אשקהן אגופיאן
אשקהן סרקיסובנה אגופיאן (ברוסית: Ашхен Саркисовна Агопьян; 1907 - ינואר 1986) הייתה חסידת אומות העולם ממוצא ארמני, שהצילה את אולגה, דינה ומניה רבינוביץ' בשואה.
קורות חיים.
אשקהן נולדה בעיר יאלטה שבחצי האי קרים. בשנת 1942 היא התגוררה עם בעלה פארונק אגופיאן (Parunak) ועם שתי בנותיהם (צאגוי - Tsaggui, בת ה-13, ורומלה - Romella בת ה-10) בעיר אודסה שבאוקראינה, ברחוב סרובה מספר 41. פארונק התגייס לצבא האדום, ולימים התברר שהוא מת לאחר שחרור אודסה באפריל 1944. עד כיבוש אוקראינה על ידי הצבא הנאצי בשנת 1941, אולגה רבינוביץ' ושתי בנותיה הקטנות התגוררו בשכנות למשפחת אגופיאן. מכיוון שהבעלים של שתיהן שירתו בצבא, שתי הנשים נאלצו להתמודד עם קשיי פרנסה יומיומיים. לאולגה ולבעלה יעקב רבינוביץ' היו שתי בנות קטנות - דינה, שהייתה בת שלוש ב-1942, ומניה או מריה שהייתה בת חודשים ספורים. אשקהן ורבינוביץ' נהיו חברות טובות. רבינוביץ' נהגה לעיתים לשמור על ילדותיה של אשקהן, ואף בעדותה של דינה רבינוביץ' כאשר היא הייתה בת 80, היא מתייחסת לאשקהן כאל דודתה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
לאחר המצור על אודסה ונפילתה של העיר לידי הצבא הנאצי, בנותיה של אולגה נכלאו ונשלחו לגטו, ואולגה בחרה לבוא איתן. אשקהן, השכנה והחברה המסורה, לא זנחה אותן. למרות הסיכון לחייה ולמרות קשייה הכלכליים והיעדר בעלה, היא מיהרה לגטו, עמדה על התנאים המזעזעים ששררו בו - רעב, מחסור באמצעים הגייניים, בתנאים סניטריים ובמקום לינה נאות. לאחר מכן נהגה לחזור אליו באופן קבוע, מצוידת בכסף שאספה ממקורביה, במזון, בשמיכה חמה ואף בחיתולים עבור מניה הקטנה. הכסף שנמסר לאולגה אפשר לה לשחד את שומרי הגטו הרומנים על מנת שיאפשרו לה לצאת מהגטו פעם בשבוע. אשקהן תמכה במשפחת רבינוביץ' באופן סדיר לאורך חודשים, ביחד עם שתי בנותיה שהיו בגיל ההתבגרות.
במהלך טרנספורט למחנה ההשמדה טרזיינשטט בקיץ 1942, אולגה הצליחה לנצל את המהומה, שיחדה את השומרים וברחה ביחד עם שתי בנותיה. לפי עדותה של דינה שהייתה בת 3, הבריחה התאפשרה באמצעות השומר הגרמני, שקיבל את השוחד מידי אולגה ובמקום להורגן, העמיד פנים שרדף אחריהן. כך הצליחו לצאת משורת המוות והוא ליווה אותם עד לביתן ברחוב סרובה מספר 41, אולם לתדהמתן גילו שנמצאו בו דיירים חדשים. אשקהן ושכן ממוצא גרמני, בשם ביליץ' (Bilich) עזרו לאולגה ולבנותיה למצוא מקלט במרתף הבניין, ששימש לאחסון פחם. מקום מסתור זה שימש כביתן במשך 18 החודשים הבאים, עד תום הכיבוש הנאצי. השכן ואשקהן ניקו חלק קטן ומוסתר מהמרתף ושמו בו מיטות מאולתרות מארגזי עץ. המרתף היה קר מאוד, לח, מאובק ומלא חולדות. בנותיה של אשקהן נהגו לרדת למרתף ולספק למשפחת רבינוביץ' אוכל ותרופות. לעיתים, כשמזג האוויר הפך למסכן חיים, אשקהן אירחה את אולגה ובנותיה בדירתה ובכך הצילה אותן פעם נוספת. אשקהן הייתה מודעת לכך, שהיא סיכנה את עצמה מאוד, מאחר והחוק הנאצי אסר לחלוטין על עזרה ליהודים ואזרחים קיבלו עידוד להלשין ולדווח לרשויות כשגזר דין מוות מרחף מעל ראשם. אשקהן נרתמה לעזרה למרות מצבה הכלכלי הקשה שלא הספיק לצרכים הבסיסיים של משפחתה. היא סיפקה למסתתרות מזון ותרופות, וזאת בנוסף לעול הכלכלי שנבע מפציעת בתה מניה, שעינה הוסרה לאחר פציעתה על ידי חלון שהתנפץ במהלך ההפצצות.
לאחר המלחמה.
עם סיום המלחמה, יעקב רבינוביץ' חזר הביתה והתאחד עם משפחתו. בעלה של אשקהן לא חזר. השכן הגרמני נעלם מביתו לפני שחרורה של אודסה ועקבותיו אבדו. הבת דינה רבינוביץ' נישאה לאדם ממוצא ארמני, שבצירוף מקרים יוצא דופן שמו היה גם כן אגופיאן, אף על פי שלא היה לו קשר דם למשפחתה של אשקהן.
צאגוי, בתה של אשקהן אגופיאן, דיווחה ליד ושם כי אמה הצילה יהודיה נוספת, בשם פולינה שמיס, אליה התוודעה במהלך ביקוריה בגטו אצל אולגה. פולינה היגרה לארצות הברית בשנות ה-90 של המאה ה-20, ועקבותיה נעלמו לאחר שהקשר שלה עם משפחת אגופיאן נותק.
הכרה והנצחה.
ב-17 בינואר 2010, יד ושם הכיר באשקהן אגופיאן כחסידת אומות העולם בעקבות פנייתה של דינה רבינוביץ' בשנת 2009, בה תמכה צאגוי אגופיאן. באותו הזמן, דינה עדיין התגוררה באותו הבניין בו הסתתרה בתקופת השואה.
מריה בבק
מריה בבק (בבלארוסית: Бабак Мария) הייתה חסידת אומות עולם בלארוסית, אשר הצילה מספר יהודים במלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
מריה בבק התגוררה בעיירה הלוסק שבמחוז פולסיה (היום מוהילב). ב-12 לדצמבר 1941, עם פלישת הצבא הנאצי למקום, נצטוו כל המשפחות היהודיות בעיירה להתייצב בכיכר העיר עם מסמכיהם ורכושם. מספר ימים קודם לכן, נצטוו מכבי האש המקומיים לחפור תעלות בפאתי העיר, על מנת לשמש כבורות ירי. עם היוודע הדבר, חלק מהיהודים ניסו להימלט מהאזור, אולם הם נתפסו ונורו בידי שוטרים שהקיפו את העיר. במקביל, מספר מאנשי העיירה נרתמו לעזור ליהודים והצילום ממוות. עם תחילת האקציה, מריה בבק החביאה את חיה ואברהם קצמן ואת חמשת ילדיהם - יעקב, יורי, יוסיף, חסיה ואנטולי. בנוסף, מריה הצילה גם את הואה מקלר ואת ביתה אמה וכן את אחיינה מנדל רובינסון שאיבד את הוריו ואת אחיו הצעירים בזמן שברחו מהאקציה. השלושה עברו ליד הבית של מריה בזמן שנמלטו, והחליטו לבקש עזרה. כעבור שלושה ימים, קרוב משפחה של מריה עזר לעשרת המסתתרים לצאת מהלוסק בחשאי, להיכנס ליער ולהצטרף לפרטיזנים סובייטים. כל העשרה שרדו עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה.
חלק קטן מהניצולים חזרו להלוסק והשאר עברו להתגורר בערים אחרות בשטח ברית המועצות. הניצולים הקפידו להפגש מדי שנה בהלוסק על מנת להודות למריה על אומץ לבה ועל תרומתה להצלתם.
הכרה והנצחה.
ב-2006 פנה מנדל רובינסון במכתב ליד ושם וביקש להכיר במריה בבק כחסידת אומות עולם. ב־6 במאי 2007, זכתה מריה בבק בתואר על תרומה להצלה של עשרת היהודים. טקס הענקת המדליה התקיים בשגרירות ישראל בבלארוס, ובנה של מריה קיבל את המדליה בשמה. שמה של מריה נחרט על קיר הכבוד של יד ושם.
אנה איגומנובה
אנה איגומנובה (באנגלית: Anna Igumnova; 1889-1985) הייתה דוקטור לכימיה, מחסידי אומות העולם, שהצילה במלחמת העולם השנייה אם ובת ממוות בידי הנאצים.
קורות חיים.
נולדה ברוסיה למשפחה אריסטוקרטית.
בשנת 1917 איגומנובה ובעלה שהו בחופשה באירופה כאשר פרצה מהפכת אוקטובר, ולכן נבצר מהם לשוב מהחופשה לביתם ברוסיה. איגומנובה סיימה את לימודיה בברלין וקיבלה תואר דוקטור בכימיה. תואר זה הוביל אותה ואת משפחתה לסלובקיה כדי לעבוד במכון מחקרי בתחום.
איגומנובה הייתה אם לשני ילדים. בשנות ה-30 עברה אנה להתגורר בעיירת הספא המפורסמת פיישטיאני שבסלובקיה, ושם עבדה במכון מחקר בתחום הכימיה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
במכון המחקר עבדה עמה אישה יהודייה בשם אליס וינטר מבית טאדילך מברטיסלבה שהצטרפה למכון בשנת 1942. עבודתה במכון הייתה סודית וכללה בין היתר כתיבת מרשם למחלת פרקים. עבודתה זו זיכתה אותה במסמכים שהגדירו אותה כחריגה. וינטר הייתה אם לילדה בת 11 ששמה אריקה, ולילדה נוספת בשם קתרין שגרה בחלק אחר של המדינה עם אחותה של וינטר. בסוף אוגוסט בשנת 1939 הגיע בעלה של וינטר אל אנגליה לאחר שעזב את ברטיסלבה, כך הייתה אמורה לעשות שאר משפחתה אך אפשרות זו נבצרה מהם בגלל פרוץ מלחמת העולם השנייה וסגירת גבולות סלובקיה.
גרמניה כבשה את סלובקיה בתום המרד הסלובקי ולכן ב-30 בספטמבר 1944, כשקרבו הכוחות הסובייטיים לגבולות המדינה, התחדש גירושם של יהודי סלובקיה. איגומנובה, שהייתה עדה לגירוש מקרוב, החליטה לא להיות אדישה ולפעול להצלתם.
איגומנובה החליטה להציל את מכרתה אליס, ואת בתה אריקה, והחביאה אותן בחדר בבית מלון נטוש. בחדר הייתה אמבטיה שקועה ובה התחבאו וינטר ובתה במהלך היום מתוך חשש שיראו אותן דרך החלונות השבורים בחדר. את צרכיהן כגון אוכל, מים, ספרים וחדשות הייתה מספקת להן איגומנובה כל לילה. לאחר 3 חודשים בהן שהו הבנות במסתור הן הועברו על ידי איגומנובה להרים, ושם הצטרפה אליס לפרטיזנים והבת אריקה עברה להתגורר אצל משפחת איכרים. שהסכימה לקבלה תמורת תשלום. את התשלום סיפקה אנה כל שבועיים מכספים שהעבירו לה חבריה היהודים.
לאחר המלחמה.
איגומנובה הצליחה במשימתה לשמור על שתי הבנות מפני הנאצים והביאה לאיחודה של אליס עם בנותיה, לאחר שבאפריל 1945 נכנס הצבא האדום לסלובקיה ושיחרר את היהודים באזור. בשנת 1946 היגרה אליס עם שתי בנותיה לארצות הברית. אך המשיכה לשמור על קשר עם איגומנובה עד למותה בשנות ה-80.
הכרה והנצחה.
ב-19 באוקטובר 2010 הוכרה איגומנובה כחסידת אומות העולם. טקס הענקת המדליה התקיים בשגרירות ישראל בברטיסלבה, בנוכחותם של קרובי המשפחה של איגומנובה. שמה של איגומנובה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אמות העולם ביד ושם.
יוזף בלהה
יוזף בלהה (בצ'כית: Josef Bleha; 17 ביולי 1894 - לא ידוע), צ'כי, מחסידי אומות העולם, אשר סיכן את חייו כשפעל להקל על חיי היהודים בגטו טרזין בזמן השואה. על פועלו זה זכה בתואר חסיד אומות העולם בשנת 1994.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.