כאשר גונתר מאשר את החוזה, החבורה קונה מלאי כלי נשק אצל סוחר מפוקפק בשם שיאן. הם מגיעים למיאמי בכיסוי של נופשים ומציבים מארב בבניין המשרדים של פייזמרק. גונתר מחסל את היעד בטרם יאתרו אותו, ותוך כדי מרדף, גונתר הורג את עיזאת באמצעות היד הרובוטית של עיזאת עצמו ומתחמק, אך סנאא מצליחה לפצוע אותו. יונג מקבל מידע סודי שגונתר מגיע לטיפול במרפאה מחתרתית. הם מגיעים לשם ודוני מטמין פצצה במכונית של גונתר, אך לא מצליח להפעיל אותה. לעומת זאת, מתברר שגונתר מילכד את כל המכוניות ברחוב, והן מתפוצצות בזו אחר זו. הם ניגשים לבדוק את התקלה, פותחים את תא המטען, ומתוכו קופץ נחש ארסי שמכיש את יונג למוות. מכונית אחרת אוספת את גונתר, אך הם מצליחים לפגוע בה, והמכונית עולה באש. אחרי שבמכונית נמצאות שתי גופות, הם חוגגים את ניצחונם בפאב. בלייק מפלרטט עם טריש המוזגת, וכשהם חוזרים לדירת המסתור שלהם, הוא לוקח את טריש לחדרו. דוני וסנאא מבלים את הלילה יחד בחדרה של סנאא.
באישון לילה פורץ לדירה רחמת, אביה של סנאא, אחרי שקיבל מסרון מבלייק שהלשין על דוני שחילל את כבודה של סנאא. בלייק, ואחריו גייב, מכחישים שהם שלחו את המסרון. בלייק חושד בתאומים בלקלאקובה, אך מוצא אותם מתים בחדרם. החבורה מבינה שגונתר בחיים, והוא זה ששלח את המסרון לרחמת והרג את התאומים. דוני בורח מרחמת שרודף אחריו, וסנאא רודפת אחרי רחמת כדי שלא יהרוג את דוני. בלייק חוזר לביתו חפוי ראש עם גייב שנשאר נאמן לו, אך מוצא שאנשי FBI פשטו על הדירה בעקבות הלשנה של גונתר. זעמו של בלייק מתעורר על שגונתר הפר את כללי האתיקה שלפיהם מתנקש לא מסגיר מתנקש אחר לשלטונות. הוא והצלמים נאלצים ללון בביתו של גייב. למחרת, דוני מתקשר לבלייק, פוגש אותו ומודיע שהוא מאוהב בסנאא ופוחד מרחמת שמתנהג כמו "כלב ציד איראני", ולכן דוני פורש מהמקצוע, ומוכיח את בלייק על חבריהם שמתו בגלל הגחמה שלו. רחמת מופיע ורודף אחרי דוני כשהוא מנופף בחרב, ואחריו רצה סנאא לעצור בעדו. בלייק מודה שהמשימה נכשלה, והמניע שלו היה רומנטי, קטנוני ומיותר. הוא בא לביתה של ליסה ונותן לה חבילת מכתבים שהוא כתב לה אך לא שלח, כי חשש שהמכתבים יובילו מישהו לפגוע בה.
אשלי מתקשר ומבקש שבלייק יבוא לקחת אותו מבית החולים. בלייק בא, ובעודו מבכה בדמעות את כישלונו, אשלי מת מהתקף לב שלישי, בן 104 במותו. גייב ודוני באים להלוויה לנחם את בלייק. הקבר של אשלי מתפוצץ והמצבה מתעופפת והורגת את גייב. רחמת מופיע שוב עם החרב, סנאא רודפת אחריו ומספרת לתדהמת כולם שהיא בהריון מדוני. בלייק השבור מודה בכישלונו ושב לביתו. ליסה, שרחמיה נכמרו עליו, באה ונותנת לבלייק את כתובתו של גונתר המתגורר בעיר נידחת בשם מאמות' בקליפורניה . בלייק מתעודד, אורז תיק עם כלי נשק, משאיר הודעה קולית לדוני, פורץ לביתו של גונתר עם הצלמים, ומתנהל ביניהם קרב יריות. דוני וסנאא מפתיעים ומצטרפים אליו, והשלושה עם הצלמים נתקלים בצוות צילום אחר, חמוש בנשק. גונתר מופיע ונוצר תיקו מקסיקני. גונתר מכניס את ליסה ומסביר שהוא חטף אותה, ואם בלייק יהרוג אותו, הצלמים של גונתר יהרגו את ליסה. הוא מספר עוד, שאחרי שגילה שבלייק ואנשיו מנסים להרוג אותו, הוא התחיל לצלם סרט תיעודי המציג את האירועים מנקודת הראות שלו, וכיצד הצליח לתעתע בהם. כך, גונתר התחפש לבלייק בעת האירוע במיאמי ובלבל אותם, והוא היה גם שיאן סוחר הנשק וגם טריש מהפאב, שבלייק שכב איתה. גונתר מציע לבלייק ברירה: לפרוש מיד ולפתוח דף חדש, או למות. בלייק מתנפל עליו, גונתר יורה בו אך תיבת הסיגריות שבכיס חולצתו מצילה את בלייק. ליסה מוציאה את הנשק מידיו של גונתר והורגת את הצלמים שלו. בלייק דוחק בליסה להסתלק. במאבק ביניהם, גונתר גובר על בלייק אך נעלם כאשר נשמעות סירנות של ניידות המשטרה. בלייק מכבה את המצלמה.
כעבור שנה, דוני נשוי לסנאא אחרי שרחמת אילץ אותו באיומים להתאסלם, הם הורים לתינוקת, ורחמת הוא סב מאושר. ליסה נישאה לדייוויד, בעל עסק לדירות נופש. בלייק נעלם ומקום הימצאו לא נודע. גונתר פרש לאוסטריה מולדתו אחרי שלא הצליח למצוא את בלייק. נייט וקימי מוצאים אותו ומצלמים ראיון. גונתר מגלה ששמו האמיתי הוא רוברט בנדיק, ומספר שהוא התחפש לאישה ושידך את דייוויד לליסה, כדי לפגוע בבלייק. כעת, גונתר מנהל גינה קהילתית לגמלאים, מאמן קבוצת הוקי שדה של נערות, והוא גם זמר קאנטרי, וכבר הפיץ באינטרנט את הסינגל הראשון שלו תחת שם הבמה "קורד בילמונט". במהלך הראיון מופיע בלייק ויורה בגבו של גונתר, אך מתברר שגונתר חגר חגורת נפץ שמתפוצצת והורגת את בלייק, נייט וקימי.
בסצנה שאחרי כתוביות הסיום נכנסים שוטרים לחצר ביתו של גונתר, ומוצאים את המצלמה. משטרת אוסטריה עורכת מסיבת עיתונאים ומודיעה שהפיצוץ היה חלק מסכסוך בעולם התחתון, ולא פיגוע טרור. אחד העיתונאים שואל לגבי מצלמה שנמצאה בזירת הפיצוץ. ה"עיתונאי" הוא גונתר בתחפושת. את כתוביות הסיום מלווה שיר ארוטי בסגנון קאנטרי בשם "Earthquake Love", בביצועו של "קורד בילמונט" (בכתוביות התרגום לעברית, שם השיר תורגם: "אהובתי היא רעידת אדמה").
הפקה והפצה.
הסרט צולם במהלך יולי 2016 ונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה. על תחילת הצילומים נמסר בפסטיבל הקולנוע בקאן במאי באותה שנה, בשם "Why We're Killing Gunther", ובשם זה הוא הופץ לצפייה ביתית
. לבתי הקולנוע הופץ הסרט ב-22 באוקטובר 2017 בשם "Killing Gunther" (בתרגום חופשי: "הורגים את גונתר").
ביקורות.
במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל הסרט 48% דעות חיוביות בשקלול של 23 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 4.7 מתוך 10. באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון 53 על בסיס שבע ביקורות שהוגדרו "מעורבות או ממוצעות".
מוזיאון האמנות של סאו פאולו
מוזיאון סאו פאולו לאמנות (São Paulo Museum of Art או "") הוא מוזיאון לאמנות, השוכן בשדרות פאוליסטה בעיר סאו פאולו, שבברזיל. הוא ידוע בשל המבנה הראשי שלו, מסת בטון וזכוכית עצומה, שעוצבה על ידי לינה בו ברדי, בשנת 1968. המבנה הנתמך על ידי שתי קורות ענק רוחביות שאורכן מותיר תחתיו קומה מפולשת ופתוחה לסביבה מכל כיווניה, והוא נחשב לנקודת ציון בעיר ולסמל העיקרי של האדריכלות הברזילאית המודרנית.
המוזיאון הוא מוסד פרטי ללא מטרות רווח שנוסד בשנת 1947 על ידי אסיס שאטובריאנד ופייטרו מריה בארדי. המוזיאון מובחן ממוזיאונים רבים אחרים בשל יוזמות חשובות רבות הנוגעות למוזיאולוגיה וחינוך לאמנות בברזיל, שהתקיימו בו, כמו גם בשל תפקידו החלוצי כמרכז תרבות. זה היה גם המוזיאון הברזילאי הראשון שגילה עניין באמנות שלאחר מלחמת העולם השנייה.
המוזיאון זוכה להכרה בינלאומית בזכות אוסף האמנות האירופית הנחשב לטוב ביותר באמריקה הלטינית ובכל חצי הכדור הדרומי. הוא מכיל גם אוסף איכותי ויחודי של אמנות ברזילאית, הדפסים וציורים, כמו גם אוספים קטנים יותר של אמנות אפריקאית ואסייתית, עתיקות, אמנות דקורטיבית ונוספים, שמסתכמים בלמעלה מ-8,000 יצירות. למוזיאון יש גם את אחת מספריות האמנות הגדולות במדינה. האוסף על כל חלקיו נכלל ברשימת המורשת הלאומית הברזילאית, בהתאם להגדרת המכון להיסטוריה ואמנות של ברזיל.
היסטוריה.
הקשר כללי.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 עברה הכלכלה הברזילאית שינויים מבניים גדולים, שבמרכזם מעבר מעידן המתבסס על כלכלת הקפה לכלכלה מבוססת תיעוש גובר. מדינת סאו פאולו במיוחד משכה אליה תעשיות ועובדים רבים מרחבי המדינה והעולם, והעיר סאו פאולו, בפרט, ביססה את עצמה כמרכז התעשייתי החשוב ביותר במדינה.
אולם בכל הנוגע לחיים האמנותיים, נקודת ההתייחסות המרכזית ביותר של סאו פאולו באותה העת, התרכזה עדיין בשבוע האמנות המודרנית - פסטיבל האמנות שנוסד בשנת 1922. למרות חשיבות האירוע והעניין הרב לו זכה במהלך שנות העשרים של המאה העשרים, המודרניזם לא זכה לתשומת לב רבה מדי בקרב תושבי העיר ומוסדותיה בעשורים שלאחר מכן. מלבד גלריה מסחרית שפעלה בסאו פאולו היה אז בעיר רק מוזיאון אמנות אחד - גלריית התמונות המפורסמת - הפינקוטקה Pinacoteca do Estado, המוקדשת אך ורק לאמנות אקדמית, ופועלת עד היום.
אסיס שאטובריאנד, המייסד והבעלים של תאגיד אמצעי התקשורת (Diários Associados), גוף התקשורת הגדול ביותר וקונגלומרט העיתונות בברזיל באותה תקופה, היה אחד האנשים המשפיעים ביותר באותה העת עד כי זכה לכינוי "מלך ברזיל". בפועל, הוא היה שותף פעיל מאוד במהלכים הלאומיים לעבר המודרניזציה. מגובה בכוחו של תאגיד התקשורת שלו נהג שאטובריאנד ללחוץ על האליטה הפוליטית והכלכלית הברזילאית על מנת שזו תסייע לו ב"קמפיינים הציבוריים" שהוביל. באמצע שנות הארבעים של המאה העשרים יצא שאטובריאנד בקמפיין תעופה נרחב (Campanha da Aviação), שכלל מסע התרמה נמרץ לרכישת מטוסי הכשרה, במטרה להעניק למדינה מערכת תעופה הולמת. כתוצאה מכך, יותר מאלף מטוסים נתרמו לבתי ספר לתעופה בברזיל.
עם תום קמפיין המטוסים, החל שאטובריאנד בקמפיין חדש, מתוך כוונה נחושה לרכוש יצירות מופת שתשמשנה לבניית אוסף אמנות בסטנדרט בינלאומי בברזיל. הוא התכוון להציג זאת במוזיאון בריו דה ז'ניירו, אך בחר בסאו פאולו כי האמין ששם יהיה קל יותר לאסוף את הכספים הדרושים, ומכיוון שעיר זו נהנתה באותה העת מרגע משגשג מאוד. במקביל, שוק האמנות האירופי הושפע עמוקות מסוף מלחמת העולם השנייה, מה שאיפשר לרכוש יצירות אמנות משובחות במחירים סבירים.