למרות שתוכננו פארקים, גינות ציבוריות ושכונות מטופחות, בפועל, עיירות הפיתוח של שנות ה-50 נבנו בחופזה ובחומרים זולים והורכבו בעיקר משיכונים. עיירות כמו קריית מלאכי, קריית שמונה, בית שאן ואחרות הידרדרו במהרה למרכזי עולים מוזנחים בעלי תשתיות ירודות. בניגוד למדינות אירופה, שבהן "העיר החדשה" הוקמה כדי לפזר את כלל האוכלוסייה ולהוות את הפריפריה הגאוגרפית, בישראל נשלחו לפריפריה בעיקר עולים חדשים. הדבר גרם לניכור, ריחוק חברתי, תחושות של מרמור וניצול ולתופעות קשות שבהן בעיירות פיתוח רבות התגוררה אוכלוסייה מוחלשת, מובטלת ושגם אינה דוברת את השפה העברית. לכל אלה הוסיפו בעיות האבטלה, ההזנחה הממשלתית, החינוך הירוד ומצב הרוח הכללי שהשפיע על אווירת העיירה כולה.
דוגמה לכישלון של עיירת פיתוח בשנותיה הראשונות היא קריית מלאכי, שהוקמה באוקטובר 1950 כמעברה לעולים שיוכלו להתפרנס כפועלים חקלאים לעבודה ביישובים הסמוכים. בפועל, רוב עשרות משפחות העולים שיושבו בה בראשיתה התקשו למצוא עבודה אצל חקלאי האזור ונותרו מובטלים ועניים במשך שנים. בשנת 1957, כשאוכלוסיית העיירה מנתה כבר קרוב ל-5,000 איש, לא נמצאו בה בעלי מקצועות חופשיים הכרחיים ביישוב כמו רופאים, מכונאים, רוקחים וכדומה.
ערד שהוקמה בשנת 1960 וכרמיאל שהוקמה בשנת 1964 היו עיירות הפיתוח האחרונות שהוקמו ונעשה בהן ניסיון ליישם את הלקחים שנלמדו מהטעויות שנעשו בעיירות הפיתוח בשנות ה-50.
מרבית עיירות הפיתוח בישראל נכשלו בשלל תחומים והפכו למרכזים של אוכלוסיות מוחלשות ומעגלי עוני, על אף שהעסקים והמפעלים שהוקמו בהן היו זכאים להטבות מס וסובסידיות אחרות. למרות הבעיות ובשל חוסנם של העולים והצלחתם לצמוח מתוך הקשיים, זכה מפעל עיירות הפיתוח בישראל בפרס ישראל לשנת 1984 (תשמ"ד) על תרומתו המיוחדת לחברה ולמדינה.
לקחים מקליטת העלייה בעיירות הפיתוח יושמו בעליות של שנות ה-90. התפרקותה של ברית המועצות בשנות ה-90 הביאה לעלייה גדולה מאוד של יהודים שהתגוררו בה. יכולותיה של ישראל באותם ימים היה טוב בהרבה משהיה בשנות ה-50, וגם הגישה שונתה. מתפיסה שעל המדינה להכתיב לעולה שנזקק לשיכון את מקום מגוריו, לתפיסה של קליטה ישירה.
קליטתם של עולים רבים כל כך היוותה אתגר חברתי וכלכלי גדול. רעיון פיזור האוכלוסין לצורך נוכחות אזרחית גם באזורים רחוקים מהמרכז היה עדיין בתוקף והמדינה ראתה אז אינטרס ביטחוני, פוליטי וכלכלי ליישב את הגליל והנגב. ללא תכנון מלמעלה היו כנראה מרבית העולים נקלטים באזור המרכז. רצונה של המדינה לאכלס את הפריפריה הביאה להגברת הבנייה בעיירות הפיתוח ולמיעוט בנייה במרכז דבר שהביא לעליית מחירי הדירות במרכז ולמעבר ניכר של העולים, שקיבלו סל קליטה מוגבל, לעיירות הפיתוח.
הדימוי של עיירות הפיתוח בתקשורת ובתרבות.
עם השנים דבק בעיירות הפיתוח דימוי סטריאוטיפי. דימוי זה בא לידי ביטוי חריף בפנים שונות בעולם המדיה והתקשורת.
בעיתונות.
העיתונות הארצית ממעטת לסקר את עיירות הפיתוח. ממוצע הכתבות בתקשורת על עיירות פיתוח עומד על 3.5 כתבות לגיליון עיתון. זאת על אף שישנן מעל ארבעים ערי ועיירות פיתוח, אשר אוכלוסייתן מהווה כעשרים אחוז מתושבי המדינה. חשיפה מוגבלת זו תורמת להבניית שוליות של הפריפריה. התעלמות בסיקור מבטאת תפיסה לפיה המתרחש שם אינו חשוב לכלל אזרחי המדינה.
בנוסף, בהיבט האיכותני של הסיקור העיתונאי נמצאה טכניקות הכתיבה הבאות:
לפי הנרטיב ששלט בעיתונות - בפריפריה רווחים כללי התנהגות שונים. זהו מקום חסר מערכת נורמטיבית מאורגנת ונטול הסדרים חברתיים מוסכמים בהם מורגל 'המרכז'. ערי הפיתוח הן "המערב הפרוע"  בה אלימות היא דרך חיים.
בקולנוע.
גם בקולנוע הישראלי מוצאים את האפיונים המגמתיים הבאים כלפי עיירות הפיתוח:
הדרום הקולנועי נושא קונוטציות של עוני, נחשלות, רעב, מעמד הפועלים ועולם שלישי, כניגוד לצפון התעשייתי, המפותח, הירוק והעשיר.
המדבר נתפס כמאיים ב"אחרותו", בשוליותו המרחבית העלולה לפרוע את התרבות, את חוקיה ואת סדריה. הישימון המדברי מסמל את הפרימיטיביות שלא הבשילה לכדי חיי תרבות נאורים ומתקדמים
בספרות.
שלושה מעגלים מרחביים דומים שחוזרים ביצירות הספרותיות על עיירות הפיתוח – הבית, העיירה, המרחב שמעבר לעיירה.
עוד מאפיינים שניבטים ביצירות הספרותיות: העיירה היא מקום קטן, דל אמצעים, דחוק, רחוק ו-"אחר".
עיירות הפיתוח במאה ה-21.
מאפיינים וסטטיסטיקה.
מרכז המחקר והמידע של הכנסת פרסם ביוני 2018 נתונים סטטיסטים על עיירות הפיתוח בשנות האלפיים, במאמר "מבט על ערי הפיתוח - 1972-2016". שבו מובאים הנתונים הבאים:
חוק ערי ואזורי פיתוח.
בשנת 1988 אישרה הכנסת את חוק ערי ואזורי פיתוח בהתאם להצעת חברי הכנסת דוד מגן ויצחק פרץ. מטרת החוק מוצגת בסעיף הראשון שלו: "מטרת חוק זה היא לעודד התיישבות, פיתוח וקידום חברתי וכלכלי של ערי ואזורי הפיתוח ושל תושביהן". החוק מקנה שלל הטבות והקלות לתושבי ערי הפיתוח (כהגדרתן בחוק זה), אך הוא לא הופעל מעולם - ראשי היישובים לא הסכימו לוותר על הטבות המס הקיימות כדי ליישמו, והמדינה נמנעה מהפעלתו בשל עלותו התקציבית. הכנסת דחתה את תאריך תחילתו של החוק בסדרת תיקונים החל משנת 1993, ואף הציעה לבטלו. לבסוף החוק בוטל ב. ישנם חוקים אחרים שמסייעים לעיירות הפיתוח כמו חוק לעידוד השקעות הון, מענקים ותמריצים למורים ועוד.
בית הכנסת הרמב&quot;ן
סאקארי אוראמו
סאקארי אוראמו (פינית: Sakari Oramo, נולד ב-26 באוקטובר 1965) הוא מנצח וכנר פיני.
סאקארי אוראמו למד נגינה בכינור והחל את הקריירה שלו ככנר ראשי של תזמורת רדיו פינלנד. בשנת 1989 נרשם לכיתת הניצוח של יורמה פאנולה באקדמיית סיבליוס.
בשנת 1993, שנה אחרי סיום לימודיו, ניצח על תזמורת רדיו פינלנד במקום מנצח שחלה. הצלחתו בהזדמנות זו הובילה למינויו כמנצח משנה למנצח הראשי. משנת 1999 ועד שנת 2008 היה אוראמו מנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, ומשנת 2003 ועד שנת 2012 היה המנצח הראשי של תזמורת רדיו פינלנד.
משנת 2008 הוא משמש כמנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם ומשנת 2013 הוא משמש כמנצח הראשי של תזמורת רשות השידור הבריטית.
מסגד סידנא עומר
מסגד סידנא עומר (ערבית: مسجد سيدنا عمر, "מסג'ד סידנא עמר". מילולית "מסגד אדוננו עומר"). הוא אחד משני המסגדים היחידים ברובע היהודי בעיר העתיקה שבירושלים. בפי המוסלמים מכונה המקום בשם "מסגד היהודים" (مسجد اليهود, "מסג'ד אל-יהוד"). כיום המסגד אינו פעיל, אולם בשנת 2019 הוא עבר שיפוץ והיה צפוי להפתח בדצמבר 2019, אם כי לא נפתח לבסוף.
היסטוריה.
המסגד נבנה במאה ה-14 או ה-15 בצמוד לבית כנסת הרמב"ן, והוקדש לקדוש המוסלמי סידנא עומר שקברו מזוהה על ידי המוסלמים בוואדי זרקא שבין תלם לחלחול שבהר חברון.
לדברי רבי עובדיה מברטנורא, במכתבו משנת 1488:
לפי ההיסטוריון המוסלמי מוג'יר א-דין המסגד שופץ אחרי שנת 1397. לטובת השיפוץ נאספו כספים ונתרמו אדמות כדי לשמור על תחזוקתו.
במלחמת ששת הימים צריח המסגד נפגע מאש צלפים ושופץ ב-1974.
למסגד מינרט (צריח) האופייני לתקופה הממלוכית. הוא מתנשא לגובה שתי קומות ובראשו מרפסת עבור המואזין. חלקו העליון של המינרט צר מבסיסו על מנת לייצב את המבנה.
זאבארי אוראמו
אנטוניו קרלוס ז'ובים
אנטוניו קרלוס ז'ובים (בפורטוגזית: Antônio Carlos Jobim; 25 בינואר 1927 – 8 בדצמבר 1994), מוכר גם כטוֹם ז'ובים, היה מלחין, מעבד, פסנתרן וזמר ברזילאי. מזוהה יותר מכל עם סגנון הבוסה-נובה וידוע כאחד מיוצריו יחד עם עמיתיו ז'ואאו ז'ילברטו וויניסיוס דה מוראיס. בכך נחשב לאחד המלחינים המשפיעים ביותר על המוזיקה הפופולרית במאה ה-20. הפסנתרן דניאל ז'ובים הוא נכדו.
מוזיקה והשפעות.
ז'ובים נולד בריו דה ז'ניירו שבברזיל, וגדל באיפנמה, שם ספג את השפעת המוזיקה המקומית המגוונת – סמבה אפרו-ברזילאית קצבית מחד ובלדות פורטוגזיות נוגות מאידך. את חינוכו המוזיקלי כילד קיבל מקולרויטר (Koellreuter), מלחין גרמני שברח לברזיל מאירופה, ובמחיצתו נחשף ליצירות מלחינים כדביסי, שופן, ראוול, סטרווינסקי ורחמנינוב, אך גם למוזיקה אטונאלית.
לבד מהמוזיקה המקומית העממית, הושפע גם מהמלחין הברזילאי ה"קלאסי" וילה לובוס שאותו העריץ. שילוב כל אלה עם השפעות ג'אז ומשיכתו למוזיקה אימפרסיוניסטית צרפתית (בעיקר לזו של דביסי) הביאו לסגנון ברזילאי חדש – הבוסה נובה – סגנון שכבש את העולם בשנות ה-60 ומשפיע עד היום על יוצרים רבים במיוחד בתחום הג'אז.
תחכומו ההרמוני של ז'ובים בא לידי ביטוי במיוחד באותן נעימות שבהן המלודיה היא פשוטה עד כדי חדגוניות, כמו ב"סמבה לצליל אחד" (Samba de uma nota só) ו"מי מרץ" (Águas de Março), נשענת כל כולה על התפתחות הרמונית בצעדים קטנים ומדורגים.
רבים מלחניו של ז'ובים הפכו לנכסי צאן ברזל של מוזיקת הג'אז והם כלולים בספר הסטנדרטים הגדול (ה-Real Book).
תחילת דרכו.
בשנות ה-50, כסטודנט לאדריכלות, התפרנס ז'ובים כנגן מועדונים בקופקבנה. כאשר נשכר לבסוף על ידי חברת הקלטות עסק בעיקר בעיבוד ובשיפוץ מוזיקה של אחרים. בתקופה זו החל גם לכתוב מוזיקה מקורית.
ב-1954 הקליט לראשונה שיר שהלחין בעצמו, אולם ראשית פרסומו בברזיל הייתה ב-1956 כאשר כתב את המוזיקה למחזהו של המשורר-פזמונאי (והדיפלומט) ויניסיוס דה מוראיס, "אורפאו דה קונסיסאו"