נוודים חיו ברכס ברוקס במשך לפחות 12,500 שנים, כשלמחייתם הם צדו את אייל הצפון וחיות בר אחרות. באתר מסה (Mesa site) בערוץ איטריאק (Iteriak Creek) נתגלו עדויות ליישוב בין לפני 11,500 ל-10,300 שנים. באתרים מאוחרים יותר המתוארכים לפני 6,000 שנים, נתגלו חודי אבן, סכיני אבן ומשקולות לרשתות דיג. נתגלו גם עדויות לכלים מתרבות מסורת הכלים הקטנים של האזור הארקטי (Arctic small tool tradition, בראשי תיבות ASTt) מלפני 4,500 שנים. שלב מאוחר בתרבות ה-ASTt, בין לפני 2,500 ל-950 שנים, המכונה "שלב איפואיטק" (Ipuitak phase), תועד בפארק באתר בייטמן (Bateman Site) באגם איטקיליק (Itkillik Lake).
ילידים בני עם האינופיאט (Iñupiat) הופיעו לראשונה סביב שנת 1200 לספירה בחוף והתפשטו לרכס ברוקס, תוך יצירת זהות כשבט הנאנאמיוט (Nunamiut). בני הנאנאמיוט, שנטשו את מרבית יישוביהם המסורתיים לאחר שחלה ירידה דרסטית בכמות איילי הצפון בתחילת המאה ה-20, חידשו את אורח החיים המבודד יחסית לאחר שחזרו להרים בסוף שנות ה-30. שתי הקבוצות האחרונות של נוודים למחצה בעמק התמזגו ב-1949 בעמק נהר אנקטובוק (Anaktuvuk River), ובעשר השנים שאחר-כך הקימו את קהילת אנקטובוק פאס (Anaktuvuk Pass). בני הגוויצ'אין (Gwich'in), שבט מבני האתאבסקים הצפוניים, שחיו באזור ב-1,000 השנים האחרונות, נדדו דרומה בתקופה המודרנית.
אזור פנים אלסקה לא נחקר עד שלהי המאה ה-19, זמן קצר לפני שתגלית הזהב בקלונדייק הביאה מחפשי זהב לאלסקה. בפארק התגלו כמה מחנות של חוקרים ומשלחות סקר. כמה מיזמי כרייה קטנים פעלו באזור בתחילת המאה ה-20, אבל בלא תוצאות משמעותיות.
שמו של הפארק מתוארך לשנת 1929, כאשר חובב הטבע בוב מרשל (Bob Marshall), שחקר את היובל נורת פורק (North Fork) של הנהר קויוקוק (Koyukuk River), נתקל בצמד הרים (פריג'יד קראגס (Frigid Crags) והר בוריאל (Boreal Mountain)) ששכנו משני צדי הנהר. הוא כינה פתח זה "שערי האזור הארקטי". מרשל שהה כמה שנים ביישוב וייסמן (Wiseman) בשנות ה-30 המוקדמות, וב-1933 הוציא לאור את הספר "הכפר הארקטי" (Arctic Village), ובו תיאר את המקום. בשנות הארבעים הציע הסופר והחוקר אולאוס מורי (Olaus Murie) לשמר את אדמות אלסקה.
הצעות להקמת פארק לאומי ברכס ברוקס צצו לראשונה בשנות ה-60, וב-1968 המליצה משלחת סקר של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית על הקמת פארק בשטח של 17,000 קילומטרים רבועים באזור. באותה שנה המליץ מזכיר הפנים של ארצות הברית סטיוארט יודול (Stewart Udall) לנשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון שהאחרון ישתמש בסמכותו על פי חוק העתיקות על מנת להכריז על הקמת מונומנט לאומי ברכס ברוקס ובאתרים אחרים באלסקה, אבל ג'ונסון דחה את ההצעה. בשנת 1971 העביר הקונגרס של ארצות הברית את חוק יישוב התביעות של ילידי אלסקה (Alaska Native Claims Settlement Act בראשי תיבות ANCSA), שקבע מסגרת לחלוקת האדמות הפדרליות של אלסקה. במסגרת ה-ANCSA נכללו לוחות זמנים עבור תביעות על בעלות, ויתורים על קרקעות והכרזת ייעוד של קרקעות, שחייב את שירות הפארקים להציג תוכנית להקמת יחידות עתידיות של שירות הפארקים באלסקה. החוק גרר סדרה של הצעות חוק שנועדו לטפל בהצעות שימור הקרקעות על בסיס ANCSA, אבל החקיקה שתהפוך ל"חוק שימור האדמות של אלסקה" (Alaska National Interest Lands Conservation Act, בראשי תיבות ANILCA) התעכבה בקונגרס בשלהי שנות ה-70. עקב כך השתמש הנשיא ג'ימי קרטר בסמכותו במסגרת חוק העתיקות והכריז ב-1 בדצמבר 1978 על מרבית השטחים באלסקה שהיו מיועדים להפוך לפארקים לאומיים כמונומנטים לאומיים, כולל "המונומנט הלאומי שערי האזור הארקטי". חוק ה-ANILCA הועבר לבסוף בשנת 1980, והמונומנט הלאומי הפך לפארק והשמורה הלאומיים שערי האזור הארקטי ב-2 דצמבר 1980.
תיירות.
הפארק נמצא באחד המקומות המרוחקים והמבודדים ביותר בארצות הברית, הגישה אליו היא בדרך כלל בדרך האוויר, ואין בו שירותים למבקרים. לכן, למרות שהוא השני בשטחו מבין הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, הוא הפארק הלאומי של ארצות הברית עם המספר הקטן ביותר של מבקרים, בממוצע בין 10,000 ל-15,000 מבקרים. לשם השוואה ב-2017 ביקרו בפארק 11,177 תיירים, כשבאותה שנה ביקרו בפארק הלאומי גרנד קניון מעל ל-6 מיליון תיירים (כמעט פי 600). הפעילויות המוצעות בפארק כוללות: צפייה בחיות הבר, סיורים רגליים, שהות בחיק הטבע, טיפוס הרים וטיפוס מצוקים, צפרות, צפייה בפארק מהאוויר, שיט בקיאקים בנהרות הרבים שבפארק וציד.
אין בפארק שירותים למבקרים. הם חייבים להביא את כל הציוד והמזון לו הם נזקקים, כולל אמצעים ללינה בשטח. מרכז המבקרים של הפארק שוכן ביישוב הקטן בטלס דרומית לפארק. במקום פועלת תחנה קטנה של שומרי יערות, שבה יש מוצגים על האזור, מוקרנים סרטי הדרכה וניתן ייעוץ לגבי האפשרויות. בתוך הפארק עצמו יש תחנה קטנה הפועלת בקיץ בלבד ביישוב אנקטובוק פאס. ביישוב קולדפוט (Coldfoot) שעל דלטון הייווי שממזרח לפארק פועל מרכז מבקרים המרכז כמה סוכנויות שימור (Arctic Interagency Visitor Center). בעיר פיירבנקס, המשמשת נקודת יציאה לטיסות לפארק, פועל מרכז מידע גדול (Fairbanks Alaska Public Lands Information Center) וניתן בו ייעוץ לתכנון טיולים בפארקים.
סאלח פה זה ארץ ישראל
קרלו רוסלי
קרלו רוסלי (באיטלקית: Carlo Alberto Rosselli; נולד ברומא, איטליה ב-16 בנובמבר 1899 ונרצח בבנולאה דה ל'אורנה (Bagnoles-de-l'Orne) , צרפת ב-9 ביוני 1937) היה סופר, היסטוריון, עיתונאי ומנהיג פוליטי איטלקי ממוצא יהודי.
יחד עם אחיו, נלו רוסלי, היה פעיל אנטי-פאשיסטי באיטליה, בספרד ובצרפת. הוא פיתח באיטליה את "הסוציאליזם הליברלי" (Socialismo Liberale), תפיסת עולם רפורמית סוציאליסטית, שאינה מרקסיסטית, בהשראת תנועת הלייבור הבריטית. במהלך פעילותו האנטי-פאשיסטית היה שותף ב-1929 להקמת תנועת ההתנגדות האנטי-פאשיסטית צדק וחירות (Giustizia e Liberta) , שלימים הפכה לזרוע הצבאית של מפלגת הפעולה האיטלקית, Partito d'Azione , שפעלה על פי ערכי הסוציאליזם והאנטי-פאשיזם.
ב-1927 נשפט והוגלה לאי ליפארי לאחר שהואשם בסיוע למתנגדי משטר. מהאי נמלט לצרפת משם המשיך בפעולתו עד שנרצח ב-1937 על ידי מתנקשים פאשיסטים צרפתים שנשלחו על ידי מוסוליני.
תנועת "צדק וחירות" המשיכה לפעול באיטליה עד לשנת 1945.
חייו האישיים.
נולד ברומא למשפחה טוסקנית ממעמד בינוני גבוה ממוצא יהודי לג'וזפה (ג'ו) רוסלי ואימיליה פינקרלה (Pincherle) רוסלי. היו לו שני אחים, אלדו ונלו. אביו היה מוזיקולוג ואמו הייתה מחזאית, סופרת ופעילה פמיניסטית. משפחתו הייתה רפובליקנית, פטריוטית מאוד וקוסמופוליטית. חברי משפחתו היו פעילים במאבק לאיחוד איטליה במהלך המאה ה-19.
בשנת 1901 הוריו נפרדו. בשנת 1903 עבר עם אימו ואחיו לפירנצה, הקשר בינו לבין אימו היה מורכב, והיא אף כתבה על קשר זה באחד מסיפוריה הקצרים.
כתלמיד קרלו רוסלי התקשה במקצועות ההומניים, והצטיין במתמטיקה ולכן במקום להמשיך את לימודיו הקלאסיים בגימנסיה (Liceo Classico) אימו העבירה אותו לתיכון מקצועי, על אף שצעד זה לא היה נהוג במשפחות במעמדם, משום שהלימודים הקלאסיים מובילים להשכלה אקדמית, ותיכון מקצועי לא.
כשהיה בן 12 אביו נפטר. מותו של אביו גרם לו להתקרב ליהדות, והוא אף ביקר בבית הכנסת במועדים מסוימים. עם זאת, הוא חי חיים חילוניים, ולא הציג את עצמו כיהודי.
למשפחתו של רוסלי היה קשר קרוב לג'וזפה מציני, אחד מהאבות המייסדים של איטליה המודרנית וממנהיגי המאבק לאיחוד איטליה. מציני אף נפטר בבית משפחת רוסלי בפיזה. רוסלי גדל על ברכי הליברליזם של מציני.
ג'אטנו סאלבמיני הכיר ל"מעגל התרבות" (circolo di coltura) את הצעירה האנגליה מריון קייב (Cave), וב-1919 במהלך לימודיה באנגליה היא הגיעה לפירנצה במטרה להשתתף במהפכה הסוציאליסטית שהיא חשבה שעומדת לבוא. קייב נולדה בדצמבר 1896 וכינוייה בחבורה היה "פרח לבן" (biancafiore). במהרה קרלו התאהב בלהט האידאולוגי שלה, ביופייה וחוכמתה והשניים נישאו ב-24 ביולי 1926. לזוג נולדו שלושה ילדים: ג'ון (John), אמליה (Amelia), אנדרו (Andrew).
במלחמת העולם הראשונה.
אחיו של רוסלי, אלדו התנדב להתגייס לחיל רגלים, אף על פי שהייתה לו האפשרות להתגייס לצלב האדום בתור סטודנט לרופאה ובנה של אלמנה. ב-27 במרץ 1916 נהרג אלדו בקרב על ידי הכוחות האוסטריים. לפני מותו הועלה אלדו לדרגת סמל.
ביוני 1917 נקרא רוזלי להתגייס לצבא וארבעה חודשים לאחר מכן השתתף בקורס מפקדים צבאיים שנערך בקזרטה. את החורף של 18–1917 הוא עבר בחזית הלחימה בהרי האלפים. קרלו כינה את המלחמה "בית ספר נהדר לחיים". במהלך תפקידו כסגן ביחידות האלפיניות, הכיר לעומק את חייליו, שרובם היו איכרים מדרום איטליה. ובעוד שלצעירים רבים במעמדו של רוסלי המלחמה גרמה להתחבר לרעיונות פשיסטיים, רוזלי גיבש בעקבות המלחמה דעות סוציאליסטיות-ליברליות על הבעיות החברתיות של איטליה .
המפגש עם האיכרים הפשוטים, שבדומה לבני מעמדו הוא נהג לבוז להם, גרם לו לשנות את דעותיו. הוא נוכח לדעת שהם אנשים בעלי עומק מוסרי ותחושת צדק ושוויון.
לימודיו האקדמאים ומקור דעותיו.
לאחר המלחמה, החל ללמוד מדע המדינה באוניברסיטת פירנצה, שם הכיר את גטנאו סאלבמיני , מי שהפך לבן לוויתם הקבוע של האחים רוסלי.