בשנת 1918, המשטרה הצארית התפרקה ובמקומה נוצר קומיסריון הפנים העממי תחת נ.ק.ו.ד. והמשטרה האזורית נודעה כמיליציה המקומית. בנובמבר 1922, נוצרה המשטרה המחוזית הימית, שהייתה כפופה לממשלת העיר, המחוזות והעיירות. בשנת 1946, משרד קומיסריון הפנים העממי המקומי הפך למינהל האזורי של משרד הפנים של ברית המועצות. באוגוסט 1950 אורגנה המשטרה מחדש והוקמו שלוש מחלקות חדשות: כמה שירותי משטרה, המחלקה נגד גנבת רכוש סוציאליסטי ונוצר אגף מודרני לחקירות פליליות.
המיליציה האזורית המשיכה לעבוד עד לפיזור ברית המועצות, ואחריה. בשנת 2011 המיליציה האזורית הפכה לחלק מהמשטרה הפדרלית, עם השבת השם הצארי הישן של המשטרה.
רואים רחוק
"רואים רחוק" היא עמותה ללא כוונת רווח שהוקמה בשנת 2015.
במקור, החלה בשנת 2008 כפרויקט חברתי של קשת בשם "רואים רחוק", אותו הקימו מרב דמרי והבמאים רן טל וטלי שמש. במסגרת הפרויקט, מוסד מסלול הכשרה ארוך טווח לליווי בני נוער בסיכון מהפריפריה החברתית והגאוגרפית, המגיעים מאוכלוסיות הנמצאות בתת-ייצוג על המסך הישראלי ועל סדר היום הישראלי. יוצרים, במאים ועובדי קשת ליוו את בני הנוער מגיל 16 דרך הבאתם ללימודים במוסדות להשכלה גבוהה ועד להטמעתם בתעשיית הטלוויזיה, הקולנוע והאמנות הישראלית.
בשנת 2015, הוקמה עמותת "רואים רחוק", אשר פועלת במטרה ליצור לבני נוער הזדמנות אמיתית לשבור את תקרת הזכוכית האישית שלהם, באמצעות מיצוי הפוטנציאל האישי שלהם בעולמות היצירה והמסך.
בספטמבר 2020, זכתה העמותה באות הנשיא למתנדב לשנת תש"ף 2020, המוענק מדי שנה ליחידים וגופים שפעילותם ההתנדבותית מייצרת תרומה ייחודית לטובת המדינה והחברה בישראל. האות הוענק ל"רואים רחוק" בטקס שנערך בבית הנשיא בירושלים, על ידי נשיא המדינה ראובן (רובי) ריבלין, על הענקת הזדמנות לבני נוער בסיכון להשתלב בעולם התקשורת, האמנות והיצירה.
משנת 2015, מרב דמרי מכהנת כמנכ"לית העמותה. משנת 2018, יואב נחשון מכהן כיו"ר הוועד המנהל של העמותה, בו נמצאות טלי ורניה, לילך סיגן וטלי גורן, סמנכ"לית התקשורת והרגולציה בקשת. שותפים מרכזיים של העמותה הם קרן אדמונד דה רוטשילד והג'וינט.
פעילות.
במסגרת העמותה, יוצרים ובמאים ישראלים, בהם טלי שמש, רן טל, דוד אופק, רני בלייר, תאופיק אבו ואיל ושלומי אלקבץ, מתנדבים ומכשירים את בני הנוער ליצור אמנות ולעסוק בתקשורת במרכזים ברחבי הארץ, בין היתר ברמלה-לוד, שכונת דורה בנתניה, באר שבע, ירושלים, אשדוד, שפרעם, נצרת וחיפה. בהמשך המסלול, מממנת העמותה מלגות לימודים אקדמאיות מלאות ומלגות מחייה, ועם סיום התואר, מסייעת לסטודנטים הבוגרים להשתלב בתעשייה ובשוק התעסוקה בתחום. בין בוגרי העמותה: השחקנים פיראס נסאר ("פאודה"), שאדי מרעי ("הנערים", "פאודה"), מאור לוי ("בני אור", "בתולים") ושירז אדרי ("להעיר את הדב").
נכון לשנת 2021, מאות בני נוער סיימו את פעילותם במרכזי העמותה ועשרות מבוגרי העמותה לומדים תחת מלגה מלאה במוסדות להשכלה גבוהה בקולנוע, טלוויזיה ואמנות, בהם "סם שפיגל", האקדמיה למוסיקה בירושלים, "שנקר", "ניסן נתיב", בית הספר למוסיקה "רימון", אוניברסיטת תל אביב והאקדמיה לאמנות "בצלאל".
בשנים 2018–2019, 140 נערים ונערות עברו הכשרה במרכזי העמותה, מתוכם 40 מהם עברו הכשרה במרכז מעורב של יהודים וערבים. 60 נכנסו לקבוצת הבוגרים, במסגרתה תעזור להם העמותה להתקבל ללימודים גבוהים ו-20 סטודנטים לומדים במוסדות להשכלה גבוהה.
יחסי לסוטו–רוסיה
יחסי לסוטו–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים שבין ממלכת לסוטו לבין הפדרציה הרוסית.
תקופת ברית המועצות.
ברית המועצות ולסוטו כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-1 בפברואר 1980. באותה עת, שגריר ברית המועצות במוזמביק היה אמון על היחסים עם לסוטו. כמה שנים לאחר מכן ב-24 באפריל 1983 מונה יורי ספלב לשגריר הסובייטי הראשון בלסוטו והוא הגיש את כתב ההאמנה שלו למלך לסוטו ב-9 ביוני.
הרקע לכינון היחסים עם הגוש הקומוניסטי היה פשיטה שערכה דרום אפריקה על הבירה מסרו ב-9 בדצמבר 1982. לאחר ביקורים בסין ובמדינות נוספות הודיע ראש ממשלת לסוטו ליובואה ג'ונתן במאי 1983 על כך שסין וברית המועצות יקימו שגרירויות בממלכה. ממשלת דרום אפריקה הגיבה בזעם על ההודעה וציינה את הבטחתו מ-1965 שלא לאפשר הקמת שגרירות קומוניסטית בלסוטו כל עוד יכהן כראש ממשלה.
כסימן לעליית הנוכחות של הקג"ב בלסוטו, עלתה רמת היחסים בין המדינות כשבמאי 1985 הסובייטים מינו את השגריר-תושב הראשון שלהם בלסוטו. בדצמבר אותה שנה ביקר במוסקבה שר החוץ של לסוטו וחתם על הסכמים לשיתוף פעולה מדעי ותרבותי, וכן על הסכמי כלכלה וטכנולוגיה. עם זאת, הניסיונות הסובייטים להרחיב את השפעתם במדינה חוו נסיגה לאחר שב-1986 נערכה בלסוטו הפיכה בתמיכת דרום אפריקה שהביאה להורדת ראש הממשלה ג'ונתן מכס השלטון.
הפדרציה הרוסית.
קשרים דיפלומטיים.
לסוטו הכירה בפדרציה הרוסית ב-24 בינואר 1992 כיורשתה של ברית המועצות אחרי התפרקותה של האחרונה. כמה חודשים לאחר מכן, באוגוסט אותה שנה נסגרה שגרירות רוסיה במסרו לצד האמנת שגריר רוסיה בדרום אפריקה כשגריר האמון גם על היחסים עם לסוטו.
קשרים תרבותיים.
מראשית היחסים בין המדינות, כמה עשרות אזרחי לסוטו למדו במוסדות רוסיים להשכלה גבוהה. כמה מהם מונו לאחר מכן לתפקידים בכירים בממשל של לסוטו. כמו כן, מאז 1996 רוסיה מחלקת מדי שנה לאזרחי לסוטו שלוש מלגות ללימודי תואר ראשון ומלגה אחת ללימודים לתארים מתקדמים יותר.
מרי מקגרורי
מרי מקגרורי (22 באוגוסט 1918 - 20 באפריל 2004) הייתה עיתונאית ופובליציסטית אמריקנית, התמחתה בפוליטיקה אמריקנית ונודעה בסיקוריה המפורטים על מהלכים פוליטיים. היא כתבה למעלה מ-8,000 טורים, ומיעטה להופיע בתקשורת או בפני קהל. ידועה כמבקרת חריפה של מדיניות ארצות הברית בזמן מלחמת וייטנאם, כתוצאה מכך הוכנסה לרשימת האויבים של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון.
ראשית חייה.
מקגרורי נולדה ברוזלינדייל, בוסטון, מסצ'וסטס לאדוארד ומרי מקגרורי, משפחה אירית קתולית אדוקה ממעמד סוציו-אקונומי כלכלי בינוני-נמוך. אביה היה פקיד דואר, והיא חלקה את חיבתו ללטינית ולכתיבה. מקגרורי סיימה את לימודיה בבית הספר הלטיני לבנות ובעמנואל קולג' והייתה הראשונה מבין בני משפחתה שסיימה לימודים אקדמיים. כבר מגיל צעיר חלמה מגרורי על קריירה עיתונאית לאחר שהושפעה מחוברות הקומיקס אודות ג'יין ארדן, המתארות את עלילותיה של עיתונאית בדיונית. מקגרורי בחרה בקריירה עיתונאית חרף ההתנגדות מצד משפחתה, שטענה כי זהו מקצוע שאינו מתאים ל"בחורה נחמדה" והחלה את הקריירה שלה במבקרת ספרים בעיתון Boston Herald.
קריירה עיתונאית.
בשנת 1947 עברה לעבוד בעיתון The Washington Star והחלה בקריירה עיתונאית, דרך בה שאפה ללכת לאחר שקראה את חוברות הקומיקס אודות ג'יין ארדן.
מקגרורי פרצה לתודעה הציבורית בעקבות סיקורה את הליכי השימוע הצבא-מקארתי בשנת 1954, בו הציגה את מקארתי כבריון שכונתי טיפוסי. בשנת 1975 זכתה מקגרורי בפרס פוליצר לפרשנות על פרסומיה בפרשת ווטרגייט.
מנהלי הוושינגטון פוסט שראו את כישרונה חיזרו אחריה תקופה ארוכה בניסיונות לגייסה למערכת העיתון אך ללא הצלחה. רק כאשר העיתון The Star נסגר בשנת 1981, עברה מקגרורי לעבוד בעיתון ה"וושינגטון פוסט".
המלחמה בווייטנאם ופרשת ווטרגייט.
מלחמת וייטנאם אשר החלה בשנת 1959 היוותה נקודת ציון בקריירה של מקגרורי. מקגרורי הייתה מהעיתונאים הבולטים שהעבירו ביקורת חריפה כלפי ממשל ארצות הברית על המלחמה בווייטנאם שגבתה מיליוני קרבנות משני הצדדים. מקגרורי סברה כי הממשל האמריקני חייב לעשות הכל על מנת להוציא את החיילים משטחה של וייטנאם. בשנת 1972 נחשפה פרשת ווטרגייט אשר חשפה את מעורבותו של הנשיא ניקסון בפעולות בלתי חוקיות נגד מחאת הדמוקרטים על המלחמה בווייטנאם.
לאחר חשיפת הפרשה פורסמה רשימת האויבים של הנשיא ניקסון שכללה עיתונאים אשר פרסמו לדברי הממשל "מאמרי שנאה על בסיס יומי" נגד הנשיא. מקגרורי שהייתה מתנגדת חריפה למלחמה בווייטנאם וכתבה על כך מאמרים רבים, הייתה האישה היחידה ברשימה ולאחר פרסומה ציינה כי "לכבוד הוא לה להיכלל ברשימה יוקרתית זו". בעקבות טוריה אודות פרשת ווטרגייט זכתה מקגרורי בפרס פוליצר לפרשנות והייתה לאישה הראשונה שזכתה בפרס היוקרתי בתחום זה.
חייה האישיים.
מקגרורי מעולם לא נישאה או הביאה ילדים לעולם.
בן דודה בריאן מקגרורי הוא העורך של עיתון "הבוסטון גלוב".
מקגרורי הלכה לעולמה בגיל 85 בוושינגטון.
יולי גוסמן
יולי סולומונוביץ' גוסמן (נולד ב-8 באוגוסט 1943, באקו) הוא במאי קולנוע ותיאטרון יהודי סובייטי, רוסי-אזרי. הוא המייסד ומנכ"ל פרס ניקה היוקרתי.
חיים וקריירה.
יולי גוסמן נולד בבאקו, אזרבייג'ן לרופא הצבאי סולומון גוסמן והפרופסור לולה בארסוק, לימים מתורגמנית ופרופסור באוניברסיטת אזרבייג'ן לשפות. אחיו מיכאיל הוא סגן נשיא סוכנות הטלגרף הרוסית.
בשנת 1966 סיים יולי גוסמן את האוניברסיטה לרפואה של אזרבייג'ן, בוגר הפקולטה לטיפולים, ובשנת 1970 סיים תואר שני בפסיכולוגיה ופסיכיאטריה. הוא כתב עבודת מחקר כדי להגן על עבודת גמר בתואר רפואי אחר, אך בחר שלא לעשות כן לאחר שהתקבל לקורסי הבימוי הגבוה לקולנוע בגוסקינו. עם סיום לימודיו בשנת 1976 עבד ב"אזרבייג'נפילם", שם יצר וביים מופעי במה והיה במאי תוכנית החדשות הסאטירית "מוזלאן". בשנות השבעים והשמונים עבד כמנהל ובמאי התיאטרון הממלכתי של אזרבייג'ן לקומדיה מוזיקלית ותיאטרון הזמר. הוא ביים שבעה סרטים, כולל מחוץ לברית המועצות (בארצות הברית, יפן וסין).