למעשה אין מדובר רק ביכולת זהה של שתי הידיים אלא גם של הרגלים. מקור המילה בשפה הלטינית כאשר "אמבי" פירושה "שניהם" ו"דקסטר" פירושה "ימני" (בניגוד לשמאלי) או מועדף. הפירוש המילולי הוא "ימני בשני הצדדים".
במקרה נורמלי, בצד המועדף (הדומיננטי) יבצע הילד כמו המבוגר את מרבית הפעולות הדורשות דיוק ותיאום עין-יד כגון כתיבה, גזירה במספריים וחיתוך. במקביל יעדיף לעמוד על הרגל השנייה ולבעוט בכדור ברגל הדומיננטית (ימני יעמוד על רגל שמאל ושמאלי על רגלו הימנית).
רווחת אמונה שעקב השימוש בשני צדי המוח בו-זמנית, אמבידקסטרים הם אנשים חכמים ומוכשרים יותר (מנצלים יותר טוב את המוח) וכן יש להם בעיות בחשיבה לוגית ומתמטית עקב שימוש בשני מרכזי חשיבה בו-זמנית. אמונות אלו לא הוכחו ומחקרים לא מצאו ביסוס מדעי להנחות אלו.
בכל מקרה שילד מעל גיל 5 עדיין לא פיתח העדפת צד, יש לברר בירור נוירולוגי אם חוסר ההעדפה אינו נובע מחולשה של הצד הדומיננטי או מפגם נוירולוגי שגורם לילד להתעלמות מצד או קו אמצע חזק מידי.
רבים טועים בין אמבידקסטריה ל"דומיננטיות מעורבת" (זה מצב שבו אדם מבצע פעולות מסוימות ביד ימין ואחרות ביד שמאל - קיים הרבה ב"שמאליים" שהוכרחו בילדותם להיות "ימניים").
האמנים והממציאים האיטלקים לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו והמדענים אלברט איינשטיין וניקולה טסלה ידועים בכך שהיו דו-ידיים.
המונח העברי שנקבע במילוני האקדמיה ללשון העברית ל"אמבידקסטריות" הוא "שווי ידיים" (בניקוד: שֹׁוִי יָדַיִם; בעבר - דו-ידיות). שם התואר הוא "שווה ידיים".
בהלכה היהודית.
מי ששולט בשתי ידיו צריך על פי ההלכה להניח תפילין ביד שמאל כדרך רוב בני אדם: "ואם שולט בשתי ידיו, מניח בשמאל כל אדם" ().
שומר הצעיר
אמבידקסטרי
תשמ&quot;א
תשנ&quot;ד
אורלי וילנאי פדרבוש
אורלי וילנאי
אורלי וילנאי (נולדה ב-28 ביולי 1972 בתל אביב) היא עיתונאית, פעילה חברתית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה.
וילנאי היא בתם של כתב קול ישראל, שמעון וילנאי ושרה, אשת חינוך מיוחד. את שירותה הצבאי עשתה ביחידת המזל"טים של צה"ל, בימים בהם הייתה היחידה כפופה לאגף המודיעין.
וילנאי היא בעלת תואר ראשון בתקשורת וטלוויזיה מאוניברסיטת תל אביב. בעלת תואר שני בתוכנית ללימודי ביטחון, אותו עשתה במקביל לעבודה כחוקרת במכון למחקרי ביטחון לאומי באוניברסיטת תל אביב.
את דרכה הטלוויזיונית החלה כמנחה בערוץ הקניות. ב-1994 הנחתה וילנאי את התוכנית "ימבה קיץ" ששודרה בטלוויזיה החינוכית. בשנת 1998 החלה את עבודתה העיתונאית בערוץ הראשון של הטלוויזיה. בשנת 2000 מונתה לתפקיד כתבת לענייני רווחה. במקביל הגישה את תוכנית הבוקר של הערוץ לצדם של מאיר איינשטיין ואורי לוי. בתקופה זו שידרה כתבות שהקנו לה שם של בעלת קול חברתי נוקב. ב-2004 התפטרה בעקבות לחצים מצד מנכ"ל רשות השידור, יוסף בראל, למתן את כתבותיה.
בשנת 2004 הגישה עם גיא מרוז בגלי צה"ל את התוכנית "יהיה בסדר" שעסקה בעוולות אזרחיות.
וילנאי עברה לערוץ 2 שם המשיכה לעסוק בתחום החברתי. תחילה שימשה כתבת בצוות התוכנית "עובדה".
בשנים 2006–2007 הגישה וילנאי יחד עם בן זוגה, גיא מרוז את התוכנית "המשמר האזרחי" ב"קשת", ערוץ 2.
בשנת 2008 בערב יום השואה תשס"ח הוקרן בערוץ 2 סרטם של וילנאי ומרוז "מוסר השילומים - המלחמה נמשכת", שבו האשימו את ועדת התביעות ואישים מטעמה בכך שהם מעכבים תשלומים המיועדים לניצולי השואה ומעדיפים את תקצובם של מוסדות שאינם קשורים לניצולים. ועדת התביעות טענה כי מדובר בעלילה אכזרית ומעוותת, ותבעה את בני הזוג. בהסכם פשרה הוחלט כי הם יפרסמו התנצלות ויעבירו לוועדה פיצוי בסך של 150 אלף ש"ח, שיועבר לארגון "עמך".
בשנים 2009–2010, הגישה בערוץ 2 את תוכנית התחקירים "שתולים".
במקביל בשנת 2009 החלה וילנאי לעבוד בערוץ 10 שם הגישה יחד עם בן זוגה גיא מרוז, את התוכנית "אורלי וגיא בע"מ". בסוף ינואר 2011 החלו וילנאי ומרוז להגיש באותו ערוץ טלוויזיה, מדי יום, תוכנית בוקר בשם "אורלי וגיא". מיוני 2018 משודרת התוכנית בשעות הערב. במקביל הגישה עם מרוז באותו ערוץ את סדרת התוכנית "אורלי וגיא חוזרים עם תשובה".
בשנת 2014, השתתפה יחד עם מרוז בעונה השנייה של הסדרה הדוקומנטרית "מחוברים פלוס", המשודרת בהוט.
ב-23 במרס 2018 החלה להגיש בערוץ 10 את התוכנית "אורלי וחי" שעוסקת בבעלי חיים.
לאחר מיזוג רשת וערוץ עשר, החל מ-2 ביולי 2019 החלו וילנאי ומרוז להגיש את תוכנית התחקירים "אורלי וגיא" בערוץ 13.
בשנת 2020, בעקבות התפרצות מגפת הקורונה יצרה עם בן זוגה גיא מרוז את הסרט התיעודי "ומה אם כל העולם טועה?" שבו שולבו מומחים מתחום הרפואה המתנגדים למדיניות הטיפול בקורונה בישראל ובעולם. הסרט זכה למאות אלפי צפיות תוך מספר ימים וספג ביקורת מאנשי מדע ורפואה. בספטמבר 2021, פרסמו השנים את הסרט התיעודי "עזבו את הילדים" שעוסק במדיניות הממשלה בהקשר לילדים ובני נוער. גם סרט זה זכה לביקורת מאנשי מדע ורפואה. בדצמבר 2021 פרסמו השנים פוסט הקורא לנשים שעברו לידה שקטה לאחר החיסון לדווח על כך. משרד הבריאות יצא בחריפות כנגד פוסט זה. בתגובה, אורלי וגיא הגישו תביעה כנגד משרד הבריאות.
חיים אישיים.
וילנאי אם לבן מנישואיה הראשונים לעודד פדרבוש.
ב-31 בדצמבר 2008 נישאה בשנית, לגיא מרוז, בטקס אלטרנטיבי. בשנים 2011–2012 ניסה הזוג להביא לעולם ילד משותף, וכתוצאה מכך עברה וילנאי טיפולי הפריה חוץ-גופית. בני הזוג תיעדו את טיפולי ההפריה בסרטם "זוג או ילד" שהוקרן בערוץ 10. לאחר שהטיפולים נכשלו היו בני הזוג למשפחת אומנה לילד אריתראי, שנולד להורים שהסתננו לישראל. בני הזוג מתגוררים בתל אביב.
בספטמבר 2017 התחתנו בני הזוג בטקס דתי רשמי.
משה גביש
משה גביש (נולד ב-22 ביוני 1948) הוא מנהל ישראלי, לשעבר נציב מס הכנסה (1989–1993), מנכ"ל בנק מרכנתיל דיסקונט (1996–2000), יו"ר הוועד המנהל של רשות השידור (2007–2009) ויו"ר הוועד הפועל של אוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה.
גביש למד באוניברסיטה העברית כלכלה, מנהל עסקים (לתואר מוסמך) ומשפטים. שימש מרצה בחוגים לחשבונאות ולמינהל ציבורי באוניברסיטת תל אביב וכמרצה למינהל ציבורי באוניברסיטה העברית בירושלים.
שירת בצה"ל כמג"ד בדרגת סגן-אלוף ובמילואים עד שנת 2000.
בנוסף לעריכת דין ולניהול חברות עוסק גביש גם בגישור ובוררות וכיועץ כלכלי. במשך השנים מילא עשרות תפקידים בכירים במגזר הציבורי והפרטי.
בשנים 1989–1993 שימש כנציב מס הכנסה.
בשנת 1995 עמד בראש ועדה ציבורית שבחנה את הסדרת נושא הפעלת בתי קזינו בישראל. הוועדה המלצה על סייגים ומגבלות על הפעלת קזינו בישראל: הקמת רשות פיקוח על ההימורים, הקמת תשתית תיירותית (במקרה שיוחלט להקים קזינו בעיירת פיתוח כמו מצפה רמון), והגברת מערך המודיעין והחקירות של המשטרה. הוועדה קבעה שאת הקמת הקזינו והפיקוח עליו יש לעגן קודם כל בחקיקה ואף גיבשה הצעת חוק מפורטת, שכללה גם הגבלות על מי רשאים להמר בקזינו, איך מבטיחים שמכונות המזל לא ירמו את המשתתפים ואיך מונעים מגורמים בעלי עבר פלילי לעבוד בקזינו. אך היוזמה הוקפאה ולא קודמההאחר כך.
בשנים 1996–2000 שימש מנכ"ל בנק מרכנתיל דיסקונט ויו"ר הוועד הפועל של אוניברסיטת חיפה.
בשנת 2001 שימש סגן יו"ר קבוצת דנקנר השקעות, דירקטור בחברת "פרטנר תקשורת" ובחברת הכבלים "מת"ב" בהם השקיעה קבוצת דנקנר.
בשנים 2005–2007 כיהן כדירקטור חיצוני בחברת החשמל לישראל. במסגרת תפקידו השתתף בגיבוש התוכנית לשינוי מבני בחברה.
בשנת 2007, גביש נמנה עם המייסדים של חברת הנדל"ן "מדיפאור".
גביש כיהן יושב ראש הוועד המנהל של רשות השידור מפברואר 2007 ועד יוני 2009, אז התפטר מתפקידו עקב הגרעון שצברה, והתוכנית להעביר את הפקות המקור לניהול גורם חיצוני דרך חברות פרטיות. בהמלך כהונתו הוביל רפורמה במבנה הרשות, כולל תוכנית לפיטורים ופרישה מרצון של 700 עובדים. בינואר 2012 הגיש תביעה על סך 400 אלף שקל נגד רשות, בטענה כי בתחילת עבודתו ברשות סוכם כי יקבל שכר חלקי בלבד, כשליש מהשכר של קודמיו. עם זאת, גביש עצמו לא יקבל שכר כלל, והסכום שיועד עבורו ישמש להקמת קרן למתן פרסים לעיתונאים. היוזמה אושרה על ידי מליאת רשות השידור בתחילת 2009. לטענת גביש, לאחר פרישתו לא קוימה החלטת המליאה, הקרן לא הוקמה והכספים המגיעים לו לא הועברו לייעודם. בנוסף היה מעורב בתביעה של העיתונאית נעמי לויצקי, שטענה שתוכניתה בוטלה לאחר שמערכת יחסים שהייתה ביניהם הסתיימה.
כמו כן היה חבר המועצה המנהלת של מכון ויצמן, יו"ר הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, דירקטור בחברת התמלוגים של יוצרי ישראל, יו"ר מועצת המנהלים של חברת "אליום מדיקל", יו"ר ועדת הכספים של הרשות לפיתוח תל אביב, יו"ר ועדת הכספים של המכון הישראלי לדמוקרטיה, חבר המועצה הציבורית המייעצת למפעל הפיס, ועוד. כן שימש כיו"ר וחבר בוועדות ממשלתיות וציבוריות שונות; הוועדה לבחינת העברת כספים לישיבות, ויו"ר הוועדה המייעצת להיטלי סחר.
בנוסף היה חבר בוועדה הציבורית המייעצת לקרן תל אביב ובוועדה הציבורית המייעצת של רשות החברות הממשלתיות, ודירקטור בחברת ביטוח ישיר ובבנק לפיתוח התעשייה.
בנוסף לעיסוקיו האחרים כותב גביש באופן קבוע בעיתון "גלובס" ובאתר NEWS1 וחבר בלשכת עורכי הדין.
עמדותיו.
בשנת 1997 אמר כי במסגרת רפורמה מיסוי בישראל הוא תומך בהטלת מס על רווחים בבורסה, אך העריך כי הדבר אינו אפשרי במציאות הפוליטית הקיימת באותה עת.
בשנת 2004 טען שהליכי ההפרטה בישראל אינם יוצרים תחרות, אלא מעבירים משאבים יקרי ערך למספר קטן של בעלי הון, כולל אנשים המקושרים פוליטית.