עם עלייתו לשלטון מינה מרואן את בנו מוחמד למפקד הצבא בחזית הפרת שם מצאו שבטי הקיס מקלט. עבדאללה אבן זאיד מונה למפקד הצבא בחזית דרום עיראק ומרואן עצמו בלווית בנו עבד אל-עזיז ואבו בחדל יצאו לכבוש מחדש את מצרים משלטון נציגיו של אבן זובייר. למרות שמרואן לא הצליח לדכא את מרד אבן אל זובייר השושלת האומיית שבה לאיתנה. מרואן שקד על הכשרת בניו לתפקידים פיקודיים כדי שלא ייווצר מצב של ואקום שלטוני בעקבות שליט חסר יכולת כמו מועואיה השני. מראשית ימיו כח'ליף מינה מרואן את בנו הבכור עבד אל-מלכ ליורש, בזכות הבהירות בירושה לא הייתה לעבד אל-מליכ בעיה לעלות לשלטון עם מות אביו בשיבה טובה באפריל 685.
אחד מצאצאיו, עדי אבן מסאפר היה דרוויש סופי ומייסד הדת היזידית.
הנצחתו.
מסגד על שם מרואן נחנך בשנת 1996 באורוות שלמה.
לאוניד מאסין
לאוניד מאסין (בצרפתית: Léonide Massine, ברוסית לאוניד פיודורוביץ' מיאסין -
,Леонид Фёдорович Мясин, 9 באוגוסט 1896, מוסקבה - 15 במרץ 1979, בורקן, ווסטפליה) היה רקדן וכוריאוגרף רוסי שפעל בארצות הברית ובעיקר בצרפת.
ביוגרפיה.
מאסין נולד כלאוניד מיאסין במשפחה של מוזיקאים. אביו, פיודור אפאנסייביץ' מיאסין ניגן בקרן יער בתזמורת התיאטרון מאלי, ואמו, יבגניה ניקולאייבנה, הייתה שרה במקהלת התיאטרון בולשוי. כילד, גילה לאוניד כישרונות אמנותיים רב-גוניים והתקבל כבר בגיל 8 (בשנת 1903) במחלקת הבלט של בית הספר לתיאטרון במוסקבה. היה בהתחלה תלמידה של נ. דומשובה ובתקופת סיום הלימודים תלמידו של א. גורסקי. בעת לימודיו הופיע הרבה על במת הבולשוי, לרבות בתפקידו הראשון כצ'רנומור באופרה "רוסלאן ולודמילה" מאת גלינקה. השתתף באותו זמן גם כשחקן בהצגות של התיאטרון מאלי, למד ציור בבית הספר של א. בוליפאקוב ואף נגינה בכינור.
בשנת 1912 בתום הלימודים הצטרף ללהקת הבלט של הבולשוי, אך עדיין התלבט באשר לבחירת המקצוע. התקבל גם כשחקן מתלמד מדרגה בתיאטרון מאלי. זכה בהצלחה רבה בתפקידים של תיכוניסטים במחזות על יד שחקנים מפורסמים כמו יוז'ין, לשקובסקאיה, רושצ'ינה - איבארובה.
פרשת דרכים בקריירה שלו הייתה פגישתו עם מפיק הבלט סרגיי דיאגילב בסוף שנת 1913, כשהמפיק הגדול ראה אותו רוקד באגם הברבורים. בדיוק באותו זמן דיאגילב חיפש סולן ראשי חדש במקום ואצלב ניז'ינסקי שאיתו הסתכסך.
עזב את רוסיה בינואר 1914 והצטרף לבלט רוס של דיאגילב. כאן השתלם אצל אנריקו צ'יקטי ורקד בתפקיד הבכורה שלו - שומר הלילה בפטרושקה מאת סטרווינסקי
לפי כוריאוגרפיה של פוקין. לאחר מכן הופיע בתפקיד הראשי בבכורת בבלט של ריכרד שטראוס, לפי הכוריאוגרפיה של אותו פוקין, "אגדת יוסף" וקטף הצלחה רבה.
ב-1948 הופיע בסרט נעליים אדומות לצידה של מוירה שירר.
יצר את הבלטים: "חנות הפנטסיות", "הכובע משולש הפינות" (את התלבושות והתפאורה יצר פיקאסו, את המוזיקה יצר מנואל דה פאיה), "המצעד" (עם תפאורה קוביסטית ותלבושות מאת פיקאסו, מוזיקה מאת אריק סאטי ועיצוב ספרותי של ז'אן קוקטו), "פולצ'ינלה" (עיצוב תלבושות ותפאורה של פיקאסו).
לאחר מותו של דיאגילב היה מעורב בלהקת הבלטים הרוסיים של מונטה קארלו.
מפלגה לאומית ערבית
מפלגה לאומית ערבית (בערבית: الحزب القومي العربي) הייתה סיעה ערבית-ישראלית בכנסת ה-15. את הסיעה הקימו הח"כים מוחמד כנעאן ותאופיק ח'טיב לקראת סוף כהונת הכנסת ה-15, לאחר שפרשו מסיעת רע"מ (רשימה ערבית מאוחדת).
בבחירות 2003 המפלגה עדיין הייתה חלק מרע"מ ונציגה חבר הכנסת מוחמד כנעאן שובץ במקום ה-4 ברשימת רע"מ לכנסת ה-16, אך רשימת רע"מ זכתה אך ורק ב-2 מנדטים בכנסת ה-16. חבר הכנסת תאופיק ח'טיב עבר למרצ לאחר מגעים איתם ועם מפלגת עם אחד.
ח"כ לשעבר מוחמד כנעאן רצה לרוץ במשותף עם חד"ש לכנסת ה-17, אך זו החליטה לדחותו ולכן הוא התמודדו ברשימה עצמאית - המפלגה הלאומית הערבית, תחת האותיות קפ. ימים אחדים לפני הבחירות החליטה המפלגה להסיר את מועמדותה ולתמוך בבל"ד. עם זאת, הפתק של המפלגה הופיע בקלפיות, ואף נרשמו לזכותה 738 קולות.
המפלגה התמודדה בפוריידיס תחת השם "המפלגה הלאומית הערבית" בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003 וגם בשנת 2008, שם היא זכתה למנדט אחד. לקראת הבחירות לכנסת העשרים התאחדה המפלגה עם מד"ע לריצה משותפת ברשימה הערבית, כשראשה מוחמד כנעאן מוצב במקום השני ברשימה.
מועאויה בן אבי סופיאן
מרואן אבן אל חכים
מכתבי אל-עמרנה
היכל קורל
תעודות אל עמרנה
תעודות אל-עמרנה
תעודות אל-עמארנה
תעודות אל עמארנה
ארנסט זונדל
ארנסט צונדל
סרז' ליפר
סרז' ליפר נולד באוקראינה בשם סרגיי ליפר, אך נודע בעיקר בשמו הצרפתי "סרז' ליפר" (Serge Lifar; 2 באפריל 1905, אוקראינה - 15 בדצמבר 1986, לוזאן) היה רקדן, מנהל בלט וכוריאוגרף צרפתי ממוצא אוקראיני.
ליפר נולד בקייב במשפחה בעל שורשים קוזקים. ולמד בלט בבית הספר המקומי. בשנת 1923 עזב את רוסיה בעקבות מורתו ברוניסלאבה ניז'ינסקי ועבר לצרפת. היה סולן וכוריאוגרף בלהקת הבלט רוס של סרגיי דיאגילב. רקד בתפקיד הראשי בבלט "הבן האובד" של ז'ורז' בלנשין.
היה רקדן ראשי ומנהל חזרות באופרה של פריז במשך כ-30 שנים. יצר את יצירות הבלט "רומיאו ויוליה", "הכושי מוונציה", וגרסה מאוחרת משלו ל"דפניס וכלואה" (עיצוב תפאורה: מארק שאגאל).
זיגפריד מרכוס
זיגפריד שמואל מרכוס (בגרמנית: Siegfried Samuel Marcus; 18 בספטמבר 1831 - 1 ביולי 1898), ממציא יהודי-גרמני שחי רוב חייו באוסטריה, מחלוצי ממציאי המכונית והאדם הראשון שהניע רכב באמצעות מנוע בנזין.
מרכוס היה ממציא יצירתי ורב גוני ובמהלך חייו טיפל בנושאים בנושאים הקשורים למכניקה, חשמל, תאורה, אלקטרומכניקה, מנועים, מוצרים צבאיים וכדומה. נושאים אלו מתבטאים גם במגוון הפטנטים שרשם, לדוגמה: נורות להט אמינות, הדק אלקטרומכני למוקשים ימיים, מכשיר להדפסות ליטוגרפיה, סכין לציד לווייתנים, מפלג (דיסטריביוטר) וקרבורטור למנוע בעירה פנימית ועוד.
קורות חייו.
נולד בגרמניה לרוזה וליפמן מרכוס, איש עסקים וראש הקהילה היהודית בעיירה מלכין. בילדותו שימש שוליה במקצוע המכונאות בעיירתו, בגיל 14 עבר להמבורג וכעבור שלוש שנים לברלין שם קיבל הכשרה בבית המלאכה שהוקם על ידי סימנס והלסקה.
בשנת 1851, בהיותו כבן עשרים המציא המצאה ראשונה בשטח האלחוט עבורה זכה בפרס מהממשלה הגרמנית. בשנת 1852 עבר לאוסטריה. בתחילה עבד עבור חברה למכניקה, אחר עבור המכון המלכותי לפיזיקה ולאחר מכן עבור המכון הגאולוגי המלכותי. בשנת 1856 פתח בית מלאכה עצמאי להנדסת מכשור.
בשנת 1867 קיבל מדליית כסף להמצאה שהוצגה בתערוכה העולמית שנערכה בפריז ובשנת 1870 התקין מנוע בעירה פנימית על גבי עגלת יד והניע אותה בעזרת דלק. כשניסה את רכבו החדש ברחובות וינה חולל מהומה לא קטנה וניצל רק הודות להתערבותם של ידידים במשטרה המקומית. מרכוס היה האדם הראשון שהניע כלי תחבורה בעזרת בנזין. בין השנים 1870 - 1879 התמקד בפיתוחים בנושאי נורות חשמל. בשנים אלה פיתח בשותפות עם נציגות אדיסון באוסטריה נורת להט חדשנית אמינה ששימשה בהצלחה בחלק ממסילות הרכבת של אוסטריה. בשנת 1873 יצרה חברת Siegel האוסטרית מנוע שתי פעימות על פי שרטוטיו של מרכוס.
בשנת 1887 החל בשיתוף פעולה עם החברה המוראבית Märky, Bromovsky &amp; Schulz שייצרה מכוניות עם מנוע בעירה פנימית בעל שתי פעימות, ולאחר שפג תוקף הפטנט של מנוע ארבע פעימות, ייצרה היזמות גם מכוניות עם מנוע בעל ארבע פעימות. בשנת 1889 המיזם בנה את Second Marcus Car, הדגם השני של מרכוס בעל צילינדר אחד עם ארבע פעימות. דגם זה של מכוניתו המכונה Marcuswagen נמצא במוזיאון לטכנולוגיה בווינה (Technisches Museum Wien).
בשנת 1890 העביר מרכוס את בית המלאכה למקום חדש והתרכז בפיתוח אמצעי ירי לצבא האוסטרי. הוא נפטר באוסטריה ב-1 ביולי 1898 ונקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי היטלדורף בווינה. עד מותו, החזיק מרכוס ב-131 פטנטים שנרשמו ב-16 ארצות. הוא לא תבע פטנט לגבי מכונית מונעת, אולם האגודה האמריקאית להנדסת מכונות (ASME) הכירה בו רשמית כממציא המכונית. בהודעת הפטירה שלו בעיתון הווינאי Wiener Tagblatt צוין שנורת ליבון מבוססת ספירט, הייתה ההמצאה החשובה ביותר שלו.
לאחר מותו.
בשנת 1910 ביקשה ההתאחדות הגרמנית של בתי החרושת למכוניות להתקין לוח זיכרון בחזית הבית שבו נולד, אך בעל הבית סירב עקב יהדותו של מרכוס. בשנת 1938, לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה, החלו הנאצים בהשמדת רוב המסמכים הנוגעים למרכוס בניסיון להסתיר את העובדה שהמצאת המכונית שלו הקדימה את דיימלר בנץ הגרמנית. קברו של מרכוס חולל, ופסלו בחזית בנין הטכניון של וינה הוסר. דגם המכונית שלו שהוצג במוזיאון הטכנולוגי בווינה, הוסתר בידי עובדי המוזיאון וכך שרד עד ימינו.
ביובל החמישים למותו הועברו עצמותיו לקבר מכובד בבית הקברות המרכזי בווינה וגם פסלו הוצב מחדש.
חברת מרצדס-בנץ ממשיכה את השכתוב הנאצי של ההיסטוריה ובמוזיאון שלה בשטוטגרט מציגים למבקרים את בנץ כראשון שהמציא את מנוע הבנזין ב-1885, אף על פי שמרכוס היה הראשון שעשה זאת כבר ב-1870.
אוכלי תפוחי האדמה
אוכלי תפוחי האדמה (בהולנדית: De Aardappeleters, בעברית היא ידועה גם כ"אוכלי הבולבוסים") הוא ציור של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך. ואן גוך צייר את הציור באפריל 1885 בנינן (Nuenen) שבהולנד. הציור שמור כיום במוזיאון ואן גוך באמסטרדם.