בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 התגוררו בתראקיה הטורקית 20,000-13,000 יהודים, שהתרכזו באדירנה, אוזונקפרי, באבאסקי, גליבולו, טקירדא, לאפסקי, לולבורגאז, סיליברי, צ'ורלו, צ'נקלה, וקרקלארלי. לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה אומצה תורת הגזע הנאצית בקרב חוגים לאומניים פאן-טורקיים שהחלו להפיץ את רעיון "טוהר הגזע הטורקי", ובה בעת נקטו קו אנטישמי מובהק. את התנועה האנטישמית הוביל ג'וואט ריפאט אטילהאן, אשר עמד בקשרים עם הממשל הנאצי ונסע לכמה חודשים לגרמניה כדי ללמוד את מדיניות הגזע הנאצית. אטילהאן הפיץ באיסטנבול את העיתון האנטישמי "המהפכה הלאומית" (בטורקית: Milli Inkılap) ובו מאמרי שטנה בסגנון הדר שטירמר שכללו קריאה לחרם ופגיעה ביהודים. באווירה המתוחה ממילא בתראקיה הטורקית נפלה ההסתה של אטילהאן על אוזניים כרויות. בה בעת, בראשית יוני 1934 חוקקה הממשלה הטורקית את "החוק להתיישבות מחדש", שתכליתו בפועל הייתה לבצע טיהור אתני של מיעוטים ולממש את חזון מדינת הלאום על טהרת ה"טורקיות".
מהלך האירועים.
במקביל לפרסומים האנטישמיים רווחה בתראקיה חרושת שמועות על כך שממשלת טורקיה בראשות איסמט אינני גמרה אומר לסיים את הנוכחות היהודית בה. דין וחשבון תקופתי שפרסם במאי 1934 מושל תראקיה איברהים טאלי אנגרן (בטורקית: İbrahim Talî Öngören) הכיל מאפיינים אנטישמיים וציין לכל אורכו את הבעיה היהודית הקיימת בתראקיה. פרסום הדו"ח חיזק את תחושת יהודי תראקיה בדבר המעורבות הממשלתית. החל לחץ כלכלי כבד של האוכלוסייה המקומית שמטרתו חיסול עסקיהם של יהודי הערים השונות. בשלהי יוני החל גל פרעות ביהודי תראקיה שלווה במעשי ביזה, אונס, הרס בתים ובתי עסק, וגם כמה פגיעות בנפש. בחלק מהיישובים גורשו בכוח כל בני הקהילות היהודיות. ב-21 ביוני 1934 התחוללו פרעות נגד יהודי צ'נקלה והם גורשו מבתיהם ומהעיר. ב-24 ביוני הותקפו יהודי קרקלארלי ועד 3 ביולי גורשו מבתיהם ומהעיר. ב-3 ביולי הותקפו יהודי אדירנה, אוזונקפרי, סיליברי, באבאסקי, לולבורגאז, צ'ורלו, ולאפסקי. סמיכות האירועים ביישובים השונים מעידה על תכנון מוקדם של האירועים.
השלטון המקומי גילה אוזלת יד בטיפול במהומות. בראשית יולי החלו פרסומים אודות הפרעות בעיתונות באנקרה ובאיסטנבול. בה בעת פנו ראשי יהדות איסטנבול לממשל הטורקי בבקשה שיפעל להרגעת השטח. ראש הממשלה הטורקי איסמט אינני הנחה את ראשי השלטון המקומי לפעול לאלתר להפסקת הפרעות ופרסם הודעה שבה הוא קורא לבני הקהילה היהודית לחזור לבתיהם. שר הפנים הטורקי יצא לתראקיה לפקח על פעולת כוחות המשטרה שנשלחו להפסקת הפרעות. בו בזמן, מחשש למעמדה הבינלאומי, פעלה הממשלה הטורקית ל"גימוד" האירועים, אשר תוארו בעיתונות הרשמית כ"אירועים מקומיים" וכ"היסטריה" של יהודי תראקיה, שנבעה מתעמולה שקרית. עוד הוטלה אחריות לפרוץ הפרעות על תושבים נוצרים שפעלו ממניעים דתיים. בלחץ השלטונות, גם ראשי יהדות טורקיה פרסמו הודעות דומות. הרב משה ונטורה פרסם הודעה שבה נאמר שבטורקיה אין אנטישמיות והאירועים הם מעשים בודדים של פורעי חוק.
השלכות הפרעות.
ההערכות בנוגע למספר המגורשים נעות בין 3,000 לפי הגרסה הטורקית הרשמית ל-10,000 ואף ל-15,000 לפי גרסאות אחרות. בפועל, פסקו הקהילות היהודיות בתראקיה הטורקית מלהתקיים. ממשלת טורקיה הורתה על פתיחת חקירה רשמית של האירועים ובסיומה הושעו מתפקידם כמה פקידי שלטון מקומי. הפליטים הרבים הגיעו לאיסטנבול חסרי כול, והקהילה המקומית נקטה בפעולות לסייע להם ולשקמם.
אפרת שלום דנון
אפרת שלום-דנון היא תסריטאית, עורכת תוכן ובמאית של סרטים דוקומנטריים.
ביוגרפיה.
אפרת שלום דנון נולדה וגדלה באור יהודה. בוגרת המסלול לקולנוע ולטלוויזיה ב"קמרה אובסקורה". בעברה שימשה כעיתונאית ועורכת תוכן בעיתונים וגופי תקשורת מובילים, בהם עיתון תל אביב, מוסף "גלריה" בעיתון "הארץ", "וואלה". כמו כן, הייתה מבקרת הטלוויזיה של רשת "ידיעות תקשורת".
נשואה לבמאי, תסריטאי, משורר ואמן הווידאו, גילי דנון.
סרטים דוקומנטריים.
סרט הבכורה הדוקומנטרי של שלום דנון, "החולמות" (בהפקת ערוץ 8 וקרן גשר, 2011, תסריט: שלום דנון וגילי א. דנון), שצולם בשכונות שונות בירושלים ובמודיעין עילית, עוסק בתעשיית הקולנוע החלוצית של נשות המגזר החרדי.
באמצעות סיפורן של היוצרות החרדיות תקוה סטולוף ורוחמה מנדליאל, מציג הסרט, בין היתר, את התהליך המורכב של יצירה קולנועית בחברה החרדית.
"החולמות" זכה בפרס הסרט התיעודי בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, 2011 ובפרס מיוחד של חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע היהודי של בוקרשט, 2013. כמו כן, השתתף בפסטיבלי קולנוע רבים בישראל ומחוצה לה (בהם: התחרות הרשמית בפסטיבל "דוקאביב", FIPA-ביאריץ וסירקיוס) והיה מועמד לסרט הביכורים הטוב בתחרות פרסי הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי.
בשנת 2019, יצא לאקרנים הסרט "חיים רגילים" (בימוי: גילי א. דנון ושלום-דנון, הפקה: שלום דנון, גילי דנון וטרבלסי הפקות). הלן ופדומו נמלטו מהאימה באפריקה ומבקשות מקלט בגרמניה ובישראל. שתיהן מתמודדות עם האפליה, הזרות והניתוק של החיים ללא בית. השתיים הופכות לחברות טובות ולפעילות חברתיות. על הציר שעובר מברלין לתל אביב מתגלים סיפורי חיים של פליטות בצל הגחמות השלטוניות. הלן ופדומו מגלות שהן חולקות גורל משותף של חיים רעועים, ותקווה שלמרות הכל, לחלומות שלהן יש תוקף. "חיים רגילים", בתמיכת קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה ובפיתוח קרן התרבות של סקסוניה, הוצג במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים ובפסטיבלים נוספים בעולם. הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של חוף ג'רזי (Jersy Shore Film Festival).
אפרת שלום דנון שימשה במשך שנים רבות כחברת הנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים ויצרה יחד עם שירלי ברקוביץ' את פרויקט "הדוקו הראשון שלי" בסינמטק תל אביב, אותו היא מנהלת אמנותית, נכון ל-2022.
קישורים חיצוניים.
על הסרט "חולמות" -
על הסרט "חיים רגילים" -
תיאטרון בוף דה נור
קארה אלחלדה
קארה אלחלדה (בבסקית: Karra Elejalde; בספרדית: Carlos Elejalde; נולד ב-10 באוקטובר 1960 בויטוריה) הוא שחקן ובמאי קולנוע ספרדי.
ביוגרפיה.
קארה אלחלדה למד משחק בחבל הבסקים. הוא למד ציור ופיסול לפני שהתחיל ללמוד משחק בעירו. הוא החל את עבודתו בהצגות תיאטרון. בשנת 1987 השתתף לראשונה בסרט קולנוע.
קריירה.
בשנת 1993 שיחק בסרטו של פדרו אלמודובר "קיקה".
בשנת 1997 השתתף בקומדיית הפשע ""Airbag" לצדה של השחקנית רוסי דה פלמה.
בשנת 1999 שיחק לצדו של דייגו לונה בסרט הדרמה המקסיקני "A Sweet Scent of Death"."
בשנת 2007 שיחק בסרט "פשעים בזמן". בסך הכל השתתף ביותר מ-20 סרטים לרבות סדרות טלוויזיה.
בשנת 2010 שיחק לצד חאווייר ברדם בסרטו של זוכה פרס האוסקר אלחנדרו גונסלס איניאריטו "ביוטיפול".
בשנת 2016 גילם את מנולו בסרט הדרמה "100 מטרים".
בשנת 2019 שיחק בסרט הקומי מבית נטפליקס "שווייצריה הקטנה" לצדה של מגי סיוונטוס. באותה שנה גילם את המשורר והסופר מיגל דה אונאמונו בסרטו הבינלאומי של אלחנדרו אמנבר "בזמן מלחמה".
בשנת 2021 גילם את אנריקה מולינר, שר התרבות של ספרד בסדרה ""La Fortuna" שביים אלחנדרו אמנבר." בשנה זו שיחק גם בסרט הקומדיה של הבמאי פרננדו קולומו "פוליאמוריה למתחילים" בתפקיד הראשי.
בשנים 2011 ו-2015 זכה ב"פרס גויה" על עבודתו כשחקן המשנה הטוב ביותר. בנוסף, זכה בפרסים נוספים בספרד.
בשנים 1999 ו-2007 ביים סרטים. בשנת 2019 החל להנחות תוכנית תרבות בטלוויזיה הספרדית.
מהא שיווה ראטרי
זאנסה סכאנס
זאנסה סכאנס (בהולנדית: Zaanse Schans) היא שכונה בעיר זאנדם במחוז צפון הולנד, שבהולנד. השכונה מפורסמת בעיקר בשל המוזיאון הפתוח הנמצא בתחומה, ומכיל אוסף שמור ומתוחזק של מבנים ו-16 טחנות רוח היסטוריים אשר נאספו מרחבי האזור בין השנים 1961 ועד 1974 במטרה לשמר את המורשת ההיסטורית שלו. המבנים פורקו מיקומם המקורי, הוסעו על גבי מובילים ייעודיים והורכבו מחדש בשטח תוך ביצוע תהליך שיחזור ושימור מקיף. בשנת 1994 נחנך המוזיאון המקומי בחלקה הדרומי של השכונה.
מקור השם.
שמה של השכונה נגזר משמו של הנהר זאן (Zaan) שעל גדותיו היא ממוקמת, ומיעודה המקורי בעת שהוקמה בשנת 1574 על ידי וילם הראשון, נסיך אורנז', כמוצב קדמי (בהולנדית: Schans) של הכוחות ההולנדים שהגנו על האזור מפני הכוחות הספרדיים במהלך מלחמת שמונים השנה לעצמאות הולנד.
כיום.
זאנסה סכאנס היא אחת מן האטרקציות התיירותיות המפורסמות של הולנד, ונקודה חשובה במסלול התיירות של המורשת התעשייתית האירופית . השכונה מושכת אליה כשני מיליון תיירים בשנה והיא נגישה באמצעות נסיעה קצרה ברכבת מהתחנה המרכזית של אמסטרדם.
חלק מן המבנים ההיסטוריים בשכונה משמשים גם כמוזיאונים המציגים באופן פעיל וחוויתי מגוון של מלאכות ובעלי מקצוע האופיינים לאזור כגון: אריגה, אפיה, יצור גבינה ושמן, ויצור הנעליים ההולנדיות המסורתיות.
מכיוון שחלק מן המבנים ההיסטוריים משמשים גם למגורים, עומס התיירים והמבקרים גורם בשנים האחרונות לחילוקי דעות בקרב תושבי השכונה המבקשים לצמצם את מספרם במטרה להקטין את הצפיפות.
אבא מטפלת