במערכות הגנה אקטיבית "רכות" יש חשיבות פחותה למדידת טווח האיום המתקרב, ולכן השימוש הוא לרוב בגילוי ועקיבה בגלאי לייזר (LWS) ובחיישנים אלקטרו-אופטיים (EOS) בשל העובדה כי הם זולים יחסית למערכת מכ"ם. ישנם מערכות בהם נעשה שימוש רק בגילוי ועקיבה בגלאי לייזר בשל מחירו, זאת על חשבון יכולת הגילוי והנטרול של איומים שהנחייתם אינה מבוססת לייזר. אמצעי נוסף שנפוץ בחלק ממערכות הגנה אקטיביות ה"רכות" הוא מדוכות עשן מתקדמות, המאפשרות בקרה ותמרון ברמות שונות עליהם שולט המחשב של מערכת ההגנה האקטיבית.
אמצעי הנגד המתקדם והמוביל עבור מערכות ההגנה האקטיביות הוא שבש אלקטרו-אופטי בתחום התת-אדום. הוא פותח במטרה לתת מענה לטילים נגד טנקים המונחים באמצעות מד-זווית אלקטרו-אופטי מעמדת השיגור. השבש פועל כך שהוא נקלט במד הזווית כטיל המונחה ושולח למשגר אותות שגויים, שגורמים לו לסטייה מהמסלול שיפגע בטנק. כיום משתמשים באמצעי זה בשבשי לייזר בהספק נמוך (LR) אך בעבר היה שימוש במנורות תת-אדום.
עם זאת, מערכות הגנה אקטיביות "רכות" אינן באות במקום פיתוח של שריון פסיבי כבד ומתקדם (שבדרך כלל עשוי משריון מרוכב מתקדם ולעיתים קרובות כולל גם שריון ריאקטיבי משוכלל), ולרוב מותקנות בנוסף אליו במטרה להעניק שכבה הגנת נוספת, זאת בשל מחירה הנמוך לרוב של מערכת הגנה אקטיבית "רכה".
מערכת הגנה קשה עבור טנקים.
המערכות הראשונות שפותחו במטרה להעניק לטנקים הגנה אקטיבית היו מערכות הגנה אקטיבית "קשות", זאת בשל העובדה כי בעת שפותחו המערכות על ידי האמריקאים והסובייטיים, לרקטות שאיימו על הטנקים לא הייתה מערכת הנחיה שהיה ניתן לשבש. בנוסף, מערכת הגנה "קשה" מספקת מענה למגוון רחב של איומים, וזו הסיבה כי פותחו במהלך השנים מערכות רבות ושונות במטרה להעניק לטנקים הגנה אקטיבית.
מערכות צמודות דופן.
מערכות אלו, שפותחו בסוף שנות ה-40 ובשנות ה-50 של המאה ה-20, היו אמורות לתת מענה למגבלה שנובעת ממשקלו של השריון, וזאת במטרה להעניק לטנקים הגנה מפני רקטות נגד טנקים. בקונספט זה המיירטים מורכבים סביב הצריח והיירוט עצמו מתרחש קרוב מאוד לטנק. תכונות אלו העניקו למערכת את שמה: צמודת דופן.
מערכות אלה זולות יותר ממערכות בעלות מיירט ומשקלם קל יותר, אך החיסרון העיקרי שלהן הוא חוסר יכולת לנטרל טילים גדולים נגד טנקים ופגזים. עם זאת, מערכת "מעיל רוח" של רפא"ל הצליחה ליירט טילים נגד טנקים בפעילות מבצעית ופגזים בניסויים והוכיחה שחסרונות אלו פתירים.
גם היום ישנם מערכות צמודות דופן, כולל גרסה של מעיל רוח, הנקראת Trophy-LV וגם היא מיוצרת על ידי חברת רפאל – מערכות לחימה מתקדמות. זוהי גרסה מוקטנת של המערכת שנועדה להגן על רכבי שטח וכלים משוריינים קטנים.
מערכות בעלות מיירט.
יירוט באמצעות מיירט הוא הקונספט המקובל והנפוץ בהגנה אקטיבית על יישובים ועל ספינות (כיפת ברזל, ברק 8 והפלנקס הם דוגמאות למערכות מיירטות) וגם בהגנה על טנקים. להבדיל ממערכות צמודות דופן, בהן היירוט מתרחש באמצעות רסיסים קרוב לטנק, מערכות בעלות מיירט משגרות קליע הפוגע ישירות או ליד בעזרת חומר נפץ ובכך משמיד את האיום.
מערכת Drozd הסובייטית היא דוגמה למערכת עם משגר קבוע שהייתה בשירות פעיל במלחמת צ'צ'ניה השנייה. במהלך הקרבות התגלה חיסרון בולט במערכת, בכך שהמשגר הקבוע לא סיפק הגנה מלאה סביב הטנק, ועקב כך המערכת יצאה משירות פעיל. למרות כישלונה של המערכת הסובייטית, האמריקאים ביצעו ניסיונות ליצור מערכת המבוססת על משגר קבוע וחברת GD-OTS רשמה על כך פטנט בשנת 2014.
מערכת חץ דורבן הישראלית שפותחה על ידי התעשייה הצבאית היא דוגמה למערכת עם משגר מצטודד. במערכת זו מחשב המערכת מכוון את המשגר של המיירט, והמיירט משוגר אל עבר המטרה ללא הנחיה. מערכות מסוג זה מיועדות לנטרול של האיומים מטווח רחוק ולא קרוב לטנק, אך החיסרון הבולט הוא המחיר הגבוה של המערכות וחוסר היכולת להתמודד עם איומים המשוגרים מטווחים קצרים. בעוד הראשון הוא חיסרון פתיר, השני הוא חיסרון קריטי מאוד בלוחמה בשטח בנוי ובכלל, חיסרון זה מאפשר פיתוח של תורת לחימה שגורסת שימוש בנשק נ"ט מטווח קרוב, דבר שינטרל את יכולותיה של המערכת.
נעשה ניסיון גם ליצור מערכת יירוט עם משגר אנוכי SLID במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 2006 זכתה חברת ריית'און במכרז לפיתוח מערכת הגנה אקטיבית לטנקים במסגרת פרויקט ה-FCS, ריית'און פיתחה את מערכת ה-Quick Kill (אנגלית: הרג מהיר) המבוססת על מיירט מנוהג. למערכת חסרונות דומים לזו של קודמותיה: מחיר גבוה וחוסר יכולת להתמודד עם איומים המשוגרים מטווחים קצרים.
מערכת המשלבת בין מיירט לרסיסים.
מערכת הארנה הרוסית היא מערכת המשלבת בין מיירט משוגר לרסיסים, זאת במטרה להתגבר על החסרונות של כל אחד מסוגי המערכות. למעשה, הארנה גם היא משתמשת בחימוש רסיסים, אך תא הרסיסים משוגר לגובה של כ-1.5 מטר מעל הצריח ורק אז מתפוצץ מעל האיום ושולח זרם של רסיסים. מערכת זו נתפסה במשך שנים רבות כמערכת מובילה ומתקדמת, בשל העובדה כי היא משלבת בין שני סוגי המערכות. עם זאת, החיסרון הגדול שלה הוא הנזק הסביבתי הגדול והסיכון הרב לחיילי חי"ר ברדיוס של 30 מטרים, דבר שפוגע בכלל יתרונות המערכת והופך אותה לבעייתית במיוחד וככל הנראה גרם לכך שהמערכת לא נכנסה לשירות מבצעי בכמויות גדולות, אם בכלל.
יירוט באמצעות תותח.
מערכת הפלנקס המבוססת על תותח M61 וולקן רב קני היורה בקצב אש גבוה ומונחה מכ"ם, הצליחה בהגנה על ספינות מפני טילים נגד ספינות ולאחר מכן גרסה יבשתית של המערכת הצליחה להתמודד אל מול רקטות ארטילריות קצרות טווח ופצצות מרגמה. הצלחה זו הביאה את חברת מרקיני (אנגלית: Marcini) הבריטית בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 לנסות ליצור מערכת הגנה אקטיבית עבור טנקים המבוססת על תותח רב קני בעל קצב אש גבוה. ניסיון זה נכשל כישלון חרוץ.
בהמשך גם חברת BAE סיסטמס האמריקאית ביצעה ניסיון דומה, והשתמשה בפיתוח של מערכת ה-CICM שפותח באוסטרליה על ידי חברת Metal Storm. גם ניסיון זה נכשל, בשל טווח היירוט הקצר.
ניסיונות אלו נכשלו בשל סיבות דומות. ראשית, קצב האש של תותח, גם אם הוא עומד על אלפי פגזים בדקה, אינו מספיק כדי להגן על טנק, שבו טווח היירוט עומד על שניות בודדות, להבדיל מהגנה על בסיסים, יישובים או ספינות, שם הטווח גדול משמעותית ולמערכת זמן גדול יותר ליירוט האיום. בנוסף, משקלו וגודלו של תותח רב קני אינם מתאימים עבור טנק. זאת בנוסף לכך שבמהלך יירוט יירה תותח רב קני מאות פגזים לכל הפחות, והצורך להחזיק אלפי פגזים להזנת התותח ששוקלים משקל רב דורש שטח גדול בתוך הטנק ומהווה מעמסה על מנוע הטנק ופוגע במהירות ובעבירות, זאת ועוד העובדה כי מדובר בנטל לוגיסטי עבור הכוחות שיצטרכו להגיע לעומק השטח במטרה לחדש את אספקת הפגזים לטנק הופכים כל ניסיון ליצור מערכת מסוג זה לכישלון.
הגנה מרחבית.
רובן ככולן של מערכות ההגנה האקטיביות שפותחו במטרה להגן על טנקים מספקות הגנה פרטנית עבור הכלי, משמע, הן מגינות אך ורק על הכלי שנושא אותם. עם זאת, בשל העובדה כי חלק גדול מהמערכות יוצרות אזור מוגן ברדיוס של מטרים עד עשרות מטרים סביב הכלי עליו הן מגינות, ובשל העובדה כי עלות ציוד מאות ואף אלפי כלים במערכות כאלה גבוהה מאוד, זאת בנוסף לעובדה כי קצב הייצור אינו מהיר דיו, הביא לחשיבה על פתרונות של הגנה מרחבית.
מערכת הגנה מרחבית היא מערכת בה כלי אחד הנושא את המערכת מגן על מרחב רדיוס מסוים, כלומר: כלים כאלו יכולים להגן על פלוגת טנקים, ובכך, לחסוך באופן משמעותי את העלות של המערכות ולספק הגנה לכלים רבים יותר בפרק זמן קצר. עם זאת, הקושי הטכני בפיתוח מערכות מסוג זה, בנוסף למחיר הגבוה והאתגר בפיתוח תורת לחימה מתאימה, וגם היכולת המוגבלת שמספקת הגנה מרחבית, לא הביא לפיתוח רציני וכניסה של מערכות הגנה מרחבית לשירות פעיל.
אופן פעולה.
מערכת הגנה אקטיבית עבור טנקים מטרתה להגן על הטנק מפני נשק נגד טנקים ובעיקר כנגד טילים מונחים נגד טנקים שאם יפגעו בטנק הם ככל הנראה ישמידו אותו. אך בניגוד למנגנוני הגנה אחרים היא מספקת לטנק חופש פעולה גדול יותר ויכולת להסתער.
בשל העובדה כי זמן התגובה של מערכות הגנה עבור טנקים נדרש להיות קצר במיוחד, באורך זמן של שניות, אין לגורם אנושי אפשרות להיות מעורב בהחלטה וכל התהליך נעשה על ידי מחשב המערכת. בדומה למערכות הגנה אקטיביות גדולות יותר, גם למערכת עבור טנק כשלושה רכיבים, מכ"ם, מחשב ואמצעי יירוט או שיבוש, תלוי בסוג המערכת.
קז'ימייז' ביין
קז'ימייז' ביין (בפולנית: Kazimierz Bein; 1872 – 15 ביוני 1959) היה אופתלמולוג פולני, ממקימי המרכז האופתלמולוגי בוורשה (Warszawski Instytut Oftalmiczny), אך ידוע בעיקר כמתרגם פעיל למען קידום השפה הבינלאומית אספרנטו.
ביין היה חבר בארגון לשחרור ועצמאות פולין מרוסיה, דבר שהביא להגלייתו מפולין, כך שאת לימודיו סיים בקזאן. הוא כתב ספרים ומאמרים רבים בתחום, וגם היה ממקימי המרכז האופתלמולוגי בורשה והאגודה האופתלמולוגית הפולנית. הוא היה גם צלם חובב.
הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו ותרומתו לפיתוח שפת האספרנטו. תרגומיו הידועים לאספרנטו הם סיפורי האחים גרים, וכן תרגומו של ספר פולני ידוע בשם "פרעה" . הוא ערך גם את אחד המילונים הראשונים בשפת אספרנטו, Vortaro de Esperanto.