בשנות ה-80 של המאה ה-20 התפתחה הסכמה בתוך מדינות נאט"ו שעל פיה ארצות הברית תפתח טילי אוויר-אוויר לטווח בינוני (ה-AIM-120 אמראם), על מנת להחליף את ה-AIM-7 ספארו המתיישן, ואילו בריטניה וגרמניה המערבית יפתחו טילי אוויר-אוויר לטווח קצר (ה-AIM-132 אסראם), על מנת להחליף את ה-AIM-9 סיידווינדר הוותיק. גרמניה פרשה מפיתוח הטיל בתחילת שנות ה-90, עם איחוד גרמניה, לאחר שירשה כמויות גדולות של הטיל הסובייטי וימפל R-73 (קוד פנטגון: AA-11, קוד נאט"ו : ארצ'ר), ביחד עם מטוסי המיג 29 של מזרח גרמניה. בזמן חקירת נתוני הארצ'ר, התברר שהוא בעל עדיפות ברורה על פני יריביו המערביים - בבחינת יכולות האיתור, זיהוי ומעקב אחר מטרות, ובעיקר ביכולת התמרון שלו. מסקנות אלו הובילו את גרמניה לדרוש שינויים נרחבים בתכנון טיל האסרם, תוך הדגשת הניהוג הווקטורי ויכולות התמרון על פני טווח הפעולה. אי היכולת להגיע להסכמה בעניינים אלו, הובילה לפרישתה של גרמניה מפרויקט האסראם, ופתיחת פרויקט פיתוח עצמאי.
בשנת 1995, הכריזה גרמניה על פרויקט פיתוח טיל האיריס-טי, בשיתוף פעולה עם יוון, איטליה, נורווגיה, שוודיה וקנדה. לאחר זמן מה נטשה קנדה את הפרויקט.
חלוקת הפיתוח היא:
בשנת 2003 הודיעה ספרד על הצטרפותה לפרויקט.
חיל האוויר הגרמני - הלופטוואפה החל להצטייד בטיל ב-5 בדצמבר 2005.
כיום מפותחת גרסה ימית עתידית, הנקראת אידאס, ומיועדת לצוללות הצי הגרמני החדשות מדגם 212, לצורכי הגנה נגד מטוסים, לתקיפת כלי שיט קרובים (כטיל נגד ספינות) ואף נגד מטרות קרקעיות קרובות (כטיל ים-קרקע).
IRIS-T
המאה השש עשרה
וימפל K-13
הוימפל K-13 (קוד נאט"ו: AA-2 אטול; שם סובייטי: R-3S) הוא אחד מטילי האוויר-אוויר מבויתי התת אדום הנפוצים ביותר בעולם. הטיל פותח בברית המועצות באמצעות הנדסה הפוכה של הAIM-9 סיידווינדר.
היסטוריה.
טיל ה-K-13 פותח החל משנת 1958, ונכנס לשירות במהלך שנת 1960. הטיל מבוסס לחלוטין על טיל הסיידווינדר, בעזרת הנדסה הפוכה. על פי הדעה הרווחת, הצליחו הסובייטים להניח את ידם על הסיידווינדר, לאחר ש-F-86 סייבר טאיווני ירה טיל סיידווינדר על מיג 17 סיני, שנתקע בגוף המיג מבלי להתפוצץ, והטייס הנחית את המטוס כאשר הטיל עדיין בתוך גוף המטוס. דוגמה זו מטילה אור על יכולות הפיתוח והתכנון של מהנדסי ברית המועצות בפיתוח אמצעי לחימה בכלל, וטילי אוויר-אוויר בפרט. הטיל נחשף לעיני המערב רק בשנת 1961.
לכל דגמי הטיל השונים דמיון רב לסיידווינדר, והם חולקים את אותו קוטר - 127 מ"מ (5 אינץ'), הזהה לקוטר הסיידווינדר. טווח הפעילות הקרוב שלהם הוא כקילומטר אחד, ולרובם טווח פעילות רחוק של כ-8 קילומטר.
הטיל יוצא בצורה רחבה לכלל מדינות ברית ורשה ומדינות בעלות אינטרסים סובייטיים, ואף נשאר בשימוש בחלק מהן.
לאחר שישראל כבשה במהלך מלחמת ששת הימים את חצי האי סיני, ובכללו את בסיס רפידים, התגלו בשדה המצרי הנטוש כמה עשרות טילי K-13. עקב חוסר האמון של חיל האוויר באותן שנים בטילי שפריר 1 שהיו ברשותו, הוכנסו הטילים הסובייטיים לשימוש מבצעי בטייסת ששכנה בכוננות בשדה רפידים, לאחר שניסויי ירי הוכיחו את יכולת הטיל. במהלך מלחמת ההתשה שוגרו מספר טילים מדגם זה, ללא תוצאות משמעותיות.
דגמים.
אף לא אחד מהדגמים הללו היה בעל מרחב פעולה כולל (All-Aspect).
גשר מצר טקומה
גשר מצר טקומה (באנגלית: Tacoma Narrows Bridge) הוא גשר תלוי שנמתח על 1,645.92 מטר מעל מצר טקומה, המהווה קטע של פיוג'ט סאונד, במדינת וושינגטון בארצות הברית.
הגשר מקשר בין העיר טקומה, שנמצאת כ-70 קילומטר מדרום לסיאטל, ובין אזור גיג הרבור. הגשר הוא חלק מהכביש המדינתי מספר 16, שמחבר את כביש בין-מדינתי 5 לברמרטון.
קריסת הגשר המקורי.
גשר מצר טקומה היה גשר תלוי צר וארוך במיוחד – באורך כ-1,646 מטר. הגשר המקורי נפתח לתנועה ב-1 ביולי 1940. תוך זמן קצר התברר שאפילו רוחות חלשות מכניסות את הגשר לתהודה שהתבטאה בצורת תנודות לאורכו של הגשר. בזמן התנודות, חלקי הגשר עלו וירדו ויצרו "הרים" ו"עמקים" לסירוגין. אף על פי שהתנודות היו חזקות למדי, המומחים טענו שהגשר יחזיק מעמד.
ב-7 בנובמבר 1940, בשעות הבוקר, החל הגשר להתנדנד באופן שונה. הרוח לא הייתה חזקה במיוחד, ועוצמתה הגיעה רק ל-68 קמ"ש. הגשר החל להיכנס לתנודות פיתול, כך שבכל פעם צד אחד שלו (ימין או שמאל) עלה למעלה ואילו הצד השני נשאר למטה. בתנודות אלו, קו האמצע, לאורכו של הגשר, לא נע כלל. הגשר התנדנד בצורה זו במשך למעלה משעה, כשמשרעת התנודות הולכת וגדלה. מעט אחרי השעה 11 בבוקר, הגשר קרס לתוך המצר.
הגשר נסגר לתנועה כבר עם תחילתן של התנודות יוצאות הדופן. באותה עת הייתה על הגשר מכונית. האיש איבד שליטה על המכונית, יצא ממנה והחל להימלט, בעוד שהכלב של בתו, נשאר ברכב. פרופסור להנדסה וצלם שנקלעו למקום רצו לעבר המכונית וניסו להציל את הכלב, אך לא הצליחו לשכנע את הכלב לצאת מהרכב. הם עזבו את הגשר זמן קצר לפני הקריסה. מלבד הכלב, לא היו אבדות בנפש באירוע קריסת הגשר.
הסבר התופעה.
הגשר נכנס למצב של אי יציבות אווירודינמית הקרוי פרפור (מכונה גם "רפרוף"). רוח צידית שנעה בזווית נמוכה כלפי מעלה פגעה בגשר וגרמה לכוח עילוי. הכוח הביא לכך שצד אחד של הגשר החל להתרומם. כתוצאה מפעולת כוח העילוי והכוח האלסטי, שפעל בכיוון ההפוך, נוצרו תנודות באחד מהתדרים עצמיים של הגשר (כ-0.2 מחזורים בשנייה). התנודות גברו כתוצאה מפעולתה הרצופה של הרוח. בצורה זו נוצר משוב חיובי שהגביר את עוצמת התנודות, עד שהמבנה לא היה יכול לעמוד בהן והגשר קרס.
בספרי לימוד בפיזיקה לעיתים קרובות ההתמוטטות מוצגת באופן מוטעה כתהודה מכנית פשוטה. הטעות בהצגה זו היא שתהודה קלאסית תלויה בכוח חיצוני מחזורי בתדירות ששווה לאחת התדירויות העצמיות של המערכת. בהתמוטטות הגשר הכוח המניע הוא הרוח, שאינה מחזורית. הצימוד של הרוח למערבולות שיוצרת תנודת הגשר הוא שיצר את הכוח המחזורי בפועל.
גשר חדש ובעיות תנועה.
הגשר הוקם מחדש ב-1950, לאחר שהתכנון החדש נבדק באוניברסיטת וושינגטון.
במשך השנים מאז בניית הגשר, אוכלוסיית האזור גדלה מהר. כתוצאה מכך, הכביש הגיע לקיבולת המקסימלית של מספר כלי הרכב. כדי להקל את עומסי התנועה, תשתית הכביש שודרגה בשנת 1984. בשנת 1998 הוחלט לבנות גשר נוסף בצד המערבי של הגשר הנוכחי. גשר זה הוא גשר אגרה ומשמש את הנוסעים לכיוון מערב. הגשר החדש נפתח ב-15 ביולי 2007.
שוהם (מועצה מקומית)
הפארק הלאומי אקדיה
הפארק הלאומי אקדיה (באנגלית: Acadia National Park) הוא פארק לאומי השוכן דרומית-מערבית לבר הרבור (Bar Harbor) במדינת מיין שבארצות הברית. הפארק משמר את רוב שטחו של "אי הר המדבר" ואיים קטנים יותר נלווים לאורך חוף האטלנטי של מדינת מיין. האזור כולל הרים, את קו החוף עם האוקיינוס, יערות ואגמים. הפארק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
הפארק הוקם תחילה כמונומנט לאומי ב-1916 בשם "המונומנט הלאומי סייר דה מון" (Sieur de Monts National Monument). המונומנט שודרג לפארק לאומי ב-1919 בשם "הפארק הלאומי לה פאייט" (Lafayette National Park), ואז שונה שמו שוב לפארק הלאומי אקדיה ב-1929. השם החדש מנציח את אקדיה, המושבה הצרפתית לשעבר שהשתרעה בעיקר על שטחים גדולים בקנדה, אבל כללה חלקים מניו אינגלנד (כיום בארצות הברית), כולל מיין. הפארק הלאומי אקדיה הוא בין עשרת הפארקים הלאומיים הפופולריים ביותר בארצות הברית. ב-2017 ביקרו בפארק מעל ל-3.5 מיליון תיירים. אקדיה הוא הפארק הלאומי העתיק ביותר בארצות הברית מזרחית לנהר המיסיסיפי, אם כי שני פארקים לאומיים באונטריו שבמזרח קנדה קדמו לו: אלף האיים (Thousand Islands National Park; 1904) ופוינט פלי (Point Pelee National Park; 1918). זהו הפארק הלאומי היחיד בניו אינגלנד.
גאוגרפיה.
הפארק משתרע על שטח של 198.5 קילומטרים רבועים בתחומי מחוז הנקוק במדינת מיין, וכולל 123 קילומטרים רבועים על אי הר המדבר, 11 קילומטרים רבועים על האי איל או אוט (Isle au Haut), ו-9.8 קילומטרים רבועים על חצי האי שודיק (Schoodic Peninsula) על היבשת. הגבול הקבוע של הפארק, כפי שנקבע על ידי החלטת הקונגרס ב-1986, כולל חלקות השייכות לאנשים פרטיים שהפארק מנסה לרכוש. הפארק כולל הרים, קו החוף של האוקיינוס האטלנטי, יערות ואגמים.
הר קדילאק (Cadillac Mountain), הקרוי על שם חוקר הארצות הצרפתי אנטואן דה לה מוט קאדילק (Antoine de la Mothe Cadillac), שוכן בצד המזרחי של האי. פסגתו הירוקה המכוסה בחזזיות הצומחות על גבי הגרניט הוורוד של ההר היא אחד המקומות הראשונים בארצות הברית שבו אפשר לראות את הזריחה, בשל מיקומו בקצה המזרחי של המדינה ובשל גובהו. דרכים לכרכרות באורך של כמה קילומטרים נסללו במימונו של ג'ון ד. רוקפלר, הבן. מההרים של הפארק הלאומי אקדיה יכולים צועדים או רוכבי אופניים לצפות על האוקיינוס, אגמי האי ויערות האורן.
מפרץ "סומס סאונד" (Somes Sound), הקרוי באופן רשמי פיארד (fjard) בפי פקידי הממשל, מתואר לעיתים קרובות כפיורד היחיד בחוף המזרחי של ארצות הברית.
אי הר המדבר מחובר ליבשת בסוללה קצרה. היישובים הקרובים ביותר הם אלסוורת (Ellsworth) ובנגור (Bangor). הפארק משתרע רק על חלק מהאי. שאר האי מיושב ובשל הסביבה המעולה מחירי הקרקעות גבוהים. בצפון-מזרח אי הר המדבר שוכן נמל הדיג הישן של בר הרבור, בירת האי והכניסה אל הפארק.
אקלים.