ביולי 1948, לאחר מסע ארוך ומפותל מאירופה למזרח התיכון, הגיע יעלון למדינת ישראל שזה עתה קמה. תשוקתו למדעים ליוותה אותו גם בתקופת קליטתו בארץ. ב-1949 התגייס לצה״ל, שהוקם אך מכבר, ושירת שנה בחיל המדע (חמ"ד). במהלך תקופה זו שינה יעלון את שמו הפרטי מהארדי לדן, ואת שירותו הצבאי עשה בשם "דן ברגר". במהלך שירותו הצבאי, השתתף יעלון בסקרים הגאולוגיים הראשונים שנעשו בנגב. עבור יעלון, שגדל באירופה, השילוב של אקלים הנגב הצחיח והנוף הטרשי עם קרקעות הרג והלס, היה חידוש מלהיב. הנגב שבה את דמיונו, ומאוחר יותר הפך למרכזי מאוד במחקריו. לאחר שחרורו מצה"ל, מצא יעלון עבודה כמורה לכימיה וחקלאות בבית הספר בית ירח, בחופה הדרומי של הכנרת.
ב-1951, וברוח התקופה ההיא, החליף יעלון את שם משפחתו האירופי ("ברגר") בשם "יעלון", בחירה שחושבה בקפידה כדי להצליח ולשלב בין שתי המילים האהובות עליו: "יעל" (תרגום שם הנעורים של אמו "Jellinek"), ו"עלייה". ובכל זאת, מתוך רצון לשמר את זיכרון עברו, הפך יעלון את השם "הארדי" לשמו האמצעי, וכך נולד השם "דן ה. יעלון". זמן לא רב לאחר מכן, באחת הפגישות בנושא מיפוי גאולוגי, הציעו עמיתיו של יעלון לקרוא על שמו ואדי והר בדרום הערבה. ועדת השמות הרשמית אישרה את הרעיון, וכך קיבלו את שמם "הר יעלון" ו"ואדי יעלון" (סמוך לקיבוץ יהל). כחמש-עשרה שנים מאוחר יותר, התיישב גרעין נח"ל למרגלותיו המזרחיים של הר יעלון, והחליט לאמץ את השם "יעלון", כשם הגרעין.
קריירה אקדמית.
לדן יעלון הייתה קריירה אקדמית שנמשכה ששה עשורים (1950 - 2014). ב-1950 פנה יעלון לאברהם א. רייפנברג (1899–1953), פרופסור למדעי הקרקע באוניברסיטה העברית בירושלים, וביקש להיות סטודנט במחלקה החדשה למדעי הקרקע. בזכות הישגיו בתואר הראשון, מעט הניסיון שצבר, וההמלצות שהציג, התקבל יעלון ללא כל קושי כדוקטורנט במחלקה. התזה שלו עסקה בנושא הצטברות מלחים בקרקעות בעמק הירדן. יעלון התמסר למחקר בהתלהבות רבה, שבאה לידי ביטוי בפרסום הראשון שלו. היה זה ספר לימוד מעבדה מפורט שכתב בשנת 1952, ביחד עם מאיר ריגבי, חברו לספסל הלימודים. בשל בעיות בריאות של המנחה שלו, פרופ' רייפנברג, נאלץ יעלון להאט את התקדמות לימודיו. עם פטירתו של פרופ' רייפנברג ב-1953 וכיוון שלא היה יכול להגיש את עבודתו ללא מנחה מטעם האוניברסיטה, נרשם יעלון כסטודנט של שלמה רביקוביץ (1899-2000).
ב-1954 קיבל יעלון את תואר הדוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ועבר ללימודי פוסט-דוקטורט בתחנת הניסוי של רוטהמסטד שבאנגליה. עם שובו ארצה ב-1955, עבד יעלון זמנית במפעל הדשנים בחיפה ובמקביל הצליח לפרסם כמה מרעיונותיו המדעיים (מחקרו מאותה שנה על המינרולוגיה של החרסיות בקרקעות ישראל היה ראשון מסוגו). ב-1957 מונה יעלון למרצה באוניברסיטה העברית בירושלים, ושם נשאר עד פרישתו. הנושאים הרבים בהם עסק בעשר השנים הראשונות שלו באקדמיה, הצטברות גיר בקרקע, אבק איאולי והשפעת האדם על הקרקע, התפתחו וליוו אותו במהלך רוב מחקריו.
ב-1965, פעל יעלון לאמץ את המונח "פלאופדולוגיה" (פדולוגיה קדומה) ב-INQUA, והקים את "הוועדה לפלאופדולוגיה" בתוך האיגוד, ומאוחר יותר, גם ב-IUSS. ב-1966 הציג יעלון תפיסה מהפכנית לשעתה, בה תיאר 'מטהפדוגנזה', כתהליך המתאר את חשיבות הפעילות האנושית כגורם בהיווצרות הקרקע. באוגוסט 1970 נערך באמסטרדם כנס משותף של ה-ISSS ו-INQUA אשר היווה אבן דרך בתחום הפלאופדולוגיה. כנס זה היה תוצאה של התכתבות מתמשכת בין יעלון ועמיתיו, רוברט רו (1918 - 1993) ופרדיננד ואן בארן (1905 - 1975). הכנס סוכם מאוחר יותר בספר "פלאופדולוגיה – מקור, מאפיינים ותארוך פלאוסולים" (Paleopedology: Origin, Nature and Dating of Paleosols), בעריכתו של יעלון. הפרסום המיוחד כלל 29 מאמרים נבחרים. תרומתו זו של יעלון בספר זה הפכה עד מהרה לקלאסיקה. במאמר "תהליכי היווצרות קרקע בזמן ובמרחב", הציע יעלון מודל דינמי של מערכת הקרקע, תוך הבחנה בין שתי קבוצות עיקריות של תהליכי שיווי משקל: 1) אלה המתקרבים למצב שיווי משקל בשיעורים שונים; 2) תהליכים בלתי הפיכים או כאלה המסתיימים מעצמם. לאחר מכן המשיך לפתח כל קבוצה, והציג סיווג של מאפייני קרקע (Pedofeatures) אבחנתיים, על פי מצבם המקורי ועמידותם היחסית.
ב-1973 פרסם יעלון יחד עם תלמידו לשעבר, אליעזר גנור (1935 - 2011), עבודה הנוגעת לתפקיד המרכזי שממלא אבק אאולי בהיווצרות קרקע במזרח הים התיכון, בעידן הרביעון.בעבודה זו עסק יעלון בתנאים הגלובליים של האבק האאולי ודרכי תפוצתו במרחב. בנוסף לכך, אסף ראיות חותכות לכך שמקור הצבע האדום של קרקעות הטרה רוסה הוא במינרלי הברזל שבאבק. ממצא זה עמד בסתירה לטיעוניהם של חוקרים כגון רייפנברג ואחרים, אשר ייחסו את הצבע האדום לתחמוצות הפחמה (קרבונט) שבסלעי האב. בסופו של דבר, טיעוניו של יעלון לגבי התפקיד המרכזי שממלא אבק אאולי רביעוני בהתהוות קרקע התקבלו על דעת מומחים רבים בעולם. בזכות רעיונותיו המקוריים, הוכר יעלון עד מהרה כמומחה בעל שם עולמי. כשנשאל לימים מה הייתה לדעתו נקודת השיא בקריירה שלו, השיב כי תרומתו המשמעותית ביותר הייתה בחקר השפעת האבק על הקרקע.
ב-1975 פרסם יעלון את מאמרו "מודלים קונספטואליים בפדוגנזה: האם ניתן לפתור פונקציות היווצרות קרקע?" (Conceptual models in pedogenesis: Can soil-forming functions be solved) במאמר חשוב זה, אשר גם היום עדיין מושך תשומת לב רבה, המחיש יעלון את המורכבות של כימות תהליכים פדוגנטיים. בהמשך, נבחר יעלון ב-1977 לנשיא הוועדה לחקר הפלאופדולוגיה של INQUA. ציון דרך נוסף בעבודתו היה הוצאת גיליון מיוחד של Geoderma תחת הכותרת "משמעות אקלימית וליטוסטרטיגרפית של פליאוסולים" (Climatic and Lithostratigraphic Significance of Paleosols), המסכם את הכנס שנערך בנושא זה, באוטווה שבקנדה. ב-1994, בגיל 70 ושנתיים לאחר פרישתו הרשמית, עזב יעלון את משרדו באוניברסיטה העברית בירושלים וכמעט שלא חזר אליו עוד. עם זאת, כשהוא מוקף באלפי הספרים שבביתו שמר על קצב גבוה של כתיבה, עריכה ובקרת ספרות מדעית. ב-1997 פרסם מאמר חשוב על ייחודן של קרקעות הים התיכון, השואל "מה עושה אותן שונות?" מאמר זה, המתייחס למאפייני הקרקע והנוף, מספק סקירה רחבה ומפורטת באשר לתנאים הסביבתיים הים תיכוניים, כמו גם השפעות גאומורפולוגיות, גאוכימיות, פדולוגיות ואנתרופוגניות, על המערכות האקולוגיות של אגן הים התיכון.
לצד התמקדותו העיקרית בתהליכי היווצרות הקרקע, תרם יעלון רבות בתחומי ההיסטוריה, הפילוסופיה והסוציולוגיה של מדעי הקרקע. היה לו תפקיד מרכזי בהקמת קבוצת העבודה של ISSS להיסטוריה של מדעי הקרקע (כיום ועדה 4.5 באיגוד הבינ״ל למדעי הקרקע - היסטוריה, פילוסופיה וסוציולוגיה של מדעי הקרקע). בין פרסומיו השונים בתחום, ב-1997 בשיתוף עם סימון ברקוביץ' ערך יעלון את הספר "היסטוריה של מדעי הקרקע: פרספקטיבות בינלאומיות" (History of Soil Science: International Perspectives). הספר קיבץ עבודות מחקר המציגות התפתחויות היסטוריות בהבנה ובהתייחסות של בני האדם לקרקע. כפי שהספר מדגים, גישתו של יעלון להיסטוריה של מדעי הקרקע שמה את הדגש על הכרה בייחודיות הקרקעות השונות, והתפתחות תת-דיסציפלינות, בהתאם לשימושי הקרקע של החקלאים הקדומים.
המוטיבציה הרבה של יעלון להישאר פעיל במחקר נותרה עד ימיו האחרונים, וניכרה בפרסומיו ואף מעבר לכך. בשנת 2012, לאחר שנים של כתיבת טיוטות, פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "הסיפור של יעלון: הלהט למדע וציונות". בשנתיים האחרונות לחייו עסק יעלון, יותר מכל, בקריאת ספרות בנושא ארכאולוגיה וגאו-ארכאולוגיה. בקיץ 2013 הידרדר מצבו הבריאותי, ובינואר 2014, נפטר יעלון בביתו שבמבשרת ציון.
חיי משפחה.
דן יעלון ייחס חשיבות רבה לחיי המשפחה שלו, שהייתה עבורו מעין פיצוי על אובדן משפחתו בשואה. ב-1952 נשא לאישה את ריטה זינגר (2010-1926), וביחד הם גידלו משפחה חמה ואוהבת. זמן קצר לאחר נישואיהם, בחרו לעבור לגור בשכונת קריית משה (ירושלים). דן וריטה יעלון גידלו שני בנים: דוד (1953) ואורי (1956). ב-1975 עברו העלונים לשכונת גבעת המבתר, וב-1997 עברו מירושלים למבשרת ציון. ברבות השנים התברכו דן וריטה בשבעה נכדים.
פרסים והוקרה.
בשונה מאופיו הצנוע, זכה יעלון בפרסים חשובים והוקרה רבה על עבודתו. בשנת 2000, קיבל את מדליית סארטון (הפרס היוקרתי ביותר בתחום ההיסטוריה של מדעי כדור הארץ) מטעם אוניברסיטת גנט בבלגיה, על תרומתו יוצאת הדופן להיסטוריה של מדעי הקרקע. בשנת 2010 זכה יעלון בפרס ע"ש דוקצ'ייב ( ”פרס נובל" של מדעי הקרקע) מטעם האיגוד הבינלאומי למדעי הקרקע (IUSS), כהוקרה על תרומתו לפדולוגיה ולמדעי הקרקע. בנוסף לשני פרסים מכובדים אלה, יעלון היה עמית כבוד באגודות מדעי הקרקע של בריטניה, גרמניה ורוסיה. הוא זכה גם בחברות כבוד באגודה הגאולוגית הישראלית (2001) והאמריקנית (2008), חברות כבוד באיגוד הבינ"ל למדעי הקרקע (1998) חברות כבוד על מפעל חיים ב- INQUA, ותואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת טביליסי, גאורגיה. באפריל 2015 התקיים כנס בינ״ל מיוחד לזכרו של יעלון, מטעם האיגוד הבינ"ל למדעי הקרקע, באוניברסיטה למשאבים טבעיים ומדעי החיים (BOKU) בווינה (אוסטריה) והורסקה הרדיסטה (צ'כיה). בעקבות כנס זה פורסם גיליון מיוחד לזכרו של יעלון בכתב העת CATENA. בשנת 2016 הוחלט באיגוד הבינ"ל למדעי הקרקע להנציח את זכרו של יעלון באמצעות "מדליית המדען הצעיר ע"ש דן יעלון“. מדליה זו תוענק מדי ארבע שנים במסגרת הקונגרסים העולמיים של מדעי הקרקע.
פרסומים נבחרים.