הקרקע שסופחה לפארקים ב-1978 כבר הייתה חסרת עצים, והמאמצים לשיקומם נמשכו עשורים רבים, כאשר דרכי הובלת העצים הכרותים נהרסו כך שהקרקע יכלה לשוב למצבה המקורי. עם זאת, המחסור בתקציב עיכב את השיפורים העיקריים, וחברות העצים שתלו ברוב הקרקע מיני עצים לא מקומיים, במקום העצים המקומיים. דיכוי שריפות היער עד לשנות ה-80 היה אחד מהגורמים לפלישתם של מינים זרים לאזורי קו החוף, כולל הדיונות וערבות החוף. תוכנית לניהול שריפות כוללת שריפות יזומות כאחת השיטות להשיב את שטח הפארק למצבו הראשוני. כיוון שעצי הסקוויה נאה נכרתו לפי מידת הנגישות, כאשר העצים באזורים הפחות נגישים נכרתו בסוף, נוצרו חלקות יער ראשוני המבודדות זו מזו, לעיתים על ידי אזורים שאורכם קילומטרים רבים. במקרים אלה ייתכן ויחלפו עשרות שנים עד שהיער הבוגר ישתקם, ללא קשר לכמות ההשקעה הכספית המשמשת לשיקום המערכת האקולוגית.
הנהלת הפארק הפכה חלק מדרכי הובלת העצים הכרותים כדרכים המשמשות את התיירים למטרות צפייה בנוף. דרכים אלו לא עומדות בתקני הבטיחות של שירות הפארקים, ולהנהלת הפארק חסרים התקציבים הנדרשים לשיפורן. מבנים בפארק כדוגמת מרכזי מבקרים ומגורים לעובדים זקוקים לרענון על מנת לעמוד בביקוש הגואה. עובדי הפארק מבצעים סקרי איכות במים ובאוויר, מנטרים את אוכלוסיות המינים בסיכון ובאיום, ועובדים בשיתוף פעולה הדוק עם המונומנט הלאומי חוף קליפורניה (California Coastal National Monument), המנוהל על ידי לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית.
הפארקים המדינתיים במערכת הם:
תיירות.
בתוך מערכת הפארקים אין בתי מלון או מוטלים והאכסניה לצעירים "דה-מרטין רדווד" שפעלה ליד קלאמת נסגרה. אולם, בעיירות הסמוכות לפארקים כדוגמת קלאמת, רקווה ואוריק יש מלונות ואכסניות קטנות, כשמבחר מקומות לינה קיים במרכזי המסחר של קרסנט סיטי בצפון הפארק וארקטה ויוריקה בדרומו. מערכת הפארקים נמצאת 420 קילומטרים צפונית לסן פרנסיסקו, 480 קילומטרים דרומית לפורטלנד, וכביש 101 חוצה אותה מצפון לדרום. הפארק גובל מצפון-מזרח ביער הלאומי שישה נהרות, המשמש ברובו לכריתת עצים מסחרית. חלקים מהיער הלאומי מוגדרים כאזור הנופש הלאומי הנהר סמית (Smith River National Recreation Area), אזור שפותח לפעילויות נופש, בעיקר דיג.
בחלק הפדרלי של מערכת הפארקים אין אתרי מחנאות שניתן להגיע אליהם באמצעות כלי רכב, בניגוד לחלקים של הפארקים המדינתיים, והגעה רגלית היא הדרך היחידה בה ניתן להגיע אליהם. אתרי המחנאות כוללים את אתר המחנאות מיל קריק בפארק המדינתי רדוודס בחוף דל נורטה ואתר המחנאות ג'דדיה סמית בפארק המדינתי רדוודס ג'דדיה סמית (בשני הפארקים יש בסך הכל 251 מקומות), אתר "אלק וודס" בפארק המדינתי רדוודס פרריה קריק שבו יש 75 מקומות, ואתר המחנאות "חוף גולד בלאפס" שבו יש 25 מקומות. שימוש באתרי המחנאות הללו אפשרי במקומות המסומנים בלבד ולאחר תיאום עם הנהלת הפארקים, מלבד חלקות חצץ לאורך נחל רדווד.
שהייה באתרי המחנאות באזור המרוחק (Back country camping) מחייב קבלת אישור, ויש בקרה הדוקה על מנת למנוע ניצול לא נכון שלהם. השהייה באתרים הללו מוגבלת לחמישה לילות ברציפות, ולכל היותר 15 לילות בשנה אחת. הסתרת מזון נאכפת בקפדנות כדי למנוע תקריות עם דובים, והמטיילים נדרשים לקחת איתם את האשפה שהם מייצרים.
במערכת הפארקים יש כ-320 ק"מ של מסלולי הליכה, אך בעונת הגשמים חלק מהגשרים הזמניים להולכי רגל מוזזים ממקומם, כיוון שהם עלולים להינזק בשל עליית מפלס המים. לעיתים קרובות המסלולים בוציים בכל השנה, והמטיילים חייבים להיות מצוידים היטב למזג אוויר גשום ולהתייעץ עם מרכזי המבקרים לעדכונים על מצב המסלולים.
רכיבה על סוסים ואופני הרים הן בין הפעילויות הפופולריות בפארקים, אך הן מוגבלות לשבילים ספורים. שיט קיאקים פופולרי בעיקר ליד חוף האוקיינוס, וכן בנהרות ובנחלים השונים. חותרי הקיאקים והקאנואים שטים לאורך הנהר סמית, שהוא הנהר הארוך ביותר ללא סכרים שנותר בקליפורניה. אפשרויות הדיג הטובות ביותר לאלתית וטרוטת עין-הקשת הן בנהר סמית ובנהר קלאמת, אך יש צורך לקבל רישיון דיג ממדינת קליפורניה. הציד אסור בכל שטחי הפארקים, אך מותר ביערות הלאומיים הסמוכים.
בפארקים יש שלושה מרכזי מבקרים, שבהם אפשר לקבל מידע ולהצטרף לטיולים מודרכים ושתי נקודות מידע נוספות. באתרי המחנאות מוצעים הרצאות לאור המדורה וסיורים מודרכים. בפארקים יש אתרים רבים שבהם ניתן לקיים פיקניקים, וניתן להגיע אליהם בקלות בכלי רכב.
סוזוקי מוטור
סוזוקי מוטור (ביפנית: スズキ株式会社) היא חברה יפנית לייצור אופנועים, מכוניות ומוצרים נוספים. החברה הוקמה בשנת 1909 על ידי מישיו סוזוקי בהמאמאטסו, שיזוקה, יפן, וייצרה בתחילת דרכה מכונות אריגה.
בדירוג ה-Global 500 של המגזין פורצ'ן לשנת 2011, מוקמה סוזוקי במקום ה-316.
היסטוריה.
בארבעים שנותיה הראשונות ייצרה סוזוקי מוצרים תעשייתיים בתחום האריגה. ב-1949 הפכה החברה לציבורית. שמה המוקדם היה 'סוזוקי לום' (לום מלשון אריגה באנגלית) וב-1954 הוא הוחלף לסוזוקי מוטור, לאחר שנתיים של הצלחה בייצור אופניים ממונעים שכונו על ידי החברה 'פאואר פרי'. מספר שנים לאחר מכן הופרדו עסקי האריגה מעסקי המנועים והפכו לחברה עצמאית.
שנות השישים.
ב-1955 התקדמה החברה לייצור אופנוע ראשון עם מנוע 125 סמ"ק שכונה 'קולדה'. עוד באותה שנה התחיל ייצור של מכונית זעירה בשם סוזולייט שהייתה בעלת מנוע שתי פעימות בנפח 360 סמ"ק. מספר שנים לאחר מכן שווקה גם גרסת טנדר לסוזולייט. ב-1960 כבר הוצג אופנוע 'קולדה' דו צילינדרי, דו פעימתי בנפח 250 סמ"ק והספק של כ-20 כוח סוס.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נכנסה סוזוקי לתחום המרוצים וב-1962 זכתה לראשונה במרוץ אופנועים בינלאומי באי מאן בקטגוריית 50 סמ"ק. היא גם הצליחה לזכות באליפות עולם במרוצי הגרנד פרי בקטגוריה זו. עם ההצלחה נפתחו סוכנויות משנה לשיווק במקומות שונים בעולם ולראשונה בארצות הברית. אופנוע שזכה להצלחה יחסית בארצות הברית הוא ה-K15 שהיה אופנוע שטח 2 פעימות בנפח 80 סמ"ק.
בשנת 1967 התחילה סוזוקי לייצר מכונית מיקרו בשם 'פרונטה', המונעת בהנעה אחורית עם מנוע אחורי של 360 סמ"ק. אורכה של המכונית כשלושה מטרים. בגרסת היצוא הוצעו גם מנועים מוגדלים ל-450 סמ"ק. באותן שנים שווקו מספר דגמים נוספים בעלי בסיס דומה כדוגמת טנדר ומיקרו-ואן. כל הדגמים הבסיסיים הונעו על ידי מנועי ה-360 סמ"ק שהיו מנועי שלושה צילינדרים, שתי פעימות, מקוררי אוויר ובעלי הספק של כ-30 כוחות סוס.
שנות השבעים.
ב-1970 התחילה סוזוקי לייצר רכב שטח זעיר בעל הינע לארבעת הגלגלים המכונה ג'ימיני. דגם זה השתמש במנוע ה-360 סמ"ק, אך שאר המרכיבים נלקחו מרכב של יצרן שהפסיק פעילותו בשם הופסטאר.
בסוף שנות ה-60 התחילה סוזוקי בייצור אופנועים בעלי נפח מנוע גדול יותר. הראשון הוא ה-T500 עם מנוע 500 סמ"ק דו צילינדרי, דו פעימתי ו-46 כ"ס. ב-1971 הציגה החברה את האופנוע הגדול ביותר שלה, ה-GT750 בעל מנוע שלושה צילינדרים בשורה, עם 67 כ"ס, אך עדיין עם שתי פעימות. בדומה לדגמים דומים של המתחרים היפנים באותן שנים, גם דגם זה סבל מכוח מנוע חזק ומתפרץ במקביל לשילדה ומיתלים רכים שלא התאימו לכוח המנוע.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 יוצרו גרסאות המשך לפרונטה עם מנועים וממדים מוגדלים. במקביל, הוצעו גם מנועי ארבע פעימות בנפחים של 500 עד 970 סמ"ק וחלק מן המנועים אף היו מקוררי מים. בשוקי הייצוא כונו לעיתים דגמים אלו בשם LS או SS. בדור הרביעי שכונה לעיתים 'אלטו' ויוצר החל מ-1979 הוצגו מנועים בקדמת המכונית עם מעבר להנעת גלגלים קדמית.
ב-1974 הוצג אופנוע ה-RE5 שהונע לראשונה על ידי מנוע שאינו מבוסס על מחזור שתי הפעימות. אך הוא גם לא היה מנוע 4 פעימות, אלא מנוע סיבובי המוכר כמנוע ונקל והתבסס על מנוע הונקל של חברת NSU. סוזוקי היא הראשונה שניסתה להציע מנוע ונקל באופנוע סדרתי, אך הניסיון לא צלח וייצור האופנוע נפסק תוך שנתיים. ייתכן שזה נבע מההחלטה האסטרטגית של החברה להיכנס לתחום 4 הפעימות, כשב-1976 הוצגה לראשונה סדרת אופנועי ה-GS שמלווה את סוזוקי עד ימינו. אלו היו ראשוני אופנועי ארבע הפעימות בעלי מנועי ארבעה צילינדרים בשורה. הדגמים הראשונים היו בנפח 400 ו-750 סמ"ק, ושנה לאחר מכן הוצג דגם ה-1000 סמ"ק הראשון, GS1000. שוק אופנועי 4 הפעימות הגדולים כבר נשלט אז על ידי הונדה וקוואסקי, ובאופן טבעי דגמי סוזוקי לא קיבלו את הבכורה בקבוצתם, אך מצד שני הם לא היו גרועים משמעותית ממתחריהם.
ב-1976 זכתה סוזוקי לראשונה באליפות גרנד פרי בקטגוריה הבכירה בנפח 500 סמ"ק עם הרוכב בארי שין. בעונה זו זכו רוכבי סוזוקי בתשעה מתוך עשרת המקומות הראשונים. בשנים הבאות זכתה סוזוקי בשלוש אליפויות נוספות שהפכו בשנות ה-80 וה-90 לנדירות יותר עבורה.
בקטגוריית השטח קצרה סוזוקי הצלחה במרוצי המוטוקרוס העולמי והשיגה מספר אליפויות יצרן ורוכב בסוף שנות ה-70.
שנות השמונים.
ב-1982, בדומה לשאר החברות היפניות גם סוזוקי הציגה אופנוע עם מגדש טורבו. היה זה ה-XN85 בעל מנוע 4 צילינדרים בשורה בנפח של 650 סמ"ק. הספק המנוע היה 85 כוחות סוס שהיוו כ-15 אחוז תוספת בהשוואה למנוע הרגיל, אך גם אופנוע טורבו זה יוצר רק שנים ספורות, כנראה בגלל אופי מנוע הטורבו שלא נמצא מתאים לאופנועים.
ב-1983 התחיל ייצור הסוויפט עם מנוע בנפח ליטר וממדים של מכונית מיני שהייתה גדולה מרוב דגמי המיקרו האחרים של היצרן. דגם זה כוון בראש ובראשונה לשוקי הייצוא, בעוד דגמי המיקרו כוונו לשוק היפני בו חוקי הרישוי נתנו הקלות למכוניות קטנות.