מערכת הנעה כפולה (4X4).
תכנונה של מערכת הנעה כפולה שונה בדרך כלל בין רכבי כביש לרכבי שטח. ברכבי שטח, מפצל הכוח בין זוג הגלגלים הקדמיים לאחוריים (המכונה "טרנספר" או תיבת העברה) אינו מתפקד כדיפרנציאל, אלא כחיבור קשיח. כמו כן, הדיפרנציאלים בסרנים החיים ניתנים לנעילה בדרך כלל. ברכבי כביש, לעומת זאת, הדיפרנציאלים פתוחים בדרך כלל (עם אפשרות לנעילה חלקית בדגמים מסוימים).
המומנט של המנוע מתחלק בין כל הגלגלים המונעים. לדוגמה, המומנט שיוצא ממערכת העברת הכוח הוא 200 קג"מ (קילוגרם למטר). ברכב בעל הנעה אחורית כל גלגל יקבל 100 קג"מ, בעוד שברכב בעל הנעה כפולה, כל גלגל יקבל רק 50 קג"מ. המומנט המרבי שכל גלגל יכול להעביר למשטח מוגבל (בגלל החיכוך המושפע מהצמיג, מטיב הקרקע וממשקל הרכב). אם המומנט שמתקבל בגלגל גדול מהמומנט המרבי האפשרי (כלומר, מעל האחיזה המרבית של אותו צמיג), הצמיג יסתבסב ויחליק ללא יכולת האצת הרכב. לפיכך, אחד היתרונות של הנעה כפולה הוא שהמומנט בכל גלגל קטן יותר (אך סכום המומנט שמגיע לכולם שווה), מה שמאפשר לרכב להאיץ ביעילות גם כשמומנט המנוע גדול וגם בנסיעה על מסלולי עפר או כבישים מושלגים בעלי חיכוך נמוך.
מערכת ההנעה הכפולה נתונה לעומסים גדולים משום שכל המומנט מגיע לגלגלים ואיבוד האחיזה מזערי. העומס המוגבר יכול לבוא לידי ביטוי בכשלים בחוליות חלשות כדוגמת ה"צלבים" (מפרק אוניברסלי הנקרא גם מפרק קרדן) ותיבת ההילוכים. במכוניות ללא הנעה כפולה, חלק מהמומנט הולך לאיבוד כי דיפרנציאל פתוח לא יכול לספק מומנט מעל המומנט המרבי שהגלגל בעל האחיזה המינימלית יכול לספק. כתוצאה מכך, כמות המומנט במערכת תרד, בעוד שבמכוניות עם הנעה כפולה יפעל הרבה מומנט על חלקי המערכת. מסיבה זו עולה הצורך בתיבת הילוכים חזקה יותר כגון Dog gear בכלי רכב ללא איבוד מומנט.
מח&quot;ט
אל&quot;מ
אל&quot;ם
סא&quot;ל
אלוף (דרגה)
רא&quot;ל
סג&quot;מ
סג&quot;ם
רס&quot;ן
לינץ
לינץ (בגרמנית: Linz) היא עיר באוסטריה על גדות הדנובה, בירת אוסטריה עילית והעיר השלישית בגודלה באוסטריה מבחינת מספר האוכלוסין, לאחר וינה וגראץ. העיר משתרעת על 96 קמ"ר, אוכלוסייתה מונה 198,181 תושבים (2015) ובמטרופולין פרבריה 758,220 תושבים (2012).
היסטוריה.
לינץ הוקמה על ידי הרומאים ונקראה על ידם "לניטה", כשבמקום היה יישוב קלטי קטן בשם "לנטוס".
העיר הייתה מחוז ומושב הממשלה המקומית של האימפריה הרומית הקדושה, ובמקביל גם מרכז סחר שחיבר בין שתי גדות הדנובה; בין פולין וצ'כיה לבלקן ולאיטליה. היותה של העיר מקום מושבו של קיסר האימפריה ההבסבורגי פרידריך השלישי באחרית ימיו, הפכה אותה לתקופה קצרה לעיר החשובה ביותר באימפריה, עד שהפסידה את מעמדה לווינה ולפראג עם מות הקיסר בשנת 1493. תושב מפורסם של העיר הוא יוהאנס קפלר, שניסח את אחד מחוקיו בעיר.
במהלך השנים 1862–1924 נבנתה במרכז העיר "הקתדרלה החדשה", שהיא הגדולה ביותר באוסטריה, ויכולה להכיל כ-20 אלף בני אדם.
העיר נעשתה אזור תעשייתי חשוב במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה, וייצרה כימיקלים ופלדה לצבא הנאצי. מפעלים רבים פורקו בצ'כוסלובקיה שנכבשה על ידי הנאצים זמן קצר לפני כן והועברו ללינץ. לאדולף היטלר, שנולד בקרבת העיר, היו תוכניות אדריכליות נרחבות לעיר, והוא תכנן להפוך אותה למרכז התרבות הראשי של הרייך השלישי, בלב העיר היה אמור לקום מוזיאון הפיהרר. לאחר המלחמה, היה נהר הדנובה שעובר בעיר, הגבול בין הכיבוש האמריקאי לכיבוש הרוסי.
בתחומי העיר נשפך נהר הטראון אל הדנובה.
ערים תאומות.
לינץ היא עיר תאומה של הערים:
מועצת מנהלים
חיים קורפו
חיים קורפו (6 בינואר 1921 – 23 בפברואר 2015) היה חבר הכנסת ושר מטעם סיעות הליכוד וגח"ל. עורך דין במקצועו.
ביוגרפיה.
קורפו נולד בירושלים בשנת 1921. למד בתלמוד תורה "מאה שערים", בישיבת חברון ולאחר מכן בישיבת לומז'ה בפתח תקווה. סיים סמינר למורים ”מזרחי” ופקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
מוסמך לעורך-דין. בשנת 1937, בגיל 16, הצטרף לאצ"ל (שם כונה "מתיתיהו") ומאוחר יותר היה לחבר המפקדה של האצ"ל בירושלים. באותן שנים כנער, שיחק קורפו בקבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים בשנות הקמתה הראשונות והיה חלק מהקבוצה הראשונה של המועדון שכונתה "המנורה".
קורפו, חשמלאי במקצועו, היה אחראי להכנת חומרי נפץ ומוקשים, והיה שותף להכנת חומרי הנפץ ששמשו בפיגוע בקולנוע רקס. ב-4 באוגוסט לקח חלק בפעולה להחרמת חומרי נפץ מחנות לממכר חומרי נפץ למחצבות. ב-26 באוגוסט 1939 השתתף בפעולה שכוונה נגד קצין הבולשת ראלף קרנס, שהיה אחראי לעינויים שהופעלו נגד חברי האצ"ל. קורפו הפעיל מוקש בשכונת רחביה בירושלים בעת שקרנס עבר במקום ומהפיצוץ נהרגו שני קציני בולשת בריטיים, ראלף קרנס ורונאלד בארקר. כמו כן היה אחראי לפעולות נוספות, בהן הטמנת מוקש חשמלי שנועד לפוצץ את משרדי מס-ההכנסה ב-1944. לאחר שהמבצע נחשף על ידי הבריטים, קורפו הוגלה לסודאן וקניה, ושב רק לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948.
בין השנים 1967–1969 היה חבר מועצת עיריית ירושלים מטעם חרות. ב-1969 נבחר לראשונה לכנסת השביעית והמשיך להיות חבר הכנסת כמעט עד תום כהונת הכנסת ה-12 בשנת 1992. בימי הכנסת התשיעית, כאשר הליכוד עלה לשלטון, כיהן קורפו כיושב ראש הנהלת הקואליציה. בימי הכנסת העשירית מונה לשר התחבורה, תפקיד אותו מילא גם בכנסת ה-11, בימי ממשלת הרוטציה. כשר התחבורה התנגד בסוף 1987 לכניסת מיצובישי מוטורס לישראל, בלחץ היבואנים של דגמי מכוניות אחרים שנמכרו בישראל. הוא צוטט בעיתונות כאומר "בהיעדר תשתית כבישים מספיקה אני סבור שאין לעודד ייבוא מכוניות נוספות לישראל". בדבריו הוא טען שכניסת מיצובישי תביא להגברת הפרסום בתחום הרכב, ובעקבות זאת תגבר רכישת המכוניות. קורפו נסוג מהתנגדותו רק בלחץ משרד החוץ.
בכנסת ה-12 נדחק לספסלים האחוריים של הליכוד, לא זכה במשרת שר והיה יושב ראש ועדת הכנסת. בשנת 1990 כיהן בוועדה מיוחדת לענייני הערוץ השני.
ב-14 באפריל 1992 התפטר מהכנסת, כדי לכהן כיו"ר רשות שדות התעופה, תפקיד אותו מילא עד 1996. במקומו נכנסה לכנסת לימור לבנת.
מ-2004 שימש דירקטור חיצוני בחברה הציבורית מרדכי אביב תעשיות בניה.
נפטר בבית החולים תל השומר ב-23 בפברואר 2015.
ב-15 בפברואר 2018 נחנכה הזרוע הרביעית בנתב"ג על שמו של חיים קורפו..
אילן בירן
אילן בירן (נולד ב-3 באוקטובר 1946) הוא איש ביטחון ישראלי, כיהן כאלוף בצה"ל, ומאז שחרורו ממלא תפקידים בכירים במגזר העסקי והציבורי.
שירותו בצה"ל.
בירן נולד וגדל בקריית חיים ולמד בבית הספר תיכון קריית חיים. היה חבר בגרעין נח"ל, אולם עם גיוסו לצה"ל ב-1964 עזב את הגרעין והתנדב לסיירת שקד. בסיירת עבר בירן מסלול הכשרה כלוחם וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס סיור. בהמשך עבר קורס קציני חי"ר. במהלך מלחמת ששת הימים (1967) שימש כסמ"פ (סגן מפקד פלוגה) של פלוגת צוערים בבה"ד 1 ולחם בחזית ירדן. לאחר המלחמה ביקש להשתחרר אך שוכנע להמשיך בשירות כקצין בחטיבת גולני; במהלך מלחמת ההתשה היה מ"פ וקמב"ץ (קצין מבצעים) חטיבתי. במלחמת יום הכיפורים (1973) לחם בירן כסמג"ד (סגן מפקד גדוד) גדוד 13 בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן. לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד 13, עליו פיקד במלחמת ההתשה במובלעת הסורית. במהלך הלחימה נפצע בירן בראשו, לאחר שהחלים השתלם במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. שירת כראש לשכת הרמטכ"ל מוטה גור ורפאל איתן, ב-1979 מונה למפקד חטיבת גולני בדרגת אל"ם, ופיקד על כוחות החטיבה במבצע מוביל.
בשנת 1982 מונה לפקד על בית הספר לקצינים (בה"ד 1), בשנת 1984 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לפקד על אוגדה 78 המשוריינת, וב-1985 מונה לפקד על עוצבת הגליל (אוגמ"ר 91). בשנת 1987 מונה לראש חטיבת המבצעים במטכ"ל. ב-13 בינואר 1989 הועלה בירן לדרגת אלוף ומונה לראש אגף אפסנאות (אג"א, מקביל לאגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה - אט"ל שקיים כיום) במטכ"ל. באפריל 1994 מונה למפקד פיקוד המרכז. בתקופה זו תכנן הפיקוד את הסכם אוסלו ב' והוציאו לפועל.
תפקידיו הציבוריים.
ב-1996 פשט בירן את מדיו ומונה ליו"ר דירקטוריון בתי זיקוק לנפט. כמה חודשים לאחר מינויו זה נקרא על ידי שר הביטחון לכהן כמנכ"ל משרד הביטחון, תפקיד אותו מילא עד שנת 1999. במסגרת תפקידו זה היה אחראי על ניהול תקציב של למעלה מ-8 מיליארד דולר, על מיסוד תוכניות רב-שנתיות עתירות ממון וטכנולוגיה והובלת התעשיות הביטחוניות להגדלה משמעותית של היצוא ותוכניות הבראה.
בשנת 1999, עם פרישתו ממשרד הביטחון וסיום 35 שנות שירות במערכת הביטחון, מונה למנכ"ל חברת בזק החברה הישראלית לתקשורת. במסגרת תפקידו זה הוביל וגיבש לראשונה את האסטרטגיה התאגידית של קבוצת בזק, הביא לשינוי המבנה הארגוני ולייעולו וקידם את החברה בהתמודדותה אל מול תהליכי ההפרטה והתחרותיות בשוק התקשורת. בתקופת כהונתו כמנכ"ל החברה עמד מחזורה השנתי של חב' בזק האם על למעלה ממיליארד דולר עם 8,500 עובדים והתאגיד כולו עמד על מחזור שנתי של למעלה משני מיליארד דולר עם 16,000 עובדים.
בין השנים 2006-2004 כיהן כיו"ר דירקטוריון חברת yes ובשנת 2006 מונה ליו"ר דירקטוריון מנועי בית שמש.
במקביל, כיהן כדירקטור במספר חברות ובהן: התעשייה האווירית לישראל, נטפים, בנק מסד, דלתא 3 (נסד"ק-ארצות הברית), אתגר-קרן הון סיכון וכן יועץ ל-AL-CIELO ויו"ר מיזם CENTICAL.
בשנת 2007 מונה ליו"ר דירקטוריון רפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
בין השנים 2001–2011 כיהן כמתאם נושא השבויים והנעדרים מטעם ראש הממשלה.
כיהן כתשע שנים כדירקטור בבנק דיסקונט.