פיולה התקדם במחלקות הנוער של קבוצת פאקס, עד אשר עלה לסגל הקבוצה הבוגרת בעונת 2008-2009. אחרי שנתיים כשחקן ספסל, קיבל מעמד בכיר יותר בסגל המועדון, ובילה בו במשך 7 עונות, עד אשר עבר בפגרת החורף של עונת 2014-2015 לקבוצת אקדמיית פושקאש.
קריירה בינלאומית.
פיולה ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת הונגריה ב-18 בנובמבר 2014, במסגרת משחק ידידות מול רוסיה, בו הפסידה נבחרתו בתוצאה 2-1. פיולה נכלל בסגל הנבחרת ההונגרית לטורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת.
מועדון הספורט אום סלאל
מליצה
מליצה – לשון גבוהה, פיוטית, שאינה נמצאת בשימוש יומיומי בדרך כלל, ומאפיינת את הלשון המקראית ולשון השירה והספרות. ספר "משלי" מדבר על "לְהָבִין מָשָׁל, וּמְלִיצָה; דִּבְרֵי חֲכָמִים, וְחִידֹתָם". בתקופת ההשכלה הרבו להשתמש בלשון המליצה, ובמהלך הזמן נתפסה פעמים רבות הלשון המליצית כציון לגנאי.
המליצה בתקופת המקרא ובשירת ימי הביניים.
בטקסט המקראי ובשירת ימי הביניים שלטה המליצה בשירה ובפרוזה כאחד.
מגילת "שיר השירים", למשל, ושירת הנביאים משופעים בשפה גבוהה, מליצית, פיוטית עם שפע של מילים יחידאיות "הִנֵּה יָמִים בָּאִים, נְאֻם-ה', וְנִגַּשׁ חוֹרֵשׁ בַּקֹּצֵר, וְדֹרֵךְ עֲנָבִים בְּמֹשֵׁךְ הַזָּרַע; וְהִטִּיפוּ הֶהָרִים עָסִיס, וְכָל-הַגְּבָעוֹת תִּתְמוֹגַגְנָה" היא דרך פיוטית מליצית לומר שהחלקאות תפרח באחרית הימים.  "ציּוֹן, הֲלֹא תִשְׁאֲלִי לִשְׁלוֹם אֲסִירַיִךְ, דּוֹרְשֵׁי שְׁלוֹמֵךְ וְהֵם יֶתֶר עֲדָרָיִךְ?" היא בקשתו של יהודה הלוי לציון שתזכור גם את ההולכים בגולה.
דוד ילין מונה אפיונים רבים ומגוונים למליצה, וביניהם:
המליצה בתקופת ההשכלה והתחייה.
במהלך השנים נוספו למונח "מליצה" משמעויות נלוות ששמעון הלקין חילק לשלוש קבוצות
תקופת ההשכלה נזקקה למליצה, טוען הלקין, כדי להביע את היפה שבאדם. כביכול התהדרו הדמויות הנעלות במחלצות המליצה. אך החל משנות השישים של המאה התשע עשרה החלו לזלזל במליצות. הסופר מנדלי מוכר ספרים היה בין הראשונים שהתנערו מהמליצה המקראית ואימצו לעצמם אוצר מילים ותחביר שהתבססו גם על ספרות חז"ל מחד גיסא ועל לשון היידיש המדוברת מאידך גיסא. בכך הוא יצר סגנון קולח ועשיר שהתבסס על כל הרבדים ההיסטוריים של העברית והכיל פתגמים ומטבעות לשון בלשון חז"ל, בשילוב עם מאפיינים תחביריים משפות אירופאיות.
פרץ סמולנסקין הזהיר במכתבו:  "דמיון "המבקשים עולם אחר בהמליצה הוא כאלה מבני אצות הקדם אשר יאכלו חאשיש למען יחזו מחזות נעימים, מחזות שוא וכאשר יצאו מעולם הדמיון לעולם האמת יראו עולם הפוך רע ומשחת ויקוצו בחייהם" אחד העם ציפה "שגבּוֹרי המליצה ישתתקו", ואילו ביאליק ציין לזכות את אחד העם ש "היה מן הפּובליציסטים המעטים הראשונים, שהסתלקו מן המליצה ההולכת סחור סחור""
הפובליציסטיקה, שהתפתחה במיוחד בשנות השישים של המאה התשע עשרה הייתה כמין שתדלנות או הטפה לשמה. מעין לשון משובצת של מליצות ריקות מתוכן, מפני שהן חוזרות תמיד על אותם עניינים, ואילו העיתונות התחילה לכתוב חצאי פסוקים כמו משוררים מדרגה שנייה ושלישית, טוען הלקין.   דוד פרישמן האשים את כותבי המאמרים בכך ש"י"ש אשר בהתלהבות דמיונם ירכיבו מליצה על גבי מליצה ופסוק על גבי פסוק, עד כי לא נדע עוד את העיקר"".l
דוגמה לטקסט השופע מליצות ניתן למצוא במאמרו של מנחם מנדל דוליצקי: "ולמען ירושלים לא אשקוט" שפורסם בעיתון "המליץ", 1882.
גם משוררים רבים ששוררו לציון הכבירו מליצות ותרמו לשם הרע שנקשר למושג:  "לשון מליצית". עם זאת, יש לזכור שהשפה העברית הייתה חסרה עדיין מילים רבות כדי לבטא את רחשי לבם של הכותבים, והם פנו אל התנ"ך ואל לשון המליצה, שבתקופת ימי הביניים אפיינה את שירת המשוררים.
מועדון הספורט לחוויאה
לחוויאה ספורט קלאב
ז'יל ויסנטה
ז'יל הטרובדור ויסנטה (בפורטוגזית: Gil Vicente; סביבות 1465 - סביבות 1536) היה מחזאי ומשורר, שכמו כינויו, "הטרובדור", ובהתאם לרוח הזמן, ביים את מחזותיו וגם שיחק בהם.
ויסנטה נחשב לאבי "הדרמה הפורטוגזית" ולאחד הכותבים הגדולים במערב, ולכן מכונה לעיתים "פלאוטוס הפורטוגזי". בשל קרבת השפות הפורטוגזית והספרדית, על אחת כמה וכמה באותן השנים, ועקב אופן שימושו בהן יצירותיו של ויסנטה יכולות להיחשב באותה המידה ספרדיות, על כן נחשב גם לאבי "הדרמה הספרדית" יחד עם חואן דל-אנסינה.
ויסנטה פעל בחצרותיהם של המלכים מנואל ה-I וז'ואאו ה-III. קרנו עלתה בעיקר בעקבות השפעתה של המלכה לאונור, שצפתה בו משחק במחזות, שהוצגו בחצר המלכותית, והטילה עליו המשימה לכתוב המחזה הראשון שלו.
ייתכן והיה גם כותב נאומים של מנואל ה-I.
כל מחזותיו מחורזים, שיריו, שנכתבו בפורטוגזית ובספרדית, לוכדים את רוח חילופי התקופות בהצגתם גם את הסדר החברתי הישן ובה בעת את הסדרים החברתיים המתהווים.
בעוד שרבות מיצירותיו הולחנו עבור ימי חג דתיים, מלכותיים וממלכתיים, יצירותיו האחרות היו אהודות בקרב הציבור הרחב כבידור שופע סאטירה על חיי החברה הפורטוגזית בימיו.
אף על פי שחלק מיצירותיו צונזרו על ידי האינקוויזיציה הפורטוגזית ותהילתו נשחקה בשנים שלאחר מותו, הוא מוכר כיום כדמות מפתח בימי ובתרבות תור הזהב של חצי האי האיברי כולו.
ביוגרפיה.
העדויות לגבי שנת ומקום לידתו של ויסנטה אינן חד משמעיות. ככל הנראה נולד בבארסלוס (Barcelos) או בגיאמאראיס (Guimarães) בין השנים 1452–1475. אומנם ב-1965 נערך פסטיבל 500 שנים להולדתו על סמך ההנחה המקובלת ביותר שנולד ב-1465.
במהלך חייו נישא מספר פעמים והביא לעולם מספר ילדים. בנו, לואיש ויסנטה דה קרסטו, אסף וערך את קובץ יצירותיו.
ככל הנראה למד משפטים וספרות בסלמנקה.
קיימת סברה כי הוא גם הצורף בעל אותו השם מהעיר אבורה, מחלוקת ניטשת בסוגיה בקרב מומחים.
מקום מותו ומקום קבורתו אינם ידועים. בהתאם לסברה המזהה אותו עם הצורף מאבורה משוער כי מת באבורה. גם תאריך מותו לא ברור, אלא שהפסיק לכתוב ב-1536 ולא נמצא שום רישום אודותיו החל משנה זו.
מאפיינים ביצירתו.
אם אפשר, אפילו עבודות החלוצית, ויסנטה לא כתב על לוח חלק ויצירתו היא חלק מהדרמה האיבארית הדתית כמו החילונית שקדמה לו. נושאים פסטורליים המופיעים ביצירתו של דל אנסינה השפיעו מאוד על עבודותיו המוקדמות, והמשיכו להופיע גם במחזותיו המאוחרים והמתוחכמים יותר. כמו כן ניתן לזהות את השפעות ההומניזם של ארסמוס ושל פירנצה של הרנסאנס.
גם ביצירתו החילונית לכאורה של ויסנטה מוטיבים דתיים כמו בפארסה "טרילוגית הספינות" (Trilogia das Barcas).
ויסנטה גייס חדות הבחנתו לפענוח הדעות הקדומות, הסטריאוטיפים והארכיטיפים בחברה הפורטוגזית. אך ידע, בדומה לאמירתו המאוחרת יותר של ז'אן בטיסטה דה סונטאי "הצחוק מתקן את המידות" (Castigat ridendo mores), שתובנות בהירות ונוקבות שכאלה לא יכולות לעבור בדיון הרציני אלא חייבות הריכוך של "הקומדיה" המקלה בעיכולן. הדמויות במחזותיו מגוונות בהתאם, וכוללות דמויות גסות בנות המעמדות הנמוכים כמו מלחים, צוענים ואיכרים, שבפיהן שם גם מהלהג הרווח, אך הקפיד על הליריות שבמילים. גם דמויות פנטסטיות של פיות ושדים מופיעות במחזותיו.
הדיאלוגים של ויסנטה מעידים על ידע טכני רב באומנות המשחק, שופעים דמיון ומקוריות, ועל אף האופי הקומי הקל שבחלקם אינם נוטים להגזמה מופרכת ולמליצה אלא לפשטות, ישירות ושנינה. לעיתים הטקסט שלו אינו מציית לכללי האסתטיקה ולעקרונות האומנותיים המקובלים של איזון. גוף יצירתו מציג רוח מסוכסכת בעוד הוא מצייר דיוקן חסר פשרות של חברה מלאת פגמים במילים אכזריות ואלימות הוא מגלה רוך כלפי המדוכאים ומלא חן בתיאוריו הפסטורליים. כמו כן, ניגוד נוסף שניתן למצוא בכתיבתו, השילוב בין שפתו הישירה והארוטית והשפעות מלומדות ומהוגנות כמו זו של פטרארקה.
תפיסתו העולם המשתקפת מיצירותיו.
יש שתיארו את העולם המוצג במחזותיו של ויסנטה ברוח הפלטוניזם הדואליסטי. מחד, עולם מופשט של אהבה שאינה פיזית המובילה בתורה לרווחה ונוחות הדעת, עולם הרוח השלו ובתיאורו של ויסנטה במכתבו למלך ז'ואאו "זוהר התהילה". מאידך, העולם כפי שהוא מוצג ביצירתו הסאטירית, עולם נטול סדר, אקראי ומתיש. עולם פגום זה, העומד על חולשות אנוש מתחשב יותר בצרכים דרמטיים ולא ניתן להחשיבו יצירה היסטוריוגרפית.
מוטיב חג המולד הוא דוגמה אחת לתפיסותיו התיאוסופיות, החשכה הגדולה גובלת בתהילת האל בסיפור הבתולה ולידת המשיח. החשכה מתחייבת כדי להעניק לאור נוכחות.
כמו כן תפיסה לאומית מוקדמת עולה ביצירתיו "דרשה על המלחמה" (אזורטסאונ דה גאאה- Exortação da Guerra), "מערכת התהילה" (Auto da Fama) ו"בתי הדין של יופיטר" (קורטאש דז'ופיטר Cortes de Júpiter), שאינם מפארים את האימפריה אלא מבקרים אותה חברתית-מוסרית נוכח ההתפתחויות הערות בעת הפיכתה של פורטוגל למעצמה מסחרית חובקת עולם, דבר שיכול להעיד דווקא על עוצמה ולכידות חברתית.
מחזות דתיים.
רבים ממחזותיו של ויסנטה חוברו עבור חגיגות וציון מועדים דתיים. שבעה עשר המחזות מכונים "עבודות מסירות" (פורטוגזית: Obras de devoção), ומורכבים מ-"autos" או מערכות, ובהם ויסנטה מזג נושאים ממחזות המוסר של ימי הביניים, תיאטרון רחוב והדרמה הליטורגית (מחזור הכנסייה) שהייתה מקובלת בחגיגות הלחם והיין הקדושים.
אחד מ"מחזות המסירות" המוקדמים "צו האמונה" (נוסח אחר: "המערכה על האמונה") (פורטוגזית: Auto da Fé) מ-1501, חוקר, בדומה למחזה מוסר, מסע הנפש לזרועות "הכנסייה האם", בדרכה נקרה השטן אך היא מודרכת בידי מלאך האל.