בשנת 1876 הוא ביקר באי צ'ינקוטג מחוץ לוירג'יניה וקיבל השראה ממה שראה. הוא כתב ואייר מאמר על האי והגיש אותו לשבועון של סקריבנר. אחד מבעלי המגזין היה רוזוול סמית, שעודד אותו לעבור לניו יורק ולהפוך את האיור למקצוע תחילה נאבק פייל בניו יורק. הוא היה חסר ניסיון מקצועי, מה שהקשה עליו לתרגם את רעיונותיו לצורות לפרסום. עם זאת, עודדו אותו כמה אמנים.
לבסוף פרסם איור בגיליון "הרפר וויקלי" של 9 במארס 1878 ושולמו לו 75 דולר - פי חמישה ממה שציפה. הוא הצליח והפך לאמן מבוסס עד שחזר לוילמינגטון בשנת 1880. פייל המשיך לאייר במגזינים השונים. הוא גם שיתף פעולה בכמה ספרים, במיוחד בהיסטוריה האמריקאית. הוא כתב ואייר את סיפוריו שלו, החל מ"ההרפתקאותיו העליזים של רובין הוד" בשנת 1883. ספר זה זכה לתשומת לב בינלאומית מצד מבקרים כמו ויליאם מוריס. [5] במהלך העשורים שלאחר מכן פרסם יצירות מאוירות רבות לילדים, שחלקן עדיין בדפוס.
פייל התחתן עם הזמרת אן פול ב־12 באפריל 1881, ולזוג נולדו שבעה ילדים. בשנת 1889 הפליגו הוא ואשתו לג'מייקה והשאירו את ילדיהם בטיפול בידי קרובי משפחה. בזמן שהותם מעבר לים, בנם סלרס נפטר במפתיע. אובדן זה ככל הנראה היווה השראה לספר ילדים "הגן מאחורי הירח", העוסק במוות ונושא את ההקדשה: "לילד הקטן בגן הירח. ספר זה מוקדש על ידי אביו."
בשנים 1894 - 1900 לימד איור במכון דרקסל. בין תלמידיו היו: אלנור אבוט, ג'סי וילקוקס סמית, אליזבת שיפן גרין, ויולט אוקלי בשנת 1900 הוא הקים בית ספר משלו בוילמינגטון, שם לימד מספר קטן של תלמידים. בשנת 1903, צייר פייל את ציורי הקיר הראשונים שלו למוזיאון האמנות של דלאוור. בשנת 1906 הוא לקח את ציורי הקיר ברצינות רבה יותר וצייר את קרב נאשוויל בבירת המדינה של מינסוטה, כמו גם שני ציורי קיר נוספים לבתי משפט בניו ג'רזי .
פייל פיתח רעיונות משלו להמחשת לבוש הפיראטים, מכיוון שנותרו מעט דוגמאות לתלבושות פיראטיות אותנטיות ונשמרו מעט ציורים, אם בכלל. הוא יצר סגנון ראוותני הכולל אלמנטים של לבוש צועני. עבודתו השפיעה על עיצוב התלבושות לשודדים בקולנוע מארול פלין ועד ג'וני דפ. הלבוש צוין כלא מעשי עבור מלחים עובדים.
בשנת 1910 נסעו פייל ומשפחתו לאיטליה שם תכנן ללמוד את עבודת המאסטרים הישנים. הוא סבל מבריאות לקויה, הוא חש בדיכאון ומרוקן מאנרגיה. לאחר שנה אחת במדינה, הוא סבל מדלקת בכליות ומת בפירנצה בגיל 58.
עבודות עיקריות.
פייל כתב ואייר מספר ספרים, בנוסף לאיורים רבים שצייר עבור "הרפר וויקלי", פרסומים תקופתיים אחרים ויצירות ספרותיות שונות לילדים.
הרפתקאות רובין הוד.
פייל סינתז הרבה אגדות ובלדות מסורתיות על רובין הוד בעבודה זו, תוך שהוא מעדן אותן כדי שיתאימו לילדים. לדוגמה, הוא שינה את הבלדה מסוף המאה ה-17 "התקדמות רובין הוד לנוטינגהאם", שעל פיה רובין הרג ארבעה עשר אנשים. אצל פייל רובין הרג רק שני גברים - אחד מהם ירה בו עוד בילדותו, והשני היה מתנקש שנוא בשם גאי מגיסבורן אותו שלח השריף כדי להרוג את רובין הוד.
לפייל לא הייתה דאגה רבה לדיוק ההיסטורי, אך כך הוא שינה את שם המלכה בסיפור "רובין הוד והמלכה קתרין" בתור אלינור. השינוי הפך אותה לתואמת מבחינה היסטורית את המלך ריצ'רד לב ארי, איתו רובין עושה שלום בסופו של דבר.
רבים מהסיפורים בספר רובין הוד מתוארכים לסוף ימי הביניים. הישגו היה לשלב אותם לסיפור אחיד.
אנשי הברזל.
"אנשי הברזל" הוא רומן משנת 1891 העוסק במיילס פלוורת', שמקווה להפוך לאביר, ובכך יגאל את כבוד משפחתו. אביו היה מעורב בתוכנית להרוג את המלך הנרי הרביעי. סיפור ההרפתקאות עוקב אחר מיילס דרך אימוניו האינטנסיביים לאבירות ומסתיים בכך שהוא הופך לאביר ומאתגר את לורד ברוקורסט אלבן הרשע למשפט בלחימה.
הרומן עובד לסרט "המגן השחור של פאלוורת " משנת 1954 בכיכובם של טוני קרטיס וג'נט לי.
פייל כתב ספרים וקובצי סיפורים נוספים.
לאחר מותו אסף מו"ל מספר מסיפורי הפיראטים והאיורים שלו ופרסם אותם כספר שודדי הים של הווארד פייל (1921).
תגובה ביקורתית.
פייל זכה להערכה רבה במהלך חייו וממשיך להיות מוערך היטב על ידי מאיירים ואמנים. בן זמנו וינסנט ואן גוך כתב במכתב לאחיו תיאו כי עבודתו של פייל "הכתה אותי בתדהמה מהערצה."
המוניטין של פייל נובע מחדשנותו בכתיבה ובאיורים, ביצירת אסכולה אמריקאית לאיור האמנותי למען תחיית ספרי ילדים.
ביקורת ספרותית של המאה העשרים מציינת:
ככל שחלף הזמן, אפשר להיווכח, בחשיבותו של פייל כמייסד אסכולה אמריקאית מובהקת לאיור אמנותי, שהייתה חדשנית והנהיגה את הגישה העיצובית הטוטאלית, המחדשת הגדולה של ספרי ילדים. מורשת זו עולה על כל יצירה יחידה שהוא עשה. הוא זכור פחות עבור פרויקט אחד מאשר תרומתו הכוללת.
הייתה לו השפעה מתמשכת על מספר אמנים שהפכו בולטים בזכות עצמם. על פי רוברט ויץ, בית הספר לאמנות באוניברסיטת הווארד, פייל פיתח מערך נושאים משותף בעבודתו - תשומת לב לריאליזם וביטוי לאופטימיות ואמונה בטוב שבאמריקה. עבודתו המשיכה לעורר השראה גם לאחר מותו. לדוגמה, אמן ספרי הקומיקס טוני האריס (יליד 1969) ציין את פייל כהשפעה גדולה על עבודתו.
פייל זכור בעיקר כמאייר, אך ספריו נותחו גם בגלל תכונותיהם הספרותיות, במיוחד הרפתקאות העליזים של רובין הוד. על ספרו Otto of the Silver Hand, 1888 נכתב:
"יש לו את כל הסימנים של רומן היסטורי טוב: יש לו עלילה מרגשת, עם קונפליקט שופע ודמויות אמינות; הוא משתמש בשפה ובדיאלקט המתאימים להגדרתו ולדמויות; יש לו נושא אוניברסלי משמעותי, והוא מציג את פרטי חיי היום-יום בגרמניה של המאה השלוש-עשרה במדויק ולא מתבלט, מה שהופך את התקופה לאמיתית וחיה."
דקלסגל
אץ' (בהונגרית: Écs) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
יהודי אץ'.
יהודים התיישבו בכפר באמצע המאה ה-18 והקימו קהילה יהודית במקום. היהודים קראו לכפר "אטש" ולקהילה היו בית כנסת, חברה קדישא, מקווה ובית ספר.
בשנת 1941 נלקחו נערים מהכפר לעבודות כפייה ובשנת 1944 נאספו יהודי הכפר והועברו לגטו קישבר (Kisbér) ומשם הועברו למחנה ההשמדה באושוויץ.
בנטלי הונאודירס
בנטלי הונאודירס (באנגלית : Bentley Hunaudières) היא מכונית קונספט, בתצורה מכונית ספורט קופה המוגדרת מכונית על מתוצרת יצרנית כלי הרכב הבריטית בנטלי שבבעלות תאגיד המכוניות האירופי פולקסווגן, אשר הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות בז'נבה, שווייץ, בשנת 1999
סד&quot;ג
נני די בנקו
נני די בנקו (באיטלקית: Nanni di Banco ;1384, פירנצה –7 באוקטובר 1421), היה פסל איטלקי.
נני די בנקו היה בנו של האמן אנטוניו די בנקו שעבד בקתדרלה של העיר פירנצה, תאריך לידתו מוערך בין 1375 ל 1390, הוא היה מקורב לדונטלו, נני הצטרף לגילדת בוני האבן גלפי העץ והפסלים דבר שאיפשר לו לעבוד ישירות בקתדרלה בתור פסל, נני ואביו קיבלו הזמנה לפסל את ישעיהו עבור הקתדרלה.
נני היה פסל של המאה ה-15 עמית של דונטלו ולורנצו גיברטי.
נני שייך לרנסאנס המוקדם, בעבודתו ארבעה מרטירים מוכתרים עבור כנסיית אורסנמיקלה, הוא חידש ביצירת דיאלוג בין הארבעה, וביטא התנהגות אנושית טבעית באמצעות פיסול באבן עם שימוש בתנוחת קונטרה פוסטו. פני המרטירים קיבלו השראה מפסלים רומים של העת העתיקה.
ג'ורג'ו וזארי כתב ביוגרפיה שלו בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר .
ג'ורג' ג'ייקוב אוגור
ג'ורג' ג'ייקוב אוגור (באנגלית: George Jacob Augur; 1 באוקטובר 1853 הוואי - 13 בספטמבר 1927) היה מהמפיצים הראשונים של הדת הבהאית ביפן ונחשב לאחד מ-19 החסידים של עבד אל-בהאא.
ביוגרפיה.
ג'ורג' ג'ייקוב אוגור נולד בקונטיקט. הוא למד באוניברסיטת ייל בארצות הברית, לאחר מכן משנת 1882 חי באוקלנד קליפורניה ופתח קליניקה. בשנת 1892 התחתן עם רות ברסטו דייר, ושנתיים לאחר מכן נולד להם בן ושמו מוריס קורטיס אוגור. בשנת 1898 עברו יחד להונלולו ושם פתח אוגור קליניקה חדשה.
אוגור, שהגיע במקור ממשפחה נוצרית מאמינה, התקרב מאוד לדת הבהאית מאז הגיעו להוואי, כך גם אשתו רות. בתחילת הדרך כמתרגל של הדת החדשה כתב מכתבים למנהיג הדת עבד אל-בהאא, ואת ששת המכתבים שקיבל בחזרה שומרים בספריית הדת הבהאית.
אוגור שאל את עבד אל-בהאא במכתב השלישי שכתב האם הוא רוצה שילך ליפן כדי ללמד שם את המאמינים. עבד אל-בהאא ברך אותו על הרצון לנסוע ליפן ואישר לו ללכת ולהפיץ ביפן את הדת. הוא הגיע ליפן בקיץ 1914, לאחר מכן, חזר להוואי מספר פעמים, עד שבשנת 1919 במכתב השישי שקיבל מעבד אל-בהאא אושר לו לשוב להוואי באופן קבוע. לימים הוא קיבל את הכינוי "חסיד של עבד אל-בהאא" על ידי ההנהגה הבהאית.
כשחזר להוואי פתח בשנית את הקליניקה הרפואית, שימר והפעיל את המרכז לדת הבהאית בהונלולו עד שנת 1927. בשנה זו עבר עם רות אשתו לוואיקיקי, שם נפטר מהתקף לב בתאריך 14.9.1927.
פעילות בקהילה הבהאית בהוואי.
הפעילות של בני הזוג אוגור החלה בהוואי, שם בהשפעת אחותה של רות, אליס אוטיס, התאספו המאמינים בבית משפחת אוגור, ויצרו יחד ספריה בה למדו את כתבי הדת בפגישות שבועיות.
בשנת 1907 הפכו ג'ורג' אוגור ואשתו רות למאמינים בהאים. לפי אתר "The Bahai Faith": אדם הופך למאמין בהאי כאשר הוא מאמין שבהא-אללה הוא ההתגלות האחרונה של האל, ומוכן לקבל שהממשיך של בהא-אללה הוא עבדול-בהא והארגונים המנהלתיים שמנהלים את הקהילה הבהאית.