האופרה הגרמנית מאז 1945.
מלחינים לאחר מלחמת העולם השנייה נאלצו למצוא דרך להתמודד עם ההרס שחולל הרייך השלישי. החדשנות של שנברג וברג קסמה למלחינים צעירים, כיון שיצירותיהם נאסרו להשמעה במשטר הנאצי ולא הוכתמו במעלליו. ברנד אלואיס צימרמן הציב לו את "ווצק" של אלבן ברג כדגם לאופרה היחידה שלו, "החיילים" ואריברט ריימן המשיך במסורת האקספרסיוניזם ב"ליר" השקספירית (1978). מבין המלחינים הגרמנים שלאחר המלחמה, הרבגוני ובעל הפרסום הבינלאומי הרב ביותר הוא אולי הנס ורנר הנצה, שהלחין שורת יצירות הממזגות השפעות של ברג עם אלה של מלחינים איטלקים כמו ורדי. כמה מן האופרות שלו הן "שדרת הבדידות", "הבאסארידים" (ללברית של ו. ה. אודן), "אלגיה לאוהבים הצעירים" ו"הים הנבגד". קרלהיינץ שטוקהאוזן יצא לדרך אוונגארדית עוד יותר במחזור האופרות הענקי שלו, המבוסס על שבעת ימי השבוע, "אור" (1977). עם שאר המלחינים המובילים שעודם יוצרים אופרות במאה ה-21 נמנים וולפגנג ריהם ואולגה נויווירת.
קרן גשר לקולנוע
זהיר א-דין מוחמד
חורבן בית ראשון
חיל האוויר הטורקי
חיל האוויר הטורקי (בטורקית: Türk Hava Kuvvetleri) הוא זרוע האוויר של הכוחות המזוינים של טורקיה.
חיל האוויר הטורקי הוא חיל האוויר השלישי בגודלו בנאט"ו ונחשב לאחד הגדולים והחזקים במזרח התיכון יחד עם חיל האוויר הישראלי, חיל האוויר המצרי וחיל האוויר הסעודי. חיל האוויר הטורקי הוא אחד מחילות האוויר הוותיקים בעולם ומשתתף בפעילויות נאט"ו (טורקיה חברה בנאט"ו מאז 1952). לפי המכון הבינלאומי ללימודים אסטרטגיים לחיל האוויר הטורקי נכון ל-2013 כ-60,000 חיילים ו-523 כלי טיס מאוישים.
מטוסי חיל האוויר הטורקי וחיל האוויר היווני מנהלים מדי פעם קרבות אוויר "יבשים" (ללא שימוש בירי), כחלק מהתגרויות של הצדדים זה בזה. מספר מטוסים אף התרסקו כתוצאה מאותם מרדפים אוויריים.
ב-1995 וב-1999 השתתפו טייסים טורקיים במבצעי נאט"ו בבוסניה והרצגובינה ובהפצצות על סרביה.
יעד תקיפה עיקרי של חיל האוויר הטורקי בתחילת המאה ה-21, כחלק מיעדי הכוחות המזוינים של טורקיה, הוא הכורדים שבצפון עיראק וסוריה.
היסטוריה.
השנים הראשונות.
רשמית, חיל האוויר הטורקי הוקם ב-1911, תחת האימפריה העות'מאנית, בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 הצטייד במטוסי פיאט R.2. אולם חיל האוויר בצורתו המודרנית לא נוצר עד ל-1923 עם הקמת הרפובליקה הטורקית.
ב-1937, טייסת הקרב סביהה גקצ'ן הפכה לטייסת הקרב הראשונה בעולם, בגיל 23 (מאוחר יותר יקרא על שמה נמל התעופה הבינלאומי איסטנבול סביהה גקצ'ן).
ב-1940 הפעיל חיל האוויר הטורקי מעל 500 כלי תעופה, בכך היה לחיל האוויר הגדול בבלקן ובמזרח התיכון. באותה שנה הפך החיל לזרוע עצמאית של הכוחות המזוינים של טורקיה.
טורקיה אמנם הצטרפה באופן רשמי ללחימה במהלך מלחמת העולם השנייה רק בפברואר 1945, חיל האוויר הטורקי היה דרוך ומוכן ללחימה כבר בשנת 1941 עם הגעת הכוחות הנאציים סמוך לגבול הטורקי.
בשנת 1950 נוסדה מפקדת בתי הספר הטכניים של חיל האוויר שארגון תחתיו את בתי הספר של החיל המיועדים לאנשי צוות שאינם טייסים. באותה שנה החליט החיל גם לעבור תהליך שדרוג ובין היתר נרכשו מטוסי סילון וטייסים נשלחו להשתלמויות בארצות הברית. טייסים טורקיים גם השתתפו במלחמת קוריאה וטורקיה עצמה הצטרפה לנאט"ו ב-1952, דבר אשר הגביר את תהליך המודרניזציה של החיל. ב-1957 נוסדה המפקדה לחינוך תעופתי בעוד שחיל האוויר הטקטי נוסד ב-1962.
במחצית השנייה של המאה ה-20.
חיל האוויר הטורקי מילא תפקיד חשוב בפלישת טורקיה לקפריסין בה השתלטה טורקיה על חלקה הצפוני של קפריסין ב-1974.
בשנות ה-80 החל החיל לקלוט מטוסים מהדור השלישי, דבר אשר הביא לארגון מחדש של החיל. ב-1984 נוסדה TAI - התעשייה האווירית הטורקית, וטורקיה החלה לייצר בשטחה מטוסים תחת רישיון, בין היתר מטוסי F-16 פייטינג פלקון (טורקיה היא אחת מחמש מדינות בעולם המייצרות את המטוס). מפעלי TAI - TUSAS Aerospace Industries, הנמצאים בבעלות משותפת של טורקיה וארצות הברית, מייצרים את מטוסי ה- F-16 עבור חיל האוויר הטורקי וייצרו גם חלק מהמטוסים שנרכשו על ידי חיל האוויר המצרי. המטוסים המיוצרים במפעלים חייבים לנחות (לפעמים נחיתה והמראה מהירה) בבסיס אמריקאי בטרם יועברו ליעדם הסופי. המפעלים אינם יכולים למכור את המטוסים ללא היתר ממשלת ארצות הברית.
בשנת 1996, זכתה התעשייה האווירית לישראל בפרויקט לשדרוג של 54 ממטוסי ה-F-4 פנטום של החיל. היקף העסקה היה 650 מיליון דולר. בעקבות זכייה בפרויקט זה החליטה יוון שלא לשתף את התעשייה האווירית בהשבחת מטוסי הפנטום של חיל האוויר שלה. המטוסים שהשבחו על ידי התעשייה האווירית שימשו אחר כך לפגיעה בבסיסי מפלגת הפועלים של כורדיסטן, בפעולות צבאיות שונות בצפון עיראק.
בשנת 1998 קונסורציום בהשתתפות התעשייה האווירית, חברת אלביט מערכות וחברת סינגפור איירוספייס, זכה במכרז להשבחת מערכות האוויוניקה ב-48 מטוסי הקרב מסוג אף-5 של חיל האוויר הטורקי.
במאה ה-21.
בתחילת המאה ה-21, במסגרת שיתוף הפעולה הביטחוני בין טורקיה וישראל, שימוש השטח האווירי של טורקיה לאימוני חיל האוויר הישראלי, במשותף עם חיל האוויר הטורקי.
בתחילת 2005, לאחר שפרויקט השדרוג של מטוסי הפנטום הופסק, ישראל וטורקיה הסכימו על השבחת 48 מטוסים, אך ביוני 2010, בעקבות אירועי המשט לעזה (2010) הודיעה על הקפאה מוחלטת של החוזים הביטחוניים עם ישראל.
בשנת 2012 התקבלה טורקיה כאחת מתשע המדינות המשתתפות בייצור מטוס ה-F-35 שנחשב למטוס העתיד של חיל האוויר האמריקאי (תשע המדינות מחולקות לשלוש דרגות - טורקיה נמצאת בדרגה 3). לטורקים הוגשה גם הצעה לרכישת 100 מטוסי יורופייטר טייפון (EuroFighter 2000 Typhoon) שגם כן נחשב לאחד המטוסים המתקדמים בעולם. חיל האוויר הטורקי היה אמור לקלוט 100 מטוסי F-35 החל משנת 2015, אך בשל עיכוב הייצור המטוס האספקה נדחתה.
ב-22 ביוני 2012 הפילו מערכות הנ"מ של סוריה מטוס F-4 פנטום של חיל האוויר הטורקי שחדר למרחב האווירי של סוריה. טורקיה הצהירה כי מטוס הסיור היה במרחב האווירי הבינלאומי כאשר הוא הופל, בעוד שלטונות סוריה הצהירו שהוא היה בתוך המרחב האווירי הסורי. שר ההסברה הסורי אמר אחר כך, בראיון לערוץ חדשות טורקי, שהצבא הסורי הפיל את המטוס הטורקי משום שחשב שמדובר במטוס ישראלי.
ב-23 במרץ 2014 מטוס F-16 של חיל האוויר הטורקי הפיל מטוס מיג 23 של חיל האוויר הסורי.
בשנת 2018, הודיעה ארצות הברית כי היא עשויה להקפיא את מסירת מטוסי F-35 לטורקיה, לאחר שזו רכשה מערכות טילי S-400 נגד מטוסים מרוסיה. אולם ביוני 2018 נמסרו שני המטוסים הראשונים, בהוראת הנשיא דונלד טראמפ, למרות התנגדות הקונגרס. המשבר נמשך ב-2019, לאחר שטורקיה לא ביטלה את ההסכם עם רוסיה. ביוני 2019 הודיעה הפנטגון על הקפאת מסירת המטוסים ואימון הטייסים הטורקים. אחר כך רווח כי ארצות הברית תמכור ליוון את המטוסים שיועדו לטורקיה.
גוש קטיף
גוש קטיף היה גוש התנחלויות ששכן בדרום רצועת עזה. גוש קטיף כלל 18 יישובים בין רפיח בדרום-מערב, דיר אל-בלח בצפון, ח'אן יונס במזרח והים התיכון במערב. שלושה יישובים נוספים היו בצפון רצועת עזה, ואחד במרכזה. סך הכול 22 יישובים. באוגוסט 2005 פונו היישובים על ידי ממשלת ישראל במסגרת תוכנית ההתנתקות. בחבל עזה התגוררו ערב ההתנתקות כ-8,600 יהודים ו-600 בדואים (בדהנייה ובמואסי), רובם בגוש קטיף.
אוכלוסיית גוש קטיף הייתה כחצי אחוז מכלל האוכלוסייה ברצועת עזה, אך הגוש ישב על כרבע משטח הרצועה ותפס כשליש מקו החוף של הרצועה.
ההיסטוריה של הגוש.
בסביבות שנת 1925 הציעו הבריטים לקרן הקיימת לרכוש את דיונות החול של גוש קטיף לצורך התיישבות, אולם ההצעה סורבה בנימוק שהאדמות אינן מתאימות לעיבוד חקלאי. במוצאי יום הכיפורים תש"ז 1946 הוקם מדרום לעיר עזה כפר דרום כחלק מ-11 הנקודות. תושביו נאלצו לסגת ממנו לאור כיבושה של רצועת עזה בידי מצרים במלחמת העצמאות.
במלחמת ששת הימים נכבשו רצועת עזה וחצי האי סיני בידי צה"ל. ראשיתו של הגוש הייתה בהצעתו של יגאל אלון ב-9 במאי 1968 לממשלה להקים שני יישובים אזרחיים או היאחזויות נח"ל בין עזה לרפיח. אלון נימק את הצורך בהקמתם היישובים בלשון זו:
התנחלות ראשונה באזור גוש קטיף הוקמה בסוף מאי 1973, בדמות היאחזות נח"ל קטיף, שנקרא בתחילתו גדיש. על פי התוכנית, הייתה כוונה להקים במקום שניים-שלושה מושבים דתיים ומרכז אזורי. התוכניות התקדמו לאיטן, ובראשית 1977 אוזרחה היאחזות קטיף ונקראה נצר חזני. באותה שנה הוחל בהקמת המושב קטיף ותוכננו שלושה יישובים נוספים: קטיף ג' = גני טל, קטיף ד' = גדיד וקטיף ה' = גן אור. בסוף 1978 טרם נבנה במקום בית ספר או בית כנסת ונותרו בשלושת היישובים דירות ריקות.
במאי 1979 הוקמה מועצה אזורית חוף עזה שהקיפה את שלושת המושבים ואת מורג בדרום החבל. בעקבות הסכם השלום עם מצרים, דובר ב-1979 על הרחבת הגוש לשמונה עד עשרה יישובים. עוד בתחילת 1979 הוקמה בדולח במסגרת ניסיון לקבוע עובדות בשטח, ובתחילת 1980 הוקם היאחזות נח"ל גן אור. בספטמבר 1980 הוקמה היאחזות גדיד שתוכננה גם כבסיס למרכז האזורי נווה דקלים. מנגד, עלתה בסוף 1979 ההצעה של אברהם כ"ץ-עוז לפרק את יישובי הגוש ולהעביר את רצועת עזה לידי מצרים. הקמת גוש קטיף התבצעה על אדמות מדינה שלא היו בשימוש, כך שלמרות מספר טענות שנשמעו מתושבי עזה נגד הקמת הגוש, נתקלה הקמת הגוש באדישות מצד הפלסטינים והיו אף שטענו שהפלסטינים שמחים על הפיתוח הכלכלי הנלווה להקמת הגוש.