לאחר שתאולוגיה, מטפיזיקה, פיזיקה, אסטרונומיה, ומוזיקה חדלו להיחשב כתחום אחד (בהשפעת האנציקלופדיסטים), עם הצמיחה של פילוסופיות מודרניות המבוססות על אמפיריות וספקנות מדעית, והתמעטות הלימודים האזוטריים, ועקב דעיכת לימודי המקרא והלימודים הקלאסים ולימודי השירה וההשראה השירית, תפיסת המיקרוקומוס/מקרוקוסמוס כבר אינה תופסת מקום מרכזי בתרבות המערב.
הדים לרעיון האדם כמיקרוקוסמוס נמצאים בשירה הרומנטית של וורדסוורת' ושל ויליאם בלייק, בספרות הרומנטית של נובאליס, בפילוסופיה של שלינג ושל רודולף הרמן לוצה; בהגות של אמרסון, בכתבים של ק. ס. לואיס ושל אומברטו אקו, ובסיפורים של בורחס.
סיכום.
רעיון האדם כמיקרוקוסמוס הופיע כדימוי של אידאה מטפיזית אצל אפלטון והפילוסופים היוונים; בימי-הביניים התעלה, במיוחד אצל דנטה, להשקפה תאולוגית-מטפיזית-קוסמולוגית-מוזיקלית-אתית-שירית; בתקופת הרנסאנס התגשם כתפיסה הומניסטית-אגוצרנטרית אוניברסלית; הפך אצל שייקספיר לתפיסה נפשית כלל אנושית; במאה ה-17 קיבל צורה דתית אוניברסלית מצומצמת, מדעית או שירית; ומאמצע המאה ה-18 ואילך, ככל שתרבות המערב נעשתה חילונית, כן הלך ותפס בה מקום שולי.
ביהדות.
האדם עולם קטן רעיון מרכזי בתורה ובמחשבת ישראל, ומצוי במקורות רבים. להלן מבחר דוגמאות עם הסברים.
במקרא ומפרשיו.
אֵ֣לֶּה תוֹלְד֧וֹת הַשָּׁמַ֛יִם וְהָאָ֖רֶץ בְּבָּֽרְאָ֑ם (בראשית ב, ד). אמר רבי יהושע בן קרחה: בהבראם, באברהם, בזכותו של אברהם. פירש השפת אמת שאברהם הוא עיקר הבריאה נשמת הבריאה. רבי נחמיה אומר: מניין שאדם אחד שקול כנגד כל מעשה בראשית? שנאמר זה ספר תולדות אדם, ולהלן הוא אומר אלה תולדות השמים והארץ בהבראם, מה להלן בריאה ועשיה, אף כאן בריאה ועשיה. ודרש רבי יהודה מוסקאטו את ההא הקטנה להורות היות האדם עולם קטן כנגד שמים וארץ.
ראב"ע בפירושו לבראשית (א, כו) כתב שגוף האדם כעולם קטן, ובפירושו לזכריה (יב, א): וטעם ויצר רוח אדם בקרבו שהוא עולם קטן כנגד שמים וארץ.
וּ֝מִבְּשָׂרִ֗י אֶחֱזֶ֥ה אֱלֽוֹהַּ (איוב יט, כו). פירש רבינו בחיי בן אשר: "אמר כי מתוך חלקי גופו שהם שלשה, יראה שלשה חלקי המציאות שבמעשה בראשית שהם מעשה א-לוה, כי הראש באדם ששם השכל השופע כנגד העולם העליון ששם השכלים הנפרדים, ומן הצוואר ועד המתניים הוא חלק אמצעי באדם... כנגד עולם האמצעי שהוא עולם הגלגלים... וממתניו ולמטה הוא החלק השלישי, ויש בכלל החלק הזה, פעולת התולדה והויה והפסד כנגד העולם הזה שהוא בעל הויה והפסד".
תַּ֭מְשִׁילֵהוּ בְּמַֽעֲשֵׂ֣י יָדֶ֑יךָ (תהלים ח, ז). פירש המלב"ים: 'הנה צורת האדם היא צורת העולם בכללו, עד שכל החקים הנפלאים הנמצאים בכל מעשה בראשית כולם נקבצו באו בהאדם, ומצד זה קראוהו הראשונים עולם קטן, אשר הוא המשל והדמות והחיקוי של העולם הגדול כולו, וכמו שבארתי זאת בארך בבאורי על ספר בראשית, על זה אמר "תמשילהו במעשי ידיך" הוא המשל והדמות של מעשי ידיך, עד שערך כולם נגד האדם כערך החלק נגד השלם והפרט נגד הכלל'.
במשנה ומפרשיה.
נאמר במסכת אבות:
רוב המפרשים פירשו עולם במשמעות שמים וארץ (עולם גדול). ויש מפרשים שפירשו עולם במשמעות האדם הנקרא עולם קטן. והאלשיך פירש, כי קיום העולם הזה השפל איננו כי אם על ידי בוא השפע מהעולם העליון והשתלשל על ידי מלאכים שבעולם המלאכים ואחריו דרך עולם הגלגלים עד השפל, וכי על כן ברא א-להים אדם על הארץ, חומרו מעולם השפל, הנפש החיונית מעין עולם הגלגלים, הרוח מעין כעולם המלאכים, והנשמה מעין עולם העליון, ואין ספק כי עשה את האדם דוגמת העולמות למה שהוא סולם מוצב ארצה וראשו מגיע השמיימה, לשלשל על ידו בארבע מדרגותיו שפע העליון, מעולם אשר נשמת האדם משם וממנה אל עולם המלאכים שרוחו מתייחס אליו ומשם אל עולם הגלגלים שנפשו מתייחס אליו ומשם אל הארץ אשר מחומרה קורץ אדמת חומרו.
ובמסכת סנהדרין פרק ד:
פירש רבי נחמן מברסלב: "נמצא, שהעולם נברא בשבילי, צריך אני לראות ולעיין בכל עת בתיקון העולם, ולמלאות חסרון העולם, ולהתפלל בעבורם". וביאר הראי"ה קוק: "כל אדם צריך לדעת, שקרוי הוא לעבוד על פי אופן ההכרה וההרגשה המיוחד שלו, על פי שורש נשמתו, ובעולם הזה, הכולל עולמים אין ספור, ימצא את אוצר חייו... אבל הוא צריך לרכז את חייו בעולמותיו הוא, בעולמות הפנימיים שלו, שהם לו מלואים כל ומקיפים את הכל. חייב אדם לומר בשבילי נברא העולם".
בתלמוד הירושלמי ומפרשיו.
במסכת שבת פרק ב הלכה ו, התלמוד הירושלמי עושה שלוש הקבלות בין האדם הראשון לבין העולם:
בגמרא ומפרשיה.
בגמרא מסכת סנהדרין דף לח עמוד א, נאמר:
פירש המהר"ל מפראג: "כי האדם הוא כל העולם ומתייחס האדם אל כל העולם בכללו, ולפיכך מכל העולם הוצבר עפרו".
בגמרא מסכת ברכות דף י עמוד א, נאמר:
פירש מהרש"א: כבר ידוע בספרי המחקר כי האדם נקרא עולם קטן בכל ענייניו והיינו גופו של אדם וקאמר הכא דהנשמה שבגוף והיא רוחנית כנגד הקב"ה בדמיון הא' דמה הקב"ה מלא כל העולם כמ"ש מכה"כ אף הנשמה מלאה כל הגוף שהוא כנגד עולם וכו'.
במדרשי אגדה.
ניסוחו הישיר של הרעיון מופיע באבות דרבי נתן: "האדם הוא עולם קטן, העולם הוא אדם גדול, ומה שיש בזה יש בזה" (אבות דרבי נתן, פרק ל"א). דברים אלו נשענים על רעיון המופיע כבר במשנה (סנהדרין פרק ד) שם מופיעה הקביעה ולפיה כל המציל אדם אחד כאילו הציל עולם מלא.
על כך מובא באבות דרבי נתן:
פירוטו של הרעיון מופיע גם במדרש קהלת רבה (א,ד):
במדרש תנחומא (פרשת פיקודי ג'): "כתיב: ה' בחכמה יסד ארץ (משלי ג, יט), ואומר: ואמלא אותו רוח א-להים בחכמה (שמות לא, ג), ללמדך שהמשכן שקול כנגד כל העולם, וכנגד יצירת אדם שהוא עולם קטן". באוצר המדרשים יש מדרש ספציפי שזהו כינויו (עולם קטן).
בפילוסופיה היהודית.
הרעיון, שהאדם עולם קטן, נפוץ אצל הפילוסופים היהודים של סוף תקופת הגאונים ותחילת תקופת הראשונים, ובמיוחד בפירוש רבי שבתי דונולו לספר יצירה, בספר ערוגת הבושם לרבי משה אבן עזרא, בספר עולם הקטן לרבי יוסף אבן צדיק, ופרק ע"ב של מורה נבוכים חלק א. ובעקבותיהם הרעיון מצוי בספרים מאוחרים יותר. בטעם כינויו "עולם קטן", יש שלוש שיטות עיקריות:
במחשבת הקבלה.
בספרות הקבלית ייצוג נוספים של רעיון האדם כמיקרו-קוסמוס, הביטוי 'אדם עולם קטן' מופיע בפירוש גם בתיקוני זוהר (דף ק.). גם רמח"ל מנסח את הרעיון בספרו קנאת ה' צבאות בין כללי החכמה (כלל ב'). חידושם של מקובלים הוא בהשלכה של הרעיון מן העולם אל המערכת האלוהית, למשל בקבלת האר"י המציגה תקבולת מדויקת בין איברי גוף האדם לאיברי האלוהות במשמעם הרוחני.
בפיוט.
בפיוט "בשם א-ל אשר אמר" מאת רבי משה אבן עזרא:
קלחת דייוויד
פרנק מור קרוס
פרנק מור קרוס ג'וניור (באנגלית Frank Moore Cross Jr. 1921–2012) היה פרופסור לעברית ולשפות מזרחיות אחרות באוניברסיטת הרווארד, התפרסם בזכות עבודתו בפרשנות מגילות מדבר יהודה, פרסומיו על המיתוס הכנעני מ-1973 ועל המיתוס העברי, ובזכות עבודתו משנת 1973 על האפיגרפיה השמית הצפון-מערבית. רבים ממאמריו בנושא זה נאספו בספר "Leaves from an Epigrapher's Notebook".
ראשית חייו וחינוכו.
קרוס נולד ב-13 ביולי 1921 ברוס, קליפורניה. הוא היה בנו של פרנק מור קרוס, כומר ותיק של הכנסייה הפרסביטריאנית של אנסלי היילנד בברמינגהאם, אלבמה. אחד מדודיו, לורנס ל. קרוס, היה ראש עיריית ברקלי בקליפורניה בשנים 1947–1955.
קרוס סיים את לימודיו בבית הספר התיכון באנסלי בשנת 1938. הוא קיבל תואר ראשון (BA) ממכללת מריוויל בשנת 1942 ותואר ראשון בתאולוגיה (BD) (תואר תאולוגי דתי) מטעם הסמינר התאולוגי מקורמיק, שם זכה במלגה על שם Nettie F. McCormick במדעי הברית הישנה, בשנת 1946. קרוס המשיך ללמוד תחת ויליאם פ. אלברייט, ה"אב המייסד" של הארכאולוגיה מקראית, באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם קיבל דוקטורט בשנת 1950. הוא גם קיבל תואר שני באוניברסיטת הרווארד בשנת 1958. קרוס זכה בתואר דוקטור לפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1984 ותואר דוקטור למדעים מאוניברסיטת לת'ברידג' בשנת 1990.
קריירה.
בשנים 1949–1950 קרוס היה מרצה זוטר לשפות שמיות באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. לאחר מכן הוא היה מרצה להיסטוריה תנ"כית במכללת ולסלי בשנים 1950–1951, מרצה לברית הישנה בסמינר התאולוגי מקורמיק 1951–1953, ופרופסור חבר באותו מוסד בשנים 1954–1957.
קרוס מונה לפרופסור חבר בברית הישנה בבית הספר לתאולוגיה באוניברסיטת הרווארד בשנת 1957. שנה לאחר מכן מונה לפרופסור באוניברסיטת הרווארד לשפות עברית ושפות אוריינטליות אחרות. הוא כיהן בתפקיד זה בין השנים 1958–1992, ואז היה לפרופסור אמריטוס. קרוס היה אוצר המוזיאון השמי של אוניברסיטת הרווארד בשנים 1958–1961 ומנהל המוזיאון בין השנים 1974–1987.
קרוס היה עמית של המועצה האמריקאית לאגודות מדעיות (1971–1972), עמית המכון הישראלי ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בירושלים (1978–1979), ועמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1961), חבר באגודה הקתולית למקרא (1968) וחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית (1971).
במהלך כהונתו בהרווארד פיקח קרוס על יותר ממאה עבודות מחקר, כך שרבים מהחוקרים הבכירים בימינו (תחילת שנות האלפיים) במקרא, בעברית ובלימודי המזרח הקדום הם תלמידיו לשעבר. בין הבולטים שבהם הם עמנואל טוב, ג'ון ג'יי קולינס, ג'ו אן האקט, ג'ון היונרגארד, ויליאם דיוור, פ. קייל מקרטר ג'וניור, פיטר מכיניסט, לורנס סטייגר, ברוס וולטק, ריצ'רד אליוט פרידמן, הקטור אבאלוס, ומארק סמית'.
מגילות מדבר יהודה.