קבורה בארץ ישראל נחשבת לזכות גדולה, דבר זה נלמד מיעקב אבינו שביקש מבניו שיעלו את עצמותיו לקבורה בארץ ישראל לאחר מותו, וכן יוסף. גם על אברהם אבי האומה הישראלית מסופר במקרא שקנה מערת קבורה לאשתו שרה במחיר יקר וכתב האבן עזרא (שם) "נזכרה זאת הפרשה להודיע מעלת ארץ ישראל על כל הארצות לחיים ולמתים".
בתלמוד אמרו:
במדרש מסופר שיעקב שילם את כל ממונו לעשיו עבור הזכות להקבר בארץ ישראל, ואמרו "אתה מוצא באבות העולם אין סוף על מה שנצטערו על קבורת ארץ ישראל".
מעלת הקבורה בארץ.
רבינו בחיי מבאר שהמעלה בקבורה בארץ היא מחמת ג' טעמים: א. ארץ ישראל קדושה ומכפרת העונות ככתוב: (ישעיה לג, כד) "העם היושב בה נשוא עון", וכתיב: (דברים לב, מג) "וכפר אדמתו עמו". ב. ארץ ישראל קרובה לשער השמים, לכן הנשמה לא תצטרך לטרוח ולהתגלגל בשביל לשוב לשרשה. ג. מתי ארץ ישראל חיים תחלה לימות המשיח, אבל מתי חוצה לארץ אינם חיים, ורק הצדיקים יזכו לבא לארץ על ידי צער גלגול מחילות ואז יקומו לתחיה כמובאר בגמ' (כתובות קיא, א).
פינוי קברים.
בשל השמירה על כבוד המת נאסרה פתיחת קברים לצורך העברת עצמות נפטרים ממקום למקום. וכך נכתב בתלמוד הירושלמי:
הפרשנים מסבירים הלכה זו בשני טעמים: הראשון - בגלל ניוול המת, כלומר פגיעה בכבודו בכך שרואים אותו במצב של ריקבון או כשלד ועצמות. השני מטעם מיסטי - משום שהזזת שרידי המתים מדאיגה את נשמותיהם, המפחדות מיום הדין הגדול העתיד לבוא.
ישנם מקרים בהם מותר לפנות מתים מקבריהם, וכך נאמר בברייתא:
. הפרשנים מסבירים ש"קבר הנמצא" הוא קבר שהתגלה בתוך שדה פרטי, והמת נקבר שם ללא רשותו של בעל השטח. קבורתו של מת זה נעשתה בגזל ולכן מותר לפנותו. "קבר הידוע" פירושו קבר שנעשה ברשותו של בעל השטח, ולכן אסור לפנותו גם כשהבעלות מתחלפת. קבר המזיק את הרבים הוא קבר שגורם היזק כלשהו לציבור. דוגמה ל"קבר המזיק את הרבים" הוא קבר הסמוך לדרך ציבורית, שהעוברים שם עלולים להיטמא בטומאת מת עקב נוכחות הקבר. קבר כזה מותר בפינוי על מנת למנוע נזק מן הרבים. הלכות אלו נפסקו גם בשולחן ערוך
בתוספתא מובא כי מותר לפנות קבר כאשר העיר גדלה, והשטח המיושב בעיר מתקרב אליו ומקיף אותו: .
הרשב"א התיר הוצאת נפטר מקברו על מנת להעבירו לקבר המשפחתי, שנחשב כקבר מכובד יותר וכך נכתב גם בערוך השולחן:
פינוי לשם קבורה בישראל.
בשולחן ערוך מסויג איסור פינוי המת בשני מקרים:
אמנם בירושלמי אמרו על העלאת גופת נפטר לארץ ישראל "ותבואו ותטמאו את ארצי", ורק ביוסף הצדיק ויעקב שהיו אנוסים לגור בחו"ל מותר להביאם. גם בזוהר מחמיר בזה מאוד. בנוסף יש מצדדים שבזמנינו שקל לעלות לארץ ישראל ולא עלה, ורוצים להעלות לאחר מיתה, לפעמים עלייתו כשהוא מת דווקא עלול להביא קטרוג ח"ו. ומיהו אם רצה לעלות לארץ ישראל או שעסקו היה בהרבצת תורה בחו"ל, בוודאי הוא טובה לנשמתו ליקבר בארץ הקודש שעל זה נאמר וכפר אדמתו עמו, לדוגמה הלווייתו של הרב משה פיינשטיין, שנפטר בארצות הברית, נערכה בירושלים, והרב נקבר בהר המנוחות.
לעיתים מועלות עצמות נפטרים זמן רב לאחר מותם, אם בעקבות בקשתם המפורשת או עקב החלטת צאצאיהם. כך לדוגמה יעקב אבינו ביקש מיוסף כי ידאג לקבור אותו בארץ ישראל: . עצמותיו של יוסף הועלו לקבורה בארץ ישראל על ידי בני-ישראל כשעלו ממצרים על פי בקשתו קודם פטירתו (שמות יג, יט), ובשעת יציאת מצרים משה עצמו נשא עמו את ארונו של יוסף שבו הייתה גופתו החנוטה. דוגמאות מימינו הם העלאת עצמות החיד"א, הרב מאיר שפירא, זאב ז'בוטינסקי, בנימין זאב הרצל ובני משפחתו ואחרים.
בנושא העלאת עצמותיו של משה מונטיפיורי לקבורה בארץ ישראל התגלעה מחלוקת בין הפוסקים: לפי דעה אחת, משתמע מפסק ההלכה בשולחן ערוך כי ניתן להעלות כל עצמות שהן לארץ ישראל, וכך אכן פוסק הרב עובדיה יוסף. לעומתו מסייג זאת הרב משה פיינשטיין, וטוען כי עניין זה שייך רק "לבנים הרוצים בטובת אביהם, אבל לא לאחרים". כלומר, לדעתו אין היתר להעלות כל עצמות שהן לארץ ישראל באופן אוטומטי, אלא רק במקרים מיוחדים. בקרב חסידי ברסלב ניטשה מחלוקת בשאלה האם לפעול להעלאת עצמותיו של הרב נחמן מברסלב ממקום קבורתו באומן לארץ ישראל.
פינוי קברים במדינת ישראל.
לאחר קום המדינה נדרש הרב צבי פסח פרנק לנושא פינוי חללים מבתי קברות בירושלים לבית הקברות הצבאי בהר הרצל. הרב פרנק פסק כי אין להעביר חללים לבית קברות אחר, בייחוד כאשר הדבר כרוך בשבירת עצמות, אולם הוא התיר פינוי חללים שנקברו ללא סדר אלו על אלו. העברת גופותיהם של חללי צה"ל לבית קברות צבאי מוסדרת בחוק בתי קברות צבאיים, התש"י-1950.
העברת מתים מקברם או הריסת קברים עתיקים, לצורך עבודות בנייה או חפירות ארכאולוגיות באזור נתקלת בהתנגדות עזה של הציבור החרדי, ובפרט ארגון "אתרא קדישא" המוביל התנגדות זו.
קבורה בתרבות היהודית.
בכל הדורות דאגו היהודים להביא את מתיהם לקבורה ב"קבר ישראל" - בית קברות של יהודים בלבד, ופעמים שנעשו מאמצים גדולים כדי לפדות גופות יהודים שנהרגו כדי להביאם לקבורה יהודית. כך גם הוקם בכל קהילה יהודית ארגון שתפקידו הוא הדאגה לטיפול במת על פי ההלכה ושמירה על כבודו - "חברה קדישא".
השפעתה של תפיסה יהודית זו מגעת עד למשפט במדינת ישראל, וכך קובע בית המשפט העליון:
פרייבורג
פרייבורג בברייסגאו (בגרמנית: Freiburg im Breisgau) היא עיר במדינת באדן-וירטמברג שבדרום-מערב גרמניה. העיר מוקפת בהרי היער השחור הסמוך למשולש הגבולות גרמניה-צרפת-שווייץ. פירוש שמה בתרגום מגרמנית הוא "העיר החופשית", עדות להקמתה כאזור סחר חופשי.
העיר פרייבורג נחשבת לעיר החמה ביותר בגרמניה והאקלים לרוב חמים ובהיר יותר משאר ערי גרמניה. מספר התושבים בה הוא 230,241 (נכון לשנת 2019).
היסטוריה.
העיר הוקמה במאה ה-12 על ידי הדוכס קונראד לבית צרינגן, כאזור סחר חופשי. מיקומה של העיר נבחר כצומת דרכים מרכזי שהיה נתיב סחר חשוב בימים ההם, וקישר בין הים הצפוני לים התיכון, ובין נהרות הריין והדנובה. בשנת 1368 רכשה העיר את חירותה מרוזן מקומי, ובית הבסבורג פרש את חסותו עליה - תוך שמירה על רמה גבוהה יחסית של חירות.
ימי הביניים.
ב-1120 החלה בניית המינסטר של פרייבורג (כנסייה שבמאה ה-19 הפכה לקתדרלה) אשר עברה מסגנון לסגנון (עקב כך שתקופת הבניה שלה הייתה כ-400 שנה) בסגנון גותי בשל. הבנייה הושלמה ב-1530 עם צריח מחודד בראש המגדל המערבי.
ב-1457 ייסד הדוכס אלברכט השישי את אוניברסיטת אלברט-לודוויג בפרייבורג - אחת האוניברסיטאות העתיקות בגרמניה.
ב-1520 בוצעה רפורמה משפטית מרחיקת לכת בעיר, הידועה כממושכת ועוצמתית במיוחד באותה התקופה. הרפורמה התקבלה יפה, וידעה לשלב בין המשפט הרומי העתיק לבין המסורת העירונית. בסופו של דבר הרפורמה הצליחה, במיוחד בכל הנוגע בענישה, במשפט אזרחי ובחוקת העיר. באותה שנה החליטו תושבי העיר שלא להצטרף לרפורמציה הפרוטסטנטית של מרטין לותר שתפסה תאוצה באותה התקופה בגרמניה. הסירוב להצטרף לרפורמטור גרם להפיכתה של העיר פרייבורג למרכז קתולי חשוב באזור.
ב-1536, בעקבות אמונה הולכת וגוברת בכשפים ומכשפות, התרחש בעיר ציד מכשפות לראשונה בהיסטוריה שלה. מצודים כאלה נערכו בעיר לאורך כל המאה ה-16, בניסיון להסביר אסונות כבדים שפקדו אותה כגון המוות השחור ב-1564. עד היום קיימים סימני שרפה על חומות העיר העתיקה של פרייבורג המסמנים את מקום שריפתן של הנשים שהואשמו בכישוף.
העת החדשה.
שלוש מאות השנים הבאות היו מלאות תהפוכות בפרייבורג. לסירוגין, הייתה העיר תחת שליטה אוסטרית, צרפתית, ספרדית, שוודית ותחת שליטה של מספר מדינות חברות בקונפדרציה הגרמנית. מ-1648 עד 1805 הייתה העיר תחת שליטה אוסטרית של בית הבסבורג כאשר לא נשלטה בידי הצרפתים. ב-1805 הפכה העיר, יחד עם כמה מחוזות נוספים בסביבתה, לחלק מדוכסות באדן.
ב-1827 הפכה העיר לבישופות.
ב-1889 פונתה העיר מחשש להתפשטות של כימיקל רעיל שיוצר באחד המפעלים באזור התעשייה שלה.
המאה ה-20.
ב-22 באוקטובר 1940 נשלחו כ-360 יהודים תושבי העיר למחנה העבודה גירס (Gurs) שבדרום צרפת. לאחר כשנתיים של עבודות פרך, נשלחו השורדים אל מותם במחנה ההשמדה אושוויץ ב-18 ביולי 1942. בעיר נמצאות כמה אנדרטאות לזכרם של היהודים שנרצחו. חלק מהם אפילו קבורים במחוז.
כיום יש בפרייבורג קהילה יהודית המונה כ-700 איש ומורכבת ברובה מיהודים שהגיעו ממזרח גרמניה ומברית המועצות לשעבר. התפילות נערכות בשבתות וחגים.
בכניסה לבית הכנסת יש לוחית זיכרון בעברית וגרמנית לזכר יהודי פרייבורג והסביבה שנשלחו למחנה גירס.
פרייבורג הופצצה קשות במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-1944 הפצצה כבדה במיוחד הרסה חלק גדול ממרכז העיר ושיטחה אותו לחלוטין, למעט הכנסייה של העיר שנותרה יציבה. ב-1945 כבש הצבא הצרפתי את העיר, והפגין בה נוכחות עד 1991, עת עזיבתה של הדיוויזיה המשוריינת האחרונה. לאחר המלחמה שימשה פרייבורג כמקום מושבה של ממשלת חבל באדן, שהתמזג מאוחר יותר למחוז באדן-וירטמברג. באותה תקופה העיר נבנתה מחדש ושוחזרה בהתאם לתוכניות העיר המקוריות.
טרול פורומים
אויה
אן דה פיסלה
אן דה פיסלה, דוכסית אטאמפ (בצרפתית: Anne de Pisseleu, duchesse d'Étampes; 1508 לערך - 1580 לערך) הייתה המאהבת של פרנסואה הראשון מלך צרפת.
ביוגרפיה.
אן הייתה בתו של גיום דה פיסלה, אציל מחבל פיקרדי שבצפון צרפת, שהיה ממונה על המים ועל היערות מטעם מלך צרפת. ב-1522 הגיעה לחצר המלכות כאחת ממשרתותיה של לואיזה, נסיכת סבויה, אמו של המלך פרנסואה הראשון. ב-1526, אחרי שהמלך שב משביו במדריד, הפכה למאהבתו.