הצוות שהה בעיקר בבתי מלון באירופה, בצפון אמריקה ובאזורים המאוכלסים יותר של רוסיה, אך לעיתים קרובות נאלץ לחנות בקזחסטן ובמונגוליה. הם ביקרו באתרים וציוני דרך שונים בדרך, כולל כנסיית העצמות בצ'כיה, אנדרטת מסכת הצער (שתוארה "מסכת האבל" בתוכנית) במגדן והר ראשמור בארצות הברית. הם הגיעו לניו יורק על פי לוח הזמנים, ונסעו לעיר בליווי אופנוענים, כולל אביו של יואן, ג'ים מקגרגור.
תאונות.
יואן מקגרגור רוסס בדלק בעיניו (שתוקנו בלייזר) בתחנות התדלוק בשתי הזדמנויות, אחת מהן הצריכה נסיעה לאופטומטריסט באוקראינה. במקרה הראשון, בורמן ניסה לעצור משאבת בנזין באמצעות ידית אצבעו על הזרבובית, רק כדי לשלוח סילון דלק ישירות אל פניו של מקגרגור; בשנייה נשפך בנזין ממכל האופנוע של מקגרגור עצמו תוך כדי מילוי.
מצחו של מקגרגור התנפח קשות בשל עקיצת יתוש בקזחסטן, שדרשה טיפול. מקגרגור הראה גם את עורפו שננשך קשות וגילה כי איבר מינו התנפח וכאב במהלך הנסיעה, שוב עקב עקיצות יתושים.
רוס מלקין וואסילי הרופא נסעו איתם בשטח במונגוליה, אך נחלצו עם פציעות קלות. בורמן מתח קשה את כתפו השמאלית בסיביר, ולא היה מסוגל לנסוע במשך מספר ימים (בעיקר בזמן שנסעו על משאיות מקומיות או עם צוות התמיכה שלהם). מקגרגור הוכה על ידי נהג צעיר מחוץ לקלגרי והיה בר מזל שחבריו שלו לקחו על עצמם את מה שהיה יכול להיות אירוע חמור מאוד. למחרת נתקל בורמן בנהג שהתהפך במהירות איטית אך מבלי לגרום לפציעה או נזק גדול. לצלם קלאודיו פון פלנטה נגנב אוהלו וחפציו האישיים כשאלה היו ללא השגחה בסיביר. לבורמן נגנב גם הארנק שלו מהג'ינס בכמה מעיינות חמים טבעיים בקנדה, והפסיד 500 דולר ו-400 אירו יחד עם כרטיסי האשראי שלו.
פרויקטים אחרים.
מקגרגור, בורמן וצוות התכנית יצאו למסע שני המכונה "Long Way Down", שנסעו מג'ון או גרוטס בצפון סקוטלנד לקייפטאון, דרום אפריקה בשנת 2007. הנסיעה נועדה להעלות את המודעות לפרויקטים של יוניס"ף שהיה חלק חשוב במסע. בורמן התחרה בראלי דקר 2006, שצולם ושודר במדינות שונות. בורמן ביצע גם טיולים מאירלנד לסידני ומסידני לטוקיו.
השראה.
מקגרגור ובורמן קיבלו השראה מספרו של רוכב האופנוע טד סיימון מסעות צדק ונפגשו עם סיימון במונגוליה.
יחסי הודו–הוותיקן
יחסי הודו–הוותיקן הם היחסים הדו-צדדיים בין הודו לכס הקדוש, הריבון בקריית הוותיקן. יחסים דו-צדדיים רשמיים בין שתי המדינות מתקיימים מ-12 ביוני 1948. נונציו אפוסטולי קיים בהודו משנת 1881.
היסטוריה.
קשרים בין הכנסייה הקתולית להודו ניתן לייחס לשליח תומאס הקדוש, אשר, על פי המסורת, הגיע להודו בשנת 52. בישופים נשלחו להודו מסוריה כבר במאה ה-6 או ה-7. קיים תיעוד של בישוף הודי שביקר ברומא בתקופת האפיפיור קליקסטוס השני (1119–1124).
הנציגות הדיפלומטית הוקמה כשליח אפוסטולי לאיי הודו המזרחית בשנת 1881, אשר כללה את ציילון, והורחבה למלאקה בשנת 1889, ולאחר מכן לבורמה בשנת 1920, ובסופו של דבר כללה אף את גואה בשנת 1923. הוא הועלה לתת נונציו על ידי האפיפיור פיוס השנים עשר ב-12 ביוני 1948 ולנונציו אפוסטולי מלא על ידי האפיפיור פאולוס השישי ב-22 באוגוסט 1967.
ביקורים דו-צדדיים.
נערכו שלושה ביקורים של האפיפיור בהודו. האפיפיור הראשון שביקר בהודו היה פאולוס השישי, שביקר במומבאי בשנת 1964 כדי להשתתף בקונגרס האוכריסטי הבינלאומי. האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר בכמה מקומות בהודו כולל צ'נאי בפברואר 1986 ולאחר מכן ביקר שוב בניו דלהי בנובמבר 1999. כמה נכבדים הודים ביקרו בקריית הוותיקן. אלה כוללים את ראש הממשלה אינדירה גנדי בשנת 1981 ואת ראש הממשלה איק גוג'ראל בספטמבר 1987. אטאל ביהארי ואג'פאיי, ראש הממשלה, קרא לאפיפיור ביוני 2000 במהלך ביקורו הרשמי באיטליה. סגן הנשיא בהאירון סינג שחוואת ייצג את המדינה בהלווייתו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני. שרת החוץ סושמה סוואראג' הובילה משלחת לוותיקן לטקס הקנוניזציה של האם תרזה בספטמבר 2016. היא לוותה על ידי השר הראשי של מערב בנגל, ממאטה באנרג'י.
בצ'אטה
בצ'אטה (Bachata) הוא סגנון מוזיקה וריקוד לטיני פופולרי, שמקורו ברפובליקה הדומיניקנית, וכיום מוכר ברחבי העולם ובישראל. הוא נחשב רומנטי ואינטימי יותר מריקודי זוגות לטיניים אחרים כגון סלסה.
מוזיקת הבצ'אטה.
מוזיקת הבצ'אטה מנוגנת במקצב 4/4, לרוב בליווי שירה בספרדית, ומקורה ברפובליקה הדומיניקנית, אולם כיום קיימים גם אמנים ממדינות שונות, כולל ישראל, השרים בסגנון הבצ'אטה בשפות שונות וכן ישנם גם רמיקסים וקאברים של שירים בסגנון הבצ'אטה המבוססים על שירים בשפות שונות כגון אנגלית.
מקור המוזיקה.
הבצ'אטות המוקדמות ביותר נוגנו במחצית הראשונה הראשונה של המאה ה־20. שנים מאוחר יותר, האמן חוזה מנואל קלדרון הקליט את שיר הבצ'אטה הראשון שלו - "Condena (qué será de mi)”, בשנת 1962, שיצא בתקליטון 45 סיבובים לדקה. הסגנון שילב את הסוגה הלטינית המוכרת - בולרו עם אלמנטים מן הסוגה - הסון. במשך רוב שנות קיום הבצאטה, האליטה ברפובליקה הדומיניקנית התעלמה ממנה וזיהתה אותה עם אזורים לא-מפותחים, ועם פשע. בשנות השמונים הבצ'אטה עדיין נחשבה לסגנון וולגרי, גס וכפרי מכדי להיות משודרת בטלוויזיה או מנוגנת ברדיו, אולם בשנות התשעים כלי הנגינה התחלפו מגיטרה ספרדית ומראקס מסורתיים לכלי מיתר חשמליים וגווירה (המזוהים עם הבצ'אטה המודרנית). עם התחלפות המילניום, הבצ'אטה ראתה התפתחויות נוספות, שהולידו את יצירתם של סגנונות ב'צאטה עירוניים על ידי הרכבים כגון מונצ'י ואלכסנדרה ואבנטורה.
כלים.
להקת בצ'אטה אופיינית כוללת: רקינטו (גיטרה מובילה), סגונדה (גיטרה משנית), גיטרה בס, בונגוס וגווירה. הגיטרה המשנית משמשת להוספת סינקופות למוזיקה. המוזיקה כוללת מרכיבים מבולרו, כאשר הגיטרה המובילה מנגנת ארפג'יו עם אקורדים חוזרים בשילוב של אלמנטים מסגנון המרנגה, שבהם נגן ההקשה יעבור מהבונגו לתוף טמבורה. בשנות ה־60 ובשנות ה־70 נעשה שימוש במרקס במקום הגווירה, והשינוי שנעשה בשנות ה־80 לשימוש בגווירה הפך את המוזיקה למתאימה יותר לריקוד.
היסטוריה של המוזיקה.
אין מידע מסודר על הבצ'אטה בתקופת שלטונו של רפאל טרוחיו ברפובליקה הדומיניקנית עד 1961, שבה הייתה צנזורה שחסמה מידע על הסגנון. לאחר הפתיחה של 1962 הקליטו אמנים נוספים מוזיקת בצ'אטה, אולם אז הסגנון נחשב עדיין נחשב לווריאנט של הבולרו. המונח "בצ'אטה" למוזיקה, שפירושו -'מסיבה כפרית פרועה', הוצג דווקא על ידי אלו שלא אהבו את הסגנון, וכאמור המעמדות הגבוהים בחברה הדומיניקנית ראו בה מוזיקה שמייצגת נחשלות תרבותית ולכן לא הקשיבו לה או רקדו איתה. זה השתנה מאוד מאז, אולם היא לא הגיעה לפופולריות של הריקוד הלאומי הדומיניקני – מרנגה. כאמור גם הסגנון נתפס כבעל מילים חושניות במיוחד, אולי כתוצאה מכותבים שלא היו בעלי השכלה מוזיקלית או אקדמית, וכך גם סגנון הריקוד.
בשנות השבעים הסגנון טרם היה מקובל, ונוגן באופן מחתרתי בעיקר, אולם בתחילת שנות השמונים התרחש שינוי, כאשר תחנות הרדיו התחילו להשמיע את הסגנון בגלל ביקוש מהקהל, והופעות בצ'אטה נכנסו לתוכניות טלוויזיה. בנוסף, הצליל הפך למודרני יותר עם השימוש בגיטרות חשמליות. בתחילת שנות התשעים התבלטו שני כוכבים צעירים: לואיס ורגאס ואנטוני סנטוס, אשר ניגנו הן מרנגה והן בצ'אטה, אבל נתפסו למעשה כאמני פופ מקומיים. הפריצה הגדולה של הסגנון הייתה עם יציאת האלבום Bachata Rosa של מי שנחשב הזמר הלאומי של הרפובליקה, חואן לואיס גרה, בשנת 1992 אשר זכה גם בגראמי, אשר כלל את שיר הנושא Bachata Rosa ואת השיר Burbujas de Amor.
בתחילת המאה ה־21 פרצה להקת "אבנטורה" שהוקמה על ידי אחים ממוצא דומיניקני בארצות הברית, ביניהם אנטוני (רומאו) סנטוס (לא הזמר שהוזכר קודם), והעניקה לבצ'אטה את הצליל המוכר כיום, תוך שימוש באפקטים מודרניים של גיטרה חשמלית וטכניקות באס והשפעות של היפ-אופ ו־R&amp;B. השיר Obsesión שיצא בשנת 2002, נוגן ברשתות הרדיו ובמצעדים בכל העולם במשך השנים שלאחר מכן. הלהקה הוציאה שירים רבים בתקופה זו ולמעשה הגדירה את הסגנון. במקביל אליהם בלטו גם הצמד מונצ'י ואלכסנדרה בעשור הראשון של המאה-21. שני ההרכבים התפצלו בתחילת העשור לאחר מכן.
כיום.
כיום מוזיקת הבצ'אטה מנוגנת במועדונים ובפסטיבלים לטיניים בכל העולם. האמנים הבולטים בסגנון הם כיום: פרינס רויס, ג'יורי, פרנק רייס, רומאו סנטוס (יוצא להקת אבנטורה), להקת אקסטרמה, הקטור אקוסטה, לואיס וארגאס, יוסקר סרנטה (נפטר ב־2019), בצ'אטה הייטס, ראולין רודריגז, טובי לאב, דניאל סנטקרוז, גרופו אקסטרה ודני ג'יי בנוסף לאמנים הוותיקים אנטוני סנטוס וחואן לואיס גרה. אחד השירים שהתפרסמו בשנים האחרונות הוא "Deja Vu".
כיום מוקלטות גרסאות כיסוי (קאברים) של שירי פופ, רגאטון, סלסה ומרנגה גם בסגנון הבצ'אטה, וכמו כן תקליטנים שונים נוהגים להפיק רמיקסים של שירים בסגנונות אלה במקצב הבצ'אטה. לעומת זאת יש המותחים ביקורת על מוזיקה זו, ומעדיפים את הבצ'אטה ה"אותנטית" בסגנון הדומיניקני המקורי.
מדי שנה מוענק פרס ה"גראמי הלטיני" בקטגוריה מיוחדת לאלבום הבולט בסגנון מרנגה ובצ'אטה.
הריקוד.