מאדי פרגוסון, שהיא בת-דודתה של לורה שגם דומה לה מאוד, מגיעה לבקר אצל הוריה של לורה. שני ההורים מתבלבלים לפעמים בינה לבין לורה. מאדי גם נעשית אובססיבית למצוא את רוצחה של לורה ומגלה שזהו לא אחר מאשר אביה של לורה, לילנד פאלמר. לילנד רוצח את מאדי, אך נעצר בידי דייל קופר, שמגלה שבלילנד נכנסה רוח רעה, ושרוח זו היא בעצם בוב. כשהוא תחת שליטתו של בוב, לילנד מטיח את ראשו בקיר תאו ורגעים ספורים לפני שהוא מת, נשמתו חוזרת למקומה.
קופר נשאר בטווין פיקס עוד זמן מה. זמן רב לפני כן, הוא שיחק משחק שחמט קטלני עם השותף והמנטור שלו, ווינדום ארל. ארל לקה בשיגעון ורצה למתוח את קופר, גם מפני שלקופר היה רומן עם אשתו. ווינדום ארל מגיע לטווין פיקס, ומתחיל לשחק עם קופר במשחק שחמט (לא פנים אל פנים, כמובן), כשכל פעם שהוא לוקח כלי, הוא רוצח אדם. קופר נקלע לפשיטה על מאורת סמים שמשתבשת ומושעה זמנית מהאף.בי.איי. הוא ממשיך להתחקות אחרי מקורותיו של בוב ולחקור את מסתורי היערות שסובבים את טווין פיקס, ווינדום ארל מתקין מיקרופון נסתר בתחנת המשטרה ולכן דייל קופר, מבלי דעת, עוזר לו בחיפוש אחר "הבקתה השחורה" (מקום רוחני ומסתורי בתוך היער). הוא מתאהב בנערה שמגיעה לעיירה, אנני בלקבורן (מגולמת בידי הת'ר גרהאם).
כשאנני מנצחת בתחרות "מיס טווין פיקס", ווינדום חוטף אותה אל "הבקתה השחורה", ש"החדר האדום" הוא, ככל הנראה, חלק ממנה. קופר נכנס לשם בחיפוש אחר אנני, וחווה מספר היכרויות ביזאריות. לקראת סיום הסדרה, הרוח הרעה בוב נכנסת בקופר והוא אינו מזוהה על ידי אף אחד מן הסובבים אותו.
גיבורים.
הפרק "גבעת פיכסה" של "זהו זה!" הוא פרודיה על הסדרה: החוקר קוטר מגיע למושב כדי לחקור את הרצח של ליאורה פרקר. כל הדמויות שהוא פוגש, כולל אילן אביה של ליאורה, מנסות לומר לו שוב ושוב שהאבא הוא הרוצח, אבל הוא מסרב לשמוע בטענה שזה מוקדם מדי לגלות זאת. בסוף מסתבר שליאורה בכלל לא נרצחה, היא פשוט הסתובבה בדיזנגוף סנטר.
צ'נלה
צ'נלה (真腊) הייתה ממלכה קמבודית קדומה. היא התחילה את דרכה כמדינת חסות לממלכת פונאן (בסביבות 550 לספירה), אך בשישים שנים הבאות הצליחה לזכות בעצמאות ואף לכבוש את פונאן, לספוג את עמה ולאמץ את תרבותה. אחת הסיבות שהועלו כדי להסביר את הירידה של התרבות הפונאנית היא קריסת האימפריה הרומית שהביאה להידרדרות נתיבי הסחר בין הים התיכון לסין. השיא של ממלכת צ'נלה הושג תחת שלטונו של המלך ישברמן. בשנת 613 הפכה העיר איסאנפורה לבירתה הראשונה של האימפריה החדשה. לאחר מותו של המלך ג'ייאווארמן הראשון בשנת 681 הממלכה התערערה על ידי אי שקט פנימי ובמאה השמינית לספירה היא התפלגה לשתי מדינות, צפונית ודרומית, שנקראו "צ'נלה של האדמה" (צפון) ו"צ'נלה של הים" (דרום). מחוז צ'אמפסאק של מדינת לאוס המודרנית הייתה מרכזה של המדינה הצפונית ושפך נהר המקונג ואזור החוף של וייטנאם המודרנית היה מרכזה של המדינה הדרומית. ב-715 התפלגו מספר מדינות קטנות נוספות מהממלכות הללו, ובכך הוחלש האזור כולו.
שמואל ניגר
שמואל ניגר (בכתיב יידי: ניגער) (ה'תרמ"ג, 1883, דוּקוֹר, פלך מינסק, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – ט' בטבת ה'תשט"ז, 1955, ניו יורק) הוא כינויו הספרותי של שמואל טשארני, שהיה מבקר ספרות יידיש.
הכינוי "שמואל ניגר" הוא משחק מילים: "טשארני" ברוסית פירושו "שחור". לאחר שהיגר לאמריקה, נפגש שמואל ניגר עם הכושים ("ניגרוס"), ושינה את שמו לניגער, כלומר "שחור", כושי.
ביוגרפיה.
שמואל טשארני נולד בשנת 1883 לזאב וולף וברכה טשארני בכפר דוּקוֹר שליד מינסק, בתחום המושב של האימפריה הרוסית. אביו, חסיד חב"ד נלהב, נפטר כשהיה שמואל בן שש, והותיר את אמו מטופלת בחמישה בנים ובת. שניים מאחיו הצעירים של שמואל טשארני התפרסמו אף הם: ברוך טשארני ולאדק (1886–1935) היה תועמלן ותאורטיקן סוציאליסט, עורך בכיר בעיתון היידי "פארווערטס" והנשיא המייסד של ועד העובדים היהודי; ודניאל טשארני (1888–1958) היה משורר, עיתונאי וכותב זיכרונות יידי בולט. התחנך חינוך דתי מסורתי, אך בנעוריו הצטרף למפלגת פועלי ציון שמאל, שהייתה בעלת ערכים מחתרתיים קיצוניים, ולא ציונית. בד בבד עם ראשית פעילותו הפוליטית, החל גם בביקורת ספרות היידיש של זמנו. מאמר הביקורת הראשון שלו היה על יצירתו של שלום אש. פעילותו הפוליטית לא צלחה, והוא התמסר לגמרי לייעודו כמבקר ספרות.
עם הגיעו לווילנה פרסם מאמרי ביקורת וערך עיתוני ספרות ביידיש. בשנת 1912 ערך את ה"יודישע וועלט" ("העולם היהודי"). בשנת 1914 ערך את השבועון "וואך" ("משמר"), שנסגר על ידי השלטונות הרוסיים של הצאר. בשנת 1917 הגיע שמואל ניגר למוסקבה ואף שם עסק בעריכה ובביקורת. בשנת 1918 חזר לווילנה, ובשל חילופי השלטון המרובים בעיר, כמעט והוצא להורג. בשנת 1919 היגר שמואל ניגר לאמריקה, והשתקע בניו יורק.
בניו יורק עלתה עבודתו ופרחה, והוא היה לאחד מראשי המדברים בספרות היידיש, והוא הפך למבקר הגדול והמפורסם ביותר של ספרות היידיש בעת החדשה. ניגר הקדיש שנים רבות מעבודתו לביקורת יצירתו של שלום עליכם, וכן חקר וכתב על שלום אש, מנדלי מוכר ספרים, פרץ הירשביין, י. ל. פרץ, ר' נחמן מברסלב, אייזיק מאיר דיק, ה. לייוויק, ואחרים.
ניגר הרבה לפרסם בעיתונות היידית והעברית: "הזמן", "העולם", "הבוקר", "העבר", "התקופה", "הדאר", "מצודה" ועשה הרבה לגישור בין הלשונות עברית ויידיש. החל משנת 1940 עמד בראש "קרן לואיס למד" לעידוד הספרויות בעברית וביידיש וערך מטעם הקרן, בשיתוף עם מ. ריבולוב את המאסף "אחיספר, לדברי ספרות, חקר הלשונות בישראל ותרגומים מן השירה היידית". במאסף זה פרסם מסה מקפת על הספרות היידית באמריקה.
שמואל ניגר פרסם כחמישים כרכים של ביקורת הספרות ביידיש, שמהם תורגמו לעברית בודדים. יצירתו הביקורתית מוערכת עד היום, ומדי פעם הוא עדיין מוזכר בשיח הביקורתי היהודי, בעיקר על ידי דן מירון ואחרים.
י. ל. פרץ
נקרו
נקרו הוא שם הבמה של רון ברונשטיין, במאי סרטי פורנו, מפיק מוזיקלי ואמן היפ הופ יהודי אמריקאי.
קורות חיים.
נולד ב-7 ביוני 1976 בברוקלין, ניו יורק להורים ישראלים. גם אחיו של נקרו, המכונה איל ביל, הוא ראפר ששיתף עמו פעולה בכמה שירים.
דמות נוספת במשפחה הדיספונקציונלית הוא Uncle Howie שעל שמו נקרא הלייבל של Ill Bill. לנקרו עצמו יש לייבל בשם
Psychological Records בו הוא הוציא את אלבומיו, עד לאחרון.
נקרו פועל בשולי סצנת ההיפ הופ האמריקאית ומזוהה עם הטקסטים המאוד מפורשים שלו, הכוללים תיאורים גרפיים של סקס ומוות. הוא חימם בעבר את הופעותיהן של להקות הבי מטאל כמו ביוהזרד (שסולנה הוא גם שחקן בסרטי פורנו), ספולטורה ונפאלם דת' ומכנה את המוזיקה שלו בתארים כמו "דת' ראפ" (על משקל דת' מטאל) ו"פורנו ראפ".
קתדרלת יעקב הקדוש
קתדרלת יעקב הקדוש (בארמנית: Սրբոց Յակոբեանց Վանք Հայոց, סְרְבּוֹץ יַאכּוֹבַּאנְץ ווַאנְק הַאיוֹץ) נמצאת ברובע הארמני בעיר העתיקה בירושלים. הכנסייה נבנתה במאה ה-12 על בסיס שרידים ביזנטיים מהמאה ה-6, כשהאישור לבנייתה נתקבל ישירות מצלאח א-דין, הכובש המוסלמי.
הכנסייה היא מן המפוארות שקיימות בארץ ישראל, וכך גם תוארה על ידי עולי רגל זה מאות בשנים. האור היחיד בכנסייה מגיע מן השמש שמחוץ לכיפה, ומן הנרות הרבים המפוזרים ברחבי הכנסייה.
הכיפה במרכז מסמלת את העולם הנוצרי, והיא בנויה על ארבע אומנות/עמודים המסמלים את ארבעת האוונגליונים, כותבי ספרי הבשורה שבברית החדשה (מתי, יוחנן, לוקאס ומרקוס). את קירות הכנסייה מקיפים ציורים, בחלק התחתון מצוירים אנשים הקהילה המקומית, ובמעלה הקירות קדושים נוצרים מוכרים יותר.
עבודות שיפוץ נרחבות בוצעו בתחילת המאה ה-18 על ידי הפטריארך הארמני גריגורי "נושא השלשלת", אשר קיבל את כינויו לאחר ששם על צווארו מרצון שרשרת כבדה כאות לשעבוד עד אשר ישיג כספים להחזרת חובות בהם שקעה הקהילה הארמנית הירושלמית. מסעו ברחבי ארמניה הצליח מעבר לצפוי, עד שנשאר כסף לשיקום הכנסייה ובניית חומות לרובע הארמני.
הקיר הצפוני בשיפוצים אלה זכה ליחס רב, כמו דלתות העץ המשובצות צדפות ושריוני צבים בכניסה לקפלת סנט ג'יימס ובציורי עץ אחרים. מיד אחרי קפלה זו דלת לחדר בו שרידים ביזנטיים, וחדר המשמש את הכמרים.
היסטוריה.
יעקב הקדוש (סנט ג'יימס) שעל שמו נקראה הכנסייה, הוא יעקב בן-זבדי המכונה "יעקב הגדול", אחד משנים עשר השליחים של ישו ואחיו של השליח יוחנן. הוא הוצא להורג על ידי אגריפס הראשון בשנת 44. על פי המסורת טמון ראשו הערוף בכנסייה זו בקפלה שבקיר הצפוני (משמאל לכניסה), ושאר גופו בסנטיאגו דה קומפוסטלה שבספרד. קפלה זו היא המקום הקדוש בכנסייה.
יעקב אחר, הקטן, אחיו של ישו והבישוף הראשון של ירושלים, טמון בכנסייה זו מתחת למזבח הראשי (אפסיס), שם נקבר לאחר שנסקל וגופתו נזרקה מהר הבית לנחל קדרון בידי יהודים בשלהי תקופת בית שני.
מימין לאפסיס המרכזי, המוקדש כאמור ליעקב הקטן אחי ישו, נמצאת קפלה קטנה המוקדשת ליוחנן המטביל, ומשמאל קפלה לכבוד מריה הקדושה, הבתולה, המדונה.
בחצר הכניסה אל הכנסייה נקברו בעבר פטריארכים ונזירים ארמנים. בחלקי הקיר העליונים קבועות מצבות עם גילופי צלבים ועיטורים, המכונות חצ'קרים . החצ'קרים בכללם ייחודיים לאמנות האבן המסורתית הארמנית, ואין בהם אחד הזהה למשנהו. כאן הם מלווים בכתובות בארמנית וחלקם בני מאות שנים.