גם על רקע התקופה שבה פעלו, שהתאפיינה בנסיינות וחדשנות מוזיקליות עולמיות, בולטים המוטנטים בכושר ההמצאה שלהם שאותו יישמו על מגוון של סגנונות כפסיכדליה, פופ, בלוז ורוק. הניסיונות המוזיקליים כללו דיסטורשן, משחקי מילים, פידבק וכלים בלתי שגרתיים שנועדו ליצור צליל חופשי ושמח; כך, על פי המידע שמצורף ל"הכל אפשרי", אחד מכלי הנגינה ששימשו אותם בהקלטת Le Premier Bonheur du jour (בלדה של הזמרת הצרפתייה פרנסואז ארדי מ-1963, שהמוטנטים הקליטו ב-1968), היה מכל תרסיס.
באלבום A Divina Comédia Ou Ando Meio Desligado (מפורטוגזית: "הקומדיה האלוהית או שמא לאחרונה אני מעט מנותק") שיצא בשנת 1970 ניכר ניסיון להתרחק מן הטרופיקליה וליצור רוק.
האלבום Mutantes e Seus Cometas no País dos Baurets ("המוטנטים וכוכבי השביט שלהם בארץ ה-"Baurets") יצא לחנויות בחודש מרץ 1972 לא לפני שזכה לטיפול של הצנזורה, שדרשה לשנות את שם השיר "פטריוט מדובלל" למשהו חתרני פחות ולכסות בקולות רקע את השורה "השיער שלי הוא ירוק וצהוב...". כבר בתקליט זה הסתמנה נטיית המוטנטים לעבר השלב השלישי בהתפתחות המוזיקלית שלהם, שלב הרוק המתקדם, נטייה שגברה באלבומים הבאים.
באותה שנה, תכננו המוטאנצ'ס להקליט אלבום נוסף, אך חברת התקליטים, Polydor, לא הסכימה לאמנים החתומים בה להוציא יותר מאלבום אחד בשנה. בדרך מקורית, הצליחו חברי הלהקה לעקוף את ההגבלה: האלבום Hoje É o Primeiro Dia do Resto da Sua Vida, שנחשב כאלבום סולו של ריטה לי, אחת משלושת חברי הלהקה המקוריים, הוא למעשה יצירה מוזיקלית של הלהקה: הוא שוחרר תחת שמה של לי, שלקחה חלק ניכר בתפקיד השירה, כשעל הלחנים והעיבודים אמונים שאר החברים. לאחר צאתו של האלבום, עזבה ריטה לי את אוז מוטאנצ'ס.
האלבום O A e o Z ("האות A והאות Z") שהוקלט ב-1973 נגנז על ידי חברת התקליטים משום שהיה ניסיוני מדי לטעמה. שלב מוזיקלי שלישי זה הוא גם האחרון בחייה של הלהקה.
השפעה.
המוטנטים הותירו את חותמם על להקות ברזילאיות רבות וגם היום מהווים ההומור והאקספרימנטליזם שלהם מקור השראה ללהקות רוק מחתרתי. אף שהם עצמם מעולם לא תפסו מקום חשוב בתודעה המוזיקלית המערבית, לא מעט מוזיקאים דוברי אנגלית הושפעו מהם. כך, למשל, ב-1993 ביקש מהם קורט קוביין באופן פומבי להתפייס ולערוך הופעת איחוד. כשהזמר האמריקאי בק הקליט אלבום של מוזיקה נסיונית ובו השיר "טרופיקליה", הוא קרא לו "מוטציות". דייוויד ביירן לבש בהופעות של ראשים מדברים חליפות בסגנון המוטנטים, והוציא בשנת 1999 בלייבל מוזיקת העולם שלו, לואקה בופ, את אוסף שירי המוטנטים "הכל אפשרי". כמו כן, אף הרכבים ברזילאים עכשוויים, לדוגמה פאטו פו, שואבים השפעה מיצירות המוטנטים.
האיחוד של 2006.
בפעם הראשונה מאז 1978 שבו המוטנטים והתאחדו בשנת 2006 בהופעה שהתקיימה במרכז האמנות ברביקן בלונדון לרגל תערוכת הטרופיקליה שהתקיימה שם. ההרכב המאוחד כלל את המשתתפים הישנים לבד מלימיניה ולבד מריטה לי. את מקומה של ריטה לי מילאה הזמרת ילידת 1964 זליה דונקן. הופעות נוספות של הלהקה בהרכב זה צפויות להתקיים בשיקגו ובלוס אנג'לס.
שירה עברית
שירה עברית נכתבה עוד מימי המקרא וממשיכה להיכתב עד ימינו. לאורך הדורות התעצב והשתכלל סגנון השירה, והמשוררים בני התקופות המאוחרות כללו בשירתם התייחסות לשירי התקופות שקדמו להם.
השירה בתנ"ך ובימי חז"ל.
ראשיתה של השירה העברית כבר בתנ"ך, שבו מופיעות שירות המשולבות בפרוזה, כגון שירת הים בספר שמות ושירת דבורה בספר שופטים, והן ספרים המכילים דברי שירה בלבד, בראש ובראשונה מזמורי ספר תהלים. שירי המקרא עדיין אינם מכילים חריזה או מקצב מפותח, מצויה בהם מאוד התקבולת לסוגיה, ורק במיעוטם קיים אקרוסטיכון אלפביתי או כיאסמוס. חלק מספרי הנבואה כתובים בפרוזה הקרובה לשירה. כדוגמה לשיר מקראי אפשר להביא את פתיחת שירת האזינו:
ההנחה המחקרית הנפוצה בקרב חוקרי השפות השמיות בכלל והעברית בפרט היא כי השירות בתורה ואף חלק מהשירות בנביאים עתיקות יותר מחלקי הפרוזה (שירת הים נחשבת כאחד הטקסטים העתיקים במקרא). כמו כן, ישנה השערה כי במקור הועברו הטקסטים המקראיים מדור לדור בצורת שירה, ובשלב מאוחר יותר הועלתה שירה זו על הכתב כפרוזה.
בחיבורים העיקריים של תקופת חז"ל, המשנה, התלמוד והמדרשים, כמעט לא מצויים קטעי שירה, אך ישנם כמה קטעי שירה קצרים וחידתיים. המשל השירי הבא מופיע בתלמוד הבבלי, במסכת מועד קטן דף כ"ה ע"ב:
ואולם בתקופת חז"ל החלו ניצניו של השלב הבא בשירה העברית, הפיוט, שהלך והתפתח בימי הביניים.
שירת ימי הביניים.
ראשית השירה בימי הביניים היא בפיוטים שנוצרו בשירה הארץ-ישראלית. תחילה ביצירתם של הפייטנים הקדומים האנונימיים במאות השלישית והרביעית, אחר כך ביצירת הפייטנים יוסי בן יוסי ויניי, ובעיקר בפיוטיו של אלעזר הקליר בן המאה השישית או תחילת המאה השביעית, שנחשב גדול פייטני ארץ ישראל. בתקופה זו כבר השתכללו קישוטי השיר ונוספו חריזה, מקצב מילים, כינויים ושעשועי לשון וגם האקרוסטיכונים החלו להשתכלל. מבין שיריו של הקליר מפורסם הפיוט לפורים "אץ קוצץ", שזו תחילתו:
מארץ ישראל עברו הפיוטים ליהדות בבל, שם התבלט במיוחד רס"ג בפיוטיו, ואחר כך עברו לאירופה. פיוטים רבים נכתבו אצל יהודי איטליה, צרפת ואשכנז, ואולם בעיקר ידועה השירה שנתחברה בתור הזהב של יהדות ספרד, במקביל לשירה הערבית בת התקופה. שירת ימי הביניים של יהדות ספרד פרצה גם אל שירת החולין, ונתחברו בה גם שירי יין ושירי תענוגות. גם סגנון השירה התפתח מאוד, והתחדש המשקל ההברתי. בין משוררי ספרד ידועים שמואל הנגיד, שלמה אבן גבירול, יהודה הלוי ועוד.
אחרי תום תקופת השירה הספרדית דעכה השירה העברית, והצטמצמה בעיקר לשירי קודש שלא חידשו הרבה בתחום התוכן והסגנון. שירים ופזמונים נכתבו בתקופה זו אצל יהדות איטליה, למשל בידי עמנואל הרומי, ובחוג מקובלי צפת כרבי ישראל נג'ארה, רבי אלעזר אזכרי ורבי שלמה אלקבץ.
פיוטו של ר' שלמה אלקבץ, לכה דודי, התווסף לכל נוסחי התפילה היהודית כחלק מקבלת שבת:
שירה עברית מודרנית.
את השירה העברית המודרנית פתח ר' משה חיים לוצאטו והיא השתכללה עם פעולתם של אנשי תנועת ההשכלה, שראו בשירה את הז'אנר האיכותי ביותר לכתיבה עברית. משורר ההשכלה הראשון, שהשפיע רבות על הבאים אחריו, היה נפתלי הרץ וייזל, בסוף המאה ה-18, ואחריו באו שלום הכהן, מאיר הלוי לטריס, אד"ם הכהן ובנו מיכ"ל, יהודה לייב גורדון ואחרים. השירה המשכילית שאבה רבות מן השירה האירופית בת הזמן וגם מתקופות השירה שקדמו לה, ובעיקר תקופת המקרא, אך מצד תוכנה לא הצליחה לפרוץ לעולמות חדשים. היא הייתה שירה דידקטית בעיקרה ועסקה בהגות ובעולם הכלל והציבור, ולא פנתה כמעט אל עולם הנפש והאדם היחיד. בדור שאחרי תקופת ההשכלה פעלו משוררי חיבת ציון, בהם למשל נפתלי הרץ אימבר מחבר התקווה.
את המהפך בשירה העברית יצרו בעשור האחרון של המאה ה-19 ביאליק וטשרניחובסקי. הם ויתרו על עקרונות הסגנון שנהגו עד זמנם, והחלו לכתוב את שירת הפרט, שירים שעסקו בפנים האדם ובנפשו. בתקופת התחייה קמו משוררים רבים כממשיכיו של ביאליק וגם בסגנונות אחרים. בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים עבר מרכז הכובד של השירה העברית החדשה לארץ ישראל. נשים החלו לכתוב שירה (יוכבד בת מרים, אסתר ראב, רחל המשוררת ואחרות) והתפתח הסגנון האקספרסיוניסטי (בעיקר אורי צבי גרינברג ודוד פוגל). בשנות השלושים והארבעים קמה האסכולה הנאו-סימבוליסטית של שלונסקי ואחריו אלתרמן, ואחר כך דור הפלמ"ח. בשנות החמישים פעל דור המדינה שמרד כנגד שלונסקי ואלתרמן, ובו בין השאר נתן זך, דוד אבידן, יהודה עמיחי, דליה רביקוביץ, דן פגיס, חזי לסקלי ויונה וולך. לצד אלה נמשך גם קו של שירה דתית, למן יוסף צבי רימון, דרך זלדה ועד גל השירה הדתית של סוף המאה העשרים.
בשנות האלפיים עודכנה שירת הדורות הקודמים על ידי טל סלוצקר, רועי צ'יקי ארד, שגיא אלנקווה, עודד כרמלי, ורועי חסן. שירתם מגישה את מאבקי הדור ואת הוויית הערים תוך התייחסות לחיי הפרט ולדור שבא אחרי שירת דור המדינה והתפתחויות בעברית אשר כוללות סגנון שמשוחרר מכבלים שיריים שאפיינו את הדור הקודם.
דף לפארד
קאנו
קאנוּ הוא סוג של סירה קטנת ממדים, ששטה על פי רוב על ידי משוטים, אך לעיתים גם בעזרת מפרשים. לקאנו שני קצוות מחודדים ובדרך כלל הוא פתוח בצדו העליון, אם כי קיימים גם קאנואות בעלי כיסוי.
קאנו החתירה מונע על ידי "משוטים אינדיאניים", כשמספר החותרים תלוי בממדי הסירה. החותרים פונים לכיוון השיט, בין שהם יושבים על חיזוקי רוחב של הגוף ובין שהם כורעים ומשעינים את ברכיהם ישירות על התחתית. זה ההבדל בין חתירה בקאנו לבין חתירה בסירה רגילה, אז פונים החותרים אל הירכתיים, נגד כיוון השיט. המשוט האינדיאני יכול להיות בעל להב אחד או שניים.
לקאנואות מפרשים מגוון רחב של מעטי-מפרשים. הדגמים הנפוצים של קאנואות המפרשים המודרניים הם בעלי מעטי מפרשים ששטחם 5 מטרים מרובעים. לקאנו המפרשים הבינלאומי שטח מפרשים של 10 מטרים מרובעים, והוא אחד מדגמי התחרות הראשונים והמהירים ביותר בעולם המערבי.
תחרויות קאנו.
תחרות הקאנו הראשונה נערכה בבריטניה ב-1866 ומאז אולימפיאדת ברלין (1936) זהו ענף אולימפי. קיימים מספר סוגי תחרויות, הבולטות שבהן תחרויות ספרינט, שהן תחרויות במים שקטים למרחקים קצרים, ותחרויות סלאלום, הנערכות במים לבנים, ובהן על החותרים לעבור בנקודות מסוימות המסומנות במים, ולעיתים גם לחתור נגד הזרם.
התחנה המרכזית הישנה של תל אביב