הרעיון לחפור מנהרה מתחת לבוספורוס הועלה כבר בשנת 1860, אך בשל עומקו של המצר הדבר לא היה אפשרי באמצעים הקיימים באותה עת, והתוכנית לבשה צורה של מעין גשר תת-ימי. ב-1902 הועלה הרעיון של הנחת מנהרה על קרקעית המצר כפי שנעשה במנהרת הרכבת במישיגן שנפתחה ב-1910. בשל התפתחותה המהירה של העיר, שוב עלה הנושא לדיון בשנות ה-80 של המאה ה-20, וב-1987 פורסמה תוכנית פרטנית. ב-1998 התקבלה ההחלטה הסופית להקים את המנהרה, ושנה לאחר מכן החל גיוס הכספים לשם הוצאתו של המיזם אל הפועל. חפירת המנהרה החלה במאי 2004 והסתיימה ב-2008. המנהרה נפתחה לתנועה ב-28 באוקטובר 2013 לאחר עיכובים רבים, שנבעו בחלקם ממציאת כ-40,000 פריטים ארכאולוגיים בעלי ערך, ובכלל זה בית קברות לכשלושים אוניות ביזנטיות. השלמת הפרויקט כולו מתוכננת לשנת 2015, ועלות הפרויקט מוערכת ב-2.5 מיליארד אירו. המממנים העיקריים של הפרויקט היו בנק יפן לשיתוף פעולה בינלאומי, אשר העביר לפרויקט סכום של 735 מיליון אירו, ובנק ההשקעות האירופי.
המיזם.
המיזם כולל מנהרה תת-קרקעית באורך של 13.6 ק"מ שתחל בקזליצ'שמה (Kazlıçeşme) שבידיקולה (Yedikule) בצידה המערבי של העיר איסטנבול, תחצה את הבוספורוס ותמשיך עד לאייריליקצ'שמה (Ayrılıkçeşme) בחלקה המזרחי של העיר איסקידר (Üsküdar) באסיה; וכן מסילת רכבת שתונח על פני הקרקע באורך של 63 ק"מ. סך הכול ייסלל קו רכבת פרברי באורך של יותר מ-76 ק"מ שיאפשר תנועת רכבות רציפה מגבזה (Gebze) במזרח ועד להלקלי (Halkalı) במערב. לאורך רובו של הקו תיסלל מסילת רכבת שלישית כדי לאפשר הסעת 75,000 נוסעים בשעה בכל כיוון (במקום 10,000 כיום), וכן תוחלף מערכת האיתות כדי לאפשר מרווחים של שתי דקות בין רכבת לרכבת. המנהרה מתחת לבוספורוס תהיה באורך של 1,400 מטר, והיא תורכב מ-11 חלקים שישוקעו לעומק של 56 מטר מתחת לפני הים.
לאורך הקו יבנו או יחודשו 40 תחנות רכבת, מהן שלוש תת-קרקעיות:
הרציפים בכל התחנות יהיו רציפי אי שאורכם לא יפחת מ-225 מטר ואשר יוכלו לשרת רכבות בנות עשרה קרונות.
זמן הנסיעה בין שני קצות הקו יעמוד על 105 דקות במקום יותר משלוש שעות כיום (כולל זמן ההפלגה במעבורת מסירקג'י להיידרפאשה). חציית הבוספורוס עצמו תארך 4 דקות בלבד, והמהירות המרבית שתותר לאורך הקו תהיה 100 קמ"ש. ההערכה היא כי בשנת 2015 ישתמשו בקו הרכבת מיליון וחצי נוסעים מדי יום ותוך עשר שנים יעלה מספרם ל-1.7 מיליון. חלקה של תחבורת הרכבת בעיר צפוי לגדול מ-3.6% בלבד כיום ל-27.7%, ולהציב את איסטנבול במקום השלישי בעולם בתחום זה אחרי טוקיו וניו יורק.
בטיחות.
איסטנבול שוכנת 20 ק"מ בלבד מצפון להעתק צפון אנטוליה, ורעידת האדמה החזקה האחרונה התחוללה לאורכו ב-1999 סמוך לעיר איזמיט, 85 ק"מ בלבד מזרחית לעיר. ניסיון העבר מגלה כי מנהרות כדוגמת מרמריי הממוקמות באזורים מועדים לרעידות אדמה (כמו מנהרת BART בסן פרנסיסקו ומנהרת קובה ביפן), הוכיחו עמידות בעת אירוע סייסמי. בשל כך מושם דגש על עמידה בתקנים אשר יבטיחו את בטיחות המיזם, והמנהרה מתחת לבוספורוס בפרט, בפני רעידות אדמה בעוצמה החזקה ביותר הצפויה באזור.
הממשלה ה-20
הממשלה ה-19
יריחו (אקדח)
יריחו 941 הוא אקדח שפותח במהלך שנות השמונים של המאה ה-20 על ידי התעשייה הצבאית הישראלית. הפיתוח הסתייע בחברת "טנפוליו" האיטלקית, ועיצובו הסופי של האקדח דומה מאוד לזה של אקדחי טנפוליו, שהם עצמם העתק של האקדח הצ'כי המפורסם CZ-75.
הספרות '941' באינדקס של הדגם המקורי באות לציין את שני סוגי התחמושת שהיו זמינים בהתחלה לאקדח: כדור ה-9 מ"מ פרבלום (לוגר) (9x19) הפופולרי, וכדור ה-41AE. (עשרה מ"מ), אשר פותח ב-1986 על ידי החברה האמריקנית Action Arms. כדור זה, שבעצם זהה ל-40S&amp;W. ה"מודרני" יותר, תוכנן כדי לשמש אקדחי 9 מ"מ, עם התאמות מינימליות (קנה וקפיץ חדשים, ואפשרית גם מחסנית חדשה).
אקדחי יריחו הראשונים סופקו לעיתים קרובות עם שני סטים של קנים וקפיצים הניתנים להחלפה: האחד מתאים ל-9 מ"מ, והשני ל-41AE. אף על פי ש-41AE היה כדור טוב, ולא נחות בשום מאפיין לעומת כדור ה-40S&amp;W. המתחרה, הוא לא זכה לתמיכה שיווקית חזקה, ולא הצליח "לתפוס" בשוק. עקב הכישלון למכור את הקליבר הזה לציבור, הוא הושמט לבסוף מפס היצור של היריחו והוחלף על ידי ה-40S&amp;W. בהמשך הצטרפו למשפחת יריחו גם אקדחים בקוטר 0.45 אינץ' - 45ACP. בדומה לאקדחים של חברת קולט.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נכנס היריחו לשימוש במשטרת ישראל, ביחידות מובחרות של צה"ל ובכמה גופי ביטחון אזרחיים, והחליף למעשה את אקדח ה-FN HP בתור אקדח השירות הסטנדרטי של היחידות האזרחיות. בשנת 1996 המעמד של היריחו בישראל ספג מהלומה כאשר האקדח האוסטרי גלוק 19C זכה במכרז של השב"כ להיות הנשק החדש עבור הסוכנים שלו ויחידת אבטחת האישים. זמן קצר לאחר מכן, גם הימ"מ החליפה את היריחו, לטובת אקדחי גלוק 17 ו-19.
היריחו מיוצא מישראל באופן נרחב, (בעיקר ארצות הברית) תחת מגוון שמות, השונים מהשם המקורי של האקדח. היבואנית העיקרית של היריחו לארצות הברית, .Magnum Research Inc, ייבאה את האקדחים תחת שמות מסחריים כמו “Baby Eagle”, “Baby Desert Eagle” ו-"Desert Eagle", בניסיון לנצל את ההצלחה המסחרית של אקדח "נשר המדבר" הגדול הרבה יותר, ושונה לגמרי מהיריחו, אשר יוצר גם הוא על ידי תע"ש, ושווק על ידי Magnum Research. בניגוד לנשר המדבר, שפותח למטרות ספורט, יריחו הוא נשק להגנה עצמית.
נתונים טכניים.
יריחו 941 הוא אקדח חצי אוטומטי הפועל בשיטת רתע קצר (Short Recoil) על ידי נעילת בראונינג. ההדק פועל במנגנון פעולה כפולה (Double Action) – סחיטת ההדק דורכת את הפטיש לאחור ולאחר מכן גורמת לשחרורו אל פני הנוקר. הפטיש חיצוני. ליריחו שני דגמים עיקריים: דגם F ודגם R. דגם R הוא בעל ניצרה דו-צדדית על הצינה (מחליק). הניצרה בדגם זה מהווה גם ממעד (Decocker), המשמיט את הפטיש בביטחה. דגם זה נמכר בעיקר בארצות הברית בשם Baby Eagle. דגם F הוא בעל ניצרה על צד שמאל של הגוף, שיכולה לנעול את הפטיש דרוך או לא. לשני הדגמים, F ו-R, שלושה גדלים עיקריים: סטנדרטי (גודל מלא), חצי קומפקטי (גוף רגיל, צינה וקנה קצרים), וקומפקטי (צינה וקנה קצרים, בית מחסנית קצר) – Full, Short, Baby. האקדח זמין בדגמים בעלי גוף מתכתי (כל הדגמים), או גוף פולימרי (רק דגמים קומפקטיים וחצי-קומפקטיים). מסילות הצינה נמצאות בתוך הגוף, כמו בכל האקדחים שעוצבו בדוגמת אקדח ה-CZ-75. הקנה מגיע עם חירוץ סלילים פוליגוניים. הכוונות ניתנות לצידוד (אחורית וקדמית). המחסניות דו-טוריות, והקיבולת שלהן משתנה בהתאם לסוג הכדור וגודל האקדח (10 עד 16 כדורים למחסנית).
משטרת ישראל איננה מאפשרת שימוש באקדחי שירות מסוג פעולה כפולה, לכן הוסבו אקדחי היריחו שנרכשו עבור משטרת ישראל מפעולה כפולה לפעולה יחידה (Single Action), זאת על ידי תוספת בורג קטנטן בחלקו העליון של ההדק, אשר קיצר את מהלך שחרור ההדק ובכך מנע את האפשרות לשמוט את הפטיש, המתאפשר רק בשחרור מלא של ההדק. נוסף גם רכיב אשר חסם והקטין את שמורת ההדק למרווח הקטן יותר של תנועת ההדק.
בתחילת המאה ה-21 מחלקת הנק"ל של תע"ש הופרטה, ומאז אקדחי יריחו מיוצרים על ידי חברת IWI – Israel Weapon Industries Ltd. חברת IWI חידשה את היריחו, בהציגה דגמים פולימריים בעלי מפצה סטייה (דומה לזה שבאקדחי גלוק 17C/19C), תוספת של מסילות אמצעים (Picatinny Rail), ומגוון דגמי אימונים.
שבלת שועל
שבולת שועל
איזבל (הקדושה)
איזבל הקדושה, נסיכת צרפת (מרץ 1225 - 23 בפברואר 1270), בת לואי השמיני מלך צרפת ושל בלאנש מקסטיליה. היא גם האחות הצעירה של לואי התשיעי מצרפת (הקדוש), ואלפונסו מטולוז. וכמו כן, האחות הגדולה של שארל מסיציליה. מייסדת מנזר לונגשאן (Longchamp).
איזבל ומסירותה לדת.
בילדותה בחצר המלך, איזבל הקדישה את עצמה לנצרות. קרבתה החזקה לדת הגיעה בעיקר מאחיה, הנסיך לואי התשיעי, שעתיד היה להיות יורש כס המלך. מסירותה הגדולה הייתה למסדר הפרנציסקני והיא פעלה רבות להעצמת המסדר בצרפת. אחד ממפעליה הבולטים התרחש ב-26 במאי 1254, כאשר האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי שלח לאיזבל איגרת תגובה המאשר החזרת מספר כמרים פרנציסקנים לאחר בקשתה של זו.
מסירותה של איזבל לדת באה לידי ביטוי גם בהתנגדותה למוסד הנישואין, בעת שסירבה להצעת קונראד הרביעי מגרמניה, בנו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. יתר על-כן, איזבל הצהירה ושיבחה ברבים כי היא בתולה ועתידה להישאר כזו.
ייסוד מנזר לונגשאן.
רצונה של איזבל היה להקים מנזר לנשים נזקקות ודלות אשר יצאו ממנזר סנטה קלייר (על-שם איטלקייה אשר יסדה את מסדר האחיות הפרנציסקניות). המקום נקבע לא רחוק מפרברי פריז ובשנת 1255, לואי התשיעי החל בהליכי הבנייה. ב-10 ביוני 1256, הונחה אבן הפינה למנזר וב-2 בפברואר 1259 הבנייה הושלמה בעקבות סיום תוקף ההיתר שניתן על ידי האפיפיור אלכסנדר הרביעי. המנזר סימל צניעות וטוהר ונשות המנזר היו קרויות: "האחיות הענוות המשרתות את מרים הבתולה הקדושה".
איזבל התנגדה להצעה להיות אם המנזר וכף רגלה אף לא דרכה במנזר. זאת בעקבות סכסוכים עם אחיה על אישורים והוראות האפיפיור אורבנוס הרביעי אשר ניתנו בעטיו.
לבסוף, ב-27 ביולי 1263 אישר אורבנוס הרביעי את המנזר וזאת לאחר תיקונים שאושרו בחוק בעקבות חילוקי דעות אשר נוצרו, בעיקר לגבי הקפדה על שמירת מצוות. חוק זה קיבל תוקף גם במנזרים אחרים ובכך חיזק האפיפיור את השפעתו גם על המנזרים הפרנציסקנים בצרפת.
מות איזבל.