מחקרים הראו כי הרווחה הכלכלית, הפסיכולוגית והפיזית של אנשים הומוסקסואליים נשואים טובה יותר מזו של בני-זוג מאותו המין שאינם נשואים, וכי ילדי הורים חד-מיניים מרוויחים מגידולם של זוגות חד-מיניים נשואים במסגרת איחוד זוגי המוכר בחוק ושנתמך על ידי מוסדות חברתיים. מחקרי מדעי החברה מצביעים על כך שההדרה של הומוסקסואלים מנישואים מפלגת וקוראת לאפליה ציבורית כלפיהם, כאשר המחקר גם דוחה את התפיסה כי ציוויליזציה או סדרי חברתי קיימים תלויים בהגבלת הנישואים להטרוסקסואלים.
נישואים של זוגות מאותו המין יכולים לספק לאלו המצויים במערכות יחסים חד-מיניות שירותים ממשלתיים רלוונטיים ולהעלות עליהם דרישות כספיות לזו הנדרשת מהנשואים בנישואים של זוגות מאותו המין, וכן מעניקים להם הגנות משפטיות כגון ירושה, פנסיה, משכנתא, מסים, הגירה וזכויות ביקור בבית חולים. התנגדות לנישואים של זוגות מאותו המין מבוססת על טענות כי הומוסקסואליות אינה נתמכת על ידי מסורות ואמונות דתיות שונות וכי איננה טבעית ולכן, ההכרה באיגודים חד-מיניים תקדם את ההומוסקסואליות בחברה. בנוסף יש האומרים כי גדילה בקרב הורים הטרוסקסואלים הופכת את הילדים לטובים יותר. על טענות אלו חולקים הטוענים כי הומוסקסואליות היא שונות טבעית ונורמלית במיניות האנושית וכי נטייה מינית איננה בחירה אלא נטייה מולדת. מחקרים רבים הראו שילדים של זוגות חד-מיניים מסתדרים בחייהם באותה מידה כמו ילדיהם של זוגות חד-מיניים ואף הראו יתרונות רבים בגידולם בקרב הורים חד-מיניים והצביעו על כך שהם נמצאו מאושרים ובריאים יותר.
מחקר שנערך על נתונים ארציים ברחבי ארצות הברית מינואר 1999 עד דצמבר 2015 העלה כי כינון נישואים של זוגות מאותו המין קשור לירידה משמעותית בשיעור ניסיון ההתאבדות בקרב ילדים, כאשר ההשפעה מרוכזת בקרב ילדים בני מיעוט, וכתוצאה מהאפשרות למסד את הזוגיות החד-מינית כ-134,000 ילדים פחות מנסים להתאבד מדי שנה בארצות הברית.
רקע.
ההיסטוריה של נישואי זוגות מאותו המין היא במידה רבה ההיסטוריה של ההומוסקסואליות ודרכי קבלתה בחברה האנושית. בתקופות שונות בהיסטוריה היו נהוגים נישואים בין בני אותו המין, או איחודים דומים לנישואים.
קיסרים רומאיים כמו נירון ודיוקלטיאנוס התחתנו עם גברים בטקס דתי (שניהם התחתנו גם עם נשים). גם בסין העתיקה ובקרב חברות ילידיות בצפון אמריקה ואפריקה מתועדים מנהגים של נישואים הומוסקסואליים. מנהגים אלו כיום כמעט ונכחדו, בשל השפעתן החזקה של הדתות הגדולות: הנצרות, האסלאם, ההינדואיזם ואחרות.
בעולם העתיק.
יוון הקלאסית.
ישנן עדויות חזקות לקיומם של מערכות יחסים של זוגות מאותו המין ולכינונם בצורה רשמית ביוון העתיקה. כך בדיאלוגים רבים של אפלטון ישנן התפארויות בדבר יחסים בין גברים, בדיאלוג המשתה, למשל, מוצג מיתוס לפיו בני האדם היו פעם שלושה סוגים של זוגות ענקים המחוברים זה לזה בגופם – זכריים, נקביים ואנדרוגינוס – כאשר לאחר פיצולם הזכריים והנקביים הפכו להומוסקסואלים ולסביות (בהתאמה) והאנדרוגינוס הפכו להטרוסקסואלים (אחד זכר ואחת נקבה). בנוסף לאפלטון, קיימים כתבים נוספים מהתקופה בהם מתוארות מערכות יחסים מונוגמיות וממושכות בין גברים כדבר מיוחד ולעיתים אף כאידיאל.
בתחילת המאה הרביעית לפנה"ס, אולי בהשראת כתבי אפלטון, יצר המצביא גורגידס את הגדוד הקדוש של תבאי, אשר היה מורכב מ-150 זוגות של גברים שהיו בזוגיות מונוגמית זה עם זה. הגדוד היווה מודל ומקור השראה לאהבה הירואית ועמוקה בין גברים.
ידוע כי כבר בתקופה זו (מאה חמישית-רביעית לפנה"ס) התקיימו מעין איחודים של זוגות מאותו המין בין גברים בעלי הפרש גילים ניכר, אשר לרוב אינם נחשבים כנישואים בעיני היסטוריונים, אך קיים קונצנזוס ברור כי הם שימשו מבחינה מעשית כמעין ברית מקבילה לנישואים ההטרוסקסואליים של התקופה: יחסי החיזור התנהלו בצורה זהה בשני המקרים, המשפחה הייתה מעורבת בהחלטת הצעיר כשם שהייתה מעורבת בנישואי האשה וקיום יחסי מין מחוץ לברית זו היה בלתי-לגיטימי. עם זאת, ישנה אפשרות סבירה כי תפקידי האוהב והנאהב לא תמיד היו כה בלעדיים ונפרדים והייתה גמישות מסוימת שאינה תואמת באופן מוחלט את ההיררכיה המצטיירת מתיאורים אלה.
רומא העתיקה.
בתקופת הרפובליקה הרומית, היחס כלפי זוגות מאותו המין היה סבלני באופן דומה ליחס ביוון העתיקה. הרומאים אימצו מהיוונים את הגישה האידיאליסטית כלפי אהבה זו, ובעולם הרומאי נכרתו בריתות אהבה בין גברים אשר כללו אחריות והשלכות חוקיות, עובדה המקהה את ההבדל בינן לבין נישואים בתקופה זו. בניגוד לדעה הרווחת, מערכות היחסים הרומנטיות-מיניות בין הגברים ברומא לא היו בהכרח קשורות בפערי גיל, על-אף קיומו של מערך מצופה באותה עת של מאהב בוגר ונאהב צעיר. לדוגמה, המונח "אח" או "אחות" אשר שימש בני-זוג הטרוסקסואלים לתיאור אהבתם הקשורה לרוב בנישואים, שימש גם לתיאור זוגות מאותו המין - דבר המרמז על דמיון באופיים המונוגמי ואף השוויוני של מערכות היחסים של זוגות מאותו המין של אותה תקופה. בנוסף, החוק הרומי שהתנגד נחרצות לנישואים בין גבר לבין בתו המאומצת, דווקא גילה סבלנות כלפי אימוץ כצורה של נישואים בין גברים (בתקופה הרומית המונח "אימוץ" היה נרחב יותר, וחל לא רק על ילדים).
מתקופת האימפריה קיימים תיעודים רבים עוד יותר, לפיהם במקביל למיסוד הנישואים ההטרוסקסואליים הלכו ונפוצו גם נישואים של זוגות מאותו המין (הדומים באופיים לתיאורים אצל אפלטון). עם שינוי מוסד הנישואים בעת צמיחת האימפריה, במסגרתו הקשר בין בעל ואשה הפך לשוויוני או להדדי יותר ופחות תלוי מעמד ורכוש, נפתח מקום לרגשות חיבה ולאהבה כבסיס או כמרכיב בנישואים אשר הלכו ונהיו ממוסדים בחוק. לטענת ההיסטוריון ג'ון בוזוול, שינוי זה הוא שאפשר במובן מסוים להתגברות תופעת הנישואים בין בני אותו המגדר בטקס ובהתנהלות המקובלת.
למעשה, קיסרים רבים ניהלו מערכות יחסים עם גברים, וחלקם אף התחתנו איתם באופן חוקי, כדוגמת נרון אשר נשא גבר בשם ספורוס בטקס נישואים פומבי שכלל נדוניה והינומה, ושלאחריו ספורוס נשאר עם נרון עד מותו.
עם זאת, גם ברומא נישואי זוגות מאותו המין נתקלו בבעיות. היות שמרכיב מהותי בנישואים המסורתיים היה קניית האשה מסמכותו של גבר אחד (האב) לסמכותו של גבר אחר (הבעל), במקרה של שתי נשים לא היה ברור מי היא השלטת, ובמקרה של שני גברים לא היה ברור מיהו הגבר שמוותר על פריבילגיית השליטה - דבר שיצר מורכבות גדולה יותר, לטענת בוזוול, מהשאלה העולה מנישואי נשים, היות שהיררכיה מגדרית זו עמדה בבסיס החברות העתיקות של יוון ורומא.
לקראת סוף העת העתיקה ועם דעיכתה והתנצרותה של רומא, עם תמורות שחלו באמצע המאה הרביעית לספירה במסגרתן תפקידי המגדר והמיניות חזרו להיות נוקשים יותר, נחקק איסור על נישואים של זוגות מאותו המין שתיאר אותם כערעור של תפקידי המגדר כמו-גם של כללי המיניות וקבע עונש מוות לכל גבר שעושה זאת. עם זאת, אין בנמצא ראיות מספקות לביצוע העונשים הללו בפועל. נראה כי גם כאשר תופעת נישואי זוגות מאותו המין ברומא נחלשה, הדבר הושפע בין השאר מצמיחתן של אלטרנטיבות פרקטיות אחרות לזוגות של בני אותו המגדר, ולאו דווקא בעקבות הרתעה מהחוק הנוקשה.
נישואי נשים.
זוגיות בין שתי נשים הייתה דבר מוכר ביוון וברומא העתיקות, אך ההתייחסויות לנישואים של זוגות מאותו המין נגעו באופן כמעט בלעדי לנישואי גברים. כאמור, מאחר שנישואים היו מוסד שמסדיר שליטה וחלוקת רכוש והיות שלנשים לרוב לא הייתה האפשרות להיות בעלות שליטה ורכוש, נראה כי נישואים בין שתי נשים היו תופעה נדירה יותר, שנחשבה פחות מקובלת אצל המלומדים היווניים והרומיים וכיום מופיעה בעיקר בספרות הבדיונית של התקופה.
נישואים של זוגות מאותו המין ברחבי העולם.
במרבית מדינות העולם הנישואים מוגדרים חוקית כקשר בין איש לאישה בלבד. החל מסוף שנות התשעים הפך נושא נישואי זוגות מאותו המין לנושא פוליטי טעון בעקבות הצלחות חוזרות של ארגוני הומוסקסואלים ולסביות ובודדים לזכות בהכרה רשמית במערכות יחסים של זוגות מאותו המין, באמצעות פסקי-דין תקדימיים או באמצעות שינויי חקיקה. נושא זה שנוי במחלוקת במיוחד בארצות הברית, שם הפך לאחד הנושאים המרכזיים בשיח הפוליטי ובתעמולת בחירות, אך גם בשאר מדינות המערב אין הסכמה רחבה בנושא, והמדיניות הרשמית שונה ממדינה למדינה.
המדינה הראשונה שאישרה נישואים של זוגות מאותו המין היא הולנד, בשנת 2001. עוד לפני כן, והחל משנות ה-80, היו נהוגים איחודים אזרחיים במספר מדינות.
נכון ליולי 2022, נישואים של זוגות מאותו המין מבוצעים ומוכרים באופן חוקי ב-31 מדינות (בפריסה ארצית או בתחומי שיפוט מסוימים) עם אוכלוסייה כוללת של 1.3 מיליארד (כ-1/6 מאוכלוסיית העולם): אורוגוואי, אוסטריה, אוסטרליה, איסלנד, אירלנד, אקוודור, ארגנטינה, ארצות הברית, בלגיה, ברזיל, גרינלנד, גרמניה, דנמרק, דרום אפריקה, הולנד, הממלכה המאוחדת, טאיוואן, לוקסמבורג, מלטה, נורווגיה, ניו זילנד, סלובניה, ספרד, פורטוגל, פינלנד, צרפת, קולומביה, קוסטה ריקה, קנדה, שוודיה ושווייץ. במקסיקו, נישואים חד־מיניים מותרים ב-26 מדינות מקסיקו מתוך ה-32 אשר מרכיבות אותה, שאר המדינות מכירות בנישואים חד־מיניים אך אינן מבצעות אותם במדינה.