רדקליף נולדה כאן וורד (Ward) בהולבורן שבלונדון. היא נישאה לוויליאם רדקליף, עורך ה"אינגליש כרוניקל" בשנת 1788. לזוג לא נולדו ילדים ורדקליף, בעידודו של בעלה, החלה לכתוב רומנים.
הרומן הראשון שפרסמה, "טירות את'לין ודנביין" בשנת 1789 התווה את הדרך לרומנים הבאים שלה, שכללו תמיד אישה צעירה, תמימה אך אמיצה, המוצאת את עצמה בטירה קודרת ומסתורית, בה שולטים אדונים מסתוריים ואפלים, בעלי עבר מסתורי ואפלולי עוד יותר.
הרומנים של רדקליף היו פופולריים מאוד בתקופתה, בפרט בקרב המעמד הגבוה והמעמד הבינוני המתפתח באנגליה, ובמיוחד בין הנשים במעמד זה. ספריה הידועים ביותר היו "התעלומה של אודולפו" משנת 1794 ו"האיטלקי" משנת 1796.
רדקליף נודעת ביכולתה המרשימה לשימוש בתיאורי נוף מפורטים ליצירת אווירה של אימה ואי וודאות. טכניקה זו מושפעת מתפיסות רומנטיות ומתאוריית ה"סאבליים" של אדמונד ברק, הרואה בטבע כוח אינסופי ובהכרח בלתי מובן לאדם, ועל כן מעורר השראה ופליאה אך גם יראה וטרור.
ספריה של רדקליף, למרות ערכם הספרותי הדל יחסית והעלילה הנוסחאתית שלהם, היו בעלי השפעה רבה על כותבים רבים בדורה. ג'יין אוסטן הקדישה את חלקו השני של הרומן הראשון שלה, "נורתאנגר אבי" (1803), לפרודיה משעשעת ונוקבת על "התעלומה של אודולפו" ועל מעמדו התרבותי והחברתי של הרומן הגותי בכלל. סימנים מובהקים של השפעה ניתן למצוא גם ברומן "ג'יין אייר" של שרלוט ברונטה, בו הגיבורה מגיעה לטירה רדקליפית מובהקת. השפעה ניכרת הייתה לרוח הגותית גם על השירה הרומנטית-טרגית-אפלה של קולרידג', שלי וקיטס.
ספרה של אן רדקליף A Romance of the Forest תורגם לעברית על ידי זהבה פישר בשם "רומן ביער", ויצא לאור במסגרת "החממה" של הוצאת סטימצקי.
מומנט
התעלומה של אודולפו
התעלומה של אודולפו (באנגלית: The Mysteries of Udolpho) הוא רומן שפרסמה הסופרת אן רדקליף בשנת 1794.
עלילת הרומן מתרחשת בשנת 1584 ומספרת את סיפורה של אמילי סט. רוברט, יתומה צעירה ותמימה החיה אצל דודתה, מאדאם שרון. הדודה נישאת למונטוני והשלושה עוברים לגור באודולפו ובכך מנתקים את סט. רוברט ממחזרה הנאמן ולנקורט. מונטוני מאיים באלימות על רעייתו, כדי שתעביר את רכושה על שמו, במקום שיעבור בירושה לאמילי. אחרי אירועים מפחידים רבים בטירה, מצליחה אמילי להתגבר על המזימה נגדה, משתלטת על רכושה וחוזרת למחזרה ולנקורט.
הרומן היה פופולרי מאוד בזמנו, ונחשב אחד הרומנים החשובים של רדקליף, אך הוא זכור היום בעיקר בזכות הרומן הפרודי של ג'יין אוסטן, "נורת'אנגר אבי," המלגלג על האירועים המסתוריים שגיבורת הספר מסבירה, ממש כאמילי, באופן הגיוני.
הרומן נמנה עם הסוגה של הרומן הגותי, ובמיוחד על תת-הסוגה של סיפורי טירות, שהיה רווח בסוף המאה ה-18, תחילת המאה ה-19. על תת-סוגה זו נמנים גם טירת אוטרנטו של הוראס וולפול, הנזיר של מ.ג. לואיס והאחוזה של א.ת.א. הופמן.
צועני
פארק איסט ריבר
פארק איסט ריבר (באנגלית: East River Park) המנוהל על ידי מחלקת הפארקים והפנאי של העיר ניו יורק, הוא פארק ציבורי הממוקם באזור הלוור איסט סייד של האי מנהטן.
הפארק משתרע לאורך חופי איסט ריבר בין רחוב מונטגומרי לרוחב 12.
מהפארק ניתן לראות את גשר ברוקלין וגשר מנהטן. גשר ויליאמסבורג עובר מעל מרכז הפארק.
מתקנים בפארק.
בשנת 1941 נבנה בפארק אמפיתיאטרון המשמש להופעות. כמו כן בפארק נמצאים מגרשי כדורגל, טניס, כדוריד וכדורסל, מסלולי ריצה ומסלולי רכיבה על אופניים. הפארק משמש גם חובבי דיג, הדגים על שפת איסט ריבר.
היסטוריה.
תוכניות הקמת הפארק נהגו בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי רוברט מוזס. הפארק נפתח בשנת 1939 באתר בו קודם לכן עמדו מעגני דיג ושכונות עוני. לאחר הקמתו הפך הפארק לשטח הירוק הגדול ביותר באזור הלוור איסט סייד. במהלך השנים קטן שטח הפארק בשל הרחבת דרך FDR ורחוב שאות'.
בשנת 2001 שופץ האמפיתיאטרון ונבנו מגרשי כדורגל נוסף - האמפיתיאטרון והמגרש נתרמו על ידי חברות שונות ברחבי ארצות הברית, והפרויקט הוקדש לילדים שאיבדו את הוריהם בפיגועי הטרור של ה-11 בספטמבר.
נזאז
נזאז היא שכבה חרסיתית המצטברת בעומק של 1.5 - 2 מטר בקרקעות חוליות בעיקר באזור מישור החוף. הצטברות החרסית נגרמת בעקבות השקיה של שטחים חקלאיים במשך תקופה ארוכה (חקלאות אינטנסיבית) בשיפולי ההר וסחיפה של החרסית לאזור מישורי. גרגרי החרסית עשירים בתחמוצות ברזל ולאחר השקיעה במישור נוצרת שיכבה אטימה למים מתחת לפני האדמה.
שכבת הנזאז גורמת שלוליות בשטחים החקלאיים, לבעיות ניקוז ולשלוליות חורף.
פליקס ויינגרטנר
פליקס אדלר פון ויינגרטנר (Felix Weingartner; 2 ביוני 1863, זאדאר – 7 במאי 1942) היה מנצח, מלחין ופסנתרן אוסטרי.
חייו.
ויינגרטנר נולד בעיר הדלמטית זארה (כיום זאדר בקרואטיה) להורים אוסטריים, והמשפחה עברה לגראץ בשנת 1868. באותה שנה, נפטר אביו של ויינגרטנר. הוא למד מוזיקה אצל וילהלם מאייר .
בשנת 1881, נסע ללייפציג ללמוד פילוסופיה, אך עד מהרה התמסר למוזיקה, התקבל לקונסרבטוריון בשנת 1883 והיה בין תלמידיו המאוחרים של פרנץ ליסט וליסט עזר להפיק את האופרה של ויינגרטנר "זאקונטאלה" ("Sakuntala") בשנת 1884. אלא שתזמורת ויימאר בשנות ה-80 של המאה ה-19 כבר לא הייתה, לדברי הביוגרף של ליסט, אלן ווקר, בשיא שאליו הגיעה כמה עשרות שנים קודם לכן והסוף היה, שהתזמורת ניגנה דבר אחד והמקהלה שרה אחר. באותה שנה, 1884, הוא קיבל את תפקיד המנהל של האופרה של קלינינגרד. משנת 1885 עד 1887, היה קאפלמייסטר בגדנסק, לאחר מכן בהמבורג עד שנת 1889 ובמנהיים עד שנת 1891.
בשנת 1902, בפסטיבל במיינץ, ניצח ויינגרטנר על כל תשע הסימפוניות של בטהובן. בין השנים 1907-1910 היה מנהל האופרה של וינה, ממלא מקומו של גוסטב מאהלר (שנפטר כמה זמן לפני כן). משנת 1912 היה שוב קאפלמייסטר בהמבורג, אך התפטר בשנת 1914 ונסע לדרמשטאדט כמנהל מוזיקלי, בעודו מרבה לנצח בארצות הברית עבור חברת האופרה של בוסטון בין השנים 1912-1914. בין השנים 1919-1920, הוא היה המנצח הראשי של הפולקסאופר של וינה. בשנת 1920, הוא התמנה לפרופסור באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. בין השנים 1927 עד 1934 היה מנהל מוזיקלי של "התזמורת הסימפונית של בזל". ב-29 בפברואר 1940, הוא נתן את הקונצרט האחרון שלו בלונדון באותה שנה ונפטר בוינטרטור, שווייץ שנתיים לאחר מכן.
מלבד עוד כמה אופרות, הלחין ויינגרטנר שבע סימפוניות, סינפונייטה, קונצרטים לכינור ולצ'לו, יצירות תזמורתיות, לפחות ארבע רביעיות מיתרים, חמישיות לכלי מיתר ולפסנתר עם קלרינט ועוד יצירות. סגנונו המוזיקלי מזכיר יותר את הרומנטיקה המוקדמת מאשר את ההתפתחויות המאוחרות יותר, שלא לדבר על מודרניזם.
כמנצח, ויינגרטנר הקליט את ההקלטה הראשונה של כל מחזור הסימפוניות של בטהובן; הוא גם כתב ספרים בנושא הניצוח על הסימפוניות של בטהובן ועל הסימפוניה מאז בטהובן.
בין השנים 1908 ל-1927 היה מנצחה הראשי של הפילהרמונית של וינה. כמו כן ניצח על האופרה של וינה. בין תלמידי הניצוח שלו היו פאול זאכר, גאורג טינטנר ויוזף קריפס.
פני צלקת (1983)
פני צלקת (באנגלית: Scarface) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמת פשע, גנגסטרים משנת 1983 בבימויו של בריאן דה פלמה, לפי תסריט של אוליבר סטון ובכיכובו של אל פצ'ינו בתפקיד טוני מונטנה. לצדו של פצ'ינו כיכבו גם סטיבן באואר, רוברט לוג'יה, מישל פייפר, מרי אליזבת מסטרנטוניו, פול שינאר ופ. מארי אברהם.
קווי העלילה של "פני צלקת" מבוססים על סרט בעל שם זהה משנת 1932 בבימויו של הווארד הוקס, והוא מספר את סיפורו הבדוי של פליט קובני שמגיע לפלורידה ב-1980 בגל הנמלטים מקובה בספינות. מונטנה נעשה גנגסטר בתקופת הגאות בסחר הקוקאין של שנות השמונים. הסרט מגולל את סיפורו - מעלייתו לפסגת העולם התחתון של מיאמי ועד נפילתו בסגנון של טרגדיה יוונית.
הסרט מוקדש להווארד הוקס ובן הכט, שהיו בהתאמה הבמאי והתסריטאי של הסרט המקורי משנת 1932.
התגובה הראשונית של המבקרים לפני צלקת הייתה מעורבת; על הסרט נמתחה ביקורת בשל האלימות והשפה הגרפית שלו. עם זאת, מאז ועד היום הוא זכה למעמד של סרט פולחן ונהפך לסמל תרבותי חשוב – בהשראתו עוצבו כרזות ובגדים והוא מאוזכר פעמים רבות. כרזת הסרט בגווני שחור ולבן משמשת קישוט נפוץ והיא עודנה מיוצרת, שנים רבות לאחר יציאת הסרט. בשל הפופולריות שלו, הסרט היה פעמים רבות בסיס לפרודיות.
הסרט הופק בתקציב של כ-25 מיליון דולר והכניס 65 מיליון דולר (מקום 16 ברשימת שוברי הקופות לשנת 1983). הביקורת על הסרט הייתה מעורבת, אך עם הזמן גדלה ההערכה אליו והוא נחשב לאחד מסרטי הפשע החשובים ביותר וליצירת קלאסית בתת-הסוגה של סרטי מאפיה.
עלילת הסרט.
בשנת 1980, בעקבות משבר כלכלי חמור, מאפשר שליט קובה, פידל קסטרו, לראשונה לאזרחיו לעזוב את המדינה ולהגר לארצות הברית, (מרביתם לאזור מיאמי).קסטרו ניצל את ההגירה ההמונית, וצירף למשפחות המהגרים פושעים, וחולי נפש קובנים שיתחזו למהגרים, ויעברו גם הם לארצות הברית. ההערכה היא שכרבע (כ-31,000) מ-125,000 המהגרים היו מסוג זה.
בין הפושעים שסולקו מקובה, היו טוני מונטנה (אל פצ'ינו) ומאני ריברה (סטיבן באואר), בהם יתמקד הסרט. מונטנה וריברה משוכנים במחנה פליטים, עד שפרנק לופז (רוברט לוג'יה), סוחר סמים יהודי מקומי מציע להם גרין קארד בתמורה לחיסול אמיליו ראבנגה, פקיד ממשלה קובני בכיר לשעבר.