ב-1999 חזרה לממשלה ומונתה למנהלת מחלקה במשרד לפיתוח כלכלי של רוסיה.
עד שנת 2000 כיהנה כסגנית נשיא קרן המרכז ליישומיים אסטרטגיים. באותה שנה מונתה לכהן כסגנית השר לפיתוח כלכלי ומסחר.
בשנת 2003 התמנתה לנשיאת המרכז ליישומים אסטרטגיים, עד 2005 כשמונה לראשת המועצה המומחית להבטחת ארגון פסגת G-8 ברוסיה ב-2006.
לאחר מינויו של ויקטור זובקוב לראש ממשלת רוסיה וכינונה של ממשלת זובקוב, היא מונתה לתפקיד השרה למסחר ולפיתוח כלכלי, תפקיד שמילאה גם בתקופת ממשלת פוטין השנייה מספטמבר 2007 ועד מאי 2012.
במקביל כיהנה בתפקיד בכיר בחברת רוסטך והייתה חברת מועצת הדירקטוריון בגזפרום בשנים 2008–2011.
לאחר מינויו של ולדימיר פוטין לנשיא רוסיה היא מונתה לעוזרתו לענייני כלכלה.
נגידת הבנק המרכזי.
ב-12 במרץ 2013 הועמדה כמועמדת לתפקיד נגידת הבנק המרכזי של רוסיה, באפריל 2013 מועמדותה אושרה על ידי הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית וב-24 ביוני 2013 מונתה לנגידה-אישה הראשונה ברוסיה. ב-22 במרץ 2017 אושרה כהונתה לקדנציה נוספת.
בתקופת כהונתה הצהירה שבכוונתה לפעול לחיזוק מעמדו של הבנק המרכזי כרגולטור ולהגדיל את הפיקוח על הבנקים הלאומיים.
מאז יולי 2013 הבנק המרכזי בראשותה שלל את רישיונותיהם של 324 בנקים ומוסדות אשראי רוסיים. בשנת 2013 פעלו ברוסיה 956 מוסדות אשראי, נכון למאי 2017 פעלו ברוסיה 600 מהם. מבין הבנקים שרישיונותיהם נשללו, 12מהם היו ברשימת מאה הבנקים הגדולים ביותר במונחי רכוש.
בעקבות הירידה במחירי הנפט בסתיו 2014 והיחלשות מטבע הרובל, הבנק המרכזי החל במכירת דולרים לצורך ייצוב המטבע, ועד פברואר 2015 הבנק מכר 44.5 מיליארד דולרים בשוק המטבע הזר.
בנוסף, בתקופתה הבנק המרכזי החליף את יעד האינפלציה כדי לתחזק את מטבע הרובל ולהביא לייצוב מחירים, ב-2013 האינפלציה השנתית עמדה על 6.5% ועלתה ל-11.4% ב-2014 וטיפס ל-12.91% ב-2015. ברם ב-2016 האינפלציה ירדה ל-5.4%.
היא אף הובילה מהלך לצמצום מספר העובדים בבנק המרכזי מ-63,000 בשנת 2013 ל-54,700 ב-2016.
בשנת 2015 הוכתרה נביאולינה על ידי Euromoney magazine לנגידת הבנק המרכזי הטובה ביותר בעולם, וב-2016 שיבח ה"וול סטריט ג'ורנל" את עבודתה וכינה אותה "האישה שהחייתה את שוקי רוסיה".
בתקופת כהונתה, היא ספגה ביקורת רבה על כך ש-19 בכירים בבנק המרכזי ובדירקטוריון הבנק קיבלו העלאה בשכרם.
בימי הפלישה הרוסית לאוקראינה ביקשה להתפטר מתפקידה עקב התנגדותה למהלך, אך התפטרותה לא התקבלה והיא נבחרה לקדנציה נוספת.
חייה האישיים.
נביאולינה דוברת צרפתית ואנגלית. בתקופת לימודיה באוניברסיטת מוסקבה נישאה לירוסלב קוזמינוב, שעובד כדיקן של בית הספר הגבוה לכלכלה במוסקבה. לזוג בן בשם וסילי, יליד 1988.
משה חי בן-נאים
משה חי בן-נאים (1881 – 15 בינואר 1926) היה איש ציבור ירושלמי, ממייסדי ומו"ל עיתון החרות, חבר ועד העדה המערבית, שופט בית משפט השלום העברי בעיר ומייסד אגודת "אהבה ואחווה".
קורות חיים.
נולד בירושלים בשנת 1881 (ה'תרמ"א) לרב יוסף בן נאים שעלה מתטואן שבמרוקו. בילדותו התחנך בתלמודי תורה ובישיבות העיר, ומשם המשיך לבית ספר של חברת כל ישראל חברים. בצעירותו למד את מקצוע הסת"ם ועסק בו מספר שנים, ולאחר מכן פתח חנות לממכר מוצרי סת"ם ותשמישי קדושה שעסקה גם בהוצאה לאור של סידורים וספרי קודש שונים.
בשנת 1909 (ה'תרס"ט) נמנה עם מייסדי עיתון "החרות", ובשנה הראשונה שימש כמו"ל העיתון יחד עם משה עזריאל.
בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה נסע בשליחות בית חינוך עיוורים לאלג'יר ולמרוקו, ושהה שם במשך כשלוש שנים. כשחזר לירושלים יצר קשרים מסחריים בערי חו"ל, ושימש כסוכן הראשי של חברת הביטוח "לה מוטואל דה פראנס" בישראל.
בראותו את מצוקותיהם השונות של הסוחרים מקרב עדות המזרח, ייסד עם ידידיו בשנת 1913 (ה'תרע"ג) את אגודת "אהבה ואחווה" שמטרתה לסייע לכל דורש ונזקק.
בפעילותו הציבורית בירושלים נמנה עם מייסדי וחברי ועד העיר ליהודי ירושלים. כן היה חבר בוועדים ובחברות שונות, בהן "בנק הלוואה וחיסכון", "ועד העדה המערבית", וועד "ההסתדרות הארצי-ישראלית" בירושלים.
שימש כחבר וכשופט בבית משפט השלום העברי.
הלך לעולמו שבוע לאחר שלקה בדלקת ריאות, ב-15 בינואר 1926 (כ"ט בטבת ה'תרפ"ו).
יחיעם מרט
יחיעם מרט (נולד ב-1946) כיהן כראש אגף במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים
ביוגרפיה.
מרט נולד בירושלים, האמצעי מבין שלושה בנים של ציפורה וזלמן. אביו שירת כמפקד גדוד מוריה במלחמת העצמאות, ואימו היא אחייניתו של ברל כצנלסון. אחיו הצעיר , שהיה קצין בחיל השריון, נהרג במהלך קרב החווה הסינית במלחמת יום הכיפורים. כשהיה בן שמונה עברה משפחתו להתגורר ברמת גן, וכשהיה בן 16 עברה לארגנטינה שם מונה אביו לקונסול בבואנוס איירס. מרט שירת בצה"ל כלוחם בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים ולחם במלחמת ששת הימים. בשירות המילואים לחם במלחמת יום הכיפורים.
לאחר שחרורו מצה"ל השלים מרט תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון ותואר שני בהיסטוריה צבאית. במקביל התגייס לשב"כ ושימש כמאבטח באל על. הוא גויס למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ועשה את שירותו המבצעי באגף "צומת", המפעיל את קציני האיסוף ואת רשת הסוכנים של המוסד. הוא שימש בין היתר ראש לשכת ראש המוסד יצחק חופי, ראש שלוחת המוסד בפריז, סגן ראש אגף "צומת" וראש אגף.
מרט נשוי לסטלה ואב לשני בנים. הוא בעל חברה בתחום האבטחה והמודיעין העסקי. חבר בתנועת מפקדים למען ביטחון ישראל.
ב-2009 הוציא יחד עם רעייתו את הספר "סוף סוף ירו על הפלוגה שלנו" המתאר את שירותו הצבאי של בנו, בארי (שנקרא על שם אחיו של יחיעם) בחטיבת הצנחנים, כלוחם וכקצין, בעיני הוריו. הוא מחברו של ספר הסיפורים הקצרים בנושאי מרגלים "Heaven Can Wait".
מורשת תרבותית בלתי מוחשית
מורשת תרבותית בלתי מוחשית (באנגלית: Intangible cultural heritage), בראשי תיבות מאנגלית ICH, מוגדרת על ידי המדינות החברות בארגון אונסק"ו ביחס למורשת עולמית מוחשית תוך התמקדות בהיבטים הבלתי מוחשיים של התרבות. ב-2001 ערך אונסק"ו סקר בין המדינות והארגונים הבלתי ממשלתיים על מנת להגיע להסכמה על ההגדרה והאמנה לשמירת המורשת התרבותית הבלתי מוחשית נוסחה ב-2003 לשם הגנה וקידום של המורשת התרבותית.
הגדרה.
האמנה לשימור המורשת התרבותית הבלתי מוחשית מגדירה את המורשת התרבותית הבלתי מוחשית כמנהגים, ייצוגים, ביטויים, כמו גם את הידע ואת הכישורים (כולל מכשירים, פריטים, חפצים, מרחבים תרבותיים), שקהילות, קבוצות, ובמקרים מסוימים, אנשים פרטיים, מכירים כחלק מהמורשת התרבותית שלהם. היא מכונה לעיתים מורשת תרבותית חיה, והיא מתבטאת בין היתר בתחומים הבאים:
מורשת תרבותית כוללת בדרך כלל את המוצרים והתהליכים של תרבות הנשמרים ועוברים מדור לדור. חלק ממורשת זו מתבטא בדמות נכסים תרבותיים, הנוצרים על ידי חפצים מוחשיים כמו בניינים או יצירות אומנות. אבל חלקים רבים מהתרבות אינם מוחשיים, כולל שירים, מוזיקה, ריקודים, דרמה, מיומנויות, סגנונות בישול, מלאכות ופסטיבלים. הם ביטויים של התרבות שאפשר להקליט אבל לא לגעת או לאחסן בצורה פיזית, כמו במוזיאון, אלא רק לחוות אותם באמצעות הכלי הנותן להם ביטוי. כלים תרבותיים אלו מכונים על ידי האו"ם "אוצרות אנושיים".
על פי האמנה לשימור המורשת התרבותית הבלתי מוחשית, המורשת התרבותית הבלתי מוחשית – מורשת חיה – היא המנגנון המרכזי במגוון התרבותי ותחזוקתה היא הערובה ליצירתיות מתמשכת. היא מוגדרת כדלהלן:
היסטוריה שבעל פה.
מורשת תרבותית בלתי מוחשית שונה במעט מהדיסציפלינה של היסטוריה שבעל פה, ההקלטה, השימור והפרשנות של מידע היסטורי (באופן ספציפי מסורת בעל פה), המבוססת על חוויות אישיות ודעות של הדובר. ה-ICH מנסה לשמר את המורשת התרבותית יחד עם העם או הקהילה על ידי הגנה על התהליכים המאפשרים העברת מסורות וידע משותף לדורות הבאים בעוד שההיסטוריה שבעל פה שואפת לאסוף ולשמר מידע היסטורי המתקבל מיחידים ומקבוצות.
מורשת המזון.
ככל שפיתוח בר-קיימא צובר תאוצה, ומקבל עדיפות במדיניות המורשת של אונסק"ו, מספר גדל והולך של מועמדויות הקשורות למזון מוגשות להוספה לרשימות האמנה לשמירה על המורשת התרבותית הבלתי מוחשית. המטבח הים-תיכוני, המטבח המקסיקני ותרבות המזון היפנית המסורתית הם כמה מתופעה פורחת זו.
מורשת בלתי מוחשית דיגיטלית.
מורשת בלתי מוחשית דיגיטלית היא ייצוג של המורשת בצורה דיגיטלית והיא תת-קטגוריה של המורשת התרבותית הבלתי מוחשית.
המשכיות שבעל פה.
המורשת התרבותית הבלתי מוחשית מועברת בעל פה בתוך הקהילה, אבל על אף שיש אנשים ידועים שהם בקיאים יותר במסורת, המורשת התרבותית הבלתי מוחשית היא לעיתים קרובות רחבה יותר מאשר מיומנויות או ידע של אדם אחד. דו"ח משנת 2006 של ממשלת ניופאונדלנד ולברדור קבע כי לגבי התרבות שבעל פה באזורם, "התהליכים הכרוכים בהמשך הידע המסורתי מהווים את אחד ההיבטים המעניינים ביותר של המורשת החיה שלנו. כל חבר בקהילה מחזיק בחלק מהידע המשותף. ידע חיוני מועבר במהלך פעילות קהילתית, לעיתים קרובות ללא תשומת לב מודעת לתהליך".
שימור.