סלאוקיה על החידקל הוקמה בסביבות 305 לפנה"ס על ידי סלאוקוס הראשון, תוך הרחבת יישוב קודם שהיה במקום, וקביעתו כבירת הממלכה הסלאוקית. למרות שעד מהרה, תוך 65 שנים, עברה בירת הממלכה הסלאוקית לאנטיוכיה, סלאוקיה הפכה למרכז חשוב לתרבות ההלניסטית, לסחר ולשלטון הסלאוקי. אוכלוסיית העיר הורכבה מייוונים, סורים ויהודים. הודות למיקומה במפגש של נהר החידקל עם תעלה גדולה, המובילה לנהר פרת, בסלאוקיה עברה תנועה ימית רבה. במהלך המאות ה-3 וה-2 לפנה"ס, סלאוקיה הייתה אחת מהערים ההלניסטיות הגדולות ביותר, דומה בגודלה לאלכסנדריה, וגדולה יותר מאנטיוכיה.
חפירות ארכאולוגיות מצביעות על כך שחומות העיר הקיפו שטח של 5.6 קמ"ר. בהתבסס על גודל זה, אוכלוסיית העיר הוערכה כ-100,000 נפש. אוכלוסיית המטרופולין הוערכה כחצי מיליון נפש.
כתביהם של פוליביוס ושל היסטוריונים אחרים, מספרים כי האוכלוסייה במקום הורכבה ממקדונים ויוונים, אך גם מבבלים שסלאוקוס הראשון יישב בעיר.
נטישת העיר.
בשנת 165, סלאוקיה הובערה על ידי צבאו של המפקד הרומי גאיוס אווידיוס קסיוס, שטען כי באותה העת התגוררו בעיר לפחות 300,000 תושבים. חורבן העיר סימל את סופו של ההלניזם במסופוטמיה. בשנת 197, במהלך מסעו למזרח, הקיסר הרומי ספטימיוס סוורוס מצא את העיר נטושה לחלוטין.
טמשן אפריקני
טמשן אפריקני (שם מדעי: "Podica senegalensis") הוא מין ממשפחת הטמשניים שמזכירים מעט טבלנים החיים באזורים הטרופיים ושייכים לסדרת העגוראים. זהו המין היחיד במשפחה שחי באפריקה והוא גם מין יחיד בסוגו.
מאפיינים.
אורכו של הטמשן 50–58 ס"מ. הוא מותאם לחיים במים ובעל צוואר ארוך, מקור אדום ומחודד ורגליים אדומות בוהקות. נוצותיו חומות כהות בדרך כלל, צדו בהיר יותר ובטנו לבנה. הצוואר אפור מהצד ושחור מלמעלה והראש גם שחור מלמעלה ובעל פס לבן לאורכו עד לצוואר. הזכרים יותר כהים מהנקבות. הטמשן מזכיר ברווז כשהוא שוחה ורגליו הגדולות ובעלות הקרום שקועות במים.
הטמשן חי ברחבי אפריקה בנהרות, אגמים ובביצות שונות וגם ביערות גשם, סוואנות לחות ואף בביצות מנגרובים. הוא שחיין זריז מתחת למים ומחפש חסרי חוליות כמו בריומאים, שפיריות, סרטנים זעירים, רכיכות, דגים ודו-חיים קטנים. רוב הטרף נתפס מתחת למים אך הם יודעים גם לצוד על היבשה. עופות אלה חיות ביחידות או בזוגות ונסתרים מהעין רוב הזמן. גם לא ידוע אם רוב המן הם מתחת למים או על היבשה.
הטמשנים מקננים בעונת הגשמים על גזרי עצים ליד המים. הנקבה מטפלת באפרוחים לבד והם עוזבים את הקן במהירות ומסוגלים לחפש מזון בכוחות עצמם.
מלכישליו אפריקני
מלכישְׂליו אפריקני (שם מדעי: Crex egregia) הוא מין עוף ממשפחת הרליתיים החי באפריקה שמדרום לסהרה, קרובו של מלכישליו חלודי.
המלכישליו האפריקני קטן מקרובו החלודי. אורכו 20–23 ס"מ ומוטת כנפיו 40–42 ס"מ. הוא בעל פלג גוף עליון וכנפיים חומות. העיניים אדומות והמקור ורוד עם קצה לבן. הראש והחזה כחלחלים-אפורים והבטן לבנה עד השת, המפוספס בשחור. הרגליים צהובות ורחבות. הוא מזכיר מאוד במראהו את רלית המים אך בעל מקור ורוד וקצר יותר וכן גופו בהיר יותר. כמו כן הוא מזכיר את המינים ברודית בליון ("Porzana pusilla") וברודית אפריקנית ("Aenigmatolimnas marginalis") החיים באותו אזור אך קטנים יותר.
עוף זה משוטט בערבות העשב והסוואנות באפריקה וקורא בקול צורמני מעט, שנועד להזהיר יריבים אפשריים. הוא עוף טריטוריאלי, שתוקף כל מתחרה אשר נכנס לטריטוריה שלו. הוא נפוץ מדרומה של צפון אפריקה עד לקצה דרום אפריקה וגם בכמה איים באוקיינוס האטלנטי.
הוא אוכל כל וניזון משלשולים, חלזונות ורכיכות שונות ומזחלי חרקים שונים, חגבים, נמלים, טרמיטים, חיפושיות, עכבישים וחולייתנים קטנים.
טורפיו העיקריים הם הנמר, הסרוואל, חתול בר, אנפה שחורת-ראש, נץ אפור כהה, עיט אפריקני, עיט וולברג ("Hieraaetus "wahlbergi) ונחשים גדולים כמו הפיתון, הקוברה ואף הבומסלנג. בעת סכנה הוא קופץ באוויר לאחור, דבר היכול להפתיע טורפים כמו יונקים או נחשים.
המלכישליו האפריקני אינו מקנן בישראל ואינו נודד אליה. בינואר שנת 2020 נצפה פרט אחד בעיר אילת. לאחר שטופל עקב תשישות ופציעה, הוא שוחרר חזרה לטבע.
מוטי נייגר
מוטי נייגר (באנגלית, Motti Neiger; נולד ב-12 בספטמבר 1970) הוא חוקר תקשורת ותרבות ישראלי, פרופסור חבר המכהן כחבר סגל בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת בר-אילן וכעמית-בכיר במרכז לתקשורת בינלאומית באוניברסיטה, כמו גם כעמית-מחקר במכון טרומן באוניברסיטה העברית. בעבר שימש כדיקן בית הספר לתקשורת במכללה האקדמית נתניה (2017-2013), וכיו"ר האגודה הישראלית לתקשורת (2009-2006).
ביוגרפיה.
מוטי נייגר נולד בקריית מוצקין, לבנימין נייגר ולמרים נייגר-פליישמן, אמנית פלסטית, משוררת וחוקרת ספרות. לאחר שאביו נפטר כשהיה בן 6, עבר עם אמו ואחיו הצעיר לירושלים, כשהאם החלה ללמוד באקדמיה לאמנות בצלאל. נייגר גדל בשיכוני דרך חברון שבשכונת תלפיות, ולמד בתיכון ליד האוניברסיטה העברית.
את שירותו בצה"ל עשה בחיל השריון כטנקיסט וכסמל מבצעים, ובשנת 1990 נבחר כחייל מצטיין של חיל השריון. לאחר השירות הצבאי למד באוניברסיטה העברית בחוג לספרות עברית ובמחזור הראשון של התואר הראשון בחוג לתקשורת ועיתונאות, שנפתח בשנת 1992. בחוגים אלה המשיך גם בלימודי התואר השני והשלישי. עבודת הדוקטור שלו עסקה במוספי הספרות בעיתונות העברית (1995-1948) ובתפקידם בעיצוב התרבות הישראלית. העבודה נכתבה בהדרכת פרופ' רות קרטון-בלום מהחוג לספרות עברית וד"ר יצחק רועה מהחוג לתקשורת ועיתונאות, והושלמה בשנת 1999. בשנת 2001, לאחר פוסט-דוקטורט במכון הקשרים באוניברסיטת בן-גוריון, הצטרף לבית הספר לתקשורת במכללה האקדמית נתניה ומאז שימש במוסד כחבר סגל בכיר. בשנת 2013 מונה לדיקן בית הספר לתקשורת.
בין השנים 2006–2009 כיהן כיו"ר האגודה הישראלית לתקשורת, ארגון-הגג של כלל חוקרי התקשורת בישראל.
כיהן בוועדת האתיקה של רשות השידור, והיה המנסח העיקרי של התיקון לתדריך נקדי, המאפשר, בתנאים מסוימים, להביע דעה בשידור הציבורי. כמו כן, שימש בוועדה המייעצת שניסחה את הקוד האתי של כאן-תאגיד השידור הציבורי.
החל משנת 2011 משמש כיו"ר ועדת המקצוע "תקשורת וחברה" במשרד החינוך, ובמסגרת תפקידו זה עיצב את תוכנית הלימודים החדשה לתלמידי בתי הספר התיכונים בישראל.
נייגר הוא העורך המייסד של "מסגרות מדיה: כתב עת ישראלי לתקשורת". נכון לשנת 2018, כתב וערך (לבד וביחד עם שותפים) ארבעה ספרים ופרסם למעלה מ-40 מאמרים בכתבי עת או בספרים מדעיים.
נייגר מתגורר בירושלים. הוא נשוי לדיפלומטית בשירות החוץ הישראלי. בעקבות שליחויות רעייתו, התגורר בין השנים 1996–2000 במקסיקו-סיטי, ובין השנים 2008–2011 במדריד שבספרד. לזוג בן ובת.
תחומי מחקרו.
מחקרי עיתונאות (Journalism) ותקשורת בעת משבר וקונפליקט.
במסגרת מחקריו בתחום העיתונות התפרסמו מאמרים הבוחנים את מקומה של התקשורת בעיצוב שיח הקונפליקט וגבולותיו, מקומם של העיתונאים כנציגי הקהילה והתרבות בה הם פועלים, המתח בעת משבר בין מחויבותם לאומה למחויבותם לתפקידם כעיתונאים (ביחד עם ד"ר אייל זנדברג), וביסוס מסגרת תאורטית להבחנה לפיה התקשורת מרבה לעסוק בדיווח על אירועים העומדים לקרות בעתיד על-חשבון אירועים בעבר. במחקריו עם ד"ר קרן טננבוים-וינבלט (החוג לתקשורת ועיתונאות, האוניברסיטה העברית), במימון הקרן הלאומית למדע, בוחן נייגר את התפקיד של זמן וטמפורליות בנרטיביים חדשותיים. כך, למשל, נמצא כי הסיפורים החדשותיים בדפוס נוטים לדיווח על העתיד, ואילו סיפורים בעיתונות המקוונת נוטים לדווח על העבר הקרוב.
התקשורת והזיכרון הקולקטיבי (Media Memory).