ZFS היא מערכת קבצים המיוצרת על ידי חברת סאן מיקרוסיסטמס. ZFS מופעלת תחת מערכת ההפעלה Solaris. מערכת זו נתמכת במערכות הפעלה אחרות כמו לינוקס (שם היא רצה בסביבת המשתמש). ZFS ידועה ביכולתה לתמוך בקיבולת גבוהה, אינטגרציה של קונספטים מתחום ניהול הקבצים וניהול המחיצות (volumes), מבנה דיסק חדשני וניהול פשוט של מאגרי האחסון. ZFS היא פרויקט קוד פתוח והרישיון שלה הוא מסוג Common Development and Distribution License (CDDL)‎.
היסטוריה.
ZFS תוכננה ויושמה על ידי צוות בסאן מיקרוסיסטמס בהובלתו של ג'ף בונוויק. היא הוכרזה ב-14 בספטמבר 2004. הקוד הפתוח שלה שולב במערכת ההפעלה סולאריס ב-31 באוקטובר 2005, והיא הופצה במסגרת build 27 של OpenSolaris ב-16 בנובמבר 2005. חברת סאן הכריזה על כך ש-ZFS שולבה בעדכון 6/06 של Solaris 10 ביוני 2006, כשנה לאחר הקמת קהילת OpenSolaris.
קיבולת.
ZFS פועלת במבנה של 128 ביט. משמעות הדבר היא שמערכת זו יכולה לתמוך בפי 18 מיליארד מיליארד (18.4x1018) מאשר מערכת קבצים אחרת הפועלת ב-64 ביט. ZFS תוכננה שיהיו לה כל כך מעט מגבלות, כך שלמעשה יהיה קשה מאוד להגיע אליהן. מנהל הפרויקט, בונוויק, אמר ש"אכלוס מערכת קבצים בעלת מבנה של 128 ביט יהיה גדול מכל יכולת האחסון של מידע בכדור הארץ".
כמה דוגמאות תאורטיות למגבלות הקיבולת של ZFS:
כדוגמה לגודלם של מספרים אלה, ניתן לומר שאם בכל שנייה ייווצרו 1,000 קבצים חדשים, ידרשו כמעט 9000 שנה להגיע למגבלת מספר הקבצים של המערכת.
מאגרי אחסון - Storage Pools.
בשונה ממערכות קבצים מסורתיות אשר נשענות על התקן בודד ולכן נדרשות למנהל מחיצות (Volumes) על מנת להשתמש ביותר מאשר התקן אחד, ZFS בנויה על התקני אחסון וירטואליים הקרויים zpools. מאגר בנוי מהתקנים וירטואליים (vdevs), כל אחד מהם הוא התקן בסיסי (raw device), התקן RAID1 או קבוצה של RAID-Z שיש בה יותר מאשר שני התקנים. קיבולת האחסון של כל ה-vdevs לכל מערכת הקבצים ב- zpool. ניתן להגביל את סך כל השטח שמערכת הקבצים יכולה לתפוס (quota) ובכך להבטיח שחלק משטח הדיסק ישוריין לצורכי מערכת.
אריאל טואף
אריאל טואף (נולד ב- 1942) הוא פרופסור אמריטוס מאוניברסיטת בר-אילן, היסטוריון ישראלי. התפרסם בעולם בעקבות השערורייה שנוצרה סביב ספרו "פסח של דם" ב-2007.
ביוגרפיה.
טואף הוא בנו של הרב אליהו טואף שכיהן כרבה הראשי של רומא והיה אחד ממנהיגיה של יהדות איטליה. אחותו היא מרים דלה-פרגולה, עורכת ביטאון יהודי איטליה קול האיטלקים. דודו היה הגיניקולוג הפרופסור שלמה יונה רנצו טואף.
טואף כיהן עד לשנת 2007 כראש המחלקה לתולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן. ב-24 במרץ 2009 הוענק לו תואר פרופסור אמריטוס. הוא נחשב למומחה בינלאומי ליהדות איטליה בימי הביניים ובעת החדשה המוקדמת.
השערורייה סביב "פסח של דם".
ספרו, "פסח של דם" מספר ברובו על רציחתו של הילד הנוצרי סימון (יש אומרים סימונינו) מטרנטו במרץ 1475. יהודי העיר הואשמו ברצח ובשימוש בדמו לעשיית המצות. בעקבות הרצח הועלו על המוקד 13 מיהודי העיר. טואף טוען בספרו שלא ניתן לפסול את האפשרות שההאשמות נגד כמה מהיהודים היו מבוססות.
הטענות, שהתפרשו כעלילת דם חדשה, עוררו זעם רב בקהילה היהודית ברחבי העולם. בתגובה הודיע טואף על הפסקת הפצת הספר עד לבדיקה מחודשת. לדבריו, התכוון רק להצביע על סגנון דיבור שהיה רווח באותה עת, ושהיה עשוי לעורר את החשדות על היהודים ולהביא לעלילות מסוג זה.
לאחר פרסום הספר יצא טואף לאיטליה. באיטליה הוציא טואף לאור בתחילת 2008 מהדורה מחודשת של הספר ובה חזר בו מטענותיו וקבע שאין יסוד לטענה שיהודים הרגו נוצרים לצורך שימוש בדמם.
Playstation 3
ברנאר לזר
ברנאר לזר (בצרפתית: Lazare Marcus Manassé Bernard; 18 ביוני 1865 - 1 בספטמבר 1903) היה פובליציסט ופילוסוף צרפתי-יהודי.
לזר, יליד נים (Nimes) בדרום צרפת, היה היסטוריון במקצועו, אנרכיסט בדעותיו ועיתונאי בעיסוקו. לזר זכה להוקרה בשל היותו הראשון שיצא בפומבי להגנתו של אלפרד דרייפוס. הוא זכה להוקרה מאת הסופר והמשורר הצרפתי שארל פגי (Charles Péguy, 1873-1914) אשר הציב אותו ברמה של "נביאי ישראל": ההתגלמות העיקרית של "הילת המסתורין" היהודית, שאפפה את מסורת נביאי ישראל.
ילדותו.
"ברנאר לזר" (אחרי שהשמיט שני שמות משמו המקורי) היה הבכור מבין ארבעת הבנים במשפחתו. בבעלות משפחתו היה מפעל טקסטיל מצליח. המשפחה הייתה יהודית, לא דתית במיוחד, אך חגגה את החגים היהודיים.
לזר סיים את חוק לימודיו במדעים. אך רגשותיו היו מוקדשים ללימודי הספרות, אשר היו משותפים לו ולחברו המשורר אפרים מיכאל (Ephraïm Mikhaël). איתו הוא חלם על כניסה לעולם הסופרים בפריז. בשנת 1886 לזר הגיע לפריז. הוא נרשם לבית הספר ללימודים גבוהים (École pratique des hautes études). הוא למד אצל כומר ישועי בשם לואי דושן (Louis Duchesne), אשר חיבר ספר על תולדות הכנסייה העתיקה (l’Histoire de l’église ancienne). לזר התגלה כחוקר חריף וחכם, כאשר מורהו, איש דת ישועי, ביקש ממנו לערוך את ספרו על תולדות הנצרות. הוא חשף סתירות בספר וניסה לקחת אותן בחשבון בבואו לערוך את הספר. כאשר מורהו שלח את הספר לותיקן לקבלת הערכה על מפעל חייו, הספר הוחזר למחברו בטענה כי החיבור הוא ספר היסטורי ולא ספר שנועד לספר לנוצרים את תולדות דתם.
יחד עם אפרים מיכאל הוא כתב דרמה אגדתית בשלוש מערכות בשם "הארוסה מקורינתוס" - במקור (La Fiancée de Corinthe).
האנרכיסט.
בשנת 1890 נהיה לאנרכיסט פעיל. אמנם הוא לא נטל חלק ב"פעולה ישירה". הוא המשיך לתמוך באידיאלים שלו ובחברים לדעה ה"חברים" לדעה או לנשק (ה-"comrades"), אשר את פרסומיהם ואת ההגנה המשפטית עליהם הוא מימן. בתור אנרכיסט הוא הצטיין בחיבור ספרות בקורתית ובכתיבת מאמרים בקורתיים, אשר נאספו לאחר מכן לכרכים. בשנת 1895 הוא כיסה את מרד הכורים בקרמו (Carmaux) עבור העיתון "אקו דה פאריס" (Echo de Paris). בשנת 1898 הוא נטל חלק בקונגרס הסוציאליסטי בלונדון. הוא גינה את קרל מרקס וטען כי הוא: "רודן קנאי, לא נאמן לרעיונותיו ומרחיק את האינטרנציונל הרחק ממטרותיו."
לזר, יחד עם גוסטב לנדאואר ואריך מיהזם, היו שלושה הוגי דעות יהודים שפעלו בזירה הפוליטית בצרפת ובגרמניה בסוף המאה ה-19, במלחמת העולם הראשונה ובעת עליית הנאצים לשלטון. בספר, אשר כריכתו מופיעה בצד שמאל, כונסו דברים שנאמרו ונכתבו על אודותיהם, פרטים על חייהם ופועלם, ומעט מכתביהם שלהם, העוסקים בשייכותם ליהדות.
פרשת דרייפוס.
עם פרוץ פרשת דרייפוס סירב ברנר לזר לתמוך בסרן אלפרד דרייפוס שהואשם בריגול לטבת גרמניה, בטענה שמשפחת דרייפוס עשירה ותוכל להסתדר גם בלעדיו. למרות זאת הוא חש זעם כאשר נוכח בהתפרצות האנטישמיות בזמן המשפט, וכתב מאמר תחת הכותרת "הגטו החדש" בו הוא מציג את העוינות, החשדנות, והדעה הקדומה כלפי היהודים כחומות של גטו חדש, כזה שבניגוד לחומות הפיזיות של הגטו הישן, המהפכה הצרפתית לא ניפצה.
בעקבות כך פנה אל לזר מתייה דרייפוס, אחיו של אלפרד דרייפוס והגיש לו את מעט ממסמכי המשפט שהצליח להשיג. לזר השתכנע מיד בחפותו של דרייפוס, והאמין כי הוא הואשם בריגול ממניעים אנטישמיים בלבד. לזר הפך לדמות הציבורית הראשונה שפעלה לטובתו של דרייפוס, תחילה מאחורי הקלעים (לפי דרישתו של מתייה), ולאחר מכאן באופן גלוי.
בספטמבר 1896 נסע לזר לבריסל, בלגיה, ופרסם חוברת תחת הכותרת "עינוי דין - פרשת דרייפוס". מכיוון שהוא נאלץ לפרסם את החוברת בחו"ל, דאג לשלוח אותה עם חתימתו אל מאות אנשי ציבור, בהם צירי בית הנבחרים, עיתונאים מפורסמים, ועוד. בחוברת הוא סתר את טענות מאשימיו של דרייפוס אחת לאחת, וחשף לראשונה כי המכתב שעל פיו הוטלה האשמה בבגידה על דרייפוס לא ציין את שמו, אלא רק כינוי סתום "הנבל ד." המילה האחרונה של החוברת הייתה: J'accuse כלומר "אני מאשים" (לאחר שנתיים השתמש הסופר הצרפתי הנודע אמיל זולא באותה המילה ככותרת למאמרו המפורסם בעיתון לאורורר (L'Aurore), ובעקבות כך הפכה למטבע לשון בינלאומי).
מלחמתו באנטישמיות.
הוא התפרסם בזכות ספרו "האנטישמיות: תולדותיה וסיבותיה", אשר דן בקשר ההיסטורי בין היהודים ושכניהם. בסוף המסה חוזה לזר כי התבוללות היהודים ותהליך ההתפקחות מהדת שעובר על החברה המודרנית יביאו לקץ המבורך של האנטישמיות. האנטישמים מצאו בספרו הוכחה כי היהודים אשמים בשנאה אליהם, ועד היום הם משתמשים בציטוטים מהמסה הזאת, בדרך כלל כאשר הם מנותקים מהקשרם המלא.
בעקבות מעורבותו של לזר בפרשת דרייפוס השתנו דעותיו בנוגע לאנטישמיות ולהתבוללות. הוא החל להאמין שהאנטישמיות הצרפתית איננה עומדת לחלוף מהעולם, כי מקורה הוא הנצרות, והיא מסמלת את ניוונה וצביעותה של החברה הצרפתית, כמו גם האירופאית. דרייפוס נתפס בעיניו כסמל של היהודי הנרדף, המצפה בתמימותו לצדק אך במקומו מקבל דעה קדומה חוסר צדק ועינוי. ב-1896 תקף במאמרים את המסית האנטישמי אדואר דרימון והזהיר אותו, שקרוב היום בו יהודים מסוימים לא יסכימו לקבל את המכות המונחתות עליהם ללא מענה ואף יעברו מהגנה להתקפה. בעקבות כך נערך דו-קרב בין דרימון ללזר, בו לא נפגע אף אחד.