ריצ'רדסון היא גם סופרת פמיניסטית חשובה, בגלל האופן שבו עבודתה מניחה את תוקפן וחשיבותן של חוויות נשיות כנושא לספרות. היא ציינה שכשהחלה לכתוב, "היא ניסתה לייצר מקבילה נשית לריאליזם הגברי הנוכחי", וזאת אחרי שדחקה הצידה "מסה לא מבוטלת של כתבי יד" לטובת מציאת "מסלול רענן". הזהירות בה נקטה במוסכמות הלשון, כיפופם של כללי הפיסוק הרגילים, אורך המשפט וכדומה, משמשים ליצירת פרוזה נשית, שריצ'רדסון ראתה בה הכרחית לביטוי חוויה נשית. וירג'יניה וולף בשנת 1923 ציינה כי ריצ'רדסון "המציאה, או אם היא לא המציאה, פיתחה ויישמה לשימושה שלה, את המשפט שאנו יכולים לכנותו - המשפט הפסיכולוגי של המגדר הנשי." בהקדמה "למהדורת האוסף של "העלייה לרגל" הגיבה ריצ'רדסון ב -1938 לביקורת על כתיבתה, על כי היא "חסרת פשר ועל כן בלתי קריאה", בטענה כי "ראוי ש"פרוזה נשית, כפי שצ'ארלס דיקנס וג'יימס ג'ויס מגלים לכך מודעות, לא תהיה מודגשת, אלא תעבור מנקודה לנקודה בלי הפרעה".
ב -1931 כתב ג'ון קאופר פוויס, כי הוא רואה בריצ'רדסון "חלוצה בכיוון חדש לחלוטין" מכיוון שהיא יצרה במרים - ה פרוטגוניסטית של ספרה, את דמות האישה הראשונה שמגלמת את "המסע אחר מהות החוויה האנושית". פוויס מנגיד את ריצ'רדסון עם נשים סופרות אחרות, כמו ג'ורג 'אליוט ווירג'יניה וולף שאותן הוא רואה כבוגדות באינסטינקטים הנשיים העמוקים שלהן בכך שהן עושות שימוש "במדיום המחקר שלהם לא באינסטינקטים הנשיים האלה, אלא בשיטות הרציונליסטיות של הגברים". בדומה, בשנת 1975 סידני ג'נט קפלן מתארת את הכתיבה של "עלייה לרגל" ככזו "שנהגתה כהתקוממות כנגד מסורת הסיפורת המסורתית. . . . הכתיבה של ריצ'רדסון מסמנת מהפכה בפרספקטיבה, מעבר מאקספוזיציה 'גברית לאקספוזיציה 'נשית' ".
סופרת בלונדון.
לאחר שעבדה תחילה כאומנת בגרמניה ואחר כך באנגליה, בתחילת חייה, ריצ'רדסון "גרה בעליית גג של בלומסברי ... [ו] ולונדון הפכה להרפתקה הגדולה שלה". למרות "שגגות מחודדים" מתמקד בחוויה של מרים כאומנת בגרמניה, חלק ניכר "מהעלייה לרגל" מתרחש בלונדון. לונדון "היא מרחב חומרי 'גמיש' המאפשר למרים את חייה הציבוריים. רחובות לונדון, בתי הקפה, המסעדות והמועדונים שלה עוסקים במידה רבה בגישושיה, שמרחיבים את הידע שלה על העיר וגם על עצמה". ג'ון קאופר פוויס במחקרו על ריצ'רדסון מ-1931, מתאר אותה כויליאם וורדסוורת" של לונדון, שבמקום "תעלומת הרים ואגמים" מעניקה לנו "את תעלומת הגגות והמדרכות".
מוניטין.
רבקה באולר כתבה באוגוסט 2015: "בהתחשב בחשיבותה של ריצ'רדסון להתפתחות הרומן האנגלי, הזנחתה לאחר מכן אינה מובנת". החלקים הראשונים של הרומנים שלה "התקבלו בהתלהבות נלהבת ובמבוכה מזדמנת", אך בשנות השלושים העניין בה ירד - אף על פי שג'ון קאופר פוויס הגן עליה במחקר ביקורתי קצר, "דורותי מ. ריצ'רדסון" (1931). בשנת 1928 קונרד אייקן, בסקירה של הרומן הראשון שלה "אוברלנד", ניסה להסביר מדוע היא "פחות מדי ידועה באופן מוזר", והציע את הסיבות הבאות: "תיעוד הדקות" שלה שמלאה את מי שמעדיף חוויית פעולה; הבחירה שלה במוח האישה כמרכז; והעדר "הקסם" של גיבורתה. עד שנת 1938 "היא הייתה די חסרת חשיבות עד כי פורד מדוקס פורד ספד ל'תופעה המדהימה' של 'ההזנחה העולמית המוחלטת' שלה".
עם זאת, ריצ'רדסון החליפה את המו"לים והוצאת דנט את קרסט - (Dent &amp; Cresset Press) פרסמה מהדורה חדשה של "עלייה לרגל" בשנת 1938. האוסף פורסם מחדש על ידי הוצאת ויראגו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, "תחת התעוררותה מחדש של ההערצה הפופולרית אך הזמנית של ריצ'רדסון". בשנת 1976 התפרסמה באמריקה מהדורה בת ארבעה כרכים של האוסף על ידי הספרייה הפופולרית (ניו יורק). כעת, חוקרים מחזירים שוב את עבודתה לתודעה והמועצה לחקר האמנויות ומדעי הרוח באנגליה תומכת בפרויקט המהדורות המלומד של דורותי ריצ'רדסון, במטרה לפרסם מהדורת אסופה של יצירות ומכתבים של ריצ'רדסון. "גגות מחודדים" תורגם ליפנית בשנת 1934, לצרפתית בשנת 1965 ולגרמנית בשנת 1993. לאחר מכן היו תרגומים צרפתיים של "מים עומדים" - ("Backwater)" ב־1992 ושל "מבוי סתום" ("Deadlock) ב־1933".
במאי 2015, הוסר הלוט מעל לוח זיכרון שנקבע בוובורן ווק בבלומסברי, שם התגוררה ריצ'רדסון, בשנת 1905 וב-1906, ציין ה"גרדיאן בנפרד הן לגביה והן לגבי המשורר ויליאם בטלר ייטס כי "אנשים מתחילים שוב לקרוא אותם, ושבים לאשר את מקומם ב קאנון הספרותי של סופרי פרוזה מודרניים ניסיוניים".
ביבליוגרפיה.
ביבליוגרפיה מלאה בהרבה ניתן למצוא באתר האינטרנט של אגודת דורותי ריצ'רדסון:
עבודות.
ראו גם את האנתולוגיות הפמיניסטיות הבאות:
עאטף אבייד
עטאף עביד
רחוב טברסקיה
הגדודים העבריים בארץ ישראל
"הגדודים העבריים בארץ ישראל" הוא אוגדן גלויות המציגות תצלומים של הגדודים העבריים שיצר יעקב בן דב.
תיאור.
אוגדן התצלומים שהוציא יעקב בן דב, בגובה של 9 ס"מ, וברוחב של 15.5 ס"מ, מכיל 20 תצלומים המציגים חיילים בגדודים העבריים. התצלומים הודפסו כגלויות בטכניקה של הדפס אבן, כנראה בסדנה של בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות.
הקשר שבין בית-הספר לגדודים העבריים נבע הן מהתגייסותו של היישוב העברי לתמיכה במאמץ המלחמתי הבריטי במלחמת העולם הראשונה, והן מן העובדה כי רבים מתלמידיו התגייסו לגדודים. בתוך בית הספר התבטא הדבר ביצירת מזכרות מכיבוש ירושלים, כגון "תרמיל פגז מעוטר במזכרת מכיבוש ירושלים", וכן מדליות לחיילים, בהזמנתו של זאב ז'בוטינסקי. אלו הוצגו לאחר המלחמה בבית הנכות בצלאל. אוגדן נוסף של בן דב שיצא באותה תקופה הוקדש לשחרור ארץ ישראל ונקרא "זיכרון לשחרור ירושלים". עטיפתו שלבה בין תצלום של אלנבי וחיילי הגדודים לתצלום פסלו של בוריס שץ "מתתיהו החשמונאי". בנוסף לאוגדן ידוע גם מתווה שהזמין בן דוב לגלויה מאוירת של הגדודים העבריים, בעיצובו של מאיר גור אריה, המכילה דימוי של חייל, אל מול חרש מתכת, ונמצא באוסף מוזיאון ישראל.
עטיפת האגדן עוצבה על ידי זאב רבן והיא מציגה את דמותה של "בת ציון", המתוארת בדמות אשה צעירה, הלובשת שמלה בסגנון מזרחי-אורייטאליסטי. בידה האחת היא אוחזת מגן ועליו סמלי 12 השבטים. בידה השנייה דגל ועליו מגן דוד, הדומה לדגל ישראל, וטקסט המהווה את שם האוגדן בעברית - "הגדודים העבריים בארץ ישראל" ובאנגלית - "Jewish Battalions in Palestine". לרגליה מתואר אריה שואג, שלגופו שרידי שלשלאות מנותצות ומסמל את "יהודה המשתחררת". ברקע התיאור מופיע פוטומונטז' של מסדר מן התצלום "חיילים בסביבות חיפה", ותצלום של אדמונד אלנבי.
תצלומי הגדודים מתמקדים, על פי רוב, בתיאורים קבוצתיים של חיילים בטבע. לצידם עצי זית, אוהלים ומערומי נשק. על פי גיא רז, התצלומים מבטאים את שילוב בין הזהות היהודית לזהות הצבאית הכלילית באמצעות תיאורים כגון תצלום חיילים בסדר פסח בירושלים או תצלום של חייל יהודי בבית הקברות הצבאי הבריטי בהר הצופים.
אח&quot;י רומח סער 4.4
אח&quot;י רומח סער 4.5
הסנהדרין החדשה
הסנהדרין החדשה היא תנועה שנוסדה בישראל בשנת 2004. חברי התנועה מתייחסים לעצמם כמחדשי הסנהדרין, בית הדין היהודי העתיק אשר פעל בירושלים בימי בית שני. עם זאת, השפעת התנועה מעטה ומעטים הרבנים אשר תומכים בה.
חידוש הסמיכה.
ביהדות, המונח חידוש הסמיכה מכוון למאמץ לחדש את המסורת הקדומה של שלשלת סמיכת החכמים מדור לדור. על פי ההלכה, סמיכה כזו נותנת לרב הסמוך סמכויות מסוימות, כגון האפשרות לדון דיני חבלות, דיני קנסות ודיני נפשות. שלשלת הסמיכה הקדומה שעל פי המסורת היהודית התחילה ממשה רבנו, פסקה, והחכמים בדורות המאוחרים נותרו בלא הסמכויות הללו.
הרמב"ם בפירוש המשניות כתב שלדעתו אם ייאספו כל חכמי ארץ ישראל ויסכימו שאחד מהם יעמוד בראש הישיבה, הוא יחשב לסמוך ויוכל לסמוך אחרים, אך "הדבר צריך הכרע".
הקמת התנועה.
התנועה החלה בראשית שנות האלפיים, כאשר שני צעירים, איתי לוי וחגי וייס, החתימו 250 רבנים על מוכנותם להקמת מועצה שתאגד את כלל הרבנים בארץ. עם זאת, כאשר לא הצליחו להשיג הסכמה כלל-רבנית בנושא החליטו לקדם את רעיונם בכל זאת, בתמיכת אגודת "השיבה שופטינו - לכינון בית הדין הגדול", שאחד מהבולטים בתומכיה היה פרופ' הלל וייס. בספטמבר 2004 קיים הרב משה הלברשטאם סמיכה למספר רבנים. באוקטובר באותה שנה, התכנסו 71 רבני הסנהדרין בטבריה, ביניהם הרב מאיר מאזוז, הלל ויס שמונה לדובר הסנהדרין, הרב ישראל אריאל, הרב דב שטיין שמונה למזכיר, הרב עדין אבן ישראל שמונה לנשיא הסנהדרין והרב יואל שוורץ אשר זכה לתפקיד אב בית הדין.
הקמת התנועה הובילה גם לקולות התנגדות מצד רבנים בישראל, אשר קראו שלא לקיים את הנחיות התנועה.
בכתבה בנושא חידוש הסנהדרין, כתב ארנון סגל, כתב שבועון מקור ראשון: "אפשר לסכם שדרכה של "הסנהדרין החדשה" לא ממש צלחה והיא נחשבת לכל היותר לקוריוז אפילו בחוגי הימין הקשה."
תחומי עיסוק.
הסנהדרין אינו אחד מבתי הדין הרבניים בישראל, ואינו מוכר על ידי הממסד הרבני.
הלל ויס, דובר הסנהדרין, סבר כי על התנועה לעסוק בנושאים פוליטיים ולהוות אלטרנטיבה לבג"ץ:
לעומתו, הרב עדין אבן-ישראל שכיהן כנשיא התנועה בין השנים 2005 ל-2008 סבר כי התנועה לא צריכה לדון בנושאים פוליטיים:
זיהוי אידאולוגי.
במהלך השנים, הסנהדרין הפך מזוהה עם עמדות פוליטיות ימניות קיצוניות.
בשנת 2011 פרסמו חברי הסנהדרין החדשה פסק דין בו קראו להתנגד לפינוי מאחז בחוות גלעד:
לאחר גל מעצרים מנהליים והרחקות של פעילי ימין בעקבות הפיגוע בדומא, פרסם בית הדין הודעת תמיכה בפעילי הימין:
מיילס מילר