לספרות האפרו־אמריקאית שורשיה במסורות בעל־פה של עבדים אפריקאים באמריקה. העבדים השתמשו בסיפורים ואגדות באותה צורה שבה השתמשו במוזיקה. סיפורים אלה השפיעו על הסופרים והמשוררים האפרו־אמריקאים הקדומים יותר במאה ה-18 כמו פיליס וויטלי ואולודה אקיאנו. סופרים אלה הגיעו לנקודות השיא המוקדמות בסיפור סיפורי עבדים.
במהלך תחילת המאה ה-20 בזמן רנסאנס־הרלם התמודדו סופרים ומשוררים רבים, כמו לנגסטון יוז, וו. א. דו דו בויס, ובוקר ט. וושינגטון בתגובה לאפליה בארצות הברית. סופרים במהלך התנועה לזכויות האזרח, כמו ריצ'רד רייט, ג'יימס בולדווין וגנדולין ברוקס, כתבו על סוגיות של הפרדה גזעית, דיכוי והיבטים אחרים בחיים האפרו־אמריקאים. מסורת זו נמשכת גם היום עם סופרים שהתקבלו כחלק בלתי נפרד מהספרות האמריקאית, עם יצירות כמו שורשים: הסאגה של משפחה אמריקאית מאת אלכס היילי, הצבע הסגול מאת אליס ווקר, אהוב על ידי זוכה פרס נובל, טוני מוריסון, ויצירות בדיה של אוקטביה באטלר ווולטר מוסלי. עבודות כאלה השיגו מעמד רב־מכר או עטור פרסים.
מוזיאונים.
תנועת המוזיאונים האפרו־אמריקאים התפתחה במהלך שנות החמישים והשישים כדי לשמור על מורשת החוויה האפרו־אמריקאית וכדי להבטיח את פרשנותה הראויה בהיסטוריה האמריקאית. מוזיאונים המוקדשים להיסטוריה אפרו־אמריקאית נמצאים בשכונות אפרו־אמריקאיות רבות. מוסדות כמו המוזיאון והספרייה האפרו־אמריקאית באוקלנד, המוזיאון האפרו־אמריקאי בקליבלנד ומוזיאון נטצ'ס להיסטוריה ותרבות אפרו־אמריקאית נוצרו על ידי אפרו־אמריקאים כדי ללמד ולחקור היסטוריה תרבותית שעד עשרות השנים האחרונות נשמרה באמצעות מסורות בעל פה. מוזיאונים בולטים אחרים כוללים את מוזיאון ה־DuSable של שיקגו להיסטוריה אפריקאית אמריקאית, והמוזיאון הלאומי להיסטוריה ותרבות אפרו־אמריקאית, שהוקם בשנת 2003 כחלק ממוסד סמיתסוניאן בוושינגטון די. סי..
שפה.
דורות של תלאות שהוטלו על הקהילה האפרו־אמריקאית יצרו דפוסי שפה מובחנים. לעיתים קרובות ערבבו בעלי עבדים במכוון אנשים שדיברו שפות אפריקאיות שונות כדי למנוע את התקשורת בכל שפה שאינה אנגלית. זה, בשילוב עם איסורי חינוך, הביאו להתפתחות של פידגינים – תערובות פשוטות יותר של שתי שפות או יותר בהן יוכלו דוברי השפות השונות להשתמש כדי לתקשר. דוגמאות לפידגינים שהפכו לשפות מפותחות כוללות קריאולית, הדומה לשפה בלואיזיאנה, וגוּלה, הדומה לשפה באיי הים מול חופי דרום קרוליינה וג'ורג'יה.
אנגלית מילולית אפריקאית־אמריקאית (AAVE) היא מגוון (ניב, אתנולקט וסוציולקט) של השפה האנגלית האמריקאית הקשורה קשר הדוק לדיבור של אפריקאים־אמריקאים, אך לא בלעדי להם. בעוד AAVE נחשב אקדמית לניב לגיטימי בגלל המבנה הלוגי שלו, חלק מהלבנים וגם מהאפרו־אמריקאים רואים אותו כסלנג או כתוצאה משליטה לא טובה באנגלית אמריקאית סטנדרטית. אפרו־אמריקאים רבים שנולדו מחוץ לדרום האמריקני עדיין מדברים ברמזים של AAVE או של הניב הדרומי. ילדים אפריקאים־אמריקאים הגרים בעיר המבודדים על ידי דיבור AAVE בלבד, מתקשים לפעמים יותר בבדיקות סטנדרטיות, וכן מתקשים אחרי הלימודים להתקבל לעבודה. מקובל שרמקולים רבים עוברים בין AAVE לאנגלית אמריקאית סטנדרטית בהתאם להגדרה.
אופנה ואסתטיקה.
לבוש.
תנועת האמנויות השחורות, פיצוץ תרבותי משנות ה-60, כללה שילוב של לבוש תרבותי ששרד עם אלמנטים מהאופנה המודרנית ובגדים מסורתיים במערב אפריקה ליצירת סגנון מסורתי אפרו־אמריקאי ייחודי. בד קנטה הוא הבד האפריקאי הידוע ביותר. האריגים הצבעוניים הללו, הקיימים במגוון סוגים, נוצרו במקור על ידי עמי האשנטי וה־Ewe מגאנה וטוגו. בד קנטה מופיע גם במספר אופנות בסגנון מערבי, החל מחולצות טריקו מזדמנים ועד עניבות פרפר רשמיות ומגבעות. רצועות קנטה נתפרות לעיתים קרובות לגלימות ליטורגיות ואקדמיות. מאז תנועת האמנויות השחורות, ביגוד אפריקני מסורתי היה פופולרי בקרב אפרו־אמריקאים באירועים רשמיים וגם לא רשמיים. ביטויים אחרים של לבוש אפריקני מסורתי נפוצה בתרבות האפרו־אמריקאית הם צבעים תוססים, בד בוץ, חרוזי סחר ושימוש במוטיבים של אדינקרה בתכשיטים ובבדי קוטור ובדי מעצבים.
היבט נפוץ נוסף של אופנה בתרבות האפרו־אמריקאית כולל את הלבוש המתאים לסגידה בכנסייה השחורה. ברוב הכנסיות מצופה כי אדם יציג את המראה הטוב ביותר שלהם לסגידה. נשים אפרו־אמריקאיות במיוחד ידועות בלבוש שמלות וחליפות תוססות. פרשנות לקטע מתוך התנ"ך הנוצרי, "... כל אישה שמתפללת או מתנבאת עם ראשה חשוף מבזה את ראשה ...", הובילה למסורת של חבישת כובעי יום ראשון משוכללים, המכונים לעיתים "כתרים".
אופנת היפ הופ פופולרית בקרב אפרו־אמריקאים. גרילז נעשו פופולריים על ידי הראפר האפרו־אמריקאי נלי. מכנסיים נופלים היו חלק מהתרבות האפרו־אמריקאית. אייר ג'ורדן, מותג נעליים הקרוי על שם שחקן הכדורסל האפרו־אמריקאי לשעבר, מייקל ג'ורדן, פופולרי מאוד בקרב הקהילה האפרו־אמריקאית.
שיער.
עיצוב שיער בתרבות אפרו־אמריקאית הוא מגוון מאוד. שיער אפרו־אמריקאי מורכב בדרך כלל מתלתלים מפותלים, שנעים בין הדוק לגלי. נשים רבות בוחרות ללבוש את שיערן במצבו הטבעי. ניתן לעצב שיער טבעי במגוון דרכים, כולל אפרו, אאוטס פיתולים, אאוטס צמות, וסגנונות שטיפה והליכה. קיים מיתוס ששיערם הטבעי מביא בעיות סטיילינג או שהוא קשה לניהול; מיתוס זה כנראה נפוץ מכיוון שתרבות המיינסטרים ניסתה במשך עשרות שנים נשים להתאים את הנשים האפרו־אמניקניות לסטנדרט היופי שלה (כלומר שיער ישר). לשם כך, יש נשים שמעדיפות ליישר את השיער באמצעות תהליכי חום או כימיים. אף על פי שזה יכול להיות עניין של העדפה אישית, הבחירה מושפעת לרוב כסטנדרט יופי במערב והעובדה שסוג השיער יכול להשפיע על התעסוקה. עם זאת, יותר ויותר נשים לובשות את שיערן במצבו הטבעי ומקבלות משוב חיובי. לחלופין, הנוהג השולט והמקובל ביותר על גברים הוא להשאיר את שיערם טבעי.
לעיתים קרובות, ככל שגברים מתבגרים ומתחילים לאבד את שיערם, השיער קצוץ מקרוב, או שהראש מגולח לגמרי ללא שיער. עם זאת, מאז שנות השישים, תסרוקות טבעיות, כמו אפרו, צמות, גלים, דהייה וראסטות, גדלות בפופולריות רבה. למרות הקשר עם התנועות הפוליטיות הקיצוניות וההבדל העצום שלהם מתספורות המערב הזרם המרכזי, הסגנונות הגיעו לקבלה חברתית ניכרת, אך בהחלט מוגבלת.
שמירה על שיער פנים נפוצה יותר בקרב גברים אפרו־אמריקאים מאשר באוכלוסיות גברים אחרות בארצות הברית. למעשה, תיקון הנשמה נקרא כך מכיוון שגברים אפרו־אמריקאים, בעיקר מוזיקאי ג'אז, מחבבים את הסגנון. ההעדפה לשיער פנים בקרב גברים אפרו־אמריקאים נובעת בחלקה מהטעם האישי, אך גם מכיוון שהם מועדים יותר מקבוצות אתניות אחרות לפתח מצב המכונה pseudofolliculitis barbae, הנקרא בדרך כלל בליטות תער, רבים מעדיפים לא להתגלח.
דימוי גוף.
לאירופאים־אמריקאים ישנם בדרך כלל טכניקות שונות של עיצוב שיער משל האפרו־אמריקאי. ישנם גם אנשים וקבוצות הפועלים למען העלאת מעמדו של האסתטיקה האפריקאית בקרב אפרו־אמריקאים ובינלאומית. זה כולל מאמצים לקדם כדוגמנים את אלה עם תכונות אפריקאיות מוגדרות בבירור; קבלה של תסרוקות טבעיות; ובנשים, טיפוסי גוף מלאים יותר.
בעוד אפרו־אמריקאים מקיימים מספר דתות, הנצרות הפרוטסטנטית היא ללא ספק השכיחה ביותר. בנוסף, 14 אחוז מהמוסלמים בארצות הברית ובקנדה הם שחורים.
נצרות.
המוסדות הדתיים של נוצרים אפרו־אמריקאים נכללים בדרך כלל בכינוי הכנסייה השחורה. במהלך העבדות, עבדים רבים הופשטו ממערכות האמונות האפריקאיות שלהם ונמנעו בדרך כלל את מהתרגול הדתי החופשי, ונאלצו להיות נוצרים. עם זאת, העבדים הצליחו להיאחז בכמה מנהגים על ידי שילובם בפולחן הנוצרי בישיבות חשאיות. תרגולים אלה, כולל ריקוד, צעקות, מקצבים אפריקאים ושירה נלהבת, נותרו חלק גדול מהפולחן בכנסייה האפרו־אמריקאית.
כנסיות אפרו־אמריקאיות חינכו כי כל בני האדם שווים בעיני אלוהים, וראו בכנסיות הלבנות צבועות. במקום זאת הכנסייה האפרו־אמריקאית התמקדה במסר השוויון ובתקוות לעתיד טוב יותר. לפני השחרור ואחריו, ההפרדה הגזעית באמריקה עוררה התפתחות של ערכים מאורגנים אפרו־אמריקאים. הראשונה ביניהן הייתה כנסיית AME שנוסדה על ידי ריצ'רד אלן בשנת 1787.
לאחר מלחמת האזרחים, מיזוג של שלוש קבוצות בפטיסטים קטנות יותר הקים את האמנה הבפטיסטית הלאומית. ארגון זה הוא הזרם הגדול ביותר בקרב האפרו־אמריקאיים הנוצרים והשני בגודלו בקבוצות הבבטיסטיות בארצות הברית. כנסייה אפרו־אמריקאית אינה בהכרח ישות נפרדת. כמה כנסיות אפריקאיות־אמריקאיות קיימות כחברים בזרמים לבנים בעיקרם. הכנסיות האפרו־אמריקאיות שימשו לאנשים אפרו־אמריקאים עמדות מנהיגות והזדמנויות להתארגנות שנשללו בחברה האמריקאית המרכזית. בגלל זה, הכמרים האפרו־אמריקאים הפכו לגשר בין הקהילות האפרו־אמריקאיות והאירופיות אמריקאיות ובכך מילאו תפקיד מכריע בתנועה לזכויות האזרח.
כמו נוצרים רבים, גם נוצרים אפרו־אמריקאים משתתפים בהצגת חג המולד או משתתפים בה. המולד השחור של לנגסטון יוז הוא סיפור מחודש של סיפור המולד הקלאסי עם מוזיקת הבשורה. הפקות ניתן למצוא בבתי הקולנוע ובכנסיות אפרו־אמריקאיות בכל רחבי ארצות הברית.
אסלאם.