טראומה נפשית (ביוונית: τραῦμα, פצע) היא נזק שנגרם לנפש בעקבות חוויה או חוויות קשות במיוחד. החוויה הטראומטית עשויה להיות חד-פעמית או חוזרת ונשנית, והיא מכניסה את האדם למצב של הלם, בו הוא אינו מסוגל להתמודד ולספוג בו את הרעיונות והרגשות הקשורים בחוויה.
היסטוריה.
מקור המילה "טראומה" הוא ביוונית, ומשמעותו "פצע". המונח "טראומה" הופיע מחדש במילון אוקספורד בשנת 1656, והוגדר כ"שייך לפציעות או לריפוי פצעים". המונח שימש להגדרת פציעות גופניות בלבד עד המאה ה-19, אז הורחב המונח והחלו להשתמש בו כדי לאפיין גם פגיעות נפשיות.
מלחמת האזרחים האמריקנית הביאה למצב בו חיילים רבים הוקעו בהאשמות של מוג לב, רכרוכיות, היסטריה נשית ועריקה. רב התיאורים מתועדים בידי ג'ון טאלבוט. בהמשך, בעקבות גידול בתאונות רכבת, תיאר הרופא תומאס בוזארד (Thomas Buzzard) את הטראומה כ"זעזוע ספינלי", פגיעה בעמוד השדרה הגורמת לבלבול והיסטריה. באותה עת, רופאים נמנעו מלאבחן את התופעה מחשש שמטופלים מעוניינים בפיצוים.
מקובל לראות בפרסום מאמרו של הרופא ג'ון אריקסן ,"On Railway and Other Injuries of the Nervous System" משנת 1866, כשימוש הראשון במונח "טראומה" להגדרת פגיעה נפשית. אריקסן בדק ואבחן סימפטומים שיוחסו לנפגעי תאונות רכבת, וחילק את הנפגעים לשלוש קטגוריות: אנשים שהפגיעה במערכת העיצבית שלהם, כתוצאה מההלם והטלטלה של התאונה, נראית לעין בניתוח שלאחר המוות; נפגעים בהם ההלם והטלטלה פגעו במערכת העיצבית באופן בלתי נראה; ומתחזים שמזייפים סימפטומים כדי לזכות בפיצויים. בכל המקרים הסימפטומים נראים כלפי חוץ כזהים. אריקסן ייחס את הפגיעה הבלתי נראית לנזק שנגרם לעמוד השדרה כתוצאה מההלם והטלטלה בזמן תאונה. אפשר להסביר זאת כנראה בכך שאדם העובר תאונה מאבד אנרגיה שהיא לא בהכרח נראית. אריקסן השווה את הפגיעה הזו למגנט שקיבל מכה חזקה. כמו המגנט המאבד מכוחו המגנטי, הגוף הפגוע מאבד מכוחו העצבי.
מאפיינים של טראומה רגשית.
קיימים גורמים המשפיעים באופן אובייקטיבי להיווצרותה של טראומה:
קיימים גורמים המשפיעים באופן סלקטיבי להיווצרותה של טראומה:
כמו גם, נמצא כי חווה אירוע קשה בעבר, תפקוד משפחתי לקוי, תפקוד לקוי בעייתי של האדם עצמו, וכן מצבו הגופני (לא אכל, ישן או רטוב) מעלה את הסיכוי להתפתחות הפרעה.
טראומה נפשית עשויה להתלוות לטראומה גופנית, או להתקיים באופן עצמאי. גורמים נפוצים לטראומה נפשית הם התעללות ואלימות, כשזה כולל גם את האיום בכך, או היות עד לדבר, במיוחד בתקופת הילדות. לעיתים גם ביצוע עבירות מסוימות, כגון אונס, עשויים ליצור טראומה אצל מבצע העבירה כמו אצל הקורבן. גם אסונות טבע כגון רעידת אדמה או התפרצות הר געש, או מלחמות עשויים ליצור טראומות, לעיתים אף ברמה ציבורית המונית.
על פי המדריך האבחוני DSM, במצבים בהם הטראומה הנפשית מתמשכת יותר מחודש ימים, והאדם מפתח תסמיני חרדה קשים, חווה שוב ושוב את האירוע הטראומטי במחשבותיו ורגשותיו, ומסגל לעצמו דפוסי הימנעות מגירויים שקשורים לאירוע - הוא עלול לפתח הפרעת דחק פוסט-טראומטית או הפרעת חרדה אחרת
ה-DSM מגדיר את הפוסט טראומה (PTSD) כתוצר של ASR שהתפתח לASD ולבסוף לפוסט טראומה.
בשנת 1953, פורסם DSM 60 קטגוריות פסיכיאטריות אולם רק בשנת 1980, במהדורה השלישית הוסף הפוסט טראומה בעקבות מלחמת וייטנאם, ותואר כאירוע מחוץ לטווח החוויות הנורמטיביות הגורם תגובה נפשית קשה כמעט לכל אדם. הגדרות זו היננה בעייתית מאחר שטראומה יכולה להתפתח גם בעקבות לידה הנחשבת כתופעה בטווח החוויה הנורמטיבית.
בשנת 1987, פורסם ב-DSM-3 המורחב הרחבה: הוספו דוגמאות, וכן ציון כי על האירוע להיות מפחיד, מאים וגורם תחושה של חוסר אונים. הפגיעה איננה חייבת להיות ישירה באדם אלא הוא יכול להיות גם עד לאירוע. הבעיה בהגדרה זו שהיא מתעלמת ממצבים בהם הסובל מפוסט טראומה מתעלפת בעת האירוע.
בשנת 1994, DSM-4 תיאר את הטראומה כאירוע בו אדם נחשף לאירוע טראומתי בו מתקיים:
בשנת 2013, DSM-5, הגדיר את הטראומה באמצעות 8 סעיפים:
בישראל.
מלחמת העצמאות הובילה רבים לפאניקה, לחוסר שליטה ולפגיעות על רקע חברתי שהדגיש קור רוח, יכולת אלתור והתאוששות. החיילים הנפגעים טופלו רחוק מהחזית, באמצעות תרופות. בעקבות מלחמת יום הכיפורים הורחבה יחידת הפסיכיאטריה, והטיפול המיידי כלל תמיכה בקרבת אזור הלחימה, ובעקבותיה השבת החיילים ליחידתם. מלחמת לבנון השנייה הביאה להקמת מרפאות רחוק מהחזית.
מלחמת המינים.
עד הופעת התנועה לשיחרור האישה בשנות ה-70, האונס הוגדר כפנטזיה של האישה, בהמשך להשפעותיו של פרויד. התנועה הכירה בכך שהפרעות טראומה המצויות אצל חיילים נפוצות יותר אצל נשים. הם החלו להקים קבוצות בהם נשים דברו וחלקו חוויות, והמשיגו מעשים שנעשו כנגד נשים (אונס, התעללות מינית ועוד). בשנת 1980, ארגון ותיקי המלחמה הכיר כי נשים חוות סימנים זהים של טראומה הקיימים אצל חיילים לאחר תקיפה מינית ואלימות במשפחה.
השפעה פיזיולוגית של הטראומה על הגוף.
המוח מורכב בין היתר משלושה מוחות. המוח העליון (המחושב) מנהל את העניינים: קולט מידע, מעבד אותו וחוזה השלכות של מעשים. המוח הקדום (זוחלי) שאחראי על עיכול, רבייה, נשימה וכן הפעלת מערכת העצבים האחראית לתגובת הילחם או ברח. המוח הרגשי (לימפי) שאחראי לעבד ביטוי רגש, תחושות וכולל את האמיגדלה.
במהלך הטראומה שלושת המוחות מתנקים זה מזה ואינם יכולים למזג עוד הוראות כדי לבצע תפקוד מלא. האמיגדלה בשלב זה לוקחת פיקוד ומשחררת הורמוני לחץ שנועלים את הפעולה של המוחות שאינם אחראים לשעת חירום והמח הקדום יתפוס פיקוד ויפעל תגובת הילחם או ברח.
המערכת העצבים פועלת בעת טראומה היא מערכת העצבים האוטומטית המורכבת משני מערכות: מערכת סימפתטית ומערכת פרא סימפתטית.
המערכת הסימפתטית היא מערכת שפועלת כאשר האדם ערני, מגורה, בפעילות ספורטיבית או בשעת חירום. היא מגבירה את לחץ הלב, הנשימה והדם כדי לאפשר תגובת הילחם או ברח.
המערכת פרא סימפתטית מסייעת לגוף להירגע, לשחרר מתח ולפרוק את הערנות שנוצרת בגוף על ידי המערכת הסימפתטית. היא האחראית לדאוג לכך שהגוף יחזור לשגרה, רוגע ומנוחה לאחר מצב של לחץ.
באירוע לחץ המערכת הסימפתטית מופעלת ראשונה אף כאשר האדם אינו יכול לתקוף חזרה או לברוח מהאיום הוא נכנס למצב של פריז. במילים אחרות שתי מערכות פועלות, המערכת הסימפתטית והמערכת הפרא סימפתטית שמובילה לכך שאנרגיה רבה נכלאת בתוך הגוף של האדם. לאחר שהאיום נעלם האנרגיה הזו עדין כלואה באדם, להבדיל מבעלי חיים אשר משחררים את האנרגיה הזו בתנועת בלתי רצוניות, יוצר פוסט טראומה. לכן לאחר שהאדם אוגר כוחות הוא מרגיש מלא אנרגיה להילחם כנגד האיום, כאילו הוא כלוא בו, ומשחזר את האירוע בניסיון לפתור אותו. בשלב כך יש הפרשה של הורמוני לחץ שוב והאדם נכנס ללוף ללא יציאה. לאור זאת, הטיפולים השונים (SE, PE, TRE, SEE FAR CBT) עם פוסט טראומה היא שחרור אותן אנרגיות.
ה'תרע&quot;ג
ה'תרע&quot;ב
ה'תרע&quot;א
ה'תר&quot;ע
בשל המשמעות השלילית של המילה "תרע", לעיתים נוהגים לכנות שנה זו שנת עת"ר - תוך שמירה על הערך הגימטרי.
ה'תרס&quot;ט
ניקולאי ויקטורוביץ' פודגורני
ה'תרס&quot;ח
ה'תרס&quot;ז
ה'תרס&quot;ו
ה'תרס&quot;ה
ה'תרס&quot;ד
לדעת רוב הראשונים זוהי שנת היובל.
ה'תרס&quot;ג
ה'תרס&quot;ב
ה'תרס&quot;א
ה'תר&quot;ס
ה'תר&quot;ם
חיל האוויר הסעודי
ה'תרמ&quot;א
ה'תרמ&quot;ב
בשנה זו החלה העלייה הראשונה, רובה מיהדות מזרח אירופה וכללה את עליית אעלה בתמר של יהדות תימן, אשר הושפעו מהפסוק . "בתמר" זו תרמ"ב בשיכול אותיות.
תרמ&quot;ב
DSM-IV-TR
בצלאל בר-כוכבא
ה'תרמ&quot;ג
ה'תרמ&quot;ד
ה'תרמ&quot;ה
ה'תרמ&quot;ו
ה'תרמ&quot;ז
ה'תרמ&quot;ח
ה'תרמ&quot;ט
ה'תר&quot;ן
ה'תרנ&quot;א
ה'תרנ&quot;ב
ה'תרנ&quot;ג
ה'תרנ&quot;ד
ה'תרנ&quot;ה
ה'תרנ&quot;ו
פציעה
ה'תרנ&quot;ח
ה'תרנ&quot;ט
פרסומים.
לוח לשנת תרנ"ט, היא שנת חמשת אלפים ושש מאות וחמישים ותשע, נערך על ידי אייזיק בן-טובים
המודל של קאס
המודל של קאס הוא שמה של תאוריה שפרסמה בשנת 1979 הפסיכולוגית ויוויאן קאס, המתארת גיבוש זהות הומוסקסואלית ולסבית בתרבות המערבית. מודל זה מסביר את התפתחות הזהות העצמית והחברתית, וכמעט ואינו עוסק באטיולוגיה של התופעה (כלומר בגורמים להומוסקסואליות באופן כללי).
רקע.
"המודל של קאס"
נבנה על סמך עבודתה הקלינית רבת השנים של ויוויאן קאס עם אוכלוסייה לסבית והומואית במערב אוסטרליה. אף על פי שהמודל נבנה בשנות ה-70, חוקרים במדעי ההתנהגות ובפסיכותרפיה בארצות הברית ובארצות המערב מקבלים גם כיום את המודל, כמתאר בצורה טובה את התפתחות גיבוש הזהות העצמית של הומוסקסואלים ולסביות, וכאחד המודלים שעל פיהם נבנתה התאוריה הקווירית.
המעבר לנטייה מינית שונה.
המודל של קאס מורכב משישה שלבים, המתחילים מהנקודה בה עדיין תופס האדם את עצמו כהטרוסקסואל, המחויב למשולש המגדרי הקיים בתרבות המערבית: מין ביולוגי, תפקידי מגדר ונטייה מינית. דהיינו: אם מדובר בזכר מבחינה ביולוגית, הרי שבתחילת גיבוש הזהות המינית הוא רואה עצמו כשייך למגדר הגברי על כל הגדרותיו החברתיות, אשר תשוקתו המינית היא כלפי המגדר הנשי (ולהפך כשמדובר באישה).