הליבר היה ידוע לכותב העיתים בן המאה ה-13, מת'יו פאריס, שעשה בו שימוש יחד עם ה "Chronicon Abbatiae Rameseiensis" של מנזר רמזי, בעבודותיו ההיסטוריות בעצמו. היסטוריון נוסף בן אותו הזמן, רוג'ר מוונדובר, הכיר את הליבר . חלק מהמידע המצוי בליבר, חשוב להיסטוריונים, שכן הוא מציין לדוגמה כי היה זה אתלוולד, שתרגם את תקנון בנדיקטוס לאנגלית עתיקה מלטינית.  הליבר הוא ספר ההיסטוריה הארוך ביותר, המתאר את ההיסטוריה המקומית במאה ה-12. וכולל תיאור של המכתבה המלכותית, (royal chancery) ובכך  מתעד משרה זו כהעתיקה ביותר הידועה בממלכה האנגלו-סקסית.  הליבר מתאר כיצד המלך אדגר (מת בשנת 975) העניק למנזר את משרת הקנסלור  (ראש המכתבה) אולם מהימנות פסקה זו אינו ברור . ועצם הימצאות משרה שכזו בממלכה האנגלו-סקסית, לפני הכיבוש הנורמני של אנגליה, הוא נושא למחלוקת בין ההיסטוריונים .
ההיסטוריונית דורותי וויטלוק, אומרת כי הליבר הוא עבודה ייחודית בין ההיסטוריות המנזריות שלאחר הכיבוש הנורמני ומשמש כמסמכים משפטיים לכל דבר בחיזוק מבוסס של טענות המנזר על זכויותיו ונכסיו, על מנת לעשות כן, הליבר ריכז יחד מקורות עתיקים שמנעו שליטה כנסייתית במנזר, טרם הפיכתו לבישופות. ייתכן וחלק מהמסמכים זוייפו או שונו כך שישרתו את צורכי המנזר.  בשל תוכנו המגמתי של הספר, היסטוריונים מתייחסים לליבר בזהירות רבה. עם זאת, הליבר משמש כמקור היסטורי חשוב לתקופה אותה הוא מכסה כמו גם להיסטוריה הפנימית של המנזר והבישופות. ההיסטוריונית אנטוניה גראנסדן, מתארת את הליבר כחשוב לטובת ההיסטוריה הכללית, אולם מכיל חוסר אחדות וחזרתיות רבה ומבלבלת.
כתבי היד המקוריים.
קיימים 2 כתבי יד, מקוריים שנשמרו בשלמותם. האחד ב טריניטי קולג' (קיימברידג'), MS O.2.1, מוכר גם בשם, כתב-יד E ומתוארך לסוף המאה ה-12 והשני בידי קתדרלת איליי, ידוע גם ככת-יד F, ונותר בידי הקתדרלה מראשית כתיבתו במאה ה-13. כאשר הוא היחיד שנותר מהספרייה המקורית של המנזר בימי הביניים. פרט לשני כתבי היד המלאים, קיימים גם חלקים מכתב היד. כתב היד המצוי בידי הספרייה הבריטית, כתב יד קוטון טיטוס אי. איי, ידוע ככתב יד G, מכיל חלק מהספר השני ומתוארך לסוף המאה ה-12 או תחילת המאה ה-13. כתב יד נוסף, קוטון דומיטיאן, הידוע גם ככתב יד B, מתואר לסוף המאה ה-13 ותחילת המאה ה-14, וכולל חלקים מהספר הראשון ואותם חלקים מהספר השני כבכתב יד G. יחד עם מספר חלקים נוספים. כתב יד קוטוני נוסף, הווספסיאני, הידוע גם בשם כתב יד A, מכיל חלקים מהספר השלישי ומתואר לשנים 1257-1286 היחס בין כל כתבי היד הוא מורכב, ועד כה, לא ניתן לקשר כיצד מספר כתבי היד קשורים זה לזה. בלייק, בהוצאה שלו של הליבר, מציע שהספר הראשון היה בעבר יצירה עצמאית, אשר השפיע על כתב יד B, הספר השני והשלישי נכתבו, בהשראתו, כהמשך ושולב בהם הספר הראשון, כך נוצר כתב יד E  או גרסה מוקדמת שלו. הספר השני, עבר אז הגהה נוספת, ושולב על חלקים מכתב יד G, הספר הראשון וכתב יד E, ליצירת כתב יד F.
כתבי יד קרובים כוללים את כתב היד מהספרייה הבודליאנית, באוקספורד, הידוע ככתב יד O, המבוסס על הליבר, אך מאורגן כרשימת פעילותם של אבות המנזר השונים והבישופים ומתוארך למאה ה-14. כתבי יד אחרים הקשורים גם הם לליבר,
ה "Chronicon Abbatum et Episcoporum Eliensium ו-" "Libellus" of Æthelwold
פרסומי כתבי היד.
"הספר של איליי, הליבר אליאנסיס, נערך והוצא לאור' בשנת 1962, על ידי החברה ההיסטורית המלכותית, בעריכתו של בלייק. ההוצאה כללה את הטקסט הלטיני לצד קטעי טקסט באנגלית עתיקה, אך ללא תרגום. ג'אנט פיירוותר, הפיקה ב-2005, גרסה אנגלית של הספר, תרגום ללטינית, על ידי המו"ל בויידל פרס""."
מהדורות קודמות כללו פרסום חלקים קטנים מהספר בשנת, 1688 1701,1691 ו-1848"
קריאה נוספת.
עמ' xxiii–lx. 462668616.
עמ' xiii–xliv.     .
in Clemoes, Peter. Anglo-Saxon England 1.     Cambridge, UK: Cambridge University Press.
עמ' 63–93. OCLC 1716466 .    .
ISBN .
ISBN .
OCLC 1086117.
עמ' 123–137. OCLC 56067226.
The Blackwell Encyclopaedia of Anglo-Saxon England. Malden, MA:    Blackwell Publishing.
עמ' 94–95. ISBN .
Royal Historical Society Guides and Handbooks No. 12. London: Royal Historical Society. ISBN .
Anglo-Saxon England 28. Cambridge, UK: Cambridge University Press.
עמ' 201–223. ISBN .    .
A Companion to the Anglo-Norman World. Woodbridge, UK: Boydell Press.
עמ' 103–121. ISBN .
The Governance of England. London: Edward Arnold. ISBN .
קראקו
קראקו (באיטלקית: Craco) היא כיום עיר רפאים שבעברה הייתה קומונה במחוז מאטרה באזור בזיליקטה שבדרום איטליה.
העיר העתיקה ננטשה בשל אסונות טבע. היותה של העיר נטושה הפכה אותה לאתר תיירות מבוקש והיא הפכה בין השאר גם לאתר צילומים של סדרות טלוויזיה וסרטים שונים, גם הוליוודיים וגם אירופאים.
בשנת 2010 נכללה העיר ברשימת המעקב של ה-.
גאוגרפיה.
קראקו שוכנת כ- 40 ק״מ אל תוך היבשה ממפרץ טרנטו לכיוון צפון מערב על הקשת של "המגף" של איטליה. הנוף האופייני לאזור הוא נוף של גבעות, האדמה אינה עשירה ולכן הגידולים האופיינים בה הם גידולי חיטה ושעורה. העיר נבנתה על מדרון תלול מאוד על מנת להגן עליה מפולשים.
מרכז העיר ממוקם בנקודה הגבוהה ביותר, פונה לכיוון דרום מערב רכס ההרים. באזור זה נמצאים המבנים החדשים יותר של העיר.
גובהה של העיר הוא 400 מטרים מעל לגובה פני הים, הצוק עליו בנויה העיר צופה על עמק נהר הקאוונה (canove). צמחיית האזור היא צמחייה מעובה ואינטנסיבית.
היסטוריה.
האזור אוכלס על ידי היוונים בסביבות השנה 540 לפנה"ס, הם הגיעו דרך היבשה מעיר החוף Metaponto, הם קראו לאזור Montedoro. נמצאו באזור קברים שמתוארכים למאה ה-8 לפנה"ס, עובדה שמרמזת על יישוב קדום מתקופה זו.
שמה של העיר Craco ניתן לה בשנת 1060 לספירה על ידי ארלנדו ארכיבישוף Tricario שהיה הבעלים של האדמה בעת ההיא. הוא קרא לאזור כולו בשם Graculum שפירושו בלטינית "חרש שדה". שיתוף הפעולה בין הכנסייה ותושבי האזור היה הדוק בתקופה זו והייתה לכנסייה השפעה רבה על חיי התושבים.
בין השנים 1154 ו-1168 השליטה על הכפר עברה לאציל בשם Eberto, ממוצא נורמני כנראה והוא החיל על העיר את צורת השליטה הפאודלית. בשנת 1179 רוברטו מ- Pietrapertosa הופך לשליטה של העיר.
בזמן שלטונו של פרידריך השני העיר קראקו הופכת למרכז צבאי חשוב ומגדל הטירה הפך לכלא
בשנת 1276 הוקמה בעיר אוניברסיטה. במהלך שנות שלטונו של העיר גדלה מאוכלוסייה בת 450 נפש בשנת 1277 ל-655 בשנת 1477 ועד ל-1,718 בשנת 1532. בשנת 1561 העיר מגיעה ל-2,590 נפש. עד המאה ה-15 קמו בעיר ארבעה ארמונות גדולים: Palazzo Maronna ליד מגדל הכנסייה, Palazzo Grossi ליד הכנסייה הגדולה, Palazzo Carbone בשטחה של משפחת Rigirones ו- Palazzo Simonetti.
במהלך שנת 1656 פגעה בעיר מגפה שקטלה מאות מתושבי העיר ודיללה מאוד את אוכלוסייתה.
בשנת 1799 תושבי העיר עם ההכרזה על הרפובליקה הפרתאונופית תושבי העיר מפילים את המערכת הפיאודלית של בורבון. אינוסנזו די סיזאר חוזר לנאפולי אחרי שלמד כיצד לנהל עיר והוא מייסד בCraco עירייה עצמאית. מאוחר יותר העיר נופלת תחת שלטונו של נפוליאון וכנופיות שודדים בתמיכתה של ממשלת הגלות של בורבון תוקפות את העיר ב-18 ביולי 1807, בוזזות והורגות את התושבים הפרו-צרפתים בעיר.
בשנת 1815 העיר כבר גדולה ומתחלקת לשני מחוזות: Torrevecchia באזור הגבוה של העיר, סמוך לטירה ולמגדל, Quarter della Chiesa Madre סמוך לכנסייה. לאחר איחוד איטליה, בשנת 1861 העיר נכבשת על ידי כנופיית שודדים בראשותו של קרמיין.
עם סיומה של מלחמת האזרחים הקושי העיקרי של העיר היה ההתמודדות עם הסביבה הגאולוגית שלה. בין השנים 1892 ו-1922 מהגרים מעל 1,300 תושבי העיר לצפון אמריקה, בעיקר בשל תפוקה חקלאית דלה שלא אפשרה להם להתקיים ברווחה. בשנת 1963 העיר פונתה בשל סחף ב- Craco Peschiera ובשנת 1972 התרחש מבול שהחמיר עוד יותר את מצבה של העיר ומנע את אכלוס המרכז ההיסטורי שלה.
לאחר רעידת האדמה בשנת 1980 האתר העתיק של העיר קראקו ננטש לחלוטין.
ייצוגה של קראקו בתרבות הפופולרית.
קולנוע.
בגלל הנוף הייחודי של קראקו צולמו בה סרטים רבים:
קינו
חואקין סלבדור לוואדו תחון (בספרדית: Joaquín Salvador Lavado Tejón, שהיה ידוע בשם קינו (Quino); 17 ביולי 1932 - 30 בספטמבר 2020) היה מאייר מארגנטינה. עבודתו הידועה ביותר היא רצועת הקומיקס "מפאלדה", שפורסמה במקור בין השנים 1964 ו-1973.
ביוגרפיה.
קינו נולד במנדוסה, ארגנטינה ב-17 ביולי 1932 . הכינוי קינו ניתן לו בילדותו כדי להבדיל בינו לבין דודו, המאייר חואקין, שהצית בו את הרצון לאייר בגיל מוקדם מאוד. בשנת 1945, אחרי מות אמו, קינו החל ללמוד בבית הספר לאמנויות של מנדוסה. אביו נפטר זמן קצר לאחר מכן, כאשר קינו היה בן 17. הוא נשר מבית הספר, בכוונה להפוך למאייר קומיקס מקצועי. את עבודתו הראשונה מכר בסמוך לכך. הוא ניסה למצוא עבודה במגוון בתי הוצאה לאור של בואנוס איירס, אך ללא הצלחה. בשנת 1954, לאחר שמילא את חובת השירות הצבאי, הוא התיישב בבואנוס איירס.
הוא פרסם את הקריקטורה הראשונה שלו בשבועון Esto Es, ומאז החל לפרסם בכתבי עת רבים נוספים: TV Guía, "Leoplán," Vea y Lea, "Damas y Damitas", Usted, Panorama, Adán, Atlántida, Che, Democracia - בין היתר.