RP-1 (ראשי תיבות באנגלית של Rocket Propellant או Refined Petroleum) הוא צורה של קרוסין מזוקק מאוד, המשמש כדלק רקטות. RP-1 מספק מתקף סגולי נמוך יותר מאשר מימן נוזלי (LH2), אך הוא זול יותר, יציב בטמפרטורת החדר, ובעל סיכון נמוך יותר לפיצוץ. RP-1 צפוף בהרבה מ־LH2, מה שמקנה לו צפיפות אנרגיה גבוהה יותר. ה־RP-1 הוא גם רעיל ומכיל גורמים מסרטנים, אם כי נמוכים הרבה יותר מדלקים אחרים כמו הידרזין.
RP-1 הוא דלק במאיצי השלב הראשון של הרקטות סויוז, זניט, דלתא I-III, אטלס, פאלקון, אנטארס וטרונאדור II. הוא גם הפעיל את השלבים הראשונים של אנרג'יה, טיטאן I, סטורן 1, סטורן IB וסטורן 5. הארגון ההודי לחקר החלל מפתח גם הוא מנוע RP-1 לרקטות העתידיות שלו.
כאם
כאם (בגרמנית: Cham) היא קומונה שנמצאת בקנטון צוג, שווייץ.
גאוגרפיה.
העיר ממוקמת כ-80 ק"מ מבירת שווייץ, ברן, וכ-5 ק"מ מבירת הקנטון צוג, צוג.
אקלים.
הטמפרטורה הממוצעת היא 7 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא יולי (18 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא דצמבר ( מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,869 מילימטרים בשנה. חודש יולי הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (193 מ"מ גשם), וחודש מרץ הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (77 מ"מ גשם).
שירות הגז לשעת חירום (רוסיה)
שירות הגז לשעת חירום (ברוסית: Аварийная газовая служба) הוא שירות חירום בערים רבות ברוסיה ובמדינות ברית המועצות לשעבר, שמטרתו להגיב לקריאות אזרחים במקרים של דליפת גז ולטפל בהם במהירות האפשרית. זהו אחד הגופים החשובים בתחום ההגנה האזרחית ברוסיה ומהוותיקים שבהם.
היסטוריה.
ההיסטוריה של השירות החלה במאה ה-20 בתקופה הסובייטית. בברית המועצות הושקה אוגדה בכל הארגונים צבאיים של אנשי טיפול בגז (ונכללו בשירות הצלת הגז הכללי של התעשייה הכימית), הם הוצבו גם בגופים אזרחיים ופעלו בצמוד למשרד ההגנה ומשרד הפנים.
בשנת 1992, עם פירוק משרדי הממשל והמחלקות בברית המועצות, הופסקה פעילותם של המחלצים הצבאיים ואנשי יחידות הכרייה וההצלה, כאשר שירותי חילוץ גז של המפעלים הפכו לעצמאיים. עד 2003 יחידות הגז היו יחידות דמוי-צבאיות ובשנת 2003 הוכפפו כולם לרשויות המקומיות והיו מחויבות לפעול על פי תקנון שפרסם המשרד למצבי חירום והגנה אזרחית של רוסיה.
חובות.
יחידות הגז היו אחראיות ל:
שירותי הגז רשאים לבצע:
הקריאה לשירותי הגז נעשית כאשר יש
מוקד החירום.
מספר הטלפון לשעת חירום בנושאי גז הוא 04 או 104, תלוי במיקום. מאז הכנסת מוקד החירום 112 גם מוקד זה מנתב בעת צורך שיחה למוקד הגז.
רכבי שירות הגז.
רכבי שירות הגז הרוסיים צבועים בדרך כלל בצבע צהוב לימוני כולל דלתות אדומות, פגושים אדומים, פסים אנכיים אדומים מלפנים ומאחור ופס אופקי אדום.
הגנה אזרחית ברוסיה
ההגנה האזרחית ברוסיה היא מערכת של צעדים להגנה על אנשים ונכסים מהותיים בפדרציה הרוסית במקרה של פעולות איבה, אסונות טבע או אסונות טכנולוגיים, כמו גם הכנת אמצעים כאלה הכוללים היערכות מקלטים, פינוי, הסוואה, סיוע בסיסי לתושבים והפעלת שירותי החירום הלאומיים.
נוהל ארגון ההגנה האזרחית מעוגן בחוקים הפדרליים "אודות הגנה אזרחית" (1998), "אודות הגנה מפני מצבי חירום בעלי אופי טבעי וטכנולוגי" (1994) ו"אודות שירותי חירום והצלה" (1995) שמהוות בסיס חוקי לקיומו של המשרד למצבי חירום והגנה אזרחית של רוסיה המהווה לגוף הפדרלי העיקרי לתיאום פעולות תגובה ופעילות שירותי ההגנה האזרחית.
היסטוריה.
לראשונה, אירועים המצריכים כוחות הגנה אזרחית ברוסיה החלו להתקיים במהלך מלחמת העולם הראשונה. כניסתם של כלי נשק כימיים תרמה לפגיעה במתקנים כלכליים ותשתיות הממוקמות בעורף מאחורי קווי האויב. לעיתים קרובות בוצעה הפצצת ערים מהאוויר במטרה להפחיד ולפגוע באוכלוסייה. לכן, הפיקוד הצבאי של והרשויות החלו לפתח ולבצע אמצעים כדי להגן על האוכלוסייה מפני הסכנות הנובעות מפעולות איבה. אמצעים כאלה כללו ביצוע הפסקות חשמל יזומות, יידוע האוכלוסייה, מסירת כללי התנהגות לאוכלוסייה במקרה של התקפה אווירית או שימוש באנשי לוחמה כימית, מתן סיוע רפואי, אספקת אמצעי הגנה אישיים לאוכלוסייה, טיפול בשריפות, הכנת מקלטים ועוד. אירועים אלה נערכו בערים הגדולות של האימפריה הרוסית: פטרוגרד, אודסה, סבסטופול, ורשה, מינסק, ריגה, גרודנו, ביאליסטוק, ברסט, טאלין.
ברמה המדינית נערכו אמצעי הגנה אזרחית לראשונה במהלך דחיית המתקפה הגרמנית על פטרוגרד בפברואר-מרץ 1918. ב-3 במרץ 1918 פנתה הוועדה להגנה מהפכנית של פטרוגרד לאוכלוסיית פטרוגרד וסביבתה תוך הכרזה על הדרישות הבסיסיות לצורך הגנה אווירית וכימית והכנת האוכלוסייה למתקפות אפשריות.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה שופרו אמצעי ההגנה האזרחית עוד יותר. כמערכת ממשלתית מאוחדת, ההגנה האזרחית החלה לפעול ב-4 באוקטובר 1932, אז הוקמה ההגנה האווירית המקומית (MPLA) כחלק ממערכת ההגנה האווירית במדינה. ההגנה האווירית המקומית הייתה מערכת אמצעים שבוצעה מול הרשויות המקומיות במטרה להגן על האוכלוסייה והתשתיות הכלכליות מפני התקפות אויב מהאוויר, לצמצם את ההשלכות מהתקפותיה, ליצור תנאים נורמליים לעבודה של מפעלים תעשייתיים, תחנות כוח, תחבורה, ועוד.
בשנת 1940, הוקם המנהל הראשי להגנה אווירית מקומית והוא נכלל במערך שלנ.ק.ו.ד. ומשרד הפנים.
בשנת 1961 התארגנה מחדש ההגנה האווירית המקומית לגוף בשם "ההגנה האזרחית של ברית המועצות" ומונה לראשונה ראש ההגנה האזרחית.
מאז 1965 קיבלה ההגנה האזרחית את צורתה הארגונית הסופית, מטה ההגנה האזרחית נוצר בכל מחלקה, בכל הערים, העיירות הגדולות, במפעלים גדולים, הוסדרה עבודתם ושויתוף הפעולה עם המנגנון המפלגתי והממשל הצבאי. תרגילי הגנה אזרחית קבועים החלולהיערך עם האוכלוסייה האזרחית בכל הגילאים, מילדים ועד אזרחים ותיקים (צעדים כאלה בוצעו בעבר, אך כעת קיבלו אופי אוניברסלי וקבוע).
בשנת 1971 הועברה הנהגת ההגנה האזרחית לאחריות משרד ההגנה של ברית המועצות, בעוד ראש ההגנה האזרחית שימש כסגן שר ההגנה של ברית המועצות (ונקרא רשמית "מפקד כוחות ההגנה האזרחית").
האחריות להגנה אזרחית מקומית הוטלה על מועצות השרים של הרפובליקות של ברית המועצות, הוועדות המבצעות של מועצות צירי העם, משרדים, מחלקות, ארגונים ועסקים, שראשיהם היו ראשי הגנה אזרחית. עמם נוצרו מטה ההגנה האזרחית ושירותים שונים שנועדו לייעל את שיתוף הפעולה.
בשנת 1991 נכללה מערכת ההגנה האזרחית במסגרת הוועדה הממלכתית של הפדרציה הרוסית להגנה אזרחית, חירום וניהול אסונות (בשנת 1994 הוועדה הפכה למשרד ממשלתי בשם המשרד למצבי חירום והגנה אזרחית).
ארגון.
ההגנה האזרחית ברוסיה מאורגנת באופן היררכי מהמרכז הפדרלי עד לארגונים ספציפיים (מפעלים, חברות, אוניברסיטאות וכן הלאה).
בכל רמה מחוזית ומקומית נוצרת יחידת הגנה אזרחית משלה:
הוקמו גם יחידות חילוץ צבאיות במסגרת המרכזים הטריטוריאליים להגנה אזרחית, שהוכפפו למשרד למצבי חירום (למשל המחלקה להגנה אזרחית בפרימוריה);
ניהול ההגנה האזרחית ברמות שונות מופקד על המנהיגים בהתאמה - ממשלת רוסיה, ראשי המחלקות הפדרליות והאזורים, מנהיגים מקומיים וראשי ארגונים ועסקים. אלה מקבלים החלטות בסיסיות (למעט אלה הנדרשים להחלטת הממשלה) ועליהם מוטלת האחריות האישית לניהול הגנה אזרחית.
תיאום עבודתם של הכוחות השונים מופקד בידי המרכזים האזוריים, הבין אזוריים והמרכזים הפדרליים לניהול משברים שהוקמו במשרד החירום.
שו שיצ'אנג
אברהם סתיו
הרב ד"ר אברהם סתיו (נולד ב-11 בספטמבר 1986, ז' באלול ה'תשמ"ו) הוא רב, מחבר ספרים ומאמרים תורניים, ופובליציסט ישראלי. בעל דוקטורט בפילוסופיה יהודית.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים לאביבה ולרב דוד סתיו וגדל בבני דרום, אנטוורפן ושוהם. למד בישיבה התיכונית דרכי נעם בפתח תקווה, בישיבת ירוחם, בישיבת הר עציון ובכולל הגבוה שעל ידה, ונסמך לרבנות. שירת בצה"ל בחיל התותחנים. סיים תואר ראשון במכללה האקדמית הרצוג, תואר שני במחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (בהצטיינות יתירה). עבודת הדוקטורט שלו – תחת הכותרת "תפילת הבקשה ואופן השפעתה בפילוסופיה היהודית בספרד ובפרובנס בימי הביניים", בהנחיית פרופ' חיים קרייסל וד"ר שלום צדיק – אושרה במרץ 2022 (אדר ב' התשפ"ב).
מלמד בישיבת מחנים ובאולפנת נווה חנה. בעבר לימד בישיבת הר עציון ובמדרשת מגדל עוז.
לאורך שנים פרסם הרב סתיו מספר ספרים הלכתיים, למדניים ומחשבתיים, וכן מאמרים רבים בכתבי עת תורניים דוגמת תחומין, אסיף, צהר, אסיא, אמונת עתך, מעלין בקודש, המעין, סיני ועוד, ומאמרים אקדמיים בבמות דוגמת סידרא ו-AJS. חלק מחיבוריו כתב בשיתוף עם אביו הרב דוד סתיו.
בספרו "כחלום יעוף" הציג גישה הלכתית ורוחנית להתמודדות עם אובדן הריון. בעקבות פרסומו פעיל סתיו בתחום, כותב ומרצה. ספרו "מבית לפרוכת" הוא עיון למדני, הלכתי ורעיוני, בהלכות עבודת יום הכיפורים. בחיבורו המשותף עם אביו "אבוא ביתך" (שני כרכים), וכן במאמרים שפרסמו יחדיו בכתבי עת תורניים, הציג עם אביו שורת עיונים הלכתיים ורעיוניים הנוגעים להלכות משפחה, צניעות, מיניות ועוד. חיבורו "צמחונות יהודית" (כ-300 עמודים) מכיל שני שערים – מחשבה והלכה – בהם מתבררות שישה עשר סוגיות הנוגעות למעמד בעלי החיים ביהדות, שימוש בהם, הקרבת קרבנות, צמחונות וטבעונות, בשר מתורבת ועוד. ספרו זכה למכתבי ברכה והסכמה מאת הרבנים יעקב אריאל, אליעזר מלמד ומשה צוריאל.