אריה בן-אליעזר נולד בווילנה לאליעזר זברובסקי, וכשהיה בן 7 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. בזמן מאורעות תרפ"ט ומאורעות תרצ"ו, היה ממגיני היישוב העברי בתל אביב ובירושלים. בימי צעירותו, היה חבר בתנועת בית"ר ובברית הבריונים. לאחר מכן הצטרף גם לשורות מחתרת האצ"ל.
בן-אליעזר יצא בשליחות בית"ר ואצ"ל לרומניה, לפולין ולמדינות הבלטיות בשנת 1932. בשנת 1933 נעצר לכמה שבועות על השתייכותו לברית הבריונים. לפני שפרצה מלחמת העולם השנייה, היה ממייסדי "הוועד להקמת צבא עברי", "הוועד להצלת יהודי אירופה" ו"הוועד לשחרור האומה" יחד עם ערי ז'בוטינסקי, הלל קוק ואחרים. בשנת 1943 חזר לארץ ישראל והצטרף למפקדה הראשית של האצ"ל. הוא נתפס באפריל 1944 על ידי הבריטים והוגלה אל מחנות המעצר באריתריאה, בסודאן ובקניה. במחנה שימש כמייצג העצורים בפני הבריטים. בן-אליעזר היה בין הראשונים שהצליחו לברוח מהמחנות בתחילת 1947. בבריחתו הגיע לצרפת, שם היה ממארגני האנייה אלטלנה.
ב-1948 חזר לישראל, היה ממייסדי תנועת החרות ונמנה עם ראשיה. הוא כיהן כיו"ר הראשון של הנהלת התנועה, היו"ר הראשון של סיעת תכלת לבן בהסתדרות הכללית וחבר הוועד הפועל שלה. בן-אליעזר כיהן כסגן יושב ראש הכנסת והיה חבר הכנסות מהראשונה עד השביעית, כחבר סיעות החרות וגח"ל. בהצבעה על הסכם השילומים דרש להביאו לכנסת ממיטת חוליו על אלונקה לצורך התנגדות להסכם.
בן-אליעזר היה מהראשונים להעלות את רעיון משאל העם בהחלטות גורליות (על רקע ההתנגדות למגעים עם גרמניה לקראת הסכם השילומים). כמו כן היה בן-אליעזר ממכונני הקשרים בין מדינת ישראל לבין צרפת.
נפטר בשנת 1970, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
הנצחה.
על שמו נקראו היישוב בית אריה, המדרשה הלאומית ע"ש אריה בן-אליעזר, גשר בן-אליעזר על גדות נחל הירקון בתל אביב וכן רחובות בערים רמת גן,פתח תקווה, ירושלים, בית שמש, אשדוד, אשקלון, נתניה ולוד.
משפחה.
בן אחותו הוא חבר הכנסת לשעבר, גדעון גדות.
תנועת בית&quot;ר
אדיר מילר
אדיר מילר (נולד ב-16 ביוני 1974) הוא שחקן, קומיקאי, תסריטאי, במאי וסטנדאפיסט ישראלי. זוכה פרס אופיר לשנת 2010 על תפקידו בסרטו של אבי נשר "פעם הייתי", פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה ופרס אמי האירופאי על הסדרה הקומית המצליחה שיצר וכתב, "רמזור".
ביוגרפיה.
מילר נולד למריאן, שעבדה כמורה, וליואל, מהנדס במקצועו, שניהם ניצולי שואה, ולו שלושה אחים. נולד, גדל והתחנך בחולון. בוגר תיכון קוגל. את שירותו בצה"ל עשה ביחידה 8200 של חיל המודיעין כמפקד מחלקה. בשנת 1998 למד תקשורת ב"מכללה למינהל" בקמפוס הישן בתל אביב. עבד בחברת ביטוח וכדייל באל על.
את דרכו כאמן סטנד-אפ החל מילר זמן קצר לאחר סיום שירותו הצבאי, עת נהג להופיע ב"צוותא 2". הוא עבד כ"מחמם קהל" בתוכניות הטלוויזיה "לילה גוב" וב"זהו זה!".
טלוויזיה.
בשנת 1999 הופיע בסדרת הטלוויזיה "דומינו", לצד אסי כהן, גורי אלפי וקומיקאים נוספים. עם סיום הפקת התוכנית, הוא החל להופיע במופע בידור בשם "אפקט הדומינו" ובתוכניתו של דודו טופז "הראשון בבידור", ששודרה בערוץ 2. בשנת 2000 החל להופיע במופע הומור משלו בשם "אדיר מילר" ובפינת ההומור בתוכנית האירוח "יאיר לפיד", ששודרה בערוץ 2.
בשנים 2002–2004, הנחה מילר וכתב את תוכנית האירוח ההומוריסטית "ערב אדיר".
בשנת 2005 הנחה והשתתף בתוכנית "הסרט שלנו" ובתוכנית הסאטירה "היכל התרבות", אותה יצר ובה הופיע יחד עם שלישיית מה קשור.
בשנת 2007 הנחה טקס פארודי בשם "משפט הזהב", שבו הוענקו פרסים למשפטים "המבריקים" ביותר של השנה. כמו כן, התארח בפרק בסדרה הקומית של שידורי קשת - "אמא'לה", בכיכובה של אורנה בנאי.
בשנת 2008 יצר את הסדרה הקומית "רמזור" אותה כתב יחד עם התסריטאי רן שריג. רמזור שודרה בערוץ 2, ועוסקת בחייהם של שלושה חברים גברים הנמצאים באזור גיל ה-30 כאשר כל אחד מהם מצוי בשלב שונה של זוגיות בחייו. מילר גם מופיע בתפקיד הראשי בסדרה, לצד ליאור כלפון ונירו לוי.
בשנת 2015 גילם את התפקיד הראשי בסדרת המתח של HOT "הצורף".
בשנת 2016 החל שידורה בערוץ 2 של קומדיית המצבים "צומת מילר" - (4 עונות )אותה כתב, ביים, וכיכב בתפקיד עצמו, ושעליה החל לעבוד שנתיים קודם לכן, עם סיום הסדרה "רמזור" (4 עונות) התוכנית נוצרה על ידי אדיר מילר, שגם היה שותף בכתיבת התסריט, יחד עם רן שריג.
החל מאמצע העשור השני של המאה ה-21, מילר משמש כפרזנטור של מכבי שירותי בריאות.
במשך שנים אדיר מילר הופיע על במות בארץ ובעולם במופעי סטנד-אפ עצמאיים. במרץ 2020, בשל התפרצות נגיף הקורונה בישראל והאיסור על התקהלויות, מילר הקליט מופע סטנד-אפ חדש ששודר בערוץ 12 ונגע בנושאים הקומיים הקשורים לקורונה. בשנה זו קיבלה גם החברה שלו מענק של 368 אלף שקל מרשות המיסים, ובהמשך נדרשה החברה להחזיר את רוב הסכום.
תיאטרון.
בשנת 2006 הופיע במחזמר "הלהקה" בתפקיד פול אביב, אותו שיחק במקור בסרט הקולנוע טוביה צפיר. מילר זכה עבור תפקידו זה בפרס מצטיין הבימה לשנת 2007.
בשנת 2009, הופיע מילר בתפקיד ראשי לצד דבורה קידר בהצגה "החותנת" בתיאטרון הבימה, בנוסח עברי מאת רשף לוי.
קולנוע.
בשנת 2007, שיחק בסרטו של אבי נשר "הסודות".
בשנת 2010, גילם את ניצול השואה יענקל'ה ברייד בסרטו של אבי נשר "פעם הייתי" וזכה עליו בפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה לקולנוע ה-21 במספר. בנוסף זכה מילר בפרס מבקרי הקולנוע לשנת 2010 על תפקידו בסרט זה.
בשנת 2013 שיחק בסרטו של אבי נשר "פלאות", חוקר פרטי חמור-סבר בשם יעקב גיטיס.
בשנת 2022 שיחק את אבינועם בסרטו הקצר של נוני גפן "דניאל".
חיים אישיים.
מילר נשוי ואב לשתי בנות ובן. אשתו, שלי מילר (כספי), מנחה ומאמנת קבוצות הורים ומטפלת משפחתית במכון אדלר. הם מתגוררים בגבעת רמב״ם בעיר גבעתיים.
טוקטה
טוקטה (toccata, באיטלקית: 'מנוגנת') היא יצירה קלאסית, בדרך כלל לכלי מקלדת, המדגישה את יכולותיו של הנגן. לעיתים השם ניתן ליצירות למספר כלים (למשל הפתיחה של האופרה 'אורפיאו' של קלאודיו מונטוורדי).
הטוקטה המפורסמת ביותר מופיעה בטוקטה ופוגה ברה מינור לעוגב, BWV 565, של יוהאן סבסטיאן באך.
תקופת הרנסאנס - איטליה.
טוקטות הופיעו לראשונה בסוף תקופת הרנסאנס. לעיתים נקראו היצירות בשם Tastar de corde (לנסות את המיתרים), פרלוד, אינטונציה, ריצ'רקר, טיינטו (בספרד) וכן בשמות אחרים. המשותף ליצירות תחת שמות שונים אלה הוא האופי האלתורי, שהושתת על פסג'ים וירטואוזיים מול אקורדים בחילופין בין הידיים. יצירות כאלה נכתבו לעוגב, או כלי מקלדת אחרים וכן גם ללאוטה או לנבל. מקור הסגנון היה בעיקר בצפון איטליה ומספר פרסומים משנות ה-90' של המאה ה-16 כוללים טוקטות שכבר נקראו כך. טוקטות הולחנו, בין היתר, על ידי ג'ובאני דירוטה, אדריאנו בנקיירי (שכתבו ספרי לימוד חשובים על נגינה בכלי מקלדת), קלאודיו מרולו (שכלל בטוקטות שלו קטעים פוגליים), אנדריאה וג'ובאני גבריאלי ואחרים. מלחין חשוב אחר של טוקטות היה ג'ירולאמו פרסקובלדי, שהעשיר את סגנון הטוקטה בשינויי מפעם ומרקם פתאומיים, דיסוננטים נועזים וכרומטיקה. את אלה למד מקודמיו הנפוליטניים: ז'אן דה מק, ג'ובני מריה טרבצ'י, אסקניו מיונה ואחרים וכן ממלחיני המדריגל החדשניים לתקופתם כמו הנסיך קרלו ג'זואלדו דה ונוזה. בתקופת הברוק המשיכו באיטליה לכתוב טוקטות כמו למשל אלה של ברנרדו פאסקוויני או אלסנדרו סקרלטי, שכמעט אינן מבוצעות כיום. בתקופת הבארוק המאוחר נזנחה מעט הכתיבה לכלי מקלדת באיטליה ובכלל זה הטוקטה (פרט לדומניקו סקרלטי) לטובת מוזיקה לתזמורת, הרכבים קאמריים ומוזיקה ווקאלית.
תקופת הבארוק - גרמניה.
בין המלחינים אשר שהו בוונציה בסוף תקופת הרנסאנס היה הנס ליאו האסלר, אשר בצעירותו למד אצל אנדראה וג'ובני גבריאלי וייבא את הסגנון לגרמניה. מלחין שהביא את סגנון הטוקטה להולנד היה יאן פיטרסזון סוולינק, שבטוקטות שלו בולטת הווירטואוזיות וכן קטעים בהם חוזרים מוטיבים כמו הד ואמורים להיות מבוצעים בשינוי דינמי מחזק לחלש כמו חיקוי להד. דבר זה למד סוולינק מג'ובני גבריאלי ודרך תלמידיו הגרמניים כמו סמואל שיידט, היינריך שיידמן, מלכיור שילדט ואחרים הגיע סגנון הטוקטה לגרמניה.
לפני באך התפתחה הטוקטה בגרמניה, כמו למשל ביצירות יוהאן פכלבל (אצלו הטוקטות היו בנויות בעיקר על ריצות וירטואוזיות מעל נקודות עוגב ארוכות), ביצירות דיטריך בוקסטהודה (שקרא ליצירות "טוקטה" אך לעיתים היו אלה יצירות המורכבות מקטעים בסגנון אלתורי, כולל קטעי סולו מרשימים לפדלים אשר התחלפו בפוגות). הטוקטות הגיעו לשיא התפתחותן בבארוק בגרמניה, ביצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך. בטוקטות שלו לעוגב הבאות בצמד עם פוגה גוברת הווירטואוזיות בכתיבה לעוגב, כולל קטעי סולו קשים ומרשימים לפדל, וכתיבה עשירה ומרשימה לידיים, כולל שינויי רגיסטרציה וניגודים.
המאה העשרים.
במאה העשרים קיבלה המילה טוקטה משמעות ספציפית יותר, של יצירה לפסנתר הכתובה כולה בצלילים מהירים בעלי ערך ריתמי יחיד ("פרפטואום מובילה"). טוקטות מוכרות יותר בסגנון זה כתבו סרגיי פרוקופייב, קלוד דביסי, אראם חאצ'טוריאן
ואף מלחינים ישראלים, כמו פאול בן-חיים.
המצור על לנינגרד