השיר מגולל את סיפורה של אישה שמתה מאיידס, בו נדבקה בעקבות סטוץ חד-פעמי עם גבר שאותו לא הכירה בעבר, פגשה אותו לראשונה במסיבה, ולאחר שהשתכרה - שכבה איתו ובילתה איתו במשך כל הלילה. השיר מתאר כיצד, אחרי שנודע לה שחלתה באיידס, היא מתקשה להיזכר מי הוא היה; היא אפילו לא בטוחה מה שמו, וחושבת ששמו היה ג'ון. חבריה מרחמים עליה, בשל החלטותיה השגויות שהובילו אותה להידבק במחלה, והיא בוכה כל לילה לפני השינה, מאחר שלעולם לא תוכל להגשים את חלומותיה ושאיפותיה (כגון: נישואים, אימהות).
סנדי נוקס, אחת מכותבות השיר, קיבלה השראה לכתוב את השיר לאחר שאיבדה את אחיה, שנפטר מאיידס.
הפצה.
בתחילה, לא הייתה כוונה להוציא את השיר כסינגל, בשל תוכנו הקודר, אולם מספר תחנות רדיו החלו להשמיע אותו מתוך האלבום המלא; בעקבות הפופולריות שצבר השיר, אחד השירים האישיים ביותר על מחלת האיידס, הוחלט להוציאו כסינגל.
וולבי שיחים מערבי
חורף 2019–2020 בישראל
חברת מטעי ארץ ישראל
חברת מטעי ארץ ישראל הייתה מיזם עסקי-ציוני, שהחלה את פעילותה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. פעילותה של החברה הובילה לראשית ההתיישבות הציונית בתל מונד.
היסטוריה.
בשנת 1928 ביקר הלורד אלפרד מונד בישראל, וחיפש דרכים לשלב רכישת קרקעות בארץ ישראל ממניעים ציוניים, עם הקמת מיזמים עסקיים. מונד ראה בביקורו פוטנציאל כלכלי בפיתוח ענף ההדרים בישראל, ובהמשך אותה שנה הקים יחד עם קבוצת משקיעים לא יהודים את חברת מטעי ארץ ישראל. החברה הוקמה עם מניות בהון של כ-300 אלף לירה ארץ ישראלית.
בשנת 1929 רכשה החברה שטח של 1,200 דונם כ-10 קילומטרים מצפון לכפר סבא, לימים תל מונד, והקצתה אותם לנטיעת פרדסים והתיישבות חקלאית. הרכישה בוצעה באמצעות חברת הכשרת היישוב בתיווכו של יהושע חנקין. חברת מטעי ארץ ישראל לקחה על עצמה את שיווק התוצרת החקלאית שגודלה במקום, ושמה דגש על עבודה עברית.
הפיתוח החקלאי של החברה בתל מונד גם היה למעשה תחילת ההתיישבות הציונית באזור, וגם הייתה החברה הציונית הראשונה ששילבה חקלאות עם טכנולוגיות תעשייה מהמתקדמות לתקופתה. ב-29 ביולי 1929 החל החריש הראשון של החברה, כאשר 1000 דונם מאדמות החברה נחרשו על ידי מכונות פאולר בעלות 220 כוח סוס שהובאו מאנגליה במיוחד עבור תחילת החריש. פעילות החברה בתל מונד סייעה להתרחשות היישובית בגוש תל מונד כולו.
אלפרד מונד נפטר בשנת 1930, ובנו הנרי מונד ביקר באותה שנה בישראל והתחייב בפני עובדי החברה להמשיך את פועלו של אביו. בפועל לא גילה הנרי מחויבות רבה לפעילות החברה, והחברה לא התרחבה כמתוכנן אלא נותרה באותה המתכונת.
בתחילת שנות ה-30 הצטרף הלורד זיו למשקיעים בחברה, וקנה כ-800 דונם בגוש תל מונד. בשנת 1956 מכר הנרי מונד את כל נכסי המשפחה באזור.
בשנת 1988 פורקה החברה סופית, והמבנה ששימש לניהול החברה נמסר לידי האגודה להיסטוריה של גוש תל מונד, והוסב ל"מרכז התיעוד".
מרכז אור שלום
אור שלום הוא מרכז לשימור מורשת יהדות לוב ולהנחלתה הממוקם בבת ים. במסגרת המרכז יוצאים לאור ספרים, תקליטורים וכתב עת ("עאדא"), והוא כולל גם מוזיאון ותמיכה בחוקרי יהדות לוב. נוסף על כך, במסגרתו מתקיימים אירועים תרבותיים והרצאות בנושאים הקשורים ליהדות לוב.
היסטוריה.
מרכז אור שלום נוסד בשנת 1995 בידי פדהצור בנעטיה. המרכז קרוי על שם הרב שלום טייאר, רב העיר אל־ח'ומס שבלוב, ועל שם נכדו, המחנך והמשורר שלום בנעטיה – אביו של מייסד המרכז. בעשור הראשון לפעילותו פעל המרכז מבית המייסד, ועלון הדגל שלו, "עאדא" היה מופץ בחינם לבתי-הכנסת של העדה. עם השנים התמסדה הפעילות והעלון החל להישלח למנויים. לאחר שנתו העשירית, זכה המרכז למבנה מעיריית בת-ים, בו נפתחו חדר הרצאות, ספרייה, ארכיון ומוזיאון.
מחקר.
במסגרת המרכז פועלים מוזיאון וארכיון למורשת לוב, בהם תשמישי קדושה וכלי כסף יהודיים, ביגוד מסורתי, כלי בית ואביזרי יום־יום, וכן שירים, קובצי שמע, תצלומים, מסמכים ועיתונים עבריים, וסיפורי עם. כמו כן, המרכז מעניק מלגות לחוקרי הקהילה בתחילת דרכם.
המרכז מקיים הרצאות וימי עיון, בהם משתתפים חוקרים דוגמת הרווי גולדברג, אפרים חזן ושמעון אוחיון, פוליטיקאים בני העדה דוגמת יצחק כהן, ומשה ארבל, פייטנים (בהם זיו יחזקאל) ועוד. בנוסף, במרכז מתקיימים לימודים בנושאי חזנות, פיוטים ושירים, טריפוליטאית יהודית, וכן לימודי איטלקית בשיתוף המכון לתרבות של שגרירות איטליה בישראל.
תיעוד.
כתשעים אחוזים מיהודי לוב עזבו את לוב בתקופת העלייה ההמונית (1948 והלאה) וכמעט כל היתר עלו לישראל בעשרים השנים הבאות. העולים, ובפרט צאצאיהם, מתערבים בעדות אחרות, ואף (מחוץ לישראל) בבני עמים אחרים, וכך המסורת הלובית הולכת ונשכחת. מסיבה זו המרכז מעוניין לשמר את המסורת שבעל־פה כל עוד ניתן. לשם כך, קיים המרכז מפגשי תיעוד לקהילות עיירות וכפרי לוב, הקליט והוציא לאור עדויות של עולים מבוגרים, "תמונות" ו"שואת"), ומקיים סקרי רשת בהם מתבקשים הצעירים לתשאל את זקניהם.
רבים מהמבנים ההיסטוריים בתולדות הקהילה נהרסו או הוסבו לשימוש שונה במהלך השנים, בייחוד תחת שלטון מועמר קדאפי (1969–2011). כך למשל, היו בלוב יותר מארבעים בתי-כנסת, אך כמעט כולם הוסבו למבני דת מוסלמיים או נוצריים, או נהרסו כליל. גם בתי-קברות רבים נהרסו, מאחר שעל־פי דת האסלם לאחר שעברו שלושים שנה מהקבורה מותר הדבר. כך גם בתי ספר ומוסדות נוספים. המרכז מנסה לתעד אתרים אלו כל עוד הדבר אפשרי. בשל כך שלח המרכז מספר שליחים מטעמו ללוב, לרוב יהודים שהחזיקו באזרחות זרה. הדבר היה כרוך בסיכון, עקב העוינות בין לוב לישראל, ולכן, עם התפתחות רשת האינטרנט, המרכז מאתר דרכה מקומיים שיצלמו עבורו.
בשנת 2002 נשלח ללוב דניאל גרינברג, צעיר בלגי שאביו יהודי, אז דוקטורנט למתמטיקה. הוא לא הודיע למדינה שבכוונתו לצלם בה, כנדרש אז, ועל־כן נעצר והוחרמו ממנו כארבע מאות תמונות ושתים עשרה קלטות וידאו. ביום העשירי למעצרו, לאחר ששבת רעב ושגרירות צרפת התערבה לטובתו, שוחרר. עם שחרורו היה עליו להמתין יממה לטיסה שתצא להולנד, והוא ניצל יממה זו למאות צילומים נוספים ולשתי קלטות נוספות, אותם הצליח להוציא מן המדינה. בשנת 2004 נשלח ללוב שליח נוסף – נפתלי הילגר, יהודי ישראלי ובעל אזרחות גרמנית, צלם במקצועו. הוא שהה בלוב כשלושה שבועות, צילם את רוב המקומות שהתבקש ויצא בשלום.
בשנת 2005 אושר ביקורה של קסניה סבטלובה – אז כתבת ערוץ 9 והג'רוזלם פוסט – בלוב, לרגל "כנס הספר הלבן של קדאפי". בטרם הביקור ביקשו ממנה מרכז אור שלום ומרכז מורשת יהדות לוב לתעד אתרים יהודיים, בפרט בתי-קברות. במרכז בו התקיים הכנס שכנה ספרייה גדולה, ובה למדה קסניה על אודות קבר הקדוש המוסלמי עבד א-סלאם אל-אסמר (השזוף) בזליתן , ובתואנה זו היא ביקשה לבקר בעיר. לביקור זה ליווה שלושה אנשי המודיעין הלובי, אשר התירו לה להמשיך ולחפש את שרידי בית העלמין ובית-הכנסת העתיק בושאייף, שנפלו קורבן לתהליך עיור. סבטלובה צילמה גם באל-ח'ומס ובטריפולי הבירה.
בשנת 2006 צילם עבור המרכז פטר ברטלי – צרפתי שעבד באל־ח'ומס מטעם חברת קטרפילר – את בית העלמין המקומי מספר פעמים. הוא נעצר, ולאחר התערבות מנכ"ל החברה הועבר לערב הסעודית. המרכז פיצהו בכמה אלפי דולרים.
במרץ 2010 נשלח ללוב רפרם חדד, יהודי ישראלי ותוניסאי ממוצא ג'רבי, צלם ואומן. טרם כניסתו למדינה קיבל אישור לצלם בה, ואכן צילם אתרים רבים, בפרט בטריפוליטניה. כבר בימים הראשונים לביקורו הוצמד לו סוכן המודיעין הלובי, ובשהותו בדרנה שבקירנאיקה נעצר ונחקר, אך שוחרר כעבור זמן קצר. ביום העשירי למסעו – בו תכנן לצאת מן המדינה – נעצר שנית בחשד לריגול מטעם המוסד, או למצער סחר בנשק או הלבנת הון, ובמהלך שהותו בכלא סבל עינויים. בהמשך העריך פדהצור בנעטיה, מייסד המרכז, שהמודיעין המקומי היה דרוך במיוחד בשל המושב השנתי ה־22 של הליגה הערבית שהתקיים בעיר סירת כשבוע לאחר מכן, ושהאזרחות הישראלית שנחשפה הוסיפה לחשש המודיעין הלובי.
לאחר כחמישה חודשים הושגה עסקה בין לוב, מצרים וישראל, על פיה תמורת שחרורו של רפרם חדד, מצרים איפשרה למשט לובי לעגון באל עריש ולתוכנו לעבור לרצועת עזה, וישראל איפשרה ללוב לבנות כעשרים מבנים טרומיים ברצועה, ושיחררה מספר אסירים פלסטיניים. על הפרשה כתב רפרם את הספר "מדריך רפרם לכלא הלובי", שיצא ב־2012 בהוצאת עם עובד.
בשנת 2011, במהלך מלחמת האזרחים בלוב, נשלח ללוב הצלם והסופר צור שיזף מטעם ידיעות אחרונות, ואף הוא ביצע שליחות עבור אור שלום.
תרבות ותפילה.
המרכז מקיים חגיגות בסיסה, נופשים, ערבי בידור וראיונות פתוחים. באלו משתתפים שלל ידוענים (בעיקר בני העדה), בהם הג'ודוקא ירדן ג'רבי, הזמר גיא זו-ארץ, הבלשן אבשלום קור, חבר-הכנסת לשעבר והשדרן יגאל גואטה ועוד. חלק מהאירועים יצאו גם בתקליטור DVD.
המרכז העלה את המחזמר "באשמורת הבוקר", שהציג את אווירת הסליחות בלוב – מאז 2006 (יצא גם בתקליטור DVD), ומקיים מדי שנה אירועי סליחות ומופעי סליחות בהשתתפות דוד ד'אור, גיא ורועי זו־ארץ, אלי לוזון ועוד. כמו כן קיים המרכז תפילות חגיגיות ביום העצמאות מאז שנת ה'תשע"ח (2018), בה הוא הוציא את הסידור "שאו ציונה".
הוצאה לאור.
המרכז מוציא לאור כתב עת, לוח שנה וספרים, בהם ספרים חדשים ומהדורות חדשות לספרים עתיקים:
לקריאה נוספת.
עאדא
בית הבטחון (תל מונד)
Chega de Saudade