בשנת 1845 העביר הקונגרס האמריקאי חוק המאפשר לארצות הברית לספח את רפובליקת טקסס, וב־1 במרץ 1845 חתם הנשיא ג'ון טיילר על החוק. החקיקה קבעה את תאריך הסיפוח ל־29 בדצמבר 1845. לפני כן, ב־13 באוקטובר 1845, הצביעו רוב הטקסנים בעד החוקה המוצעת, שהתקבלה מאוחר יותר על ידי הקונגרס האמריקאי, ובכך הפכה טקסס למדינה בארצות הברית.
אחת הסיבות העיקריות להסכמת הסיפוח מצד הרפובליקה הטקסנית היה הסכמתה של ארצות הברית לקחת על עצמה את תשלום החובות העצומים של טקסס לאחר הסיפוח.
עיר הבירה.
לאחר קבלת העצמאות בשנת 1836 הרפובליקה הייתה חייבת לבחור לעצמה עיר בירה. ואולם משימה פשוטה זו הייתה בעצם משימה קשה בעבור מקבלי ההחלטות של הרפובליקה הצעירה ובעלת השפעות מרחיקי לכת על הדמוגרפיה ויחסי הכוחות הפוליטיים ופנים מדינתיים.
במהלך שנת 1836 שימשו חמש ערים שונות כבירות הזמניות של רפובליקת טקסס, הראשונה הייתה וולסקו (כיום פריפורט) לאורך חופי מפרץ מקסיקו. אחריה שימשה וושינגטון על הברזו הממוקם לאורך נהר הברזוס. הבירה הזמנית השלישית הייתה הריסבורג (העיר סופחה בשנת 1926 לעיר יוסטון). הבירה הזמנית הרביעית הייתה גלבסטון השוכנת לאורך חופי מפרץ מקסיקו. הבירה הזמנית החמישית הייתה קולומביה (כיום שמה של העיר קולומביה המערבית).
בשנת 1837 קבע הנשיא סם יוסטון שהמצב לא יכול להמשך ולכן החליט סופית שעיר הבירה של הרפובליקה תהיה יוסטון. אולם אחרי שנקבעה בירה קבועה, בשנת 1839 שינו פעם נוספת ואחרונה את הבירה לאוסטין, וזו נשארה גם הבירה של מדינת טקסס.
פוליטיקה.
בלב הפוליטיקה הפנימית של הרפובליקה עמד קונפליקט בין שתי סיעות עיקריות.
מול ה"הסיעה הלאומית" בראשותו של מרביו ב. למאר שתמך בעצמאות מתמשכת לטקסס, בגירוש האינדיאנים, ובהתרחבות מערבה על חשבון מקסיקו לעבר האוקיינוס השקט, עמדה הסיעה של סם יוסטון, שתמך בסיפוח לארצות הברית לצד דו קיום עם האינדיאנים הילידים.
מבחינה בינלאומית, הרפובליקה קיבלה הכרה דיפלומטית ממספר מעצמות של אותה תקופה כמו ארצות הברית, צרפת, בריטניה, הולנד ואף מרפובליקת יוקטן.
נבחרת גאנה בכדורגל
נבחרת גאנה בכדורגל, הידועה בכינוייה "הכוכבים השחורים", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של גאנה.
גאנה נחשבת לאחת הנבחרות החזקות באפריקה. היא זכתה ארבע פעמים בגביע אפריקה לאומות, בשנים 1963, 1965, 1978, ו-1982. כמו כן, לזכותה שלוש הופעות בגביע העולם בכדורגל.
למרות הצלחתה בזירה האפריקאית, כשלה הנבחרת תשע פעמים בניסיון להעפיל לגביע העולם בכדורגל, עד שהצליחה להעפיל לראשונה בתולדותיה למונדיאל 2006. גאנה סיימה את שלב הבתים במקום השני לאחר שהפסידה 0:2 במשחק הראשון נגד , ניצחה גאנה 2:0 את ו-2:1 את , והעפילה לשלב שמינית הגמר בו הודחה על ידי .
גאנה הפכה לנבחרת האפריקאית השלישית שמעפילה לרבע גמר המונדיאל והייתה הקרובה ביותר להפוך לנבחרת האפריקאית הראשונה שמצליחה להעפיל לחצי הגמר במונדיאל 2010.
בשלב הבתים ניצחה גאנה את סרביה 0-1, סיימה בתיקו 1-1 עם אוסטרליה, הפסידה 1-0 לגרמניה וסיימה במקום השני. גאנה הייתה לנבחרת האפריקאית היחידה בטורניר שהצליחה להעפיל משלב הבתים. בשלב שמינית הגמר ניצחה גאנה את ארצות הברית 1-2 לאחר הארכה והעפילה לרבע הגמר. בשלב רבע הגמר הובילה גאנה על אורוגוואי 0-1 משער של סאלי אלי-מונטארי, אולם אורוגוואי השוותה והמשחק הגיע להארכה. בדקה האחרונה של ההארכה נפסקה בעיטת עונשין מ-11 מטרים לזכותה של גאנה לאחר נגיעת יד מכוונת של לואיס סוארס. אסמואה ג'יאן, המבקיע הבולט של גאנה בטורניר בעט את הכדור למשקוף והחמיץ בכך הזדמנות להעפלה היסטורית של גאנה לשלב חצי גמר המונדיאל. המשחק הסתיים בתיקו 1-1 ובבעיטות ההכרעה הפסידה גאנה 4-2 והודחה מהטורניר.
נבחרת גאנה זכתה בהצלחה נאה עם נבחרות הנוער שלה. הנבחרת זכתה פעמיים באליפות העולם בכדורגל עד גיל 17, ב-1991 וב-1995. בנוסף לכך, סיימה הנבחרת פעמיים במקום השני באליפות העולם לנוער, ב-1993 וב-2001.
הקונגרס הלאומי ההודי
מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי (בהינדית: भारतीय राष्ट्रीय काँग्रेस), הידועה גם בשם מפלגת הקונגרס, היא מפלגה מרכזית בפוליטיקה ההודית.
לאחר שנוסדה ב־1885, הפכה לגורם מוביל בקרב תנועת העצמאות ההודית, עם מעל ל־15 מיליון הודים המעורבים בארגונה ומעל ל־70 מיליון הודים השותפים למאבקה לעצמאות נגד השלטון הבריטי.
לאחר הכרזת עצמאותה של הודו בשנת 1947 הפכה מפלגת הקונגרס למפלגה הפוליטית הראשית בהודו. בבחירות ה־14 ללוק סבהה (הבית התחתון בפרלמנט ההודי) בשנת 2004 זכתה לרוב בבית הנבחרים, עם 145 נציגים.
היסטוריה.
לפני עצמאות הודו.
המפלגה נוסדה בשנת 1885, בתחילת דרכה לא התנגדה לעצם קיום השלטון הבריטי בהודו ומטרתה המוצהרת הייתה שינוי סדרי הממשל מתוך רצון לחולל שינוי בדרך בה שלטו הבריטים בהודו והעדפתם את ההודים שרכשו השכלה בבריטניה.
מפלגת הקונגרס התכנסה פעם בשנה במשך חופשת חג המולד. היה זה הסקוטי אלן אוקטביאן יום, אשר הביא לידי הכינוס הראשון, שנערך בבומביי. כינוס זה נערך בהסכמת הלורד דופרין, המשנה לוויקטוריה מלכת בריטניה דאז. דרישותיו של יום הפכו לרדיקליות כתגובה לחוסר הרצון להידברות מצד ממשלת בריטניה והמפלגה נעשתה פעילה מאוד בקרב "תנועת העצמאות ההודית".
ב-1907 התפצלה המפלגה לשני מחנות אשר נבדלו בגישתם כלפי הבריטים: המחנה האחד, תחת הנהגתו של באל גנגדהאר טילאק נקרא (בכתיב לטיני) בשם "Garam Dal" או "קיצוניים" (ובלשון ספרותית, "חילוקי דעות חריפים"), ואילו המחנה השני, בהנהגתו של גופל קרישנה גוחל , נקרא בשם (בכתיב לטיני) "Naram Dal" או "מתונים" (ובלשון ספרותית, "חילוקי דעות מתונים").
דדאבהאי נאורוג'י , הנשיא הראשון של הקונגרס הלאומי ההודי, היה גם חבר בבית התחתון בפרלמנט הבריטי וההודי הראשון אשר זכה להיבחר לפרלמנט זה. בתקופתו פעלו גם מנהיגים כגון באל גנגדהאר טילאק, ביפין צ'נדרה פאל , ללה לאיפאט ראי , גופל קרישנה גוחל ומוחמד עלי ג'ינה (אשר הפך מאוחר יותר למנהיג הליגה המוסלמית וייסד את פקיסטן).
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה המפלגה לראשותו של מהטמה גנדהי, אשר כבר בגיל צעיר הפך למנהיגה הרוחני והבלתי-רשמי, כמו גם סמל להמונים. בזמן כהונתו אף זכו נשים להיבחר לנשיאות המפלגה. במובנים רבים הייתה המפלגה ארגון-גג, המאגד בתוכו סוציאליסטים רדיקלים, אנשים מסורתיים ואפילו שמרנים מוסלמים והינדואיסטים. מהטמה גנדהי זכה בהתמודדות הראשונה על רוחה של המפלגה בשנת 1918 ועיצב את דמותה כליברלית ומתונה.
עם העלייה בפופולריות של גנדהי ותורת הסאטיאגראהא בה האמין לגבי ההתנגדות לשלטון הבריטי, צמחו גם מנהיגים נוספים, כגון סרדאר פאטל. מפלגת הקונגרס של גנדהי הייתה הארגון ההמוני המגובש הראשון בתולדות הודו - מפלגה זו הפגישה מיליוני הודים במיוחד לשם המאבק למען עצמאות הודו, כמו גם מאבק בתופעות כגון: הבדלים בין הקאסטות, איסור מגע בין בני קאסטות שונות, דלות ומחיצות בין קבוצות אתניות ודתיות. בתמיכתם של אנשים מכל הקבוצות האתניות, המעמדות הכלכליים והקבוצות הלשוניות והדתיות, הפכה מפלגת הקונגרס למייצגת נאמנה של האוכלוסייה. ממפלגה אליטיסטית של הודים משכילים ובעלי זיקה לתרבות האנגלית, הפכה מפלגה זו למנהיגה החזקה של המאבקים הללו, וכללה כ־15 מיליון חברים.
1947-1991.
נטען, כי מהטמה גנדהי וסרדאר פאטל החזיקו בהשקפה, כי מפלגת הקונגרס הייתה צריכה להתקיים רק עד להשגת העצמאות ההודית, ולפיכך היה עליה להתפרק ב־1947, עם קבלת עצמאות זו. בעת קבלת העצמאות הייתה מפלגה זו (בהנהגת ג'ווהרלל נהרו) לארגון הפוליטי העיקרי במדינה ונעשתה למפלגה פוליטית ראשית. אפשר והמשך קיום המפלגה גם לאחר קבלת העצמאות היה הצעד הנכון ביותר בשעתו. המצדדים בדעה זו מצביעים על הצורך באותה תקופה במנהיגות יציבה ויד מכוונת ומפקחת, אשר רוב ההודים נזקקו להם לאחר תחושת הכאוס והמבוכה ששררו בעקבות קבלת העצמאות וחלוקתה של הודו. המפלגה שלטה ברציפות עד שנת 1977 ומכאן שמנהיגיה היו שליטי הודו. אף לאחר מכן נשארה מפלגה פוליטית ראשית.
לאחר רצח גנדהי ב־1948 ומותו של פאטל ב־1950, נהרו נשאר בודד מקרב סמלי ההנהגה הלאומית והפך למפתח לכוחה ועתידה של המפלגה. נהרו בחר לאמץ במדיניותו חילוניות, מדיניות כלכלית סוציאליסטית ומדיניות חוץ בלתי מזדהה, אשר הפכו לסימני היכר של המפלגה. מדיניותו של נהרו היוותה אתגר עבור מעמד בעלי הקרקעות ובעלי העסקים ושיפרה את מצבם של בני מיעוטים דתיים ובני הקאסטות הנמוכות בהודו. דור של מנהיגים שלחמו למען עצמאות הודו התחלף במהרה בדור של מנהיגים שצמחו תחת מנהיגותו של נהרו. נהרו הוביל את מפלגתו לניצחון ברוב קולות עצום בבחירות שהתקימו בשנים 1952, 1957 ו־1962.
לאחר מות נהרו ב־1964, הועלתה לראשונה שאלת עתידה של המפלגה. אף מנהיג לא היה מסוגל להגיע למעמדו הסמלי של נהרו, ולכן התקבצה המנהיגות סביב דמותו של לאל בהדור שסטרי שהיה מנהיג פשרן, רך דיבור ועדין. שסטרי נשאר בתפקיד ראש הממשלה עד מותו ב־1966 ובבחירות שנערכו אז לראשות המפלגה נבחרה אינדירה גנדי, בתו של נהרו, לאחר התמודדות מול השמרן מוראיי דסאיי מהאגף הימני במפלגה.