כאשר הגיע סוג זה לאשכנז, הוסיפו פייטני אשכנז וצרפת אחרי הבית האחרון, קודם חתימת הברכה, פיוט ארוך הנקרא ביכור. הביכור לא נחשב חלק מחייב של המערבית ולעיתים לא הוסיפוהו כלל, או החליפו את הביכור בביכור אחר. פעמים רבות נושא הביכור הוא עניינים הקשורים בבית המקדש (כגון הקרבת קרבן פסח ומנחת העומר בביכור לפסח, הבאת ביכורים בביכור לשבועות ושמחת בית השואבה ואכילת מעשר שני בירושלים בביכור לסוכות).
אברהם פרנקל משער כי הפייטן הראשון שכתב ביכור הוא רבי מאיר ש"ץ, כך שהוא מייסד סוג פיוט זה. להשערתו, פיוט הביכור הראשון הוא "אור ליום הנף" העוסק במנחת העומר ומיועד לשני של פסח. השערתו מבוססת על כך שביכור זה, בניגוד למקובל, אינו נוסף על הבית האחרון של ברכת השכיבנו, אלא מחליף אותו ומשמש הרחבה של הבית האחרון.
מועדי אמירת מערבית.
על פי הממצאים שבידינו, המערבית, על אף קדמותה, הייתה סוג זניח בתקופות הקדומות של הפיוט בארץ ישראל. בתקופה הקדם-קלאסית (עד המאה השישית), היה הסוג נדיר למדי, והשימוש בו נתרבה בתקופה הקלאסית של הפיוט (מהמאה השישית ועד המאה התשיעית). אך גם אז, לא נמצאו כל מערביות לשבתות רגילות או לימי חול, ומעטות לשבתות מיוחדות. עיקר השימוש במערביות היה ככל הנראה בחגים, שבארץ ישראל נהגו לעטר את תפילות ערבית שלהם בפיוטים רבים. בתקופה המאוחרת יותר שוב התמעטה אמירת המערבית.
גדולתה של המערבית הייתה בפיוט המרכז-אירופאי (צרפת ואשכנז). פייטנים אירופאים כתבו מערביות רבות מאוד והיא בין הסוגים הנפוצים בתקופה זו. אולם, מבחינת מועדי אמירתם, הצטמצמו המערביות בקהילות אירופה ללילי יום טוב בלבד, ולא נאמרו מערביות בימי חול או בשבתות (גם בשבתות המיוחדות שאמרו בהן פיוטים אחרים).
במנהגי אשכנז נראה שמעולם לא אמרו מערבית בליל יום כיפור, ובראש השנה ביטלו את אמירת המערבית ברוב הקהילות, מלבד בוורמייזא, בה אמרו מערביות בלילות ראש השנה. המערביות הודפסו בוורמייזא בחוברת מיוחדת כיוון שלא הופיעו במחזורים הרגילים (יחד עם פיוטים נוספים המיוחדים למנהג קהילה זו). גם בנוסח צרפת נאמרה מערבית בראש השנה, אך לא ביום כיפור. למעשה, אמירת מערבית ביום כיפור נותרה רק בנוסח רומניא, שבו אמרו מערבית בכל החגים. בנוסח איטליה נאמרו בעבר מערביות, אך עם הוצאת מרבית הפיוטים מגוף התפילה שם, נתבטלו המערביות. מאידך, מה שנראה כחלקים מתוך מערבית קדומה לליל שבת נותרה שם בתוך נוסח הקבע לתפילת ערבית של שבת. גם בנוסחי פרובנס, קטלוניא ואלג'יר אמרו מערבית, על כל פנים בליל הסדר (המערבית ליל שמורים אותו אל חצה).
כתבו כמה פוסקים שאין לומר מערבית בליל יום טוב שחל בשבת, כי בשבת, בניגוד ליו"ט, אסור לקרוא לאור הנר (מחשש שמא יטה את הנר על מנת לקרוא טוב יותר) והציבור לא בקיא במערבית בעל פה. פסק זה התקבל במרבית הקהילות, ואף נפסק בידי הרמ"א בהגהותיו לשולחן ערוך; בשל כך נוהגים בחלק מהקהילות לומר את המערבית של הלילה הראשון למחרת, בליל יום טוב שני של גלויות. למרות דברי פוסקים אלו ופסק הרמ"א, בחלק מקהילות מנהג אשכנז המערבי לא קבלו פסק זה ונהגו לומר מערבית אפילו בשבת.
בתקופה המאוחרת, הפסיקו בהרבה קהילות אשכנזיות לומר מערבות בכלל. זה יכול להיות חלק מהמגמה לקצץ פיוטים בכלל כדי לקצר את התפילה, וגם בהשפעת שיטת הגר"א שהתנגד לאמירת מערביות מטעמים הלכתיים. בכל מקרה, ברוב רוב הקהילות בארץ ישראל כיום, לא אומרים מערבית.
מעמד המערבית במחזורים.
בניגוד ליוצרות וקרובות, שלפעמים לא נשמרו בשלמותם ולעיתים קוצצו או הועברו מיום ליום, מערביות נשמרו על ידי הקהילות בשלימותן ונאמרו כיצירה אחת. מאידך, נראה שאמירת מערביות לא הגיעה לאותה רמה של "חובה" כמו אמירת קרובות: בטלו ברוב הקהילות את אמירת המערביות של ראש השנה, ויש כתבי יד שחסרות בהם מערביות לימים טובים מסוימים (אבל לא היו קהילות באשכנז וצרפת שלא אמרו מערביות כלל). כמו כן, במערביות נשמר, עד לתקופת הדפוס, גיוון רחב יותר במנהגים, ולא הייתה אחידות בין הקהילות בזהות המערבית שנאמרה בלילה מסוים. יש גם כתבי יד שכוללים יותר ממערבית אחת לכל יום, וכנראה אף לא אמרו אותה מערבית בכל שנה.
בכתבי היד, וגם בחלק מהדפוסים, מערביות לא נכתבו במחזורים הגדולים, אלא בסידורי התפילה הקטנים יותר. זאת כנראה כדי שניתן יהיה להסתפק בערב בהבאת הסידורים הקטנים ולא להזדקק להביא לבית הכנסת את המחזורים הגדולים והכבדים פעם נוספת.
מנהגי אמירת מערבית.
באופן כללי, בני אשכנז קבלו לפעמים גם נוסחאות ארץ-ישראליות לחלקים בתפילה, בצד הנוסח הקבוע שמקורו בבבל, והשתמשו בהם כנוסח חלופי לזמנים מיוחדים. חלק מנוסחאות אלה הוצמדו לפיוטים ואמרו אותם במקום נוסח הקבע כשאמרו פיוטים.
כך גם באמירת מערבית. כאשר אומרים מערבית נוהגים להוסיף בברכת "גאל ישראל" את המילים "בגילה ברינה" לפני "בשמחה רבה ואמרו כולם", וגם להחליף את הנוסח הקבוע "זה אלי ענו ואמרו" בנוסח מיוחד "זה צור ישענו פצו פה ואמרו". בנוסף, רבים נהגו להחליף את חתימת הברכה "גאל ישראל" בחתימה הארץ-ישראלית העתיקה "(מלך) צור ישראל וגואלו". החלפת החתימה עוררה דיון בקרב הפוסקים, שכן חתימת "גאל ישראל" מופיעה בפירוש ב, כהבחנה בין ברכות קריאת שמע בהן יש לחתום "גאל" בלשון עבר, לבין תפילת שמונה עשרה בה חותמים "גואל" בלשון הווה. חלק מהפוסקים התנגדו לחתימה השונה וקבעו שיש לחתום כמו בכל השנה, הט"ז ודגול מרבבה תרצו את המנהג לשנות את החתימה, והב"ח הציע להגיה ולומר "צור ישראל וּגְאָלוֹ" כדי שהחתימה תהיה בלשון עבר. המשנה ברורה כותב . היום, בקהילות מנהג אשכנז המזרחי שאומרות מערבית, ישנם חילוקי מנהגים בשאלה זו.
חיל האוויר ה-14 של ארצות הברית
חיל האוויר ה-14 של ארצות הברית (באנגלית: Fourteenth Air Force) היה כוח שהשתייך לפיקוד החלל של חיל האוויר של ארצות הברית והיה אחראי על הארגון, האימונים, הציוד, הפיקוד והשליטה והעסקת כוחות החלל של חיל האוויר לתמיכה בפעילות הפיקודים הקרבים המאוחדים. לאחר הקמת כוח החלל של ארצות הברית הפך חיל האוויר ה-14 לפיקוד המבצעים של כוח החלל.
היסטוריה.
שורשי חיל האוויר וסמלו מגיעים מיחידת "הנמרים המעופפים", כינויה של קבוצת מתנדבים מהגיס האווירי של צבא ארצות הברית בראשות קלייר שנו, שסייעו לחיל האוויר הסיני במהלך מלחמת סין–יפן השנייה. ביולי 1942 הוטמעה יחידת הנמרים המעופפים בכוח המשימה האווירי של סין. 1943 נוסד חיל האוויר ה-14 בהוראה מיוחדת של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ושנו מונה למפקדו הראשון. החיל פעל במהלך מלחמת העולם השנייה בזירה הסינית ובזירה הדרום-מזרח אסייתית. במהלך הקרבות השמיד חיל האוויר 2,315 מטוסים יפנים, 365 גשרים, 1,225 קטרים ו-715 קרונות רכבת.
לאחר המלחמה עבר חיל האוויר לאורלנדו שבפלורידה וב-1946 קיבל אחריות על ההגנה האווירית באזור דרום-מזרח ארצות הברית. ב-1948 הועבר החיל תחת פיקוד האוויר הקונטיננטלי ומשימתו הורחבה גם לאימון יחידות מילואים. במהלך מלחמת קוריאה נטל החיל חלק בהכשרה ובשינוע של אלפי יחידות וחיילי מילואים והמשמר הלאומי. ב-1957 קיבל החיל אחריות גם למשימות חיפוש והצלה וכן היה אחראי לכל משימות התובלה של כוחות המילואים במזרח ארצות הברית. בספטמבר 1960 פורק החיל.
באפריל 1966 הוקם החיל מחדש במסגרת פיקוד ההגנה האווירית. ביולי 1968 עבר מטה החיל לבסיס חיל האוויר אנט בקולורדו וקיבל את השם כוח החלל ה-14. משימתו הייתה לזהות שיגורי טילי אויב, לעקוב אחר טילים ולוויינים בחלל ולספק שירותי שיגור לוויינים. כמו כן קיבל את התפקיד לאמן, לצייד ולהשים את מפעילי מערכות הריגול הלווייניות וההגנה מפני טילים.
באוקטובר 1976 שונה שם החיל לחיל האוויר ה-14 (מילואים), ייעודו שונה והוא הועבר לבסיס חיל האוויר דובינס בג'ורג'יה. משימתו החדשה הייתה לפעול תחת פיקוד התובלה של חיל האוויר, והוא השתתף במסגרת זו בין השאר בפלישה האמריקאית לפנמה.
ביולי 1993 חזר החיל לפעול בתחום לוחמת החלל והוצב תחת פיקוד החלל של חיל האוויר.
בסוף 2019 עברו יחידות החיל לכוח החלל של ארצות הברית כפיקוד המבצעים שלו.
ארגון.
חיל האוויר ה-14 כולל כ-7,600 חיילים, 6,000 אזרחים ו-11,000 עובדי קבלן.
החיל מורכב מחמש כנפות ומרכז משולב למבצעי חלל (JSpOC), הפרושים ב-44 אתרים ברחבי העולם. מטה החיל ממוקם בבסיס חיל האוויר ונדנברג בקליפורניה.
יחידות החיל:
גמביט (סרט שבוטל)
גמביט (באנגלית: Gambit) היה סרט גיבורי-על אמריקאי בלייב אקשן של פוקס אשר תוכנן לצאת לאקרנים ב-2020, אך הוא בוטל. לסרט לא נבחר במאי, אך ידוע כי את התסריט כותבים ג'וש זטומר וריד קרולין. הסרט מבוסס על הקומיקס "גמביט" בהוצאת חברת ההוצאה לאור מארוול קומיקס, והוא מהווה חלק מסדרת סרטי "אקס-מן".
ראשיתו של הפרויקט ב-2014, אז המפיקה לורן שולר דונר הכריזה כי היא והשחקן צ'נינג טייטום עובדים על פיתוח סרט שיתבסס על דמותו של גמביט. מאז, הוא ידע תלאות רבות, עד שבוטל באופן סופי ב-2019.
הפקה.
פיתוח.