אחד מקרובי משפחתו של בואוזו דונאטי (Buoso Donati), סוחר עשיר שזה עתה מת, מזעיק את ג'אני סקיקי, הידוע בכל פירנצה בזכות חריפותו השכלית, על מנת שיציל את בני המשפחה מהתסבוכת שאליה נקלעו: דונאטי הוריש את כל ממונו הרב ונכסיו למנזר בקרבת מקום. ג'אני סקיקי רוקח מזימה: מכיוון שדונאטי מת זה עתה ואיש אינו יודע עוד על כך, יובל המנוח לחדר הסמוך, ואילו סקיקי עצמו ייכנס לתוך בגדיו, ובחיקוי קולו וסגנון דיבורו, יכתיב הוא לנוטריון צוואה חדשה.
כל אחד מבני המשפחה מנסה בתורו לשחד את סקיקי בסתר, על מנת ש"יוריש" להם את מרבית נכסי המנוח: ביתו, פרדתו ("הפרדה הטובה ביותר בטוסקנה") והטחנות שבעיר סיניה (Signa) אשר בבעלותו. סקיקי מסכים לבקשות כל אחד ואחד מהם, ומיד אחר כך, לאחר שהתקבצו סביבו כולם, מזהיר אותם ומזכיר להם שהעונש הקבוע בחוק למתחזים בענייני ירושה ואף למשתפי הפעולה הוא כריתת היד והגליה מפירנצה. כשמגיעים הנוטריון והעדים, סקיקי כבר מוכן במיטתו של המנוח ובבגדיו להכתיב את הצוואה החדשה; למנזר "סנטה רֶפּראטה" (Santa Reparata) משאיר חמש לירות בלבד. את שאר כספו של דונאטי מחלק הוא שווה בשווה בין קרובי המשפחה, ואף את הנכסים פחותי הערך מחלק כך ביניהם.
הקרובים רותחים מזעם כאשר את שלושת הנכסים החשובים ביותר, הפרדה, הטחנות והבית, משאיר הוא במקום להם, כפי שהבטיח, ל"חברו היקר, המסור והאהוב ג'אני סקיקי". על מנת לא להיחשף, מחכים הם שיסתלקו הנוטריון ושני העדים, וכשאלה יוצאים, משתלחים הם בג'אני סקיקי ומתחילים לבזוז מכל הבא ליד. סקיקי מגרש את כולם מן הבית, אשר שייך כעת לו. האופרה מסתיימת כאשר לאורטה, בתו של סקיקי, ורינוצ'ו, אחיינו של המנוח, המאוהבים זה זמן רב, מתחבקים במרפסת הבית. סקיקי מחייך למראה אושרם ומשביעות רצון ממזימתו.
על האופרה.
הכתיבה המוזיקלית של ג'אני סקיקי, בידיו האמונות של פוצ'יני, מפגינה את בקיאותו ברזי הכתיבה המוזיקלית לתיאטרון; היא עוקבת היטב אחר הטקסט ההומוריסטי של פורצאנו, ומשרתת אותו נאמנה. המוזיקה קולחת ורציפה, הדמויות מאופיינות היטב, נעשה שימוש מחושב ולעיתים מחוכם מאוד בלייטמוטיבים, והתזמור עשיר ומגוון.
על-כן, רואים מבקרים רבים בג'אני סקיקי אחת משלוש האופרות הקומיות הטובות בכל תולדות האופרה, לצד "הספר מסביליה" של רוסיני ו"פלסטף" מאת ורדי.
מוריס אוטריליו
ג'ורג' ארמסטרונג קסטר
ג'ורג' ארמסטרונג קסטר (באנגלית: George Armstrong Custer; 5 בדצמבר 1839 - 25 ביוני 1876) היה מפקד בחיל הפרשים של צבא ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקנית ובמלחמות האינדיאנים.
קסטר היה ידוע בכינוי 'הגנרל הילד' שדבק בו עקב היותו הגנרל הצעיר ביותר במלחמת האזרחים.
קסטר היה אחד הקצינים הראשונים שצירפו עיתונאים למבצעיו ובעקבות זאת התפרסם בציבור. קסטר היה דמות נערצת בקרב האמריקאים, והידיעות על מותו בקרב ליטל ביגהורן (שהתפרסמו ב-4 ביולי, במהלך חגיגות מאה השנים לעצמאותה של ארצות הברית), זעזעו את האומה האמריקאית.
ביוגרפיה.
קסטר נולד בניו רמלי, אוהיו לעמנואל הנרי קסטר ולמריה ווארד קירקפטריק. הוא סיים את האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית (וסט פוינט) (עם הציונים הנמוכים ביותר במחזורו), עם פרוץ מלחמת האזרחים ב-1861. ב-9 בפברואר 1864 נשא לאישה את אליזבת קליפט בייקון. מעולם לא נולדו להם ילדים.
מלחמת האזרחים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים מונה קסטר לקצין זוטר בגדוד הפרשים החמישי בקרב בול ראן הראשון. קסטר היה אמיץ לב ואף זכה בחמישה ציונים לשבח על אומץ לב בקרב. לאחר המלחמה פיקד קסטר – שכבר הועלה לדרגת מייג'ור גנרל – על 'גדוד פרשי מישיגן' ב'חיל המתנדבים'. קסטר היה ידוע במשמעת הברזל שדרש מחייליו ואחת הבריגדות שלו כמעט התמרדה נגדו.
מלחמות האינדיאנים.
ב-1866 הוצא קסטר משורות המתנדבים, הורד לדרגת לויטננט קולונל (מקביל לסגן-אלוף), והוצב בגדוד הפרשים השביעי בפורט ריילי, קנזס. ב-1867 נשפט על נפקדות, לאחר שעזב את עמדתו כדי לפגוש את אשתו, והושעה לשנה. הוא חזר לצבא ב-1868, מוקדם מתקופת ההשעיה. ב-1868 השתתף במסע קרבות בפיקודו של הגנרל ווינפילד סקוט הנקוק נגד השאיין. ב-1873 נשלח לשטחי הדקוטה להגן על צוות עובדים של חברת הרכבת מפני הסו. ב-4 באוגוסט 1873 נלחמו קסטר וחטיבת הפרשים השביעית בפעם הראשונה עם הסו. ב-1875 נשבע קסטר שלעולם לא יילחם שוב בילידי אמריקה. ב-17 במאי 1876 יצא קסטר עם חטיבת הפרשים השביעית מפורט אברהם לינקולן (הנמצא באזור דקוטה הצפונית). סייריו גילו מחנה גדול של אינדיאנים, ובניגוד להוראות שקיבל ולמרות נחיתותו המספרית, החליט לתקוף מיד. בימים ההם הניחו שהאינדיאנים יברחו כשיעמוד מולם כוח פרשים גדול. הקרב שהאמריקאים מכנים "קרב ליטל ביגהורן" התרחש ב-25–26 ביוני 1876. קסטר נהרג בקרב ב-25 ביוני. מתוך כ-650 חיילים, קצינים וגששים מצד כוח חיל הפרשים האמריקאי, 268 נהרגו ו-55 נפצעו.
קסטר נקבר תחילה בשדה הקרב שהפך לבית קברות לאומי ב-1876, אך נקבר שנית ב-10 באוקטובר 1877 בבית הקברות וסט פוינט.
Moment of Glory
Moment of Glory הוא אלבום הבי מטאל של הלהקה הגרמנית, סקורפיונז, שיצא בשנת 2000. האלבום יצא בשיתוף פעולה עם התזמורת הפילהרמונית של ברלין.
לאוניד כוגן
Crazy World
Crazy World הוא שמו של אלבום הבי מטאל של הלהקה הגרמנית, סקורפיונז, שיצא בשנת 1990. בשנה בה יצא, דורג האלבום במקום ה-21 על ידי המגזין בילבורד, ברשימת מאה האלבומים של השנה. ב-1991, השיר Wind of Change, דורג במקום הרביעי במצעד הבילבורד הוט 100, והשיר Send Me an Angel דורג במקום ה-44.
ווינקי
פר רובץ
פר רובץ או שור יושב (באנגלית: "Sitting Bull", בשפת הסו: "Tȟatȟáŋka Íyotake" - טטנקא איוטקא; 1831 - 15 בדצמבר 1890) היה יליד אמריקאי, מנהיג שבט הונקפאפא מהלקוטה, תת-קבוצה של הסו, שהנהיג כ-1,200 לוחמי סו ושאיין נגד רגימנט הפרשים השביעי של צבא ארצות הברית בפיקודו של לוטננט קולונל ג'ורג' ארמסטרונג קסטר בקרב ליטל ביגהורן ב-25 ביוני 1876. ב-20 ביולי 1881 הוביל את שארית אנשיו לכניעה לכוחות ארצות הברית בפורט בופורד, צפון דקוטה. בשנת 1885 השתתף ב"מופע המערב הפרוע" של באפלו ביל.
פר רובץ נהרג במהלך ניסיון מעצרו על רקע קשריו לתנועת "ריקוד הרוחות" ששאפה לצאת משמורת האינדיאנים. במהלך המעצר התפתחה תגרה בין אנשיו של הצ'יף לבין אנשי החוק, במהלכה נפגע הצ'יף בראשו מכדור אקדח ונהרג. לאחר מותו הועברה גופתו לקבורה בקרבת מקום, בפורט יטס. בשנת 1953 הועברו שרידיו ללמוברידג' שבדרום דקוטה, על ידי בני משפחתו כדי שייקבר קרוב למקום הולדתו.
מחמד סידר
מדרשת רופין
גמדון בית
אצות זימיזים
ג'ון בלושי
ג'ון אדם בלושי (אנגלית: John Adam Belushi; 24 בינואר 1949 – 5 במרץ 1982) היה שחקן, קומיקאי ומוזיקאי אמריקאי. ידוע בעיקר בשל חברותו בהרכב האחים בלוז, הופעתו בסרט "בית החיות" ובשל תפקידיו השונים בתוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב". היה אחיו הגדול של השחקן ג'ים בלושי.
ביוגרפיה.
נעוריו.
בלושי נולד בעיר שיקגו, אילינוי למהגרים מאלבניה. אימו, אגנס בלושי, הייתה קופאית ואביו, אדם בלושי, היה בעל מסעדה. שם המשפחה בעת ההגירה היה בליוס, או בליורס. בלושי גדל בוויטון, למד בתיכון המרכזי של וויטון, ולאחר והמשיך לאוניברסיטת ויסקונסין-וויטווטר ולמכללת דופייג' ליד שיקגו. בתיכון פגש את אשתו לעתיד, ג'ודי ג'קלין.
קריירה.
שנותיו הראשונות.
פריצתו הגדולה של בלושי התרחשה ב-1971, כאשר הצטרף לקבוצת "העיר השנייה" – קבוצת תיאטרון קומי אוונגרדית ומופרעת שפעלה באותה תקופה בשיקגו. הודות לחיקוי של הזמר ג'ו קוקר שביצע הוא השתתף במופע של קבוצת "הנשיונל לאמפון" ב-1972. מופע זה כלל שחקנים שמאוחר יותר שיחקו בתוכנית הטלוויזיה, כמו צ'בי צ'ייס, ביל מארי וכריסטופר גסט. מופע קומי זה תפס את תשומת לבו של מפיק רדיו שהעניק לקבוצה תוכנית באורך חצי שעה ברדיו האזורי של שיקגו ומאוחר יותר בכל ארצות הברית, שכללה את הבדרנים המקוריים שהופיעו במופע ובדרנים ידועים אחרים. תוכנית הרדיו שודרה מ-1973 עד 1975, ומספר מערכונים שהופיעו בה עובדו לטלוויזיה ושודרו בתוכנית סאטרדיי נייט לייב. בשנת 1976 נישא בלושי למפיקת התוכנית, ג'ודי ג'קלין.
1975 - 1979.
ב-1975 הצטרף בלושי לצוות הסאטרדיי נייט לייב, דבר שהוביל לפרסומו ברחבי העולם. בהפסקה שבין העונה הראשונה לשנייה שיחק באחד הסרטים המפורסמים ביותר שלו, הקומדיה "בית החיות" ("Animal House"). לפי ביוגרפיות מסוימות שנכתבו אודותיו, ביום הולדתו השלושים של בלושי הסרט "בית החיות" היה הסרט המצליח ביותר בארצות הברית, אלבום האחים בלוז שהוציא לאור עם דן אקרויד היה האלבום המצליח ביותר בארצות הברית והתוכנית סאטרדיי נייט לייב הייתה תוכנית הלילה בעלת הרייטינג הכי גבוה. בסצנת מסיבת הטוגה במרתף בית האחווה בסרט "בית החיות" ניתן לראות את ג'ון בלושי רוקד עם אשתו שלא קיבלה קרדיט. בזמן צילום הסרט "בית החיות" בלושי הופיע במכללת איתקה ב-1976. כאשר הוצג, הוא עלה לבמה עם מסור חשמלי וניסר את הפודיום. כאשר נשאל מי המנחה האהוב עליו ב"סאטרדיי נייט לייב"" הוא הזכיר את הקומיקאי רוברט קליין.