בשנת 2018, קארמק הצטרף כדמות חוזרת לעונה ה-15 של סדרת הדרמה הרפואית הפופולרית של ABC "האנטומיה של גריי" בתפקיד של ד"ר אטיקוס "לינק" לינקולן, אורתופד במקצועו. החל מעונה 16, דמותו של קארמק שודרגה לדמות ראשית.
חיים אישיים.
ב-2 במרץ 2016 קארמק התארס לזמרת והמוזיקאית ארין סלאבר; הם נישאו ב-19 באוקטובר 2018. קארמק וסלאבר נפגשו על הסט של "נאשוויל" כאשר סלאבר הופיעה כאחת מזמרות הגיבוי של ג'ולייט בארנס (היידן פנטייר). בתם הבכורה של הזוג, קאי, נולדה ב-30 באוגוסט 2016. ב-21 במרץ 2022, קארמק וסלאבר הודיעו שהם מצפים לתינוקת נוספת.
כתבים מן המרתף (ספר)
כתבים מן המרתף (ברוסית Записки из подполья), מתורגם גם ככתבים מן המחתרת או כתבי העולם התחתון, הוא רומן פילוסופי מאת פיודור דוסטויבסקי שיצא לאור ב-1864.
הרומן נכתב כקטע מתוך זיכרונות מטושטשים של הגיבור המר, המבודד, חסר השם (המכונה בדרך כלל איש המחתרת), שהוא עובד ציבור בדימוס המתגורר בסנט פטרבורג. החלק הראשון של הסיפור מסופר בצורת מונולוג על תיעוד הגותו מתוך יומנו של "איש המחתרת" והחלק השני שנקרא "בהקשר השלג הרטוב" מתאר אירועים מסוימים שמציגים את איש המחתרת ואת התממשות הגותו.
הרומן נחשב בעיני רבים כאחד הרומנים האקזיסטנציאליסטיים הראשונים.
תקציר הספר.
לרומן שני חלקים.
חלק 1: "מתחת לאדמה/במרתף".
החלק הראשון משמש כמעין כניסה למוחו המבולבל של המספר והוא מחולק לתשעה פרקים. ההקדמה מציגה מספר חידות שפתרונן נלמד ומתפתח עוד יותר עם המשך הסיפור. פרקים 2, 3 ו -4 עוסקים בסבל ובעונג הלא רציונלי של המספר. פרקים 5 ו-6 דנים בתנודות המוסריות והאינטלקטואליות שהמספר מרגיש יחד עם חוסר הביטחון שלו לגבי ביצוע פעולות. פרקים 7, 8 ו-9 עוסקים בגבולות ההיגיון האנושי ושני הפרקים האחרונים הם מעין סיכום ומעבר לחלק 2.
תשוקתו של המספר לאושר מתבטאת בכאב פיזי בכבד ובכאב שיניים. המספר מזכיר שהחברה האוטופית אליה יש לשאוף מסירה את הסבל והכאב, אבל בפועל האדם חפץ בסבל וכאב וזקוק להם כדי להיות מאושר. לדברי המספר, הסרת הכאב והסבל תיקח איתה גם את חירותו של האדם. הוא אומר שהאכזריות של החברה גורמת לבני אדם להיאנח מכאב רק כדי להפיץ את סבלם לאחרים. הוא מציג את הפרנויה שלו עד כדי כך שהוא אינו מסוגל להסתכל לעמיתיו בעיניים.
הבעיה העיקרית מבחינת איש המחתרת היא שאחרי כל המסע האינטלקטואלי הוא הגיע לנקודה של חוסר ודאות.
שלא כמו רוב האנשים שבדרך כלל פועלים מתוך נקמה כי הם מאמינים שהצדק הוא העיקר, איש המחתרת מודע לבעיותיו ומרגיש את הרצון בנקמה, אבל הוא מוצא אותה לא מוסרית; הדיסוננס מוביל לעלבון כלפי המעשה עצמו בנסיבותיו הנלוות. הוא מרגיש כי אחרים כמותו קיימים אך הוא מתרכז ללא הרף על הקנטרנות שלו במקום על פעולות שיסייעו לו למנוע את הבעיות מהן הוא סובל. איש המחתרת אפילו מודה שהוא מעדיף להיות לא פעיל מתוך עצלות. בעיני הקורא יש לאיש המחתרת אישיות סותרת, משום שהוא מעניק לקורא מושגים הראויים לשבח, אך פועל בניגוד אליהם.
החלק הראשון נותן גם ביקורת חריפה על הדטרמיניזם ועל ניסיונות אינטלקטואליים להגדיר את הפעולה וההתנהגות האנושית על ידי הגיונות שאיש המחתרת קורא להם במונחים מתמטיתיים: פעמיים-שתיים שווה ארבע. הוא קובע כי למרות הניסיון של האנושות ליצור את "ארמון הקריסטל", התייחסות לסמל המפורסם של אוטופיזם, לא ניתן למנוע את העובדה הפשוטה כי כל אחד, בכל עת, יכול להחליט לפעול בצורה שלא עשויה להיחשב כאינטרס אישי; חלקם יעשו זאת רק כדי לאמת את קיומם. איש המחתרת מגחך את סוג האינטרס העצמי הנאור (אגואיזם, אנוכיות) שצ'רנישבסקי הציע כבסיס לחברה האוטופית. המושג של מערכות תרבותיות וחקיקתיות הנשענות על האגואיזם הרציונלי הזה הוא מה שהגיבור מתעב.
בעבודות אחרות, דוסטויבסקי שוב מעמת את המושג רצון חופשי ומצייר טיעון שלילי כדי לעמת את הרצון החופשי מול דטרמיניזם. "כתבים מן המחתרת "מסמן את נקודת ההתחלה של דוסטויבסקי בעיסוק הפסיכולוגי והסוציולוגי.
חלק 2: "בהקשר השלג רטוב".
החלק השני הוא בסגנון סיפורי והוא מורכב משלושה חלקים עיקריים שמובילים לתת התודעה של האדם.
החלק הראשון הוא האובססיה שלו עם קצין אשר לעיתים קרובות עובר לו ברחוב, לכאורה בלי לשים לב לקיומו. הוא רואה שוטר ברחוב וחושב על דרכים לנקום בו על שלא שם אליו לב. בסופו של דבר, לווה כסף כדי לקנות צווארון בעל מראה יוקרתי למעילו, כדי להיתקל בקצין, ולהראות שהם שווים כבני אדם. מה רבה הפתעתו, שלמרות כל זאת, השוטר לא שם לב שזה בכלל קרה.
בחלק השני איש המחתרת נוסע לארוחת ערב עם כמה חברים ותיקים מבית הספר. איש המחתרת שנא אותם כאשר הוא היה צעיר, אבל אחרי מפגש אקראי עם אחד מהם הוא מחליט לפגוש אותם וקובע את המקום. הם לא מצליחים לעדכן אותו בזמן על השעה שהתנתה מחמש לשש, אז הוא מגיע מוקדם. הוא נכנס לוויכוח עם ארבעה מהם לאחר זמן קצר, ומצהיר בפני כל על שנאתו. בסוף, הם יוצאים בלעדיו לבית בושת. הוא מגיע לבית הבושת כדי לדבר איתם על שאירע אך הם כבר פרשו עם פרוצות לחדרים אחרים. בכעסו הוא נתקל בליזה, פרוצה צעירה, איתה הוא נכנס למיטה.
הסיפור ממשיך בסצנה שך ליזה ואיש המחתרת ששוכבים בשקט בחושך יחד. בשיחתם איש המחתרת מתעמת עם ליזה בנוגע למחשבות על עתידה, בהתחלה היא לא מתרגשת, אבל אחרי שהוא מאתגר את חלומותיה האוטופיים האינדיבידואליים (בדומה ללעג של "ארמון הקריסטל" בחלק הראשון), היא מבינה בסופו של דבר את מצבה של עמדתה איך היא תהפוך אט אט חסרת תועלת ותרד עוד ועוד, עד שלא תרצה לחיות עוד. המחשבה על מוות כזה, מוות מחפיר מאוד מביאה אותה לגבש את עמדתה החדשה.
אחרי זה, היא מנסה להתגבר על הפחד שלה ומגיעה לדירה שלו לאחר שהצטייר בעיניה כ"גיבור".  באמצע ויכוח עם המשרתת שלו, היא מגיעה. בכעסו הוא מקלל אותה ואומר שהוא צוחק עליה וחוזר על האמת על מעמדה האומלל. לקראת סוף כעסו הוא מתפרץ בדמעות ואומר שהוא רק מנסה להשתלט עליה ומתוודה על רצונו הפנימי להשפיל אותה. הוא מתחיל למתוח ביקורת על עצמו ומציין כי הוא למעשה מזועזע מהעוני שלו ומובך ממצבו. ליזה מבינה כמה מעורר רחמים הוא ומחבקת אותו ברוך. איש המחתרת זועק "הם - הם לא נותנים לי - אני - אני לא יכול להיות טוב!"
אחרי כל זה, הוא עדיין מתנהג בצורה נוראית כלפיה, ולפני שהיא עוזבת הוא דוחף לה שטר של חמישה רובלים בידה, שאותה היא מטילה על השולחן (משתמע כי איש המחתרת עסק בפעילות מינית עם ליזה וכי הכסף הוא פיצוי בשבילה). הוא מנסה לתפוס אותה כשהיא יוצאת לרחוב אבל לא מצליח למצוא אותה ולא שומע ממנה שוב. הוא מנסה לעצור את הכאב בלבו על ידי "הפנטזיה", "והאם זה לא טוב יותר, לא יהיה יותר טוב?... עלבון - אחרי הכל, זה טיהור, זה התודעה הכי כואבת, כואבת! מחר הייתי מטמא את נשמתה ומעייף את לבה, אבל עכשיו העלבון לעולם לא ימות בה, וגם אם היא תדחה את הזוהמה הממתינה לה, העלבון ירים אותה, היא תנקה אותה ..."
המשפטים האחרונים הם ציטוט של דברים שנאמרו בחלק הראשון. והכל נגמר עם הערה מאת המחבר כי בעוד היה ראוי להכתב עוד הרבה, "נראה כי אולי נעצור כאן."
המחזה העשוי היטב
המחזה העשוי היטב או המחזה הבנוי כהלכה (בצרפתית: la pièce bien faite) הוא סוגה של כתיבה דרמטית ריאליסטית המדגישה את חשיבות הרצף המתמשך ואת סבירותם של מניעי הפעולות ואת הרלוונטיות והקרבה של הנושא והבעיות שמעלה המחזה עבור הקהל. כל זאת על מנת לבנות הזדהות פסיכולוגית של הקהל עם הדמויות והערכים. יצירת הסוגה והגדרתה קשורה בשמו של המחזאי הצרפתי אז'ן סקריב שפעל במחצית הראשונה של המאה ה-19, כן פעלו בסוגה זו המחזאים ויקטוריאן סרדו, אלכסנדר דיומא הבן, אמיל אוז'ייה, אז'ן לביש, ז'ורז' פדו. בין המחזאים שהושפעו ממנה ניתן למנות את הנריק איבסן, אוגוסט סטרינברג, אנטון צ'כוב, אמיל זולא וגרהרט האופטמן שהפכו את המחזה הבנוי היטב למודל המסורתי של בניית מחזה, כך שגם אלו הפועלים בסוגות אחרות מתמודדים עמו ומנסים לתקוף אותו.
מאפיינים.
מבחינה מבנית המחזה הבנוי היטב עוקב אחר הסכמה שהציג אריסטו ב"פואטיקה" כלומר התקדמות הכרחית לנקודת שיא, הנמצאת מעבר לאמצע המחזה, וממנה התקדמות לעבר התרה וקתרזיס. מבחינת תמטית עוקבת עלילת המחזה באופן רציף יחסית אחר רגעי השיא המהווים את סיומו של מהלך סיפורי שהחל הרבה לפני תחילתו של המחזה עצמו ("המערכה האחרונה"). התפתחות העלילה קשורה בפיסת-מידע הידועה לחלק מהדמויות (ולקהל), אך נשמרת בסוד או שאינה ידועה לדמויות אחרות. המערכה הראשונה מהווה אקספוזיציה, מסכמת את המהלכים שקדמו לתחילת המחזה ומייצרת את ההזדהות הראשונית של הקהל עם דמות הגיבור. התנועה לקראת סצנת השיא מדודה ומייצרת מתח מתעצם, המגיע לשיאו בסצנת השיא שבה הגיבור הוא הכוכב הראשי, ובה מתרחשת הפיכת גורל, רגע מפנה (פריפטאה) הנוחת על הגיבור במפתיע אך אינו שרירותי, אלא נובע מהשרשרת הסיבתית של הפעולות בעולם המיוצג. בהמשך המחזה מתרחשת תנועה מהירה יחסית לכיוון של התרה, קתרזיס וסגירת קצוות.
אחד המאמצעים המקובלים במחזה הוא גילויים הנעשים על ידי קריאת מכתבים מוצפנים, או כאלה שהגיעו לתעודתם בטעות. גילויים אלה נוגעים בדרך כלל לגילוי זהות אמיתית של דמות, לחשיפת צדדים שלא היו גלויים לפני כן או לגילוי פיסות מידע היכולות לקעקע את עולמה של הדמות.
היסטוריה.