חייו השלווים של שופט ביישוב השוכן בפאתי ממלכה עלומה, מתערערים עם בואו של כוח מיוחד בפיקודו של קולונל ג'ול. ישנן שמועות לפיהן הברברים מתכננים מתקפה על הממלכה. מסיבה זו קולונל ג'ול ואנשים מקיימים משלחת לחבל הארץ מעבר לגבולות הממלכה. הם אוסרים כמה "ברברים", מביאים אותם ליישוב, מענים אותם, הורגים כמה מהם ויוצאים לעיר הבירה כדי להכין תוכנית מתקפה גדולה יותר כנגד הברברים. במקביל, נרקמים יחסים בין השופט לבין "נערה ברברית" שהושארה מאחור על ידי החיילים, לאחר שגרמו לה לעיוורון ונכות. בסופו של דבר, השופט מחליט לקחתה בחזרה אל אנשיהה. לאחר מסע הרה סכנות באדמות השוממות, הוא שב לכפרו. זמן קצר לאחר מכן, כוחות הממלכה חוזרים והשופט מוצא עצמו מתמודד עמם.
הפקה.
הפקת הסרט הוכרזה באוקטובר 2016 כשהקולנוען סירו גרה נשכר לביים את העיבוד לרומן "מחכים לברברים". מארק ריילנס לוהק לככב בסרט.
במאי 2018 נודע שג'וני דפ יצר קשר עם גרה כדי להופיע בסרט. רוברט פטינסון חשף גם כי הוא לוהק לתפקיד בסרט. דפ אישר באוקטובר שיככב בסרט וחשף שהצילומים היו אמורים להתחיל בסוף החודש במרוקו, ובהמשך נקבע שהצילומים יחלט ב-29 אוקטובר. ההפקה הושלמה ב-14 בדצמבר 2018.
הפצה.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל ונציה ב-6 בספטמבר 2019. חברת Samuel Goldwyn Films רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית והודיע כי ייצא לאקרנים ב-7 באוגוסט 2020.
לה בל פרונייר
לָה בֶּל פֶרונְיֶיר (בצרפתית: La Belle Ferronnière) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר לאונרדו דה וינצ'י, שצויר בין השנים 1495–1499. היצירה מוצגת במוזיאון הלובר בפריז.
היסטוריה.
היצירה מתוארכת לשהותו הראשונה של האמן במילאנו. היא הוזכרה לראשונה, תוך יחוס ללאונרדו דה וינצ'י, בשנת 1642, כחלק מהאוסף המלכותי של טירת פונטנבלו.
הציור ידוע באופן אוניברסלי בשם הצרפתי "לה בֶּל פֶרוֹנייר", שם שיוחס לו כתוצאה מטעות בקטלוג שנעשתה בשנת 1709, ואשר בלבלה בינו לבין ציור אחר באותו השם, של אישה בפרופיל. המשמעות המילולית של השם: "אשתו היפה של סוחר כלי המתכת", בהתייחסות לתכשיט שהדמות עונדת על מצחה, תוך בלבול קל בין "תכשיט" ל"כלי מתכת". לפני כן הציור נקרא "דיוקן של דוכסית ממנטובה".
ציור זה, שלעיתים קרובות סובל מהערכת חסר, הוא הדיוקן הידוע האחרון שאותו צייר דה וינצ'י לפני המונה ליזה, שאותה החל לצייר בפירנצה בשנת 1503.
תיאור היצירה.
היצירה תואמת לחלוטין יצירות אחרות מאותן שנים, כמו דיוקנו של מוזיקאי והגבירה עם ההרמין (שנוצרה מאותו גזע עץ אלון), ומשקפת את המחקרים האופטיים האינטנסיבים של אותה תקופה, דבר הניכר בהדהוד היפה של השמלה האדומה על לחי הפנים האניגמטיות.
הציור מציג חזה וראש של גברת צעירה על רקע כהה, מאחורי מעקה דמוי כן. הצבתה בצורה זו נועדה לעורר השוואה עם פרוטומות, שכן דה וינצ'י האמין שניתן לגרום לציור להראות יותר "אמיתי" מפסל, למרות חסרונו של המימד השלישי.
הדמות מוצגת עם פיתול כפול, החזה מופנה שמאלה, והראש חזיתית, כאילו מישהו הסב את תשומת ליבה לעניין כלשהו. הפנים היפות מציעות עצמן לבחינת הצופה, אך היא מסיטה את מבטה הצידה, בלא לשמור על קשר עין, ומשדרת חוסר נגישות חידתי. הסטת המבט הפתאומית מעניקה תחושה של אנרגיה מאופקת וחיוניות יוצאת דופן, ומבטיחה התבוננות פסיכולוגית חודרת אל מחשבותיה הפנימיות.
כמו "הגבירה עם ההרמין", בגדי הגברת מעודנים מאוד, אך לא מפוארים וללא תכשיטים ראוותניים. היא לובשת שמלה עם מחשוף מלבני ושרוולים הניתנים להחלפה, על פי אופנת התקופה, אשר במקרה זה קשורים בסרטים המראים את שרוולי הפאף של החולצה הלבנה מתחתיהם. סביב צווארה כרוכה שלוש פעמים שרשרת בעלת שני גוונים, ועליה תלוי סרט בגובה החזה. היא עונדת על מצחה חוט דק אשר מייצב את שערה, כמו "הגבירה עם ההרמין", ותכשיט אודם קטן במרכז המצח.
זהות הדמות.
זהותה של הדמות יוחסה בתחילה באופן דיסקרטי לפילגשו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת. מאוחר יותר זוהתה כלוקרציה קריבלי, פילגשו של לודוביקו ספורצה, דוכס מילאנו בפועל ופטרונו של לאונרדו דה וינצ'י החל משנת 1483, כאשר עבר להתגורר בעיר. אפשרות נוספת היא שמדובר בצ'צ'יליה גלראני, פילגש אחרת של לודוביקו, בגיל מבוגר יותר מזה שבו הוא תוארה בציור הגבירה עם ההרמין. קיים דמיון ביטוי עדין (המבט קר הרוח) בין שתי הנשים.
עם זאת, לדעתם של חוקרי האמנות לוק סייסון ולארי קיית', הדמות המוצגת בציור היא ככל הנראה ביאטריצ'ה ד'אסטה, אשתו של לודוביקו ספורצה. דה וינצ'י תיאר את תווי פניה בצורה כל כך קרובה לשלמות, תוך שימוש בפרופורציות גאומטריות אלוהיות, שייתכן ונחשבה ליפהפייה מושלמת.
מיקלוש סאבולצ'י
מיקלוש סאבולצ'י (בהונגרית: Szabolcsi Miklós; בודפשט, 3 במרץ 1921 – בודפשט, 2 בספטמבר 2000) היה היסטוריון ספרות הונגרי-יהודי, מבקר ספרות, פרופסור באוניברסיטה, חבר מן המנין של האקדמיה ההונגרית למדעים. תחום המחקר העיקרי שלו היה יצירת חייו של המשורר אטילה יוז'ף, האוונגרד ההונגרי והאירופי. בין השנים 1981 עד 1988 שימש סאבולצ'י כמנכ"ל "המכון הפדגוגי הלאומי של הונגריה" (תפקיד המכון היה לספק למוסדות החינוך עזרים וחומרים, תוכניות לימוד, תוכניות חינוך, הכנת בחינות הבגרות, ארגון תחרויות לימוד), בנוסף לכל זה היה אחראי על עריכת מחקר חינוכי, ניהול ההדרכה והפיקוח על מורים).
ביוגרפיה.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1939 והתקבל למחלקה ההונגרית-צרפתית באוניברסיטת פאזמני פטר, שם סיים את לימודיו בשנת 1943. בתקופת השואה התקשה להתפרנס ולא מן הנמנע שגויס לשרות העבודה (עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי), אך אין תיעוד על כך. מתום מלחמת העולם השנייה, משנת 1945 עבד כמורה בתיכון עד 1953. בינתיים עבד במשך שנתיים (1948-50) גם במשרד הדת והחינוך הציבורי. בשנים 1953–1956 היה סגן העורך הראשי של המגזין "צ'ילאג""" שפירושו בהונגרית כוכב. בשנת 1956 הצטרף למכון להיסטוריה ספרותית של האקדמיה ההונגרית למדעים כחוקר בכיר ובהמשך כראש מחלקה. בינתיים, בין השנים 1959 עד 1961 עבד גם כעורך האחראי של המגזין "חיים וספרות" (המהדורה הראשונה של חיים וספרות פורסמה ב־15 במרץ 1957. קודמו היה "העיתון הספרותי", שמילא תפקיד פעיל בהכנת מהפכת 1956 כעיתון של אגודת הסופרים ההונגרית). בשנת 1967 מונה סאבולצ'י למנהל העסקים של המכון (הוא נקרא "המכון ללימודי ספרות" מאז 1968) וכיהן בתפקיד עד 1980. בשנת 1981, קיבל על עצמו את ניהול "המכון הלאומי הפדגוגי", אותו ניהל עד 1988. בנוסף לעבודתו במכון המחקר, היה פרופסור באוניברסיטת לאיוש קושוט בדברצן (אוניברסיטת דברצן) בשנים 1962 עד 1964 ובשנים 1965 עד 1966 היה פרופסור אורח בסורבון בפריז. בשנים 1964 עד 1994 לימד באוניברסיטת אטווש לוראנד, שם היה פרופסור במחלקה לספרות הונגרית של המאה העשרים בין 1988 ל -1994 ואחר כך יועץ מדעי עד 1995. הוא קיבל תואר פרופסור אמריטוס בשנת 1998.
בשנת 1960 הגן על עבודת המועמדות לדוקטורט שלו בלימודי ספרות, ובשנת 1963 על עבודת הדוקטורט האקדמית שלו בספרות. הוא היה חבר בוועדה ללימודי ספרות של האקדמיה ההונגרית למדעים. בשנת 1965 נבחר לחבר נספח לאקדמיה ההונגרית למדעים, ובשנת 1976 כחבר מן המניין. בשנים 1970–1973 היה סגן נשיא המחלקה לבלשנות וספרות של האקדמיה, ואחר כך עד 1985 היה נשיא המחלקה. לאחר מכן היה חבר בוועדה להסמכה מדעית עד 1995 ובמועצת הדוקטורט עד לפירוקה בשנת 1998. בנוסף לתפקידיו האקדמיים, בשנים 1981 עד 1984 שימש כנשיא האיגוד הבינלאומי לשפות וספרות מודרניות, שלאחריה נבחר לנשיא כבוד.
משפחתו.
אביו, לאיוש סאבולצ'י, היה סופר, משורר ועיתונאי; דודו בנצה סאבולצ'י היה מוזיקולוג.
בשנת 1948 הוא התחתן עם היסטוריונית האמנות הדוויג מרגולס, שזכתה בתואר שני בשנת 1969.
בנו יאנוש סאבולצ'י הוא מורה, אמן שחמט, מומחה לכתיבה טכנית.
פרסומיו העיקריים.
בשפת המקור:
בתרגום לעברית:
אנדריי קונדראשוב
אנדריי אולגוביץ' קונדראשוב (נולד ב-30 ביוני 1973, אלמטי, קזחסטן, ברית המועצות) הוא עיתונאי, מנחה ותסריטאי רוסי. פרשן פוליטי של VGTRK, סמנכ"ל VGTRK (מאז 2018).
ביוגרפיה.
נולד ב-30 ביוני 1973 בבירת קזחסטן: אלמטי. סיים את לימודיו במחלקה לעיתונאות של האוניברסיטה הבינלאומית האקולוגית והפוליטית העצמאית (MNEPU) במוסקבה.
מ-19 באוגוסט 1991 עובד בתוכנית וסטי.
מאז נובמבר 1992 עובד בסגל החברה הרוסית הממשלתית לרדיו וטלוויזיה (VGTRK) ושימש ככתב במרכז אסיה. מאז 1999 במהדורה המוסקבאית של וסטי. סיקר את עבודת הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית והיה חבר בבריכת הקרמלין.
הוא סקר אירועים ב"נקודות חמות" כולל אינגושטיה, צפון אוסטיה, טג'יקיסטן, צ'צ'ניה, הבלקן, אפגניסטן וכן את ההפגנות האלימות בככר המאנז' במוסקבה ביוני 2002.
מאז 2003 משמש בתור הפרשן הפוליטי של מהדורת וסטי ומאז 2005 הנחה את התוכנית.
מפברואר 2007 ועד יולי 2008 הנחה את התוכנית "וסטי השבוע". הריאיון הקשה ביותר, לדבריו, היה השיחה עם אלכסנדר סולז'ניצין, שהתברר בתור תקשורת האחרונה של הסופר לפני מותו.
מאז ספטמבר 2008 היה אחד המנחים המרכזיים של מהדורת וסטי בשעה 20:00 יחד עם מריה סיטל, מרינה קים, סלימה זריף, טטיאנה רמזובה ופרידה קורבנגאלייבה. מיוני 2016 עד אוקטובר 2017, הוא הוביל את התוכנית לבד ופעם בשבוע לסירוגין עם ארנסט מאצקיאוויצ'יוס.