לאחר המלחמה הצטרף וייזנברגר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1932 הועלה וייזנברגר לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 באפריל 1934 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-21. ב-1 בספטמבר 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור.
מלחמת העולם השנייה.
ב-15 באוקטובר 1939 מונה וייזנברגר למפקד הדיוויזיה ה-71, וב-1 בינואר 1940 הועלה לדרגת גנרל לויטננט. במהלך המערכה על צרפת לחם וייזנברגר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-40 במסגרת הארמייה ה-16, וב-29 ביוני 1940 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-21 בפברואר 1941 מונה וייזנברגר למפקד הקורפוס ה-53, וב-1 באפריל 1941 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. במהלך מבצע ברברוסה לחם וייזנברגר עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה השנייה. ב-30 בנובמבר 1941 מונה וייזנברגר למפקד הקורפוס ההררי ה-36 בפינלנד, וב-13 באוגוסט 1944 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-15 באוגוסט מונה למפקד המחוז הצבאי ה-13, עליו פיקד עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה התגורר וייזנברגר בקאמפטן, עד למותו ב-28 במרץ 1952.
הרי באיקל
הרי באיקל () הם רכס הרים ברוסיה העולים בתלילות מעל החוף הצפון-מערבי של ימת באיקל, בדרום סיביר רוסיה. רכס באיקל ממוקם בחלק הצפוני של אגם באיקל. אורכו כ -270 ק"מ, והוא מתחיל בהר ריטי ומשתרעת על עמק נהר אוקונייקה. החלק הדרומי של הרכס שונה בעובי קטן יחסית - 20–30 ק"מ ונמתח ל־120 ק"מ מהר ריטי עד הר מליה ספיט. המדרונות המזרחיים נשברים לפתע באגם. גובה הנקודה הגבוהה ביותר של הרכס הוא 2201 מ 'והוא ממוקם ליד הר Zavorotny. החלק הדרומי של הרכס שייך לאזור שמורת באיקל-לנסקי.
ממערב לימת באיקל נמצא החלק הצפוני של הרכס. הרוחב המקסימלי שלו הוא 60 ק"מ, הגובה הממוצע הוא מ 600 מ עד 1300 מ'. שטח זה של רכס הבאיקל הוא הגבוה ביותר. הנקודה הגבוהה ביותר ברכס היא הר צ'רסקי שגובהו 2,572 מטר.
הרמה המרכזית ברכס גובלת בהרי סייאן. הרכס הוא המקור המרכזי לנהר לנה והוא מיוער בעצים כמו אשוח סיבירי, אספן מצוי ועוד.
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם לינדון ג'ונסון
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם לינדון ג'ונסון (באנגלית: The Lyndon Baines Johnson Library and Museum, ידוע גם בשם: LBJ Presidential Library) הם הספריה והמוזיאון הנשיאותיים על שמו של נשיא ארצות הברית ה-36, לינדון ג'ונסון. המקום ממוקדם באוניברסיטת טקסס באוסטין. המקום הוא אחד מ-13 הספריות והמוזיאונים הנשיאותיים העוסקים בהנצחת נשיאי ארצות הברית והוא מנוהל על ידי הארכיון הלאומי של ארצות הברית.
היסטוריה.
הספרייה נחנכה שנתיים לאחר סיום כהונתו של ג'ונסון בשנת 1971. ג'ונסון נכח בחניכת המקום ואף ביקר בה פעמים רבות על למותו בשנת 1973. בספרייה הנמצאת במקום אפשר למצוא 45 מיליון דפים של מסמכים היסטוריים, לרבות ניירות של הנשיא ג'ונסון ושל מקורביו ואחרים הקרובים אליו.
בספרייה מבקרים 125 אלף איש מדי שנה.
רון הארפר
הדיוויזיה ה-72 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-72 (בגרמנית: 72. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-19 בספטמבר 1939 על בסיס חיל המצב בטריר, והועמדה תחת פיקוד פרנץ מאטנקלוט. במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחמה הדיוויזיה כחלק מקורפוסים שונים במסגרת הארמייה השישית. במהלך המערכה בבלקן לחה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ההררי ה-18 במסגרת הארמייה ה-12, ובמהלך מבצע ברברוסה לחמה בתחילה כעתודת הארמייה ה-11, ולאחר מכן כחלק מהקורפוסים ה-54 וה-30, והשתתפה בקרב הראשון על חצי האי קרים. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בגזרה הדרומית, כחלק מהארמייה ה-11 והשתתפה במצור על סבסטופול. לאחר מכן הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה התשיעית, ולחמה עמה בקרב רז'ב השני ובקרב קורסק. באוקטובר 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השמינית, ולחמה עמה בקרב דנייפר ובקרב קורסון-צ'רקאסי. באפריל 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הרביעית, ולחמה עמה במבצע ויסלה-אודר ובקרבות הקשים שהתחוללו בשלזיה עד סוף המלחמה.
אהרון חיים רוסו
אהרון חיים רוסו (1914 – 29 בנובמבר 2006) היה מהנדס בניין ושמאי מקרקעין ישראלי. פעיל ציבורי בולט בתחום החינוך ושימור מורשת יהדות סלוניקי.
ביוגרפיה.
רוסו נולד בעיר סלוניקי, יוון. בשנת 1932 עלה עם הוריו ואחיו לארץ ישראל מתוך מניעים ציוניים. בשנת 1936 סיים לימודי הנדסה אזרחית בטכניון וקבל את התואר מהנדס.
לאחר סיום לימודיו הועסק לתקופה קצרה כמהנדס על ידי הצבא הבריטי. בעת מלחמת העצמאות היה פעיל רוסו בארגון המודיעין של האצ"ל, ובין היתר השתתף בהכנת המודיעין לכיבוש יפו. עוד השתתף, יחד עם אליעזר ליבנה, ביצירת הקשר בין דוד בן-גוריון לבין מנחם בגין, בתקופת המחתרות העבריות בארץ ישראל.
בשנת 1941 נישא לרבקה לבית טבת.
עם תום מלחמת העצמאות והקמת המדינה החל לשרת כקצין מילואים בצה"ל. רוסו הקים משרד אדריכלות פרטי בשותפות עם האדריכל יצחק טולדנו. בתחילת עבודתם המשותפת, נרתמו רוסו וטולדנו להקמת בתי מגורים עבור ניצולי השואה מקרב יהדות סלוניקי שנכחדה כמעט במלואה. בנוסף, תכננו ובנו מבני ציבור דוגמת "בית שאלתיאל", בתי מלון, בתי קולנוע ובתי כנסת, כאשר הידוע שבהם הוא "היכל יהודה" ברחוב בן סרוק בתל אביב. כמו כן אחראים השניים גם על בנייתו של בית האבות "ליאון רקנאטי" בפתח תקווה, בו נמצא המרכז למורשת יהדות שלוניקי ויוון.
רוסו נמנה עם מייסדי הקרן למפעלי תרבות על שם אברהם אלשיך, מורה מבית הספר היהודי בסלוניקי, שהוקמה במטרה לקדם חינוך לציונות ומודעות ציונית בקרב התלמידים מבין העולים החדשים שהגיעו ארצה במסגרת העלייה ההמונית, בעיקר במחצית השנייה של שנות ה-50.
פעילותו לשימור מורשת יהדות שלוניקי ויוון.
במוקד פעילותו הציבורית של רוסו עמד נושא שימור מורשת יהדות שלוניקי ויוון, על ידי הנצחת הקהילות שחרבו והעברת המורשת לדורות הבאים. הוא עמד בראש המכון לחקר יהדות שלוניקי, והיה בין היוזמים והמפיקים של הספר "שלוניקי - עיר ואם בישראל", הסוקר בצורה מקיפה את תולדות הקהילה ואורח חיי תושביה. ביוזמתו של רוסו הוקמה באוניברסיטת תל אביב הקתדרה להיסטוריה ותרבות של יהדות שלוניקי ויוון, בה מתקיימת פעילות מחקרית ענפה בתחום.
רוסו היה גם בין יוזמי הקמת אולם ההנצחה לקהילות שלוניקי ויוון במוזיאון השואה שבקיבוץ לוחמי הגטאות. כמו כן סייע בהצלת הארכיבים המקיפים של קהילת שלוניקי אשר נשדדו על ידי הגרמנים בזמן מלחמת העולם השנייה ומצאו דרכם למוסקבה.
בשנת 1998 היה מועמד לפרס ישראל בקטגוריה של מפעל חיים. במכתב ההמלצה לוועדת הפרס כתב עליו נשיא המדינה החמישי יצחק נבון:
רוסו נפטר בשיבה טובה בגיל 92, בתל אביב.
ברנו (כדורגלן)
ברנו ויניסיוס רודריגז בורז'ס (בפורטוגזית: Breno Vinicius Rodrigues Borges, נולד ב-13 באוקטובר 1989 בקרוזיירו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בסאו פאולו בעמדת הבלם. ברנו התפרסם בכך שנעצר ונאסר בעוון הצתה מכוונת של ביתו במינכן כאשר שיחק בבאיירן מינכן.
לברנו מדליית ארד מאולימפיאדת בייג'ינג (2008), בה זכה עם הנבחרת האולימפית של ברזיל.
קריירת מועדונים.
ברנו גדל במועדון הכדורגל סאו פאולו, העביר בו את שנות נעוריו, ונחשב אז לאחד מבלמי העתיד של הכדורגל הברזילאי. בשנת 2007 זכה באליפות עם סאו פאולו, לאחר שהיה אחד מעמודי התווך בהגנת הקבוצה. כמו כן, זכה ברנו בתואר כדור הזהב הברזילאי, בתואר תגלית השנה בברזיל, ונכלל בנבחרת העונה של ליגת העל הברזילאית. בדצמבר 2007 חתם ברנו בבאיירן מינכן, שזכתה בשירותיו תמורת 12 מיליון אירו ששולמו לסאו פאולו, לאחר שגברה על קבוצות אחרות כריאל מדריד, יובנטוס, מילאן ופיורנטינה. ברנו בחר בבאיירן מינכן מאחר שסירב לבצע בדיקת עצמות לאימות גילו הצעיר כפי שנדרש על ידי ריאל מדריד, ולאחר שבאיירן מינכן קיבלה המלצות עליו מכדורגלן העבר הברזילאי שלה, ג'ובאני אלבר. את הופעת הבכורה שלו במשחק תחרותי בבאיירן מינכן ערך ברנו בהפסד של באיירן מינכן 2-1 לאנדרלכט בגביע אופ"א 2008, במשחק שהיה חסר חשיבות לאור ניצחונה של באיירן מינכן בתוצאה 5-0 במשחק הראשון. בתום אותה עונה זכה ברנו עם באיירן מינכן בדאבל בגרמניה.
על אף הפוטנציאל הגדול, ברנו לא קיבל הזדמנויות רבות בהרכב של באיירן מינכן, ובפגרת החורף של עונת 2009/10 נשלח לחצי עונת השאלה בנירנברג, שם שיחק שמונה משחקים ונפצע לתקופה ארוכה, והחמיץ את חלקה הראשון של עונת 2010/11, אותה החל שוב בבאיירן מינכן לאחר סיום ההשאלה לנירנברג. בנובמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה המחודשת בבאיירן מינכן בניצחון 3-0 על נירנברג, אך המשיך לשחק באותה עונה בעיקר כמחליף להולגר באדשטובר. ברנו קיבל הזדמנות ממאמנו לואי ואן חאל בליגת האלופות של עונת 2010/11 בשמינית הגמר מול אינטר מילאנו, כאשר החליף במשחק הראשון בסן סירו, בו ניצחה באיירן מינכן בתוצאה 1-0, את דניאל פראניץ' שנפצע בדקה ה-38, ופתח בהרכב בגומלין, בו נוצחה באיירן מינכן 2-3 והודחה בשערי חוץ. ברנו ספג ביקורות רבות על הופעתו במשחק זה.
המעצר והמאסר.