העונה הסתיימה בניצחון של אולימפיאקוס, זה היה הניצחון השישית בתולדות המועדון.
אנדריי קירילנקו (רוסיה) מצסק"א מוסקבה נבחר לכדורסלן המצטיין של העונה.
ואסיליס ספאנוליס (יוון) מאולימפיאקוס נבחר לכדורסלן המצטיין של פיינל פור.
מתכונת התחרות.
תחילה התקיים השלב המוקדם במערכו 2 מ-16 קבוצות הועלו לעונה הסדירה.
24 קבוצות החלו בעונה הסדירה כאשר המשחקים נערכו ב-4 בתים. בשלב הבא, 16 קבוצות התחרו ב-4 בתים. מנצח של כל בית וסגנו קודמו למשחקי רבע הגמר שהתקיימו עד ל-3 ניצחונות. פיינל פור נערך בהיכל סינאן ארדם, איסטנבול.
דירוג הקבוצות.
דירוג הקבוצות פורסם ב-20 ביוני 2011
פאוק, גלאטסראיי וספירו שרלרואה החלו את העונה במוקדמות מהם גלאטסראיי וספירו שרלרואה הצטרפו ליתר 22 קבוצות לשלב הבתים.
שלבי הגמר.
ישראל בתחרות.
מכבי תל אביב השתתפה במשחקי ה-16, סיימה את הבית במקום השני וקודמה לשמינית הגמר. במשחק שמינית הגמר היא הפסידה וסיימה את העונה.
לז קלייפול
האישי הוא הפוליטי
האישי הוא פוליטי או הפרטי הוא פוליטי היא טענה פוליטית שהפכה למטבע לשון נפוץ. "האישי הוא הפוליטי" מדגיש את ההשפעה של מבנים חברתיים והפוליטיים על הניסיון האישי. מצבים שנחשבו כמצבים אישים, למשל יחסים בין בני זוג, או ההחלטה אם ללדת או להפיל, מושפעים ונקבעים על בסיס נורמות פוליטיות וחברתיות. נושאים שנחשבו כפרטיים ולכן לא מתאימים לדיון בעולם הציבורי, כמו אלימות במשפחה, אמצעי מניעה, אונס וכדומה – הם נושאים שהתנועה הפמיניסטית דורשת שיתקיים בגינם דיון ציבורי והכרעות בתחום הפוליטי.
הטיעון "האישי הוא הפוליטי" שולל את התפיסה הפילוסופית המודרנית של הפרדה בין המרחב הפרטי לציבורי. הבסיס התאורטי להפרדה המודרנית בין פרטי לציבורי הונח על ידי הפילוסוף ג'ון לוק, שטען שקיימים שני סוגים שונים של צרכים אנושיים, המתמלאים באמצעות שני מוסדות שונים ונפרדים: המשפחה והמדינה: הצורך האינטימי, הרגשי והמיני, מנגנונים של עזרה ותמיכה מתמלאים על ידי המשפחה. אלו הם צרכים טבעיים. ואילו הצורך בסדר חברתי, מניעת קונפליקטים ופתרון בעיות מתמלאים על ידי המדינה.
המאמר של קרול האניש.
קרול האניש הייתה פעילה בקבוצה "נשים רדיקליות בניו יורק" , ודמות בולטת בתנועה הפמיניסטית, שכתבה מאמר על החשיבות הפוליטית של קבוצות להעלאת תודעה פמיניסטית בפברואר 1969 בגיינסוויל, פלורידה. במקור היא כתבה את המאמר עבור Southern Conference Educational Fund, אך הוא פורסם בספר "Notes from the Second Year: Women’s Liberation ב-1970"
האניש ביקשה להפריך את הרעיון שנושאים כמו מין, מראה חיצוני, הפלות, טיפול בילדים וחלוקת העבודה בין בני זוג הן רק בעיות אישיות, ללא משמעות או השלכות פוליטית. היא רצתה להוכיח שאילו אינן בעיות אישיות אלא סוגיות חברתיות שנשים רבות מתמודדות איתן. היא עודדה נשים להתגבר על האשמה עצמית, לדון על הסוגיות הללו עם נשים אחרות, ולהתארגן באופן קולקטיבי נגד השליטה הגברית בחברה. האניש לא השתמשה בביטוי "האישי הוא הפוליטי" במסה, אך כתבה:
המאמר פורסם תחת הכותרת, "האישי הוא פוליטי", בספר "Notes from the Second Year: Women’s Liberation" ב-1970. נראה שעורכות הספר, שולמית פיירסטון ואן קוד (), נתנו למאמר את כותרתו המפורסמת, אך לדברי קרי ברץ, עורכות הספר ופמיניסטיות אחרות לא לקחו קרדיט על חיבור האימרה. "במקום זאת," ברץ כתבה, "היא מצטטת מיליוני נשים בשיחות פרטיות וציבוריות, כאילו הביטוי נולד מהחוויות הקולקטיביות של המחברות". המאמר פורסם שוב בספר "Radical Feminism: A Documentary Reader."
השימוש הרחב באמרה החל באספות של קבוצות פמיניסטיות רדיקליות עם פרסום המאמר כחלק מביקורת על מבנה המשפחה הגרעינית וערכי המשפחה. האמרה הפכה למטבע לשון ביקורתית של הפמיניזם הרדיקלי, תוכניות ללימודי נשים ופמיניזם בכלל. בניגוד לפמיניזם הליברלי שביקש לפלס לנשים מקום במסגרות גבריות (זכות הצבעה, למשל), הביטוי "האישי הוא הפוליטי" מבטא את הרעיון שהמסגרות הגבריות הן אלו שעיצבו את אי השוויון בחברה (ולכן אין להסתפק בפמיניזם הליברלי).
ביקורת.
פמיניסטיות ליברליות טוענות שהביטוי מסוכן משום שהוא שוחק גבולות פוליטיים הכרחיים. הסיבה לכך היא שאומרים שהוא מוריד את חשיבות ההיבט הציבורי של הפוליטיקה. עוד נמתחת ביקורת על ידי חנה ארנדט כי בתהליך זה של כרסום גבולות פוליטיים, המרחב הציבורי של הפוליטיקה הופך לפסאודו-מרחב של אינטראקציה בו אינדיבידואלים אינם 'פועלים' עוד אלא רק מתנהגים כיצרנים וצרכנים כלכליים. יתרה מכך, על פי כמה מבקרים, הפרשנות של הביטוי להיות על נשים המדוכאות בבית מתמקדת מאוד בנשים לבנות ממעמד הביניים. זה לא כולל נשים שעובדות, זוגות לסביות, נשים שאינן יכולות להרשות לעצמן טיפול בילדים וחוויות של תרבויות אחרות. לדוגמה, הנרטיב "אישי הוא פוליטי" הוכח כפחות משמעותי בתרבות האפריקאית שכן נשים שחורות נוטות פחות לראות את הבית כמקור לדיכוי מכיוון שהוא מקור כוח נגד גזענות. [דרוש מקור]
קארל תאודור
אנרי מישל
המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה
המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה (באנגלית: Scottish National Antarctic Expedition (SNAE), 1902 - 1904), הייתה פרי ארגונו והנהגתו של ויליאם ספירס ברוס, איש מדעי הטבע ולשעבר סטודנט לרפואה באוניברסיטת אדינבורו. אף כי במונחי יוקרה העיבה עליה משלחת דיסקברי של רוברט פלקון סקוט, שיצאה לאנטארקטיקה במקביל אליה, הרי המשלחת הסקוטית השלימה תוכנית מלאה של חקר ארצות ועבודה מדעית. הישגיה כללו הקמת תחנה מטאורולוגית מאוישת, הראשונה בשטחי אנטארקטיקה, וגילוי ארץ חדשה ממזרח לים ודל. אוסף הדגימות הגדול של המשלחת, שכלל דגימות ביולוגיות וגאולוגיות, יחד עם הממצאים ממסעותיו הקודמים של ברוס, הוביל להקמת המעבדה האוקיינוגרפית הסקוטית בשנת 1906.
את רוב שנות ה-90 של המאה ה-19 ניצל ברוס לטובת השתתפות במשלחות לאנטארקטיקה ולחוג הארקטי, ובשנת 1899 היה מדען הקטבים המנוסה ביותר של הממלכה המאוחדת. במרץ של אותה שנה הגיש בקשה להצטרף למשלחת דיסקברי, אך הצעתו להרחיב את תחום עבודתה של משלחת זו למעוין ים ודל, תוך שימוש בספינה שנייה, נדחתה בביטול כ"יריבות זדונית" על ידי נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית, סר קלמנטס מרקהם. ברוס הגיב בגיוס מימון עצמאי וזכה לתמיכה וקידום מצד החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד.
המשלחת מתוארת כמי שהייתה, הרבה מעבר לאחרות, "המשלחת המדעית היעילה ביותר בהישגים לעומת עלות והזהירה ביותר בתכנונה בעידן ההרואי". אף על פי כן, ברוס לא זכה לשום אות כבוד או הוקרה רשמי ממשלחת בריטניה, ומחברי המשלחת נשללה מדליית הקוטב היוקרתית, על אף שתדלנות נמרצת. אחרי המשלחת הסקוטית הלאומית, לא יצא ברוס לעוד משלחות לאנטארקטיקה, אף כי הרבה במסעות לחוג הארקטי. התמקדותו במחקר מדעי רציני לא הייתה באופנה בתקופתו, והישגיו, בניגוד לאלה של הרפתקני הקוטב סקוט, שקלטון ואמונדסן, נמחו תוך זמן קצר מן הזיכרון הקיבוצי. יד הזיכרון המתמדת למשלחת הסקוטית היא תחנת החיזוי אורקדאס , שהוקמה בשנת 1903 בשם "בית אומונד" על האי לורי , מקבוצת איי אורקני הדרומיים, ופועלת דרך קבע מאז.
הרקע למשלחת.
בתקופת לימודיו באוניברסיטה רכש ברוס ידע רב במדעי הטבע ובאוקיינוגרפיה, בקורסי קיץ אצל מורים ידועי-שם כמו פטריק גדס וג'ון ארתור תומסון. כמו כן עבד בהתנדבות אצל האוקיינוגרף ג'ון מאריי, בעזרה במיון דגימות שנאספו במהלך משלחת צ'אלנג'ר. בשנת 1892 ויתר ברוס מכל וכל על לימודי הרפואה ויצא למסע לאנטארקטיקה בספינת ציידי הלווייתנים "באלנה", כחלק ממשלחת דנדי לציד לווייתנים. עם שובו, החל לארגן משלחת משלו לג'ורג'יה הדרומית, באמרו "טעמתי ועכשיו אני רעב לעוד", אבל לא הצליח לגייס מימון. הוא עבד בתחנה מטאורולוגית על פסגת ההר בן נוויס בסקוטלנד ואחר הצטרף למשלחת ג'קסון-הרמסוורת' אל ארץ פרנץ יוזף בחוג הארקטי, כעוזר מדעי. בין 1897 ל-1899 יצא לעוד מסעות ארקטיים, אל שפיצברגן ונוביה זמליה, תחילה במסע פרטי שארגן מייג'ור אנדרו קואטס, ואחר כמדען בספינת הסקר הארקטי "הנסיכה אליס". ספינה זו הייתה שייכת לנסיך אלברט הראשון ממונקו, אוקיינוגרף נודע, שהיה לידיד ותומך של ברוס.
אחרי שובו מן החוג הארקטי ב-1899, שלח ברוס מכתב ארוך לחברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון, ובו הגיש מועמדות למשרה מדעית במשלחת חשובה לאנטארקטיקה (שנודעה בהמשך בשם משלחת דיסקברי), שהחברה הגאוגרפית ארגנה אותה עת. הודות לניסיון הרב שצבר סמוך לאותו מועד "לא היה זה סביר, שלאיזה שהוא אדם אחר באיים הבריטיים בזמן ההוא יש כישורים טובים יותר לכך". מכתבו של ברוס, שפירט את כל כישוריו הנוגעים לעניין, אושר אך לא נענה כראוי עד שעברה למעלה משנה. במועד זה, רחקו רעיונותיו של ברוס מן הציפייה המקורית למשרה זוטרה בסגל המדעי. עכשיו הציע ספינה שנייה למשלחת, במימון נפרד ממקורות סקוטיים, שתעשה את עבודתה במעוין ים ודל בעוד שהספינה הראשית תתבסס בים רוס. את ההצעה הזאת הוקיע נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית, סר קלמנטס מרקהם, כ"זדונית" וברוס גמר אומר, לאחר חילופי מכתבים נזעמים, להתקדם באופן עצמאי. כך נולד רעיון גיבושה של משלחת סקוטית לאומית נפרדת לאנטארקטיקה. ברוס נהנה מתמיכתה של משפחת קואטס, התעשיינים העשירים, שהיו מוכנים לממן בלב שלם וביד רחבה משלחת סקוטית בהנהגתו. יוזמה זו הקימה עליו את מרקהם כאויב עד יומו האחרון.
הכנות.
ה"סקוטיה".