הוא המשיך להשלים דיוקנאות כמקור הכנסה אך אהבתו העיקרית הייתה לנופים ולסצינות ימיות. לאורך הקריירה שלו הוא שיווק את עבודותיו במגוון דרכים: הוא ארגן מכירות פומביות כדי להיפטר מעודפי מלאי, עודד את הלקוחות לקנות בתשלומים, ושלח עבודות עד למיסיסיפי.
מורשת.
הוא נפטר בדדאם, מסצ'וסטס ב־13 בפברואר 1863, ונקבר בבית הקברות העתיק של דידהם.
אולי ההכרה הגדולה ביותר במיומנותו כאמן נוף הגיעה מאה שנה לאחר מכן כאשר הגברת הראשונה ג'קלין קנדי בחרה בציור שלו, "שריד השבט", לתלות בחדר הירוק של הבית הלבן. בחברה ההיסטורית של דדאם יש אוסף של ציורים, רישומים וחומר ביוגרפי שלו.
מקרוה
מקרוה (בערבית: مكروه) הוא מושג בפיקה, ומשמעותו דבר שאינו רצוי, אינו מומלץ. משמעותו המילולית היא "שנוא".
"מקרוה" היא אחת מחמש הקטגוריות של המעשים בשריעה, שהם פרד, מוסתחב, מובאח, מקרוה, חראם. על פי פוסקי ההלכה האסלאמית, מעשה שנחשב "מקרו" אינו מזכה בעונש את העושה אותו, אך מזכה בשכר רוחני את הנמנע ממנו.
דוגמאות למעשים שנכנסים לקטגוריה הזאת הם אכילת שום לפני כניסה למסגד, והגירושים. דוגמאות נוספות הן דיבור בעת עשיית וודוא, או דיבור לאחר התפילה היומית החמישית.
רצח עינב רוגל
רצח עינב רוגל התרחש בשער הגולן ב-29 ביוני 1991, כשבן זוגה גלעד שמן ירה בה למוות עקב רצונה להיפרד ממנו.
אודות הרצח.
בגיל 17 וחצי החלה עינב רוגל, בת קיבוץ שער הגולן מערכת זוגית עם גלעד שמן, בן קיבוץ מעגן השכן, אז חייל בן 20 בסדיר. במהלך שירותו הצבאי הואשם שמן בהרג בשוגג לאחר שירה למוות בנערה פלסטינית בעזה, במהלך האינתיפאדה הראשונה. במשפט זה הוא זוכה מחמת הספק.
במהלך השנתיים שהיו במערכת זוגית, סבלה רוגל מגילויי אלימות וביקשה להיפרד משמן, אולם האחרון לא הניח לה והטריד אותה ללא הפסק, עד שהתבקש לא להגיע לקיבוצה.
במוצאי שבת, ליל 29 ביוני 1991, הגיע שמן לשער הגולן, הצליח להיכנס ליישוב מכניסה אחורית, חדר לדירתה של רוגל וירה בה למוות בשנתה. גופתה התגלתה על ידי אמה בבוקר.
בשנת 1993 הרשיע בית המשפט המחוזי בנצרת את שמן ברציחתה של רוגל וגזר עליו מאסר עולם. שמן הגיש ערעור לבית המשפט העליון, בטענה שבזמן ביצוע הרצח סבל מאי שפיות זמנית, ולכן יש להקל בעונשו. בית המשפט העליון החזיר את הדיון לבית המשפט המחוזי, שהותיר את העונש על כנו. בעקבות זאת ערער שמן פעם נוספת לבית המשפט העליון וערעורו נדחה. בהחלטתם לדחות את הערעור כתבו שופטי בית המשפט העליון אילה פרוקצ'יה, טובה שטרסברג-כהן ואדמונד לוי: "אין למערער כל עילה להפחתת עונש מאסר העולם שהושת עליו. הרצח הנפשע שביצע מצטרף לאותם מקרים אומללים וטראגיים בהם גבר שאינו מוכן להשלים עם ניתוק הקשרים עמו על ידי בת זוגו, בוחר, בקור רוח, לקפד את פתיל חייה".
בשנת 1998 הפיקה הבמאית נילי טל סרט תיעודי על הפרשה בשם "עזה כמוות". יצוין כי בהליך זה התיר בית המשפט המחוזי (בהסכמת הצדדים) לבמאית טל, בפעם הראשונה מאז משפט אייכמן, לצלם בזמן אמת את המשפט. ההליך נדון בפני השופטים יהודה אברמוביץ, גדעון גינת ומרדכי הס. גזר-הדין מיום 2.3.1998 נכתב על ידי השופט גדעון גינת בהסכמת הנשיא אברמוביץ והשופט הס. הערעור על גזר הדין מיום 2.3.1998 נדחה על ידי בית-המשפט העליון. פסק הדין בערעור ניתן ביום 29.01.2002. השופטת טובה שטרסברג-כהן כתבה את פסק הדין בהסכמת השופטים אילה פרוקצ'יה ואדמונד לוי.
בשנת 2009 המליצה הוועדה לקציבת מאסרי עולם לנשיא המדינה שמעון פרס לקצוב את עונשו של שמן ל-30 שנות מאסר. משפחתה של רוגל ניהלה מאבק נוכח המלצה זו ואף הציגה מידע כי במהלך חופשה ממאסרו הכה שמן את בת הזוג שלו לעיני בנם המשותף. הנשיא החליט לבסוף לקצוב את עונשו ל-36 שנות מאסר.
בשנת 2019 הגיש שמן בקשה לוועדת השחרורים לשחרור מוקדם, אך הדיון בבקשה נדחה בשנה על מנת ששמן ישלים את הליך השיקום. ביוני 2020 נדחתה בקשתו לשחרור מוקדם. שמן צפוי להשתחרר מהכלא בשנת 2027.
איוואן מאשקיבסקי
איוואן יפרמוביץ' משקיבסקי (ברוסית: Иван Ефремович Машкивский; 16 באוקטובר 1930 – 25 בפברואר 2015, מוסקבה, הפדרציה הרוסית) היה מדינאי סובייטי, יו"ר הוועדה הממשלתית לפיקוח על התעופה האזרחית (1986–1992), שימש כמומחה בתחום בטיחות התעופה.
ביוגרפיה.
בשנת 1955 כבוגר המכון לצי התעופה האזרחית של קייב, נשלח לעיר פרם. כאן עבד כמנהל עבודה, מהנדס בכיר, מהנדס טיסה וראש המחלקה לתחזוקה טכנית.
לאחר מכן - כמהנדס ראשי - מונה לסגן ראש המחלקה לתעופה אזרחית באורל של משרד התעופה האזרחית של ברית המועצות.
בשירות המדינה מילא את התפקידים הבאים:
במשך שנים רבות עמד בראש מועצת הקרן הבינלאומית לביטחון תעופה.
יהודה מינינברג
יהודה מינינברג (13 בפברואר 1880 - 3 במאי 1945) היה בנקאי ארץ ישראלי, מייסדו של בנק למלאכה משנת 1923 (אין לבלבל עם בנק למלאכה משנת 1954) ויושב הראש הראשון שלו. מראשוני מרכז בעלי מלאכה ומקימי שתיים משלוש השכונות בתל אביב, שנקראו ביחד לימים מרכז בעלי מלאכה (שכונה) (אזור הרחובות יוחנן הסנדלר - העבודה - יצחק נפחא דהיום).
קורות חיים.
נולד בעיר קרמנצ'וג (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה), למשפחה בעלת שורשים חסידיים, מצאצאי רבי לוי יצחק מברדיצ'ב. ביניש מינינברג היה אחד מבניו. למד מלאכה במטרה לקבל מקור לפרנסה. כאשר רוב אחיו נסעו לארצות הברית, יהודה מינינברג עם משפחתו החליטו לעלות לארץ ישראל והגיעו בשנת תרס"ט. יש טענה, שבתמונה המפורסמת מאפריל 1909 של הגרלת המגרשים לאחוזת בית, שצילם אברהם סוסקין על החולות באחוזת בית, הילד ביניש הוא אחד הילדים העומדים על גבעת החול.
לאחר הגעתו ארצה עבד יהודה מינינברג, תחילה כצבעי ולאחר מכן ניהל את המחלקה הטכנית של מרכז בעלי מלאכה, שקיבלה עבודות בניין בת"א.
לאחר גירוש תושביה היהודים של תל אביב ב-1917, תוך כדי מלחמת העולם הראשונה, עברה משפחת מינינברג לאזור כפר סבא והתגוררה שם יחד עם מגורשים רבים נוספים, במחנה אוהלים שהוקם בחורשת אקליפטוסים. עם סיום המלחמה וכיבוש הארץ על ידי הצבא הבריטי, לקראת סוף 1918 חזרה המשפחה לנווה שלום (שכונה), בתל אביב.
בשנת 1921 יזם יהודה מיניברג, שהיה אז כבר אחד מראשי מרכז בעלי מלאכה, יחד עם מנחם שיינקין, מתתיהו וינוקור ואחרים את הקמת חלק ב' של שכונת מרכז בעלי מלאכה. בית המשפחה נבנה ברחוב שינקין 22, הנמצא בחלק א' של אותה שכונה. בחצר הבית נותרו עד היום שרידי בריכת הדגים שהייתה שם בזמנו, עם מזרקה מאבן.
בשנת 1922 נבחר מינינברג ליושב ראש מרכז בעלי מלאכה בתל אביב הצעירה. הוא יזם וייסד את הבנק למלאכה (הראשון לשם זה) ב-1923 והיה יושב ראש הראשון שלו. בנוסף, היה אחד משני מקימי הירחון, המלאכה.
בשנות חייו האחרונות פרש מפעילות ציבורית והתמקד בעיצוב צעצועים אמנותיים, אותם מכר, הן בארץ ישראל והן בחו"ל.
ב-3 במאי 1945 נפטר ונקבר בתל אביב.
קישורים חיצוניים.
[[קטגוריה:יהודים אוקראינים]]
[[קטגוריה:מעצבים יהודים]]
[[קטגוריה:אמנים ביישוב]]
[[קטגוריה:מגורשי תל אביב]]
[[קטגוריה:תל אביב: מייסדים]]
[[קטגוריה:בנקאים ביישוב]]
[[קטגוריה:מייסדי שכונות בארץ ישראל]]
[[קטגוריה:עורכי עיתונים ביישוב]]
[[קטגוריה:ארץ-ישראלים שנולדו ב-1880]]
[[קטגוריה:ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1945]]
[[קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות נחלת יצחק]]
הארי באבאסין
ירוונט הארי באבאסין, ג'וניור (באנגלית: Yervant Harry Babasin, Jr.; 19 במרץ 1921 – 21 במאי 1988) היה בסיסט ג'אז אמריקאי. הכינוי שלו היה "הדוב".
ביוגרפיה.
באבאסין נולד בדאלאס, טקסס לאם אמריקאית ואב ארמני. הוא למד באוניברסיטה בצפון מדינת טקסס, והיה אחד מכמה מבוגרי הג'אז המפורסמים שהתגלו בבית הספר. ביניהם היו ג'ימי ג'ופרה, איתו ניגן באבאסין בתזמורת של ביל וואר בשנת 1940, והרב אליס, שניגן עם באבסין בתזמורת צ'ארלי פיסק החל משנת 1942. פיסק למעשה פיטר הנגנים שלו לאחר ששמע את אליס ובבאסין מנגנים, ואחרי שהתקבל ללהקה של פיסק, באבאסין פרש מבית הספר כדי לצאת איתו לסיבוב הופעות. הוא יצא לסיורי הופעות בשנות הארבעים עם ג'ימי ג'וי, בוב סטרונג, בילי רוג'רס, ג'ין קרופה, צ'רלי בארנט, בויד ראבורן, בני גודמן, וודי הרמן, פרנק דה ווול וג'רי גריי.
הוא הופיע גם בסרט המוזיקלי "שיר נולד", כאחד מכוכבי הג'אז הרבים, ששחקו תפקידים שונים בסרט. על בימת הצילומים הוא פגש את הגיטריסט הברזילאי לורינדו אלמיידה, והשניים החלו לנגן ולאלתר יחד; עם רוי הארט ובאד שנק, הרביעייה שלהם הייתה ניסוי מוקדם אשר עירב מוזיקה ברזילאית וג'אז. הדיסקים שלהם שיצאו לאור בשנת 1954 קדמו לפריצת הבוסה נובה בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60.
בשנת 1957 הוא הקליט את סולו הצ'לו הראשון הידוע במוזיקת הג'אז, עם שלישיית הפסנתרן דודו מרמרוסה. בהרכבי צ'לו מאוחרים הוסיף גם נגן בס. הוא ואוסקר פטיפורד עשו מופע משותף יחד עם שני צ'לי. באמצע שנות החמישים הוא הקים הרכב משלו, הארי באבאסין וה-Jazzpickers, שניגנו בקביעות במועדון "הבצל הסגול" (Purple Onion) בהוליווד; הרכב זה הוציא שלושה אלבומים. הקלטה אחת נערכה בשנת 1952 במועדון הלילה Tradewinds באינגלווד. המופע כלל את צ'ארלי פארקר, צ'ט בייקר, סאני קריס, אל הייג, לרנס מארבל והארי, באחת מההופעות הבודדות בחוף המערבי של צ'רלי פארקר.
בשנות השישים הקריירה שלו הייתה בדעיכה, והוא חזר לעבוד עם צ'רלי בארנט וליווה את בוב הופ בסיורי USO, שהיו מופעי צדקה בפני חיילי ארצות הברית ומשפחותיהם.