שרי אריסון פרסמה את הספרים הבאים בישראל ומחוצה לה: ״לידה: כשהרוח והחומר נפגשים״, ״לממש את הטוב שבך״, ״חומר למחשבה״, ״מודל עשיית הטוב״, ״מי אני באמת״, וספרי הילדים: "יום של מעשים טובים", ״המסע של אור״.
ביוני 2009 יצא לאור, בהוצאת כנרת זמורה ביתן, ספרה של אריסון, "לידה", המשלב אוטוביוגרפיה ואת השקפותיה הרוחניות. אריסון כותבת בספר שזכתה לחזיונות נבואיים אודות העתיד, ושתפקידה לעזור ולהביא את הגאולה. הספר תורגם לאנגלית והוא צפוי להיות מתורגם לאינדונזית. בשנת 2013 יצא לאור ספרה "לממש את הטוב שבך", אשר הפך לרב מכר של הניו יורק טיימס, בו אריסון מציגה רצף של עשייה ערכית חיובית במהלך השנים במטרה להניע אנשים לחולל שינוי חיובי בעולם. הספר יצא לאור בלמעלה מ-17 שפות ב-40 ארצות. בשנת 2015 יצא לאור ספרה הרביעי של אריסון "מודל עשיית הטוב", שהפך מיד לרב מכר בארצות הברית ובישראל. בשנת 2016 הוציאה לאור את ספר הילדים ״יום של מעשים טובים״, בשנת 2019 את ספר הילדים ״המסע של אור״, ובשנת מ-2021 את הספר ״מי אני באמת?״.
הפרוור ההרודיאני
מוזיאון וואהל לארכאולוגיה - הפרוור ההרודיאני הוא מוזיאון ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים המציג מספר בתים רחבי היקף של שכונת פאר שעמדה במקום (העיר העליונה של ירושלים בתקופת הבית השני) בתקופת שלטונו של המלך הורדוס ובתקופה שלאחר מכן עד חורבן בית המקדש השני בשנת 70 לספירה.
הבניינים התגלו בעת שיקום הרובע היהודי לאחר מלחמת ששת הימים, בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום על ידי משלחת ארכאולוגית בראשותו של פרופ' נחמן אביגד. במקום מוצגים מספר מבנים לציבור (לא כל המבנים שהתגלו מוצגים לקהל). שיטת החפירות הארכאולוגיות, בשל מחסור בזמן ובכוח אדם, הביאה לכך שלאחר חפירת יסודות הבתים כוסו המוצגים, ועליהם נבנו הבתים. לאחר מכן, עם סיום בניית מבנה המגורים נחפרו הממצאים מתחת לרצפת המבנה.
הבית המערבי.
במבנה זה, המערבי מבין המבנים במוזיאון, שרדה רק קומת המרתף. קומה זו לא שימשה למטרות מגורים והתגלו בה מחסנים, בורות מים ומתקני רחצה (בעיקר מקוואות טהרה). כמו כן שרד גם גרם המדרגות שהוביל בעבר לקומות העליונות.
באחד מחדרי הרחצה נשתמרה רצפת פסיפס - מאפיין של התקופה שנועד למנוע היווצרות בוץ בחדר הרחצה. רצפת הפסיפס מציגה דגמים גאומטריים בלבד ולא צורות בעלי חיים, בהתאם לאיסור התקופה על עשיית תמונות ("לא תעשה לך פסל וכל תמונה"). בחדר המקווה התגלתה גם קערת אבן - ככל הנראה "ערבת רגליים" - כלי המשמש לשטיפת הרגליים בטרם הכניסה למקוה (מסכת ידיים ד א), וזאת כדי להימנע מללכלך את מימי המקוה.
בית הפריסטיל.
מבנה זה הוא חלק משדרת עמודים מחורצים שהקיפו חצר של בית. העמודים היו למעשה עמודי אבן, ועל מנת ליצור מראית עין של פאר כוסו העמודים בטיח בדוגמה של שיש (אפקט דומה מצוי גם בארמון הורדוס במצדה).
הבית האמצעי.
את המבנה הזה חוצה תעלת ניקוז שנחפרה בתקופה הביזנטית. מבית זה שרדו הטרקלין (חדר המגורים) שריצפתו עשויה פסיפס. בחדר זה היו מוצבות שלוש ספות שעליהן שכבו האורחים בהסבה ואכלו משולחנות שהונחו לצידם. השולחנות וחלק מכלי החרס שרדו.
בית המידות.
מבנה זה הוא המבנה הגדול ביותר ששרד. שטחו הכולל של המבנה עלה על 600 מטרים רבועים. אורכו של אולם המבואה של המבנה היה כ-11 מטרים.
קירות המבנה כוסו טיח מצויר, שחיקה אבנים מסותתות. סגנון זה הוא הסגנון הראשון של פומפי - סגנון שהיה פופולרי בפומפי במאה הראשונה לפני הספירה. ככל הנראה הסגנון הפך אופנתי בירושלים כמה עשרות שנים לאחר שיצא מהאופנה בפומפי.
במבנה התגלו כלי חרס רבים בעלי צבע אדום מסוג "טרה סיגילטה", וכן כד זכוכית שנעשה על ידי אומן הזכוכית אניון מצידון (הכד נושא את החותמת "אניון עשה"). שלושה כדים מסוג זה שרדו עד ימינו בכל העולם.
שרידי השרפה הגדולה של שנת 70 נראים בבית שעל ריצפתו קורת עץ שרופה וסימני פיח.
במרכז הבית עמדה חצר גדולה ולצדדיה חדרים ובהם פינת רחצה בה אמבטיית ישיבה, מחסנים, בורות מים ומקוואות.
למקווה שני פתחים - האחד אפשר לטמאים לרדת לטבול מבלי לגעת בטהורים העולים מן המקווה (מסכת שקלים ח ב. משנה זו מובאת במסכת פסחים דף יט עמוד ב. ומפרש שם רש"י "בדרך אחת היו יורדין לבית הטבילה ועולין בדרך אחרת"). מערכת של מרזבים הובילה מי גשמים אל בורות מים ואל המקוואות. המקוואות לא ניזונו מאמות המים שהובילו מים לירושלים בתקופה זו.
מספר המקוואות הרב הביא את הארכאולוגים למסקנה כי המבנה היה ביתו של משפחת כהנים בכירה, אולי משפחתו של כהן גדול או של משפחת המלוכה החשמונאית.
הבית הדרומי.
מבנה זה לא שוחזר ונוקה, על מנת להראות למבקרים את שרידי ההרס של המבנים.
מוצגים שהתגלו.
באתר התגלו רהיטים רבים ששימשו את תושבי ירושלים בתקופת הבית השני - בין היתר התגלו שולחנות אבן, שעוני שמש, כלי חרס, כלי ברונזה וכלי זכוכית.
במקום התגלה גם ציור קיר של המנורה שעמדה בבית המקדש. ציור זה שונה מתיאור המנורה המופיע על שער טיטוס. הסיבה להבדל בין השניים אינה ברורה, שכן ככל הנראה הן הציור והן התיאור המופיע בשער טיטוס נעשו על ידי אנשים שראו את המנורה. אחד ההסברים שהועלה היה שהמנורה במקדש הוחלפה בפרק הזמן שבין ציור הקיר לחורבן בית המקדש. יש הסבורים שציור הקיר מתאר את המנורה הגדולה, שבהיכל, ואילו מנורת שער טיטוס היא מנורה משנית, קטנה יותר, מה שמסתבר מהשוואת גודל המנורה לגודל הרומאים הנושאים אותה.
פרק זמן מינימלי
אי מלאכותי
אי מלאכותי הוא אי שנוצר על ידי האדם, באמצעות אחזור קרקע. בדרך כלל, נבנה האי על שונית קיימת או כהרחבה של איון טבעי.
היסטוריה.
איים מלאכותיים היו קיימים משך שנים רבות ובחלקים שונים של העולם; ה בסקוטלנד ואירלנד הפרהיסטוריות, נאן מדול במיקרונזיה והאי באגם טיטיקקה. העיר טנוצ'טיטלאן, בירת האצטקים, מוקמה על אי טבעי קטן באגם טשקוקו והוקפה באיים מלאכותיים רבים.
רבים מהאיים המלאכותיים נבנו בנמלים, לצורך יצירת אתר המבודד משאר העיר או לשם השגת שטח אדמה נוסף. דוגמה לאי מלאכותי מהסוג הראשון הוא דג'ימה, שנבנה בנמל נגסאקי שביפן בתקופת אדו כמרכז לסוחרים אירופים, שלא הורשו באותה תקופה להיכנס לתוככי יפן, ואף ליפנים נאסרה הכניסה אליו. דוגמה נוספת היא אליס איילנד במפרץ ניו יורק העליון, סמוך לעיר ניו יורק, בו פעל מרכז מבודד לקליטת מהגרים לארצות הברית, מסוף המאה ה-19 ועד לתחילת המאה ה-20. דוגמה לאיים מהסוג השני הם איי התמרים שלחופי דובאי.
מיזמים מודרניים.
המיזמים העכשוויים שאפתנים הרבה יותר מאלו ההיסטוריים; נמל התעופה הבינלאומי של קנסאי, שנפתח ב-1994, הוא נמל התעופה הראשון שנבנה כולו על אי מלאכותי. בדובאי הוקמו כמה מהאיים המלאכותיים הגדולים בעולם, המכונים איי התמרים.
בישראל.
בשנת 2000 פורסם דוח ממשלתי שהוכן על ידי ועדה שהורכבה מצוות מומחים ישראלי-הולנדי ופעלה במימון שתי הממשלות בשנים 1997 - 2000 ובחנה את ההיתכנות של בניית איים מלאכותיים מול חופי ישראל. הדוח התרכז בעיקר בהיבטים הטכנולוגיים והכלכליים של הפרויקט ועלות הקמת תשתית לאי אחד הוערכה בכ-1.5 מיליארד דולר. לאור הדוח אושרה הקצבה של 6 מיליון ש"ח לשם המשך בדיקות ההיתכנות. הוועדה כללה בדיקות בקטע החוף שבין חדרה לפלמחים. בדיקת קדם-היתכנות מראה היתכנות סביבתית, טכנולוגית, ומשפטית וכדאיות כלכלית, מבחינת ערך הקרקע, לבניית איים מלאכותיים מול חופי ישראל, כאשר ההיתכנות הסביבתית מותנית בנקיטת פעולות אחזקה שוטפות למניעת נזקים לחופים ולמדף היבשתי.
על אף החלטות הממשלה החליטה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה שלא לבחון את נושא האיים המלאכותיים למגורים וקיבלה הוראה המצמצמת את הבחינה לנושאי תשתית בלבד. בין השאר נקבע כי "המועצה הארצית לתכנון ולבנייה רואה צורך בעריכת סקר ומסמך מדיניות לאיסוף נתונים, בחינת הצרכים וההשלכות בהקמת איים מלאכותיים למטרות תשתית".
במהלך שנת 2017 חלו שתי התפתחויות משמעותיות בישראל: שר התחבורה ישראל כץ החל לקדם מול ארצות הברית את תוכנית "אי-פרדות", הקמת אי מלאכותי ובו נמל ימי ושדה תעופה אל מול חופי עזה- במימון בינלאומי.כמו כן, במקביל, משרד התחבורה יצא במכרז לבחינת היתכנות להקמת אי מלאכותי לשדה תעופה בישראל.
סטטוס פוליטי.
בחוק הים של האומות המאוחדות יש לאיים מלאכותיים הכרה חוקית מעטה. האיים יימצאו תחת תחום השיפוט של המדינה הקרובה ביותר במרחק 12 מייל ימי. כמו כן מצוין בחוקים שכל מדינה יכולה לבנות איים מלאכותיים משלה.
נעשו מספר ניסיונות ליצירת מדינות עצמאיות לכאורה על איים מלאכותיים, כמו למשל סילנד.
בטון רזה
בטון רזה (באנגלית: Lean Concrete) הוא בטון בעל יחס מים-צמנט גבוה (כמות הצמנט נמוכה ביחס לכמות המים). מסיבה זו נקרא הבטון "רזה", בשל תכולת הצמנט הנמוכה שבו. כמות המים הגדולה גורמת לבטון הרזה להיות בדרגת סומך גבוהה ומאפשרת יישום קל כמשטח ישר על גבי הקרקע.
הבטון הרזה אינו נועד ליציקות בטון קונסטרוקטיביות בחלקי מבנה, אלא משמש כמצע הפרדה מהאדמה.
הבטון הרזה משמש לרוב כחוצץ בין האדמה ליסודות המבנה. בטון רטוב הבא במגע עם אדמה עלול להיפגע ולהיסדק משום שהאדמה סופגת אליה חלק גדול מהמים שבתערובת הבטון הטרייה ובכך משתנה היחס מים-צמנט ומביא את הבטון לתוצאה של תכונות ירודות ולא רצויות. כדי שיסודות המבנה לא יפגעו כתוצאה ממגע ישיר עם האדמה בזמן היציקה, יוצקים ראשית את הבטון הרזה בשכבה שעובייה כ-5 ס"מ. לאחר התקשות הבטון הרזה ניתן להמשיך לצקת עליו את יסודות המבנה ללא חשש מפגיעה בתכונות הבטון הקונסטרוקטיבי הנוצק.
טווין (אי)