הישיבות שוכנות בשני בניינים ברחוב דוד ילין בשכונת מקור ברוך בירושלים. לבחורי הישיבה הקטנה בניין פנימייה ברחוב אלפנדרי הסמוך. פנימיות בחורי הישיבה הגדולה הפזורות בדירות ברחוב. בניין הישיבה גדולה עבר מספר סבבי הרחבה. בתמוז ה'תשס"ח (יולי 2008), הונחה אבן הפינה לבניין הישיבה החדש הנבנה בשכונת סנהדריה, במעמד הרבנים אהרן יהודה לייב שטינמן, שמואל אוירבך ועוד. הבנייה טרם הסתיימה. בפברואר 2019 יצאה הישיבה בקמפיין מימון המונים לכיסוי הוצאות הבנייה. לפי פרסומי הישיבה, נתרמו למעלה מ-7 מיליון ש"ח שהוכפלו פי 3 בשיטת מצ'ינג.
שיטת הלימוד בישיבה היא ליטאית. ראש הישיבה הוא תלמידו של הרב אלעזר מנחם מן שך, שתמך בו בהקמת הישיבה. הישיבה, רבניה, וחלק מתלמידיה, נמנו בעבר עם ארגון מרביצי תורה ספרדים. לצד זאת, הרב עובדיה יוסף, סייע לישיבה.
פנינה, בתו של הרב בן ציון הכהן רבין ורעייתו של הרב סלים, מנהלת את משק הישיבה.
מאור התורה
טום פרייס
תומאס אדמונדס "טום" פרייס (באנגלית: Thomas Edmunds "Tom" Price; נולד ב-8 באוקטובר 1954 בלאנסינג, מישיגן) הוא רופא ופוליטיקאי אמריקאי אשר כיהן כמזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית בממשלו של דונלד טראמפ במשך שבעה חודשים, מפברואר עד ספטמבר 2017.
פרייס כיהן בין השנים 2005–2017 כנציג של המחוז השישי של ג'ורג'יה בקונגרס של ארצות הברית, מטעם המפלגה הרפובליקנית, לאחר 8 שנים בסנאט המדינתי של ג'ורג'יה. מחוז הבחירה שלו הכיל את הפרוורים הצפוניים של העיר אטלנטה. הוא כיהן כיושב ראש ועדת התקציב של הקונגרס.
פרייס הוא מנתח אורתופדי במקצועו שהיה ממובילי ההתנגדות בקונגרס לביטוח הבריאות של הנשיא ברק אובמה, שזכה לכינוי "אובמה-קֶר".
ב-29 בנובמבר 2016 הודיע הנשיא הנבחר דונלד טראמפ על בחירתו בפרייס לתפקיד מזכיר הבריאות ושירותי אנוש של ארצות הברית. ב-10 בפברואר 2017 אושר המינוי בסנאט ברוב של 52 קולות לעומת 47.
בספטמבר 2017 נחשף כי החל מחודש מאי 2017 השתמש פרייס במטוסים צבאיים ומטוסי צ'רטר פרטיים לצורך נסיעות אישיות, בעלות של יותר ממיליון דולר, מה שהוביל להאשמות על בזבוז כספי ציבור. לאחר ביקורת ציבורית עזה וביקורת גם מהנשיא טראמפ, אולץ פרייס להתפטר ב-29 בספטמבר 2017.
בריון השכונה
הפרוזה הכפרית
הפרוזה הכפרית (ברוסית: Деревенская проза - "דרוונסקאיה פרוזה" או Деревенская литература) הייתה בשנות ה-1950 בתקופת "ההפשרה" של ניקיטה חרושצ'וב ואחר כך עד לשנות ה-1980 מגמה בספרות הרוסית הסובייטית, שהתמקדה בחיים העכשוויים ובערכים המסורתיים של הכפר הרוסי.
היסטוריה.
ראשיתה, לפעמים, מזוהה עם המסות הבקורתיות על הקולקטיביזציה של החקלאות שפורסמו בתחילת שנות ה-1950 במגזין הספרותי "נובי מיר" על ידי ולנטין אובצ'קין ורשימותיהם של אלכסנדר יאשין, אנטלי קלינין, יפים דורוש ואחרים. עם זאת רוב היצירות שכונו "פרוזה כפרית", כפי שמעיד שמה, היו כתבי פרוזה - רומנים ונובלות. הנציגים הבולטים של "הפרוזה הכפרית" הסובייטית היו אלכסנדר יאשין, וסילי בלוב, פיודור אברמוב, ולנטין רספוטין, בוריס מוז'אייב, וסילי שוקשין. מבקרים אחדים מחשיבים אף את אלכסנדר סולז'ניצין בקטגוריה זו, הודות לסיפורו הקצר "ביתה של מטריונה".כביטאון חצי-רשמי של הזרם שימש המגזין הספרותי "נאש סוברמניק" ("בן זמננו").
רבים מכתבי הפרוזה הכפרית נטו לאידיאליזציה של חיי הכפר הרוסי המסורתי ומחבריהם ביטאו, בדרך כלל באופן מתון את רוח הלאומנות והשמרנות הרוסית משנות ה-1980- 1970. הסאבטקסט הלאומני היה, לפי סברות אחדות, הסיבה ליחס הסלחני ואף תומך של ההנהגה הסובייטית כלפי הסופרים הנ"ל, ב"תקופת הקפאון", בהשוואה לרדיפה הקשוחה נגד נציגי "הפרוזה הצעירה" ו"הפרוזה העירונית" הדיסידנטיות.
תהליך הפרסטרויקה בסוף שנות ה-1980 הביא לעלייה משמעותית בעיניין הציבור ביצירות החדשות של אחדים מנציגי זרם זה ("בערה" מאת רספוטין,"הבלש העצוב" מאת ויקטור אסטאפייב, "כולם ראשונים" מאת בלוב), אולם שינויי המצב החברתי-פוליטי אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי והתפרקות ברית המועצות היטה את מרכז הכובד של הכתיבה הספרותית לכיוונים רבים אחרים והפופולריות של הפרוזה הכפרית ירדה בקרב הקהל.
עם זאת ליצירות של הסופרים ה"כפריים" נשמרה חשיבות עצומה בשימור התרבות הלאומית הרוסית והזיכרון ההיסטורי הרוסי. במיוחד השתקפה בהן טרגדיית הקולקטיביזציה (כמו בספר "מוז'יקים ובאבושקות" של בוריס מוז'אייב)
קישורים חיצוניים.
Главная страница «Первого сентября» • Главная страница журнала «Литература» • Содержание №5/2001
פברז'ה
פַּבֶּרְזֶ'ה (בליטאית: Paberžė, בפולנית: Podbrzezie, פודבז'ז'ה, ביידיש: פּאָדבערעזע) הוא כפר בליטא, במחוז וילנה.
במנטל
במנטל (בגרמנית: Bammental) היא עיירה במחוז ריין-נקר שבמדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה. העיירה שוכנת במרחק של 9 ק"מ מדרום-מזרח להיידלברג ו-13 ק"מ מצפון-מערב לסינסהיים שבעמק הנהר אלזנץ, בין הכפר מאוור לבין העיירה נקרגמונד. בתחומיה של במנטל שוכן גם הרובע ריילסהיים.
היסטוריה.
האזור בו שוכנת במנטל היה מיושב כבר בתקופות הפרהיסטוריות. במאוור השכנה נתגלו שרידים של מין האדם הומו היידלברגנסיס שחי באזור במנטל בתקופה של 500,000 עד 600,000 לפני זמננו. שרידי הדרך והמבנים הרומיים מהווים עדות ליישוב רומי במקום.
היישוב ריילסהיים מוזכר לראשונה במסמך שקרוי "קודקס לורש" (Lorscher Codex) משנת 769 תחת השם Risolfesheim. ריילסהיים הוא אחד היישובים העתיקים ביותר בעמק הנהר אלזנץ, שככל הנראה נוסדו במהלך השלטון הפרנקוני במאה ה-6 או ה-7. מריילסהיים התפצלו מספר יישובי לוויין, כולל במנטל שהוקמה במאה ה-8 או ה-9. בשטר הקניין הנושא את התאריך 29 ביוני 1016, מוזכרת לראשונה Benemaden. מסמכים אמינים בהם מוזכרת במנטל קיימים רק החל מהמאה ה-12. שני היישובים שהיו נפרדים זה מזה הפכו להיות יחידה מנהלית מאוחדת במאה ה-13. ב-1325 הוזכר כבר שמו של ראש עיר משותף. ריילסהיים ובמנטל צמחו יחדיו ובין החלקים העתיקים שלהן צמח שטח מיושב חדש, החל מטחנת הקמח באלזנץ ב-1628 וכלה בהקמת מפעל הטפטים ב-1862. השטח שבין שתי העיירות מהווה כיום את מרכזה של במנטל ובו שוכנים בניין העירייה והמרכז המסחרי.
במנטל-ריילסהיים השתייכו בימי הביניים לחבל אלזס ולאחר מכן הן נוהלו על ידי פוגט של האימפריה הרומית הקדושה שישב בווימפפן. בין השנים 1330 – 1803 היה האזור חלק מנסיכות הבוחר מפפאלץ. למספר מנזרים ולאצילים מהירשהורן היו נחלות בריילסהיים ובבמנטל, אך יותר משני שלישים מהאדמות החקלאיות היו בבעלות חופשית של החוואים. במאה ה-18 התפתחה במנטל בעקבות ההגירה של האיכרים והייתה לגדולה מבין שתי העיירות. ב-1803 עברה במנטל לשליטתה של מדינת באדן. לאחר 1831 ניסתה ריילסהיים באופן זמני להיות עיירה עצמאית, אך בסופו של דבר, ב-1841 נדחתה בקשתה.
עד לעיצומה של המאה ה-19 הושפעה כלכלתה של במנטל מהחקלאות ומהייעור. המפעל התעשייתי החשוב הראשון של העיירה היה המפעל לייצור טפטים ונייר של האחים שרר שנפתח ב-1863 וב-1888 הועסקו בו כבר 200 עובדים. בנוסף תפס ענף ייצור הסיגרים חשיבות בכלכלת העיירה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נקלטו בבמנטל יותר מאלף תושבים חדשים, בעיקר משטחי גרמניה המזרחית לשעבר, מצ'כיה, מהונגריה ומיוגוסלביה. מהלך זה הוביל לעליה חדה באוכלוסיית העיירה ובפיתוחם של אזורי מגורים חדשים. ענפי הכלכלה המסורתיים, כמו ייצור הנייר והסיגרים, איבדו את חשיבותם, אך ענפים חדשים נפתחו במהלך שנות הנס הכלכלי. עד ל-1973 השתייכה במנטל למחוז היידלברג. עם פירוקו של מחוז זה עברה העיירה לשטח שיפוטו של מחוז ריין-נקר
צ'וט ניאק דהיין
צ'וט ניאק דהיין (באינדונזית: Cut Nyak Dhien; 1848 - 6 בנובמבר 1908) הייתה מנהיגת כוחות הגרילה האצ'נזים במשך 25 שנים במהלך מלחמת אצ'ה, שהתנהלה בין הכוחות הקולוניאליסטיים של הולנד לבין הסולטנות האצ'ינזית מ-1873 למשך מספר עשורים. למרות שהמלחמה ריכזה את שליטתה של הולנד באינדונזיה, הניצחון לא היה מוחלט, ומלחמת הגרילה נגדה נמשכה עד שנת 1914, עם התקוממויות עממיות שנמשכו עד תקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-1964 ממשלת אינדונזיה העניקה לה את התואר גיבורה לאומית של אינדונזיה.
ביוגרפיה.
צ'וט ניאק דהיין נולדה ב-1848 למשפחת אצולה מוסלמית בבנדה אצ'ה. היא התחנכה בניהול משק בית ובדת, ואז נישאה בשידוך שארגנו עבורה הוריה, עם בן אצולה בשם טאוקו צ'ק אברהים למנגה.
ב-26 במרץ 1873, הולנד הכריזה מלחמה על אצ'ה (שהייתה סולטנות). הכוחות האינדונזים נתמכו על ידי אנגליה ואיטליה, בתחילה הדפו את הכוחות ההולנדיים. אך במערכה השנייה של המלחמה, בנובמבר, ההולנדים התקדמו ואף כבשו את ארמון הסולטן בתחילת 1874. ב-1975, צ'וט ניאק דהיין, עכשיו אם לתינוק, ברחה מאזור האש, אך בן זוגה אברהים נשאר להילחם.
כשהוא נהרג בקרב, ביוני 1878, צ'וט ניאק דהיין נשבעה שתיקום דמו נגד ההולנדים.
זמן מה לאחר מותו של בעלה, קם מנהיג אצ'נזי בשם טאוקו עומאר. הוא הציע לצ'וט ניאק דהיין נישואין. למרות שהיא דחתה אותו תחילה, היא הסכימה להצעתו כשהוא הבטיח להרשות לה להילחם בהולנדים, וכך השניים נישאו ב-1880. לשניים נולדה בת בשם צ'וט גמבנג. צ'וט ניאק דהיין לא הסכימה לפרוש מן הלחימה, אז היא לקחה את בתה עמה.