הרכבת התחתית של סנטיאגו (בספרדית: Metro de Santiago) היא רכבת תחתית, המכסה חלק נרחב מהעיר סנטיאגו, בירתה של הרפובליקה של צ'ילה. מערכת תחבורה זו מנוהלת על ידי חברת Metro SA. וזוהי אחת משתי מערכות רכבת תחתית הקיימות בצ'ילה, יחד עם הרכבת התחתית של ולפראיסו.
מערכת תחבורה זו היא אחת המערכות המודרניות ביותר באמריקה הלטינית כולה, והיא אף מחזיקה בתואר הרשת הנרחבת ביותר בדרום אמריקה והרשת השנייה באורכה באמריקה הלטינית אחרי הרכבת התחתית של מקסיקו סיטי.
ברכבת פועלים שבעה קווים, ויש לה 136 תחנות הפזורות על מסילות באורך 140 ק"מ. ברכבת משתמשים כ-2.4 מיליון נוסעים מדי יום בימי השבוע, כאשר השיא עומד על 2,948,876 נוסעים ביום, ב-30 באפריל 2019. מבחינת נוסעים בשנה, השיא נקבע בשנת 2018 והוא עומד על כ-721 מיליון נוסעים בשנה. (בשנת 2019 הייתה ירידה קלה בכמות הנוסעים עקב נזקים שנגרמו לרכבת והשבתת חלקים ממנה ברבעון האחרון של השנה כתוצאה מונדליזם במסגרת המחאות בצ'ילה).
היסטוריה.
ראשית הפרויקט.
הרעיון לבנות רכבת תחתית בעיר סנטיאגו עלה בשנת 1944, עת חיפשו פתרונות לשיפור מצב התחבורה הכאוטי בסנטיאגו, שנוצר בעקבות העלייה המטאורית בכמות האוכלוסייה שחוותה העיר מאז ראשית שנות ה-30. עם זאת, הרעיונות המעשיים החלו להתגבש רק בשנות ה-60, כאשר הממשלה פתחה במכרז בינלאומי לפיתוח מערכת תחבורה עירונית. ב-24 באוקטובר 1968 אישרה ממשלתו של הנשיא אדוארדו פריי מונטלבה את הפרויקט שהציג התאגיד הצרפתי-צ'יליאני BCEOM-SOFRETU-CADE, ובו יצירת חמישה קווים על רשת של כ-60 ק"מ עד שנת 1990. ב־29 במאי 1969, החלו העבודות להקמת הקו הראשון, שייעודו היה חיבור בין השכונה האזרחית לקומונה ההיסטורית של בראנקאס (בקומונה הנוכחית לו פראדו).
ב־15 בספטמבר 1975, במהלך תקופת הדיקטטורה הצבאית, חנך אוגוסטו פינושה את הקו הראשון של הרכבת התחתית בסנטיאגו, שהפך לשלישי בדרום אמריקה אחרי מערכות התחבורה העירוניות שבבואנוס איירס, ארגנטינה ובסאו פאולו שבברזיל, שנחנכו ב-1913 וב-1974 בהתאמה.
קו 1, בחלקו הראשון, נסע בעיקר מתחת לפני הקרקע מתחנת "סן פבלו" לתחנת "לה מונדה" מתחת לשדרת ליברטדור ברנרדו או'היגינס השדרה המרכזית בעיר. בשנת 1977 הורחב הקו לתחום קומונת פרובידנסיה והגיע בשנת 1980 מזרחה עד לתחנת "אסקואלה מיליטר".
במרץ 1978 נחנך קו 2, המקטע הראשון שנחנך יצא מתחנת "לוס ארואס" ורץ מעל פני הקרקע מצפון לדרום לאורך הכביש הפאן-אמריקאי עד לתחנת "פרנקלין". בדצמבר של אותה השנה הוארך הקו דרומה לאורך גראן אבנידה חוסה מיגל קאררה עד לתחנת "לו אובאייה", הפעם מתחת לאדמה.
שינויים בפרויקט.
למרות הצמיחה המהירה של הרשת, המשבר הכלכלי החמור שפקד את המדינה בשנת 1982 חיבל במימוש הפרויקט המקורי. בנוסף לכך מחקרים דמוגרפים הראו שהגידול באוכלוסייה באזור דרום-מזרח הבירה מחייב שינוי בתוכניות על חשבון צפון העיר, שם תוכננו ההרחבות העתידיות של השירות.
כדי לענות על הדרישות שהתחילו להיווצר כתוצאה מהשינויים הדמוגרפיים, היה צורך בשינוי המסלול של קו 2 כך שיתחיל מתחנת "לוס ארואס", יעבור במרכז ההיסטורי של העיר, יחצה שוב את קו 1 בתחנת "בקדאנו" ויעבור לאורך חלק משדרת ויקוניה מקאנה. בינתיים, קו 3 ייסע לאורך שדרות אינדיפנדנסיה ואירראסאבל ויפצה על החסרון של קו 2 בגזרה הצפונית.
עם זאת, התוכניות שונו שוב כאשר ב-3 במרץ 1985 הרסה רעידת אדמה חלק גדול מעמק צ'ילה המרכזי. ומרבית הכספים להקמת ההארכה של הקווים 2 ו-3 שימשו לכיסוי עלויות בניית העיר מחדש. כך שמבין העבודות המתוכננות, היחידה שהושלמה הייתה פתיחתן של שתי תחנות חדשות של קו 2 בצפון "סנטה אנה" ו"מפוצ'ו" ב-1986 וב-1987 בהתאמה. כששמה של האחרונה שונה מאוחר יותר לתחנת "פואנטה קאל אי קאנטו", לאחר שבמהלך החפירות בפרויקט זה התרחשה התגלית המדהימה של שרידי גשר קליקאנטו הישן, סמל העיר במשך יותר ממאה שנה. באותה שנה, התחילה לפעול גם מערכת המיניבוסים של העיר "מטרובוס" מתחנות "אסקואלה מיליטר", "לו אובאייה" ו"לאס רחאס".
ברמה המוסדית, הניהול של הרכבת התחתית של סנטיאגו עבר שינוי בסוף שנות ה-80. כשמנהלת הרכבת התחתית הכללית לשעבר, שהייתה שייכת למשרד לעבודות ציבוריות, הפכה לחברה ציבורית מוגבלת בשם "מטרו SA", בהתאם להוראות חוק 18772, שפורסמו ב-28 בינואר 1989.
אך עם תחיית הכלכלה לאחר נס צ'ילה תוכניות ההארכה של הרכבת התחתית חזרו לחיים. הצמיחה באוכלוסייה באזור הדרום-מזרחי של הבירה במהלך שנות השמונים הפכה את קומונת לה פלורידה לקומונה המאוכלסת ביותר במדינה, ולכן הקמת קו חדש לעבר אותו אזור הפכה לדחופה. התוכניות הראשונות הוצגו בשנת 1989, ובשנת 1991 הכריז הנשיא פטריסיו איילווין על בנייתן. הקו החדש התחיל בתחנת "בקדאנו" לכיוון דרום עד לכביש הטבעת, כביש אמריגו וספוצ'י , לאורך ציר ויקוניה מקאנה.
הקו השלישי במערכת שקיבל את המספר 5 נחנך ב-5 באפריל 1997 על ידי הנשיא אדוארדו פריי רואיס-טאגלה. כשמסלולו נמתח על פני 10.3 ק"מ. כשהוא מתחיל מתחת לפני האדמה מתחת ל"פארקה בוסטמאנטה", וממשיך מעל פני האדמה כשהוא יוצא מאוחר יותר בצורת ויאדוקט מעל כביש ויקוניה מקאנה, ויורד שוב עד שהוא מגיע לתחנת "בייאוויסטה דה לה פלורידה".
במרץ 2000 נחנך קטע נוסף מקו 5 שחצה את המרכז ההיסטורי של הבירה. וקישר בין התחנות "בקדאנו" ו"סנטה אנה" דרך התחנות "פלאסה דה ארמאס" ו"בייאס ארטס" וחיבר בין שלושת הקווים הקיימים באותה תקופה.
קווים חדשים והרחבות.
בשנת 2000 ניצח בבחירות לנשיאות ריקארדו לאגוס, ואחת מהבטחות הבחירות שלו הייתה פיתוח והשקעה במערכת הרכבת התחתית בבירה. כשהתוכנית שהוצעה הייתה הארכת קו 5 מערבה עד תחנת "קינטה נורמל", לאורך רחוב קתדרל, והארכתו של קו 2 צפונה ודרומה כך שבשני הקצוות שלו הוא יתחבר לכביש הטבעת אמריגו וספוצ'י.
עם זאת, ההכרזה המשמעותית יותר התרחשה בשנת 2002 כאשר לאגוס הכריז על הקמת קו נוסף, קו 4, שיקיף חלק גדול מהאזור הדרום-מזרחי של כביש אמריגו וספוצ'י ויגיע למרכז קומונת פואנטה אלטו, שהחליפה את שכנתה לה פלורידה בתור הקומונה המאוכלסת ביותר במדינה.
כשמטרת הפרויקטים הללו הייתה להכפיל את רשת הרכבת התחתית עד שנת 2010, השנה בה חגגה צ'ילה את יום העצמאות ה-200 שלה. פרויקטים אלו תוכננו במטרה להפוך את הרכבת תחתית של סנטיאגו לרכיב המרכזי של תוכנית הרפורמה במערכת התחבורה בעיר, תוכנית שזכתה לשם טרנסנטיאגו (עד ששמה שונה במרץ 2019). לצד הארכת המסילות ובניית הקו החדש תוכננו גם תחנות משולבות במטרה לאפשר אינטראקציה טובה יותר בין הרכבת התחתית לאמצעי התחבורה שונים, בעיקר מיניבוסים ואוטובוסים. התחנה המשולבת הראשונה שתוכננה הייתה בתחנת "קינטה נורמל", שנחנכה במסגרת חנוכת ההארכה המערבית של קו 5 ב-31 במרץ 2004. עם זאת, התוכנית המקורית לשילוב של התחנה עם תחנת רכבת נגנזה לאחר כישלון פרויקט רכבת אלמדה-מליפייה .
נקודת ציון משמעותית נוספת בהיסטוריה של הרכבת התחתית של סנטיאגו התרחשה ב-8 בספטמבר 2004, כאשר הרכבת חצתה לראשונה מתחת נהר מפוצ'ו , בעת חניכת התחנות "פטרונאטו" ו"סרו בלנקו" בהארכה הצפונית של קו 2. ב-22 בדצמבר שלאחר מכן, נחנכה ההארכה הדרומית של הקו האמור, הכוללת את תחנות "אל פארון" ו"לה סיסטרנה". קטע נוסף של קו 2 לכיוון צפון נחנך ב-25 בנובמבר 2005. ולבסוף, ב-22 בדצמבר 2006, נחנך הקטע האחרון של קו 2 בעלות של יותר מ-170 מיליון דולר, שהניב גידול של 27.7 מיליון נוסעים בשנה.
החלק הראשון של קו 4 הקו עליו הכריז הנשיא לאגוס בתחילת כהונתו נחנך ב-30 בנובמבר 2005, והוא כלל את החלק התת-קרקעי בין התחנות "טובאלבה" ו"גרסיה", והויאדוקט בין התחנות "ויסנטה ואלדס" ו"פלאסה דה פואנטה אלטו". המקטע בין התחנות "גרסיה" ל"ויסנטה ואלדס", בוצע זמנית על ידי אוטובוסים ממערכת טרנסנטיאגו, ונחנך לבסוף ב-2 במרץ 2006. בנקודה זו בזמן קו 4, היה הקו הארוך ביותר במערכת כולה, עם 24.7 קילומטרים ו-22 תחנות המחברות בין הקומונות פרובידנסיה, לאס קונדס, ניוניואה, לה ריינה, פניאלולן, מאקול, לה פלורידה ופואנטה אלטו. בקו החדש הוצג גם צי רכבות חדש, של חברת אלסטום המיוצרות בברזיל, הגדולות בהרבה מאלו שבשלושת הקווים האחרים. ב-16 באוגוסט 2006 הושלם קו 4 עם חנוכת קו 4A,המחבר בין קו 2 לקו 4 כשהוא נסוע בין התחנות "ויקוניה מקאנה" ו"לה סיסטרנה".
טרנסנטיאגו.
במשך שנים רבות עבדו על תוכניות ארגון מחדש של מערכת התחבורה בסנטיאגו, שיאפשרו לנוסעים לשלב בין אמצעי התחבורה השונים, ובפרט בין מערך המיניבוסים לרכבת התחתית. רפורמה זו שנקראה טרנסנטיאגו עד 2019 עת שונה שמה ל-רד מטרופוליטנה דה מובילידד, או בקיצור רד , התבססה על הרכבת התחתית כאחד הצירים המרכזיים שלה, שתקל על מעבר נוסעים מרשת האוטובוסים שעברה רפורמה משמעותית במסגרת התוכנית. מערכת התשלומים בין אמצעי התחבורה אוחדה על ידי השקת כרטיס ביפ! . כאשר מבנה התעריפים שונה, כך שיאפשר שילוב של מעבר אחד או יותר בין אמצעי התחבורה בתוספת תשלום קלה או ללא תוספת תשלום כלל.