באותה תקופה גם ניהלה קליינר מטבח בהרצליה למחוסרי עבודה, בו הכינה ארוחות לנזקקים ב"חצי גרוש". מכיוון שהעלות של קניית המצרכים הייתה גבוהה יותר מהמחיר ששילמו מחוסרי העבודה, עשתה קליינר מאמצים להשיג תקציבים נוספים כדי לממן את הוצאות הכנת הארוחות.
בביתם הקטן בהרצליה גידלו שושנה ואברהם את ארבע בנותיהם: נעמי קליינר-שוט, עטרה קליינר-שושני, רות קליינר-קרק ונורית קליינר-יהודה.
בשנות השלושים של המאה העשרים הביאה קליינר לארץ את אחיה שלמה חיים סולומון מוצ'ן (ניצן) ומשפחתו, וכן את הוריה אסתר ודוד מוצ'ן, שעבורם נבנה צריף בחצר המגרש של שושנה ואברהם בהרצליה, וכך הצילה אותם מהשואה. אחותה הגדולה של קליינר, חיה מוצ'ן ומשפחתה שנשארה בפולין נספו בשואה.
המעבר לבית הכרם, ירושלים.
בשנת 1947 עברה קליינר מסיבות בריאות כחלוצת המשפחה לאוויר ההרים של שכונת בית הכרם שבירושלים. בני המשפחה הצטרפו אליה בשנת 1948, שם גרו בתקופת המצור על העיר. לאחר החלטת האו"ם על הקמת המדינה בשנת 1947, ובתקופת מלחמת השחרור והמצור על ירושלים בשנת 1948, התנדבה שושנה לטפל בחיילי השיירות שהגיעו לירושלים עם הרכבים המשוריינים וחנו בשכונה. קליינר הכינה להם אוכל וצידה לקראת המשימות שעשו מהמצרכים המוקצבים שקיבלה. קליינר הכינה את הסנדוויצ'ים שלקחו עימם חברי הל"ה בדרכם לגוש עציון. באותה העת עבדה ב"פנסיון ירושלמי" (פנסיון רייך) הקטן ששכן בשכונת בית הכרם.
פנסיון "מרגוע".
עם סיום הקרבות החליטו שושנה ואברהם למכור את ביתם בהרצליה ולעבור לשכונת בית הכרם שבירושלים בקביעות. בשנת 1949 הם שכרו קומה בבית פרטי ששכן ברחוב החלוץ 25 בשכונת בית הכרם, ופתחו פנסיון קטן בשם "מרגוע". בפנסיון זה, שהיה גם בית הבראה, טיפלה שושנה במשך תקופה ארוכה בפצועים מתקופת המלחמה, שהיו זקוקים להחלמה, בנכי צה"ל ובמחלימים של משרד הביטחון, בין שאר אורחיה המגוונים. בכל שנות פעילותה של קליינר כמלונאית ועד שנות ה-90 של חייה המשיכה לטפל בנכי צה"ל.
למרות התנאים הפיזיים המוגבלים של הפנסיון הקטן, הצליחו שושנה ואברהם לקיים קשרים ולעזור לאנשים ומוסדות רבים, כגון משרד הביטחון, בית החולים "הדסה" ועוד. פנסיון מרגוע אירח אורחים רבים במהלך השנים, כולל נכים, פצועים וחולים, עולים ועולות חדשים, וכן קייטנים ונופשים מישראל והעולם שהגיעו לנפוש בשכונת בית הכרם מדי שנה.
שושנה המשיכה לנהל ולהפעיל את הפנסיון לאחר פטירתו המוקדמת של אברהם קליינר בשנת 1960. עם סיום השכירות במבנה המקורי בו שכן הפנסיון, בנתה קליינר בשנת 1965 את פנסיון "מרגוע" ברחוב החלוץ 29 שבשכונת בית הכרם. תכונות המנהיגות, החריצות והנחישות שלה, יחד עם יחסה האישי והתומך של קליינר לאנשים שהגיעו להתארח בפנסיון ולאורחים אחרים, הפכו למאפיין חשוב ומוכר. בשנת 1971 נמכר המבנה לארגון הפועל המזרחי ובהמשך שימש כבית אבות.
מלון "נווה שושנה".
למרות גילה המתקדם (70), קליינר לא פרשה, אלא המשיכה ביזמות ובמנהיגות שלה. בשנת 1972 הקימה קליינר מלון דירות בשם "נווה שושנה" ברחוב בית הכרם 5, בסמיכות לסמינר למורים דוד ילין. במקום שבו היה במקור בניין מגורים קטן. בנוסף לאורחיה הרגילים מפנסיון "מרגוע", קליינר אירחה במלונה "נווה שושנה" קבוצות נוער ובוגרים מאירופה, צפון ודרום אמריקה, עולים חדשים (כולל עולים מהעלייה הגדולה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90) וכן חולים ומחלימים רבים מישראל ומהעולם ותיירים רבים מכל רחבי העולם.
עד גיל 92 קליינר ניהלה קליינר את המלון, הייתה הטבחית הראשית ובעלת מלון "נווה שושנה". היא התגוררה במהלך השנים בדירה קטנה וצנועה של חדר אחד קטן בקומת הקרקע שבמלון, המשיכה לבשל ולאפות במטבח המלון את המאכלים הידועים לעשרות ומאות אורחים, וכן קיימה ואירחה במלון אירועים רבי משתתפים.
מלון "נווה שושנה" לא שימש כמלון בלבד; הוא היה בית פתוח לאורחים רבים ולחברות וחברים בוגרים משכונת בית הכרם ומהאזור, שהגיעו מדי יום ביומו במשך שנים רבות להיפגש, לשוחח, לשחק קלפים, ולשמוע את העצות והסיפורים של קליינר. קליינר דיברה מספר שפות (כולל פולנית, יידיש, רוסית, גרמנית, אנגלית, עברית ועוד), הקשיבה לכולם והייתה נכונה לעזור לכל אחד ואחת עם עצה, ארוחה טעימה, פתיחות ונדיבות נדירה.
גמלאות.
קליינר פרשה מהמלונאות בגיל תשעים ושתיים, והמשיכה לגור בדירה שרכשה בבית הכרם. בשכונה גרו גם רוב בנותיה, נכדיה וניניה. גם לאחר פרישתה המאוחרת נשאר ביתה בית פתוח לבוגרי שכונה רבים וקליינר המשיכה בייעוץ ותרומה למי שנזקק לעצתה ולחברתה בדירתה הקטנה ברחוב התומר, שבבית הכרם. קליינר חייתה את חייה בצניעות והסתפקה במועט, הצליחה לעזור לאנשים רבים והייתה מודל חשוב לחיקוי של מנהיגות נשית ויזמות.
קליינר, כמו רבים בדורה, העריכה במשך שנים רבות שירים ציוניים שנכתבו על ידי משוררים עבריים, כולל השיר אני מאמין, שכתב המשורר שאול טשרניחובסקי בשנת 1892.
שושנה קליינר הגיעה לגיל מאה וחודשיים בבריאות וצלילות מלאה עד יומה האחרון בדירתה בבית הכרם כשהיא מוקפת בחברים ובמשפחה. קליינר גרה ופעלה למעלה ממחצית חייה בשכונת בית הכרם, אותה אהבה וטיפחה. קליינר נפטרה בפברואר 2003, ונקברה בהר המנוחות בירושלים.
קריירת מלונאות.
קליינר, שהיזמות הייתה אחד מהמאפיינים החשובים שלה, הייתה מחלוצות המלונאות בישראל, בירושלים ובשכונת בית הכרם. הפנסיון והמלונות שהקימה הפכו למוסדות אירוח לנכי צה"ל, לעולים חדשים שהגיעו לארץ, לבני נוער יהודים מחו"ל וכן לקייטנים מכל רחבי ישראל ותיירים מארצות רבות מחוץ לארץ. חלקם היו שבים להתארח במלון נווה שושנה מדי שנה בשנה.
במשך שנים רבות קליינר הייתה אחת הנשים היחידות שהיו חברות ופעילות בארגון בתי המלון בירושלים, בו היו כמעט ורק גברים. קליינר, שהייתה אישה יזמית ובעלת ניסיון רב בתחום האירוח והמלונאות, השתתפה באופן פעיל בדיונים גם ברמה הארצית, ומהווה מודל למנהיגות נשית בתחום המלונאות והאירוח בישראל.
הנצחה.
בשנת 2019 החליטה עיריית ירושלים להנציח ולקרוא על שמה של שושנה קליינר כיכר בין בית הכרם ורמת בית הכרם, תוך ציון חלוציותה ויזמותה בהתיישבות וכן בתחום המלונאות בעיר ירושלים ובשכונת בית הכרם. הכיכר נמצאת בצומת הרחובות אביזוהר ומשה קול, מול "אחוזת בית הכרם" ומרכז הקניות שנמצא ברחוב אביזוהר בירושלים.
גזה טולדי
גזה טולדי (בהונגרית: Géza Toldi; 11 בפברואר 1909 – 16 באוגוסט 1985) היה כדורגלן ומאמן הונגרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה.
טולדי החל את דרכו בשנת 1927 בקבוצה פרנצווארוש בה שיחק במשך רוב הקריירה, וביסס את מעמדו שם תחת המאמן איסטוואן טות'-פוטיה. יחד עם ג'רג' שארושי ששיחק איתו יחדיו בנבחרת ההונגרית הם זכו במספר אליפויות ובגביע מיטרופה ב-1937. אף על פי שנכשלו לזכות בגביע ב-1935 כשהפסידו בגמר, בטורניר של 1937 הוא כבש שער בשני משחקי הגמר נגד לאציו. ב-1939 עזב טולדי את פרנצווארוש ליריבתה, גאמה, שם שיחק עונה אחת לפני שעבר לשנתיים נוספות לשחק ב-Szegedi. ב-1942 חזר לפרנצווארוש עימה זכה בגביע נוסף. בסך טולדי ערך 324 הופעות בליגה ההונגרית בהם כבש 271 שערים.
באפריל 1929 ערך טולדי את הופעת הבכורה במדי הנבחרת ההונגרית במשחק נגד שווייץ שנגמר בניצחון 4–5 לטובתם. בשנים שלאחר מכן לקח חלק במונדיאל 1934, בו כבש שני שערים במשחק שמינית הגמר נגד מצרים. בשלב רבע הגמר הודחו טולדי ונבחרתו על ידי אוסטריה. שנתיים אחר כך כבש חמישה שערים בטורניר גביע מרכז אירופה, שני לחבר נבחרתו שארושי. במונדיאל 1938 בו הונגריה הגיעה עד לגמר הטורניר כבש טולדי נגד הודו ההולנדית בשמינית הגמר אך לא שיחק במשחק הגמר, אותו החליף במקומו ג'נס וינצ'ה. משחקו האחרון במדים הלאומיים היה ב-1940 נגד רומניה. בסך טולדי ערך 46 הופעות בהן כבש 25 שערים.
לאחר פרישתו מקריירת משחק היה טולדי למאמן בקבוצה הדנית ארהוס, עימה זכה בדאבל ראשון בהיסטורית הקבוצה בעונת 1954/55. עונה אחר כך הם זכו פעם נוספת באליפות. ב-1958 עבר לאמן בבלגיה בקבוצה K. Berchem Sport, לפני ששב לארהוס וזכה עימה בדאבל נוסף ובכך הפך למאמן המצליח ביותר בהיסטוריה הארוכה של המועדון. בנוסף לכך טולדי היה למאמן נבחרת בלגיה בין השנים 1957–1958.
קתרין ויילי
אנה קתרין ויילי (באנגלית: Anna Catherine Wiley; 18 בינואר 1879 - 16 במאי 1958) הייתה אמנית אמריקאית, שפעלה בעיקר בראשית המאה העשרים. קתרין ויילי ציירה סדרה של יצירות אימפרסיוניסטיות שזכו בפרסים רבים בתערוכות ברחבי דרום ארצות הברית. בשנת 1926, סבלה מהתמוטטות נפשית, ומעולם לא חזרה לצייר.
חיים.
קתרין ויילי נולדה בקול קריק, טנסי, בתם של אדווין פלויד ויילי ומרי מקאדו ויילי. היא הייתה נכדתו של עורך הדין ואיש העסקים הבולט, ויליאם גיבס מקאדו (האב), ואחייניתו של שר האוצר האמריקני ויליאם גיבס מקאדו, ג'וניור. אביה עבד בתעשיית כריית הפחם, אך בשנת 1882 המשפחה עברה לנוקסוויל .
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19, ויילי למדה באוניברסיטת טנסי, שם זכתה להכרה ראשונית בכמה איורים שיצרה לספר השנה של בית הספר. היא עברה לניו יורק בשנת 1903 ללמוד בליגה לסטודנטים לאמנות וקיבלה הדרכה נרחבת מהאימפרסיוניסט פרנק דומונד (1865–1951). [3] תקופתה בניו יורק חשפה אותה בפני מגוון אמנים ותנועות אמנות, היינו אסכולת אשקאן, אסכולת הברביזון ויצירותיו של האימפרסיוניסט ויליאם מריט צ'ייס, שכל אלה השפיעו על עבודתה המאוחרת.