בתקופת השלטון המלוכני במצרים הייתה השכבה השולטת במדינה מורכבת מבעלי קרקעות עשירים, שהחזיקו בידם נתח גדול מקרקעות המדינה. לאחר המהפכה, וחקיקת חוק רפורמת הקרקעות, ירדו בעלי הקרקעות מגדולתם. מצבם הכלכלי של איכרים רבים, שהיה בשפל המדרגה, השתפר והביא לאהדה כלפי השלטון החדש. גם בנייתו של סכר אסואן והרחבת התעשייה תרמו לשיפור מצבה הכלכלי של מצרים. המשטר במצרים היה טוטאליטרי - קיומן של מפלגות פרט למפלגת השלטון נאסר. חופש הביטוי הוגבל, הוקם תחנת הרדיו קול ערב, ונאסרו ביטויי התנגדות לשלטון. הונהג פולחן אישיות, והשליטה בכל אמצעי התקשורת ומערכת החינוך הייתה בידי הממשלה.
מדיניות החוץ.
מצרים, שעד המהפכה הייתה תחת השפעה בריטית חזקה, נחלצה ממנה באופן סופי תחת הנהגתו של נאצר. מצרים החלה את התקרבותה לגוש המזרחי בשנת 1955, כשחתמה על עסקת נשק גדולה עם צ'כוסלובקיה. בשנת 1956, עם סירובן של ארצות הברית ובריטניה לסייע בבניית סכר אסואן, אל מול נכונותה של ברית המועצות, עברה מצרים לקו פרו-סובייטי מובהק, זאת למרות שבאופן רשמי השתייכה, ואף הובילה, את קבוצת המדינות הבלתי-מזדהות, שלכאורה לא נטלו צד במלחמה הקרה.
על פי ספר שפרסם נאצר, "הפילוסופיה של המהפכה", צריכה מצרים לתפוס מקום מרכזי בשלושה מעגלים בהם היא נמצאת: המעגל הערבי, המעגל האפריקאי, והמעגל המוסלמי. מדיניות זו הובילה לניסיון איחוד עם סוריה בשנת 1958, תחת השם "הרפובליקה הערבית המאוחדת". הישות שהוקמה שרדה עד שנת 1961. רצונה של מצרים להוביל במעגל הערבי הוביל, בשנת 1962, להתערבות במלחמת האזרחים בתימן, התערבות שגררה את מצרים למלחמה שנמשכה עד שנת 1967 ועלתה למצרים במשאבים רבים.
אזכור המהפכה.
מדי שנה נחגג במצרים יום המהפכה ב-23 ביולי.
השפעות חיצוניות.
ההפיכה המוצלחת במצרים נתנה השראה לקבוצות שונות ברחבי העולם הערבי במשך שנים רבות. במספר מקרים נטלו התארגנויות שונות את השם "הקצינים החופשיים", אף על פי שלא היה קשר בין פעילותן לפעילותה או למטרתה של הקבוצה המקורית.
ההפיכות בסוריה ובעיראק בשנת 1961 ובלוב בשנת 1969 התרחשו בצורה דומה, כשקבוצת קציני צבא השתמשה בצבא כדי להשתלט על המדינה.
בשנת 2000 פעלה ברשות הפלסטינית קבוצה שפרסמה תחת השם "הקצינים החופשיים" מכתב גלוי בו האשימה את ראשי הרשות בשחיתות. חברי הקבוצה נעצרו ולאחר זמן מה שוחררו. כמו כן, מספר קבוצות כינו עצמן כך בתקופת "האביב הערבי".
חמדע
אלטנוישול
אלטנוישול, או בית הכנסת ישן-חדש ברובע היהודי יוספוב, בפראג, צ'כיה הוא בית הכנסת העתיק ביותר באירופה שעדיין פעיל. בית הכנסת הוקם בשנת 1270 ונבנה בסגנון גותי.
שמו המקורי של בית הכנסת היה "נוי שול" (בית הכנסת החדש) עד שהוקמו בתי כנסת חדשים במאה ה-16. עד שנת 1867 עמד בפראג בית כנסת ישן יותר, אלט שול (פירוש מילולי: בית הכנסת הישן), שנהרס ועל חורבותיו נבנה בית הכנסת הספרדי. הסבר נוסף שניתן לשם בית-הכנסת הוא שמשמעו "על תנאי שול". לפי הסבר זה, בבית הכנסת נבנו אבנים מהמקדש בירושלים, הבניה נעשתה "על תנאי" שכשיבוא המשיח, יוחזרו האבנים למקומן במקדש. וריאציה אחרת להסבר זה קושרת את המילים "על-תנאי" למאמר חז"ל: "בתי-כנסיות בחו"ל - על תנאי הם עומדים", שקדושתם תפקע עם בוא המשיח ובניין בית המקדש, שבתי הכנסיות משמשים לו כתחליף זמני.
בית הכנסת משמר את סדרי הישיבה המסורתיים. הנשים יושבות בנפרד מהגברים בהיקף של בית הכנסת כאשר יש חלונות צרים הפונים אל עבר החלל המרכזי. על קירות בית הכנסת ישנן כתובות, בכותל המזרח, שייל"ת (שויתי ה' לנגדי תמיד, ראו בתמונה המצורפת לערך), ודלמא"ע ("דע לפני מי אתה עומד"), בצד מערב: גה"א וימ"ה ("גדול העונה אמן יותר מן המברך"), וכתובות נוספות סמו"ט ("סור מרע ועשה טוב") ואטלי"ס ("אך טוב לישראל סלה"). בית הכנסת אלטנוי-שול הוא הראשון שהחל בשימוש במגן דוד כסמל יהודי. היה זה לאחר שקארל הרביעי הרשה ליהודים להניף דגל על בית הכנסת.
בבית הכנסת היו מנהגים ייחודיים, שאת רובם הנהיג המהר"ל בעצמו. הבולט שבהם הוא אמירת "מזמור שיר ליום השבת", מתוך קבלת שבת, פעמיים. מקור נוהג זה היה מכך שבעבר נהגו לנגן את מזמורי קבלת שבת, ולאחר הפסקה קצרה, שבו לבית הכנסת, לפני כניסת השבת, ובפעם זו אמרו שוב מזמור זה, ועל ידו קיבלו את השבת. הקובץ המקורי של המנהגים נמצא על אחד מקירות בית הכנסת.
האגדה מספרת כי הגולם מפראג נמצא בגניזה שבעליית הגג של בית הכנסת. מקום מושבו של המהר"ל, בקדמת בית הכנסת, שמור עד היום.
הכניסה לבית הכנסת כרוכה בתשלום, אך למבקרים הרוצים להצטרף לתפילות בבית הכנסת יש אפשרות לקבל אישור כניסה מהקהילה. בסמוך לבית הכנסת נמצא בניין הקהילה היהודית, שמעליו מתנוסס שעון מיוחד המשתמש בספרות עבריות ונע מימין לשמאל.
ספרו של בנימין זאב הרצל "אלטנוילנד" נקרא כך בהשראת אלטנוישול.
מהר&quot;ץ חיות
Wear Sunscreen
Wear Sunscreen ("שימו קרם הגנה") לקוח מתוך מסה שנכתבה על ידי העיתונאית מרי שמיק ופורסמה לראשונה בעיתון "שיקגו טריביון" ב-1997.
התצורה הפופולרית ביותר של מסה זו היא סינגל מוזיקלי משנת 1999 מאת הבמאי באז לורמן. השיר ייחודי בכך שבניגוד לשירים פופולרים אחרים בתקופתו, שיר זה הוקרא כמונולוג על רקע של מוזיקה שקטה וקליפ תואם. למרות תצורה ייחודית זו, השיר זכה להצלחה רבה.
המסה.
המסה פורסמה לראשונה תחת השם "עצות, כמו הנעורים, כנראה מבוזבזות על צעירים" ב-1 ביוני 1997, בטורה של העיתונאית מרי שמיק. הטור החל בפנייה לבוגרי הקולג' בשנת 1997 עם המלצה פשוטה למרוח קרם הגנה על העור והמשיך במגוון של עצות כיצד לחיות את החיים ללא חרטה, כגון:
הטור הפך למכתב רשת נפוץ ואגדות אורבניות רבות נטוו סביבו, הפופולרית בהן הייתה שהמסה היא בעצם נאום שנישא ב-1997 על ידי הסופר האמריקאי קורט וונגוט לבוגרי MIT. וונגוט עצמו התבקש להגיב על השמועות, ובריאיון לעיתון הניו יורק טיימס אמר: "מה שהיא (מרי שמיץ') כתבה היה משעשע, חכם ומצחיק. הייתי גאה מאוד אם אלו היו מילותיי."
הסינגל.
ב-1998 המאמר הפך לשיר מוזיקלי על ידי הבמאי האוסטרלי באז לורמן.
השיר, ששמו שונה קלות ל-"(Everybody's Free (To Wear Sunscreen" ("כולם חופשיים למרוח קרם הגנה") זהה במילותיו למאמר המקורי והוא הוקרא מילה במילה על ידי שחקן אוסטרלי בשם לי פרי כשברקע נשמעת מוזיקה מלודית שקטה שנלקחה מפסקול סרטו של לרמן, "רומיאו ויוליה". הקליפ שנוצר לשיר התאים למילותיו בהציגו תמונות וקטעי וידאו קצרים המזכירים חיים בכלל וילדות בפרט כשמילות מפתח מהשיר לעיתים צצות על המסך בגודל גדול ובצבעוניות רבה. השיר הצליח מאוד וזינק לראש המצעדים בבריטניה, ארצות הברית, ישראל ומדינות נוספות.
פרסום.
השיר שימש מספר מסעות פרסום בעולם הלטיני ואף שימש השראה למסע הפרסום של חברת קוקה-קולה.
פארודיות.
על השיר והמסה נעשו עשרות פארודיות שונות, אך המפורסמת מכולם היא הפארודיה שהקומיקאי האמריקאי, כריס רוק כתב וביצע: "No Sex In the Champagne Room" ("אין יחסי מין בחדר השמפניה"). בשיר הפארודי, רוק פונה אל הבוגרים של תיכונים האקסטרנים לשנת 1999 ומתחיל בהמלצה משלו: "לא משנה מה החשפנית תגיד לכם, אין יחסי מין בחדר השמפניה", תוך שהוא מכוון לחדרי השמפניה - כינוי לחדרים פרטיים ללקוחות של מועדוני חשפנות. בהמשך נותן רוק מגוון של המלצות משעשעות לחיים בארצות הברית, בסגנונו הבוטה והנטול תקינות פוליטית, כדוגמת:
גם לשיר זה הופק קליפ התואם למילותיו ובהשראת הקליפ המקורי. שיר זה אף הוא הצליח מאוד, הושמע רבות בארצות הברית וצורף לאלבום הופעת הסטנד-אפ של רוק, "Bigger and Blacker".
בשנת 2004, אברי גלעד ביצע בתוכניתו חמש וחצי בערוץ הילדים את גרסת הכיסוי "דברים שכדאי לדעת". את גרסה זו חיבר רן שריג והלחין דני רייכנטל. את קולות הרקע בשיר מבצעות רינת גבאי וMC שירי.
בשנת 2022, בפרק ה-13 (והאחרון) של העונה החמישית של היהודים באים, נכלל קטע שהיה מחווה לשיר.
אודי ואביעד
אודי גוטשלק ואביעד בנטוב הם צמד שחקנים, בדרנים, כוכבי ילדים ואמני סטנד-אפ ישראלים.
ביוגרפיה.
השניים גדלו בנתניה והכירו במהלך נעוריהם כאשר למדו בבית הספר לאמנויות "הבוסתן".
הצמד יצר, כתב וביים מופע סטנד-אפ למבוגרים והופיע לראשונה במועדונים כמו הקאמל קומדי קלאב וצוותא. בין המערכונים במופע הסטנד-אפ שלהם קטעים שהפכו לפולחן, כגון: "אני יכול להיות אבא שלך", "חברים וחברות ידידים וידידות", "אני מה 'כפת לי", "גולנה אבירם" (פרודיה על אבירמה גולן), "גבעת התחבושת" ועוד. באחד המערכונים הצמד גילם את הדמויות "גור ואוח" – גוטשלק גילם את גור ובנטוב גילם את אוח, שני ילדים "חנונים". קומדיית מצבים בהשתתפותם, המבוססת על הדמויות גור ואוח, עלתה בערוץ פוקס קידס (לימים, ג'טיקס וכיום דיסני). את "גור ואוח" יצרו אודי ואביעד יחד עם אסף שלמון ("ארץ נהדרת") והכותבים יוני להב וגיא מרוז.
במקביל, השניים השתתפו בתוכניות כמו "שידורי המהפכה" ו"המופע המרכזי" בערוץ 2 ו"פיני הגדול" בערוץ ביפ, והגישו פינה בתוכניתו של אלי יצפאן בערוץ 3 ובתוכנית "הראשון בבידור" עם דודו טופז.
בג'טיקס הם הצטרפו מאוחר יותר לצוות התוכנית "בלאגן" ו"בלאגן ועד אילת" בתור דמויותיהם הידועות "גור ואוח" וכן בסדרת המשך לסדרה "גור ואוח" בשם "הכיתה המחורפפת". בנוסף, השתתפו בתוכנית "בית ספר לשטויות" בערוץ הילדים.
ב 2005 גוטשלק ובנטוב הופיעו בהצגה "מבקר המדינה" של תיאטרון הבימה.
ב-2008 הופיע הצמד בתור שלמה וארצי בסדרה "לה לה לנד" בערוץ הילדים.