הטכניקה התעשייתית להוצאה ממגנוט מפעילה על הפריט הנבדק זרם חילופין המוחלש הדרגתית. עקב חילופי הקוטביות הקבועים בזרם חילופין, ניתן להגיע למצב שבו צפיפות קווי השדה המגנטי מגיעה לאפס. ניתן לתאר זאת בעזרת נגזרת של עקומת החשל (ראו באיור משמאל).
שימוש בזרם ישר לצורך הוצאה ממגנוט, באותה טכניקה, מצריך סיבוב של החלק לכיוונים שונים תוך כדי החלשת עוצמת הזרם, או הרחקתו ממקור הזרם.
ניתן להוציא ממגנוט במספר דרכים נוספות, שאינן מקובלות בתעשייה:
קורשה (מיתולוגיה גאורגית)
ק'וּרשה (בגאורגית: ყურშა, ופירושו בעברית: "אוזן שחורה") הוא כלבו הנאמן של אמירני, מהמיתולוגיה הגאורגית.
קורשה הוא כלב על-טבעי, המופיע לראשונה בסיפור של דאלי והצייד בטגיל (או בטקיל). הכלב הוא בנו של נשר. כשאימו ראתה את עיוותו, היא זרקה אותו מן הקן והוא גודל על ידי ציידים. קורשה מתואר כבעל כנפי נשר, שפתיים מזהב ועיניים גדולות. נביחתו כמו רעם וביכולתו לתפוס כבשה הררית או יעל בזינוק אחד. הפעם הראשונה שמוזכר כלב במיתולוגיה הגאורגית (ובכלל במיתולוגיות הקווקזיות) היא בסיפור זה. כמו כן מוזכר קורצ'ה בסיפורו של אמירני (סיפור בעל דמיון לסיפורו של פרומתאוס).
שמו של קורשה מקורו במילה הגאורגית ק'וּרי (ყური), שפירושה אוזן. שמו מלמד על כלב ממושמע, הנאמן לבעליו.
הסכם לוקסמבורג
כיפיון
סי איי אי
סי-איי-אי
אף-בי-איי
דורית זילברמן
דורית זילברמן (נולדה ב-2 בדצמבר 1956) היא סופרת וחוקרת ספרות ישראלית, זוכת פרס היצירה לסופרים עבריים, עוסקת בעריכת דין.
ביוגרפיה.
זילברמן נולדה בחיפה כדורית גינזבורג. אביה היה מאמן וכדורגלן הפועל חיפה, אברהם גינזבורג. היא בעלת תואר דוקטור בספרות מאוניברסיטת בר-אילן משנת 1990. עבודת הדוקטורט שלה הייתה בנושא "האני היהודי החצוי ביצירותיהם של פיליפ רות וא.ב. יהושע: עיון משווה", בהנחיית פרופ' הלל ברזל.
הייתה עורכת כתב העת "מאזניים" של אגודת הסופרים בשנים 1995 עד 1997.
פרסמה 16 ספרים, בהם רומנים, נובלות וסיפורים קצרים. הסרט "טאהרה" נעשה על פי ספרה "סירוס". בנוסף ערכה ספרים רבים.
כמו כן חיברה עיונים ביצירתה של יונה וולך (שהם עיבוד של עבודת המאסטר שלה), ומאמר בנושא "מיסטיקה והיפנוזה ביצירת עמוס עוז".
בשנת 2001 זכתה בפרס קוגל לספרות.
הייתה נשואה לשחקן והבדרן מנחם זילברמן, ממנו התגרשה בשנת 1998. לשניים נולדו שלושה ילדים.
בשנת 2001 החלה בלימודי משפטים ומאז סיומם בהצלחה משמשת כעורכת דין ומתמחה בדיני משפחה במשרד עם מישל חדד.
דורית זילברמן זכתה בפרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ז 2017 ובפרס היצירה לסופרים עבריים (2017).
תאטרון חיפה
תאטרון בית לסין
לביב
פיליפ סטארק
פיליפ סטארק (צרפתית: Philippe Starck; נולד ב-18 בינואר 1949) הוא מעצב תעשייתי צרפתי הפעיל בכל העולם. סטארק עוסק בעיקר בעיצוב מוצרים ביתיים אך תחום עיסוקו כולל גם אדריכלות, עיצוב פנים ואף עיצוב כלי רכב.
ביוגרפיה.
פיליפ סטארק נולד ב-1949 כבנו של אנדרה סטראק, מהנדס אווירונאוטיקה. מוצא המשפחה מצד האב הוא מחבל אלזס.
סטארק התחנך בבית הספר הקתולי "נוטר דאם דה סנט קרואה" בניי-סור-סן ואחר כך אצל האמן אנרי מלוו בבית הספר קמונדו על שם משפחת קמונדו בפריז ופתח את משרד העיצוב הראשון שלו כבר ב-1968 שהתמחה בעיקר במוצרים מתנפחים. שנה מאוחר יותר ניהל את החברה יחד עם מעצב האופנה האיטלקי פייר קרדין. במהלך שנות ה-70 עסק בעיקר בעיצוב של מוצרים ביתיים זולים יחסית ובעיצוב פנים. הקריירה שלו נסקה בשנות ה-80, בעיקר לאחר שב-1982 עיצב את דירתו הפרטית של נשיא צרפת דאז פרנסואה מיטראן.
סגנונו של סטארק מתאפיין בעיצוב של צורות אורגניות ושילובי חומרים בלתי שגרתיים. אחד המוצרים הידועים ביותר של סטארק הוא מסחטת הלימונים "Juicy Salif" שעיצב ב-1990 שהפכה לאייקון בעיצוב התעשייתי ולפריט אספני.
בישראל, היה סטארק אחראי לעיצוב של מגדלי YOO שנבנו בתל אביב. הוא לא היה אחראי לצד האדריכלי של המגדלים אלא לעיצוב הרעיון הכללי ולשם המותג. פרויקט YOO הוא שמם של כמה מבני מגורים שסטארק עיצב גם במדינות נוספות.
השפעת הספרדית
מגפת השפעת הספרדית הייתה מגפת שפעת מהקטלניות שידע העולם, שנגרמה על ידי זן אלים במיוחד של נגיף מתת-המין H1N1 של המין Influenza A. שיא המגפה נמשך כשנה, מאפריל 1918 עד אפריל 1919, ועל פי מרבית ההערכות נדבקו בה כ-500 מיליון בני אדם (כשליש מאוכלוסיית העולם באותה עת), ומתו ממנה בין 20 ל-50 מיליון נפש. השפעת הספרדית פגעה בעיקר באנשים בגילאי 20–40 והייתה יוצאת דופן ביחס למגפות אחרות בהן המתים הם בעיקר תינוקות, קשישים וחולים כרוניים.
המגפה פרצה בשלהי מלחמת העולם הראשונה. למלחמה לא היה קשר ישיר להתפרצות השפעת, אך נראה שהתנאים שנוצרו במלחמה, כגון המגורים הצפופים ותנועת הכוחות ההמונית, האיצו את התפשטותה. ישנן הערכות כי מערכת החיסון של החיילים נחלשה כתוצאה מלחץ הקרבות והתקפות כימיות, וכך הפכו פגיעים יותר. במדינות ההסכמה קראו למגפה "השפעת הספרדית", בעיקר כי בספרד זכתה המגפה לפרסום גדול יותר מאשר בשאר העולם, היות שספרד לא השתתפה במלחמת העולם ולא פעלה בה צנזורה בזמן המלחמה. נוספה לכך העובדה שמלך ספרד אלפונסו השלושה עשר חלה במחלה בתחילת ההתפרצות, מה שגרם למחלה לקבל סיקור נרחב יותר במדינה.
מחקרים שנעשו באמצעות דגימות רקמה שנלקחו מגופות שהשתמרו העלו את הסברה כי הנגיף גרם למוות עקב תגובת יתר קיצונית של מערכת החיסון, תופעה המכונה ברפואה "סערת ציטוקינים". תאוריה זו מסבירה את מהלכה הקשה של המחלה ואת חתך הגילים הייחודי של אלו שחלו ומתו ממנה. המגפה הייתה יוצאת דופן בכך שגרמה למותם של צעירים וכן של אנשים בריאים בדרך-כלל.
היסטוריה.
הדיווחים הראשונים על מחלת שפעת אלימה במיוחד הגיעו עוד בתחילת 1918 מארצות הברית. באפריל 1918 הכתה השפעת בצרפת ופגעה בחיילים אמריקאים, בריטים וצרפתים ובאוכלוסייה אזרחית. דיווחים ראשונים על מגפת שפעת בקנה מידה גדול החלו להגיע במאי 1918 מספרד, שבה, כמדינה נייטרלית במלחמת העולם הראשונה, הייתה צנזורה מעטה יחסית בניגוד למדינות אחרות שהשתתפו במלחמה ושבהן הוצנעו הידיעות על המגפה. במגפה שפגעה בספרד דווח על 8 מיליון חולים במאי בלבד, בהם גם אלפונסו השלושה עשר מלך ספרד. בהמשך נודעה המחלה בפי האמריקאים כ-"three day fever" ("קדחת שלושת הימים") או כ-"purple death" ("המוות הסגול"), אצל הצרפתים נודעה כ-"la grippe", ובקרב הגרמנים כ-"Blitzkatarrh" או כ-"Flandern-Fieber".
הגל הראשון הכה באביב 1918, ולא היה קטלני משמעותית יותר משפעת עונתית רגילה. בקיץ 1918 נראה היה כי המגפה שככה, אולם בסוף אוגוסט הכה גל שני של המגפה, קטלני הרבה יותר, שאף התגבר בספטמבר ובאוקטובר. בשיאו של גל זה העריכו רשויות הבריאות הפרוסיות והשווייצריות כי שניים מכל שלושה אנשים חלו במחלה. המגפה פחתה בחורף 1918, בחודשים נובמבר ובדצמבר, אלא שאז פרץ גל שלישי שהכה מפברואר עד אפריל 1919. גל זה היה חלש מעט מהגל השני, אולי משום שבני אדם ששרדו במהלך הגל השני פיתחו חסינות, ולכן היו עמידים יותר בפני הנגיף שהגיע בגל השלישי.
בארצות הברית חלו במחלה כ-28% מהאוכלוסייה, ובין 500,000 ל-675,000 מתו. מספר החיילים האמריקאיים באירופה שמתו במגפה נאמד במספר דומה למספר האמריקאיים שנהרגו בקרבות מלחמת העולם הראשונה. בבריטניה גבתה המחלה את חייהם של 200,000 איש ובצרפת יותר מ-400,000 איש. כפרים שלמים נמחקו באלסקה ובדרום אפריקה. באוסטרליה נאמד מספר הקורבנות בכ-10,000 נפש, באיי פיג'י 14 אחוז מהאוכלוסייה מתו במהלך שבועיים בלבד, ובסמואה המערבית 22% מהאוכלוסייה. מספר המתים בהודו מוערך בכ-17 מיליון, כ-5% מאוכלוסייתה באותה עת. כמעט 22% מחיילי צבא הודו שנדבקו במחלה מתו ממנה, וכל זאת בשנה אחת בלבד.
אפילו במקומות שבהם הייתה התמותה נמוכה, הותירה המחלה אנשים רבים במצב של נכות קשה. מספרם של אלו היה כה גדול, עד שבמקומות רבים שותקו חיי היומיום. בקהילות מסוימות נסגרו כל החנויות, או שהלקוחות נדרשו שלא להיכנס לחנות אלא להשאיר את הזמנותיהם מחוץ לחנות. היו דיווחים רבים על מקומות שלא נותרו בהם עובדי בריאות שיוכלו לפקח על החולים כיוון שהעובדים עצמם חלו, והיו מקומות שבהם הקברנים לא היו מסוגלים לקבור את המתים. קברים המוניים נחפרו באמצעות מכונות ובמקומות רבים נקברו גופות ללא ארונות מתים.
מקומות שלא הושפעו.
מקום היישוב היחיד שהיה מאוכלס במידה רבה למדי, אך לא תועדה בו המגפה בשנים 1918–1919, הוא האי מרז'ו בשפך נהר האמזונאס בברזיל. באוקיינוס השקט, סמואה האמריקנית והמושבה הצרפתית של קלדוניה החדשה הצליחו גם הן למנוע את המחלה, ולא נרשם בהן אף מקרה מוות משפעת, הודות להסגרים יעילים.
בארץ ישראל.
ארץ ישראל, שאוכלוסייתה עמדה על כ-400,000 נפש, הייתה באותה עת דלילה יחסית, וכפרית בעיקרה, והמחלה לא פגעה בה בחומרה. ב-1920 אחרי גלי ההתפרצות הגדולים בעולם עדיין נתבקשו התושבים לעמוד בכללי היגיינה וטיפול מחמירים. מלבד ניקיון כללי של כלי המיטה והבית, הורו לבודד חולים ואף להודיע לשלטונות על קיומו של חולה.