיבורות היו קלילות, אך גם חוצפניות, קשוחות, משוחררות ובעלות תעוזה. השנים היו שנותיה האחרונות של רפובליקת ויימאר, המצב הכלכלי בגרמניה היה בכי רע, המפלגה הנאצית הלכה והתחזקה ומצבן של הנשים לא היה משובב נפש. מסיבות אלה ועוד המבקרים כה אהבו את הדמויות הנשיות שיצרה קוין, נשים עצמאיות וצבעוניות במציאות אפורה. ב-1932 נישאה לסופר והבמאי יוהנס טראלוב, שהיה מבוגר ממנה ב-22 שנה.
בשנים 1933 – 1945.
ב-1933 התאהבה ברופא יהודי בשם ארנולד שטראוס וניהלה איתו פרשת אהבים. שטראוס נאלץ להגר לארצות הברית ב-1935, אם כי השניים שמרו על קשר (ואף נפגשו בארצות הברית ב-1938) וחלק מהמכתבים שהחליפו ביניהם שרדו ופורסמו ב-1988. הנאצים, שעלו לשלטון ב-1933, אסרו על פרסום ספריה, אותם הגדירו כספרות "בזויה ומנוונת עם נטייה אנטי-גרמנית". ב-1935 תבעה קוין את המדינה ודרשה פיצוי כספי בטענה שצעדים אלה שבוצעו על ידי הגסטפו גרמו לה להפסדים כספיים. התביעה נדחתה וכך גם בקשתה להתקבל ללשכת הספרות של הרייך, שהחברות בה הייתה תנאי לפרסום ספרים במדינה. קוין החליטה בתגובה לעזוב את המדינה, בעוד היא מותירה מאחור את בעלה, שהיה תומך של הנאצים. בשנים 1936 – 1938 ניהלה קשר רומנטי עם יוזף רות ונדדה איתו ברחבי אירופה. קוין פרסמה ארבעה ספרים נוספים שיצאו לאור בהולנד והרבתה לשתות לשוכרה. ב-1937 התגרשה מבעלה. ב-1940 הנאצים פלשו להולנד וקוין, שהתגוררה באמסטרדם, נאלצה לחזור לגרמניה בשל מצבה הכלכלי שהתדרדר. היא הפיצה שמועות על מותה, ואלה הגיעו גם לעיתונים, בהם הדיילי טלגרף שדיווח על התאבדותה בפריז, והשיגה דרכון בשם בדוי מקצין גרמני, אותו הונתה או פיתתה (לסיפור גרסאות שונות). קוין שבה לקלן ועד סוף המלחמה השתמשה בזהות בדויה וחיה בבית הוריה.
אחרי המלחמה.
אחרי המלחמה עבדה כעיתונאית, כתבה קטעים סאטיריים לרדיו ומגזינים וילדה את בתה היחידה – מרטינה, אותה גידלה לבדה. ספרים חדשים שכתבה לא זכו להצלחה או כלל לא ראו אור. קוין חדלה מכתיבה, מצבה הנפשי התדרדר, היא הפכה אלכוהוליסטית ומצבה הכלכלי היה קשה. ב-1966 היא אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי בבון. ב-1972 היא שוחררה, התגוררה בדירת חדר והתקיימה בקושי. ב-1977 מגזין שטרן פרסם כתבה על אודות קוין והיא זכתה בתהילה מחודשת; ספריה הישנים הודפסו במהדורות חדשות והתקבלו היטב על ידי הקהל, היא השתתפה באירועים ספרותיים, ספריה עובדו להצגות תיאטרון, היא זכתה למעמד בקהילת הספרות ועד 1979 השתקמה מבחינה כלכלית. ב-1982 מתה מסרטן ריאות. היא נטמנה בבית העלמין מלאטן שבקלן.
האימפריה הסינית (1915–1916)
האימפריה הסינית הייתה ניסיון קצר ימים של נשיא הרפובליקה הסינית, יואן שה-קאי לחדש את השלטון הקיסרי התורשתי של סין בעוד הוא עצמו ישמש בתור הקיסר הואנגק סו. האימפריה אשר החזיקה מעמד רק כמה חודשים גרמה לנזק נוראי לעתיד של סין שכן פגעה קשות בכלכלה עקב פיעור השם הקיסרי וכיוונה את דרכה הפוליטית של סין לעבר תקופת המצביאים שתשמש אחר כך מפתח חשוב בהיסטוריה המודרנית של סין.
במהלך קיומה של האימפריה הממשל של בייאנג (האימפריה) וההתנגדות הדמוקרטית בראשות סון יאט סן נלחמו על סין את מלחמת ההגנה הלאומית. בסופה של המלחמה סין אמנם תחת ניצחון מוחץ של האימפריה הייתה מפורקת מתמיד, הכוחות הפנים דמוקרטים התפרקו לקבוצות קטנות יותר בעוד אף אנשיו הקרובים ביותר של הקיסר הואנגק סו החלו לתכנן בנוגע לרציחתו.
הקיסר יואן העביר מיליוני יואנים מהבנק הלאומי למען טקס ההכתרה שלו לקיסר סין בבייג'ינג. יואן ניסה להטיל את אימת סמכותו על כלל סין כולל השטחים התת-ריבוניים של מונגוליה ושל טיבט, למען מטרה זו נעשו קרבות רבים למען כיבוש האזורים ובנוסף יואן פיצל את הכוחות המנהליים של סין בין הגנרלים שנשבעו לו אמונים. מערך החלוקה שיואן פיקד עליו בין הגנרלים היה ההקדמה לתקופת המצביאים לאחר מותו של יואן.
משפחת אייסין גיורו שהיו לשעבר שליטי שושלת צ'ינג, שהתגוררו אז בעיר האסורה, "אישרה" את הצטרפותו של יואן כקיסר, ואף הציעה "נישואין מלכותיים" של בתו של יואן לפויי, הקיסר האחרון בצ'ינג, אז רק בן 10.
אף ששמה של המדינה בסינית שונה ל"אימפריה של סין" (ו"עידן הואנגק סו" לענייני מדינה), הקיסר הואנגק סו המשיך להשתמש מבחינה רשמית ב"רפובליקה של סין" כשמה האנגלי של המדינה הסינית.
הקיסר הואנגק סו הקים את משרד התקנות הטקסיות (禮 制 館), שהוציא את ההמנון הרשמי החדש לרפובליקה של סין "סין עומדת בגבורה ביקום" (中 華雄立 宇宙 間) ביוני 1915. מילותיו נכתבו על ידי יין צ'אנג (廕 昌) והולחן בידי וואנג לו (王 露). מילות השיר שונו מעט בדצמבר 1915.
כשראו את חולשתו של הקיסר הואנגק סו, ואי פופולריותו, משכו הכוחות הזרים את תמיכתם בממשלו (אך לא בחרו צדדים במלחמת ההגנה הלאומית). האימפריה של יפן איימה תחילה לפלוש לתוך סין עקב עוינותו של יואן, ואז התחייבה להפיל את הקיסר הואנגק סו והכירה כי שני הצדדים בסכסוך היו "במצב מלחמה" ואיפשרו לאזרחים יפנים לעזור לרפובליקנים. מול ההתנגדות האוניברסלית, הקיסר עיכב שוב ושוב את טקסי הצטרפות כדי לפייס את אויביו. המימון לטקס נחתך ב-1 במרץ. יואן התלבט בנטישת המלוכה והעברת הכוח הטקסי ליאנג שי ב-17 במרץ ונטש את המשרה הקיסרית ב-22 במרץ. השנה ה"הואנגק סוית" בוטלה ב-23 במרץ והרפובליקה שוחזרה. יואן שלט בסך הכל 83 יום.
לאחר מותו של יואן ב-6 ביוני קיבל סגן הנשיא לי יואן-הונג את הנשיאות, ומינה את גנרל בייאנג, דואן צ'ירוי, כראש ממשלה והחזיר את האספה הלאומית ואת החוקה הזמנית. עם זאת, הסמכות המרכזית של ממשלת בייג'ינג נחלשה באופן משמעותי ונפילת האימפריה של יואן הביאה כאמור לצלילת סין לתוך תקופה המצביאים.
שדרות הנדיב
שדרות הנדיב הוא רחוב באורך 350 מטר בשכונת שמבור בחיפה ומהרחובות הוותיקים והיקרים בכרמל, בין שדרות מוריה ורחוב מעברות לרחוב הירקון.
את הרחוב חוצה שדרה רחבה ומשני צדיה בתי מגורים מסוגים שונים, בהם בתים צמודי קרקע, מבנים בסגנון הבינלאומי לשימור ומבנים רגילים בגובה של עד שלוש קומות. בין דיירי השדרה בעבר ניתן לציין את דוד הכהן, אברהם וז'נט דנקנר, הוריו של דני דנקנר, ואת ליאורה עופר, בתו של איש העסקים יולי עופר.
בקצה הרחוב נמצא מבנה בית יד לבנים חיפה הכולל אתה הנצחה לבני העיר שנפלו בהגנת המדינה וספרייה עירונית לרווחת תושבי האזור.
מקור השם.
שדרות הנדיב נושאות את שמו של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד הנודע בכינויו "הנדיב הידוע".
שמו של הרחוב ניתן לו בשנת 1942.
היסטוריה.
מרבית הבתים לאורך שדרות הנדיב נבנו בסביבות שנות ה-30 של המאה ה-20.
הרחוב כמעט ולא עבר שיפוץ מאז שנות ה-30. החל בתחילת שנת 2012 ועד שנת 2013 עברו שדרות הנדיב שיפוץ. השדרה רוצפה באבנים מסוגננות, קטעים מהשדרה צופו בשכבת מגן המאפשרת משחקי ילדים והגינון חודש כולו.
יחסי אינדונזיה–הממלכה המאוחדת
יחסי אינדונזיה–הממלכה המאוחדת הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין הממלכה המאוחדת.
על פי סקר השירות העולמי של ה-BBC ב-2013, 65% מהאינדונזים רואים את השפעתה של בריטניה באופן חיובי, כאשר רק 15% מביעים דעה שלילית, מה שהופך את אינדונזיה למדינה עם התפיסה השנייה החיוב ביותר של בריטניה באסיה אחרי דרום קוריאה.
היסטוריה.
חברת הודו המזרחית ההולנדית הייתה כמעט באופן קבוע בעימות עם הבריטים, עימות שהוחרף לאחר הרצח האכזרי של 19 עובדי חברת הודו המזרחית הבריטית באמבון באיי התבלינים, בשנת 1623. בתקופת המאה ה-18 רוכזו נכסי החברה באיי הודו המזרחית. לאחר מאבק מלחמתי בבריטניה וכבוש הולנד בידי צרפת, נקלעה חברת הודו המזרחית ההולנדית לקשיים כלכליים. בשנת 1798 פורקה החברה, ניסיון להקימה מחדש לאחר שפשטה רגל נכשל. היא הולאמה ב-31 בדצמבר 1799 על ידי הצרפתים שמשלו בהולנד, וב-1806 קרסה החברה שוב. מכיוון שהולנד סופחה לצרפת בשנת 1810 השתלטה בריטניה בשנת 1811 על רבים מהאיים, לפי דרישת לורד מינטו מושל נחלות בריטניה בהודו, ושלטה בהם רשמית עד 1816. בעקבות החלטת קונגרס וינה מ-1815 נסוגה בריטניה מהאיים בשנים 1816–1817, והלורד מינטו רגז על כך. האיים שפנתה בריטניה נמסרו לשלטון ישיר של ממלכת הולנד, והפכו לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים.
במסגרת הסכם שנחתם בין בריטניה להולנד ב-1824 הסכימה בריטניה לפנות את נחלותיה שמדרום לסינגפור שהיו בנגקולו בסומטרה ועוד מקום שמקומו אינו ברור, בתמורה לאזור מלאקה בחצי האי המלאי שנשלטה בידי ההולנדים. ההסכם בוצע ב-1825. הגבולות שנקבעו אז בין השטחים ההולנדים לבין השטחים הבריטים נותרו עד היום הגבולות בין אינדונזיה לבין מלזיה, במצר מלאקה.