בין אמצע המאה ה-19 לשנות החמישים של המאה ה-20, היגרו מאירופה לברזיל ולארצות הברית כשני מיליון פורטוגלים. בין לבין, התרחשה בפורטוגל בשנת 1910 הפיכה, בה הודח בית המלוכה מהשלטון. הרפובליקה שהוקמה לאחר מכן לא הצליחה לטפל בבעיותיה של המדינה, שהייתה שרויה במתיחות חברתית, שחיתות גואה ובמחלוקות עם הכנסייה. הפיכה נוספת שהתרחשה בשנת 1926 העלתה לשלטון משטר דיקטטורי ששרד עד לשנת 1974, עת ביצעו אנשי צבא המזוהים עם השמאל הפיכה והנהיגו בפורטוגל דמוקרטיה. בשנה שלאחר מכן הכריזה פורטוגל באופן חד-צדדי על עצמאותן של כל מושבותיה באפריקה.
פורטוגל נמנית עם האבות המייסדים של נאט"ו, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ואיגוד הסחר החופשי האירופי. ב-1986 הפכה לחברה מלאה בקהילייה האירופית, שהיוותה בסיס לגוף המדיני המוכר כיום כאיחוד האירופי. בנוסף חברה פורטוגל גם בקהילת המדינות הדוברות פורטוגלית.
העת העתיקה.
לפני בוא הרומאים.
האזור שבו נמצאת כיום פורטוגל מאוכלס, לכל פחות, 500 אלף שנה. בתחילה, שכן באזור האדם הניאנדרטלי, ומאוחר יותר הופיע ההומו ספיינס.
בעת המגעים הראשוניים של המקומיים עם היוונים והפיניקים (שלהי האלף השני לפנה"ס), הוקמו תחנות סחר חופיות קטנות, בעלות דפוסי פעילות ושהות ארעיים. ניתן לקבוע כי תדירות הביקורים של היוונים והפיניקים בצד האטלנטי של חצי האי האיברי הייתה נמוכה יותר מתדירות הביקורים בצד הים תיכוני, זאת בהסתמך על תיעוד פחות מדוקדק של הגיחות לצד המערבי. תקופה זו חפפה להיווצרותה של הישות הפוליטית הידועה הראשונה באזור – הממלכה טרטסוס, בדרום מערב חצי האי. במאה ה-1 לפנה"ס, חצי האי האיברי אוכלס ביישובים שכונו, היסטוריוגרפית, יישובים פרה-רומיים. אלה מאזור חוף הים התיכון ומאזורי העמקים אברו וגוואדאלקיוויר זכו לכינוי הקולקטיבי "איברים", עת אלה מהאזורים הפנימיים היו בעלי מרכיבי תרבות קלטית. יש להימנע מלייחס לכינויים קולקטיביים אלה משמעות של אחידות אתנית-תרבותית, שכן כל קבוצה כזו שאבה מרכיבים אתניים או תרבותיים ממקורות מגוונים. המקורות הרומיים מצביעים על יישובי אדם, באזור פורטוגל, שכונו על ידי הרומאים, כשם העממים המאכלסים אותם - לוסיטנים, גאלאיקים, גאלסי והקוניים.
התקופה הרומית.
חצי האי האיברי, יחד עם צפונה של איטליה, היוו הזירה העיקרית של המלחמה הפונית השנייה בין קרתגו לאימפריה הרומית. במהלך מלחמה זו, לראשונה בהיסטוריה, הגיעו חילות רומיים לחופי חצי האי. לאחר שהרומאים כבשו את קרתגו, נאלצה זו לוותר גם על חצי האי האיברי לטובתם (בשנת 206 לפנה"ס). בשנת 197 לפנה"ס, יצרו הרומאים שתי פרובינקיות, שחלקו ביניהן את חצי האי האיברי – היספניה קיטריור (בצפון ספרד) והיספניה אולטריור (בדרום ספרד).
העמים הקלטיים ששכנו באזור, לא היו מוכנים לחיות כנתיני רומא, בלי להחזיר מלחמה שערה. מהרגע הראשון בו דרכו הרומאים בחצי האי האיברי, הם נתקלו בהתנגדות מצד העמים הילידים. כך, בשנת 197 לפנה"ס, החלו המלחמות בין העמים הילידים של איבריה לצבאות רומי, מלחמות שכונו "המלחמות הקלטי-איבריות". בשנת 179 לפנה"ס, במסגרת חוזה שלום, אותו הגה טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס האב, הפכו העמים ששכנו בלוזיטניה (אזור הכולל את פורטוגל ואת אקסטרמדורה דהיום) לנתינים של האימפריה הרומית.
ניצחון רומי זה לא הביא שלום על הפרובינקיות, כיוון שהלוסיטנים, עוד עם קלטי-איברי, החלו למרוד נגד הרומאים. המתיחות הסלימה בהדרגה. בשנת 154 לפנה"ס החל מרי מחודש של העמים הקלטו-איבריים, שכונה המלחמה ההיספנית. 4 שנים מאוחר יותר, הצליחו הרומאים לגבור על המנהיג הלוסיטני ולשים קץ למרי. ויריאטו, אחד הניצולים המעטים, הנהיג את הלוסיטנים בהמשך המאבק ברומאים, והפך לגיבור בעיני בני עמו. בשנת 139 לפנה"ס, הרגו אותו הרומאים, בזמן ששהה יחד עם אנשיו באזור ויזאו (Viseu) בפורטוגל. החל משנת 138 לפנה"ס, החלו הרומאים בהקמת ביצורים באזור ליסבון. בשנת 60 לפנה"ס, הגיע יוליוס קיסר לליסבון ודיכא את מוקד המרי האחרון של עמי לוזיטניה.
רומא שמרה על השליטה באזור משך כמעט 400 שנים. בשנת 27 לספירה, בימי שלטונו של אוגוסטוס קיסר, ערכו הרומים רפורמה במנהל וחילקו את חצי האי האיברי ל-3 פרובינקיות: "בטיקה", "היספניה קיטריור" (או "טארקוננסיס") ו"לוזיטניה". פרובינקיית לוזיטניה נחלקה לשלושה תחומי שיפוט: "פצנסיס" שבירתה ב"פקס לוליה", ב'זה בפורטוגל, "סקלביטנוס" שבירתה ב"סקלביס", בעיר סנטרם, פורטוגל) ו"אמריטנסיס" ובירתה ב"אמריטה אוגוסטה", העיר מרידה, באקסטרמדורה שבספרד. בלוזיטניה נכללו מרבית שטחי פורטוגל דהיום, וגם סלמנקה וקסרס. בשלהי העת העתיקה (בין המאה ה-3 לספירה למאה ה-7), חילק הקיסר דיוקלטיאנוס את אזור "טרקוננסה" לשלוש פרובינקיות נוספות, שתיים מהן, "היספניה הקרתגית" ו"גאלסיה". בגאלסיה נכללו השטחים שמצפון לנהר הדורו, בפורטוגל המודרנית.
העמים הקלטו-איבריים היו פגנים מיסודם, ונהגו להעלות קורבנות אדם לאליהם. על כך דן, בין השאר, גם ההיסטוריון אפיאנוס. במאה ה-4 החלו עממי חצי האי האיברי לאמץ את האמונה הנוצרית, בכל הטריטוריות. באזור פורטוגל הוקמו ארבע בישופויות – בראגה, אוסונובה, אבורה וליסבון. בראגה היא הוותיקה מבין הארבע.
פולשים ברברים.
בשנת 409 התיישבו בהיספניה עמים שכונו בפי הרומאים "ברברים". ביניהם ניתן למנות את השוואבים, האלאנים, הונדלים, האסדינגים והסילינגים. לכולם, להוציא האלאנים שמוצאם איראני, שורשים גרמאנים. בשנת 411 עמים אלה חילקו בינם לבין עצמם את הטריטוריה: הוונדלים האסדינגים יישבו את גאלסיה, השוואבים התיישבו צפונית לדורו, האלאנים בפרובינקיות לוזיטניה וקרטז'יננסיס והוונדלים הסילינגים התמקמו בבטיקה.
באותה עת, הזדמנה גם כניסתם של הויזיגותים לחצי האי האיברי, בשירות הרומאים, על מנת להכניע את הפולשים הללו.
מבין כל העמים האלה, השוואבים והוויזיגותים הפגינו נוכחות ממושכת יותר בטריטוריה בה נמצאת כיום פורטוגל. השוואבים, עם ביסוס בירת ממלכתם בבראגה, הרחיבו את תחום שיפוטם עד לגליסיה וללוזיטניה. השוואבים היו במקורם פגנים, ונוצרו בידי מרטין דה בראגה. עם זאת, שויכו לסירוגין לזרם הקתולי (תחת שלטונם העצמי, הילידי) ולזרם האריאני (תחת הוויזיגותים). החל משנת 470 החמירה המתיחות עם השכנים הוויזיגותים מטולדו. בשנת 585, נכבשה בראגה בידי המלך הוויזיגותי לאוביז'ילדו, והממלכה השוואבית סופחה לממלכת הוויזיגותים. החל מאותה עת, עתיד היה חצי האי להיות נתון למרותה של הממלכה הוויזיגותית (להוציא מספר מובלעות בחוף הים תיכוני הדרומי, שנשלטו בידי האימפריה הביזנטית, עד לפלישה המוסלמית, בשנת 711).
העמים הברברים היו נחותים מספרית מהאוכלוסייה ההיספנו-רומאית, ועל כן נקטו, בראש ובראשונה, באסטרטגיה של שמירה על מעמדם כמיעוט בהנהגה, הנבדל בקפידה מהרוב הילידי. לשם כך הסתייעו בשמירה על השוני הלשוני והדתי, יחד עם איסור בחוק על נישואי תערובת. עם זאת, השלטון הוויזיגותי (ובמידה מועטה ממנו, גם השלטון השוואבי) הצליח לבסס ולגבש שלטונו דווקא משום שאימץ מדיניות של אינטגרציה עם העם הילידי, שכללה המרה דתית, איחוד ושילוב בחקיקה והתרת נישואי תערובת. כך נסללה הדרך לגיבוש זהות מתפתחת ועירוב אתני ותרבותי בחצי האי האיברי.
בדומה ליתר חלקי מערב אירופה באותה העת, חלה התנוונות רבה במצב המחיה בערים, והחיים האורבניים, כמו גם המשק כולו, נסוגו לרמות פעילות ולדפוסי מחייה כפריים.
התקופה המוסלמית.
בשנת 711 פלשו מורים (בֶרבֶרים וערבים) בהנהגתו של טארק בן זיאד לחצי האי האיברי. הם שלטו בחלקים נרחבים בחצי האי, במשך יותר מ-800 שנים. חצי האי היה נתון בעיקר תחת שלטון חליפות דמשק, כפרובינציה של אימפריית האומיידים, שכונתה אל-אנדלוס. מאוחר יותר שלטה חליפות קורדובה. בשנת 712 נפלה גם טולדו, בירת הוויזיגותים, בידי המוסלמים. מאותה עת, החלו המוסלמים להתקדם צפונה, והכניעו בדרכם את כל הערים בהן עברו. בשנת 716 היה כל חצי האי האיברי תחת שלטון מוסלמי. עם זאת, שלטונם בצפון היה נומינלי, ללא נוכחות צבאית משמעותית. החל מאותה העת החלו המוסלמים להתקדם אף להרי הפירנאים, במטרה להשתלט על שטחי האימפריה הקרולינגית, בצרפת דהיום. בשנת 722 נערך קרב קובדונגה, בו ניצח דון פלאיו את הכוחות המורים. בעקבות הקרב, הקים דון פלאיו את ממלכת אסטוריאס. למן הקמתה של ממלכה זו ועד 1492, חולק חצי האי האיברי בין צד מוסלמי לבין צד נוצרי.
במהלך המאה ה-8 והמאה ה-9 התעצם מאוד שלטון המוסלמים בחצי האי האיברי, אף כי, בכפיפה אחת עימם, שגשגו בצפון חצי האי גלעיני אוכלוסין נוצריים. במאה ה-10, העלה עבד-אל-רחמאן השלישי את אל-אנדלוס למעמד של חליפות עצמאית.
הרקונקיסטה, כיבושן מחדש של אדמות חצי האי האיברי מהמוסלמים, באה לידי סיומה עם כיבוש העיר גרנאדה בידי המלכים הקתולים בשנת 1492. עד אותם ימים, התקיימה הממלכה הפורטוגלית כאומה עצמאית מזה כ-300 שנים, ולמן כיבוש סאוטה ב-1415, תיעלה את מרצה לתגליות ולהקמת מאחזים מעבר לים, תוך שאיפה לחנוך נתיבי מסחר חדשים, לחדש את מסעות הצלב נגד האסלאם ולהפיץ את הנצרות בקרב עובדי האלילים. מוסלמים שלא גורשו או מתו במהלך הרקונקיסטה באדמות פורטוגל, נאלצו לסגל עצמם למנהגי המקום, ובכלל זה לאמונה הנוצרית. אין כיום בידינו נתונים מדויקים לגבי קיומם של מרכיבים בֶרבֶרים באוכלוסייה הפורטוגלית העכשווית, אך מספר מחקרים מצביעים בחיוב על קיום מרכיבים אלה באוכלוסיית פורטוגל.
לידתה של פורטוגל.