שמה של הדמות מופיע בסדרת הספרים המצליחה "הארי פוטר" בתור "גברת נוריס" חתולתו החטטנית והמעצבנת של שרת בית הספר הוגוורטס "מר פילץ'".
נושאים מרכזיים.
תיאטרון ביתי.
טום ברטראם וחברו ייטס מנסים להעלות הצגת תיאטרון במנספילד פארק, פאני ואדמונד הם היחידים שמתנגדים להעלאת המחזה בבית. משחק בתיאטרון נחשב עיסוק שאינו יאה בקרב נשים צעירות במעמדן. סר תומאס נמצא רחוק מביתו במסע הרה סכנות, השתתפות ילדיו בהעלאת מחזה בעת כזו מראה חוסר רגישות לכבודו וחוסר דאגה לשלומו. טום וחברו ייטס מקימים מעין תיאטרון בחדר הביליארד ובחדר הפרטי של סר תומאס, בלי התחשבות בהוצאות. טום מעסיק נגר לבניית במה, מזמין צייר תפאורות ומשנה את כל סדרי הבית. למרות תחינותיו של אדמונד שההצגה תהיה בקרב המשפחה בלבד, טום מפזר הזמנות לכל מכר שהוא נתקל בו. בתחילה אדמונד מסרב בתוקף להשתתף בהצגה, אך נכנע לבסוף כשהוא מבין שאם לא ישתתף טום יזמין זרים גמורים להופיע אתם.
סיבות נוספות להתנגדות עלו כשנבחר המחזה "שבועות אוהבים" (Lovers' Vows) מאת מרת אינצ'בלד. המחזה כולל דיאלוגים שנחשבו לא הולמים, והוא עוסק באישה שננטשה על ידי מאהבה ובבן שנולד מחוץ לנישואין, אלה נחשבו נושאים רגישים שלא ראוי לדון בהם בחברה מהוגנת. מריה המאורסת למר ראשוורת' משחקת את אמו של הנרי קרופורד במחזה, התפקידים מאפשרים להם להתחבק ולהתנשק, והם מרבים לעשות חזרות על חלקם בהצגה יותר מהדרוש. תפקידה של מרי קרופורד הוא של אישה צעירה ונועזת שבניגוד למקובל מביעה בגלוי את אהבתה לגבר.
ההצגה גורמת לחיכוכים בין בני המשפחה, ג'וליה ומריה המאוהבות שתיהן בהנרי קרופורד מעוניינות בתפקיד הנשי הראשי. כשנבחרת מריה, ג'וליה ממורמרת ומסרבת להשתתף בכל תפקיד אחר. מר ראשוורת', המאורס למריה, מתחיל לקנא בהנרי קרופורד.
חזרתו של סר תומאס ממסעו כשהחבורה בעיצומה של חזרה גנרלית, שמה קץ לניסיון התיאטרלי. הוא מביע את מורת רוחו מהעלאת ההצגה בביתו ומהמחזה שנבחר בשרפת כל העותקים של "שבועת האוהבים" שהוא מוצא.
תורשה מול סביבה.
"מנספילד פארק" מעלה את השאלה האם הטבע או הסביבה קובעים את אופי האדם. התשובות אינן חד-משמעיות, פאני ואחיה, וגם מרי והנרי קרופורד משנים את מקום מגוריהם במשך חייהם, ולא ברור אם אישיותם נקבעה מראש או הושפעה מסביבתם.
החינוך משפיע לטובה, אדמונד מלמד את פאני ובמידה מסוימת מעצב את אישיותה, פאני בתורה מלמדת את סוזן אחותה. מריה וג'וליה גדלו בחסות דודתן המפנקת, חינוכן כלל כללי התנהגות נאותה בחברה אך לא ערכים מוסריים שראוי לנהוג לפיהם.
את התנהגותם ודעותיהם של מרי והנרי קרופורד, מייחסים לחינוכם הקלוקל על ידי דודם האדמירל ואשתו שלא נטעו בהם ערכים טובים, והחברה הלונדונית שהשפיעה עליהם לרעה.
חיי הכפר נחשבים לערכיים ומוסריים יותר מחיי העיר (לונדון בעיקר), חבריה של מרי וחבריו של טום בלונדון מוצגים כחומרניים, נהנתנים, ואנוכיים. לעומת זאת מרי רואה את חיי המשפחה במנספילד כאידיאלים.
טום, מריה וג'וליה שגדלים בכפר סותרים את ההנחה הזאת. בבסיס של כל אחד מהם יש גרעין פנימי שהוא טוב או רע מראש, והחינוך לא היה יכול לשנות זאת. כל ילדי משפחת ברטראם ופאני גדלים באותה סביבה ובכל זאת אדמונד גדל להיות אדם מוסרי ואחיו ואחיותיו הם קלי דעת וחסרי אחריות. פאני ואחיה גדלים להיות אנשים טובים ומועילים על אף שגדלו בתנאי חיים קשים.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה.
סדרת דרמה של ה-BBC.
ב-1983 הפיקה ה-BBC את סדרת הטלוויזיה "מנספילד פארק" המבוססת על הרומן. הסדרה נאמנה ביותר למקור הספרותי, בזכות אורכה כמעט לא הושמטו דמויות ואירועים המופיעים בספר. הסדרה איטית ותיאטרלית ושומרת על רוח ואופי הרומן, הדגש בה אינו על פעילות אלא על דיאלוגים הלקוחים ברובם מהרומן.
השחקנים הראשיים הם סילבסטרה לה טוזל בתפקיד פאני, וניקולאס פארל בתפקיד אדמונד. עוד בלטו בהופעתם אנה מאסי בתפקיד מרת נוריס, וברנרד הפטון כסר תומאס. השחקן ג'וני לי מילר, שמגלם בסדרה את אחד מאחיה הצעירים של פאני, גילם את דמותו של אדמונד בסרט הקולנוע של פטרישה רוזמה.
סרט הקולנוע "מנספילד פארק".
בשנת 1999 יצא לאקרנים הסרט "מנספילד פארק" שביימה וכתבה את התסריט פטרישיה רוזמה. הסרט הופק בעקבות ההצלחה הרבה של הסרטים המבוססים על ספריה של אוסטן שיצאו ב-1995 "על תבונה ורגישות" של אמה תומפסון, "אמה" סרט בכיכובה של גווינת' פאלטרו, וסדרת הטלוויזיה "גאווה ודעה קדומה" עם קולין פירת'.
הסרט שהוצג כ"מנספילד פארק לפי ג'יין אוסטן" סטה מאוד מהמקור הספרותי. בעוד קווי העלילה העיקריים לקוחים ברובם מהרומן, דמותה של פאני קיבלה אפיונים שונים מדמותה בספר. בסרט שולבו אפיזודות מחייה של ג'יין אוסטן, ומיצירותיה המוקדמות. ורוזמה התמקדה בנושאים כמו עבדות שאין להם כמעט אזכור ברומן.
פאני ברומן היא ביישנית, חסרת ביטחון עצמי וחולנית מעט. בסרט פאני, בגילומה של פרנסס או'קונור, היא צעירה נמרצת, חדת לשון ובטוחה בעצמה, מעין שילוב של חיי פאני פרייס עם אופייה של ג'יין אוסטן. היא כותבת יומן, מכתבים וקטעי יצירות, הלקוחים מיצירותיה המוקדמות של אוסטן.
אפשר להניח שסר תומאס הוא בעל עבדים באנטיגואה, אבל הדבר אינו נאמר בפירוש ברומן. בסרט יש דגש על כך שהונה של משפחת ברטראם נצבר מסחר בעבדים, ופאני רואה ציורים שצייר טום ובהם סר תומאס מתעלל בעבדיו. בניגוד לדמות שג'יין אוסטן מציגה אותו כאדם מוסרי והגון שמכיר בשגיאות שעשה בחינוך ילדיו, כאן הוא מוצג כאיש אכזר ורע לב. ליידי ברטראם בסרט אינה רק אישה מפונקת ועצלנית אלא מכורה לאופיום. דמויות חשובות ברומן כמו ויליאם, אחיה האהוב של פאני, ד"ר גראנט ואשתו אינם מופיעים כלל בסרט.
סצנה בסרט שאינה לקוחה מתוך הרומן היא כשפאני מקבלת את הצעת הנישואים של הנרי קרופורד אחרי ניסיונות שכנוע רבים, וחוזרת בה אחרי יום. ברומן פאני כלל אינה מוכנה לשמוע על נישואים לקרופורד. יש כאן חיקוי של אירוע בחיי ג'יין אוסטן שבו קבלה הצעת נישואין מהאריס ביג-ווית'ר, שהיה צעיר ממנה ואדם אמיד. אוסטן נעתרה לו אבל למחרת היום שינתה את דעתה וסירבה להינשא לו.
בסרט מופיעים פרנסס או'קונור בתפקיד פאני פרייס, ג'וני לי מילר כאדמונד ברטראם, הרולד פינטר בתפקיד סר תומאס, לינדזי דאנקן בתפקיד כפול של ליידי ברטראם ומרת פרייס, אלסנדרו ניבולה בתפקיד הנרי קרופורד ואמבת' דייוויץ בתפקיד מרי קרופורד.
סרט טלוויזיה.
סרט הטלוויזיה "מנספילד פארק" הוא עיבוד נוסף לרומן שנעשה ברשת ITV הבריטית כחלק מסדרת עיבודים לרומנים של ג'יין אוסטן ("עונת ג'יין אוסטן"). הסרט צולם בניובי הול שבצפון יורקשייר. הוא הוקרן לראשונה בבריטניה במרץ 2007. את פאני פרייס גילמה השחקנית בילי פייפר, עוד השתתפו בסרט בלייק ריטסון כאדמונד, ג'מה רדגרייב בתפקיד ליידי ברטראם ודאגלס הודג' כסר תומאס.
תרגום לעברית.
הספר תורגם לעברית שלוש פעמים :
דגל נברסקה
דגל מדינת נברסקה הוא דגל כחול שבמרכזו סמל מדינת נברסקה. את הדגל עיצב ג' לויד מקמאסטר.
המדינה אימצה את הדגל הנוכחי בשנת 1925, אך אימוץ הדגל הרשמי אירע רק בשנת 1963. בכך הייתה נברסקה אחת המדינות האחרונות לאמץ דגל רשמי.
הזכוכית הגדולה
"הזכוכית הגדולה" (בצרפתית: Le Grand Verre) או "הכלה מופשטת על ידי הרווקים, אפילו" (בצרפתית: La mariée mise à nu par ses célibataires, même) היא יצירת אמנות חזותית של האמן הצרפתי מרסל דושאן. היצירה נוצרה בין השנים 1915–1923, והיא נחשבת לאחת מיצירות האמנות החשובות והייחודיות במאה ה-20. היא מוצגת כיום בתצוגת קבע במוזיאון פילדלפיה לאמנות.
היסטוריה של "הזכוכית הגדולה".
על אף שדושאן החל את העבודה המעשית על היצירה בשנת 1915, זמן קצר לאחר שהיגר מצרפת לניו יורק, הרי שאת גיבוש הנושא ועיצוב הקונספט האמנותי שלה עשה עוד קודם. העבודה החלה, ככל הנראה, בשנת 1912, בעת שדושאן שהה בחופשה של כמה חודשים בעיר מינכן שבגרמניה. דושאן השלים את התכנון הרעיוני של היצירה עד חורף 1913, ואף יצר רישום שלה בעיפרון על קיר הסטודיו שלו.
היצירה שיקפה את העניין של דושאן בתיאור תשוקה וארוטיקה, נושא שהופיע כבר ביצירותיו המוקדמות. דושאן עצמו העיד פעמים רבות על מרכזיותו של נושא זה בעיניו. "הארוטיקה היא דבר אהוב עלי ביותר", טען, "היא תחום קרוב מאוד לחיים, יותר מאשר הפילוסופיה או כל דבר מסוג זה. הארוטיקה היא דבר-מה חייתי, בעל היבטים רבים, משהו שנעים להשתמש בו, כפי שמשתמשים בשפופרת צבע מהנה ביצירה".
בנוסף, ביצירה זו נטש דושאן את האמנות המסורתית. "אני נטשתי את הקוביזם ואת תיאור התנועה - לפחות את התנועה המעורבבת בצבע שמן. כל העניין של ציור היה דבר שלא היה לי עניין להמשיך בו." בריאיון עם פייר קבאן תיאר דושאן את העניין שלו ביצירת "הזכוכית הגדולה" כמושפע מהיבטים טכניים ופילוסופיים גם יחד. תיאור זה העיד שגם אם דושאן שאף להימנע מעשייה אמנותית מסורתית, הרי שמעשה הציור לא הפסיק להעסיק אותו כאמן וכאסתטיקן: "...ביסודו של דבר הזכוכית עניינה אותי מאוד, בגלל השקיפות שלה. זה כבר היה הרבה. אחר כך הצבע - כשמורחים אותו על זכוכית, אפשר לראות אותו מהצד השני, ואין לו סיכוי להתחמצן אם אתה מכסה אותו. הצבע נשאר טהור למראה עד כמה שמתאפשר פיזית. כל אלה היו עניינים טכניים, שהייתה להם החשיבות שלהם. בנוסף לכך, הפרספקטיבה הייתה חשובה מאוד. "הזכוכית הגדולה" היא רהביליטציה של הפרספקטיבה, שבאותה תקופה התעלמו ממנה לחלוטין וזלזלו בה. עבורי, הפרספקטיבה הפכה לעניין מדעי לחלוטין."