ספריאל נולד בתל אביב. בילדותו התגורר עם משפחתו ברחוב מזא"ה ולמד בבית הספר אחד העם. בתחילת שנות ה-50 הקים אוריאל ביחד עם נערים בתל אביב (בהם חבריו איתן צ'רנוב, אילן פפרנה ועוזי ריטה), על גג ביתו פינת חי. בהיותו תלמיד, ספריאל ארגן קבוצת תלמידים ותלמידות אשר קראה לעצמה בשם "אגודת הצעירים חובבי חי", ובראשי תיבות: אהצ"ח, במטרה להציל בעלי חיים ולטפל בהם. מאחר שמכל חברי הקבוצה רק לו היה אבא בעל-בית, הפך גג ביתו לפינת חי שבו גידלו הנערים ציפורים, ברווזים, ארנבות, צבים ועוד.
התעניינותם בזיהוי ומיון בעלי חיים גברה והם פנו למכון הביולוגי-פדגוגי של יהושע מרגולין שהיה ממוקם ברחוב יהודה הלוי 12, מרחק קצר מביתו, שם הם טופחו על ידי הפרופסורים היינריך מנדלסון וחיים מרום. החבורה עסקה במציאת וזיהוי בעלי חיים וצמחים, ובהמשך קיבלו שיעורים בהתנדבות מפרופסור חנן ביטינסקי-זלץ ומיצחק ברש. הקבוצה קיבלה מעיריית תל אביב חדר בבית הנוער ביפו (ששכן במסגד חסן בק), שם העבירו פעולות ושיעורים בנושא טבע.
אקדמיה.
לאחר שירות בצה"ל בפלוגות הגדנ"ע, אמוץ זהבי שהיה ממייסדי החברה להגנת הטבע הציע לספריאל להיות פקח טבע באזור אילת. לאחר תקופת הפקחות, שנמשכה כ-6 חודשים, התקבל ספריאל למחלקה לזואולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים במסלול ישיר לתואר מוסמך.
את הדוקטורט (PhD באקולוגיה) עשה ספריאל באוניברסיטת אוקספורד. באוקספורד חקר אקולוגיה של אוכלוסיות, כשהוא מתמקד בציפור בשם שלצדף. לאחר 4 שנים, בשנת 1969, חזר לאוניברסיטה העברית.
את הפוסט דוקטורט עשה ספריאל במוזיאון לזואולוגיה באוניברסיטת מישיגן.
ספריאל כיהן כראש תוכנית לימודי ביולוגיה של אוכלוסיות וראש המחלקה לזואולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1996–2001 כיהן כפרופסור מן המניין וראש המחלקה לאקולוגיה מדברית באוניברסיטת בן-גוריון.
ספריאל כיהן שנים רבות כמנהל המכונים לחקר המדבר ע"ש יעקב בלאושטיין בשדה בוקר
ספריאל כיהן כראש חטיבת מדע ומדען ראשי ברשות הטבע והגנים, מנהל המכון לחקר המדברים.
אוריאל ספריאל פרסם 140 מאמרים מדעיים.
פעילות ציבורית בארץ.
בשנת 1989 מונה ספריאל ליו"ר "הוועדה המקצועית לשיקום ופיתוח הכרמל" בעקבות השרפה בכרמל (1989). כיהן כראש הפנל הממשלתי בנושא מגוון ביולוגי.
ספריאל היה חבר בוועדה הבין-משרדית בנושא שינויי אקלים. כיהן כיו"ר הוועדה המדעית של אמנת האו"ם למאבק במדבור וכנציג ישראל ומשקיף בצוות המומחים הרב תחומי בוועדה הבין-משרדית למגוון ביולוגי ושירותי מערכת.
ספריאל הוא מחבר ראשי בפרויקט הערכת המילניום של המערכות האקולוגיות, ועורך התוכנית הלאומית למגוון ביולוגי של המשרד להגנת הסביבה.
מסוף שנת 2012 ספריאל מכהן במשותף עם הפרופ' ערן פייטלסון כיו"ר משותף של פרויקט "הערכת המערכות האקולוגיות של ישראל".
פעילות ציבורית בזירה הבינלאומית.
ספריאל כיהן כיו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה של אמנת האו"ם למאבק במדבור. הוא שותף להכנת דוחות הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים (IPCC). נכלל ברשימת המחברים השותפים לפרס נובל שקיבל הארגון.
ספריאל היה חבר במשלחת הישראלית לקבוצת העבודה בנושא הסביבה במסגרת שיחות השלום הרב לאומיות במזרח תיכון. היה חבר בוועדה לנושא אספקת מים בר-קיימא במזרח התיכון מטעם האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
ספריאל כיהן כמתאם הצוות הישראלי ביוזמה האזורית לניהול אזורים צחיחים במזרח התיכון מטעם הבנק העולמי, והוא מחבר הדו"ח המסכם.
משפחה.
ספריאל נשוי ואב לשלושה.
פרסים.
בשנת 2019 הוענק לספריאל פרס מפעל חיים מטעם האגודה הישראלית לאקולוגיה ולמדעי הסביבה לשנת 2019 על תרומתו הייחודית ל"מודעות ופעילות בארץ ובעולם בנושאי תהליכי המדבור, שינוי אקלים והסביבה".
האוניברסיטה האסלאמית
שואת יהודי לוקסמבורג
השואה בלוקסמבורג מתייחסת לרדיפה ולהשמדה כמעט מוחלטת של 3,500 יהודי לוקסמבורג, שהחלה זמן קצר לאחר הפלישה הגרמנית ללוקסמבורג במלחמת העולם השנייה. מיד לאחר הכיבוש שולבה לוקסמבורג רשמית בגרמניה הנאצית. הרדיפות נמשכו עד 1943, אז הכריזו הנאצים כי השטח נקי מיהודים, שגורשו למחנות השמדה וגטאות במזרח אירופה.
היסטוריה.
לפני מלחמת העולם השנייה והשואה התגוררו בלוקסמבורג כ-3,500 יהודים. רבים מהם, היו יהודי גרמניה הנאצית שנמלטו מהרדיפות בגרמניה. חוקי נירנברג, אשר חלו בגרמניה מאז 1935, נאכפו בלוקסמבורג החל מספטמבר 1940, והיהודים עודדו לעזוב את לוקסמבורג לצרפת של וישי. הגירה נאסרה באוקטובר 1941, אך עד אז ברחו כמעט 2,500 יהודים. רבים מאלה שעזבו, גורשו מצרפת ונרצחו לאחר מכן. מספטמבר 1941 נאלצו כל היהודים בלוקסמבורג לענוד טלאי צהוב.
מאוקטובר 1941 החלו הרשויות הנאציות לגרש את כ-800 היהודים שנותרו מלוקסמבורג לגטו לודז', לגטו טרזין ולאושוויץ. כ-700 יהודים גורשו ממחנה המעבר פינפברונן (Fuenfbrunnen) באולפלינגן שבצפון לוקסמבורג.
מבין היהודים בלוקסמבורג, ידוע על 36 ניצולי השואה.
Singularity (תוכנה)
Singularity היא תוכנה חוצה פלטפורמות מחשוב, המבוססת קוד פתוח ומאפשרת וירטואליזציה וכמיסת קוד (Software container) ברמת מערכת ההפעלה.
אחד השימושים העיקריים של תוכנת Singularity הוא בהנגשת אריזת קוד ויבילות קוד () לעולמות המחשוב המדעי ומחשוב עתיר ביצועים. הצורך ביבילות קוד, המאפשר מעבר מהמחשב האישי לשרת מרוחק ולסביבה מרובת משאבי מחשוב ועד הענן הציבורי, יחד עם הצורך בריבוי מופעי הרצה (reproducibility), הם בין הצרכים העיקריים במחשוב מדעי עתיר ביצועים לטובת הרצת סימולציות מורכבות לאימון, למידה עמוקה ועוד. צרכים אלו מקבלים מענה דרך שימוש בפתרון Singularity.
השימוש בקוד ארוז מבוסס Singularityמאפשר למפתחי תוכנה ואלגוריתמים לנייד קוד בצורה פשוטה מפלטפורמה אחת לאחרת בשקיפות ובקלות ובאופן כזה לנצל בקלות משאבי מחשוב רבים ומגוונים לטובת פתרון בעיות שמצריכות משאבים רבים. פתרון זה מאפשר שסביבות שלמות ניתנות להעתקה ולביצוע בפלטפורמות אחרות.
היסטוריה.
Singularity החלה כפרויקט בקוד פתוח בשנת 2015, כאשר צוות חוקרים ב, פיתחו ושחררו את הגרסה הראשונית תחת .
בסוף 2016, מפתחים רבים ממתקני מחקר שונים איחדו כוחות עם הצוות במעבדה הלאומית של לורנס ברקלי כדי לקדם את פיתוח פתרון ה-singularity.
Singularity משכה במהירות את תשומת הלב של מוסדות מדעיים הצורכות כח מחשוב רב ברחבי העולם:
במשך שנתיים ברציפות, בשנים 2016 ו-2017, הוכרה Singularity על ידי עורכי HPCwire כ"אחת מחמש טכנולוגיות חדשות". בשנת 2017 Singularity זכתה גם במקום הראשון בקטגוריה: הכלי הטוב ביותר לתכנות HPC או טכנולוגיה ″
נכון לשנת 2018, על סמך הנתונים שהוזנו במרשם ציבורי, מעריכים כי בסיס המשתמשים ביחידניות גדול מ־25,000 התקנות וכולל משתמשים במוסדות אקדמיים כמו אוניברסיטת אוהיו ואוניברסיטת מישיגן, כמו גם מרכזי HPC המובילים כמו , ומעבדה לאומית של .
יכולות.
השימוש ב-Singularity מאפשר תמיכה מלאה ומובנית בתשתיות תקשורת מהירות וממשקים מורכבים תחת סטנדרטיזציה בעולם המחשוב עתיר הביצועים כדוגמת InfiniBand של חברת מלנוקס כמו גם תשתיות תקשורת מהירות אחרות כגון Omni Path Architecture) ) של אינטל.
באופן דומה, מתקיימת תמיכה מלאה ומובנית גם בהתקנים מבוססי PCIe כדוגמת מאיצים גרפיים רבים המשמשים כיום לתהליכי אימון ולמידה עמוקה בעולם הבינה המלאכותית.
בנוסף, Singularity תומך באופן מלא בספריות תוכנה לטובת תקשורת מקבילית כדוגמת הן ברמת תקשורת פנימית בתוך הקוד העטוף והן בין חבילות תוכנה עטופות (Containerized).
כל היכולות המוזכרות לעיל הופכות את Singularity לתשתית פופולרית מאוד בתרחישים שבהם נדרשים חישובים המצריכים תקשורת מהירה ורחבת פס כדוגמת תהליכי אימון, למידה עמוקה והרצת חקר ביצועים למול אתגרי מחקר משמעותיים.
אינטגרציה.
פתרון מבוסס Singularity הוא אינטגרטיבי למערכות במחשוב עתיר ביצועים (High Performance Computing Schedulers) והוא מאפשר השתלבות פשוטה שאינה מצריכה התאמות מרחיקות לכת במערכים הקיימים וזאת בניגוד לשימוש בתשתית כדוגמת Docker שמצריכה התקנות ושינויים במערך ההרשאות בכלל מערכי העיבוד המיועדים לטובת תהליכי החישוב.
פתרון Singularity משתלב היטב עם המערכות הפופולריות הבאות:
אקלוגיט
אקלוגיט הוא סלע מותמר מאפי המורכב בעיקר מגארנט ומאומפציט.
צבעו של הסלע נובע ממרכיביו העיקריים, כלומר ירוק ואדמדם.
הסלע נחשב למאפיין לסלעים מותמרים בתנאים גבוהים של טמפרטורה ולחץ ולכן שם הסלע "אקלוגיט" משמש כמונח שמאפיין סלעים כאלו כפציאס.
בגלל תכולת הפירוקסן הגבוהה בסלע, יש לו משקל סגולי גדול יחסית לסלעים מותמרים אחרים.
בדרך כלל מקורו של האקלוגיט בסלעים בזלתיים קבורים שמגיעים לטמפרטורות וללחצים בהם הפלגיוקלז מפסיק להיות יציב.
בד בבד עם היותו של אקלוגיט סלע מותמר, חוקרים רבים משערים כי הוא יכול להיווצר בצורה ספונטנית בשכבות העליונות של קרום כדור הארץ, בתנאים שהיו מצויים בתקופת הפרקמבריון ולכן ניתן להגדיר אותו גם כסלע פלוטוני.
ישיבת צאנז
ישיבת צאנז (השם הרשמי: ישיבת דברי חיים) היא ישיבה חסידית שהוקמה על ידי רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מצאנז קלויזנבורג. הישיבה נמצאת בנתניה, ולה סניף בחיפה.
הקמת הישיבה.
הישיבה הוקמה בשנות ה-60 על ידי האדמו"ר רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, במסגרת הקמת קריית צאנז שכללה הקמת מוסדות חינוך, מלון גלי צאנז ובית החולים לניאדו. בשנים הראשונות כיהן האדמו"ר בראשות הישיבה, ולאחר מכן שימש בתפקיד הרב אליהו שמרלר.
תוכניות לימוד.