המבנה, המצוי בשדרות בן-גוריון 16, כולל גמלון וגג רעפים משופע האופייניים לארכיטקטורה הטמפלרית. בקומת הקרקע מעל פתח הכניסה המקורי של הבית חקוקה כתובת בגרמנית: (מתוך תרגום מרטין לותר לפסוק בספר תהילים: .) בקומה השנייה, בין שני החלונות המרכזיים, חקוקה הכתובת "Haus Oliphant" (בית אוליפנט). כתובת זאת לא הייתה במקום בזמן שמשפחת אוליפנט התגורהה בבית, והוטבעה מאוחר יותר על ידי הטמפלרים, לאחר שמבקרים ומטיילים הגיעו למושבה וביקשו לראות את הבית.
היסטוריה.
המבנה נבנה על ידי מתיישב טמפלרי בשם קרל אולדורף גרמני שהיגר לאמריקה והגיע לחיפה בשנת 1870. אולדורף היה נגר, והוא הקים בחצר הבית נגרייה ואורווה קטנה. בעקבות מעברו ליפו שם שימש כראש המושבה הטמפלרית, העמיד את ביתו בקיץ 1882 להשכרה. הבית הושכר בדצמבר 1882 ללורנס אוליפנט שלאחר מכן רכש את הבית. אוליפנט התגורר בבית זה בחורף ביחד עם אשתו אליס ומזכירו נפתלי הרץ אימבר, ובקיץ התגורר בתחילה בעוספיה ולאחר מכן בבית שבנה בשנת 1884 בדלית אל-כרמל הנקרא גם הוא בית אוליפנט. שלו ל הבית הגיעו מבקרים רבים ביניהם היה צ'ארלס גורדון. בעקבות ריבוי המבקרים צוין הבית במרבית מדריכי הטיולים של התקופה.
ב-2 בינואר 1886 נפטרה אשתו הראשונה של אוליפנט, אליס (הקבורה בבית הקברות הטמפלרי) ואוליפנט שב לארצות הברית שם נשא את אשתו השנייה רוזמונד דייל אוון (נכדתו של האוטופיסט רוברט אוון), ונפטר שם מספר חודשים לאחר נישואיו. לאחר פטירתו של אוליפנט בדצמבר 1888 עבר הבית לבעלות אשתו. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 שימש הבית את חברת "אסיה" אשר קיבלה זיכיון לבנות את קטע המסילה מחיפה לדמשק של מסילת הרכבת החיג'אזית. עבודות המיפוי והתכנון הראשונה נעשו מבית אוליפנט.
בשנת 1892 עברה רוזמונד, אלמנתו של אוליפנט, להתגורר בבית יחד עם בעלה השני, הצייר ג'יימס מארי טמפלטון. הוא פתח אטלייה לציור בחצר הבית, אך בשנת 1892 התאבד בקפיצה מהאונייה שבה הפליג מביירות לחיפה. בשנת 1896 התגוררה בבית יחד עם בן זוגה אנטולי "קארלוס" רונזוול. הבית ננטש על ידי בעליו והושכר לאחרים. במשך השנים נמכר הבית והחליף בעלויות רבות.
בית הקיץ בדליית אל כרמל נמכר בשנת 1926 למיסיונרית פרנסיס ניוטון, וכיום משמש כבית יד לבנים הדרוזים.
מזרח צ'יאפס
בית העם הטמפלרי (חיפה)
בית העם הטמפלרי (גרמנית: Gemeindehaus; הגייה: גֵמַיְנְדֶהַאוּס) המצוי במושבה הגרמנית בחיפה היה המבנה הראשון שתוכנן על ידי הטמפלרים בארץ ישראל. מבנה זה, שנקרא אז "בית העם" או "אולם הכנסים" שימש מרכז הקהילה הטמפלרית בארץ.
המבנה, המצוי כיום בשדרות בן-גוריון 11, משמש כמוזיאון העיר חיפה.
היסטוריה.
אבן הפינה למבנה הונחה ב-23 בספטמבר 1869. המבנה תוכנן על ידי פטר יוליוס לויטווד, ובנייתו נעשתה ב-1869 על ידי פועלים ערבים בהדרכתם של אנשי מקצוע טמפלרים. הוא נבנה בסגנון טמפלרי הכולל גמלון אופייני, מרפסת מעל הכניסה לבית וכתובת מעל דלת המבנה בה נחרט באבן: . על הגג הוצב מגדל פעמונים אשר קרא לקהילה להתכנסויותיה.
הבית כלל אולם גדול ששימש למפגשי הקהילה ולתפילות משותפות. כמו כן היה בקומה השנייה של המבנה בית ספר וחדרי מגורים (גם משפחת לנגה, מורה המושבה, גרה בקומה זו).
בשנת 1890 הורחב הבניין ונוסף לו אגף מזרחי ובו אולם רחב להתכנסויות, וכן נבנה גג רעפים ומגדל פעמונים חדש.
בשנת 1902, משגדלה הקהילה, נבנה בחצר המבנה מבנה בית ספר עבור ילדי הקהילה.
עד שנות ה-50 של המאה ה-20 שימש המבנה כבית ספר, ולאחר מכן הפך למחסנים של חברת אגד. המבנה שוקם במימון ממשלת גרמניה בשנת 2000 והפך למוזיאון לתולדות העיר חיפה.
בשנת 2007 כתבה הסופרת אורה מורג את הספר "הפנים שפרצו מהדף" בה הוזכר תיאורו של בית העם.
תיאור המבנה.
המבנה בנוי בסגנון טמפלרי טיפוסי הכולל גג רעפים וגמלון. למבנה שתי קומות ועליית גג מרווחת. הוא כולל שתי קשתות מחודדות וקמרון הנישא לגובה של 5.5 מטרים.
המבנה שימש "מבנה לדוגמה" ומבנים רבים אחרים במושבה הגרמנית בחיפה, ואף במושבות אחרות נבנו כדוגמתו. המבנה אף נחשב בעת בנייתו כמבנה היפה ביותר בעיר חיפה, והיה מקור לחיקוי לבנייה הערבית והיהודית בראשית המאה ה-20.
R-7 סמיורקה
R-7 סמיורקה (ברוסית: Р-7 Семёрка; קוד דיווח נאט"ו SS-6 Sapwood; בתוך ברית המועצות: 8K71) הוא שמו של הטיל הבליסטי הבין־יבשתי הראשון בעולם. הטיל שימש כבסיס למשגר הלוויינים סויוז.
הטיל היה בשירות הכוחות המזוינים של ברית המועצות החל משנת 1959 ועד ליציאתו משירות בשנת 1968, בזמן המלחמה הקרה.
פיתוח.
עבודת הפיתוח החלה בשנת 1953 ב־OKB-1, עם דרישה לתכנון טיל דו־שלבי של 170 טון לטווח של 8,000 ק"מ עם יכולת נשיאה של ראש נפץ במשקל 300 ק"ג. לקראת סוף 1953 נערכו ניסויים קרקעיים ראשוניים, בעקבותיהם עבר הדגם הראשוני התאמות רבות ודגם סופי לא אושר עד מאי 1954. משנת 1954 העבודות רוכזו במשרד תכנון בראשות סרגיי קורוליוב ולצורכי פיתוח מערכת הבקרה הועסק צוות בראשות ניקולאי פיליוגין. הניסוי הראשון של הטיל החדש, בעל שם הקוד 8K71, התבצע ב־15 במאי 1957 מקוסמודרום בייקונור. שרפה באחד הטילים המחוברים הובילה להתרסקותו 400 ק"מ מהאתר. לאחר ניסוי כושל נוסף, בוצעה הטיסה המוצלחת הארוכה הראשונה של כ־6,000 ק"מ ב־21 באוגוסט. סוכנות הטלגרף הרוסית הודיעה על כך ב־26 באוגוסט. גרסה מותאמת של הטיל הכניסה את ספוטניק 1 למסלול ב־4 באוקטובר, ואת ספוטניק 2 ב־3 בנובמבר.
לאחר ניסויים ראשוניים אלו, התברר שנדרשים מספר שינויים וטיסות הניסוי לא הושלמו עד דצמבר 1959. תוצאתו של הפיתוח הנוסף הייתה ה־8K74, שבהשוואה ל־8K71 היה קל יותר, בעל מערכות ניווט טובות יותר, מנועים חזקים יותר ויכולת לשאת כמות גדולה יותר של דלק, כך שהטווח שלו גדל ל־12,000 ק"מ ומטען הנשיאה שלו גדל ל־5,370 ק"ג. ראש הנפץ נוסה בנובאיה זמליה באוקטובר 1957, ופעם נוספת ב־1958, ונשא מטען מוערך של 2.9 מגהטון TNT.
גרסאות ה־8K71 וה־8K74 יוצרו כ־R-7 ו־R-7A. הטילים נפרסו במלואם ב־1962 והוצאו משימוש ב־1968. אך הם עדיין שימשו לחקר החלל, שם עברו פיתוח נוסף לווסטוק ולווסחוד ולאחר מכן למשגרי סויוז.
תיאור.
אורכו של ה־R-7 היה 34 מטר, קוטרו 3 מטרים ומשקלו 280 טון. הטיל היה דו־שלבי שהונע במנועים רקטיים של חמצן נוזלי וקרוסין והיה בעל יכולת לשאת את מטענו לטווח של כ־8,800 ק"מ עם דיוק של בסביבות 5,000 מטר. בעל יכולת לשאת ראש נפץ גרעיני אחד עם עוצמה שקולה ל-3 מגהטון TNT. השיגור ההתחלתי הואץ באמצעות 4 טילים שחוברו אליו, ושהיוו את השלב הראשוני עם מנוע תומך מרכזי שהניע הן את השלב הראשון והן את השלב השני. מערכת ההנחיה הייתה אינרציאלית עם בקרת רדיו של רקטות ורנייר קטנות להיגוי.
היסטוריה מבצעית.
יחידת הטילים האסטרטגיים הראשונה הפכה למבצעית ב־9 בפברואר 1959 בפלסצק בצפון מערב רוסיה. ב־15 בדצמבר 1959 ניסתה היחידה לראשונה את הטיל שלה. טילי ה־R-7 נחשבו לכישלון כמערכות נשק. רק שישה אתרי שיגור בסה"כ הפכו למבצעיים, 4 בקוסמודרום פלסצק ושניים בקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן. עלות המערכת הייתה גבוהה, בעיקר עקב הקושי בהרכבתה באתרי השיגור הגדולים שהיה הכרח למקמם באזורים מבודדים. בנקודת זמן מסוימת, כל אתר שיגור תוכנן לעלות כ־5% מתקציב ההגנה הסובייטי. מחירים גבוהים אלו לא היו יחידים במינם לדור הראשון של הטילים וארצות הברית חוותה בעיות דומות.
בנוסף למחיר, לטיל היו בעיות מבצעיות נוספות. עם טיסות הריגול של הלוקהיד U-2, מתחמי השיגור הענקיים של ה־R-7 לא היו יכולים להיות מוחבאים וניתן היה לצפות שהם יושמדו במהירות בכל מלחמה גרעינית. להכנת טיל ה־R-7 הענקי לשיגור נדרשו כמעט 20 שעות, ולא ניתן היה להשאירו בכוננות במשך יותר מיום בשל מערכת הדלק הקריוגנית שלו. לפיכך, הכוח הסובייטי היה חסר סיכוי נגד הטילים הבליסטיים האמריקאיים, ואפילו מפציצים יכולים היו להשמידו. הכישלון של ה־R-7 דחף את ברית המועצות לפתח דור שני של טילים שיוכלו לשמש כמערכות נשק יעילות יותר.
בסך הכול השירות הוגבל ללא יותר מ־10 טילים מחומשים גרעינית שפעלו באותו הזמן. כן שיגור אחד היה מבצעי בבייקונור ובין שישה לשמונה היו מבצעיים בפלסצק.
אדריכלות טמפלרית
סגנון בנייה טמפלרי או אדריכלות טמפלרית היא סגנון הבנייה של מבני חברי התנועה הטמפלרית שהתיישבה במושבות בארץ ישראל במחצית השנייה של המאה ה-19.
מבנים אלה התאפיינו במאפיינים קבועים, שהתבססו על מבנה בית העם הטמפלרי שנבנה במושבה הגרמנית בחיפה בשנת 1869. מבנה בית העם הטמפלרי שימש דגם לבניית המבנים הטמפלריים ברחבי הארץ.
מאפייני המבנים.
הבנייה הייתה, כמקובל באותה עת, בנייה באבן, כאשר המוטיבים שבה כללו מוטיבים גרמניים אירופיים המשולבים במוטיבים של קשתות מזרחיות. מבין המאפיינים המקובלים היה גמלון הבית, המצוי כמעט בכל המבנים הטמפלריים, כתובת בפתח הבית - בדרך כלל ציטוט מהתנ"ך בעל משמעות למשפחה שהתגוררה בבית, וכן מרפסת מעל פתח הבית.
גמלונים.
את הבנייה הטמפלרית אפיינו מספר סוגי גמלונים ובהם גמלון המכסה רק חלק מרוחב הבית, גמלון על צד הבית, גמלון על חזית הבית וכן צורות גמלון שונות, שהנפוצה בהן היא צורת המשולש.
מרפסות.
מבנה המרפסות האופייני היה מרפסת עץ אשר קירתה את המבואה של הבית.
כתובות שונות.
הטמפלרים נהגו להציג בחזית בתיהם, מעל דלתות הכניסה לביתם כתובות. לרוב מדובר היה בפסוקים מהתנ"ך או מהברית החדשה. לעיתים היה מצוין שם המשפחה בבעלותה היה הבית, ושנת הבנייה.
מבנה מדרגות חיצוני.
מאפיין נוסף של הבנייה הטמפלרית הוא מבנה מדרגות חיצוני.
שחיתות פוליטית
מרים זוהר