בין השנים 1901- 1903 למד משפטים. לאחר מכן הצטרף לשירות הקונסולרי של משרד החוץ ועבד בשגרירויות בבלמברג, פראג, ורשה וטביליסי. כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, חזר לצבא. לאחר מכן מונה לסגן קונסול בקונסוליה הכללית של גרמניה בברצלונה. במהלך שירותו בצבא הגרמני, קיבל את צלב הברזל ואותות הצטיינות עות'מאניות. לאחר התמוטטות האימפריה הגרמנית הוא נפל בשבי הבריטים ונכלא באי פרינקיפו בים התיכון. היה שגריר גרמניה באיראן ולאחר מכן ברומניה.
ההיסטוריונית הגרמנית סיגריד וגנר-קורפס טענה ששולנבורג מונה לשגריר גרמניה ברוסיה לא רק בזכות כישוריו וניסיונו הדיפלומטי אלא משום שנתפס בעיני הממונים עליו כאדם אידיאליסט אך לא מהפכן, וכאדם שמציית להוראות, שלא כמו קודמו בתפקיד רודולף נדונלי (עמו שמר על קשר הדוק במהלך התפקיד).
ההסכם הגרמני סובייטי.
שולנבורג תמך בהסכם בין גרמניה לברית המועצות, והיה גורם מרכזי בתהליכים שהובילו לחתימה על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ב-23 באוגוסט 1939.
השגת ההסכם לא הייתה פשוטה עבור שולנברג בשל התנגדות אידאולוגית עמוקה של השלטון הנאצי לקומוניזם בברית המועצות. בספטמבר 1936 בנירנברג קנצלר גרמניה, אדולף היטלר חשף את כוונותיו לגבי עתידה של ברית המועצות. בוועידה היטלר אמר שעל גרמניה לתקוף את ברית המועצות אבל אנשים אשר היו בוועידה לא ראו זאת בעין יפה מאחר שחשבו שעשויות להיות לתקיפה זאת השלכות חמורות לגבי עתידה של גרמניה.
שולנבורג הציג את הרצאתו בנושא 'היחסים הפוליטיים של גרמניה עם ברית המועצות' בפני קהל רחב. בנאומו הציג את הישגיה הטובים של רוסיה ואמר שגורם הכוח העיקרי של רוסיה הוא מיקומה הגאוגרפי והכלכלה שלה, ובכך שולנבורג טען בעד שיתוף הפעולה הכלכלי בין גרמניה לברית המועצות. הוא הוסיף שלברית המועצות אין כוונה להיכנס למלחמה, מכוון שאינה רוצה לשלם תשלומים מלחמתיים מכל סוג. בנאומו ציטט את דבריה של ברית המועצות על תוקפיה "תוקף שיביט בשטח רוסיה יסבול מאותו גורל של נפוליאון". בסוף הנאום הקהל הסכים שמלחמה כנגד ברית המועצות מיותרת לחלוטין.
נימת ההרצאה הייתה מנוגדת בכל צורה לרעיונותיו של היטלר ושר התעמולה יוזף גבלס. שולנבורג ועמיתיו היו גורם מרכזי בתחילת תהליך המשא ומתן עם רוסיה. בסופו של דבר, ב-23 באוגוסט, הגיע לשיאו בחתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שהופר לאחר פחות משנתיים על ידי גרמניה במהלך מבצע ברברוסה.
שולנבורג ראה שההסכם שיצר רק מונע למשך תקופה את הסיוט של מלחמה בין גרמניה לברית המועצות. הוא הבין זאת ממהלך המשא ומתן של היטלר בהסכם עם פולין. שולנבורג הודה שההסכם הדיפלומטי שיצר הפך ממכשיר לשמירת השלום - לברית מלחמה על ידי חתימתו על פרוטוקול האוגדה של ריבנטרופ. ב-27 באוגוסט 1939, שולנבורג כתב לשותפו בברלין, כי "איום המלחמה כמעט חזק יותר ממה שהיה בשנה שעברה". שמונה ימים לאחר המברק פרצה המלחמה הגדולה. "מעולם לא הייתי מאמין שאני אחיה את זה פעם שנייה! קיוויתי כל כך שהכל הסתדר לאחר ההסכם הגרמני-סובייטי וסיפוח השטח הפולני, אבל הפולנים פרצו במלחמה." ב-21 ביולי 1940 היטלר החליט שברצונו להשמיד את ברית המועצות. בפני כנס גדול שערך הוא טען "ברית המועצות מתחזקת עם השנים ותהיה עם הזמן איום קטלני עבור גרמניה. גרמניה זקוקה למקום להתיישבות (לבנסראום) וחומרי גלם, את שניהם היא תיקח ברוסיה. שגרירות גרמניה במוסקבה ניסתה למנוע מהיטלר לתקוף את ברית המועצות או לפחות לעכב אותה.
גרמניה נגד ברית המועצות.
במשא ומתן בין היטלר ויואכים פון ריבנטרופ לויאצ'סלב מיכאילוביץ' מולוטוב בברלין הבינו השניים את תוכניותיו של היטלר נגד ברית המועצות. ב-1 בספטמבר שולנבורג הגיע למולוטוב והגיש מחאה חריפה. הוא האשים את הממשלה הגרמנית בהפרת החוזה הנאצי סובייטי, בסעיף הראשון והאשים שגרמניה סותרת במעשיה הבטחה שנתנה לגבי "אינטרס משותף". בימים שלאחר מכן נעשו ההאשמות חמורות יותר. ב-3 בספטמבר יואכים פון ריבנטרופ נתן תזכיר ארוך למוסקבה שמכחיש שגרמניה הפרה את חוזה מוסקבה ומאשים את רוסיה שבלעה את המדינות הבלטיות ושני מחוזות רומניים מבלי להתייעץ עם ברלין.
אחרי מסקנות רבות ושמועות על תכנון מבצע ברברוסה, שולנבורג השתכנע שהיטלר רצה במלחמה. ב-13 באפריל 1941 שולנבורג נתן מסר לברלין וסיפר על היחס הידידותי של סטלין כלפי היפנים והגרמנים בתחנת רכבת. שולנבורג עשה זאת כדי להראות שסטלין מנסה להיות ידידותי לגרמניה וכי דבר זה חשוב מאוד מכיוון שהשמועות הנפוצות היו על סכסוך קרוב בין גרמניה וברית המועצות. היטלר ניסה לשכנע גנרלים וראשי פקידותו שרוסיה תתקוף את גרמניה. מרוב כוחו ההיפנוטי למרות שידעו את האמת הם טענו שריכוז הכוחות הסובייטים על הגבול הפולני נהיה מסוכן.
שולנבורג נפגש עם היטלר וניסה לשכנע אותו לגבי כוונות השלום של רוסיה. הוא אמר שהוא לא יוכל להאמין שרוסיה תתקוף את גרמניה, ושהוא משוכנע שסטלין לא יקבל החלטה כזאת היום. היטלר המשיך בתכנוניו ובנאומיו על ההתקפה, ואנשי הקרמלין לא תפסו עד הרגע האחרון את הידיעה שעומדים לתקוף אותם בכוח גדול ולהכרית את אומתם למרות ההוכחות והאזהרות.
ב-22 ביוני 1941 בשעה 3:30 לפנות בוקר ההתקפה הגרמנית התחילה. היא התנהלה בכל החזיתות, ולבסוף נידון שולנברג למלא את החלק הקשה ביותר בחייו אשר היה שעליו למסור את הצהרתו של היטלר על מלחמה על ברית המועצות למולוטוב בקרמלין.
ההתנקשות של שולנבורג בהיטלר.
קשר העשרים ביולי היה ניסיון של חבורת קציני הוורמאכט וגורמים נוספים להפיל את המשטר הנאצי בגרמניה, ולהתנקש בחיי אדולף היטלר ב־20 ביולי 1944.
בכך רצו להפיל את השלטון ולהחליפו בממשלה אשר נוצרה מאנשים אשר התנגדו למשטר הנאצי בגרמניה ולהיטלר ורצו רק בטובתה של גרמניה ובדרכי שלום.
לאחר כישלון ניסיון ההתנקשות בהיטלר ב־20 ביולי 1944, נעצר שולנבורג והואשם בבגידה חמורה. ב־23 באוקטובר 1944 גזר עליו פולקסגריצהוף ("בית הדין העממי") עונש מוות, והוא נתלה ב־10 בנובמבר 1944 בכלא פּלֶצֶנזֶה בברלין.
נישואין.
הוא התחתן בין השנים 1908 עד 1910 עם אליזבת פון סובה (בורג ליד מגדבורג, 14 במרץ 1875 - וולפרשוף, 6 ביולי 1955), ונולדה לו בת כריסטה-ורנפרידס חנה מרגרט אנגלברטה גרפן פון דר שולנבורג (פראג, 29 בדצמבר 1908 - טירשנרייוט, 17 בנובמבר 1993), נשואה למקס וולפגנג, פרייהר פון לינדנפלס (וולפרשוף, 12 ביולי 1908 - וולפרשוף, 28 בנובמבר 1982)
אלכסנדר שמורל
אלכסנדר גוגוביץ' "שוריק" שמורל (ברוסית: Александр Гугович Шморель; 16 בספטמבר 1917 - 13 ביולי 1943) היה סטודנט לרפואה מאוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן, שהיה שותף להקמת ארגון הוורד הלבן שפעל נגד המפלגה הנאצית מחודש יוני 1942 עד פברואר 1943. הוצא להורג ב-13 ביולי 1943, לאחר שנשפט ונמצא אשם בעוון בגידה במפלגה הנאצית.
בשנת 2012 הוכרז כקדוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, הכנסייה בה הוטבל בילדותו.
ראשית חייו.
שמורל נולד ב-16 בספטמבר 1917 באורנבורג, הרפובליקה הרוסית להוגו שמורל, רופא ממוצא גרמני שנולד ברוסיה, ולנטליה וודנסקיה, רוסיה ובתו של כומר רוסי אורתודוקסי. שמורל הוטבל בכנסייה הרוסית האורתודוקסית. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, כשהיה בן שנתיים, אמו נפטרה מטיפוס הבטן. בשנת 1920 אביו נישא לאליזבת הופמן, גם היא ילידת רוסיה ממוצא גרמני, ובשנת 1921 הם עברו למינכן בגרמניה.
אביו של שמורל שכר בעבורו אומנת רוסייה שלימדה אותו רוסית. שמורל דיבר רוסית, ניגן בבללייקה, ואהב את הספרות, השירה והתרבות הרוסית. שמורל הזדהה כרוסי יותר מאשר כגרמני ושאף להיות "הגשר בין מזרח למערב".
אביו של שמורל אסר עליו ועל אחיו להצטרף להיטלריוגנד. שמורל נרשם ל"צעירי בוואריה" ולאחר מכן ל"קסדות הפלדה", אך היה חבר בהם לתקופה קצרה בלבד.
שירות צבאי.
בשנת 1937 גויס אלכסנדר לצבא ושובץ בגדוד ארטילריה רכובה של הוורמאכט, אך לאחר הקונפליקט הפנימי בין הזהות הגרמנית לרוסית חזר בו משבועת האמונים להיטלר וביקש פטור מהשירות הצבאי. התנהגותו של שמורל הוסברה כבעיה התפתחותית וכהתמוטטות עצבים והוא הופנה לקצין בריאות הנפש. במהלך שירותו הצבאי השתתף שמורל באנשלוס ובסיפוח חבל הסודטים. שמורל בחר ללמוד רפואה מכיוון שזכה בשחרור מוקדם, ולמד באוניברסיטת המבורג בסמסטר הקיץ של שנת 1939. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס לתפקיד חובש ונלחם במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
בספטמבר 1940 נשלח שמורל למינכן להמשך לימודיו, שם פגש את הנס שול ווילי גראף, חבריו לספסל הלימודים ולמאבק נגד המשטר הנאצי.
בינואר 1941 הוצב כרופא צבאי במינכן. ביולי 1942 נשלח לחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה להתמחות קרבית. בעת שהותו ברוסיה היה עד, יחד עם חבריו לנשק הנס שול ווילי גראף, לרצח ועינויים של שבויי מלחמה סובייטים בידי הנאצים בשטחי ברית המועצות הכבושים. שמורל שירת באוגדת החי"ר 252 באזור גשאצק. הוא ראה את שהותו ברוסיה כשיבה למולדתו. אלכסנדר יצר קשר עם האוכלוסייה המקומית ותרגם שיחות עם איכרים לחברי הוורד הלבן.
הוורד הלבן.
במכתב ששלח אלכס לאנגליקה, מושא אהבתו, ב-1 במאי 1937 כתב: