תוחלת החיים של הדאון הענק בטבע: 15-6 שנים.
מצב שימור.
אוכלוסיית הדאון הגדול נמצאת בירידה בגלל אובדן שטחי יער מועדפים לטובת חקלאות או סחר בעץ, פיצול יערות על ידי סלילת כבישים ועמודי חשמל, שריפות בר ענקיות, והשפעת ההתחממות הגלובלית על סביבת המחיה. רובם המכריע של הדאונים שנאלצים להגר מהאזור שבו חיו עקב פגיעה או הפרעה חיצונית, מתים בסופו של דבר באזור החדש ואינם מצליחים להתאקלם בו גם אם הוא סמוך לאזור המקורי, אם בשל חוסר גיוון במקורות מזון ובחללים ואם בשל שינויים פיזיולוגים בגוף כתוצאה מהלחץ. לעיתים הדאונים גם נשארים באזור המקורי שחווה פגיעה משמעותית בגלל גופם המסורבל שמתקשה לחצות שטחים פתוחים נטולי עצים בדרך לאזור חדש. קצב הרבייה הנמוך של הדאון מחמיר עוד יותר את המצב הכללי של המין.
על פני טווח התפוצה הרחב של הדאון המספרים דלילים למדי, ואף ששיעור הירידה בהם אינו ידוע, פעולות ניטור רחבות היקף שבוצעו באזורים מסוימים במשך השנים מצביעים על מגמה מדאיגה: בוויקטוריה, התרחשה ירידה בשיעור 9% מדי שנה בסוף המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21, בניו סאות' ויילס תת-אוכלוסייה מפוקחת נעלמה לחלוטין בעשור הראשון של המאה ה-21, ואילו במרכז קווינסלנד נמצאה ירידה של 89% ב-31 חורשים בין 1970 ל-2001. נתונים אלה הובילו את הרשימה האדומה של IUCN לסווג את הדאון הענק החל משנת 2016 כמין במצב שימור פגיע (VU), על בסיס ירידה כללית משוערת בגודל האוכלוסייה בשיעור של 30% עד תחילת העשור השני של המאה ה-21.
סביר להניח שמצבו של הדאון הוחמר אף יותר מאז ההערכה האחרונה של IUCN בעקבות גל השריפות באוסטרליה (2019–2020).
הדאון הענק נמצא במספר רב של שמורות טבע לאורך הטווח שלו שבהם יש הגבלה על כריתת עצים. ההישרדות שלו תלויה בניהול אחראי של יערות בוגרים ועתיקים. אומדן האוכלוסייה העולמי אינו ידוע במדויק, ונע על פי הערכות בין 50,000 לחצי מיליון דאונים.
הדאון והאדם.
אף על פי שלדאון הענק פרווה ארוכה ושעירה במיוחד, היותה רכה ושברירית למדי לעיבוד גרמה לחוסר ביקוש לפרוותו, ובהתאם לכך הוא גם לא ניצוד באינטנסיביות על ידי סוחרי הפרווה האוסטרלים ביחס לכיסאים אחרים.
דאונים ענקים הוחזקו בעבר בגני חיות אוסטרלים, אולם נחשבו לחיות תצוגה לא פופולריות עקב שעות הפעילות הליליות ודרישות תזונה מיוחדות שמשתוות לקואלה; מסיבות אלה, לא נעשה ניסיון רציני להקים אוכלוסייה גדולה בשבי. את אזורי המחיה של הדאון הענק ניתן למצוא באמצעות חיפוש חללים או חורים, והימצאות כדוריות צואה אדמדמות בכמויות גדולות על הגזעים מרמזות על נוכחות אינטנסיבית שלו.
לכידת הדאון בטבע קשה במיוחד עקב הנטייה שלו לשהות בחופת היער הגבוהה, וגם פתיונות במלכודות אינן אפקטיביות לאור הזמינות של עלי האקליפטוס. בשל כך, רשויות השימור משתמשות בעיקר בטכניקת אור זרקורים לאיתור דאונים ולביצוע אומדנים: אלומת אור חזקה שמכוונת לפניו של הדאון גורמת לעיניים שלו לזהור בצבע אדום או לבן ומאפשרת לאתר אותו בקלות בין הענפים. הלכידה עצמה נעשית באמצעות ניעור הענפים עם מוטות ארוכים שמובילים את הדאון לצנוח לאדמה בסופו של דבר.
דינגיסו
הדינגיסו (שם מדעי: Dendrolagus mbaiso; ידוע גם כבונדגזו), הוא מין של כיסאי נדיר דמוי קואלה בסוג קנגורו אילני שאנדמי למערב גינאה החדשה. הדינגיסו יוצא דופן מקנגוריי עצים אחרים בצבעיו הבולטים, ובכך שהוא מבלה את מרבית זמנו על האדמה ולא על העצים. מין זה התגלה רק בשלהי המאה ה-21, ופרטים רבים אודותיו טרם ידועים. הוא נמצא בסכנת הכחדה בשל בירוא יערות.
גילוי והיסטוריה.
הדינגיסו התגלה על ידי העולם המערבי רק בשנת 1994, כאשר קבוצת זואולוגים מאוסטרליה ואינדונזיה ביקרו באזור מכרה הנחושת גראסברג ליד עיירת הכרייה טמבאגאפורה במחוז פפואה באינדונזיה. חברי הקבוצה היו הזואולוגים האוסטרלים ואלכסנדרה שליי והזואולוג האינדונזי בפאק בודי, שגילו במהלך אותו מסע בעלי חיים נוספים. בכך, הפך הדינגיסו למין האחרון שהתגלה בסוג קנגורו אילני. בשל האקולוגיה שלו הנבדלת ממרבית המינים בסוגו, הזואולוגים שחקרו את הדינגיסו סברו בתחילה שייתכן והוא זכאי להיות סוג בפני עצמו.
בניגוד לחוקרים המערביים, הילידים המקומיים בגינאה החדשה משבטי המוני, הכירו היטב את הדינגיסו במשך מאות שנים, והוא היה מושא להערצה עבורם עקב האמונה העממית שהוא מייצג את הרוח של אבותיהם. הפגיעה בדינגיסו נחשבת לחטא באמונה העממית של שבטי המוני, ולכן הוא מוגן לחלוטין מפני ציד באזורים שבהם שוכנים השבטים הללו. שמו המדעי של הדינגיסו "mbaiso" (מבאיסו), נלקח משפתם של שבטי המוני ומשמעותו היא "החיה שאסור לפגוע בה".
הדינגיסו צולם בטבע לראשונה בשנת 2009 עבור סדרת "דרום האוקיינוס השקט" של ה-BBC, לאחר חיפוש של 11 ימים בעזרת שבטי המוני המקומיים.
אנטומיה ומראה.
הדינגיסו הוא כיסאי גוצי ועגלגל הדומה יותר במראהו הדובי לקואלה או לדוב שחור קטן מאשר לקנגורו הטיפוסי מערבות אוסטרליה: ראשו עגלגל ורחב ובעל חוטם גדול וקצר, רגליו וזרועותיו קצרים ועבים, וכפותיו רחבות. יש לו טפרים ארוכים, חזקים ומעוגלים המסייעים לו לאחוז היטב בענפים וגזעים. אוזניו קצרות ומשולשות, ועיניו קטנות יחסית. אורך ראשו וגופו של הדינגיסו כ-67 סנטימטרים ומשקל הנקבה 9-6.5 קילוגרם; משקל הזכר אינו ידוע. זנבו העבה של הדינגיסו קצר במיוחד לעומת מינים אחרים בסוגו, בשל העובדה שהוא מבלה את מרבית זמנו על האדמה ולא על העצים.
הפרווה של הדינגיסו עבה וצפופה ומורכבת משערות זיפיות ארוכות; היא מותאמת עבור מחייה במרומי ההרים הגבוהים של גינאה החדשה שבהם הטמפרטורות צונחות בלילות עד מתחת לאפס. צבעה שחור מבריק, והיא נוטה להיות כסופה מעט באזור הראש, בגפיים ובחלק האחורי של הגוף. בניגוד חד לצבע הכהה של הפרווה, בטנו של הדינגיסו, חזהו וגרונו בצבע לבן בוהק או צהבהב; בגיל מבוגר, נוצר כתם שחור בתוך הבטן הבהירה. על ראשו השחרחר של הדינגיסו מתפתחים עם הגיל מספר סימונים לבנים בולטים: רצועה לבנה לאורך הסנטר ותחתית הלחיים, ופס לבן עבה המקיף את האף הכהה; בנוסף, ישנו כתם לבן דמוי כוכב במרכז המצח. זנבו של הדינגיסו צהוב בבסיסו ושחור בקצהו, ועשוי להיות מפוספס לסירוגין בצבעים הללו.
תפוצה ואקולוגיה.
הדינגיסו אנדמי לאי גינאה החדשה; הוא מוגבל לרכס סודירמן במערב האי הנמצא בשליטת אינדונזיה. הרכס עצמו סמוך לרכס מאוקי הגדול יותר. טווח התפוצה שלו משתרע על כ-4,000 קמ״ר.
סביבת המחיה של הדינגיסו היא ביערות בתה ננסיים תת-אלפינים במרומי ההרים וביערות עננים. הוא חי בקצה העליון של קו העצים, בגבהים יוצאי דופן של 4,200-3,250 מטר מעל פני הים. בית גידול זה מתאפיין בכמויות משקעים גבוהות במיוחד, ועשיר בטחב וחזזיות המשמשים כמזון חשוב עבור הדינגיסו לצד עלים ופירות.
מעט מאוד פרטים ידועים אודות האקולוגיה של המין, בין השאר בשל נדירותו ובית גידולו הבלתי נגיש. בניגוד למרבית מיני הקנגורו האילני, הדינגיסו שוכן מרבית הזמן על קרקעית היער; בהתאם לכך, העצמות שלו דקות יחסית כשל בני הסוג קנגורו ואינן מסיביות וחזקות כשל בני הסוג קנגורו אילני אשר עצמותיהן מותאמות לקפיצה ממרומי עצים גבוהים. אף על פי כן, הדינגיסו מטפס לעיתים קרובות על העצים בתורו אחר עלים.
הדינגיסו פעיל בגפו, וככל הנראה חי בטריטוריה קבועה. שבטי המוני מדווחים שבעת מפגש עם הדינגיסו הוא מרים את זרועותיו מעל ראשו, חושף את בטנו הלבנה ושורק; התנהגות דומה נצפתה אצל המין קנגורו אילני דוריה, והיא ככל הנראה משמשת כמצג דומיננטי של המינים הללו כלפי כל בעל חיים הגדול החודר לטריטוריה שלהם. בהתחשב בכך שפרוות הדינגיסו כמעט חסרת ריח לעומת קרוביו (הטנקיל למשל), סביר להניח שהוא אינו מגן בקנאות על שטחו מפני פולשים, ומסתפק בהפגנת דומיננטיות כלפי דינגיסואים אחרים ולא יותר מכך.
התנועה שלו על הקרקע מגושמת ומוזרה למדי ומורכבת מריצה ארנבית וקפיצות קטנות. הדינגיסו צייתני ונינוח גם בנוכחות בני אדם, וציידים מדווחים שניתן להתקרב אליו בנקל, לכרוך לולאה סביב צווארו וללכת איתו כחיית מחמד, או לפתות אותו לרדת מהעץ באמצעות חופן עלים.
תוחלת החיים המרבית של הדינגיסו היא כ-10 שנים.
מצב שימור.
הדינגיסו מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל ירידה דרסטית של אוכלוסייתו אשר מוערכת בכ-50% לפחות במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-20. האיומים העיקריים עליו נשקפים בעיקר מצד אובדן בית גידולו שנגרם באמצעות בירוא יערות למטרות חקלאיות, וציד לבשר עבור התושבים המקומיים. שינויים בבית הגידול של המין בעקבות ההתחממות הגלובלית מהווים איום ארוך-טווח על הישרדותו.
נכון ל-2019, הדינגיסו אינו נמצא באף אזור מוגן במערב גינאה החדשה. אף על פי כן, בחלקים המערביים של תפוצתו המאוכלסים על ידי שבטי המוני, הוא מוגן כמעט לחלוטין מפני ציד, בשל האמונות המסורתיות. ארגון השימור IUCN, ממליץ לרשויות השימור האינדונזיות לבצע מחקרים מקיפים יותר אודות התפוצה, הביולוגיה והאיומים על הדינגיסו.
וולבי ארנבי אדמוני
וולבי ארנבי אדמוני (שם מדעי: Lagorchestes hirsutus; מוכר גם כוולבי ארנבי מערבי, ומכונה בשפות האבוריג'ינים מאלה) הוא מין של וולבי קטן ונדיר בסוג וולבי ארנבי, האנדמי למערב יבשת אוסטרליה. זהו המין הקטן ביותר בסוגו, ואחד משני המינים שנותרו כיום בסוג לאחר שהשניים האחרים נכחדו.