שנה קודם לכן, ב-14 ביוני 1923, הקליט ג'ון קרסון את השיר "בקתת העץ הקטנה במשעול" ("Little Log Cabin in the Lane") בעבור חברת ההקלטות "אוקיי" (Okah). ורנון דלהארט היה זמר הקאנטרי הראשון שהוציא להיט כלל ארצי עם השיר, בחודש מאי 1924"Wreck of the Old '97" בצידה השני של ההקלטה היה השיר "Lonesome Road Blues", שגם הוא הפך לפופולרי למדי. באפריל 1924, סמנטה בומגרנר "דודה" ואווה דייוויוויהפכו לנשים הראשונות שהקליטו ופרסמו שירי קאנטרי.
מוזיקאי הילבילי רבים, כמו קליף קרלייל, הקליטו שירי בלוז לאורך העשור ולתוך שנות ה-30. מבצעים חשובים אחרים מתקופת ההקלטות המוקדמות היו: ריילי פוקט, ג'ון ריצ'רדסון, אל הופקינס, ארנסט.וי. סטונמן, צ'ארלי פול, וסקילט ליקרס. גיטרת סטיל נכנסה למוזיקת הקאנטרי כבר בשנת 1922, כאשר ג'ימי טארלטון פגש את הגיטריסט המפורסם מהוואי, פרנק פררה בחוף המערבי.
ג'ימי רודג'רס ומשפחת קרטר נחשבים בידי רבים לשניים מחשובי זמרי הקאנטרי המוקדמים, שיריהם הוקלטו תחילה בחברת ההקלטות "היסטוריק", בבריסטול ב-1 באוגוסט 1927.
רודג'רס מיזג בין מוזיקת ההילבילי, גוספל, ג'אז, בלוז, פופ, קאובוי, ופולק; ורבים משיריו הטובים ביותר היו פרי יצירתו, כולל "Blue Yodel”, שמכר מעל מיליון עותקים וביסס את מעמדו של רודג'רס כזמר המוביל בתחילתה של מוזיקת הקאנטרי.
החל משנת 1927, ובמהלך 17 השנים הבאות הקליטה משפחת קרטר יותר מ-300 בלדות מוזיקה עממית אמריקנית, מקצבים מסורתיים, שירי קאנטרי, ושירי גוספל, שכולם מייצגים את הפולקלור של דרומה של ארצות הברית ואת המסורת הטמונה בו.
שנות ה-30 וה-40.
אחד האפקטים הצדדיים של המשבר הגדול בארצות הברית של שנות ה-30, היה ההפחתה בכמות ההקלטות שבוצעו באותה התקופה שיכלו להמכר. שידורי הרדיו הפכו למקור בידור פופולרי, ומופעים מסוג "ריקודי אסם" המציגים מוזיקת קאנטרי היו לאירוע קבוע בכל דרומה של ארצות הברית, ואף הגיעו צפונה עד לשיקגו, ומערבה לקליפורניה.
החשוב מכולם היה הגראנד אול אופרי, ששידורו החל בשנת 1925, וברבות הימים הפך לתוכנית הרדיו המשודרת ביותר בהיסטוריה של הרדיו על ידי תחנת WSM-AM שבעיר נאשוויל ושידורה נמשך עד ימינו. כמה מהכוכבים המוקדמים של האופרי היו: הדוד דייב מאקון, רוי אקוף ונגן מפוחית הפה האפרו אמריקני דהפורד ביילי את השידור יכלו לקלוט, לעיתים קרובות, בכל רחבי המדינה.
בתקופה זו במוזיקת הקאנטרי החל גם מה שמוגדר בידי חוקרים כ"תור הזהב" במוזיקת הקאנטרי. הגראנד אול אופרי התפרסם בעיקר על כך שהעלה את הפופולריות של סגנון זה במוזיקת הקאנטרי, כמות גדולה של צלילים התמזגה יחד עם כלי נגינה חדשים כמו גיטרה בעלת דוושת מתכת. אומנים כמו: ג'ורג' ג'ונס, פורטר וגונר, ולורטה ליין מהווים את עיקרו של תור הזהב. ורבים משירים אלה עדיין יוצרים תהודה בימינו עקב פשטותם.
מוזיקאים רבים הופיעו והקליטו שירים בסגנונות רבים. מון מוליקאן, לדוגמה, ביצע ווסטרן סווינג, אך בנוסף גם הקליט שירים אותם ניתן לשייך לסגנון הרוקבילי. ביל האליי, שר שירי קאובויז, ואף היה לתקופה מסוימת זמר קאובוי יודל. האליי למפורסם ביותר כזמר רוק אנד רול מוקדם, כשהוא חובר אל ג'ימי רודג'רס שיחדיו יצרו סגנון וצליל שהיה כמעט ייחודי להם. בין השנים 1947 ו-1949, זמר שירי הנשמה אדי ארנולד הציב שמונה שירים בעשרת הגדולים של מצעד הבילבורד.
ווסטרן סווינג וקאובויז מזמרים.
במהלך שנות ה-30 וה-40, שירי קאובויז, או מוזיקת מערבונים, שהוקלטה מאז שנות ה-20, היו פופולריים בסרטים שנעשו בהוליווד. כמה מהקאובויז המזמרים הפופולריים מתקופה זו היו: ג'ין אוטרי, בניהם של החלוצים, רוי רוג'רס, וארנסט טאב.
אך לא היו אלה רק קאובויז; גם קאוגירלס תרמו לצליל בלהקות משפחתיות מגוונות. פסטי מונטנה פתחה את הדרך עבור אמניות, כאשר שירה שעשה היסטוריה, "I Want To Be a Cowboy's Sweetheart" (אני רוצה להיות נערת קאובוי). מקרה זה החל תנועה של נשים לעבר קריירות סולו מצליחות.
בוב ווילס היה מוזיקאי מהמישורים הגדולים מאזור הערבות הנמוכות שהפך לפופולרי מאוד כאשר הנהיג את להקת “hot string band”, ושהופיע גם במערבונים הוליוודיים. המיזוג שיצר בין מוזיקת הקאנטרי לבין ג'אז, שהחל כמוזיקה לאולמות ריקודים, יהפך ידוע כווסטרן סווינג. גם לספאד קולי וטקס ויליאמס היו להקות מצליחות שהופיעו בסרטי קולנוע. בשיאו, הצליח ווסטרן סווינג להתחרות בפופולריות של להקות ביג בנד.
שינוי בקומפוזיציה.
מוזיקאי הקאנטרי המוקדמים בזו לתופים כיוון שהיו "רועשים מדי" לטעמם ולא "טהורים", אך בשנת 1935 מנהיג להקת ווסטרן סווינג ביג בנד בוב ווילס הוסיף תופים ללהקתו "הטקסס פליבוייז". באמצע שנות ה-40, הגראנד אופרי הול לא התיר למתופף הפליבוייז להופיע על הבמה. על אף שמערכות תופים היו בשימוש תדיר על ידי להקות רוקבילי בשנת 1955, אולמות פחות שמרניים מהגראנד אופרי כמו לואיזיאנה היי פארק שמרו על כך באופן פחות תדיר ואיפשרו להציב מתופפים מאחורי הקלעים החל משנת 1956. לעומת זאת, בתחילת שנות ה-60 היה זה נדיר שלהקות קאנטרי לא השתמשו במתופפים.
בוב ווילס היה בין ראשוני מוזיקאי הקאנטרי היה בין הראשונים שהוסיפו גיטרה חשמלית ללהקתו, בשנת 1938. עשור לאחר מכן (1948) ארתור סמית השיג להיט שהגיע אל בין עשרת הגדולים של מצעד הקאנטרי האמריקני עם השיר "Guitar Boogie", שמשם הגיע הגיד אל מצעד שירי הפופ, שיר זה הציג לרבים את הפוטנציאל הטמון בגיטרה חשמלית. במשך מספר עשורים האומנים שהקליטו בנאשוויל העדיפו את הצליל החמים של גיטרות גיבסון וגרץ, אך כאשר הופיעו גיטרות פנדר החלו להשתמש בהם ולנצלן החל משנות ה-50 המוקדמות, גיטרות הפנדר הפכו לבסוף לגיטרות החשמליות המזוהות ביותר עם מוזיקת הקאנטרי.
הילבילי בוגי.
מוזיקאי קאנטרי החלו להקליט בוגי בשנת 1939, לאחר שנוגן באולם הקארנגי הול, כאשר ג'וני ברפילד הקליט את "בוגי ווגי". זרם דק שהפך אחר כך לסגנון ה"הילבילי בוגי", או "אוייק בוגי", כאשר ה"אוייק" הוא תושב אוקלהומה, מאוחר יותר שונה השם שוב והפך לקאנטרי בוגי, זרם דק זה הפך עד לשנת 1945 לשיטפון. הקלטה ראויה לציון מתקופה זו היא של האחים דלמור, "Freight Train Boogie", אשר נחשב לחלק מהאבולוציה המשותפת של מוזיקת הקאנטרי והבלוז לעבר סגנון הרוקבילי. בשנת 1948, ארתור "גיטרת הבוגי" סמית הוציא לאור להיט אשר חדר אל עשרת הגדולים במצעד הקאנטרי של ארצות הברית עם הקלטות ה-MGM של "Guitar Boogie" ו-"Banjo Boogie", כאשר הראשון אף "חצה את הקווים" והגיע אל מצעד הפופ האמריקני. אומני קאנטרי בוגי אחרים כללו את: מריל מור ואמי פורד "טנסי". תקופת ההילבילי בוגי שרדה עד שנות ה-50 ונשאר אחד מתתי סוגה רבים במוזיקת הקאנטרי אל תוך המאה ה-21.
בלוגראס, פולק וגוספל.
עם סיומה של מלחמת העולם השנייה, להקות מיתרים, "מאונטיניר" (מטפסי הרים), שנודעו כבלוגראס פרצו כאשר בילי מונרו יחד עם לסטר פלאט וארל סקורג'ס, בהובלתו של רוי אקוף באולם הגראנד הול אופרי.גם מוזיקת הגוספל, נשארה מרכיב פופולרי במוזיקת הקאנטרי. רד פולי, הכוכב הגדול ביותר במוזיקת הקאנטרי לאחר מלחמת העולם השנייה, הוציא לאור את אחד מלהיטי הגוספל, שמכרו כמיליון עותקים, "Peace in the Valley" כמו כן שר רד פולי בסגנונות הבוגי, בלוז ורוקבילי.
בתקופה שלאחר המלחמה, נקראה מוזיקת הקאנטרי "פולק" בקרב הסוחרים ואילו מוזיקת "הילבילי" בקרב התעשייה עצמה. בשנת 1944, החליף הבילבורד את המונח "הילבילי" עם "שירי פולק ובלוז", ועבר להשתמש במונח "קאנטרי" או "קאנטרי ווסטרן" בשנת 1949.
הונקי טונק.
עוד סוג של מוזיקה מופשטת וגולמית עם מגוון של מצבי רוח ואסנבלים בסיסיים של גיטרות, בס, גיטרת דוברו או פלדה (ומאוחר יותר) הפכו תופים לפופולריים, במיוחד אצל בני הדרום לבנים ועניים. סוג זה נודע כהונקי טונק ושורשיו היו בטקסס. בוב ויליס ולהקתו הטקס פלייבוייז גילמו את סגנון זה שתואר: "מעט מזה, ומעט מזה, מעט שחר ומעט לבן...רועש מספיק כדי למנוע ממך לחשוב יותר מדי ולגשת ישר ולהזמין את הוויסקי".
לזמר המזרח טקסני, אל דקסטר, היה להיט בשם, "Honky Tonk Blues", ושבע שנים מאוחר יותר את השיר, "Pistol Packin' Mama", שירי הונקי טונק אלה, המשויכים ללמסבאות, בוצעו בידי אומנים כמו: ארנסט טאוב, טד דאפן, פלויד טילמן, והאחים מאדוקס ורוז, ליפטי פריזל והאנק ויליאמס, מאוחר יותר יכונו שירים אלה כקאנטרי מסורתי. השפעתו של ויליאמס במיוחד התבררה כמשמעותית, כשהוא מעורר השראה בחלוצים רבים בתחום הרוק אנד רול, כמו אלביס פרסלי וג'רי לי לואיס, בעודו מספק מסגרת עבודה לכישרונות הונקי טונק מגיחים כמו: ג'ורג' ג'ונס. ווב פרייס היה מבצע שהגיע אל פסגת במצעדים, כאשר 13 מהסינגלים שהגיעו למקום הראשון במהלך שנות ה-50 וסך הכל שוהים במקום הראשון כ-113 שבועות. 48 מהסינגלים שלו נכנסו למצעדים במהלך העשות; 31 מהם מגיעים אל עשרת הגדולים ו-26 אל ארבעת הראשונים.
שנות ה-50 וה-60.
בתחילת שנות ה-50 תערובת של ווסטרן סווינג, קאנטרי בוגי, והונקי טונק נוגן בידי רוב להקות הקאנטרי, אך סגנון חדש עמד להפוך לפופולרי.
רוקבילי.