לעכביש האלמנה החומה יש ארס שהוא משתמש בו כדי להרוג את טרפו ולהגן על עצמו, אך הוא לא תוקפני ונמנע מלנשוך בני אדם. מין זה מזריק כמות רעל קטנה יחסית כשהוא נושך בני אדם (סביב 0.43 מ"ג /ק"ג). נשיכה של אלמנה חומה אינה מסוכנת (למעט נשיכות שנגרמות לתינוקות ולזקנים). רוב האנשים שננשכים על ידי אלמנה חומה חווים כאבים שנמשכים מספר שעות. אחוז קטן יותר של אנשים חווים אי נוחות רבה יותר מנשיכת האלמנה החומה, אך הם לא זקוקים לטיפול רפואי מיוחד. רעלנים יעזבו את הגוף אחרי יום או יותר. ישנם כמה סימפטומים אשר ייתכן ויופיעו עם נשיכת האלמנה החומה וייעלמו לאחר 24 שעות: כאב עמום ליד מקום הנשיכה, התכווצויות שרירים בעיקר בבטן, רעידות, הזעה, בחילות והקאות.
מזון ובית גידול.
על מנת ללכוד טרף, האלמנה החומה טווה רשת קורים צפופה במסתור שלה.  האלמנה החומה פעילה יותר בלילה כי בלילה היא מצליחה לתפוס טרף רב יותר. היא אוכלת מגוון רחב של חרקים כגון דבורים, צרעות, זבובים, מקקים, ולעיתים נדירות גם חיפושיות, העוזרות לה לספוג נוזלים הדרושים לתזונה שלה.
הסנדלרייה בגבעת ברנר
הסנדלרייה בגבעת ברנר היוותה מקום לקנייה ולתיקון נעליים בגבעת ברנר. היא הוקמה בשנת 1934 על ידי אנשל ניר וכיום היא משמשת כמועדון לבני נוער.
מייסד הסנדלרייה- אנשל ניר.
אנשל ניר (שמו הקודם אנשל גלובנצ'יק) נולד בפולין בשנת 1899 ונפטר ב-1970. אנשל למד בפולין בבית ספר יהודי דתי והתחנך בחינוך ציוני. בשנת 1926 עלה לארץ ישראל והתמקם בתל אביב.
לאחר כשש שנים בשנת 1932 הצטרף ניר לקבוצת החלוצים בגבעת ברנר והיה לחבר קיבוץ נאמן, שהשקיע זמנו העבודה בקיבוץ ובעזרה לאחר. בשנת 1927 נולד בנו הבכור אלחנן, ובמלחמת העולם השנייה הביא לארץ את אשתו רבקה טאדריס ואת בנם שלמה, יחד הם הקימו בית עם שני ילדיהם בגבעת ברנר. בשנת 1934 הקים ניר את הסנדלרייה בגבעת ברנר.
הסיבות להקמת הסנדלרייה.
החלוצים הראשונים שהיו בגבעת ברנר היו מצוידים אך ורק בזוג נעליים אחד, לכן ניר שלמד את מקצוע הסנדלרות מאביו סייע בתיקון נעליי חבריו והוספת פרסות בעקב הנעליים.
ניר ראה המקצוע הסנדלרות כיעדו ולכן בשנת 1934 פתח חנות לתיקון וייצור נעליים וסנדלים, כאמור "הסנדלרייה בגבעת ברנר".
סנדלרייתו התרחבה והצטרפו אליה עובדים רבים. בזכותו של אנשל ניר זכו כול ילדי גבעת ברנר בזוג סנדלי עור חדשים ומבריקים תוצרת הסנדלרייה. כיום הסנדלרייה אינה פועלת, והמבנה משמש למועדון לבני נוער.
קשיים בהקמת הסנדלרייה.
בשנת 1934 נבנה החלק הראשון והדרומי  של הסנדלרייה אך המועצה סירבה לאפשר את המשך הבנייה לפני שיוקם בגבעת ברנר חדר תרבות. בעקבות כך מתנדבים רבים מגבעת ברנר נשאו דליים מלאים במלט ויצקו בעצמם את היסודות של המבנה. מאוחר יותר בשנת 1950 הוקם החלק השני של הסנדלרייה.
קאפהאד
פיפיון אדום-גרון
פִּיפְיוֹן אדום-גרון (שם מדעי: "Anthus Cervinus") הוא ציפור שיר ממשפחת הנחליאליים שצבע חזהו חום־חלוד. במראהו הוא דומה לפיפיון שדות ולפיפיון עצים. אורך גופו הוא 14–16 ס"מ, מוטת כנפיו היא 27 ס"מ, אורך כנפו הוא 8–9 ס"מ ומשקלו הוא 19–23 גרם. הוא ניזון בעיקר מחרקים ומחסרי חוליות.
אטימולוגיה.
את שמו המדעי "Anthus" קיבל מהמיתולוגיה היוונית על שם אנטאוס, בנו של אטונואוס והיפודמיה שהותקף ונטרף על ידי סוסיו של האב. האלים, זאוס ואפולו, הפכו את אנטאוס לציפור. הציפור מהסוג "Anthus" פיפיון נקראת על שמו של אנטאוס.
את שמו "cervinus", שזוף, קיבל בשל צבע גרונו שבזמן תקופת הקינון מקבל צבע אדמדם.
פירוש נוסף לשמו "Anthus cervinus" - "עשבוני אדמדם": Anthus היא ציפור שדות ומישורי עשב שהוזכרה על ידי פליניוס הזקן (סופר, חוקר טבע ומפקד צבא וצי רומא) בספרו המפורסם "תולדות הטבע". "Cervinus" - בעל צבע של אייל.
תיאור הציפור.
מבנה גופם של הפיפיונים מזכיר את המבנה של הנחליאלים. בדומה לנחליאלים הפיפיון מבלה את רוב זמנו בצעידה על הקרקע כשגופו נטוי אופקית בחיפוש אחר מזון. הפיפיון הוא היחיד מבין הציפורים עם הבדלים עונתיים בגווני הנוצות. בלבוש החורף כל חלקי הגוף העליונים של הזכר שחומים, ונוצותיו עטורות בשוליים חומים בהירים צבע הלחיים, הסנטר והגרון חום־בז' עם גוון ורדרד. החזה וצדי הגוף מפוספסים בכתמים היוצרים מעין פסי אורך. הזנב שחום ושוליו לבנבנים. בלבוש החורף מראה הנקבה דומה למראה הזכר מלבד חוסר הגוון הוורדרד בלחייה של הנקבה. לקראת הקיץ קיים חילוף חלקי בצבעי הנוצות וקדמת הצוואר, הסנטר והחזה מקבלים גוון חום אדמדם. אורכו של הפיפיון הוא כ־14-15 ס"מ ומשקלו כ־16-29 גרם ומוטת הכנפיים היא 27 ס"מ. השינוי בין הנקבה לזכר נראה בגווני הוורוד שעל חזה ועל ראשה שהם יותר בהירים ופחות נרחבים מאצל הזכר.
תפוצה ומגמות אוכלוסין.
תפוצה בעולם.
הפיפיון דוגר מצפון סקנדינביה ומזרחה לרוחב סיביר. הפיפיון נודד מאזורי קינונו כבר בתחילת חודש אוגוסט. נמצא צפונית לחוג הארקטי ברצועה צרה דרך הטונדרות האירופאיות והאסיאתיות עד למייצר ברינג. חורפים בעיקר באפריקה בדרומה למדבר סהרה ודרום מזרח אסיה.
תפוצה בארץ.
הפיפיון מבקר בארץ בתקופת הנדידה במשך חודשי אוקטובר ונובמבר, לעיתים גם מעט בחודשי ספטמבר ובדצמבר. חולף על פני רוב חלקי הארץ בהמוניו. בעיקר בעמקים ובערבה בדרך כלל בלהקות גדולות.
אזורי מחיה.
הפיפיון חי בשטחי ביצה עם ערבי נחל, בנחלים עם גומא, בביצות כבול ובתלוליות בטונדרה. את החורף הוא מבלה בשטחים של כרי דשא לח או רטוב, אזורים חשופים בוציים, ביצות גדות בוציים של נהרות ומקווי מים אחרים. כולל שדות וצוקים לעיתים בגובה של עד 3,000 מטרים. לפעמים מצטרף לאזורי המחיה של הנחליאלי הצהוב אך לא בתקופת הרבייה. נדיר להבחין בפיפיונים כיוון שהם נסתרים בצמחייה בחיפוש אחר מזון ונגלים רק כאשר הם מפחדים או נבהלים.
תזונת הציפור.
תזונתו של הפיפיון מורכבת בעיקר מחרקים ומחסרי חוליות אחרים ומגוון חומר צמחי. תזונתו הכללית כוללת: זבובונים, שפיריות, חגבים, צרצרים, עשים, פרפרים (זחלים ובוגרים), רימות זבובים, נמלים, חיפושיות, עכבישים, רכיכות, תולעים וזרעי דשא. הפיפיון מלקט את מזנו על פני הקרקע, לעיתים קרובות באזורים בוציים ובין האצות בחוף הים.
קינון ודגירת הציפור.
תקופת הרבייה נמשכת מיוני ועד יולי. את החיזור מתחיל הזכר במעוף אלכסוני לגובה של כ־20 מטרים ומבצע צניחה כלפי מטה וממשיך במעוף אופקי תוך רפרוף בכנפיו למרחק של כ־50 מטרים לפני הירידה לקרקע. את הקן בונה הנקבה בחלל האדמה, על תלולית או בגדה, ולעיתים בקצה מנהרה קצרה שנעשתה על ידי הזכר. שניהם מביאים חומר לבניה אבל בשלבים המאוחרים עושה זאת הזכר לבדו. צורתו של הקן היא כצורת כוס הבנויה מעלים ומגבעולי דשא. בתחתית הקן מונחים טחב ועלים יבשים ועליהם עשב עדין ונוצות ושער שזורים יחדיו. הנקבה מטילה כ־2–7 ביצים בדרך כלל 5–6. הדגירה היא כשבועיים ושני בני הזוג מאכילים את הגוזלים. לאחר 12 ימים הגוזלים מוכנים לעזוב את הקן.
חטפית אפורה
חטפית אפורה (שם מדעי: "Muscicapa striata") היא מין ציפור שיר גדולת גוף ממשפחת החטפיתיים שצבעה אפור ומכאן שמה העברי.
החטפית בעלת תפוצה נרחבת מאוד באסיה אירופה ואפריקה, היא ניזונה בעיקר מחרקים אשר חוטפת במעופה, בישראל היא דוגרת בחורש ובגנים בצפון הארץ ובמרכזה אך בכמויות נמוכות.
השם המדעי ”חוטף הזבובים המפוספס".
משמעות שמה המדעי: Musca – זבוב, capio – לחטוף, striata – פיספוס. באנגלית החטפית מכונה Spotted Flycatcher ובערבית: خاطف الذباب المرقط ח'אטפא (ל)ד'באב אלמורקט.
תיאור המין.
חטפית אפורה היא גדולת גוף, ארוכת כנף וזנב ובעלת מקור כבד. צבעה אפור, הגרון, החזה והכיפה בעלי פסים עדינים. החלקים העליונים ללא דגם מודגש. הרגליים קצרות וכהות. הזכר והנקבה דומים במראה.
מידותיה:
אורך גוף: 13.5 - 15 ס"מ. מוטת כנפיים: 24ס"מ. משקל: 17 גרם
פירוש השם המדעי - "לוכדת זבובים מפוספסת".
תפוצה ומגמות אוכלוסין.
החטפית אפורה בעלת תפוצה נרחבת מאוד, דוגרת בכל אירופה, בצפון אפריקה, במזרח התיכון ובאסיה מזרחה עד למונגוליה. בחורף נודדת דרומה לאפריקה.
בישראל היא חולפת מצויה בכל חלקי הארץ. דוגרת בחורש ובגנים בצפון הארץ ובמרכזה. למרות שאינה מוגדרת בסכנת הכחדה, היא מתמעטת בישראל .
קינון ודגירה.
עונת הקינון מתחילה מאמצע מאי ומסתיימת באמצע אוגוסט. הקן נבנה על ידי שני בני הזוג ולעיתים על ידי הנקבה בלבד. משך בניית הקן הוא 7 ימים. הקן נראה כמו סלסילה מגושמת ורשלנית משורשים, זרדים, ועלים יבשים. הקן מרופד בסיבים צמחיים, בשיער ובצמר. הקן נבנה על מצע ישר ומוצק כשקיר מגן צמוד אליו כגון נקיק סלע, בנין, תיבת קינון וכן במזלגי ענפים על עץ בגובה של 2 -5 מ' וכדומה.
מזון.
מזונה העיקרי הוא חרקים מעופפים- זבובים, יתושים ופרפרים. בתקופת הקינון ובעיקר בסתיו ניזונה מגרגרים שונים ומפירות עסיסיים. החטפית לוכדת את החרקים תוך כדי מעוף. היא ממתינה על ענף גבוה בעמידה זקופה ומזנקת מדי פעם לאוויר או אל הקרקע לתפוס חרק. לאחר מכן חוזרת לרוב למקום עמידתה הקודם ומרטטת בכנפיה וזנבה, בדומה לדוחל. כך היא מדגישה את נוכחותה בפני בני מינה. במעופה היא מתמרנת בקלות ויכולה לשנות כיוון באוויר.
רד בנד סוסייטי