יחד עם בעלה, דר-אבדיקיאן עיצבה את תחנות הכבאים והמשטרה בירוואן, וכן את בית הקולנוע "סנסונצי טאביט", אשר נהרס מאוחר יותר. ב-1938, אחד העיצובים שלה זכו להכרה בתערוכה הבינלאומית בפריז, "נשים באמנות ובאמנות עממית", ובאותה שנה זכתה גם לתואר אדריכלית השנה של איגוד האדריכליות הרוסי (ברוסית: Лауреат Всесоюзных смотров творчества женщин-архитекторов). בין 1941 ו-1943, היא כיהנה כיושבת הראש של איגוד האדריכלים הארמני. העיצוב שלה לבית הקולנוענים זכה בפרס הראשון בשנת 1948 של מועצת כלל האדריכליות הסובייטיות. הבניין מכונה לעיתים קרובות "בניין פונצ'יקונוץ", כי הוא שיכן בזמנו את אחר מבתי הקפה הראשונים של ירוואן, בו הגישו פונצ'יקנוץ, סוג של מאפה.
לאורך הקריירה שלה, דר-אבדיקיאן עיצבה בניינים משרדיים ובנייני מגורים, בתי ספר ובתי חולים, בין היתר. בין עיצוביה נכללים אולפני הסרטים "ארמנפילם" בפינה של שדרת לנין ורחוב קירוב בירוואן; בניין משרד המסחר; בניין הנ.ק.ו.ד. בפינת רחובות קירוב ואבוויאן, המכון ללימוד שפות אחריאן; בתי ספר בואראשאפאט, ונדזור, לנינקאן (גיומרי), סטפנבאן, וירוואן; בית חולים בנור באיאזט. העיצובים שלה היו ידועים עבור הקומפוזיציה הקלאסית והאלמנטים הדקורטיביים, בשילוב עם מאפיינים לאומניים ברורים של האדריכלות הארמנית. היא צברה מוניטין עבור עיצוב מבני פינה ובשל יכולתה ליצור עיצובים החיים בהרמוניה עם הסביבה הקיימת, תוך שימוש בארקדות קעורות שעומדות בניגוד עיצובי לקווים הישרים של הרחוב.
ב-1945 דר-אבדיקיאן זכתה להכרה מצד הסובייט העליון של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית, וב-1956, היא נבחרה כאדריכלית השנה של איגוד האדריכליות הסובייטי. ב-1968, דר-אבדיקיאן הפכה לאדריכלית אמריטוס, והיא יצאה לגמלאות בשנת 1972. לאחר שארמניה השיגה את עצמאותה מברית המועצות, דר-אבדיקיאן הוכרה על ידי הרפובליקה של ארמניה, והוענקה לה מדליית הזהב על שם אלכסנדר טמניאן בשנת 2002. ב-2008, הוענקה לה מדליית הזהב של ירוואן, מטעם העירייה, לכבוד יום הולדתה ה-100. היא הייתה נושא מאמר מרכזי במגזין "אדריכלות ובנייה" (ברוסית: Архитектура, строительство) ב-2012, שבו עבודתה הושוותה לזו של האדריכל הברזילאי הנודע אוסקר נימאייר.
מותה.
דר-אבדיקיאן נפטרה ב-16 בינואר 2013 בירוואן, ארמניה. היא הייתה בת 104.
אנה טר-אבטיקיאן
בלתי נסלח
ד'ארטניאן
ד'ארטניאן (בצרפתית: D'Artagnan) הוא שמה של דמות ספרותית המככבת בכמה מספריו של אלכסנדר דיומא האב ומבוססת על דמותו של המוסקטר הצרפתי שארל דו בָּה או דה בה קסטלמור ד'ארטניאן (בצרפתית: Charles de Batz-Castelmore d'Artagnan), שהיה קפטן מוסקטרים בשירותו של המלך הצרפתי לואי ה-14, מפקד הפלוגה הראשונה של חטיבת המוסקטרים.
הדמות ההיסטורית.
ד'ארטניאן נולד כנראה בשנים 1611–1623 במבצר קסטלמור, במחוז לופיאק, שבגסקוניה, בדרום מערב צרפת ונהרג ב־25 ביוני 1673, במסטריכט, במהלך מלחמת הולנד–צרפת.
בהמלצת קרוב משפחה בעל דרגת פיקוד בין המוסקטרים, גויס ד'ארטניאן למשמר המלכותי ושירת ביחידות שונות ובכמה מערכות צבאיות. המלך הכיר אותו וסמך עליו, לכן הטיל עליו משימות עדינות, כמו מעצר/ליווי של נכבדים מסוימים ובהם גם הקרדינל מאזארן וניקולא פוקה, שהיה שר האוצר והאיש העשיר ביותר בצרפת — ד'ארטניאן ביצע זאת היטב וכך גם התקדם בדרגות.
ד'ארטניאן ייחס לעצמו תואר אצולה, כנראה ללא ביסוס אמיתי ולאחר מותו נפתחו משפטים נגד בניו על השימוש בתואר האצולה. המלך, שזכרו של ד'ארטניאן היה יקר לו, דאג להפסיק את המשפטים.
הזכרונות המזויפים.
העיתונאי והסופר גאסיין דה קורטיל דה סנדרה (1644 - 1712) השתמש לאחר מות ד'ארטניאן בחלק מידיעותיו על תולדות חייו, כדי לחבר את זכרונותיו כביכול. דה קורטיל הירשה לעצמו תחת אצטלת ה"זכרונות" לגבב סיפורי אהבים, אנקדוטות והרפתקאות שהיו או לא היו ופרסם אותם בכמה נובלות: Mémoires de M.L.C.D.R., 1687; Mémoires de M. d'Artagnan, 1700; Mémoires de M. de B.; 1711.
דיומא האב וספרי קורטיל.
הסופר אלכסנדר דיומא האב, שקרא את ספרי דה קורטיל, בנה על דמויותיהם של ד'ארטניאן ורעיו את ספריו הנודעים "שלושת המוסקטרים", "אחרי עשרים שנה" ו"הוויקונט דה בראז'לון". דמותו של ד'ארטניאן בספרי דיומא שונה מדמותו בספרי קורטיל, ולדעת היסטוריונים היא קרובה יותר לדמות ההיסטורית.
ספרי דיומא זכו לתפוצה גדולה מאוד ותורגמו לשפות רבות. על בסיס ספריו הופקו סרטים רבים, דוגמת שלושת המוסקטרים (סרט, 1921), בהם מככב ד'ארטניאן, ודמותו זכתה לחיקויים רבים.
אינגה ואנוש ארשאקיאן
אינגה ואנוש ארשאקיאן (בארמנית: Ինգա և Անուշ Արշակյաններ), הידועות כהאחיות ארשאקיאן (בארמנית: Արշակյան քույրեր), הן צמד זמרות עם ארמניות. האחיות ייצגו את ארמניה באירוויזיון 2009, והגיעו למקום העשירי בגמר.
תחילת דרכן.
אנוש נולדה ב-24 בדצמבר 1980 בירוואן. היא סיימה את לימודיה בבית הספר למויקה אסלאמזאיאן, בפסנתר. ב-1994, היא הגיעה למקום ראשון, וזכתה בפרס הקהל בתחרות זמר "קולות מהדהדים" שהתקיימה באומסק. באותה תקופה היא החלה לפתח קריירה בתור כותבת/מלחינה. היא המשיכה את הכשרתה המוזיקלית באקדמיה למוזיקה א. באבאג'ניאן. הופעת הבכורה שלה כזמרת הייתה ב-1999, כסולנית יחד עם התזמורת הפילהרמונית הלאומית של ארמניה ומקהלתה. מ-2001 עד 2005, היא למדה בקונסרבטוריון הלאומי בירוואן וסיימה שם עם תואר בג'אז ווקאלי.
אינגה נולדה ב-18 במרץ 1982, בירוואן. היא גם למדה באותם בתי הספר, וסיימה בשנת 1997, בלימודי כינור. במקביל ללימודיה, היא ניגנה באנסמבל הכינורות ב. ג. אכמיאן. היא תיירה עם ההרכב ברחבי ארמניה. בשנת 1998, אינגה הצטרפה אל אחותה, והשתיים הרחיבו את הרפרטואר שלהן, לשירי עם ארמנים בדואטים, וכן אריות אופרטיות, בהן הכינור משחק תפקיד מרכזי. גם בלימודיה המתקדמים הלכה בעקבות אחותה ואחרי הכשרה נוספת בכלי מיתר, למדה בקונסרבטוריון בירוואן ג'אז ווקאלי, וסיימה את לימודיה בשנת 2005.
קריירה.
בשנת 2000, אינגה ואנוש התחרו בתיאטרון המוזיקלי של ארמניה. שתיהן ביצעו שירים לאומיים ואתניים, שנכתבו על ידי א. גריגוריאן ואנוש. הן המשיכו והופיעו בערים רבות בארמניה כסולניות.
בספטמבר 2002, הן יצאו לסבב הופעות בארצות הברית בתיאטראות מוזיקליות, ולאחר מכן נסעו עם אותה ההופעה לטהראן.
בפסטיבל השירה הארמני "נבל הזהב" בשנת 2002, מונו האחיות כחביבות הקהל. בחודש פברואר 2003, הן הכינו מופע חדש, "עונות החיים", עם א. גריגוריאן כמפיק. גם מופע זה היה מבוסס שירה אתנית ולאומית, בשילוב עם מוזיקה מודרנית, בליווי כינור, פסנתר וגיטרה.
במרץ 2003, השתיים קיימו מופעים בתיאטרון "אלכס" בלוס אנג'לס, הצעה שקיבלו בעת סבב ההופעות הראשון שלהן שם. הן הוציאו באותה העת את האלבום הראשון שלה, "אנו וההרים שלנו". הזמנות להופיע בניו יורק, טורונטו, פריז, ובואנוס איירס לא איחרו לבוא.
בשנת 2004, הביצוע שלהן לשיר העם הארמני "טמזרה" הוכרז כשיר המנצח בפסטיבל "נבל הזהב". בנוסף, השיר זכה בפרס טיגראן נגהדאליאן בפרסי המוזיקה הלאומיים של ארמניה בדצמבר 2005. קליפ וידאו של השיר יצא באותה שנה, והשיר גם נכלל מאוחר יותר באלבום השני של הצמד, "טמזרה", אשר יצא בשנת 2006.
לאחר יציאת האלבום, השתיים יצאו לסבב הופעות בינלאומי שכלל את ארצות הברית, טהראן, לונדון, פריז, רוסיה וגרמניה.
אלבום האולפן השלישי של אינגה ואנוש, "פעימות לב ארצי"יצא בנובמבר 2009. הסינגל מהאלבום "מנק אנק מר סררה", נבחר להיכלל במרתון ההתרמה השנתי של הטלוויזיה הארמנית.
ב-21 במאי, אינגה ואנוש יצאו לסבב הופעות לקידום האלבום. ההופעה הראשונה שלהן הייתה בירוואן, ומשם המשיכו להופעות בסוריה, ביירות ורוסיה.
אירוויזיון 2009.
האחיות ארשאקיאן נבחרו על ידי הציבור הארמני ב-14 בפברואר 2009 לייצג את המדינה באירוויזיון 2009 שהתקיים במוסקבה, רוסיה, עם השיר "ג'אן ג'אן".
"השיר שלנו לאירוויזיון נכתב בז'אנר הפולק, עם אלמנטים מטרנדים של המוזיקה העכשווית", אמרה אנוש ארשאקיאן במסיבת העיתונאים לפני הנסיעה למוסקבה. השיר שילב מילים בארמנית ואנגלית ,המטרה של האחיות, לדבריהן, הייתה לייצג מוזיקה עממית ארמנית בדרך חדשה. "מדינות קטנות כמו ארמניה תמיד צריכות לקחת חלק בתחרויות כמו האירוויזיון, כדי להציג את התרבות שלהן לעולם," הוסיפה אנוש.
השיר הגיע לגמר, וסיים במקום ה-10 עם 92 נקודות. המיקום סגר רצף של עשר שנים בהן אמרניה הגיעה לעשירייה המובילה בתחרות.
השיר "ג'אן ג'אן" היה השיר הארמני הראשון להגיע לטופ-30 במצעד הלהיטים הגרמני Pmachinery, ואף העפיל למקום השלישי בשיאו, הוא נשאר במצעד למשך 16 שבועות.3
בעקבות התחרות, התגלה שממשלת אזרבייג'ן זימנה לחקירה בלשכת שירותי הביטחון אזרחים אשר הצביעו בעד הצמד הארמני. שתי המדינות מצויות במלחמה ארוכת-שנים סביב מחוז נגורנו קרבאך, שבו רוב אתני ארמני. מארגני האירוויזיון, איגוד השידור האירופי (EBU), החליטו לא להעניש את אזרבייג'ן, אך גינו את הפלישה לפרטיות האזרחים, ושינו את חוקי התחרות למניעת תקריות עתידיות, ותטיל סנקציות על חברות תקשורת אשר משחררות מידע אודות מצביעים לרשויות.
אירוויזיון 2015.
אינגה ייצגה את ארמניה באירוויזיון 2015 בפעם השנייה, הפעם כחברה בקבוצה Genealogy.
אינגה ואנוש
ואם פרידה (שיר)
ואם פרידה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית דיקלה, מתוך אלבומה הרביעי בעל אותו השם, ואם פרידה. השיר יצא לאור ב-24 בפברואר 2014, כסינגל הראשון מתוך האלבום, תחת חסותה של חברת התקליטים "Helicon Music - הליקון".