לסקנבינו ואשתו, לישה באי יש שני ילדים. סקנאבינו למד זמן קצר באוניברסיטת בוסטון. הוא ממוצא איטלקי.
טדאוש פרושקובסקי
טדאוש פרושקובסקי (בפולנית: Tadeusz Pruszkowski; 5 באפריל 1888 – 30 ביוני 1942, ורשה) היה צייר, מבקר אמנות ומורה פולני. הציל יהודים מגטו ורשה ועל כך נעצר ונרצח על ידי הגסטפו.
קורות חייו.
פרושקובסקי נולד למשפחת גוסטאו ומריה לבית סיגנסקי. את לימודיו החל בשנת 1904 בבית הספר לאמנויות יפות בוורשה, הוא היה תלמידו של קונרד קריז'נובסקי. משנת 1908 המשיך את לימודיו בפריז, שם השתייך למועדון המלוכנים, שריכז סופרים ואמנים פולנים בעלי אמונות מונרכיסטיות. בתקופה זו נסע לשווייץ ואלג'יריה. בשנת 1911 חזר לוורשה, שם הקים את קבוצת "האמנות הצעירה" (Młoda Sztuka).
ב־28 בינואר 1914 התחתן עם זופיה סווריינה לבית קטרז'ינה (1887–1957), אמנית-ציירת. הם היו ללא ילדים. באותה שנה התקיימה, התערוכה האישית הראשונה של תדיאוש פרושקובסקי בחברה לעידוד אמנות.
לאחר שפרצה מלחמת העולם הראשונה, על פי התפיסה האידאולוגית חברי קבוצת "האמנות הצעירה" הם הצטרפו לשורות הלגיון הפולני ב־5 באוגוסט 1915. כספי הקבוצה נתרמו לרכישת ציוד למתנדבים לשורות הצבא. תדיאוש פרושקובסקי השתמש בשם בדוי "רדזה" והוצב בגדוד. במהלך שהותו של הגדוד בוולין הוא יצר אוסף נרחב של דיוקנאות של מפקדים וחיילים, שהוצגו בתערוכה בוורשה.
בשנת 1918 הוא הפך לעוזר בבית הספר לאמנויות יפות בוורשה, וכעבור שנתיים השתתף בביאנלה ה-12 בוונציה. לאחר מותו של קונרד קריז'נובסקי, ב-1 בדצמבר 1922, הוא מונה לפרופסור בבית הספר לאמנויות בוורשה. התערוכה האישית השנייה של האמן התקיימה באותה שנה.
בהנהגתו הוקמה ב-1925 "אחוות סנט לוקס", אגודה של ציירים פולנים, על ידי סטודנטים בפקולטה שלו. היה זה ארגון אמנים חדש והחשוב ביותר בוורשה מאז מלחמת העולם הראשונה שהיה פעיל עד 1939. האחווה אימצה חוקים בהשראת הגילדות מימי הביניים של סנט לוק – עם טקסים ואירועים. הכיוון האמנותי התבסס גם על טכניקות ורעיונות היסטוריים. הציור ההולנדי של המאות ה-16 וה-17 השפיעו במיוחד על סגנון הקבוצה.
בשנת 1930 פרושקובסקי הפך לרקטור בית הספר לאמנויות יפות בוורשה, בשנת 1932 הועלה בית הספר לדרגת אקדמיה. בשנת 1934 הוא יזם את הקמת אגודת האמנים המקצועיים, ומתחילת שנות השלושים עסק גם בביקורת אמנות ופרסם את טוריו ב"גזטה פולסקה". בשנת 1934 השתתף בביאנלה ה-19 בוונציה, ב־19 בדצמבר באותה שנה הוענק לו תואר פרופסור מן המניין.
בשנת 1935 הוענק לו פרס האקדמיה הפולנית לספרות וכן זכה בפרסי הוקרה נוספים. בשנת 1938 הוא הפך לאזרח הכבוד הראשון של קז'ימייז' דולני.
יצירתו.
בראשית דרכו היצירתית הוא עסק בנושאים היסטוריים., ואחר כך צייר דיוקנאות. בציוריו היו אנשים רבים מהממשל ומהעילית האינטלקטואלית של אותה תקופה. הוא תיאר בין היתר את יוזף פילסודסקי, גבריאל נרוטוביץ' וסטניסלב ויצ'יצ'ובסקי, נושאי ציוריו כללו גם נופים וטבע דומם.
תלמידיו החשובים של פרושקובסקי היו נתן קורזן, יאן בטלי, בולסלב סיביס, אדוארד קוקושקו ופליצ'אן קובארסקי.
מותו.
פרוץ מלחמת העולם השנייה מצאה את תדיאוש פרושקובסקי בביתו בקז'ימייז' דולני. הוא ואשתו עזבו את המקום ועברו לוורשה ונשארו שם. הם הסתירו יהודים בביתם, על כן הוא נעצר בלילה שבין 30 ביוני ל-1 ביולי 1942 והועבר למפקדת הגסטפו. לאחר החקירה הוא הועבר לכלא פביאק, ונורה למוות בעת שניסה להימלט מהשיירה תוך כדי נסיעה ברחוב אורלה.
עד 1945 נקברה גופתו במגרשי הספורט סקרא ברחוב אוקופובה יחד עם קורבנות הגטו. לאחר השחרור הוצאה הגופה והועברה לקבר בבית הקברות פובונזקי.
זכריה אוריאלי
זכריה (זכר או זחר) אוריאלי (אוריליוב) (20 באפריל 1895, מליטופול - 20 במאי 1940, ליד חדרה) היה איש גדוד העבודה ופעיל מרכזי בארגון ההגנה, כולל מפקד מחוז ירושלים.
ביוגרפיה.
שנותיו המוקדמות.
זכריה נולד למשפחה חרדית, לאב שהיה סוחר בשר. בילדותו למד בחדר. כאשר היה בן תשע, עברה משפחתו לסימפרופול, בה למד בגימנסיה. תוך כדי לימודיו נתן שיעורים פרטיים וחסך כסף על מנת ללמוד בפוליטכניון באודסה. כן עסק, בנוסף, בפעילות ציונית ובפעילות במסגרת ארגון מכבי. במלחמת העולם הראשונה גויס לשורות הצבא הרוסי. תחילה קיבל דחייה כבן יחיד, אך לאחר מכן דחיות מסוג זה בוטלו. הוא הוצב בחזית האוסטרו-הונגרית ונפל בשבי. תחילה הועסק כמתורגמן במחנה שבויים בגרמניה, ואחר כך כפועל חקלאי. לאחר זמן מה בשבי, ולאחר שהכה את מנהל העבודה, החליט להימלט, והצליח לחצות את קווי שני הצדדים ולחזור לרוסיה. לאחר חזרתו, המשיך בלימודיו שהופסקו, וכן סייע להתארגנות הגנה עצמית של יהודים, שכן רוסיה סבלה באותה העת מזעזועים פנימיים אשר הביאו לנפילת הצאר, לעליית הבולשביקים ולמלחמת האזרחים ברוסיה, בין אלה האחרונים למתנגדיהם. הקהילות היהודיות סבלו באותה תקופה מתגרת ידם של הניצים, ובעיקר מאלה המזוהים עם הצבא הלבן, מתנגדי המשטר החדש. במהלך אותה תקופה יצר קשר עם יוסף טרומפלדור בעת שהאחרון שהה בקרים בקשר לארגון החלוץ. אוריאלי הצטרף אף הוא לאותה התארגנות, אשר המתינה לעלייתה, בעוד טרומפלדור יצא לארץ ישראל מיד לאחר תום המלחמה. בסופו של דבר, טרומפלדור נהרג בתל חי, והקבוצה החליטה לעלות לאחר שנודע על כך.
בארץ ישראל.
אוריאלי וחבריו הגיעו לארץ כמה שבועות לאחר שטרומפלדור נהרג וכונו 'הקבוצה הקרימאית הראשונה'. יחד עם קבוצה מוותיקי השומר, הקימו בסתיו 1920 את גדוד העבודה, אשר סלל באותה העת (עוד טרם הקמתו הרשמית) את כביש טבריה-צמח. הגדוד, אשר עסק גם בתחום הביטחון, נעזר בידע הצבאי ובניסיון של אוריאלי באותו תחום. סמוך לאחר עלייתו ארצה נישא לנחמה ציפקין, יוצאת ויטבסק.
הוא היה ממפקדיה הראשונים של ההגנה אשר קמה באותם ימים. במאורעות תרפ"א נשלח על ידי הארגון לנווה צדק. ב-1921 עבר את קורס הקצינים הראשון של ההגנה, אשר חלקו הראשון התקיים בתל אביב, והמשכו בכפר גלעדי. בהמשך נשלח לירושלים יחד עם קבוצה של גדוד העבודה. לקראת יום השנה הרביעי להצהרת בלפור, הוצב כמפקד על הגנת העיר העתיקה, אולם התברר בהמשך כי אותו יום עבר בשקט יחסי. ב-1922 הפך אוריאלי למפקד מחוז ירושלים של הארגון. כללית, אופי הארגון בתקופה בה אוריאלי פיקד על ירושלים, ועיצב במידה רבה את אופיו, התאים יותר לארגון חשאי מצומצם ולא למיליציה עממית, אשר הייתה הצורה אשר הלך ולבש הארגון ביתר חלקי הארץ. באמצע שנות ה-20, כמפקד מחוז ירושלים, זכריה הקים הקים יחידה בשם 'קבוצת המרכז' לפעולות מיוחדות. 'קבוצת המרכז' פעלה, בין היתר, כנגד ערבים אשר התנכלו לצעירות יהודיות בעיר העתיקה. כן פעלה היחידה כנגד התנכלויות ערביות ליהודים בסמוך לכותל. היחידה הציבה מארבים ולעיתים ביצעה פעולות גמול. במקרה אחד, באוגוסט 1927, הניחה מטען בסמוך לביתו של שייח' המוגרבים, שגר לא הרחק מן הכותל. פעולה 'מיוחדת' אחרת, בה היה מעורב, בידיעה ובאישור, אם כי לא בייזום, בתכנון ובביצוע, הייתה ההתנקשות בחייו של יעקב ישראל דה האן.
בריטניה ובלגיה.
בשנת 1928, בעת שנהג באופנועו, נפצעו אוריאלי וסגנו אברהם תהומי בתאונת דרכים, ואוריאלי נאלץ לנסוע לבריטניה לשם קבלת טיפול רפואי. לאחר כשנה בבריטניה, ועקב פעילות פוליטית בה עסק במהלכה, אשר הייתה לצנינים בעיני השלטונות, לא התירו לו הבריטים להישאר, ואף לא לחזור לארץ. לפיכך, העתיק את מקום מגוריו לבלגיה, בה נשאר כחמש שנים, יחד עם אשתו ובתו. בשנת 1934, לאחר שהבריטים התירו זאת, חזר לארץ.
שנותיו האחרונות.
עם חזרתו, חזר אוריאלי גם לפעילות ביטחונית במסגרת ארגון ההגנה, זו הפעם, כראש המחלקה הטכנית (מעין גרסה מוקדמת של מחלקת המבצעים). עיקר עיסוקו באותה תקופה, בה הארגון התרכז בעיקר בשמירת הנפש והרכוש, היה תכנון הגנת יישובים, מלאכה אשר הוכיחה את עצמה בתקופת המרד הערבי. בהמשך היה פעיל גם בהעלאת יישובים חדשים במסגרת חומה ומגדל. עם הקמת מטכ"ל ההגנה, הורד נומינלית, מסיבות ארגוניות, לתפקיד ממלא מקום אותה מחלקה.
אוריאלי נהרג בתאונת דרכים באזור שמדרום לחדרה, בעת נסיעה לצורך תכנון מערך האבטחה של עין השופט ושל דליה. עקב עצירה פתאומית מכוניתו התדרדרה לתעלה לצד הדרך, התהפכה, והוא נחבט בראשו ובחזהו, פגיעות שגרמו למותו. אוריאלי נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
לקריאה נוספת.
יגאל עילם, ההגנה, הדרך הציונית אל הכוח, תל אביב : זמורה, ביתן, מודן, 1979.
דוד תדהר, אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו : דמויות ותמונות, תל אביב : ספרית ראשונים, 1958.
Cozy Bear
קוזי ביר (באנגלית: Cozy Bear; מוכרת גם בשם הקיצור: APT29) היא קבוצת תקיפה רוסית המבצעת פעולות סייבר התקפיות כנגד גורמים אמריקאים ומערביים. כמו כן היא פעילה במסגרת לוחמת הרשת האוקראינית–רוסית.
קהילת המודיעין האמריקאית ושירות הביטחון והביון הכללי של הולנד (AIVD) מצאו כי קבוצת התקיפה קשורה ונתמכת על ידי שירות ביון החוץ של רוסיה (SVR) ושירות הביטחון הפדרלי הרוסי (FSB).
מלבד השם הרשמי, חברות אבטחת מידע נתנו לקבוצה שמות נוספים כגון: Cozy Duke ,Nobelium ,Cozy Car (ניתן על ידי F-Secure), Dark Halo, The Dukes.
תקיפות.
התקפותיה של הקבוצה מתמקדות נגד חברות מסחריות וארגונים ממשלתיים ממגזרים שונים וממדינות מערביות כגון: גרמניה, אוזבקיסטן, דרום קוריאה וארצות הברית.
אלכסנדר מיאקינין
אלכסנדר (אלכס) מיאקינין (נולד ב-22 בפברואר 1995) הוא מתעמל ישראלי. זוכה מדליית ארד באליפות אירופה (2020), במכשיר המתח.
ביוגרפיה.