עם ההצלחות היו עדיין קשיים טכניים שהיה צורך להתעלות עליהם, העיקרי שבהם הוא האצת הרוטור טרם המראה, הפתרון עם משיכת החבל היה מאיץ רק לכחצי מקצב הסיבוב הדרוש להמראה, שאר ההאצה הייתה צריכה להתבצע במהלך ריצת המראה על ידי זרימת האוויר. מספר שיטות נוסו בשביל לאפשר האצה מיטבית של הרוטור, אחת השיטות הייתה הטיית הגה הגובה כלפי מעלה כדי שהוא יכווין את זרימת האוויר מהמדחף כלפי הרוטור. השיטה המוצלחת ביותר הייתה האצת הרוטור על ידי תמסורת המחוברת למנוע, כאשר לקראת המראה הייתה מתנתקת על ידי מצמד.
עקב ההצלחה של האוטוג'ירואים של דה לה סיירבה קמו להם חלוצים נוספים שהצליחו להביא עוד המצאות ושיפורים לכלי הטיס. אחד החידושים המשמעותיים הוא יכולת השליטה המחזורית ברוטור אשר מאפשרת לשלוט על זווית הפסיעה של כל להב במהלך סיבובה ועל ידי כך לשלוט במטוס בכלל הצירים במקום הגאים סטנדרטיים שלא מתנהגים בצורה מיטבית במהירויות טיסה איטיות בהן האוטוג'ירו טס, זה התבצע על ידי הטיית ראש הרוטור, ומאוחר יותר על ידי מכלול עכביש שתוכנן על ידי ראול הפנר שעל ידי זרועות המחוברות לשורשי הלהבים שלט על זווית של כל אחד מהם. השליטה על מכלול העכביש התבצעה על ידי מכלול דיסקה שתוכנן על ידי הממציא ההולנדי אלברט גיליס וון באומהאואר. דגם סיירבה C.30 היה לכלי טיס הסדרתי הראשון שכלל יכולת שליטה מחזורית ויוצר על ידי אוורו, פוקה וולף, וליאורה את אוליבר.
דגם C.40 של חברת סיירבה כלל מספר שיפורים נוספים בהם יכולת המראה בזינוק, שמטוס זה היה חלוץ בו. זה התבצע על ידי ניתוק מהיר של הרוטור במהלך האצתו, אובדן הפיתול הפתאומי היה גורם ללהבים להטות קדימה יחסית למישור סיבובם על גבי צירים המוטים בזווית, זה היה גורם לעלייה מהירה בעילוי ובזינוק המטוס לאוויר, שאז היה יכול לטוס על ידי כוח הדחף של המנוע.
לקראת מותו דה לה סיירבה הבין שהעיניין העיקרי וכן מרבית מאמצי הפיתוח עוברים לטובת המסוק ולכן החל להשקיע בתחום זה. אחד הפיתוחים של חברת סיירבה היה מטוס הג'ירודיין שהוא מעין בן כלאיים בין מסוק לאוטוג'ירו, כאשר המטוס מתנהג כמסוק וממריא או נוחת בצורה אנכית על ידי עילוי ושליטה מהרוטור ובמהלך שאר הטיסה משתמש בדחף מהמדחף, והרוטור הראשי מנותק ולא מקבל הנעה.
הנצחה.
מפרצון סיירבה בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של חואן דה לה סיירבה, וזאת בדומה לאתרים רבים נוספים באזור אשר נקראו על שמם של חלוצים בתחום התעופה.
הרמוני קורין
הרמוני קורין (באנגלית: Harmony Korine; נולד ב-4 בינואר 1973) הוא במאי קולנוע, מפיק, תסריטאי, סופר ושחקן יהודי-אמריקאי. מוכר בעיקר בשל כתיבת התסריט לסרט "ילדים", בבימויו של לארי קלארק, ובשל כתיבתם ובימוים של הסרטים "ספרינג ברייקרס", "גאמו", "ג'וליין דונקי בוי" ו-"Mister Lonely".
סרטו "Trash Humpers" הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו וזכה בפרס הראשי, פרס DOX, בפסטיבל הסרטים הדוקומנטריים הבינלאומי של קופנהגן בנובמבר 2009.
ביוגרפיה.
קורין נולד בבולינס, קליפורניה וגדל בנאשוויל, טנסי למשפחה יהודית אמידה. הוריו הם אווה וסול קורין. אביו היה רקדן סטפס והפיק לרשת PBS (תכנים דוקומנטריים), סול נהג לקחת את קורין לקרנבלים וקרקסים ולימד אותו איך להשתמש במצלמת קולנוע מסוג "Bolex". כילד, קורין צפה בסרטים עם אביו שנהג לשכור סרטים של בסטר קיטון ולקח אותו להקרנה של גם גמדים התחילו בקטן.
קורין אמר כי "ידעתי שיש בקולנוע שירה כל כך חזקה שמעולם לא ראיתי עוד". כילד, קורין שינה את שמו מ"הרמוני" (הרמוניה) ל"הרמפול" (מזיק) כיוון שהרגיש כי שינוי זה יגרום לו להישמע קשוח יותר אם יקלע לקטטה. קורין העביר את ילדותו בנאשוויל ולמד בתיכון "הילסבורו" לפני מעברו לניו יורק לגור עם סבתו. קורין גם העביר זמן מה במחייה עם הוריו בקומונה, חוויה אשר סייעה לו לשבץ את סרטו Mister Lonely באווירת קומונה. כמתבגר, קורין הרבה לפקוד את בית הקולנוע והיה צופה בסרטים קלאסיים של ג'ון קסאווטס, ורנר הרצוג, ז'אן-לוק גודאר, ריינר ורנר פאסבינדר ושל אלן קלרק. באחד מהראיונות ציין קורין כי הוא למד מינהל עסקים במכללה, אך לפי מקורות אחרים נאמר כי הוא למד כתיבה דרמטית ב"בית הספר טיש לאומנויות" באוניברסיטת ניו יורק סמסטר אחד לפני שפרש לטובת פיתוח קריירה בתור גולש סקייטבורד מקצועי.
קורין הכיר את קלואי סביני בפארק "וושינגטון סקוור" בניו יורק במהלך שנתה האחרונה בתיכון ב-1993. השניים נהפכו לחברים קרובים, דבר אשר הוביל לליהוקה בסרט העצמאי דל התקציב "ילדים". הם היו במערכת יחסים שנמשכה עד שנות ה-90 המאוחרות. קורין התחתן עם השחקנית רייצ'ל קורין ולהם בת בשם לפטי בל קורין(Lefty Bell Korine).
פילמוגרפיה.
כבמאי/תסריטאי
קובץ מעורב
כבמאי בלבד
כתסריטאי בלבד
כמפיק
כשחקן
כעצמו
הורטנס דה בוארנה
הורטנס אז'ני ססיליה דה בוארנה (בצרפתית: Hortense Eugénie Cécile de Beauharnais, נולדה ב-10 באפריל 1783 בפריז, ממלכת צרפת - 5 באוקטובר 1837 בארננברג, שווייץ) הייתה בתו המאומצת של נפוליאון בונפרטה. היא הייתה בתם של אלכסנדר דה בוארנה וז'וזפין דה בוארנה, ואחותו של אז'ן דה בוארנה. לאחר שאמה התחתנה עם נפוליאון, שודכה הורטנס לאחיו של נפוליאון, לואי בונפרטה, והפכה למלכת הולנד. המפורסם שבבניה היה נפוליאון השלישי.
ביוגרפיה.
תחילת דרכה.
הורטנס נולדה ב-10 באפריל 1783, בפריז בירת ממלכת צרפת. אביה היה הרוזן אלכסנדר דה בוארנה, ואמה הייתה ז'וזפין דה בוארנה. במהלך המהפכה הצרפתית הוצא אביה להורג ב-23 ביולי 1794 לקראת סוף שלטון הטרור, ואמה נכלאה ושוחררה רק ב-6 באוגוסט רק תודות להתערבות חברתה תרזה תליין. שנתיים לאחר מכן נישאה אמה לנפוליאון בונפרטה, שהיה אז קצין צעיר.
למרות שלא ירשה את יופייה של אמה, הורטנס מתוארת לרוב כילדה משעשעת ונאה עם שער ארוך זהוב ועיניים כחולות חיוורות. את השכלתה היא רכשה בבית ספרה של מאדאם קאמפאן, שבו למדה יחד עם אחותו הצעירה של נפוליאון קרוליין בונפרטה. הורטנס הייתה מלחינה חובבת, ובין היתר הלחינה את המנגינה לשיר "אנו מפליגים לסוריה" ("Partant pour la Syrie"), שנכתב בהשראת המערכה הצרפתית בסוריה ובמצרים שהוביל אביה החורג. היא גם אהבה לצפות במצעדים צבאיים, ונודעה כשחקנית ביליארד מוכשרת. בשנת 1799 ביצע נפוליאון הפיכה צבאית, והכתיר את עצמו כ"קונסול ראשון" של צרפת. בהדרגה הוא צבר סמכויות של דיקטטור.
נישואיה.
בשנת 1802, כשהייתה הורטנס בת 19, היא נישאה לאחיו הצעיר של נפוליאון לואי בונפרטה. השידוך היה ביוזמתו של נפוליאון עצמו, שחיבב מאוד את שניהם. למרות שפער הגילים היה סביר (לואי היה אז בן 24), הרי שנישואיהם לא היו מאושרים. הורטנס הייתה שופעת חיים, בעוד לואי היה דיכאוני והיפוכונדרי. נפוליאון עצמו לא היה מרוצה מיחסו של לואי אליה, והוא טען שהוא מנסה "לאלף משמעת לבת זוגו כדרך שהיה מתרגל גדוד חיילים". לואי קיים רומן בסתר עם בת דודתה של הורטנס, אמילי, ולהורטנס עצמה היו מאהבים רבים. היא ילדה ללואי שלושה ילדים:
בעוד ששני הבנים הראשונים היו דומים לאביהם, הבן השלישי (לימים קיסר צרפת) לא דמה לו כלל מבחינה גופנית, אולם סבל מהתקפי דיכאון דומים. עובדה זו, כמו גם העובדה שהוא נולד בתקופה שבה הגיע המשבר בין בני הזוג לשיאו, תרמו ליצירת ספקולציות באשר לאב לא חוקי שלו, והיו אף שטענו שאביו הוא נפוליאון הראשון בעצמו.
הורטנס קיימה בסתר רומן עם שארל ז'וזף, הרוזן דה פלאהו, בנו הלא-חוקי של שארל-מוריס דה טליראן, שנודע כאדם נאה ופיקח במיוחד. בשנת 1811 היא ילדה בסתר את ילדם, שעתיד להיות המדינאי שארל דה מורני. הורטנס הצליחה בפיקחות רבה להסוות את ההריון והלידה, ורק אחיה ומספר ידידים קרובים ידעו על כך.
מלכת הולנד.
בשנת 1804 הכתיר את עצמו נפוליאון כקיסר צרפת, ואת ז'וזפין כקיסרית. בשנת 1806 הפך נפוליאון את הרפובליקה הבטאווית, מדינת חסות צרפתית, החופפת בגבולותיה בקירוב להולנד של ימינו) לממלכה בשם ממלכת הולנד, והכתיר את לואי כמלכהּ. הורטנס לא ששה לעזוב את צרפת, וקיוותה להיות "מלכת הולנד בפריז". עם זאת, נפוליאון התעקש, ובלית ברירה הורטנס ליוותה את בעלה אל ממלכתו החדשה. עם זאת, היא הופתעה לטובה מהולנד, ועד מהרה הסתגלה לתנאי החיים שם והתחבבה על העם. עם זאת, הקרע בינה לבין לואי החריף כאשר לואי אילץ אותה ואת אנשי פמלייתה לוותר על אזרחותם הצרפתית וללמוד הולנדית. היא ולואי גרו בשני אגפים נפרדים בארמון, ונפגשו רק אם הדבר היה הכרחי. במכתביה, הורטנס תיארה את עצמה כאסירה.
בשנת 1807 מת בנם הבכור, והורטנס חזרה לצרפת בתואנה שמצבה הבריאותי אינו טוב. בעלה נסע אחריה והתפייס עמה, אולם הוא נאלץ לחזור להולנד לאחר מספר שבועות והיא סרבה לחזור עמו. היא נשארה בצרפת עד שנת 1810, אז אילץ אותה נפוליאון לשוב להולנד. עוד באותה שנה הופקע מלואי הכס ההולנדי, והממלכה סופחה לצרפת. את שארית חייו העביר לואי באוסטריה והשקיע את זמנו בכתיבה ושירה.
אחריתה.