לכן בשלב ההוכחה, כדי לוודא ש-formula_97 כל שעליהם לעשות הוא לבדוק האם formula_98. אף אחד מהצדדים לא יודע מהו formula_99 שהוא יוצר אקראי של formula_69 לכן אם formula_101 הערך formula_102 יהיה אלמנט אקראי כלשהו ב-formula_69 שאינו תורם שום מידע לאף אחד ואילו אם formula_97 הוא יהיה שווה 1 כי החזקה מתאפסת. כדי להבטיח הגינות כלומר שהצדדים פעלו בדיוק לפי הפרוטוקול אליס נדרשת להוכיח לבוב (וההפך) שאותו סוד שימש להכנת formula_105 ו-formula_106 וכן שהיא יודעת את הסוד שלה formula_72. כדי למנוע מאליס ובוב מלהעתיק את ההוכחות אחד לשל השני, בשלב הכנת היוצרים הפרוטוקול מנצל טכניקה מאלגוריתם של שנור בשילוב פונקציית הגיבוב SHA-2 עם תחיליות שונות למשל formula_108 הוא גיבוב של הקבוע formula_109 שאליו משורשר formula_72. יש לשים לב שאקראיות הערך formula_102 אינה תלויה באנטרופיה של הסודות formula_72 או formula_73, במילים אחרות הפרוטוקול יעבוד היטב גם אם הסודות המשותפים אינם מספרים אקראיים אלא מילים בעלי משמעות בשפה כלשהי עם יתירות גבוהה.
הביטחון של הפרוטוקול המתואר ידוע והוא מבוסס על העיקרון של אפס ידיעה וכן על בעיית דיפי הלמן. כל עוד הבעיה קשה לפתרון אפילו על ידי יריב בעל עוצמת מחשוב גבוהה הפרוטוקול מספק "כמעט אפס ידיעה" במובן שאליס ובוב יכולים להיות בטוחים שאף אחד לא יוכל ללמוד מחילופי המסרים של הפרוטוקול שום פרט לגבי הסודות שלהם (שהם למעשה אותו ערך, אם לא קיים מתחזה באמצע) מלבד לענות על השאלה האם הסודות זהים או לא. המתקיף אינו יכול לבצע התקפת כוח גס בלתי מקוונת על הערכים הללו אפילו אם הם קלים לניחוש כי דרושה אינטראקציה בזמן אמת עם המשתתפים בפרוטוקול. מספיק ניסיון כושל אחד כדי לעלות על המתחזה ולחשוף את ההתקפה.
סוד משותף.
החסרון הבולט בפרוטוקול הוא שההנחה היא שאליס ובוב מחזיקים בסוד משותף לפני ריצת הפרוטוקול. אם הם בחרו את הסוד בדרך בטוחה כמו במפגש אישי, על ידי שליח מהימן או בערוץ בטוח אחר אז לאיב אין אפשרות להשפיע על דרך בחירת הסודות ולהונות את הצדדים בהתקפת אדם באמצע. על כל פנים, לא תמיד הדבר אפשרי או נוח לצדדים לשתף סוד בדרכים בטוחות אפילו אם הם מכירים. במקרה כזה אם לאיב תהיה יכולת להשפיע על בחירת הסודות הם יהיו חשופים יותר להתקפת אדם באמצע. קיים טריק ישן אך יעיל, הם יכולים לשוחח ביניהם בערוץ פתוח באמצעות רמזים, במקום לחשוף את הסוד עצמו הם יכולים למשל לומר אחד לשני "הסוד יהיה הסרט שראינו בשבוע שעבר" וכדומה, רק אם המתקיפה איב מכירה את אליס מספיק טוב היא תוכל להונות את הצדדים. ליתר ביטחון אפשר להריץ את הפרוטוקול פעמיים, פעם אחת עבור רמז שאליס בוחרת ופעם אחת עם רמז שבוב בוחר. בכל אופן אם הם אינם מכירים כלל ומעולם לא נפגשו הבעיה תוותר בעינה. אם המתקיפה מסוגלת לנטר את תעבורת הרשת וליירט את ההודעות מבוב לאליס ומאליס לבוב אין דרך לסכל את התקפת אדם באמצע למעט שיתוף סוד בערוץ נפרד ובטוח. מבחינה מעשית, שיטת הרמזים עדיפה על שיטת טביעת האצבע המתוארת לעיל כי משתמשים בדרך כלל מתקשים בהשוואת מספרים ונוטים להתחמק מהמטלה הזו, לעומת זאת מילים או משפטים בעלי משמעות נוחים יותר.
יאיר גזבר
הרב יאיר גזבר (נולד בי"ד בטבת תשכ"ה 19 בדצמבר 1964) הוא ראש ישיבת ירושלים לצעירים, ממייסדי וממנהלי ת"ת ממ"ד "נחלה" בשכונת הר נוף בירושלים ור"מ בישיבת מרכז הרב.
ביוגרפיה.
נולד וגדל בשכונת יד אליהו בתל אביב, לצבי חנוך וצביה גזבר. למד בישיבה התיכונית בשעלבים. בגמר התיכון, למד בישיבת קדומים אצל הרב יצחק בן שחר, ולאחר שנתיים וחצי עבר לישיבת מרכז הרב, שבה למד עד שנת ה'תשנ"ז, בה התמנה לר"מ על ידי ראש הישיבה הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא. במשך 19 שנה שימש ר"מ לבני שיעור א'. בשנת תשנ"ט היה ממייסדי תלמוד תורה ממ"ד "נחלה" בשכונת הר נוף בירושלים, וניהל אותו.
בשנת ה'תשע"ו התמנה לראש ישיבת ירושלים לצעירים ביחד עם הרב ירחמיאל וייס לקראת פרישתו של האחרון בשנת ה'תשע"ז. בעקבות כך צמצם פעילותו בישיבת מרכז הרב וחדל להיות ר"מ של שיעור א', אך הוא ממשיך להעביר שיעורים באמונה.
משפחתו.
נשוי ללאה, בתו של הרב שמואל יניב ואב לשמונה. מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים. אחד מבניו הוא הסופר ומעביר סדנאות הכתיבה יהודה גזבר־פניגשטיין. גיסו הוא חגי לובר.
חיבוריו.
כמו כן, ערך והוציא לאור חלק מספריו של חמיו הרב שמואל יניב.
האנה מיטשל
האנה מיטשל (באנגלית: Hannah Mitchell, 1871–1956), הייתה סופרג'יסטית וסוציאליסטית אנגליה. מיטשל נולדה באזור כפרי למשפחה ענייה בדרבישייר. בגיל 14, אחרי שבועיים בלבד של לימודים בבית הספר, היא עזבה את בית הוריה לעיר בולטון השכנה, שם עבדה כתופרת וכמשרתת. מיטשל הפכה לסופרג'יסטית פעילה, הייתה חברת מפלגת הלייבור, סופרת ודמות ציבורית בעיר מנצ'סטר.
ביוגרפיה.
ילדות (1871–1885).
מיטשל נולדה בשנת 1871 בשם האנה מריה וובסטר (Hannah Maria Webster); הייתה הרביעית מבין שישה אחים ואחיות. באוטוביוגרפיה שלה היא ציינה כי אביה קיבל השכלה יחסית סבירה לימים ההם. הוא ידע קרוא וכתוב, מעט חשבון אבל בעיקר חבב ציור. גם לאמא של מיטשל הייתה השכלה זהה, ואף על פי שכבר בגיל 12 עבדה כמשרתת, היא יכלה ללכת לבית ספר של יום ראשון ולקחת חלק בחיי החברה של הכפר.
מיטשל טענה שאמא שלה לא שמחה משנולדה לה הילדה הרביעית, ומשנולדו אחריה עוד שניים, המצב בבית היה ללא נשוא. החיים במשק היו קשים מאוד ללא מכונות שיקלו על העבודה וללא משאבים כלכליים או אפשרות לשכור כוח עבודה נוסף. מיטשל תיארה את אמהּ כאישה אובססיבית לניקיון שהייתה מסוגלת לקרצף את החזירים שבמשק בשאריות הסבון בימי הרחצה. אבל ללא ספק, טענה מיטשל, אמא שלה לא הייתה בנויה לחיים בחווה מבודדת כל כך. לא הייתה לה חיבה לבעלי חיים, ובעיקר לא למרוץ היומיומי הכולל חליבה, האכלת העגלים, העופות והחזירים, כשהידיעה שבינתיים הבית מתמלא בלכלוך ובבוץ מעבירה אותה על דעתה. מיטשל תיארה את אמא שלה באופן שמבהיר עד כמה היחסים ביניהן היו קשים ומרוחקים.
האם נטתה להתפרצויות אלימות גם בשל דבר של מה בכך והייתה מגרשת את כולם מהבית למשך שעות. לעיתים נאלצו מיטשל ואחיה המפוחדים, תדיר, לישון באסם למשך כמה לילות. לדברי מיטשל, אביה היה ג'נטלמן שחולשתו היחידה הייתה הכניעות שלו לאשתו, שהלכה והתעצמה ככל שרבו הילדים. האב לא היה מסוגל להתמודד עם הסערות שאשתו חוללה וגם לא להגן על ילדיו. מיטשל כתבה כי הוא היה הראשון לעזוב את הבית והאחרון לחזור אליו לאחר שנרגעו הרוחות.
אביה ואחיו לימדו את כל הילדים לקרוא. מיטשל העידה על עצמה שהיא חובבת ספרות מושבעת, ולעיתים קרובות הספרים היו המקור היחיד ממנו יכלה ללמוד. הדוד לימד את מיטשל לכתוב, ובעצמה לימדה את אחיה הצעירים קרוא וכתוב באמצעות שיטה שפיתחה בעצמה, אולם היא הודתה שלא הצליחה ללמד אותם לאהוב לקרוא.
בית הספר הקרוב ביותר היה רחוק מדי והיה צורך להישאר בו בתנאי פנימייה, ולכן הוחלט שהילדים ילמדו בתורות: קודם שני האחים הגדולים. במשך שנתיים נעדרו האחים למשך השבוע והיו חוזרים בסופי השבוע, מה שסיפק למיטשל הזדמנות להרחיב את השכלתה בתמורה לעבודות שעשתה במקומם.
לאחר כשנתיים, היה אמור להיות תורן של ליזי (Lizzie) ומיטשל, האחיות הגדולות, ללכת אל בית הספר, אולם אם המשפחה התנגדה באומרה שהיא זקוקה לאחת מהן לעזרה בבית. לדאבון לבה של מיטשל, היא הייתה זאת שאמורה להישאר בבית עד שליזי תסיים את לימודיה. מיטשל כותבת כי מעולם לא דובר בבית על "השכלה" אלא רק על "ללמוד קצת", אולם עבורה זה היה המפתח ל"בית האוצר של הלמידה". אכזבתה של מיטשל הפתיעה את הדוד שלה, משום שעל פי רוב ילדים משתדלים להימנע מלחבוש את ספסל הלימודים בכל הזדמנות, בניגוד לה. הדוד הסכים להתייצב מול אמהּ של מיטשל ולנסות לשכנעה לאפשר למיטשל ללמוד. האם הסכימה לבסוף, בחוסר רצון בולט, והאחיות נשלחו אל בית הספר. אולם החורף היה קשה וקר, בית הספר לא היה מחומם כראוי, והאחיות היו חולות לעיתים תכופות ונשלחו הביתה כעבור שבועיים בלבד. ליזי נשלחה לבית ספר מרוחק עוד יותר בו בילתה גם בסופי השבוע, ומיטשל נותרה בבית כשהאם מבטיחה לה שכעבור שנתיים יגיע תורה. שוב יצא הדוד לעזרתה ורכש עבורה חוברות עבודה מה שביסס עוד יותר את יכולותיה האוטודידקטיות של מיטשל.
ליזי סיימה את לימודיה כעבור שנה בלבד ונותרה בעיר לעבוד בעבודה שסידרה לה האם: שוליה לתופרת. ושוב לא נשלחה מיטשל אל בית הספר כמובטח. האם טענה כי מיטשל למדה מספיק ועליה להניח לספרים ולמצוא עבודה. מיטשל תארה את עצמה כנערה ביישנית, חסרת נימוסים בסיסיים, לא נאה ולא מושכת, ובשל העבודה הקשה שהיה עליה לעשות, גם כבעלת בריאות רופפת. עד מהרה נאלצה מיטשל לעבוד במשך 16 שעות ביום בחווה בשל פועלים שהגיעו לשפץ חלק מהאחוזה שבית המשפחה היווה חלק ממנה. האם נהגה להכותה ולגעור בה, מה שהביא להתמוטטותה של מיטשל.