שמיל התגייס לצה"ל בשנת 1964 ושירת כ-31 שנים. שמיל התגייס לנח"ל מתוך כוונה להצטרף לחבריו בגרעין "הנוער העובד" להקמת בירנית. לאחר טירונות וקורס מ"כים הצטרף לנחל המוצנח, סיים קורס קציני חי"ר ושב ליחידתו. במהלך אחת הצניחות נפצע שמיל בגבו והוגדר כ"פסול צניחה". כיוון שלא רצה לשרת ביחידה עורפית, הועבר על פי בקשתו כסג"ם צעיר לגולני.במלחמת ששת הימים היה שמיל סמ"פ של פלוגה א' תחת פיקודו של אהרן ורדי בגדוד 12 של גולני. במסגרת ההבקעה של צה"ל ברמת הגולן בחזית הסורית, גדוד 12, תחת פיקודו של סא"ל מוסה קליין, הופקד על כיבוש מוצב תל-פאחר. עם הגדוד לחם שמיל בקרב תל פאחר אשר נערך בשעות אחר הצהריים ב-9 ביוני 1967, במהלך הקרב, ולאחר שמתוך שבעת הזחל"מים של פלוגה א' נפגעו ארבעה, אסף שמיל לוחמים כשירים בשלושה זחל"מים נוספים, והוביל הסתערות באש בדרך העוקפת את המוצב מצפונו. גם לכוח הזה היו נפגעים, אולם הוא הגיע למוצב והצטרף ללחימה. התקפות אלה השלימו את כיבוש התל הדרומי, אולם לא היה בכך די להכריע את הקרב בתל הצפוני. תוך כדי לחימה, נפצע שמיל מכדור שפגע בכתפו ויצא דרך גבו. הוא לא יכול היה לירות אבל המשיך לתפקד עם יד כמעט משותקת, סירב להתפנות והמשיך בלחימה ועסק בפינוי נפגעים אחרים. על מעשה זה הוענק לו עיטור המופת. לשמיל הייתה ביקורת רבה על ההכנות לקרב ועל ניהולו והוא טען כי בפיקוד החטיבה לא התעניינו בקרב הזה בכלל, התכנון והשליטה היו כישלון מוחלט, לא היה תדריך לפני היציאה ולא נעשה תחקיר כי לבכירים לא היה נוח עם השאלות הרבות.
לאחר החלמתו מהפציעה חזר גולן לשירות כמפקד פלוגה. באותה תקופה, במהלך שלוש השנים שלאחר מלחמת ששת הימים, תקופת מלחמת ההתשה בבקעת הירדן, התבצעו פעולות רבות של חדירה לתוך שטח ירדן אשר נקראו בשמות הקוד "ינשוף" ו"גירית". במהלך אחת מפעולות אלו, פעולת "צללית", בליל שבין 21–22 באוגוסט 1968, לאחר שהכוח חדר לעומק שטח ירדן, במשימה לפוצץ שלושה בתים בכפר מוחמד סלאח (באזור שמול קיבוץ חמדיה), הוא נתקל בכוח ירדני, במרחק של כעשרה ק"מ מהגבול. הירדנים חסמו את ציר התנועה של הכוח, פתחו עליו באש, הרגו חייל אחד, רב"ט יואב בלמן בן 20 מבית ינאי, ופצעו שלושה. בין הפצועים היה גם גולן שהפעם נפצע ברגלו. החיילים ביצעו קרב נסיגה, תוך שהם מחלצים את ההרוג ואת הפצועים. רגלו של גולן רוסקה והוא אושפז למשך כמה חודשים בבית חולים שם הצליחו להציל את הרגל.
במלחמת יום הכיפורים, הוא נקרא בעת לימודיו באוניברסיטה לפקד על גדוד קציני חי"ר במילואים שהיה מורכב מיוצאי גולני, צנחנים וסיירות שונות. עם הגדוד לחם שמיל ברמת הגולן, משם עבר לסיני ומשם לאזור שממערב לתעלת סואץ, והיה בין כובשי ג'בל עתקה אשר שלט על העיר סואץ. בקרב על ג'בל עתקה נפצע שמיל פעם נוספת מרסיסים בגבו.
בשנים 1978 - 1980 היה שמיל מפקד חטמ"ר הערבה 406.
במלחמת לבנון שירת שמיל כסגן מפקד יחידת הקישור ללבנון (יק"ל) ועסק בהקמת צבא דרום לבנון (צד"ל).
בשנת 1987 היה שמיל מפקד המרכז בפיקוד העורף.
במלחמת המפרץ פיקד גולן על מחוז דן בפיקוד העורף.
בשנים 1991–1994 כיהן כנספח צבאי בזאיר.
קריירה אזרחית.
עם שחרורו בשנת 1995 מונה להיות ראש אזור המרכז של משק לשעת חירום (מל״ח) (כיום רשות חירום לאומית (רח"ל)) ובתפקידו האחרון שימש כראש מל"ח עד לפרישתו בשנת 2013.
חיים אישיים.
בשנת 1969 התחתן עם שרה טולדנו מרמת השרון, עד שנת 1975 חיו במושבה מגדיאל, אחר כך ברעננה ובשנת 1988 עברה המשפחה לכפר סבא שם חי שמיל עד יום מותו ב-9 בינואר. הובא למנוחות בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה בכפר סבא. 2020.
לשמיל ושרה שתי בנות ובן.
דליה רז
דליה רז (נולדה ב־19 בינואר 1937) כיהנה כקצינת ח"ן ראשית ה-8 בצה"ל בין השנים 1975–1982. לאחר שחרורה נעשתה חברת מועצת העיר חיפה.
משפחה.
דליה נולדה בחיפה. הוריה נוח קופר עובד בוולקן (מפעל) ועליזה קופר גננת. התחנכה ובוגרת בית הספר הריאלי העברי.
שירות צבאי.
רז החלה את שירותה בשנת 1955 כמ"כית בנח"ל, ומשם לאחר שהייתה מ"פ בנח"ל, עברה לחיל הים כקצינת שלישות בבה"ד חיל הים. התקדמה כראש ענף חוגרים במספן כוח האדם.
בשנת 1975 נעשתה רז קצינת ח"ן ראשית בתקופת כהונתה יצא לדרך קורס קצינות לנגדות, שאיפשר לנשות מקצוע להתקדם במסלול קצונה, כמקובל לנגדים גברים.
ביוזמתה של רז נפתחו בפני נשים תפקידים רבים כגון: שירות בכלי שיט, הדרכת חי"ר ושריון, חשמלאות מכנית וחשמלאות מטוסים, טכנאות קשר ואלקטרוניקה, אופטיקה ומלגזנות. הכשרתן של החיילות במקצועות אלה איפשרה במהלך מלחמת לבנון הראשונה לשבץ נשים גם בשירות מעבר לגבול, בלבנון.
תפקידים אזרחיים.
לאחר שחרורה מצה"ל בשנת 1983 בדרגת אל"ם נעשתה דוברת החברה להגנת הטבע. בשנת 1989 נעשתה חברה במועצת עיריית חיפה, והובילה את נושא קליטת עולי ברית המועצות בעיר.
משפחה.
בשנת 1959 נישאה לגדעון רוזמן אשר שירת בצה"ל כקצין תותחנים ושינה את שם המשפחה לרז. לזוג נולדו שני בנים שהפכו לטייסים בחיל האוויר. בשנת 2000 נפרד הזוג.
פתרון בעיות במתודולוגיית A3
פתרון בעיות במתודולוגיית A3 הוא שיטה מובנית לפתרון בעיות ושיפור מתמשך. השיטה בוצעה לראשונה על ידי חברת טויוטה והשימוש בה נעשה לרוב במתודולוגיית lean - ניהול רזה של מצוינות תפעולית. השיטה מספקת נוהל פשוט וקפדני המדריך כיצד להגיע לפתרון בעיות על ידי עובדים.
השלבים של לימוד והטיפול בבעיה מתועדים ומוצגים על דף בגודל A3 (ומכאן שם השיטה), המאפשר לתקשר את עיקרי ה'סיפור' של הבעיה לארגון ומעודד התכנסות של מגוון משתתפים סביב דף זה לשם יצירת שיתוף פעולה בנוגע לדרך ולפתרון. תהליך מילוי ה-A3 לא מתרחש ביום אחד ודורש מהמוביל והמשתתפים ללכת למקום שבו דברים קורים – "רצפת היצור", על מנת להבין את המצב הקיים ולעדכן את הגיליון לאחר צפייה בתהליך ושיחה עם בעלי הידע והניסיון.
הגבלת התיעוד לדף A3 יחיד מחייבת להתמקד בפרטים החשובים ביותר ובכך ממקד את המשתמשים בכלי לזיהוי הבעיה, גורמיה והצגת פתרון כולל לבעיה ומניעתה בהמשך.
מרכיבי השיטה.
כאשר התוצאות המתקבלות אינן מביאות את התפוקות והיעדים הנדרשים, נפתח תהליך A3 חדש.
רוסאריו ג'וליאני
רוסאריו ג'וליאני (נולד ב-13 בינואר 1967, טרצ'ינה, איטליה) הוא סקסופוניסט ג'אז איטלקי.
ביוגרפיה.
הוא החל ללמוד לנגן על סקסופון אלט בגיל צעיר מאוד בלהקה "Città di Terracina" וסיים את לימודיו בשנת 1987 בקונסרבטוריון היוקרתי Licinio Refice של פרוסיניונה בלאציו. כישרון, תשוקה לכל סוגי המוזיקה ותעוזה טכנית גדולה הביאו את ג'וליאני לקדמת הבמה של סצנת הג'אז האירופאית והבינלאומית.
בשנת 1989 השתתף בקורסים של מכללת ברקלי למוזיקה המאורגנת במסגרת פסטיבל הג'אז באומבריה. בשנת 1990 הוא נכלל על ידי RAI (הרדיו האיטלקי) לנגן ב"תזמורת של הכישרונות הצעירים של הג'אז האירופאי" שהתקיים ברומא באולם ה"פורו איטליקו", בניצוחו של ג'יימס ניוטון.
בשנים שלאחר מכן הוא שיתף פעולה בהקלטת פסקולים לסרטים עם מאסטרים בעלי שם בינלאומי כמו אניו מוריקונה, לואיס בקלוב, ארמנדו טרוואג'ולי, ניקולא פיובאני, וריץ אורטולני. בשנת 1996 זכה בפרס על-שם "מסימו אורבני", ובשנה שלאחר מכן זכה בפרס "תחרות הג'אז האירופי", שהוענק לו בבלגיה כסולן הטוב והלהקה הטובה ביותר.
בשנת 2000 זכה בטופ ג'אז בקטגוריית הכישרונות החדשים, במשאל השנתי של המגזין המוזיקלי "מוזיקה ג'אז".
בשנת 2005 השתתף בפרויקט "ארץ השמש" עם צ'ארלי היידן וגונזלו רובלקבה.
בשנת 2006 יצא לסיבוב הופעות בערים המרכזיות של הרפובליקה העממית של סין.
היו לו שיתופי פעולה מוזיקליים רבים, בהם עם קני ווילר, רנדי ברקר, בוב מינצר, סידר ולטון, פיל וודס, קמרון בראון, ג'ו לוק, דונלד האריסון ובאיטליה עם אנריקו רבא, מאוריציו ג'אמארקו, טוליו דה פיסקופו, פרנקו ד'אנדרה, ג'ובאני תומאזו, אנריקו פיראנונצי, דדו מורוני, חאבייר ג'ירוטו ופלביו בולטרו. לאחרונה מופיע בקונצרט מחווה לדיוק אלינגטון יחד עם פסנתרן הג'אז האיטלקי אדגרדו "דאדו" מורוני.
הוא ניגן במספר פסטיבלים בינלאומיים, בהם: ג'טרי אלטרי (איטליה), ג'אז בלייז', פסטיבל הג'אז ג'קסטו (ספרד), פסטיבל הג'אז של זאגרב, ג'אז אומבריה, פסטיבל הג'אז של ברגמו, ג'אז JVC. פסטיבל (פריז), בניין העירייה 2001 (ניו יורק), פסטיבל הג'אז בים הצפוני (הולנד), פסטיבל הג'אז בלונדון (הממלכה המאוחדת), קליפורניה, מקסיקו, הונג קונג, פסטיבל הג'אז של מרציאק (צרפת), פסטיבל הג'אז של אנקרה, מועדון הג'אז עשן (ניו יורק), ג'אז בווינה (צרפת).
בספטמבר 2000 חתם ג'וליאני על עסקה להוצאת תקליטים עם הלייבל הצרפתי "דרייפוס ג'אז", איתו הקליט את ארבעת התקליטים האחרונים שלו: "Luggage", שיצא באפריל 2001, "מר דודו", שיצא באוקטובר. 2002, "יותר מאשר אי פעם", פורסם באוקטובר 2004, ו"כל דבר אחר", מינואר 2007.
ב־22 במרץ 2010 "Lennie's pennies" יוצא לאור שוב עבור הלייבל "דרייפוס ג'אז", עם ג'ו לה בארברה על תופים, פייר דה בתמן בפסנתר ודריל הול בקונטרבס.
העבודה האחרונה שלו היא "תמונות" שיצאה בשנת 2013 עבור הוצאת דרייפוס / BMG.
הצליל והטכניקה שלו מושפעים מאמנים כמו ג'ון קולטריין, צ'ארלי פארקר, קנונבול אדרלי וארט פפר, אף על פי שג'וליאני שאב השראה מהמאסטרים הגדולים הללו, הוא הצליח לפתח סגנון אישי וייחודי.
המלחין האיטלקי הידוע ג'יאני פרו כינה אותו "הילד בן המילניום" וכתב את תווי הכריכה של אלבומו של ג'וליאני, "מתיחה", שהוקלט בשנת 1998 לדיסקים סכמתיים, כולם מוקדשים ליצירות מופת.
כלי נגינה.