מטייקו נולד בעיר החופשית קרקוב בפולין בשנת 1838 כבן התשיעי במשפחה בת 11 ילדים. אמו הלכה לעולמה כאשר היה בגיל צעיר, וכך הייתה לאחיו הבוגר פרנצ'ישק השפעה על גידולו. בשנת 1852, בדיוק כאשר מלאו לו 14 שנה, החל בלימודי האמנות באקדמיה לאמנויות היפות בקרקוב. בין מוריו היו, בין היתר, וויצ'ך קורנלי שטאטלר וולדיסלב לושצ'קביץ'. כבר באותן שנים סבל מטייקו מבעיות עיניים, אולם הדבר לא הפריע לו להתבלט כאחד התלמידים המוכשרים ביותר. לאחר שסיים את לימודיו בקרקוב בשנת 1858, הוא בילה שנתיים במינכן כתלמידו של הרמן אנשיץ (Hermann Anschütz). אחר כך, בשנים 1859–1860, שהה בווינה אצל כריסטיאן רובן . הוא חזר לקרקוב, ובשנת 1873 היה למנהל האקדמיה לאמנויות היפות בעיר הולדתו.
מטייקו נשא לאישה את תאודורה, ולזוג נולדו חמישה ילדים: באטה, הלנה, טדאוש, יז'י ורגינה, אשר נפטרה בהיותה תינוקת. דמות רעייתו של מטייקו מופיעה ברבות מתמונותיו, והיא אף שימשה עבורו כמודל לכמה מציוריו, למשל, תמונתה של המלכה בונה ספורצה. בתו, הלנה אונייז'יסקה, הייתה ציירת בזכות עצמה.
חלוקתה השלישית של פולין הטביעה את רישומה על מטייקו ועל ציוריו ההיסטוריים. בחלוקה זו איבדה פולין את מעמדה כמדינה. במאבק על פולין ועל ריבונותה נהרג אחד מאחיו.
לצד ציורי שמן גדולים צייר מטייקו גם אקוורלים. בין תמונותיו: קרב גרונוולד, סצינות רבות מחצר המלוכה הפולנית, וגלריה של ציורי מלכים פולנים. הוא ידוע גם בציורי דיוקן ליצן החצר סטאנצ'יק. שמו התפרסם הן בפולין והן בשאר העולם, והוא אף זכה בפרסים רבים (כמו בתערוכות בפריז). עם זאת, הוא השתדל להימנע מהופעות פומביות, שגרמו לו למתח רב.
יאן מטייקו הלך לעולמו ב-1 בנובמבר 1893 בביתו שבקרקוב, ונטמן בבית הקברות "רקוביצקי". מיד לאחר מותו דאגה מועצת העיר להקים מוזיאון, ולשם כך נרכש מן המשפחה הבית ברחוב פלוריאנסקה 41. המוזיאון נפתח בשנת 1904. האקדמיה לאמנות בעיר הולדתו נושאת את שמו.
השפעתו על ציירים אחרים.
הצייר היהודי מאוריצי (משה) גוטליב למד אצל יאן מטייקו בקרקוב, אך סבל מאנטישמיות בקרב חבריו ללימודים, ועזב תוך שנה. לקראת סוף ימיו השפיע עליו מורו מטייקו לצייר שני ציורים שנושאם קאז'ימייז', מלך פולין במאה ה-14 – "המלך קאז'ימייז' נותן זכויות ליהודים" ו"המלך קאז'ימייז' ואהובתו אסתרק'ה", ובכך לתרום לקידום ההבנה בין יהודים לפולנים.
גם הצייר היהודי הנודע שמואל הירשנברג למד אצל מטייקו והושפע ממנו.
בין הציירים שהיו תלמידיו של מטייקו נמנים גם יאצק מלצ'בסקי (Jacek Malczewski), יוזף מהופר (Józef Mehoffer) וסטניסלב ויספיאנסקי (Stanisław Wyspiański).
בוחן בר אור
משחת שיניים
משחת שיניים היא משחה או ג'ל המשמש לניקוי ולשיפור המראה האסתטי והבריאות של השיניים. השימוש בה נעשה לרוב באמצעות מברשת שיניים. השימוש במשחת שיניים מועיל להיגיינת הפה: היא מסייעת בהסרת פלאק ומזון מהשיניים, היא עוזרת בהפחתה ומיסוך של באשת הפה והיא משחררת מרכיבים פעילים כמו פלואוריד על מנת למנוע מחלות שיניים וחניכיים. רוב האנשים במדינות מפותחות מחשיבים את משחת השיניים כחיונית ומשתמשים בה לפחות פעם אחת ביום.
היסטוריה.
האזכור הקדום ביותר הידוע לנו לגבי משחת שיניים נמצא בכתב יד מצרי מהמאה ה-4 לספירה, אשר בו רישומים המתארים תערובת אבקות של מלח, פלפל שחור, עלי נענע ופרחי אירוס. הרומאים השתמשו בתערובות של משחת שיניים שמבוססות על שתן אדם. הואיל ושתן מכיל אמוניה, קרוב לוודאי שהוא היה יעיל בהלבנת שיניים. מתכון למשחת שיניים אמריקאית מן המאה ה-18 שהתגלה, מכיל לחם שרוף. נוסחה אחרת שתקופתה מוערכת סביב תקופה זו, מכילה דם דרקון (סוג של שרף אדמדם), קינמון ואלום שרוף.
אולם, משחות שיניים או אבקות לא הפכו לחומרים בשימוש יומיומי עד המאה ה-19. בעשור הראשון של המאה ה-19, השימוש במברשת השיניים נעשה בדרך כלל רק עם מים, אך אבקות שיניים התחילו במהרה לצבור אהדה. רובן הוכנו בבית, כאשר המרכיבים השכיחים הם גיר, לבנה כתושה ומלח. אנציקלופדיה ביתית מ-1866 המליצה על שימוש בעפרון פחם, והזהירה מפני אבקות שיניים ביתיות הגורמות ליותר נזק מאשר תועלת בהשוואה לאבקות המשווקות באופן מסחרי.
בסביבות שנת 1900, המשחה המומלצת הייתה משחה שעשויה ממימן על-חמצני ומסודה לשתיה. משחות שיניים מעורבבות היו הראשונות אשר שווקו במאה ה-19, אך לא העלו את האהדה כלפי אבקות ומשחות שיניים עד מלחמת העולם הראשונה. בניו יורק ב-1896, יצרה חברת קולגייט-פלמוליב את משחת השיניים הראשונה בשפופרת מתקפלת, הדומה לשפופרות הצבעים בהן משתמשים ציירים.
משחת השיניים נמכרת לרוב בשפופרת גמישה, למרות שמכלים קשים יותר זמינים גם כן. המכלים הקשיחים עומדים באופן אנכי, מכילים כמות משחת שיניים גדולה יותר וחוסכים מקום.
שימוש בפלואוריד במשחות שיניים.
ב-1914 החלו להוסיף פלואוריד למשחות שיניים. בתחילה, זכה השימוש בפלואוריד לביקורת על ידי האגודה האמריקאית לרפואת שיניים (ADA) (בשנת 1937), אולם בשנות ה-50 של המאה ה-20 פותחו משחות שיניים עם פלואוריד אשר קיבלו את חותם האישור של ה-ADA. מדינות שונות הגבילו את כמות הפלואוריד המותרת לשימוש במשחות שיניים, מטעמי בריאות הציבור, וקבעו לכך תקנים שונים. ברוב אפריקה אחוז הפלואוריד המותר לשימוש במשחות שיניים גבוה במעט מהאחוז המותר בארצות הברית.
פלואוריד במשחות שיניים נחשב שני ביעילותו למניעת עששת, בתנאי שמתמידים להשתמש בו, לאחר הפלרת מי-שתייה.
מספר תרכובות פלואוריד משמשות כמרכיב הפעיל במשחות שיניים, בעיקר סודיום מונופלואורופוספט (NaMFP), סודיום פלואוריד (NaF), סטאנוס פלואוריד (SnF2) ואמין פלואוריד וצירופים שונים של הנ"ל. הפלואוריד שבמשחה נקלט היטב על ידי זגוגית שהחל בה תהליך דמינרליזציה ראשוני. כמו כן, הוא נקלט ומתרכז ברובד דנטאלי ויוצר שם מאגר של פלואוריד זמין לתהליך רמינראליזציה בעת עלייה בחומציות. מחקרים קליניים רבים הוכיחו את אפקט האנטיקריוגני של משחות השיניים ללא קשר לסוג הפלואוריד שבתוכה.
הריכוז הראשוני של פלואוריד במשחות השיניים היה 1000-1100 חלקים למיליון (ppm) שהוסג על –ידי שימוש ב 0.24% NaF, 0.4% SnF2 או NaMFP 0.76%.
מאחר שהוכח שקליטת פלואוריד על ידי זגוגית שעברה דמינראליזציה חלקית ועל ידי הרובד היא פרופורציונלית לריכוז הפלואוריד במשחה, נעשו ניסיונות של שימוש במשחות שיניים המכילות ריכוזים גבוהים יותר של פלואוריד. יעילותן של משחות שיניים המכילות 1500 חל"מ נבדקה ונמצאה שהן הפחיתו את עליית העששת ב-12% נוספים.
ילדים צעירים בולעים חלק ניכר מהמשחה בעת צחצוח שיניים. ולכן מומלץ להתאים את ריכוז הפלואוריד במשחת השיניים לגיל הילד.
מרכיבים וטעמים.
חומרים שוחקים מהווים לפחות 50% ממשחת השיניים, המסייעים בהסרת פלאק ומזון מהשיניים. חומרים שוחקים נפוצים כוללים: אלומיניום הידרוקסיד (Al(OH)3), סידן פחמתי (CaCO3) וסוגי סיליקה שונים.
המרכיב הפעיל הנפוץ ביותר כנגד עששת הוא נתרן פלואורי (NaF). חלק מהסוגים משתמשים בנתרן חד-פלואורופוספטי (SMFP). כמעט בכל משחות השיניים שנמכרות בארצות הברית יש בין 1,000 ל-1,100 חלקים של אחד מהמרכיבים הפעילים האלו על כל מיליון יוני פלואוריד. עקביות זו מובילה לכך שישנם הטוענים שמשחת שיניים זולה טובה בדיוק כמו משחת שיניים יקרה. בסקר שנערך על ידי המגזין קונסומר ריפורטס ב-1998 דורגו 30 מתוך 38 משחות השיניים שהשתתפו כמשחות שיניים מצוינות.
רוב משחות השיניים מכילות סודיום דודציל סולפט (SDS, נקרא לפעמים סודיום לאוריל סולפט - SLS) או חומר פעיל שטח אחר. SLS נמצא גם במוצרי טיפוח נוספים, כמו שמפו, כגורם מקציף. SLS יכול לגרום לשכיחות גדולה יותר של אפטות אצל חלק מהאנשים כאשר הוא עשוי לייבש את שכבת ההגנה של רקמת התאים האורלית ולגרום נזק לרקמת התאים הבסיסית. מספר סוגי משחות כוללים אבקת נציץ לבנה. אבקה זו משפשפת בעדינות ומצחצחת את משטח השן. בנוסף, חומר זה מוסיף ברק קוסמטי למשחה.
מרכיבים כמו נתרן דו פחמתי, אנזימים, ויטמינים, צמחי מרפא, סידן, מי פה או מימן על חמצני בדרך כלל נכנסים לתערובות הבסיסיות ומשווקים כמרכיבים מועילים. חלק מהיצרנים מוסיפים גורמים אנטי בקטריאליים, כמו טריקלוסאן ואבץ כלורי.
משחות שיניים מגיעות במבחר טעמים, לרוב סוגים שונים של מנטה. טעמים אקזוטיים יותר כוללים: אניס, משמש, מסטיק (מיועד בעיקר לילדים), קינמון, שומר, זנגביל, וניל, לימון, תפוז ואורן. טעמים שונים הוצגו לציבור אך יצורם הופסק עקב אי הצלחתם בשוק, בהם ניתן למצוא חמאת בוטנים, תה קר וויסקי. חלק מן המשחות נטולות טעם.
המשתמשים במשחת השיניים אינם אמורים לבלוע אותה. מספר סוגים של משחות שיניים יכולות לגרום לבחילה ולשלשול אם בולעים כמות מוגזמת מהן. צריכה ממושכת של משחות המכילות פלואוריד, בעוד השיניים מתפתחות, יכולה לגרום לפלואורוזה. בשל כך, ילדים קטנים אינם צריכים להשתמש במשחת שיניים אלא תחת השגחה.
את הסידן, הנמצא במשחת השיניים, מפיקים מעצמות של חיות או מסיד. צמחוניים מעדיפים להשתמש במוצרים שאינם מכילים מרכיבים מן החי. מסיבה זו, הציגו בהודו משחת שיניים לצמחוניים והיא נמכרת ללקוחות בהצלחה.
כשרות.