פעם חשבו שמרי היא זו שהתחנכה בחוץ לארץ ובילתה במחיצת מרגרטה לבית הבסבורג, אבל עכשיו ידוע שזו הייתה אחותה, אן. את רוב ילדותה בילתה מרי באנגליה. כשהייתה בת חמש עשרה, הבטיח עבורה אביה תפקיד של בת לוויה לאחות המלך, הנסיכה מרי טיודור, שנסעה לפריז כדי להינשא שם ללואי השנים עשר, מלך צרפת. כעבור מספר שבועות, רבות מהמלוות האנגליות של המלכה נשלחו בחזרה הביתה, אבל מרי בולין הורשתה להישאר, כנראה משום שאביה היה השגריר החדש של אנגליה בצרפת. גם כשהמלכה מרי טיודור התאלמנה ב-1515 ועזבה את צרפת, נשארה מרי בולין מאחור והצטרפה לחצרו של היורש של לואי, פרנסואה הראשון, מלך צרפת, ואשתו, קלוד.
רומן מלכותי בצרפת.
אל מרי בפריז הצטרפו אביה, סר תומאס, ואחותה אן, אחרי שנת לימודים אחת בהולנד. מרי ניהלה מספר רומנים, וביניהם רומן עם המלך פרנסואה עצמו.
היסטוריונים מעריכים כי הידיעות על מעלליה המיניים של מרי מוגזמות, אך המלך הצרפתי קרא לה "סוסתי האנגלייה" וגם "זונה גדולה, הידועה מכולן לשמצה".
כשחזרה ב-1519 לאנגליה, מונתה להיות בת לוויה לקתרין מאראגון, אשתו של הנרי השמיני.
פילגש מלכותית.
בסמוך לחזרתה נישאה מרי לוויליאם קארי שהיה עשיר ובעל השפעה בחצר המלך, והמלך היה אורח בחתונתם. בשלב כלשהו, אם כי לא ידוע מתי בדיוק, התחילו הנרי ומרי לנהל רומן. יש אומרים שזה היה ב-1521.
הקשר הזה לא פורסם ברבים, ומרי לא זכתה לתהילה, לעושר ולכוח שזכו לו לעיתים הפילגשים בצרפת ובמדינות נוספות.
הקשר נמשך חמש שנים, כפי הנראה, והסתיים לפני לידת ילדה השני של מרי, הנרי קארי, במרס 1526.
הבת, קתרין קארי, נולדה ב-1524.
כבר במהלך הקשר, או קרוב לסיומו, נפוצו שמועות על כך שהמלך הוא אביו של אחד מילדיה של מרי, או של שניהם.
היה מי שהעיד שבנה של מרי, הנרי קארי, דומה למלך הנרי השמיני.
כעשר שנים אחרי שהנרי נולד, ציין ג'ון הייל, הכומר מאיילוורת', כי פגש 'אדון קארי צעיר' שמתיימר להיות בנו הממזר של המלך.
לא נמצאו עדויות חדשות התומכות בטענה שהנרי הוא בנו הביולוגי של המלך.
אשתו של הנרי השמיני, קתרין מאראגון, הייתה נשואה לאחיו הגדול ארתור, נסיך ויילס, אבל הוא נפטר כמה חודשים אחרי החתונה, כשהיה בן חמש עשרה בלבד. מאוחר יותר ניצל הנרי עובדה זו כדי לבטל את נישואיו לקתרין, בטענה שנישואים ראשונים אלה יצרו קשר של קרבה בינו ובין קתרין. אפשר לפרש את חוקי הכנסייה ולהגיע למסקנה שכאשר מרי הייתה לפילגשו של הנרי, נוצר קשר דומה של קרבה בינו ובין אחותה אן. בשנת 1527, כשהנרי פנה לבקש ביטול לנישואיו מטעם האפיפיור, הוא ביקש גם היתר לשאת את אחות פילגשו.
האחות שעלתה לגדולה.
אחותה של מרי, אן, שבה לאנגליה בינואר 1522, והצטרפה עד מהרה לחצר המלוכה כאחת מבנות לווייתה של המלכה קתרין. אן זכתה לפופולריות רבה בארמון, אך לא הייתה קרובה במיוחד לאחותה, והחוגים החברתיים שלהן היו שונים.
אף על פי שמרי הייתה יפה ממנה, אן הייתה, כפי הנראה, שאפתנית וחכמה יותר. כשהמלך גילה בה עניין, היא סירבה להיות לפילגשו. בפיקחות רבה, היא חיכתה לשעת כושר ולא נכנעה מיד לתביעותיו המיניות. באמצע שנת 1527 הנרי כבר גמר אומר לשאת אותה לאישה, וגם משום כך המשיך ופעל למען ביטול נישואיו לקתרין מאראגון. כעבור שנה, כאשר בעלה של מרי מת מהתפרצות של מחלת ההזעה, נתן הנרי לאן אפוטרופסות על אחיינה, הנרי קארי. בעלה של מרי השאיר לה חובות כבדים ואן דאגה שהנרי יתחנך במנזר ציסטרסיאני מכובד. אן השתדלה למען מרי גם כדי שתקבל קצבה שנתית קטנה בגובה 100£.
הנישואים השניים.
בשנת 1532 הייתה מרי אחת מבנות הלוויה של אן כשזו נסעה עם הנרי לביקור רשמי בקאלה. אן הוכתרה באחד ביוני 1533, ובשבעה בספטמבר ילדה את בתה (שתהיה, לימים, המלכה אליזבת הראשונה). ב-1534 נישאה מרי בסתר לוויליאם סטפורד. סטפורד היה איש פשוט ולא עשיר, ורוב ההיסטוריונים מאמינים שאלה היו נישואי אהבה. כשהתגלה דבר הנישואים, אן רתחה, ומשפחת בולין התכחשה למרי, כנראה משום שלא ביקשה את רשותם ומשום שמעמדו של בעלה היה נמוך משלה. הזוג סולק מחצר המלך.
מצבה הכספי של מרי היה נואש כל כך עד שהיא נאלצה לבקש מיועץ המלך, תומאס קרומוול, להשתדל למענה אצל הנרי ואן. היא הודתה שבעלה איננו רם מעלה אבל הוסיפה שלא יכלה למצוא אדם שיאהב אותה יותר או שיהיה הגון ממנו, והמשיכה: "מוטב לי להיות אתו ולקבץ נדבות מלהיות המלכה הגדולה בעולם. ואני בטוחה ... הוא לא יעזוב אותי אפילו בעבור מלכות." אבל הנרי נותר אדיש, כנראה, ומרי ביקשה מקרומוול לדבר עם אביה, עם דודה ועם אחיה, אך לשווא. רק אן התרככה ושלחה למרי גביע זהב מפואר וסכום כסף, אבל לא הסכימה לפגוש אותה בארמון. ההתקרבות בין האחיות הסתכמה במחוות הפיוס החלקית הזו, ונהוג לחשוב שהן לא נפגשו שוב אחרי שמרי גורשה מהחצר.
קשה לדעת מה קרה בחייה של מרי בין 1534 ובין יום ההוצאה להורג של אחותה בתשעה עשר במאי 1536. אין כל רישום על ביקורים שמרי ערכה אצל הוריה, אצל אחותה אן, ואף לא אצל אחיה ג'ורג' כשהיה אסור במצודת לונדון. אין גם כל עדות שהיא שלחה להם מכתבים.
מרי ובעלה חיו בבידוד חברתי ופרשו לגור באחוזת רוצ'פורד הול באסקס, שהייתה שייכת למשפחת בולין. אחרי שאן הוצאה להורג, עזבה אמה את הארמון, ומתה בבדידות כעבור שנתיים. אביה תומאס נפטר שנה אחר כך. אחרי מותם של הוריה ירשה מרי אדמות באסקס, וחיה את שארית חייה באלמוניות ובנוחות יחסית עם בעלה השני. היא מתה בשנות הארבעים לחייה, ב-19 ביולי 1543.
צאצאים.
שני ילדים נולדו למרי במסגרת הנישואים לסר ויליאם קארי, אך נפוצו אז שמועות כי המלך הנרי השמיני הוא אביהם הביולוגי:
שני ילדים נולדו למרי במסגרת הנישואים לסר ויליאם סטפורד:
עם צאצאיה הרחוקים של מרי בולין נמנים אנשי שם רבים, וביניהם וינסטון צ'רצ'יל, ג'ון ד. רוקפלר, פ. ג. וודהאוס, אליזבת, המלכה האם, דיאנה, הנסיכה מוויילס, שרה פרגסון וצ'ארלס דרווין.
אחוז החסימה (ישראל)
אחוז החסימה הוא שיעור הקולות המינימלי הדרוש כדי לקבל ייצוג בפרלמנט או במוסד מייצג אחר. אחוז החסימה הנהוג בישראל בבחירות לכנסת עומד החל ממרץ 2014 על 3.25% מכלל הקולות הכשרים שנמנו בבחירות.
אחוז החסימה הנוכחי עומד על 3.9 יחידות של "מודד למנדט" (כמשמעו בחוק הבחירות), במקרה שכל המפלגות המתמודדות בבחירות עוברות את אחוז החסימה. לכן ייתכן תאורטית שמפלגה תצלח את אחוז החסימה אך לא תצליח להכניס לכנסת יותר משלושה מושבים. מעשית, מכיוון שאלפי קולות הולכים למפלגות שאינן עוברות את אחוז החסימה, קרוב לוודאי שהמודד למנדט יהיה נמוך משמעותית ומפלגה העוברת את אחוז החסימה תקבל לפחות 4 מושבים בכנסת.
מ-1951 ועד 1992 עמד אחוז החסימה בישראל על 1%, ובין 1992 ל-2003 על 1.5%. במאי 2004 התקבל תיקון לחוק הבחירות לכנסת המעלה את אחוז החסימה ל-2%. ובמרץ 2014 התקבל תיקון נוסף לחוק המעלה את אחוז החסימה ל-3.25%.
רקע לקביעתו של אחוז החסימה.
שיטת הבחירות בישראל שונה מכמה בחינות בהשוואה לדמוקרטיות אחרות:
ההיסטוריה של אחוז החסימה בישראל.
אחוז החסימה שנקבע בכנסות השונות:
בבחירות לאספה המכוננת, לא נקבע אחוז חסימה, אולם הסדרי חלוקת המנדטים קבעו שרשימה שלא קיבלה לפחות 1 חלקי 121 מהקולות הכשרים, לא תשתתף בחלוקת המנדטים העודפים ובכך נקבע אחוז חסימה מעשי של כ-0.83% מקולות הבוחרים. לקראת הבחירות לכנסת השנייה בשנת 1951 נקבע במפורש אחוז חסימה של 1%, גבוה אך במעט משיעור הקולות שהיה נדרש ממילא. הרעיון לכלול את אחוז החסימה בחוק הבחירות הועלה בישראל על ידי פנחס רוזן בשיחה עם דוד בן-גוריון.
משנות ה-50 שואפות המפלגות הגדולות להעלות את אחוז החסימה. בהסכם הקואליציוני בין מפא"י והציונים הכלליים לקראת הקמת ממשלת ישראל החמישית של משה שרת בתחילת 1954, נכלל סעיף הקובע שאחוז החסימה יועלה לכ-4%, אולם לאחר שהפרוגרסיבים הודיעו שלא יצטרפו לקואליציה אם אחוז החסימה יועלה, הוסכם לדחות את החקיקה לקיץ ועד הקיץ החליטה מפא"י להתנגד לאחוז החסימה כדי לא לפגוע בפרוגרסיבים ושלא לחזק את מפ"ם והפועל המזרחי שירוויחו מאיחוד עם המפלגות הקרובות אליהן. בעקבות לחץ של הציונים הכלליים למימוש ההסכם להעלאת אחוז החסימה, ביקשה מפא"י לדחות את תיקון החוק עד סמוך לבחירות לכנסת השלישית ובהמשך הוסכם להעלות את אחוז החסימה ל-2%, אולם ההסכם לא קוים.
לאחר הבחירות לכנסת השישית בשנת 1965, עלה שוב רעיון העלאת אחוז החסימה, לאור ריבוי הסיעות הקטנות בכנסת. בעוד רפ"י דרשה שינוי משמעותי בשיטת הבחירות, ביקשו המערך וגח"ל להסתפק בהעלאת אחוז החסימה. המפלגות הקטנות נאבקו נגד העלאת אחוז החסימה ולבסוף המפלגות הגדולות ויתרו על המהלך, לדברי פרשנים, כדי למנוע פגיעה במפלגות הקטנות המקורבות אליהן, וכדי לא להכריח את פועלי אגודת ישראל לרוץ יחד עם אגודת ישראל, וכתוצאה מכך להקצין את עמדותיה בנושאי דת. בכנסת השביעית שוב עלה רעיון העלאת אחוז החסימה, בין השאר במסגרת המאבק נגד שינוי שיטת הבחירות לכנסת.