לאחר ששמע על המשאבים העשירים השוכנים באי לוזון, שלח דה לגאספי ב-1570 את מארטין דה גואיטי (Martín de Goiti) לסייר באזור. לאחר נחיתתו בבאטאנגס (Batangas) עם כוח של 120 חיילים ספרדים וכ-600 בני ברית מקומיים חקר את דה גואיטי את נהר פאנסיפיט (Pansipit) עד למקום אליו התנקז, אגם טאאל (Taal). ב-8 במאי הגיע למפרץ מנילה שם קיבלו את פניהם הילידים. דה גואיטי ואנשיו חנו במקום במשך מספר שבועות, במהלכן כרתו ברית עם הראג'ה סולימאן שהיה ואסאל לסולטאן ברוניי. דה לגאספי רצה להפוך את מנילה לבסיס למסחר עם סין, אך סולימאן סרב. ב-24 במאי 1570, לאחר סכסוכים שפרצו ואיבה הולכת וגוברת בין שתי הקבוצות, כבשו הספרדים את ממלכת טונדו וממלכת מיינילה תוך שימוש בלוחמים מקומיים רבים מסבו ומהאיים הסמוכים, בנצלם את העובדה שמלחמה כבר התחוללה בין יושבי האיים לבין הנסיכויות המוסלמיות עוד לפני הגעת הספרדים.
באותה שנה, הגיעו תגבורות נוספות ממקסיקו שאפשרו לדה לגאספי לצאת מסבו ומפאנאי לעבר לוזון. הוא גייס 250 חיילים ספרדים וכ-600 לוחמים מקומיים כדי לחקור את אזור האיים לייטה ופאנאי ובשנה שלאחר מכן הגיע בעקבות דה סאלסאדו ודה גואיטי למנילה לאחר ששמע על כיבוש הנסיכויות הסמוכות. במהלך השלבים הראשונים של חקר האזור הצפוני של הפיליפינים ובזמן כיבוש מנילה נשאר דה לגאספי בסבו, בשל בריאות לקויה וגילו המתקדם.
במנילה, כרת דה לגאספי ברית עם מועצות הילידים ועם השליטים המקומיים, ראג'ה סולימאן והלאקאנדולה של ממלכת טונדו. שתי הקבוצות הסכימו ליצור מועצה ובה שני ראשי עיר, תריסר יועצים ומזכיר אחד. דה לגאספי ייסד את היישוב הספרדי במנילה ב-24 ביוני 1571, הורה לבנות סביבו חומת מגן (מחוז שנודע לאחר מכן כאינטראמורוס; "בתוך החומות") והכריז עליו כבירת האי וכמקום מושבה של ממשלת איי הודו המזרחית הספרדיים. דה לגאספי הקים יישובים נוספים באזור מנילה והפך למושלה הראשון של הפיליפינים.
מותו.
מיגל לופס דה לגאספי כיהן רשמית כמושל הפיליפינים במשך שנה אחת, עד למותו במנילה ב-20 באוגוסט 1572. הוא מת עני ותחת חובות, לאחר שהוציא את הונו האישי בארגון המשלחת ובכיבוש האיים. הוא נקבר באינטראמורוס, בכנסיית אגוסטין הקדוש במנילה. בנו, מלצ'ור דה לגאספי, עתר בהצלחה בפני מלך ספרד, החליף את הזכויות על האדמות שהובטחו לאביו בלוזון באדמות במקסיקו וירש את תואר האדלאנטאדו שלו.
בזמן מותו של דה לגאספי, השלימו הספרדים את השתלטותם על אזור האיים המרכזי של הפיליפינים, הוויסאיאס. הספרדים הוסיפו להיאבק בסולטאנים המוסלמים של האי מינדנאו, בשבטים של אזור סאמבאלס (Zambales) במערב לוזון (בני הסאמבאל) ובהרי קורדילראן בצפון (בני האיגורוט), כמו גם בפשיטות שוד של הווקאו.
מכתבים למלך ספרד.
בשנות חייו האחרונות שלח דה לגאספי מכתבים למלך ספרד פליפה השני על מסעותיו בהודו המזרחית והכיבושים שהשיג. מכתבים אלה נודעו במשותף כ"מכתבים אל המלך האדון פליפה השני: על אודות המשלחת, הכיבושים וההתקדמות באיים הפיליפיניים" ("Cartas al Rey Don Felipe II: sobre la expedición, conquistas y progresos de las islas Felipinas"). מכתבים אלה עודם שמורים בארכיון איי הודו בסביליה, ספרד.
מורשת.
דה לגאספי הניח את היסודות למושבה הספרדית בפיליפינים, כמושבת-בת של מלכות המשנה של ספרד החדשה. מושבה זו התקיימה, מלבד כבסיס לפעילות מסיונרית ענפה, בעיקר לשם החזקת מנילה. מאיי האזור ניתן היה להפיק רק מעט משאבים, כגון שעווה, זנגביל, קינמון באיכות נמוכה ומעט זהב, והממסד האדמיניסטרטיבי והצבאי בפיליפינים נאלץ להישען על מתן סובסידיות מספרד החדשה כדי להתקיים. מנילה שימשה כבסיס צבאי ומרכז דתי אך תפקידה העיקרי היה לשמש כצינור בו נרכשו מוצרי המותרות שהגיעו מהמזרח (בראש ובראשונה משי מסין) והועברו בתורם מזרחה ליבשת אמריקה ומשם לספרד. כפי שכתב דה לגאספי באחד ממכתביו: "אנו עומדים בשער למדינות העשירות של העולם, והרחוקות ביותר... סין, ברוניי, סיאם, יפן ומחוזות עשירים נוספים", אך ספרד לא הייתה הגורם היחיד ב"שער". גם לאחר מאמצים רבים מצד הספרדים הוסיפו הפורטוגזים לשלוט באיי התבלינים ומשנת 1557 הקימו מרכז סחר מתחרה במקאו.
המשלחת לפיליפינים בראשות דה לגאספי ודה אורדאנטה יצרה את הנתיב שחצה את האוקיינוס השקט ונודע כגליאון של מנילה, במסגרתו הועבר כסף שנכרה במכרות פוטוסי או במקסיקו, הועבר למנילה והוחלף במוצרי מותרות מסין, כגון משי, פורצלן, תבלינים מאזור אינדונזיה של ימינו ואבנים יקרות מהודו. נתיב הסחר היה חוליה מקשרת חשובה בין אמריקה הלטינית ודרום מזרח אסיה כאשר חלק מהסחורה הגיעה לאירופה באמצעות ספינות צי האוצר הספרדי שהפליגו באוקיינוס האטלנטי והיווה חלק נכבד מהכנסות אוצר האימפריה הספרדית.
הפיליפינים שימשה כמושבה ספרדית במשך 333 שנה, החל מהקמת היישוב הראשון ב-1565 ועד חוזה פריז ב-10 בדצמבר 1898 (כולל שנות הכיבוש הבריטי של מנילה בשנים 1762–1764, אשר שלטו על מנילה אך נכשלו בכיבוש יתר הפיליפינים).
נבחרת יוון בכדורגל נשים
נבחרת יוון בכדורגל נשים מייצגת את יוון בתחרויות כדורגל נשים בינלאומיות ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל של יוון. משחקה הראשון של הנבחרת התקיים ביולי 1991, ובו היא הפסידה 6-0 לאיטליה במפגש ידידות.
ב-2003, השתתפה יוון בפעם הראשונה בתולדותיה בגביע אלגארבה, ובו סיימה במקום השמיני. שנה לאחר מכן היא לקחה חלק בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת אתונה - וזאת מכיוון שהעפילה אליו אוטומטית כמארחת. בטורניר עצמו שובצה הנבחרת לבית עם אוסטרליה, ארצות הברית וברזיל, אך לא כבשה אפילו שער אחד והפסידה בכל שלושת משחקיה. באותה שנה היא אף השתתפה בפעם השנייה ברציפות בגביע אלגארבה, ובסיומו זכתה בפרס הנבחרת ההוגנת של הטורניר.
שפרה ברוכסון ארביב
שפרה ברוכסון
ציפורה ברוכסון
צפורה ברוכסון
אפרים אנקווה
רבי אפרים אנקווה (ה'קי"ד - ה'ר"ב; 1354–1442) היה רב, רופא ופילוסוף, מגדולי חכמי ספרד באלג'יריה במאה ה-14. התפרסם כצדיק ובעל מופתים, וקברו משמש עד היום כמוקד עלייה לרגל לרבים מיהודי צפון אפריקה.
קורות חיים.
נולד בשנת 1354 (ה'קי"ד) בעיר טולדו שבספרד לאביו הרב ישראל אנקווה בעל ספר מנורת המאור שעלה על המוקד בעת גזרות קנ"א (1391) וספר תורה בידו.
בגיל צעיר נשלח ללמוד אצל רבנו נסים גירונדי (הר"ן), הנחשב גם לרבם של גדולי ראשוני אלג'יריה בני דורו, הריב"ש והרשב"ץ.
בשנת 1391 נערכו פוגרומים רבים נגד קהילות היהודים בספרד. במהלך הרדיפות, הידועות בשם גזירות קנ"א, הרגו נוצרים אלפי יהודים בכל רחבי המדינה, שרפו את בתיהם והחריבו את קהילותיהם. הנוצרים העמידו את היהודים בפני הברירה של להתנצר או למות. על רקע רדיפות אלו ברח רבי אפרים ממדינתו כמו רבים מבני קהילת ספרד. מאז היה שרוי באבל וקיבל על עצמו סיגופים רבים ואורח חיים של פרישות בשל החורבן הגדול "אשר כמוה לא נהייתה מאז גלו שם".
לאחר שנתיים של נדודים הגיע לעיר מרכש שבמרוקו (בשנת 1393), שם כיבדוהו במסירת דרשות, ואחרי שהות קצרה בעיר המשיך לעיירה בשם הונין, בה התבקש לשמש כדיין ומורה צדק. בהמשך החליט לעזוב את הונין ולהמשיך במסעו לעיר אחרת באלג'יריה: תלמסאן.
בעיר זו התמנה רבי אפרים לרב ודיין, תפקידים אותם מילא במשך קרוב לארבעים שנה עד פטירתו. בבית דינו ישבו בין השאר הרב ישועה הלוי בעל ספר הליכות עולם. עד מהרה הוא התפרסם בכל רחבי אלג'יריה והפנו אליו שאלות הלכתיות ואחרות. בשל השפעתו הרבה כינוהו בני דורו בתואר "הרב" סתם, כינוי שנשאר במשך דורות רבים באלג'יריה.
עם זאת, בניגוד לחכמים ספרדים אחרים שהיגרו לאלג'יריה בעת הגזירות, כמו הריב"ש והרשב"ץ, לא תמיד קיבלו בני המקום את פסקיו והוא נאלץ להתמודד עם הפרעות והטרדות מצד חכמים בני המקום שהיו ברמה תורנית נמוכה יחסית, וחלקו על פסיקותיו ברבים. במקרה אחד, הידוע בשם "היבמה מתאזה", התיר רבי אפרים אישה אחת להתייבם, והדבר גרר פולמוס ארוך וחריף בין חכמי הדור. אחד מהם שלח לרשב"ץ מכתב בו הוא מבקר בחריפות את ההיתר שהעניק רבי אפרים, ובתגובה שלח רבי אפרים לרשב"ץ מכתב בו הוא משיב על הטענות ומצדיק את דבריו. מלבד זאת הוא מתאונן על כך שהוציאו עליו דיבה כלשונו, ועל כך שהיא התקבלה על ידי אנשים מבלי לבדוק את העובדות לאשורן. בתשובתו זו הוא תוקף בחריפות את אותם מורי הוראות שאינם ראויים ו"לא הגיעו להוראה".
הרב אנקווה הקים מוסדות דת ובתי דין רבניים בעיר. בית הכנסת על שמו היה בית כנסת מפורסם בכל אלג'יריה והוא קיים עד היום.
בעל מופתים.
מלבד השפעתו ההלכתית, נודע רבי אפרים בשל מעשי נסים רבים שיוחסו לו ואשר מלווים את יהודי ויוצאי העיר תלמסאן עד היום.
אגדה מפורסמת מספרת על דרך הגעתו לעירו תלמסאן. על פי המסורת, יצא רבי אפרים עם שיירה נכרית מהעיר הונין, ובעת שהגיע יום השבת סירב להמשיך עמם בדרכם ולחלל את היום. כך הוכרח הרב לשהות ביום השבת בלב היער, בין טורפים ושודדים. בכניסת השבת החל הרב באמירת התפילה, ובה בעת זינק לעברו אריה. הרב צעק 'שמע ישראל', ובשומעו את צעקתו, "קרב האריה בצעדים מדודים ובא לשכב לצידו, ככלב השוכב ליד אדונו".
בצאת השבת, כאשר התכונן להמשיך בדרכו התרחש על פי המסורת אירוע מופתי נוסף, כאשר נחש חסם את דרכו של הרב, עד אשר האריה אחז בנחש בשיניו מבלי לפגוע בו.
מכאן הציור המפורסם של הרב אפרים אנקווה, רוכב על האריה ובפיו נחש המשמש אותו כמושכות.
על פי מסורת עתיקה כך נכנס הרב לעיר תלמסאן. סמל זה ליווה את תושבי העיר ובניה של משפחת אנקווה כמדליון המשפחה בכל מקום בו התגוררו, באלג'יריה או במרוקו.