בני התקופה הארכאית המוקדמת שחיו סמוך למסה ורדה השתמשו במטיל החנית, ליקטו מגוון נרחב של צמחים וצדו סוגים רבים יותר של בעלי חיים מאשר הפלאו-אינדיאנים, בעודם משמרים את אורח החיים שהיה בעיקר נוודי. הם התיישבו בשולי אזור מסה ורדה, אבל גם בהרים בפסגות הרי השולחן, ובקניונים שבהם הם הקימו מחסות סלע ויצרו אמנות סלע, והותירו עדות על עיבוד של חיות ושיברור של צור. יציבות של האקלים במהלך התקופה הובילה להתרחבות האוכלוסייה ולהגירה. נראה שהתחממות האקלים וצמצום בכמות המשקעים מ-5000 ועד 2500 לפנה"ס הובילו את בני התקופה הארכאית לחפש את האקלים הקריר יותר של מסה ורדה, שבשל הגובה הרם שלה ירדה בה כמות גדולה יותר של שלגים ויחד עם גשמי האביב היו בה שפע יחסי של מים.
בשלהי התקופה הארכאית חיו אנשים רבים יותר במחסות סלע קבועים למחצה ששימרו חפצים מתכלים כדוגמת סלים, סנדלים ומחצלות. הם החלו להכין מגוון של צלמיות מזרדים שבדרך כלל דמו לכבש או לאייל. שלהי התקופה הארכאית מתאפיינת במסחר גובר בחומרים אקזוטיים כדוגמת אובסידיאן וטורקיז. צדפים ימיים מחוף האוקיינוס השקט עשו את דרכם למסה ורדה מאריזונה, ובני התקופה עיבדו אותם למחרוזות ותליונים. אמנות הסלע שגשגה, והאנשים החלו לחיות בבתים מבוץ ועץ. הניסיונות הראשונים לביות של צמחים התפתחו בסופו של דבר לחקלאות שהתמידה שסימנה את סופה של התקופה הארכאית.
תרבות קולעי הסלים.
עם הופעת התירס באזור מסה ורדה סביב שנת אלף לפנה"ס התחזקה המגמה להתרחק מנוודות ולעבור להתיישבות קבע בהתיישבויות של בתים חפורים. בני התקופה הארכאית של מסה ורדה עברו שינוי תרבותי שהארכאולוגים מכנים תרבות קולעי הסלים (Basketmaker culture). בני התקופה המכונה "תקופת קולעי הסלים II" (Basketmaker II Era) מאופיינים בשילוב של חיפוש מזון וכישורי חקלאות, שימוש במטיל חנית ויצירה של סלים קלועים היטב ששימשו בתפקיד כלי חרס שבני תרבות זו לא הכירו. בהגיע שנת 300 לספירה היה תירס המצרך העיקרי בתזונה של התושבים, שהסתמכו פחות ופחות על מקורות מזון מהבר ויותר על יבולים שגידלו בעצמם.
בנוסף לקליעת הסלים שבה הצטיינו וששימשה מקור לכינויים, יצרו אנשי "תקופת קולעי הסלים II" מגוון של כלי בית מצמחים ומחומרים מהחי, כולל סנדלים, גלימות, שקיקים, מחצלות ושמיכות. הם גם יצרו מקטרות מחרס וכלי משחק. הגברים של תקופה זו היו יחסית נמוכים ושריריים, וגובהם היה פחות מ-1.70 מטרים. שרידי השלדים שלהם מגלים סימנים לעבודה קשה והליכה מרובה כולל מחלות ניוון של המפרקים, שברים שהתאחו, ואנמיה הקשורה למחסור בברזל בתזונה. הם קברו את מתיהם סמוך למקום מגוריהם או גם בתוכם, ולעיתים קרובות כללו בקברים חפצי ערך כמתנות, שעשויים לציין הבדלים במעמד החברתי היחסי. בני "תקופת קולעי הסלים II" ידועים גם בשל אמנות הסלע הייחודית, שאותה ניתן לגלות בכל רחבי מסה ורדה. הם איירו בעלי חיים ואנשים, הן בצורה מופשטת והן בצורה ריאלית, בציור בודד או ברצף מפורט יותר של ציורים. נושא נפוץ היה נגן החליל הגיבן שההופי מכנים קוקופלי.
סביב שנת 500 הוחלפו מטילי החניתות בחץ וקשת והסלים בכלי חרס, וכך הסתיימה קץ תקופת קולעי הסלים II והחלה "תקופת קולעי הסלים III". כלי קדרות היו שיפור משמעותי על הסלים שנאטמו בשרף, כלי הקיבול מדלעת ונאדות עור, שהיו כלי אחסון העיקריים למים באזור. כלי חרס גם הגנו על זרעים מעובש, חרקים ומכרסמים. בהגיע שנת 600 השתמשו תושבי מסה ורדה בסירי חרס לבשל מרקים ונזידים. התיישבויות שבהם שהו כל השנה הופיעו לראשונה סביב תקופה זו. האוכלוסייה של אגן סן חואן גדלה בצורה ניכרת אחרי שנת 575, כאשר היו מעט מאוד אתרים של בני "תקופת הסלים 3". בתחילת המאה ה-7 היו אתרים רבים כאלו במסה. במשך 150 השנים הבאות כללו הכפרים באופן טיפוסי קבוצות קטנות של בין 1 ל-3 מבני מגורים. האוכלוסייה של מסה ורדה סביב 675 לספירה הייתה בערך בין 1,000 ל-1,500 תושבים.
שעועית וזנים חדשים של תירס הגיעו לאזור סביב שנת 700. בהגיע שנת 775 גדלו חלק מהיישובים וכללו יותר מ-100 תושבים. בניית מבני אחסון גדולים מעל לקרקע החלה סביב תקופה זו. בני התקופה השתדלו לאגור מספיק מזון למשפחתם למשך שנה אחת, אבל שמרו על היכולת לשנות את מקום המגורים כך שיוכלו לעבור למקום אחר במקרה של מחסור במשאבים או יבולים דלים לאורך תקופה. בסוף המאה ה-8 הכפרים הקטנים, שבהם התגוררו במשך עשר עד 40 שנים, התחלפו ביישובים גדולים יותר שבהם התגוררו לפחות שני דורות. בני "תקופת קולעי הסלים III" ייסדו מסורת של מפגשים טקסיים גדולים סמוך למבני הקהילה החפורים.
תושבי הפואבלו הקדמוניים.
פואבלו 1: 750 עד 900.
שנת 750 מסמלת את סוף "תקופת קולעי הסלים III" והתחלת "תקופת פואבלו I" (Pueblo I period). המעבר מאופיין בשינויים רבים בעיצוב ובבנייה של בניינים ובארגון פעילות משק הבית. בני תקופת פואבלו I הכפילו את יכולתם לאחסן מזון משנה לשנתיים ובנו בתי מגורים לכל השנה המחוברים זה לזה המכונים פואבלו. מרבית פעילויות משק הבית שבעבר נעשו בבתים החפורים התת-קרקעיים הועברו למגורים אלו שמעל לקרקע. תהליך זה שינה את התפקיד של הבתים החפורים ממבנים ששימשו לכל המטרות למבנים שנועדו בעיקר לטקסים חברתיים, אם כי המשיכו לאכלס משפחות מורחבות גדולות, במיוחד בחודשי החורף. במהלך שלהי המאה ה-8 החלו תושבי מסה ורדה לבנות מבנים חפורים מרובעים שהארכאולוגים מכנים פרוטוקיווה (protokiva). עומקם היה בדרך כלל בין 90 ל-120 סנטימטרים ורוחבם בין 4 ל-6 מטרים.
הפואבלו הראשונים הופיעו במסה ורדה זמן מה אחרי שנת 650. בהגיע שנת 850 יותר ממחצית האוכלוסייה של מסה ורדה חיה בהם. ככל שהאוכלוסייה המקומית גדלה התחוור לתושבי הפואבלו שקשה להתקיים על ציד, ליקוט מזון וגננות בלבד והפך אותם יותר ויותר תלויים בגידול התירס. מעבר זה מנוודות למחצה ל"דרך חיים ישיבה וקהילתית שינה את חברת הפואבלו הקדמונית לעד". בתוך דור המספר הממוצע של משקי בית ביישובים אלו גדל מאחד עד שלושה לחמישה עשר עד עשרים, כשהאוכלוסייה הממוצעת הייתה בת 200 נפשות. צפיפות האוכלוסין גדלה דרמטית, כשתריסר משפחות התגוררו בשטח שבעבר גרו בו שתי משפחות. עובדה זו חיזקה את הביטחון כנגד פשיטות ועודדה שיתוף פעולה גדול יותר בין הדיירים. היא גם אפשרה מסחר ונישואים בין חמולות, ובסוף המאה ה-8 כאשר לאוכלוסייה במסה ורדה נוספו מתיישבים מהדרום, היו ארבע קבוצות תרבותיות נבדלות באותם כפרים.
יישובים גדולים של פואבלו 1 תבעו זכויות למשאבים שנמצאו בתחומי 40 עד 80 קילומטרים רבועים. הם אורגנו בדרך כלל בקבוצות של לפחות שלושה במרחק של כקילומטר וחצי האחד מהשני. בהגיע שנת 860 התגוררו בערך 8,000 תושבים במסה ורדה. בתוך הכיכרות של הכפרים הגדולים יותר חפרו בני פואבלו 1 מבנים חפורים גדולים בשטח של 75 מטרים רבועים שהפכו למקומות מפגש מרכזיים. מבנים אלו מייצגים את הביטויים האדריכליים של מה שיתפתח בסופו של דבר ל"בתים הגדולים" מ"תקופת פואבלו II" (Pueblo II Era) של קניון צ'אקו. למרות הצמיחה האיתנה במהלך ראשית המאה ה-9 ועד אמצע המאה ה-9, משטר הגשמים הבלתי צפוי והבצורות התקופתיות הביאו להיפוך דרמטי במגמות ההתנחלויות באזור. בסוף תקופת פואבלו I ננטשו כפרים רבים לאחר פחות מארבעים שנות קיום, ובהגיע שנת 880 הייתה האוכלוסייה של מסה ורדה בהידרדרות מתמדת. בתחילת המאה ה-10 התרחשה הצטמצמות נרחבת של האוכלוסייה באזור, כשהתושבים היגרו דרומית לנהר סן חואן לקניון צ'אקו בחיפוש אחר מקומות שבהם אפשר לסמוך על הגשם שירד בזמן. עקב ההגירה דרומה של תושבי מסה ורדה לאן שאבות אבותיהם הגיעו ממנו מאתים שנים קודם לכן למסה ורדה עלתה חשיבות קניון צ'אקו, ובהגיע 950 לספירה החליף קניון צ'אקו את מסה ורדה כמרכז התרבותי של האזור.
פואבלו 2: 900 עד 1150.
תקופת פואבלו II (Pueblo II Period) מאופיינת בצמיחה ושגשוג של הקהילות המרוכזות סביב הבתים הגדולים של קניון צ'אקו. למרות השתתפותם במערכת צ'אקו הנרחבת שמרו תושבי מסה ורדה על זהות תרבותית ייחודית, תוך שילוב בין חדשנות אזורית למסורת עתיקה. מבני הפואבלו של בני מסה ורדה של המאה ה-9 היוו השראה להתפתחות אדריכלית והשפיעו על בניית הבתים הגדולים של קניון צ'אקו למשך מאתיים השנים הבאות. בצורות בשלהי המאה ה-9 גרמה לחקלאות הבעל שהייתה נהוגה במסה ורדה להיות בלתי אמינה, מה שהוביל לכך שגידלו יבולים רק סמוך לנחלים במשך 150 השנים הבאות. היבולים חזרו לרמות בריאות בתחילת המאה ה-11. בהגיע שנת 1050 החלה האוכלוסייה של האזור להתאושש, וכתוצאה מהשגשוג החקלאי החל אנשים להגר למסה ורדה מדרום.
בתקופת פואבלו II הסתמכו החקלאים של מסה ורדה יותר ויותר על מאגרי מים בנויים. במהלך המאה ה-11 הם בנו סכרים וטרסות סמוך לשפך של ואדיות ובמורדות ההרים במאמץ לשמור על הקרקע מסחיפה ולאצור את מי הנגר העילי. חלקות שדה אלו צמצמו את הסיכון של חקלאות בעל בשדות הנרחבים. מאמצע המאה ה-10 ותחילת המאה ה-11 התפתחה הפרוטוקיווה למבנים עגולים קטנים המכונים קיווה, שהיו בקוטר בין 4 ל-4.5 מטרים. הקיווה בסגנון מסה ורדה כללה מאפיין מתקופה קדומה הקרוי סיפאפו (sipapu), שהיה בור שנחפר בצפון קרקעית המבנה וסימל את המקום שממנו צצו בני הפואבלו הקדמונים משאול תחתיות. באותה תקופה חדלו תושבי מסה ורדה מהקמת הבניינים בסגנון הבוץ והעמודים שאפיינו את תקופת פואבלו I לטובת מבני אבן, אשר היו בשימוש באזור כבר ב-700, אך לא היו נפוצים עד למאות ה-11 וה-12.