מאמר זה הוא מאמרו הראשון של פרידמן. הוא עוסק בבעייתיות המבנית של הרבנות הראשית בישראל כהנהגה דתית. המאמר נכתב על רקע פסק דינו של הרב שלמה גורן ב"שאלת הממזרים" (פרשה שהסעירה את הרוחות בישראל על רקע מעמדם האישי של אח ואחות, בניה של אשה שנישאה לגבר בעוד שהייתה נשואה לאחר שהתגייר, ושהוכרזו בשל כך כממזרים על ידי בית הדין הרבני) (פסק דין האח והאחות). פרידמן הראה שהרבנות הראשית כהנהגה דתית "חדשה" יחסית (הוקמה על ידי השלטון הבריטי בשנת 1921) מצויה בסתירה מבנית בין מעמדה הפורמלי כהנהגה דתית עליונה המוכרת על ידי המדינה לבין מעמדה בפועל, כאשר היא נמצאת "בתחרות" עם רבנים ו"גדולי תורה" הנהנים מיוקרה אישית ומסמכות דתית-הלכתית בשל "גדלותם בתורה" (מצב שהתפתח במשך דורות בחברה היהודית).
הקהילה המסורתית והקהילה הוולונטרית.
בהמשך כתב פרידמן מאמרים נוספים על הרבנות הקהילתית בחברה המודרנית המערבית, בייחוד בארצות הברית ובישראל. בהקשר זה הוא הבחין בין שני סוגי קהילות יהודיות: הקהילה היהודית המסורתית שהתקיימה עד להתפתחותו של תהליך החילון והקהילה היהודית כפי שהיא מתקיימת כיום, בייחוד במערב אירופה, ארצות הברית וישראל. במסגרת החברה המסורתית הייתה הקהילה בעלת גבולות גאוגרפיים מוגדרים. רבה של הקהילה הוא בעל סמכות דתית ביחס לכל אחד המתגורר בתוך הגבולות הגיאוגראפיים של הקהילה. וכשם שאותו יהודי חייב במיסים לקהילה, כן הוא חייב להישמע לפסיקתו של רב הקהילה, ואם לא יעשה כן ייענש על ידי הנהגת הקהילה, ולהתאים את אורח חייו הדתי-הילכתי על פי הנהוג באותה קהילה.
תהליך החילון הביא לידי כך שהקהילה הפכה למעשה 'קהילה וולונטארית'. חלק מהיהודים שגרו במסגרת הקהילה לא ראו עצמם נתונים למרותו של רב הקהילה, לא היו מוכנים להישמע לפסיקותיו ולא חיו על פי הנורמות היהודיות הדתיות-מסורתיות. הנהגת הקהילה לא ראתה עצמה מחויבת לכפות על כל אחד מחבריה את אורח החיים היהודי המסורתי ולא את פסיקותיו הדתיות-הלכתיות של הרב. פרדוקסלית, מציאות חברתית זו אפשרה גם במקביל את אימוצן של נורמות דתיות קיצוניות על ידי חלק אחר של חברי הקהילה, נורמות שבעבר ראתה הנהגת הקהילה היהודית המסורתית חובה לעצמה להילחם בהן, כדי לא לערער על האחדות הדתית של בני הקהילה. עם מעברם של היהודים לארצות המערב ובעיקר לארצות הברית, התפוררה לגמרי הקהילה היהודית המסורתית המאופיינת על פי גבולותיה הגיאוגראפיים. למעשה הרוב המכריע של הקהילות היהודיות הדתיות המצויות כיום, באירופה, בארצות הברית וגם בישראל, הן קהילות שניתן להגדירן כקהילות 'וולונטאריות'. במסגרת הקהילות מוגבלת למעשה סמכותו של הרב הקהילתי במידה שבה מוכנים חברי הקהילה להישמע להוראותיו. לאלה שאינם נכונים לקבל את סמכותו של הרב, יש בדרך כלל כמה אלטרנטיבות, בלא שיאלצו עקב כך לשנות את מקום מגוריהם או את אורח חייהם. כאמור, אמת חברתית זו נכונה ביחס לכל סטייה, תהא זו סטייה "לקולא", לאימוץ נורמות של פחות הקפדה על אורח החיים הדתי, או סטייה "לחומרא", לאימוץ נורמות של הקצנה דתית. זו מצוקה 'דו-צדדית' שהרבנות האורתודוקסית נקלעה אליה עקב השינויים המהותיים שהחברה היהודית בכלל והחברה היהודית האורתודוקסית בפרט נקלעו אליהם כתוצאה של תהליכי המודרניזציה והחילון.
הרבנים כאנשי מכירות.
יתירה מזו; בעקבות מאמריו של פיטר ברגר, אחד מגדולי הסוציולוגים של הדת בארצות הברית, שהגדיר את מעמדה של הדת בחברה האמריקאית, על רקע ההפרדה בין הדת למדינה בארצות הברית, כמצויה ב"מצב של שוק". שום כנסייה דתית אינה נהנית ממונופול ומתמיכה של המדינה ולכן היא חייבת להתחרות על זיקתם של המאמינים עם הכנסיות האחרות ב"שוק פתוח" של דתות ואמונות כדי לגייס הן אנשים והן אמצעים כספיים כדי לקיים את עצמה וכתוצאה מכך הפכו אנשי הדת למעין "סוכני מכירות". פרידמן פיתח רעיון זה לגבי הקהילה היהודית הוולונטרית. חלק גדול של הקהילות בוחרות רב על בסיס יכולתו לגייס אנשים חדשים לקהילה, לשמור על הרמוניה בין חברי הקהילה, "למשוך את הנוער", לדרוש דרשות המושכות קהלים רבים, בקצרה; רב שהוא גם "מוכר" את קהילתו ומגייס לה חברים חדשים בייחוד בין בעלי ממון. מאידך, ישנן קהילות המתארגנות מלכתחילה סביב אימוץ נורמות של הקצנה דתית ובוחרות להן רב התומך במגמה זו. קהילות אלה הן כיום הרבה יותר הומוגניות מאשר בעבר וזוכות גם ליוקרה באשר הן "מקפידות יותר". במקביל, מעמדו של הרב כ"תלמיד חכם" אינו מהווה בהכרח יתרון. זאת משום היכולת הנוחה (בגלל אמצעי הקומוניקציה) לשאול את דעתו של פוסק הלכה ידוע, שלעיתים כלל אינו רב קהילה.
תהליך ההקצנה הדתית בחברה החרדית.
פרידמן סבר שתהליך ההקצנה הדתית בחברה החרדית נובע מכמה תהליכים מקבילים: האחד השבר במסורת החיה בגלל שואת יהודי אירופה, שנית, היווצרות הקהילה הוולונטרית ושלישית, הרווחה הכלכלית שמוכנה לעמוד בחומרות ומוכנותם של אנשים לקבל את זה.
גנבים יהודים.
בכתב היד "נשאל דוד" (קובץ שאלות שנשאל רבי דוד אופנהיים, מי שהיה רב בקהילות ניקולשבורג במוראביה ופראג בבוהמיה במאה ה-17) מצא פרידמן תיאור מפורט של הווי החיים של קבוצת גנבים יהודית. תיאור זה הביא את פרידמן להקדיש זמן ניכר לחקר קבוצות הגנבים היהודיות באשכנז של המאות ה-17–18. חבורות גנבים אלה שיתפו לעיתים פעולה עם חבורות לא-יהודיות. המחקר ביקש להציג את עולמן של הקבוצות הללו ואת קשריהן עם שכבות אחרות באוכלוסייה. אחת הקבוצות הקרובות ביותר לחבורות הגנבים היו היהודים הקבצנים (כונו Betteljuden) שמספרם גדל באותה תקופה. מחקר זה אמור היה לשמש כעבודת דוקטור. אלא שהוצאת ספר בגרמנית המתאר את התופעה מנעה מפרידמן לסיים את מחקרו זה. אחת התוצאות של המחקר הייתה מאמר המתאר צדדים מסוימים של תופעת הקבצנות היהודית ודרך הטיפול של הקהילות היהודיות בה. אלה לא תמיד קבלו בסבר פנים יפות את הקבצנים ויצרו הבחנות בין קבצנים שסיבת התדרדרותם לקבצנות הייתה "מוצדקת" ואלה שהם "קבצנים מקצועיים".
ספריו.
חברה ודת: האורתודוקסיה הלא-ציונית בארץ-ישראל: תרע"ח-תרצ"ו 1936-1918.
זהו ספרו הראשון של מנחם פרידמן והוא ראה אור בהוצאת יד יצחק בן-צבי בשנת 1978 ובמהדורה נוספת ב-1982. בספר ישנו תיאור היסטורי-חברתי של המאבק של הקבוצות האנטי-ציוניות והלא-ציוניות הדתיות בתהליך התגבשותה של החברה הציונית החדשה בארץ ישראל במחצית הראשונה של תקופת השלטון הבריטי.
בספר זה תיאר וניתח פרידמן בין השאר את התפתחותה של הרבנות הראשית מעת ייסודה (ואחרי כן המשיך במאמרים שונים), ואת יכולת הפעולה שלה. הוא מגיע למסקנה שמלכתחילה הייתה אותה מנהיגות דתית מוגבלת בסמכויותיה בשל בעיות מבניות חמורות שאין להן למעשה פתרון.
קנאות דתית
בספר זה ("חברה ודת") עוסק פרידמן גם בתופעת הקנאות הדתית, מתאר את התפתחותה ההיסטורית של נטורי קרתא ומה הביא היסטורית להתגבשותה. במובן קנאות דתית אין הכוונה רק לפעולות שמבצעים הקנאים על מנת להשיג את מטרותיהם, אלא זוהי מערכת חברתית שפרידמן תיאר בה לפחות שלושה מעגלים, שכל אחד מהם מקיף ורחב יותר מקודמו. הוא פיתח נושא זה במאמרים שונים.
פרידמן הבחין בין שני סוגי קנאות דתית:
האחד הוא קנאות אקטיבית והיא מקיפה מספר מועט של אנשים, אלא שגרעין קטן זה הוא חלק מקבוצה הרבה יותר גדולה אותה כינה בשם קנאות פסיבית, שהיא מורכבת יותר באופיה. הקנאות הפסיבית מורכבת ממספר מעגלים. המעגל החיצוני ביותר כולל את כל אותם אנשים שחושבים שהקנאות היא מזיקה והם אף מתנגדים לה, אבל הם עדיין בתוך המעגל משום שמסיבות חברתיות ואידאולוגיות הם אינם מוכנים לדווח לשלטונות על הקנאים האקטיביים. המעגל הראשון והאקטיבי של הקנאים הפסיביים הם אותם אנשים שמעודדים באופן ישיר לבצע את מעשי קנאות ומברכים אותם לאחר מעשה. ואולם פרידמן מבחין במעגל נוסף, מעגל הלגיטימציה. כל מעשה הקנאות נוגע בנקודה קריטית של מערכת ערכים ונורמות חברתיות. הפעלת אלימות שלא באמצעות המוסדות המורשים לכך בתוך החברה (צבא ומשטרה) היא מאוד בעייתית. פעולה אלימה כזו מחייבת לא רק קנאים פסיביים, אלא גורם בעל סמכות (לפחות בעיני הקנאים האקטיביים והפסיביים) שיתן לפעולות כאלה לגיטימציה. נותני הלגיטימציה שהם בדרך כלל אינדיבידואלים, אבל מהווים בעיני הקנאים חלק מאליטה רוחנית-אידאולוגית, הם קריטיים להגדרת הקנאות ובלעדיה לא תהיה הפעלת אלימות קנאית.
התפשטות תוך הסתגרות: הקהילה החרדית בירושלים.
ספר זה נכתב על ידי פרידמן ופרופסור יוסף שלהב מאוניברסיטת בר-אילן והוא ראה אור בהוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל ב-1985. הספר עוסק בבסיס הגידול של הגטו החרדי בירושלים, הן באמצעות הגידול הטבעי והן באמצעים אחרים כדי להשתלט על שטח נוסף בקרבתו. המחברים מערערים על תיאורית הקונספירציה הרווחת המוזכרת בדרך כלל על ידי עיתונאים העוסקים בסיקור המאבקים הטריטוריאליים בירושלים בין חרדים לבין האחרים. על פי תאוריה זו החרדים מסמנים טריטוריה ומבקשים להשתלט עליה על ידי חדירה, התיישבות וגירוש. פרידמן ושנהב הגיעו למסקנה שבמקרים רבים התהליך הוא הפוך. בדרך כלל בתחילה החילונים עוזבים ורק לאחר מכן החרדים נכנסים במקומם. לדעתם כניסתם של החרדים אינה תכנון מראש בעל אופי קונספירטיבי, אלא תוצאה של תהליך כלכלי-חברתי הגורם לתושבים וותיקים לעזוב, למחירי הדירות לרדת וכתוצאה מכך למשוך אוכלוסייה חרדית הבאה למקום כתוצאה בעיקר של גידול טבעי.