הצבא היפני הקיסרי ניסה לכבוש את שדה הנדרסון לראשונה ב-21 באוגוסט בקרב טנרו, בשנית ב-12-14 בספטמבר בקרב רכס אדסון, ופעם נוספת ב-23 עד ה-26 באוקטובר בקרב על שדה הנדרסון, אך כל הניסיונות נכשלו במחיר אבדות רבות, והיפנים נאלצו לסגת מערבית למטניקאו. גם ניסיון נוסף להוביל אספקה ותגבורות לארמייה ה-17 נכשל בקרב הימי על גוודלקנל, ב-12-15 בנובמבר.
ב-22 בנובמבר החליט הפיקוד העליון היפני על שינוי במבנה הארגוני של הזירה. לוטננט גנרל היטושי איממורה קיבל את הפיקוד על הארמייה האזורית השמינית, ותחת פיקודו נמצאו הארמייה ה-17 היאקוטאקה והארמייה ה-18 בגינאה החדשה. עם היכנסו לתפקיד החל איממורה בתכנון שליחת שתי דיוויזיות לגוודלקנל, אך התקפת בעלות הברית בבונה, גינאה החדשה, שהייתה קרובה יותר לבסיס האזורי ברבאול, גרמה לו לדחות את התגבור.
היפנים השתמשו בהר אוסטן, הניצב מערבית לנהר הלונגה וכ-9.7 קילומטרים ממתחם לונגה, כעמדת תצפית על שדה הנדרסון לאורך כל קרב גוודלקנל, ועמדות ארטילריה שבנו בו הפגיזו את שדה התעופה לעיתים תכופות. ההר שימש גם עמדת הגנה על העמדות היפניות בעמק המטניקאו, וכן על דרך מרויאמה, ששימשה אותם להעברת ציוד ואספקה ללב האי. הר אוסטן היה למעשה רכס סלעי המתנשא לגובה 461 מטרים מעל הג'ונגל. לאחר התבוסה בקרב על שדה הנדרסון קיבל היאקוטאקה הוראה להקים עמדות מבוצרות על הר אוסטן כהכנה למתקפה נוספת על שדה הנדרסון. לפיכך הורה היאקוטאקה לחלק מהכוחות הנסוגים מהקרב בשדה הנדרסון לנוע להר אוסטן ולהקים בו מוצבים. הכוחות שנפרסו בהר באו בעיקר מרגימנט הרגלים ה-124 בפיקודו של קולונל אקינוסוקה אוקה, וסיוע ארטילרי. מאוחר יותר הצטרפו לכוחות שרידי הרגימנט ה-230, שספגו אבדות רבות בקרב קולי פוינט ובנסיגה שלאחריה.
תגבור ואספקה.
ב-5 בנובמבר, ב-7 בנובמבר וב-8 בנובמבר הביאו משחתות יפניות בגיחות טוקיו אקספרס את רגימנט הרגלים ה-228 של הדיוויזיית הרגלים ה-38, ואת הגדוד הראשון של רגימנט 229 לגוודלקנל, וב-10 בנובמבר הגיע לאי מפקד הדיוויזיה לוטננט גנרל טדיושי סאנו. היאקוטאקה שלח מיד חיילים לעמק המטניקאו כדי לעצור את המתקפה האמריקנית שם, וב-11 בנובמבר שלח את שני הרגימנט החדשים לחבור לכוחו של אוקה בהר אוסטן, ומייג'ור גנרל טקאו איטו קיבל את הפיקוד על הכוחות היפנים שם.
הניסיון להוביל לגוודלקנל את שאר חיילי הדיוויזיה ה-38 נכשל בקרב הימי על גוודלקנל ב-12-15 בנובמבר, ורק 3,000-2,000 מתוך 7,000 החיילים הצליחו להגיע לחוף, לפיכך החליטו היפנים לבטל את המתקפה הבאה על שדה הנדרסון.
בראשית דצמבר נתקל הצי הקיסרי היפני בקושי רב בהעברת אספקה לחיילים היפנים בגוודלקנל. התקפות כוח קקטוס במהלך היום ונוכחות ספינות אמריקניות בלילה שיבשה את פעילות הטוקיו אקספרס, ומעט האפסקה והציוד שהגיעו לגוודלקנל לא הספיקו כדי למנוע את התמוטטות הארמייה ה-17. בדצמבר מתו 50 חיילים מדי יום בשל תת-תזונה, מחלות או התקפות בעלות הברית. במהלך המערכה העבירו היפנים לגוודלקנל כ-30,000 חיילים, אך בראשית דצמבר היו בחיים רק כ-20,000, ומאלה רק 12,000 היו כשירים ללחימה, במידה כזו או אחרת. ב-12 בנובמבר הציע הצי הקיסרי לוותר על גוודלקנל, אך נתקל בהתנגדות מצד הצבא הקיסרי. בסופו של דבר החליט הפיקוד העליון, לאחר אישור הקיסר הירוהיטו ב-31 בדצמבר, על נסיגה מלאה מהאי והקמת קו הגנה חדש במעלה איי שלמה. מבצע הנסיגה נקרא "מבצע קה" (ケ号作戦), והוא נקבע לתאריך ה-14 בינואר 1943.
במקביל צמחה מצבת הכוחות האמריקנים בגוודלקנל. שלושת הרגימנטים של דיוויזיית "אמריקל" של צבא ארצות הברית — הרגימנטים ה-164, ה-182 וה-132 — הגיעו לגוודלקנל ב-13 באוקטובר, ב-12 בנובמבר וב-8 בדצמבר, בהתאמה, ואילו הרגימנט ה-147, דיוויזיית הנחתים השנייה ורגימנט הנחתים השמיני נחתו באי ב-4 בנובמבר. בנוסף לתגבורות, הביאו אוניות התובלה אספקה, ציוד כבד, כלי רכב, ארטילריה, ויחידות עזר נוספות. עד סוף חודש דצמבר עזבה דיוויזיית הנחתים הראשונה את גוודלקנל, לאחר ששהתה מאז תחילת המערכה.
ב-9 בדצמבר החליף מייג'ור אלכסנדר פאץ' את ונדגריפט בפיקוד כמפקד כוחות בעלות הברית בגוודלקנל ובטולאגי, ומשימתו הייתה לטהר את האי מנוכחות יפנית. לשם כך, הסביר למפקדיו, נדרשו לו חיילים נוספים, ומילארד הארמון, מפקד כוחות בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט, הורה לדיוויזיית הרגלים ה-25, שבדיוק יצאה מהוואיי, להפליג לישירות לגוודלקנל. בתוספת יחידות נחתים נוספות שהגיעו לאי בסוף דצמבר, עמד מספר החיילים האמריקנים בגוודלקנל בראשית ינואר 1943 על כ-40,000.
הקרבות.
הר אוסטן הראשון.
ב-12 בדצמבר 1942 הצליחה קבוצה של חיילים יפנים להסתנן לשדה הנדרסון וחיבלה במטוס ובמשאית דלק לפני שנמלטה בחזרה לג'ונגל. יומיים לאחר מכן נתקל סיור אמריקני ביחידה יפנית במורדות המזרחיים של הר אוסטן וחילופי אש התפתחו. ב-15 בדצמבר חדרה חוליה נוספת לשדה התעופה והשמידה מספר מטוסים.
בשל חששו מחדירות נוספות שלח פאץ' את הרגימנט ה-132 לכבוש את הר אוסטן, על אף העובדה שהרגימנט הגיע זמן קצר לפני כן לגוודלקנל והיה חסר ניסיון קרבי. גדוד הפושטים הראשון, שעבר במקום במהלך סיורו בחודש הקודם, דיווח על עמדות יפניות בהר, אך מגינים ספורים בלבד. ב-16 בדצמבר יצא ממתחם לונגה הגדוד השלישי של הרגימנט, והגדוד הראשון צעד בעקבותיו. האמריקנים מִספרו את כל אחת מהגבעות בהר אוסטן (ראו מפה), וב-17 בדצמבר החל הגדוד השלישי לטפס על המדרונות הדרומיים של גבעה 35. בשעה 09:30 ביום המחרת נתקלו היחידות הקדמיות של הגדוד השלישי בעמדות יפניות, שפתחו עליהם באש מכונות ירייה ומקלעים, וריתקו אותן למקומן למשך היום.
בבוקר המחרת פתחו כלי הארטילריה של רגימנט התותחנות ה-246 של צבא ארצות הברית ורגימנט הנחתים העשירי בהפצצת העמדות היפניות על ההר. בשעה 09:30 חצה מפקד הגדוד השלישי, לוטננט קולונל ויליאם רייט, את קו החזית כדי לסקור את העמדות היפניות ונהרג מאש מכונות ירייה. העברת הפיקוד לסגנו, מייג'ור לואיס פרנקו, התעכבה והתקדמות הגדוד כולו נעצרה בשל כך. בנוסף, במהלך כל היום הסתננו חיילים יפנים דרך קווי האמריקנים וביצעו פעולות חבלה, והארטילריה האמריקניות השיבה בהפגזת עמדותיהם בהר.
בין ה-20 בדצמבר וה-23 בדצמבר נסוגו היפנים מהר אוסטן, ונלסון הורה לשני הגדודים שלו לנוע מערבה לגבעה 31, ולאחר מכן לתקוף את גבעה 27 מצפון. הגדודים החלו לצעוד, וביום המחרת נעצר הגדוד השלישי למרגלות גבעה 31 בשל אש כבדה שנורתה עליו מהגבעה. האמריקנים נתקלו בעמדה היפנית המבוצרת ביותר בכל גוודלקנל, שבפי היפנים נקראה "גיפו", על שם מחוז גיפו ביפן. עמדה זו שכנה בין גבעה 31 וגבעה 27, והייתה מערכת של עמדות מוסוות ומבוצרות המחוברות ביניהן בתעלות באורך 1.4 קילומטרים, שיצרו צורת פרסה הפונה מזרחה. בכל עמדה הייתה לפחות מכונת ירייה אחת, וכן מספר רובאים, והעמדות נבנו כך שכל אחת תוכל לספק אש מסייעת לשכנותיה. בנוסף, חפרו היפנים שוחות שסיפקו הגנה נוספת, וכן עמדות מרגמות. על מתחם גיפו הגנו כ-800 חיילים מהגדוד השני של הרגימנט ה-228, והגדוד השני של הרגימנט ה-124, בפיקודו של מייג'ור טקיושי אינגאקי.
בין ה-25 בדצמבר ו-29 בדצמבר, הדפו היפנים את כל ההתקפות האמריקניות על מתחם גיפו. תוכנית ההתקפה האמריקנית, לפיה תקף הגדוד השלישי את המתחם חזיתית, בעוד הגדוד הראשון מאגף אותו, נכשלה בשל ארגון כושל ובמחיר אבדות רבות. עד 29 בדצמבר נהרגו 53 חיילים ונפצעו 129.
ב-2 בינואר הוציא נלסון את הגדוד השני שלו מעתודה, ושלח אותו לעקוף את מתחם גיפו ולכבוש את גבעה 27 הדרומית לו, ובאותו יום העביר את הפיקוד על הרגימנט ה-132 ללוטננט קולונל אלכסנדר ג'ורג'. הגדוד השני הגיע למרגלות הגבעה בשעה 16:00, וביום המחרת כבש אותה ללא התנגדות רבה. לאחר מכן השמידו חיילי הגדוד השני עמדת תותח 75 מ"מ שהייתה באזור, ובמהלך היום הדפו שש תקפות-נגד יפניות על עמדותיהם. הגדודים הראשון והשלישי הצליחו באותו יום להתקדם לתוך מתחם גיפו, ותפסו עמדות בו תוך שהם מסבים ליפנים אבדות רבות. לאחר שאיגפו את מתחם גיפו מצפון ומדרום, החלו האמריקנים לדחוק במגינים היפנים, אך הם העמידו התנגדות עיקשת.
בכיבוש הר אוסטן ספג הרגימנט ה-132 182 אבדות, ו-131 לקו במחלות. האבדות הרבות נבעו, מלבד מהלחימה, ממחלות טרופיות, ומהקושי הרב לפנות נפצעים בשל תנאי השטח והג'ונגל בו נערכה הלחימה. בשל האבדות הרבות איבדו הגדודים הראשון והשלישי של הרגימנט ה-132 את יכולת הלחימה האפקטיבית שלהם, ולכן נותרו במקום כדי להגן על העמדות שתפסו במתחם גיפו ובסביבתו, בעוד הגדוד השני המשיך בפעילות המבצעית.
הגעת תגבורות אמריקניות.
עם הגעתן של הדיוויזיה ה-25 ודיוויזיית הנחתים השנייה לגוודלקנל ב-2 בינואר, נכנסו כל כוחות בעלות הברית באי תחת גיס XIV בפיקודו של פאץ', שב-5 בינואר מסר לפקודיו את תוכניתו לטיהור גוודלקנל מכוחות יפנים. על פי התוכנית, תתקדם דיוויזיית הנחתים השנייה לאורך החוף מערבית למטניקאו, בעוד שהדיוויזיה ה-25 תטהר את שאר הגבעות בהר אוסטן, ואת העמדות היפניות במעלה עמק המטניקאו. דיוויזיית אמריקל תישאר במתחם לונגה ותגן עליו.
הגאיות הצרים שחצו את מעלה עמק המטניקאו חילקו את זירת הפעילות של הדיוויזיה ה-25 לשלושה אזורים שונים: הר אוסטן שכן מזרחית למטניקאו, מערבה משם יצרו גבעה 43 וגבעה 44 את רכס "סוסון הים" במוצא המטניקאו, וצפונית-מערבית לשם שכנה הגבעה "הסוס הדוהר".