עם מסע הבחירות הבא, נבחר נחאס בראשות מפלגת "אל-ופד" לראשות ממשלה לקדנציה נוספת. בשנים 1951–1952, בעת שהחל הסכסוך בין מצרים ובריטניה על השליטה בתעלת סואץ, הוביל ראש הממשלה נחאס קו אנטי-בריטי, בעוד פארוק הוביל קו של השלמה עם הבריטים. קרבות פרצו בין כוחות המוצבים המצרים (שהורכבו בעיקרם מאנשי האחים המוסלמים) לבין הצבא הבריטי ועם הזמן התקרבו כוחות בריטים לעבר קהיר והיה חשש מהתנגשות צבאית חזיתית בין הממשלה המצרית והממשלה הבריטית. במקביל הממשלה החדשה התרכזה בעיקר בתשתיות חברתיות לשיפור המצב החברתי-כלכלי של השכבות החלשות בחברה המצרית. לנוכח חוסר האמון הכולל של התושבים בממשלה ובמלוכה כאחד, עלי מאהר התמודד לבחירות הכלליות כמועמד עצמאי לראשות הממשלה, זכה ברוב והקים ממשלה חדשה. הממשלה הזאת לא החזיקה זמן רב ולאחריה החל משבר פוליטי שראה את עלייתם ונפילתן של מספר ממשלות זו אחר זו. לבסוף הפנה פארוק את מרכז מעייניו נגד הצבא ותכנן להביא לשינויים בסדרי הקצונה. החלטה זאת, ביטלה את הגוף הלאומי המרכזי האחרון שנותר לתמוך במלוכה ובפארוק בראשה. מזה יותר מעשור הייתה קנוניה צבאית מתחת לאפו של פארוק שתכננה להדיחו מהשלטון ולהביא לסיום המונרכיה. תנועה זאת אשר הונהגה בידי מוחמד נגיב וגמאל עבד אל נאצר הביאה לפרוץ מהפכת הקצינים החופשיים בלילה שבין ה-22 ל-23 ביולי 1952. מהפכה זאת הייתה הפיכה צבאית אשר העלתה לשלטון את נגיב ונאצר. פארוק נותר בארמון המלוכה באלכסנדריה לנוכח ההפיכה ולא קיבל היענות לקריאתו לתמיכה דיפלומטית מצד ארצות הברית. ב-26 ביולי כתב נגיב לפארוק והורה לו לוותר על השלטון. להלן הצהרת פיטוריו הרשמית של פארוק שהופנתה לעם המצרי:
פארוק יצא לגלות באיטליה והותר לו בידי הכוחות המהפכנים לצאת לגלות ממצרים ללא הפרעה. אף על פי שמינה את בנו בן השנה; פואד השני, למלך מצרים במקומו, המנהל המדיני נותר בידי הכוחות המהפכנים. בשנת 1953, לאחר הסדר השלטון בידי הקצינים החופשיים, אשר טיהרו את ההנהגה הפוליטית מהתקופה המלוכנית, הוכרז על הקמתה של רפובליקת מצרים אשר החליפה את המלוכה המצרית. מעמד מלך מצרים הוחלף בתפקידו של נשיא מצרים, תפקיד אליו מונה מוחמד נגיב. הממשל המהפכני של הקצינים החופשיים לא הותיר לפארוק לקחת עמו את כל אוצרותיו לגלות ובהמשך מכר רבים מאוצרותיו במכירה פומבית שנפתחה בפני כל תושבי מצרים. הנהגת ההפיכה הצבאית לא פגשה בהתנגדות רבה מצד תושבי מצרים שכן התדמית של פארוק וכלל משפחת המלוכה ומוסד המלוכה המצרית בפני האוכלוסייה הכללית היה של גורם פוליטי בעייתי חסר יכולת מנהלית אשר בסופו של יום הריע למצבה הלאומי והבינלאומי של מצרים דרך אי היכולת להנהיג את המדינה. פארוק נותר בגלות ברומא, בירת הרפובליקה האיטלקית, שם נותר עד למותו.
משפחה וגלות.
אימו של פארוק, נאזלי סאבּרי, נישאה לאביו ב-1919 בנישואים שניים, ולאחר מותו נישאה למי שהיה חונכו ויועצו של פארוק, אחמד חסנין. אחרי מותו של חסנין בתאונת דרכים ב-1946 עקרה לארצות הברית, ושם חיה עד מותה ב-1978. אחותו, פאוזיה, הייתה מלכת איראן לזמן קצר במסגרת נישואיה עם מוחמד רזא שאה פהלווי. אחות נוספת, פתחיה, נישאה לאחד משומרי ראשו, ריאד ע'אלי. פארוק התנגד לנישואין הללו, בין השאר, משום שריאד היה נוצרי קופטי. הזוג עבר להתגורר בארצות הברית. פארוק אסר עליהם לחזור. בשנת 1976 נרצחה פתחיה על ידי ריאד, בעת שהיו כבר גרושים.
המלך הצעיר היה מאוהב בסגנון החיים המלכותי, אך עושרו הרב לא הביא לו אושר. עוד לפני הכתרתו היה בעל של אלפי דונמים של אדמה, עשרות ארמונות ומאות כלי רכב. בשלב מאוחר יותר בשלטונו, נסע לאירופה פעמים רבות למסעות קניות. הוא היה אספן ידוע ובכלל אוספיו היה גם אוסף מטבעות שנמכר לאחר מותו. בכללם היו 2 מטבעות 5 סנטים של ארצות הברית משנת 1913 מתוך 5 שהוטבעו מאותו סוג. לפני שנים אחדות הוערך אחד מה-5 במחיר 3.6 מיליון דולר. מטבע אחר שלו, 20 דולר "דאבל איגל" (העייט הכפול) מארצות הברית משנת 1933, נמכר בארצות הברית במחיר 7,590,020 דולר, והיה בשנת 2002 למטבע היקר ביותר שנמכר עד אז בכל העולם. מטבע רביעי שלו שנזכר ברשימה של סוחר אמריקני היה רופיה אינדונזית עשויה מכסף וכתובה בכתב ג'אווי משנת 1798. מצרים מלאה בימיו מטבעות כסף וזהב שככל מטבע מלכותי נשאו את דיוקנו. הוא הזכיר את נישואיו על מטבע זהב בעריך חריג של 500 קירש בעל ערך קטלוגי ניכר.
כשגדל, החל המלך לגנוב חפצים ופריטים אמנותיים במהלך ביקוריו במדינות העולם, ביניהם חרב טקסית מקברו של רזא שאה פהלווי, לשעבר שליט איראן ושעון כיס מוינסטון צ'רצ'יל. גם אנשים פשוטים היו קורבנותיו של המלך הקלפטומן. בגלל גנבותיו, סגנון חייו הפזרני ומשטרו המושחת, קיבל את התואר "הגנב של קהיר". פארוק המשיך לחיות חיים פזרניים ובזבזניים, והתמיד במנהגו האובססיבי של גניבת סחורות ודברי ערך. הוא הירבה לאכול כמויות גדולות של מזון. אובססיה זו הפכה אותו לאיש שמן מאוד בצורה מסוכנת. כשהגיע משקלו ל-135 ק"ג, הכתיר אותו קרוב משפחתו ותיאר אותו כ"בטן עם ראש". הוא נפטר ברומא, איטליה ב-3 במרץ 1965. בעת שאכל את ארוחת הערב הכבדה במיוחד. אחרי מותו, ועם ביטול המלוכה, מכר משטרו של נאצר בכסף רב את אוספיו של המלך בכלל זה גם את האוצרות שצבר וגנב.
לצד פרשיות אהבים שניהל פארוק עם הסופרת הבריטית, ברברה סקלטון , ועם נשים אחרות, הוא התחתן שלוש פעמים. אשתו הראשונה הייתה סאפינאז זולפיקאר (1921–1988), בתו של שופט רם מעלה ומי שהיה שגריר מצרים באיראן ; הם נישאו ב-1938 ושמה של סאפינאז השתנה לפרידה, מלכת מצרים. בדרישת פארוק הזוג התגרשו ב-1948 אחרי שהביאו לעולם שלושה ילדים. אשתו השנייה הייתה מקרב שכבת פשוטי העם, נרימאן סאדק (1934–2005); הם נישאו ב-1951 והתגרשו ב-1954, וממנה נולד לו גם מי שירש את כסאו לזמן קצר, אחמד פואד. ב-2005, סיפרה בריאיון לעיתון מי שהייתה בת לווייתו האחרונה, זמרת אופרה מנאפולי, אירמה קאפצ'ה מינוטולו (Irma Capece Minutolo) כי נישאה לו בשנת 1951, בגיל 16. בעיתון אחר דיווחה מינוטולו כי בשנת מותו של המלך, 1965, הייתה נשואה לו מזה שמונה שנים, ומשמעות הדבר שנישאו בשנת 1957, בעת ששהה בגלות.
קישורים חיצוניים.
Farouk of Egypt Biography - Biography Base
המלך פארוק
המלך פרוק
פרוק
האגודה הפלנטרית
האגודה הפלנטרית (באנגלית: The Planetary Society) היא ארגון העוסק במחקרים אסטרונומיים. האגודה היא מוסד בינלאומי ללא כוונות רווח שבסיסו בפסדינה, קליפורניה. משימתה המוצהרת היא "לעורר השראה בקרב תושבי כדור הארץ באמצעות חינוך, מחקר ומעורבות ציבורית לצורך חקר עולמות אחרים וחיפוש חיים אחרים".
האגודה הוקמה ב-1980 על ידי קרל סייגן, ברוס מארי ולואיס פרידמן. נכון לשנת 2018 האגודה מונה כ-60,000 חברים בלמעלה מ-120 מדינות.
פרויקטים.
האגודה מקדמת פרויקטים שונים לחקר החלל, הבולטים שבהם הם:
כתב עת.
האגודה הפלנטרית מוציאה לאור דו-ירחון בשם The Planetary Report (הדו"ח הפלנטרי). כתב העת מכיל חדשות ומאמרים בנושא חקר החלל.
נהרות אמריקה (דיסני)
נהרות אמריקה (באנגלית: Rivers of America) הם נהרות מלאכותיים הנמצאים בארץ המערב הפרוע שבפארקי שעשועים של חברת וולט דיסני.
שם הנהר הוא "נהרות המערב הרחוק" בדיסנילנד שבפריז.
הנהר הראשון הוקם בפארק דיסנילנד שבקליפורניה, עם פתיחת הפארק בשנת 1955. במרכז הנהר נמצא האי של תום סוייר אליו ניתן להגיע ברפסודות. בשנים הראשונות שלאחר הקמת הפארק, הוכנסו לתוך הנהרות המלאכותיים דגים רבים, והמבקרים בפארק הורשו לדוג אותם מרציפי האי של תום סוייר.
במרכז הנהרות שבפארק שבפריז מצוי הר הרעם הגדול.
מאחר שבדיסנילנד שבהונג קונג אין ארץ מערב פרוע, הנהרות מהווים חלק מארץ ההרפתקאות.
בנהרות שטות אוניות קיטור:
בעת ההפלגה לאור הנהר ניתן לראות כפר של שבט אינדיאנים, בקתה בוערת ובעלי חיים שהם אודיו אנימטרוניק. בדיסנילנד קליפורניה ובממלכת הקסם, הבית המכושף שוכן על גדת הנהר.
שמואל שור
שמואל שור (22 ביוני 1915 - 7 בספטמבר 2007) היה פרופסור לרדיולוגיה אבחנתית, מבנאי הרפואה המודרנית בישראל.
ביוגרפיה.
פרופסור שמואל שור, בנו של ההיסטוריון ד"ר אלכסנדר שור, נכדו של רבי יעקב שור, מצאצאי פרשן המקרא יוסף בכור שור, גדל בבית ציוני-דתי בפולין ועלה לארץ ישראל באוקטובר 1925. הוא גדל בירושלים, למד בבית המדרש למורים "מזרחי" ונשא לאשה את לאה הלר, בת הרב אברהם זיידה הלר. בנו רנן שור הוא קולנוען, במאי, מפיק, מחנך ומורה, והמנהל-המייסד של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
שור למד ביולוגיה באוניברסיטה העברית ורפואה באוניברסיטת פדובה ואוניברסיטת בולוניה באיטליה. הוא השתלם ברנטגן, עבד בבית חולים הדסה בירושלים, במחלקתו של הפרופ' אברהם דרוקמן, נשלח להשתלמות במיניאפוליס ארצות הברית אצל הרדיולוג פרופסור ליאו ריגלר, ושימש כרופא ראשי במחלקה הרנטגנית במרכז רפואי הדסה.
ב-1957 הקים את המחלקה הרנטגנית בבתי החולים העירוניים-ממשלתיים של תל אביב (איכילוב, רוקח, הקריה) ושימש כמנהל המחלקה במשך 24 שנה עד פרישתו לגמלאות. מאוחר יותר ניהל את המחלקה הרנטגנית בבית חולים וולפסון בחולון.
בשנות ה-60 הראשונות חבר לחיים שיבא, אנדרה דה-פריס ופריץ דרייפוס, להקמת בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1967 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב. לאחר מכן, שימש כדיקן בית הספר ללימודי המשך ברפואה בין השנים 1968-1973 וכראש החוג לרדיולוגיה אבחנתית בשנים 1973-1978.