לואי רמי אובר-רוש היה רופא צרפתי והיה לאחראי על טיפול במחלות מידבקות וקצין רפואה במהלך הבנייה של תעלת סואץ. עבודתו הגדולה התפרסמה ב 1840, בה הוא מתאר תצפיות רפואיות שלו בצפון אפריקה ודרום מערב אסיה. בספר זה הוא מזכיר את האפשרויות של שימוש בחשיש לטיפול במגפה וטיפואיד. אמונה זו התבססה על תצפיותיו אחרי מצרים, אשר השתמשו בחשיש והיו פחות רגישים למחלות שהשפיעו על אירופאים.
• תאופיל גוטייה
תאופיל גוטייה היה משורר צרפתי, מחזאי, סופר, עיתונאי, ומבקר אמנות וספרות. בעוד גוטייה היה מעריץ נלהב של הזרם הרומנטי באמנות, היצירות שלו לא מהוות חלק מהמסורת הספרותית הזאת וניתן למצוא בהם גם ההתייחסות לפרנסיאניזם, סמליות, דקדנס ומודרניזם. עוד בחייו הוא התפרסם והתקבל בקרב סופרים גדולים, כמו בלזק, בודלר, האחים גונקור, פלובר, עזרא פאונד, ת"ס אליוט, הנרי ג'יימס, מרסל פרוסט ואוסקר ויילד.
החינוך של גוטייה החל במכללה היוקרתית בפריז. בעודו בבית הספר, הוא התיידד עם ז'ראר דה נרוואל והשניים הפכו לחברים לכל החיים. דרך נרוואל גוטייה הוצג לויקטור הוגו. שנות ה-60 של המאה היו שנות התהילה ספרותית לגוטייה. זה בעקבות סיפורו "מועדון החשישאים", המועדון התפרסם ואף זכה לשמו בעקבות הסיפור.
• שארל בודלר
בודלר נולד בפריז והיה לאחד מהמפורסמים במשוררים הדקדנטיים, ולמורה דרך לאנשים רבים הסובלים מדיכאון. הוא התמודד עם דיכאונו באמצעות נטילת סמים, ושתיית אלכוהול. רבות מעבודותיו הושפעו מנטייתו לסינסתזיה (באנגלית Synaesthesia) - עירוב של החושים, כלומר האפשרות להריח מראות או לראות קולות, אותה סינתזה, אשר גוטייה ורבים אחרים מייחסים להשפעת קנאביס. הוא כתב מספר שירים על נושא זה עצמו, כשיר "Correspondances", המשתמש בדימויים ובסמליות המבוססים על ניסיונו של בודלר בסינסתזיה. בודלר היה משורר חושני, הוא התנסה בחוויות חושניות והביע אותן בשיריו.
צילום צבע
Amaseffer
המוזיאון הארכאולוגי של האטיי
המוזיאון הארכאולוגי של האטיי (בטורקית: Hatay Arkeoloji Müzesi) הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן בעיר אנטקיה, עיר הבירה של חבל האטיי שבטורקיה. המוזיאון ידוע באוסף הפסיפס הגדול של ממצאים מהתקופות הרומית והביזנטית.
היסטוריה.
בניית המוזיאון החלה בשנת 1934 בהמלצתו של הארכאולוג הצרפתי קלוד פרוסט (Claude Prost), שהיה מפקח מחלקת העתיקות במחוז אלכסנדרטה מטעם שלטונות המנדט הצרפתי בסוריה. בניית המבנה הסתיימה בשנת 1938, והמוזיאון עבר לידי הטורקים בשנת 1939 עם סיפוח החבל האוטונומי (מדינת האטיי). המוזיאון נפתח לציבור ב-1948 ובהמשך עבר שיפוצים והרחבה ונפתח מחדש ב-1975.
בשנת 1999 קיבלה הארכאולוגית הגרמניה יוטה מיישנר היתר לחקור ולפרסם את הפסלים היוונים הרומים מאוספי המוזיאון. בשנת 2012 חלק מאוסף המוזיאון עבר דיגיטציה במסגרת המאמץ להגביר את הביקורים במוזיאון.
בשנת 2011 החלה בנייתו של בניין חדש למוזיאון שיוחד לאוסף פסיפסים. הבניין נפתח לציבור בשנת 2014.
באפריל 2015 פורסם שהרשויות בטורקיה פתחו בחקירה כשהתגלה שלפחות 10 פסיפסים מהמאה ה-2, חלקם מהידועים, עברו תהליך של שיקום שפגע בהם ועיוות אותם. הפסיפסים שניזוקו כללו סצנות כמו עקדת יצחק, נרקיסוס ועוד. לטענת המשקמים חלק מהשחזורים נעשו עוד בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי משקמים צרפתיים בשיטות שאינן נהוגות עוד.
אוסף המוזיאון.
אוסף המוזיאון כולל מעל 35,000 פריטים. הוא כולל אוסף גדול של פסיפסים מהתקופה הרומית מהמאות ה-1 ועד ה-5 לספירה. מקור הפסיפסים באתרים של דפני בעמק האורונטס, סלאוקיה פייריה, אנטיוכיה וטרסוס. שלוש הערים הראשונות הן ערים עתיקות בחבל האטיי. הפסיפסים כוללים דמויות מהמיתולוגיה היוונית והרומית, המפורסמות שבהן הן: אל היין דיוניסוס, אורפאוס ואריאדנה. רוב השילוט באגף הוא בטורקית וגם באנגלית. חלק האגף שנפתח במבנה גודלו 400 מטר מרובע, כשכל תצוגת הפסיפסים תושלם, גודלו יהיה 3,400 מטר מרובע של תצוגה שתהיה הגדולה בעולם.
בנוסף כולל המוזיאון אוסף של כותרות עמודים, מזבחות, תמונות פולחן, תבליטים, פרסקאות ופסלים מהתקופה החתית ועד התקופה הרומית. מקורם בחפירות ארכאולוגיות באתרים ארכאולוגים ותלים בעמק אמוק שבו שוכנת העיר. התצוגה במוזיאון מסודרת לפי מקור הממצאים באתרים  צ'טלהויוק, תל טאיינאט, אללח', דפני שבעמק האורונטס, אל-מינה שבשפך האורונטס ואתרים נוספים. כמו כן כולל האוסף ממצאים מהאזור המקיף את העיר אנטקיה. חלק מהממצאים מקורם בחפירות של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו שחפרו באזור בין השנים 1938-1933, וחלק אחר מקורו בחפירות של ליאונרד וולי שחפר באללח' ובאל-מינה.
אוסף המוזיאון כולל גם פריטים המשקפים את התרבות והאמנות של האזור, מהתקופה הפלאוליתית ועד היום.  האוסף הזה מוצג בגומחות בקיר. בצידו השני של הקירתיבות בהם מוצגים מטבעות לפי סדר כרונולוגי. בגן המוזיאון מוצגים סרקופגים מהתקופה הרומית, אבני בניין וקנקנים.
היער הלאומי אומפקווה
היער הלאומי אומפקווה (באנגלית: Umpqua National Forest) הוא יער לאומי של ארצות הברית המכסה שטח בן 3,979 קמ"ר ברכס קסקייד בדרום מדינת אורגון במחוזות דאגלס, ליין וג'קסון, וגובל בפארק הלאומי קרייטר לייק. היער מחולק מנהלית לארבעה אזורים: קוטג' גרוב (Cottage Grove – "פרדס הבקתה"), דיימונד לייק (Diamond Lake – "אגם היהלום"), נורת אומפקווה (North Umpqua – "צפון אומפקווה") וטילר (Tiller). היער מנוהל על ידי שירות היערות של ארצות הברית, כשהמשרד המנהל את היער שוכן ברוזברג.
היסטוריה.
אבותיהם הקדמונים של בני שבטי האומפקווה (Umpqua), המולאלה (Molalla) הדרומיים, היונקאלה (Yoncalla) ו"חבורת קאו קריק של אינדיאנים משבט אומפקווה" (Cow Creek Band of Umpqua Tribe of Indians) חיו באזור לפני שהר הגעש מזאמה התפרץ תוך יצירת קרייטר לייק לפני כ-7,000 שנים. שבטי האינדיאנים הועברו לשמורות ב-1856. ככל שמתיישבים ממוצא אירופאי רכשו את אדמות השמורות, השבטים התפצלו למשפחות שהפכו לחקלאים וחוואים בעמק אומפקווה. למילה "אומפקווה" קיימים שני תרגומים: "מים רועמים" ו"מעבר למים".
היער הלאומי אומפקווה הוקם בחקיקה של הקונגרס של ארצות הברית ב-2 ביולי 1907. עובדי שירות היערות החלו לסלול שבילים, לבנות גשרים, להילחם בשריפות, לנטר מרעה בקר ולבנות מגדלי צפייה. ב-1925 החלו פעולות של כרייה במכרות וחטיבת עצים. חיל השימור האזרחי היה פעיל ביער הלאומי אומפקווה בבניית כבישים, גשרים ומתקני נופש בשנות ה-30 של המאה ה-20.
גאוגרפיה.
חורשות של צוגה מערבית ("Tsuga heterophylla"), אשוחים, אשוח דאגלס וארזים מתחלפות ביערות מעורבים של מחטניים ועצי רחבי עלים הצומחים בגובה נמוך. עמקים של יער ראשוני של אורן הזפת וחורשות של אלונים מפרידים בין הרים דוגמת הר תיאלסן (Mount Thielsen, גובה 2,799 מטרים) והר ביילי (Mount Bailey, גובה 2,549 מטרים). תוואי נוף גאולוגיים ראויים לציון ביער הם סלעים געשיים מונוליתיים דמויי צריחים מבזלת ומאנדסיט בעלי שמות ציוריים דוגמת "סלע העיט" (Eagle Rock), "סלע העכסן" (Rattlesnake Rock) ו"האיש הזקן" (Old Man).
מחקר שנערך ביער ב-1993 העריך שסך כל השטח של יערות ראשוניים ביער הוא 2,166 קילומטרים רבועים. שמתוכם 333 קילומטרים רבועים הם יערות של צוגה הררית ("Tsuga mertensiana").
בעלי חיים.
היער הלאומי אומפקווה הוא משכנם של 250 מינים של בעלי חיים. יונקים גדולים כדוגמת איילים קנדיים, איילים, דובים שחורים אמריקניים פומות ההרים, סנאים, שועלים, דביבונים מצויים ועטלפים נתמכים על ידי בתי הגידול המגוונים של היער. מדי פעם ניתן לצפות ביער בעופות דורסים דוגמת דורסי לילה, עיטים שלכים ואפילו בזים נודדים. מינים שונים של סלמון וטרוטה שוחים, ניזונים ומתרבים בנהרות ובנחלים שביער.
נופש.
פעילויות נופש נפוצות בקיץ ביער הלאומי אומפקווה כוללות: הליכה, קמפינג, שיט, רכיבה על סוסים, אופני הרים, טיפוס מצוקים, ציד, ודיג. פעילויות נופש נפוצות בחורף סקי נורדי וסקי במורד, כמו גם בהליכה בשלג ואופנועי שלג. על פי נתוני 2006 ביקרו ביער 799,000 מבקרים.
ב-1988 קבע חוק הנהרות של אורגון (Oregon Omnibus Wild and Scenic Rivers Act) חלק מנהר צפון אומפקווה (North Umpqua River) כנהר נופי ופראי. 42 קילומטרים של הנהר זורמים דרך היער.
הכביש המכונה "הכביש הצדדי הנופי הלאומי רוג-אומפקווה" (Rogue-Umpqua National Scenic Byway) משתרע לאורך של 279 קילומטרים דרך היער הלאומי הנהר רוג – סיסקיו והיער הלאומי אומפקווה, כמו דרך הנפות של מדפורד ורוזברג בשטחים השייכים ללשכת ניהול הקרקעות ואדמות פרטיות.
אזורי טבע בראשיתיים.
בתוך היער הלאומי אומפקווה שלושה אזורי טבע בראשיתיים מוכרים רשמית שהם חלק מהמערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי:
מבצע רעם מתגלגל
מבצע רעם מתגלגל (באנגלית: Operation Rolling Thunder) היה כינויה של מערכת הפצצה אווירית הדרגתית וממושכת של דיוויזיית האוויר השנייה של ארצות הברית (מאוחר יותר חיל האוויר השביעי של ארצות הברית), צי ארצות הברית וחיל האוויר של דרום וייטנאם (VNAF), שנוהלה נגד צפון וייטנאם החל מ-2 במרץ 1965 ועד 2 בנובמבר 1968, במהלך מלחמת וייטנאם.