רומני ניצח בבחירות בפער של 80,000 קולות ובכך שם קץ ל-14 שנות שלטון דמוקרטי שבהן שלטה המפלגה הדמוקרטית בכל המוסדות הממשלתיים במישיגן. ניצחונו יוחס לפניותיו לבוחרים חסרי השיוך המפלגתי ולאלו החיים בפרוורים המשפיעים יותר של דטרויט, שב-1962 היו צפויים יותר להצביע לרפובליקנים מאשר לדמוקרטים. בנוסף, פנייתו של רומני לחברי האיגודים המקצועיים הייתה יוצאת דופן לחבר במפלגה הרפובליקנית. הדמוקרטים זכו בכל משרדי ההנהלה האחרים של המדינה בבחירות, כולל ג'ון לסינסקי, שזכה במשרת סגן המושל בבחירות הנפרדות לתפקיד סגן מושל מישיגן. הצלחתו של רומני אפשרה לו להיות מועמד טבעי לנשיאות בבחירות לנשיא 1964, ונשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי, אמר ב-1963 כי "הבחור היחיד שאני לא רוצה להתמודד מולו הוא רומני".
כניסה לתפקיד וכהונה.
רומני הושבע כמושל מישיגן ב-1 בינואר 1963. דאגתו הראשונית הייתה לבצע ראורגניזציה כללית במבנה הפיננסי ובהכנסות של המדינה, שאושר על ידי הוועידה החוקתית. ב-1963 הוא הציע לשנות באופן כולל את תעריפי מס ההכנסה, אך השגשוג הכלכלי הכללי הקל על הלחץ שהביא איתו תקציב המדינה, והרשות המחוקקת של מישיגן דחתה את תוכניותיו של רומני. הקשיים המוקדמים של רומני עם הרשות המחוקקת ערערו את התפיסה שלו כדמות פוליטית לאומית בקרב עמיתיו לשעבר של ריצ'רד ניקסון. אחד מחברי המפלגה הדמוקרטית במישיגן אמר על רומני: "הוא עדיין לא למד שדברים בממשלה לא בהכרח נעשים ברגע שהאיש בראש נותן פקודה, הוא להוט ולפעמים חסר סבלנות". אבל בשנתיים הראשונות של רומני בתפקיד הוא היה מסוגל לעבוד עם הדמוקרטים - שלעיתים קרובות הייתה להם שליטה חלקית על הרשות המחוקקת - וקואליציה דו-מפלגתית לא רשמית אפשרה לרומני להשיג הרבה ממטרותיו ויוזמותיו.
רומני ערך שורה של כנסי מושל. הוא פתח את משרדו בקפיטול של מישיגן למבקרים, בילה חמש דקות עם כל אזרח שרצה לדבר עמו בבוקר יום חמישי, ותמיד לחוץ את ידיהם של תלמידי בתי הספר שביקרו בקפיטול. הוא כמעט תמיד נמנע מפעילות פוליטית ביום ראשון, שבת המורמונית. התנהגותו הבוטה והחד-משמעית גרמה לפעמים לחיכוך בין קרוביו, לכן עמיתים ובני משפחתו השתמשו במושג "שור בחנות חרסינה" כדי לתאר אותו. הוא נקט בגישה תיאטרלית במקצת לממשל, וביצע הופעות פתאומיות בסביבות שבהן היה עשוי להיות בלתי רצוי מבחינה פוליטית. רומני ראה את ההיבט המוסרי בכל נושא ועניין; הסופר תיאודור ה. וייט אמר "כאשר נפגשתי ושוחחתי עם ג'ורג' רומני לפני מספר שנים, הייתה בשיחה כנות עמוקה עד כדי כך, שבשיחה, אחד היה כמעט נבוך".
דעותיו.
רומני תמך בתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח אף על פי שהשתייך לכנסייה שלא אפשרה לאנשים שחורים להיות אצלה כמרים. הוא הרהר, "רק אחרי שהגעתי לדטרויט הכרתי כושים והתחלתי להעריך אותם, והתחלתי להבין שכמה כושים מסוגלים להיות טובים יותר מלבנים". כשנאם את נאומו הראשון כמושל בינואר 1963, הצהיר רומני כי "בעיית זכויות האדם הדחופה ביותר של מישיגן היא אפליה גזעית - בדיור, בהתאמות הציבוריות, בחינוך, בממשל הצדק ובתעסוקה". רומני עזר ליצור את ועדת זכויות האזרח הארצית הראשונה.
כאשר מרטין לותר קינג הגיע לדטרויט ביוני 1963 ונאם שם מול 120,000 איש, שלח רומני את הסנאטור של המדינה, סטנלי ת'אייר לצעוד עם קינג כשליחו, זאת מאחר שלא השתתף בעצמו כי האירוע התקיים ביום ראשון. רומני השתתף במצעד הרבה יותר קטן שנערך בשבת הבאה, שהפגין נגד אפליית הדיור בעיר גרוס פוינט , לאחר שמרטין לותר קינג עזב את מישיגן. התביעה של רומני לקיים את זכויות האזרח הביאה לו ביקורת מצד אחדים בכנסייתו: בינואר 1964 כתב אחד מחבריו לקוורום כי הצעת חוק זכויות האזרח היא "חקיקה מרושעת" ו"הוא הניח את הקללה על הכושי". רומני סירב לשנות את עמדתו והגביר את מאמציו למען זכויות האזרח. בנוגע למדיניות הכנסייה, רומני נמנה בין אותם מורמונים ליברלים שקיוו שהמנהיגות של הכנסייה תשנה את הפרשנות התאולוגית המונחת ביסודה, אך רומני לא האמין בביקורת פומבית על הכנסייה, ובהמשך אמר כי גינויו של איש הממשל סטיוארט אודל המורמוני על מדיניותו "אינו יכול לשמש כל מטרה דתית שימושית".
בשנת 1965 ביקר רומני בדרום וייטנאם במשך 31 ימים ואמר כי הוא ממשיך בתמיכתו החזקה במעורבות הכוחות המזוינים של ארצות הברית שם. במהלך 1966, בעוד בנו מיט נכח בצרפת במסגרת עבודה מיסיונרית, ג'ורג' שכנע את ארוסתו של מיט, אן דייוויס, להמיר את דתה למורמונים. המושל רומני המשיך את תמיכתו בזכויות האזרח; לאחר פרוץ האלימות במצעדים מסלמה למונטגומרי ב-1965, הוא צעד בדטרויט בחזית עם הצועדים. ב-1966 זכה רומני להצלחה האלקטורלית הגדולה ביותר שלו, וזכה בבחירות 1966 למושלות מישיגן עם 527,000 קולות וגבר על עורך הדין הדמוקרטי זולטון פרנסי (הפעם זכה רומני לתקופת כהונה בת ארבע שנים, לאחר שינוי בחוקת מישיגן). הוא זכה ל-30% מקולות השחורים במישיגן, הישג חסר תקדים לרפובליקני.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964, הסנאטור בארי גולדווטר הפך במהרה למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית. גולדווטר ייצג זרם חדש של שמרנות אמריקנית, שרומני המתון לא היה חלק ממנו. רומני גם הרגיש שגולדווטר יביס את כל הרפובליקנים המתונים האחרים שיתמודדו למשרה פוליטית כלשהי, וחשש גם על מקומו (באותה התקופה מושל במישיגן הוגבל לתקופת כהונה בת שנתיים). לבסוף, רומני הסכים עם השקפותיו של גולדווטר בנוגע לזכויות האזרח ולימים יאמר:
במהלך ועידת המושלים הארצית של יוני 1964, 13 מתוך 16 מושלים רפובליקנים התנגדו לגולדווטר; מנהיגי מחנה זה היו ג'ים רודס מאוהיו, נלסון רוקפלר מניו יורק (שהקמפיין שלו הושהה עם הפסדו לגולדווטר בקליפורניה), ויליאם סקרנטון מפנסילבניה ורומני. במסיבת עיתונאים יוצאת דופן, רומני הצהיר: לעומת זאת, רומני נשבע בעבר בפני הבוחרים במישיגן כי לא ירוץ לנשיאות בבחירות 1964. העיתונים של דטרויט הצביעו על כך שלא יתמכו בו בכל הצעה כזאת, ורומני החליט במהירות לכבד את התחייבותו להישאר מחוץ למירוץ לנשיאות. במקום זאת נכנס סקרנטון, אך גולדווטר השתלט בהחלטיות על הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1964. שמו של רומני נכנס למועמדות כבן מועדף בידי חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'רלד פורד ממישיגן (שלא רצה לבחור בין מועמדים במהלך במערכה הראשונית) וקיבל את קולותיהם של 41 צירים במִפְקָד (40 קולות מתוך 48 של מישיגן ואחד מקנזס).
בוועידה, רומני העצים את סעיף זכויות האדם במצע המפלגתי, והבטיח לחסל את האפליה והקיפוח ברמה הארצית, המקומית והפרטית, אך הוא הובס בהצבעה קולית. הוא גם לא זכה לתמיכה בהצהרה שהוקיעה את הקיצוניות של השמאל והימין מבלי לנקוב בשמות של ארגונים, שאיבדה את תמיכתה בהצבעה ברוב דחוק של שניים לאחד. שתי עמדותיו נתמכו על ידי הנשיא לשעבר דווייט אייזנהאואר, שהיה בעל גישה לאחריות אזרחית דומה לזו של רומני. לאחר שהסתיימה הוועידה, רומני לא תמך ולא התנגד לגולדווטר ולעמיתו למרוץ ויליאם אדוארד מילר, ואמר כי הוא מסתייג מחוסר התמיכה של גולדווטר בזכויות האזרח ומהקיצוניות הפוליטית שלו.
במהלך הבחירות לנשיאות 1964, רומני התנער מצמד המועמדים הרפובליקנים לנשיאות, סירב אפילו להופיע במקומות בהם התנוסס שמם של הצמד והמשיך להילחם בגולדווטר באופן פרטי. הוא נלחם על קולות האזורים הדמוקרטים במישיגן בבחירות למושלות המדינה, וכאשר נשאל בהופעות הקמפיין שלו למושלות על תמיכתו בגולדווטר, הוא השיב: "לכל הרוחות, אתה יודע היטב שאני לא!". רומני נבחר מחדש ב-1964 ברוב דחוק של 380,000 קולות וניצח את חבר בית הנבחרים של ארצות הברית הדמוקרטי ניל סטייבלר.
המהומות בדטרויט.
המהומות ברחוב 12 וקליירמאונט בשכונת "וירג'יניה פארק" שבדטרויט פרצו בשעות הבוקר המוקדמות של היום ה-23 ביולי 1967, לאחר פשיטה משטרתית על מתחם בילוי לא חוקי מסוג ספיק איזי. ככל שחלף היום והחיכוכים בין הבליינים לכוחות המשטרה החריפו, התקשר רומני למשטרת מישיגן ולמשמר הלאומי. בשעה 3 לפנות בוקר, ב-24 ביולי, פנו רומני וראש עיריית דטרויט ג'רום קאוואנה לרמזי קלארק, אז התובע הכללי של ארצות הברית, בבקשה לשלוח לדטרויט חיילים פדרליים. התובע הכללי קלארק הצביע על כך שרומני יצטרך להכריז על מצב של התקוממות אזרחית.
לעיר נשלחו כוחות צבא גדולים שכללו רכבים קרבים משוריינים, ואלפי חיילים מהדיוויזיה המוטסת ה-82 ומהדיוויזיה המוטסת ה-101. כשהמצב בדטרויט החמיר, אמר רומני לסגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית, סיירוס ואנס, "אנחנו חייבים לפעול, בן-אדם, אנחנו חייבים לפעול". סמוך לחצות 24 ביולי אישר נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון לאלפי צנחנים להיכנס לדטרויט. ג'ונסון הלך לטלוויזיה הלאומית, הודיע על פעולותיו והתייחס שבע פעמים לחוסר יכולתו של רומני לשלוט על המהומות באמצעות כוחות מקומיים. אלפי מעצרים נערכו והפרעות נמשכו עד ה-27 ביולי. ההשלכות הסופיות של מהומות אלו היו הקשות ביותר מכל התקוממויות אזרחיות אחרות בחמישים השנים האחרונות בארצות הברית: 43 הרוגים, למעלה מאלף פצועים, 2500 חנויות נבזזו, מאות בתי מגורים נשרפו ונגרם נזק לרכוש בסך 50 מיליון דולר אמריקני.
לאחר המהומות.