הזיקונית היא יצור המתחפר בפסולת העלים בחיפוש אחר זבובים, נמלים וטרף דומה והיא גם יכולה לטפס על העצים. בלילות הן ישנות על העצים כדי להקטין סיכויי טריפה שונים מצד עופות דורסים.
הזיקוניות עלולות להיות בסיכון בגלל כריתת יער הגשם.
זיקית פנתר
זיקית פנתר (שם מדעי: "Furcifer pardalis") היא מין של זיקית החיה ביערות מדגסקר ולאחרונה נמצאה גם בראוניון ובמאוריציוס. זיקית זו קיבלה את שמה מהחוקר ז'ורז' קיווייה שנתן לה את שמה עקב הפסים המאפיינים את גופה וגם עקב צורת הרגליים הגדולות שלה המזכירות כפות נמר.
מאפיינים.
זוהי אחת הזיקיות הגדולות ביותר בעולם. אורך הזכרים יכול להגיע עד 50 ס"מ. הנקבות קטנות יותר ואורכן כחצי מהם. העיניים מתגלגלות על ציר, נעות בנפרד אחת מהשנייה, צבען אדום או חום כהה. הלסתות אדומות, חומות או שחורות, לעיתים עם פסים בצבעים עזים. השפתיים לבנות ובעלות קשקשים חדים ובתוכם לשון ארוכה ודביקה ושיניים חזקות התופסות את הטרף וקורעות אותו לגזרים. מאחורי הראש ישנה "עטרה" עבה ואחריה ישנם שורות "קוצים" קטנות לאורך הגב. הזנב מתעקל כמו סליל ויכול להיצמד לענפים. לאורך הגוף ישנו קו מאוזן בהיר, בדרך כלל בצבע תכלת ומסביבו פסים כהים. כפות הרגליים חזקות מאוד וכמו שנגזר משמה הם מזכירות כפות של חתול גדול. כמו רוב הזיקיות הם יכולים לשנות את צבעם, הירוק בעיקרון בהתאם למצב רוחם, הרגשתם והתנאים בסביבתם.
הזיקיות חיות ביערות ברחבי צפון מדגסקר ובכמה איים בסביבה. הם חיים לבדם וכשפוגשים שני זכרים יריבים, הם מנפחים את צווארם, נושפים בחוזקה, מחליפים את צבעיהם לצבעים חזקים ואם זה לא עוזר הם מתחילים במלחמה בעזרת הלסתות עד שאחד הזכרים נסוג.
הם ניזונים בעיקר מחרקים שונים הכוללים פרפרים, עשים, חגבים, חיפושיות, גמלי שלמה, צרצרים ועכבישים. ייתכן שהם יאכלו אף זיקיות קטנות כולל זיקיות פנתר קטנות. הציד נעשה ממרחק של כמה ענפים. הזיקית מתמקדת במטרה ושתי העיניים ננעצות עליה ואז היא שולחת את לשונה היכולה לנוע במהירות ולתפוס את הטרף תוך 0.003 שניות. הלשון פוגעת ונאחזת במטרה ומביאה אותה מיד לפה הזיקית שנועלת את הלסתות על הטרף.
הזיקיות עשויות להיטרף על ידי עופות טרף, נחשים או יונקים טורפים וגם על ידי ציידים אנושיים. להגנה היא מסתמכת על הסוואתה ואם זה לא מספיק היא מגדילה את גופה בניסיון להרשים את התוקף. הזיקית גם מגודלת כחיית מחמד בהרבה בתים.
זיקית הטריצרטופס
זיקית הטריצרטופס או זיקית תלת-קרן (שם מדעי: "Trioceros", פירושו "תלת קרן") היא סוג של זיקיות עצים החיות באזורים טרופיים ברחבי אפריקה ושמן מגיעה מצורת ה"עטרה" הגדולה שלהן וכן מהקרניים הצומחות על פניהן, המזכירות את הדינוזאור הצמחוני טריצרטופס. בעבר הן נחשבו לחברים בסוג "Chamaeleo", אך הופרדו בהמשך.
זיקיות אלה יכולות להגיע לגודל מרשים, לעיתים של 40 ס״מ, והן בעלות קרניים העוזרות להן להילחם בין זכרים טריטוריאליים. הן מחליפות את צבעיהן בהתאם למצב רוחן ולרקע שמסביבן. זיקיות אלה כל כך גדולות שחלקן יכולות לטרוף ציפורים קטנות.
שדה סטטי
שדה סטטי או שדה קיפאון או שדה עימדון הוא מונח המשותף למספר יצירות מדע בדיוני, המתאר תחום מוגבל בו הזמן או התנועה עוצרים מלכת. במציאות קיימות תופעות דומות במובנים אחדים לשדה סטטי כגון תופעת התארכות הזמן המאטה את התקדמות הזמן בזמן שנעים קרוב למהירות האור.
שדה סטטי הוא מונח המופיע בסיפורי מדע בדיוני שונים אך לרוב בעל מאפיינים משותפים. האזור בו קיים השדה מונע תנועה או התקדמות הזמן; השדה עצמו נראה כדורי ואטום למראה, לעיתים מחזיר פוטונים ונראה כמו מראה. השדה נוצר לרוב באמצעים מלאכותיים על ידי טכנולוגיה מתקדמת ונעלם ברגע שמכבים את מחולל השדה. השימושים העיקריים בעלילה הם השהיית חיים, המאפשרת לשמר יצורים חיים למשך זמן ארוך מאוד או להגן עליהם מפני תאוצה קיצונית, כמו למשל במסעות של אלפי שנים בין כוכבים או ככלי מלחמה המגן על האנשים שנמצאים בתוכו מפני העולם החיצון.
דוגמאות.
הסופר לארי ניבן נוהג להשתמש במושג שדה סטטי וקופסה סטטית ברבים מסיפוריו. השדה של ניבן מתואר ככדור בעל פני שטח מוליכים דמויי מראה ומשמש כאמצעי הגנה מושלם לכל מה שנמצא בתוכו. שימוש נוסף הוא יצירת שדה סטטי דק מאוד דמוי חרב שמסוגל לחתוך כמעט כל חומר.
גרסה מוגבלת יותר מופיעה בספרים של ורנור וינג'י. השדה מוגדר כבועה כדורית המתקיימת לזמן קצוב הנקבע ברגע יצירת הבועה.
ג'ו הולדמן בספריו מלחמה לנצח מתאר את השדה ככדור אטום שכל חפץ בתחומו אינו יכול לנוע יותר מהר מ-16.3מטר לשנייה. מאחר שגם אלקטרונים ופוטונים כפופים למגבלה, שום אמצעי אלקטרוני, בעל חיים או פצצה אינם יכולים להתקיים בתחום השדה ללא הגנה מיוחדת. השדה משמש בעיקר בשדה הקרב כמגן שבתחומו החיילים נאלצים לעבור לשימוש בנשק קר.
המונח מופיע רבות גם במשחקי מחשב כגון סטארקראפט, Half-Life ופורטל.
רוז'ישץ'
מריה קרולינה
צומרקה
צומרקה (יוונית: Αθαμανικά or Τζουμέρκα; אנגלית: Tzoumerka או Athamanika) הוא רכס הרים בצפון-מערב יוון, המהווה חלק מרכס הרי הפינדוס. פסגתו הגבוהה ביותר נקראת קַקַרְדִיצָה (Κακαρδίτσα) וגובהה 2,429 מטר. הכביש הראשי היחיד החוצה את הרכס הוא הכביש הלאומי מספר 30 , המוליך מארטא לוולוס. צפיפות האוכלוסין על הרכס נמוכה מאוד, ובעקבות עזיבת הצעירים בכפרים רבים נותרו כמה עשרות תושבים. שני נהרות גדולים מנקזים את הרכס – נהר אַכֶלוֹאוֹס במזרח ונהר אָרַכְתוֹס במערב.
תיירות בצומרקה.
בצומרקה בתי מלון משפחתיים קטנים ובתי הארחה. הכפרים סיראקו וקלריטס הוכרזו ככפרים לשימור, ולפיכך נשמרת בהם הבניה המסורתית באבן. נהר ארכתוס הוא אחד מיעדי הרפטינג החשובים ביוון, כאשר בחלקו העליון הרפטינג בדרגה 5 ובחלקו המרכזי הוא ברמה 3.
מצובו
מצובו (יוונית: Μέτσοβο; ארומנית Aminciu) היא עיירה בהרי פינדוס, במחוז אפירוס, בצפון יוון. במצובו התגוררו בשנת 2011 6,196 תושבים. העיירה היא המרכז הגדול ביותר של ה ביוון. בשנת 2009 חוברה העיירה אל הכביש המהיר אגנטיה אודוס.
תיירות במצובו.
מצובו היא יעד תיירות פופולרי. בתי העיירה צבועים לבן, עם גגות רעפים אדומים. העיירה היא מרכז לייצור גבינות ויין. בעיירה בתי מלון קטנים רבים. בחורף פועל בקרבתה אתר סקי קטן. בקיץ העיירה היא מוקד למטיילים באזור.
פנטונה
פָּנֶטוֹנֵה (איטלקית Panettone; לומבארט Panaton או Panatton או Panetùn) היא עוגה שמקורה במילאנו, הנחשבת למאכל מסורתי של חג המולד בכל רחבי איטליה, והיא פופולרית במדינות רבות נוספות.
לפנטונה צורת גליל גבוה, המסתיים במעין כיפה, וגובהה של העוגה מגיע לכ-20 ס"מ. העוגה מורכבת מבצק העשוי ממים, קמח חיטה, סוכר, מלח, חמאה וחלמון ביצים, שאליו מוסיפים (בחלקים שווים) קליפות תפוז ואתרוג מגורדות, פירות מסוכרים וצימוקים יבשים. במהלך תהליך ההכנה המסורתי של העוגה לשים את הבצק ומניחים לו לתפוח משך מספר ימים עם מחמצת שאור. פיסות הפנטונה נחתכות באופן מאונך, והן מוגשות עם יין מתוק או ליקר מתוק, ולעיתים עם קרם מסקרפונה או עם זביונה.
במילאנו נוהגת מסורת לשמור פרוסה מהעוגה ולאכול אותה בסעודה משפחתית ביום חגו של הקדוש הנוצרי בלזיוס הקדוש, החל ב-3 בפברואר, כסגולה נגד כאב גרון והצטננות, בהתאם לאימרה המקומית (בלזיוס הקדוש יברך את הגרון והאף). ביום החג מוכרות החנויות את עודפי העוגות מחג המולד במחירים נמוכים, והעוגות מכונות "Panettone di San Biagio" ("פנטונה של בלזיוס הקדוש").
אגדה והיסטוריה.
מספר אגדות בגרסאות שונות נקשרו בהמצאתה של העוגה. לפי אחת מהן, הורה לודוביקו ספורצה על הכנת סעודת חג מולד שבה ישתתפו אצילים ונכבדים. הטבח שכח את העוגה בתנור והיא כמעט והתפחמה, ונער המטבח, טוני, הציע לאפות עוגה מהמצרכים שנותרו ברשותם - מעט קמח, חמאה, ביצים, קליפת אתרוג ומעט צימוקים. עם הגשת העוגה לשולחן התחבא הטבח מאחורי וילון כדי לתהות על תגובות האורחים. העוגה החדשה זכתה להצלחה, וכשנשאל הטבח לשמה, השיב: "L'è 'l pan del Toni", או באיטלקית "Pane di Toni", קרי "הלחם (עוגה) של טוני". לפי אגדה אחרת העוגה נוצרה על ידי אוגטו, מגדל הבזים של לודוביקו ספורצה, אשר התאהב באדלג'יסה, בתו של טבח עני בשם טוני. משפחתו של אוגטו התנגדה לקשר, והשניים היו יכולים להפגש רק בלילות, כאשר אדלג'יסה עסקה באפיית הלחם במאפייה של אביה. אוגטו החל לעבוד במאפייה ויצר את העוגה החדשה אשר זכתה להצלחה רבה.
הפנטונה הופיע לראשונה במאה ה-15, והוא נקשר במסורת חג המולד בשל כך שביום זה, יכלו פשוטי העם לאכול את אותו לחם שאכלו האצילים - "Pan de ton" ("לחם יוקרה"). בסוף המאה ה-18 עודדו השלטונות את פתיחתן של מאפיות במילאנו, ובמאה ה-19, בעת הכיבוש האוסטרי של צפון איטליה, החל שליט העיר במסורת שנתית של משלוח פנטונה כמתנה אישית לקאנצלר האימפריה האוסטרית, קלמנס ונצל פון מטרניך. העוגה נאפתה על ידי אופים מקומיים במילאנו עד תחילת המאה ה-20, ואז החלה לצבור פופולריות בכל רחבי איטליה, תהליך שהואץ עם תחילת ייצורה התעשייתי לאחר מלחמת העולם השנייה. הייצור התעשייתי הוביל להורדת מחיר המוצר וכיום מיוצרת העוגה בכל רחבי המדינה. מהגרים איטלקיים הביאו עימם את העוגה למדינות אחרות, בעיקר בדרום אמריקה, שם היא נקשרה לעיתים לחגיגות חג ההתגלות החל ב-6 בינואר. ב-22 ביולי 2005 זכתה העוגה להגנה רשמית המפרטת את מרכיביה, הכמויות המינימליות של חומרי הגלם ומרכיבים נוספים שניתן להוסיפם לפי שיקול דעתו של היצרן, כגון חלב, דבש, לתת, חמאת קקאו וחומרי טעם.
לינדה הארדי
סאלינון