בין המאות ה-6 וה-7, חייב השינוי מחיים של נזירים מתבודדים לחיים בקוינוביון בניית בניין כדי להיפגש, וזו הייתה הבנייה הראשונה עצמה, המתאימה לשני התאים הקמורים שנמצאים בהמשך ימינה כשנכנסים למנזר הקיים, מתוכם נשמרים כיום הקירות וכמה מהקשתות הוויזיגותיות.
מבנה מוזערבי.
במחצית הראשונה של המאה העשירית והחל מהמנזר הוויזיגותי, הוקם המנזר המוזערבי, אותו חנך אותו בשנת 954 המלך , המלך הראשון שהוכתר בנאחרה, שחלק גדול ממבנה זה השתמר. גלריית הכניסה ואולם התווך הראשי של הכנסייה תואמים לשלב זה, הבנוי בקמרונות בסגנון ח'ליפות וקשתות פרסה.
בשנת 1002 שרף המצביא המוסלמי את המנזר הזה, ובכך נעלמו הקישוטים והעיטורים בסטוקו המוזערביים.
הרחבה רומנסקית.
בשנת 1030, לרגל הקאנוניזציה של מייאן הקדוש, שחזר והרחיב , המכונה "גרסיה מנאחרה" (García el de Nájera), את המנזר מערבה, והוסיף שתי קשתות מחודדות נוספות לקשתות הפרסה הקיימות וכיוון המזבח שונה כלפי מזרח. לבסוף, במאות ה-11 וה-12 נעשו הרחבות אחרות עם קירות וקשתות חצי עיגול מול המערות הפרימיטיביות של המבדד.
תיאור.
הגישה למנזר היא דרך דלת הפרסה אל האטריום. לפני המשך הסיור יש לקחת שלושה דברים חשובים:
לאחר מכן נכנסים אל המקום המקודש דרך פתח שיש בו קשת כפרית וארכאית ללא אבן ראשה, המציינת מאפיין ויזיגותי. כתומכים יש לה עמודים תאומים עם כותרות מעניינות מאוד.
מול פתח זה אפשר לראות את שלוש המערות שנחצבו בסלע. המערה המזרחית ביותר היא ככל הנראה החלק העתיק ביותר, ומאמינים שבה התגורר מייאן הקדוש. זהו המנזר הוויזיגותי, המורכב מסדרת מערות שנחצבו בשתי קומות המחוברות על ידי באר שם נאמר כי מייאן הקדוש התגורר עד מותו בשנת 574. הוא נקבר ממש כאן, עד שב-1053 הוא הועבר למנזר סן מייאן דה יוסו למטה בעמק. במנזר סוסו נשמרה האנדרטה מעל קברו, בסגנון רומנסקי, שם מיוצג הקדוש כפסל שכוב. זו יצירה המיוחסת לאותו פסל מ בלה ריוחה.
הזיזים מתחת לקרניז הם המפוארים ביותר מבין כל הסדרות הידועות מסגנון המכונה הייחודי לצפון ספרד, בדומה לאלה שבחזית המזרחית של מסגד קורדובה. אלה עיטורים מהצורה המכונה Rinceau המבוססים על צלבי קרס קלאסיים, שושנות של כוכבים בעלי 6 פינות; תוספת משולשת שנוספה במרכז החזית הקדמית, פתוחה ומעוטרת בגלגלים ובמשולשים מפותלים. ניתן לומר כי זהו "בארוק" מוזערבי אמיתי שהתרחש במאה העשירית בלה ריוחה. בכנסייה יש שתי ספינות.
אתר מורשת עולמית.
ב-4 בדצמבר 1997 הוכרזו המנזרים סן מייאן דה יוסו וסן מייאן דה סוסו אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, ויחד עם מנזר גואדלופה, אל אסקוריאל ומנזר פובלט הם שזכו לתואר זה.
ממלכת הגנים של דסאו-ורליץ
ממלכת הגנים של דסאו-ורליץ (בגרמנית: Dessau-Wörlitzer Gartenreich) היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, השוכן בין העיר דסאו לעיירה ורליץ במדינת סקסוניה-אנהלט במרכז גרמניה. היא הוגדרה כאתר מורשת עולמית בשנת 2000. זהו אחד הפארקים האנגליים הראשונים והגדולים בגרמניה וביבשת אירופה. הוא נוצר בסוף המאה ה-18 תחת שלטון לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו (1740–1817), כשחזר מהטיול הגדול לאיטליה, הולנד, אנגליה, צרפת ושווייץ שביצע יחד עם ידידו, האדריכל פרידריך וילהלם פון ארדמנסדורף. הם הושפעו מאוד מהאידיאלים של עידן הנאורות, לעבור מתפיסת הגן הרשמית של תקופת הבארוק לטובת יצירת נוף טבעי, כפי שראו בגני באנגליה ו בצרפת. כיום הנוף התרבותי של דסאו-ורליץ מקיף שטח של 142 קילומטרים רבועים בתוך שמורת הביוספרה של האלבה התיכונה במדינת סקסוניה-אנהלט.
אורניינבאום.
מקורם של הגנים היה במאה ה-17, כאשר בעקבות נישואיו של יוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו, סבא רבא של ליאופולד, עם הנסיכה ההולנדית הנרייטה קתרינה, בתו של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז', הובא בשנת 1659 צוות מהנדסים ואדריכלים מארצות השפלה בפיקוחו של האדריכל קורנליס ריקווארט (Cornelis Ryckwaert) כדי לתכנן את העיר, את הארמון ואת גן הבארוק ביישוב נישוויץ (Nischwitz) לשעבר, ששמו שונה ל ("עץ תפוז") בשנת 1673. ההשפעה ההולנדית נותרה רווחת בדוכסות אנהלט-דסאו במשך עשרות שנים רבות.
בניית ארמון אורניינבאום הסתיימה בשנת 1683, והוא שימש כמעון הקיץ של הנרייטה קתרינה, לשם פרשה לאחר מות בעלה בשנת 1693. הריהוט העשיר כולל טפטים מעור וחדר אוכל מצויד באריחי דלפט. משנת 1780 הורה הדוכס לאופולד השלישי לבנות מחדש את הארמון והפארק בסגנון סיני על פי התיאוריות של סר ויליאם צ'יימברס, עם כמה גשרי קשתות, בית תה ופגודה. בשנת 1811 נבנה האורנז'רי, באורך 175 מטרים, מהגדולים באירופה, שעדיין משמש להגנה על אוסף נרחב של צמחי הדרים. ארמון אורניינבאום יחד עם הפארק ותפיסת ההתיישבות הגאומטרית מהווים את אחת מתוכניות הבודדות של עיירה בסגנון הבארוק ההולנדי בגרמניה. ביאטריקס, מלכת הולנד, נסיכה מבית אוראניה-נסאו, בחנה את עבודות השחזור ב-3 במרץ 2004.
פארק ורליץ.
פארק ורליץ המרכזי שוכן בסמוך לעיירה הקטנה ורליץ, על נחל המתפצל מנהר האלבה (ומתחבר אליו בהמשך), מה שהופך את הפארק לעשיר במים ובמגוון. הוא הוקם בין 1769 ל-1773 כאחד הגנים האנגליים הראשונים ביבשת. על פי החזון של הדוכס לאופולד השלישי היה הפארק אמור גם לשמש גם כמוסד חינוכי לאדריכלות, גינון וחקלאות, ולכן חלקים גדולים היו פתוחים לציבור מההתחלה. מרבית הבניינים תוכננו על ידי ארדמנסדורף, ואילו הגנים עוצבו על ידי יוהאן פרידריך אייזרבק (Johann Friedrich Eyserbeck; 1734–1818), אדריכל נוף שהתבסס על גנים בריטיים קודמים כמו קלרמונט (Claremont), סטורהד וסטווי (Stowe). הגנים מוגנים מפני שיטפונות של נהר האלבה בצפון על ידי סכר שעליו יש מסלול הליכה שלאורכו אפשר לצפות בנופים רבים לאורך קווי הראייה של הפארק.
בניית ארמון ורליץ הסתיימה בשנת 1773, והוא שימש מקום מגוריהם של הדוכס לאופולד ואשתו לואיזה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, והיה הבניין הנאו-קלאסי הראשון בגרמניה של ימינו. הארמון וחלל הפנים שלו עם ארונות יקרי ערך מבית הסטודיו של אברהם ודוויד רנטגן (Abraham, David Roentgen), כמו גם אוסף גדול של חרסינת וג'ווד היו נגישים לציבור. ללואיזה היה בית פרטי בגראוס האוס (Graues Haus, "בית האפור") הסמוך. בקצה המזרחי של גן הארמון ניצב בית הכנסת של ורליץ שנבנה בשנת 1790 כרוטונדה שעוצבה על פי העתיק בטיבולי, שבאיטליה. הבניין המייצג את הסובלנות הדתית של לאופולד ניצל מהריסה בפוגרום "ליל הבדולח"בשנת 1938 על ידי שומר הפארק, שאיבד עקב כך את עבודתו. בניית כנסיית זנקט פטרי הנאו-גותית במערב עם צריח בגובה 66 מטרים הסתיימה בשנת 1809.
הפילוסופיה של ז'אן-ז'אק רוסו והאסתטיקה של יוהאן יואכים וינקלמן עומדים בבסיס עיצובו של הפארק והובילו ליצירת מבני שטות. רוסו ראה בחקלאות את הבסיס לחיי היומיום והצביע על תפקידים חינוכיים של הנוף הטבעי. באופן לא מפתיע, הנוף האלגנטי ביותר באזור הוא אי רוסו בגן נאומרק (Neumarks Garten) המחקה את האי בפארק ארמנונוויל שבו נקבר הפילוסוף.
אי על אגם ורליץ המלאכותי כולל את הר הגעש המלאכותי היחיד באירופה. כאשר לאופולד השלישי יצא לטיול הגדול באירופה בשנות ה-60 של המאה ה-18, הוא ביקר בנאפולי ונשבה בקסמו של הר הווזוב המעשן ושמע על העיירה פומפיי שזה עתה התגלתה. עשרים ושניים שנה לאחר מכן, החליט השליט הגרמני להביא חלקים מנאפולי לגרמניה; הוא הורה לאדריכל שלו לבנות מבנה פנימי מלבנים בגובה של כמעט חמש קומות ולכסות אותו בסלעים מקומיים. בחלקו העליון נוצר חרוט חלול והכיל תא גבוה, עם שלושה קמינים וגג שהכיל "לוע הר געש מלאכותי" שניתן היה למלא במים. לאחר מכן הקים אגם סביב הר הגעש והזמין את חבריו לצפות בהתפרצות. רק דיווחים מתקופה זו מפרטים כיצד נראתה ההתפרצות המלאכותית של המאה ה-18, אך התופעה מתרחשת גם כיום, עם אפקטים מודרניים, לאחר שהאי הוחזר לתפארתו מהעבר.
למבנים משניים בתחום הגן, שנמתח לאורך כ-25 קילומטרים, היו השלכות מרחיקות לכת על האדריכלות של מרכז אירופה. "הבית הגותי" (Gotisches Haus), שהוקם על ידי ארדמנסדורף בשנת 1774, על פי דגם הווילה של הוראס וולפול ב, היה אחד המבנים הנאו-גותיים הראשונים ביבשת. הפארק כולל גם העתקים של , כולל הפנתאון ברומא שנבנה בשנת 1795. בשנים הראשונות של המאה שלאחר מכן, הנוף הועשר בכנסיות הנאו-גותיות בכפרים הסמוכים ווקרודה (Vockerode, 1811) וריזיגק (Riesigk, 1800).
השטח, שחולק לארבעה חלקים מאז הקמת קו הרכבת והאוטובאן בשנות השלושים, הוגדר על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000. עם זאת, הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים ציינה כי "המבנה הכולל של הנוף כולל עבר מידה רבה של הידרדרות".
מבנים אחרים.
מבנים נוספים בתחום הגן כוללים את טירת לואיזיום (Schloss Luisium), הממוקמת ברובע וולדרזה בדסאו, והייתה מתנה של הדוכס לאופולד השלישי לאשתו לואיזה. היא נבנתה משנת 1774 בסגנון נאו-קלאסי רגיל כבית כפרי על פי תוכניותיו של ארדמנסדורף עם גנים סמוכים, כרי מרעה וחוות הרבעה לסוסים. לאופולד מת בטירה ב-9 באוגוסט 1817 מתוצאות תאונת רכיבה.
יוהאן גאורג (1748–1811), אחיו הצעיר של הדוכס לאופולד השלישי, הקים את טירת גאורגיום (Schloss Georgium) משנת 1780 בתכנון ארדמנסדורף. הארמון, הממוקם ביער גדות מצפון לדסאו, כולל גן אנגלי עם כמה אנדרטאות. כיום מכילה טירת גאורגיום את אוסף האמנות של אנהלט, כולל עבודות של אלברכט דירר, במיוחד הדפס של התחריט מלנכוליה הראשון שלו, ושל לוקאס קראנאך האב.