במהלך המאה ה-19, חרף ההגבלות שהוטלו על מגורי יהודים באזור העיירה בין השנים 1823 ו-1862, גדלה האוכלוסייה היהודית בעיירה, ובשנת 1857 היוו היהודים כ-80% מתושביה. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה פרעו ביהודי העיירה חיילי הצבא הכחול, ובשנת 1920 הוחרמו כמה מעסקי היהודים בה, ונאסרו מספר מהפעילים הציונים ביישוב.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות של המפלגות היהודיות השונות - אגודת ישראל, הבונד והמפלגות הציוניות. בשנים אלה התגוררו בעיירה למעלה מ-3,000 יהודים, רוב תושביה. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות כלפיהם מצד שכניהם הפולנים, שכללו הצבת משמרות חרם בפתח חנויותיהם.
בשואה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה העיירה בידי מטוסים גרמניים, ורבים מיהודיה נמלטו לוורשה. עם כניסת הגרמנים ליישוב, החלו אלו בשוד רכוש יהודים בו, בחילול בית הכנסת המקומי ובאונס נשים יהודיות. באוקטובר 1939 הטילו הגרמנים תשלומי כופר על יהודי היישוב, תוך לקיחת נכבדי הקהילה כבני ערובה.
ב-2 בדצמבר 1939 רוכזו יהודי העיירה בכיכר המרכזית בה, ושם הוחזקו מספר שעות תחת משמר, תוך התעללות בהם. לאחר סלקציה, הובלה קבוצה אחת כ-4 ק"מ עד תחנת הרכבת האזורית, והקבוצה השנייה נכלאה במבנה בית הכנסת המקומי. בתחנת הרכבת הפשיטו הגרמנים את היהודים, ושדדו את רכושם, תוך התעללות בנחשלים. לאחר מכן הועמסו היהודים על קרונות משא שפנו לנפת לובלין. ב-4 בדצמבר 1939 גורשו מהעיירה יתר היהודים שהושארו בה, תוך רצח כמה עשרות מהם במהלך האקציה. יעדי הגירוש היו מיינדזיז'ץ פודלסקי ולוקוב, ויהודי העיירה נלקחו ליישובים אלו בקרונות רכבת צפופים ללא מזון או שתייה, בנסיעה שארכה יומיים.
גורלם של יהודי העיירה היה כגורל יהודי היישובים אליהם הגיעו. מכ-3,000 יהודי נאשיילסק שרדו את השואה כ-80 איש, רובם בשטחי ברית המועצות.
חניגלבת
חַנִיגַלְבַּת הוא מונח גאוגרפי אשורי המתייחס לאזור צפון סוריה ומסופוטמיה העליונה בין נהר החבור העליון ונהר הפרת, בעיקר לאורך נהר הבליח. מהיבט כלכלי וגאופוליטי, האזור היה בעל חשיבות גדולה בעת העתיקה בעת ששימש כאזור מעבר בין אנטוליה ומסופוטמיה.
בהעתק לוח נבואי בכתב יתדות שנמצא בתקופה הנאו-אשורית ומיוחס במקורו לתקופה הבבלית הקדומה נכתב שאנשי חניגלבת נמנו עם אויביו של המלך הבבלי שמשו-דיתנה (1625-1595 לפנה"ס).
המונח החל להיות בשימוש במאה ה-15 לפנה"ס, ושימש פעמים רבות כשם נוסף לממלכת מיתני החורית. מרכזה של הממלכה היה באזור חניגלבת, והשם היה בשימוש גם בהתייחסות לחורים. השם חַנִיגַלְבַּת, כשהכוונה הייתה לממלכת מיתני, מופיע במכתבי אל-עמארנה מהמאה ה-14 לפנה"ס. במכתבים אלה מופיע השם גם בתעתיק חַנַגַלְבַּת. השם הופיע בשלושה מכתבים: א"ע 20 - מכתבו של תושרתה מלך מיתני לאמנחותפ השלישי מלך מצרים, במכתב הוא כותב: , א"ע 29 - מכתב תושרתה לאמנחותפ הרביעי מלך מצרים, א"ע 255 - מכתבו של מוּתבעל מושל פֶּחֶל (עיר בעבר הירדן ליד הירמוך) למלך מצרים, המתייחס למשלוח שיירות לחנגלבת.
במאה ה-14 לפנה"ס יצא המלך החתי שופילוליומש הראשון למסע מלחמה לאזור סוריה. הוא כבש ערים שונות, ביניהן הערים כרכמיש וחלב, וגם את וַשוּכָני, עיר הבירה של מממלכת מיתני החורית. השטח של מיתני חולק לשלושה חלקים: החלק המזרחי של הממלכה עבר לשליטת ממלכת אשור, החלק הצפוני הועבר לממלכת אלשה, ובחלק המערבי הוקמה על ידי החתים ממלכה וסאלית בשם חניגלבת. שטחה השתרע בין טור עבדין בצפון, עד הפרת, כולל עמקי הנהרות הפוריים של החבור העליון והבליח העליון. מטרתה הייתה להוות אזור חיץ כנגד שאיפות ההתפשטות של האשורים שרצו לשלוט באזור מסופוטמיה העליונה. שופילוליומש הראשון המליך על הממלכה שהקים, את שַתיוַזַה , בנו של תושרתה. כדי לחזק את הברית, הוא השיא לו את בתו, אבל שתיוזה היה מלך וסאל של כרכמיש שנשלטה באותה עת על ידי פּיַשילי , בנו של שוופילוליומש הראשון. תחום השליטה של מלכי מיתני היה זהה בחלקו לתחום הגאוגרפי, ושני המונחים שימשו לעיתים קרובות כמילה נרדפת.
בהמשך התעצם כוחה של אשור, במיוחד בתקופתו של המלך אדד-ניררי הראשון (1275-1307 לפנה"ס). האזור בין הבליח והחבור עבר לשליטת אשור. אדד-ניררי הראשון הביא לכך שמלך חניגלבת ימרוד בחתים. שלמנאסר הראשון (1244-1275 לפנה"ס), בנו של אדד-ניררי הראשון, הדיח את שַתוּארה מלך חניגלבת, כבש את כל האזור והיגלה 14,000 אנשים. ממלכת חניגלבת חדלה להתקיים, והשם חזר להיות ציון של מקום גאוגרפי.
שלמנאסר הראשון החל במדיניות של התיישבות באזור, והקים בה מספר מרכזיים מינהליים כמו דור-קטלימו, קטרה (האתר הארכאולוגי תל רימאח ) ועוד, ששימשו ערי בירה אזוריות. האזור נשלט על ידי שליט שהיה שייך לבית המלוכה האשורי שנשא בתואר "סוכלו רבו", שמשמעותו דומה לשר גדול. מבנה שלטוני זה המשיך בימי בנו, תוכולתי-נינורתה הראשון (1243–1207 לפנה"ס). התפקיד של סוכלו רבו עבר בירושה מאב לבן, עד שנוצרה שושלת שמלכיה החלו לכנות את עצמם "מלך חניגלבת". הם היו כפופים למלך אשור. אחד ממלכי חניגבלת הידועים בתקופה זאת היה אילי-פאדה , שלקח תפקיד בכיר בתקופת שלטונו של אשור-ניררי השלישי (1197-1202 לפנה"ס). עיר הבירה של מלכי חניגלבת השתנתה במהלך השנים והתקיימה בעיר ששכנה בתל סבי אבייד, בדור-קטלימו ובחרבה .
במשבר השלטוני שהתרחש באשור לאחר מותו של המלך תגלת-פלאסר הראשון (1115-1076 לפנה"ס), חדרו לאזור שבטים נוודים, כמו הארמיים ושבטי אחלמו, שהיקשו על השליטה של אשור באזור. בתחילת המאה ה-12 לפנה"ס, עלה לשלטון על אשור המלך נינורתה-אפאל-אקור , שמוצאו היה מהשושלת ששלטה בחניגלבת. הוא נחשב למלך לא חוקי, כי לא היה יורש ישיר לבית המלוכה. כתובת משנת 894 לפנה"ס של אדד-ניררי השני מספרת על מסעו למתקפה חוזרת כנגד הארמים במערב. בדרכו לחניגלבת עבר בגוזן. אשור חזרה לשלוט באזור בתחילת המאה ה-8 לפנה"ס, תקופת האימפריה הנאו-אשורית והשם חניגלבת חזר לשמש לציון האזור הגאוגרפי שבין הפרת, החבור והבליח. בתקופתו של אסרחדון, מוזכרת חניגלבת כמקום שבו התקבצו אותם אנשים שבאו לעזרתו של אסרחדון, בחוזרו לנינוה לאחר רציחתו של אביו סנחריב, כדי לתבוע את כס המלוכה שהובטח לו.
במקורות נמצא שימוש בשם חניגלבת, ככינוי גנאי אצל הבבלים. בבל הייתה ממלכה וסאלית של המלך האשורי סנחריב (681-689 לפנה"ס), ומרדה בו כל הזמן. כדי לפתור את הבעיה, הוא כבש אותה, החריבה ולקח את פסלו של מרדוך, האל הפטרון של העיר. המסורת הבבלית המאוחרת ראתה בסנחריב מלך ברברי וכינתה אותו "חניגלבתו", שמשמעותו: בן חניגלבת.
אפיתרפיה
אפיתרפיה הוא תחום ברפואה האלטרנטיבית העוסק ברפואה על ידי דבורים וכוורות. האפיתרפיה משתמשת בתוצרי דבורת הדבש, כולל דבש, פולן דבורים, חלות דבש, פרופוליס, מזון מלכות וארס הדבורה ועוד מוצרים פחות מוכרים כגון לחם דבורים, שעשוי מפולן ודבש. באפיתרפיה עושים שימוש בכ-17 מוצרים שעשויים מגוף הדבורה או המלכה.
תומכי השיטה טוענים שביכולתה להיטיב ולרפא מצבים בריאותיים שונים, הטענות אינן נתמכות על ידי רפואה מבוססת ראיות.
היסטוריה.
הפרסום המדעי הראשון בעניין טיפול באמצעות ארס דבורים הופיע בשנת 1850 בצרפת והתייחס לשיגרון, אך ישנם אזכורים קודמים לשימוש בדבורים בתנ"ך, בקוראן ואפילו בדתות ההינדואיסטיות הקדומות. היפוקרטס, רופא ביוון העתיקה שנהוג לראותו כאחד מאבות הרפואה המודרנית, הגדיר את ארס הדבורים כ"תרופה מסתורית".
רופא ממוצא צ'כי בשם פיליפ טרץ' (Filip Terč; 1844–1917), שחי באימפריה האוסטרו-הונגרית, נחשב כאחד מחלוצי המחקר על אפיתרפיה, ובמיוחד טיפול בארס דבורים. טרץ' פרסם מחקר בשם "דוח על הקשר המיוחד בין עקיצות דבורה וראומטיזם" (Ueber eine merkwürdige Beziehung des Bienenstiches zum Rheumatismus) בשנת 1888. פופולריות הנושא בתקופה מאוחרת יותר מיוחסת לצ'ארלס מראז (Charles Mraz; 1905–1999), דבוראי מוורמונט, ארצות הברית, במהלך שישים השנים האחרונות.
מהלך הטיפול.
הטיפול באמצעות ארס הדבורים נקרא B.V.T - BEE VENOM THERAPY, והוא אחד ממספר טיפולים במסגרת התחום השלם הנקרא אפיתרפיה. בטיפול BVT מתבצעות עקיצות דבורים מבוקרות כאמצעי לעידוד המערכת החיסונית ולטיפול בבעיות פרקים ובמחלות דלקתיות. טיפולים נוספים כוללים אינהלציות בדבש לפתרון בעיות אסתמה, נרות שעווה החולצים את פקקי הדונג מאוזני ילדים, טיפולים קוסמטיים וטיפולים תזונתיים שונים. ברחבי העולם קיימות מרפאות ובתי חולים המטפלים באפיתרפיה. ראשון האפיתרפיסטים בישראל היה ביולוג חיפאי ומרפא אלטרנטיבי בשם משה אלמליח.
לפני התחלת הטיפול מבצעים למטופל בדיקת אלרגיה השוללת אפשרות של אלרגיה לעקיצות דבורים. החשיפה לכמות הארס היא הדרגתית כך שהחשיפה לארס הדבורים לא תהיה פתאומית והמערכת החיסונית של המטופל תורגל בטיפול.
עוקץ הדבורה מורכב ממחט תת-עורית, שני שרירים ושק ארס. כשהמחט חודרת מבעד לעור היא נתפסת בבשר ושני השרירים סוחטים באופן אוטומטי את השק. בכל עקיצה מוזרק כ-0.1 מיליליטר של ארס אל הרקמה העקוצה. במהלך הטיפול מונחות הדבורים על נקודות הדיקור המוכרות מהרפואה הסינית לאורך המרידיאנים. במקרים של דלקת מפרקים נעקץ המטופל באזור המודלק עצמו בנוסף לדיקור בנתיבי אנרגיית הצ'י. במהלך כל טיפול מונחות הדבורים על איברים שונים של המטופל, לעיתים אף עשרות דבורים במהלך טיפול אחד.