באוגוסט 2017, למעלה מ-60 בעלי דירות בשדרות הרצל בירושלים, קבלו פיצוי בסך כולל של 3.5 מיליון שקל, בגין ירידה בערך דירותיהם. בעקבות החלטה של השמאי שמינתה ועדת הערר המחוזית בירושלים.
בשנת 2019 בוצע בגשר שיפוץ נרחב בעלות של 3.3 מיליון שקל. במסגרת השיפוץ רחבת האבן אשר מתחת לגשר עוצבה מחדש ונבנה בה כעין אודיטוריום קטן עם מקומות ישיבה ממדרגות אבן. כמו כן, בוצעו באמצעות מנוף עבודות ניקיון והחלפת זכוכיות שבורות בגשר להולכי רגל, והותקנו על המיתרים כ-3600 נורות לד. כל נורה משמשת כ"פיקסל" ויכולה להחליף צבעים וכן להתעמעם ולהתחזק. הנורות מופעלות בלילה ויוצרות אפקטים ויזואליים, בהתאם לאירועים האקטואליים בעיר.
במאי 2021 ניזוק הגשר במספר אירועי ונדליזם קשים שהתרחשו בשעות הלילה, במהלכם זגוגיות הזכוכית המותקנות על גשר המיתרים נופצו. כתוצאה מהמעשים נשקפה סכנה לעבור בו ומעבר הולכי הרגל בו נסגר לשיפוצים.
מבנה וסמליות הגשר.
הגשר מיועד לרכבת הקלה בירושלים, והוא מקשר בין שדרות הרצל ורחוב יפו. אורך המיסעה 380 מטרים, משקלו 4,500 טונות ואורך הכבלים התלויים יותר מ-150 מטר. גשר המיתרים בנוי כך שבמרכזו תורן נטוי ומעוקל העשוי מפלדת אל-חלד, המתנשא לגובה של יותר מ-119 מטרים וממנו נמתחים 70 מיתרים לבסיס הגשר, כך שכל עומס משקלו של הגשר יוטל עליהם, ללא עמודי תמיכה כלשהם. בנוסף לרכבת הקלה, מאפשר הגשר גם מעבר של הולכי רגל. ניצבי הגשר בנויים מבטון מצופה באבן מסוג "רמון אפור". נתיב הולכי הרגל על הגשר עשוי זכוכית שקופה למחצה. למרגלות הגשר נבנו שתי רחבות מוארות ומרוצפות אבן המכונות "גן הגשר". פרטי האבן המשמשים לחיפוי ניצבי הגשר, תוכננו במיוחד לצורך הפרויקט והם בעלי צורה מעוגלת ומשופעת, שהיא חדשנית בתחום התכנון האדריכלי.
אזכורים תרבותיים.
בעקבות גשר המיתרים בירושלים, הוקמו גשרים דומים (אך קטנים יותר) בפתח תקווה, בבאר שבע ובנהריה.
הגשר משמש לעיתים קרובות כמוקד להפגנות, שמפגינים מנפים עליו כרזות וחוסמים את התנועה סביבו.
בסצנה מרכזית מתוך הסרט "המוסד", שיצא לאקרנים ב-2019, בבימויו של אלון גור אריה מתמוטט הגשר אחרי שטרוריסטים מפילים מכל דלק שגורם לגשר לרעוד ולמיתרים להתנתק. העמוד התומך מתרסק על סוכן מוסד בגילומו של טל פרידמן.
פידאין
רחת לוקום
רחת לוֹקוּם (בטורקית: Lokum) הוא ממתק עשוי עמילן, סוכר, מסטיקא טחונה, עם ג'לטין או גלוקוז, הנפוץ בכל אזור המזרח התיכון, הבלקן ובחלקי האימפריה העות'מאנית לשעבר. לרוב הממתק מתובל במי ורדים או בלימון, מצופה אבקת סוכר או עמילן תירס וחתוך לקוביות קטנות. כאשר מתובל במי ורדים, המים "צובעים" את הממתק בצבע ורדרד. מתכונים מסוימים כוללים גם אגוזים או פיסטוקים.
מקור השם הוא כנראה בעיוות של שמו של הממתק בערבית: רָאחַת אלְ-חֻלְקוּם (رَاحَة الْحُلْقُومِ), שפירושו הוא "סיפוקו של הגרון". שמו באנגלית, Turkish Delight (מעדן טורקי), נובע ממקורו הטורקי.
ההיסטוריון הסקוטי ריי טאנהיל טוען שרחת לוקום התפתח מ"אחביסה" הפרסי, שהוא ממתק דמוי ג'לי.
במטבח העיראקי ישנו ממתק דומה העשוי מפירות טחונים ושמו לוזינה.
פרוו
בליי
בָּלֵיי (ברוסית: Балей) היא עיר בחבל עבר הבאיקל ליד הרי בורשבסקי על חוף נהר האונדה בסיביר. בליי היא העיר הראשית של בלייסקי. העיר ממוקמת 350 ק"מ מזרח מצ'יטה ויש בה שדה תעופה. מקור השם "בליי" מטונגוסית – "מקום שבו נמצא עץ קדוש".
היסטוריה.
משנת 1858 החלו עבודות במכרה זהב ליד היישוב, שנקרא אז נובוטרויצקויה. משנת 1919 עד 1920 עודד ההטמאן גריגורי סמיונוב הפקה תעשייתית והוקם מפעל הפקת הזהב "בלייזולוטו". הפקת הזהב מהווה תעשייה חשובה בעיר עד היום. בשנת 1938 ניתן לכפר בליי מעמד של עיר ושמו הנוכחי. תושבי העיר סובלים ממחלות רבות, בשל הרעלת מי התהום והבארות בתוצרי הלוואי של תעשיית הזהב.
בצלאל נרקיס
בצלאל נרקיס (14 בדצמבר 1926 – 27 ביוני 2008) היה חוקר והיסטוריון אמנות ישראלי, מגדולי המומחים לתולדות האמנות היהודית ותולדות איורי כתבי היד העבריים. חתן פרס ישראל.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים לנסיה ולמרדכי נרקיס, שהיה מנהל בית הנכות בצלאל.
למד באוניברסיטה העברית היסטוריה יהודית וכללית וספרות עברית. במהלך מלחמת העצמאות, שירת בפלמ"ח במערכה על ירושלים, ונפצע פעמיים. היה חבר באיגוד הקומוניסטים העבריים, בראשו עמד שמואל אטינגר (לימים פרופסור להיסטוריה יהודית). בשנת 1949, נשלח על ידי האיגוד להשתתף בשוד בנק פועלי אגודת ישראל בירושלים ונתפס לאחר מספר חודשים, אך נדון לשנת מאסר אחת בלבד תוך המלצה לחנינה, בשל גילו הצעיר ועברו במלחמת העצמאות. הנשיא חיים ויצמן השתמש בסמכותו לראשונה, וקיצר את מאסרו לארבעה חודשים.
המשיך את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת לונדון, בתולדות האמנות. היה מרצה לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בשנים 1964–1972, אחר כך כיהן כראש החוג לאמנות. בשנת 1979 הקים את המרכז לאמנות יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים, ועמד בראשו משנת 1979 עד שנת 1990. כמו כן עמד שנים רבות בראש הקתדרה לאמנות באוניברסיטה העברית.
משנת 1975 שימש כיועץ לאמנות למוזיאון בית התפוצות בתל אביב, היה חבר הנהלת מוזיאון ישראל וראש המדור לאמנויות פלסטיות ואיכות הסביבה במועצה הציבורית לתרבות ואמנות שליד משרד החינוך. ערך את Journal of Jewish Art.
בשנת 1999 זכה בפרס ישראל על מפעל חייו בחקר האמנות בכלל והיהודית בפרט.
נפטר ב-2008 בירושלים, עד יומו האחרון שקד על כתביו ועל מחקר חייו.
משפחתו.
נישא להללה והשתקע בירושלים. לזוג נולדו שני ילדים, ולהם ארבע נכדות.
עבריין
מוקדמות יורו 1996 - ישראל
ראתרפורד הייז
פיפטה
פּיפֶּטַה (אנגלית: Pipette ,Pipet או Pipettor - פיפטור; בעברית: פִּיפִית או טְפִיפִית) היא מכשיר מעבדתי המשמש להעברת כמויות קטנות של נוזלים. הפיפטה משמשת רבות במעבדות כימיה וביולוגיה.
קיימים דגמים רבים של פיפטות, השונים זה מזה בדרגת הדיוק וביכולת לשנות את כמות הנוזל המועברת.
מבנה ואופן הפעולה הבסיסי.
הפיפטות הפשוטות ביותר מורכבות מצינורית פלסטיק דקיקה ומחודדת, אשר בקצהו האחד חור (אותו טובלים בנוזל) ובקצהו השני בועית גומי או פלסטיק, אותה לוחצים קלות לפני טבילת הפיפטה בנוזל. הלחיצה על הבועית יוצרת ריק בצינור הפלסטיק; כשהצינור טבול בנוזל, מרפים מלחיצת הבועית והנוזל, ה"שואף" למלא את הריק, זורם במעלה הצינורית. באמצעות לחיצה נוספת על הבועית משתחרר הנוזל. פיפטות מסוג זה ניתן למצוא לעיתים קרובות בתכשירים רפואיים נוזליים, אותם ניתן לרכוש בבית המרקחת, כגון טיפות אוזניים, עיניים ואף, וכן תמיסת יוד, המשמשת לחיטוי. פיפטה זו אינה מדויקת כלל, שכן כמות הנוזל הנשאבת תלויה בלחץ שמופעל על הבועית. לא ניתן לחזות בדייקנות את כמות הנוזל שנשאבת בפיפטה זו. במעבדות משתמשים בפיפטה זו במקרים בהם הכמות המדויקת של הנוזל אינה משמעותית.
פיפטות לצרכים אנליטיים.
הפיפטות השכיחות ביותר במעבדה הן המיקרופיפטות; במקום ללחוץ על בועית יש ללחוץ על כפתור בראש הפיפטה; על ידי סיבוב הכפתור, ניתן לקבוע בדייקנות את כמות הנוזל שתישאב. לפיפטות הרגישות ביותר הפרדה רשמית של 0.01 מיקרוליטר (10 ננוליטר), אם כי רמת הדיוק, בדרך-כלל, אינה נשמרת, כשמדובר בכמויות כה מזעריות. הכמות המקסימלית שמסוגלת לשאוב המיקרופיפטה הגדולה ביותר היא 1 מיליליטר. לשם נוחות העבודה, ובעיקר לשם שיפור הדיוק, מיוצרות פיפטות בעלות טווחי ביניים, בדרך-כלל בעלות שאיבה מקסימלית של 2 מק"ל (מיקרוליטר), 10 מק"ל, 20 מק"ל, 100 מק"ל, 200 מק"ל ו-1,000 מק"ל. על איש המעבדה להפעיל שיקול דעת ולבחור את הפיפטה המתאימה ביותר לפעולה מסוימת; פיפטה, אשר מצד אחד, תציע דיוק מרבי (כאן ניתנת עדיפות לפיפטות הקטנות יותר) ואשר מצד שני, תוכל לשאוב את כל כמות הנוזל הרצויה.
את המיקרופיפטה עצמה לא טובלים באופן ישיר בנוזל, אלא מלבישים עליה קצה חד-פעמי (לרוב, סטרילי) מפלסטיק (מכונה: "טיפּ").
פיפטות מתוחכמות יותר מצוידות במנוע חשמלי זעיר, אשר יוצר ריק, כשהוא מופעל באמצעות לחיצה על כפתור. פיפטות אחרות (ידניות וחשמליות) מכילות קצוות מרובים (8 או 10, בדרך-כלל), דבר המאפשר שאיבה בו-זמנית של מספר נוזלים ממספר מכלים נפרדים.
תסריט קולנוע
תסריטאי קולנוע
מכבי תל-אביב (כדורגל)
סלולרי (ספר)
סלולרי (באנגלית: Cell), הוא ספר אימה אפוקליפטי מאת סטיבן קינג, שנכתב בשנים 2004–2005 והוצא לאור בעברית בשנת 2006.
בספר מסופר על אמן צעיר מניו-אינגלנד שמנסה להתאחד עם בנו לאחר שפעימה מועברת דרך הרשת הסלולרית, וגורמת לאנשים להפוך לזומבים בעלי יכולות טלפתיות.
בשנת 2016 הספר עובד לסרט קולנוע באותו שם בכיכובם של ג'ון קיוזאק וסמואל ל. ג'קסון.
דיוויד דוכובני
דיוויד מרשל
דיוויד סימן
דיוויד צוקר
דיוויד קרוננברג
דייויד אדינגס
דייויד לאו
הרכבת הקלה של תל אביב
משרד התעשיה, המסחר והתעסוקה
הרכבת התחתית בתל אביב
הסתדרות חלוצית עולמית הנוער הציוני
רומן ריאליסטי
רומן ריאליסטי הוא רומן השואף ליצור בקורא את הרושם שהאירועים המתוארים ביצירה יכולים היו להתרחש במציאות. גם כשהוא מעצב עולם בדיוני, הוא חותר להציג אותו כבן דמותו של העולם הממשי, או כאילו היה המשכו הדמיוני. הרומן הריאליסטי מנסה ליצור בקורא את הרושם כאילו דברים אלו היו עשויים להתרחש, בהיותם מתיישבים עם תפיסת המציאות שבנה לעצמו הקורא על סמך ניסיונו.
הרומן הריאליסטי שלט באירופה בזמן השליש השני של המאה ה-19, תחילה בצרפת ואחר כך ברוסיה, באנגליה ובשאר ארצות אירופה.