דודו וסב אשתו הרב משה יהושע הגר מוויז'ניץ נהג להתכתב עמו בנושאים תורניים.
עם פטירת אביו בכ"ט באדר ה'תשע"ח, הוכתר לכהן כממלא מקום אביו בעיר בית שמש ולו מאות חסידים. לאחר התמנותו לאדמו"ר הצהיר כי הוא ממשיך במנהג אביו ומתנגד שיצלמו אותו.
בשנת תשע"ו הקים ישיבה קטנה בבית שמש, בראשות הישיבה עומד חתנו. בשנת תש"פ פתח ישיבה גדולה.
המכונית הנשיאותית קדילאק DTS
קאדילק DTS 2005
המכונית הנשיאותית של המדינה (ארצות הברית)
המכונית הנשיאותית קדילאק DTS (ארצות הברית)
קדילאק DTS נשיאותית (ארצות הברית)
המכונית הנשיאותית (ארצות הברית) - קדילאק DTS
איברהים פרר
איברהים פרר (20 בפברואר 1928 - 6 באוגוסט 2005) היה מוזיקאי וזמר אפרו-קובני מפורסם בקובה. הוא הופיע עם להקות רבות, ביניהן קונחונטו סופרסה, אורקסטה שפין-שובן והאפרו קובן אול-סטארס. בשלב מאוחר יותר בחייו נעשה פרר לחבר בבואנה ויסטה סושיאל קלאב שקצרו הצלחה בינלאומית.
חייו.
פרר נולד במועדון ריקודים במועדון בסאן לואיס, ליד סנטיאגו דה קובה. אמו נפטרה כאשר היה בן 12, והוא נותר יתום ונאלץ לשיר ברחובות לפרנסתו.
שנה לאחר מכן הצטרף פרר ללהקה לראשונה בחייו. הזה זה צמד שהרכיב עם בן דודו שנקרא "חובנס דל סון" ("נערי הקצב"). הם הופיעו באירועים פרטיים והצליחו להרוויח מספיק כסף כדי להתקיים.
קריירה.
במהלך השנים הבאות הופיע פרר עם להקות רבות, ביניהן "קונחונטו סופרסה" ("להקת הפתעה") ו"אורקסטה שפין-שובן". מוביל אורקסטה שופין-שובן גם הלחין את אחד הלהיטים הגדולים ביותר של פרר, "אל פלאטאנאל דה בארטולו" (El Platanal de Bartolo. "מטע הטפשים").
ב-1953 החל פרר להופיע עם הלהקה של פאצ'ו אלונסו בסנטיאגו דה קובה. ב-1959 הלהקה עברה למשכן קבע בהוואנה, ושינתה את שמה ל"לוס בוקוקוס", על שם סוג של תוף שנמצא בשימוש נרחב בסנטיאגו דה קובה. בלהקה של אלונסו פרר ביצע בעיקר סון, וואראצ'ה ומקצבים מהירים אחרים. ואולם הוא השתוקק לשיר בולרו.
ב-1996 השתתף פרר בהופעות הקרקס העולמי של ניק גולד, כאשר הכריזו בקרקס שדרוש זמר בולרו בסגנון ישן. בתחילה השתתף בהקלטת האלבום A toda cuba le gusta עם האפרו-קובן אול סטארס, שהיה מועמד לפרס גראמי. ומיד לאחר מכן הגיעה ההקלטה זוכת גראמי של רי קודר לאלבום הבואנה ויסטה סושיאל קלאב, שהציג את כישרונו של פרר כזמר בולרו והפך אותו למפורסם מחוץ לקובה.
ב-1998 הקליט פרר אלבום למותג הקובני EGREM בשם Tierra Caliente: Ibrahim Ferrer con Los Bocucos ("אדמה חמה: איברהים פרר והלוס בוקוקוס") שכללה שירה של פרר, עיבוד וחצוצרה של מוביל הלהקה רוברטו קוררה, וליווי של הבוקוקוס. האלבום שייך לסגנון הפיוז'ן של סון-ג'אז עם ביג באנד.
ב-1999 רי קודר הקליט את אלבום הסולו הראשון של פרר. ב-2000 קיבל פרר בגיל 72 את פרס גראמי הלטיני לאמן החדש הטוב ביותר.
ב-2001 הופיע פרר בשיר "Latin Simone (¿Qué Pasa Contigo?)" ("סימון הלטיני (מה קורה איתך?)") באלבום העצמאי של הלהקה הווירטואלית הגורילז. בעקבות מותו של פרר, ניגנו הגורילז את השיר בהופעה חיה כמחווה בהופעות שלהם ב-2005 וב-2006.
ב-2004 זכה פרר בגראמי, אך הממשל בארצות הברית סירב לאפשר לו להיכנס למדינה כדי לקבל את הפרס. זאת עקב חוקי מתן ויזה מגבילים במיוחד שנכנסו לתוקף לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
פרר הוציא לאור הקלטת סולו שנייה בשם "Buenos hermanos" ("אחים טובים") ב-2003, והמשיך לסבב באירופה עד 2005. פרר גם תרם ב-2005 לאלבום Rhythms Del Mundo: Cuba ("מקצבי העולם:קובה") של Artists' Project Earth, בו שיתף פעולה עם קולדפליי, U2, דיידו, פיית'לס, ג'ק ג'ונסון, מארון 5 ואחרים.
ההקלטה האחרונה של פרר הייתה "Mi Sueño", אלבום שמוקדש לסגנון הבולרו. האלבום יצא לאור לאחר מותו ב-2006.
מותו.
איברהים פרר נפטר בגיל 78 מקריסת מערכות ב-6 באוגוסט 2005 בבית החולים CIMEQ בהוואנה, קובה, לאחר שחזר מסיבוב הופעות באירופה. הוא נקבר בבית הקברות קולון בהוואנה.
פרר היה מאמין של דת הסנטריה, עירוב בין דתות אפריקאיות מסורתיות לבין אמונה קתולית..
מעמד האישה בדרום אפריקה
מעמד האישה בדרום אפריקה כולל את תפיסת האישה בחברה הדרום אפריקאית, מקומן של הנשים בחברה, זכויותיהן בחוק ויכולתן להשפיע בתחומי החיים השונים; בפוליטיקה, משפחה, בריאות, במעמד האישי ובמסגרות התעסוקה שלהן. הערך מתמקד בתפיסת החברה את האישה השחורה במדינה, אך בחלקים הרלוונטיים קיים מידע גם על הנשים הלבנות ומעמדן.
ככלל, כל הקבוצות האתניות בדרום אפריקה, חולקות את אותם רעיונות מעמדיים ובעיקר את האמונה שנשים הן פחות חשובות מגברים ושאין לאפשר להן אותו כוח והשפעה. רוב החברות האפריקאיות המסורתיות הן פטריארכליות. גם האפריקאנרים (דרום אפריקאים לבנים, הדוברים את שפת האפריקאנס ומוצאם בעיקר כמהגרים מארצות צפון-מערב אירופה), שאמונתם ודרך חייהם מבוססת על התנ"ך, תומכים בטענה, שמעשיה של אישה צריכים להיות מאושרים ומפוקחים על ידי גברים. הלבנים דוברי האנגלית (בעיקר צאצאי קולוניאלים בריטים מהמאה ה-19), הם הקבוצה הליבראלית יחסית גם בנושאי מעמדות.
ההתפתחות הכלכלית והפוליטית המואצת של המאה ה - 20, הציבו בפני נשות דרום אפריקה מכשולים חדשים, אך טמנו בחובם גם הזדמנויות חדשות להשפעה. לדוגמה, גברים רבים עובדים הרחק מביתם בערים הרחוקות או במכרות ונעדרים מביתם למשך חודשים רבים. כתוצאה מכך, נשים לוקחות על עצמן תפקידים, שבאופן מסורתי נחשבו תפקידי גברים. נשים הן אלו שצריכות להבטיח את ההישרדות היום-יומית של משפחתן ולבצע לשם כך פעולות שללא צורך זה היו שמורות לגברים.
למרות ההתפתחויות והשיפור במעמד הנשים בעשורים האחרונים במדינה, ניכרת שכיחות גבוהה מאוד ביחס לשאר העולם של אלימות פיזית ומילולית כלפי נשים, פגיעה בזכויותיהן, אונס וחטיפות לטובת נישואין.
האפרטהייד והשפעתו על מעמד האישה.
האפרטהייד היא מדיניות ההפרדה הגזעית, שהונהגה על ידי המיעוט הלבן בדרום אפריקה משנת 1948 ועד 1994. המדיניות הושתתה על עקרונות של הפרדה גזעית בין לבנים, שחורים וצבעוניים (בני תערובת) ומתן זכויות יתר לבני המיעוט הלבן.
האפרטהייד הציב הגבלות חדשות על אוכלוסיית הילידים בדרום אפריקה ועל הנשים בפרט. רבים חיו בזוהמה בבנטוסטנים (מדינות החסות שיצר ממשל האפרטהייד בדרום אפריקה עבור הילידים השחורים בחלקים משטחה של המדינה) שם הייתה תת-תזונה חריפה, חולי ומוות של תינוקות. נשים לעיתים הלכו בעקבות בעליהן לערים או למכרות בחיפוש אחר עבודה והתגוררו בשולי הערים באופן לא חוקי או כעובדות זרות. הן נאלצו לעיתים לעזוב את משפחתן על מנת לחפש עבודה באזורים רחוקים, לרוב בשכר מינימלי, כעובדות משקי בית בשכונות הלבנות בערים. אחרות היוו כוח עבודה עונתי בחקלאות, או במפעלי התעשייה.
נשים נעשו גורם עיקרי בהתנגדות להגבלות הגזעיות שהוטלו בתקופת האפרטהייד, במיוחד לחוק המעבר, שחייב כל גבר שחור מעל גיל 16 לשאת בכל עת תעודת מעבר בה הוטבעו אשרות מהמשטרה או מהמעביד. לפי האשרות הותרה או הוגבלה תנועתו באזורים בהם חיו לבנים. תנועת הנשים "אבנט שחור" (Black Sash) הוקמה ב-1955, במטרה להתנגד באופן מוסרי לחוקים כאלו ולאחר מכן גם לסייע לאלו שעברו על החוקים. התנועה ייסדה מרכזי סיוע לעוברים על החוקים בערים רבות ועזרה בייעוץ והפחתת עונשים.
הקונגרס הלאומי של נשות אפריקה (ANCWL), אגף הנשים של הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC - מפלגת השלטון בדרום אפריקה כיום) שנוסד ב-1943, היה הארגון העיקרי במחאות השחורים. ה-ANCWL הצליח לארגן מצעד של כ-20,000 נשים לתוך בנייני ממשלה בפרטוריה, במטרה למחות נגד חוקים מפלים רבים אלו. המחאה נכשלה. בתחילת שנות ה-60 של המאה העשרים, הורחב חוק המעבר גם לנשים שחורות ונחקק חוק חדש הקובע, כי לאישה שחורה, שאינה בעלת משרה קבועה, אסור להישאר יותר מ-72 שעות בכל אזור עירוני. ב-1964 נשים רבות שהיו חלק מה- ANCWL נעצרו ונכלאו, אחרות ברחו מדרום אפריקה או ירדו למחתרת והארגון כמעט וחדל מלהתקיים.
שנים ספורות לאחר מכן, נשים אפריקאנריות (לבנות) שמרניות התארגנו במטרה לתמוך בשמירה על התרבות האפריקאנרית המסורתית ובאפרטהייד. ההתנגדות האלימה של הארגון לרפורמות פוליטיות תרמה בסופו של דבר לכישלון וחוסר הערכה של הארגון, אפילו בקרב האפריקאנרים השמרנים. ארגון נוסף שהקימו נשים אפריקאנריות, הנקרא AVK, נוסד ב-1983 והתנגד לאינטגרציה גזעית בבתי ספר ובמקומות ציבוריים. בשיא היו בארגון כ-1000 חברים. הקבוצה הוציאה לאור עיתון חודשי ושיתפה פעולה עם ארגונים אפריקאנרים נוספים. אך כמו שאר הארגונים, הקבוצה איבדה את התמיכה לה זכתה, כאשר מנהיגים פוליטיים אפריקאנרים החלו לפעול לשילוב ואינטגרציה בין שחורים ללבנים.
זכויות נשים בדרום אפריקה.
נשים בתעסוקה.
עד שנות ה-80 המאוחרות נשים היוו כ-90% מכוח העבודה במשקי הבית, ו-36% מכוח העבודה בתעשייה. אך כמו בשאר העולם, המשכורת המשולמת לאישה נמוכה מזו המשולמת לגבר גם עבור אותה עבודה. מקצועות שבאופן מסורתי נחשבו למקצועות נשיים, כללו שעות עבודה ארוכות יותר והטבות מעטות יותר. נשים לעיתים קרובות פוטרו, ללא התראה מוקדמת ובלי פיצויי פיטורין.
כיום, לפי החוק הדרום אפריקאי, תשלום שכר שונה לגבר או אישה עבור אותה עבודה היא עבירה על החוק. משרד המיסים בדרום אפריקה דיווח, כי נשים מרוויחות בממוצע 28% פחות מגברים, אך בדיקה של סטטיסטיקה זו מעלה, כי גברים עובדים בממוצע יותר שעות ולכן הכנסתם גדולה יותר.
פוליטיקה ושוויון מגדרי.