תעוזה. עוררות פיזיולוגית נמוכה בזמן מפגש עם אנשים, סיטואציות לא מוכרות, בזמן מפגש עם איומים וסכנה, והן בעקבות סימנים לענישה צפויה או לאחר גירויים רגשיים שליליים. התאוששות מהירה ממתח. ביטויים התנהגותיים בולטים הם רוגע, יציבות חברתית, דעתנות קיצונית ויכולת שכנוע, אומץ, וחיפוש אחר ריגושים. השאלונים הנוכחים מודדים זאת בצורה יחסית גרועה, רשימת הפסיכופתיה המעודכנת מדגישה אלמנטים של תעוזה דרך אלמנט אחר של רשעות, ושאלון PPI באמצעות גורם שנקרא דומיננטיות חסרת פחד. על ממד זה נמתחה ביקורת רבה בגין היותו לא קשור, או קשור רק באופן חלקי לפסיכופתיה.
היעדר עכבות. בעיות בראיית הנולד, בתכנון ובניית תוכנית לחיים, צורך בסיפוקים מיידיים, ושליטה עצמית נמוכה. ביטויים התנהגותיים בולטים של חוסר עכבות הם חוסר אחריות, קוצר רוח, פעולה אימפולסיבית אשר מובילה לתוצאות שליליות, ניכור וחשדנות, התנהגות תוקפנית (תוקפנות חסרת פרופורציה, תוקפנות תגובתית) חוסר אמינות, שימוש לרעה בסמים או אלכוהול, נטייה להתמכרות, ומעורבות בפעילויות המפרות נורמות. רשימת הפסיכופתיה המעודכנת מודדת פריטים אלה דרך גורם 2, ושאלון PPI דרך גורם שנקרא "אימפולסיביות אנוכית". המאפיין גם מקביל לליקויים הנוירולוגיים שניתן למצוא אצל פסיכופתים בקליפת המוח הקדם-מצחית ששולטת על התנהגויות דומות.
רשעות. מחסור באמפתיה, שחצנות, היעדר קשרים רגשיים חזקים עם הזולת, אנטגוניזם, וסגנון בינאישי פרו-אקטיבי ונצלני. ביטויים התנהגותיים בולטים של רשעות הם התרסה על סמכות, בריונות והתחלת ריבים ללא התגרות מוקדמת, הבעת בוז ולעז כלפי אחרים, תחרותיות אגרסיבית או תוקפנית, אכזריות פיזית כלפי אנשים ובעלי חיים, תוקפנות קרה (פרו-אקטיבית, מתוכננת מראש), ניצול אסטרטגי ואכזרי של אחרים למטרות רווח אישי, וחיפוש ריגושים הרסניים. רשימת הפסיכופתיה המעודכנת מודדת את התכונות ההללו באופן כללי אך בעיקר באמצעות הפריטים מגורם 1.
מדדי אישיות.
כיוון ששאלון PCL-R עוצב למטרות מחקר, ואפילו לא למטרת מחקר על מנת לשפר את ההבנה של יסודות ההפרעה, חוקרים בתחום טענו שיש לבחון ממדי אישיות ולא רק קבוצה של תכונות.
הוצע כי פסיכופתיה קשורה לממד הפסיכוטיסיזם – ממד תאורטי המתייחס להתנהגויות מחוספסות, תוקפניות או עוינות. היבטים מסוימים מתוך הממד הזה הקשורים לפסיכופתיה הם חוסר סוציאליזציה וחוסר אחריות, עצמאות מנורמות הקבוצה, אימפולסיביות, חיפוש ריגושים (במקרים מסוימים) ותוקפנות. יש להבחין בין 'פסיכוטיות' שהוא מונח דינמי המייצג הפרעות נפש ללא בוחן מציאות לבין 'פסיכוטיסיזם'.
מדדים גבוהים של פסיכופתיה קשורים לחוסר נעימות (low agreeableness; למשל, רמת חשדנות גבוהה, נטייה לרמות או להוליך שולל, אנוכיות, גסות רוח) אצל מתבגרים ומבוגרים כאחד, אם כי אצל מתבגרים מדדים אלה מופיעים באופן סלקטיבי יותר יחד עם נוירוטיות גבוהה (למשל, עוינות, פְּגִיעוּת, דיכאון) מאשר בקרב מבוגרים.
מדד נוסף שמזוהה מאוד עם תכונות פסיכופתיות הוא מצפוניות נמוכה, הנמצא בכל אמצעי המדידה הנוכחיים ובמודלים שונים של פסיכופתיה.
אוטו קרנברג, מנקודת מבט פסיכואנליטית, האמין שפסיכופתיה היא חלק מהספקטרום של נרקיסיזם פתולוגי; אישיות נרקיסיסטית נמצאת בקצה הנמוך, נרקיסיזם ממאיר באמצע, ופסיכופתיה בקצה העליון. מספר מחקרים שנערכו בנושא מצאו כי יש לפסיכופתיה ונרקיסיזם פתולוגי מספר תכונות משותפות, אך מדובר בשתי פתולוגיות אישיות שונות.
דיכוטומיה ורצף.
רשימת הפסיכופתיה המעודכנת מספקת לנו תפיסה דיכוטומית של פסיכופתיה. על פי כלי האבחון ניתן לקבוע רף ניקוד להימצאות הפסיכופתיה ורק אדם שעובר את רף הניקוד המקובל באותה המדינה הוא 'פסיכופת'. לעיתים קרובות נעשה שימוש בפרקטיקה זאת במסגרות משפטיות וקליניות שונות. ניתוח מוקדם ומשפיע של האריס ועמיתיו הצביע על כך שקטגוריה נפרדת, או טקסון, מאפיינים את הפסיכופתיה, כפי שהיא מוגדרת על ידי הרשימה. כלומר, תכונה שקיימת בטבע ולא רק במוחם של אנשי מקצוע.
לפי תפיסה אחרת, פסיכופתיה, ומבני אישיות חופפים כמו הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, הם מבנים ממדיים, כלומר, קיימים על רצף – בדומה לדיכאון. כלומר, השונות בתכונות הפסיכופתיות בין פרטים שונים משקפות הבדלי מידה (פחות או יותר פסיכופתים), ולא הבדלים בטיפוס. משמעות הדבר היא שבמקום לחשוב על תסמינים במונחים של כן קיים או לא קיים, חושבים על המידה שבה הסימפטומים קיימים אצל האדם. אף על פי שתפיסה זאת מסתמכת במידה רבה על ראיונות, וכלים לדיווח עצמי (לדוגמה, שאלון PPI) בשנים האחרונות הצטברו ראיות רבות לכך. על פי תפיסה זאת אנשים כאלה אינם פסיכופתים, אלא "יחסית פסיכופתיים".
הבחנות אלה אינן רק עניין של דיונים אקדמאיים – ואכן יש להן השלכות על המציאות הקלינית. לדוגמה, תומכי התפיסה הדיכוטומית ממנפים תפיסה זו כדי לתמוך באמונה כי טיפול אינו יכול להפחית אלימות או את התנהגותם הפלילית של פסיכופתים: אם פסיכופתיה היא טקסון, אזי שהתנהגותם שונה מאוד מזאת של עבריינים אחרים ואין בהם שום דבר 'לא בסדר' שטיפול יכול 'לתקן'.
מאפיינים קליניים.
פסיכופתיה מתבטאת בפגיעה ביחסים בינאישיים, רגשות, התנהגות ואורח חיים. אדם עם פסיכופתיה לא חש אשמה או חרטה על מעשיו, גם אם הם פגעו באחר, ומוצא דרך להסביר אותם באמצעות רציונליזציה, מניפולציה רגשית, האשמת אחרים או הכחשת מעשים אלו. הוא לא מביע אמפתיה או חרטה כלפי האחר אף על פי שביכולתו לומר שהוא מרגיש כך, אך לעיתים קרובות יהיה ניתן לראות ניתוק רגשי עמוק בין הבעות מילוליות של רגשות ובין התנהגותו. הפסיכופת יודע את המילים, אך לא את המוזיקה המסתתרת מאחוריהן. הרגשות שהפסיכופת חווה הם בסיסיים וראשוניים, ונקראים "פרוטו-רגשות" או "רגשות פרימיטיביים", כלומר, תגובות פרימיטיביות על צרכים מידיים בלבד, כגון הנאה וכאב. בזמן שאדם עם פסיכופתיה יכול להראות קר וחסר רגש, הוא עשוי להציג רגשות באופן דרמטי, בצורה רדודה וקצרת חיים אשר עשויה להשאיר בוחנים ואנשים זהירים תחת הרושם שהוא משחק בהצגה ואין משמעות אמיתית מתחת לפני השטח. אדם עם פסיכופתיה לא חש כל ייסורי מצפון על מעשיו או התנהגותו, הוא יכול לנשק או להרוג ללא כל מחשבה.
פסיכופתים נוטים להוביל אורח חיים נוודי וחסר כיוון ולשנות את תוכניותיהם לעיתים קרובות. הם עשויים לעבור במהירות מפרטנרים מיניים, קבוצות, שכונות, או ערים על סמך גחמות בלבד. הם אינם מודאגים מהעתיד לבוא ואינם מקדישים לו מחשבה רצינית. הם אינם מרגישים נבוכים בגלל הבעיות המשפטיות, הכספיות, או האישיות שלהם ורואים אותם כבעיות זמניות בלבד, תוצאות של מזל רע, חברים בוגדניים, או מערכת לא הוגנת וחסרת הכשרה. תגובותיו לאירועים כאלה הן בדרך כלל אדישות, מלוות בתחושות של כוח אישי, הנאה, או שביעות רצון זחוחה מאשר חרטה או אשמה על הנזק שנגרם לאחרים. לפסיכופתים בדרך כלל יש תפיסה מנופחת מאוד של יכולותיהם האישיות והערך עצמי וכתוצאה מכך הם עשויים להיראות חסרי תובנה לדרך בה הם נתפסים על ידי אחרים, ועשויים להיראות אופטימיים באופן לא מציאותי לגבי עתידם. הם עשויים לטעון כי יש להם תוכניות גדולות לגבי עתידם ולשאוף להצלחות יוצאות דופן בתחומים שונים בחייהם, אך לעיתים קרובות הם חסרי יכולת אמיתית להשיג מטרות אלה. בשל האדישות המאפיינת הלוקים בהפרעה, אנשים רבים עשויים לקבל את הרושם שלפעמים פסיכופתים אינם מודעים לכך שהם משקרים; אדם עם פסיכופתיה אינו חושש להיתפס כשקרן, הוא אינו חש מבולבל או מבוכה, גם כאשר מעמתים אותו עם המציאות; הוא אינו מאבד את עשתונותיו ועשוי להתעקש שיראו אותו כרצונו, לשנות גרסאות במהירות, להוביל את השיחה לנושא אחר, או לנסח מחדש את הסיטואציה כך שתתאים לסיפורים הקודמים שסיפר.
באופן פרדוקסלי פסיכופתים הם חסרי אמפתיה אך אין זה אומר שהם לא יכולים לשים את עצמם בנעליהם של אחרים. להפך, פסיכופתים אינם מתקשים בקריאת כוונות של אחרים, בחיזוי התנהגות האחר, בהבנת האופן בו משפיעה התנהגותם שלהם על רגשות אחרים, בהבנת נורמות ההתנהגות המצופות מהם, בהעמדת פנים וכו'. מחקרים בדקו ומצאו כי לפסיכופתים אין פגיעה בתאוריה של תודעה, הם מתבוננים קוגניטיבי, אך לא רגשי, כיצד התנהגותם משפיעה על אנשים אחרים ולאחר מכן משתמשים בידע הזה כדי להפעיל מניפולציות על אחרים בשביל לקבל את שהם רוצים, בין אם זה כסף, טובות מיניות, סטטוס, או משהו אחר. על כן הפסיכופת מנוסה מאוד בהפעלת מניפולציה על הסובבים אותו ועשוי להיראות מקסים וכריזמטי.
הצהרותיהם חושפות לעיתים את אמונותיהם שהעולם הוא מקום עוין שמורכב מ"נותנים ולוקחים", טורפים ונטרפים, וכי זה יהיה טיפשי מאוד שלא לנצל את חולשותיהם של אחרים בעולם שכזה.
אינטליגנציה.
פסיכופתיה נקשרת לעיתים קרובות לאינטליגנציה גבוהה או מעל הממוצע, אך גוף מחקר גדול מצא כי קיים יחס הפוך בין פסיכופתיה לבין אינטליגנציה, כולל רמת אינטליגנציה מילולית. למרות הממצאים, רוברט ד. הייר ועמיתו קרייג ניומן ציינו במחקרם כי חלק גדול מהספרות המקצועית מצביעה רק על קשר חלש בין אינטליגנציה לפסיכופתיה. הייר וניומן לא התעלמו מהפרופיל הקליני של קלקלי שכלל אינטליגנציה טובה בתוכו, וציינו כי הוא היה מושפע מהטיית בחירה מכיוון שרבים מהמטופלים שלו היו אנשים משכילים מרקע מעמד הביניים או המעמד העליון, וכי אין סיבה תאורטית ברורה למה פסיכופתיה צריכה להיות קשורה לאינטליגנציה. יש פסיכופתים מבריקים, ויש כאלה שלא.