בשנת 1991 נוסד הגרעין הראשון של מתנדבי הצלה בירושלים על ידי קבוצת מתנדבים שהתאגדו בשם "הצלה ירושלים" ויצאו ללמוד קורס עזרה ראשונה במטרה לטפל בהתנדבות עד להגעת אמבולנס במקרי חירום רפואיים המתרחשים באזור מגוריהם, יושב ראש הארגון הראשון היה שרגא (שרגי) רגוזניצקי.
ביוני 1993 החל הארגון לפעול תחת העמותה "ארגון הצלה בירושלים". בשנת 2001 בעקבות החלפת יושב הראש הועברה פעילות הארגון לעמותה חדשה בשם "מדיק הצלה ומזור ירושלים".
בשנת 2004 התאחדו רוב גופי ההצלה האזוריים שפעלו בערים שונות כגון: "הצלה גוש דן", "הצלה פתח תקווה" ועוד, תחת השם "הצלה ישראל".
בשנת 2006 לאחר בדיקת רשם העמותות נקבע שישנם אי סדרים חמורים בהתנהלות ארגון "הצלה ישראל", מונו עורכי הדין שלמה נס ויעקב לנגה כמפרקים של העמותה. עם פירוקה של העמותה פוצלו הנותרים למספר ארגונים "הצלה גוש דן" למתנדבים באזור המרכז, ארגון "צוות הצלה" למתנדבים בירושלים, בית שמש ורחובות, "הצלה פתח תקווה" למתנדבים מאזור פתח תקווה ואיחוד הצלה שפועל ארצית. כל הארגונים מלבד איחוד הצלה פועלים בשיתוף פעולה ביניהם ובפיקוח מקצועי של מגן דוד אדום.
מהות הארגון ופעילותו.
כל איש "הצלה" היה מתנדב פעיל במד"א (או שהתנדב בעבר), ארגון "הצלה" דאג לאבזר את המתנדבים בציוד מקצועי, מכשירי מירס ומערכות תקשורת נוספות כגון ביפר וציוד רפואי. ארגון "הצלה" קנה מכספי תרומות אופנועים, טיפל בהם ותחזק אותם, לרוב תמורת הנצחת התורם או יקירו על האופנוע. האופנוענים מצילים חיי אדם בזכות המהירות והנגישות שלהם.
לארגון היו כמה עשרות אופנועי חירום והצלה ואמבולנסים המופעלים בידי המתנדבים בכל ימות השנה.
עיקר פעילות המתנדבים הייתה הגשת עזרה ראשונה בדקות הראשונות לאירוע, עד בואו של אמבולנס מד"א.
בנוסף לאבזור הכוננים, קיים "הצלה" פעילויות שונות בנושאי עזרה ראשונה, חילוץ ואיתור נעדרים:
בשיתוף פעולה עם הארגון פועלים הארגונים וביניהם: עמותת עזר מציון, הצלה יבניאל, הצלה מירון, ארגון הצלה, צוות הצלה, הצלה כרמל, הצלה פתח תקווה, הצלה אלעד, הצלה דרום, הצלה בת ים, הצלה שפלה, הצלה עפולה, הצלה כפר חב"ד והמושבים, הצלה רחובות ועוד.
אידאולוגיה.
בדומה לארגוני הצלה וסיוע רפואי אחרים בציבור החרדי (בדומה לזק"א ויד שרה) ארגון הצלה פעל הן מטעמים הומניטריים והן מטעמי דת - מצוות קדושת החיים ביהדות, כנאמר: "כל המקיים נפש אחת מישראל כאילו קיים עולם מלא".
לחיצת יד
לחיצת יד (או לחיצת ידיים, בספרות התורנית היהודית היא מכונה "תקיעת כף") היא מחווה גופנית שבה שני אנשים אוחזים אחד בידו של השני. בדרך כלל הלחיצה נעשית ביד ימין, תוך נענוע קצר של הידיים האחוזות. מקובל להשתמש במחווה זו בפגישות, פרידות, איחולי הצלחה, בהבעת הסכמה ובמעמד של חתימת חוזים. מטרת לחיצת היד היא להראות על כבוד וקרבה בין אנשים, וייתכן שמקורה במחווה שבאה להראות שהאדם מושיט את ידו לשלום, ואינו מחזיק בכלי נשק אשר יכול לאיים ולשמש ככלי תקיפה. גברים נוטים ללחוץ ידיים יותר מנשים, אך במפגשים עסקיים הלחיצה מקובלת בשני המינים. אי־לחיצת יד המושטת ללחיצה נחשבת למעשה לא מנומס ועלבון כלפי האדם המושיט את ידו ועשויה להביע הסתייגות ממנו.
היסטוריה.
מחוות לחיצת היד לאות קירבה וברכה מוכרת מימי קדם. תיאורים של לחיצת יד נפוצים בפסלי מצבות ביוון העתיקה, בעולם הרומי, וכפי שמתואר בספר מכבים, גם בעולם היהודי-חילוני של תקופת סוף בית שני:
באיגרת אל הגלטים (פרק ב',9) שבברית החדשה מעיד פאולוס כי בביקורו בירושלים כאשר .
מקורות המנהג המודרני אינם ברורים, אם כי פיליס א. בסטרסון בחיבורו משנת 1978, "פולחנים חברתיים של הבריטים" (Social Rituals of the British traces), מייחס את ראשית השימוש הנוכחי בה לסר וולטר ראלי, בטוענו כי הלה הכניס מנהג זה לחצר הבריטית במהלך שלהי המאה ה-16.
על פי מקורות אחרים, לחיצת היד שונתה לצורתה הנוכחית בעולם המערבי על ידי קוויקרים אנגלים מהמאה ה-17, כאלטרנטיבה שוויונית ופשוטה יותר לצורת הבעת השלום המסובכת שהייתה נהוגה במעמדות הגבוהים באותה תקופה.
תומאס ג'פרסון הפך את הטכניקה לפופולרית בזמן כהונתו כנשיא ארצות הברית, כחלופה יותר דמוקרטית לקידה שהייתה נהוגה. כיום לחיצת היד היא מנהג ידוע ומוכר ברחבי העולם, אף על פי שבתרבויות רבות מנהגים אחרים, כגון קידה או נישוק לחיים, מקובלים יותר.
לחיצת יד שימשה גם כדרך לבדוק אם לאדם חשוד יש נשק. בזמן לחיצת היד, הפגיון שהוחבא בתוך שרוולו של המתנקש היה נופל לארץ. זו יכולה להיות סיבה נוספת לכך שסירוב ללחוץ יד נחשב כחוסר נימוס.
לחיצת היד היא אחת הדרכים הנפוצות ביותר להעברת שפעת.
לאחרונה נתגלה במסגרת מחקר במכון ויצמן כי לחיצת ידיים משרתת העברת מסרים כימיים בין הלוחצים. התברר כי בהמשך ללחיצת יד ישנה נטייה להביא את היד הלוחצת לקרבת האף ולהריח אותה. זו יכולה להיות פונקציה אבולוציונית שמחליפה רחרוח הדדי שפחות מקובל באופן גלוי אצל בני אדם לעומת חיות.
מנהגים.
יש מספר מנהגים הקשורים בלחיצות יד, מהם כלליים ומהם ספציפיים לתרבויות מסוימות:
סוגי לחיצות יד ומשמעותן.
טקס לחיצת יד אינו אחיד ותלוי זמן, מקום ותרבות. כך למשל, באפריקה לחיצת היד אינה מלווה בקשר עין רציף שכן הדבר נתפס כהתרסה, ומאידך, בארצות דוברות גרמנית, קשר עין ולחיצת יד חזקה נחשבים לאחד מכללי הנימוס. עם זאת קיימות כמה מוסכמות הנוגעות לסוגי לחיצות יד הנבדלות במידת הלחץ, האופן שבו האדם לוחץ את היד (או הידיים במקרים מסוימים) שיש בהם כדי לאותת על מידת החיוניות, עצמת הרגש והאובייקטיביות שהצדדים משדרים.
לחיצת יד בין גברים לנשים בהלכה היהודית.
ההלכה היהודית אוסרת מגע של חיבה בין גבר לנשים האסורות עליו, שהן רוב הנשים, כאשר מגע תאוותני איסורו מהתורה. נוסף על כך הוא הדיון ההלכתי בין מפרשי השו"ע האם גם מגע שאינו נעשה כדרך חיבה, אך נעשה בכוונה תחילה, אסור מדברי תורה או מדברי חכמים, רוב האחרונים פסקו שהדבר אסור מהתורה. בשל חוסר המודעות להלכה זו בימינו, פוסקי הדורות האחרונים נחלקו בשאלה האם בלחיצת יד בין גבר לאישה יש איסור מדאורייתא או מדרבנן, גם כאשר אין חשש להרהור של תאווה, וממילא היא אסורה אף כשעיקרה מחווה של כבוד ונימוס. מכל מקום לחיצת יד בין גברים לנשים אינה נהוגה בקרב יהודים אורתודוקסים, ועיקר השאלה מתייחסת למקרה בו עקב חוסר מודעות להלכה היד כבר הושטה ללחיצה, ובדחייתה יש חשש עלבון. באופן פשוט, מרבית הפוסקים מציעים למנוע את המקרה מראש, באמצעות הסברה מנומסת או החזקת הידיים מאחורי הגב ושחייה קלה קדימה לאות כבוד, גם הרב אהרנברג הסתפק לגבי החזרת יד שמא אינה דרך חיבה אך הוא דוחה סברה זו, ומסיק שאי אפשר להקל בזה.
חוסר המודעות בציבור לבעיה הלכתית זו לעיתים מעוררת מהומה ציבורית-תקשורתית בציבוריות הישראלית, שלעיתים אף מנוצלת על ידי גורמים פוליטיים או אנטי-דתיים, אשר מודעים לבעיה ההלכתית, אך מעוניינים לנצל את חוסר המודעות הציבורית לקידום האינטרסים שלהם.
כאשר זכה הרב עובדיה יוסף בפרס ישראל ב-1970, הוא סירב ללחוץ את ידה של ראש הממשלה גולדה מאיר כיוון שהיא אישה. דבר שהוביל לסערה ציבורית ולקריאה מצד גורמים מסוימים לשלול ממנו את הפרס. בהיקף רחב יותר בלט מנהג זה בטקסי חלוקת פרס ישראל שבהם עמד על הבמה, בתוקף תפקידו, ראש עיריית ירושלים, אורי לופוליאנסקי, ונמנע מללחוץ את ידי הנשים הזוכות בפרס, תוך שהוא לוחץ בחום את ידי הגברים.
ג'ון יאנג
ג'ון ואטס יאנג (באנגלית: John Watts Young; 24 בספטמבר 1930, סן פרנסיסקו, קליפורניה - 5 בינואר 2018) היה אסטרונאוט בתוכנית ג'מיני, תוכנית אפולו ומעבורת החלל. השתתף בג'מיני 3, ג'מיני 10, אפולו 10, אפולו 16, וטיסות המעבורת STS-1 ו-STS-9. בכך היה לאסטרונאוט הראשון שטס שש פעמים לחלל.
השכלה.
בוגר במדעים בהצטיינות יתרה בהנדסת אווירונאוטיקה מהמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה, 1952.
שירות צבאי.
בתום לימודיו הצטרף לצי ושירת על סיפון המשחתת USS LAWS במהלך מלחמת קוריאה, ומשם יצא לקורס טיס. הוצב בטייסת הקרב 104 למשך 4 שנים, שם הטיס מטוסי גראמן F-9 קוגאר וקרוסיידר.
לאחר אימונים כטייס ניסוי בבית הספר לטייסי ניסוי של הצי בשנת 1959, הוצב במרכז לניסויי טיסה של הצי למשך 3 שנים. בשנת 1962 קבע שיא עולמי בזמן טיפוס לגובה, כאשר טיפס לגובה של 3 ו-25 ק"מ במטוס F-4 פנטום, אותו בחן. לאחר מכן שירת כקצין תחזוקה של טייסת הפאנטומים 143. פרש מהצי בדרגת אלוף-משנה בשנת 1972.
שירות בנאס"א.
הצטרף לנאס"א בשנת 1962. ב-23 במרץ 1963 טס עם גאס גריסום בג'מיני 3. ב-18 ביולי 1966 שוגר כמפקד ג'מיני 10 עם מייקל קולינס כטייס. הם שבו ב-21 ביולי.
ב-18 במאי 1969 שוגר כטייס מודול הפיקוד של אפולו 10, יחד עם יוג'ין סרנן וטום סטאפורד. משימה זו חזרה ב-26 במאי. ב-16 באפריל 1972 שוגר כמפקד החללית אפולו 16, שנחתה על הירח. עמו היו קן מטינגלי וצ'ארלי דיוק. משימה זו חזרה ב-27 באפריל. ב-12 באפריל 1981 טס בטיסה הראשונה של מעבורת החלל, STS-1, כמפקד המעבורת. הטייס היה בוב קריפן. הם נחתו בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה ב-14 באפריל. טיסתו האחרונה הייתה כמפקד של STS-9, הטיסה הראשונה שהייתה מעבדת חלל. טיסה זו נחתה גם היא בבסיס אדוארדס.
בנוסף, היה טייס גיבוי בג'מיני 6, טייס גיבוי של מודול הפיקוד של המשימה השנייה של אפולו (שבוטלה לאחר שריפת אפולו 1) ושל אפולו 7, ומפקד גיבוי של החללית באפולו 13 ו-17.