אסכולת הדנובה הייתה קבוצה של אמנים גרמנים ואוסטרים שהיו גם הם חלוצי ציורי נוף, והראשונים שציירו באופן קבוע נופים כשלעצמם ללא דמויות. נופיהם מתהדרים ביערות הדנובה העליונה, ואת מקומה של דמות חזיתית תופס לעיתים קרובות עץ בודד, נוסחה שהמציא אלברכט אלטדורפר, האמן המשמעותי ביותר בקבוצה, ומשמש, בעיקר בציורים והדפסים, מאת וולף הובר ואוגוסטין הירשפוגל. עבודות חדשניות אחרות הראו תצוגות מקרוב של יער צפוף כמעט ללא נוף מרוחק או אפילו ללא שמיים. אך רבים מנופיהם הם פנורמיים בגרסה של הסגנון ההולנדי, אם כי הנהר המתפתל מחוץ לטווח הראייה מחליף בדרך כלל את הים התופס את האופק ביצירות הולנדיות רבות. סביר להניח שלפחות בשנת 1531 ראה אלטדורפר ציור של פטיניר, שהיה באוגסבורג בשנת 1517.
הנופים המצוירים של אלטדורפר הם בדרך כלל אנכיים [22], ולו רק משום שהציור הוזמן לחלל אנכי. זהו מקרה קיצוני מבין כל הנופים העולמיים הגדולים, הציור ״הקרב של אלכסנדר באזוס״ (1529). ציור יוצא דופן זה מציג את הנוף ממבט אווירי עד מעבר לים התיכון, עם המון דמויות קטנות הנלחמות בקרב גדול בחזית. המקום נמצא בטורקיה המודרנית, והנוף משתרע מעבר לאי קפריסין עד לחופי מצרים וחצי האי סיני והים האדום. הציור במקור היווה חלק אחד ממספר ציורים היסטוריים באותה פורמט.
השפעה על ציורי הנוף.
הגישה ההולנדית והדנובית לציור נוף השפיעה מאוד על אמנים מאוחרים יותר. דורות מאוחרים יותר של אמנים פלמיים כמו יאן ברויגל האב, אנטון מירו, לוקאס ואן פאלקנבורך המשיכו לייצר גרסאות מנריסטיות מאוחרות בנוסחה המלאה, כפי שפותחה על ידי פיטר ברויל האב, לפני שנות 1590 . ואן קונינקסלו העמיד את העצים כמו וילונות מצדדי הנוף, כדי להגביל ולחסל את המבט המרוחק. הייתה זאת קומפוזיציה חלוצית בהתפתחות הפלמית של נופי היער הצפופים של אסכולת הדנובה. רובנס למד בשנות ה-1590 עם קרוב משפחתו טוביאס ורהאכט, אמן שמרני במיוחד שהמשיך להשתמש בסגנונות נוף עולמיים שמקורם בפיטר ברויל האב אף על פי שרובנס הביא במהירות את השפעתו, בכמה מנופיו המאוחרים, כמו ״איכרים יוצאים לשוק בקיץ״ (בערך 1618), "המסורת של 'נוף העולם הישן' חיה בפשטות".
היבטים של הנוסחה הספציפית של הנוף העולמי, אם כי כבר לא ממשתמשים בדרך כלל באותו מונח, ממשיכים להופיע שוב בגרסאות שונות עד המאה ה -19. בציור תור הזהב ההולנדי, שציירו את ציוריהם וההדפסים האידיוסינקרטיים של הרקולס סגרס (בערך 1589 - 1638), נדירים כמו ציורי פטינר, היו נופים פנורמיים רחבים, לעיתים קרובות עם הרים. לעומת זאת, פיליפ דה קונינק (1619–1688) השתמש בנוף המוגבה הפנורמי, וכלל לעיתים קרובות מים, אך הראה נוף של שטחים חקלאיים שטוחים או גגות עיר עם אופק נמוך.
הצייר האיטלקי ניקולו דה לה אבטה חלק מאסכולה של פונטנבלו, הכניס את הנוף העולמי הפלמי לאמנות צרפתית ביצירות כמו ״אורפיאוס ואורודיצה״ (לונדון) ו״הפרוספרין״ בלובר, שניהם ציורים גדולים. בציור הבארוק או הציור הקלאסי הצרפתי אמנים רבים, כולל קלוד לוריין וגם ניקולה פוסן, ציירו נושאים "נוף עם ...", ועבור קלוד נופים פנורמיים רחבים עם אלמנטים מעורבים של הרים, מים ודמויות קטנות היוו את עיקר יצירתו, אם כי אצל שניהם נקודת המבט והאופק בדרך כלל נמוכים בהרבה מאשר ביצירות של המאה ה -16. קלוד בתורו הפך לבעל השפעה עצומה, ועד תחילת המאה ה -19 המשיך סגנונו בכך שחיקו את שמותיו לציור "נוף עם". ציורים אלה זכו למקום גבוה יותר בהיררכיה של ז'אנרים, וכתוצאה מכך למחיר גבוה יותר, מאשר נוף טהור גרידא.
עם תחילת התקופה הרומנטית בראשית המאה ה-19המצב השתנה, אך נופים פנורמיים המשיכו לככב במאה ה -19, ואמנים כמו אלה באסכולת נהר ההדסון, אדוארד ליר וציירי נוף רוסיים לקחו את סגנון הקומפוזיציה לנופים חדשים ברחבי העולם ביצירות כמו ״לב של האנדים״ (1859), אם כי לעיתים קרובות לא כללו אנשים ובניינים. אלה עדיין מופיעים בציורים הדתיים האפוקליפטיים הגדולים של האנגלי ג'ון מרטין (צייר), שלרוב הם פשוטו כמשמעו "נופי סוף העולם", ומחזירים את תולדות הז'אנר למקורותיו עם בוש.
דויטשה פלשתינה בנק
דויטשה פלשתינה בנק (Deutsche Palästina-Bank) היה בנק זר שפעל בארץ ישראל בין 1897 עד מאי 1921.
רקע.
כתוצאה מהסכמי הקפיטולציות שנחתמו עם האימפריה העות'מאנית, הורחבה ההתיישבות של נתיני המעצמות בארץ ישראל ובכללם גרמנים. בתחילה היו אלו אנשי מיסיון, אך אחר כך גם סוחרים ובעלי מקצועות חופשיים. לשיאה הגיעה התיישבות הגרמנים עם בוא הטמפלרים לארץ ישראל.
בירושלים נפתח ב-1851 בנק על ידי מלוויל ברגהיים, יליד פרוסיה. ברגהיים היה מסיונר, רוקח וגם, יחדיו עם בניו, שלח את ידו בסחר של שטרות והמחאות. לאחר מותו הבנק פשט את הרגל. בנק נוסף נפתח עם שליחותו של כריסטיאן פרידריך שפיטלר, איש המיסיון על שם סנט כרישונה בירושלים, ב-1856. יוהנס פרוטיגר, בנקאי שווייצרי, הגיע לירושלים על מנת להתמנות לסגן מנהל הבנק בשם המיסיון. לאחר מכן הקים את "בנק פרוטיגר" שהיה קרוי בפי כל "הבנק הגרמני". עם מחלתו של פרוטיגר בא הקץ גם על בנק זה.
הקמת הבנק.
התפתחות הכלכלה הגרמנית בארץ ישראל דרשה הקמת בנק חדש. משרד החוץ הגרמני תמך בהקמה ונפתחה שלוחה של "החברה הגרמנית לארץ ישראל ולמזרח התיכון", שמאוחר יותר נוסד ממנה דויטשה פלשתינה בנק. הבנק הוקם עם הון של 450,000 מארק גרמני, ופתח סניפים בירושלים (נפתח ב-1897), ביפו (נפתח ב-1899) ובחיפה (נפתח ב-1904), ונציגויות בדמשק, ביירות, טריפולי (לבנון), אלכסנדריה שכם ועזה.
אחרי הקמת אוצר התיישבות היהודים חיפש הרצל לרכוש בנק על מנת לממש את תוכניתו הכלכלית. הוא פנה לבעלי בנק דויטשה פלשתינה על מנת לקנותו. התוכנית לא יצאה לפועל ובסופו של דבר נוסדה אפ"ק.
הבנק היה חלק ממערכת הבנקאות הזרה בארץ ישראל של לפני מלחמת העולם הראשונה שכללה את בנק קרדי ליונה הצרפתי, אפ"ק האנגלי והבנק האימפריאלי העות'מאני והבנק האגרו עות'מאני הטורקים.
ב-1914 נרכש על ידי הבנק הגרמני המזרחי (Deutsche Orient Bank). הבנק נסגר בארץ ישראל עם תחילת המנדט הבריטי בטענת "רכוש אויב", אך המשיך לפעול בגרמניה תחת הבנק שרכש אותו.
קרול האניש
קרול האניש (באנגלית: Carol Hanisch; נולדה בשנת 1942) היא פמיניסטית רדיקלית אמריקאית ואחת החברות החשובות בקבוצת "נשים רדיקליות" והגרביים האדומים" (Restockings) שפעלו בעבר בניו יורק. היא ידועה בעיקר בזכות הטבעת הביטוי "האישי הוא פוליטי" במאמר הנושא את אותו שם, אותו כתבה בשנת 1969. האניש גם הובילה את מחאת מיס אמריקה בשנת 1968 בארצות הברית והייתה אחת מארבע הנשים שתלו את דגל השחרור לנשים מעל המרפסת ליד תחרות מיס אמריקה.
ראשית חייה.
האניש נולדה וגדלה בחווה קטנה באיווה הכפרית, ועבדה ככתבת לפני שעברה לדה מוין והצטרפה למשרדי הדלתא במיסיסיפי בשנת 1965. בתפקיד זה פגשה את מייסדי קרן החינוך של ועידת הדרום (SCEF), אן ברדן ובן זוגה קרל בראדן, ששכרו אותה לנהל את משרד SCEF בניו יורק.
אקטיביזם וכתיבה פמיניסטיים.
בתחילת 1968 האניש פתחה את משרדי ה-SCEF לישיבות השבועיות של קבוצת נשים רדיקליות בניו יורק, והמקום שימש בסיס לפעילות התנועה עד לפיזורה בתחילת שנות ה-70.
האניש ייסדה את כתב העת "Meeting Ground online" בשותפות עם קתי סקרברו בשנת 1977. מטרתו המוצהרת של כתב העת הייתה "מקום לרעיונות מפוצצים - תאוריה, אסטרטגיה וטקטיקות לתנועת שחרור האישה ולתנועה הרדיקלית הכללית של גברים ונשים עובדים."
בשנת 2013 האניש, בשיתוף עם סקארברו, טי-גרייס אטקינסון וקתי סרחילד יזמו את מניפסט "השיח האסור: השתקת ביקורת פמיניסטית על 'מגדר'", אותו תארו כ"הצהרה גלויה של 48 פמיניסטיות רדיקליות משבע מדינות". באוגוסט 2014 מישל גולדברג מ"הניו יורקר" תיארה את המניפסט כמביע את "הזעקה שלהן מפני איומים והתקפות, חלקן פיזיות, על אנשים וארגונים שמעזים לאתגר את התפיסה המגדרית האופנתית כיום."
מאסר ישראלים מחוץ לישראל
ישראלים שביצעו עבירות מחוץ לישראל עומדים לדין במדינה שבה ביצעו את העבירה, ולעיתים נידונים למאסר שאותו (או לפחות את תחילתו) הם מרצים באותה מדינה. דרגות העבירה שהובילה למאסר (והראיות לה) משתנות בין מקרה למקרה.
מאמצים לשחרור הכלואים.
משפחותיהם של ישראלים כלואים בחו"ל פועלות לשחרורם ופונות לגופים ממשלתיים בבקשה לסיוע. במדינות עולם שלישי השחרור מתאפשר לעיתים באמצעות שוחד או בדרכים לא חוקיות אחרות.
על הטיפול באזרחי ישראל שנעצרו ונכלאו מחוץ לישראל אמונה המחלקה לישראלים בחוץ לארץ של משרד החוץ. לרוב, הסיוע של משרד החוץ הוא קונסולרי והומניטרי בעיקרו - שמירת קשר בין האסיר למשפחתו, וידוא שזכויות האסיר נשמרות ושאינו מופלה לרעה, ובמקרים של עבירות קלות - פעולה לשיפור תנאי המעצר ולזירוז גירושם של העצורים לישראל. ב-2018 טיפלה המחלקה ב-298 אירועים בהם נעצרו ישראלים בחו"ל. בנוסף לסיוע הממשלתי נודע חרות לפיד, שעסק תחילה בשיקום אסירים בישראל, גם כמי שסייע לישראלים שנכלאו בחו"ל, ניסה לשחררם ולהביאם לשיקום בישראל ובמקרים המעטים בהם לא הצליח – פעל להמתקת עונשם ולשיפור תנאי כליאתם.
במקרים חריגים עושה מדינת ישראל מאמץ ניכר למען שחרורו של ישראלי הכלוא בחו"ל. דוגמאות: