השפעת האדריכלות הצלבנית על אדריכלות צבאית אירופאית מורכבת ואינה ברורה מאליה. הטירות הצלבניות הגדולות שנבנו בתבנית של ביצורים כפולים לא שוכפלו באירופה. העלות הגבוהה של הקמת טירות מסוג זה הייתה סיבה מספקת לכך. דוגמה למבצר שנדמה שהועתק מארץ הקודש לאנגליה הוא מבצר ביסטון, שנבנה על פי דוגמת מבצרי הרים צלבניים, והוקף בחפיר חצוב באבן. טירת דובר, שנבנתה בשנת 1180 על ידי המלך הנרי השני, הייתה מבוססת על עקרונות מהאדריכלות הצבאית הצלבנית, והייתה דומה למבצר קראק דה שבלייה. בטירה נבנה מגדל עוז מרובע, שהיה בין האחרונים שנבנו באנגליה. נטישה (חלקית) זו של מגדל העוז כמרכז במצודה מבוססת גם כן על ניסיון הצלבנים במזרח. בהיותו פגיע לארטילריה ולפעולות חפירה החלו האדריכלים האירופאים להסתמך על עקרון המבצר הכפול כדוגמת כוכב הירדן. דוגמה למבצר מסוג זה ועדות לעלויות האדירות הקשורות בהקמתו ניתן לראות בטירת בומריס שבנייתה על ידי אדוארד הראשון החלה ב-1295 ולא הושלמה מאז.
אלמנטים נוספים שמקורם באדריכלות צלבנית הם המגדלים העגולים, שבוני טירות אירופאים אימצו כתוכנית ברירת המחדל בבניית ביצורים במקום המגדלים המרובעים. מידותיהם הגדולות של המגדלים הצלבניים בעתלית או קראק דה שבלייה שגגותיהם היו בסיס לכלי ארטילריה לא הועתקו לאירופה, ובמקומם נבנו מגדלים בעלי מידות צנועות יותר. הטקטיקה הצלבנית של הצבת טרבושה וכלי ירי אחרים על גגות מגדלי מצודות לא הכתה שורשים בלוחמת מצור אירופאית. יתר על כן, בחלק מהמגדלים השתמשו המהנדסים האירופאים בחלקי עץ, בניגוד לשימוש האחיד באבן במבצרים צלבניים, שכתוצאה מכך היו עמידים יותר.
חומות.
החלק העיקרי בביצורי המבצר הצלבני היו החומות שהקיפו והגנו על שאר המבנים, ושימשו גם כקיר תומך למבנים פונקציונליים בתוך המצודה. רוב החומות הצלבניות הורכבו משתי שכבות שנבנו מאבנים מסותתות או מאבני גוויל, שהרווח ביניהן מולא במלט או בפסולת עפר ואבנים. החוקר והיסטוריון רוני אלנבלום מציין כי עובי החומות עלה בהדרגה, תהליך שהואץ עם הקמת המבצרים הקונצנטריים. חומות מבצרי הקסטרום של תחילת המאה ה-12 נבנו בעובי של כ-2.5 מטרים, בעוד שחומות כוכב הירדן ומבצרי המאה ה-13 נבנו בעובי 4 מטרים לפחות. החומות היו עבות יותר בבסיסן וצרות בקצה העליון, בעיקר בגלל מגבלות טכנולוגיית הבניין של התקופה.
החלק העליון של החומה שימש את המגינים על מנת להתקיף את האויב מעמדות מיוחדות שסיפקו הגנה מלאה לחיל המצב מהן ניתן היה לירות על התוקפים דרך חרכי ירי ופתחים מיוחדים. ברוב המקרים ניתן היה לחצות את החומה דרך מעבר. אל מעבר זה עלו דרך חדר מדרגות, שנבנה בדרך כלל בתוך קיר החומה או באחד המגדלים. במקרים אחרים נבנה מאבן או מעץ גרם מדרגות חיצוני שהוביל אל קצה החומה. מעבר זה, הידוע בצרפתית כשמין דה רונד, יכול היה להקיף את היקף חומות המבצר ולעבור דרך המגדלים בגבהים שונים ובכך לספק למגינים עמדות ירי בזוויות שונות. במבצר עתלית נבנה שמין דה רונד בגובה של 5.6 מטרים מתחת לקצה החומה. מעבר זה, ברוחב של 2 מטרים, קישר בין עמדות ירי שבהן יכלו ארבעה אנשים להילחם דרך שני חרכי ירי שנקבעו במרחק של 5 מטרים אחד מהשני.
חרכי הירי איפשרו למגינים לירות חיצים בתוקפים. פתח החרך נבנה כך שרוחבו איפשר לקשת להגן על גופו מאש התוקפים, ובמקביל לנוע בחופשיות, לדרוך את נשקו, לכוון ולירות. במקור היה חרך הירי לא יותר מרווח שהושאר בין אבני החומה, אך במצודות הצלבניות ובהסתמך על ניסיון האדריכלים הביזנטיים, הוארך החרך על מנת לאפשר תנועה חופשית ושדה ירי רחב על מנת להרחיק את התוקף משטחים מתים בהם לא היה שדה ראייה מתאים. בדרך כלל בנו הצלבנים בבסיס החומה חלקלקה בזווית שהתאימה לזווית הירי מהחרכים והרחיקה את האויב מן הבסיס. חרך הירי הורחב לתא קטן בצורת משולש. גובהו איפשר גישה נוחה לעמדת הירי והוא היה רחב מספיק על מנת לאפשר לקשת, ובמידת האפשר לאדם נוסף, לתפוס את העמדה. עמדות הירי במבצר כוכב הירדן, שהיה קומפקטי במידותיו, היו קטנות יחסית וחלקן איפשר ירי בכריעה. חרכי ירי היו נדירים יותר בטירות בתחילת המאה ה-12, ובמאה ה-13 הפכו לחלק בלתי נפרד ממערכות ההגנה שבשימוש בטירות צלבניות והשתכללו בתכנון ובביצוע, בעיקר בעקבות השיפור שחל בקשתות ובטכניקות הירי.
מגדלים וצריחים.
מגדלים וצריחים הבולטים מקו החומה היו חלק חשוב מהגנת המבצר והם שינו את פני המצודה ממגדל שהציע הגנה פאסיבית, שבה חיל המצב היה נטול אפשרות להגן על עצמו, למבצר היכול לנקוט בהגנה אקטיבית ולאפשר לחיל המצב לתקוף את האויב דרך חרכי ירי שהוצבו במגדל ואף לשלוט באש לאורך קו החומה. המגדלים הוצבו במרחק מחושב אחד מהשני, כך שחיצים שנורו מעמדות במגדל אחד יכסו לפחות מחצית מהמרחק, ויוכלו לפגוע גם במטרות שבבסיס החומה. אף על פי שמגדלים צלבניים נבנו במגוון צורות, המגדל המרובע היה בתחילה הבחירה המועדפת על המתכננים הצלבניים, בין היתר משום שהיו זולים ופשוטים יותר לבנייה. בתחילת המאה ה-12 נבנו מגדלים ללא חללים, כלומר כל המבנה היה מלא באבנים והלחימה נתאפשרה רק מגג המגדל. דוגמה לכך ניתן לראות במבצר כפרלט, קסטרום שנבנה על ידי המוסלמים ושימש גם את הצלבנים, ובשלב הראשון של מבצר בית גוברין.
המגדלים, כמו המבצרים, התפתחו וגדלו בשטחם ובמידותיהם, ולעיתים הפכו ליחידות ביצור עצמאיות. בשלב הבא של התפתחות המגדלים נבנו חללים בתוך המגדל, תחילה חדרי מדרגות ויציאות לפוטרנה (פשפשים) כפי שניתן לראות במגדלי כוכב הירדן. במהלך המאה ה-13, עם המעבר למבצרים גדולים יותר ובעלי ביצורים מורכבים, החלו הצלבנים לבנות מגדלים עגולים או עגולים למחצה. מגדלים אלו, שהיו קשים יותר לבנייה ודרשו מומחיות רבה יותר בסיתות אבנים, סיפקו יתרונות אחדים: העובדה שלמגדל העגול אין פינות הקשתה על פירוק המגדל על ידי הוצאת אבני הפינה הפגיעות יותר. כמו כן יצרו הצלבנים את המגדל העגול מאבנים בצורת טרפז, שיצרו מבנה מהודק בעל חלוקת עומסים מדויקת, בדומה למבנה קשת. חרכי ירי במגדל עגול כיסו זוויות ירי רחבות יותר מחרכים במגדל מרובע, והחתך העגול הותיר מינימום של שטח מת במפגש עם החומה.
גובה המגדלים השתנה ממבצר למבצר. המגדל הצפוני במבצר עתלית התנשא לגובה 34 מטרים. על פי מקורות צלבניים, שבעת המגדלים במצודת צפת, הגדולה במזרח התיכון, התנשאו לגובה של 48.8 מטרים. המגדלים תפחו בגודלם ובגובהם גם על פי תפיסת המבצר הכפול, לפיה המגדלים חייבים לכסות באש יעילה את חלקי הביצורים הסמוכים וגם עקב השימוש בגגות המגדלים כבסיסים לכלי ארטילריה צלבניים.
שערים.
שערי המצודה היו נקודת התורפה העיקרית בביצורים ומאמץ רב הושקע בהגנה ובשליטה על תנועת הבאים בשערי המבצר. התכנון של שער תפנית שימש בוני ביצורים עוד ביוון המיקנית, ובו הנכנס לשער נאלץ לחשוף את צידו השמאלי שאיננו מוגן על ידי מגן להתקפה מעמדות שנבנו בקירות מבנה השער. בשערים גדולים נבנתה תפנית נוספת שהובילה אל תוך המצודה. היסטוריון האדריכלות האסלאמית קפל ארצ'יבלד קרסוול מציין במחקריו כי השימוש בשערי תפנית החל עוד בתקופה הפרה-איסלמית והפך לאלמנט אדריכלי חשוב בתקופת הח'ליפות העבאסית, ועם כניסת הצלבנים לארץ ישראל וייסוד ממלכת ירושלים היה לחלק בלתי נפרד מביצורים לבנטיניים. תרומת הצלבנים לתכנון שערים התמקדה בשכלול מכלול שערי הכניסה ואיחוד כל טכנולוגיות ההגנה הביזנטיות והמוסלמיות למערכת מורכבת ויעילה אחת.
הגישה לשערי המבצרים הצלבניים הגדולים נשלטה על ידי חפיר גשר מתרומם, שהיה בטווח ירי ממגדלים הבולטים ממכלול השער. משיקולי חלש על פתח השער ופורטוליס (מעין שער מתרומם) חצץ בין דלתות השער לתוקפים. לרוב צופו הדלתות בלוחות ברזל לחיזוק והגנה מאש, ובצירים מאסיביים החצובים בתוך מזוזות השער. המעבר במבנה השער היה בפעמים רבות חשוך ונבנה בפיתול 90° כפול שמעברים ללא מוצא נקבעו בפינותיו. בתקרת המעבר נקרעו פתחי הריגה ובנקודות נפרדות לאורכו נקבעו חרכי ירי.
מערכת הכניסה במצודת בית גוברין, שנשתמרה בחלקה, מאירה את איכות ומורכבות אדריכלות השערים הצלבנית. מערכת זו נבנתה בהדרגה לכלל מבוך שיכול היה לבלבל כל אורח, ולהפוך לקטלני עבור כל פולש. תחילה חייב היה התוקף לפרוץ דרכו דרך שער בחומה החיצונית, שם עמד בדרכו מבנה שער שני בחומה הפנימית שדלתותיו חוזקו על ידי פורטוליס ומגדל ששלט על הגישה לשער. בהמשך התפתל מבנה השער לאורך 40 מטרים מהיקף החומה הפנימית, ובקצה התפתל המעבר בזווית ישרה לכיוון צפון. מנקודה זו עבר התוקף בשטח פתוח לאורך החומה עד לרמפה שהובילה למבנה שער שלישי שבו נבנו שני פיתולים, והוביל את התוקף אל צידה השני של החומה הפנימית בשטח פתוח וחשוף לאש מעמדות בחומה הפנימית ובמגדל עוז.