לאחר שישה שבועות של מצור, בערב ה-2 ביולי, ביקש פמברטון מארבעת מפקדי הדיוויזיות שלו חוות דעת האם אנשיהם בכושר מתאים לנסות לפרוץ את המצור ולנסות להימלט. כל ארבעת מפקדי הדיוויזיות הצביעו נגד, וביום למחרת ביקש פמברטון מכוחות האיחוד הפסקת אש על מנת לדון בתנאי כניעה. בבוקר ה-4 ביולי נכנע פמברטון עם חיל המצב שלו לגרנט; תנאי הכניעה, שבתחילה היו "כניעה ללא תנאי", סוכמו כך שחיילי הקונפדרציה קיבלו שחרור על תנאי:
הכוח שנכנע לגרנט כלל 2,166 קצינים ו-27,230 חיילים, וכן 172 תותחים וכמעט 60,000 רובים. ב-9 ביולי נכנע חיל המצב בפורט האדסון, מוצב הקונפדרציה האחרון על המיסיסיפי, לכוחותיו של מייג'ור ג'נרל נת'ניאל פ' באנקס מן האיחוד. בכך עברה השליטה על נהר המיסיסיפי לכול אורכו לידי האיחוד, והנהר חזר להיות נתיב מסחר ואספקה חשוב. שטח הקונפדרציה בותר לשניים — טקסס, ארקנסו ולואיזיאנה נותקו למעשה מן הקונפדרציה, ונותרו כך עד תום המלחמה. מערכת ויקסבורג הייתה ניצחון אסטרטגי חשוב לאיחוד ומכה אסטרטגית קשה לקונפדרציה.
לאחר ויקסבורג.
לאחר הכניעה, הוחלף פמברטון בשבוי מן האיחוד ב-13 באוקטובר 1863, וחזר לריצמונד, שם שהה כשמונה חודשים ללא תפקיד.
בתחילה חשב גנרל ברקסטון בראג להיעזר בשירותיו, אולם לאחר שנועץ בקצינים הבכירים של הקונפדרציה הוא המליץ לג'פרסון דייוויס שזה "לא יהיה רצוי".
לבסוף פנה פמברטון לדייוויס ישירות, וביקש ממנו להחזירו לשירות "בכל תפקיד שבו לדעתך אוכל להביא תועלת." דייוויס ענה לו שאמונו בו לא התערער, והוסיף:
ההיסטוריון סטיבן א' וודסוורת' כתב על פמברטון כי אפילו חברו, גנרל הדרום ריצרד טיילור , כתב אחרי המלחמה כי חלקים רבים מן הציבור האמינו כי
פמברטון התפטר מתפקידו כגנרל ב-9 במאי 1864, ושלושה ימים אחר כך הציע לו דייוויס מינוי כקצין ארטילריה בדרגת לוטננט קולונל. פמברטון שירת כקצין ארטילריה עד תום המלחמה, עדות לנאמנותו למטרת הקונפדרציה.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה, בין השנים 1866–1876, התגורר פמברטון בחווה שלו בוורנטון, וירג'יניה , ואז עבר חזרה לפנסילבניה. הוא נפטר בפנסילבניה חמש שנים אחר כך ונקבר בבית הקברות לורל היל בפילדלפיה. פסל של פמברטון הוצב בפארק הצבאי הלאומי ויקסבורג.
תיבת TATA
תיבת TATA (באנגלית: TATA box, ידוע גם כתבנית גולדברג-הוגנס) הוא מוטיב הנמצא ברצף ה-DNA באזור הפרומוטור של גנים באיקריוטים ובארכאונים. לכ-24% מהגנים האנושיים יש תיבת TATA בפרומוטור. תיבה זו נחשבת כמאפיין של ליבת פרומוטור. אל רצף זה נקשרים פקטורי שעתוק כלליים או היסטונים, והוא מעורב בתהליך השעתוק על ידי RNA פולימראז.
תיבת TATA זוהתה לראשונה בשנת 1978 במעבדתו של דוד הוגנס בארצות הברית.
סקירה.
תיבת ה-TATA כוללת את הרצף TATAAA או וריאציה קרובה. הרצף נמצא במיקום מסוים, כ-25-35 זוגות בסיסים מאתר תחילת השעתוק. הרצף נחשב לרצף שמור מבחינה אבולוציונית, ומקורו בשלב מוקדם של היצורים האיקריוטים.
במהלך שעתוק, החלבון שנקשר לתבנית TATA (ידוע כ- TBP, TATA binding protein) יוצר כיפוף במבנה ה-DNA של שמונים מעלות, וכן פותח את מבנה הסליל הכפול של ה-DNA. בגלל שהתבנית עשירה בבסיסים אדנין ותימין, ההפרדה נעשית בקלות יחסית, מכיוון שזיווג הבסיסים שלהם חלש יחסית לזיווג שבין ציטוזין וגואנין. חלבון ה-TBP הוא חלבון חריג, מכיוון שהוא נקשר באזור המיינור גרוב של מבנה הסליל הכפול, בעזרת מבנה שניוני של משטח בטא.
תיבת ה-TATA נפוצה באתרי קישור של RNA פולימראז II. פקטור השעתוק TFIID נקשר לתיבה, ולאחר מכן TFIIA נקשר במעלה הזרם לאתר הקישור של TFIID, ו-TFIIB נקשר במורד הזרם אליו. ה-RNA פולימראז מזהה את קומפלקס החלבונים הזה, וכן פקטורי שיעתוק נוספים - TFIIF, TFIIE ו-TFIIH. זה מאפשר את תחילת השעתוק, כך שהפולימראז ממשיך לנוע במורד הזרם, כאשר TFIID ו-TFIIA נשארים קשורים לתיבת ה-TATA, באופן שמולקולות נוספות של RNA פולימראז II יוכלו להיקשר לאותו אתר. ההצטברות של מולקולות RNA פולימראז ופקטורי שעתוק נקראת קומפלקס השעתוק הבזאלי, אשר מייצר כמות בזאלית (נמוכה) של תעתיקים. כדי להעלות את רמות הביטוי נדרשת מעורבות של פקטורים אחרים, כגון תיבת CAAT.
רוב הגנים אינם מכילים תיבת TATA, ומשתמשים באלמנט האינישיאטור (Initiator), או ה-(DCP (downstream core element. עם זאת, חלבון ה-TPB תמיד מעורב, ומאולץ להיקשר ל-DNA על אף שההתאמה אינה מלאה.
שמועות וסיפורים
ראמאקרישנה
רַאמַאקְרִישְנָה פַּארַמָאהַמְסָה (1836 – 1886; נולד בשם: גאדהאר צ'אטְרג'י) היה מיסטיקון בֶּנְגַלי שדגל בהרמוניה של כל הדתות ונחשב למנהיג רוחני ונציגו המפורסם ביותר של ההינדואיזם במאה התשע-עשרה.
ביוגרפיה.
ילדותו.
ראמאקרישנה נולד בשנת 1836 בכפר קאמארפּוקור בבבֶּנְגַל, למשפחה ענייה מן המעמד הברהמיני שהייתה אדוקה באמונתה. כבר בילדותו חווה ראמאקרישנה מספר חוויות דמויות-טראנס ובהיותו בן שבע, לאחר מות אביו, משיכתו לטקסיות דתית וחוויות מסוג זה גברה. בילדותו למד מעט בבית הספר ועד סוף חייו ולא ידע קרוא וכתוב. בהיותו בן שש-עשרה הצטרף לאחיו הגדול ללימוד ותרגול בהרמיני בעיר השכנה כלכותה.
השירות במקדשה של קאלי.
בשנת 1855 החל ראמאקרישנה לשרת במקדשה של האלה קאלי שזה עתה נבנה בעיירה דַאקְשִינֶשְוַואר השוכנת על גדות נהר הגנגס, מספר קילומטרים צפונית לכלכותה. מרבית שנות חייו עברו עליו במקדש זה, ושם החלה מערכת היחסים הסוערת ויוצאת הדופן בינו לבין האלה.
על פי ההינדואיזם קאלי היא האם האלוהית המזינה והמחריבה גם יחד; היא המבטאת בדמותה את המורכבות של החוויה האנושית המשלבת סדר וחורבן, טוב ורע. ראמאקרישנה אהב את האלה בכל מאודו ובמשך שנים עשר שנה הפציר בה ללא הרף שתתגלה בפניו כאשר הוא פונה אליה כאל אמו. בשנים אלו עסק בתרגולים קיצוניים בחיפוש אחר האלה. מסופר כי כמחצית מתקופה זו הוא כלל לא ישן ועסק במדיטציה במשך שעות. הוא הזה את דמותה של קאלי כאישה אמיתית ונהג לרחוץ ולהלביש אותה. נפשו נעה בין מצבים אקסטטיים לעצב עמוק, וכאשר היה יורד הערב צערו גדל עוד יותר. הוא בכה וקרא אל האלה: "עוד יום חלף לשווא, אמא, ואני לא ראיתי אותך. עוד יום עבר בחיים הקצרים הללו, ואני לא הכרתי את האמת".
בעיני הסובבים אותו נתפס ראמאקרישנה כאחוז טרוף, ובשל כך בילה זמן רב ביער הסמוך למקדש. ייסורים אלו תמו כאשר יום אחד הגיע אל סף ייאוש וניסה לדקור עצמו עם חרבה של קאלי שהייתה במקדש. לדבריו, האם האלוהית נגלתה בפניו לראשונה והצילה אותו. הייתה זו עבורו חוויית התעוררות בה זכה להתאחד עם האלוהות האין-סופית.
נישואים.
כאשר היה ראמאקרישנה בן עשרים ושלוש החליטה אמו להשיאו במטרה להשיבו למוטב. שַארָדָה דֶוִוי, כלתו, הייתה בת שש שנים בלבד בהינשאם. היא נשארה בבית הוריה והצטרפה אליו לדאקשינשוואר כאשר הייתה בת תשע-עשרה כדי לשרתו עד מותו. ראמאקרישנה טען כי הנישואים מעולם לא מומשו מכיוון שכחלק מתרגוליו הרוחניים נשבע לשמור על צניעות וטהרה. נדר זה נשען על תפיסתו כי 'נשים וזהב' פוגמים בדרך הרוחנית בשל היותם מושאי תשוקה גבריים. הוא דחה את מערכת היחסים המקובלת והתייחס אליה כהתגלמותה של קאלי בדמות אדם. הוא כינה אותה 'האם הקדושה' וכך נהגו בה גם חסידיו. לאחר מותו מילאה שארדה דווי תפקיד חשוב בזרם הדתי שהתפתח בעקבותיו.
מותו.
בשנות חייו האחרונות חלה ראמאקרישנה במחלה סופנית. שארדה-דווי, וִיוֶוקַאנַנְדָה תלמידו האהוב, ושאר חסידיו טיפלו בו עד מותו בשנת 1886. ראמאקרישנה מינה את ויווקאננדה ליורש והוא בתורו ייסד והנהיג את מסדר ראמאקרישנה.
קורותיו של ראמאקרישנה נרשמו בספר 'הבשורה על-פי ראמאקרישנה' על ידי אחד מחסידיו המכונה "מ". חיבור זה פורסם בין השנים 1902-1903 והפך לקלאסיקה של הספרות הדתית בכל הזמנים.
תורתו והוראתו.
תרגולים רוחניים.
טרם הגעתה של שארדה דווי למקדש, פגש ראמאקרישנה מספר מורים שהשפיעו עליו עמוקות והעשירו את תרגוליו הרוחניים:
האחת הייתה ברהמינית משכילה בשם בַּאהִירַווִי שלימדה אותו את תרגולי הטנטרה. עיקרם של תרגולים אלו הוא שליטה באנרגיה בתוך הגוף וריסון התשוקה, והם סייעו לו לשלוט ברגעי הטראנס שהיממו אותו.
השני היה סניאסין עירום בשם טוֹטָא פוּרִי שהיה חלק ממסורת האַדְוַוייטָה-וֶדַאנְטָה. במרכז אמונה זו עומדת חוויית 'אחדות הכל' המבוססת על זיהוי היסוד האינדיבידואלי של העולם (אַטְמַן) עם היסוד האוניברסלי (בְּרַהְמָן). תפיסה מוניסטית זו שוללת בעיקרה התמזגות עם אל פרסונלי. טוטא פורי העמיד בפני ראמאקרישנה את אתגר ההתנסות האדוויטית, שמשמעותו היא היפרדות מן האלה קאלי. ראמאקרישנה נענה להצעתו ולאחר מאבק עיקש עם דמותה של קאלי בתודעתו הגיע למצב ההכרה הגבוה ביותר בשם נירוויקאלפה-סמאדהי, זאת תוך כמה ימים בלבד. חוויה זו היוותה דוגמה ליכולותו של ראמאקרישנה להגיע למצב הכרה רוחני נעלה בפרקטיקות שונות. טוטא פורי היה זה שהעניק לראמאקרישנה את שמו זה.