במרץ 1996 סיפרה צ'פמן לתחנת רדיו "CIDR-FM" בקנדה: "אני מניחה שכתבתי את השיר "Fast Car" ב-1986. בזמן שכתבתי את השיר, לא ממש ידעתי על מי אני כותבת. במבט לאחור, כפי שזה קורה גם בשירים אחרים, שאני מרגישה שהבנתי אותם רק לאחר מכן... אני חושבת שהשיר הוא על ההורים שלי, ועל כך שכשהם הכירו זה את זה, הם היו צעירים מאוד, ורצו להתחיל בחיים חדשים יחד, ואמא שלי חששה לעזוב את ביתה. ההורים שלי נישאו ויצאו לעבר העולם כדי למצוא מקום לעצמם, וזה היה קשה מאוד.
אמי לא סיימה תיכון, ואבי היה מבוגר ממנה בכמה שנים. היה לו קשה ליצור את סגנון החיים שחלם עליו...עם ההשכלה שהייתה לו...עם ההזדמנויות שהיו פתוחות בפניו... במובן מסוים, אני חושבת שהם הפכו לזוג במחשבה שיחד יהיה להם סיכוי טוב יותר לעשות זאת".
ביקורת והצלחה.
על פי המגזין "Metro Weekly", מספר השיר באופן מציאותי על נערה ממעמד כלכלי נמוך המנסה להחלץ ממעגל העוני.
המגזין "רולינג סטון" דירג את השיר במקום ה-167 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים. זהו השיר היחיד של צ'פמן ברשימה והשיר במקום הגבוה ביותר ברשימה שנכתב וגם בוצע על ידי אשה. אתר הפיצ'פורק דירג את השיר במקום ה-86 ברשימת 200 השירים הטובים ביותר של שנות ה-80.
השיר זכה בפרס הווידאו קליפים של MTV בקטגוריית "הקליפ הנשי הטוב ביותר".
מקסוס G10
מקסוס G10 הוא מיניוואן מתוצרת חטיבת כלי הרכב המסחריים הקלים Maxus ,(שם מלא: SAIC Maxus Automotive Co., Ltd) חברת בת של יצרנית הרכב הסינית סאיק מוטור אשר מיוצר מ-2014.
ונדי קרייג
אן גוונדלין "ונדי" קרייג (באנגלית: Anne Gwendolyn "Wendy" Craig; נולדה ב-20 ביוני 1934) היא שחקנית אנגלייה. קרייג ידועה בעיקר מהופעותיה בקומדיות המצבים "Not in Front of the Children", "פרפרים", "...And Mother Makes Three" ו-"...And Mother Makes Five". בין השנים 2003 עד 2011 שיחקה בתפקיד אחות ראשית בסדרת הטלוויזיה "The Royal".
ביוגרפיה.
קרייג נולדה בסקריסטון שבמחוז דרהאם, לחוואי ג'ורג' קרייג ולאשתו אן. היא למדה בבית הספר התיכון לבנות של דרהאם, בתחילה כתלמידת יום ובהמשך בפנימייה. ב-13 באוקטובר 2007 ביקרה קרייג במקום לכבוד פתיחת בניין חדש הקרוי על שמה. היא עברה את מבחני Eleven-plus והמשיכה ללמוד בבית ספר תיכון דרלינגטון. כשהייתה בת 12 עברה המשפחה לפיקטון והיא למדה בבית ספר יארם גראמר סקול. את הכשרתה כשחקנית רכשה בבית הספר למשחק Central School of Speech &amp; Drama.
אחת מהופעותיה הראשונות בטלוויזיה הייתה בפרק "The Gallows Tree" בסדרה "Danger Man" יחד עם פטריק מקגוהן. החל מאמצע שנות החמישים של המאה העשרים שיחקה קרייג בסרטי קולנוע בריטים כגון "המשרת" (1963), ו"נאני" (1965) עם בטי דייוויס, אבל היא החלה להתפרסם כשהופיעה בקומדיות המצבים הבריטיות בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים. ב-1967 שיחקה בסיטקום "Not in Front of the Children" של ה-BBC. ב-1969 זכתה קרייג בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בסדרה. ב-1971 הופיעה ב-"...And Mother Makes Three" של ITV, בו גילמה אם חד-הורית, שבהמשך הפך לסדרה " ...And Mother Makes Five". בין 1978 עד 1983 שיחקה בקומדיה המצליחה "פרפרים" של ערוץ BBC2.
קרייג חזרה להופיע בדרמה בשנים 1981 עד 1983 בסדרה "נאני", אותה יצרה וכתבה מספר פרקים. היא שיחקה בתפקיד ג'ונתן מאר, שם עט בו השתמשה לכתיבת פרקים בסדרה "...And Mother Makes Five". בין 2003 עד 2011 שיחקה קרייג בתפקיד אחות ראשית בשם "טופי" בסדרה "The Royal" של ITV. היא המשיכה להיות מזוהה עם קומדיות ושיחקה ב-1993 ו-1994 בתפקיד ראשי בדמות אנני בסדרה "Brighton Belles", הגרסה הבריטית לסדרה הקומית "בנות הזהב". קרייג הופיעה בתפקיד אמו של רג'י בקומדיה של BBC1 "רג'י פרין" (עונה ראשונה ב-2009, ועונה שנייה ב-2010), עיבוד מחודש לסדרה משנות השבעים של המאה העשרים בשם "The Fall and Rise of Reginald Perrin".
ב-2012 השתתפה קרייג בתפקיד אורח בפרק בסדרה "מאסטר שף" לצדם של כוכבי קומדיות מצבים משנות השבעים של המאה העשרים. בינואר 2014 הופיעה בדרמה הפופולרית "דרך ווטרלו" של ה-BBC.
בפברואר 1970 הפתיע אותה המנחה איימון אנדרוז והוקדשה לה תוכנית של "אלה הם חייך".
חיים אישיים.
קרייג הייתה נשואה לג'ק בנטלי, נגן טרומבון, תסריטאי ועיתונאי, החל מ-1955 ועד מותו ב-1994. לבני הזוג נולדו שני בנים אלאסטר ורוס. ב-2004 התגלה שאביו האמיתי של בנה השני היה ג'ון מורטימר, שאיתו היה לה רומן קצר.
חנ&quot;ך
בולי הטוגרה
בולי הדואר הראשונים של האימפריה העות'מאנית הונפקו בשנת 1863, כחלק מתהליך של רפורמה מקיפה בשירותי ממשל העות'מאני. הבולים ידועים בשם "בולי הטוגרה" בעקבות המרכיב הבולט ביותר ששולב בעיצוב שלהם. בולים אלו נמנים עם הקלאסיקה של עולם הבולאות.
מצב הדואר באימפריה העות'מאנית.
במחצית המאה ה-19 סבלו שירותי הדואר של האימפריה העות'מאנית מהזנחה ומחוסר פיתוח. מרבית האוכלוסייה, שלא ידעה קרא וכתוב, לא נדרשה כלל לשירות כזה, והשלטונות לא הזדרזו להקים ולתחזק אותו. בשנת 1840 נפתח לראשונה שירות דואר לטובת הציבור, אולם יעילותו הייתה מוגבלת מאוד. בכל השטח העצום עליו שלטו הטורקים הוקמו בעשרים השנים הראשונות לקיום השירות 63 בתי דואר בלבד.
מענה חלקי לתושבים שנזקקו לשירות העברת מכתבים ניתן על ידי בתי הדואר הזרים שנפתחו בערים שונות ברחבי האימפריה העות'מאנית. בלחץ מעצמות אירופה, כחלק מהסכמי הקפיטולציות, התירו הטורקים להפעיל בשטחם בתי דואר זרים, והסכמים שכאלו נחתמו עם רוסיה (1720), אוסטריה (1739), צרפת (1812), בריטניה (1832), ויוון (1834), כמו גם עם גרמניה, איטליה, פולין ורומניה.
תחילתו של שינוי.
בשנת 1861 עלה על כס השלטון בטורקיה הסולטן עבד אל עזיז, שהחל בביצוע שורה של רפורמות ברחבי האימפריה. הוא חידש את הצי הטורקי והפך אותו לשלישי בגודלו בעולם, סלל את קו הרכבת הראשון, פתח בורסה, והקים את המוזיאון הארכאולוגי של איסטנבול. כחלק מן הפתיחות אל המערב ואימוץ תהליכים של מודרניזציה, קיבל הסולטן במהלך שנת 1862 את הצעתו של שר הדואר אגא אפנדי והורה להיערך להנפקת בולי הדואר הראשונים של טורקיה.
עיצוב הבולים.
מלאכת הכנת הבולים הוטלה על אנשי המטבעה הממשלתית של איסטנבול, אשר שילבו בעצוב הבול את סממני השלטון העיקריים. במרכז הבול שובצה הטוגרה של הסולטן עבד אל עזיז, אשר היוותה את סימן ההיכר של השליט ואת חתימתו הרשמית. מתחתיה שולב חצי סהר ובתוכו, בטורקית עות'מאנית ובאותיות ערביות, נרשמו המילים "האימפריה העות'מאנית הנעלה" (Devleti Aliye Osmaniye). בין פיתולי העיטור שבתחתית הבול נרשם הערך הנקוב שלו בספרות (ערביות) ובמילים.
כחלק מתהליכי הבקרה שנועדו להבטיח את הניהול הכספי הנכון של הבולים היקרים, נקבע כי תהליך ההדפסה יתבצע בשני שלבים:
הערכים הנקובים של הבולים.
הסדרה הראשונה כללה ארבעה בולים בעלי הערכים הנקובים הבאים: 20 פרה, 1 גרוש, 2 גרוש, 5 גרוש. בנוסף, הונפקו ארבעה בולים אחרים, בעלי ערכים נקובים דומים, אשר נועדו לשמש כבולי דמי דואר (TAKSE PULLARI).
כל הבולים, הן הבולים הרגילים והן הבולים מסוג "דמי דואר", הודפסו בדיו בצבע שחור. כדי לאפשר לציבור להבחין בקלות בין הבולים השונים בסדרה, הודפס כל אחד מן הבולים הרגילים על נייר הצבוע בצבע שונה. ארבעת בולי "דמי דואר" הודפסו כולם על נייר בצבע אחיד.
הדפסת הבולים.
הדפסת הבולים בוצעה בשלוש הדפסות שונות, שכל אחת מהן כללה, כפי שהוסבר, שני שלבים שונים.
הדפסה ראשונה – הדפסת ניסיון.
במועד לא ידוע, לקראת סוף שנת 1862, הודפסו הבולים הראשונים של טורקיה. הדפסה זו כללה שניים מתוך ארבעת הבולים הרגילים של הסדרה:
כאשר הועברו גיליונות הבולים אל משרד הכספים לצורך הוספת רצועות הבקרה הצבעוניות, התברר שעקב חוסר תכנון לא השאירו מקום בין הבולים עבור רצועות הבקרה, ואלו הסתירו את הבולים עצמם. כתוצאה מכך הופסקה הדפסת הניסיון, וככל הנראה הודפסו ממהדורה זו לא יותר מחמישה עשר גיליונות.
בולים אלו לא תוכננו להימכר לציבור, ורק עקב מחסור בבולים שנוצר בסביבות חודש מאי 1864, הוחלט לעשות בהם שימוש.
הדפסה שנייה – ההדפסה העיקרית.
בסוף שנת 1862, זמן קצר לאחר הפסקת הדפסת הניסיון, הוכנו לוחות ההדפסה החדשים ובוצעה ההדפסה העיקרית של בולי הטוגרה. הדפסה זו כללה את כל בולי הסדרה:
בהדפסה זו ארגנו את הבולים בגיליון בצורה לא שגרתית, כך שכל אחת מן השורות הודפסה כשהיא הפוכה יחסית לשורה שמתחתיה. בצורה זו נוצרו צמדים של "ראש לראש" ו-"רגל לרגל" לסירוגין. בכל שתי שורות הושאר מרווח גדול יותר בין שורות הבולים, על מנת לפנות מקום להטבעתה של רצועת הבקרה.
בנוסף לבולים הרגילים הוכנו בהדפסה זו גם ארבעת הערכים של הבולים מסדרת דמי דואר. בולים אלו הודפסו בצבע שחור על נייר בגוון אדום-חום. תהליך ההדפסה לא הצליח לשמור על צבע אחיד של הנייר, כך שנוצרו בולים המודפסים על נייר אדום, נייר חום וכאמור, נייר אדום-חום. כל רצועות הבקרה של בולי דמי הדואר הודפסו בצבע כחול.
הדפסה שלישית – השלמה.
הבולים השימושיים ביותר היו אלו בעלי הערכים הנקובים של 20 פרה ו-1 גרוש. הם אזלו במהירות מן המלאי, והיה צורך להדפיס כמות נוספת מהם. ההדפסה בוצעה ככל הנראה בסוף שנת 1863, וכללה רק את שני הערכים שבמחסור:
בניגוד לבולי ההדפסה הראשונה והשנייה שיוצרו על נייר דק, בוצעה ההדפסה השלישית על גבי נייר עבה. צבעי ההדפסה השלישית זהים לאלו של ההדפסה השנייה.
הנפקת הבולים.