תחנה מרכזית היא מבנה עם רציפים רבים המשמשים כמסוף-תחבורה שממנו יוצאים – ואליו מתאספים – כל כלי התחבורה מסוג ספציפי (אוטובוסים/רכבות) בעיר כלשהי. בישראל, לרוב, מונח זה מתייחס לתחנת אוטובוסים ראשית.
תחנה מרכזית (ירושלים)
תחנה מרכזית
תחנת אוטובוסים מרכזית (או תחנה מרכזית, מסוף תחבורה ציבורית) היא תחנת אוטובוסים גדולה, המכילה מבנה גדול יחד עם מגרש עבור רציפים רבים המשמשים כמסוף אוטובוסים מרכזי יחד עם: תחנת שטיפה, תחנת תדלוק, מבני משרדים, ותחנות המתנה עבור נוסעים.
בערים רבות יש רק תחנה מרכזית אחת. בתחנות מרכזיות רבות עוצרים כמעט כל קווי האוטובוס הבין-עירוניים המגיעים לעיר ובסמוך לתחנה עוצר חלק משמעותי מקווי האוטובוס העירוניים של אותה עיר. רוב התחנות המרכזיות הוקמו בעבר במרכז העיר או בסמוך אליהן, כיום המגמה היא להקים תחנות מרכזיות בסמוך אל אזורים מתפתחים הקרובים אל מרכז העיר בהם מתפתח אזור מסחר ובידור חדש הנוטה להפוך לאזור המסחרי הראשי של העיר.
במדינות שבהן מערכת הרכבות אינה מפותחת, ישנן תחנות מרכזיות גדולות יחסית. בישראל, התחנה המרכזית החדשה של תל אביב הייתה עד לשנת 2010 התחנה המרכזית הגדולה בעולם (בשנה זו נפתחה התחנה בניו דלהי, שנחשבת כיום לגדולה בעולם). תחנה מרכזית אחרת בתל אביב היא מסוף 2000 (ליד תחנת "רכבת צפון"). במשך 52 שנים, עד שנת 2009, פעלה בתל אביב התחנה המרכזית הישנה של תל אביב שבתחילת דרכה הייתה התחנה המרכזית היחידה של תל אביב, אולם במהלך שני העשורים האחרונים לפעילותה היא פעלה במקביל לתחנות המרכזיות האחרות בעיר.
היסטוריה.
בעבר הרחוק, כאשר כל התחבורה התנהלה באמצעות כרכרות עם סוסים, המקום ממנו יצאה כל התחבורה הייתה הכיכר המרכזית של העיר. בטורקיה או איראן היה בדרך כלל מבנה "חאן גדול" ששימש בתור: תחנה מרכזית לכרכרות ולעגלות או "פונדק דרכים" בו היו גם עוצרים לצד הדרך כאשר רצו להמשיך אל יעד כלשהו. לאחר הופעת הרכבת החלו גם להקים "תחנת רכבת מרכזית" עבור רכבות בצידה האחר של העיר. כיום המגמה ברוב העולם היא להקים "תחנות מרכזיות משולבות" של רכבות ושל אוטובוסים ואפילו לצד נמלי אוויר או גם נמלי-ים כאשר מדובר על ערי-חוף.
בישראל.
תחנות מרכזיות עבור אוטובוסים הוקמו לראשונה במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 בחיפה בכיכר פלומר וירושלים בבית העמודים ברחוב יפו במרכז העיר. לאחר קום המדינה החלו להבנות תחנות מרכזיות בצורת חניון אוטובוסים פתוח יחד עם מוסכים ומתקני שטיפה. לאחר פתיחתה של התחנה המרכזית החדשה של תל אביב בשנת 1993 החלו להבנות תחנות מרכזיות בתוך מבנים סגורים לצד חנויות ומבני משרדים. לאחר שנות ה-2000 עקב הגידול בתחבורה הציבורית ופתיחת תחנות רכבת חדשות בארץ החלו לחזור אל הרעיון הישן של הקמת "תחנות מרכזיות פתוחות" לצד תחנות רכבת וכבישים מהירים. לאחר פתיחתה של תחנה מרכזית חוף הכרמל בשנת 2003 בכניסה הדרומית של חיפה החל גם רעיון להקים 2 תחנות מרכזיות או יותר בכל הערים המרכזיות בשילוב עם "מוניות שירות".
מיטיטיי
מִיטִיטֵיי (רומנית: Mititei - קטנטנים, או Mici - קטנים) אלה קציצות - קבב רומני.
מאכל זה הוא מאכל מסורתי, סוג של כדורי בשר מוארכים, שנצלים על גריל. מיטיטיי עשויים מבשר בקר בלבד, או מתערובת שווה של 1/3 בשר בקר טחון, 1/3 בשר כבש טחון ו-1/3 בשר חזיר טחון, בתיבול של שום, פלפל שחור, לעיתים כוסברה, וסודה לשתייה. לפעמים מוסיפים פפריקה.
קציצות אלה מוגשות בדרך כלל עם מטבל שום כתוש או בתוספת חרדל ולרוב גם חמוצים.
קוליבה
קוליבה או קוליבו (ביוונית: κόλλυβα, בסרבית: кољиво, ברומנית: Colivă, בבולגרית: коливо, בגאורגית: კოლიო, באוקראינית: коливо) היא "עוגת" חיטה מבושלת, סוג של דייסה שהיא מאכל ליטורגי מסורתי בנצרות האורתודוקסית המזרחית.
מסורת הגשת קוליבה מתקיימת ביוון, קפריסין, בולגריה, רומניה ומולדובה, רוסיה, מדינות הבלקן ובקרב נוצרים במזרח התיכון.
הקוליבה מוגשת בלוויות ובאזכרות, בהן היא מבורכת בטקס הליטורגיה הקדושה. בחלק מהמדינות היא משמשת גם מאכל חגיגי בתקופת הפסחא, בחגי קדושים נוצרים ובארוחת חג המולד. בלבנון מאכל דומה המכונה "ברברה" נאכל ביום החג של ברברה הקדושה ב-4 בדצמבר.
היסטוריה.
מקור שם המאכל ביוונית עתיקה - κόλλυβος, במשמעות מטבע קטן או משקולת זהב קטנה. בתקופה ההלניסטית המילה החלה לשמש לכינוי עוגות קטנות עשויות חיטה מבושלת.
מקור הקוליבה במסורות קדם-נוצריות, בהן סימלה את הקשר בין החיים למוות, בין האדמה לצמיחה. למרכיבי הקוליבה ערך סמלי מבחינת הפנתאון היווני. החיטה מסמלת את דמטר אלת האדמה, התבואה והפריון. הרימון מסמל את בתה של דמטר פרספונה, שנחטפה על ידי האדס אל השאול. כשנאלץ לשחררה גרם לה לאכול גרעיני רימון מפירות השאול, כדי לאלץ אותה לחזור בכל שנה למספר חודשים אל העולם התת-קרקעי. באותם חודשים דמטר, אמה האבלה על לכתה, בוכה עליה והתבואה אינה צומחת. בחודשים בהם פרספונה עולה חזרה לאדמה - אמה מאושרת והחיטה מבשילה. השקדים מסמלים את אפרודיטה והצימוקים את דיוניסוס, אל היין.
הקוליבה התקבלה כמזון טקסי בשחר הנצרות בביזנטיון ומשם התפשטה למרחבי הנצרות האורתודוקסית.
הקאנוניסט בן המאה ה-12 תאודור בלסמון ציין כי הקוליבה נקבעה כמאכל טקסי על ידי אתנסיוס (מאבות הנצרות) בתקופת יוליאנוס הכופר.
במאה ה-5 קוליבה וירקות טריים שימשו כמזונם העיקרי של נזירים שהתנזרו מאכילת לחם.
פרשנות נוצרית.
בנצרות האורתודוקסית קוליבה מסמלת מוות ותחיית המתים, לאור הבשורה:
החיטה הנזרעת וצומחת מסמלת את הציפייה לתחיית המתים:
את אותה סמליות, בצורתה הנעלה ביותר מבטאים הקדושים. לכן קוליבה מבורכת לא רק בטקסי אזכרה אלא גם בטקסי הקדושים.
אירועים בהם מוגשת קוליבה.
יום ראשון של תאודור.
המנהג לברך על הקוליבה ולאוכלה בסוף השבוע הראשון של התענית הגדולה מקושר לאירוע מתקופת יוליאנוס הכופר, קיסר רומא אשר התנגד לנצרות ולמיזוגה בקיסרות וניסה להחיות את הדת ההלניסטית הפגאנית. המסורת מספרת כי הקיסר ידע שהנוצרים הרעבים אחרי שבוע של תענית יגיעו ביום ראשון לכיכר השוק בקונסטנטינופול לקנות מצרכי מזון. הוא ציווה להתיז דם מפולחן הקורבנות הפגאני על מצרכי המזון בשוק. בכך פסל אותם לאכילה על ידי נוצרים בשל טומאתם, ובשל העובדה שנוצרים נמנעו לחלוטין מאכילת בשר בתקופת התענית. תאודור מאמסיה נגלה בחלומו של אאודוקסוס מאנטיוכיה ויעץ לו כי אל לנוצרים לאכול מזון שנקנה בשוק באותו יום, אלא רק חיטה מבושלת בדבש. מאז מכונה יום ראשון הראשון של התענית הגדולה בשם "יום ראשון של תאודור".
טקסי אזכרה והלוויה.
בטקסי אזכרה נוהגים קרובי משפחה וחברים של הנפטר להכין קוליבה, המוגשת על שולחן זיכרון אשר לפניו מנוהל הטקס. טקסי אזכרה מתקיימים ביום השלישי, התשיעי והארבעה-עשר לאחר פטירתו של נוצרי אורתודוקסי, וכן ביום השנה לפטירה. בנוסף, במהלך השנה הליטורגית קיימים מספר ימי ראשון של הנשמות, רובם במהלך תקופת התענית וכן ביום שלישי השני שלאחר הפסחא (רדוניסטה), בהם נערכים טקסי זיכרון לכלל הנפטרים.
בהלוויות מוצעת קוליבה לכל משתתפי ההלוויה.
תערובת הקוליבה נראית כאדמה ומעוצבת לצורת תל כדי לדמות קבר. על גביה זורים אבקת סוכר ורשומים את ראשי התיבות של שם הנפטר. בתחילת הטקס מודלק נר על הקוליבה ומכובה בסיום הטקס. בסיום הטקס חולקים המשתתפים את הקוליבה ומשוחחים על הנפטר ומבקשים מהאל מחילה לנפטר.
חגי הקדושים.
קוליבה מוגשת בסעודות הנערכות לרגל חגי קדושים נוצרים וחגיגות הקדוש המגן של משפחה או כנסייה. לעיתים במקום טקס אזכרה מגישים קוליבה בפני איקונין של הקדוש ועורכים בפניו טקס תחנונים (מוליבן).
הכנת הקוליבה.
קיימות גרסאות שונות למתכון הקוליבה. במתכון הבסיסי מבשלים גרעיני חיטה עד ריכוך וממתיקים בדבש או סוכר. רכיבים אפשריים נוספים הם גרעיני שומשום, שקדים, אגוזים, קינמון, גרגירי רימון, צימוקים, אניס ופטרוזיליה.
ברומניה מכינים קוליבה על ידי השריית חיטה (ביחס של כוס חיטה שטופה ל-4 כוסות מים) למשך כ-8 שעות, לאחר מכן הרתחה ובישול החיטה עד לריכוך, בתוספת סוכר, אגוזים, וניל ורום, לפי הטעם. התערובת המוצקה שהתקבלה מצוננת עד ליצירת עוגה. את העוגה מקשטים בצלב מקקאו, שוקולד או סוכריות.
ברוסיה הסובייטית הכינו בתקופות מחסור קוליבה מדגנים אחרים כגון אורז או שעורה. קהילות מסוימות שנהגו כך עדיין משתמשות באורז להכנת קוליבה. בכנסייה האורתודוקסית ביפן משתמשים באורז להכנת קוליבה בשל היותו מוצר יסוד, ללא הקשר של תקופת מחסור.
צ'ילאאוט
2002 בקולנוע
2003 בקולנוע
מרי טוד לינקולן
מרי אן טוד לינקולן (באנגלית: Mary Ann Todd Lincoln, נהגה: מרי אן טוד לִינְקֵן; 13 בדצמבר 1818 – 16 ביולי 1882) הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בעת כהונתו של בעלה אברהם לינקולן כנשיא ארצות הברית בין השנים 1861–1865.
טוד נולדה בלקסינגטון שבקנטקי לרוברט סמית' טוד (Robert Smith Tod) ואליזבת פארקר (Elizabeth Parker). בהיותה בת עשרים עברה להתגורר עם אחותה אליזבת במדינת אילינוי. אליזבת הכירה לה את עורך הדין הצעיר אברהם לינקולן והם נישאו ב-4 בנובמבר 1842.
לזוג לינקולן נולדו ארבעה ילדים:
מרי טוד סבלה מדיכאונות במשך כל חייה, שהחלו לאחר מות שני ילדיה הצעירים, ונמשכו לסירוגין. יחסיה עם בעלה סבלו עליות ומורדות.
מרי טוד הייתה בעלת השכלה רחבה והתעניינה בפוליטיקה. היא הייתה ידועה בעקשנותה מחד וברגשנותה מאידך, ועל כן הייתה בעלת התנהגות לא רציונלית לעיתים, והייתה מאוד לא פופולרית בקרב החברה הגבוהה בוושינגטון.