בשנת 2013 צייר את סדרת הציורים "על הארץ", שהוצגה במשכנות שאננים. בסדרה זו התייחס לציורי "צובה" של זריצקי ושל אברמסון ולדיון האתי והאסתטי שמתעורר במפגש בין שלושת הדורות של האמנים. בשנת 2016 הוצגה סדרת ציורים זו במסגרת התערוכה "אופק חדש לאופקים חדשים" במשכן לאמנות בעין חרוד.
בשנת 2014 הציג הירשפלד את תערוכת היחיד "זימה" בגלריה "צדיק", יפו-תל אביב, והוציא ספר שירה בשם זה במשותף עם אהרן שבתאי. הציג בגלריות ובמוזיאונים בארץ, בניו יורק ובמינכן.
זכה בפרס עידוד היצירה של משרד התרבות לשנת 2016. באותה שנה היה אוצר של תערוכת ורד אהרונוביץ'.
פרסם שירים בכתב העת "מטעם" בעריכת יצחק לאור. כתב מאמרים לכתב העת "אודיסאה" ולאתרים "ארטפורטל", "ערב רב" ו"אלכסון". מ-2013 כותב את הטור "תמונה" במוסף "תרבות וספרות" של העיתון "הארץ".
פרסם סדרת מאמרים בהם טען שההגות הפוסט-מודרניסטיסטית מבית מדרשם של דרידה, פוקו, בודריאר ודלז נהנית מהגמוניה מוחלטת בעולם האמנות הישראלית. הירשפלד ניסה להצביע על כשליה ונזקיה של הגות זו.
בשנת 2021 פרסם את הספר ”לדעת ציור“ בהוצאת רסלינג.
קישורים חיצוניים.
מאמרים של הירשפלד
אירנה גוט אופדייק
אירנה גוט אופדייק (בפולנית: Irena Gut Opdyke, באנגלית: איירין גוט אופדייק. נולדה בשם אירנה גוט 22 במאי 1922, קוז'יניצה – 17 במאי 2003, קליפורניה) הייתה חסידת אומות העולם מפולין.
קורות חיים.
אירנה גוּט נולדה למשפחה קתולית בכפר קטן במזרח פולין, ראשונה מחמש אחיות. המשפחה עברה מפולין בעקבות עבודתו של אביה, והשתכנה בסמוך לגבול עם גרמניה. אירנה נפרדה ממשפחה ועברה לראדום, שם היא למדה בבית ספר לאחיות. אחרי כיבוש פולין על ידי גרמניה הצטרפה גוט למחתרת הפולנית. היא נאנסה ביער ליד טרנופול והושארה בשלג, אך שרדה וגויסה לעבודת כפייה כאחות מתלמדת בבית חולים. היא ברחה, נעצרה וברחה שוב. לאחר שהצליחה לחזור לפולין תחת הגנרלגוברנמן נעצרה גוט שוב והועברה לעבודת כפייה בבית חרושת לתחמושת.
מעשה ההצלה.
גוט הושמה לעבוד בכפייה במכבסה שבמועדון הקצינים ובמטבח, בין היתר בזכות הופעתה ה"ארית". בהיותה חשופה לתוכניות הגרמנים היא העבירה ידיעות על אקציות קרובות והסתירה את עובדי המכבסה היהודים מתחת לאפו של הקצין הגרמני רב-סרן אדוארד רוגמר (Eduard Ruegemer). רוגמר לא הסגיר אותה ואת היהודים כשגילה אותם, ולימים הוכר גם הוא כחסיד אומות העולם.
אחד האנשים שהצילה הוא רומן הלר , שנולד במאי 1944 בטרנופול ולימים היה מבכירי בני ברית, סגן נשיא קרן היסוד ומזוכי עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה עבדה גוט במחנה עקורים במערב גרמניה. היא הכירה את הדיפלומט האמריקאי ויליאם אופדייק והיגרה לארצות הברית בשנת 1948 או 1949. היא נישאה לו ב-1956 בניו יורק. לשניים נולדה בת וגוט עבדה כמעצבת פנים.
כתביה שראו אור בעברית.
בשתי ידיי – זיכרונותיה של חסידת אומות העולם (עם ג'ניפר ארמסטרונג. בתרגום יעל שלמון ברנע, הוצאת סיקסק), 2022.
הכרה.
בשנת 1982 הכיר יד ושם בגוּט כחסידת אומות העולם.
בשנת 1995 זכתה גוט לברכה מהאפיפיור יוחנן פאולוס השני.
בשנת 1999 יצא לאור ספרה "In My Hands" בהוצאת אלפרד א' קנופף (ולימים: רנדום האוס). הספר תורגם למספר שפות ונמכרו ממנו יותר ממיליון עותקים.
המחזה "Irena's Vow" על סיפורה הועלה באחד מתיאטראות אוף ברודוויי, Baruch Performing Arts Center, ובברודוויי בשנת 2009.
לודוויג השלישי, מלך בוואריה
לודוויג השלישי, מלך בוואריה (לודוויג לואיטפולד יוזף מריה אלויס אלפריד) (בגרמנית: Ludwig III Luitpold Josef Maria Aloys Alfried; 7 בינואר 1845 - 18 באוקטובר 1921), היה מלך בוואריה האחרון (5 בנובמבר 1904 - 13 בנובמבר 1918) והשתייך לבית ויטלסבאך.
ביוגרפיה.
ילדותו.
לודוויג השלישי נולד ב-7 בינואר 1845 במינכן כבנם של הנסיך לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה ואוגוסטה פרדיננדה, ארכידוכסית אוסטריה. יחוסו המשפחתי הקדום כלל את ויליאם הכובש, לואי ה-14 ועוד, והוא נקרא על שם סבו לודוויג הראשון, מלך בוואריה.
בשנת 1861 התגייס לודוויג לצבא הבווארי, ושירת כקצין בגדוד היגר ה-6. בשנת 1862 החל לודוויג ללמוד באוניברסיטת מינכן, ובשנת 1863 התקבל כחבר בבית המחוקקים הבווארי. בשנת 1866 לחם לודוויג במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ואף נפצע במהלך הקרבות, ועל כך קיבל את עיטור מסדר ההצטיינות הצבאי דרגה ראשונה.
הנסיך העוצר.
לאחר מות אביו ב-12 בדצמבר 1912, מונה לודוויג לעוצר הממלכה, במקום בן דודו אוטו, מלך בוואריה שהיה בלתי שפוי. במהלך שנת 1913 העביר הפרלמנט הבווארי חוק שקבע שאם המלך המכהן לא יוכל לשלוט עד סוף חייו, יהיה ניתן להדיחו ולמנות במקומו שליט אחר. בעקבות כך מונה לודוויג למלך בוואריה.
תקופת שלטונו ואחריתו.
ב-5 בנובמבר 1913 עלה לודוויג לשלטון, לאחר הדחת בן דודו אוטו, מלך בוואריה, וב-8 בנובמבר הוכתר כמלך. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הכריז לודוויג על הזדהות בוואריה במלחמה, וניסה לשמור על מאזן הכוחות בין בוואריה לפרוסיה, וקיווה לאחר הניצחון לספח את אלזס וחלקים מבלגיה.
ב-7 בנובמבר 1918 פרצה בבוואריה המהפכה הגרמנית, ובעקבות כך ברח לודוויג מבוואריה, בתקווה שמדובר באירוע חולף. אולם ב-13 בנובמבר לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, התפטר לודוויג מהמלוכה.
ב-3 בפברואר 1919 מתה אשתו של לודוויג, ולאחר מכן ברח לודוויג מבוואריה, מחשש שיירצח. לודוויג התגורר בליכטנשטיין ובשווייץ, ולאחר מכן התגורר בהונגריה. ב-18 באוקטובר 1921 מת לודוויג בשארוואר שבהונגריה, וב-5 בנובמבר הובא לקבורה במינכן, שם נקבר בהלוויה ממלכתית.
משפחתו.
ביוני 1867 לודוויג ביקר בווינה בהלווייתה של בת דודתו, מתילדה, ארכידוכסית אוסטריה (בתה של אחות אביו הילדגרד, נסיכת בוואריה), ובמהלכה לודוויג פגש את מריה תרזה מאוסטריה-אסטה.
ב-20 בפברואר 1868 התחתן לודוויג בווינה עם מריה תרזה, שהייתה בתו היחידה של פרדיננד קרל ויקטור, ארכידוכס אוסטריה-אסטה ושל רעייתו אליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה.
כתנאי לנישואים, התנה עמו דוד אשתו פרנצ'סקו החמישי, דוכס מודנה שיוותר על זכותו לרשת את כס המלוכה היווני, משום שהחוקה היוונית קבעה שהמלך צריך להיות אורתודוקסי, וכן שלא ישלוט בעוד מדינה. משום כך, ויתר לודוויג על זכות הירושה, ואחיו לאופולד, נסיך בוואריה ירש את הזכויות.
בעקבות נישואיו, הפך לודוויג לאיש עשיר. מכיוון שאשתו מריה תרזה ירשה מאביה ירושה גדולה, שכללה שטחים בהונגריה ובמוראביה. ההכנסות מהאחוזות הללו אפשרו ללודוויג לרכוש שטחים נרחבים בבוואריה, ולהפוך לאחד האנשים הכי עשירים במדינה.
חיי הזוג היו מאושרים ביותר, ונולדו להם 13 ילדים:
לאחר מותו של פרנצ'סקו החמישי, דוכס מודנה בשנת 1875, הפכה אשתו של לודוויג - מריה תרזה לטוענת לכתר המלוכה הבריטי, על פי סדר הירושה היעקוביטי.
אנטוניו אוליביירה
אנטוניו לואיס אלבס ריביירו דה אוליביירה (בפורטוגזית: António Luís Alves Ribeiro de Oliveira; נולד ב-10 ביוני 1952), הידוע בשם אנטוניו אוליביירה, הוא כדורגלן ומאמן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
עיקר קריירת המשחק של אוליביירה עברה במדי פורטו בה גדל ובמדי ספורטינג ליסבון. הוא ייצג את נבחרת פורטוגל 24 פעמים וכבש במדיה שבעה שערים, אך לא זכה לייצג אותה בטורניר משמעותי.
לאחר קריירה קצרה כמאמן-שחקן, המשיך אוליביירה לקריירת אימון במהלכה הוביל בהצלחה את קבוצת נעוריו פורטו, וכן רשם שתי קדנציות כמאמן נבחרת פורטוגל, אותה הצעיד לטורנירי יורו 1996 ומונדיאל 2002.
קריירת משחק.
אוליביירה החל את קריירת המשחק במדי פורטו. ב-2 במאי 1971, לקראת סיום עונת , רשם את הופעתו הראשונה בליגת העל הפורטוגלית, במשחק מול ויטוריה דה גימארייש שהסתיים בשוויון 0-0.
תוך שתי עונות כבר היה אוליביירה בן ה-20 לשחקן הרכב קבוע במדי הקבוצה. בעונת יצר אוליביירה, יחד עם חבריו לקבוצה תיאופילו קוביאס ופרננדו גומש, שלישייה התקפית שהייתה אחראית למרבית שערי הקבוצה. אוליביירה כבש 11 שערי ליגה, ובשלוש מתוך ארבע העונות הבאות הוא הוסיף לכבוש מספר דו-ספרתי של שערים.
בעונת , תחת המאמן ז'וזה מריה פדרוטו שחזר באותה עונה למועדון, זכה אוליביירה בתואר הראשון שלו בקריירה, הגביע הפורטוגלי. אוליביירה עלה בהרכב קבוצתו למשחק הגמר מול ספורטינג בראגה, בו ניצחה 1-0 וזכתה בתואר. בעונת היה שותף אוליביירה לכל שלושים משחקי הליגה של קבוצתו, שזכתה באליפות פורטוגל לראשונה מזה 19 שנים. אוליביירה קבע שיא קריירה אישי עם 19 שערי ליגה, שסייעו לקבוצתו לזכות בתואר. עונה אחר כך הצליחה פורטו לשמור על תואר האליפות ולזכות בו בפעם השנייה ברציפות, בעונה בה תרם אוליביירה 16 שערי ליגה.
לקראת עונת , בתום תשע עונות בקבוצה הבוגרת של פורטו ובעקבות קשיים כלכליים שחווה המועדון, עבר אוליביירה לליגה הספרדית כשחתם במדי ריאל בטיס. הוא היה למשתכר הגבוה בליגה הספרדית באותו הזמן, וכבש בפנדל את שערו היחיד במדי הקבוצה כבר בהופעתו הראשונה, בהפסד הביתי 2-1 לראיו ואיקאנו. אוליביירה פתח בהרכב בטיס בששת מחזורי הפתיחה, בהם כשלה הקבוצה להשיג ניצחון. לאחר מכן איבד את מקומו בהרכב, ובשלושת החודשים הבאים שותף רק עוד ארבע פעמים, מתוכן פעמיים בלבד בהרכב. לאחר שכשל להשיג ניצחון ליגה בכל עשר ההופעות שלו במדי בטיס, עזב אוליביירה את הקבוצה בחלון ההעברות וחזר לחצי עונה לפורטו. החצי העונה הנותרת הוא הספיק לערוך 12 הופעות ליגה בהן כבש שער אחד עבור פורטו, שסיימה במקום השני בטבלה.