הדיון חזר לבית המשפט המחוזי, ושם נקבע כי שאלת קבילותן של הראיות תבחן לאחר ובכפוף להכרעה בסוגיות עובדתיות שונות ולא במסגרת משפט זוטא שינוהל בפתח ההליך כפי שביקשו המערערים לעשות, ונכון לנובמבר 2017 ההליך הסתיים בפשרה מבלי שהתקיים הבירור העובדתי האמור. לאחר ההחלטה פורסמו מאמרים הדנים בסוגיה, למשל: במאמרו של עו"ד יהונתן קלינגר סקר את פסק הדין וטען כי . היום (נכון ל-14.11.17), כאשר מביאים ראיות המבוססות על תכתובות דואר אלקטרוני של העובד בפרט, ושל הזולת בכלל, נדרש להביא בחשבון את תהליך גילוי הראיות, ואם תהליך זה פגע בפרטיותו של אדם, הראיות לא תהיינה קבילות בבית משפט אלא אם מתקיימות ההגנות שבסעיף 18 לחוק הגנת הפרטיות או מכוח שיקול דעתו של בית המשפט על בסיס נימוקים מיוחדים שירשמו כאמור בסעיף 32 לחוק הגנת הפרטיות.
בג&quot;ץ רובינשטיין נגד הכנסת
בג"ץ רובינשטיין נ' הכנסת הוא פסק דין שניתן ב-17 בספטמבר 2014 בעתירה נגד חוקתיות . החוק מעניק למוסדות חינוך תרבותיים מיוחדים מימון ממשלתי בגובה של 60% מיחידת התקצוב עבור כל תלמיד הלומד בו ללא התניית המימון בלימוד לימודי ליבה. משמעות החוק הוא כי מוסדות החינוך העל יסודי ה"ישיבות הקטנות" במגזר החרדי, פטורות מלימוד לימודי ליבה בכיתות י'–י"ב. העותרים כנגד החוק טענו כי הוא פוגע בכבוד האדם של התלמידים במוסדות הללו, פוגע באוטונומיה האישית שלהם ומונע מהם אפשרות להשתלב בחברה הישראלית. בית המשפט קבע בפסק דין זה כי הזכות לחינוך היא זכות חוקתית, אך לא כל פגיעה בזכות לחינוך היא פגיעה בגרעין החוקתי של הזכות. בית המשפט דחה את העתירה משום שלקביעתו לא הוכח כי נפגעה זכות חוקתית.
רקע.
תוכנית הליבה.
תוכנית הליבה הם התכנים, המיומנויות והערכים המחייבים את כל הלומדים במערכת החינוך בישראל. לימודי הליבה מהווים בסיס לקידום הפרט להשתלבות, ולשיתוף פעולה מפרה בחברה הישראלית. תוכנית הליבה נחשבת חיונית להתפתחות ולצמיחה של אדם אוטונומי ואזרח יצרני, המסוגל לתפקד בצורה נאותה. מטרתה לספק ידע ומיומנויות למידה המאפשרים תפקוד והשתלבות בחברה. לימודי הליבה מאפשרים הטעמת ערכים חברתיים המהווים את הבסיס לחיים בחברה דמוקרטית. התכנים, מיומנויות הלמידה והערכים החברתיים המוצעים בתוכנית הם אלה שלגביהם הושגה תמימות דעים בחברה, והם נתפסים כהכרחיים כדי ליצור מכנה משותף בסיסי בין הרבדים האנושיים השונים של החברה.
התכנים והמקצועות האלה:
מערכת החינוך במגזר החרדי.
במערכת החינוך פועלים מוסדות חינוך משלושה סוגים:
החיוב המשפטי בלימודי ליבה.
הבסיס החוקי לתוכנית הליבה מצוי ב. סעיף 3 לחוק קובע כי שר החינוך הוא הקובע את תוכנית הלימודים של מוסדות החינוך הרשמיים, בהתאם למטרות המנויות בס' 2 של החוק. תיקון לחוק חינוך ממלכתי – תקנות חינוך ממלכתי (מוסדות מוכרים), התשי"ג–1953 קובע בסעיף 1 לתקנות כי "תוכנית היסוד" היא "מספר השעות לפי המקצועות שהן חובה על כל מוסד חינוך". וסעיף 3 לתקנות קובע את תנאי הסף להכרה במוסד חינוך מוכר שאינו רשמי, ועל-פיו מוסד חינוך לא ייחשב למוסד מוכר אלא אם כן נתמלאו בו כל התנאים המנויים, לרבות קיום תוכנית היסוד לפי האמור בתקנה. למרות הנוסח המפורש בחוק ובתקנה הרלוונטית, בעשורים הראשונים לקיומה של מערכת החינוך לא גובשה על ידי שר החינוך תוכנית ליבה, והנושא לא נדון כלל.
על רקע זה הוגשו עתירות לבית משפט:
פסק הדין.
העובדות בבסיס פסק הדין.
העתירה עוסקת בשאלת חוקתיותו של חוק מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים, התשס"ח–2008. החוק מכיר במוסדות החינוך החרדיים העל יסודיים, המכונים "הישיבות הקטנות", כמוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים. החוק מעניק למוסדות אלו פטור מלימוד "לימודי ליבה", ובנוסף מעניק להם מימון ממשלתי בגובה של 60% מיחידת התקצוב עבור כל תלמיד הלומד בו. העותרים ובראשם שר החינוך לשעבר אמנון רובינשטיין, ביקשו מבית המשפט להוציא צו על תנאי המורה כי החוק בטל, ולחייב את המוסדות הללו ללמד את לימודי הליבה, או כסעד חלופי להצהיר על בטלות ס' 5 לחוק ובכך לבטל את המימון הממשלתי הניתן למוסדות אלו.
הכרעת בית המשפט.
בית המשפט דן בהרכב מורחב של 9 שופטים וקבע ברוב של 7 שופטים כי אין עילה חוקתית לביטול חוק מוסדות חינוך תרבותיים ודחה את העתירה. כלל השופטים הסכימו כי הזכות לחינוך בגרעינה הקשה היא זכות חוקתית, אך נחלקו באשר לשאלה האם בנסיבות הקונקרטיות, זכותם של תלמידי הישיבות הקטנות לחינוך נפגעה. דעת הרוב הייתה כי בנסיבות המקרה אין לקבל את העתירה. חלק מהשופטים הגיעו להכרעה זו מתוך קביעה כי אמנם נפגעה זכות חוקתית אך הפגיעה עומדת בתנאי פסקת ההגבלה, בעוד שאחרים קבעו כי כלל לא הוכחה כי נפגעה זכות חוקתית. דעת המיעוט הייתה כי יש לקבל את העתירה משום שהחוק פוגע בזכות לחינוך של תלמידי הישיבות הקטנות.
דעת הרוב.
השופט ניל הנדל קבע כי יש להכיר בזכות לחינוך כזכות חוקתית אך בעניין העתירה לא מצא כי העותרים הוכיחו כי נפגעה זכות כזו. השופט קבע כי הזכות לחינוך היא חוקתית רק כאשר הפגיעה נוגעת לגרעין הקשה של כבוד האדם. השופט קבע כי הבחינה החוקתית בשלב הראשון של החוק הוא מספיק וכי אין צורך בבחינת יתר השלבים משום שלא עלה בידי העותרים להוכיח כי הזכות לחינוך של תלמידי הישיבות הקטנות עולה לכדי פגיעה בזכות חוקתית. לא כל פגיעה בזכות לחינוך תיחשב כפגיעה בזכות חוקתית. מסקנתו נובעת מכך שהחוק חל על פלח אוכלוסייה קטן. לדבריו הצטרף השופט ע' פוגלמן.
השופטת אסתר חיות הצטרפה להכרעתו של השופט הנדל. השופטת עמדה על כך כי על לחייב את מוסדות החינוך המבקשים הכרה כמוסד חינוך תרבותי ייחודי, לשלב בתוכנית הלימודים שלהם לימודי אזרחות כתנאי להכרה.
המשנה לנשיא מרים נאור קבעה כי הזכות לחינוך היא זכות חוקתית, ובנוסף קבעה כי החוק פוגע בזכות זו של תלמידי הישיבות הקטנות. בשלב השני של הבחינה החוקתית קבעה כי החוק עומד בתנאי פסקת ההגבלה ובמבחן המידתיות במובן הצר בניגוד לדעתה של השופטת עדנה ארבל. השופטת קבעה כי התועלת המוגשמת על ידי החוק, המאפשרת הגשמת הזכות לאוטונומיה בחינוך, עולה על הנזק השולי שבפגיעה בזכות לקבל חינוך.
השופט יצחק עמית הצטרף להכרעת השופט הנדל ומדגיש כי העתירה מבקשת פוזיטיבית לחייב את המדינה לכפות לימודי ליבה בניגוד לפטור בחוק. ולדינה אין חובה כזו, גם אם מדובר בחוק שאינו ראוי, חוק לא ראוי אינו פוגע בהכרח בזכויות חוקתיות.
השופט א' רובינשטיין: מצטרף לעמדת השופטים ארבל, חיות וג'ובראן שזכות לחינוך היא זכות חוקתית. לעמדתו חוק מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים פוגע בזכות החוקתית לחינוך לכלל הציבור ולא רק לחלק מן הציבור החרדי. בבחינת התקיימותם של תנאי פסקת ההגבלה ס' 8 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ההסדר שנקבע בחוק מתקשה לצלוח את מבחן המשנה השלישי של דרישת המידתיות וזאת לנוכח ס' 5(א) לחוק בעניין השתתפות המדינה בתקצוב מוסד חינוך תרבותי-ייחודי. אולם לאחר שהתלבט אם להצטרף לשופטת ארבל בקטע אחד של החוק ולבטל את ס' 5(א) לחוק מחליט שלא הייתה תשתית מספקת ולכן ללא אינו מקבל את העתירה (גם לא באופן חלקי).
השופט אליקים רובינשטיין קבע כי החוק פוגע בזכות החוקתית לחינוך, מכיוון שההסדר שבחוק פוגע באינטרסים הציבוריים הכלליים של חברת הרוב, בהקשר הזכות לחינוך ותוצריהו. השופט המשיך לשלב השני בבחינה החוקתית של תאני פסקת ההגבלה וקבע כי, ההסדר שנקבע בחוק חינוך מוסדות תרבותיים-ייחודיים מתקשה לצלוח במכלולו את מבחן המשנה השלישי של דרישת המידתיות לנוכח הוראת סעיף 5(א) לחוק בעניין השתתפות המדינה בתקצוב מוסד חינוך תרבותי-ייחודי, אולם חרף כל זאת, דחה את העתירה משום שלא הייתה בפני ההרכב בהקשר ההוראה התקציבית, תשתית מספקת.
הנשיא אשר גרוניס הצטרף להכרעת השופט הנדל כי לא הוכחה פגיעה בזכות חוקתית. הנשיא גרוניס הוסיף, כי לעתירה מספר מאפיינים מיוחדים, אשר מובילים אף הם למסקנה כי דינה להידחות. ראשית, מדובר בעתירה פטרנליסטית חריגה, שמבוקש בה לחייב את המחוקק לנהוג בפטרנליזם כלפי אדם אחר. בעתירה מבקשים העותרים לקדם אינטרס ציבורי כללי, ולא להגן על זכותו של הפרט. שלישית, הנשיא סבור כי יש לנקוט ריסון שיפוטי רב כאשר מדובר בעתירה שמבוקש בה להגן על ״זכות חיובית״.
דעת מיעוט.