הזכרים גדולים מן הנקבות ומקורן של הנקבות מעט קטן וקל ועדין יותר, אולם מבחינת הנוצות - צבען, אורכן ומרקמן אין דו צורתיות זוויגית בין הזכר לנקבה אצל הקאקאפו. בטבע, תוחלת חייו של הקאקאפו מגיעה ליותר מ-60 שנה; בשבי, לעומת זאת, הוא שורד לרוב חודשים ספורים, אלא אם כן מגדלים אותו מומחים, בתנאים מיוחדים הקרובים לאלה שבטבע.
חיזור, רבייה וגידול צאצאים.
החיזור וטקס בחירת בן הזוג - הלֶק.
הקאקאפו נמנה עם מספר משפחות של עופות שלהם מערכת חיזור ורבייה ייחודית המכונה לֶק: הזכרים מתקבצים בעונת החיזור באזור תחום כלשהו, מעין זירה, ומתחילים להתחרות זה בזה כדי להרשים את הנקבות ולמשוך אותן אליהם, כדי להזדווג איתן לבסוף. הנקבות צופות בתצוגה זו; הן מחליטות באיזה בן זוג לבחור על פי איכות התצוגה שלו, והזכרים לעולם אינם רודפים אחר הנקבות בציפייה להזדווגות. אצל הקאקאפו לא נוצר קשר זוגי, ומטרת ההיכרות היא ההזדווגות בלבד.
במשך תקופת החיזור הנקבות עוזבות את הטריטוריות הרגילות שלהן לטובת אזורים רמים יותר - רכסי הרים וגבעות - שם נמצאות זירות ה"לק" וההזדווגות. אזורים אלה יכולים להיות במרחק של למעלה מ-7 קילומטרים מאזור המחיה הרגיל של הקאקאפו. הזכרים נשארים בזירת הלק במשך כל עונת החיזור וההזדווגות. בתחילת עונה זו הזכרים יילחמו ביניהם כדי להרשים את הנקבות ולהשיג את שטח ה"תצוגה" הטוב ביותר; במהלך ההתגוששות הם מרימים את נוצותיהם, כנפיהם פרושות, מקורם פעור והם נוהמים ומשמיעים מעין קולות צלצול. במהלך הלחימה עלולים העופות להיפצע בצורה ממשית.
הבימבוּם.
לאחר שהלק הסתיים והנקבות בחרו את הזכרים, האחרונים מפיקים קולות חזקים בתדר נמוך, הדומים למעין רעמים, כדי למשוך אליהם את בת זוגם להזדווגות - שכן השניים נפרדים לצורך שיטוט באזור וחיפוש אחר מזון. הפקת קולות אלו מכונה "בימבוּם" או "בוּמינג" (מאנגלית: booming), והזכרים יוצרים אותם על ידי ניפוח שק בבית החזה שלהם. הבימבום מתחיל בנהמות חלשות, שהולכות ומתגברות עם התנפחות בית החזה. אחרי רצף של קולות "בומים" הולכים הקולות ונעשים שקטים. לאחר מכן נעמד הזכר לזמן קצר לפני שירכין שוב את ראשו, ינפח את חזהו ויתחיל בעוד סדרה של קולות בימבום.
קולות הבימבום יכולים להישמע למרחק של לפחות קילומטר אחד, אך הרוח מסוגלת לפזר את הקול למרחק של כ-5 קילומטרים נוספים. בעונת הרבייה מבמבמים הזכרים במשך כשמונה שעות כל לילה, וכל זכר מפיק אלפי "בומים" בזמן זה. התהליך יכול להימשך שלושה או ארבעה חודשים, ובתקופה זו עשוי הזכר לאבד כמחצית ממשקל גופו הכולל. לכל זכר קול בימבום שונה במקצת, אף שסביר להניח שאוזן אנושית לא תבדיל ביניהם. הבימבום מתבצע בגומות, אותן חופר הזכר ומקפיד לסדר ולנקות. לרוב ממוקמות הגומות באזורים אקוסטיים, כך שקולות הבימבום יישמעו למרחקים.
הנקבות נמשכות לשטח ההזדווגות בעקבות קולות הזכרים, ולעיתים הן אף הולכות מספר קילומטרים מהטריטוריות שלהן לשטח החיזור. אז נכנסת הנקבה לשטח התצוגה הפרטי של אחד מהזכרים, שפותח במעין מחול, הכולל נענוע גופו מצד לצד ויצירת קולות נקישה על ידי מקורו. הוא יפנה את גבו לנקבה, יפרוש את כנפיו וילך אחורנית, לעברה. אז, בנוכחות הנקבה, נראה שהזכר מגלה התעוררות מינית, ולעיתים אף ינסה להזדווג עם אובייקטים אחרים מלבד נקבת הקאקאפו. לא ידוע רבות על תהליך ההזדווגות עצמו, אך ידוע שהוא קצר יחסית. לאחר תום ההזדווגות חוזרת הנקבה לטריטוריה שלה כדי להטיל ביצים ולגדל את הגוזלים. הזכר ממשיך להפיק קולות בימבום בתקווה למשוך עוד נקבות להזדווגות.
הטלת הביצים, הדגירה וגידול הגוזלים.
בסופו של כל מחזור רבייה הנקבה מטילה בין ביצה אחת לארבע (ראו תטולה). היא מקננת ובונה את קנה על הקרקע, בצל הצמחייה, או לחלופין במקומות כגון גזעי עצים חלולים. האם דוגרת על הביצים בקפידה, אך חייבת לעזוב אותן כל לילה, כדי לתור אחר מזון. בהיעדר האם, הביצים חשופות לסיכונים שונים - גובר הסיכוי שייאכלו על ידי טורפים, והן יכולות אף לקפוא למוות. גוזלי הקאקאפו בוקעים לרוב מהביצים בתוך 30 יום; הגוזלים שזה עתה בקעו, העטופים בפלומת נוצות אפורה, חסרי ישע לחלוטין ופגיעים בדיוק כמו הביצים. הגוזלים משלימים את צמיחת הנוצות ופורחים מן הקן בגיל 10–12 שבועות, אך לעיתים מאכילה האם את צאצאיה באקראי עד לגיל 6 חודשים.
מאחר שהקאקאפו מאריכים חיים, הם, בדומה לאדם ולחיות מאריכות ימים אחרות, עוברים תקופת התבגרות לפני שהם נעשים לבוגרים מינית; הזכרים לא מתחילים בטקסי החיזור והבימבום עד גיל 5 בקירוב, והנקבות לא מחפשות אחר זכרים לפני גיל 9–11 שנים. הקאקאפו לא מתרבה כל שנה, ושיעור הילודה שלו מוערך כאחד מהנמוכים בקרב העופות; הרבייה מתרחשת בדרך כלל רק בשנים שבהן העצים מלאים בפירות ואספקת מזון קיימת בשפע. עץ הרימוּ (Rimu; "Dacrydium cupressinum"), שאת פירותיו הקאקאפו מחבב יותר מכל, מצמיח כמות פירות רבה רק אחת לשלוש או לחמש שנים, ולכן באזורים שבהם הרימו הוא העץ הדומיננטי ביערות, כדוגמת האי קודפיש, שהוא אחד המקומות היחידים בהם הקאקאפו עדיין חי בטבע, הרבייה מתרחשת לעיתים נדירות בלבד. בניגוד לרוב התוכיים, זכרי הקאקאפו אינם לוקחים כל חלק בגידול הצאצאים.
אקולוגיה, חברה והתנהגות.
אבות אבותיו של הקאקאפו המוכר בימינו היגרו לאיי ניו זילנד לפני מספר מיליוני שנים. ככל הנראה, בעת הגעתם היו קטנים יותר ודומים יותר לתוכים אחרים, אך במשך הזמן וכתוצאה מאבולוציה הם נעשו כבדים וגדולים יותר, ואיבדו את יכולת התעופה. היונקים היחידים שהם בני המקום בניו זילנד ולא הובאו על ידי האדם הם שלושה מינים של עטלפים קטנים ממשפחת המיסטציניים (מהם נכחד מין אחד), ונראה כי הקאקאפו מילא את התפקיד האקולוגי בפאונה הניו זילנדית שמילאו באופן טבעי היונקים בשאר חלקי העולם. לפני בואו של האדם, הקאקאפו שגשג וחי במספרים גדולים; חוקרים משערים כי באותם הזמנים היו מיליונים מהם.
בעבר היה הקאקאפו נפוץ בכל שלושת האיים הראשיים של ניו זילנד - שני העיקריים - הדרומי והצפוני, והאי סטיוארט שמדרום לאי הדרומי. הם חיו בבתי גידול וסביבות מחיה שונות, ביניהן אזורי דשא ועשב, אזור צמחייה של עצים נמוכי קומה ושיחים סבוכים ונמוכים, וכן אזורים חופיים. הם היו נפוצים גם במספר סוגי יערות שבהם רווחו בעיקר מיני העצים הבאים: בני משפחת הפודוקרפיים (Podocarpaceae), אשורים דרומיים ("Nothofagus"), המין "Beilschmiedia tawa" וכן "Metrosideros". הקאקאפו העדיפו במיוחד את שולי היערות ואזורים של יערות מתחדשים, בהם צמחייה רבגונית ורבה בשטח תחום וקטן יחסית, שכן שם הוסוו ומצאו מזון ביתר קלות.
הקאקאפו פעיל בעיקר בלילות. הוא נח בצל העצים או על הקרקע במשך שעות היום, ומשוטט בטריטוריה שלו במשך הלילה. אף על פי שאינו מסוגל לעוף, הקאקאפו מטפס מצטיין, וביכולתו לעלות אף לצמרות העצים הגבוהים ביותר בסביבתו. הוא "צונח" מן העצים וממקומות גבוהים בדרך של פריסת כנפיו, פעולה המעניקה נחיתה רכה על הקרקע. לקאקאפו רגליים חזקות ומפותחות עד מאוד. בעת הלילה, בחיפושיו אחר מזון, מסוגל הקאקאפו ללכת מספר קילומטרים ולטפס כ-300 מטרים במעלה גבעה ובחזרה. הוא מסוגל לרוץ במהירות רבה, אך מתקשה לשמור על המהירות הגבוהה לזמן רב.
הקאקאפו הוא עוף צמחוני. לפני שהביא האדם בעלי חיים אחרים לניו זילנד, היו הקאקאפו ומין יונה מקומית (קֶרֶרוֹ, "H. novaeseelandiae") מן העופות הצמחוניים הלא-רבים שבאי. הוא אוכל מגוון רחב של צמחים, זרעים, פירות, אבקות ואף קליפות עצים המצויים בתחום מחייתו. הוא מחבב במיוחד את פרי עץ הרימוּ (Rimu; "Dacrydium cupressinum") ומבסס את תזונתו עליו באופן כמעט בלעדי, בתקופות שבהן הוא מצוי בשפע. מפעם לפעם נצפים פרטים האוכלים חרקים וחסרי חוליות אחרים. הקאקאפו הוא עוף סקרן מטבעו. הוא חי בבדידות יחסית, במרחק סביר בין פרט אחד למשנהו, ואף על פי כן נראה כי הוא נהנה מחברת בני אנוש. צוותי שימור ומתנדבים שפעלו בקרבת הציפורים במשך זמן רב מעידים על אינטליגנציה ואישיות חברתית הניכרת אצלם.
כמו לתוכים אחרים, לקאקאפו טווח רחב של קולות וצלילים שהם מפיקים למטרות שונות. מלבד קולות הצלצול והקולות העמוקים שהם משמיעים להזדווגות, הם משמיעים לעיתים קרובות קולות "סקארק" כדי להודיע על מיקומם לציפורים אחרות שלא יתקרבו יתר על המידה. התנהגות אחת שבמאות השנים האחרונות שירתה את הקאקאפו היטב היא תגובתו לטורפים או לסכנות. כאשר הוא מרגיש מאוים, הקאקאפו פשוט קופא במקומו, בתקווה שיוסווה בצמחים שצבעם דומה לצבעו, כך שלא ייראה לאויב. אסטרטגיה זו פעלה היטב נגד האויב העיקרי שלהם, הטורף בן המקום עיט האסטי, אך לא נגד האויבים החדשים שהובאו בידי האדם הלבן, המסוגלים למצוא את טרפם בעזרת חוש הריח.
היחס המספרי בין הזוויגים.
חוקרים גילו כי היחס בין הזוויגים מוטה כלפי הזכרים: הנקבות מטילות יותר ביצי זכרים מביצי נקבות. עובדה זו אינה מיטיבה עם הקאקאפו, שכן אף על פי שזכר אחד יכול להפרות נקבות רבות, כל נקבה מטילה מספר מועט של ביצים אחת לזמן רב, שגם מהן יבקעו יותר זכרים מנקבות - ולכן הזכרים "פחות חיוניים" לגידול האוכלוסייה מאשר הנקבות.