למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר שבירושלים, ובשנת תשמ"ה הצטרף לישיבת הר עציון. ערך שני כתבי עת של הישיבה - דף קשר ועלון שבות. הוא שירת במסגרת ה"הסדר" ברבנות הצבאית, הוסמך לרבנות וסיים תואר B.Ed במכללת יעקב הרצוג. הרב בזק שימש כר"מ בישיבת נתיב מאיר, ומשנת תשנ"ט הוא ר"מ בישיבת הר עציון. ערך את עלון השבת "שבת בשבתו" ומספר ספרים. הרב בזק מלמד תנ"ך במכללת הרצוג ובבית המדרש לנשים שבמגדל עוז.
הרב בזק כתב ספרים ומאמרים על התנ"ך. הוא מרצה בימי העיון בתנ"ך המתקיימים במכללת הרצוג מדי קיץ, וכן בבתי מדרש לתנ"ך. בבית המדרש הווירטואלי של ישיבת הר עציון פורסמו כמאתיים משיעוריו בכתב ובעל פה. כמה מקרובי משפחתו מכהנים במשרות תורניות, בהם דודו השופט יעקב בזק ובני דודו הרב חיים בזק, הרב אליהו בזק והרב מאיר בזק, ובן דודו מצד אמו, הרב דוד כהן. בן דוד אחר הוא שי בזק.
השקפת עולמו.
הרב בזק מפרסם מאמרי אקטואליה באתרים כגון ynet וכיפה.
בשנת תשנ"ג פרסם חוברת לנוער - "וחי בהם - מבחן ערכים" - שעל פיה מבחינה הלכתית ממשלת ישראל רשאית למסור שטחים תמורת שלום אמת. במהלך תוכנית ההתנתקות חתם על עצומה נגד סירוב פקודה. הוא פרסם מאמרים נגד הנפת שלטים על ידי חיילים ונגד סירוב פקודה בנוגע לפינוי התנחלויות, כיון שלדעתו מעשים כאלו הם הכנסת עמדות פוליטיות, ולא הלכתיות, לתוך מערכת צבאית. בשנת 2009 קרא להצביע למפלגת הבית היהודי בראשות דניאל הרשקוביץ, ולא לאיחוד הלאומי.
חיים אישיים.
תושב אלון שבות, נשוי ואב לארבעה.
דרכו בלימוד תנ"ך.
הרב בזק נמנה עם אסכולת לימוד פשוטו של מקרא, הנפוצה בין מורי מכללת הרצוג. הוא השתתף בפולמוס שכונה "תנ"ך בגובה העיניים", ובו יצא נגד דעת הרב צבי ישראל טאו בעניין.
הרב בזק מרבה לעסוק במקבילות ספרותיות במקרא. בספרו "מקבילות נפגשות" טען שאת משמעותן של המקבילות יש להבין תוך כדי ניתוח המסר העולה מן המקרא ביחס לאירוע הנידון, והמקבילה נועדה כדי לחזק ולהדגיש את המסר.
בספרו "עד היום הזה - שאלות יסוד בלימוד תנ"ך" הציג הרב בזק התמודדות דתית עם הטענות המרכזיות של עולם חקר התנ"ך, בנושאים כגון התהוות ספרי התנ"ך, אנכרוניזמים, היחס לסתירות וכפילויות בתנ"ך, נוסח המקרא, הממצאים הארכאולוגיים ומעמד התורה מול קובצי חוקים של העמים במזרח הקדום.
סמורים
סמורים (שם מדעי: Mustelinae) היא תת-משפחה של משפחת הסמוריים מסדרת טורפים. היא כוללת את הסוג סמור ושני מינים יחידים בסוגם - חורפן אמריקאי וסמור פטגוני.
עקרון שיתוף הפעולה
עקרון שיתוף הפעולה (Cooperative principle) היא תאוריה מתחום הפרגמטיקה, שפיתח הפילוסוף פול גרייס, ופורסמה בשנת 1975.
התאוריה מתארת את הכללים האינטואיטיביים שמנחים בני אדם בעת שהם מנהלים דו-שיח זה עם זה, ואת התנאים לקוהרנטיות של טקסט בשפה טבעית, כלומר היא מסבירה את האופן שבו בני-אדם מנהלים דו-שיח בשפה טבעית, וכיצד הם מחלצים משמעות מטקסט הנתון בהקשר מסוים.
הטענה העיקרית של עקרון זה היא שעל מנת שתקשורת תתקיים, אנו חייבים להניח שהדוברים והנמענים משתפים פעולה, ומכאן מיישמים את העקרון הבסיסי של התאוריה - דוברים מניחים ששומעים מבינים אותם, ושומעים מניחים שהדוברים מדברים באופן ענייני וברור.
ארבעת כללי שיתוף הפעולה.
גרייס מנה ארבעה כללים של שיתוף פעולה בין דובר לנמען:
בעברית החדשה יש המנסחים את הכללים בלשון איסור: לא תכזב, לא תחפור ולא תחסיר, לא תטה את הנושא, לא תערפל ולא תבלבל.
הפרת כללים מכוונת.
על פי הנחותיו של גרייס, כל הכללים שהוא מנה ניתנים להפרה (violable rules), והם אכן מופרים לעיתים קרובות.
יש שיחות שבהם הדובר מפר את הכללים, והמבע מתקבל כדיבור לא ראוי וכהתנהגות לא הולמת, אנטי-חברתית. שיח כזה נענה לעיתים בתגובה עוינת מצד הנמען.
לעומת זאת יש מצבי שיחה שבהם הדובר בוחר מרצונו להפר את כללי שיתוף הפעולה, אם מכיוון שהוא נאלץ לעשות זאת מפני שנקלע למצב שהיצמדות לאחד מכללי שיתוף הפעולה סותר כלל אחר, ואם מכיוון שהוא מעוניין בשיח לא ישיר, עקב כללי נימוס, או רצונו לבדר, למחות, ללעוג, או להשיג דבר בשיח שאינו יכול להשיג בשיחה ישירה.
לעיתים הדובר בוחר במבע שחבויה בו משמעות מרומזת (אימפליקטורה) אשר השומע או הקורא (הנמען) מזהה, ומבין את המסר החבוי בעצם הפרת הכלל, או שיקלוט את הגוון המיוחד שנוסף לשיחה, בעקבות הפרת כללים זו.
גרייס זיהה תנאי ומצבי דיבור שבעטיים נדרשת הפרת כלל האיכות ופגיעה בנכונות המבע, לצרכים שונים. לדוגמה:
גרייס הדגים ארבע צורות ביטוי (פיגורות רטוריות) שבהן מופר כלל האיכות כשהדובר אומר משהו אחד אך מתכוון למשהו אחר. צורות ביטוי אלו ארבעתן כוללות שימוש במשמעות מרומזת (אימפליקטורה) כל אחת בהרמז מסוג שונה.
בשימוש בצורות ביטוי אלו עשויים גם להפר כללים אחרים. לדוגמה: במענה לשאלה "איך היה?" המבע המוגזם "מאה אלף איש אצלו בדירה הקטנה פיזזו והזיזו את הגוף עד אפיסת כוחות והמשיכו לרקוד בעמידה גם אחרי שהם נרדמו, בבוקר הזמינו מנוף ופועלים שב"חים פינו אותם מהסלון דרך החלון" מפר הן את כלל האיכות - לא ייתכן שהמידע נכון, והן הוא מפר את כלל הכמות, התשובה ארוכה ומפורטת מדי. אך כלל השייכות נשמר, כי הוא מדבר אך ורק על המסיבה והחוגגים, וכך גם כלל האופן הברור, אין כאן עירפול או בלבול, והעלילה המומצאת רציפה ונהירה (קוהרנטית - מבחינת המשמעות הראשונית ותקנית מבחינה לשונית).
ביקורת.
ביקורת תדירה על התיאוריה של גרייס היא שעקרון שיתוף הפעולה, בדומה לכל התנהגות חברתית, נקבע על פי הקשרים תרבותיים. לפיכך, העקרון והמקסימות של גרייס מתאימים אולי לשפות הנפוצים בעולם המערבי ובמזרח הקרוב, אך אינם תקפים אוניברסלית.
עקרונות שיח תלויי תרבות: לדוגמה, פרופסור אלינור קיינן אוקס טוענת כי בני שבט המלגשים מדברים על פי עקרונות שיח הפוכים לעקרונות של דוברים מהתרבות המערבית (המוצגת בעקרונות של גרייס) כדי להשיג שיתוף פעולה שיחתי. בתרבות זו, הדוברים נמנעים במידת האפשר משיתוף מידע, עונים על שאלות ישירות בתשובות חלקיות ומתחמקות, וכל זאת מבושה והתרחקות מהתחייבות לנכונות המידע, או להתחייבות על שימור המידע או קיום הוראותיו עם התקבלותו.
עם זאת, רוברט הרניש מציין כי גרייס טוען רק שהמקסימות שלו מתקיימות בשיחות בהן עיקרון שיתוף הפעולה בתוקף. דוברי שפת המלגשי בוחרים שלא לשתף פעולה כי הם מעריכים ביתר שאת את יוקרת הבעלות על מידע, וההימנעות מכך חשוב להם יותר מאשר הכנות וישירות השיח. (ניתן לומר גם במקרה זה שמדובר במערכת תקשורת של שיתוף פעולה מופחת, מכיוון שפחות מידע מועבר ומשותף.)
עקרונות שיח לפי כללי נימוס: ביקורת נוספת על גישתו של גרייס נובעת מטענתו שהשיח במקרה של נימוסין ויראת כבוד הוא שינוי משמעות והפרת כלל האיכות, כי הדובר אינו אומר את הדברים במשמעותן הראשונית והיסודית. לדעת בעלי הביקורת, דן שפרבר וכן וילסון דידרה, בתרבויות השונות קיימות הנחיות ברורות לדובר המורות לו כיצד יהיה איש שיחה מנומס ומוסרי, ולכן אין זו הפרה של כלל כלשהו של שיתוף פעולה. להפך, זהו דווקא שימוש בכלל של שיתוף-פעולה נוסף, כלל החסר מן הספר, אשר נשכח ולא נמנה עם כלליו של גרייס. הכלל האומר: היה מנומס, דבר על פי כללי הנימוס.
עם זאת, אותם בעלי ביקורת גם מגינים על דעות גרייס, ועונים לביקורת של עצמם. לדעתם המקסימות של גרייס, למרות אופן הניסוח שלהן, לא נועדו להגדיר ולתת מתכון למי שבא להביע מבעים, אלא רק מתארים את התכונות המקובלות של תקשורת שיתופית היזונית והדדית מוצלחת כפי שהם מופיעים במציאות. לכן אין להוסיף כללים נוספים, המחייבים את הדוברים בתרבויות מסוימות.
המשמעות המרומזת הסותרת עת שיתוף הפעולה תומכי תאוריית הרלוונטיות כמו דן שפרבר ואחרים, מציינים כי משמעות מרומזת (אימפליקטורה) עשויה להופיע גם במצבים וסיטואציות שאינם מכבדים את עקרון שיתוף הפעולה, ובהם הדובר מעוניין דווקא להפסיק את השיח או "לשבור אותו" לכיוון אחר. לדבריהם, התיאוריה של גרייס אינה מכסה מקרים אלו. לדוגמה, במקרה של התחמקות, כשאסתי יודעת שברכה מכירה את כתובתה של גבריאלה בצרפת, ורוצה להציע ששתיהן יבקרו אותה במהלך החופשה, היא שואלת: איפה גבי גרה? אם ברכה עונה: "איפשהו בדרום צרפת.", אסתי אמורה להבין שברכה מתחמקת ממנה ואינה רוצה לבקר את ברכה. ומכאן, לדברי המבקרים, שברכה השתמשה בכלל הפוך לכללי שיתוף הפעולה, כדי להביע את שרצתה להביע. נכון יותר לומר, לדברי המבקרים, שברכה השתמשה בכלל "אי שיתוף פעולה" ולא "הפרה כלל של שיתוף פעולה". למעשה גרייס יענה שהפרת הכללים באופן מושכל במקרה של הפקת משמעות מרומזת (אימפליקטורה) היא בעצם תיאור תמציתי של שימוש בכללים שהוא הגדיר (על ידי הפרתם) ואין צורך להוסיף כללים נוספים של לצורך יצירת משמעויות מרומזות בשיח.
יחס אות לרעש
יחס אות לרעש (בראשי התיבות הנפוצים באנגלית: SNR, או בעברית יאל"ר) הוא היחס בין עוצמת האות הרצוי או בעל המשמעות, לבין עוצמת הרעש הכולל.
היחס מתאר את המידה שבה הרעש הבלתי רצוי הוא משמעותי או חזק, היחס מהווה אינדקציה עבור שימוש באות וניתוחו.
חוק שאנון-הארטלי מציג את הקשר בין יחס אות לרעש, לבין רוחב סרט והקיבולת של ערוץ תקשורת.
הגדרה.
יחס אות לרעש מוגדר מתמטית כיחס בין ממוצע עוצמת האות וממוצע עוצמת הרעש, בתחום תדרים מוגדר:
כאשר "P" הוא ממוצע ההספק של האות / הרעש, ו-"A" הוא שורש ממוצע הריבועים של האות / הרעש.
על מנת להקל על ביצוע החישובים, נהוג לבצע אותם בדציבלים על סקלה לוגריתמית באמצעות הנוסחא:
שיפור SNR בפועל.