בפברואר 2020, משרד הבינוי והשיכון הגיש לעיריית ירושלים תוכנית להקמת שכונה חדשה בשטח שדה התעופה עטרות. התוכנית מתוכננת סמוך לגדר ההפרדה, בצד הישראלי של הגדר, והיא צפויה לחצוץ בין כפר עקב לבין ירושלים. שטח התוכנית הוא כ-1,243 דונם, והיא כוללת כ-9,000 יחידות דיור, 350 אלף מ"ר של שטחי תעסוקה ו-45 אלף מ"ר של שטחי מסחר, בתי כנסת, מקוואות וישיבות. הרחובות: דרך שדה התעופה ורחוב עטרות המתחילים באזור התעשייה הסמוך מובילים היישר אל שדה התעופה.
בנובמבר 2021, עיריית ירושלים אישרה בוועדה לתכנון ובניה את הקמת השכונה.
בית הקברות של עטרות.
בית הקברות של מושב עטרות הישן היה ממוקם בחלקו הצפוני של היישוב, בסמוך אל נתיבי ההמראה והנחיתה של שדה התעופה. בשנת 1953 החליטו הירדנים להאריך את מסלול הנחיתה של שדה התעופה והתוואי החדש נסלל על בית הקברות. רוב הקברים הוצאו מן האדמה ונטמנו מחדש בבית הקברות של מושב בני עטרות. לאחר מלחמת ששת הימים הייתה מחשבה להעביר את 18 הנפטרים שנותרו טמונים במקום לבית הקברות של בני עטרות שבו התיישבו מרבית תושבי עטרות הישנה אך לא היה ניתן לעשות זאת משום שעצמות הנפטרים היו פזורות בכל השטח. משום כך קידשו חלקת קבר באתר עטרות הישנה לשם אספו את העצמות ויצרו במקום קבר אחים.
בתרבות הפופולרית.
שדה התעופה עטרות מופיע כביכול בסרטו של הבמאי מארק פורסטר "מלחמת העולם Z" בכיכובו של השחקן בראד פיט, כשדה התעופה העיקרי של ישראל המתגוננת ממגפת זומבים. עם זאת, שדה התעופה המופיע בסרט כמייצג את שדה עטרות הוא נמל התעופה הבינלאומי של האי מלטה, האי בו צולמו כל הסצנות "הירושלמיות" בסרט.
IC3 (ראשי תיבות של Inter City 3) הוא קרונוע דיזל בעל תמסורות הידראוליות שנבנה במקור על ידי חברת ABB Scandia (שנרכשה מאוחר יותר על ידי Adtranz, שלימים נרכשה גם היא על ידי בומברדיה). הרכבות מופעלות באירופה החל משנת 1989. המספר 3 מייצג את מספר הקרונות המצוי בכל מערך שכזה.
מערך IC3 מתייחס על פי רוב לשלישיית קרונועים כאלו. באופן עקרוני ניתן לשרשר עד חמישה מערכים לכדי רכבת נוסעים אחת. רכבת של 5 מערכים כזו ארוכה יותר מאורך הרציף בתחנות הרכבת של רכבת ישראל, ונעשה ברכבות כאלו שימוש באירועים מיוחדים.
המטרה המקורית לשמה יועדו מערכי ה-IC3 היא ליצור רכבת שתוכל להגיע אל נמל-הים, להיפרד לחלקים קצרים, להיכנס אל מעבורת, ולהתחבר בחזרה בהגעה לנמל-ים אחר. פונקציונליות זו הייתה דרושה להפעלת קווים מסוימים בדנמרק ולשם כך תוכנן הקרונוע. מאפיין זה נמצא יעיל למדי גם לקווים רגילים.
חברת הרכבות הדנית מפעילה 96 מערכים של קרונועי IC3. מפעיל גדול נוסף של מערכים אלו הוא רכבת ישראל המפעילה 46 מערכים.
נתונים טכניים (למערך בודד).
קיימים שני דגמים הנבדלים במספר המושבים.
יתרונות.
לקרונועי ה-IC3 יתרון תפעולי גדול מאוד: המערכים הם למעשה "אריזה" מוכנה לנסיעה ללא צורך בהרכבה והפרדה של חלקים (קרונות, קטרים, קרונות ניהוג וכו').
יתרון נוסף הוא כי המערכים יכולים להתחבר זה לזה במהירות ובאופן כמעט אוטומטי, לעומת רכבת המורכבת מקטר, מספר כלשהו של קרונות, וקרון ניהוג מיוחד בקצה השני. הוצאה או הוספה של קרונות לרכבת כזו דורשת את פירוק מרכיבי הרכבת ולצורך כך יש להסיט אותה למסילה צידית ולהשבית אותה לזמן מה.
יתרונות אלו מקנים נוחות תפעולית משמעותית לקרונועי ה-IC3. לדוגמה: רכבת המורכבת מ-5 מערכים שסיימה את נסיעתה, יכולה להתפצל באופן מיידי לשתי רכבות נפרדות. למעשה, המערכים תומכים אפילו בהתנתקות תוך כדי נסיעה. לדוגמה, רכבת אחת יוצאת מתחנה א' - שלושת המערכים הראשונים ימשיכו לתחנה ב', ושני המערכים הנוספים לתחנה ג' וללא עיכוב משמעותי בדרך. יתרון זה מאפשר ניצול יעיל הרבה יותר של קיבולת המסילה במטרופולין העמוס.
חסרונות.
היותם של הקרונועים יחידה "ארוזה" היא גם חסרונם. הקרונועים מורכבים יותר לתחזוקה ולטיפול. בעיה נוספת של הקרונועים טמונה בעובדה שאי אפשר לשדרג אותם להנעה בחשמל. למעשה, תשעת המערכים האחרונים שקנתה רכבת ישראל הם מערכים שוודיים לשעבר, שהרכבת השוודית נאלצה למכור בגלל מעבר להזנה חשמלית. יש למערכים שוודיים אלו גם חיסרון נוסף - רק 2 דלתות בכל צד במערך הרכבות.
חיסרון נוסף של הרכבות הוא חוסר העמידות שלהן בתאונות. היותן רכבות בעלות שלדת אלומיניום קלה וללא קטר מסיבי הופכת אותן לפגיעות יחסית בתאונות. בטיחות הנוסעים בנסיעה אמנם גבוהה הרבה יותר לעומת בטיחות ברכב, אך עדות לחוסר העמידות של הרכבות האלו ניתן היה לראות באסון רבדים. ההערכה היא כי אם הייתה מעורבת בתאונה רכבת שבראשה קטר היה מניין הנפגעים קטן משמעותית.
אחרי שרפה ב-28 בדצמבר 2010 בה נפצעו 121 איש והושבתו שני מערכים התברר שבקרונועים לא קיימת מערכת גילוי או כיבוי אש כל שהיא ואין מערכת פתיחת דלתות בחרום.
בין השנים 2005-2002 בדנמרק ובשוודיה התרחשו 4 מקרי שרפה ברכבות מדגם זה. למרות המלצות ועדה שחקרה שרפה ב-2001, רכשה רכבת ישראל בשנת 2005 תשעה מערכי IC3 משומשים נוספים מחברת הרכבות השוודית.
IC3 ברכבת ישראל.
מערכים שנכנסו לשירות.
מערכי קרונועי ה-IC3 מוספרו על ידי רכבת ישראל מ-01 והלאה באופן רציף (בשונה מציוד נייד אחר שמוספר במספרים של מאות)
שימוש.
בישראל אפשרות ניתוק הקרונות מיושמת בנסיעה האחרונה ביום, בה מנותקים חלק ממערכי הרכבת המאספת הנוסעת צפונה ונותרים בתחנת בנימינה. במערך אומנם ישנה הנעה עצמאית לכל קרון אך רק הקרון השלישי הוא בעל עמדת בקרה שמתאים להיות בקצה הרכבת. ההכנה לניתוק מתבצעת על ידי צוות הרכבת תוך כדי נסיעה, במהלכה הנוסעים הממשיכים מתבקשים לנוע לקדמת הרכבת ובקרון הממשיך האחרון נפרסת עמדת הפיקוד. (בזמן שהקרון מתפקד כקרון רגיל, עמדת הפיקוד מקופלת לאחד מקירות המעברים.)
תחזוקה.
באוקטובר 2013 זכתה חברת אלסטום הצרפתית במכרז לתחזוקת הקרונועים למשך 15 שנה. זאת לאחר שתוכנית ראשונית לרכוש קרונות חדשים יחד עם שירותי תחזוקה למשך כ-15 שנה, בוטלה לאור התנגדות עזה של עובדי הרכבת, שחששו לפגיעה בפרנסתם. לאחר שהושגה פשרה נחתם הסכם קיבוצי חדש, בו נקבע כי הקרונועים הישנים מדגם IC3 יהיו אלה שיתוחזקו במיקור חוץ.
פרטים נוספים.
כיום מופעל הIC3 בעיקר ברכבת העמק. לכל קרונוע ללא יכולת הנעה יש שם של אחד משבטי ישראל (יששכר, כהן וכו'). מערכי IC3 מופעלים גם בקווים נתניה - תל אביב - בית שמש ובאר שבע - דימונה.
ז'ואאו פסואה
ז'ואאו פסואה (בפורטוגזית: João Pessoa) היא עיר הבירה של פאראיבה, מדינה בצפון-מזרח ברזיל, והעיר הגדולה ביותר והחשובה ביותר במדינת פאראיבה, עם אוכלוסייה של כ-742,478 אזרחים. המטרופולין שלה כולל שלוש ערים נוספות שבהן כ-384,000 איש.
ז'ואאו פסואה ידועה גם כ"עיר שבה השמש זורחת ראשונה", ובה הנקודה המזרחית ביותר ביבשת אמריקה . התושבים המקומיים מכנים את הנקודה "Ponta do Seixas".
העיר היא ביתם של כמה מהמשוררים והסופרים הברזילאים הבולטים ביותר: אוגוסטו דוס אנז'וס (1884–1908), ז'וזה אמריקו דה אלמיידה (1887–1980) וז'וזה לינס דו רגו (1901–1957).
ז'ואאו פסואה היא העיר השלישית העתיקה ביותר בברזיל. העיר נוסדה בשנת 1585 כקולוניה הווירטואלית בשם פילפייה. היא הייתה תחת כיבוש הולנד מ-1634 ועד 1654, ונקראה "Friederstadt". פורטוגל תבעה את המקום חזרה ושמו שונה לפאראיבה. בשנת 1930 קיבלה את שמה הנוכחי, על שם פוליטיקאי מפורסם מן האזור.
הכלכלה בז'ואאו פסואה מבוססת בעיקר על תיירות, אך גם ענפי הבנייה, המזון, עיבוד מתכות, ותעשיות אחרות. גם חקלאות קני סוכר ותעשיות הקשורות לכך הן בעלות חשיבות לכלכלת העיר.
תיירות.
Worldpress.org מציין ש"ז'ואאו פסואה מלאה ביערות טבעיים שמורים, כיכרות וגני נוי, זו הסיבה לכך שהעיר נחשבת לאחת הערים עם המדד הגבוה ביותר לשטחים ירוקים לאזרח בעולם. יופי נוסף של העיר הוא Ponta do Seixas, הנקודה המזרחית ביותר ביבשת אמריקה, ובה ניתן לצפות מה-Farol do Cabo Branco המלכותי (מגדלור קבו ברנקו)". כמו כן, הוא מציין גם את "הבריכות טבעיות בפיקאוזיניו על האי ארייה ורמליה".
בז'ואאו פסואה יש כ-40 קילומטר של חופים (ביניהם חופים מוכרזים וחופים פראיים), ואיים טבעיים קטנים. משרד התיירות הברזילאי מציין ש"בפרברים של הבירה נמצאים החופים הפופולריים ביותר במדינה, כמו טמבאו ומנאירה. לידם אפשר למצוא את חוף הנודיסטים הברזילאי שמזוהה באופן רשמי כטמבדה". בנוסף לכך, מדגיש משרד התיירות הברזילאי ש"ז'ואאו פסואה מלאה בפארקים ובשדרות עמוסות בעצי פרי ובעצי נוי, יש בה שמורות טבע רבות ובתוכן יערות, שבהם גדלים עצי קוקוס ומינים מגוונים של עצים המרכיבים את נוף חופי הארץ - המושך אלפי תיירים מדי שנה".
בז'ואאו פסואה ישנם שטחים ירוקים נרחבים, פזורים בינות השדרות, הפארקים והשכונות המיושבות, ההופכים אותה לעיר מאוד נעימה ול"עיר השנייה הירוקה ביותר בעולם" עם יותר משבעה קילומטרים רבועים של אדמה מיוערת, כשלפניה נמצאת רק פריז. היא השיגה הכרה זו ב-1992, לאחר סקר של מרכזים עירוניים במדינות שונות שנערך על ידי האו"ם (מקור: שגרירות ברזיל בבריטניה).
ז'ואאו פסואה מערבת בנייה מודרנית עם בניינים היסטוריים מהתקופה הקולוניאלית, ומציעה מגוון מוזיאונים חשובים ומוסדות תרבותיים. הכנסייה של סן פרנסיסקו והמנזר סנטו אנטוניו ממוקמים במרכז ההיסטורי והם אבן דרך באדריכלות הברזילאית בתקופת הבארוק, החוזרת למאה ה-XVIII. בכנסייה של סן פרנסיסקו קיים מוזיאון שבו תערוכה המציגה אוסף עצום של אמנות קדושה ופופולרית.