בעבודת הדוקטוראט שלו, שהתפרסמה באמצע שנות ה-80, נכנס רון לעולם הצעיר אז של המחקר הפליאומגנטי. בעבודתו זו פיתח שיטות מחקר חדשניות, בהן מדידות מגנטיות של סלעים סדימנטריים אשר שימשו לשחזור רוטציות טקטוניות של בלוקים בין העתקי הגליל. שיטות אלה היוו פריצת דרך עולמית ביחסי הגומלין שבין עבודת שדה גאולוגית וגיאופיזיקה בתחום זה, ומהווים ציון דרך חשוב במחקר הפליאומגנטי בכלל, אפילו באמות המידה של היום. הוא יצא לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד שליד סן-פרנסיסקו, קליפורניה, וחזר לארץ עם אמצעים להקמת המעבדה הפליאומגנטית הראשונה בארץ, ואשר הוקמה במכון הגיאופיזי לישראל. במעבדה זו הוצב אחד מהמגנטומטרים הקריוגנים הראשונים בעולם, שהיוו את המילה האחרונה של המחקר הפליאומגנטי. בשנת 2001 עבר חגי עם המעבדה למכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית בירושלים. מחקריו העיקריים עסקו ב:
בשנת 2015 הקדיש כתב העת African Archaeology Review גיליון מיוחד לזכרו של חגי. גיליון זה עסק בחקר מערת וונדרוורק () בדרום אפריקה. לגיליון זה צורפה רשימת 35 מאמרים מפרי עטו הרלוונטיים לתחום.
חקר רעידות אדמה היסטוריות ופרה-היסטוריות.
במקביל לעבודתו העיקרית בתחום הפליאומגנטיזם, התעניין רון בכל הקשור לרעידות אדמה היסטוריות ופרהיסטוריות, ותמך באמצעות הדרכה שנתן בכתה ובשדה לארכאולוגים והיסטוריונים שהיו מוכנים להירתם למאמץ לשחזר רעידות אדמה אלה. הוא עקב אחרי חפירות באתרים ארכאולוגיים שידוע היה שנפגעו ברעידות אדמה בעבר (למשל בית שאן, סוסיתא, יריחו ועוד), ארגן סיור תלמידי מחקר מתקדמים מהמחלקה לגיאופיזיקה באוניברסיטת סטנפורד, בראשות פרופ' עמוס נור, באתרים ארכאולוגיים בישראל ובממלכת ירדן, בהם אותרו עדויות לרעידות אדמה שפגעו בהם, ופרסם איתו מספר מאמרים ותקצירי הרצאות לכנסים בתחום . בנוסף, הוא הביא יחד עם פרופ' נור לכתיבת עבודת דוקטורט ששיחזרה לראשונה בישראל באופן כולל, רעידת אדמה היסטורית (1927).
השלמת מחקריו.
בערוב ימיו, יזם חגי שני פרויקטים חדשים שלא יצאו לפועל בחייו בעקבות מחלתו: במסגרת הקידוח העמוק בים המלח חגי תכנן לבצע מחקר פליאומגנטי על משקעים מ-200 אלף השנים האחרונות, כהמשך ישיר לפרויקטים דומים שהוא הוביל במהלך שנות ה-90 וה-2000 . בנוסף, הוא תכנן מחקר על קילוחי הלבה ברמת הגולן כאמצעי להבנה טובה יותר של התנהגות השדה הגאומגנטי. תלמידיו של חגי ועמיתיו, השלימו את המחקרים האלה לאחר מותו .
ראו גם.
רון, ח., 1984. מחקר פליאומגנטי וניתוח מערכות השבירה בגליל. חיבור לשם קבלת תואר דוקטור לפילוסופיה, האוניברסיטה העברית, ירושלים. 117 עמ'.
ירמיהו (דונטלו)
ירמיהו (באיטלקית: Geremia) הוא פסל שיש של הפסל דונטלו, שהושלם בין השנים 1427–1435 ומתאר את ירמיהו הנביא. הוא נחצב בגודל טבעי (191x45x45 ס"מ) ומוצג במוזיאון הדואומו בפירנצה.
היסטוריה.
הפסל הוזמן עבור גומחה במגדל הפעמונים קמפנילה די ג'וטו בקתדרלה של העיר פירנצה.
וזארי מציין בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר את פרנצ'סקו סודריני, חברו של דונטלו, כמודל ליצירה.
ירמיהו הוא אחד מארבעת הפסלים האחרונים שנחצבו בין 1420 ל-1435, והיו מיועדים עבור גומחות בצד הצפוני והפחות נראה לעין של מגדל הפעמונים, בסמוך לחומת הקתדרלה. עם סיום יצירת הפסלים, היו עובדי הקתדרלה כה מרוצים, שהם הציבו אותם בצד המערבי, והחשוב ביותר מכיוון שהוא מקביל לחזית. אחד משלושת הפסלים האחרים הוא חבקוק, גם הוא של דונטלו.
הפסלים הועברו למוזיאון בשנת 1937 ובמקומם הוצבו עותקים.
תיאור וסגנון.
ירמיהו הוא יצירת מופת של חדירה פסיכולוגית, עם הבעת פנים יוצאת דופן. הוא באופן משמעותי רב הבעה בהשוואה ליצירותיו הקודמות של דונטלו, כמו שלושת הפסלים בצד המזרחי של מגדל הפעמונים (הנביא חסר הזקן, הנביא המהורהר ועקדת יצחק).
הנביא מוצג כאדם בגיל העמידה, עם שיער מתולתל וזקן קצר, לבוש טונה המשתפלת מכתפו השמאלית, כתפו הימנית חשופה, בידו השמאלית הוא אוחז מגילת קלף. הראש מוטה שמאלה ומדגיש את הקפלים המרירים של הפה, השפתיים, הגבות והפנים, כששרירי הצוואר מתוחים. במאפייני הפסל יש חוסר הרמוניה, אך הרושם הכללי הוא של גְדוּלָה וכבוד בשל הרוגע שהוא משרה והקיארוסקורו החזק שקפלי הבגדים שלו, שהם הרבה יותר מלאי חיים ביחס לחבקוק, יוצרים. רגל שמאל נוטה קדימה וכך מושגת תנועה מסוימת בחלק התחתון. הפסל שימש בראשית המאה ה-16 כמקור השראה לפסל דוד של מיכלאנג'לו.
ג'וייס ג'קובסון קאופמן
ג'וייס ג'קובסון קאופמן (באנגלית: Joyce Jacobson Kaufman; 21 ביוני 1929, ניו יורק ארצות הברית – 26 באוגוסט 2016, בלטימור) הייתה אשת אשכולות יהודייה-אמריקאית שפעלה במגוון תחומים: כימיה, פיזיקה, רוקחות, ביורפואה , מחשבי על ועוד.
קורות חייה.
ג'וייס נולדה בברונקס ניו יורק ב-21 ביוני 1929 למשפחה יהודית מסורתית. הוריה רוברט ושרה ג'קובסון התגרשו כשהייתה בת 6, וג'וייס עברה עם אמה לבלטימור. ב-1940 האם נישאה לאברהם דויטש, יליד ריגה שלפני שהגיע לארצות הברית חי 7 שנים בארץ ישראל. דויטש התייחס לג'וייס כבת שלו.
ג'וייס, לדבריה, החליטה להיות כימאית כבר בגיל 8, בעקבות קריאת ביוגרפיה של מארי קירי. באותה שנה גם הגיעה לראשונה לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס, לקורס קיץ במדעים לילדים מחוננים.
ג'וייס נישאה ב-1948 לסטנלי קאופמן, הם התגרשו ב-1982. לזוג בת יחידה ג'אן קריל, ילידת 1955 שבבגרותה הוסמכה לרבנות. ג'ויס נישאה בשנית לוולטר קוסקי (Walter Koski). ב-1991, בגיל 62, בעקבות הרעה במצבה הבריאותי, לא יכלה להמשיך בפעילותה המדעית. קוסקי הוא שהשלים את מאמריה האחרונים, וליווה אותה בהמשך חייה עד מותו ב-2011.
השכלה ומסלול מקצועי.
לקאופמן תואר ראשון בהצטיינות בכימיה - 1949. תואר שני - 1959 ודוקטורט בכימיה פיזיקלית - 1960, כולם מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס. דוקטורט נוסף בפיזיקה תאורטית מהסורבון בפריז - 1963.
לאחר גמר לימודיה לתואר ראשון, בשנים 1949 – 1952, קאופמן עבדה במרכז המחקר הכימי של צבא ארצות הברית . ב-1952 חזרה לג'ונס הופקינס כחוקרת במעבדה לכימיה פיזיקלית של וולטר קוסקי, במהלך עבודתה שם עשתה את התואר השני והדוקטורט, בהנחיית קוסקי. עם סיום הדוקטורט עברה לקבוצת הכימיה קוונטית של המרכז למחקרים מתקדמים של חברת חברת גלן ל. מרטין (לימים מרטין מריאטה). שם עבדה מ-1960 ועד 1969 בתחילה כחוקרת ובהמשך כמנהלת הקבוצה. בשנים 1962 – 1963 לקחה חופשה ועברה לפריז לשם הוזמנה כמדענית אורחת בסורבון שם גם עשתה את הדוקטורט השני. ב-1969 חזרה לג'ונס הופקינס לתפקיד של מדענית מחקר (Principal Research Scientist), משרה אותה שמרה עד צאתה לגמלאות. בהמשך קיבלה משרת פרופסור חבר (Associate Professor) לתורת האלחוש בבית הספר לרפואה של ג'ונס הופקינס, בהמשך מונתה גם למשרת פרופסור חבר לכירורגיה פלסטית. ג'ויס מעולם לא קודמה למעמד של פרופסור מן המניין.
פעילותה המדעית.
פעילותה המדעית והמקצועית של קאופמן השתרעה על תחומי מחקר מדעי והנדסי רחבים: מדלק טילים, דרך תכנון תרופות , קידוד ביו-רפואי (Biomedical coding), ועד כימיה קוונטית, תוך הפצת השימוש במחשבי על בתחומי הכימיה.
קאופמן פיתחה את הגישה של טופולגיה קונפורמית (conformational topology) ויישמה אותה למולקולות ביו-רפואיות (biomedical molecules). היא חקרה את ההשפעות הקליניות של תרופות נוגדות דיכאון וסמים נרקוטיים. ב-1980, פרסמה מאמר פורץ דרך בו תיארה שיטה חדשה לסימון פחמימות סרטניות מסוימות.
קאופמן עסקה בניתוח תאורטי בשיטות כימיה קוונטית של השפעת תרופות, ביניהן תרופות פסיכיאטריות. באמצעות המודלים התאורטיים שפיתחה ניתן היה לבחון את המבנה המולקולרי המדויק של תרופות מתוכננות, ולנבות מראש את מידת הרעילות שלהן.
לצורך מחקריה התמחתה בשימוש במחשבי על. היא עבדה במחשבים של מרכז חישובי העל של NSF בסן-דייגו.
הפליה מגדרית.
בשנתה האחרונה בבית הספר התיכון לא אפשרו לה ללמוד מתמטיקה: "כי זה לא יאה לבנות". ב-1945 אוניברסיטת ג'ונס הופקינס לא קיבלה נשים וקאופמן התקבלה "כסטודנטית במעמד מיוחד" (special student). כאשה גם לא התקבלה לאחוות המצטיינים פי בטא קפא אף על פי שלפי הישגיה האקדמיים הייתה ראויה לכך.
קאופמן, למרות הישגיה הרבים, לא קודמה לדרגת פרופסור מהמניין ומעולם לא קיבלה קביעות (tenure), לדעתה זה בגלל היותה אישה.
לוח השנה הלאומי של הודו
לוח השנה הלאומי של הודו הוא לוח שנה שִימְשי שאימצה ממשלת הודו בראשות ג'ווהרלל נהרו בשנת 1957 כלוח השנה האזרחי של הודו. הלוח הוא בן 12 חודשים של 30 או 31 ימים, והיא מתחילה ביום בראשון של חודש צ'יטרה (चैत्र) שחל ביום השוויון האביבי (בדרך כלל ב-22 במרץ). התאריכים בלוח הלאומי של הודו חופפים לתאריכים המקבילים בלוח הגרגוריאני עד כדי הבדל של יום אחד. הלוח משמש בפרסומים רשמיים של ממשל הודו וקביעת "חגים" אזרחיים כגון השנה החדשה, יום גנדי ויום הרפובליקה. הלוח הוצע על ידי ועדת רפורמה בראשות האסטרופיזיקאי מגהנאד סאהה (Meghnad Saha), וניכנס לתוקף ב-22 במרץ 1957. מניין השנים בלוח מבוסס של "מניין שאקה" ולכן הלוח מכונה לוח שאקה כשמו של אחד מהלוחות ההינדים המסורתיים המרכזיים, שגם משתמש באותו מניין שנים ולכן נקרא בשם דומה. לעיתים הדבר יוצר בלבול.
מבנה הלוח.