חוק הגנת הצרכן נתקבל בכנסת ב-1 באפריל 1981 ונועד להבטיח כי הצרכן יקבל מראש מידע אמין כדי לאפשר לו לשקול באורח שקול ומודע אם לרכוש מוצר. חוק הגנת הצרכן מכיר בעובדה כי הצרכן אינו במעמד שווה, הן מבחינת יכולת כלכלית והן מבחינת הבנה עסקית לעוסק. הוא מסתמך על המוכר ומצפה שהמוכר יגלה לו את הפרטים העיקריים והחשובים של העסקה כמו איכות המוצר או השירות, תנאי העסקה ותנאי האחריות. צרכן סביר בעסקה צרכנית מסתמך על העוסק ומצפה שיגלה לו את העובדות העיקריות, חוסר השוויון הכלכלי והמקצועי מחייב את הצרכן להסתמך על העוסק.
חוק הגנת הצרכן מהווה אמצעי אזרחי שנועד להגן על הצרכן וכלי למימוש זכויותיו בדרך של תביעת פיצויים וכולל בין השאר סנקציות פליליות והסדר פיקוח מנהלי של הממונה על הגנת הצרכן. שני תנאים בסיסים לקיומה של חובת הגילוי:
חובת הגילוי אינה חלה כאשר העוסק הוכיח כי הפגם, האיכות או התכונה או הפרט המהותי בנכס היו ידועים לצרכן.
תגובת תנובה.
במהלך שבדיעבד גרר פגיעה חמורה בתדמיתה, דחתה הנהלת תנובה את החשדות בכל תוקף. אמנם תחילה נשמעו תגובות סותרות מצד ההנהלה, כאשר יצחק בן-דוד, סמנכ"ל בחברה, הודיע לתקשורת כי הסיליקון שימש כבולם קצף ואושר על ידי משרד הבריאות.
אולם חברת "תנובה" יצאה חיש מהר בקמפיין אגרסיבי בכלי התקשורת במטרה להפריך את החשדות. יוסף יודוביץ', מנהל אגף החלב בתנובה מסר כי "פעלנו ונמשיך לפעול רק לפני ההוראות. 'תנובה' נשארה עקבית בעמדתה, שלא היו דברים מעולם, והחברה עובדת באופן תקין".
במהרה הצטברו העדויות כנגד "תנובה" והלחץ כלפי החברה מצד הציבור גבר בעקבות שידורו בערוץ 2, של קטע וידאו שצולם במצלמה נסתרת, בו רואים את מיכלי הסיליקון ליד פס יצור החלב, שעליהם תוויות "לשימוש חיצוני בלבד". תנובה החלה בהורדת החלב מהמדפים, וגרסת החברה לאירועים שונתה. כעת הצהירו בחברה כי אמנם נעשה שימוש בסיליקון, אך כחומר ניקוי בלבד למערכת הצינורות, וזאת הסיבה שבגללה נמצאו שאריות סיליקון בחלב. ההצהרה עוררה תמיהות רבות מכוון שהחומר כלל אינו משמש כחומר ניקוי. בקשת תנובה, שכעת מצאה את עצמה עם כמויות אדירות של חלב עמיד, להשתמש בחלב שהורד כמזון לבהמות נדחתה, ומשרד הבריאות הורה לחברה להשמיד את החלב לאלתר.
עם זאת, בתנובה עוד לא הודו בפה מלא בהכנסת הסיליקון במזיד. צבי ורשביאק, מנהל מפעל תנובה ברחובות שבו יוצר החלב, יצא בהצהרה "אנחנו ממשיכים בייצור החלב העמיד. יש לנו נתונים על ערכים גבוהים של סיליקון במים ובחלב באופן טבעי וללא שהוספנו שום חומר פנימה".
הלחץ על החברה גבר, ונציגי החברה זומנו להופיע בפני ישיבת פגרה מיוחדת של ועדת הכלכלה של הכנסת, בהשתתפות נציגי משרד הבריאות, משרד החקלאות וארגוני הצרכנים. בסופו של דבר, בעקבות חקירה פנימית, הודתה הנהלת תנובה במחדל, כאשר מנכ"ל החברה, יצחק לנדסמן, התנצל בהודעה אישית על הפרשה, על הטיוח, והורה על השעייתו של מנהל המפעל.
ביקורת רבה נמתחה על לנדסמן, מכיוון שלא קיבל אחריות אישית על המאורע, בטענה כי היה בידו מידע לא מדויק. לנדסמן, שעורר זעם רב, הואשם כי הודעתו לקתה בתסמונת הש"ג בכך שהפיל את האשמה על מנהל המפעל. כמו כן, הועלו חשדות כי לנדסמן ידע על המתרחש כבר שמונה חודשים לפני האירוע, כאשר מומחה ממשטרת ישראל, דוד בר-דרור, ביקש להביא לידיעתו את הנושא, אך בחר להתעלם. לנדסמן הוחלף כעבור זמן קצר במנכ"ל חדש, אריק רייכמן.
בעקבות הפרשה.
בשנת 1997, יצאה תנובה בקמפיין לשיקום תדמיתם ההרוסה של מוצרי החלב העמיד שלה. גולת הכותרת בקמפיין זה הייתה משלוח חלב עמיד תנובה לקוסמונאוטים הרוסים בתחנת החלל מיר, שצולמו לוגמים ממנו כשהם מרחפים באוויר בפוזות שונות. עלות הפקת הפרסומת בחלל הייתה כחצי מיליון דולר.
אילנה גור
אילנה גור (באנגלית: Ilana Goor; נולדה ב-10 ביולי 1936) היא אמנית רב-תחומית ומעצבת ישראלית. עבודותיה מתאפיינות בפשטות פונקציונלית, לצד מורכבות אקספרסיבית הגובלת בסוריאליזם.
את הטכניקות האמנותיות שלה פיתחה בעצמה מגיל צעיר כשחיברה חלקים שונים לכדי פסלים קטנים. יצירותיה כוללות פרטי אמנות, פסלי חוצות, רהיטים, גופי תאורה, כלים שימושים, תכשיטים ופרטי אופנה. הם עשויים על פי רוב מברזל, ברונזה, בשילוב של עץ, עור, בד, פלקסי וזכוכית, כמו גם תכשיטיה המשלבים זהב, כסף ועור.
ביוגרפיה.
גור נולדה בטבריה לד"ר רחל יהודית ספיר-וילצ'יק ואנדרה וילצ'יק, כדור רביעי למשפחת רופאים ואמנים. אמה ניהלה את מחלקת הנשים בית החולים על שם שוויצר. סבה הד"ר יוסף ספיר ניהל את מחלקת היולדות בבית החולים ביקור חולים בירושלים. אחיה הוא פרופסור דני גור שהיה מנתח לב, מחלוצי מנתחי המעקפים בארץ. היא מעולם לא למדה אמנות ועיצוב במסגרת פורמלית.
בשנות ה-20 לחייה הגיעה לראשונה לארצות הברית ובאמצעות סדרת חגורות בעלות אבזמים גדולים שעיצבה לגברים, פילסה את דרכה האמנותית באמריקה. היא נישאה וילדה שלושה בנים, שאחד מהם טבע בגיל צעיר בבריכה, ובד בבד לא זנחה את עבודתה. תערוכת היחיד הראשונה של גור הוצגה בשנת 1972 במוזיאון קליפורניה למדע ותעשייה בלוס אנג'לס. מאז הוצגו יצירותיה במוזיאונים רבים ברחבי העולם ובישראל, כמו למשל במוזיאון תל אביב לאמנות, במוזיאון לאמנות מודרנית בהלסינקי, במוזיאון לאמנות בווארית במינכן, במוזיאון לאמנות המאה העשרים בווינה, במוזיאון הלאומי להיסטוריה יהודית בפילדלפיה ועוד.
אחת מנקודות השיא בעבודתה של גור בתחום העיצוב הייתה בשנת 1986 כשזכתה בפרס היוקרתי "פרס רוסקו לעיצוב". את חותם ידה המזוהה עם כלל עבודותיה ניתן לראות גם במספר אתרים בישראל, כמו הפסל "לעולם לא עוד" הניצב במוזיאון יד ושם בירושלים, הפסל "עיט" הצופה למרינה שבהרצליה פיתוח, והפסל "אישה ברוח" השוכן בפארק צ'ארלס קלור בתל אביב.
מוזיאון אילנה גור.
בשנת 1995 פתחה גור את ביתה הפרטי ביפו העתיקה לקהל הרחב, על ידי הפיכתו למוזיאון. מוזיאון אילנה גור משלב את האמנות והעיצובים של גור, וגם את אוסף האמנות שרכשה וצברה במהלך יותר מארבעים שנה.
אוספי המוזיאון מכילים למעלה מארבע מאות יצירות של אמנות ישראלית, בינלאומית ואתנית שנרכשו במהלך מסעותיה של גור בישראל ובעולם. מסעות אלו התפרסו במשך חמישה עשורים ותוצאתם היא אסופה אקלקטית, אך בעלת מספר מאפיינים דומים, דוגמת: עיסוק בנושאי נשיות, דיוקנאות ואמנות שימושית לצד יצירות עכשוויות של אמנים ישראליים צעירים. במוזיאון מוצג אוסף עשיר של אמנות אתנית שמקורה בעיקר ביבשת אפריקה ובדרום אמריקה.
לאילנה גור כאספנית העדפה ברורה ליצירה בעלת מודעות עצמית, חברתית או פוליטית גבוהה. על אף האקלקטיות, לכל אחד מחללי המוזיאון אופי מיוחד משלו. ייחודו של המוזיאון נובע מההקשרים הבלתי צפויים המיוצרים על ידי האמנית, הן ברמה הנושאית והן ברמה הוויזואלית. הדיאלוג בין החפצים המתכתבים זה עם זה הוא שיוצר את הצירוף המפתיע, השונה, של אוספי המוזיאון.
המוזיאון כולל שלוש קומות בנוסף לקומת חנות המוזיאון. החללים בקומה הראשונה גדולים בשל היותם בעבר, כשהבית שימש כחאן, שטחי אורוות ומספוא לחיות. החללים בקומה השנייה מצומצמים ואינטימיים יחסית בשל ייעודם המקורי לשמש כחדרי מגורים. בקומה השלישית ממוקם גן הפסלים של המוזיאון.
תערוכות ופסלי חוצות.
לימודים.
1955-1956: "בצלאל", בית ספר לאמנות, ירושלים.
מבחר תערוכות קבוצתיות.
1972 יריד ירושלים, לציון "25 שנה למדינת ישראל", מרכז הקונגרסים, לוס-אנג'לס.&lt;br&gt;
1977 "רב-פיסול", Venturi Arte, בולוניה, איטליה.&lt;br&gt;
1982 "הומו ספיינס: דימוייו הרבים", מוזיאון אלדיץ' לאמנות עכשווית, קונטיקט.&lt;br&gt;
1983 מנורות חנוכה, המוזיאון הלאומי להיסטוריה יהודית, פילדלפיה, פנסילבניה.&lt;br&gt;
1992 "The Rocker", גלריה ברניס שטיינבאום, ניו-יורק.&lt;br&gt;
פרסים.
1986 פרס רוסקו לעיצוב (Roscoe Award for the best design in residential seating).&lt;br&gt;
2011 פרס מפעל חיים, מרכז הבנייה הישראלי&lt;br&gt;
פסלי חוצות.
1972 לעולם לא עוד, פסל, יד-ושם, ירושלים.&lt;br&gt;
1973 אם וילד, פסל, קמפוס אוניברסיטת חיפה&lt;br&gt;
1977 בוקר, פסל, פרק הזיכרון, נהריה.&lt;br&gt;
1977 אישה ברוח, פסל, פארק צ'ארלס קלור (לשעבר בגן לונדון), תל אביב.&lt;br&gt;
1979 אמהות, פסל, בית עיריית תל אביב-יפו.&lt;br&gt;
1985 הלוויתן המחייך, פסל, יפו העתיקה.&lt;br&gt;
1986 משפחה, פסל, בית מועצת פועלי רמת-גן.&lt;br&gt;
1988 עמוד הנצחה, בית יד לבנים, רעננה.&lt;br&gt;
1991 מעלה, פסל, בית תלפיות, המכללה האקדמית לחינוך, תל אביב.&lt;br&gt;
2001 פלמינגו, קבוצת פסלים, צי אוניות "קרנבל".&lt;br&gt;
2002 עיט, פסל, מרינה הרצליה.&lt;br&gt;
2007 שני חתולים על ספסל אחד, פסל, גן סיפור, חולון.&lt;br&gt;
2009 ספינת האם, פסל, טיילת טבריה, טבריה.&lt;br&gt;
לירן נדל
לירן נדל (נולד ב-6 בספטמבר 1972) הוא זמר, פזמונאי, מלחין ומעבד רוק ישראלי.
ביוגרפיה.
נדל גדל בפתח תקווה והיום גר ביישוב אורנית. בגיל 17 הצטרף לבית הספר למוזיקה "רימון" לאחר פעילות בלהקת הנוער "פיקוד מלאבס". במהלך שירותו הצבאי, תפקד נדל כמפיק המוזיקלי של להקת פיקוד צפון.
ב-2001, לצד העבודה על אלבום הבכורה שלו, הופיע נדל במועדוני הרוק בתל אביב. חברת התקליטים "הד ארצי" התרשמה מהחומרים של נדל והחתימה אותו על חוזה הקלטות.
"ועכשיו", אלבום הבכורה של נדל, יצא לחנויות ב-2003. שיר הנושא הפך ללהיט גדול והצליח מהאלבום.
אסף חפץ
אסף חפץ (וילין) (נולד בדצמבר 1944) הוא איש ביטחון ישראלי, כיהן כמפכ"ל ה-12 של משטרת ישראל, בשנים 1994–1997.
ביוגרפיה.