קריירה.
בקיץ 1991, עבד גאהארי במחלקת הפיתוח של חברת הרמקולים Bowers &amp; Wilkins בסטיינינג. הוא גילה שרמקולים עגולים ומכותרים מפיקים צליל איכותי יותר מהרמקולים המעוצבים בצורה הרגילה, כאחד מחלוצי העיצוב החדש הוא שילב בעיצוביו חומרים מקוריים כמו פיברגלס.
זמן קצר לאחר מכן, הקים גאהארי בשיתוף עם חברו לורנס דיקי חברת-רמקולים משלהם בשם Blueroom Loudspeakers. ה"מיניפוד" שעיצב גאהארי, זכה בפרס ה-EISA הראשון שלהם, דבר זה גרם לצמיחה משמעותית בהכרת החברה כמותג בינלאומי.
ב-1994 הוא הקים מותג הקלטה עצמאי בשם Blue Room Released אשר לימים יחשב כמותג המשמעותי ביותר בעולם הטראנס הפסיכדלי. מותג זה יפעל בשיתוף עם הרכבים ואמנים כמו Etnica,The Infinity Project, Juno Reactor וTotal Eclipse. ב-1999 עזב גאהארי את Blue Room Released והחל לעבוד על פרויקט חדש בשם "Sifi", ב-2002 הפרויקט מומש והחברה Sifi הוקמה, כחברת עיצוב ופיתוח כללי.
וונדרוומן
מחלות אוטואימוניות
מינניות
למברג
בוקר טי סאליבן
אמין פאשא
אֶמין פאשא (28 במרץ 1840 - 23 באוקטובר 1892), נולד כיצחק אדוארד שניצר, הוטבל (בסביבות 1847) כאדוארד קרל אוסקר תאודור שניצר, היה רופא, חוקר טבע ומושל אקווטוריה שבאפריקה, בדרום סודאן של ימינו.
חייו.
נולד באופלן שבפרובינציית שלזיה, ממלכת פרוסיה, למשפחה יהודית-גרמנית מהמעמד הבינוני, אשר עברה לניסה (פולין) כאשר היה בן שנתיים. בהיותו בן חמש מת אביו, אמו נישאה לנוצרי והוא הוטבל לנצרות לותרנית. למד באוניברסיטאות בברסלאו, בקניגסברג ובברלין והוכשר כרופא ב-1864. עם זאת, הוא נפסל לעיסוק ברפואה ועזב את גרמניה לקושטא במטרה להצטרף לשירות העות'מאני.
בטיולו דרך וינה וטריאסטה, עצר באנטיווארי שבאלבניה, שם התקבל בברכה על ידי הקהילה האירופאית ותוך זמן קצר החל בעיסוק רפואי. הוא שיפר את כישוריו הלשוניים ורכש יכולות בשפה הטורקית, האלבנית והיוונית. הוא היה לממונה על הקרנטינה בעיר ועזב אותה רק ב-1870 כדי להצטרף לצוותו של אסמאעיל האקי פאשא, מושל אלבניה הצפונית, בעבודתו הוא טייל באימפריה העות'מאנית, על אף שמעט פרטים ידועים על כך.
כאשר האקי פאשא מת ב-1873, שב אמין לניסה עם אלמנתו של האקי פאשא וילדיו, אליהם התייחס כאל משפחתו שלו, אך עזב במפתיע בספטמבר 1875, הופיע מחדש בקהיר ואז עזב לח'רטום לשם הגיע בדצמבר. בנקודה זו אימץ את השם "מהמט אמין" (בערבית: "מוחמד אל אמין"), והחל לעסוק ברפואה ובאיסוף צמחים, בעלי חיים, וציפורים, שרבים מהם הוא שלח למוזיאונים באירופה. למרות שיש הרואים בו מוסלמי, לא ברור אם אכן המיר את דתו.
צ'ארלס גורדון, אז מושל אקווטוריה, פרובינציה של מצרים, הממוקמת בדרומה של סודאן של ימינו, שמע על הופעתו של אמין והזמין אותו להיות קצין רפואה ראשי של המחוז: אמין הסכים והגיע לשם במאי 1876. גורדון שלח את אמין באופן מיידי למשימות דיפלומטיות בבוגנדה ובבוניורו בדרום, באוגנדה של ימינו, שם זכה לפופולריות הודות לסגנונו הצנוע ורהיטותו בשפת הלוגנדה.
אחרי 1876, עשה אמין את לאדו כבסיסו למשלחות איסוף באזור. ב-1878 מינה החדיו של מצרים את אמין כיורשו של גורדון בתור מושל המחוז, והעניק לו את התואר ביי. על אף התואר המכובד, הייתה לאמין מעט מאוד יכולת לשלוט; כוחו הצבאי היה מורכב מכמה אלפי חיילים ששלטו על לא יותר מרדיוס של מייל סביב המוצבים שלהם, והממשלה בח'רטום הייתה אדישה להצעותיו לפיתוח.
המרד של מוחמד אחמד, המהדי, שהחל ב-1881 ניתק את אקווטוריה מהעולם החיצון ב-1883, ובשנה שבלאחריה צעד כראם אללה דרומה כדי לתפוס את אקווטוריה ואת אמין. ב-1885 אמין ומרבית כוחותיו נסוגו עוד דרומה לכפר ודאלי סמוך לאגם אדוארד. אף שנותקו מתקשורת לצפון, עדיין יכול היה להתכתב עם זנזיבר דרך בוגנדה. אמין פאשא היה נחוש בדעתו להישאר באקווטוריה, והשדרים שלו, שהועברו על ידי חברו וילהלם יונקר עוררו רגש ניכר באירופה ב-1886, במיוחד בשל מות גורדון בשנה שלפני כן.
המשלחת להצלתו של אמין פאשא, אשר הובלה על ידי הנרי מורטון סטנלי, נטלה על עצמה לחלץ את אמין על ידי עלייה במעלה נהר הקונגו ואז דרך יער איטורי, דרך קשה במיוחד שעלתה במותם של שני שלישים מן המשלחת. פרטים מדויקים של מסע זה תועדו ביומני הקצינים הלא אפריקאיים במשלחת שפורסמו. סטנלי פגש את אמין באפריל 1888 ולאחר שנה של ויכוח והססנות, שבמהלכה אמין ואחד מקציני המשלחת, אי ג'י מאונטני ג'פסון, נכלאו במבצר דופיל על ידי כוחות שמרדו מאוגוסט עד נובמבר 1888, השתכנע אמין לעזוב לחוף. הם הגיעו לבגמויו שבטנזניה של ימינו ב-1890. במהלך חגיגות נפצע אמין מנפילה ממרפסת וסטנלי עזב את אפריקה בלעדיו.
כאשר הוביל אמין פאשא בשנת 1892 משלחת גרמנית לחקר אגמים בפנים הארץ, הוא נתפס ונרצח על ידי סוחרי עבדים בקיננה.
לודוויג פון דרייק
לודוויג פון דרייק (באנגלית: Ludwig Von Drake) היא דמות מונפשת שנוצרה באולפני דיסני. הדמות הופיעה בפעם הראשונה ב"העולם המופלא של הצבע" משנת 1961. פון דרייק, דודו של דונלד דאק, לבוש כפרופסור מפוזר, מוצאו ומבטאו וינאיים והוא מתהדר בתארים אקדמאיים רבים. הדמות הופיעה בסרטונים ובסדרות אגדות ברווזים, הנפשה גולמית, עבודות מיקי מאוס, בונקרס, דונלד דאק וצוות קוואק, בית העכבר ו.
באלו
באלו (באנגלית: Baloo) הוא דמות בדיונית של דוב המופיעה בספרו של רודיארד קיפלינג - "ספר הג'ונגל" וכן בספר ההמשך "ספר הג'ונגל השני". מקור שמו של באלו הוא במילה ההינדית ל"דוב" (भालू).
ביוגרפיה.
באלו הוא דוב שפתני (או בסרטים מסוימים דוב חום ואף דוב שחור אסייתי) שגר בג'ונגלים של הודו ומלמד את הזאבים מהו חוק הג'ונגל. לאחר שמוגלי גדל על ידי הזאבים הוא ובגירה הופכים לחבריו הטובים ובאלו מלמד את מוגלי על חוקי הג'ונגל.
הופעות נוספות.
הופעתו הראשונה של באלו בגרסת אנימציה הייתה בגרסת האנימציה "הרפתקאות מוגלי" משנת 1967.
באלו הופיע באותה שנה בעיבוד האנימציה של דיסני לספר בדיבובו של פיל האריס ובשנת 2003 בסרט ההמשך בדיבובו של ג'ון גודמן, וכן בסדרת האנימה היפנית "מסיפורי ספר הג'ונגל" ובסדרות הנפשה של דיסני כמו: "עולם סחרחר" בתפקיד טייס (בדיבוב אד גילברט), "גורי הג'ונגל" (בדיבוב א.ג. דיילי), ו"בית העכבר".
בסרט של דיסני הוא שר שיר בשם "The Bare Necessities" ("הצרכים הפשוטים", אך נשמע גם כמו "צורכי הדוב") בו הוא מציג למוגלי את הפילוסופיה שלו: לחיות בפשטות, ליהנות ממה שיש, לא לבזבז זמן בחיפושים אחר מה שלא קיים, לא לטרוח ולא לעבוד קשה.
במחזמר "ספר הג'ונגל" בישראל בשנת 1996 את באלו שיחק טוביה צפיר, ובגרסאות מאוחרות יותר של המחזמר גילם אותו צחי נוי.
באלו מופיע בסרט הלייב אקשן בבימויו של ג'ון פאברו, הוא מדובב על ידי ביל מארי. באלו ומוגלי נפגשים לראשונה כאשר באלו מציל את חייו של מוגלי לפני שהוא נאכל על ידי קא הפיתון. לאחר מכן מנצל באלו את מוגלי כדי להשיג דבש, אליו הוא אינו יכול להגיע. בין באלו למוגלי נוצרת חברות שנאלצת להתפרק לאחר שבאלו מבין כי שירחן מנסה להרוג את מוגלי. באלו שב להציל את מוגלי בעזרתו של בגירה מידיו של המלך לואי אשר חוטף את מוגלי. באלו גם עוזר למוגלי להביס את שירחן בקרב האחרון בסרט.
ין סיד
הפילהרמונית של ניו יורק
הפילהרמונית של ניו יורק (באנגלית: New York Philharmonic) היא תזמורת אמריקאית שבסיסה בעיר ניו יורק. זוהי אחת התזמורות הנודעות ביותר בארצות הברית. היא נחשבת לוותיקה ביותר בתזמורות אמריקה, אם כי יש המייחסים מעמד זה לתזמורת הרווארד-רדקליף . מאז שנת 2004 היא מופיעה בעיקר באולם דייוויד גפן הול שבמרכז לינקולן, ותוכנית לעקור בקביעות לקרנגי הול הורדה מעל הפרק.
היסטוריה.
התזמורת נוסדה על ידי יורלי קורלי היל בשנת 1842 וב-7 בדצמבר של אותה שנה הופיעה בקונצרט הראשון שלה בנגינת הסימפוניה החמישית של בטהובן. היו תזמורות אחרות בניו יורק לפניה, אך הן לא החזיקו מעמד זמן רב, בעוד שהפילהרמונית נחלה הצלחה, צברה פופולריות וגדלה בהיקפה במהלך המאה ה-19. עד סוף אותה מאה היו עוד כמה תזמורות בניו יורק שהתחרו בה, יחד עם התזמורת הסימפונית של בוסטון, שערכה ביקורים סדירים בניו יורק.
בשנת 1893 ניגנה הפילהרמונית של ניו יורק, בניצוח אנטון זיידל, את הסימפוניה התשיעית של אנטונין דבוז'אק, "מן העולם החדש", בביצוע בכורה עולמי, שעזר לקידום הפרופיל הבינלאומי שלה. רק לאחר היערכותה כתזמורת מקצועית לכל דבר, בשנת 1909, זכתה להצלחה רבה. המלחין גוסטב מאהלר שנחשב אז לאחד המנצחים המבוקשים בעולם, היה למנהל המוזיקלי הראשון של התזמורת, שאך זה הייתה למקצועית.
הפילהרמונית של ניו יורק הרבתה להזמין יצירות חדשות ממלחינים מודרניים והייתה גם חלוצת הקדמה הטכנית. בשנת 1922 הייתה היא התזמורת החשובה הראשונה שהופיעה בשידור חי ברדיו (ראשוניות לה טוענת גם תזמורת דטרויט). בשנת 1930 הייתה הראשונה להופיע בשידור כזה לכל רחבי אמריקה. הקונצרטים המשודרים הללו נמשכו עד לתקופה המודרנית.
הפילהרמונית של ניו יורק עשתה לה שם כגוף חינוכי חשוב. הקונצרטים שלה לצעירים, שארנסט שלינג החל בהם ב-27 במרץ 1924 וליאונרד ברנשטיין פרסם אותם ברבים, שודרו ברחבי אמריקה ואפשר להשיגם מאז בסרטי הקלטה ובשנות האלפיים, בתקליטורים.