otaman koszowy (בכתיב פולני).
בשנת 1572, העניק מלך פולין סטפאן באטורי תואר הטמאן (באוקראינית - גטמאן או אטאמאן) למפקד בצבא הסדיר הקוזקי (באוקראינית Реєстрове козацьке військо רייסטורבה קוזצקה ויאיסקו)
שבשרות האיחוד הפולני-ליטאי.
ההטמאן הקוזקי הראשון היה דימיטרי וישניובצקי.
באמצע המאה השש-עשרה תחת הנהגתו של בוגדן חמלניצקי, מנהיג מרד הקוזקים מזפוריז'יה הוקמה ישות מדינית המוכרת בשם ההטמאנות הקוזאקית (Гетьманщина גטמאנשצ'ינה) שהתקיים בין השנים 1649–1754 קודם בחסות פולין ובין 1654 - 1707 ובין 1764-1709 בחסות האימפריה הרוסית.
בהירארכיה של ההטמנאט הקוזאקי, אוטאמאן הייתה דרגה צבאית נמוכה - למשל של מפקדי יחידת לא קוזקיות נספחות - כמו למשל של יחידות תותחנים, בעוד ההטמאן היה המפקד העליון, ראש מדינת הקוזאקים בפועל.
השם אטאמאן היה בשימוש במיוחד אצל מפקדי הקוזקים הרוסים - למשל הקוזקים של הדון.
אחרי חלוקת אוקראינה בעקבות הסכם אנדרוסובו משנת 1667 הקוזקים האוקראינים בשרות מלכי פולין נקראו קוזקים של הגדה השמאלית (של הדנייסטר) ואלו שבחסות הצארים הרוסים נקראו קוזקים
של הגדה הימנית. שני האגפים הונהגו על ידי הטמאנים.
אחרי השעיה של תואר ההטמאן של הקוזקים בשנים 1734-1750, הקיסרית יקטרינה השנייה ביטלה סופית את מוסד ההטמנאט ואת תפקיד ההטמאן של הקוזקים בשנת 1764.
הטמאנים או אוטאמאנים באוקראינה המודרנית.
התפקיד הצבאי של הטמאן או אוטמאן הוקם לתחייה בתחילת המאה ה-20 על ידי התנועות הלאומיות של האוקראינים.
כך הגנרל פבלו סקורופדסקי אימץ לעצמו את התפקיד של הטמאן.
אחריו גם סימון פטליורה הכריז עצמו אוטמאן ראשי (גולובוי אוטמאן) - מפקד עליון של צבא אוקראינה.
דרגות צבאיות שונות של הטמאנים היו גם בשימוש של הצבא האוקראיני הגליציאני שבמסגרת צבא אוסטרו - הונגריה בימי מלחמת העולם הראשונה.
מנהיגי פרטיזנים אוקראינים בתקופות שונות של המאבק נגד פולין, נגד שלטון ברית המועצות או הכיבוש הגרמני הנאצי נקראו גם כן הטמאנים או אוטמאנים.
הטמאנים במולדובה.
שם התפקיד הבכיר של הטמאן hatman הגיע מפולין למולדובה במאה ה-16 והחליף את התפקידים של פורטאר (portar) (שוער - כלומר שומר השער, מפקד חיל המצב) או פרקלאב (pârcălab) או נוסף אליהם. תחום אחריותו היה צבאי. "שוער" בירת מולדובה באותן השנים, סוצ'אבה, קיבל גם את התואר האטמאן - כלומר מפקד הצבא.
במחצית השנייה של המאה השש-עשרה ההאטמאן תפס את המקום הרביעי בהירארכיה של מועצת החצר (ה"דיוואן"). במשך הזמן נוספו לו גם תפקידים כלכליים והוא נחשב תפקיד מקביל לזה של ספטאר גדול בוואלאכיה.
עם הבויארים שכיהנו כהטמאנים ניתן למנות אל מירון ברנובסקי, לימים שליט מולדובה, יואן קוסטין, אביו של הכרוניקן מירון קוסטין, הכרוניקן יואן נקולצ'ה שהשתתף, כהטמאן בקרב סטנילשט,ף ההטמאן בוהוש ואחרים.
במאה ה-17 אחד משליטי מולדובה, גאורגה דוקה, קיבל מידי הסולטאן הטורקי גם את תפקיד ההטמאן של אוקראינה שהיה שקול כנגד זה של ראש מדינת חסות נוספת.
אלברט אודרזו
אטמן
אטמן היא מילה בסנסקריט שפירושה המילולי הוא "נשימה" וכן "עצמי".
הטמן
ואלרי סולאנס
ואלרי ג'ין סולאנס (באנגלית: Valerie Jean Solanas; 9 באפריל 1936 – 26 באפריל 1988) הייתה סופרת והוגת דעות פמיניסטית רדיקלית. נודעה לאחר שניסתה לרצוח את האמן אנדי וורהול בשנת 1968. ספרה "מניפסט החלאה" שיצא לאור באותה השנה מציג תאוריה המסבירה מדוע הכחדת המין הגברי היא הדרך היחידה לשיחרורו של המין הנשי ולהצלתו של המין האנושי.
ביוגרפיה.
ואלרי סולאנס נולדה בפרוור של ניו ג'רזי, ארצות הברית. בילדותה, סבלה לדבריה מהתעללות מינית מתמשכת של אביה. בשנות הארבעים של המאה ה-20 התגרשו הוריה, ובגיל 15 מצאה עצמה סולאנס חסרת בית. למרות זאת הצליחה סולאנס לסיים את לימודי התיכון כמו גם את לימודי התואר הראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת מרילנד. את לימודיה מימנה סולאנס באמצעות עבודה בזנות. בגיל 17 ילדה את בנה דייוויד שאותו גידלה כאם חד הורית.
בשנת 1966 הגיעה סולאנס לשכונת גריניץ' וילג' בעיר ניו יורק שם כתבה מחזה בשם "בתחת שלך" (Up Your Ass). המחזה עוסק בזונה שונאת גברים. בשנת 1967 סולאנס התוודעה לאנדי וורהול וביקשה ממנו להפיק את המחזה שכתבה. וורהול שהתרשם מהכותרת הסכים לקרוא את כתב היד. וורהול ככל הנראה איבד את כתב היד, אם כי קיימות גרסאות שונות לגבי מה בדיוק אירע לכתב היד, שכן שנה מאוחר יותר סירובו של וורהול להחזיר לסולאנס את כתב היד של המחזה יהווה המניע של סולאנס להתנקש בחייו.
בשנת 1967 כתבה סולאנס את "S.C.U.M Manifesto" ("מניפסט החלאה"), כאשר ראשי התיבות .S.C.U.M מסמנים את "האגודה לקיצוץ הגבר" - Society for Cutting Up Men. היא הדפיסה מהדורה בהוצאה עצמית של המניפסט במכונת מימאוגרפיה, ומכרה עותקים לעוברים ושבים, כאשר גבתה מגברים כפליים מאשר מנשים. המניפסט מציג רשימה ארוכה של תלונות ותואנות כלפי גברים בטענה שהרסו את העולם, ומציע עתיד אוטופי בו גברים יכחדו באופן בלתי-אלים מתוך כך שנשים ייתרו אותם כלכלית ומינית. התאוריה טוענת שקיים הכרח להכחיד את המין הגברי ובכך לאפשר את שיחרורה של האישה ואת האנושות כולה מכבליה של מציאות הכסף והמלחמות, שבתוכה כבל אותה המין הגברי. המניפסט נחשב על ידי מספר מבקרי תרבות והיסטוריונים כטקסט יסוד בפמיניזם הרדיקלי, והוא נותר שנוי במחלוקת, כאשר חלקם רואים בטקסט סאטירה ואחרים בסיס אידאולוגי לפמיניזם בדלני.
ב-3 ביוני 1968 חיכתה סולאנס לאנדי וורהול מחוץ לבניין הפקטורי (הסטודיו שבו ייצר וורהול את אמנותו כמו גם הפיק וביים את סרטיו). וורהול, שהתחמק משיחות איתה במשך שבועות ארוכים, הסכים באי רצון לאפשר לה להיכנס. בפנים ירתה סולאנס בוורהול, כמו גם באנשים אחרים שהיו במקום, ולאחר מכן שוכנעה לעזוב את המקום מאחר שהגשימה את מטרתה - להתנקש בוורהול. וורהול שהובהל לבית החולים מת מוות קליני אך התאושש. בספרו פילוסופיה מא' עד ב' (ראה אור בעברית בהוצאת בבל) הגדיר וורהול את האירוע כאחת מפסגות חייו וכאישור האולטימטיבי לחשיבותו הרבה (יש לזכור שבאותה העת רצח הנשיא קנדי עדיין ריחף בתודעה הציבורית).
לאחר כמה שעות סולאנס הסגירה עצמה למשטרה, ולאחר שהודתה באשמה נידונה לשלוש שנות מאסר. מספר פעילות פמיניסטיות הפגינו למען שיחרורה של סולאנס ואף ניסו להציבה כקדושה מעונה של המאבק לאמנציפציה רדיקלית של המין הנשי. לאחר שיחרורה סולאנס שבה לעקוב אחר וורהול ובני חבורתו ואף אושפזה במוסד לבריאות הנפש מספר פעמים. בהמשך חייה סולאנס התמכרה להרואין והתפרנסה מזנות. לבסוף נפטרה במחסה לחסרי בית בסן פרנסיסקו בשנת 1988, לאחר שחלתה בדלקת ריאות.
תרבות פופולרית.
דמותה של סולאנס הופיעה בפרק בעונה השביעית של הסדרה אימה אמריקאית וגולמה על ידי לנה דנהאם.
פיטר פארקר
יצחק אבוהב (גאון קסטיליה)
רבי יצחק אבוהב (1433–1493; ה'קצ"ג - ה'רנ"ג), רב ומחבר יהודי, עסק בתלמוד הבבלי, בהלכה, בקבלה ובפילוסופיה. מכוּנה "אחרון גאוני קסטיליה", כדי להבדילו מרבי יצחק אבוהב מחבר ספר מנורת המאור.
תולדות חייו.
הרב עמד בראשות ישיבה בעיר טולדו בדור גירוש ספרד ורבו היה רבי יצחק קנפנטון. בין תלמידיו היו רבי יעקב בירב ור' אברהם זכות וה"ר יצחק אברבנאל.
היה חותנו של רבי שמואל סיריליו [אבן-סיד].
בזמן גירוש ספרד בשנת ה'רנ"ב (1492), יצא לפורטוגל על מנת לנהל משא ומתן עם מלך פורטוגל דאז, ז'ואו השני, על שיכונם של מגורשי ספרד בפורטוגל. לאחר גירוש ספרד עבר לעיר פורטו שבצפון פורטוגל ושם נפטר כעבור שבעה חודשים, והוא בן פחות משישים שנה.
בעיר צפת ישנו בית כנסת הקרוי "אבוהב", על שם ספר תורה עתיק יומין הקיים בבית הכנסת, אשר כתיבתו מיוחסת לרבי יצחק אבוהב עצמו. בספר התורה, ובבית הכנסת בכלל, נקשרו מסורות עממיות רבות.
אוזכר פעמים רבות על ידי רבי יוסף קארו בחיבורו "בית יוסף" לאורח חיים, מהם בביטויי הערכה מופלגים, כדוגמת "רבינו הגדול מהר"י אבוהב". בהקדמתו כותב הבית יוסף: . ביאורו לתחילת טור אורח חיים הוצא לאור מכתב יד על ידי הרב ד"ר הושע רבינוביץ' וצורף למהדורת הטור של מכון ירושלים.
ספרייה תורנית
ספרייה תורנית (הקרויה לעיתים קרובות "אוצר הספרים") היא ספרייה המכילה ספרי קודש יהודיים וספרי עזר אשר נוצרה כדי לאפשר לימוד תורה כמצווה דתית. ספריות תורניות נמצאות בישיבות, בתי מדרש, בתי כנסת ומוסדות לימוד נוספים.
היסטוריה.
החובה ההלכתית לקנות ספרי קודש על ידי הקהילה התבססה על התוספתא: "כופין בני העיר זה את זה... ולקנות להם ספר תורה ונביאים" (מסכת בבא בתרא פרק י"א), תקנה זו הורחבה לכלול "גם גמרות ושאר ספרים ללמוד בהם כל מי שירצה, גדולים וקטנים" (מגן אברהם על שולחן ערוך, אורח חיים סימן ק"נ).
כבר בימי הביניים היה ניתן למצוא ספריות תורניות בבתי כנסת, וישנם עדויות רבות על ספרים שהוקדשו לבתי כנסת, אך ככלל בימי הביניים לא היו ספריות "ציבוריות" אלא רק באוספים פרטיים. מאוחר יותר אנו מוצאים שספרים נתרמו גם לבתי ספר, תלמודי תורה וישיבות. בפולין וליטא הוקמו "חברות תיקון ספרים" במטרה לקנות ולכרוך ספרים לטובת הקהילה.
בחירת הספרים.
ספרייה תורנית מאופיינת במידה רבה של סלקטיביות בבחירת הספרים, זאת בנוסף לכללים הרגילים של פיתוח האוסף המקובלים בכל ספרייה לגבי הוספת ספרים חדשים והוצאת ספרים קיימים. המיון בישיבות נעשה לעיתים קרובות על ידי רבני הישיבה ולעיתים על ידי ראש הישיבה עצמו.