על גבי דלתות המכונית הנשיאותית לא ניתן היה להבחין בחורי מנעול. האופן בו דלתות הנוסעים שלה נפתחו הוא סוד הידוע רק לשירות החשאי. היא צוידה בחלונות מזכוכית משוריינת בעובי של 130 מ"מ, בצמיגים חסיני תקר (Run-flat tire) והחלל הפנימי שלה אטום ב-100% כהגנה על יושביה מפני מתקפה כימית. המכונית צוידה ברקטות נגד טנקים, באמצעי לראיית לילה, בתותח לגז מדמיע, במכלי חמצן פנימיים, במכל דלק משוריין שחללו הפנימי ממולא בחומר מוקצף למניעת התפוצצות, ברובי שוטגאן ואספקת דם מסוג הדם של הנשיא. המכונית מסוגלת גם לירות רימוני עשן כאמצעי נגד לנשק נגד טנקים. עובי דלתות המכונית הוא 20 ס"מ. על פי דוברת ג'נרל מוטורס, ג'ואן ק. קרל "הרכב הנשיאותי נבנה על פי מפרטים מדויקים ומיוחדים, הוא עובר תהליכי פיתוח ובדיקה קיצוניים ומשלב בתוכו היבטים עילאיים רבים של מכוניות קאדילק ה'רגילות', כמו חתימת העיצוב, עיצוב פנים בעבודת יד ועוד".
ברשת CNN נערך ריאיון עם ג'ו פנק, לשעבר סוכן השירות החשאי ונהג המכונית הנשיאותית של ביל קלינטון במשך חלק מתקופת נשיאותו. פנק תיאר את הניגודיות של הרכב. בעוד הנשיא מבודד מהעולם החיצון באמצעות שריון וזכוכית משוריינת, הוא יכול להפעיל בקצות אצבעותיו אמצעי תקשורת מהסוג המעולה ביותר, כולל טלפונים ניידים, מכשירים בתקשורת לוויין וגישה בלתי מוגבלת לאינטרנט.
ב-2013 הותקנו על המכונית הנשיאותית לוחיות רישוי של העיר וושינגטון, שכמו כל לוחיות הרישוי של רכבי העיר נושאות את הכיתוב "מיסוי ללא ייצוג" (באנגלית: TAXATION WITHOUT REPRESENTATION) בהתייחס למעמדו המיוחד של מחוז קולומביה שבו שוכנת העיר, שאינו שולח נציגים לקונגרס של ארצות הברית.
הריסת המכוניות.
החל מהשנים האחרונות של המאה ה-20 נוהג השירות החשאי להשמיד את המכונית הנשיאותית לאחר הוצאתה משירות. סוכני השירות החשאי עושים לשם כך שימוש בכלי נשק ובחומרי נפץ, וזאת משתי סיבות. הסיבה הראשונה היא לבדוק את עמידותה של המכונית כנגד אמצעים אלו והסיבה השנייה היא למנוע את חשיפת סודות המיגון של המכונית.
השיירה הנשיאותית.
נסיעותיהן של שיירות הרכב הנשיאותיות הן מבצעים מורכבים. בתקופת נשיאותו של ג'ורג' ווקר בוש מנתה השיירה הנשיאותית עד 12 כלי רכב. בתקופת נשיאותו של ברק אובמה מנתה השיירה בין 30 ל-45 כלי רכב.
השיירה הנשיאותית כוללת כלי רכב רבים בנוסף למכונית הנשיאותית: רכבי משטרה המובילים את השיירה ומפנים את צירי התנועה, כלי רכב להסעת סוכני השירות החשאי, רכב ללוחמה אלקטרונית, כלי רכב להסעת צוותו של הנשיא, צוות לתקיפת נגד, רכב לצוות טיפול בחומרים מסוכנים וצוות תקשורת של הבית הלבן. לשיירה מצטרפים גם כלי רכב של צוותי העיתונות, אמבולנס, רכב כיבוי אש וכלי רכב נוספים.
המכונית הנשיאותית מתוחזקת על ידי השירות החשאי בעוד ששאר כלי הרכב בשיירה הנשיאותית מתוחזקים על ידי המשרד הצבאי של הבית הלבן. השימוש בתעבורה באמצעות מסוק המארין 1 מועדף על פני הסעת הנשיא באמצעות שיירת הרכבים, עקב הקשיים בארגון זו האחרונה.
ווין נייט
וויין נייט
ארמון ארדשיר
ארמון ארדשיר פאפאכאן (בפרסית: دژ اردشير پاپکان), מוכר גם בכינוי "אתש-כדה" (آتشکده), הוא מבצר הנמצא על מדרון ההר בו נמצא גם ארמון דוח'תר בפרובינציית פארס באיראן. הארמון נבנה בשנת 224 לספירה על ידי המלך הסאסאני ארדשיר הראשון. הוא ממוקם שני ק"מ מצפון לעיר העתיקה גור, היא העיר העתיקה של פירוזאבאד במחוז פארס של פרס העתיקה. הארמון הוא חלק מאתר המורשת העולמית של אונסק"ו "הנוף הארכאולוגי הסאסאני בחבל פארס".
תיאור האתר.
המבנה כולל שלוש כיפות, דבר שהופך אותו לגדול ומפואר יותר מן המבנה שקדם לו, ארמון דוח'תר הסמוך. עם זאת, נראה כי המתחם נועד להציג את דמותו המלכותית של ארדשיר הראשון, ולא לשמש כמבצר למטרות הגנה. לכן אולי עדיף לכנות את המבנה "ארמון" ולא "טירה", אף על פי שחומות ענק מקיפות אותו (החומות עבות כפליים מן החומות של ארמון דוח'תר), והוא מבנה מסוגר. מבחינה ארכיטקטונית, נראה כי הארמון שימש כמקום למפגש חברתי שבו האורחים הוצגו בפני כס המלוכה הקיסרי.
מעניין במיוחד הוא העיצוב הארכיטקטוני שאינו תואם במדויק את העיצוב הפרתי או הסאסאני. העיצוב הוא ייחודי לארכיטקטורה של פארס.
הארמון נבנה בקרבת אגם שמימיו מגיעים ממעיין טבעי, אולי בהקשר של אלת המים והצמיחה הפרסית, אנאהיטה. המעיין אמור היה לספק מים לגן מלכותי, בדומה לאופן בו בנה כורש את הגן שלו בפסארגאדה. האגם היה מחופה באריחים בצדדיו ומוקף ריצוף.
גודל המבנה הוא 104 מ' על 55 מ'. גובה האיוואן הוא 18 מטר, אף על פי שקרס חלקית. המבנה נבנה מאבנים מקומיות ומטיט, וטיח על הקירות הפנימיים. הסגנון של עיצוב הפנים דומה לזה של ארמון תצ'ר, שבנה דריווש הראשון בפרספוליס.
התקופה המודרנית.
זוג ארכאולוגים צרפתיים, ג'יין ומרסל-אוגוסט דיולפואה, ביקרו באתר בסוף המאה ה-19 ותיארו אותו בספרם La Perse, la Chaldée et la Susiane.
רוברט ביירון ביקר באתר בפברואר 1934, וכתב על ביקורו בספר The Road to Oxiana. ביירון סבר כי הארמון כולל את אב-הטיפוס של קשת הזווית. לדעתו, מבנים כגון בזיליקת פטרוס הקדוש והטאג' מאהל לא היו קיימים ללא קשת הזווית והפנדנטיבה.
בשנת 1997, איראן הוסיפה את ארמון ארדשיר ואתרים אחרים באזור פירוזאבאד כאתרים פוטנציאליים לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. בסופו של דבר הוא הוכרז כחלק מאתר המורשת העולמית "הנוף הארכאולוגי הסאסאני בחבל פארס" ב-2018, שכולל עוד שבעה אתרים באזור.
הלוויית פרס
12 הנועזים
12 הנועזים (באנגלית: The Dirty Dozen) הוא סרט דרמה ופעולה משנת 1967 בכיכובם של לי מרווין, צ'ארלס ברונסון, ארנסט בורגניין, ג'ורג' קנדי, דונלד סאת'רלנד, טלי סוואלס, ג'ון קסאווטס, ריצ'רד ג'אקל, רוברט ראיין וג'ים בראון המבוסס על ספר באותו שם מאת אירווין מ. נתנסון.
עלילה.
עלילת הסרט מתרחשת מספר חודשים בטרם פלישת בעלות הברית לנורמנדי. מייג'ור ג'ון רייזמן (לי מרווין), קצין ה-OSS, מגייס חבורה של 12 חיילים בצבא ארצות הברית שנידונו למוות או למאסר ממושך למשימת פשיטה נועזת. על הכוח בפיקודו הוטל לצנוח לצרפת הכבושה ולהסתנן בחשאי לטירה שבה מתקיים משחק מלחמה בנוכחות קצינים בכירים בוורמאכט ולהרוג כמה שיותר מהם, במטרה לפגוע בשליטת הצבא הגרמני על נורמנדי. בתמורה יזכו האסירים בחנינה.
בתחילת הסרט, מייג'ור ג'ון רייזמן סוקר את 12 האסירים כאשר הסמל בוארן (ריצ'רד ג'אקל) מקריא את עונשם, כדלהלן:
בתחילת שלב האימון מתבקשים חברי הקבוצה לבנות את מחנה המגורים שלהם מהחומרים בסביבה ומחומרי בניין שסיפק הצבא. לאחר תקופת אימון ראשונית נשלחת המחלקה לאימון צניחה בבסיס צבאי בפיקודו של קולונל בריד (רוברט ראיין). בתקופת שהותם שם מסתכסכים חברי המחלקה, ורייזמן בראשם, עם מפקדת המחנה ולכן הם נקראים לבירור בפניו של גנרל וורדן (ארנסט בורגניין) וסגנו בריגדיר גנרל דנטון (רוברט וובר) ולאחר דין ודברים מחליט וורדן שכדי שהמחלקה לא תפורק והמשימה לא תבוטל על המחלקה להוכיח את יכולותיה בתרגיל בו עליה להשתלט על מפקדתו של קולונל בריד. רייזמן ומחלקתו משתמשים בתחבולות שונות ובסופו של דבר מצליחים בתרגיל ומקבלים אישור מגנרל וורדן לצאת למשימה.
רייזמן, בוארן וחיילי המחלקה מוטסים לצרפת וצונחים בקרבת הטירה. במהלך הצניחה נהרג חימנז (טריני לופז) ושאר החיילים מקיפים את הטירה ונערכים להתקפה עליה. תוכנית ההתקפה משתבשת כשמאגוט (טלי סוואלס) משתגע, תוקף ורוצח את אחת מאורחות המלון ומתחיל לירות לכל עבר ובלית ברירה יורה בו ג'פרסון למוות. על פי תרגולת מתכנסים הקצינים הגרמנים הבכירים במרתף הטירה וחיילי המשמר נערכים להגן עליהם. אנשי המחלקה מפלסים דרכם בתוך הטירה ונועלים את דלתות המקלט כדי למנוע את בריחתם של הקצינים. לאחר מכן הם שופכים דלק וזורקים רימונים לפתחי האוורור של המקלט וגורמים לפיצוצו ולהריגת השוהים בו. במהלך הקרבות בטירה ובדרך ההמלטות ממנה נהרגים עוד 8 מחיילי המחלקה ובחיים נותרים רק רייזמן, בוארן וולדיסלואו (צ'ארלס ברונסון) שזוכה למחילה על פשעו. שאר חברי המחלקה זוכים גם הם למחילה ומוגדרים כחיילים שנהרגו בעת שירותם הצבאי.
שפיר הנדסה ותעשייה
שפיר הנדסה ותעשייה בע"מ המוכרת גם כ"קבוצת שפיר" היא חברה העוסקת בייצור ואספקת חומרי גלם לבנייה, תשתיות, זכיינות, וייזום בנייה למגורים. שפיר היא חברה ציבורית, ומניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב. מניית החברה כלולה במדד תל אביב 35.
אודות החברה.
שפיר הנדסה נוסדה בשנת 1968 על ידי יעקב שפירא, תחילה התמקדה החברה בעבודות ימיות ובשנות ה-70 של המאה ה-20 בנתה את רציפים 5–8 בנמל אשדוד, את שוברי הגלים של תחנות הכוח בחדרה, של מעגן היאכטות בתל אביב ושל חופי הרחצה בחיפה ובבת ים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הצטרפו ארבעת ילדיו של שפירא לחברה.
בשנת 1983, נכנסה החברה לתחום כריית מחצבים כשקיבלה שפיר זיכיון לפתיחת מחצבה בעציונה, סמוך לבית שמש. בהמשך קיבלה זיכיונות לשלוש מחצבות נוספות, זנוח (סמוך לבית שמש), נטוף (סמוך למודיעין) וורד (סמוך לוואדי עארה). בשנות ה-80 של המאה ה-20 נכנסה החברה לתחום הבנייה למגורים.
בשנת 2005, רכשה את חברת האחים רויכמן שנקלעה לקשיים כלכליים. חברת שפיר נכנסה לפעילות באתרי עבודות שניהלה עד אז חברת האחים רויכמן.
בשנת 2014, פרסמה החברה תשקיף הנפקה לציבור, שעל פיו הונפקו לציבור ונרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב ניירות ערך של החברה.