השלכתה המיידית של הוועידה הייתה קרע חמור בכנסייה. הבישופים אשר לא הסכימו עם גישתו של האפיפיור לאו הראשון (תומכי המונופיזיטיזם), דחו את החלטות הוועידה בטענה שהן בעלות דוגמה תאולוגית נסטוריאנית. על אף ההחלטה הרשמית של הוועידה כי המונופיזיטיות היא מינות ויש לרדוף ולהוקיע אותה מכל וכל, הנושא היה רחוק מהכרעה בכמה מאות השנים הבאות שכן כמה מהקיסרים הביזנטיניים העדיפו את המונופיזיטים על-פני האורתודוקסים (הדיאופיזיטים). כמו כן, רבים מאזורי הספר אימצו תחת הדוקטרינה הכלקדונית את הגישה המיאפיזיטית, ששימשה כגרסת ביניים בין שתי הדוקטרינות, הנשענת על טענת קירילוס האלכסנדרוני שטען שלישו יש שני טבעים – אלוהי ואנושי, שלא התמזגו, אך מחוברים יחד באופן בלתי נבדל בטבע שהוא אלוהי ואנושי כאחד (בפרסונה אחת או בפיזיס אחד) – וגישת הביניים המיאפיזיטית טענה כי לישו היו שני טבעים או שתי מהויות – אלוהי ואנושי באישיות אחת שהתאחדו והתמזגו לטבע אחד (בעוד שבדיאופיזיטיות שני הטבעים של ישו לא מתמזגים ומתקיימים זה לצד זה בנבדל אך בהרמוניה בתוך פרסונה אחת); זאת בניגוד לאוטיכס אשר טען כי לישו טבע אלוהי ותו לא. כתוצאה מכך פרשו מהכנסייה האורתודוקסית – הכנסייה הארמנית, הכנסייה הגאורגית (אשר חזרה לאורתודוקסיה בראשית המאה ה-9), הכנסייה הסורית-אורתודוקסית והכנסייה הקופטית – כנסיות הנקראות לעיתים בשם הכוללני הכנסיות האוריינטליות או קהילות לא-כלקדוניות כי לא קיבלו עליהן את החלטות ועידת כלקדון.
היפרדות הכנסייה הארמנית.
הארמנים לא השתתפו בוועידת כלקדון בשל קרב אווריאר שניהלו באותה שנה נגד הפרסים. בשנת 551 כינס ראש הכנסייה הארמנית, הקתוליקוס בבקן, סינוד שהכריז על אי הסכמה לעקרונות הדיאופיזיטים שנקבעו בוועידת כלקדון ועל ניתוק הכנסייה הארמנית מהכנסייה האורתודוקסית בקונסטנטינופול.
יצחק ספורטא
יצחק (איציק) ספורטא (נולד ב-12 באפריל 1957) הוא מרצה בכיר בפקולטה לניהול שבאוניברסיטת תל אביב ופעיל חברתי סוציאל-דמוקרט.
ביוגרפיה.
ספורטא נולד להורים יוצאי טורקיה, גדל והתחנך בתל אביב. בוגר גימנסיה הרצליה, בעל תארים בפסיכולוגיה, פילוסופיה ולימודי עבודה מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 1995 השלים עבודת דוקטורט ביחסי עבודה והתנהגות ארגונית באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה. במסגרת פעילותו המחקרית, הוא עוסק בעיקר בתחומי אי שוויון כלכלי וחברתי ואף פרסם מאמרים רבים בנושא.
ספורטא הוא פעיל חברתי וחבר בוועד המנהל של מרכז אדוה לחקר השוויון בישראל ובאספה הכללית של עמותת הל"ה. ספורטא אף חבר במזכירות הקשת הדמוקרטית המזרחית מאז היווסדה ב-1996 והיה אחד מן העותרים בבג"ץ הקרקעות ב-2001. הוא הקים בשנת 2003 יחד עם יוסי דהאן, את אתר הדעות "העוקץ", אותו שניהם מנהלים. האתר בוחן מגמות חברתיות וכלכליות בישראל, ומציג ביקורת, מנקודת מבט סוציאל-דמוקרטית, על מה שנתפש על ידו כעוולות הנעשות בישראל כלפי מה שהוא מכנה "שכבות מוחלשות" וקבוצות מיעוטים. הוא חבר המועצה הציבורית של הקרן החדשה לישראל.
ספורטא משמש גם כמרצה במכללה החברתית כלכלית.
בשנים 2007-2006 השתתף ספורטא כחבר פאנל בתוכנית הטלוויזיה "מועצת החכמים" בערוץ 10. בשנים האחרונות משתתף כפרשן ובעל דעה בתוכנית הטלוויזיה "לילה כלכלי" ב"ערוץ 10" ומביע את עמדתו הסוציאל-דמוקרטית בעניינים שונים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 שובץ במקום השני ברשימת "צדק".
ספורטא מתגורר בגבעתיים.
דגל סין
פאסטיס
פאסטיס (בצרפתית: Pastis) הוא ליקר ואפריטיף צרפתי מקובל השייך למשפחת משקאות אניס, אשר בדרך כלל מכיל 40-45% אלכוהול בנפח (קיימים גם סוגים נטולי אלכוהול). מקור השם בשפה אוקסיטנית, דיאלקט דרום צרפתי, בה משמעותו "עוגה" או "תערובת", ולחלופין גם "צרה", "אי נעימות" או "מצב מבלבל".
הפאסטיס שייך למשפחת משקאות האניס (כמנון), בהם מצויים גם האוזו (יוון), הראקי (טורקיה), הערק, הסמבוקה (איטליה) וכיוצא בזה.
המרכיבים המקובלים של פאסטיס הם – אלכוהול, אניס ירוק (green anise) או "אניס הכוכב" (צמח שמקורו בסין בעל טעם אניס מודגש), פלפל שחור ולבן, הל, מרווה, אגוז מוסקט, ציפורן, קינמון, שוש קרח וסוכר.
צבעו של המשקה צהוב בשל הוספת צבענים (בדרך כלל קרמל). יצרנים מסוימים (כגון Janot) מייצרים פאסטיס כחול.
הפאסטיס פופולרי מאוד בצרפת וצריכתו עומדת היום על 650 מיליון ליטר לשנה, שהם כ-10 ליטרים לאדם. על אף שהוא נצרך בכל רחבי צרפת, פאסטיס בדרך כלל מקושר עם דרום צרפת, ובפרט עם העיר מרסיי וסגנון החיים הפרובנסאלי.
היסטוריה.
ראשיתו של הפאסטיס בשנת 1915, כאשר משקה האבסינת נאסר לייצור ולמכירה בצרפת. יצרני האבסינת העיקריים במדינה יצרו גרסה של המשקה וזאת ללא שימוש במרכיב הלענה (wormwood) האסור. הם העבירו את הדגש לטעם האניס על ידי הגדלת השימוש בצמח "אניס-הכוכב", הוסיפו סוכר והפחיתו את אחוזי האלכוהול. המשקה נותר פופולרי עד היום בצרפת, אולם השתנה רבות מאז ייצורו לראשונה.
רק ב-1932 נקבע לראשונה למשקה השם 'פאסטיס', וב-1945 פול ריקאר, יזם צרפתי, שיפר את המתכון המקובל על ידי הוספת אניס ירוק ושוש קרח וקבע לו את הסלוגן "ריקאר, פאסטיס אמיתי ממרסיי" . זו הייתה הפעם הראשונה שהשם פאסטיס הופיע על תווית משקה אפריטיף אניסי. בהיותו יזם זריז ומוכשר, הביא ריקאר במהירות לתפוצה בינלאומית של המשקה, והפכו לאחד מהאפריטיפים המובילים בצרפת.
ב-1975 התאחדה חברתו של ריקאר עם מתחרתו הגדולה בייצור פאסטיס - חברת פרנו (Pernod), והחברה החדשה – קבוצת פרנו ריקאר – שולטת כיום בשוק העולמי של פאסטיס עם מותגים המפורסמים Ricard ו-Pastis 51. יש להדגיש כי בניגוד לדעה הרווחת, המשקה בשם Pernod של אותה קבוצה הוא אמנם משקה אניס אך איננו פאסטיס.
מותגים נוספים שראוי לציין הם Duval ו-Casanis ממרסיי (שניהם מיוצרים באותה מזקקה), Berger blanc (פאסטיס לבן) ומוצרי הבוטיק היוקרתיים Eyguebelle ו-Henri Bardouin. יצרנית מוכרת מחוץ לצרפת היא מזקקת Charbay מקליפורניה, המייצרת פאסטיס לבן.
משנות ה-90 החלו מותגים "חסכוניים" לנגוס בשוק הפאסטיס, והיום כ-40% מהצריכה היא של מותגים זולים כגון Cigalis – מותג של רשת הסופרמרקטים Cora hypermarkets והמותג של רשת לידר-פרייס.
דרכי הגשה.
פאסטיס בדרך כלל מוגש כשהוא מדולל במים ביחס של 1 מנה פאסטיס ל-5 מנות מים, אולם ניתן לשנות יחס זה על פי הטעם. עם מזיגת המים, הירידה בריכוז האלכוהול גורמת לכמה מהמרכיבים להפוך בלתי-מסיסים, ולפיכך משתנה גוון הליקר מצהוב-שקוף לצהוב חלבי עדין – תופעה המתרחשת גם בעת קירור פאסטיס טהור במקרר.
יש לשתות את המשקה כשהוא קר, עם קרח, והוא נחשב כמשקה מרענן לימים חמים. רצוי להוסיף את קוביות הקרח לאחר מזיגת המים, וזאת על מנת להימנע מהתגבשות האתנול בפאסטיס. עם זאת, יש רבים המעדיפים את הפאסטיס ללא קרח (ויש הטוענים כי מביני הדבר ימנעו מהוספת קרח) ולפיכך יש להקפיד על קירור המים והמשקה היטב בטרם ההגשה. את המשקה שותים לאט ובניחותא.
מז'ור
חבוש
חַבּוּשׁ מוארך (שם מדעי: "Cydonia oblonga"), אַסְפַּרְגֵּל, או בשמו העממי חַבּוּשׁ, הוא המין היחיד בסוג חבוש ("Cydonia"). זהו עץ נשיר קטן הגדל באזורים חמים וממוזגים בדרום-מערב אסיה ובאזור הקווקז.
צמחים שבעבר נחשבו כחלק מסוג החבוש ("Cydonia") מסווגים עתה לסוגים ומינים נפרדים. כך חבוש סיני ("Pseudocydonia sinesis"), הגדל בסין, וכן שלושה מינים אחרים פורחים ממזרח אסיה, בסוג "Chaenomele".
תיאור.
העץ גדל לגובה של 5 עד 8 מטר ולרוחב של 4 עד 6 מטר, והוא קרוב משפחה של התפוחים והאגסים. כמוהם, אף לחבוש פרי דמוי תפוח, המבריק בצבע זהוב כשהוא בשל וצורתו אגסית, 7 עד 12 ס"מ אורכו ו-6 עד 9 ס"מ רוחבו.
צבעו של הפרי הבלתי בשל, ירוק ועליו פלומה אפורה-לבנה אשר רובה (אבל לא כולה) נושרת בטרם הפרי מבשיל. הבשלת הפרי היא בסוף עונת הסתיו, אז משנה הפרי צבעו לצהוב עם ציפה קשה וניחוח עז. העלים פשוטים, באורך 6 - 11 ס"מ ומסודרים לסירוגין. העלים מכוסים אף הם בפלומה צפופה של שערות לבנות. הפרחים, הפורחים באביב, אחרי הלבלוב, הם בצבע לבן או ורוד, בקוטר 5 ס"מ.
מספר זחלי חרקים ממשפחת ה-Lepidoptera ניזונים בפירות החבוש, על כן כל השתהות בקטיפת הפרי הבשל עלולה להניב תנובה פגומה.
היסטוריה של הצמח.
מקורו של הצמח מאזור פרס, אנטוליה, מקדוניה ויוון. תירבות עץ החבוש ייתכן והקדים את תירבות התפוח, על כן התייחסויות קדומות רבות ל"תפוח", (כמו למשל בשיר השירים: ועוד), נראה שהיו לחבוש ולא לפרי התפוח המוכר. ביוון הקדומה החבוש היה פרי מנחה מסורתי בטקס הנישואין, היות שעל פי האגדה החבוש הגיע ליוון מן המזרח עם אפרודיטה והיא קידשה אותו. פלוטרכוס דיווח שהכלה היווניה הייתה נוגסת בחבוש כדי לבשם את פיה לנשיקות בטרם תכנס לחדר הייחוד "זאת על מנת שהברכה הראשונה לא תהיה דוחה או בלתי נעימה" (שאלות לרומאים 3.65). מכאן כי ייתכן ובמושג "תפוח זהב" המופיע במיתולוגיה היוונית הכוונה לפרי המוכר לנו כיום כ"חבוש". לדוגמה, היה זה חבוש שפאריס העניק לאפרודיטה וחבוש אותו עצרה אטאלנטה לאסוף באמצע מירוצה עם מלניון וכן הלאה.
אף הרומאים עשו שימוש בחבושים. ספר הבישול הרומאי הנודע של אפיקיוס מספק מרשמים לבישול החבוש עם דבש ואפילו לערבבו עם כרישה. פליניוס הזקן מזכיר סוג אחד, חבוש מולבי, שאותו אפשר לאכול נא. קולומלה, סופר רומאי ידוע, מזכיר שלושה סוגים, שאחד מהם, "תפוח זהוב" היה אולי תפוח גן עדן, אשר השאיל את שמו לעגבנייה באיטלקית, פומודורו.