גלרטר שב ליאשי ועבד בעריכת דין ולאחר מכן עבר לעיתונות בבוקרשט, במערכת כתב העת הצרפתי בשפה הרומנית, Le Moment. ב-1940, לאחר שהיהודים סולקו ממשרותיהם בתיאטראות הרומנים, בתקשורת ובמערכת החינוך מצא עבודה בתיאטרון היהודי באראשאום, שם עבד כעוזר במאי. ב-1946 נשכר כבמאי בתיאטרון הלאומי בבוקרשט, שם הייתה לו הצלחה עם המחזה "Ultima oră" (השעה האחרונה) מאת מיכאיל סבסטיאן ולאחריה שורה של מחזות קלאסיים, שביומן הוכיח את כשרונותיו כבמאי תיאטרון מהשורה הראשונה. הוא הוזמן לביים כמה הצגות עבור התיאטרון העירוני ואת הצגת הבכורה של התיאטרון לקומדיה, המחזה Celebrul 702 (הנודע 702) מאת אלכסנדרו מירודן, מחזה שהוצג בהמשך גם בתיאטרון הלאומי ובפריז וזכה לשבחים בתקשורת הצרפתית. גלרטר ביקר עם התיאטרון גם בישראל, בה הוצגו ההצגות Omul care a văzut moartea (האיש שראה את המוות) ו-Dragă mincinosule (יקירי השקרן). גלרטר ביים גם כמה מחזות עבור התיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט.
מ-1950 היה גלרטר לפרופסור במכון לאומנות תיאטרלית.
המכון הטכנולוגי של טוקיו
המכון הטכנולוגי של טוקיו (ביפנית: 東京工業大学, תעתיק: Tōkyō Kōgyō Daigaku, ידוע גם כ-Tokyo Tech, או Tokodai ובראשי התיבות TIT) הוא אוניברסיטת מחקר השוכנת במטרופולין טוקיו שביפן. המכון הטכנולוגי של טוקיו הוא מוסד ההשכלה הגבוהה המדעי-טכנולוגי הגדול ביותר ביפן, ונחשב לאחד ממוסדות ההשכלה ומחקר היוקרתיים בארצו. המכון הטכנולוגי חבר ב-RU11 וחבר באיגוד אוניברסיטאות המחקר במזרח אסיה.
למכון שלושה קמפוסים במטרופולין טוקיו, ומבחינה מנהלית-אקדמית הוא כולל שישה בתי ספר המורכבים מלמעלה מארבעים מחלקות ומרכזי מחקר. נכון לשנת 2016 לומדים בו 4,734 סטודנטים לתואר ראשון, 1,464 סטודנטים לתואר שני ו-297 תלמידי מחקר. בסך הכל, לומדים במכון 1,223 סטודנטים זרים, והוא מעסיק 1,223 חברי סגל העובדים כחוקרים וכמורים.
אחד מחברי הסגל במכון הוא יושינורי אוסומי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2016.
פריינגפן (נהר)
הנהר פריינגפן (באנגלית: Fryingpan River – "נהר המחבת") הוא יובל של הנהר רורינג פורק הזורם במרכז מערב מדינת קולורדו שבארצות הברית. אורכו 68 קילומטרים וספיקתו הממוצעת 5 מטרים מעוקבים לשנייה, אם כי בשנים שחונות יורדת הספיקה בשלהי הקיץ למטר מעוקב לשנייה, ובשנים ברוכות היא מגיעה באביב עד 76 מטרים מעוקבים לשנייה.
מקור השם יוצא הדופן (מילולית נהר המחבת) הוא בסיפור היסטורי כאשר קבוצה של ציידי פרוות הותקפה על ידי קבוצה של אינדיאנים משבט יוט, ורק שני אנשים שרדו, כשאחד מהם פצוע. האדם השני השאיר את חברו הפצוע במערה סמוכה, ורץ לחפש עזרה, אבל לפני כן הוא תלה מחבת על עץ כך שיוכל למצוא את המערה בשובו.
מקור הנהר באזור טבע בראשיתי האנטר-פריינגפן (Hunter–Fryingpan Wilderness) ביער הלאומי וייט ריוור (White River National Forest) ברכס סאווץ' (Sawatch Range), בקרבת הר מאסיב, בצפון-מזרח מחוז פיטקין, בצדו המערבי של קו פרשת המים של אמריקה. הוא זורם מערבה לאורך קו הגבול בין מחוז פיטקין למחוז איגל. סכר רואדי הוקם על הנהר אחרי מרדית (Meredith) תוך יצירת מאגר רואדי (Ruedi Reservoir). הוא נשפך לנהר רורינג פורק בבזלת, על הגבול בין מחוז פיטקין למחוז איגל. חלק ממי הנהר מוטים לצד המזרחי של קו פרשת המים של אמריקה במטרה לספק מים לשתייה והשקיה באמצעות מיזם פריינגפן-ארקנסו.
ויטו קשופרו
ויטו קשו פרו (באיטלקית: Vito Cascioferro; 22 בינואר 1862 – 20 בספטמבר 1943), ידוע בכינוי "דון ויטו", היה חבר בולט במאפיה הסיציליאנית. במשך מספר שנים אף פעל בארצות הברית. לעיתים קרובות הוא מכונה "בוס הבוסים" (Capo di tutti capi), אם כי עמדה כזו אינה קיימת בהיררכיה של ארגון "קוזה נוסטרה" בסיציליה.
חייו של קשו פרו היו מלאים בסוד ובמסתורין והוא נחשב לאגדה עוד בהיותו בחיים. עד היום הוא נחשב לאחראי לרצח של ג'וזף פטרוסינו בשנת 1909, ראש מחלקת איטליה של משטרת ניו יורק. אולם, הוא מעולם לא הורשע בכך.
עם התפשטות הפשיזם באיטליה, כוחו הלך ודעך. הוא נעצר, נשפט בשנת 1930 ונשלח למאסר עולם בכלא. יום מותו אינו ודאי, אך לפי העיתון האיטלקי לה סטמפה, קשופרו נפטר ב-20 בספטמבר 1943, בכלא שנמצא על גבי האי פרוקידה.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
מחלקת האוצר של ארצות הברית השתמשה באיות "Cascioferro" בגיליון המעצר משנת 1902, אם כי רוב המקורות האחרים מאייתים את השם "Cascio Ferro".
למרות שמקורות רבים זיהו אותו כיליד העיירה הכפרית ביסאקווינו, בה גדל, הוא נולד למעשה בעיר פלרמו. הוריו, אקורסיו קשו פרו וסנטה איפוליטו היו עניים ואנאלפביתים. המשפחה עברה לביסאקווינו כשאביו הפך חייל משמר עבור בעל הבית המקומי, הברון אנטונינו אינגלס, פולש ידוע לשמצה על אדמות בבעלות המדינה. על פי מקורות אחרים, בגיל צעיר המשפחה עברה לסמבוקה זאבות, שם התגורר כ-24 שנים לפני שעברה להתגורר בביסאקווינו, בסיס הכוח המוכר שלו במאפיה.
קשו פרו מעולם לא הלך לבית ספר כלשהו. כשהיה צעיר עדיין, התחתן עם מורה מביסקווינו, בריגידה ג'אקונה, שלימדה אותו לקרוא ולכתוב. הוא נכנס למאפיה בשנות השמונים של המאה ה-19 כשעבד כגובה הכנסות בבגרותו. הרקורד הפלילי שלו החל בתקיפה בשנת 1884 ולאחר מכן סחיטה, הצתות ואיומים, עד כדי חטיפתה של הברונית קלורינדה פריטלי די ולפטרוזה בת ה-19, ביוני 1898, עבירה בגינה נכלא לשלוש שנים מאסר.
מאפיונר מהפכני.
בעודו כלוא על ניסיון סחיטה, קשו פרו שוחרר וגויס ל"פאשי סיציליאני" (ליגות סיציליאניות), תנועה פופולרית שהקים ברנרדינו ורו, נשיא הליגה בקורליאונה. ליגות הפועלים הסיציליאניות, היו תנועה פופולרית דמוקרטית וסוציאליסטית, שקמה בסיציליה בשנים 1889 - 1894.הפאשי זכו לתמיכתם של המעמדות העניים והמנוצלים ביותר באי. הדרישות המיידיות של התנועה היו דמי שכירות הוגנים על הקרקע, שכר גבוה יותר, מיסים מקומיים מופחתים וחלוקת קרקעות מחדש.
על פי מקורות מסוימים התנועה מנתה למעלה מ־300,000 איש בסוף 1893.
עם דחיית התנאים הללו פרצו שביתות שהתפשטו במהירות ברחבי האי. התנועה הגיעה לשיאה בקיץ 1893, כאשר הוצגו תנאים חדשים לבעלי האדמות ובעלי המכרות של סיציליה בנוגע לחידוש חוזי עבודה ושכירות. מנהיגי התנועה לא הצליחו למנוע מהמצב לצאת משליטה. בעלי קרקעות ביקשו מהממשלה להתערב. הליגות נזקקו לשרירים במאבקם החברתי בשנים 1893–1994. וקשו פרו הפך לנשיא הפאשי של ביסאקווינו.
דיכוי השביתות בכוח רב הביא גם לעלייה בהגירה. כמה רפורמות בכל זאת יצאו לפועל כולל פיצויים לעובדים ותוכניות פנסיה.
מעורבות המאפיה.
יש היסטוריונים המדגישים כי הליגות היו במאבק בין מעמדות נגד קואליציה של בעלי אדמות ומאפיונרים ומתעלמים מהעדויות לבריתות אסטרטגיות בין הפאשי למאפיה. הליגות לא הובלו רק על ידי סוציאליסטים ואנרכיסטים; ובחלקן עמדו מאפיונרים מקומיים. הבוסים של המאפיה ויטו קשו פרו ונונציו גיאימו הובילו את הפאשי בביסאקווינו לאחר שכרתו ברית עם ורו. לעיתים היה צורך במאפיה שפעלה באלימות והפכה את השביתה ליקרה לבעלי אדמות על ידי השמדת רכושם.
ורו הפך חבר בקבוצת מאפיה בקורליאונה, "הפרטוזי" (האחים הקטנים). עם זאת, במהלך השביתה הגדולה של הפאשי בספטמבר 1893 הפרטוזי החרים אותו וסיפק את כוח האדם הדרוש לעבודה על האדמות שהאיכרים סירבו לעבד. לאחר מכן ורו עצמו התנתק מהפרטוזי והפך לפי דיווחי המשטרה לאויב המר ביותר שלהם. הוא נהרג על ידי המאפיה בשנת 1915 כשהיה ראש עיריית קורליאונה.
בינואר 1894 בהוראת ראש הממשלה פרנצ'סקו קריספי מנהיגים רבים של הפאשי הוכנסו לכלא; קשו פרו נמלט לתוניס למשך שנה. לאחר שריצה את עונשו בגין תפקידו בהתססת האיכרים, חזר קשו פרו כעת הזו בעל מעמד של מנהיג בחברה ולחץ על הרשויות בפאלרמו למנות אותו אחראי על מתן אישורי הגירה במחוז קורליאונה. לדברי היסטוריון המאפיה סלווטורה לופו, קשו פרו היה מעורב ברשתות הגירה מפוקפקות לארצות הברית.
בארצות הברית.
ג'וזפה מורלו הקים והוביל את כנופיית מורלו המוכרת כמשפחת המאפיה הראשונה בניו יורק.
קשו פרו שנידון לחטיפת הברונית מוולטראוסה בשנת 1898, שוחרר בשנת 1900. כיוון שהיה במעקב תחת עינה הפקוחה של המשטרה בסיציליה, הפליג לארצות הברית והגיע לעיר ניו יורק בסוף ספטמבר 1901. הוא חי בערך שנתיים וחצי בניו יורק ופעל כיבואן של פירות ומזונות. הוא גם בילה שישה חודשים בניו אורלינס.
ב־21 במאי 1902 נעצר קשו פרו בקשר למבצע זיוף כספים גדול בהאקנסאק, ניו ג'רזי. הוא נעצר במספרה של ג'וזפה רומנו בשדרה הראשונה, שממנה הפיצו את הכסף המזויף. קשו פרו הצליח להימלט מהרשעה - האליבי שלו היה שעבד במפעל לעיבוד נייר - בעוד שאר חברי הכנופיה נשפטו ונידונו למאסר.
בניו יורק הוא התחבר לכנופיית מורלו בהארלם בראשות ג'וזפה מורלו ואיגנאציו לופו. בספטמבר 1904 הוא שב לסיציליה זמן קצר לאחר שסמל המשטרה ג'וזף פטרוסינו ממחלקת המשטרה בעיר ניו יורק הורה על מעצרו בגלל מעורבות ברצח בחבית. רצח בחבית היה שיטת "הוצאה להורג" ששימשה את המאפיונרים האמריקנים המוקדמים מאז שנות ה-70 של המאה ה-19 .הקורבנות, בדרך כלל מהגרים איטלקיים, נמצאו תחובים בתוך חבית לאחר שנורו, נדקרו או נחנקו למוות בסמטה אחורית. מעשי הרצח בחבית הביאו בסופו של דבר לתשומת ליבן של הרשויות בנוגע לקיומה של המאפיה. ולפיכך נחסמה בקשתו של פרו לאזרחות אמריקאית. פטרוסינו התחקה אחריו לניו אורלינס, לשם נסע קשו פרו אך זה כבר נס לסיציליה.