ניקוס פולנצס (ביוונית: Νίκος Πουλαντζάς; 21 בספטמבר 1936 – 3 באוקטובר 1979) היה סוציולוג פוליטי מרקסיסטי יווני. בשנות ה-70 נודע פולנצס, ביחד עם לואי אלתוסר, כמרקסיסט הסטרוקטורליסטי המוביל. על אף שהיה לניניסט בתחילת דרכו, הפך לבסוף לאחד מנושאי הדגל של ה"אירו-קומוניזם". פולנצס ידוע בשל עבודתו התאורטית על מושג המדינה, אך הוא הציע תרומות מרקסיסטיות לחקר הפשיזם, המעמדות בעולם בן זמננו, והתמוטטות הדיקטטורות של פרנקו, סלזר ופאפאדופולוס בדרום אירופה בשנות השבעים.
בשנת 1979 שם קץ לחייו על ידי קפיצה מהקומה ה-22 של מגדל מונפרנאס בפריז.
התאוריה המדינית של פולנצס יצאה כנגד מה שנראה כהבנה פשטנית של המרקסיזם. המרקסיסטים האינסטרומנטליסטים טענו כי המדינה היא אך כלי בידיו של מעמד מסוים. פולנצס התנגד לראייה זו, מכיוון שראה את המעמד הקפיטליסטי כממוקד ברווחים קצרי מועד, ולא בביסוס כוחו כמעמד, ואינו מסוגל להפעיל את כוחה של המדינה לטובתו. פולנצס טען כי המדינה, על אף שהיא אוטונומית מן המעמד הקפיטליסטי, פועלת על מנת להבטיח את פעולת החברה הקפיטליסטית, ולפיכך היא מיטיבה עם מעמד זה. לפי פולנצס פעולה זו של המדינה נובעת מכך שהמדינה היא תוצר של מאבקי מעמדות מן העבר, בתהליך אותו כינה ברירה מובנית.
במיוחד התמקד בשאלה כיצד מערכת מפלגת מטיבה כקפיטליזם יכולה לחיות בצוותא עם כוחה המייצב של המדינה, ולפעול להנצחתה, וראה בלאומיות כדרך להתגבר על הבדלי המעמדות בתוך הקפיטליזם. ראיה זו של פולנצס השפיעה על תאורטיקנים מרקסיסטים של המדינה כבוב ג'סופ.
בעקבות חשיבתו של אנטוניו גראמשי על מושג ההגמוניה התרבותית, טען פולנצס שדיכוי המעמדות הנמוכים אינו תפקידה היחיד של המדינה. יתרה מכך, המדינה חייבת לכלול אלמנט של הסכמת המדוכאים. היא עושה זאת באמצעות בריתות בין המעמדות, כאשר המעמד השליט כורת "ברית" עם קבוצות הכפופות לו, כדרך לקבלת הסכמה של הקבוצה הכפופה. בעבודותיו המאוחרות פולנצס בחן את תפקיד המעמד שכינה "הבורגנות הזעירה החדשה", הן בשמירת ההגמוניה של המעמד השליט, והן בערעור יכולתו של הפרולטריון להתארגן בעצמו. על ידי תפיסת עמדה מעמדית סותרת, דהיינו הזדהות עם המדכא "דה פקטו", מעמד זה המורכב מאנשי מעמד הפועלים, תומך בבורגנות באמונת השווא שהוא שותף לרווחיה. הפיצול של שיטת המעמדות הוא עבור פולנצס מאפיין מגדיר של הקפיטליזם המאוחר, וכל ניתוח יעיל מבחינה פוליטית צריך להתייחס לתצורה חדשה זו של אינטרסים ועוצמה. דוגמה לכך ניתן לראות בניתוח על פי פולנצס של הניו דיל בארצות הברית שערך החוקר לוין בשנת 1988: המעמד השליט באמריקה, בכך שנענה לכמה דרישות בסיסיות כשכר מינימום, חקיקת עבודה וכיוצא בזה, סייע להביא לברית בינו ובין מעמד הפועלים. שינוי זה נראה כהכרחי להישרדותו של הקפיטליזם, מכיוון שאם מעמד הפועלים היה עומד על שלו, ומתנגד לכל ויתור, הדבר היה מוביל למהפכה סוציאליסטית.
פולנצס סיפק ניתוח מפורט של המבנה המעמדי בעידן בו הבינלאומיות של מערכת הייצור (גלובליזציה) העבירה כוח ממעמד הפועלים אל המעמדות הקפיטליסטים. בשטחים רבים הוא חזה מראש את הגישה השוררת כיום באשר לשפה המרקסיסטית של "מעמד", "בורגנות" ו"הגמוניה", כאשר מדע המדינה המודרני הנוקט בגישה פוזיטיביסטית דורש מן החוקרים להתמקד בישויות שניתנות למדידה. עם זאת, כאשר מיקד את מחקרו במבנה המעמדי, פולנצס הזכיר לנו כי תאורטיקנים הם סוכנים חברתיים בעצמם.
שודדי הקריביים
מדינה מפותחת
מדינה מפותחת, או מדינה מתקדמת (לעיתים מכונה גם מדינה עשירה או מדינה מתועשת) היא מדינה המאופיינת באיכות חיים גבוהה ושכלכלתה מגוונת ומבוססת באופן משמעותי על תעשיית מידע מחקר ופיתוח. במונח מדינה מפותחת נעשה שימוש לרוב בענייני כלכלה.
בדרך כלל, מדינה כזו גם מאופיינת בתוצר גבוה לנפש, אם כי המדינה לא תיחשב מפותחת - אם השיעור הגבוה של התוצר לנפש השורר בה - נובע מניצול (זמני בדרך כלל) של אוצרות טבע. מדינה שאינה מפותחת נקראת בשפת הכלכלנים מדינה מתפתחת, אם כי לעיתים הסיווג "מדינה מתפתחת" מכוון גם להבחין בין מדינת עולם שלישי למדינה שאיננה מדינת עולם השלישי אך גם איננה "מדינה מפותחת".
במדינה מפותחת רובם המוחלט של התושבים מתגוררים בערים, ועוסקים בענפים שונים של התעשייה, השירותים והמסחר. רק מיעוט התושבים עוסק בחקלאות, והחקלאים משתמשים בשיטות מודרניות המאפשרות להגדיל מאוד את התפוקה.
החלוקה של מדינות העולם למפותחות ולמתפתחות משמשת ארגונים בינלאומיים דוגמת האו"ם, קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי, בבואם לחלק סיוע כלכלי בין המדינות המתפתחות מצד אחד ולרתום את המדינות המפותחות לסייע מצד שני.
מונחים חליפיים או קרובים.
מונחים אחרים המשמשים להבחנה הדיכוטומית בין מדינות מפותחות למדינות מתפתחות הם: העולם הראשון לעומת העולם השלישי, העולם המערבי מול המזרח, מדינות מתועשות לעומת מדינות שאינן מתועשות, ולעיתים גם חציו הצפוני של כדור הארץ לעומת זה הדרומי.
המונח המקובל על קרן המטבע הוא 'כלכלות מתקדמות', ובנוסף על שתי הקטגוריות הרגילות - מוסיפה הקרן דרגת ביניים של 'מדינות בשלבי מעבר' (כשהכוונה אל מדינות הגוש הסובייטי לשעבר).
גישה ביקורתית מבית תאוריית התלות אינה מקבלת את ההנחה העומדת בבסיס החלוקה למדינות מפותחות ומתפתחות המבוססת על תאוריית המודרניזציה, ועל כן מעדיפה את השימוש במונחים "מדינה מפותחת, ומדינה "תת-מפותחת". מונח תת-הפיתוח מצביע על יחסי הניצול השורים בין מדינות שונות, קרי שהפיתוח של האחת קשור, תלוי ונובע מתת הפיתוח של האחרת.
מדד התפתחות.
מדד ה-HDI של האו"ם, או מדד הפיתוח האנושי הוא נתון סטטיסטי המחושב עבור כל מדינה ומדינה במטרה לאמוד את איכות החיים בה (שיעור "הפיתוח" שלה). הוא מחושב על ידי שקלול שלושה נתונים: תוחלת החיים, ההשכלה והתמ"ג לנפש. האו"ם מסווג מדינות ברמת התפתחות גבוהה אם מדד ההתפתחות האנושית שלהן גדול מ-0.8, ברמת התפתחות בינונית אם הוא בין 0.5 ל-0.8 ולמטה מזה ברמת התפתחות נמוכה.
בנוסף לכך, ניתן למדוד את רמת הפיתוח של מדינה בעזרת שיעור הרופאים בה. ניתן למדוד זאת במספר הרופאים ל-10,000 נפש. לדוגמה, בישראל ישנם 36 רופאים מתוך 10,000 נפש.
מדד נוסף אשר ניתן למדוד על פיו את רמת הפיתוח של מדינה הוא תחום התשתיות והאנרגיה. בתחום האנרגיה, נכון לשנת 2009, איסלנד היא המדינה אשר צורכת את הכמות הגבוהה ביותר של אנרגיה לנפש.
נתונים סטטיסטיים הנכונים לשנת 2010 מעידים על כך שלשליש מאוכלוסיית העולם אין שירותי תברואה ראויים ובנוסף הם מעידים כי שישית מאוכלוסיית העולם, לא יכולה לשתות מים נקיים.
נורווגיה מדורגת בשנים האחרונות במקום הראשון בעולם לפי מדד ההתפתחות האנושית.
מדינות מתקדמות.
בקרב 193 המדינות החברות באו"ם - חמישית מתוכן (38 מדינות) הן מתקדמות (נכון לשנת 2011). אליהן מתווספות עוד שתי מדינות מתקדמות שאינן חברות באו"ם, ובסך הכל: 40 מדינות בעולם הן מתקדמות.
מדינות המסוּוגות רשמית כמתקדמות (על ידי קרן המטבע הבינלאומית וספר העובדות העולמי של ה-CIA).
בסיווג זה בסך הכל 40 מדינות (כולל שתי מדינות שאינן חברות באו"ם), לפי החלוקה הגאוגרפית הבאה: 24 מדינות במערב אירופה, שבע מדינות במזרח אירופה, שתי מדינות בצפון אמריקה, שתי מדינות באוקיאניה וחמש מדינות באסיה.
מקרים מיוחדים.
המדינות הבאות אינן נחשבות מפותחות בדרך כלל משום שהתפתחותן אינה מתבטאת במשק מודרני של סחורות ושירותים מתקדמים אלא מענף אחד שבו זכו בשל נסיבותיהן הגאוגרפיות, בניגוד לפיתוח כלכלי:
מדינות נפט.
שעושרן נובע מהנפט שבשטחיהן. כולן מדינות מוסלמיות, וכולן (פרט לברוניי) שוכנות במפרץ הפרסי.
מדינות מתויירות.
שעושרן בא להן מהיקפה הרחב של התיירות הזורמת אליהן.
ישויות מדיניות שאינן עצמאיות.
בנוסף למדינות המסווגות כמתקדמות, ישנן 14 ישויות מדיניות שאינן עצמאיות אשר מסווגות כמתקדמות (רובן משמשות כמקלט מס):
בריבונות הממלכה המאוחדת והכתר הבריטי:
בריבונות ארצות הברית:
בריבונות דנמרק:
בריבונות סין:
בריבונות הולנד:
אגד 900
שודדי הקאריביים (סדרת סרטים)
שודדי הקאריביים (באנגלית: Pirates of the Caribbean) הוא זיכיון סדרת סרטי קולנוע אמריקאיים מסוגת הרפתקאות־פעולה מצליחה שהחלה בשנת 2003. שלושת הסרטים הראשונים בסדרה בוימו על ידי הבמאי גור ורבינסקי, הרביעי על ידי רוב מארשל והחמישי על ידי יואכים רונינג ואספן סאנדברג. סדרת הסרטים הופקה בידי ג'רי ברוקהיימר. בסרטים מככבים אנסמבל של שחקנים כדוגמת ג'וני דפ, אורלנדו בלום, קירה נייטלי, ג'פרי ראש, ביל ניי, סטלאן סקארסגארד, ג'ק דוונפורט, טום הולנדר, נעמי האריס ופנלופה קרוז.
הסרטים עוסקים בהווי האגדתי והסטריאוטיפי של שודדי הים כפי שמתואר בתרבות הפופולרית, הכוללים אלמנטים של תככים ובגידות, הרג, ביזה, קרב חרבות, קרב אקדחים, ספינות מקוללות, קללות גורל עתיקות, קפטנים עם רגל מעץ, אוצרות עתיקים, שדים ורוחות ובקבוקי רום לרוב. את ההשראה לסרטים קיבל ורבינסקי ממתקן השעשועים העונה על אותו שם בפארק השעשועים דיסנילנד, ובעקבותיהם הוסיפו לאטרקציה בדיסנילנד חלק מדמויות הסרט. מספר סצינות הושפעו ממשחק המחשב המפורסם "אי הקופים", כמו למשל הסצנה בסרט השני בה ג'ק ספארו חותר בארון מתים, סצנת הקניבלים ודמותה של טיה דאלמה בעלת כוחות הכישוף שהבקתה בה התגוררה שכנה במעמקי ביצה.
חמשת הסרטים הראשונים הכניסו כ-4.5 מיליארד דולר בסך הכול. זיכיון הסרטים מדורג במקום השמיני ברשימת הזיכיונות שוברי הקופות הגדולים בכל הזמנים.
סרטים.
שודדי הקאריביים 1: קללת הפנינה השחורה.