לאחר התפרקות ברית המועצות החלה תמורה משמעותית בדיפלומטיה הצבאית, וזו הפכה לרכיב משמעותי יותר בעשייה הצבאית מבעבר. הדיפלומטיה הצבאית הפכה לכלי המשמש למספר מטרות: איסוף ועיבוד מידע על צבאה של מדינה ועל ביטחונה; קידום שיתוף הפעולה, התקשורת וההדדיות בין שני צבאות; ארגון ושימור קשרים ביטחוניים; תמיכה ביצוא וייבוא סחורות בעלות נופך צבאי בין המדינות; ייצוג המדינה בטקסים ואירועים רשמיים נוספים.
נספח צבאי.
נספח צבאי הוא דיפלומט, לרוב איש צבא בדרגה פיקודית, אשר אמון על ייצוג האינטרסים הביטחוניים של מדינתו במדינה בה הוצב. נספחים צבאיים מהווים חלק משמעותי בדיפלומטיה הצבאית.
בממלכה המאוחדת, אך ורק פעולות הנספחים הצבאיים מכונות "דיפלומטיה צבאית" על ידי משרד ההגנה.
דיפלומטיה צבאית במדינות שונות.
דיפלומטיה צבאית בישראל.
עוד בימי מלחמת העצמאות ניהלו היישוב, ולאחר מכן צה"ל, מהלכים דיפלומטיים בעלי אופי צבאי, בין אם מול מדינות הגוש המזרחי לצורך רכישת נשק ובין אם מול ארצות ערב לצורך השגת הפסקת אש.
בשנת 1956, לאחר הלאמת חברת תעלת סואץ החלו צרפת ובריטניה בהכנות לכיבוש התעלה, במבצע שכונה מבצע מוסקטר. צרפת, לה היו קשרים ביטחוניים עם ישראל, שאפה לשיתוף פעולה עם ישראל במבצע. המאמץ הדיפלומטי הוביל להצטרפות צה"ל למלחמה, ולחיזוק הקשרים הביטחוניים בין ישראל לצרפת.
בשנת 1986 הוקמה יחידת "גבעון", יחידת מילואים באגף המבצעים, שמטרתה הייתה תיאום וקישור בין צה"ל לבין הכוחות המזוינים של ארצות הברית לאור אירועים שהתרחשו לאחר מלחמת לבנון הראשונה, דוגמת הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות. במהלך מלחמת המפרץ ניהלה ארצות הברית מאמץ דיפלומטי צבאי מול ישראל, במטרה למנוע מצה"ל לתקוף בעיראק בתגובה לירי טילי קרקע-קרקע על ישראל.
בשנת 1999 הוקמה החטיבה לקשרי חוץ, האחראית על ריכוז מאמצי הדיפלומטיה הצבאית בצה"ל, ומפעילה בית ספר לדיפלומטיה צבאית.
כתב העת בין הקטבים של מרכז דדו לחשיבה צבאית בין תחומית, היושב תחת אגף המבצעים בצה״ל, הוציא לאור בשנת 2020 גיליון העוסק בנושא הדיפלומטיה הצבאית ובו מאמרים פרי עטם של יוצאי צבא וחוקרים שונים. בגיליון אפשר למצוא מאמרים העוסקים בחשיבותה של הדיפלומטיה הצבאית, בשיתוף פעולה בין צבאות שונים, וכן בשאלות אתיקה הנוגעות לדיפלומטיה צבאית.
רוז אוניל
רוז ססיל אוניל (באנגלית: Rose Cecil O'Neill; 25 ביוני 1874 - 6 באפריל 1944) הייתה קריקטוריסטית, מאיירת, אמנית וסופרת אמריקאית. היא בנתה קריירה מצליחה כמאיירת ספרים ומגזינים והפכה בגיל צעיר למאיירת המסחרית הצעירה ביותר בארצות הברית. אוניל זכתה לתהילה בינלאומית בכך שיצרה את ה-Kewpie , הדמות המצוירת הנפוצה ביותר עד מיקי מאוס. אוניל כתבה גם כמה רומנים וספרי שירה, והייתה פעילה בתנועת הזכויות של הנשים.
ראשית חייה.
רוז ססיל אוניל נולדה ב־25 ביוני 1874 בוילס-באר בפנסילבניה. הוריה היו ויליאם פטריק הנרי ואליס ססיליה סמית אוניל. היו לה שתי אחיות קטנות יותר, לי וקליסטה, ושלושה אחים קטנים: יו, ג'יימס וקלרנס. אביה היה מוכר ספרים ממוצא אירי שאהב ספרות, אמנות ותיאטרון. אמה הייתה מוזיקאית, שחקנית ומורה מוכשרת.
רוז אוניל גילתה את כשרונותיה ואהבתה לאמנות וכתיבה בגיל צעיר מאוד. בגיל שלוש עשרה נכנסה לתחרות רישום לילדים בחסות חברת העיתונות "אומהה הראלד" וזכתה בפרס הראשון על רישומה, שכותרתו "פיתוי מוביל לתהום".
בתוך שנתיים, אוניל סיפקה איורים לפרסומי העיתונות המקומית Excelsior ו- The Divide Great כמו גם לכתבי-עת אחרים. ההכנסה סייעה לפרנס את משפחתה, שאביה נאבק לכלכל אותה כמוכר ספרים. אוניל למדה בבית הספר קתולי באומהה.
קריירה.
מעבר לניו יורק.
כדי לעזור בטיפוח כישרונות בתו, הביא אותה אביה לניו יורק בשנת 1893 כדי לעזור בפיתוח הקריירה שלה. הם עצרו בשיקגו בדרך לביקור בתערוכה הקולומביאנית העולמית שם ראתה לראשונה ציורים ופסלים גדולים. עד אז היא ראתה יצירות כאלה רק בספרי אביה. אוניל נותרה להתגורר עם נזירות מסנט רג'יס, מנזר בעיר ניו יורק.
הנזירות ליוו אותה למו"לים שונים למכור יצירות מתוך תיק העבודות שלה. היא הצליחה למכור את רישומיה להוצאות לאור והחלה לקבל הזמנות נוספות. איורים מאת אוניל הופיעו בגיליון המגזין True ב -19 בספטמבר 1896, והפכו אותה לקריקטוריסטית האמריקאית הראשונה שפורסמה.
בזמן שאוניל התגוררה בניו יורק, אביה קנה חווה על שטח קטן בהרי אוזרק שבדרום מיזורי שנקראה בונייברוק. במהלך תקופה זו אוניל חוותה הצלחה ניכרת לאחר שהצטרפה לצוות של "פאק" (Puck ), מגזין הומור אמריקני, שם הייתה האשה היחידה בצוות. בשנת 1909 היא החלה בעבודות כציירת פרסומות, ותרמה איורים למגזיני הרפר ולייף.
נשואים וקריירה.
בשנת 1892, בעת שהייתה באומהה, פגשה בחור צעיר מוירג'יניה בשם גריי לאתם, שאיתו התחתנה בשנת 1896. הוא ביקר את אוניל בניו יורק, והמשיך לכתוב לה כשנסעה למיזורי לראות את משפחתה בשנת 1896. בדאגתה לרווחת משפחתה, אוניל שלחה כסף רב הביתה. בשנים שלאחר מכן אוניל לא הייתה מרוצה מחיי הנישואים עם גריי לתאם, כיוון שהוא אהב "לחיות גדול" והיה מהמר, ונודע כנער שעשועים. אוניל גילתה שלאתם, עם טעמיו היקרים מאוד, בזבז את כספה על עצמו.
אוניל עברה למחוז טאני, מיזורי, שם הגישה בקשת גירושין בשנת 1901, וחזרה להוריה. גריי לאתם נפטר באותה שנה, וכמה מקורות מציינים כי אוניל התאלמנה.
בסוף שנת 1901 החלה אוניל לקבל מכתבים אנונימיים ומתנות בדואר. נודע לה כי הם נשלחו על ידי הארי לאון וילסון, עורך עוזר בעיתון שעבדה עבור "פאק". אוניל ווילסון התארסו בסגנון רומנטי זמן קצר לאחר מכן, והתחתנו בשנת 1902.
לאחר ירח דבש בקולורדו, הם עברו לבונייברוק, שם התגוררו במשך מספר חורפים. במהלך שלוש השנים הראשונות בעלה הארי כתב שני רומנים, "אריות האדון" (1903) ו"הבוס של ארקדי הקטן" (1905), ששניהם אויירו על ידי רוז. אחד הרומנים המאוחרים של הארי, Ruggles of Red Gap, היה פופולרי והפך לכמה סרטי קולנוע, כולל סרט אילם, "טוקי" בכיכובם של צ'ארלס לוטון, וגרסה מחודשת בשם Fancy Pants בכיכובם של לוסיל בול ובוב הופ.
הארי ורוז התגרשו בשנת 1907.
בשנת 1904 פרסמה אוניל את הרומן הראשון שלה, "אהבות אדווי", אותו גם איירה.
קופיס ופריצת דרך.
ככל שהזדמנויות חינוך הועמדו לרשותן במאה ה -19, הפכו אמניות נשים לחלק מארגונים מקצועיים, וחלקן הקימו עמותות אמנות משלהן. יצירות אמנות שנעשו על ידי נשים נחשבו לנחותות, וכדי לסייע להתגבר על הסטרוטיפ הנחות, נשים הפכו, על פי היסטוריונית האמנות לורה פריטו, "קולניות ובטוחות יותר ויותר" בקידום עבודות נשים, וכך הפכו לחלק מהדימוי המתהווה של האישה המשכילה, המודרנית, חופשיה יותר -"האשה החדשה". בשם זה כונתה תנועת נשים שבה אוניל הייתה מעורבת מאוד. לדברי פריטו, אמניות "מילאו תפקיד מכריע בייצוג ה"אישה החדשה", והדגימו זאת בדרך חייהן".
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, כ-88% מהמנויים של 11,000 כתבי-עת היו נשים. עם כניסת נשים לקהילת האמנים, שכרו המו"לים נשים כדי ליצור איורים המתארים את העולם מנקודת מבט של האישה. מאיירות מצליחות נוספות היו ג'ני אוגוסטה בראונסקום, ג'סי וילקוקס סמית, אליזבת שיפן גרין, ויולט אוקלי.
בשנת 1908, אוניל החלה להתרכז בהכנת יצירות אמנות מקוריות, ובתקופה זו היא יצרה את הדמויות הקוויפיות הגחמניות שעבורן התפרסמה. שמה של הדמות שיצרה הייתה "Kewpie", נבע מקופידון, אל האהבה הרומי. לדברי אוניל, היא הייתה באובססיה לרעיון הדמויות הכרוביות, עד כדי כך שהיו לה חלומות עליהם: "חשבתי הרבה על הקופיס עד שהיה לי חלום עליהן, שהן עושות מעשי קונדס אקרובטיים על שמיכת המיטה שלי. אחת מהן ישבה בידי."
היא תיארה אותן כ"מעין פייה עגולה קטנה, שהרעיון היחיד שלה הוא ללמד אנשים להיות עליזים וחביבים בו זמנית". דמויות ה- Kewpie הופיעו בצורת קומיקס בשנת 1909 בגיליון של "ליידיס הום ז'ורנל". פרסומים נוספים של הקומיקס Kewpie היו במגזינים אחרים לנשים, שעזרו לקריקטורה לצמוח בפופולריות רבה.
בשנת 1912 "ג'יי די קסטנר", חברת חרסינה גרמנית, החלה בייצור בובות Kewpie, ובאותה שנה נסעה אוניל למפעל בוולטרסאוזן שלהם כדי לפקח על ייצור הבובות.
גרסאות מאוחרות יותר של הבובות היו מורכבות יותר והפכו לצעצועים הראשונים המשווקים בהמונים בארצות הברית.
כאשר אוניל עלתה לתהילה, היא צברה מוניטין ציבורי כבוהמיסטית, והפכה לתומכת נלהבת בזכויות נשים. ההצלחה של הקופיס הכניסו לה הון של 1.4 מיליון דולר, איתם רכשה נכסים כולל בוניברוק, דירה בפארק וושינגטון סקוור בגריניץ' וילג', טירת קראבס בקונטיקט, וילה באי קאפרי, איטליה. בשיא ההצלחה של הבובה, אוניל הייתה המאיירת הנשית בעלת השכר הגבוה ביותר בעולם.
אוניל הייתה ידועה היטב בחוגים האמנותיים של העיר ניו יורק, ובאמצעות העמותה שלה, היא הייתה ההשראה לשיר "שושנת כיכר וושינגטון".
פריז והמשך הקריירה.
אוניל המשיכה לעבוד, למרות העושר הגדול שלה. היא התעמקה בסוגי אמנות שונים. היא למדה פיסול אצל אוגוסט רודין והיו לה כמה תערוכות של פסלים וציורים בפריז ובארצות הברית. עבודות אלה היו ניסיוניות באופיין והושפעו במידה רבה מחלומות ומיתולוגיה. אוניל בילתה 1921 עד 1926 בפריז. בהיותה במקום, היא נבחרה ל Société Coloniale des Artistes Français בשנת 1921, והיו תערוכות של פסליה בגלריה בפריז ובגלריות ווילדנשטיין בניו יורק בשנת 1921 ו- 1922, בהתאמה.