בשל האנונימיות הרבה בשימוש בבתי קפה אינטרנט, הם נחשבים בעיני גורמים דתיים לבעייתיים, משום שבאמצעותם ניתן לגשת לחומרים האסורים לצפייה לפי הדת (פורנוגרפיה, סמים, אלכוהול, דתות אחרות וכדומה). במרבית המקרים מצב זה גורם לניסיון להגביל את הגלישה בבתי קפה אינטרנט (הגבלת כניסה לפי גיל, חובת רישום וכיוצא באלו) באמצעות חקיקה, לחץ חברתי או חרם צרכנים, ובמקרים קיצוניים כמו השתלטות החמאס על רצועת עזה, אף פגיעה מכוונת במקומות שהציעו שירות אינטרנט קפה.
בעיה נוספת הנוצרת בשל הקושי למעקב אחרי הפעילות בבתי קפה אינטרנט היא הפרת זכויות יוצרים שקשה לאתר את מקורן.
במגזר החרדי בישראל.
במגזר החרדי בישראל שבחלקו הגדול נמנע משימוש בסמארטפונים או באינטרנט ביתי, נפוץ השימוש בחנויות אינטרנט המספקות אינטרנט כשר לשימושים בסיסיים. ב-2017 הוקמה אגודת חות"ם (חסימה ופיקוח תקשורת מחשבים) על ידי האגודה למען טוהר המחנה בגיבוי בית הדין של העדה החרדית. הארגון מחייב את חנויות האינטרנט המעוניינות בכשרות להשתמש בסינון נטפרי, וכן לחסום כליל אתרי חדשות ואפשרות לצפייה בוידאו גם באופן לא מקוון.. נכון לינואר 2022 נמצאות כ-112 חנויות ברחבי הארץ תחת פיקוח הארגון. במאה שערים התקיימו הפגנות נגד חנות שהפרה את כללי הארגון. במקרה אחר התקיימו הפגנות אלימות נגד חנות שסירבה לקבל את הכשרות.
קישורים חיצוניים.
משה ויסברג, התקדמות הטכנולוגיה: הצצה ל'חדרי המחשבים' של המגזר החרדי, באתר בחדרי חרדים
איימי רוסום
שמורת תל א-שיח'ה
סאמי אלצלח
ח'ליל אל-חיברי
ח'ליל אל-חיברי (בערבית: خليل الحبري; תעתיק מדויק: ח'ליל אלחברי; 1904–1979) היה פוליטיקאי ואיש עסקים לבנוני, ראש ממשלת לבנון ה-19.
ביוגרפיה.
אל-חיברי כיהן כחבר פרלמנט וכשר העבודות הציבוריות בממשלתו של סאמי א-סולח. ב-1952 הצטרף לוועד המנהל של חברת המים בעיריית ביירות. מאוחר יותר התמנה ליושב-ראש הוועד, כיהן בתפקיד עד 1972 והיה שותף פעיל להפיכתו של מתקן המים בביירות למפותח וחדיש.
אל-חיברי זכור בעיקר בשל הסכמתו לכהן כראש ממשלה זמני במהלך מלחמת האזרחים הראשונה בלבנון.
תוך זמן קצר הוחלף בתפקיד על ידי רשיד כראמי שהקים ממשלת אחדות ופיוס לאומית.
אביו הוא תופיק אל-חיברי, אחד ממייסדי תנועת הצופים בלבנון, ואחיו של מֻחַמד אל-חיברי שזכה בפרס זאב הארד, פרס המוענק על ידי ארגון הצופים העולמי על תרומה יוצאת דופן לארגון.
מסלול גיאוסינכרוני
ביטחון חוץ
תת אדום
על סגול
קרינה תת-אדומה
אלון מיזרחי
אמיר טגה
אנטיוכוס ה-5
חושם
יהודה צלליכין
יהודה אידל צלליכין (7 בספטמבר 1861 - 19 בספטמבר 1941) היה מחלוצי העלייה הראשונה, חבר ביל"ו, נמנה עם מייסדיה של המושבה ראשון לציון.
ביוגרפיה.
צלליכין נולד בשקלוב שבבלארוס. אביו, משה צלליכין, היה דיין ממשפחת דיינים. כבן לדיין, למד יהודה בצעירותו בחדר ואחר כך בישיבה. בעקבות פרעות ה"סופות בנגב", הצטרף אל הביל"ויים במטרה לעזוב את רוסיה ולעלות לארץ ישראל. סדר עלייתם של הבילויים לארץ נקבע לפי תור. על פי סיפורים, תשוקתו של צלליכין לעלות לארץ בהקדם הייתה כה גדולה, עד שהציע לשלם כסף על מנת להקדים את תורו. הצעתו התקבלה, והוא עלה לארץ במקום מנחם אוסישקין, אשר ויתר זמנית על תורו.
צלליכין עלה באונייה "לזרוב" יחד עם עוד חמישה חברים, והגיע לנמל יפו ב-11 באוגוסט 1882.
אשתו, חסיה לבית בנינסון, נולדה בינואר 1862, בעיר בוריסוב, והתחנכה במינסק בבית אחיה יהושע דב בנינסון. בבואה לארץ הצטרפה למגורי הבילויים בבית אנטון איוב. השניים התארסו במקום ועברו יחדיו לראשון לציון. חתונתם נערכה ב-3 בפברואר 1884.
צלליכין היה מן הראשונים שקבלו עליהם את הנתינות הטורקית ולכן נקנו על שמו אדמות רבות במקומות כדוגמת בן שמן, רוחמה ונחלת יהודה. כמו כן סייע ליהושע חנקין ברכישת אדמות רחובות, בכך שרכש אדמה לעצמו באזור. בהזדמנות זאת רכש נחלה ברחובות גם עבור אחיו, הרב צבי קאהן, רבם של יהודי פרנקפורט שגר באותה תקופה בגרמניה, ועלה מאוחר יותר לישראל והתיישב ברחובות.
תפקידיו הציבוריים בראשון לציון וברחובות.
צלליכין חי כל ימיו כאיכר בראשון לציון, והיה בעל כרמים ופרדסים בראשון לציון, ברחובות ובגדרה. את שמו כתב עם "א" בסוף (יהודא) על מנת לא לחלל את שם ה'. נפטר בראשון לציון ונטמן בבית העלמין הישן בעיר. על שמו נקרא רחוב יהודה צלליכין בראשון לציון.
אלכס אלירז
אלכס אלירז, (14 באוקטובר 1914 – 16 בינואר 2004) היה אבי תורת הקליעה בישראל. מניח יסודות הקליעה והצליפה בצה"ל, היה אלוף ישראל ואלוף צה"ל בקליעה, ממציא "מכשיר אלירז" לתיאום כוונות.
ילדות ועלייה.
אלכס אלירז נולד בשנת 1914 בשם אלכסנדר ילישביץ' ליעקב ולחיה, בכפר אוספנובקה שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). בגיל ארבע ניצל מפוגרום בעיירה לוגנסק. לאחר המהפכה, רכש אביו של אלכס (במסגרת "התוכנית הכלכלית החדשה", נא"פ, שהנהיג לנין) מכרה פחם, אותו ניהל בעיירה גורלובקה.
באוקטובר 1922, והוא בן שמונה שנים, עלה עם משפחתו לארץ ישראל. לאחר חודש בתל אביב בו שהו בין היתר באוהל בחצרו של ד"ר חיים בוגר, התיישבה המשפחה בפתח תקווה. אביו, שהביא מקונסטנטינופול מכונה לייצור רעפי מלט, הקים בית חרושת לרעפים, ובשנת 1925 עברה המשפחה לעפולה, בה הוקם בית החרושת מחדש. בשנת 1928, חזרה המשפחה לפתח תקווה, שם סיים אלירז את לימודיו בבית הספר היסודי (תעודת בגרות קיבל בגיל 40 ולתואר ראשון בספרות עברית ובהיסטוריה הגיע רק בגיל מאוחר). נוסף על לימודיו, סייע בכלכלת המשפחה בעבודות שונות ובעבודה בבית החרושת לרעפים, והיה חבר בנוער העובד ובתנועת המחנות העולים, והשתתף מטעם ההסתדרות בשביתות ובפעולות נגד מפירי שביתה, ואף ישב בבית הסוהר בשל כך.
פעילות ביטחונית לפני קום המדינה.
פעילותו הביטחונית החלה בהיותו בן 14 כאשר התגייס להגנה ושימש בתפקיד קשר. פעילות זו לא נפסקה עד פטירתו, בשנת 2004. בתקופת המאורעות, התגייס כנוטר למשטרה הבריטית ושימש כסמל גושי. הוא שירת כמפקד גוש גבעת חיים, עין החורש, כפר הרואה, אלישיב ומושב חוגלה. במקביל, שימש מפקד החבל מטעם ההגנה.
בשנת 1942 התגייס לצבא הבריטי במסגרת הגדודים העבריים (באפס), ועם הקמת הבריגדה היהודית, בשנת 1944, עבר לשרת בגדוד הראשון של הבריגדה, שם היה סמל הצלפים. לפני הכניסה לחזית באיטליה, מילא גם תפקיד של עוזר לסמג"ד בארגון ההדרכה.
לאחר סיום המלחמה באירופה עסק, נוסף לתפקידי אבטחה אותם מילא הגדוד, בהדרכת טירונים שהגיעו לגדוד, ובעיקר בהברחת נשק של הצבא הבריטי לידי ההגנה.
בשנת 1946, השתחרר מן הצבא הבריטי, והיה פעיל בהגנה במקום מגוריו בחולון. בשנת 1947 ארגן שם קורס קטן לאימון צלפים בהגנה. הוא השתתף אף בהגנה על חולון מפני הערבים, ונאסר על ידי אנשי צבא בריטים שבאו לעזור לערבים.
בסוף שנת 1947 נקרא, יחד עם עוד צלפים יוצאי הבריגדה, למפקדת מחלקת ההדרכה של ההגנה, שמוקמה בגבעת השלושה, להכין את התשתית לבית ספר לצלפים, והיה בין מייסדי בית הספר הראשון לצלפים שהוקם בכפר שמריהו. הקורס הראשון לצלפים בבית ספר זה נפתח ב-11 בינואר 1948. מפקד הקורס, שמונה על ידי ראש מחלקת ההדרכה, חיים לסקוב, היה יצחק בראון (שהיה מפקד כיתת הצלפים של הגדוד השני של הבריגדה) והמדריך הראשי היה אלכס אלירז.
שירותו במערכת הביטחון.
בשל לחץ הקרבות ומחסור בלוחמים, הוחלט על השבתת בתי הספר המקצועיים, כדי להקים שתי חטיבות נוספות. אלירז מונה למפקד פלוגה בגדוד 91 בחטיבה 9 אולם, באותה עת, החליט ראש מחלקת ההדרכה דאז, האלוף אליהו בן חור, להקים מחדש את בתי הספר ובהם בית הספר לצלפים, ואלירז נדרש לחזור לכפר שמריהו. ראש מה"ד לא נעתר לבקשת אלירז להישאר עם פלוגתו, ואלירז הקים מחדש את בית הספר, לאחר שליקט את המדריכים מיחידות צה"ל השונות.
לאחר תום מלחמת העצמאות, בשנים 1950–1952, היה לנהג אוטובוס (וחבר קואפרטיב דרום יהודה ואחר כך אגד), כאשר שירת כמפקד גדוד חי"ר 106 במילואים. באותה שנה (1952) התגייס לשירות קבע בצה"ל, ושירת במחלקת פיקוח אימונים תחת פיקודו של דוד אלעזר. הוא למד לתעודת בגרות במסגרת הצבא, ולאחר שעמד בבחינות מונה לסגן מפקד חטיבה, תפקיד בו שירת בשנים 1954–1956.
בשנת 1956 גויס על ידי איסר הראל, ועבר לזמן מה מהצבא לשרת במוסד. לאחר מספר חודשי הכנה, נשלח לארגנטינה למשך שנה. בסוף 1957 חזר לישראל, נשלח ל"קורס מודיעין ממלכתי", ועסק בהקמת מחלקת הדרכה במוסד, בה שירת עד שנת 1963. שירת מטעם המוסד באיראן במשך שנה אחת, וסיים את שירותו בשנת 1964.
באזרחות ובמלחמת ששת הימים.
עם סיום שירותו מילא תפקיד מנהל סניף ירושלים של חברת אבן וסיד (שהייתה חברה בת של סולל בונה), ושנה נוספת בפרויקט של פיתוח העיר טבריה בחברת רסקו. לאחר מכן התקרב שוב לתחום הביטחון, ניהל את מוזיאון בית הגדודים באביחיל, והשתתף בארגון כנס "יובל הגדודים העבריים".
לפני מלחמת ששת הימים התנדב אלירז, למרות גילו, 53 שנה, לשירות צבאי. הוא הועמד בראש יחידת הצלפים בירושלים ועסק גם באיפוס הרובים. הוא השתתף במלחמה עם הצלפים בירושלים, ונפצע פצעים קלים. מצב האיפוס הגרוע של הרובים שהוצאו במלחמה ממחסני החירום, הוביל את אלירז לרעיון של יצירת מכשיר שיאפשר תיאום מהיר של כוונות הרובים במחסני החירום (או בעת הוצאתם ממחסנים אלה).
לאחר מלחמת ששת הימים, פעל להעברת מוזיאון "בית הגדודים" למחלקת המוזיאונים של משרד הביטחון, במטרה להבטיח את המשכיות פעילותו.
בשנת 1968, ניסה עם חברים, ללא הצלחה, עסקים פרטיים באתיופיה, הקים עמם מפעל מתכת בשתולה ומכר את חלקו לסוכנות.
פיתוח מכשיר "אלירז" וחזרה לביטחון.