מצבי אינטרסקס שונים כגון CAH, 5-ADD, AIS ו-True hermaphroditism מתבטאים בהיפר-אנדרוגניות (רמות גבוהות של הורמונים אנדרוגנים, לרבות טסטוסטרון) אולם עד לשנת 2011 לגופי הספורט לא הייתה מדיניות המתייחסת לסוגיה זו. בשנת 2010, לאחר שהוועד האולימפי וה-IAAF ספגו ביקורת על התנהלותם ואופן הטיפול במקרה של קסטר סמניה, הם כינסו ועדה לגיבוש מדיניות בנושא שילוב ספורטאיות אינטרסקס עם היפר אנדרוגניות. לפי הוועד האולימפי, מטרת המדיניות אינה לקבוע או לאמת את המין של הספורטאיות כמו בעבר, אלא לקבוע נסיבות בהן הספורטאיות אינן זכאיות להשתתף בתחרויות מול נשים עקב מאפיינים הורמונליים. לפי המדיניות, כרומוזומי המין או איברי המין אינם גורמים המעניקים יתרון בביצועים ספורטיביים אלא רמות טסטוסטרון גבוהות, ולכן קיים צורך לפקח על רמות הטסטוסטרון ולהגביל אותן. מדיניות זו נשענת על העמדה של גופי הספורט לפיה רמות גבוהות של טסטוסטרון בקרב גברים מעניקות להם יתרון בביצועים הספורטיביים על פני נשים, ולכן גם אישה עם רמות גבוהות של טסטוסטרון נהנית מיתרון בביצועים הספורטיביים בתחרות מול נשים עם רמות טסטוסטרון בטווח הטיפוסי לנשים.
עיקרי המדיניות.
המדיניות, שנכנסה לתוקף ב-IAAF ב-1 במאי 2011, ובוועד האולימפי ב-22 ביוני 2012, קובעת כי:
ה-IAAF קבע שלוש סיבות לפתיחה בחקירה לגילוי היפר אנדרוגניות:
חקירה של ספורטאיות עם חשד להיפר אנדרוגניות עשויה לכלול בדיקה קלינית, בדיקה אנדוקרינית, בדיקה גנטית, הדמיות והערכות פסיכולוגיות.
ביקורת נגד המדיניות.
הביקורת תוקפת את המדיניות באמצעות ארבע טענות עיקריות:
הקשר בין היפר אנדרוגניות ליתרון בספורט אינו מבוסס מדעית.
אף על פי שקיים, על פי רוב, הבדל גדול ברמות הטסטוסטרון בין גברים לנשים (נשים מייצרות בממוצע עשירית מכמות הטסטוסטרון שמייצרים גברים), מבקרי המדיניות תוהים האם ראוי למדוד רמות טסטוסטרון בין הנשים כדי לקבוע את זכאותן להתחרות. המדינות מתבססת על ההנחה שהורמונים אנדרוגנים (ובעיקר טסטוסטרון) הם המרכיב העיקרי ליתרון בביצועים ספורטיביים. לפי גופי הספורט, רמות אנדרוגנים בגוף מסבירות מדוע לגברים יש יתרון על נשים בספורט בכוח, בעוצמה ובמהירות, ולכן, גופים אלו מניחים כי לנשים עם היפר אנדרוגניות יש יתרון על פני נשים אחרות, אולם הטענה בדבר יתרון זה לא נבדקה מחקרית בקפידה. קיים מחסור במחקר מדעי שקושר היפר אנדרוגניות עם שיפור ביצועים ספורטיביים, וכמעט כל המחקרים הקודמים בנושא טסטוסטרון וביצועים ספורטיביים נעשו על גברים. ניסוי שהתבצע על בעלי חיים מצא כי טסטוסטרון פועל בצורה שונה על זכרים ונקבות, ושרגישות לטסטוסטרון עשויה להיות שונה ברמה הפרטנית בשני המינים. לפי הביקורת, מדיניות זו, שאינה מבוססת מדעית, מהווה את הניסיון המאוחר ביותר לסמן קו ביולוגי ברור בין גברים לנשים עבור עקרון ההפרדה המגדרית בספורט. הביואתיקנית, קתרינה קרקזיס, וחוקרת הרפואה החברתית, רבקה ג'ורדן יאנג מתנגדות למדיניות בטענה כי בניגוד לעמדת גופי הספורט, טסטוסטרון לא מעניק יתרון בביצועים ספורטיביים.
היפר אנדרוגניות אינה מהווה יתרון לא הוגן.
גם אם היפר אנדרוגניות אכן מהווה יתרון בספורט, לא מדובר ביתרון לא הוגן אלא ביתרון לגיטימי כמו כל יתרון טבעי גופני אחר. היפר אנדרוגניות היא תופעה טבעית שאינה שונה משום תופעה טבעית אחרת בגוף האדם ולכן יש להעניק לה את אותו מעמד של קבלה. פילוסופים של הספורט, הטוענים כי ערכו של הספורט מצוי בניסיון לשפר את ההישגים האנושיים על ידי דחיפה קבועה של רף השיא קדימה, מדגישים את החשיבות של מדידות מדויקות ושל השוויון בתנאי התחרות עבור כל הספורטאים, וטוענים כי מגבלה על מאפיינים פיזיים, שמסייעים לביצועים, עשויה להיחשב לבלתי רצויה. בתוך מסגרת מוסרית כזו, לא סביר להתייחס לאישה עם רמות גבוהות של טסטוסטרון כרמאית אלא יש לתפוס אותה כבעלת פוטנציאל לדחוף את הרף קדימה, וכל עוד יתרונות ביולוגים אחרים נתפסים כהוגנים - לא קיימת סיבה להתייחס לרמות גבוהות של טסטוסטרון בקרב נשים כיתרון לא הוגן. למרות התפיסה השוויונית בספורט, מעולם לא התקיימה רמה שווה לחלוטין בין הספורטאים. קיים אחוז קטן של ספורטאי עלית שנהנים מיתרון שאין לאוכלוסייה הכללית (יתרון נסיבתי, תרבותי, פסיכולוגי, ביולוגי) וכדי למדוד יתרון – יש לכלול גם משתנים אלו. גנטיקה מיוחדת, שעשויה להשפיע למשל על כושר הסיבולת, זרימת הדם, שינוע ונשיאת החמצן בגוף, המטבוליזם, מסת שריר, ייצור אנרגיה, צפיפות עצם, סף כאב, תפקודי לב ונשימה וכן הלאה, עשויה להפוך ספורטאי לספורטאי עלית מוצלח. שונות גנטית שמעניקה יתרון לספורטאים על פני המתחרים שלהם הייתה קיימת מאז ומעולם, אולם בעולם הספורט נהוג לקבל את היתרונות הגנטיים שיש לספורטאים מבלי לנסות לבטל אותם ולנרמל אותם. קיימות מאות צורות של שונות גנטית שמעניקות לספורטאים יתרון אולם הדבר אינו מוגבל במדיניות של גופי הספורט ולכן עולה הביקורת לפיה הקביעה שהיפר אנדרוגניות מהווה יתרון לא הוגן בעוד יתרונות גנטיים אחרים נחשבים להוגנים אינה עקבית עם המדיניות. קיימת הנחה רווחת לפיה גובה מעניק יתרון בכדורסל, ידיים ורגליים ארוכות מעניקות יתרון בשחייה וכי שחורים רצים מהר יותר מלבנים, ולמרות זאת לא קיימת הפרדה על בסיס מטען גנטי, גזע, גובה ואורך גפיים.
ספורטאי עלית שונים מהאוכלוסייה הכללית משום שיש להם מוטציות גנטיות שמעניקות להם יכולות גופניות יוצאות מגדר הרגיל. קיימות דוגמאות רבות למקרים בהם ספורטאי עלית סללו את דרכם להצלחה לא רק בזכות המיומנות שלהם, אלא גם בזכות המאפיינים הגנטיים המיוחדים שלהם שמעניקים להם יתרון בספורט. הגולש הפיני ארו מנטירנטה (Eero Maentyranta), שזכה בשלוש מדליות זהב אולימפיות, נולד עם פוליציטמיה שהעניקה לגופו יכולת נשיאת חמצן טובה יותר לתאים, דבר ששיפר את פעילות השרירים שלו. כמו כן, היה לו יתרון נוסף על מתחריו משום שהיו לו בין 40%-50% יותר תאי דם אדומים מהממוצע בזכות ייצור מוגבר של ההורמון אריתרופויאטין שהגדיל משמעותית את ייצור תאי הדם בגופו. הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט אוסרת על הזרקה של הורמון אריתרופויאטין, אולם אם הוא קיים ברמות גבוהות באופן טבעי בגופו של ספורטאי - אין הדבר מונע ממנו להתחרות. במסגרת נתיחת גופתה של שחקנית הכדורעף האולימפית, פלו היימן (Flo Hyman), התגלה שהייתה לה תסמונת מרפן שהעניקה לה גובה מעל הממוצע ומוטת ידיים ארוכה מהממוצע. מאפיינים אלו ככל הנראה העניקו לה יתרון ספורטיבי, אולם הפדרציה הבינלאומית לכדורעף לא אוסרת על שחקנים עם תסמונת מרפן להתחרות. לחלק מספורטאי העלית יש שונות באנזים ACE שמשפר את יכולת גדילת השריר ויעילותו, ולחלקם יש שונות באנזים NOS שמשפר את זרימת הדם לשרירי השלד. ישנם ספורטאים עם מיטוכונדריה נדירה שמעניקה להם יכולות אירוביות יוצאות מגדר הרגיל כגון חסינות גדולה יותר נגד עייפות וספיגת חמצן רבה יותר שמגדילה סיבולת לב ריאה, דבר שעשוי להועיל לרוכבי אופניים ולאצנים. בקרב שחקני כדורסל, קיימת ראייה מושלמת בשיעור הרבה יותר גבוה ביחס לשיעור באוכלוסייה הכללית. שחקני כדורסל עם אקרומגליה, שמתבטאת בידיים ובכפות רגליים גדולות מהממוצע, לא נפסלים עקב מצבם או נדרשים לעבור טיפולים רפואיים, אף על פי שמצבם מעניק להם יתרון. בשנת 1968, הסטטיסטיקן הרפואי, תומאס קוסלה, מצא כי גובה מהווה יתרון בענפי ספורט שונים. ספורטאים נמוכים נמצאים בעמדת נחיתות כמעט בכל תחרויות הספורט ביחס לגבוהים מהם. ישנם ספורטאים בני מזל שנולדו עם מאפיינים פיזיים שמעניקים להם יתרון ספורטיבי, למשל הכדורסלן שאקיל אוניל, שנישא לגובה 2.16 מטרים. הרבה שחקני כדורסל גבוהים הרבה מעל הממוצע ויש להם ידיים גדולות. מאפיינים אלו לא נתפסים כיתרונות לא הוגנים וכעילה לפסילה, ואין דרישה לשנות אותם באמצעות התערבות רפואית כתנאי לזכאות הספורטאים להתחרות. באותה המידה, ניתן לטעון למשל כי קיומם של אשכים בקרב ספורטאיות לא שונה ממאפיינים ביולוגיים אחרים שעשויים להעניק יתרון כגון גבוה, אולם אשכים בקרב ספורטאיות נתפסים כאיום על ערך ההוגנות.