בעיה מיוחדת נוצרה עקב כך שליברפול, הייתה המנצחת של העונה הקודמת, אך סיימה את העונה רק במקום החמישי. זאת במקביל לכלל של אופ"א שרק 4 קבוצות יכולות לייצג מדינה. בסופו של דבר, לאחר מספר דיונים הוחלט לתת לליברפול הזדמנות חד-פעמית, אך היא התחילה את העונה משלב המקודמות השלישי.
יתר הקבוצות השתתפו ב-3 סיבובים המוקדמים. לאחר הסיבובים המוקדמים, הקבוצות חולקו ל-8 בתים. לאחר מכך 16 קבוצות החלו במשחקי שמינית הגמר.
כל המשחקים למעט משחק הגמר היו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ לקביעת הקבוצה שתעפיל לשלבי ההמשך. חוק "שער חוץ", היה בתוקף לכל שלבי התחרות. במקרה שאין אפשרות להגיע להכרעה תוך יתרון שער חוץ, המנצח נקבע בסדרת בעיטות עונשין.
למנצחת במשחק הוענקו שלוש נקודות.
שלב הבתים.
משחקי הבתים שלב א' נערכו בין 13 בספטמבר לבין 7 בדצמבר 2005. בשלב זה השתתפו 16 קבוצות שעברו את השלבים המוקדמים ו-16 קבוצות שהעפילו ישירות לשלב זה. הקבוצות שסיימו במקום הראשון והשני העפילו לשלב שמינית הגמר, הקבוצות שסיימו במקום השלישי בבית, הועברו לגביע אופ"א.
ישראל בתחרות.
מכבי חיפה הייתה הקבוצה הישראלית שהשתתפה בתחרות. הקבוצה התחילה בשלב המוקדמות השני בו הפסידה לקבוצת מאלמה משוודיה ולא עברה לשלב המוקדמות השלישי.
שמואל רוזנר
שמואל רוזנר (נולד ב-22 באפריל 1968) הוא עיתונאי, חוקר, עמית בכיר במכון למדיניות העם היהודי, עורך ספרי העיון בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, ובעל טור בעיתונים "הניו יורק טיימס", "ג'ואיש ג'ורנל" ו"מעריב".
ביוגרפיה.
רוזנר היה עורך ועיתונאי בגלי צה"ל, ב"העיר" וב"חדשות". בין השאר היה ראש מערכת החדשות של "הארץ" ושליח העיתון בארצות הברית. לאחר שובו מוושינגטון בשנת 2008 הצטרף רוזנר למכון למדיניות העם היהודי, והתמנה לעורך ספרי העיון בהוצאת כנרת־זמורה־דביר. במקביל, המשיך בעבודתו העיתונאית, בתחילה ב"ג'רוזלם פוסט" ובמגזינים אמריקאים בולטים, בהם "סלייט", "ניו ריפבליק", "קומנטרי", "Jewish Review of Books", "ג'ואיש כרוניקל" וכיום במהדורה הבינלאומית של ה"ניו יורק טיימס", ב"ג'ואיש ג'ורנל", שבו הוא משמש כעורך הפוליטי הבכיר, וב"מעריב". כיום הוא מפרסם מאמרי דעה ב"מעריב השבוע" וטורים ב"מעריב סופהשבוע" ועורך אתר המדד ב"כאן חדשות".
הוא מתגורר בתל אביב עם רעייתו, הסופרת והעורכת אורנה לנדאו, וארבעת ילדיהם. אחיו הם ישראל רוזנר - עיתונאי וכתב טלוויזיה ישראלי ודני רוזנר, לשעבר ראש מינהל חברה ונוער במשרד החינוך.
לקריאה נוספת.
ביקורת על ספריו:
צרת השחר
צֶרֶת הַשַּׁחַר, היא עיר מקראית אשר מיקומה בעבר הירדן המזרחי, העיר היא חלק מנחלת שבט ראובן. שמה מופיע פעם אחת במקרא ב. הכתוב מציין את מקומה ב"הַר הָעֵמֶק".
זיהוי המקום.
המקום בו נמצאת צרת השחר, בהר העמק מופיע אף הוא פעם אחת במקרא. בתיאור נחלת שבט גד משמש העמק לזיהוי המקום בבקעת הירדן המזרחית. לכן יש הסוברים כי "הר העמק" הוא אחד מההרים הנמצאים מעל בקעת הירדן.
גרשון גליל מזהה את צרת השחר לפי רשימת ערי ראובן, בח'רבת אל מחת, מערבית לעיר חשבון. במקום נמצאו חרסים מתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל.
יחזקאל קויפמן, מזהה את המקום בהר מכור, בו היה ממוקם מבצר מכור מימי החשמונאים. בקרבת מקום נמצא הר הגעש חמת אז-זארה ומעיינות החמים אז-זארה, היא קַלִירוהֵי מימי החשמונאים.
פירוש השם.
ברשימת היחס של יהודה ב מופיע השם "צֶרֶת" כצאצא של חלאה אשת אשחור. פירוש השם אינו ברור אך יש שקשרו אותו למשפחה מהמקום 'צרת השחר'. לפי זיהוי זה צֶרֶת הוא שיבוש השם אשחור. ייתכן ששמה של משפחה זו מתכוון לנדידה של משפחות משבט יהודה לאזור עבר הירדן המזרחי, אך זוהי השערה בלבד.
פרס היצירה
פרס אלימה ריטה לאמנות ההדפס
"פרס אלימה ריטה לאמנות ההדפס" הוא פרס המוענק לאמן ישראלי להשלמת פרויקט בתחום ההדפס.
תיאור.
"פרס אלימה ריטה לאמנות ההדפס" הוא פרס המחולק אחת לשנתיים על ידי המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר בעין חרוד. הפרס נוצר מכספי העיזבון של האמנית אלימה ריטה, והוא נקרא על שמה. כספי הפרס מועברים לאחת מסדנאות ההדפס בישראל ומשמשים את האמן או האמנית להשלמת פרויקט בתחום ההדפס.
מינאטו
מִינָאטוֹ (ביפנית: 港区, נמל) הוא אחד מ-23 הרבעים של טוקיו אשר יחדיו מהווים את לבה של טוקיו, בירת יפן. הרובע נמצא מדרום-מערב לארמון הקיסרי של טוקיו על שטח של מעט יותר מ-20 קמ"ר וגובל ברבעים המיוחדים צ'יודה, צ'ואו, קוטו, שינאגווה, שיבויה ושינג'וקו. בצדו המזרחי נמצא החלק הצפוני של נמל טוקיו, שהעניק לו את שמו. גשר הקשת בענן שנחנך ב-1993 מחבר את הרובע עם האי המלאכותי אודאיבה. ביולי 2015 מנתה אוכלוסיית הרובע 243,094 נפש.
הרובע משופע בגורדי שחקים ונמצאים בו המטות של תאגידים יפניים ובינלאומיים רבים. בנוסף נמצא בו מגדל טוקיו - המבנה השני בגובהו ביפן. הרובע הוא גם מקום משכנן של רוב השגרירויות הזרות בטוקיו.
היסטוריה.
הרובע המיוחד מינאטו נוסד ב-15 במרץ 1947, על ידי איחודם של הרבעים אקסאקה, אזאבו ושיבה.
אוניברסיטת קיאו (Keio university) השוכנת ברובע מאז 1858 היא המוסד להשכלה גבוהה הראשון שהוקם ביפן ומדורגת בין עשר האוניברסיטאות הטובות בעולם.
פארק שיבה (Shiba-koen), המשתרע על פני כ-122 אלף מטר רבוע, הוקם על ידי הקיסר מייג'י בשנת 1873 ונחשב לאחד מהפארקים המערביים הראשונים שהוקמו בעיר. בפארק נמצא המקדש הבודהיסטי זוג'וג'י, שבו קבורים שישה מתוך 15 השוגונים של שושלת טוקוגאווה. ברובע נמצא מוזיאון נזו.
הספרייה של מטרופולין טוקיו נפתחה ברובע בשנת 1973.
פוליטיקה וממשל.
הרובע מנוהל על ידי מושל הנבחר בבחירות ישירות. המושל הנוכחי הוא מאסאקי טאקיי, עצמאי שנתמך על ידי כל המפלגות מלבד המפלגה הקומוניסטית של יפן. באספה המחוקקת של הרובע 51 חברים והיא נשלטת על ידי המפלגה הליברל דמוקרטית.
כלכלה.
ברובע נמצאים משרדיהן הראשיים של חברות יפניות רבות, בהן הונדה, תעשיות מיצובישי, מיצובישי מוטורס, סוני, פוג'יטסו וטושיבה, שלוחותיהן היפניות של כמה חברות בינלאומיות, בהן גוגל, אפל ויאהו!, משרדיהן הראשיים של חברות התעופה אול ניפון איירליינס, אייר אסיה יפן ואייר ניפון, וחברות רבות אחרות.
ברובע נמצאים אזורי עסקים רבים, כולל אזור אקסאקה היוקרתי והתוסס.
נציגויות זרות.
רובע מינאטו מארח רבות מהנציגויות הדיפלומטיות הזרות ביפן:
גיל בגירות
גיל בגירות הוא סף הבגרות מבחינה משפטית, כפי שנקבע או מוכרז בחוק. בהגיעו לגיל הבגירות אדם מפסיק להיות קטין מבחינה משפטית ומקבל שליטה חוקית על גופו, על מעשיו והחלטותיו ובכך מסיים את שליטתם ואחריותם החוקית של הוריו, או משמורנים אחרים שמונו לו. ברוב מדינות העולם גיל הבגירות הוא 18 שנה.
אין בהכרח חפיפה בין גיל הבגירות לגיל ההסכמה, גיל הנישואים, גיל סיום לימוד חובה, גיל שתייה חוקי, גיל רשות לנהוג בכלי רכב, גיל הזכות להצביע בבחירות, גיל הרשות לעשן, ומגבלות גיל נוספות הקבועות בחוק. אף לאחר הגיע אדם לגיל בגירות, ייתכן שעדיין תוטלנה עליו מגבלות גיל חוקיות כגון הזכות להצביע, לשמש בתפקיד ציבורי, לשתות אלכוהול ועוד. מוקד הזכויות החוקיות המוענקות לאדם בהגיעו לגיל בגירות הן בשליטה על גופו, החלטותיו ומעשיו וסיום סמכויותיהם של הוריו לעניינים אלה, סמכויות הוריות שהיו קיימות כל עוד היה קטין.
רקע היסטורי.
גיל הבגירות בתורה נקבע לדעת פרשנים בגיל עשרים. ביוון העתיקה כל נער שהגיע לגיל בגירות היה נרשם במרשם תושבים שנוהל ברובע (deme) שבו התגורר. קיימת מחלוקת בין חוקרי תרבות יוון העתיקה באשר לגיל הבגירות ביוון, קיימים מקרים מתועדים של גיל בגירות בגיל 18, כך למשל בכתבי דמוסתנס, אולם תועדו גם מקרים בהם גיל הבגירות היה צעיר יותר. ברומא העתיקה, בימים שקדמו לאימפריה הרומית, אזרחים חויבו בשרות צבאי כבגירים אך ורק מגיל 17. לאורך מאות שנים, החל מימי האימפריה הרומית, ברוב מדינות אירופה גיל הבגירות היה 21. המקורות לקביעת גיל 21 הם עוד בחוק הרומי כפי שמצאו ביטוי בקורפוס יוריס קיוויליס של יוסטיניאנוס הראשון. בימי יוסטיניאנוס הייתה הבחנה משפטית בין שלוש קבוצות גיל לקטינים: הראשונה, תינוקות (: infantia) אשר התייחסה לגיל הילדות שבו עדיין אין רכישת דיבור; השנייה, ילדות (tutela impuberes) אשר נמשכה עד לבגרות מינית; ושלישית, תקופת הנעורים (cura minoris, מילולית: "דאגה מופחתת") אשר נמשכה עד גיל 21, אלא אם כן קטין הוכרז כבגיר עוד קודם לכן בצו קיסרי. בין השבטים הברברים, גיל הבגירות היה 15 שנה, גיל שבו אדם זכה לזכויות חברתיות לצד החובה לצאת ולהילחם. כך למשל, בחוק הריפוארי (Lex Ripuaria) נקבע כי בגיל 15 היכולת לשאת נשק ולהיות אדם בעל דעה הולכים יחדיו.
בחלקיה הצפוניים של אירופה, בין המאה ה-9 והמאה ה-11, גיל 15 היה הגיל המקובל לבגירות, גיל שהיה אף מקובל באנגליה בתחילת אותה תקופה. גיל זה הועלה בהדרגה ובתקופת המגנה כרטה כבר היה 21. בשנת 1307 חוקק אדוארד השני את חוק החיילות (: Statutum de Militibus) ובו נקבע כי נושאי נשק יהיו אך ורק מעל גיל 21. הסיבות להעלאת גיל הבגירות באופן הדרגתי אינן ברורות, ההיסטריון גילברט, בן המאה ה-18, סובר כי הסיבה לכך נעוצה במשקלם העולה של השריון וכלי הנשק.
מאותה עת ועד למחצית השנייה של המאה ה-20 גיל הבגירות במשפט המקובל היה 21 וכל מי שלא הגיע לגיל זה היה קטין, זולת המלך אשר הגיע לגיל בגירות בגיל 18. גיל 18 כגיל בגירות הוא הנוהג היום ברוב מדינות העולם.
גיל בגירות במדינות העולם.