גיבוש חברתי עשוי להיערך במקומות בהם מכירים בחשיבות "רוח הצוות", והוא נפוץ בחברות מסחריות וארגונים גדולים. הגיבוש יכול להיות יום משותף של בילוי לכל העובדים, נסיעה מאורגנת של העובדים לאירוע בחו"ל, או ערב משותף הכולל פעילות חברתית בנושאים שונים, כמו: משחקי חברה, דיונים, משחקי ספורט (בדרך כלל משחקי כדור למיניהם) וכדומה.
הדינמיקה הקבוצתית בפעילות הגיבוש אמורה לחזק יחסי אמון וקרבה, ולתרום להגברת המוטיבציה של העובדים בחברה, ולהיכרות טובה יותר של העובדים אחד את השני – היכרות שתאפשר להם לשתף פעולה בעבודה היומיומית, שהיא במקרים רבים מונוטונית.
גיבוש מתקיים גם בקבוצות ספורט ואוהדיהן ובספורט באופן כללי בדרך כלל, בתנועות נוער, בכיתות ובשכבות בית ספר, ובמקומות אחרים בהם ישנן קבוצות אנשים בפעילות משותפת. בשנים האחרונות הופך הגיבוש (או ה"גיבושון") לנפוץ במסגרות שונות ורחבות יותר, ונוספת לו מטרה של יחסי ציבור. כך למשל, מכללה אקדמית שמעוניינת להביא תלמידים להרשמה, מארגנת להם "ימי גיבוש" הכוללים היכרות בין המיועדים להירשם לבין אלה שנרשמו כבר.
בן-ציון באייער
בן-ציון באייער (1936 – 29 באוגוסט 2021) היה עורך דין ישראלי. את עיקר פרסומו קנה כספורטאי רבגוני. הוא היה שחקן כדוריד בקבוצת מכבי רמת גן ונבחרת ישראל בכדוריד בעבר, שוער כדורגל בקבוצת בני יהודה תל אביב, כדורסלן בקבוצת מכבי רמת גן, שחיין, שחקן כדורמים בקבוצת מכבי תל אביב, וכן עסק בענפי ספורט נוספים ובהם אתלטיקה.
ביוגרפיה.
בשנת 1967 סיים את קורס מאמני הכדוריד השני שנערך במכון וינגייט.
כמו כן עסק בענפי אתלטיקה, התחרה בסיוף, רוגבי והורדת ידיים והשתתף במירוץ המרתון העממי.
כעורך דין הרבה באיער לייצג ספורטאים בפני קבוצותיהם וכן בבתי דין משמעתיים.
בראיון בשנת 2003, סיפר באיער כי הוא מוכתר במהדורה הישראלית של ספר השיאים של גינס, כאדם שעסק בתחומי הספורט הרבים ביותר.
באיער שימש כנשיא האיגוד הישראלי בהורדת ידיים, סגן נשיא האיגוד האירופי בהורדת ידיים וסגן נשיא האיגוד העולמי בהורדת ידיים.
נפטר ב-29 באוגוסט 2021.
עלי אכבר האשמי רפסנג'אני
בן ציון באייר
בן ציון באייער
בן-ציון באייר
אכבר האשמי רפסנג'ני
יוהנס שטרק
אנטואן לאחד
אנטואן לאחד (בערבית: أنطوان لحد, תעתיק מדויק: אנטואן לחד; 1927 – 10 בספטמבר 2015) היה גנרל לבנוני, מפקד צבא דרום לבנון (צד"ל) משנת 1984 ועד פירוקו לאחר נסיגת צה"ל מדרום לבנון בשנת 2000.
ביוגרפיה.
לאחד נולד בכפר קטרה, שברכס הרי השוף, למשפחה מארונית. ב-1948, לאחר שסיים את בית הספר התיכון, התגייס לצבא לבנון. ב-1952 סיים את הכשרתו כקצין באקדמיה הצבאית הלבנונית. ב-1957 למד באקדמיה העליונה ללימודים צבאיים בצרפת. בתחילת דרכו בצבא הוצב בדרום לבנון, התקדם בסולם הדרגות, ומונה לסגן מפקד האזור. ב-1975, עם תחילתה של מלחמת האזרחים בלבנון, מונה למפקד כוחות צבא לבנון בגזרה המזרחית - אזור בקעת הלבנון. מספר שנים אחר כך מונה למפקד המודיעין הצבאי הלבנוני (המכונה "האגף השני"). הוא התקדם בסולם הדרגות, בין השאר בשל היותו מקורב לנשיא הלבנוני כמיל שמעון. בשנת 1958 היה לאחד בין קציני המודיעין הלבנוני שפיקחו על קבלת משלוחי נשק חשאיים מישראל עבור משטרו של נשיא לבנון דאז כמיל שמעון.
בין השנים 1972–1973 למד לאחד במכללה לפיקוד ומטה של צבא צרפת. בשהותו שם התוודע לשותפו לספסל הלימודים מנחם עינן. מבין הקצינים הערבים במכללה באותה תקופה, היה לאחד הקצין הערבי היחיד שיצר קשר כלשהו עם התלמיד מישראל.
מינוי למפקד צד"ל.
במאי 1983, לאחר שהפסיד בהתמודדות על תפקיד רמטכ"ל צבא לבנון, פרש מהצבא. לאחר מותו של רס"ן סעד חדאד, שנפטר ממחלת הסרטן בינואר 1984, פנו אליו ראשי מערכת הביטחון הישראלית והציעו לו להתמנות למפקד צבא לבנון החופשית במקומו. בטרם הסכים לקבל על עצמו את התפקיד התייעץ לאחד עם שני האנשים הקרובים אליו ביותר: אביו, ופטרונו הפוליטי כמיל שמעון. שני האישים הללו, בהסתייגות מסוימת, המליצו לו לקבל על עצמו את המשימה. לאחד גם קיבל, לפי דרישתו, הצהרה משר הביטחון דאז משה ארנס שלישראל אין עניין לא באדמת לבנון ולא במקורות המים שלה. הוא נכנס לתפקיד ב-4 באפריל 1984. בעת כניסתו לתפקיד עוד החזיק בעסקים משותפים על רמטכ"ל צבא לבנון איברהים טאנוס, שהיה ידידו מאחר שהתגייסו ביחד לצבא ב-1948. שמו של "צבא לבנון החופשית" שונה באותה עת ל"צבא דרום לבנון" (צד"ל), מתוך מחשבה שכוח זה ישתלב בסופו של דבר עם צבא לבנון, לאחר שיקבל שליטה מלאה על האזור וייושום הסדר מדיני כולל בתוך לבנון, ובין לבנון לישראל. כמפקד צבא דרום לבנון פעל להפיכתו ממיליציה נוצרית לארגון צבאי שמתיימר לייצג את כלל תושבי דרום לבנון, תחת הסכמה שבשתיקה של ממשלת לבנון לפעילות צד"ל. אם כי באופן פומבי, הודיע נשיא לבנון אמין ג'ומאייל, כי אינו מכיר בצד"ל והפסיק את תשלום משכורותיהם של חיילי צד"ל, שהצטרפו לארגון מתוך שורות צבא לבנון.
לאחד החליט שטקס מינויו לתפקיד יערך בעיירה בינת ג'בייל, שרוב תושביה שיעיים, ולא במפקדת צד"ל במרג' עיון, שרוב תושביה נוצרים, מתוך רצון להדגיש שצד"ל יפעל בשיתוף של כל העדות. הטקס נוהל על ידי כרוז שיעי ובין השאר נאם בו גם אימאם שיעי. ב-9 באפריל 1984, ערך פגישה ראשונה עם עיתונאים ישראלים והכריז שמטרתו היא להגדיל את סדר כוחות של צד"ל מ-2,000 חיילים ל-6,000, כוח שיאפשר שליטה אפקטיבית בשטח ואת יציאתו של צה"ל מלבנון. מדינת ישראל מצידה סיפקה לצד"ל נשק כבד, טנקים, נגמש"ים ותותחים. וסייע בהקמת בסיס אימונים באל-חיאם בו נערכו טירונויות וקורסי קצינים. המאמץ העיקרי הופנה לגיוס שיעים, העדה הגדולה ביותר בדרום לבנון.
פריסת צד"ל.
בעת הקמת צד"ל, צה"ל עוד היה פרוס עד קו נהר אוואלי ושלט בשליש משטחה של לבנון, כולל שלוש הערים הגדולות באזור צור צידון ונבטיה. כחלק מהנסיגה מלבנון לקו רצועת הביטחון הועברו אזורים אלו לשליטת לאחד וצד"ל. ב-6 במאי 1984 קיבל את השליטה על צידון מידי צה"ל וב-10 ביולי 1984 קיבל את השליטה בנבטיה.
ב־19 בספטמבר 1984, חייל צד"ל שיעי מכפר סוחמור דיווח למפקדיו שחוליית טרור שחיפשו אחריה מתחבאת בכפרו. על קומנדקר של צד"ל שנשלח לכפר נורה והתפוצץ טיל אר פי ג'י. ארבעה חיילים, שלושה מהם דרוזים, נשרפו למוות תוך שניות. חמשת האחרים יצאו בכוויות קשות. ככל הנראה האירוע היה מלכודת מתוכננת לחיילי צד"ל. בבוקר 20 בספטמבר 1984 אישר צה"ל ללאחד, להטיל מיד סגר על הכפר ולחפש חשודים. קציני צה"ל, שחששו מנקמת דם, אסרו על לאחד לשתף דרוזים מרשאיא, אבל התירו לו להפעיל יחידה דרוזית מחאצביא. כאשר רוכזו גברי סוחמור לחקירה במרכז הכפר, פרצו לכפר שבעה דרוזים חמושים, קצתם במדי צד"ל, וירו בעצורים. 13 נהרגו ו-25 נפצעו לפני שהגנרל לאחד וקציני צה"ל, שנכחו במקום, הצליחו לעצור את מרחץ הדמים האירוע זכה לכינוי "טבח סוחמור". בעקבות הטבח מפקד יחידת הקישור ללבנון, שלמה אליה, מינה ועדת בדיקה. הוחלט להדק את הפיקוח על צד"ל, לבצע סיורים בשעות הלילה רק בשיתוף צה"ל ולהגדיל את מספר הקצינים החונכים שצה"ל מינה לכל פלוגה.
ב-3 בנובמבר 1984, בוצע ניסיון התנקשות ראשון בלאחד, על ידי ארגון אמל, שהניח מטען צד על הכביש המוביל למפקדת צד"ל במרג' עיון. המטען התגלה ונוטרל.
בסוף 1984 נערכו "שיחות נקורה" עם ממשלת לבנון, שהיו דיונים על ההיערכות מחדש של צה"ל בדרום לבנון, בתיווך האו"ם במפקדת יוניפי"ל. תחילה הסתייג לאחד מהשיחות, אך לאחר שממשלת לבנון הביע נכונות לדון בפרישה משותפת של צד"ל וצבא לבנון, תמך בהצעה אם צד"ל יחומש כראוי. "שיחות נקורה" נכשלו וצה"ל נסוג אחר כך לאזור הביטחון ללא הסכם עם ממשלת לבנון על ההיערכות החדשה.
הקמת רצועת הביטחון.
למרות המאמצים להקים כוח בו שותפים כל העדות בדרום לבנון, רבים מהשיעים שגויסו לצד"ל ערקו אחר כך, וגם מספרם של החיילים הדרוזים לא גדל למרות המאמצים. צד"ל לא התפתח לכוח משמעותי וגם ההנהגה הנוצרית בבירות ניתקה את הקשרים עם לאחד. עם נסיגת צה"ל לקו רצועת הביטחון, נסוג גם צד"ל לקו זה. למעט מובלעת ג'זין אליה נמלטו אליו כ-35,000 פליטים נוצרים ב-1984, שנסו מחשש לחיסולם מצד הדרוזים בעת קרבות הרי השוף שמצפון. באזור התארגן כוח נוצרי ששמר עליהם ועל הכפרים הנוצריים באזור שמנו אז כ-15,000 תושבים. כוח זה הפך ב-1985 לגדוד בצבא דרום לבנון תחת פיקודו של גנרל אנטואן לאחד ופלוגה נוצרית של צבא לבנון אשר פעלו בשיתוף פעולה.
ב-7 בנובמבר 1988 נפצע קשה בניסיון התנקשות בחייו, לאחר שנורה מטווח קצר על ידי צעירה לבנונית בשם סוהא בשארה, בלשכתו שבמארג'-עיון, כנראה בשליחות ארגון קומוניסטי לבנוני. לאחד פונה לבית החולים רמב"ם בחיפה במצב קשה, ב-2 בינואר 1989 עזב את בית החולים רמב"ם, אחרי מספר שבועות התאושש וחזר לתפקידו.
בסוף שנות השמונים ניסה לאחד לתווך, בלא הצלחה, בין ממלא מקומו של נשיא לבנון, גנרל מישל עאון, ובין מפקד הכוחות הלבנוניים דאז, סמיר ג'עג'ע.
בעקבות הקמת תנועת המחאה ארבע אמהות בשנת 1997, שפעלה להביא ליציאת צה"ל מרצועת הביטחון בדרום לבנון. בריאיון לעיתון הצרפתי "לה-פיגארו" הזהיר שנסיגה ישראלית חד צדדית מדרום לבנון, תגרום לכך שמחצית מחייליו יעברו להילחם לצד החזבאללה ויתר החיילים יקימו מיליציה שתילחם כנגד ישראל.
במאי 1999, הודיעה על פינוי מובלעת ג'זין, לאחר שרוב הנוצרים עזבו את המובלעת, לאחר שנים של התקפות מצד החזבאללה, ומספר החיילים בגדוד צד"ל שבמקום ירד ביותר ממחצית.
לאחר נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון.