הווידאו קליפ הנלווה לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של גושן ב-9 באוקטובר 2018, בסמוך לצאת הסינגל. בקליפ ניתן לראות קטעים מתוך הסרט "סיפור אחר".
נכון לפברואר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-3.5 מיליון.
קטרינה קאסלי
קטרינה קאסלי (באיטלקית: Caterina Caselli; נולדה ב-10 באפריל 1946) היא מפיקה מוזיקלית איטלקייה. לשעבר זמרת, בסיסטית ושחקנית.
ביוגרפיה.
קאסלי נולדה במודנה שבאיטליה. הופעת הבכורה שלה הייתה בשנת 1966 בפסטיבל סן רמו, עם השיר "Nessuno mi può giudicare" שסיים במקום השני. את השיר היה אמור לשיר הזמר אדריאנו צ'לנטנו, אך הוא ויתר עליו. התקליט נמכר ביותר ממיליון עותקים, והגיע למעמד של תקליט זהב. קאסלי זכתה להצלחה רבה גם עם גרסת כיסוי באיטלקית של השיר "Days of Pearly Spencer" של דייוויד מקוויליאמס, שהקליטה בשם "Il volto della vita".
קאסלי היא הנשיאה של חברת התקליטים "Sugar Music", החברה שבה מקליט אנדראה בוצ'לי, מאז שגילתה אותו ב-1992.
קתרינה קאסלי
קתרינה קסלי
קטרינה קסלי
מישל נתנזון
תהל (עמותה)
תהל – מרכז הסיוע לנשים וילדים דתיים הוא עמותה שהוקמה בשנת 1993 על מנת לעזור לנשים וילדים ממשפחות דתיות וחרדיות הנמצאים במצבי מצוקה ומשבר וזקוקים לתמיכה ולייעוץ. המרכז הוקם כמענה לנשים וילדים מציבורים אלה הנמנעים מפנייה למרכזי סיוע חילוניים. הארגון פועל בהסכמת רבנים ונתמך על ידי משרד הרווחה.
בשנת 2017 קיבלה מייסדת ומנהלת הארגון, דבי גרוס, את אות ההוקרה של השרה לשוויון חברתי בתחום המאבק באלימות נגד נשים.
פעילות.
מרכז תהל מנהל קמפיינים לסיוע לנפגעי תקיפה מינית ובונה "תוכניות מוגנות" המסייעות בהתנהלות עם תקיפות מיניות לשילוב במוסדות חינוך דתיים.
המרכז ליווה את המתלוננים במשפט נגד ראובן ישראל וולצ'ר, מטפל מטעם ארגון עצת נפש, שהורשע בביצוע מעשים מגונים במטופלים.
תהל
בית בלומנפלד (מרחביה)
בית בלומנפלד (טירת העמק) הוא מבנה אבן מפואר, שנבנה במושב מרחביה עבור אליהו בלומנפלד ומשפחתו על ידי האדריכל אלכסנדר ברוולד. הבית מוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל
רקע היסטורי.
אליהו בלומנפלד נולד ב-1884 בעיר וילקובישקי שברוסיה הצארית (כיום בליטא) למשפחה אמידה בעלת בית מסחר לבדים במוסקבה. ב-1905 ביקר בארץ והחליט לקשור את גורלו פה. ב-1909, לאחר שהשלים לימודי אגרונומיה באוניברסיטת היידלברג שבגרמניה, עלה ארצה. בהיותו בעל אמצעים נענה לפנייתו של יהושע חנקין וסייע לרכישת קרקעות בעמק יזרעאל ממשפחת סורסוק, על ידי מימון רכישת כ-1,000 דונם בשכנות לקואופרציה במרחביה.
ההיסטוריה של הבית.
ב-1910 הגיעה משפחתו של אליהו ארצה ואליהו ביקש מהאדריכל אלכסנדר ברוולד לתכנן את ביתו במרחביה. ב-1911 החלה בניית הבית ועם סיומה עברה המשפחה לגור בו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה סבלה משפחת בלומנפלד מ"נחת זרועו" של הצבא העות'מאני שהחרים, בתחילה, סוסים, בהמות ותוצרת חקלאית ובהמשך התיישב בבית קצין טורקי ומשפחתו. בניגוד ליחסים הרעועים עם העות'מאנים יצרו בני המשפחה קשרים טובים עם צוותי האוויר של טייסת 304 הגרמנית שחנתה לייד מרחביה, והרגישו "כמעט" בבית בחברת בני הבית דוברי הגרמנית.
ב-1917, בתקופת גירוש תל אביב, הגיעו מגורשים רבים גם לחווה זו ונוספו גם הם לקשיים הכלכליים שחוו בעלי הבית.
במהלך המערכה על מגידו ב-1918 שוחררה מרחביה מעול השלטון העות'מאני והחיילים העות'מאנים והגרמנים ששהו במרחביה וסביבתה הופתעו מהמהלך המהיר שביצעו הכוחות הבריטים. רובם נפלו בשבי.
לאחר המלחמה לא הצליח אליהו לשקם את נזקי המלחמה, השכיר את הבית במרחביה ועבר עם משפחתו לרעננה שם היה לו מגרש. בשנים בהן פעלה החווה עבדו בה מספר מנהלי עבודה כמו שמאי אלטשולר, הוריו של חיים לבקוב, איסר כצנלסון (אחיו של ברל כצנלסון) ועוד.
ב-1973 משפחת אלניר (בלומנפלד לשעבר) מכרה את הבית למשפחת צפריר תוך הבטחה שהמבנה ישומר בצורתו המקורית ושתוצב אנדרטת זיכרון בחורשת האורנים. בתיאום עם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל שיפץ הרוכש את הבית במשך כ-5 שנים, תוך שמירה על הצביון ההיסטורי של המבנה.
תיאור המבנה.
המבנה העיקרי הוא בן 2 קומות והוא כולל 2 יחידות דמויות מגדל ומבנה עיקרי המחבר את המגדלים. הבית פונה לעמק יזרעאל והוא סוגר על חצר מוקפת חומה כשבצלע נוספת של החצר הוקמו מבני מחסנים. בחזית הבניין, הפונה לחצר, נבנתה מרפסת עמודים. בצד הבית נבנתה קליניקה לאשתו של אליהו, מרים. מבנה זה שימש בהמשך למגוריה של אמו של אליהו, הינדה.
עם הקמת הבית נשתלה, בחצר האחורית, חורשת עצי אורן. ב-1915 עטו על השדות בארץ להקות ארבה ואיימו לאכול גם את הנטעים הצעירים של עצי האורן. מרים, אשתו של אליהו, פנתה לעזרתם של חבריהם מהטייסת הגרמנית 304 שהביאו בדים, כיסו את שתילי האורן והצילו אותם.
בניין מאופס אנרגיה
בניין מאופס אנרגיה (באנגלית: Zero-energy building ובקיצור ZEB) הוא השם המשותף למבנים, שאינם צורכים אנרגיה על בסיס שנתי. כלומר, סך צריכת האנרגיה הנצרכת במבנה/אתר בשנה, שווה לאנרגיה המתחדשת המיוצרת במבנה/אתר באותו הזמן וזאת מבלי לפגוע בפונקציונליות המבנה. (קיימת הגדרה המאפשרת את ייצור האנרגיה המתחדשת מחוץ למבנה). מטרת האיחוד האירופי להגיע למצב שכל המבנים יעמדו בתקן "קרוב למאופס אנרגיה". דוגמה למבנה כזה בישראל הוא בית המשפט בחדרה.
סקירה.
בנייה מאופסת אנרגיה החלה בשנות ה-70 של המאה ה-20 עם פרוץ משבר הנפט. כיום בנייה מאופסת אנרגיה היא מגמה עולמית המתחזקת ככל שעלות יצור אנרגיה מתחדשת יורדת והפער בינה ולבין עלות האנרגיה מדלקים מצטמצם.
קיימות מספר גישות למדידת בניינים מאופסי אנרגיה:
השוני בין הגישות נובע מתקינה שונה בכל אזור, אך התוצאה של כל הגישות היא דומה ובכולן מגיעים לצריכת אנרגיה אפסית ולטביעת רגל פחמנית נמוכה ביותר.
יישום.
צמצום צריכת האנרגיה במבנים מתקבל על ידי שימוש בשלושה מרכיבים במשולב:
כדאיות כלכלית.
ניתוח עלות-תועלת של בניין מאופס אנרגיה שונה מזה של מבנה רגיל בכמה מדדים. ההשקעה של משאבי זמן ותשומות במבנים מאופסי אנרגיה גבוהה בהרבה ביחס למבנה רגיל הן בשלב התכנון, בו צריך להתחשב בתקנים ובדרישות נוספות, והן בשלב הביצוע אשר מחייב שימוש בחומרים ובמערכות יקרות יותר ונוספות לעומת בנייה רגילה. החסכון בעלויות צפוי להתקבל אך ורק בשלב התפעול של המבנה, וההחזר על ההשקעה (ROI) רק לאחר זמן רב, לעיתים אף עשרות שנים. בדיקה כלכלית פרטנית למיזם צריכה לקחת בחשבון מספר גורמים, ביניהם:
מאחר שהחסכון צפוי להיות מושג רק בשלב התפעול יש יתרון לבניה בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT).
בעולם.
מחקר עולמי שנערך בשנת 2010 מצא מעל 200 בניינים מאופסי אנרגיה בעולם. כיום בניה מאופסת אנרגיה נפוצה בעולם ובמספר מדינות הופכת להיות חלק מהתקינה לבניה. בשלב הראשון בניינים אלו נפוצים במבנים ציבוריים ובמספר מדינות החלו בפרויקטים אלו בבניה למגורים.
מנשה (מחזה)
המחזה מנשה (ברומנית: Manasse) נכתב על ידי המחזאי היהודי רומני רונטי רומאן (שם העט של ארון בלומנפלד) ופורסם לראשונה ב-1900, ברומנית, בבוקרשט. המחזה הוסרט והיה נושא למחלוקת ציבורית.
ביאשי.
את הצגת הבכורה של המחזה הכינו בברכת המועדון הציוני של יאשי, שגם דאגו להפיץ חלק מהכרטיסים. לפי דיווח עיתונאי מהתקופה, היו אישים יהודים שהשיבו את הכרטיסים, שהוצעו להם, בטענה שמדובר במחזה מעודד התבוללות.
הבכורה הייתה ב-12 במרץ 1901 על בימת התיאטרון הממלכתי של יאשי.
בבוקרשט.
ב-25 במאי 1904 הגיע המחזה "מנשה" לבוקרשט. את המחזה הציגה קבוצת שחקנים בהנהגתו של השחקן בן יאשי, Gheorghe Cârje (גאורגה קרז'ה). ההצגות נערכו בגן רשקה. ההצלחה של המופעים עוררה את תשומת הלב של התיאטרון הממלכתי של בוקרשט, שהכניס את המחזה לרשימת המופעים של עונת 1904 - 1905. הצגת הבכורה בתיאטרון הממלכתי של בוקרשט הייתה ב-5 בפברואר 1905 ובמהלך שני החודשים עד סוף העונה ההצלחה הייתה גדולה.
לאור ההצלחה, אלכסנדרו דאבילה, מנהל התיאטרון, השאיר את ההצגה גם לעונה 1905 - 1906.
פרשת מנשה.
בלי קשר ישיר להצגה של המחזה "מנשה", ברומניה ובמיוחד בבוקרשט, היה מאבק של החוגים הלאומיים הרומנים נגד התופעה של הצגות תיאטרון צרפתיות, בצרפתית, בתיאטראות הרומניים. החוגים הלאומיים הרומנים צירפו גם את המחזה "מנשה" לרשימת המטרות, שהותקפו על ידם, כמטרות לא רומניות. המחזה "מנשה" נכתב ברומנית, הוצג ברומנית ועסק בעלילה המתרחשת ברומניה ולמרות כל אלה נכלל בין המחזות ה"לא רומניים" בגלל היות מחברו יהודי.
הצגה של המחזה, שתוכננה ל-12 במרץ 1906, בוטלה בלחץ הסטודנטים הרומנים המוסתים על ידי ניקולאה יורגה. למחרת, ב-13 במרץ, בכיכר שלפני התיאטרון הלאומי, היה עימות אלים בין הסטודנטים, שחסמו את המעבר לתיאטרון ובין הצבא והמשטרה.
בנוסף לערכו הספרותי, למחזה זה הייתה השפעה ניכרת ביחסים שבין יהדות רומניה ודעת הקהל הרומנית והיה סיבה ישירה להפגנות סטודנטים, שהובילו לאיסור הצגת המחזה בתיאטרון הממלכתי של בוקרשט במחצית הראשונה של המאה העשרים.
תוכן המחזה.
המחזה, שבמרכזו סיפור אהבה בין משפטן רומני נוצרי צעיר וצעירה יהודייה, נוקט עמדה כלפי חוסר הסובלנות הדתי בשני הצדדים ובכך עורר נגדו ציבורים מסוימים. מנשה הוא הסב היהודי הנזעק לנסות למנוע את הנישואים של נכדתו, לליה (לאה) עם עורך הדין מאתיי פרונזה.
המשכים, עיבודים ותרגום.
המחזה הוצג בהצלחה רבה בתיאטראות פרטיים ברומניה, תורגם ליידיש על ידי יעקב שטרנברג וב-1925 זכה לגרסה מוסרטת בבימויו של ז'אן מיכאיל ותסריט של סקרלט פרודה - ההפקה הייתה של איזידור גולדברג.