שמיד נעצר בינואר 1942. ב-25 בפברואר הועמד בפני בית דין צבאי והואשם בהברחת יהודים מהגטו. הוא נמצא אשם ונידון למוות. הוא הוצא להורג בירייה בווילנה, ב-13 באפריל 1942, ונקבר בשולי בית העלמין הצבאי אנטוקול בעיר.
במכתבו האחרון לאשתו כתב:..."פעלתי כבן אדם ולא רציתי לפגוע באף אחד".
מעריכים כי סייע להציל כ-250 יהודים, גברים נשים וילדים.
סנדיניסטים
היסטוריה של ירדן
Hyracotherium
קיי רדפילד ג'יימיסון
קיי רדפילד ג'יימיסון (באנגלית: Kay Redfield Jamison; נולדה ב-22 ביוני 1946) היא פרופסורית לפסיכולוגיה קלינית וסופרת אמריקאית, מהמומחים הבכירים בעולם להפרעה דו-קוטבית, שבה היא לוקה בעצמה. נבחרה על ידי המגזין TIME ל"גיבורת רפואה".
קורות חיים.
אביה של ג'יימיסון היה טייס מטאורולוג בחיל האוויר האמריקאי. עד שמלאו לה עשר שנים נדדה המשפחה מפלורידה לפוארטו ריקו, לקליפורניה ולטוקיו. בספרה האוטוביוגרפי "נפש לא שקטה" היא מספרת כי הסתגלה במהירות לתנאים המשתנים וכי ילדותה המאושרת שימשה עבורה בסיס איתן שסייע לה בהמשך.
בשנה האחרונה של לימודי התיכון פקד אותה המשבר הנפשי הראשון. הוא היה קל יחסית, והיא הצליחה לסיים את לימודיה. בגיל 18 התחילה את לימודיה לקראת תואר ראשון בפסיכולוגיה, ובגיל 25 התחילה את לימודי הדוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
ב-1974 החלה ליטול ליתיום (ארבע שנים בלבד לאחר שה-FDA אישר אותה לשימוש בטיפול במאניה). היא סבלה מתופעות לוואי קשות של התרופה, והפסיקה להשתמש בה לאחר חצי שנה. בתוך שבועות אחדים הידרדר מצבה עד כדי פסיכוזה קשה. חייה התנהלו כך במשך כעשור שנים. עמיתיה שהעריכו את יכולותיה ואת הישגיה עמדו לצדה וגוננו עליה מפני עצמה ומפני הסביבה. באחד משיאי הדיכאון נטלה מנת יתר של ליתיום בשילוב תרופה נגד הקאות, אך ניצלה.
ג'יימיסון האמינה כי יש ביכולתה לחולל שינוי בהתייחסות להפרעה הדו־קוטבית ולטיפול בה, וב-1981 פתחה ב-UCLA מרפאת חוץ - המרפאה להפרעות אפקטיביות - שהפכה בתוך זמן קצר למרכז להוראה ולמחקר. המרפאה שמה דגש על טיפול תרופתי בשילוב פסיכותרפיה, במקום להשתמש בתרופות בלבד.
ב-1985 יזמה ג'יימיסון, בשיתוף התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, תוכנית קונצרט המבוססת על חייהם ועל יצירותיהם של מלחינים שסבלו מהמחלה, ובהם רוברט שומאן, הקטור ברליוז והוגו וולף. הקונצרט נחל הצלחה והפך בסיס לסדרת קונצרטים שבוצעו ברחבי ארצות הברית ושודרו בטלוויזיה הציבורית.
ג'יימיסון היא פרופסורית לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ופרופסורית כבוד לאנגלית באוניברסיטת סנט אנדרוז שבסקוטלנד.
עבודתה ועמדותיה.
ג'יימיסון חיברה בשנת 1990 את ספר היסוד הקלאסי על הפרעה דו-קוטבית - "Manic-Depressive Illness" (בשיתוף פרדריק ק. גודווין).
לקראת יציאתו לאור של ספרה "Exuberance: The Passion for Life" בשנת 2004, הסבירה ג'יימיסון בראיון כי כבעלת מזג תוסס ונמרץ כמהה כל חייה לשקט ולשלווה. בסופו של דבר בחרה בדרך של "סער ופרץ" המלווה במשמעת ברזל. דרך זו עדיפה בעיניה על ניהול חיים "משמימים עד אימה".
בספרה "Touched with Fire: Manic-Depressive Illness and the Artistic Temperament", שראה אור בשנת 1993, הדגימה ג'יימסון כיצד מופיעה הפרעה דו-קוטבית בקרב משפחות אמנים ואנשים בעלי הישגים גבוהים. כדוגמה לכך ציינה את לורד ביירון ואבותיו. כמו כן, דיווחה על מחקר הטוען כי 15 אחוז מהאנשים המאובחנים כלוקים בהפרעה דו-קוטבית מעולם לא חוו דיכאון, ולמעשה הם במצב קבוע של היפומאניה. כדוגמה לכך ציינה את נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט.
בספר "הלילה ממהר לרדת: להבין את ההתאבדות", שראה אור בשנת 1999, הציגה ג'ימיסון מחקר השוואתי מקיף של מקרי התאבדות. הספר עוסק בהרחבה בתגובות להתאבדות מהיבטים היסטוריים, דתיים ותרבותיים. אחד הפרקים בו הוקדש ליחסם של קובעי המדיניות ושל דעת הקהל האמריקאית לנושא זה. הספר נכתב בעקבות התאבדותו של חבר קרוב, שאובחן כבעל הפרעה דו-קוטבית. השניים כרתו ברית והבטיחו זה לזה כי כל אימת שיחושו בנטייה אובדנית גוברת יבלו יחדיו שבוע בקוטג', אלא שהחבר לא קיים את הברית ולא יצר עמה קשר לפני שהתאבד.
ג'יימיסון סיפרה באוטוביוגרפיה שלה, "נפש לא שקטה", כי החלפת המונח מניה דפרסיה בהפרעה דו־קוטבית נתפסה אצלה באופן שונה מאשר בקרב רוב המטפלים והחולים. האחרונים חשו שהשם החדש מעניק לאבחנה אופי מדעי ויבש, ומוריד כך מנטל הסטיגמה הכבד. היא, לעומת זאת, מצאה שהניסוח מעליב בכך שהוא מטשטש, מגמד ומטייח את המציאות. היא אף ניסתה להוכיח באמצעות טיעונים מקצועיים מדוע השם החדש מחמיץ את המטרה, חוטא לעובדות ואף שגוי.
לדעתה, הצרכים של המדע בשפה מדויקת ויעדי ההסברה של הפעילים למען נפגעי הנפש מתערבלים יחדיו ויוצרים בלבול ומחלוקת. אולם אין היא טוענת ש"סילוק סטיגמה דרך שינוי השפה ומאמצי ההסברה לחינוך הציבור" אינם חיוניים, אלא שהם לבדם לא יחוללו את השינויים הדרושים. ג'יימיסון הדגישה בספרה "נפש לא שקטה" את חשיבות תרומתם של "ארגוני פציינטים", בני משפחה ואנשי המקצוע בנושאים אלה, והוסיפה כי קבוצות אלה ערכו הפגנות והטרידו את קובעי המדיניות עד שהצליחו להביא להגדלת הקצאת המשאבים למחקר, להרחבת השיקום הפסיכיאטרי, לשיפור מה בהתייחסות שוויונית ולריכוך הסטיגמה החברתית. מאמציהם יישאו פרי אמיתי, לדעתה, אך ורק אם ייעשו במקביל פעולות נוספות, כגון: גילוי הגורמים הגנטיים והסיבות הביולוגיות למחלות, פיתוח שיטות לסריקת המוח, פיתוח בדיקות דם שיתנו תוקף מדעי למחלות הפסיכיאטריות, פעולות חקיקה ועוד - כל אלה ישנו את הגישה כלפי מחלות הנפש.
ציטוטים.
ג'יימיסון מסכמת את השקפתה על חייה ועל מחלת הנפש שלה באוטוביוגרפיה "נפש לא שקטה":
באחרית דבר של האוטוביוגרפיה היא כותבת את הדברים הבאים:
ארגון טודט
ארגון טודט (בגרמנית: Organisation Todt, או בראשי תיבות OT; שמו של הארגון נהגה טוֹט; השם מופיע בעברית גם בכתיב ארגון טוט) היה ארגון ממשלתי בגרמניה הנאצית, שהוקם בשנת 1933. הארגון תכנן, ניהל ובנה מיזמי בנייה גדולים, בעלי חשיבות אסטרטגית. הארגון נקרא על שם מייסדו, פריץ טודט, המפקח על הדרכים ושר החימוש והתחמושת בגרמניה הנאצית. לאחר מותו של המייסד ב-1942, בהתרסקות מטוסו, מונה אלברט שפר לתפקיד.
הארגון השתמש בפועלי כפייה, אסירים ממחנות ריכוז ושבויי מלחמה מהארצות הכבושות. בשיא פעילותו היה הארגון אחראי ל-1,300,000 איש שפעלו במסגרתו, מתוכם מיליון עובדי כפייה. ב-1941 עקב קשיים שהתגלו במהלך מבצע ברברוסה הוקמו יחידות ניידות של הארגון שליוו את הכוחות הלוחמים.
מבנה הארגון.
הארגון היה בנוי כגוף צבאי. בראש כוחות המשימה עמדו מפקדים שנקראו "פרונטפירר". בראש היחידות הבסיסיות שהרכיבו כוח משימה יחיד, עמד מפקד שתוארו היה "באופירר". אנשי הארגון לבשו מדים. רק לאזרחים גרמנים שהוגדרו על פי חוקי הגזע כטהורים מותר היה ללבוש את מדי הארגון. לארגון התגייסו אף עובדים זרים (Frontarbeiter) שנשבעו אמונים לגרמניה הנאצית ומנהיגה. עובדים אלו לבשו סרט דרגה על זרועם וסמל נאצי על כובעם. קבוצה נוספת שלא נדרשה להישבע אמונים הייתה מורכבת מבני עמים אחרים (Einsatzarbeiter). עובדים אלו הוכנסו ליחידה שהוגדרה כיחידת מתנדבים. קבוצה זו לבשה סרט זרוע חום בלבד. מעבר לכך השתמש הארגון בפועלי כפייה.
מיזמי בנייה עיקריים.
לפני המלחמה סייע הארגון מ-1933 ועד 1941 בהקמת הרייכסאוטובאן (Reichsautobahn), מערכת הכבישים המסועפת בגרמניה. בין השנים 1938 ועד 1942 הארגון הקים בין השאר את מערכת הביצורים בגבול גרמניה-צרפת, ששמה "החומה המערבית" ומאוחר יותר, החל משנת 1942, את "החומה האטלנטית". הארגון אף בנה את "החומה הדרומית-מזרחית".
הארגון הקים את המפעל התת-קרקעי הענק בו ייצרו ציוד צבאי חשוב ("המיטלוורק") ושדות תעופה תת-קרקעיים (שדות יגר). מיזמי הבנייה התת-קרקעיים היו חשובים עד מאוד ליציבות המאמץ המלחמתי הגרמני שנפגע מהפצצות אוויריות של בעלות הברית. בעת מבצע ברברוסה בנה הארגון את התשתית התחבורתית שהיוותה בסיס לוגיסטי למבצע. לצורך המבצע הוקמו 20 כוחות משימה (Einsatzkommando) ניידים. לתוכנית להקמת יחידות ניידות חמושות ניתן השם "מבצע יעקב" (Einsatz jacob). היחידות היו אמורות לשפץ ולבנות מחדש את מערכת הכבישים והרכבות ההרוסה, בשטח שנכבש. מבצע זה נחל קשיים רבים ונחשב לכישלון יקר.
מובהקות
עיזים מתעלפות
מנשה מאירוביץ
מנשה מאירוביץ ( תר"ך, 1860 – י"ב בתמוז תש"ט, 9 ביולי 1949) היה מאנשי ביל"ו, אגרונום, סופר ומראשי ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בתקופת העלייה הראשונה ואחריה. כונה "אחרון הביל"ויים".
קורות חיים.
נולד בניקולייב בדרום רוסיה. בגיל עשר הוא עבר לאודסה, שם למד בחדר מתוקן שייסד משה לייב לילינבלום. בגיל 19 סיים את בית הספר הריאלי והתקבל למכון לחקלאות ולייעור בעיר פולאווי, אשר ליד לובלין. בגיל 22 הוסמך כאגרונום והיה לאחד משלושת האגרונומים היהודים היחידים בכל רוסיה (שניים אחרים: אברהם זוסמן ויעקב רוסטובסקי). בגיל 25 הגיש עבודה בנושא מושבות הכרמים בארץ ישראל ("עצה ותושיה: או הצעה על דבר מטע כרמים וגדול גפנים בארץ ישראל").
בנובמבר 1882 יצא לקונסטנטינופול והיה פעיל במשרד הפוליטי של ביל"ו שהשתדל להשיג את הסכמת הממשלה העות'מאנית להתיישבות חקלאית יהודית בארץ ישראל. משנוכח שאין תקווה לכך החליט לעלות ארצה ובראשית ינואר 1883 הגיע ליפו, שם חיכו לו חבריו לארגון ביל"ו שהביאוהו לראשון לציון.