באוגוסט 1895 התכנס הקונגרס הגאוגרפי הבינלאומי השישי בלונדון והעביר החלטה כללית, הקוראת לאגודות מדע ברחבי העולם לקדם את המטרה של חקר אנטארקטיקה "בכל אמצעי שייראה להם יעיל ביותר". עבודה כזאת "תוסיף כמעט לכל תחום במדע". הנורווגי קאשטן בורשקרווינק נשא דברים לפני הקונגרס, זמן קצר לאחר שובו ממשלחת ציד לווייתנים, שבמהלכה היה לאחד הראשונים לדרוך על אדמת יבשת אנטארקטיקה עצמה. בהרצאתו התווה בורשקרווינק תוכניות למשלחת חלוצית רבת-משתתפים לאנטארקטיקה, שתקים את בסיס בכף אדייר.
מכל מקום, את העידן ההרואי חנכה משלחת שהוציאה החברה הגאוגרפית הבלגית בשנת 1897; בורשקרווינק יצא שנה לאחר מכן עם משלחת במימון פרטי. יש הרואים במשלחת דיסקברי, שהפליגה לדרכה בשנת 1901, את המשלחת הראשונה באמת של העידן ההרואי. הכינוי "העידן ההרואי" הופיע מאוחר יותר; המונח איננו בשימוש בשום רשומות או יומני מסע של המשלחות הקודמות, גם לא בביוגרפיות של אישים מחוקרי הקוטב שהופיעו בשנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20. לא ברור מתי נטבע המונח לראשונה או נכנס לשימוש הכלל; הוא הופיע במרץ 1956 במאמר של חוקר הארצות הבריטי דאנקן קארס בטיימס. בתיאור החצייה הראשונה של ג'ורג'יה הדרומית בשנת 1916, כתב על "שלושה אנשים מן העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, עם חבל באורך 16 מטרים לשלושתם גם יחד וקרדום נגרים".
מקרי מוות במהלך העידן ההרואי.
תשעה-עשר אנשים מתו במשלחות לאנטארקטיקה בשנות העידן ההרואי. מהם, ארבעה מתו במחלות שלא היו קשורות להתנסויותיהם באנטארקטיקה ושניים נהרגו בתאונות בניו זילנד. ה-13 הנותרים נספו תוך כדי שירותם ביבשת אנטארקטיקה או סמוך אליה.
סוף העידן ההרואי.
דעות שונות קיימות בשאלה, מתי הגיע העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה לסיומו. יש הרואים במשלחת "אנדיורנס" של ארנסט שקלטון את המשלחת האחרונה לאנטארקטיקה בעידן ההרואי. מתעדי היסטוריה אחרים מאריכים את התקופה עד לתאריך מותו של שקלטון, 5 בינואר 1922, ובכך קובעים את משלחת שקלטון-רווט, או משלחת "קווסט", כפרק האחרון בעידן ההרואי. לפי מרג'רי וג'יימס פישר, הביוגרפים של שקלטון: "לו היה זה אפשרי למתוח קו מפריד ברור בין מה שנקרא "העידן ההרואי של חקר אנטראקטיקה" לבין "העידן הממוכן", הייתה משלחת שקלטון-רווט עשויה להוות נקודה מתאימה ככל נקודה אחרת למתיחת קו כזה". עיתונאי שסקר את הספינה לפני שהפליגה דיווח "אביזרים! אביזרים! אביזרים בכל מקום!" אביזרים אלה כללו רדיו, קן צופה מחומם בראש התורן ו"אודוגרף", שיכול לרשום ולתעד את נתיב הספינה ואת מהירותה.
ניצוץ
ספארק
ספארק (באנגלית: Spark) היא מילה שמשמעותה "ניצוץ".
מבצע ניצוץ
קונסטהאוס גראץ
קונסטהאוס גראץ (גרמנית: Kunsthaus Graz) הוא מוזיאון לאמנות מודרנית בעיר גראץ שבאוסטריה, הידוע גם בשל צורתו הארכיטקטונית הבלתי שגרתית של המבנה שבו הוא שוכן.
היסטוריה.
המוזיאון נבנה על שפת הנהר מורה החוצה את העיר. הוא הוקם לקראת שנת 2003, שבה שימשה גראץ כבירת התרבות של אירופה, ונחנך באותה שנה, כיוזמה משותפת של עיריית גראץ ומדינת שטיריה שבה היא שוכנת.
מתכנני המבנה - פיטר קוק וקולין פורנייה - תכננו אותו ברוח ארכיטקטורת הבלוב והעניקו לו צורה כשל יצור אורגני, המצופה בלוחות אקריליים כחולים. 930 נורות פלואורסצנט טבעתיות כחולות המופעלות על ידי מחשב (בסגנון BIX Media) משולבות בקיר החיצוני של הבניין ומשמשות להעלאת מיצגי אור אמנותיים. המבנה בולט מאוד בסביבתו על רקע אדריכלות הבארוק המסורתית של הבניינים שסביבו. הוא זכה לכינוי "החייזר הידידותי" והפך לאחד מסמלי העיר.
המוזיאון מתרכז בהעלאת ואירוח תערוכות אודות אמנות מודרנית רב-תחומית משנת 1960 ואילך. אין לו אוסף מוצגים קבוע משל עצמו.
אלימלך וייסבלום (רודניק)
אליאס קאייס
דן פרת
דן פרת הוא מנכ"ל תעשיידע, עמותה מיסודה של התאחדות התעשיינים בישראל הפועלת בממשק שבין המערכות החינוכיות וההכשרתיות לבין עולמות התעשייה, הטכנולוגיה ושוק התעסוקה. שימש בעבר כמנכ"ל קרן סטף ורטהימר, הפועלת לקידום החינוך את הטכנולוגי בישראל. ממקימי המכינה הקדם צבאית-תעשייתית "צור שלם"
ביוגרפיה.
פרת התגייס בשנת 1981. את שירותו בן ארבע השנים עשה בתחנת הרדיו גלי צה"ל. הוא שימש כמפיק ועורך והיה אחראי על תוכניות מיוחדות לחגים ותוכניות דוקומנטריות ותרבותיות. בין השאר, יחד עם אלכס אנסקי, יזם את סדרת התוכניות "שעה היסטורית" עם פרופסור מיכאל הרסגור והיה העורך הראשון שלה.
במהלך לימודי התואר הראשון בחוגים להיסטוריה כללית ופילוסופיה יהודית שבאוניברסיטת תל אביב ערך פרת את עיתון הסטודנטים "רוח" ושימש כדובר אגודת הסטודנטים. הוא גם שימש מזכיר המערכת של כתב העת "זמנים" של בית הספר להיסטוריה.
החל משנת 1990, שהה בארצות הברית, במהלכם השלים את התואר השני במדעי הדתות וניהול את בית ספר קהילתי היהודי בסן חוזה שבעמק הסיליקון. בבית ספר זה יישם גישת חינוך משפחתי המתמקדת בשותפות ופעילות חווייתית של המשפחה כולה סביב מעגל השנה היהודית ותכנים ערכיים קשורים. עם המעבר מקליפורניה לאזור שיקגו קיבל על עצמו ניהול בית ספר השייך לזרם הרקונסטרוקטוניסטי.
עם שובו לארץ בשנת 1997 נרשם ללימודי ההסמכה לרבנות בהיברו יוניון קולג', המכון למדעי היהדות, שם, במקביל, השלים גם תואר שני בחינוך יהודי. בתקופה זו שירת פרת כרב שני בקהילת בית דניאל בתל אביב וכן היה אחראי על כתיבת ופיתוח תוכניות לימוד ועל השתלמויות מורים באגף החינוך של התנועה ליהדות מתקדמת. בתפקידיו אלו קידם את הגישה המקדמת פנייה לקהל הישראלי הרחב המגדיר עצמו כחילוני.
מרכז חינוך ליאו באק.
לאחר הסמכתו בשנת 2000 מונה פרת לרב של מרכז החינוך ליאו באק בחיפה, מרכז השייך לתנועה ליהדות מתקדמת בישראל. הוא שירת כרב של קהילת אוהל אברהם (שהיא חלק מהמרכז), היה מרכז מקצוע היהדות בתיכון ומנהל החטיבה לגיל הרך. מתוקף תפקידיו אלו היה אחראי על רצף החינוך היהודי במרכז מגיל הגן, עד סיום התיכון ועד למבט קהילתי מקיף של תפקיד המסורת היהודית המתקדמת בחינוך המשפחתי.
לאחר כחמש שנים בתפקידו זה, נבחר כעמית במחזור י"ד של בית הספר למנהיגות חינוכית של מכון מנדל. במהלך השנתיים הללו הכשיר את עצמו לשינוי כיוון בתחום החינוך, מחינוך יהודי פלורליסטי לחינוך בתחום נוער בסיכון משכבות סוציו אקונומיות חלשות תוך התמקדות בחינוך מקצועי/טכנולוגי עם תום שנות העמיתות בשנת 2007 החל שיתוף הפעולה עם סטף ורטהימר הנמשך עד היום.
קרן סטף ורטהיימר.
פרת החל לעבוד עם התעשיין סטף ורטהימר, בשנת 2007, הוביל את מהלך הקמת הקרן בשנת 2010. במסגרת עבודתו זו הקים וניהל את המכינה הקדם צבאית תעשייתית צור שלם, תוכנית המיועדת לנוער מרקע סוציו אקונומי חלש ומשלבת הכנה לשירות קרבי עם מסלול הכשרה מקצועית, ליווי החניכים במהלך השירות, ועם סיומו, אל חיי האזרחות.
לאחר סיום תפקידו כמנהל המכינה קיבל את תפקיד ראש חטיבת החינוך וההכשרה בקרן. במסגרת תפקידו הוא אחראי על רשת בתי הספר התיכוניים המקצועיים, צור, השוקדת על פיתוח וקידום חינוך מקצועי, בגליל ובנגב, על מנת לתרום ליצירת מקומות עבודה, פרנסה ויצרנות בתעשייה. כמו כן, פרת מוביל גם את מרכזי הכשרה ותוכניות רבות של שיתוף פעולה בתחום זה עם משרד החינוך, משרד הכלכלה, משרד הביטחון, משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים וג'וינט ישראל.
ג'יל אליס
ג'יליאן אליס (אנגלית: Jill Ellis; נולד ב-6 בספטמבר 1966) היא כדורגלנית עבר ומאמנת כדורגל אמריקאית. היא הובילה את נבחרת הנשים של ארצות הברית לזכייה בגביע העולם 2015 ובגביע העולם 2019. בעקבות הזכייה ב-2015 קיבלה אליס את פרס מאמן השנה בעולם בתחום כדורגל הנשים.
ביוגרפיה.
כמאמנת מכללות.
אליס נולדה וגדלה בעיר פורטסמות', על חופה הדרומי של אנגליה, ובילדותה התחרתה בהוקי שדה, נטבול ואתלטיקה קלה. באנגליה של אותן שנים, כדורגל היה נחשב לענף "לא-נשי", ולכן אליס לא זכתה לשחק אותו באופן מקצועני. רק ב-1981, כשעברה עם משפחתה לצפון וירג'יניה, נחשפה אליס לכדורגל נשים מסודר ומאורגן. שלוש שנים לאחר מכן, הובילה אליס (ששימשה כקפטנית) את קבוצת הכדורגל של התיכון שלה לאליפות המדינה. לאחר סיום התיכון הצטרפה אליס ל"קולג' ויליאם ומרי", שם למדה לתואר ראשון בספרות אנגלית ובקומפוזיציה. היא שיחקה ארבע שנים בנבחרת הקולג', ואף נבחרה שנה אחת להרכב השלישי של ה"אול-אמריקן".
עם סיום לימודיה, מונתה אליס לעוזרת-מאמן באוניברסיטת צפון קרוליינה סטייט, והגיעה עם הקבוצה עד ל"פיינל פור" של אליפות ה-NCAA. בהמשך היא שימשה כעוזרת-מאמן באוניברסיטת מרילנד ובאוניברסיטת וירג'יניה, עד אשר מונתה למאמנת ראשית באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ב-1997. בשנתה השנייה באילינוי, הובילה אליס את הקבוצה להופעה ראשונה אי פעם בטורניר "עשר הגדולות" (Big Ten). לאחר הישג זה, עברה אליס לאמן את קבוצת הנשים של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. עם קליפורניה היא הגיעה לשמונה טורנירי "פיינל פור", כולל שבעה רצופים בין 2003 ל-2009. עם עזיבתה את האוניברסיטה, עמד מאזנה של אליס כמאמנת על 229 ניצחונות, 45 הפסדים ו-14 משחקי תיקו.
כמאמנת נבחרות ארצות הברית.