הלהקה פרצה לתודעה בהופעה בפסטיבל האי וייט של 1970, וזכתה להצלחה רבה, למרות ביקורות שליליות של חלק מהמבקרים. מאז הוציאה הלהקה לאור אלבומים רבים וקיימה סיבובי הופעות רבים ברחבי עולם. היא התפרקה בשנת 1979.
משנות ה-80.
פאלמר הקים להקה חדשה בשם PM, אך ללא הצלחה. ב-1981 קיבל פאלמר הצעה מסטיב האו, שפרש מלהקת יס, להקים להקה חדשה. פאלמר הסכים והם הקימו את להקת "אסיה". פאלמר עזב אותה ב-1987.
אמרסון, לייק ופאלמר התאחדו בתחילת שנות ה-90, והוציאו את האלבום Black Moon ב-1992. שנה אחר כך חלה פאלמר במחלה שפגעה ביכולות התיפוף שלו, והוא נאלץ לעבור ניתוח. לאחר כמה סיבובי הופעות, הלהקה התפרקה שוב.
סגנון אישי.
קרל פאלמר נחשב לאחד המתופפים החשובים בתולדות הרוק. בנוסף ליכולת התיפוף ששובחה על ידי מבקרי המוזיקה, הוא נודע גם ביצירתיות שלו. הוא הלחין ועיבד קטעים רבים עבור להקות שונות ואף הלחין קונצ'רטו לתזמורת וכלי הקשה.
פאלמר נהג להשתמש בכלי הקשה מלודיים ב-ELP וגם בכלי הקשה אלקטרונים שתרמו לתדמית של חברי ELP כ"חלוצי טכנולוגיה".
האגה רייסה
האגה רייסה (בנורווגית: Hege Riise; נולדה ב-18 ביולי 1969) היא כדורגלנית עבר נורווגית ששיחקה בעמדת הקישור. רייסה, שזכתה בפרס כדור הזהב בגביע העולם 1995, נחשבת לאחת הכדורגלניות הנורווגיות הטובות אי פעם.
ביוגרפיה.
רייסה נולדה ב-1969 בעיר לורנסקוג שבדרום נורווגיה. ב-1989, היא החלה לשחק בקבוצת סטסקוג/הולנד מליגת העל הנורווגית, שם שיחקה עד שנת 1995. בזמן שהותה בקבוצה, היא זכתה עם סטסקוג/הולנד בתואר אחד בלבד - גביע המדינה ב-1992. באותו גמר גביע, נגד אסקר, כבשה רייסה שער אחד והובילה את הקבוצה לניצחון 0-3.
ב-23 ביוני 1990, במשחק נגד קנדה, ערכה רייסה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת, בעוד ששערה הראשון הגיע במשחקה השלישי, בהפסד 4-2 לארצות הברית. שנה מאוחר יותר, השתתפה רייסה בטורניר הבינלאומי הראשון שלה - אליפות אירופה שנערכה בדנמרק. כמו באליפות שנערכה שנתיים לפני כן, גם הפעם הגיעו נורווגיה וגרמניה לגמר הטורניר. בדקה ה-54 עלו הנורווגיות ליתרון, אך הגרמניות השוו תוך מספר דקות משער של היידי מוהר. המשחק עבר להארכה, שבה הצליחו הגרמניות לכבוש שני שערים ולזכות בטורניר.
מספר חודשים לאחר מכן, התקיים בסין גביע העולם הראשון לנשים. את שלב הבתים של הטורניר, סיימה נורווגיה במקום השני עם ארבע נקודות והעפילה לרבע הגמר. ברבע הגמר גברו הנורווגיות 2-3 על איטליה, ובחצי הגמר ניצחו 1-4 את שוודיה. במשחק הגמר, פתחה רייסה בהרכב הראשון של הנבחרת, אך נורווגיה הפסידה 2-1 לארצות הברית. היא לקחה חלק בהרכב הראשון בכל ששת המשחקים של נורווגיה בטורניר, וכבשה שער אחד (נגד ניו זילנד בשלב הבתים).
בקיץ 1993, רייסה שיחקה עם נורווגיה באליפות אירופה שנערכה באיטליה. במשחק הגמר ניצחה נורווגיה 0-1 את המארחת, וזכתה בטורניר בפעם השנייה בתולדותיה. רייסה, שהייתה שחקנית מפתח בזכייה, זכתה בפרס מצטיינת הטורניר. שנתיים לאחר מכן, בגביע העולם שנערך בשוודיה, הגיעה רייסה לשיא הקריירה המקצוענית שלה. את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה במאזן מושלם, לאחר ניצחונות על ניגריה, אנגליה וקנדה. ברבע הגמר ניצחו הנורווגיות 1-3 את דנמרק, ובחצי הגמר גברו 0-1 על יריבתן המרה - ארצות הברית, משער ניצחון של אן קריסטין אהרונס. במשחק הגמר מול גרמניה, שנערך מול קהל של 17,158 באצטדיון רוסונדה, ניצחה נורווגיה 0-2 וזכתה בגביע העולם בפעם הראשונה בתולדותיה. רייסה, שכבשה חמישה שערים בטורניר כולל שער אחד בגמר, סיימה כסגנית מלכת השערים ואף זכתה בפרס כדור הזהב, המוענק לשחקנית המצטיינת של גביע העולם.
שנה אחר כך, נערך באולימפיאדת אטלנטה, טורניר כדורגל הנשים הראשון בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים. הנבחרת הנורווגית סיימה את שלב הבתים במקום הראשון, אך בחצי הגמר הודחה על ידי ארצות הברית לאחר הפסד 2-1. במשחק על מדליית הארד פגשה נורווגיה את ברזיל וניצחה אותה 0-2. רייסה פתחה בהרכב הראשון בכל חמשת משחקי הטורניר, אך לא זכתה לכבוש אף שער במהלכו.
ב-1998, לאחר ששיחקה במשך שלוש עונות בניקו מליגת העל היפנית, חזרה רייסה לסטסקוג/הולנד. שנה לאחר מכן, התקיים גביע העולם השלישי, שנערך הפעם בארצות הברית. את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה במאזן מושלם, כשבמהלכו כבשה רייסה שני שערים. ברבע הגמר גברו הנורווגיות 1-3 על שוודיה, אך בחצי הגמר הן הובסו 5-0 על ידי סין. בבעיטות ההכרעה במשחק על המקום השלישי, כבשה רייסה את הפנדל שלה, אך למרות זאת הפסידו הנורווגיות 5-4 לברזיל. היא סיימה את הטורניר עם שלושה שערים, בדיוק כמו חברתה לנבחרת - מריאן פטרסן.
בקיץ 2000, נערך טורניר הכדורגל של אולימפיאדת סידני. את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה עם שש נקודות, לאחר ניצחונות על ניגריה וסין. בחצי הגמר הן גברו 0-1 על גרמניה, ופגשו את ארצות הברית בגמר. בתום הזמן החוקי של המשחק, שנערך מול קהל של 22,848 צופים, סיימו הנבחרות בשוויון 2-2. בדקה ה-102 בהארכה, כבשה דאגני מלגרן את שער הזהב לטובת הנורווגיות והמשחק הסתיים. בעקבות הזכייה, הפכה רייסה לאחת משלוש כדורגלניות בלבד (לצידן של גרו אספסת' ובנטה נורדבי) שזכו בגביע העולם, בטורניר הכדורגל האולימפי ובאליפות אירופה.
בשנת 2001, הצטרפה רייסה לעונה הראשונה של ליגת ה-WUSA, שהייתה ליגת הנשים הראשונה בעולם שבה כל השחקניות היו מקצועניות וקיבלו שכר על עבודתן. היא חתמה בקבוצת קרוליינה קארג', ובעונתה השנייה בקבוצה הובילה אותה לזכייה באליפות. היא שיחקה בקבוצה במשך שלוש שנים, ועם פירוק הליגה ב-2003, חזרה לליגה הנורווגית. באותה שנה, היא אף נבחרה לכדורגלנית הנורווגית הטובה ביותר בכל הזמנים מטעם התאחדות הכדורגל הנורווגית.
הטורניר הבינלאומי האחרון בקריירה של רייסה היה גביע העולם 2003 שנערך בארצות הברית. את שלב הבתים סיימה נורווגיה במקום השני, לאחר שניצחה בשני משחקים. למרות זאת, ברבע הגמר הפסידו הנורווגיות 1-0 למארחת, והודחו מהטורניר. בכל ארבעת משחקיה של הנבחרת בטורניר, עלתה רייסה כשחקנית מחליפה. בכך היא סיימה את חלקה בטורנירי גביע העולם, כשלזכותה תשעה שערים ב-22 משחקים שנפרסו על פני ארבעה טורנירים. שנה לאחר מכן, היא הודיעה על פרישתה מהנבחרת, כשלזכותה 58 שערים ב-188 משחקים (שיא מדינה).
רייסה המשיכה לשחק בזירה המקומית עד 28 באוקטובר 2006, אז פרשה ממשחק פעיל והפכה לעוזרת המאמן בקבוצתה - סטרומן. שנה לאחר מכן, היא כבר מונתה למאמנת הראשית של הקבוצה, והובילה אותה לסגנות הליגה והגביע ב-2008. ב-28 בינואר 2009, היא קיבלה את משרת עוזרת המאמנת של פיה סונדהאגה בנבחרת ארצות הברית, והחזיקה בה במשך שנתיים. לאחר מכן, חזרה לנורווגיה והפכה למנהלת מקצועית בקבוצת נעוריה.
דיג'יסקופיה
עמנואל לנדאו
עמנואל (אמיל) לנדאו (10 בנובמבר 1928 – 17 במרץ 1948) היה חייל בפלמ"ח שעוטר באות גיבור ישראל על מעשה גבורה שעשה במהלך תקיפת שיירת הנשק הערבית בקריית מוצקין במלחמת העצמאות. תקיפה שבמהלכה גם נהרג.
קורות חייו.
עמנואל לנדאו נולד ב-10 בנובמבר 1928 בוורשה שבפולין. הוא ואחותו הצעירה ברחו מפולין לברית המועצות ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה. אביו משה חלה בטיפוס במסגרת שירותו בצבא האדום, הגיע למקום מגוריה של המשפחה ושם נפטר. אמו פניה מסרה אותו ואת אחותו אלינה (לימים אילנה) לבית יתומים נוצרי, שכן לא יכלה לפרנסם. כעבור מספר חודשים הגיע לבית היתומים שליח מטעם עליית הנוער במטרה להוציא משם את הילדים היהודים. זאת בעקבות הסכם שנחתם ב-1942 בין ממשלת פולין הגולה לבין ממשלת ברית המועצות, במסגרתו הותרה העברת 24,000 חיילים ופליטים פולנים משטחי ברית המועצות אל טהראן שהייתה בשליטה בריטית. אמיל ואלינה היו בין כאלף הילדים היהודים שהוסעו ברכבת לטהראן. הילדים, שרובם הגיעו ללא הורים, שוכנו בבית יתומים שהוקם עבורם. בשנת 1943 עלו עמנואל ואחותו לארץ ישראל במסגרת קבוצת ילדי טהראן.
אחרי ששהו זמן קצר בחוות הלימוד של עליית הנוער בירושלים עברו עמנואל ואחותו לקיבוץ גניגר. במהלך שהותו בקיבוץ התגלה עמנואל כבעל כישרון רב וכמנהיג. אהבתו לחקלאות הובילה אותו ללמוד בבית הספר החקלאי כדורי ועם סיום לימודיו בהצטיינות, הצטרף לפלמ"ח ויצא להכשרה ברמת יוחנן.
סיפור הקרב.
בתחילת חודש מרץ 1948 הגיעו ידיעות על שיירה ערבית עמוסת נשק היוצאת מביירות לכיוון חיפה, על מנת להעבירו לידי הכנופיות הערביות בעיר, דבר שהיה נותן לערביי חיפה יתרון גדול בקרבות מול כוחות היישוב. בשיירה היו שלוש משאיות עמוסות בשני טון חומר נפץ, 550 רובים, 5 ררנ"טים, כ-120 אלף כדורים לרובים ולתת-מקלעים וכ-1,000 רימוני יד ומכוניות ליווי שבהן נסע בין היתר מפקד העיר הערבית, מוחמד אל-חניטי.
ניסיון ראשון לעצור את השיירה נעשה ליד נהריה על ידי גדוד 21 מחטיבת כרמלי ונכשל. בינתיים התארגן כוח נוסף של 10 לוחמים מהגדוד הראשון (גדוד 'העמק') של הפלמ"ח מאזור רמת יוחנן בפיקוד מפקד המחלקה פנחס זוסמן.