בשנת 1994 הוציא בגר אלבום בשם "דרך השירים" ובו גרסאות כיסוי לשירי רוק ישראלים מכל הזמנים, בהם "ערב של יום בהיר" (מקור: אפרים שמיר), "קפה אצל ברטה" (מקור: יגאל בשן והנשמות הטהורות) ו"אינך יכולה" (מקור: החלונות הגבוהים).
בשנות ה-2000.
בשנת 2001 הוציא והפיק עם להקת סטלה מאריס את האלבום "פרשים", מתוכו בלטו השירים: "רחובות ופנסים" ו"גלוי וחיוור".
בשנת 2004 הקליט בגר גרסה מחודשת לשיר "זה היה ביתי" עם הילה הררי וההרכב כלא שש, בביצוע שהפך למזוהה עם ההתנגדות לתוכנית ההתנתקות. בגר הביע את הזדהותו עם המסר בהופעה קצרה בקליפ המצולם של השיר. הגרסה המחודשת נכללה באלבומה של הררי "זה היה ביתי".
בשנת 2006 הוציא בגר אלבום כפול בשם "הכוח לאהוב", ובו ביצועים חדשים לשיריו מכל הזמנים. האלבום כלל גם שני שירים חדשים שיצאו כסינגלים: "שמיים כהים" ודואט עם הילה הררי, "הכוח לאהוב".
בשנת 2009 יצא בגר לסיבוב הופעות בארץ. בהופעות אלו ליוו אותו חברי להקת סטלה מאריס, והוציא את הסינגל "בייבי דול".
בינואר 2016 הוציא את שיר המחאה "מלכות השקר". במרץ 2016 הוציא את "צדק מופלא", שנכתב בעקבות המחאה החברתית שפרצה בקיץ 2011, ואת "חזרה לאיסטנבול", שנכתב בהשראת טיול שורשים שערך עם אמו, בעיר הולדתו איסטנבול. אלו שירים מתוך אלבום עתידי בשם "כוכב הקופים", ה-11 במספר.
ביוני 2018, הוציא את שיר "המכתב", על חייל המנבא את מותו בקרב. בינואר 2019, הוציא את "גבריאל", לזכרו של הזמר גבי שושן, ששם קץ לחייו. את מילות השיר כתב עובדיה חממה, והלחין אוהב חממה. ביוני 2019, הוציא את השיר "מה שיש בי". בקיץ 2019, הוציא בגר את האלבום " כוכב הקופים", בו קובצו חלק מהשירים שהוציא כבר כסינגלים ושירים חדשים נוספים שכתב.
חיים אישיים.
מני הוא אחיו הבכור של הסקסופוניסט אלברט בגר. אחיינו הוא היוצר והמפיק המוזיקלי סתיו בגר.
בגר מתגורר ביישוב חריש, נשוי לדליה מלכה-בגר, שחקנית, ואב לארבעה ילדים.
בשנים 2012–2018, עקב קשיים כלכליים שאליהם נקלע בשלוש השנים הקודמות, פנה למקורות הכנסה נוספים והפעיל דוכן למזון מהיר ליד זכרון יעקב.
וורקא
ווֹרְקא (כך בפי היהודים; בפולנית: Warka, וַרְקה) היא עיירה על הגדה המערבית של הנהר פיליצה במרכז פולין, 60 קילומטר מדרום לוורשה. בשנת 2004 נמנו בעיירה כ-11,000 תושבים.
היסטוריה.
וורקא זכתה למעמד עיר בשנת 1321. בשנת 1478 נוסדה בוורקא מבשלת שיכר ששמעה יצא למרחוק. אחד מראשוני החסידות, רבי יצחק קאליש הקים את חצר החסידות שלו בעיירה וורקא, והיא נקראת על שמה. רבי ישראל יהושע מקוטנא כיהן תקופה מסוימת כרב בוורקא.
בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים התגוררו בוורקה כ-2,200 יהודים, שהיו כמחצית מאוכלוסייתה. בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את וורקא, והחלו בביצוע מעשי התעללות ביהודיה, תוך שריפת בית הכנסת בעיירה.
בסתיו 1940 הוקם בוורקה גטו. בפברואר 1941 גורשו יהודי וורקא לטרבלינקה בידי אנשי אס-אס, שוטרים פולנים ופלוגות של ליטאים ואוקראינים.
יהדות אורפה
סביב העולם בשמונים יום
לשכת הפרווה
לשכת הפרווה הייתה לשכה בחלקה הדרומי (לפי גרסה אחרת: הצפוני) של העזרה של בית המקדש השני. בלשכת הפרווה מלחו את עורות הבהמות שהוקרבו, ועל גגה שכן מקווה טהרה, שבו היה טובל הכהן הגדול ביום הכיפורים.
מיקום הלשכה.
המשנה במסכת מידות מציינת את מיקומה של הלשכה בצפון:
גרסה סותרת נמצאת בציטוט של משנה זו בתלמוד הבבלי:
גרסת התלמוד התקבלה על ידי המפרשים, כולל הרמב"ם, שקיבע אותה גם בנוסח המשנה שבפירוש המשנה שלו. בעל תוספות יום טוב (בפירושו למשנה מידות ה, ג) שיער שזהו שיבוש שנגרם כתוצאה מכך שעיקר עבודת הקורבנות היא בצפון המקדש, ועל כן ייחסו בטעות (לדבריו) את הלשכות העוסקות בקורבנות, לצפון גם כן. הוא תומך גם את יתדותיו בעובדה שגם בפרק הראשון של מסכת מידות, מפורטים תחילה השערים שבדרום; ואם כן גם כאן הגיונית יותר הגרסה "שבדרום" תחילה, גם אצלנו. עם זאת, בכתבי היד המהימנים של המשנה (כולל, כאמור, כתב יד קאופמן), הגרסה היא 'שבצפון'.
השימוש בלשכה.
עיבוד עורות.
בלשכה רוכזו העורות שהופשטו מן הקורבנות במהלך השבוע, ובה היו מולחים אותם כדי לשמרם ומחלקים אותם בין הכהנים בכל ערב שבת. כך מספרת התוספתא (מנחות יג, ד):
בית טבילה.
על גגה של הלשכה היה מקווה טהרה ("בית טבילה") לצורך הכהן הגדול, שהיה נחשב כחלק מן הקודש (העזרה). כך, לא יכול היה הכהן הגדול לטבול בה לפני תחילת העבודה ביום הכיפורים, שכן היה עליו לטבול בטרם ייכנס לקודש. שאר הטבילות (ארבע מתוך חמש) נערכו באותו מקווה.
אל בית הטבילה נכנס הכהן דרך מדרגות לולייניות שהחלו בלשכת המדיחין הסמוכה. על השאלה מדוע לא היה הכהן נכנס ישירות מבית הפרווה, ענו המפרשים שתי תשובות אפשריות: א. בלשכת הפרווה היה שורר ריח חריף עקב מליחת העורות שבמקום, ורצו למנוע זאת מן הכהן הגדול, שעבד מתוך צום וחוסר שינה; ב. משום צניעות, מחשש פן יונף הסדין החוצץ בין הכהן הגדול ובין העם ויתגלה בעירומו, נכנס מדרך צדדית.
מקור השם.
מכשף ששמו 'פרווה'.
לפי דברי רב יוסף בתלמוד הבבלי, נקראה לשכת הפרווה על שם מכשף ("אמגוש") בשם זה. רבים תמהו, כיצד ייתכן לקרוא שם מקום במקדש על שמו של נוכרי מכשף, ומה היו הנסיבות שגרמו לכך; בעניין זה נחלקו הדעות: דעת הגאונים, המובאת בספר הערוך (וכן דעת הרמב"ם בפירושו למשנה), היא כי היה זה מכשף נוכרי שחצב מנהרה נסתרת אל מתחת לבית קודש הקודשים, במטרה לצפות בעבודת הכהן הגדול, אולם הכהנים גילוהו והרגוהו כדין גוי הנכנס לקודש, ולמען ישמעו ויראו שלא לזלזל בקדושת המקדש קראו ללשכה על שמו, לדראון עולם. על פי מנחם המאירי, היה זה מכשף יהודי שחזר בתשובה ותרם מקווה זו הנקראת על שמו. ר' עובדיה מברטנורא, בפירושו למשנה (מידות ה, ג), כתב: "אדם מכשף ששמו 'פרווה' בנה אותה לשכה על ידי מכשפוּת, ונקראת על שמו".
בתפארת ישראל מופיעה הדעה כי הייתה זו יצירה טכנולוגית שהסתייעה בחוק כלים שלובים על מנת להעלות את המים לקומה השנייה שם שכנה המקווה, בלא להפכם למים שאובים הפסולים למקווה. ומכיוון שדבר זה היה נראה ככישוף, כונה בפי כל 'על שמו של מכשף'.
תפקיד הלשכה.
לדעת ר' שמעיה (בפירושו למסכת מידות, וכן סבר גם ה'תוספות יום טוב'), שלשכה זו נקראה על שם עורות הפרים שהיו מולחים בה, ורק בית הטבילה שעל גבה נקרא בשם 'פרוה' על שם המכשף שבנאו.
לדעתו של חוקר המקדש אלחנן אייבשיץ, השם פרווה מסמל בעיקרו את המשמעות של 'עור שעיר' (כמשמעות הידועה לנו של פרווה), כרמז לשימושה של הלשכה, למליחת עורות; עם זאת, יש בשם גם משום זכר למאורע ההיסטורי של אותו מכשף שחתר בעזרה, כמסורת הגאונים.
מסביב לעולם ב-80 יום
יעקב גנז
אלפרד ואלנשטיין
אלפרד ואלנשטיין (Alfred Wallenstein; 7 באוקטובר 1898, שיקגו - 8 בפברואר 1983, ניו יורק), היה צ'לן ומנצח יהודי אמריקאי.
בגיל 17 הצטרף אל התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו כצ'לן. בהמשך ניגן בצ'לו בפילהרמונית של לוס אנג'לס ובתזמורת סימפונית של שיקגו לפני שהיה לצ'לן ראשי בפילהרמונית של ניו יורק בניצוח טוסקניני, בשנת 1929. הוא הרבה להופיע עם תזמורות אלה כסולן.
טוסקניני, שהיה צ'לן בעצמו, יעץ לואלנשטיין להיות למנצח. הוא ניצח על תזמורת אגן הוליווד ואחר ניצח לעיתים קרובות על קונצרטים משודרים ברדיו. משנת 1943 עד 1956 היה מנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של לוס אנג'לס. בשנים הבאות לימד בבית ספר ג'וליארד בניו יורק.
סמל הרפובליקה של קונגו
סמל הרפובליקה של קונגו מורכב ממגן שבמרכזו אריה אדום האוחז בלפיד. רקע המגן צבוע בצהוב, ובמרכזו רצועה ירוקה. מעל המגן ישנו כתר זהב. שני פילים אפריקנים תומכים במגן משני צידיו. שני הפילים עומדים על קורה, שממנה נופלת כרזה עם הכיתוב "אחדות, עבודה, קידמה", שהוא המוטו הלאומי של המדינה.
צלחת
צַלַּחַת היא כלי מטבח בסיסי הנועד להכלת והגשת מזון. קיימים סוגים וגדלים שונים של צלחות המיועדים לשימושים שונים. צלחת קעורה (קערה) משמשת להגשת מרק או מזון נוזלי אחר, בעוד שצלחת שטוחה משמשת להגשת מזון מוצק.
פנכה היא קערית קטנה ותחתית היא צלחת קטנה, שעליה מעמידים כוס או ספל. חיילים בתנאי שדה משתמשים כצלחת בפָּנַךְ (מסטינג), שתי קערות מתכת מלבניות, שכל אחת מהן מצוידת בידית מתקפלת. מקור המילה באנגלית - mess tin (מילולית - פחית ארוחה).
בעבר הצלחת יוצרה מעץ או מחרס. עם התפתחות הטכנולוגיה נוצרו צלחות מחומרים נוספים, כמו זכוכית, מתכות ופלסטיק.
בארץ ישראל נתגלו צלחות רבות בחפירות ארכאולוגיות, בין היתר בחורבת קומראן, שם נתגלו מאות צלחות וקערות מחרס, ובמערות המפלט של מרד בר כוכבא במדבר יהודה, שם נתגלו גם צלחות מזכוכית.
כיום ישנו מגוון רחב של צלחות חד-פעמיות, שעשויות מפלסטיק, נייר, ריקועי אלומיניום דקים (נייר כסף) וכן שילוב של נייר ואלומיניום, חרס, עלים דחוסים (בהודו וסרי לנקה) וצלחות מעלי בננה טריים באיים.
בעבר הרבו להתייחס אל עצמים בלתי מזוהים שנצפו לכאורה בשמים בכינוי צלחת מעופפת כינוי זה ניתן לרוב לעצמים שהגיעו או נחתו לכאורה מהחלל או עצמים שעפים/מרחפים בשמים. צלחת מעופפת אחרת היא פריזבי, צלחת שטוחה עשויה פלסטיק, המשמשת למשחק בין שני אנשים או יותר.
דזירה דפו
דזירה דפו (בצרפתית: Désiré Defauw; 5 בספטמבר 1885, גנט, בלגיה - 25 ביולי 1960, גארי, אינדיאנה), היה מנצח וכנר בלגי.