ב־1990 חזר למולדתו בעצת ידידו זלימחן יאנדרבייב. בנובמבר אותה שנה בתמיכת ידידיו נבחר לראשות הקונגרס הלאומי של העם הצ'צ'ני שדרש את עצמאות צ'צ'ניה מרוסיה. כשהשלטון הצ'צ'נו-אינגושי הרשמי תמך בפוטץ' נגד גורבצ'וב, ודודייב הבין שעליו לפעול במהירות ולהשיג את יעדיו. לאחר שהפוטץ' נכשל וכל הרפובליקות התחילו להכריז על עצמאותן החליט דודייב שזו ההזדמנות גם בשבילו וב־6 בספטמבר אותה שנה פרץ עם תומכיו לבניין הפרלמנט הצ'צ'ני-אינגושי, הרס חלק מהבניין, והרג חלק מחברי הפרלמנט, ביניהם יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של גרוזני. באוקטובר דודייב הכריז על משאל עם על היפרדות מרוסיה שזכה לטענתו לתמיכה רבה בעם. לעומת זאת משקיפים רוסיים שנכחו במשאל טוענים שבמשאל השתתפו רק צ'צ'נים הנאמנים לדודייב, וזו הסיבה שהוא זכה לרוב ואם היו משתתפים בו כל תושבי הרפובליקה דודייב לא היה זוכה אפילו ל־50% במשאל. מיד אחרי המשאל דודייב הכריז על עצמאות צ'צ'ניה ב־1 בנובמבר. מאוחר יותר באותו חודש הכריז בוריס ילצין על מצב חירום וניסה לשלוח לצ'צ'ניה צבא, אך הפרלמנט לא תמך בו, והצבא הרוסי שהיה בצ'צ'ניה נאלץ להתפנות.
דודייב התחיל לפתח את סממני העצמאות בצ'צ'ניה מאותה תקופה, הוא הנפיק כסף מקומי, שלח נציגים לארצות אחרות וניסה לפתח את הכלכלה המקומית ללא קשר עם רוסיה. עצמאות צ'צ'ניה הוכרה רק על ידי גאורגיה של זוויאד גמסחורדיה. ב־3 במרץ 1992 סירב דודייב לשבת למשא ומתן עם רוסיה בדרישה, שרוסיה תכיר כתנאי הראשוני למשא ומתן בעצמאות צ'צ'ניה. ב־12 במרץ צ'צ'ניה קיבלה חוקה חדשה ובאותו יום אנשי דודייב השתלטו על כל מחסני התחמושת של הצבא הרוסי. ב־17 באפריל 1993 דודייב פיזר את הפרלמנט, את הממשלה, ואת בית המשפט לחוקה והכריז על משטר נשיאותי ישיר. ב־1 בדצמבר 1994 בוריס ילצין הוציא צו בדרישה להחזיר נשק הנמצא אצל גורמים שאינם מורשים בכך עד 15 בדצמבר, אך דודייב סירב לציית לצו.
הריגתו.
ב־11 בדצמבר הכריז ילצין על מבצע צבאי להחרמת נשק לכל אילו שאינם מורשים לשאתו בשטחי צ'צ'ניה, ואזור הסכסוך האוסטי-אינגושי. הצו החדש פתח למעשה את מלחמת צ'צ'ניה הראשונה. בפברואר 1995 הצבא הרוסי כבש את גרוזני והתחיל להתקדם לאזורים הדרומיים ברפובליקה. מתחילת המבצע כוחות רוסיים חיפשו את דודייב, וב־21 באפריל גילו אותו לפי גלי רדיו מהטלפון הסלולרי שלו כשדיבר עם חבר הדומה הרוסית קונסטנטין בורובוי בכפר גחי-צ'ו, 30 ק"מ מגרוזני. דודייב נהרג מיד בסיכול ממוקד על ידי 2 טילים ממטוסים.
כבר בתחילת מלחמת צ'צ'ניה הראשונה עקבו השירותים החשאיים הרוסיים אחר דודייב. שלושה ניסיונות התנקשות הסתיימו בכישלון. ב-21 באפריל 1996 עקבו השירותים הרוסיים אחר אות מהטלפון הלוויני של דודייב ליד הכפר גכי-צ'ו, 30 ק"מ מהעיר גרוזני ושני מטוסי תקיפה מסוג סוחוי Su-25 עם טילי הכוונה שוגרו לעברו מהאוויר. דודייב נהרג במקום מתקיפת הטילים ממש במהלך שיחת טלפון עם ציר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, קונסטנטין בורוב. אלה דודייבה, רעייתו, אמרה בראיון לעיתון קומרסנט כי היא הייתה ליד דודייב בזמן מותו ותיארה:
בורוב עצמו לא בטוח שדודייב נהרג דווקא במהלך השיחה עמו בטלפון. על פי כמה דיווחים עמד דודייב לשוחח עם נציגי מלך מרוקו, חסן השני, שאותו כינה בעצמו מועמד אפשרי למגשר במשא ומתן עם הקרמלין. המקום בו נקבר דודייב אינו ידוע. חמש עשרה שנה מאוחר יותר, פרטים על הריגתו של דודייב הופיעו בעיתונות הרוסית.
למרות מותו, מיד לאחר הריגתו מכן ובהמשך, היו דיווחים רבים על כך שייתכן שדודייב חי. ביוני 1996 חתנו סלמאן ראדויב, שהוכרז בעבר גם כמי שחוסל, ערך מסיבת עיתונאים בגרוזני ונשבע בקוראן כי דודייב שרד את ניסיון ההתנקשות וכי ב-5 ביולי, שלושה חודשים לאחר שנמסר על הריגתו, הוא נפגש עמו באחת ממדינות אירופה. לדבריו, הגנרל הפצוע הועבר מזירת האירוע על ידי נציגי OSCE למקום בטוח, כי כרגע נשיא צ'צ'ניה מסתתר מחוץ למדינה ו"בהחלט יחזור בעת הצורך". להצהרותיו של ראדוב הייתה תגובה רועשת בעיתונות, אך דודייב לא הופיע בשעה שצוינה. לאחר מכן, בהיותו כלוא בכלא לפורטובו ראדוייב התוודה כי הצהיר זאת "למען הפוליטיקה".
באוגוסט 2001 הודיע ​​נשיא צ'צ'ניה, אחמט קדירוב, שייתכן שדודייב חי. לדבריו, אין שום סיבה לטעון שדודייב לא נהרג, אך אין גם סיבה להצהיר בביטחון את ההפך והציע כי במסגרת הקמפיין לנשיאות 1996, מטה הבחירות של בוריס ילצין יעץ לו לסיים את הסכסוך בצ'צ'ניה בהקדם האפשרי ולנהל משא ומתן לשלום עם כל נציגי הבדלנים, למעט דודייב שנחשב ליוזם הסכסוך במדינה. עם זאת, קדירוב לא מסר שום פרטים על מבצע להשאיר את דודייב "בצללים". בהמשך הופרכה הצהרת קדירוב.
בספטמבר 2003 דיווח משרד המטה המבצעי האזורי לניהול המבצע למלחמה בטרור של צפון הקווקז, בהתייחס לדיווחים באתרי אינטרנט של הבדלנים, כי בידיהם מידע על הופעתו האפשרית של דודייב בערוץ פנקיסי שבגאורגיה, נמסר כי הם "נערכים להציגו מול מצלמות הטלוויזיה בטורקיה" זמן קצר לפני הבחירות לנשיאות שנקבעו ברפובליקה במטרה לערער את היציבות במצב. אך דודייב מעולם לא הופיע והסברה היא שהוא אכן נהרג באותו מבצע על ידי שירותי הביטחון הרוסיים.
לאחר מותו של דודייב נקראו על שמו רחובות בערים שונות בליטא, בלטביה ובאוקראינה.
יהודה ליבס
יהודה ליבס (נולד ב-1947) הוא פרופסור למחשבת ישראל העוסק בחקר הקבלה והמיסטיקה היהודית. חתן פרס א.מ.ת לחקר ההגות היהודית וחתן פרס ישראל לחקר מחשבת ישראל. חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
קורות חייו.
יהודה ליבס נולד בשנת 1947 בירושלים ליוסף ומרים ליבס.
בשנים 1960 – 1965 למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה והיה תלמידו של יעקב מאיר (ליבס כתב עליו את המאמר "אש ידידותית" לאחר שנהרג במהלך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים). הוא שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים (1965­ - 1967) ונפצע במהלך שירות מילואים (1969).
בשנת 1967 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים לשון עברית ופילוסופיה יהודית וקבלה. כתב דוקטורט בהנחיית גרשם שלום בנושא "פרקים במילון ספר הזהר" (1976). בשנת 1971 הצטרף לסגל האקדמי של האוניברסיטה העברית, לחוג למחשבת ישראל, ובשנים 1988 – 1991 היה ראש החוג.
בשנת 1977 הצטרף ליישוב עפרה, עם גרעין התיישבות שילה, והתגורר שם מספר חודשים.
באביב 1993 הרצה באוניברסיטת שיקגו. ומונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית. ב-1999 עמד בראש הקבוצה הבינלאומית לחקר הזוהר במכון ללימודים מתקדמים בירושלים.
החל בשנת 2004 החל לכהן כפרופסור בקתדרה לקבלה על שם גרשם שלום, ומשנת 2008 הוא פרופסור אמריטוס. מחקריו עוסקים בספר הזוהר, בספר יצירה, בקבלת האר"י, בשבתאות ובנושאים נוספים במחשבת ישראל.
לאחר מות אביו, המתרגם יוסף גרהרד ליבס, החל ליבס לעסוק גם בתרגום שירה יוונית קלאסית. את תרגומו לשיר של הסיודוס, הפותח את האפוס "תאוגוניה", הקדיש לזכר אביו שתרגם לעברית יצירות מהספרות הקלאסית.
לכבוד יום הולדתו ה-65 יצא לאור הספר "וזאת ליהודה – קובץ מאמרים המוקדש לחברנו, פרופ' יהודה ליבס", בעריכת מארן ניהוף, רונית מרוז ויהונתן גארב.
ביוני 2019, התקבל כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, בתחום מדעי הרוח.,
יהודה ליבס מתגורר בירושלים. הוא נישא בשנת 1970 לאסתר (לבית צווייג), ולזוג שלושה ילדים. אחותו, תמר ליבס הייתה חוקרת תקשורת.
לאורך השנים פרסם יהודה ליבס כ-158 מאמרים, שרובם שולבו בספריו.
עמדותיו.
עמדותיו הפוליטיות של ליבס ימניות. הוא תומך במפעל ההתנחלויות ואף התגורר מספר חודשים בהתנחלות עפרה בראשית ימיה.
בכנס שנערך בירושלים ב-27 בפברואר 2007 הציג ליבס בגילוי לב את עמדתו הפוליטית:
בראיון שנתן אחרי כמה שנים למוסף "שבת" בעיתון מקור ראשון הסביר את דבריו:
היתר כניסה לישראל
היתר כניסה לישראל ("תצריח", בערבית: تصريح) הוא מסמך המונפק לפלסטינים תושבי יהודה, שומרון ועזה והוא מהווה אישור מעבר, כניסה ושהות באזורים המצוינים במפורש בהיתר.
מדיניות ההיתרים.
לאחר כיבוש יהודה ושומרון מידי ירדן, ישראל נאלצה להתמודד עם גידול נוסף באוכלוסייה אזרחית עוינת שתחת שליטה ישראלית. במקביל לביטול הגבלות התנועה של הממשל הצבאי על ערביי ישראל, הוטל על צה"ל להתמודד עם שטח ואוכלוסייה רבה. ההחלטה בישראל הייתה לפתוח את הגבולות, והחל מ-1968 הממשל הצבאי הוציא צו הדורש היתר כניסה לישראל מכל תושבי השטחים.
ב-1972 הוציא הממשל הצבאי היתר כללי, שאיפשר למעשה כניסה חופשית לישראל לכל התושבים הפלסטינים שעמדו בתנאי הצו (ללא לינה בישראל ובמזרח ירושלים). החל מ-1989 נדרשו תושבי הגדה ורצועת עזה להצטייד בכרטיס מגנטי ואישור ביטחוני פרטני על מנת לצאת לישראל. ההיתר הכללי בוטל למעשה ב-1991 בעקבות מלחמת המפרץ, אך הביטול ניכר רק לאחר חודש מרץ 1993, בעקבות גל הטרור ששטף את ישראל הוטל לראשונה זה 20 שנה, סגר מלא על השטחים.
משמעות הסגר היא התליית כל ההיתרים הקיימים. בעקבות התלות ההדדית שנוצרה במשך עשרות שנות השליטה הישראלית על השטחים, הסגר גרם ללחץ כלכלי ניכר בשני הצדדים, ולכן חזרה הממשלה לאשר הנפקה מצומצמת של היתרי כניסה לפלסטינים לצורכי עבודה בישראל. מניעת כניסת עובדים פלסטינים לישראל היא אחת הסיבות העיקריות להגעתם של מאות אלפי עובדים זרים לישראל, לצורך מתן מענה לצורכי תעשיות הבנייה והחקלאות בישראל רבתי.
ההיתרים הונפקו בתחילה על ידי נפות הממשל השונות בערים הפלסטיניות, ולאחר הסכם אוסלו בידי המנהל האזרחי ומנהלות התיאום והקישור בתיאום מול הרשות הפלסטינית או התושבים עצמם.
הנפקת ההיתרים.