החצי השני של המאה ה-19 היה מאופיין בהתפתחות מהירה בטכנולוגיה צבאית. שדה הקרב הפך לרווי אש מנשק חם, ארטילריה מדויקת שירתה פגזים בקצב גבוהה, אש יעילה ומדויקת מנשק קל שגובתה על ידי מכונות ירייה הביאו למספרים גבוהים של נפגעים והוציא את הכידון מרשימת כלי הנשק היעילים ואת טקטיקת ההסתערות עם כידונים שלופים לחסרת תכלית. המציאות של שדה הקרב של סוף המאה ה-19 הכתיבה תנאי תקיפה בהם חיל הרגלים נאלץ לכסות מרחקים גדולים בהרבה תוך כדי חשיפה אש מדויקת יותר. כל זאת היה צריך לשכנע את המפקדים כי התקפות עם כידונים כנגד עמדות אויב מבוצרות נידונו לכישלון אך קובעי תורת הלחימה דבקו בהסתערות שהתאימה לשדה הקרב של זמנים עברו ושלחו גלים של חיילים מול אש יעילה. האמונה העיוורת ביכלתו של הכידון הייתה ההשפעה השלילית הגדולה ביותר של הנשק.
מלחמת האזרחים האמריקאית.
מחקרים שניתחו את מהלכי מלחמת האזרחים האמריקאית (1861–1865), מלחמה שהתנהלה מבחינה טקטית על התפר בין מלחמות של העת המודרנית המוקדמת ובה הופעלו כלי נשק חמים וארטילריה באופן מאסיבי אך במבנים וטקטיקות שאפיינו קרבות של המאה ה-17, מצביעים כי הכידון אחראי על פחות מ-1% מהקורבנות בשדה הקרב, סימן היכר של לוחמה מודרנית רוויה באש שנורתה מטווחים ארוכים. עם זאת השימוש ברובים עליהם מורכב כידון בהתקפות פנים אל פנים כדי לאלץ את האויב לסגת הייתה טקטיקה שנוסתה בהצלחה במספר רב של עימותים בין יחידות קטנות בטווח קצר. השימוש בכלי נשק נטעני-לוע חשף את החיילים להסתערות בהיעדר מבנים של נושאי רומח הסתמכה הטקטיקה על שימוש בכידונים כאמצעי להגנה ולסיום מתקפות. הסתערויות כאלה גרמו באופן יחסי למעט אבדות, מאחר שתוצאת העימות נקבעה תחילה על ידי מטחי ירי ולאחר מכן בנסיגה של אחד הצדדים מול כידונים שלופים,
בקרב גטיסבורג התנהלה מערכה רחבת היקף שנסמכה על הפעלת ארטילריה ומטחי ירי מנשק קל מעמדות מבוצרות שהוקמו בשטחים שולטים, מערכה שגבתה את חייהם של 50,000 חיילים. במסגרת הקרבות והעימותים נערך ביום השני קרב שהוכרע על ידי כידונים בעימות שנודע בשם הקרב על כיפה עגולה קטנה שני הצדדים לחמו בעוז תוך אבדות כבדות על הגבעה, אך הצפוניים הצליחו להדוף את מתקפות הדרומיים ולהחזיק בכיפה, בקרבות אלו גדוד חיל הרגלים ה-20 של מיין בעת שאזלה התחמושת לרובי המוסקט יצא במתקפת נגד עם כידונים שהפתיעה את החיילים התוקפים מצבא הקונפדרציה ששרדו את מטחי הירי. עימותים דומים אירעו בקרב ברכס בית הקברות שם הצליחה דיוויזיה של צבא הקונפדרציה שנעה משמאלה לפרוץ עד לשיאו של הרכס אך לא הצליחה להחזיק בו ונהדפה בלחצן של התקפות נגד של צבא האיחוד, ששיאן היה בהסתערות כידוני רובה, על גבול התאבדות, של הרגימנט הראשון ממינסוטה שנשלחו לקרב בניסיון נואש להרוויח זמן עד להגעתן של תגבורות.
מלחמות קולוניאליות.
זירת קרבות בהן היה הכידון עדיין כלי נשק בעל חשיבות ושימוש היה במסגרת המלחמות הקולוניאליות של מעצמות אירופה באפריקה. בזירות אלו נלחמו החיילים האירופאיים לעיתים מתוגברים בחיילים שגויסו מקרב בעלי ברית מקומיים מול צבאות שהיו חמושים בעיקר בנשק קר או נשק חם מיושן שהתמחו בלחימה בטווחים קצרים עם דגש על תנועה בלתי פוסקת בשדה הקרב. עד למחצית השנייה של המאה ה-19 היו הצבאות האירופאיים חמושים ברובים ללא מנגנון ירי חוזר ובעלי קצב אש איטי יחסית. בגלל תנאים שונים בשדה הקרב יכלו התוקפים המקומיים לספוג לעיתים את מטח האש הראשון ולהמשיך במתקפה במהירות אל תוך קווי ההגנה של הצבא הקולוניאליסטי. ברגעי המגע היה הכידון הנשק היחיד שעמד לצד המותקפים שעמדו ללא יכולת לירות ביעילות. באירועים מסוג זה היו הצבאות האירופאים בחיסרון לאור העובדה שהחיילים היו בעלי אימון לקוי בשימוש בנשק קר בעוד המקומיים היו חמושים ומאומנים בכידונים וחרבות ומורגלים בקרבות פנים אל פנים בנשק קר. אחד הקרבות בהן היה שימוש בכידון כנגד מקומיים כנשק הגנתי יעיל היה במהלך קרב איסאנדלוואנה הוכנע צבא בריטי של כ 1400 חיילים על ידי צבא של שבט הזולו של למעלה מ 22,000 חיילים, הבריטים, שלא היו מאורגנים כראוי, נתקלו בצבא של בני הזולו והתרחש קרב מבולבל. לוחמי הזולו הצליחו להתקרב לאגפי הכוח הבריטי ולעורפו, ולפני שחיילים בריטים רבים הספיקו להצמיד כידונים או ליצור מבנה קרבי שיתאים להדיפת ההסתערות הם הוכרעו על ידי לוחמי הזולו ורק קומץ חיילים בריטיים הצליח להימלט מהקרב. מיד אחרי תבוסת הבריטים בקרב איסאנדלוואנה, תקפו הזולו את מעברת רורק' בקרב רורק'ס דריפט שנערך בטווחים קצרים ותוך שימוש נרחב בנשק קר, 139 חיילים בריטים עמדו מול התקפות עזות של כוח זולו גדול שמנה כ-3,500 עד 3,700 לוחמים, והצליחו לבלום אותם תוך לחימה עיקשת ונואשת בכידונים. אחד-עשר צלבי ויקטוריה הוענקו למגני המיסיון, וזהו אחד הקרבות בגינם הוענק המספר הרב ביותר של עיטורים בכל תולדות בריטניה.
המאה העשרים.
פולחן הכידון.
השינויים המהותיים והמהירים בשדה הקרב שבו הטכנולוגיה קבעה את תורת הלחימה ודחקה הצידה את הנשק הקר הפכה את הכידון מנשק שימושי לחפץ אליו התייחסו הוגי הדעות במערכת מושגים ששאולה מעולם האמונה והדת, כפֶטיש ונטו לייחס לו תכונות מדומות. החוקר הבריטי המודרני מייקל בראון מכנה במחקר על תהליך זה את מקיבעון על הכידון כחפץ המכיל את תמצית הגבריות ומהות רוח הלוחם כ"פולחן הכידון" במאמר נבחנת ההשפעה של המודרניזציה של שדה הקרב על הצבא הבריטי ובהשלכה על כלל הצבאות האירופאיים. כניסת טכנולוגיות מודרניות לשדה הקרב יצרה מערכת יחסים דו ערכית בה הועלו על נס רעיונות עכשוויים על גבריות לחימה ובמקביל תדלק חרדות על היכולת הפיזית של החיילים ורוח הלחימה. כתוצאה מחרדות אלו הועצם זהרו של הכידון ככלי הנשק שמגלם בעצם קיומו את האידיאלים רוח הלחימה, אובססיה שעל פי קביעת החוקר היו לה השלכות הרות גורל עבור החשיבה צבאית בריטית על של מלחמת העולם הראשונה.
מחקר נוסף מצביע על התהליך הפסיכולוגי בו נתקבע השימוש בכידון ובו יוחסו לנשק עצמו תכונות מטאפיזיות. על פי המחקר השימוש בכידון והאמונה הדתית בכוחו להכריע קרב הייתה נחלת קובעי מדיניות, קצינים בכירים וקצינים ביחידות הצבא הבריטי של התקופה שקדמה ולתקופת מלחמת העולם הראשונה. לאמונה זו היו השפעות אמיתיות על שדות הקרב של המלחמה. אמון עליון הוצב ב"גבריות" הבריטית, גבריות שהייתה תלויה ובאה לידי ביטוי בשימוש היעיל והאכזרי בכידון. קיבעון זה וגם מתן מיקוד אימונים לא היו במקום, מכיוון שלמעשה הכידון לא היה כלי נשק שימושי במיוחד או יעיל בשדות הקרב המודרניים. השילוב של פטישיזציה של הכידון וחוסר היעילות שלו כנשק הביאה שלא מרצון לאירועים של אלימות קשה והרג האסירים מאחר שהאנשים העיקריים עליהם ניתן היה להשתמש בכידון בהצלחה היו אלה שלא היו חמושים או שהיו פצועים .
פרדוקס לוחמת כידונים.
מחקרים שנערכו עוד לפני מלחמות העולם ומחקרים שנערכו לאחר המלחמות חשפו פרדוקס של השימוש בכידונים. למעשה עוד בתקופות בהן לכידונים היה מקום של ממש ככלי נשק בתורת הלחימה, ולמרות תרגולים אינטנסיביים בשימוש בנשק, חיילים לא גילו התלהבות להגיע לקרב פנים אל פנים במטחויי יד ולסיים את המתקפה על ידי דקירת האויב באמצעות כידונים, ולמרות זאת תועדו מקרים יוצאי דופן בהם נערכו קרבות בין צדדים לוחמים תוך שימוש בכידון ככלי נשק משמעותי.
רוב העדויות שנאספו לאורך שנים של קרבות מעלות דפוס קבוע, התקפה שיוצאת בקול תרועה עם כידונים שלופים מסתיימת בדרך כלל מבלי שהכידונים באים לידי שימוש ולעיתים נדירות שני הצדדים מגיעים לטווח מספיק קרוב ומוכנים לסיים את ההתקפה ולהרוג את האויב בדקירות. אף על פי כן, ובאותן הזדמנויות נדירות כאשר חיילים מגיעים למרחק מטחווי יד ומתפתח קרב כידונים הוא מאופיין בפראות והתנהגות ארגסיבית במיוחד של הלוחמים. בנסיבות אלה קרב נפסק רק כאשר חיילי אחד הצדדים נהרגים. הפרדוקס של השימוש בכידונים נובע מחוסר הרצון של חיילים להילחם תוך שימוש בכידונים וחוסר הרצון להפסיק ולהילחם כאשר קרב כידונים נכפה עליהם.
אחד ההסברים ניתן בתיאוריה כללית יותר משאלת השימוש בכידונים, ולפיה בעת המודרנית רוב האנשים אינם נוטים באופן טבעי להרוג אחד את השני, ואפילו חיילים ימנעו מהרג או חשיפה לסכנת מוות אם ניתנת ההזדמנות. עמדה זו מופיעה במחקר של דייב גרוסמן, מומחה למימד הפסיכולוגי של קרבות המבסס קשר בין מרחק המגע לבין נכונות להרוג - בטווחים ארוכים אין לחיל רתיעה מהרג מאחר שהחיילים אינם עדים להשלכות של מעשיהם, הם לא מתמודדים עם השפעות הנשק שלהם על האויב. לעומת זאת כאשר הטווח מתקצר לטווחי מגע יורדת גם הנכונות להרוג, תופעה המתחדדת בשימוש בנשק קר המצריך מגע של ממש עם הקורבן.
ההיסטוריון הבריטי בר הסמכא ג'ון קיגן דן בשאלת הקרבות פנים אל פנים תוך דגש על לוחמה בכידונים תוך ניתוח של מספר קרבות ובהם קרבות כידונים בקרב ווטרלו. המחקר מדגיש את החשיבות של הטווחים בהם נערך הקרב אך מייחס את התנהגות החיילים למרחבים פסיכולוגיים של איום. בעימות צבאי בטווחים ארוכים שני הצדדים אינם מרגישים לכודים מאחר שיש בתיאוריה אפשרות של בריחה או נסיגה של האויב. התקפות בטווחים קצרים
או התקפה שמגיעה במפתיע מטווח קרוב יכול לעורר רמות תוקפנות גבוהות - במיוחד אם נסגרת מעשית או פסיכולוגית אפשרות נסיגה או תמרון. נסיבות כאלה מהוות זרז לתגובה קיצונית הנובעת מהפעלת האינסטינקט להילחם על החיים ועל המוות.
מלחמות העולם הראשונה והשנייה.