ב-1986 הופיע לנקסטר בקומדיה "קשוחים שכאלה", פארודיה על סרטי הפשע בהם הירבה לככב, כשלצידו שותפו לרבים מסרטים אלו – קירק דאגלס. בסרט זה שיחקו צמד פושעים קשישים החוזרים לסורם. שלוש שנים אחר כך כיכב לנקסטר בסרט הקולנוע האחרון שלו, "שדה החלומות" (1989), שלאחריו כיכב בכמה סרטי טלוויזיה, טרם מותו מהתקף לב באוקטובר 1994. לנקסטר היה נשוי שלוש פעמים וניהל פרשיות אהבים רבות עם נשים וגברים כאחד.
אלה שוחט
אלה חביבה שוחט (נולדה ב-28 באוגוסט 1959 בפתח תקווה) היא חוקרת אמריקאית, של תרבות המזרח התיכון.
ביוגרפיה.
שוחט נולדה וגדלה בפתח תקווה להורים יוצאי בגדאד שהיו פעילים ציונים ועלו לישראל עם הקמת המדינה. אביה היה רואה חשבון בעיראק ואמה עקרת בית. בבית דיברה עם הוריה ערבית יהודית בגדאדית, אך מחוץ לבית נהגה להתנהג לדבריה כ"אשכנזייה". שוחט למדה לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן ובעת לימודיה התחברה עם תקוה לוי, שהייתה פעילה בתא הסטודנטים היהודי-ערבי - קמפו"ס, ופעילה ומעורבת למען שיתוף פעולה בין יהודים וערבים הן בירושלים והן בנווה שלום (שם הן נפגשו לראשונה). אחר כך היו פעילות יחד בתנועת הפמיניסטית המזרחית.
מיד לאחר שסיימה את התואר הראשון, נסעה לניו יורק ללמוד לתואר שני ודוקטורט באוניברסיטת ניו יורק, אותו סיימה ב-1986. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בייצוג מזרחים, בקולנוע הישראלי וניתח, באמצעות הדימויים הקולנועיים בו, את הקונפליקטים בין אשכנזים, מזרחים ופלסטינים באתוס הציוני. לטענתה האשכנזים שהבילו את התנועה הציונית, אימצו לעצמם את דרכי החשיבה הקולוניאליסטיות של העולם הראשון כלפי המזרחים והפלסטינים. בריאיון עיתונאי הסבירה שבחרה לכתוב את הדוקטורט בניו יורק, מפני שהיה לה ברור שהאקדמיה הישראלית לא תסבול את סוג הביקורת והניתוח שלה את התרבות הישראלית. מחקרה זכה לחשיפה בישראל לאחר שהוזמנה להשתתף ביום עיון שנערך באוניברסיטת תל אביב על "דמות האחר בספרות ובקולנוע הישראלי״, בו הציגה את מחקרה. זמן קצר אחר כך הודיעה תיאטרון "הבימה" על העלאת גרסת מחזמר חדשה של הסרט סאלח שבתי לכבוד חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל. מספר פוליטיקאים ופעילים חברתיים הביעו מחאה על העלאת המחזה שלטענתם כולל מסרים גזעניים הלועגים לבני עדות המזרח. חבר הכנסת מתי פלד העלה את הנושא בוועדת החינוך של הכנסת, תוך שהוא מצטט את המחקר של שוחט. אחר כך גם כתבה מאמרים בנושא בעיתון "פעמון השכונות" שערך במאי הסרטים, בני זאדה יחד עם תקוה לוי.
לאחר סיום הדוקטורט הוזמנה להצטרף לסגל אוניברסיטת ניו יורק כחוקרת ומרצה. בהמשך מונתה כפרופסור במחלקות לאמנות, מדיניות ציבורית ולימודי המזרח התיכון.
בשנת 1989 השתתפה במפגש "המזרחי-פלסטיני" שנערך עיר טולדו שבספרד. מפגש של פעילים מזרחים ופלסטינים, שביקשו לשתף פעולה במטרה להביא לשלום על בסיס פתרון שתי המדינות, בעת שמפגשים מסוג זה היו נדירים. בין המשתתפים במפגש יחד עם שוחט היו: לטיף דורי, חיים הנגבי, בן דרור ימיני, אבי ברדוגו, כוכבי שמש, ענת סרגוסטי, הסופר סמי מיכאל, והשחקן יוסף שילוח.
בשנת 1991 עיבדה את עבודת הדוקטורט שלה לספר בעברית בשם "הקולנוע הישראלי: היסטוריה ואידאולוגיה". הספר זכה לביקורת שלילית מצד מבקר הקולנוע מאיר שניצר וגם בריאיון שנתנה בתוכנית "סופשבוע" לגבי גזית הוא התנגד בתוקף לטיעוניה של שוחט ואף אמר לה בביטחון, "יש גזענות אולי כלפי הערבים, אבל לא כלפי יהודים מזרחיים". הספר היה לנדבך חשוב בהתפתחותו של השיח הביקורתי המזרחי, למרות שהתקבל בתדהמה בקרב רוב יוצרי הקולנוע בישראל, שהתכחשו לאפליה בייצוג בקולנוע הישראלי.
במאי 1993 הוזמנה שוחט (יחד עם פעילות נוספות) להשתתף בכנס הפמיניסטי התשיעי בגבעת חביבה, שעמד בסימן "ביחד למרות השונות". זאת על רקע הטענה של הפמיניסטיות המזרחיות שהתנועה הפמיניסטית בישראל, המתיימרת לייצג את כלל הנשים, מייצגת למעשה רק אינטרסים של נשים אשכנזיות ממעמד סוציו-אקונומי גבוה, ומתעלמת מהבעיות הייחודיות לנשים מזרחיות. הכנס, במקום לגשר על הפערים בין הקבוצות, הוביל ליצירת כינוס נפרד שנה אחר כך (הכנס הפמיניסטי העשירי בגבעת חביבה, 1994), זאת בעקבות ויכוחים ומחלוקות, כולל העלאת מחזה שהציג נשים מזרחיות באופן סטריאוטיפי. הכנס הפמיניסטי העשירי בגבעת חביבה נחשב לאירוע מכונן, המסמן את הולדתו של הפמיניזם המזרחי בישראל.
מחקריה.
במרכז מחקרה שוחט לקחה את תורתו של אדוארד סעיד בספרו "אוריינטליזם", ויישמה אותה על יחסי יהודים-ערבים ויחסי אשכנזים-מזרחים במזרח התיכון. היא בודקת את הספרות והקולנוע הישראלי בהקשר לכך. שוחט סוברת שהציונות יצרה דיכוי כפול: כלפי הפלסטינים וכלפי המזרחים, שתי הקבוצות דוכאו על ידי הקבוצה ההגמונית הציונית-האשכנזית. היא מנסה להראות בספריה כיצד הציונות ניסתה להציג זהות "צברית" אחידה ראויה, המבוססת על התרבות האשכנזית-מערבית ולמחוק את הזהות המזרחית מקדמת הבימה, אותה היא מציגה רק בספרים ובסרטי הבורקס כדמות מגוחכת ונחותה.
בשנת 2001, פורסם בעברית ספרה "זיכרונות אסורים לקראת מחשבה רב-תרבותית". הספר כולל קובץ מאמרים שפרסמה במקור באנגלית, על התרבות היהודית-ערבית. המאמרים העוסקים בשאלות השיח האירופוצנטרי, המחשבה הרב-תרבותית, ההיסטוריוגרפיה הציונית והזהות המזרחית; האוריינטליזם בקולנוע, הספרות הפמיניסטית והתיאוריה הפוסט-קולוניאלית בהקשר של התרבות היהודית-ערבית. הספר הציב לראשונה בעברית את החוויה היהודית-ערבית ואת הדימוי הממוסד של מזרחים בישראל כמושא למחקר של תחום לימודי התרבות. ביוני 2021 נערך מושב בכנס ״המאבק המזרחי לאן״ שארגנה האוניברסיטה הפתוחה, במלאת 20 שנה ליציאת הספר.
בשנת 2006 כתבה אחרית דבר למהדורה העברית של הספר "מקוללים עלי אדמות" מאת פרנץ פנון. בו העלתה מספר אפשרויות ליישום רעיונותיו של פנון בהקשר הישראלי, בהם ראיית היחס לעדות המזרח בישראל דרך המושגים הפסיכואנליטיים של פנון, וראיית התנועה הציונית כקולוניאליסטית.
ספריה של שוחט זכו בפרסים רבים, היא גם עורכת של מספר כתבי עת וביימה מספר סרטים. שוחט כותבת באנגלית. ספריה תורגמו לעברית, לספרדית, לצרפתית, לפורטוגזית, לערבית, לגרמנית ולטורקית.
קישורים חיצוניים.
מאמרים פרי עטה
ואדי רם
ואדי רם (ערבית وادي رم) הוא ואדי בדרום ירדן, הארוך ביותר בממלכה ההאשמית, ובו נופי אבן חול וסלעי גרניט. מקור שמו של הוואדי בארמית ופירושו: גבוה. הוואדי מכונה "בקעת הירח", וככל הנראה נקרא כך על ידי הבדואים שדימו את השטח המחורץ לפני הירח.
ואדי רם ממוקם בדרום-מערב ירדן, מזרחית לערבה, כ-60 ק"מ צפונית-מזרחית לעקבה וכ-370 ק"מ דרומית לעמאן. הר רם בשוליו מתנשא לגובה של 1,754 מטרים, והוא ההר השני בגובהו בירדן. הוואדי מהווה אחד מאתרי התיירות החשובים בירדן.
אזור מוגן ואתר מורשת עולמית.
בשנת 1998 הכריזה ממשלת ירדן על שטח של 720 קמ"ר הכולל את הוואדי וסביבתו כ"אזור מוגן", ופיתחה תוכנית שימור שמטרתה הגנת ערכי הטבע מפני מטיילים וציידים ושמירת האיזון האקולוגי המדברי העדין.
האזור המוגן של ואדי רם הוכרז בשנת 2011 כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, לפי קריטריונים מעורבים לאתרי טבע ולאתרי תרבות. הסיבות הטבעיות כוללות נוף מדברי הכולל מגוון של ערוצים צרים, קשתות טבעיות, צוקים גבוהים, מפולות ענק ומערות טבעיות. הסיבות התרבותיות כוללות כ-25,000 פטרוגליפים, כ-20,000 כתובות וממצאים ארכאולוגיים רבים המעידים על 12,000 שנים של אינטראקציה אנושית עם הסביבה הטבעית באמצעות חקלאות ועיור. בכתובות קיימת עדות לרצף של מחשבה האנושית ולהתפתחות כתב אלפביתי קדום.
גאולוגיה.
סטרטיגרפיה.
החתך הסטרטיגרפי של הוואדי מייצג שכבות נטויות בכ-15 מעלות מזרחה, ובהן:
בחתך זה בולטות כמה יחידות תשתית שהן מסיבים, בהן מסיב הר רם שאורכו 15 ק"מ ועומקו הממוצע 800 מטרים, מעליו בולטת פסגת הר רם.
תשתית.
התשתית של דרום ירדן מהווה את חלקו הצפון-מערבי של השילד הערבו-נובי, ובתוכה גם התשתית של ואדי רם וסביבתו. תשתית זו מורכבת מסלעי גרניט, דיוריט, ריוליט, פגמטיטים וסלעים מותמרים. הסלעים הפלוטוניים של תשתית הוואדי נחצים על ידי דייקים בהרכב בינוני ובזלתי.
מעל התשתית מצויה אי התאמה זוויתית הנובעת ממשטח יבשתי שנוצר בעקבות גידוע, ומעליה סלעי משקע קלאסטיים מהפלאוזואיקון שמילאו את התבליט הטופוגרפי הפרקמברי והצטברו מעליו.
כיסוי משקעי.
הכיסוי המשקעי שעוביו 1,600 מטרים החל להיווצר בשלהי הפרקמבריון כתוצאה מהצפה מחזורית של ים טתיס. כיסוי זה מורכב מסלעים מהקמבריון, מהאורדוביק, מתחילת הסילור, משלהי הפרם, מהטריאס, מהיורה ומתחילת הקרטיקון. המשקעים האורדוביקיים בוואדי רם ומזרחית לו מייצגים את המחשופים הפלאוזואיקוניים באזור. משקעים צעירים יותר נמשכים לכיוון מזרח ומסתיימים במשקעים מהסילור. משקעים מהדבון, מהקרבון ומהפרם אינם חשופים אך מצויים בכיוון סוריה וצפון-מערב ערב הסעודית, ומצביעים על אירוע סחיפה נרחב בשטח ירדן. גם משקעים מהטריאס והיורה נסחפו באזור הוואדי אך הם מצויים בצפון ובמרכז ירדן. אבן חול שנוצרה באמצעות תהליכי התרוממות וסחיפה שחלו במהלך היורה הורבדה בקרטיקון מעל משקעים מהפלאוזואיקון באי התאמה זוויתית קלה.
היווצרות המבנים.