ניתוחים שנעשו על ידי המכון הבינלאומי ללוחמה בטרור מצביעים על 5 מאפיינים של טרור זאבים בודדים איסלמיים בעולם המערבי:
שיזואוקה
שיזואוקה (ביפנית: 静岡市) היא עיר הבירה של מחוז שיזואוקה שבחבל צ'ובו שביפן. אוכלוסיית העיר מונה 689,881 תושבים, נכון ל-1 באוגוסט 2021.
היסטוריה.
באזור בו שוכנת העיר שיזואוקה נמצאו עדויות להתיישבות אנושית מלפני אלפי שנים, מהתקופה הפלאוליתית ביפן. בסביבות העיר נמצאו מספר תלי קבורה מתקופת קופון, ובאתר הארכאולוגי טורו, השוכן במרכז העיר, נמצאו עדויות להתיישבות אנושית מתקופת תקופת יאיואי.
בראשית תקופת נארה נוסד מחוז סורוגה, ובעשור הראשון של המאה ה-8 נקבעה מקום בשם סונפו (駿府), לגדות נהר אבה.
בתקופת אשיקאגה הייתה סונפו בירתו של שבט אימגאווה, אך לאחר שנחלו תבוסה בקרב אוקהאזמה כבש טקדה שינגן את האזור, וטוקוגאווה איאיאסו כבש אותו ממנו לאחר מכן. טויוטומי הידיושי, מאחד יפן, העניק את העיר לנקמורה קזוטאדה, אך לאחר קרב סקיגהארה כבש טוקוגאווה את סונפו מחדש, והעביר אותה לשליטתו של אחד מפקודיו, נאיטו נובונארי ב-1601. ב-1606 פרש טוקוגאווה מתפקיד השוגון ועבר להתגורר בסונפו, משם החזיק בהשפעה רבה על השוגון החדש טוקוגאווה הידטאדה, והעיר עברה להיות בשליטתו הישירה של השוגון.
ב-1869, לאחר התמוטטות שוגונות טוקוגאווה, קיבל השוגון הנצר למשפחת טוקוגאווה שליטה על האן לסונפו. באותה שנה שונה שמו של ההאן לשיזואוקה, וב-1871 בוטלה שיטת ההאן והאן שיזואוקה הפך למחוז שיזואוקה. העיר שיזואוקה נוסדה באופן רשמי ב-1 באפריל 1889.
במלחמת העולם השנייה לא הייתה שיזואוקה מטרה להפצצות בעלות הברית מכיוון שלא היו בסביבתה בסיסים צבאיים ומתקנים תעשייתיים. אולם, ב-19 ביולי הפציצו אותה מפציצים אמריקנים והחריבו חלקים נרחבים ממנה, תוך גרימת אבדות רבות בנפש.
אקלים.
בשיזואוקה שורר אקלים סובטרופי גשום, עם חודשי קיץ חמים ולחים, וחודשי חורף קרירים עם מעט שלג. בשל קרבתה לזרם קורושיו, בשיזואוקה יורדים משקעים אטמוספיריים רבים, אך יש בה ימי שמש רבים בשל העובדה שהיא מוגנת מפני סופות מכיוון ים יפן.
כלכלה.
כלכלת שיזואוקה מתבססת בעיקר על מגזר השירותים, ובמקצת על תעשייה ועל חקלאות. בתחום החקלאות, מייצרת העיר תה ירוק, תותים, ואסאבי, מנדרינה, לוטוס, ורדים ואפרסקים. כמו כן, נמל שימיזו הסמוך הוא מרכז לדיג טונה.
ערים תאומות.
לשיזואוקה יחסי ערים תאומות עם:
דאר אל-מועלמין
אברהם בייניש
ברבל ווקל
זנה הנדרסון
זנה קלרסון הנדרסון (Zenna Chlarson Henderson, 1 בנובמבר 1917 - 11 במאי 1983) הייתה סופרת מדע בדיוני ופנטזיה אמריקאית, ומורה בהכשרתה.
ביוגרפיה.
הנדרסון נולדה בטוסון, אריזונה. בתם של לואיס רודולף קלרסון ואמילי ורנל רואלי. השלימה תואר ראשון בחינוך בקולג' של מדינת אריזונה ב-1940. היא לימדה בבית ספר יסודי באריזונה, בעיקר בכיתות הנמוכות. מקומות נוספים בהם לימדה: פורט הואצ'ונה (אריזונה), קונטיקט, מחנה מעצר ליפנים בסקטון (אריזונה) במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1943 התחתנה עם ריצ'רד הארי הנדרסון. בשנת 1950 הם התגרשו.
הנדרסון נחשבת לאחת מראשונות המחברות בסוגת המדע הבדיוני, ומעולם לא השתמשה בשם עט גברי. אף על פי שעבודתה אינה נתפסת כפמיניסטית, הנדרסון הייתה בין היחידים שכתבו מדע בדיוני מנקודת מבט נשית בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים.
בגיל 12 היא החלה לקרוא סיפורי מדע בדיוני ופנטסיה מתוך מגזינים
שונים.
הנדרסון נפטרה בשנת 1983 לאחר שהייתה חולה בסרטן. היא קבורה בבית הקברות סנט דייוויד שבאריזונה.
יצירות.
רוב סיפוריה של הנדרסון מתמקדים בנושא השונות ובסכנות הטמונות בלהיות שונה, דבר שמומחש בביטוי "שונה הוא מת". הסיפורים מציגים לרוב ילדים או צעירים. רוב הסיפורים הם חלק מהסדרה העוסקת בהיסטוריה של "העדה", יצורים דמויי אנוש מכוכב מרוחק שנאלצו לעזוב את כוכב מולדתם בגלל אסון טבע ולהגר לכוכבים אחרים, בהם כדור הארץ. עם הגיעם לכדור הארץ, בערך בתחילת המאה העשרים, בני העדה מתפזרים ברחבי דרום-מערב ארצות הברית, אך נשארים מבודלים מילידי כדור הארץ בגלל רצונם לשמר את תרבותם ואת אמונותיהם הדתיות והרוחניות. לבני העדה יש יכולות על-טבעיות (ביחס לבני אדם בכדור הארץ): טלפתיה, טלקינזיס, נבואה, ריפוי; יכולות אלה נקראות בפיהם "מתנות" או "אותות ונטיות".
הסיפורים עוקבים אחרי קהילות של בני העדה ואחרי יחידים בודדים, לרוב במאמציהם למצוא קהילות ולשמור על ייחודם בעולם עוין. מוטיב הייחודיות עובר כחוט השני ביצירותיה של הנדרסון. על יכולתה ליצור אמפתיה כלפי הזר והשונה נאמר כי היא "יותר סימאק מסימאק".
ב-1952 הופיע הסיפור "אררט", הראשון בסדרת בני העדה. הסיפורים התפרסמו לרוב במגזינים ובאנתולוגיות. מאוחר יותר נאספו הסיפורים בספרים "מסע: ספר העדה" (1961) ו"העדה: אותו הבשר" (1966). ב-1991 ראתה אור האסופה "מבחר סיפורי העדה" (The People Collection).
בשנת 1995 ראה אור הספר "התכנסות: כל סיפורי העדה" (Ingathering: The Complete People Stories) בהוצאת NESFA Press.
בניגוד לסיפורי העדה, האסופות "קופסת הכל דבר" (The Anything Box, 1965) ו"להחזיק פלא" (Holding Wonder, 1971) כוללות סיפורים בעלי נימה כועסת יותר. בסיפורים אחדים הנדרסון עוסקת בהפרעה טורדנית-כפייתית ובאגורפוביה; בכוחות על-טבעיים שמביאים את המשתמשת בהם לאיבוד שפיותה; בכוחה של אמונה בקסמים ושימוש בהם לרעה.
בשנת 1981 ראה אור תרגום לעברית של "מסע: ספר העדה" תחת הכותרת "הנידחים: ספר תולדות העדה" בתרגומה של שולמית במברגר, בהוצאת עם עובד.
עיבודים.
ב-1972 הסיפור "נזיד" (Pottage) עובד לסרט טלוויזיה בשם "The people". הסרט עוסק בקבוצת חייזרים דמויי אנוש החיים בקהילה מבודדת בכדור הארץ. בסרט השתתפו ויליאם שטנר, קים דרבי ודיאן וארסי. את הסרט ביים ג'ון קורטי והוא הופק על ידי שותפו לעיתים, פרנסיס פורד קופולה. הסרט הופץ גם בפורמט DVD.
פרסים.
הנדרסון הייתה מועמדת לפרס הוגו בשנת 1959 עבור הנובלה הקצרה "שבי" (Captivity).
סטניסלאב לישצ'ינסקי
סטניסלב לישצ'ינסקי
3096 ימים
3096 ימים (בגרמנית: Tage 3096; באנגלית: Days 3096) הוא סרט דרמה גרמני דובר אנגלית משנת 2013 שבוים על ידי שרי הורמן, בכיכובם של תור לינדהרדט ואנטוניה קמבל-יוז. הסרט מבוסס על אוטוביוגרפיה של נטשה קמפוש האוסטרית, שנחטפה ב-2 במרץ 1998 בהיותה בת 10, והוחזקה במרתף על ידי וולפגנג פריקלופיל במשך 3096 ימים (כשמונה וחצי שנים), עד שנמלטה מביתו ב-23 באוגוסט 2006.
המפיק והתסריטאי ברנד אייכינגר שקיבל לידיו את הפקת הסרט, מת מהתקף לב בעיצומה של כתיבת התסריט, ואת העבודה השלימו מרטין מוסקוביץ, באותה עת ראש תחום טלוויזיה וקולנוע בחברת Constantin Film שהפיקה את הסרט, והתסריטאית רות תומא.
עלילה.
בסצנת הפתיחה, נטשה הקטנה מבלה עם אביה ורוקדת על שולחן בבר, לגאוותו של האב השתוי. למחרת בבוקר, האם מעירה את נטשה לבית הספר, ומאחר שהילדה מתקשה לקום, היא מבינה שנטשה שוב בלתה עם אביה, והילדה משקרת ומכחישה. בתגובה, האם סוטרת לה ומתנצלת מיד, אך נטשה הנעלבת יוצאת מהבית והולכת לבדה לבית הספר בפעם הראשונה, לאחר שתמיד אמה הסיעה אותה.
בדרכה לבית הספר, נטשה עוברת ליד רכבו של וולפגנג החונה בשולי הכביש, ומן הרכב יוצא בעליו, מתנפל עליה וגורר אותה לרכב. ילדה שעוברת במדרכה ממול, עדה למתרחש. וולפגנג נוסע לביתו, מכניס את נטשה כשהיא מורדמת לחדרון שבמרתף הבית, ונועל אותה שם. בלילות הראשונים, לאחר שנטשה מבינה שהחוטף לא מתכוון לשחרר אותה, היא מבקשת מוולפגנג לקרוא לה סיפור ולתת נשיקה לפני השינה, כפי שהורגלה בביתה. בלילה השלישי, וולפגנג קורא לה את המעשייה הנסיכה והאפון, כאנלוגיה למצבה של הילדה הכלואה.
בזמן שאמו וסבתו מבקרות אצלו, מגיעים לבית שוטרים העוסקים בסריקות אחר נטשה וחוטפה, משום שהרכב שלו מתאים לתיאור שבידי המשטרה. מאחר שהסבריו מניחים את דעת השוטרים ודבר אינו מחשיד אותו, הם עוזבים את שטח הבית. וולפגנג מתעלל בנטשה נפשית, לא מאפשר לה לצאת מהחדר בו כלא אותה ומשקר לה שהוריה לא מוכנים לשלם עבורה דמי כופר. הוא מרעיב את נטשה המתחננת למזון ולשתיה, אותם היא מקבלת בתמורה לציות וכניעה מוחלטת. וולפגנג מתקין אינטרקום שבאמצעותו הוא יכול לשמוע את כל המתרחש בחדר המסתור של נטשה ולדבר אליה. במשך מספר שנים הוא צועק באינטרקום "צייתי לי, צייתי לי". מדי פעם היא מתנגדת, מתמרדת, מתחננת לשוב הביתה ומתכסת תכסיסים כדי לאלץ את וולפגנג להוציאה החוצה, אך ללא הצלחה.
כעבור ארבע שנים, נטשה בת 14, צנומה מאוד וחלשה. בשנים שחלפו מיום חטיפתה, נטשה לומדת מספרי הלימוד שהיו בילקוטה כאשר נחטפה. היא מקבלת את המחזור החודשי הראשון שלה ומדממת בחדרה, וולפגנג מתיר לה לראשונה לצאת מהחדר ולהתקלח באמבטיה הביתית שבקומה מעל, אך מאיים עליה שלא תנסה לברוח, כי כל הפתחים ממולכדים בחומרי נפץ. מאז, וולפגנג מתיר לה לצאת מדי פעם מהמסתור ולעלות אל הבית.