במאה ה-16 הייתה המוזיקה ברובה קולית, אך בתקופת הבארוק הלכה המוזיקה האינסטרומנטלית ותפסה מקום של כבוד לצד המוזיקה הקולית ובמקביל גבר השימוש במושג קנטטה (מלשון "קנטרה" - לשיר) לעומת הסונאטה (מלשון "סונארה" - לנגן). החל מאמצע המאה ה-17 עד שלהי המאה ה-18, ניתנה העדפה במוזיקה הקאמרית לקנטטה לקול או שני קולות סולו, בליווי צ'מבלו ואולי מספר קטן של כלי סולו אחרים. בתחילה הכילה הקנטטה סיפור דקלומי או סצנה ברצ'יטטיב, עם קישור של אריה פרימיטיבית, החוזרת על עצמה ברווחי זמן. דוגמאות לצורות אלה אפשר למצוא בקנטטות הכנסייה של ג'אקומו קריסימי. הסולי הקוליים האנגליים של הנרי פרסל, (כדוגמת "טום המשוגע" ו"בס המשוגעת") הם דוגמה למיטב, שניתן להפיק מצורה מיושנת זו. עם הופעתה של האריה דה קאפו, הפכה הקנטטה לקבוצה של שתיים או שלוש אריות מחוברות ברצ'יטטיב. הדואטים והטריו האיטלקים הרבים שחיבר גאורג פרידריך הנדל ממחישים את השימוש בצורה מורחבת זו. המוטט הלטיני שלו, "Silete Venti", לסופרן סולו, מדגים שימוש בקנטטה כזו במוזיקה כנסייתית.
קנטטת הסולו האיטלקית לא הייתה שונה בהרבה מסצנה באופרה, בתנאי שהייתה ארוכה דיה; הקנטטה הכנסייתית, לקולות סולו או למקהלה, הייתה זהה לאורטוריה קטנה או לחלק מאורטוריה. קביעה זו נכונה בה במידה לגבי הקנטטות הכנסייתיות של יוהאן סבסטיאן באך, ש-200 מהן לפחות מוכרות כיום, או מזמורי התפילה של הנדל. במקרה של באך, רבות מן הקנטטות הגדולות אכן נקראות אורטוריות; ו"אורטוריית חג המולד" היא אוסף של שש קנטטות כנסייה, שנועדו לביצוע נפרד בששת ימי חג-המולד, אך כשלמות אמנותית הן שוות-ערך לאורטוריה קלאסית.
המאפיין העיקרי של קנטטות הכנסייה של באך הוא היותן חלק בלתי נפרד מן הפולחן הכנסייתי, שארגון המוזיקה במהלכו היה לכיד ומקושר יותר מאשר בכנסייה האנגליקנית. רבות מן הקנטטות הגדולות והמפורסמות של באך נפתחות בפרק מקהלה מורכב, שאחריו כמה אריות ורצ'יטטבים, והוא מסתיים בכוראל פשוט. הדבר הובא לא פעם כדוגמה לאדישותו של באך להבאת היצירה כמכלול אל שיא אמנותי. אך אפשר לחלוק על טענה זו אם לוקחים בחשבון את החשיבות שניתנה לקנטטות בטקס התפילה של הכנסייה הלותרנית. הטקסט היה מעוגן היטב בטקסט הבשורה או בשיעורים של אותו היום; טקס התפילה התנהל אחרי המקהלה הראשונה או אחת האריות, אלא במקרה שהקנטטה הייתה קצרה במיוחד, וקהל המאמינים היה מצטרף לשירת הכוראל המסיים. מכאן, שאחדות טקס התפילה בכנסייה הייתה אחדות המוזיקה; ובאותם מקרים, שכל פרקי הקנטטה היו מבוססים על אותה נעימת כוראל עצמה, הושגה אחדות שהייתה שמורה קודם רק למיסות והמוטטים של המאה ה-16, שהתבססו על לחני הגרגוריאניים של האירוע, שלשמו נכתבו.
בתקופה המודרנית.
בעת המודרנית, משתמשים במונח קנטטה כמעט אך ורק לשירת מקהלה, להבדיל מהמוזיקה הקולית לסולו. מאז תקופתו של באך היה, ככל הנראה, רק סוג אחד של קנטטה שאפשר להכיר בו כצורת אמנות נבדלת ולא רק ככותרת ליצירות, שלא ניתן לסווגן בדרך אחרת. בדוחק אפשר לראות סוג אמנותי נבדל בקנטטה למקהלה מראשית המאה ה-19, שכללה מוזיקה לירית יותר מן המקובל בסגנון האורטוריה. קנטטה כזאת הייתה עשויה להסתיים בפוגה מבריקה בעלת אופי קליל. דוגמאות לצורה זו הן "Glorreiche Augenblick" של לודוויג ואן בטהובן, יצירה חסרת-חשיבות אך מבריקה; קנטטת "Jubel" של קארל מריה פון ובר ו"Walpurgisnacht" של פליקס מנדלסון.
הקנטטה הסימפונית של מנדלסון, ה-"Lobgesang", היא יצירת כלאיים, שחלקה כתוב בסגנון אורטורי אחרי שלושה חלקים סימפוניים, תחבולה שמקורה בסימפוניה התשיעית של בטהובן; אך ההשוואה אינה מדויקת, מאחר שיצירתו של בטהובן היא סימפונייה, שבה החלק הרביעי הוא פינאלה מקהלתי מעשה מקשה אחת, ואילו הקנטטה הסימפונית של מנדלסון כוללת שלושה פרלודים סימפוניים. למיצוי מלוא האפשרויות הליריות של מחרוזת שירי מקהלה הגיע לבסוף ברהמס ב"Rinaldo" שלו, לטקסט שכתב גתה באותו הזמן שחיבר את המילים ליצירה "Walpurgisnacht". מבקרי המוזיקה לא עמדו על מטרת יצירתו של ברהמס (והיא ההתנסות היחידה שלו בז'אנר הזה). הם ציפו מיצירה עבת כרס שכזו לתכונות של מוזיקה מקהלתית משוכללת, ולא מצאו את מבוקשם. נראה שברהמס אמר את המילה האחרונה בנושא; הסוגים הנותרים של הקנטטה (החל ב-"Meeres-stille" של בטהובן, והמשך ביצירות של ברהמס ויצירות קוליות אנגליות קטנות הראויות לציון) אינן אלא דרכים שונות להלחין פואמה, המתארכת קצת יותר מדי לפרק אחד.
השרוף
סמל ואליס ופוטונה
חג-המולד
הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה
הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה (בספרדית: Provincias Unidas del Centro de América), הייתה מדינה באמריקה הלטינית שהתקיימה מיולי 1823 עד 1840. היא הוקמה כרפובליקה פדרלית. סמלה ודגלה מהשנים 1823–1824 התייחסו למדינה כ"הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה" (Provincias Unidas del Centro de América), אך בחוקה, בדגל ובסמל מ-1824 היא נקראה הרפובליקה הפדרלית של מרכז אמריקה (República Federal de Centroamérica). לעיתים אף קוראים לה באנגלית ארצות הברית של מרכז אמריקה (United States of Central America).
הרפובליקה הורכבה מגואטמלה, אל סלוודור, הונדורס, ניקרגואה וקוסטה ריקה. בשנות ה-30 של המאה ה-19 הצטרפה מדינה נוספת לאיחוד, לוס אלטוס, שהשתרעה על שטחים שנמצאים כיום בגואטמלה ומקסיקו. בשנים 1838–1840 התחוללה במדינה מלחמת אזרחים.
פוליטיקה.
ליברלים מרכז אמריקאים האמינו שהרפובליקה המאוחדת תהיה מודרנית ודמוקרטית וכלכלתה תהיה מבוססת על סחר בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט שיעבור דרכה. שאיפות אלו משתקפות בסמלי המדינה: הדגל מורכב מקו לבן, שמסמל את הרפובליקה, בין שני קווים תכולים, שמסמלים את האוקיינוסים. בסמל ישנם חמישה הרים, שמסמלים חמש מדינות, בין שני אוקיינוסים.
למעשה, הפדרציה עמדה בפני בעיות בלתי נתנות לפתרון. להקמת המדינה התנגדו השמרנים, הקתולים ובעלי הנכסים. היה קושי רב בתנועה ובתקשורת בין המדינות. כמו כן, מרבית האוכלוסייה לא הייתה נאמנה ומחויבת לפדרציה. מיקום מוסדות השלטון בגואטמלה סיטי הוביל לחשש מצד שליטה גוואטמלית באיחוד ולבסוף למחאות שגרמו להעברת מוסדות השלטון ותואר הבירה לסן סלבדור ב-1831. תוך זמן קצר פרצו מלחמות בין חלקים שונים באוכלוסייה ובין המדינות בתוכה. העוני וחוסר היציבות הפוליטית באזור מנעו חפירת תעלה בין-אוקיינוסית (ראו תעלת פנמה ותעלת ניקרגואה) ממנה יכלה המדינה להרוויח כספים לשיקום הכלכלה.
פירוק האיחוד.
האיחוד פורק לאחר מלחמת אזרחים בין השנים 1838 ו-1840. ההתפוררות החלה כשב-5 בנובמבר 1838 הכריזה ניקרגואה על עצמאותה מהאיחוד. לאחר מכן הכריזו גם הונדורס וקוסטה ריקה על עצמאותן. הפדרציה התפרקה למעשה ב-1840 כשארבע מחמש החברות בה הכריזו על עצמאות. רשמית, סופו של האיחוד היה בהכרזת העצמאות של אל סלוודור בפברואר 1841.
נעשו מספר ניסיונות לאחד מחדש את מרכז אמריקה, אך ללא הצלחה.
למרות כישלון האיחוד הפוליטי, תחושת ההיסטוריה המשותפת והתקווה לאיחוד מחודש ממשיכה להתקיים באומות שהיו חברות בפדרציה. כך, למשל, בשנים 1856–1857 הצליחו מדינות האזור להקים קואליציה משותפת למניעת פלישה מצד ההרפתקן הצפון אמריקאי ויליאם ווקר.
כיום, בכל דגלי חמש המדינות שהיו חברות באיחוד משתקף אותו מוטיב של שני פסים כחולים וביניהם פס לבן.
החלטה 1559 של מועצת הביטחון של האו&quot;ם
החלטה 1559 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות - החלטה שהתקבלה ב־2 בספטמבר 2004 וקראה לכיבוד העצמאות והריבונות של לבנון, סיום הנוכחות הצבאית הסורית במדינה, ופירוק המיליציות הפעילות בה, ובראשן חזבאללה.
הרקע להחלטה.
ההחלטה התקבלה על רקע המאבק בין סוריה ונאמניה בלבנון לבין הכוחות הלבנונים בראשות ראש הממשלה רפיק אל-חרירי שניסו להביא לסיום או לפחות לצמצום ההגמוניה הסורית במדינה - דרישות שהתגברו בעקבות נסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000. המניע המיידי לקבלת ההחלטה היה היוזמה בקיץ 2004 לשינוי בחוקה הלבנונית שהאריך את תקופת כהונתו של הנשיא בשלוש שנים - שינוי שהסורים כפו על לבנון על מנת להבטיח את המשך שלטונו של נאמנם אמיל לחוד.
את ההחלטה יזמו ארצות הברית וצרפת. לצרפת מסורת ארוכה של מעורבות בלבנון, שכללה גם שלטון מנדטורי בה. ארצות הברית גילתה עניין בעקבות הקונפליקט שהתפתח בינה לבין סוריה לאור תפישת ממשל בוש את המשטר בסוריה כאנטי-דמוקרטי ומושחת, ובשל מעורבותה העקיפה של סוריה בנעשה בעיראק (על ידי אי מניעת מעברם של טרוריסטים דרך גבולה המזרחי), והידוק יחסיה עם איראן. שיתוף הפעולה בין צרפת לארצות הברית לגבי נושא הנוגע למזרח התיכון סימל שיפור משמעותי ביחסים בין המדינות, שהתערערו עקב אי-ההסכמה על הפלישה לעיראק בשנת 2003.
ההחלטה.
ההחלטה עצמה לא הזכירה מפורשות לא את סוריה ולא את חזבאללה. היא כללה בין השאר:
בהצבעה במועצת הביטחון תשע מדינות הצביעו בעד: אנגולה, בנין, צ'ילה, צרפת, גרמניה, רומניה, ספרד, הממלכה המאוחדת, וארצות הברית. שש מדינות נמנעו: אלג'יריה, ברזיל, הרפובליקה העממית של סין, פקיסטן, הפיליפינים, ורוסיה.
תוצאות ההחלטה.
סוריה עשתה מאמצים מעטים לציית להחלטה, עד לרצח רפיק אל-חרירי, ראש הממשלה לשעבר של לבנון, ב־14 בפברואר 2005. בעקבות הרצח, הלחץ הבינלאומי על סוריה לסגת מלבנון גבר, והפגנות ענק שזכו לכינוי "מהפכת הארזים" נערכו בכל רחבי לבנון. ב־3 במרץ 2005 הודיע נשיא סוריה, בשאר אל-אסד, שבכוונתו "להחזיר את הכוחות הביתה". הנסיגה, בהיקף של כ־14,000 חיילים, הושלמה בתוך כשבעה שבועות.