ב-1968 הצטרפה בראון למפלגה, והחלה ללמוד תאוריה מהפכנית, למכור עיתונים של המפלגה, לנקות כלי נשק ולמלא משימות אחרות בשירות המאבק. היא עזרה להקים תוכנית ארוחות בוקר חינם לילדים, וכן תוכנית הסעות לבתי כלא, ותוכנית סיוע משפטי.
באותה שנה, דייוויד היליארד, מנהל המטה של המפלגה, ביקש מבראון להקליט את שירה, והתוצאה הייתה אלבום בשם Seize the Time. ב-1969, סייעה להנהיג את התא של המפלגה בניו הייבן, קונטיקט, כשאריקה האגינס הייתה בכלא, ופעלה לשחרורה. מאוחר יותר, נטלה את תפקיד עורכת העיתון של המפלגה בדרום קליפורניה, וב-1971 נהייתה חברה בוועד המרכזי כשרת המידע. ב-1973, הוציאה בראון אלבום נוסף, הפעם של שיריו של מייסד המפלגה ושר הביטחון בה, הואי פ. ניוטון, בשם Until We're Free.
על פי הוראותיו של מנהיג מפלגת הפנתרים השחורים, היואי ניוטון, בראון רצה למועצת העיר אוקלנד ב-1973, ללא הצלחה, ושוב ב-1975.
כשניוטון נמלט לקובה ב-1974, כאשר הוא עומד בפני האשמת רצח, הוא מינה את בראון להנהיג את המפלגה. האישה היחידה שעמדה בראש הפנתרים השחורים, בראון מילאה תפקיד זה בין השנים 1974 ל-1977. בספר זכרונותיה, A Taste of Power, מ-1992, היא כתבה:
בעת כהונתה, היא התמקדה בפוליטיקה של הבחירות ושירותים קהילתיים. ב-1977, היא ניהלה את מסע הבחירות המצליח של ליונל וילסון לראשות העיר אוקלנד, השחור הראשון שהגיע למעמד זה.
בראון התפטרה ממנהיגות הפנתרים תוך פחות משנה מעת חזרתו של ניוטון מקובה, ב-1977, כאשר ניוטון אישר את הכאתה של רג'ינה דייוויס, מנהלת בבית הספר של הפנתרים, מכיוון שנזפה בעמית שלא עשה את המוטל עליו. זה היה הקש ששבר את גבה של בראון, שכבר לא יכלה לשאת את הסקסיזם ודפוסים הפטריארכליים של המפלגה. היא עזבה את אוקלנד יחד עם בתה, אריקה, ועברה ללוס אנג'לס.
בראון הקליטה שני אלבומים Seize the Time (Vault, 1969) ו- Until We're Free (Motown Records, 1973). הראשון כולל את "האספה", ההמנון של מפלגת הפנתרים השחורים.
המשך אקטיביזם.
לאחר שעזבה את הפנתרים, בראון החלה לכתוב את זכרונותיה. מאוחר יותר היא חזרה לפעילות בתנועת שחרור השחורים, והפעם התמקדה בצורך ברפורמות רדיקליות בשיטת הכליאה. בין 1980 ל-1983 היא למדה משפטים באוניברסיטת סאות'ווסטרן. מ-1990 ועד 1996 היא התגוררה בצרפת. משם עברה לאטלנטה, ג'ורג'יה, והקימה את העמותה "Fields of Flowers", שסיפק הזדמנויות חינוכיות לילדים שחורים משכונות מצוקה. ב-1998, היא הייתה מייסדת שותפה לארגון העממי "Mothers Advocating Juvenile Justice", או אמהות מקדמות צדק לנוער, שניסה למנוע את העמדת בני נוער למשפט כמבוגרים במקום בבית משפט לנוער. היא גם פעלה למען בני נוער בבתי כלא דרך המשרד לסיוע משפטי על שם מייקל לואיס. לואיס, שהיה ידוע גם כ"בי הקטן", נשפט למאסר עולם בגיל 14 בגין רצח שבראון האמינה שלא הוא ביצע. בראון כתבה את סיפורו של לואיס בספר The Condemnation of Little B, שניתח את המקרה של לואיס כחלק מתופעה רחבה יותר של כליאת נוער שחור בארצות הברית.
ב-2003, בראון הקימה את הברית הלאומית לרפורמת בתי הכלא, אשר מסייעת לאלפי אסירים למצוא דיור לאחר שחרורם, ומספקת תחבורה לבני משפחה לבקר את יקיריהם בכלא, עוזרת למשוחררים למצוא תעסוקה, ומגייסת כספים לטובת יכולתם של אסירים לבצע שיחות טלפון ולספק להם מתנות בחגים. גם ב-2005, עת השתתפה במחאה נגד מפגש ה-G-8, בסי איילנד, ג'ורג'יה, למדה בראון על העוני בעיירה הסמוכה, ברנסוויק. היא החליטה לרוץ לראש עיריית ברנסוויק, כשהיא מייצגת את מפלגת הירוקים. היא קיוותה למנף את התפקיד כדי להביא לבמה הלאומית את המקרה של לואיס, וגם לבנות בסיס כלכלי בעיר שתשרת את אוכלוסיית תושביה השחורים. אף על פי שבסופו של דבר בראון נפסלה מהבחירות מטעמי תושבות, מאמציה אכן העלו את המקרה לכותרות. מאוחר יותר, הייתה בראון למייסדת-שותפה של אגודת הנשים לפעולה עממית בברנסוויק.
בראון גם מרצה באוניברסיטאות, כנסים, וארגונים אחרים ברחבי ארצות הברית בנושא רפורמת בתי הכלא.
מפלגת הירוקים.
במרץ 2007, בראון הודיעה שהיא מתמודדת על המינוי של מפלגת הירוקים לנשיאות. היא הרגישה שנדרש קמפיין כדי לקדם את האינטרסים של כל מי שלא מיוצג על ידי המפלגות הגדולות, ובמיוחד נשים מתחת לגיל 30 ואפרו-אמריקאים. מצע הבחירות שלה התמקד במשפחות ממעמד הפועלים, כאשר היא הציעה תוכניות לדיור בר-השגה, שכר שניתן להתקיים ממנו, שירותי בריאות אוניברסליים, הגדלת תקציבים לחינוך ציבורי, הוצאת כוחות ארצות הברית מעיראק, שימור סביבתי, וקידום של שוויון. בראון קיוותה למשוך שחורים רבים למפלגת הירוקים דרך הקמפיין שלה, ורצתה שהם יראו במפלגה אלטרנטיבה למהפכה חברתית. בסוף 2007, היא התפטרה מהמפלגה, לאחר שהסיקה שהלבנים שמנהלים את המפלגה לא באמת מעוניינים להחיל שינוי חברתי אמיתי, ואפילו "יהדפו באגרסיביות ניסיונות להביא שינוי חברתי רחב במסגרת הבחירות".
אורלי
רוג'בה
רוח'בה
טירת שאבאן
טירת שאבאן (בצרפתית: Château de Chabannes) היא כינויו של מבנה בכפר שאבאן (Chabannes) בקומונת סן-פייר-דה-פורסאק , במחוז קרס שבמרכז צרפת.
היסטוריה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית ב-1940, פעל במבנה בית ילדים שאליו הובאו כ-400 ילדים יהודים לשם הסתרתם מפני הנאצים וצרפת של וישי, משתפי הפעולה עם הנאצים. את בית הילדים הפעילו אנשי אוז"ה. מנהל בית הילדים היה פליקס שברייה, מפעילי אוז"ה, שלימים קיבל על פעילותו זו את אות חסיד אומות העולם מיד ושם.
בסוף אוגוסט 1942 נערכה פשיטה של ז'נדרמים צרפתים על בית הילדים בטירת שאבאן, עצרה מספר אנשי צוות וילדים, והם נשלחו למחנות ההשמדה הנאציים במזרח אירופה, שם נספו כולם למעט שניים. שברייה קיבל לידיו רשימת שמות של ילדים יהודים, והצטווה להסגירם לידי המשטרה הצרפתית. הוא ניצל אי דיוקים ברשימה כדי לטעון שלגבי חלק מהילדים, הוא אינו יודע היכן הם, ולגבי האחרים, הם נמלטו. בין הילדים ברשימה היה הרברט אודנהיימר (Odenheimer), ששמו נרשם בטעות "אופנהיימר" (Oppenheimer).
אחרי 31 באוגוסט 1942 פוּזרו רוב הילדים ששמותיהם הופיעו באותה רשימה בין משפחות נוצריות.
בסוף 1943 החליט ארגון האוז"ה לסגור את בית הילדים מחשש לשלום הילדים ולפזר את הילדים במקומות מסתור חלופיים. חלק מהילדים השוהים בבית הילדים פוזרו בין בתיהם של נוצרים שהצילו אותם עד תום השואה, וחלק מהילדים הוברחו לשווייץ, בסיוע נוצרים. חלק מנוצרים מצילים אלה קיבלו לימים את אות חסיד אומות העולם מיד ושם.
לואיס נטו
לואיס נטו (נולד ב-26 במאי 1988) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בספורטינג ליסבון בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים.
נטו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של וארזים. ב-10 בפברואר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1–2 נגד בנפיקה ליסבון במסגרת הגביע הפורטוגזי. בתחילת הקריירה התקשה לקבל דקות משחק ובעונת הפך לשחקן הרכב ראשון, אך בסיום העונה ירדה וארזים לליגה השלישית. ביולי סיים את חוזהו בוארזים וחתם בנסיונל מדיירה ללא תמורה. בקיץ נטו עורר עניין מצידן של פורטו וארסנל אבל בסופו של דבר חתם בסיינה מהסרייה א' תמורת 3.7 מיליון אירו.
במהלך ינואר חתם במועדון הכדורגל זניט סנקט פטרבורג תמורת 6 וחצי מיליון אירו. באוגוסט 2017 הושאל למשך עונה אחת לפנרבחצ'ה הטורקית. ביוני 2018 חזר להרכב זניט ובינואר 2019 נודע שחתם על חוזה עם ספורטינג ליסבון.
בנבחרת.
ב-4 באוקטובר 2012 נטו זומן לראשונה לסגל נבחרת פורטוגל לקראת המשחקים נגד ו אך לא שותף באף אחד מהמשחקים. ב-6 בפברואר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2–3 ל. נטו נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014.
שלומית אברמסון
שלומית אברמסון (נולדה ב-1 בפברואר 1955, ירושלים) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה.
אברמסון נולדה בירושלים לשלמה טרגן, עורך דין ונוטריון יליד ירושלים וליהודית טרגן לבית ויטל, גננת, שהגיעה לישראל מן האי רודוס בשנת 1939. בשנת 1973 סיימה אברמסון את לימודיה בליד"ה, התיכון שליד האוניברסיטה העברית בירושלים. שם גם פגשה את מי שלימים הפך לבן זוגה, האמן לארי אברמסון. באוגוסט 1973 התגייסה ושירתה בחיל המודיעין. עם שחרורה עבדה תקופה במשרד החוץ במחלקת קשתו"ם (קשרי תרבות ומדע). לאחר מכן סיימה לימודי תואר ראשון בריפוי בעיסוק בבית הספר לריפוי בעיסוק באוניברסיטה העברית בירושלים. עם תום לימודיה עבדה עם חולי נפש במספר מוסדות ברחבי ישראל. בהמשך, עבדה עם ילדים בעלי נכויות קשות בבית חולים "אלין" בירושלים ועם קשישים וחולים הרתוקים לביתם.
אברמסון היא אם לשלושה. בעשור השני של המאה ה-21, מתגוררת בתל אביב.
יצירתה.
אברמסון פרסמה ארבעה רומנים:
סיפור קצר פרי עטה, "מכתב לדורה" התפרסם בספר אמן של הצייר יונתן גולד.
מרגרט לארה וידרסדוטיר
מרגרט לארה וידרסדוטיר (באיסלנדית: Margrét Lára Viðarsdóttir; נולדה ב-25 ביולי 1986) היא כדורגלנית עבר איסלנדית ששיחקה כחלוצה. וידרסדוטיר היא מלכת השערים של נבחרת איסלנד בכל הזמנים, כשלזכותה 79 שערים ב-124 משחקים.
קריירה.
מועדונים.
וידרסדוטיר נולדה ביולי 1986 בעיר וסטמאנאאיאר שבדרום איסלנד. כשהייתה בת 15 בלבד היא הצטרפה לקבוצת הכדורגל איי. בי. וי., בה שיחק אביה בעבר ולאחר מכן אף שימש כנשיאה. היא שיחקה באיי. בי. וי. במשך ארבע שנים, במהלכן היא זכתה פעם אחת בתואר מלכות השערים של הליגה האיסלנדית ובשתי סגנויות אליפות. ב-2005 היא עברה ליריבתה הגדולה של איי. בי. וי. והאלופה המכהנת - וואלור רייקיאוויק.