למרות שהכוח האמריקני שניצב בכפר כלל רק 200 חיילים, הרי שהם ניצבו בנקודה אסטרטגית מעולה והשתמשו בכלי נשק אוטומטיים אשר אפשרו להם לערוך טבח בתוקפים. היפנים הסתערו בצורה עיוורת, והאמריקאים צעקו לעברם עלבונות ביפנית כדי למשוך אותם להתקרב יותר. לקראת הערב נחלשה ההתקדמות היפנית, וכאשר קיבלו האמריקאים תגבורת, נאלצו התוקפים לסגת. מספר האבדות היה מדהים: 350 הרוגים יפנים לעומת 7 פצועים אמריקנים ואף לא הרוג אחד. ביומיים הבאים סיימו הפושטים לאבטח את הכפר, וב-9 במרץ נפגשו עם חיל החלוץ של הכוח הסיני-אמריקאי של סטילוול. בסה"כ הרגו הפושטים 800 יפנים, בעוד אבדותיהם הסתכמו 8 הרוגים ו-37 פצועים בלבד. עם זאת, 109 מביניהם מצאו את מותם במחלות טרופיות בג'ונגלים. ב-12 במרץ יצאו הפושטים למשימה שנייה: כיבוש העיירה שאדוזופ. היפנים נסוגו דרומה, והפושטים לא נאלצו אלא להתמודד עם חיילי מאסף בודדים. ב-20 במרץ תקפו הפושטים את חיל המצב היפני בן ה-300 חיילים בשאדוזופ. האמריקאים כתשו את שאדוזופ באמצעות אש מרגמות והפצצות אוויריות, אולם היפנים תקפו חזרה והתגוננו בעקשנות. הגדוד הראשון של הפושטים היה בסכנת כיתור, וחייליו חששו ממתקפת בנזאי מכרעת שתשמיד אותו. בערב אותו היום, הופיע כוח תותחים סיניים ששלח סטילוול, והיפנים נסוגו מהעיירה. ב-29 במרץ חטף מריל התקף לב, והוחלף בקולונל צ'ארלס האנטר. ב-10 באוגוסט 1944 פורק הכוח ואוחד עם רגימנט החי"ר ה-475.
לאחר המלחמה.
לאחר סיום המלחמה הוצב מריל בפיליפינים, וב-1946 הועבר לסן פרנסיסקו והוצב במטה הארמייה השישית שהייתה אז תחת פיקודו של סטילוול. במאי של אותה שנה הוא הוביל שתי מחלקות ימיות כדי לדכא התקוממות אסירים שפרצה בבית הסוהר הפדרלי אלקטרז. מה שנודע כקרב אלקטרז. ב-1 ביוני של אותה שנה, הוא הורד לדרגת בריגדיר גנרל, וב-30 ביוני 1948 הוא פרש מהצבא. לאחר פרישתו הפך לממונה על הכבישים בניו המפשייר, ובתחילת דצמבר 1955 מונה לנשיא "האגודה האמריקאית לכבישים מדינתיים וגורמי תחבורה" (AASHTO), אולם זמן קצר לאחר מכן, ב-11 בדצמבר, נפטר מריל בפרננדינה ביץ' שבפלורידה והוא בן 52.
בסרט מבצע בורמה, מגלם את דמותו של מריל השחקן ג'ף צ'נדלר.
התניה סמויה
התניה סמויה היא מושג המבוסס על מונחים מתחום הפסיכולוגיה הביהביוריסטית ומעיצוב התנהגות, לפיו ניתן ליצור שינוי בהתנהגותו של אדם או בחוויה הפנימית שלו, באמצעות יצירת התניות בתהליכים קוגניטיביים כגון חשיבה וזיכרון. לפי גישה זו, ניתן ליצור למידה ושינוי בחשיבה של האדם באותה דרך בה משתנות התנהגויות באמצעות התניה קלאסית ואופרנטית; ניתן ללמוד, לחשוב ולהבין מידע, ולשנות חוויות פנימיות, לפי התגובות שהתעוררו אצל האדם בעקבות חשיפה חוזרת לגירויים מסוימים או לחיזוקים חיובים ושלילים שהתקבלו מהסביבה.
יש הטוענים כי ניתן להשתמש בתהליכים של התניות סמויות, כסוג של מניפולציה על ההתנהגות; כלומר אדם יכול להשפיע על עצמו או על האחרים לחשוב בצורה מסוימת או לבצע התנהגות מסוימת, באמצעות "שתילת" מחשבות והתניות סמויות אצלו.
אנדרה בוקורשלייב
אנדרה בוקורשלייב (בצרפתית: André Boucourechliev, בבולגרית: Андрей Атанасов Букурещлиев - אנדריי אטנאסוב בוקורשטלייב, 28 ביולי 1925 סופיה - 13 בנובמבר 1997 פריז) היה מלחין, פסנתרן ומוזיקולוג צרפתי ממוצא בולגרי. הצטיין כנציג של מוזיקת האוונגרד הצרפתית.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות בבולגריה.
אנדרה בוקורשלייב נולד בשנת 1925 בסופיה כאנדריי בוקורשטלייב, בן למשפחה של חובבי מוזיקה. אביו היה המשפטן אטנאס בוקורשטלייב וסבו מצד האב, היה קצין שהצטיין במלחמות בולגריה. דוד אביו, אנגל בוקורשטלייב, היה מלחין. את שיעורי הפסנתר הראשונים קיבל בוקורשלייב מדודתו, דורה, שהייתה מורה למוזיקה, וקיבלה את חינוכה המוזיקלי בדרזדן. למד בבית ספר יסודי קתולי צרפתי של "אחיות תרזה הקדושה" ואחר כך במכללה צרפתית בסופיה. למד בהמשך למשך שנה גרמנית ורוסית במכללה לשפות. לאחר מכן רכש בקלות שליטה גם בשפות אנגלית ואיטלקית.
סיים את בחינות הבגרות במסגרת גימנסיה ריאלית ממלכתית. אחרי הפצצה אווירית כבדה על סופיה בידי ארצות הברית, שבה נהרס בית הסב שבו התגוררה המשפחה, הם נמלטו זמנית להרים, לבית נופש במתחם צ'מקוריה שביישוב בורובץ. שם נהנה בוקורשלייב הצעיר בחברת ידידיו ממגוון פעילויות של ספורט ותרבות, לרבות קריאה ושמיעת הקלטות מיצירות של באך,
מלחינים רומנטיים גרמנים ושל גוסטב מאהלר.
בתום מלחמת העולם השנייה פקד יחד עם חבריו את אולמות הקונצרט בהם הופיעו באותם הימים ברסיטלים פסנתרנים ידועים כמו ארטורו בנדטי מיכלאנג'לי, מוניק דה לה ברישולרי ודינו ליפאטי שהרשים אותו במיוחד בנגינתו "דמוית הפנינים" שלו.
בשנים 1948-1946 למד בוקורשלייב תאוריית המוזיקה, הלחנה ובעיקר נגינת בפסנתר (אצל אנדריי סטויאנוב ופאנקה פלישק) באקדמיה הלאומית למוזיקה בסופיה (בימינו האקדמיה למוזיקה על שם פאנצ'ו ולדיגרוב).
בימי לימודיו הופיע בקונצרטים פומביים עם רפרטואר וירטואוזי שכלל יצירות של באך, שומן ("פרפרים","סצנות מהילדות"), סונאטות מאת בטהובן, גרנד פולונז בריליאנט מאת שופן, יצירות ליסט, תמונות בתערוכה של מוסורגסקי, יצירות מאת ראוול ומנואל דה פאיה. בשני רסיטלים ניגן את ארבע הסונאטות האחרונות ואת הוריאציות דיאבלי של בטהובן.
ברוח התהפוכות הפוליטיות שחלו במולדתו עם השכנת השלטון הקומוניסטי יחד עם כמה עמיתים ארגן בוקורשלייב "בריגדה" לקונצרטים וביצעו מוזיקה קלאסית בפני פועלים במפעלים. על פעילות זו קיבל מהשלטונות החדשים "מדליית מצטיין בעבודה" ("אודארניק"), דרגה א. אולם כמו רבים מהכישרונות הצעירים חלם להמשיך בהשתלמויות בחו"ל.
בשנת 1948 התייצב בוקורשלייב בתחרות הלאומית למבצעי מוזיקה קלאסית.
בתחרות ניגן את החלק הראשון והאחרון (סינפוניה וקפריצ'ו) של הפרטיטה השנייה בדו מינור מאת באך, היצירה "פרנצסיקוס הקדוש מפאולה הולך על הגלים" מאת ליסט, הסונאטה אופוס 31 מס.2 מאת בטהובן ובסוף, יחד עם התזמורת הפילהרמונית של סופיה - את הקונצ'רטו במי במול מז'ור מס.1 מאת ליסט. באווירת התלהבות כללית הוכרז לזוכה התחרות.
בצרפת.
בזכות הצלחה זו קיבל מלגה מהשגרירות הצרפתית על מנת ללמוד אצל איב נאט ב"אקול נורמל דה מוזיק" בפריז.
בהגיעו לפריז ברכבת "אוריינט אקספרס" חיכה לו ברציף ידידו הסופר רומן גארי שכיהן באותם הימים כקונסול של צרפת בסופיה. בשבוע הראשון בפריז התארח בוקורשלייב בביתו של גארי בככר סן סולפיס.
בשנים 1949–1951 למד בוקורשלייב ב"אקול נורמל דה מוזיק" כתלמידו של איב נאט והחל מהסתיו 1949 בכיתתה של רן ז'יאנולי. השתלם גם בהרמוניה אצל ז'ורז' דאנדלו וכן בקונטרפונקט אצל אנדרה ווראבור (Andrée Vaurabourg).
בשנת 1951 קיבל מידיו של אלפרד קורטו שהיה יושב ראש חבר השופטים את "הדיפלומה לאמנות הקונצרטית" עם הצטיינות.
זאת אחרי שניגן את הפנטזיה מס.17 מאת רוברט שומאן, את ה"זיכרונות לפי נושא מ"דון ג'ובאני"" מאת ליסט ואת הסונאטה מס. 110 מאת בטהובן.
הוא נשאר ללמד ב"אקול נורמל דה מוזיק" עד שנת 1958.
הפסיק כמה שנים להופיע בקונצרטים בפומביים עד שנת 1955. אז השתלם בכיתת אמן של ולטר גיזקינג בזארבריקן, כשנה לפני מותו של הפסנתרן הגרמני, ובהשראתו חזר בוקורשלייב להופיע ברסיטל פומבי, בחודש מרץ 1955 באולם גאבו בפריז.
הוא חבר לחברת "דומן מוזיקל" (Domaine musical) של פייר בולז שבמסגרתה בוצעו יצירותיו האלקטרו-אקוסטיות הראשונות. בהמשך עבר בוקורשלייב לעבוד במילאנו, בה פגש את לוצ'יאנו בריו ואת ברונו מאדרנה. במילאנו הלחין את יצירתו Texte I (1958-1957). אחר כך שב לצרפת ופעל במסגרת "קבוצת המחקרים המוזיקליים" של פייר שפר.
בשנים 1952–1960 לימד בוקרשלייב פסנתר בקונסרבטואר הלאומי בפריז כעוזרו של אוליבייה מסייאן וכהחל משנת 1976 למשך 7 שנים באוניברסיטת אקס-אן-פרבאנס
פעילותו כמלחין.
נסיונותיו הראשונים בהלחנה התחילו אחרי שנת 1954 כשהשתתף באירועים המפורסמים למוזיקה עכשווית בדרמשטאט. הוא התחיל להלחין מספר יצירות אטונליות ואלקטרו-אקוסטיות.
פרט ליצירות הכליות - Musique à trois (מוזיקה לשלושה כלים, 1957) וסונאטה לפסנתר (1957), הלחין בוקורשלייב קטעים לסרט מגנטי
הוא שכלל את טכניקת ההלחנה שלו אחרי ביקורים בסטודיו לפונולוגיה של רשות השידור האיטלקית ואצל בריו ומאדרנה במילאנו. כמו כן עבד במסגרת "הקבוצה למחקר מוזיקלי" GRM של רשות השידור הצרפתית (ORTF). באותה תקופה חיבר את היצירות Texte 1 (1958), Texte 2 (1959).
אחרי הצלחת הסונאטה שלו לפסנתר (1959) שבוצעה בבכורה במסגרת "דומן מוזיקל" וכתיבת יצירות נוספות שנועדו להשאיר למבצעים מקום לבחירה ולמקריות, שהה בוקורשלייב באמריקה, בה פגש את המלחינים ארלי בראון וג'ון קייג', את הכוראוגרף מרס קנינגהם ואת האמן הפלסטי רוברט ראושנברג. בהשפעת מגעיו עם האוונגרד האמריקאי, את פסגת ניסוייו המוזיקליים לפי עקרונות החופשיות והמקריות בביצוע השיג בוקורשלייב על ידי יצירתו "ארכיפלגים" (Archipels, 1971-1967), המורכבת מ"ארכיפלג 1" לשני פסנתרים ולשני כלי הקשה (1967), "ארכיפלג 2" לרביעיית מיתרים (1968), "ארכיפלג 3" לפסנתר ו-6 כלי הקשה 1969)" "ארכיפלג 4" לפסנתר ומ"אנארכיפלג" ל-6 כלים (1970). בהמשך הלחין את "צללים" (1970) הכוללת קטעים מרביעיות של בטהובן. כמו כן עיבד קול אנושי ומודולציות מעוותות שלו תוך ערבוב שמע על סרט מגנטי ביצירה Thrène (1974), לפי שיר בלתי גמור מאת מלארמה.