תהליכי הידמות בשלבי התפתחות מוקדמים של שפות אחראיים לתצורות רבות בצורתן המקובעת כיום; בנוסף לזאת אחראיים תהליכי הידמות גם לתצורות צעירות או עכשוויות בשפות, אשר אינן מוכרות כתצורות תקניות ואשר לעיתים דוברי השפה כלל אינם מודעים אליהן, ראו להלן: הידמות אחורית ללא חציצה בעברית (הדוגמאות "חֶזְ׳בּוֹן", "מוגדם", "סכוכית") ובאנגלית (הדוגמה "dompbe silly").
סוגי הידמות.
ניתן למיין את סוגי ההידמות לפי הקריטריונים הבאים:
הידמות מלאה והידמות חלקית.
מקובל להבחין בין הידמות מלאה להידמות חלקית.
דוגמאות.
אנגלית.
דוגמה להידמות משורשרת של בסיס החיתוך באנגלית עכשווית: don't be silly → dompbe silly. העיצור [t] במילה don't מידמה בבסיס החיתוך שלו לאות [b] (שהוא עיצור דו שפתי) אבל משמר את חוסר־הקוליות ואת אופן החיתוך שלו (סותם) והופך ל־[p], כתוצאה מכך מידמה גם העיצור [n] במילה don't בבסיס החיתוך שלו לאותיות שאחריו תוך שימור הקוליות ואופן החיתוך שלו (אפיות) והופך ל־[m].
קישורים חיצוניים.
הגה וצורות : הִתְפַּעֵל ותהליכים לשוניים, הספרייה הווירטואלית של מטח
הגה (פירושונים)
מיכל היימן
מיכל היימן (נולדה ב-11 באוגוסט 1954) היא אמנית רב תחומית, חוקרת צילום וארכיונים, אוצרת, תאורטיקנית ואקטיביסטית למען זכויות נשים ומיעוטים אחרים. היימן הנה עמיתה במכון תל אביב לפסיכואנליזה בת זמננו ומרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. היא הזוכה הראשונה בפרס שפילמן הבינלאומי למצוינות בצילום ומחקר בשיתוף מוזיאון ישראל, בשנת 2010. בשנת 2015 הקימה את ארגון "נשים באקדמיה" הפועל למען שוויון מגדרי באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל", ובשנת 2018 הקימה את החברה לתועלת הציבור "אקדמיה משלה" הפועלת למאבק בהטרדה מינית, "הטרדה חזותית סדרתית", יחסי מרות, פגיעת טריגר ועוד ולמען קידום נשים ומיעוטים אחרים במוסדות ואקדמיות לאמנות, צילום ותרבות חזותית.
ביוגרפיה.
מיכל היימן נולדה בתל אביב לאב מהנדס בניין ומכונות ואם עקרת בית. ב-1977 החלה ללמוד תולדות האומנות באוניברסיטה העברית ירושלים ובמקביל לעבוד בחנות הצילום פוטו פריזמה. היימן הפסיקה את הלימודים באוניברסיטה והחלה ללמוד צילום במכללת הדסה בירושלים בשנים 1979-1978. היא המשיכה את לימודיה במדרשה בין השנים 1984-1982. במקביל לעבודתה האמנותית עבדה כצלמת דיוקנאות. היא צילמה דיוקנאות רבים לעיתונות ולעולם התרבות, לדוגמה - צילמה את יהודה פוליקר בתחילת דרכו כסולן להקת בנזין. בידיעות אחרונות עבדה לצדו של העורך והסופר אדם ברוך ושימשה כאוצרת של גלריה "קמרה אובסקורה".
מאז אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, מהווה היימן דמות משמעותית בזירת האמנות הישראלית והבינלאומית, ויצירותיה, מיצגיה ומיצביה הוצגו בתערוכות, מוזיאונים וגלריות ברחבי העולם, בין היתר השתתפה בתערוכה דוקומנטה X בקאסל (1997), הציגה תערוכת יחיד בביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב (2008), תערוכת יחיד במוזיאון הרצליה (2017) ועוד.
בשנת 2010, הייתה היימן לזוכה הראשונה בפרס שפילמן הבינלאומי למצוינות ומחקר בצילום, בשיתוף מוזיאון ישראל בירושלים.
מאז שנת 2015, היימן מהווה דמות משמעות במאבק לקידום זכויות נשים ונגד הטרדה מינית באקדמיה ובעולם האמנות. בשנת 2015 הקימה באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" את הארגון "נשים באקדמיה", ופעלה מתוך האקדמיה, על מנת להילחם למען קידום נשים במוסד ונגד הטרדה מינית, התעמרות, יחסי מרות ועוד. בין היתר, תבעה היימן את המונח "הטרדה חזותית סדרתית" המתייחס ל... בשנת 2018 הקימה היימן את החברה לתועלת הציבור "אקדמיה משלה", הפועלת באופן עצמאי ובשיתוף פעולה עם גופים שונים (כגון ארגוני סיוע, עיתונאיות, משפטניות, רופאות נשים, משרד מבקר המדינה וארגוני נשים נוספים) על מנת לטפל ולהיאבק נגד הטרדה, הטרדה חזותית סדרתית, פגיעת טריגר, התעמרות ויחסי מרות במוסדות שונים בעולם האמנות, התרבות החזותית והצילום.
להיימן שני ילדים.
פעילותה האמנותית.
היימן צברה מוניטין רב בזירה המקומית והבינלאומית בעקבות עבודות המבחן שלה, הצילום, הווידאו והציור. כשהיא נטועה עמוק בתוך הפוליטי והחברתי.
ביצירתה ומחקריה, היימן שואפת להבנות דיסציפלינה חדשה בין צילום לדיאגנוזה, בין אמנות לפסיכואנליזה, ובין היסטוריה לזכויות אדם, עם דגש על זכויותיהן של נשים. יצירתה מבוססת על מחקר, בעיקר בתחומי הפסיכואנליזה, הפסיכולוגיה, הרפואה, היסטוריה ותולדות האמנות, ומהשיח הפוליטי והמגדרי.
מבחני מיכל היימן (M.H.T.s 1-4).
ב-1997 הציגה היימן בתערוכה "דוקומנטה X", בקאסל שבגרמניה, (אוצרת: קתרין דוד). בבניין ה-Otteneum, הפעילה היימן לראשונה את המבחן שחיברה, "מבחן מיכל היימן" (M.H.T.), המבוסס על מבחן מבחן ההשלכה הפסיכולוגי הקלאסי TAT - Thematic Apperception Test (מבחן התפסת נושא) אשר פותח בשנות ה-30 של המאה ה-20 באוניברסיטת הרווארד. הצופים הוזמנו לקחת חלק במבחן שלה באמצעות מאבחנת שביקשה מהם לדבר או לכתוב על תצלומים מתוך קופסה, שצולמו ברובם על ידי צלמים לא ידועים, בהם צילומי כיבוש, ונלקחו מתוך אלבומי משפחה הפרטיים וארכיונים ציבוריים. מבחן מיכל היימן מס. 2 (M.H.T. No. 2) המיועד לנשים, הופעל לראשונה ב-1998, במרכז לאמנות עכשווית "Le Quartier" בקמפר שבצרפת. נשים התבקשו לשכב על ספות ולדבר עם מאבחנת על צילומים בהם הופיעו דימויי נשים מתוך קופסה. מבחני היימן 1 ו-2 נערכו בחללים שונים בדקו, בעזרת מאבחנים ומאבחנות, מונחים כמו הכלה, השלכה, הפעלה, קריאה ועוד. המבחן השלישי נערך ב-2004 בעזרת מבנה מיוחד שנבנה עבור המבחן. במהלך המבחן המשתתפים התבקשו לצפות בסרטים מז'אנרים שונים של אמנים ואמניות שנבחרו על ידי היימן. שיש המתנדבים היו צריכים להחליט על הסרטון שראו בעזרת מנחים פסיכולוגים. ב-2010 הציגה במוזיאון ואן אבה בהולנד, את "מבחן היימן מס. 4". מבחן מס. 4 מבוסס על מבחן סונדי כאשר הדיוקנאות הן ממשפחתה המורחבת של האמנית. בהמשך הוצגה היצירה גם בקונסטהאלה בברגנץ שבאוסטריה ובגלריה וייטצ'אפל בלונדון.
בדצמבר 2005 פתחה היימן את תערוכת היחיד הראשונה שלה, "I Was There", בגלריה "Andrea Meislin" בניו יורק. הדף המצורף לתערוכה שנכתב על ידי אריאלה אזולאי סיכם את דרכה האמנותית עד אז:
בשנת 1995 אצרה היימן את התערוכה "לא פה ולא שם" בגלריה גורדון בתל אביב ואת תערוכתו של הצייר אורי שטטנר בגלריה בוגרשוב 2. בשנת 2005, אצרה את תוכנית הסרטים "מה את שותקת?" מטעם הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה. הפרויקט הוצג במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (בהשתתפות יעל ברתנא, קרן רוסו, אריאלה אזולאי, בועז ארד, רונה יפמן, גלעד רטמן ואחרים).
בנובמבר 2008 עד פברואר 2009, הציגה מיכל היימן תערוכת יחיד בשם "התקפות על חיבור" בביתן הלנה רובינשטיין בתל אביב (אוצר: פרופ' מרדכי עומר).
פרויקט "השמלה" Asylum/ The Dress.
ב-2012, תוך עיון בספר על אודות הרופא והצלם הבריטי יו וו. דיאמונד, שפעל החל ממחצית המאה ה-19 בבית מחסה (Asylum) בלונדון וצילם דיוקנאות של מטופלותיו המאושפזות בבית המחסה. היימן נתקלה בדימוי Plate 34 בספר, וזיהתה בו את עצמה. תקרית זו הוביל אותה לפרויקט ממושך בו היא בוחנת את תנאי השיבה וההסתננות למאות אחרות, תוך מוטיבציה "לבנות קהילה חדשה של נשים".
כחלק מהפרויקט, היימן הזמינה אמניות ואמנים, נשות ואנשי רוח, מטפלות ומטפלים, מבקשות ומבקשי מקלט, את ילדיה ועוד, להצטלם כשהן לבושות בשמלה זהה לשמלת המטופלות בבית המחסה. הפרויקט הוצג בין היתר בתערוכת היחיד הגדולה "AP – Artist Proof, Asylum: The Dress), 1855–2017)" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית. התערוכה נאצרה על ידי ד"ר איה לוריא, והוקדשה כולה לפרויקט השמלה.
מאז 2019, היימן מציגה את מיצביה בארצות הברית, תוך התמקדות בארכיון ובמחקר ההולכים וגדלים שלה, בהם תצלומים וסקנוגרמות של נשים אנונימיות, כמו גם כתיבה ועדויות של נשים חלוציות ומהפכניות, שאושפזו בבתי מחסה (Asylums), במאות ה-19 וה-20. התערוכה הראשונה "Radical Link: A New Community of Women, 1855-2020" הוצגה ב-2019 במוזיאון האוניברסיטה האמריקאית במרכז קאצן לאמנות בוושינגטון באוצרות ד"ר שרה גורדון, (AU Museum, Katzen Art Center, Washington, DC) והתערוכה השנייה "Hearing" ב-2020 באוניברסיטה האמריקאית-יהודית בלוס אנג'לס, באוצרות ד"ר רותם רוזנטל (American Jewish University, L.A, CA).
יחסה של היימן לצילום.
היימן אינה מגדירה עצמה כצלמת, אלא כ"סרבנית צילום". היא מעידה כי בחווייתה, הצילום קשור באופן מהותי לטראומה, והדבר הוביל אותה להציע תפישה חדשה של המדיום הצילומי כאתר רווי ביחסי חליפין ליבידינליים. מבחינת היימן, שבוחנת את יחסי הכוחות שהפעולה הצילומית מפעילה, מקיימת או חושפת, הצילום כשלעצמו מהווה כלי לא אתי, המקדם מוסר כפול.
הוראה.
היימן הנה מרצה בכירה במחלקה לתקשורת חזותית באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. היא לימדה במספר תוכניות וחוגים באוניברסיטת תל אביב: בתוכנית הפקולטטית לתואר שני במסגרת התוכנית הבין–תחומית למטפלים, הפקולטה לאמנויות; במסגרת הלימודים המתקדמים של התוכנית לפסיכותרפיה, הפקולטה לרפואה; החוג לקולנוע וטלוויזיה; התוכנית הבינתחומית לתואר שני באמנויות, ותוכנית המצטיינים המשולבת במדעי הרוח ובאמנויות. לאורך השנים לימדה היימן במוסדות רבים, וכן העבירה הרצאות אורח והשתתפה בכנסים רבים בתחומים שונים בישראל ומחוצה לה.
שרון רוטברד
שרון רוטברד (נולד ב-2 באוקטובר 1959) הוא אדריכל, מורה לאדריכלות, סופר ומוציא לאור ישראלי.
ביוגרפיה.