יחסי ספרד–צ'ילה
יחסי ספרד–צ'ילה הם היחסים הדו-צדדיים בין צ'ילה וספרד. שני העמים הם חברי אגודת השפה הספרדית, ארגון הברית איברו-אמריקאי והארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
היסטוריה.
הקולוניזציה הספרדית.
בשנת 1536 הגיע החוקר הספרדי דייגו דה אלמגרו לצ'ילה של ימינו בתקווה למצוא טריטוריה אחרת עשירה כמו פרו, אולם מאחר שהוא לא גילה משאבים מינרליים בשטח, הוא חזר במהרה לפרו. בשנת 1540 נכנס הכובש הספרדי פדרו דה ולדיביה לצ'ילה והקים את העיר סנטיאגו דה צ'ילה. בשנת 1553, במהלך קרב טוקאפל, נהרג פדרו דה ולדיביה על ידי לוחמי מפוצ'ה.
בשנת 1542, צ'ילה הפכה לחלק מהאימפריה הספרדית ונשלטה על ידי מלכות המשנה של פרו שבסיסה בלימה. בשנת 1776 הוקמה מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה שבסיסה בבואנוס איירס, וצ'ילה הפכה לחלק ממנה. בגלל היעדר העושר המינרלי בשטח, מעט מאוד מהגרים ספרדים התיישבו בצ'ילה ומי שכן עשה זאת, בעיקר עבדו את האדמה כחקלאים.
עצמאות.
בראשית המאה ה-19 התגלגל גל של רגשות עצמאות מהאימפריה הספרדית באמריקה הלטינית. ב-18 בספטמבר 1810 הכריזו מנהיגי הקפיטניה חנרל של צ'ילה על צ'ילה כרפובליקה אוטונומית בתוך המלוכה הספרדית. בעשור הבא, כוחות צ'ילה נלחמו בכוחות ספרדים למען עצמאות. באוקטובר 1814, כוחות צ'ילה הפסידו במהלך הקרב על רנקגואה שהוביל לרקונקיסטה של צ'ילה על ידי ספרד בין השנים 1814–1817.
בפברואר 1817, כוחות בהנהגת הגנרל ברנרדו או'היגינס, יחד עם גנרל חוסה דה סן מרטין וצבא האנדים נכנסו לצ'ילה מארגנטינה דרך האנדים ונלחמו בספרד בקרב צ'אקאבוקו אשר הביא לניצחון ארגנטינאי / צ'יליאני. באפריל 1818, או'היגינס והכוחות של סן מרטין נלחמו בחיילים ספרדים בראשותו של הגנרל מריאנו אוסוריו בקרב מאיפו אשר הבטיח את העצמאות של צ'ילה וארגנטינה.
לאחר העצמאות.
באפריל 1844 הכירה ספרד בעצמאות צ'ילה ושתי המדינות כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים לאחר חתימת הסכם שלום וידידות. במרץ 1866, במהלך מלחמת איי צ'ינצ'ה, הפציצה ספרד את הנמל הצ'יליאני של ולפראיסו כנקמה על השתתפותה של צ'ילה במלחמה וסירוב לספינות ספרדיות לעגון בנמלים הצ'יליאניים.
במהלך מלחמת האזרחים הספרדית (1936-1939), זוכה פרס נובל מצ'ילה, פבלו נרודה היה מוצב כקונסול במדריד. נרודה העיד ממקור ראשון על הקרבות וכתב על זה בספר שכותרתו "España en el corazón". בשנת 1939, נרודה מונה לקונסול בפריז לפקח על ההגירה הספרדית לצ'ילה. בפריז, עם תמיכה של ממשלת צ'ילה, נרודה ארגן ספינה בשם ויניפג לשאת 2,200 מהגרים ספרדים, רבים מהם קומוניסטים ורפובליקנים, לצ'ילה. אחרי המלחמה, באפריל 1939, צ ' ילה הכירה בממשלה של פרנסיסקו פרנקו.
בין השנים 1970–1973, היחסים בין הממשלה הסוציאליסטית של סלבדור איינדה, והממשלה האנטי-קומוניסטית של פרנסיסקו פרנקו היו ידידותיים, בשנת 1972, פרנקו הזמין את איינדה לבקר בספרד, לעומת זאת, איינדה סירב להצעה. זמן קצר לאחר מכן התרחשה בצ'ילה הפיכה אשר הביאה להדחתו של סלבדור איינדה; פרנקו הכיר בממשלה של אוגוסטו פינושה. בנובמבר 1975, פרנקו מת ופינושה היה ראש המדינה הזר היחיד שהשתתף בלוויה שלו.
במרץ 1990, פינושה העביר את השלטון לנשיא הנבחר פטריסיו איילווין ובאוקטובר 1990, חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד ערך את ביקורו הממלכתי הראשון בצ'ילה. המלך ביקר בצ'ילה מספר פעמים לאחר מכן.
כיום יש 60,000 אזרחים ספרדים המתגוררים בצ'ילה. קיימות טיסות ישירות בין שתי המדינות עם חברות התעופה הבאות: איבריה, LATAM צ'ילה ו-Plus Ultra Líneas Aéreas.
היחסים בין שתי המדינות.
במהלך השנים, שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים כמו הסכם הביטוח הלאומי (1998); תזכיר על מדעי וטכנולוגי שיתוף פעולה (2003); הסכם תחבורה אווירית (2007); ההסכם הביטחוני (2014), הסכם על תיירות (2015).
יחסי סחר.
ב-2015, המסחר בין צ'ילה וספרד הסתכם ב-2.7 מיליארד אירו. ב-2014, ההשקעות הספרדיות בצ'ילה הסתכמו ב-3.2 מיליארד. חברות ספרדיות רב לאומיות כגון בנקו בילבאו Vizcaya Argentaria, בנקו סנטנדר, Mapfre וזארה, בין היתר, פועלות בצ'ילה. כמה מותגים של יין צ'יליאני ניתן למצוא ברחבי ספרד.
בלונד-בלונד
בלונדיני-בלונדיני
כריס פאפאס
כריסטופר צ'ארלס פאפאס (באנגלית: Christopher Charles Pappas; נולד ב-4 ביוני 1980) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת ניו המפשייר, מאז 2019.
ביוגרפיה.
פאפאס נולד במנצ'סטר שבניו המפשייר, בנם של דון וארתור פאפאס. אבי סבו הגיע אל ניו המפשייר כאזרח אמריקני חדש בראשית המאה העשרים לאחר שהיגר לארצות הברית מיוון. ב-1998 סיים פאפאס את לימודיו התיכוניים בתיכון המרכזי של מנצ'סטר. אחר כך למד במכללת הרווארד, שם כתב בעיתון הרווארד קרימסון. ב-2002 השלים לימודי תואר ראשון בלימודי ממשל באוניברסיטת הרווארד. כמו כן, פאפאס היה חבר באגודה ההיסטורית של מנצ'סטר בחברה לשירותי דרום ניו המפשייר.
ב-1996, בעודו סטודנט, פגש פאפאס את ג'ין שאהין, אז חברת הסנאט של ניו המפשייר, שהתמודדה באותה העת לתפקיד מושל המדינה. הוא חתם טופס התנדבות במטה הבחירות של שאהין, מה שהיה למעשה הפעילות הפוליטית הראשונה שלו. שמונה שנים לאחר מכן, ב-2002, נבחר פאפאס לתפקידו הציבורי הראשון כחבר בבית הנבחרים של ניו המפשייר, שם כיהן עד 2006. בשנה זו נבחר לגזבר מחוז הילסבורו, אך ב-2010 הפסיד את התפקיד לרוברט ברנס.
ב-2012 נבחר פאפאס למועצת הרשות המבצעת של מדינת ניו המפשייר, כשהוא גובר על גזבר מחוז הילסבורו רוברט ברנס. הוא נבחר מחדש למועצה בבחירות 2014 ובבחירות שנתיים אחר כך.
במשך שנים נחשב פאפס למועמד פוטנציאלי לבית הנבחרים של ארצות הברית או אפילו לתפקיד מושל המדינה. עם הודעתה של חברת בית הנבחרים קרול שאה-פורטר כי אין בכוונתה להתמודד מחדש בבחירות 2018, הכריז פפס על מועמדותו לבית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס הראשון של ניו המפשייר.
ב-12 בספטמבר 2018 הביס פאפאס בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית עשרה מועמדים נוספים, בהם עוזרו לשעבר של מזכיר ההגנה של ארצות הברית לענייני ציבור מאורה סאליבן ולוי סנדרס, בנו של ברני סנדרס. בבחירות הכלליות גבר על מועמד המפלגה הרפובליקנית אדי אדוארדס, לשעבר חבר באגודת ניו המפשייר לאכיפת משקאות אלכוהוליים ומפקד משטרת המדינה לשעבר.
חיים אישיים.
פאפאס רווק ומעולם לא נישא, והוא הומוסקסואל מוצהר.
נפתלי יצחק ילין
נפתלי יצחק ילין (1900 - 22 אוקטובר 1948, כ"ז שבט ה'תר"ס - כ' בתשרי ה'תש"ט) היה רוקח ארץ-ישראלי, מייסד "הארגון הבינלאומי של רוקחי ארץ ישראל", שופט, איש ציבור.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים, כ"ז שבט ה'תר"ס לאביו ר' שלום שכנא (חניך ישיבת "עץ חיים", סופר סת"ם, חבר לשכת "אחוה" ומראשוני הציונים המאורגנים בארץ. בנו של ר' צבי הירש ילין בן ר' שלום שכנא ילין) ולאמו מרים בת יוסף טרכטנברג (דור רביעי לר' אברהם שלמה זלמן צורף, מבוני היישוב האשכנזי בירושלים). בשנת ה'תרס"ה, כשהיה בן 4, נתייתם מאביו, ור' משה וולשטיין - שנשא אחר כך את אמו - היה לו לאב.
למד בת"ת ובישיבת "עץ חיים" עד גיל בר-מצווה. עבר בחינה בגימנסיה "הרצליה" ואחרי פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר עם הוריו לבירות. עבר קורס תיכוני וגבוה בקולג' האמריקאי והצטיין בלימודיו, ובינתיים עבר גם את הבחינות של הקולג' הצרפתי בבירות. הרבה לקרוא בספרות העברית העתיקה והחדשה וכך הגיע לבקיאות רבה בשפות ובתרבות בעברית, אנגלית וצרפתית. בקולג' האמריקאי היה חבר פעיל ואחר כך נשיא באגודת תלמידים העברים, פעל להפצת הציונות והתרבות העברית בין הנוער בכלל והסטודנטים בפרט. פעל למען הגדלת המדור העברי בספריית הקולג' וסידר בו את הקטלוג הראשון.
פעילותו הציבורית.
אחרי שהוסמך ב-1921 לרוקחות וב-1922 ככימאי-אנליטי, חזר ב-1923 לארץ ישראל עם אמו ופתח בית-מרקחת בתל אביב. היה פעיל כל ימיו בחיי צבור הרוקחים. היה ממייסדי הארגון הבינלאומי של רוקחי א"י ובסניף תל אביב היה מזכיר, אחר כך סגן יו"ר ובסוף יו"ר; ממייסדי הסתדרות בעלי בתי-מרקחת בא"י ויו"ר ועדה המרכזי; ממייסדי ההסתדרות הרוקחים של א"י (הכוללת את כל הקשורים במקצוע זה) ועורך חוקתה, ממייסדי העיתון "הרוקח העברי" ועורכו ומחדש מונחים מקצועיים בעברית; ממייסדי חברת "גהה" לאספקה עצמית לרוקחים ויו"ר מועצתה. מייסד בית הספר לרוקחות בירושלים.
היה פעיל במסדר "בני ברית", שם שימש שלש שנים רצופות כנשיא לשכת "שער ציון", היה יו"ר הועידה הארצית ה-14, חבר הוועד הכללי, המזכיר הגדול, יו"ר ועדת הטקסים של הלשכה הגדולה ותיאום התקנות, ערך את הנוסח החדש של פתיחת העבודה ואת נוסח קידושי האחים והשתתף ביסוד לשכות חדשות בת"א. מעוזריו הנאמנים של הנשיא הגדול הראשון של המסדר "בני-ברית" בא"י דוד ילין.