הרב חיים פנחס לובינסקי (כ"א באב ה'תרע"ה-ט"ו בכסלו ה'תשמ"ו) היה משגיח של הישיבה בברגן-בלזן והרב של העיר הנובר.
ביוגרפיה.
הרב חיים פנחס לובינסקי נולד כ"א באב ה'תרע"ה (1 באוגוסט 1915) בבלאשקי פולין. אביו הרב יחיאל מאיר לובינסקי שימש כראש ישיבה בלודז', וסבו הרב בונם מנשה לובינסקי שימש כרב בגומבין והיה בן דוד של האדמו"ר רבי יהודה אריה ליב אלתר.
רב בגרמניה.
לאחר ששרד את השואה, הרב לובינסקי כיהן כהמשגיח של ישיבה "שארית ישראל" בברגן-בלזן שהוקם על ידי הרב גרשון ליבמן.
בינואר 1946 מינתה הרבנות הראשית של בריטניה הגדולה את הרב לובינסקי להיות הרב של הנובר. והוא היה אחד הרבנים ב"וועד הרבנים של האזור הבריטי" שהוקם על ידי הרב יואל הלפרן.
בארצות הברית.
בשנת 1949 הסתיים הכיבוש הבריטי של גרמניה והרב לובינסקי עבר לאמריקה. בתחילה הוא התגורר בעיר סינסינטי, ושם שימש כמנהל בית הספר "חפץ חיים". אחרי שנה בסינסינטי, הוא עבר לברוקלין, והוא היה מרצה מכובד באירועים רבים.
פטירה.
הרב לובינסקי נפטר בניו יורק ט"ו בכסלו ה'תשמ"ו ונקבר למחרת בהר הזיתים.
משפחתו.
הרב לובינסקי היה נשוי לפריווה בתו של הרב ראובן סנדר קודם השואה. היא נהרגה במחנה הריכוז שטוטהוף, והוא נישא בשנית לאחר השואה להרבנית פעסה בת של דודו מנחם לובינסקי, לשניים נולדו שני בנים.
פידז
אלביון (פירושונים)
רון סילימן
רון סילימן (נולד ב-5 באוגוסט 1946) הוא משורר ובלוגר אמריקאי. הוא כתב וערך למעלה מ-30 ספרים, ושירתו וביקורתו תורגמו ל-12 שפות. לעיתים קרובות שירתו מסווגת לשירת שפה. בין השנים 1979–2004 כתב סילימן שיר בודד, האלף-בית.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוא התגורר באזור מפרץ סן פרנסיסקו במשך למעלה מארבעים שנה.
כמשורר שפורסם, הוא לימד בתוכנית לכתיבת בוגרים באוניברסיטת סן פרנסיסקו, באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, ב-New College בקליפורניה, ובצורות קצרות יותר, באוניברסיטת נארופה ובאוניברסיטת בראון.
סילימן עבד כמארגן פעילויות פוליטיות, לוביסט, אתנוגרף, עורך עיתונים ומנהל פיתוח. בזמן ששהה בסן פרנסיסקו, הוא שירת במועצות קהילתיות רבות, כולל ועדת הפיקוח על מפקד האוכלוסין משנת 1980, כוח המשימה של הצתות של מכבי האש בסן פרנסיסקו, וחיל המשימה של מחלקת המדינה של בריאות על מצבים בריאותיים במתקני הכליאה באזור. סילימן עבד כאנליסט שוק בתעשיית המחשבים לפני שפרש בסוף 2011.
סילימן מסווג את שירתו כחלק ממחזור חיים, אותו הוא מכנה קטג'אק (השם מתייחס לצורה של דרמת ריקוד באלינזה המבוססת על טקסט עתיק). "קטג'אק" הוא גם שמו של השיר הראשון של עידן הצריפי'.
שירת שפה וכתיבה ביקורתית.
סילימן פורסם לראשונה בברקלי בשנת 1965. בשנות השישים הוא פורסם על ידי כתבי עת הקשורים למה שהוא מכנה בית הספר לשקט, כמו שירה צפון-מערבית, TriQuarterly,Southern Review ושירה. סילימן חשב שקבלה כה מוקדמת היא פחות הכרה בכישוריו מאשר היעדר סטנדרטים או קפדנות המאפיינים אותה נטייה ספרותית; הוא החל לחפש אלטרנטיבות. חלק מאותן חלופות יזמו באמצעות פרויקטים שונים של עריכה בהן לקח חלק, מה שהעניק לו את האפשרות לעבוד עם מגוון רחב של משוררים. אחד הפרויקטים המשפיעים יותר היה הידיעון של סילמן בשם Tottels (1970–81), שהיה אחד המקומות הראשונים לשירת שפה. לדבריו, "מקום המגורים", מאמר עלילתי על תשעה משוררים שפורסמו באלצ'רינגה (1975), היה "הניסיון הראשון שלו לכתוב על שירת שפה".
בשנים 1976–1977, הוא אוצר יחד עם טום מנדל סדרת קריאה ב"פסנתר הגדול ", בית קפה. כמעט שלושה עשורים לאחר מכן, חלק מהמשוררים שהשתתפו בסדרה זו עדיין שיתפו פעולה על יצירה המבוססת על קריאות אלה. שיתוף פעולה זה הפך לחלק ממה שכונה "ניסוי באוטוביוגרפיה קולקטיבית", שנכתב על ידי עשרה משוררי השפה הללו בסן פרנסיסקו. בסיום הפרויקט, הוא כלל 10 כרכים בסך הכל. תשעת הכותבים האחרים שכללו היו בוב פרלמן, בארט ווטן, סטיב בנסון, קרלה הארימן, טום מנדל, קיט רובינסון, לין היג'יניאן, ריי ארמנטרוט וטד פירסון . "[F] rom 1976 עד 1979 הכותבים לקחו חלק בסדרת קריאה וביצוע. פרויקט הכתיבה, שהחל בשנת 1998, נערך כשיתוף פעולה מקוון, תחילה דרך אתר אינטראקטיבי ובהמשך דרך רשימות רשימה. "
ביקורת.
הכתיבה הביקורתית הבוגרת של סילימן מתוארכת לתחילת או לאמצע שנות השבעים. כשהוא התבקש לדון בתפקיד ההתייחסות בשירה, הוא כתב את החיבור, "העלמת המחבר, מראה העולם", שפורסם לראשונה בכתב העת Art Con. עד מהרה ערך גיליון מיוחד של המגזין מרגינס, שהוקדש ליצירתו של המשורר קלארק קולידג ' . הוא החל לשאת שיחות ולתרום מאמרים על בסיס קבוע לאחר מכן.
הוא אמר שהושפע מ"שירה אמריקאית חדשה ", בהתייחס למשוררים שפורסמו באנתולוגיה פורצת הדרך של דונלד אלן " השירה החדשה אמריקאית "1945–1960. כיום, אותם נתונים הוכרו זה מכבר.
בשנת 1986 פורסמה האנתולוגיה של סילימן, "The Tree Tree", אוסף שירה בשפה אמריקאית, על ידי הקרן הלאומית לשירה .
הוא כותב בלוג אינטרנט המוקדש לשירה ופואטיקה עכשווית.
מורשת וכבוד.
בשנת 2012, סילימן היה אחד משלושת עמיתי בית הסופרים של קלי באוניברסיטת פנסילבניה, יחד עם קארן פינלי וג'ון בארת ' . בשנת 2010 הוא קיבל את פרס לוינסון השנתי מקרן השירה.
סילימן היה עמית ספרותי בשנת 2003 של המועצה הלאומית לאמנויות ועמיתו בשנת 2002 של מועצת האמנות בפנסילבניה, וכן עמית PEW באמנויות בשנת 1998.
הוא מונצח באנתולוגיה של אדיסון, אזור מדרכה בברקלי, קליפורניה ובו לוחות המכבדים משוררים וסופרים. סילימן נבחר לתפקיד חתן המשורר בבלוגוספרה.
חיים אישיים.
בשנת 1995 עבר סילימן למחוז צ'סטר שבפנסילבניה, שם הוא מתגורר עם אשתו קרישנה ושני בנים, קולין וג'סי.
Ron Silliman
אנדרה אבגלן
אנדרה אבגלן (בצרפתית: André "Trello" Abbeglen; 7 במרץ 1909 – 8 בנובמבר 1944) היה כדורגלן שווייצרי, ששיחק בעמדת החלוץ. נחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים השווייצרים בכל הזמנים.
ביוגרפיה.
אבגלן נולד ב-7 במרץ 1909 בנשאטל שבשווייץ. אחיו, מקס וז'אן אבגלן, היו גם כן לכדורגלנים. את תחילת הקריירה עשה עם גראסהופרס ציריך ב-1926, שם שיחק עם אחיו מקס אבגלן וזכה באליפות בעונתו הראשונה. אחרי עונה אחת עבר לשחק בקבוצות השווייצריות אטיולה קארוג' ונשאטל גזמאקס מעיר הולדתו לפני שחזר לגראסהופרס. עם חזרתו אליה זכה עימה פעם נוספת באליפות ב-1931. לאחר ארבע שנים מחזרתו עבר לשחק מחוץ לארצו בסושו הצרפתית עימה זכה באליפות הראשונה בתולדות המועדון ב-1935, וסיים כמלך השערים באותה עונה עם 30 כיבושים. ב-25 באוגוסט 1935 אבגלן כבש שבעה שערים נגד ולנסיינס, שיא אישי בליגה הצרפתית שנקבע רק פעם אחת נוספת על ידי ז'אן ניקולס. בעונת 1936/37 סושו סיימה במקום השני אך ורק בגלל הפרש שערים עדיך למרסיי, אך זכתה בגביע הצרפתי ובאליפות נוספת עונה אחר כך. אבגלן חזר לשווייץ לקבוצה סרבט ז'נבה אותה גם אימן בו זמנית, ועונה אחר כך הוביל אותה לאליפות.
בנבחרת שווייץ אבגלן ממוקם כיום במקום הרביעי בטבלת הכובשים בכל הזמנים עם 29 שערים. במונדיאל 1934 כבש שער בניצחון 2–3 על הולנד בשמינית הגמר אך נבחרתו הודחה שלב אחרי זה על ידי גרמניה. באותו טורניר ב-1938 כבש שער נגד גרמניה בשמינית הגמר במשחק שנגמר בתיקו 1–1, ובמשחק החוזר כבש צמד ובכך הדיחו אותה עם ניצחון 1–3. ברבע הגמר הפסידו פעם נוספת, הפעם להונגריה. משחקו האחרון של אבגלן היה ב-14 ביוני 1943 והיה למשחקו ה-52 בסך הכל במדים הלאומיים.
בזמן ששיחק ואימן בלה-שונד-דה פונדס נהרג אבגלן ב-8 בנובמבר 1944 בגיל 35 בלבד עקב תאונת רכבת.
אמבראקיה
גורם מדיני
קרוזה B 961
קרוזה B 961 (בצ'כית : Karosa B 961) הוא אוטובוס מפרקי (אוטובוס ארוך) בשירות עירוני, מתוצרת יצרנית כלי הרכב הצ'כית Karosa , אשר יוצר בין השנים 2006–2002 בצ'כיה
מסוף משה ארנס
מסוף משה ארנס הוא תחנה מרכזית זמנית, שנועדה להחליף את התחנה המרכזית של פתח תקווה עד לפתיחת התחנה המרכזית החדשה בפתח תקווה. התחנה שוכנת בקרוב לרחובות אבשלום גיסין, בר כוכבא, ומבצע קדש. התחנה הוקמה ב-31 במאי 2019.
מבנה התחנה.
בתחנה יש 8 רציפים, ויש תחנה סמוכה למסוף ברחוב אבשלום גיסין (בשם מסוף משה ארנס/אבשלום גיסין).
קווי אוטובוס בתחנה.
מקרא סימנים
♿ – אוטובוס עירוני נגיש
🔄 – קו סיבובי (מעגלי)
⬅️ – קו חד כיווני
🌙- קו לילה
🌞 - קו חופשה
הנרי נלסון אוניל
הנרי נלסון אוניל (באנגלית: Henry Nelson O'Neil; 1817–1880) היה צייר ז'אנר היסטורי וסופר ויקטוריאני.
חייו.
הנרי נלסון אוניל נולד בסנט פטרסבורג ב-7 בינואר 1817. הוא הגיע עם הוריו לאנגליה בגיל שש, שנת 1823.
הוא נכנס לאקדמיה לאמנות בסקוטלנד בשנת 1836, ואחרי שנתיים כבר הציג את היצירה הראשונה שלו בתערוכה.
חברו הטוב היה הצייר אלפרד אלמור, שאיתו נסע כמה שנים מאוחר יותר לאיטליה. שניהם הפכו לחברים בקבוצת הציירים "הקליקה".
ביולי 1865 ליווה אוניל את האוניה "גרייט איסטרן" במסעה להנחת כבל הטלגרף האטלנטי, בתקווה למצוא על סיפונה נושאים שמתאימים לציור. תקלה בהנחת הכבל מנעה את יכולתו לצייר. במהלך ההפלגה ערך ואייר חמישה גיליונות של "עלון הספינה", ובשובו לאנגליה פרסם דיווח על המשלחת במגזין אדינבורו של בלקווד. בשנת 1866 הוא ליווה שוב את משלחת הנחת הכבלים, והפיק חמישה פרסומים נוספים שהודפסו. בהמשך כתב תיאור הומוריסטי של המסע למגזין London Society.
אוניל נפטר בקנזיגטון, לונדון ב-13 במרץ 1880, ונקבר בבית הקברות קנסל גרין, לונדון.
יצירתו.