טיוטת מסמך הצהרת ההמלצות נוסחה בבית משפחת מקלינטוק ב-16 ביולי. בכתיבה הראשונית נכחו אן מקלינטוק ושתי בנותיה הבוגרות וסטנטון. יחדיו החליטו שההצהרה תדרוש שוויון לנשים במשפחה, בתעסוקה, בדת ובמוסר. אחת מבנות מקלינטוק הציעה את הכרזת העצמאות של ארצות הברית מ-1776 כמודל לכתיבת הצהרה. סטנטון שינתה את הנוסח בהצהרת העצמאות של ארצות הברית על מנת שיתאים להצהרה העוסקת בנשים. החלק שני של ההצהרה כולל רשימה של המלצות.
סטנטון המשיכה לעבוד על המסמך עד ליום הכנס. היא הסתייעה בבעלה, הנרי ברוסטר סטנטון, עורך דין ופוליטיקאי שסייע לדייק את המסמך בנוגע לנושאים משפטיים הקשורים לבעלות על רכוש. סטנטון הוסיפה, לבדה, ההמלצות את זכות ההצבעה לנשים. כשהנרי ברוסטר סטנטון ראה את התוספת בנושא זכות ההצבעה הוא הזהיר את רעייתו שדרישה זו תפגע בשאר הסוגיות ותהפוך את הכינוס לפארסה. הוא לא נשאר לכינוס ואחותה של סטנסטון, הארייט קיידי איטון, ליוותה אותה לוועידה.
הוועידה.
היום הראשון.
אליזבת קיידי סטנטון פתחה את מושב הבוקר והאיצה בנשים שהגיעו לכנס לקחת אחריות על החיים שלהן. לוקרשיה מוט עודדה אותן להצטרף למארגנות בתביעה לזכויות נשים. לאחר הנאומים, סטנטון הקריאה את הצהרת ההמלצות בשלמותה וחזרה וקראה כל פרק בנפרד. נערך דיון על ניסוח, הוצעו שינויים, נערכה הקראה חוזרת של הנוסח וחוזר חלילה. כן עלתה לדיון השאלה אם לבקש מגברים לחתום על ההצהרה. המשתתפות היו בעד לאפשר לגברים לחתום על ההצהרה אך הוחלט לדחות את ההחלטה ליום השני של הכנס בו ישתתפו גברים.
במושב אחר הצהרים נדונו שוב הסעיפים של הצהרת ההמלצות ונערכו עוד שינויים בטקסט. לאחר מכן, נדון מסמך ההמלצות שכלל גם את הסעיף בנוגע לזכות ההצבעה. בחלק השני של מושב הצהרים, מוט הקריאה קטע הומוריסטי שנכתב על ידי אחותה מרתה רייט. מושב הערב היה פתוח ואליו הגיעו קהל גדול. מוט דיברה לפניהם על תנועות רפורמה אחרות וכך יצרה אצל שומעיה את ההקשר החברתי-מוסרי לתנועת הנשים וזכות הבחירה לנשים. עורך העיתון "National Reformer", מאובורן שבניו יורק, כתב שהנאום של מוט היה אחת מההרצאות הרהוטות, הלוגיות, והפילוסופיות שהקשיב להם אי פעם.
היום הראשון של הוועידה היום פתוח רק לנשים, אולם גם גברים הגיעו. המארגנות החליטו לתת להם להיות נוכחים בדיונים אולם הם לא היו יכולים לקחת בהם חלק. לכנס הגיעו גם נשים עם ילדים.
היום השני.
ליום השני הגיע קהל גדול של נשים וגברים. ג'יימס מוט היה יושב ראש מושב הבוקר. עדיין לא היה מקובל שנשים ישמשו כיושבת ראש בכינוסים בהם השתתפו גברים ונשים. לאחר שמוט פתח את המושב, סיכום היום הקודם והצהרת ההמלצות הוקראו על ידי סטנטון. אנסל בסקום (Ansel Bascom), עורך דין ופוליטיקאי מקומי שהשתתף בכנס עדכן, באריכות, בנוגע לחוק החדש שמאפשר לנשים נשואות להיות בעלים של רכוש במדינת ניו יורק. בסקום התנגד להצהרה ולא חתם עליה. הוא חשב שהיא יותר מידי נועזת וקיצונית. הוא ומתנגדים נוספים להצהרה לא הצליחו לגייס אופזציה ולמנוע את פרסומה.
שאלת החתימות של הגברים נפתרה בהחלטה שחתימות הנשים יופיעו ראשונות ואחריהן חתימות הגברים. 300 אנשים השתתפו בכנס, מתוכם חתמו 100. 68 נשים ו- 32 גברים.
מושב אחר הצהריים נפתח בהקראה של 11 הדרישות. כל דרישה הוקראה בנפרד ונערך עליה דיון. הדרישה היחידה שעוררה מחלוקת הייתה הדרישה בנושא זכות ההצבעה. אלו שהתנגדו לדרישה זו טענו כי נוכחותה תגרום לדרישות אחרות, להשמע קיצוניות כמו זכות ההצבעה. הנשים יפסידו יותר אם הדרישה הזו תהיה חלק מהמסמך. אחרים טענו כי המסמך צריך לעסוק רק בזכויות חברתיות, אזרחיות ודתיות של נשים ולא לדרוש גם זכויות פוליטיות. ג'יימס ולוקרשיה מוט התנגדו לדרישה. סטנטון הגנה על הדרישה לזכות בחירה לנשים, באומרה כי נשים יוכלו להשפיע באמצעות חקיקה עתידית ולהשיג זכויות נוספות.
פרדריק דאגלס, האפרו-אמריקאי היחיד שהשתתף בכינוס, טען בדבריו כי הוא לא יכול לקבל את הזכות להצביע בעצמו, כאדם שחור, אם אישה לא יכולה גם לטעון את זכות זאת לעצמה. דאגלס הדגיש שהעולם יהיה מקום טוב יותר אם נשים יהיו מעורבות בתחום המדיני.
תומאס מקלינטוק היה יושב ראש המושב האחרון של הוועידה. במושב דיברו הדוברות העיקריות בכנס: אליזבת קיידי סטנטון, לוקרשיה מוט ופרדריק דאלגס הדגיש, שוב, את חשיבות התמיכה בזכויות נשים. תומאס מקלינטוק הקריא קטעים מתוך פרשנות של ויליאם בלקסטון לחוק האנגלי מתוך מטרה לחשוף בפני לקהל את המקורות של מעמד המשפטי של האישה ושעבודה לגבר. בסיום הוועידה מונתה וועדה לפרסום את הצהרת ההמלצות וסיכום הכנס. חברות הוועדה היו איימי פוסט, יוניס ניוטון פוט, מרי אן מקלינטוק הבת, אליזבת ו. מקלינטוק ואליזבת קיידי סטנטון.
בעקבות ועידת סנקה פולס.
עיתונים מקומיים דיווחו על הוועידה חלקם בחיוב וחלקם בשלילה. ה- "National Reformer" הגדיר את הכנס כראשון מסוגו אשר השפעתו תימשך עד ליום בו כל אישה תהנה מאותן זכויות, שיש רק למחצית המין האנושי. העיתון "Oneida Whig", לעומת זאת, לא תמך בכינוס ובתוכן מסמך הצהרת ההמלצות משום שהוא מערער על הסדר החברתי. העיתון טען שהכינוס הוא מעשה מזעזע ולא טבעי. מעבר לעניין המקומי, ידיעות על הכנס פורסמו גם מסצ'וסטס, סנט לואיס, מיזורי, ובניו יורק.
ועידות נוספות.
החותמות על הצהרת ההמלצות קיוו שוועידות דומות יתקיימו בכל רחבי המדינה. כשבועיים לאחר ועידת סנקה פולס התקיימה ועידה ברוצ'סטר שבניו יורק בהשתתפות לוקרשיה מוט כדוברת המרכזית. ברוצ'סטר, המשתתפים בחרו באביגיל בוש להיות יושבת ראש הוועידה למרות השתתפותם של גברים ונשים. בוועידה בסנקה פולס יושבי הראש היו גברים כשהקהל היה מעורב. ועידות נוספות התקיימו באוהיו, באינדיאנה ובפנסילבניה.
מורשת.
ב-1948 הודפס בול לכבוד מאה שנה לוועידת סנקה פולס. הפארק ההיסטורי הלאומי לזכויות נשים (Women's Rights National Historical Park) נוסד ב-1980 בנסקה פולס ווטרלו ניו יורק על שטח של 2,700 מטר מרובע. הפארק כולל מבנים היסטוריים הקשורים להכרזה הכוללים את הכנסייה המתודיסטית וסליאן בה נערכה הוועידה, בית משפחת מקלינטוק בה נוסח מסמך ההצהרות, ביתה של אליזבת קיידי סטנטון ומבנים נוספים.
פרח לאומי
פרח לאומי או פרח סמלי נבחר על ידי מספר מדינות בעולם כדי לייצג את האזור הגאוגרפי שבו שוכנת המדינה ולעיתים אף את תרבותה. בחלק ממדינות העולם, בנוסף לפרח הלאומי, קיימים אף פרחים המסמלים אזורים בתוך המדינה. פרחים לאומיים של מדינות נבחרים בהליכים שונים, חלקם על ידי גופים ממשלתיים ובמקומות אחרים נערכות הצבעות ציבוריות לא רשמיות.
גל ההצתות בישראל (2016)
עונת 1969 בגביע ליברטדורס
עונת 1969 בגביע ליברטדורס הייתה העונה העשירית של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-31 בינואר 1969 ותחרות הסתיימה ב-22 במאי 1969. בתחרות השתתפו 17 קבוצות. נציגי ברזיל לא השתתפו כלל, מארגנטינה השתתפה רק מנצחת של העונה הקודמת.
התחרות הסתיימה בניצחון של אסטודיאנטס לה פלאטה בפעם השנייה ברציפות.
מתכונת התחרות.
בתחרות השתתפו 17 קבוצות. מנצחת של העונה הקודמת קיבלה זכות להשתתף בתחרות ישירות בשלב השני. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-4 בתים, שתי קבוצות בכל בית עלו לשלב השני. בשלב השני, הקבוצות שיחקו ב-3 בתים. מנצחי הבתים ומנצחת של העונה הקודמת נפגשו בסדרת משחקי חצי הגמר והגמר.
במידה ומספר קבוצות בבית זכו באותו מספר נקודות ההכרעה הייתה על ידי משחק נוסף.
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על הניצחון הוענקו שתי נקודות.
יצחק מייטליס
יצחק מייטליס (נולד ב-1954) הוא ארכאולוג ישראלי, דוקטור לארכאולוגיה ומרצה במכללת הרצוג, מורה לתנ"ך, לגאוגרפיה וללימודי ארץ ישראל.
מחקר.
מייטליס מחזיק בדעה לפיה יציאת מצרים היא אירוע היסטורי שאירע בשנת 1445 לפנה"ס בימי אמנחתופ השני, שהיה המלך השביעי של השושלת ה-18.
לתאריך זה הוא מגיע על ידי חישוב מהנאמר בימי הקמת מקדש שלמה: "וַיְהִי בִשְׁמוֹנִים שָׁנָה וְאַרְבַּע מֵאוֹת שָׁנָה לְצֵאת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם בַּשָּׁנָה הָרְבִיעִית בְּחֹדֶשׁ זִו הוּא הַחֹדֶשׁ הַשֵּׁנִי לִמְלֹךְ שְׁלֹמֹה עַל יִשְׂרָאֵל וַיִּבֶן הַבַּיִת לַ-ה'". הרי שבניין המקדש אירע כארבע מאות ושמונים שנה אחרי צאת בני ישראל ממצרים. התאריך המקובל במחקר להקמת מקדש שלמה הוא בשנת 965 לפנה"ס, ומכאן שיציאת מצרים אירעה בשנת 1445 לפנה"ס.
מייטליס טוען כי רק על פי תיארוך יציאת מצריים לשושלת ה-18 נוכל להבין את דברי משה במקרא לפיהם לא ייתכן לזבוח השה במצרים, כבקשת פרעה: "וַיֹּאמֶר מֹשֶׁה, לֹא נָכוֹן לַעֲשׂוֹת כֵּן, כִּי תּוֹעֲבַת מִצְרַיִם, נִזְבַּח לַ-ה' אֱלֹהֵינוּ: הֵן נִזְבַּח אֶת-תּוֹעֲבַת מִצְרַיִם, לְעֵינֵיהֶם--וְלֹא יִסְקְלֻנוּ" (), וכן "כי תועבת מצריים כל רועה צאן" ().
השה היה האל המרכזי של מצריים רק בשושלת ה-18, ואילו בשושלות האחרות היו עשרות בעלי חיים שונים שהיו מקודשים למצרים.