דוד המלך ראה את מלאך המוות בזמן המגפה: "וישא דוד את עיניו וירא את מלאך ה' עמד בין הארץ ובין השמים וחרבו שלופה בידו נטויה על ירושלם" (דברי הימים א', פרק כ"א, פסוק ט"ז), וכאשר התפלל והקריב נאמר אחר כך: "ויאמר ה' למלאך וישב חרבו אל נדנה".
בתלמוד הבבלי מסופר על חכם, רב ביבי בר אביי, שמלאך המוות היה מצוי בחברתו לעיתים תכופות. רב ביבי שמע את מלאך המוות מבקש משליחו שימית אישה ששמה מרים ומשלח ידה ספרית. שליח המוות בטעות המית אישה אחרת בשם מרים שמשלח ידה גננת. אמר מלאך המוות לשליחו: "ביקשתי ממך שתמית את מרים הספרית ולא מרים הגננת". השיבו שליח המוות: אם כך אשיב את מרים הגננת לחיים ואביא לפניך את מרים הספרית. אמר לו מלאך המוות: אם כבר הבאת את מרים הגננת השאר אותה אצלי יחד עם שאר המתים. שאל מלאך המוות את שליחו: כיצד הצלחת להרוג את מרים הגננת אף על פי שלא הגיע זמנה למות? השיבו שליח המוות: נקרתה לפני הזדמנות להורגה – היא התעסקה עם התנור כשבידה אוד לנקות את התנור. ללא משים היא גרמה לכווייה ברגלה – וכשאדם ניזוק מזלו וקביעת זמנו למות מתערער – כך הייתה לי הזדמנות להורגה בטרם זמנה. שאל החכם, רב ביבי, את מלאך המוות: יש לכם רשות להרוג אנשים טרם הגיע זמנם הקבוע מראש? השיבו מלאך המוות: כן, כי כך כתוב: "וְיֵשׁ נִסְפֶּה בְּלֹא מִשְׁפָּט". ( – ).
בתנא דבי אליהו (ה', א') נכתב: "כשיגיע יֵמוֹת משיח בן דוד ויתבטל מלאך המוות בעולם הזה מן ישראל, יהיו כל הגויים אומרים: "אשרי העם שככה לו".
מלאך המוות מופיע גם בשיר "חד גדיא" שאותו יש המקריאים בליל הסדר: .
מלאך המוות באסלאם.
מלאך המוות מופיע בקוראן כאחד ממלאכיו של אלוהים:
המסורת המוסלמית מזהה את מלאך המוות כ"עזראיין" או בהגיה האנגלית: עזראל. הוא אחראי על המשימה של הפרדת הנשמה מהגוף והחזרתה לעולם הנשמות הבראשיתי, ברגע שהיא נקראה לכך. ההיבטים של תהליך זה משתנים בהתאם לטבעם של מעשי העבר של האדם שמת. יש הגורסים שלמלאך המוות מתלווים עוזרים המסייעים לו במלאכה.
האנשה של המוות בנצרות.
הפרש הרביעי מבין ארבעת פרשי האפוקליפסה המופיעים בספר "חזון יוחנן" החותם את הברית החדשה, מכונה "מוות", והוא היחיד מבין ארבעת הפרשים אשר נושא שם או כינוי כלשהו. בקטע המתאר את ביאתו, הוא מתואר כרוכב על סוס חיוור, או ירקרק:
בניגוד ליתר הפרשים, המוות אינו נושא עימו שום כלי נשק או חפץ כלשהו. עם זאת, יצירות אמנות מתקופות מאוחרות יותר מתארות אותו נושא חרמש או חרב.
כמו כן, בפרק ט' מופיע המונח "אבדון". בעוד ששם זה עשוי לציין שם של מקום, או מילה נרדפת לגורל האדם לאחר מותו (בדומה לכתוב בתנ"ך), בעקבות התרגום לאנגלית של ביבליית דואיי-ריימס, חלק מהגרסאות ייחסו את השם "אבדון" דווקא לשמו של מלאך המוות השולט על המקום:
כמו כן, באיגרת אל הקורינתים, פונה השליח פאולוס אל המוות כאל אדם:
וכן כאויב אשר יובס אחרון באחרית הימים:
האנשה של המוות בתרבות.
היסטוריה.
בימי הביניים התפתח הייצוג של המוות כשלד האוחז בחרמש. ייצוג זה התפתח מציורי "ריקוד המוות" של שלדים רוקדים, שנהיו נפוצים בעקבות מגפת המוות השחור (הדבר) שהרגה שליש מאוכלוסיית באירופה בתחילת המאה ה-14. מאוחר יותר נוספו לייצוג זה גם ברדס הנזירים השחור (כנראה עקב ריבוי תהלוכות האבל ותהלוכות הצלב שארגנו נזירים באותה תקופה) והשימוש בחרמש על מנת להפריד בין הנשמה לגוף, או כאמצעי לקצור בו את הנשמות. האנשה זו של המוות ידועה גם בשם "The Grim Reaper" (בתרגום חופשי: "הקוצר הקודר").
ייצוג זה הוא שהתקבע באמנות ובתרבות הפופולרית של אירופה (ומאוחר יותר ארצות הברית ומקסיקו) ואף צוטט לא מעט בסרטי קולנוע. הסרט "החותם השביעי" של אינגמר ברגמן, המתאר את מסעו של אביר שחזר ממסעי הצלב לאירופה של המוות השחור (מגפת הדבר), חיזק את ההאנשה הזו של המוות ואף הפך למוכרת את התמונה הקלאסית של אביר המשחק שחמט נגד המוות על חייו. דמות זו של המוות שימשה אחר כך מודל לחיקוי ופארודיה בסרטי קולנוע הוליוודים, כגון סרט האנימציה "ספר החיים", סדרות טלוויזיה ואף ספרים. המוות היה לעיתים אף לגיבור יצירות קולנועיות, כגון "Death Takes A Holiday" משנות ה-30 או העיבוד המחודש לו המוכר יותר - "לפגוש את ג'ו בלאק".
במחזה שפי (Sheppey; 1933) מספר סומרסט מוהם על אגדה ערבית ששמע (מקור האגדה- כנראה בסיפור אגדה על שלמה המלך שנודע לו שמלאך המוות רוצה לקחת שניים מעבדיו. הוא שולח אותם לעיר לוז בה אי אפשר למות, אך ליד הכניסה לעיר מחכה להם מלאך המוות ולוקח אותם), שבה סוחר מבגדאד שולח את משרתו לשוק לקנות מצרכים הלה חוזר לבן ורועד מפחד. בשוק הוא פגש את המוות מחופש לאישה והוא הרים את ידו בתנועה מאיימת. המשרת מתחנן לאדונו שיתן לו סוס והוא ימלט לסאמרא (עיר צפונית לבגדאד), שם בטוח המוות לא ימצא אותו. נותן הסוחר למשרתו את הסוס והלה רוכב צפונה. בינתיים הולך הסוחר לשוק מוצא את המוות ושואל אותו "למה הרמת את ידך בתנועה מאיימת כלפי משרתי הבוקר?". "זו לא הייתה תנועה מאיימת" עונה המוות, "זו הייתה תנועה הפתעה. מה פתאום אני פוגש את המשרת בבגדאד, כשיש לי פגישה איתו הערב בסאמרא". על סמך אגדה זו קרא הסופר האמריקני ג'ון או'הרה לספרו הראשון "פגישה בסאמארה", רומן המופיע ברשימת 100 הרומנים הטובים ביותר שנכתבו באנגלית במאה ה-20. כמו כן בסיפור הסנדק מוות, שהיא אחת ממעשיות האחים גרים המוות המואנש נבחר להיות הסנדק של בנו ה-12 של אדם עני. בתחילה המוות מעניק מתת מיוחדת לבן הסנדקות שלו, אולם כאשר הוא רואה שהבן מנצל את זאת לרעה, הוא בוחר לקחת גם את חייו.
בסרטון האנימציה "החיים של המוות" של האנימטורית ההולנדית מרשה אונדרסטיין מוצג המוות כישות מתלבטת ובעלת רגשות, המתידדת עם איילה, מאוחר יותר כשמגיעה שעתה של האיילה, היא מקבלת את המוות כמיפגש עם ידיד ותיק.
בטלוויזיה שודרה הסדרה "מתים במשרה חלקית", בה נערה מתבגרת הפכה במותה למלאך מוות, ולימים אף הופק לה סרט המשך. מוות שימשה גם כדמות קבועה בסדרה ההנפשה לילדים ההרפתקאות של בילי ומנדי. בסדרות רבות אחרות, בהן "סאות' פארק", "איש משפחה", "משפחת סימפסון", "על-טבעי" שם המוות מוצג כחובב מושבע של ג'אנק פוד ובסופו של דבר מחוסל על ידי גיבורי הסדרה, כאשר הוא בא לקצור את נשמתו של אחד מהם, כשבהמשך מחליפה אותו בתפקידו אחת העוזרות שלו וכן ב"מכושפות", הדמות הופיעה לפרקים בודדים.
בסדרת הספרים "עולם הדיסק" מאת טרי פראצ'ט ניתן מקום מיוחד לדמותו של מוות. בספרים הדמות מופיעה כפארודיה אוהדת על ההאנשה של המוות כשלד עם חרמש וגלימה שחורה. מוות איננו אכזר בספרים אלו, אלא יעיל ומבצע את תפקידו כ"שירות לציבור", וכשעומד לרשת אותו מוות אחר וחסר חמלה הוא נאבק בו ומונע את האסון. מוות סקרן לגבי מנהגיהם של בני האדם ולאט לאט רוכש תכונות אנושיות וסימפתיה לאנושות, לה הוא דואג. מוות הופיע ברוב ספרי עולם הדיסק. חלקם אף התמקדו בדמותו או בדמויות אחרות אשר נקשרו אליה, והם "תרועת מוות", "איש הקציר", "Soul Music", "Hogfather" ו-"Thief of Time". הדמות התפתחה עם הזמן והייתה לאחת הדמויות הפופולריות ביותר בעיני מעריצי הסדרה.
בסדרת הקומיקס "סנדמן" של ניל גיימן המוות דווקא מתואר בתור נערה גותית העונדת על צווארה את סמל האנח המצרי. המוות גם מופיע בספר שכתב ביחד עם פראצ'ט, בשורות טובות - שם המוות מתואר כמנהיג ארבעת פרשי האפוקליפסה.
גם בספר "מוות לסירוגין" מאת ז'וזה סאראמאגו המוות הוא אישה, שכן "מוות" הוא שם עצם נקבי בשפות אירופאיות רבות. היא מתאהבת באחד מקורבנותיה העתידיים, מחליטה לחוס על חייו, ובסופו של הספר בני האדם מפסיקים למות. היא גם מנהלת וויכוחים עם החרמש שלה.
במשחק גרים פנדנגו הדמות הראשית היא אחד הקוצרים האחראי להעביר את המתים לעולם הבא ולהציע להם חבילות נופש אטרקטיביות שם.
משא ומתן עם מלאך המוות.
סיפורים שונים עוסקים במשא ומתן עם מלאך המוות, לשם חמיקה ממנו או לפחות לשם קבלת ארכה קודם למוות:
ליאו באק
דוד אלון
דוד אלון (14 במאי 1926 – 2 בינואר 2000) היה ארכאולוג ישראלי.
ביוגרפיה.
דוד אלון חקר במיוחד את התקופה הנאוליתית והתקופה הכלקוליתית בדרום הארץ, ובפרט בנגב המערבי. בין היתר, חפר יחד עם הארכאולוג עופר בר יוסף מערה בנחל חימר, במדבר יהודה, שם נמצאו שרידים מהתקופה הנאוליתית כולל דבק מלפני יותר מ-8,000 שנה, הנחשב כדבק העתיק ביותר שנמצא.
בתחילת שנות החמישים של המאה ה-20 גילה את האתרים הכלקוליתיים של באר שבע ביר אבו מטר וביר ספאדי. אתרים אלה נחפרו לאחר מכן על ידי הארכאולוג הצרפתי ז'אן פרו.
בחפירות באתר הכלקוליתי בגילת גילה את כלי החרס אשה נושאת מחבצה ואיל נושא על גבו שלושה בזיכים. בין גילויו נמנות גם מערות המסתור מימי מרד בר כוכבא. הוא גם היה הראשון שהבין את משמעות המערות שגילה. אתר נוסף שגילה היה חורבת צלית.
אלון נמנה עם מקימי קיבוץ משמר הנגב, אחד מיישובי 11 הנקודות שקמו במוצאי יום כיפור 1946. בנו, , נהרג בקרב אום-כתף במלחמת ששת הימים. אלון נמנה עם המראיינים שאספו את פרקי השיח שהביאו ליצירת שיח לוחמים לאחר מלחמת ששת הימים.
אלון נפטר מדלקת ריאות ב-2000, ונקבר בקיבוצו. זמן קצר לאחר מותו יצא לאור ספרו "אור חדש ליציאת מצרים".
מבצע אשמורת אחרונה
ג'ון בול