80 קילומטרים צפונית לאיוו ג'ימה שוכן האי "קיטה איוו טאו" (北硫黄島 - איוו ג'ימה צפון) ו-59 קילומטרים דרומית לו שוכן האי "מינאמי איוו טאו" (南硫黄島- איוו ג'ימה הדרומי). שלושת האיים מהווים את קבוצת איי וולקנו של ארכיפלג אוגסווארה. דרומית ל"מינאמי איוו טאו" שוכנים איי מריאנה.
היסטוריה.
לפני 1945.
האי נתגלה על ידי הספן הספרדי ברנרדו דה לה טורה (Bernardo de la Torre) ב-1543. יפן סיפחה את האי ב-1877. האי יושב ב-1889, ושולב במנהל היפני ב-1891.
לפני מלחמת העולם השנייה נוהל האי ככפר (村 - מוּרה) איוו טוֹ, כחלק מטוקיו, כמו בימינו. מפקד אוכלוסין שנערך ביוני 1943 דיווח כי באי מתגוררים 1,018 תושבים (533 זכרים ו-485 נקבות) ב-192 בתי אב בשישה יישובים. באי היה בית ספר יסודי, מקדש שינטו, ושוטר אחד בלבד. פעם בחודש ביקרה באי ספינת דואר מהאי האהאג'ימה, ומדי כמה חודשים ביקרה באי אונייה של חברת הספנות ניפון יוסן (日本郵船株). כלכלת האי נסמכה על כריית גופרית, גידול קנה סוכר ודיג. בהיותו אי מבודד באמצע האוקיינוס השקט, שאמצעיו הכלכליים מוגבלים מאוד, נאלצו התושבים לייבא את כל האורז ומוצרי הצריכה מאיי הבית.
כבר לפני תחילת מלחמת העולם השנייה היה מחנה של חיל מצב של הצי הקיסרי היפני בחלקו הדרומי של האי איוו ג'ימה. המחנה היה מחוץ לתחום עבור האוכלוסייה האזרחית של האי, שבלאו הכי לא היה בינה לבין אנשי הצי מגע, למעט לצורכי מסחר.
במהלך 1944 היה תגבור צבאי מסיבי של איוו ג'ימה. בציפייה לפלישה אמריקנית. ביולי פונתה האוכלוסייה האזרחית בכוח, ומאז לא התגוררו באי אזרחים באורח קבע.
קרב איוו ג'ימה.
במלחמת העולם השנייה שימש האי בסיס לכוחות יפנים במגננה על האיים העיקריים של יפן. על הכוחות האמריקאים היה לכבוש בסיסים כאלה כדי שישמשו בסיסים עבור הפלישה המתוכננת לאיי הבית של יפן (שלא התקיימה בסופו של דבר בעקבות כניעתה של יפן אחרי הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי).
הפלישה האמריקנית לאי החל ב-19 בפברואר 1945 ונמשכה עד 26 במרץ 1945. בתוך שבוע השתלטו האמריקאים על הר סוריבאצ'י, אבל הלחימה עד כיבוש האי כולו נמשכה עוד כחודש, כאשר המגינים היפנים שהתבצרו במחילות סודיות יצאו מדי פעם להתקפות נגד וגרמו לכוחות הפולשים אבדות קשות. מתוך 21,000 היפנים שהגנו על האי נהרגו כ-18,000, ולאמריקנים היו כ-28,000 נפגעים מתוכם כ-6,821 הרוגים.
תצלום הנפת הדגל האמריקאי על הר סוריבאצ'י לאחר כיבושו הפך לחלק בלתי נפרד ממורשת הקרב בארצות הברית. אנדרטה בדמות הצילום משקיפה על בית הקברות הלאומי ארלינגטון סמוך לוושינגטון.
גם עם סיום הלחימה נותרו חיילים יפנים שהתחבאו במערות ויצאו מדי לילה לחפש אספקה. בהדרגה נכנעו כולם, כששני החיילים היפנים האחרונים נכנעו שש שנים לאחר גמר הלחימה.
לאחר המלחמה נשאר האי תחת כיבוש אמריקאי עד לשנת 1968, שבה הוחזר ליפנים.
כינוס של כבוד.
ב-19 בפברואר 1985, ביום השנה ה-40 לנחיתת כוחות ארצות הברית באי, נאספו חיילים לשעבר משני הצדדים למפגש שכונה כינוס של כבוד (Reunion of Honor). המפגש נערך בקרבה לנקודת הנחיתה של חיל הנחתים האמריקני באי. במהלך טקס הזיכרון נחשף לוח גרניט שעליו נחקקה הכתובת:
הכתובת חקוקה משני צדי הלוח כשהכתובת באנגלית פונה לחופים במקום שבו נחתו הכוחות האמריקנים, והכתובת ביפנית פונה כלפי פנים האי שם הגנו הכוחות היפנים על עמדותיהם.
המפגש נערך שוב לפני לוח ההנצחה ביום השנה ה-50, במרץ 1995, ביום השנה ה-55 בשנת 2000, וביום השנה ה-60, במרץ 2005. מאז 2010 המפגש נערך מדי שנה, למעט שנת 2011, בשל רעידת האדמה וקורבנות הצונאמי בעקבותיה.
הבסיס הצבאי היפני.
כוח ההגנה העצמית הימי של יפן (חיל הים היפני. JMSDF בראשי תיבות של שמו באנגלית) מפעיל שדה תעופה באי (קוד יאט"א IWO), לשעבר שדה התעופה North Field, שהיפנים בנו במקור והאמריקנים שיפרו במהלך המלחמה. אורך המסלול 2,650 מטרים ורוחבו 60. כיוונו 07/25. ה-JMSDF אחראי לתחזוקה, בקרה אווירית, תדלוק ומשימות הצלה. גם כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן (חיל האוויר היפני) משתמש בבסיס. כוח ההגנה העצמית הקרקעי של יפן (צבא יפן) אחראי על סילוק פצצות ומחזיק חיל מצב של 400 חיילים על האי. שני שדות תעופה נטושים ממלחמת העולם השנייה נמצאים בסמוך, שדה התעופה, Central Field, מדרום לשדה תעופה נוכחי, ושדה תעופה יפני שלא הושלם מצפון לבסיס, ששופר לאחר פלישת האמריקנים לאי.
כנף אוויר חמש של נושאת מטוסים (Carrier Air Wing Five) של הצי האמריקני, שבסיסה בשדה התעופה של הצי באצוגי (Naval Air Facility Atsugi), למעט כאשר היא מועתקת לנושאת המטוסים ג'ורג' וושינגטון משתמשת אף היא בבסיס לאימון של נחיתת מטוסים הממריאים מנושאת המטוסים (FCLP - ראשי תיבות של Field Carrier Landing Practice). בנוסף מחזיק הצי האמריקני על האי מתקן תקשורת על שטח של 6,600 דונם שאינו בשימוש, ומשמר החופים האמריקני הפעיל באי עד 1993 משדר ניווט מסוג LORAN-C.
הגישה של אזרחים לאי מוגבלת לאלו המשתתפים בטקסי הזיכרון לחללים האמריקנים והיפנים, עובדי בנייה המתחזקים את שדה התעופה ועובדים של הסוכנות המטרולוגית של יפן. החיילים היפנים המוצבים על האי רושמים את כתובתם לצורכי הצבעה, מיסים וביטוח לאומי באייסה שבמחוז קנאגאווה או בסאיאמה שבמחוז סאיטאמה. רשמית, אין אוכלוסייה על האי.
הר סורבאצ'י
אדום (צבע)
תכנית ההתנתקות
נמרוד לב
יצחק ויטנברג
יצחק ויטנברג (1907–1943) היה ראש המחתרת בגטו וילנה בתקופת השואה. נאלץ להסגיר את עצמו לידי הנאצים ומת בכלא.
ביוגרפיה.
יצחק ויטנברג נולד בוילנה בשנת 1906. הוא היה חבר ב. עד פרוץ מלחמת העולם השנייה כיהן ויטנברג כמזכיר איגוד פועלי העור ועבד כחייט. וילנה באותה עת הייתה תחת שלטון פולני, שלא אהד את הקומוניזם. כבר ביום הראשון של ההתקפה של גרמניה הנאצית על ברית־המועצות, ביוני 1941, החל בתכנונה של התנגדות מזוינת.
לאחר כיבוש ליטא על ידי גרמניה הנאצית עמד בראש המחתרת הקומוניסטית ויזם את איחודה בינואר 1942 עם מחתרות נוספות, בעיקר ציוניות, למחתרת מאוחדת: הארגון הפרטיזאני המאוחד (פ.פ.או).
ויטברג נבחר למפקד הראשי של הארגון, מתוך תקווה שהקשרים של הקומוניסטים עם גורמים מחוץ לגטו יסייעו בהשגת נשק. הוא כבש לו מעמד סמכותי במחתרת, עקב ניסיונו המחתרתי ואישיותו שידעה לגשר בין פערים. שמו המחתרתי היה "ליאון".
ביולי 1943 נודע לנאצים על קיומו של תא קומוניסטי בגטו ועל הקשרים של ויטנברג עם המחתרת הליטאית והם דרשו מהיודנראט של הגטו להסגירו. הוא נתפס על ידי משטרת הגטו היהודית אבל שוחרר בפעולה צבאית של חבריו למחתרת והסתתר בגטו. הוא התחפש בבגדי אשה ועבר למקום מסתור של המחתרת. בעקבות השחרור הודיעו הנאצים שאם הוא לא יוסגר הם ישמידו את הגטו. ראש היודנראט, יעקב גנס, דרש בפני ההמון להסגירו. ההמון היהודי, שחשש לחיסול הגטו, הסתער בזעם על המחתרת ובלחץ ההמון החליטה מפקדת הפ.פ.או שעל ויטנברג להסגיר את עצמו. ב-16 ביולי 1943 הסגיר ויטנברג את עצמו לראש היודנראט גנס, שהעביר אותו לידי הגרמנים. בבוקר למחרת נמצא ויטנברג מת בתאו. על פי גרסתה של ציפורה (פייגלה) קופרברג (מילשטיין), הוא בלע כדור ציאניד שנמסר לו עוד בהיותו בגטו, ועל פי גרסה שנייה הוא מת בעינויים בידי אנשי הגסטפו.
הנצחתו.
על שמו של יצחק ויטנברג נקראו רחובות בערים תל אביב, פתח תקווה ובאר שבע. גם בברית המועצות הונצח כגיבור המאבק בנאצים.
בשנת 1966 העלה תיאטרון הבימה הצגה על חייו, "ציפור הגטו", שכתבה חוה רוזנפרב, בבימוי ישראל בקר ועם מישא אשרוב בתפקיד הראשי.
בשנת 1989 העלה הבימה את המחזה "אדם" של יהושע סובול (מחזה השני בטרילוגיית "טריפטיך הגטו" שכתב לאחר "גטו"). ההתרחשויות העיקריות במחזה מתרחשות סביב הלילה שבין ה-15 וה-16 ביולי 1943 בגטו וילנה, על פי זיכרונותיה של אשה זקנה, נדיה, שהייתה שם, בלילה בו הסגיר את עצמו ויטנברג. בזכרונה של נדיה עולים כל האירועים הדרמטיים והטרגיים שקדמו להסגרה. במחזה, מתואר בהרחבה את כל מה שהתרחש לאחר שראש היודנראט גנס נפגש עם מטה המחתרת ועד לרגע שויטנברג, כבול באזיקים, הובל למטה הגסטאפו. שיאו הדרמטי של המחזה הוא בקטע ההצבעה. לפי סובול, הוחלט ברוב של שלושה כנגד שניים, שעל ויטנברג להסגיר את עצמו. בין אלה שהצביעו בעד הסגרתו של ויטנברג היה סגנו (שבמחזה נקרא לב). מי שהיה סגנו של ויטנברג באותה תקופה, היה אבא קובנר. אלמנתו ויטקה, הביעה מחאה על סיפור המחזה ועל סיפור ההצבעה שלא התרחש במציאות.
קית' ג'ארט
קית' ג'ארט (Keith Jarrett; נולד ב-8 במאי 1945) הוא פסנתרן ומלחין ג'אז אמריקאי.
קורות חיים.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, החל ג'ארט ללמוד במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון. הוא עבר לניו יורק, שם ניגן במועדון הגאז' "הוילג' ואנגארד" (the Village Vangurad). המתופף ארט בלייקי צירף אותו ללהקתו, שליחי הג'אז, ומאוחר יותר הצטרף ג'ארט לרביעייה של הסקסופוניסט צ'ארלס לויד; האלבום "Forest Flower" שהוציאה הרביעייה היה בין האלבומים המצליחים של שנות ה-60 המאוחרות. בתקופה זו התחיל ג'ארט את דרכו כמנהיג הרכב, עת הקים שלישייה עם נגן הבס צ'ארלי היידן והמתופף פול מושן. בהמשך הקריירה שלו ניגן ג'ארט עם מוזיקאים מפורסמים רבים נוספים, ביניהם מיילס דייוויס, יאן גרברק, ג'ון קריסטנסן ופאלה דניאלסון.