גרסה נוספת מייחסת את מקור הכידון-רובה בעיר באיון (צרפתית: Bayonne) שבדרום צרפת, ההשערה הזאת מבוססת על הדמיון בשם, על הופעת המונח "פגיונות באיון" ברישומים של מחסני נשק צרפתיים בסוף המאה ה -16 אבל לעיר באיון אין היסטוריה של ייצור כלים או סכינים. הסופר והפילוסוף הצרפתי וולטייר, מזכיר בפואמה משנת 1723 המתעדת את קרב איברי שהתחולל ב 1590, את הביונט וחוזר על הטענה שמקורו בבאיון. ההתייחסות הראשונה לשימוש בכידון באופן מסודר באירופה מופיעה בכתביו של הגנרל הצרפתי ומרשל צרפת ז'אק פרנסואה דה שסטון שזיכרונותיו פורסמו בפריז בשנת 1690. הוא מציין שהחיילים נושאי המוסקטים שהיו תחת פיקודו לא נשאו חרבות, אלא כידונים עם ידיות שאורכן היה כ 30 ס"מ ולהבים באותו אורך כמעיין ראשי כידון עם להב ארוך במיוחד מורכבים על מוטות קצרים במיוחד. ה"קת" הארוכה הושחלה אל תוך קנה המוסקט והפכה את הנשק החם לכידון, התיאור הוא של נשק שתוכנן ויוצר בקפידה ולצורך מסוים ולא לנשק מאולתר.
המאה ה-17 והמאה ה-18.
השימוש בכידוני־רובה מסוג כידון־תקע החל להופיע באמצע המאה ה־17, תחילה כנשק ביחידות בודדות ועם סוף המאה ה־17 היה הכידון רובה נשק סטנדרטי של יחידות מוסקטרים. יחידות אלו שהיו מחלוצי השימוש בכלי נשק חם בשדה הקרב היו צריכים לשאת הרבה ציוד על מנת לאפשר תפעול של הנשק תחילה רובי ארקבוז ולאחר מכן רובי מוסקט עובדה זו בשילוב עם משקל המוסקט ואופיו המסורבל הגביל את יכולת של המוסקטרים להגן על עצמם. כתוצאה מכך, הם היו פגיעים מאוד להתקפה – במיוחד על ידי פרשים ובעיקר בעת הטעינה מחדש של הרובים שלהם. לצורך זה היו יחידות המוסקטרים משולבות עם יחידות של נושאי-רומח שאמורים היו להדוף התקפות אויב. יחידות נושאי הרומח היו גדולות. בדרך כלל בטליות (מבנה טקטי הנפוץ בעת החדשה המוקדמת) של מאות או של אלפי לוחמים שהסתדרו בשדה הקרב במבנה בו הרמחים הזדקרו לכיוון האויב או כיוון התקפת האויב המשוערת. צפיפות המבנה ועומקו - בדרך כלל מספר שורות הספיק להדוף בדרך כלל התקפת פרשים על המוסקטרים שהיו פגיעים ביותר בעת פרק הזמן הארוך שנדרש לטעינת המוסקט. עם השיפור בכידונים שאיפשר להם להיות צמודים באופן אמין למוסקט ולאפשר ירייה וטעינה באופן סימולטני לשימוש בכידון החל שינוי מהותי בהרכב ושיטת הלחימה של חיל הרגלים. השינוי איפשר להפטר בהדרגה מהצורך ביחידות רמחים נפרדות וגדולות ויחידות מוסקטרים חמושים בכידונים שגדלן לא עלה על 700 לוחמים הפכו לסטנדרט הצבאי. השיפורים בטעינה של המוסקטים וההקלה במשקלם והשימוש בהן הפכו יחידות המוסקטרים לניידות והיכולת להניע אותם לפי תוכנית הקרב או לפי השינויים בתוכנית בשדה הקרב הביא לשינוי טקטי לפיו לוחמים חמושים בנשק חם שיכולים להגן על עצמם ממתקפות של פרשי אויב על ידי הכידונים, יכלו להתקיף בנקודות שונות ומשתנות בשדה הקרב.
עד לקרב בלנהיים בשנת 1704 הפך הכידון-רובה לנשק סטנדרטי של חיל הרגלים האירופאי. במהלך הקרב החיילים הדנים, בפיקודו של הרוזן שולטן, הביסו את חיילי הרגלים הצרפתים בקרב כידונים פנים־אל־פנים ליד הכפר בלנהיים. מתקופה זו ועד להופעת כלי הנשק בעלי מחסנית הכידון-רובה היה ההגנה העיקרית של חיל הרגלים ויחידות המוסקטרים כנגד התקפות של חיל הפרשים. המחקר מראה שפרשים לא נטו לתקוף מערך של חיל רגלים החמוש בכידונים, ואילו המוסקט שהיה איטי בטעינה ולא מדויק מטווחים של מעל מאה מטר לא הרתיע את הפרשים כלל. בקרב קלודן הוכרע הקרב כאשר התקפת אנשי ההרים ה"היילנדרים" התנפצה על מבנה של חיילים בריטיים חמושים בכידונים. בשנת 1781 ג'ורג' וושינגטון הורה לחייליו בעת המצור על יורקטאון לתקוף את החיילים הבריטיים בכידונים וללמד את הבריטים לקח בשימוש בנשק שהם מחשיבים את עצמם כנשק בו הם מכריעים קרבות. הגנרל אלכסנדר סובורוב כתב בספרו "מדע הניצחון" בסוף המאה ה-18:
במאה ה 18 לערך הפך הכידון לנשק אוניברסלי, במהלך עידן זה שימוש אגרסיבי בכידון נגד צבא אויב במבנים שנשברו תחת לחץ ההתקפות של פרשים ואש יעילה של מוסקטים היה הדרך המקובלת להכריע את הקרב. אם זאת, הכידון היה יעיל לעימותים בטווחים קצרים שבהם התוקפים היו צריכים לעבור מרחקים קצרים ובתנאי שהמגינים לא יכלו להביא לידי ביטוי את עוצמת הירי מנשק קל כדרך לעצור את המתקפה. הדוקטרינה הצבאית של פרידריך השני, מלך פרוסיה נבנתה מסביב הפעלת הכידון בהתקפות של חיל רגלים בטווחים קצרים. השימוש בכידון היה חלק בלתי נפרד מהטקטיקה של התקפות ותימרונים מהירים שהעבירו את היוזמה והשליטה במומנטום בידי הצבא הפרוסי על ידי שימוש במטחי ירי מרוכזים של נשק קל שהביאו לשבירת מערכי האויב, הכרעת הקרב הושגה על ידי התקפת כידונים על האויב הנסוג.
דוקטרינת "מטחווי־יד".
דוקטרינת השימוש בכידון גרסה כי השילוב של הרובה והכידון המורכב עליו יאפשרו לחייל הרגלים להגיע כמטחווי יד בכוח האויב, בעמדות הגנה אמור היה הכידון לאפשר לחייל הרגלי להגיע עם הכידון לפרש התוקף את המבנה או להגיע עם קצה הכידון לחיל הרגלי התוקף ולפגוע בו הכידון לפני שהתוקף יוכל להגיע עם קצה הכידון שלו. בהתקפה אמור היה החייל הרגלי התוקף להסתער עם כידון שלוף על קווי ההגנה של האויב ולהגיע למצב בו אש מנשק חם לא תשחק תפקיד משמעותי יותר והקרב יוכרע בלחימה פנים אל פנים בנשק קר בטווחים של כידון מול כידון. התכנון של מוסקטים ורובים הושפע מדוקטרינה זו וכלי הנשק תוכננו על מנת לשרת את הדוקטרינה, כאשר קני הנשק התקצרו עם התפתחות הטכנולוגיה נדרשה הארכת הכידונים שצמחו לאורכים מרשימים של עד חצי מטר. דוקטרינה זו עם אמונה מלאה בתועלת של הכידון באה לידי ביטוי בסדרת קרבות שסגרו את המאה ה-19, בהן אומנו הצבאות בלחימה בכידון תוך שימת דגש על החתירה למגע וקרב כידונים. שנת 1886 הייתה שנת הפריחה של כידוני-חרב ארוכים שנועדו להביא לידי ביטוי מעשי את דוקטרינת מטחווי היד. הצבא הצרפתי הנפיק לחיל הרגלים כידון-חרב עם להב של 52 ס"מ ששימש את הצבא בשינויים שונים עד לשנת 1940, הצבא הגרמני הנפיק לחיילים תחילה כידון-סכין עם להב של 25 ס"מ ובשנת 1898 הנפיק לחיילים כידון עם להב של 52 ס"מ, שני הכידונים שימשו את הצבא הגרמני עד לסוף מלחמת העולם הראשונה. הצבא הבריטי אימץ בשנת 1888 כידון-חרב עם להב באורך 30.5 ס"מ עבר בשנת 1907 להשתמש בכידון-חרב עם להב באורך 43.2 ס"מ
שעוצב על פי דוגמת הכידון-חרב היפאני שהיה בשימוש ממלחמת יפן-רוסיה (1904-1905)
עם כניסת המאה ה-19 השתלבה דוקטרינת "מטחווי היד" עם האסטרטגיה שהעדיפה התקפה מעל הכל, הכידון נתפס כאביזר המגלם בתוכו, ומשחרר בעת הצורך את רוח הלחימה. הקצין הצרפתי ארדאן די פיק היה הוגה צבאי צרפתי בן המאה ה-19, שהתעסק בעיקר בתחום הפסיכולוגיה הצבאית. לכתביו הייתה השפעה על האסטרטגיה של צבא צרפת בתחילת המאה העשרים, הוא התמקד בתפקידם של הכוחות המוסריים בקרב, שלדעתו נותר כוח מרכזי למרות הקטלניות הגוברת של כלי נשק. הוא תיאר את לחמית חיל רגלים כסוג של תחרות מוסרית המתרחש במציאות. התחרות על עליונות כוח אש שמשפיעה על מידת החופשיות של חי"ר לתמרן בשדה הקרב הייתה פן אחד של הלחימה אבל מה שבסופו של דבר הכריע את הקרב הייתה היכולת לאיים על האויב בהשמדה על ידי הגעתם של חיילים התוקפים למטחווי יד. ברגע האמת של המפגש לקרב פנים אל פנים מה היה חשוב
האם האמון בקרב התוקפים גובר על האמון בקרב המגינים. הוגה הדעות הצבאי הגרמני וילהלם באלק, קצין פרוסי שהגיע לדרגת גנרל-לויטננט במהלך מלחמת העולם הראשונה פרסם את תורתו על הפעלת חיל רגלים במסגרת ספריו "Taktik".
על הדוקטרינה של שימוש בכידונים הוא כתב:
המאה ה-19.
עד שנת 1815 היה הכידון כלי נשק בעל חשיבות בתורת הלחימה של חיילות הרגלים תוך שימוש בטקטיקה של התקפה תוך שימוש בכידונים שלופים. אך במהלך המאה ה-19 על המודרניזציה ההולכת וגוברת של הצבאות חל שינוי מהותי בשימוש בכידון, מנשק בעל חשיבות הגנתית והתקפית הוא הפך לנשק של מוצא אחרון, אף על פי שתורת הלחימה של כל הצבאות האירופאיים והצבאות שהושפעו מהם כללו את הכידון ככלי נשק קבוע של חיל הרגלים. מפקדים בכל הדרגות וקובעי מדיניות החלו לפקפק ולערוך ניתוחים על יעילות הכידון כנשק הגנתי והתקפי כאחד, ההיסטוריון הבריטי ג'ון מיטשל שנלחם במלחמת חצי האי, אחת מהמלחמות הנפוליאוניות קובע בספרו על המלחמה כי פציעות מכידון היו נדירות ביותר וכי הכידון הביא למותם של 500 חיילים מתוך 500,000 שנהרגו במלחמת חצי האי וטען כי הסיבה לכך היא הכידון עצמו הוא כלי נשק מוגבל הנוטה לכשל העת הקרב. ההיסטוריון הפרוסי ששימש כקצין מטה בקרב ווטרלו מדגיש בכתביו את האפקט הפסיכולוגי שיש להתקפת כידונים אך מוסיף כי מבנים של חיל רגלים ממעטים לערוך קרבות פנים אל פנים תוך שימוש הכידונים.