צונודה החל להתחרות באליפות הקארטינג לנוער בשנת 2010. בשנת 2013 החל להתחרות בתחרויות אזוריות. שנה לאחר מכן התחרה ברמה הארצית. בשנת 2016 הצטרף ל-"Honada Formula Dream Project". באותה שנה החל להתחרות במכוניות חד-מושביות ולקח חלק בשני מרוצים באליפות הפורמולה 4 היפנית. במרוץ הבכורה סיים על הפודיום (מקום שני) ובמרוץ השני סיים רביעי. בשנת 2017 התחרה בעונה מלאה של האליפות וסיים במקום השלישי. שנה לאחר מכן ניצח שבעה מתוך 14 המרוצים וזכה באליפות.
בשנת 2018 חתמה הונדה על הסכם לאספקת מנועים לקבוצת המרוצים רד בול וטורו רוסו. כחלק משיתוף הפעולה המתהדק צורף צונודה לתוכנית לפיתוח נהגים צעירים של רד בול. לקראת עונת 2019 הצטרף לקבוצת Jenzer Motorsport והתחרה עימה בעונת הבכורה של אליפות הפורמולה 3 של FIA. במקביל, התחרה באליפות ה-Euroformula Open. בסיום העונה דורג במקומות התשיעי והרביעי, בהתאמה.
בשנת 2020 לקח חלק בסדרת מרוצי טויוטה רייסינג ודורג רביעי עם ניצחון אחד ושני פודיומים נוספים. בהמשך השנה התחרה באליפות הפורמולה 2. בארבעת סבבי המרוצים הראשונים של העונה הגיע פעמיים לפודיום, אך בששת המרוצים הנוספים לא צבר נקודות ודורג רק במקום העשירי. שלושה ניצחונות ושני פודיומים נוספים בהמשך העונה שיפרו את הדירוג באופן משמעותי. בסיום העונה דורג שלישי עם 201 נקודות, רק נקודה אחת פחות מקאלום אילוט שהיה במקום השני, וזכה בפרס על שם אנטואן הובר המוענק לרוקי העונה.
פורמולה 1.
ההתנסות הראשונה במכונית פורמולה 1 הייתה בנובמבר 2020, אז ערך עבור קבוצת אלפאטאורי נסיעת מבחן במסלול על שם אנזו ודינו פרארי באימולה. נסיעת המבחן נערכה על המכונית של קבוצת טורו רוסו מעונת 2018. בדצמבר השתתף במבחני הנהגים הצעירים שהתקיימו באבו דאבי. באותו היום הוכרז כנהג של קבוצת אלפאטאורי החל מעונת 2021 במקומו של דניאיל קוויט.
במרוץ הפתיחה של העונה סיים במקום התשיעי וצבר נקודות ראשונות בקריירה.
החנוכיה של משפחת פוזנר
החנוכייה של משפחת פוזנר היא חנוכייה המשתייכת למשפחתו של הרב האחרון של העיר קיל לפני השואה, עקיבא ברוך פוזנר. זו גם כותרתו של תצלום שצילמה אשתו של הרב פוזנר, רחל, ב-11 בדצמבר 1931. בתצלום נראית חנוכייה ובה שמונה נרות כשהיא מוצבת על אדן החלון של בית מספר 60 ברחוב סופיינבלטר בקיל. מעבר לרחוב נראה דגל המפלגה הנאצית מתנוסס על הבית מספר 35 באותו רחוב, בו שכנו משרדי המפלגה הנאצית בקיל. החנוכייה ניתנה על ידי בני משפחת פוזנר ליד ושם בהשאלה, ומוצגת במוזיאון יד ושם. על גב התצלום רשמה רחל פוזנר טקסט בו הביעה ביטחונה בכך שהיהדות תשרוד את הנאציזם.
התצלום הועבר והועתק לאורך השנים בין ארכיונים שונים והוצג בתערוכות ובספרים בנושא יהדות גרמניה ערב השואה. תיארוך התצלום הוטל בספק, אך מחקר שהתחקה אחר התצלום המקורי הביא לתיארוך מדויק.
משפחת פוזנר והחנוכיה.
עקיבא ברוך פוזנר (ארתור פוזנר) היה הרב האחרון של קהילת קיל שבגרמניה. הוא כיהן בין יוני 1924 ל-1933 בבית הכנסת ברחוב גתה בקיל. בשנת 1925 נישא פוזנר לרוזי-רחל פוזנר, כתבת חדשות חוץ. בשנה זו או מעט לאחר מכן קנו השניים את החנוכיה העשויה נחושת, בה שמונה נרות בשורה והשמש, הנמצא במרכז הנרות, בולט על זרוע בזווית ישרה מחוץ לשורה.
בשנת 1926 התיישבה משפחת פוזנר ברחוב סופיינבלטר 60 בקיל. בבניין מצדו השני של הרחוב, ברחוב סופיינבלטר 35, היו משרדי המפלגה הנאצית בעיר. בדצמבר 1931, בחג החנוכה, הציבו בני משפחת פוזנר את החנוכיה בחלון ביתם, בצד הפונה לרחוב, לפי המנהג. ב-11 בדצמבר 1931 (ב' בטבת התרצ"ב) צילמה רחל פוזנר את החנוכיה עם שמונה הנרות והשמש, כשברקע, במטושטש, נראה הבניין שמעבר לרחוב, ששימש את מטה המפלגה הנאצית בעיר, ועליו תלוי דגל צלב הקרס. רחל פוזנר שלחה את התצלום לפיתוח ועל גב התצלום המודפס כתבה:
בשנה שלאחר חג החנוכה בו צולם תצלום זה התחזק מעמדם של הנאצים בקיל. ראש סניף המפלגה הנאצית בקיל מיולי 1932 היה ולטר ברנס (Walter Behrens) , שממרס 1933 ועד מאי 1945 היה ראש עיריית קיל, שבה זכו הנאצים להישגים בבחירות של יולי ונובמבר 1932. ב-3 באוגוסט 1932 הותקף בית הכנסת בקיל בפצצות. הרב פוזנר פעל נגד האנטישמיות בפרסומים ובנאומים, בנוסף לפעילותו כרב וכמלומד במדעי היהדות. בין היתר היה מעורב בדיונים בין-דתיים עם הבישוף של אוסנברוק וילהלם ברנינג (Wilhelm Berning) ועם הכומר אולהורן (Uhlhorn) מאקרנפרדה (Eckernförde) . גם לאחר ההתקפות על בית הכנסת ועל חנות כלבו מרשת קרשטט (Karstadt) נקט פוזנר עמדה בפומבי.
בנובמבר 1932 עברה משפחת פוזנר דירה, לרחוב יאן (Jahnstraße) מספר 6.
המחלוקת על שנת הצילום.
על גב התצלום כתבה רחל פוזנר את השנה 5692 בלוח השנה העברי ומתחתיה בסוגריים את השנה 1932 בלוח השנה הגרגוריאני. הנתונים אינם תואמים. שנת 5692, התרצ"ב, היא 1931. אי ההתאמה הייתה בסיס לטענות בדבר זיוף התצלום. כ"ה בכסלו, תרצ"ב, היום הראשון להדלקת הנרות, היה ב-5 בדצמבר 1931. רק בתרצ"ג, 5693, היה התאריך העברי של חג החנוכה תואם את שנת 1932, השנה אותה רשמה פוזנר על גב התצלום. ייתכן שאי ההתאמה מקורו בלוח שנה של הקהילות היהודיות בשלזוויג-הולשטיין, שבו נרשם התאריך העברי של תרצ"ב במקום של תרצ"א.המידע השגוי הזה תואם את הרישום בכתב ידה של רחל פוזנר על גב התצלום. גרהרד פאול ציין את 1931 כשנת צילום התצלום.
קורות החנוכייה.
משפחת פוזנר היגרה ביוני 1933 לבלגיה ומשם לירושלים ב-1934. החנוכייה והתצלום המקורי היו ברשות רחל פוזנר עד פטירתה ב-1982. את החנוכייה והתצלום קיבלה בתה של רחל, שולמית מנסבך. ממנה קיבל את החנוכייה בנה, שמתגורר בבית שמש, וממנו קיבל את החנוכיה בנו, נינם של רחל ועקיבא פוזנר. משפחת פוזנר העבירה את החנוכייה והתצלום בהשאלה ליד ושם. החנוכייה מוצגת במוזיאון יד ושם לתולדות השואה. כל שנה בחנוכה שבה החנוכייה למשפחת פוזנר, לשם הדלקת הנרות, ולאחר החג מוחזרת למוזיאון יד ושם.
קורות התצלום.
עותקים של התצלום נמסרו לארכיון העיר קיל (שבשנות השבעים יצר נגטיב מהתצלום) ולארכיון הוויזואלי למורשת פרוסית בברלין (Stiftung Preußischer Kulturbesitz) . הדפס גדול של התצלום הוצב במוזיאון העירוני של קיל (Warleberger Hof) . הדפסות נוספות הופצו למוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, ל וליד ושם, בין היתר. מברלין הועברו עותקים למוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון, מכון שלום הרטמן בירושלים והמוזיאון היהודי בברלין. לקראת סוף המאה ה-20 הופצו עותקי התצלום עם שינוי של התאריך, למשל ל-1938 או לכל שנה אחרי 1933, כדי לייצג את כוח העמידה היהודי בגרמניה הנאצית, וזאת בהתעלם מאי הסבירות של העמדת סצנה כזו בגרמניה שלאחר עליית הנאצים לשלטון. שינוי התאריך גרר שימוש בתצלום כסמל לעמידה היהודית בתקופת השלטון הנאצי. התצלום הופיע בסרט האמריקאי "Into the Arms of Strangers: Stories of the Kindertransport" שעלה על האקרנים בשנת 2000 והוקרן בישראל תחת השם "ילדים בזרועות זרים", וכן בספר בעל אותו השם שפורסם בעקבות הסרט. בספר המקביל שיצא בגרמנית הופיע התצלום עם תיארוך לסוף שנות השלושים. חברת ההפקה של הסרט, חברה בת של האחים וורנר, החזיקה בזכויות ההפצה של התצלום למשך עשר שנים. כך התגלגל התצלום לאינטרנט ללא ציון שנת הצילום, מקום הצילום וזהות הצלם.
לקראת פרסום האנתולוגיה "מנורה וצלב קרס: לתולדות יהודי שלזוויג-הולשטיין, ליבק ואלטונה, 1998-1918" (Menora und Hakenkreuz. Zur Geschichte der Juden in und aus Schleswig-Holstein, Lübeck und Altona. 1918-1998), בעריכת גרהרד פאול ומרים גיליס-קרליבך, שעל כריכתה מופיע התצלום, נעשה תחקיר מקיף באשר למוצא התצלום וזהות הצלם. בתחקיר נמצא מקור התצלום בארכיון העירוני בקיל, וכן נמצאה יוצרת התצלום בישראל. גרהרד מתח ביקורת על האופן שבו הפך התצלום מנכס היסטורי ל"סחורה", כדבריו ("Handelsware"). מדי פעם, כדי להעלות באופן מלאכותי את שוויו של התצלום, טושטשו סימני הזמן ונוצרו העתקים חדשים ומיופים, כדי ליצור מצג של מקוריות.
השפעות תרבותיות.
התצלום התפרסם בתקשורת ותולדותיו פורסמו במספר כלי תקשורת ישראליים, גרמניים ובינלאומיים. גרהרד פאול סקר את תולדות התקבלותו של התצלום כסמל לרדיפה ולהתנגדות יהודית רוחנית.
אדית קיס
אדית באן קיס, לבית רוט (באנגלית: Edith Bán Kiss; 21 בנובמבר 1905 – 27 באוקטובר 1966) הייתה פסלת וציירת יהודייה-הונגרייה, ניצולת השואה ומחנה הריכוז ראוונסבריק.
ביוגרפיה.
היא נולדה למשפחה יהודית בבודפשט ב־21 בנובמבר 1905. אדית קיס הייתה הצעירה מבין ארבע בנותיהם של פריז ומליטה רוט. לאחר שלמדה באקדמיות לאמנות בבודפשט ובדיסלדורף, הפכה לפסלת בהונגריה בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה. בערך באותה תקופה היא התחתנה עם טודור באן.
במהלך שואת יהודי הונגריה, באוקטובר 1944, יחד עם אלפי נשים יהודיות אחרות בהונגריה, נשלחה קיס לעבודות כפייה, ולאחר מכן גורשה למחנה הריכוז ראוונסבריק בצפון גרמניה הנאצית.
ב־6 בדצמבר 1944 הועברה יחד עם עוד כ-1100 נשים למפעל דיימלר-בנץ בלודוויגספלדה, שם נאלצה לעבוד על מנועי מטוסים עבור הלופטוופה.
לקראת סוף המלחמה הוחזרה קיס לרוונסבריק, משם נשלחה לצעדת מוות. עם חברתה אגנס רזושנה ברטה, היא נמלטה מהצעדה ב-30 באפריל. הם נסעו חזרה לבודפשט דרך ברלין, פראג וברטיסלאבה, והגיעו לשם ב-1 ביולי 1945.