ביצה קשה שקליפתה חומה (בלדינו: Huevos Haminados, "וואבוס חמינדוס") מבושלת בחמין, צבע הקליפה מתקבל מהמרכיבים האחרים בחמין. ניתן להשיגו גם בבישול ממושך מאד, או לקצרו עם קליפות בצל. כדי לקצר עוד יותר את משך הבישול ובכל זאת לצבוע את הקליפה, יש המבשלים את הביצה עם שקיק תה. לאחר שהביצה התקשתה ניתן לסדוק את קליפתה, כך שהחלבון יצבע בדוגמה מעוצבת, שתתגלה עם קילוף הביצה.
ביצה קשה מקובל גם להגיש לצד בורקס, מלאווח וג'חנון, ולעיתים גם לצד חומוס. יש המשתמשים למנות אלו בביצי , במיוחד כשמדובר בארוחת בוקר של שבת, כשזמינות הביצים שבושלו עם חמין במהלך הלילה.
סביח הוא מאכל עיראקי, פיתה המכילה חצילים, ביצה קשה, טחינה וסלט ירקות.
"ביצה ממולאת" היא מאכל אשכנזי. במתכון הבסיסי חוצים ביצה קשה לשניים, מסירים את החלמונים ומועכים אותם, את החלמונים המפוררים מערבבים עם מיונז ותבלינים (מלח, פלפל שחור), את התערובת מחזירים לתוך החלבונים כך שמתמלאת הגומה בה היו החלמונים ונוצרת מעליה תלולית קטנה. מעטרים בפרוסת גמבה או זית. ניתן להוסיף לתערובת החלמונים מרכיבים אחרים לגיוון (בצל יבש, בצל ירוק ועוד). המנה מוגשת קרה, בדרך כלל כמתאבן.
במסורת היהודית ביצה קשה היא מאכל המסמל את מעגל החיים (בשל צורתה העגולה) לכן מקושרת הן ללידה והן למוות. אוכלים אותה בברית המילה ובשבעה. בשבעה היא מוגשת מקולפת, כדי לא להטריח את האבלים בקילופה וללא מלח, כדי שתשמש רק להשביע ולא כהנאה.
בפסח ביצה קשה היא ממרכיבי קערת הסדר. היא מסמלת את קורבן חגיגה שהוקרב בבית המקדש, וכן, בהיותה סמל לאבלות, גם את חורבן בית המקדש.
בחג הפסחא הנוצרי, נהוג לצבוע ביצים קשות (שאינן מקולפות) במגוון עיטורים, להסתירן וילדים מחפשים אותן. לעיתים מכינים מהביצים שנמצאו מאכלי חג, למשל ביצה ממולאת. כיום במדינות רבות כבר אין מכינים ביצי פסחא מביצים קשות אלא מחליפים אותן בביצי שוקולד, ביצי פלסטיק ממולאות ממתקים או ביצי עץ. ביצי פסחא עשויות עץ נשמרות ויש האוספים אותן כתחביב.
סוג מיוחד של ביצי פסחא הן ביצי פברז'ה, יצירות אמנות יקרות ערך שהוכנו על ידי האמן פטר פברז'ה עבור הצארים של רוסיה בין השנים 1885–1917. ביצי פברז'ה עשויות מתכות יקרות או אבני חן ומעוטרות באבני חן ונחשבות יצירות מופת של צורפות.
במטבח היפני מוסיפים ביצים קשות למרקים כגון ראמן ואודן.
כימיה.
חביתה היא מוצק שנוצר כתוצאה מחימום. בטבע, חומר מוצק המתחמם הופך לנוזל, כאשר הוא מגיע לטמפרטורת התכה בתנאים המתאימים. לעומת זאת, ביצה נמצאת במצב נוזלי, אך הופכת למוצק בעקבות חימום, מכיוון שהמבנה התלת-ממדי של החלבונים המרכיבים אותו (בעיקרם מולקולות מעטות, ארוכות, מפותלות ומורכבות) משתנה, ונוצרים קשרים פנימיים חדשים בין חלקי החלבונים. תהליך זה דומה במידה מסוימת להתגבנות החלב, או לקרישת דם ונקרא דנטורציה של חלבון.
ביצה רכה
ביצה קשה
מחרדזה (עיר)
מחרדזה
רדיוס (תחנת רדיו)
מסגד קטן בערבה
מסגד קטן בערבה (Little Mosque on the Prairie) היא קומדיית מצבים קנדית.
סדרה זו מתרחשת בעיירה הבדיונית "מרסי" בססקצ'ואן אשר ממוקמת בערבות קנדה.
הסדרה עוקבת אחרי קהילה של מוסלמים אדוקים המונהגים על ידי קבלן בניין מקומי בשם יאסיר חמודי אשר נשוי לשרה, נוצרייה לשעבר העובדת כיחצ"נית ראש העיירה.
דמויות נוספות בסדרה הן רופאה פמיניסטית בשם ריאן, בתם הבכורה של יאסיר ושרה, פרקליט לשעבר בשם עמאר ראשיד המתפקד כאימאם העיירה ומרצה לכלכלה בשם באבר סדיקי המתואר כמוסלמי שמרני מאוד.
הסדרה עוקבת אחרי מערכות היחסים בתוך הקהילה וכן בין הקהילה לקהילה נוצרית סמוכה.
הפרק הראשון שודר ב-9 בינואר 2007. יוצרת הסדרה היא זרקא נוואז, קנדית ממוצא פקיסטני.
הפרק הראשון והשני צולמו בססקצ'ואן, ושאר הסדרה מצולמת בטורונטו. הסדרה מופקת על ידי שירות השידור הקנדי. רשת הטלוויזיה פוקס בארצות הברית הודיעה שבכוונתה להפיק גרסה משלה לסדרה. ב-2 באפריל 2012 שודר הפרק האחרון של הסדרה.
ארבע העונות הראשונות שודרו בישראל ב-yes ובערוץ 33.
שם הסדרה הוא משחק מילים על הסדרה האמריקאית הפופולרית "בית קטן בערבה" ששודרה בשנות ה-70 וה-80. אין קשר בין הסדרות, פרט לעיצוב דומה של אותיות הכותרת בתחילת כל פרק.
רדיוס 100fm
נאו-אבולוציוניזם
נאו-אבולוציוניזם היא גישה תאורטית באנתרופולוגיה ובסוציולוגיה, המבקשת לתאר את התפתחותן האבולוציונית של החברות והתרבויות השונות. התאוריות במסגרת גישה זו מבקשות לפתח מודלים אבולוציוניים תאורטיים, רב-קוויים ולא דטרמיניסטיים, שיחולו על כל החברות האנושיות.
נאו-אבולוציות ביחס לאבולוציוניזם הקלאסי.
גישת האבולוציה החברתית והתרבותית הקלאסית שהתפתחה בעיקר במאות ה-18 וה-19
תפסה את ההיסטוריה של כל החברות האנושיות כתהליך ארוך ובלתי נמנע של התפתחות, ששיאו הוא התרבות המערבית. גישה זו נדחתה והוקעה כלא-מדעית בידי אנתרופולוגים מגישות חדשות יותר כגון פונקציונליזם ופרטיקולריזם היסטורי. בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו להופיע גרסאות ראשונות של גישה אבולוציונית חדשה, הנאו-אבולוציוניזם, אשר החזיר את הרעיון האבולוציוני ופיתח אותו כך שיתאים לאנתרופולוגיה (ולסוציולוגיה) המודרנית. התאוריה התפתחה רבות בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה והוכללה כחלק אינטגרלי מהדיסציפלינה האנתרופולוגית והסוציולוגית בשנות ה-60. הנאו-אבולוציוניזם ביסס את התאוריות שלו על ראיות אמפיריות מהארכאולוגיה, הפלאונטולוגיה וההיסטוריוגרפיה, וניסה להתרחק מכל היבט ערכי, תרבותי או מוסרי, ולהישאר אובייקטיבי ותיאורי ככל האפשר.
הנאו-אבולוציוניזם דחו רעיונות רבים של האבולוציוניזם הקלאסי, בעיקר את רעיון ההתפתחות התרבותית הליניארי החד-קווי, שהיה כה דומיננטי בתאוריות הקלאסיות. הנאו-אבולוציוניזם דחה את הטענה הדטרמניסטית וטען כי למקריות ולבחירה חופשית ישנה השפעה רבה על תהליך השינוי החברתי, ולכן ראוי לדבר על הסתברויות ולא על הכרח. הנאו-אבולוציוניזם גם תמך ב"היסטוריה נגדית": לשאול "מה היה אילו" ולחשוב על הדרכים השונות של שינוי חברתי אפשרי, וכך להראות כי תרבויות שונות עשויות להתפתח בדרכים שונות, כשלפעמים הן מדלגות על שלבים מסוימים שאחרים עברו דרכם, ופעמים אף חוזרות "לאחור". הנאו-אבולוציוניזם הדגיש את החשיבות של הראיות האמפיריות. בזמן שהאבולוציוניזם מהמאה ה-19 הסתמך על שיפוטים והנחות ערכיות לפירוש והבנת הנתונים, הנאו-אבולוציוניזם ניסה למעט בשיפוטים כאלה ולהסתמך על מידע מוצק לניתוח תהליכי האבולוציה הסוציו-תרבותית.
תאורטיקנים מרכזיים.
מבין התאורטיקנים הבולטים בגישה זו, ניתן למנות את החוקרים הבאים:
וייט.
לזלי וייט, מחבר הספר "האבולוציה של התרבות: ההתפתחותה של הציוויליזציה עד נפילת רומא" (1959), ניסה ליצור תאוריה שתסביר את כל ההיסטוריה של האנושות. כמו עבור מורגן, גם עבור וייט הגורם החשוב ביותר בתאוריה שלו הוא הטכנולוגיה. וייט סבר כי המערכות החברתיות נקבעות על ידי המערכות הטכנולוגיות. כאמת מידה להתפתחות החברה, הוא הציע מדידה של צריכת האנרגיה של החברה. הוא הבחין בחמישה שלבים של התפתחות אנושית. בראשון, בני אדם משתמשים באנרגיית השרירים שלהם. בשני, הם משתמשים באנרגיה של בעלי חיים מתורבתים. בשלישי, הם משתמשים באנרגיה של צמחים (כך וייט מתייחס למהפכה החקלאית). ברביעי, הם לומדים להשתמש באנרגיה של משאבים טבעיים: פחם, נפט, גז. בחמישי, הם רותמים את האנרגיה הגרעינית לטובתם. וייט הציע נוסחה, P=E*T, כאשר E היא כמות האנרגיה הנצרכת, ו-T היא היעילות של הטכנולוגיה המשתמשת באנרגיה הזו. תאוריה זו דומה לזו של האסטרונום הרוסי ניקולאי קרדשב, שהציע את סולם קרדשב.
סטיוארד.
ג'וליאן סטיוארד, שכתב את הספר "תאוריה של שינוי תרבותי: המתודולוגיה של האבולוציה המולטילינארית" (1955), ממייסדי גישת האקולוגיה התרבותית, פיתח תאוריה של אבולוציה רב-קווית שבחנה את הדרך בה חברות מסתגלות לסביבתן. גם סטיוארד דחה את רעיון ההתפתחות של המאה ה-19, והתמקד במקום זאת ברעיון הדרווינסטי של "הסתגלות", כשהוא טוען כי על כל החברות להסתגל לסביבתן באופן כלשהו. הוא טען כי אפשר לחקור את ההסתגלויות השונות על ידי בחינה של המשאבים המסוימים בהם החברה השתמשה, הטכנולוגיה עליה היא הסתמכה על מנת לנצל את המשאבים האלה, וצורת ארגון העבודה. הוא טען כי סביבות וטכנולוגיות שונות דורשות התאמות שונות, ושיחד עם השינוי בבסיס המשאבים או הטכנולוגיה, גם התרבות משתנה בהתאם. במילים אחרות, תרבויות אינן משתנות על פי הגיון פנימי כלשהו, אלא בעקבות קשרים משתנים עם סביבה משתנה. תרבויות לפיכך לא עוברות את אותם השלבים ובאותו הסדר, אלא משתנות בדרכים שונות ומגוונות. סטיוארד הטיל ספק בכך שאפשר יהיה ליצור תאוריה חברתית שתקיף את האבולוציה האנושית כולה; יחד עם זאת, הוא סבר כי אנתרופולוגים אינם מוגבלים לתיאור ספציפי של כל תרבות ותרבות. הוא סבר כי אפשר ליצור תאוריות שמנתחות תרבות טיפוסית משותפת, המייצגת תקופות או אזורים מסוימים. הגורמים החשובים הקובעים את ההתפתחות של תרבות מסוימת, לדעתו, הם הטכנולוגיה והכלכלה ("ליבת התרבות"), והוא ציין כי יש גם גורמים משניים, כמו מערכת פוליטית, אידאולוגיות ודתות. כל הגורמים האלה מביאים לאבולוציה התרבותית בכמה כיוונים באותו הזמן; והגיוון הזה זו בעצם ה"מולטילינאריות" של תאוריית האבולוציה שלו.
האריס.