בעל טור של אנטרטיינמנט ויקלי דחה את טענת המותג לפיה טראמפ אייס הוא "אחד ממי המעיינות האיכותיים ביותר בעולם עם תכולת מינרלים אופטימלית" בכך שהוא הצביע על תכולת המינרלים הנמוכה למדי שקיימת בטראמפ אייס, המותג גם קיבל ביקורת, בסקירה של CNN על מוצרי טראמפ טענה כי טראמפ אייס עוסק למעשה יותר ככלי לשיפור הדימוי של טראמפ מאשר כמותג מים מינרליים.
הסכם בחריין–ישראל
הסכם בחריין–ישראל, או באופן רשמי הצהרת שלום, שיתוף פעולה, ויחסים דיפלומטיים בונים וידידותיים הוא הסכם לנרמול היחסים הדיפלומטיים והכלכליים בין מדינת ישראל לבין ממלכת בחריין שנחתם במסגרת הסכמי אברהם ב-15 בספטמבר 2020 ב. ההסכם פורסם אחר שיחת טלפון שהתקיימה בין הצדדים, עם תיווכו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
רקע.
ב-11 בספטמבר 2020 דווח כי בחריין החליטה לנרמל את יחסיה עם ישראל ולכונן איתה יחסים דיפלומטים. מאז הסכמי אוסלו בחריין מקיימת יחסים חשאיים עם ישראל, ואף תומכת בה במאבקיה ומבקרת את אויביה באופן לא שגרתי למדינה ערבית. כבר ב-2018 נטען על ידי בכירים משתי המדינות כי ככל הנראה, יחסים דיפלומטיים ביניהן יכוננו בעתיד.
לפי העיתונאי ברק רביד, כמה שעות אחרי ההכרזה על הנורמליזציה בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות התקשר בכיר בממלכה ליועציו של דונלד טראמפ ואמר: "אנחנו הבאים בתור". מהרגע הזה התחילו מגעים מרתוניים בין האמריקנים לבחריינים והישראלים. ההתקדמות המשמעותית הגיעה בביקור ג'ארד קושנר במנאמה, ועם קבלת אישור מהסעודים. בבית הלבן דחפו להגיע להסכם עוד לפני טקס החתימה על הסכמי אברהם.
פרטי ההסכם.
ההסכם נפתח בשאיפתן של המדינות "להביא לפתיחתו של עידן חדש של ידידות ושיתוף פעולה, בחתירה למזרח תיכון יציב, בטוח ומשגשג - לטובת כל המדינות ועמי האזור". עוד נכתב בהסכם כי "בפגישתם, ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר החוץ עבד א-לטיף א-זיאני הסכימו לכונן יחסים דיפלומטיים, לקדם ביטחון ממושך ולהימנע מאיומים ומשימוש בכוח. כמו כן, הצדדים הסכימו לקדם דו-קיום ותרבות של שלום. ברוח זו, הם אישרו היום שורה של צעדים שיחלו את הפרק החדש ביחסי המדינות". בנוסף לכך, התחייבו המדינות "להמשך המאמצים להגעה לפתרון כולל, הוגן וממושך של הסכסוך הישראלי-פלסטיני".
חתימת ההסכם.
ההסכם נחתם ביום שלישי, 15 בספטמבר, במקביל להסכם עם איחוד האמירויות, במעמד שר החוץ של בחריין, עבד א-לטיף א-זיאני, שר החוץ של איחוד האמירויות הערביות, עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ וראש הממשלה בנימין נתניהו. הוגדר על ידי הצדדים כהצהרת שלום.
בנוסף נחתם באותו טקס גם הסכמי אברהם.
ב-25 באוקטובר אישרה ממשלת ישראל את ההסכם לפני הבאתו לאישור הכנסת. ההסכם אושר על ידי הכנסת ב-10 בנובמבר ברוב של 62 תומכים מול 14 מתנגדים (חברי הרשימה המשותפת).
הסכם הביניים והשלכות מעשיות.
ב-18 באוקטובר נחתם במנאמה, בחריין, הסכם ביניים לכינון יחסים דיפלומטיים בין המדינות. במסגרת הסכם הביניים נחתמו הסכמים לשיתוף פעולה בתחומי הכלכלה והמסחר, בתחום הטלפוניה, טכנולוגיות המידע ושירותי הדואר, תחום החקלאות והסכם לפטור מדרישות אשרת שהייה למחזיקים בדרכונים דיפלומטיים.
ב-22 באוקטובר נחתם בין ישראל לבחריין הסכם תעופה, שמאפשר לכל אחת מהן להפעיל 14 טיסות שבועיות בקו נתב"ג-בחריין ובחריין-נתב"ג. בתחילת חודש נובמבר אישרה ממשלת בחריין את הסכם התעופה.
ב-25 באוקטובר חתמה בחריין על התחייבות למנוע "כל צורה של אנטישמיות, כולל אנטי ישראליות ודה לגיטימציה לקיומה של מדינת ישראל".
ב-2 בדצמבר חתמו ישראל ובחריין על מזכר שיתוף פעולה בתחום התיירות. ההסכם כולל סעיפים בנושא תיירות למשפחות ותיירות כלכלית, וגם הקמת פורום תיירות משותף לשתי המדינות. בנוסף, נחתם מזכר בתחום התקינה וקידום העסקים הקטנים.
בינואר 2021 חתמו בנק הפועלים ובנק לאומי על הסכמי שיתוף פעולה עם "בנק לאומי לבחריין" (National Bank of Bahrain).
בסוף מרץ 2021 מינתה בחריין את ח'אלד יוסף אל-ג'לאהמה לשגרירה הראשון בישראל.
הסכם ישראל–בחריין
ארמון ריסטיק
ארמון ריסטיק (במקדונית: Ристиќева палата; בסרבית: Ристићева палата) הוא בניין שנמצא בכיכר מקדוניה, סקופיה, מקדוניה הצפונית. הארמון ממוקם בצידו הדרומי של נהר וארדאר, בחלקה הדרומי של כיכר מקדוניה. רק ממזרח נמצאת מקום הולדתה של האם תרזה, ומדרום נמצא בית הזיכרון של האם תרזה ומטה של משרד התחבורה והתקשורת במקדוניה הצפונית. הוא נבנה ב-1926 ומשמש כיום כבניין משרדים.
היסטוריה.
המבנה נבנה ב-1926 על ידי הרוקח הסרבי ולדיסלב ריסטיק (בסרבית: Владислав Ристић), כאשר קומת הקרקע שומשה בעיקר למסחר. משפחת ריסטיק הייתה גרה באחת מהקומות הגבוהות של הבניין. עם זאת, כיום, הבניין משמש כבניין משרדים בלבד.
הבניין הוא אחד מהבניינים הגדולים בסקופיה מאותה תקופה ששרד את רעידת האדמה שהתרחשה בסקופיה ב-1963. האדריכל שבנה את הבניין הוא דראגוטין מסלאץ' ומהנדס הבניין הוא לדנילו סטנקוביץ'.
מועצת העיר סקופיה העבירה חוק לשמר את הבניין כנקודת ציון למורשת תרבותית, לאחר שנמצא מאויים לאחר ששטח הבנייה של הבניין חרג בכ-50 מ"ר מהתכנון המקורי.
פרנסיס גריינג'ר
פרנסיס גריינג'ר (באנגלית: Francis Granger; 1 בדצמבר 1792 – 31 באוגוסט 1868) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית. ב־1836 הוא היה מועמד המפלגה הוויגית לתפקיד סגן הנשיא בבחירות לנשיאות של 1836, והיחידי אי פעם שהפסיד בהצבעה לתפקיד זה שנערכה בסנאט.
ראשית חייו.
פרנסיס גריינג'ר נולד בסאפילד, קונטיקט למשפחה שבלטה בתחום הפוליטי. אביו, גדעון גריינג'ר, היה חבר בית הנבחרים של קונטיקט, ולאחר מכן מונה על ידי הנשיא תומאס ג'פרסון כמנהל הכללי של הדואר, ובתפקיד זה הוא היה האדם שכיהן בו במשך תקופת הכהונה הארוכה אי פעם. אמו הייתה מיינדוול לבית פיז. בן דודו, איימוס פלפס גריינג'ר, כיהן גם הוא שתי תקופות כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב־1811 סיים גריינג'ר לימודים קלאסיים בקולג' ייל. ב־1814 הוא עבר עם אביו לקנאינדייגואה שבמדינת ניו יורק, שם הוא למד משפטים וב־1816 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע.
ראשית הקריירה הפוליטית.
גריינג'ר החל את הקריירה הפוליטית שלו כחבר באספה המדינתית של ניו יורק בשנים 1826–1828 ובשנים 1830–1832. הוא התמודד ללא הצלחה בבחירת למשרת סגן מושל ניו יורק ב־1828 ובבחירות למשרת מושל ניו יורק ב־1830 וב־1832 מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית (מתנגדי אנדרו ג'קסון).
בפוליטיקה הארצית.
ב־1834 נבחר גריינג'ר לבית הנבחרים של ארצות הברית ושירת בו בשנים 1835–1837.
ב־1836 לא עלה בידה של המפלגה הוויגית להסכים על מועמד מטעמה לנשיאות. גריינג'ר היה מועמד אזורי מטעמה לתפקיד סגן הנשיא במדינות הצפון ובמדינות הגבול כשותפו למירוץ של ויליאם הנרי הריסון, אם כי במסצ'וסטס הוא התמודד כשותפו למרוץ של דניאל ובסטר. אף על פי שמועמד הדמוקרטים מרטין ואן ביורן הבטיח לעצמו מספיק קולות בחבר האלקטורים כדי להיבחר לנשיאות, 23 האלקטורים של וירג'יניה סירבו להצביע לשותפו למרוץ ריצ'רד ג'ונסון, שכתוצאה מכך חסר לו קול אחד בלבד כדי להיבחר. כתוצאה מכך התפצלו הקולות בין ג'ונסון, גריינג'ר, ג'ון טיילר ויליאם סמית', שאף אחד מהם לא השיג את הרוב הנדרש. עקב כך הועברה ההצבעה על בחירת סגן הנשיא לסנאט שייבחר בין שני המועמדים שזכו למרבית הקולות, ג'ונסון וגריינג'ר, זאת על פי התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית, והייתה זו הפעם היחידה בהיסטוריה של ארצות הברית שאירע מקרה כזה. בשל העובדה שהסנאט היה מורכב אז מ־35 דמוקרטים ו־17 ויגים, סיכוייו של גריינג'ר להיבחר אפסו והוא הובס בהצבעה כאשר זכה בה ב־16 קולות מול 33 הקולות שהצביעו עבור ג'ונסון.
בבחירות הכלליות של אותה שנה התמודד גריינג'ר כמועמד לבית הנבחרים אך גם פה הוא לא נחל הצלחה. שנתיים לאחר מכן עלה בידו להיבחר והוא כיהן שוב בבית הנבחרים בשנים 1839–1841.
ב־1841 מונה גריינג'ר לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בקבינט של הנשיא ויליאם הנרי הריסון ובתפקיד זה הוא כיהן ממרץ ועד ספטמבר אותה שנה. הוא התפטר מתפקידו יחד עם כל חברי הקבינט הוויגים של הנשיא החדש לאחר מותו הפתאומי של הריסון, ג'ון טיילר, בהוראתו של מנהיג המפלגה הנרי קליי. לאחר מכן הוא נבחר בבחירות ביניים לבית הנבחרים במקומו של ג'ון גרייג שהתפטר. הוא כיהן בבית הנבחרים ממרץ 1841 ועד מרץ 1843 ובבחירות של 1842 לא הוצגה מועמדותו לבחירה מחדש.
לאחר פרישתו.
כתומך של פשרת 1850, הוביל גריינג'ר את תומכיו של הנשיא מילרד פילמור, קבוצה שנודעה בכינוי "הוויגים הכסופים אפורים", זאת בשל שערו הכסוף של גריינג'ר. סיעה זו המשיכה להתעמת עם מתנגדי הפשרה בראשותו של ויליאם סיוארד עד לקריסתה של המפלגה הוויגית ב־1855.
כיושב ראש הוועדה המנהלת הלאומית של המפלגה הוויגית בשנים 1856–1860, הצטרף גריינג'ר לקריאה להקמתה של מפלגת האיחוד החוקתי שהתקיימה במאי 1860. לאחר מכן הוא השתתף בוועידת השלום שהתקיימה בוושינגטון די. סי. ב־1861 במטרה לנסות למנוע את פריצתה של מלחמת האזרחים.
חיים אישיים.