אנדוניאן נולד בקונסטנטינופול, שם ערך את העיתונים "Luys" (אור), "Dzaghik" (פרח) ו-"Surhandak" (מבשר). לאחר מכן שירת במחלקת הצנזורה הצבאית של האימפריה העות'מאנית. הוא נעצר בהוראת שר הפנים טלעת פאשה בערבו של ה-24 באפריל 1915 ובכך הצטרף למספר הרב של האינטלקטואלים הארמנים שגורשו מהבירה קונסטנטינופול. אנדוניאן גורש לצ'נקירי , אולם במחצית הדרך הוחזר לאנקרה וגורש שוב למחנות בראס אל-עין ומסקנה (Meskene). אך אנדוניאן שרד במחתרת בעיר חלב שבסוריה. כאשר כוחות בריטיים כבשו את העיר, בכיר טורקי נמוך-דרג, נעים ביי, שיתף פעולה עם ארם אנדוניאן בפרסום זיכרונותיו – תיאור גירושם של הארמנים. "זיכרונות נעים ביי" פורסמו בשנת 1920, ולפעמים מכונים "מברקי אנדוניאן" או "מברקי טלעת פאשה". המברקים מתיימרים להוות הוכחה ישירה שרצח העם הארמני בשנים 1915–1917 היה מדיניות של הממשלה העות'מאנית. הם הוצגו כהוכחה במשפט של סוגומון טהליריאן.
על פי הפרופסור רוברט מלסון , המתמחה ברצח עם, דיווחו של אנדוניאן על הגירושים ורציחות הארמנים שלאחר 1915 הוא מכריע לגבי המחקר של תקופה זו.
בין השנים 1928–1951 ניהל אנדוניאן את ספריית נובאר (Nubarian Library) בפריז, והצליח להחביא ולהציל את רוב האוסף במהלך הכיבוש הגרמני של פריז.
אנדוניאן נפטר בפריז ב-23 בדצמבר 1952.
סבאדל
סבאדל (בקטלאנית: Sabadell; בלטינית: Sabatellum) היא העיר השנייה בגודלה (אחרי טראסה) בנפת ואלייס אוקסידנטל (Vallès Occidental) במחוז ברצלונה בקטלוניה, ספרד. העיר נמצאת בדרום הנפה על גדת נהר ריפול, 20 ק"מ צפונית לברצלונה. סבאדל נמצאת 190 מטרים מעל פני הים ומשמשת בירת הנפה.
סבאדל הייתה חלוצת המהפכה התעשייתית בקטלוניה במפעלי הטקסטיל שקמו בה, יחד עם העיר היריבה טראסה. באמצע המאה ה-19 היא הייתה לעיר המובילה בספרד בעיבוד צמר, וזכתה לכינוי "מנצ'סטר הקטלאנית". למעלה ממאה שנים אחר כך עדיין ניתן עדיין לראות בעיר רבים מבנייני מפעלי הטקסטיל, רבים מהם שופצו והוסבו לבנייני מגורים או למתן שירותים אחרים. בעשור השני למאה ה-21 סבאדל היא עיר מסחר ותעשייה, ללא פעילות חקלאית משמעותית.
סבאדל יושבת בצומת תחבורה מרכזי, שני כבישים מהירים חולפים סמוך לעיר: כביש C-58 (מברצלונה למנרסה) וכביש AP-7 (מצרפת וז'ירונה לטרגונה, ולנסיה ואנדלוסיה), כבישים נוספים מקשרים בין סבאדל לערים סמוכות, בהן טראסה.
מסילת רכבת חוצה את העיר (קו ברצלונה - ליידה). קו רכבת נוסף מברצלונה מסתיים בעיר.
היסטוריה.
בתקופה הרומית שכן במקום כפר קטן בשם אראגונה. בימי הביניים התפתח היישוב לעיירה בשם אראונה, או ארהונה. אף על הגדה הנגדית של הנהר שכן בימי הביניים כפר קטן בשם סבאדל, אשר מנה בשנת 1378 כ-600 אנשים (152 בתים). הכפר סבאדל היה מוקף חומה, אבל גידול אוכלוסיית היישוב במאה ה-16, הביאה להתיישבות מחוץ לחומות. באותו עת החלה תעשיית הטקסטיל ביישוב, בעיקר בגדים עשויים צמר. תעשיית הצמר התפתחה במשך מאות שנים, ובשנת 1800 מנתה אוכלוסיית היישוב היה כ-2,000 תושבים.
המאה ה-19 הביאה שתי התפתחויות חשובות ליישוב: בשנת 1856 נסללה מסילת רכבת ליישוב, ובשנת 1877 היישוב זכה למעמד של עיר. במפקד האוכלוסייה בשנת 1897 מנתה אוכלוסיית העיר 23,044 תושבים. העיר הפכה ליצרנית צמר בגדים הראשית בספרד, ושמעה נודע ברחבי תבל.
תנועת המודרניזם קטלאני (הקרובה לאר נובו) היוותה השפעה חשובה על הארכיטקטורה של העיר בתחילת המאה ה-20 ומבנים ייחודיים שנבנו בהשפעת תנועה זו קיימים עד היום בעיר.
בתחילת המאה ה-20, סבאדל, ולצידה טראסה, היו ערים שהתבססו על תעשיית הטקסטיל, זאת באזור עני במשאבי טבע. אוכלוסיית העיר גדלה פי שמונה, בזכות גידול מהיר בתעשיית הטקסטיל והמתכות. העיר אף עברה מודרניזציה במגזר השירותים. הפעילות התעשייתית המואצת הביאה לסבאדל גלי הגירה בשנות ה-50, ה-60 ושנות ה-70 המוקדמות, אשר גרמו להתפשטות עירונית בלתי מבוקרת והקדמת מספר שכונות חדשות.
מאז תחילת המאה ה-20 קיימת יריבות בין טראסה וסבאדל, רצון שתי הערים להיות בירת נפת ואלייס אוקסידנטל, בתקופת עליית תעשיית הטקסטיל.
צמיחת התעשייה המקומית וגידול מהיר של האוכלוסייה הביאו לעליית תנועות פועלים שהתחלקו לשלושה פלגים: קטלאנית-לאומית, סוציאליסטית, ואנרכיסטית, אשר היו בעלות השפעה רבה בעיר עד לפרוץ מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939). ניצחון הפשיסטים במלחמת האזרחים הביא לעצירה זמנית בהתפתחות העיר, אולם בשנות החמישים התאוששה התעשייה. התאוששות זו הביאה להגירה פנימית של אוכלוסייה מאנדלוסיה, מורסיה, אקסטרמדורה, קסטיליה וחלקים אחרים של ספרד, כוח אדם שנדרש לתעשיות הטקסטיל והמתכת. פעם נוספת החלה בעיר פעילות פוליטית נגד משטרו של פרנסיסקו פרנקו בתמיכת של הכנסייה הקתולית.
משבר האנרגיה העולמי בשנת 1973 ומותו של פרנקו בשנת 1975 הביאו לשינויים במדינה בכלל ובסבאדל בפרט. משבר האנרגיה אילץ את העיר לגוון את הפעילות הכלכלית. לצד התעשיות המסורתיות, החלה בעיר פעילות מסחר ופנאי אשר אפשרה המשך פיתוח כלכלי של העיר.
ספורט.
בעיר משחקת קבוצת הכדורגל סבאדל, שהישג השיא שלה היה העפלה לגמר גביע המלך הספרדי. נובה קראו אלטה, אצטדיונה של הקבוצה, היה אחד מהאצטדיונים שאירחו את משחקי הכדורגל באולימפיאדת ברצלונה ב-1992.
לוקומוטיבה זאגרב
מועדון הכדורגל לוקומוטיבה זאגרב (בקרואטית: Nogometni klub Lokomotiva Zagreb) הוא מועדון כדורגל מקצועני מהעיר זאגרב. המתחרה בליגת העל הקרואטית, הליגה הבכירה ביותר במדינה.
היסטוריה.
המועדון נוסד בשנת 1914 כמועדון ויקטוריה (Željezničarski športski klub "Victoria"). תקופת ההצלחה היחידה שלה עד כה הייתה בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים ותחילת שנות החמישים של המאה העשרים כשמאז המועדון התמודד ברוב העשורים מאז בליגות הנמוכות.
בשנת 1945 המועדון אומץ על ידי חברת הרכבות ומאז נושא את השם "לוקומוטיבה" על שם קטר רכבת, "לוקומוטיב".
באמצע שנות האלפיים לוקומוטיבה הפכה לקבוצת המילואים של דינמו זאגרב. בין 2007 ו-2009 העפילה במשך שלוש שנים רצופות מהליגה הרביעית לליגה הבכירה ביותר במדינה.
המועדון נשאר קבוצת המילואים של דינמו באופן לא רשמי גם כששיחק נגד דינמו, דבר שעורר מחלוקות רבות.
עונת 2012/2013 הייתה אחת המוצלחות בתולדות המועדון מאז 1990, כשלוקומוטיבה העפילה עד לשלב גמר הגביע הקרואטי וסיימה במקום השני בטבלת אליפות ליגת העל הקרואטית.
אצטדיון הקבוצה.
הקבוצה אירחה את משחקי הבית באצטדיון של דינמו, אצטדיון מקסימיר, במשך כמה שנים לפני המעבר לאצטדיון זאגרב, שממוקמת בשכונת קראניצ'ביסה, לאחר שהאצטדיון בנובי זאגרב, ששימש אותו בעבר, לא עמד בתקני הליגה.
מכלוף אבוחצירא
הרב מכלוף אבוחצירא (או: אביחצירא. מכונה לעיתים: "רמ"א"; ה'תרנ"ד, 1894 – ח' בשבט ה'תש"ם, 25 בינואר 1980) היה דיין ואב בית הדין במרקש, שבמרוקו.
תולדות חייו.
נולד בתאפילאלת שבמרוקו לחנה ("לאלה חנו") ולרב אליהו אבוחצירא, בנו של הרב אהרן אבוחצירא, בנו של הרב יעקב אבוחצירא. הוא נקרא על שם רבי מכלוף בן יוסף אבוחצירא, מאבות שושלת משפחת אבוחצירא. בצעירותו למד מקרא מפי הרב מסעוד אמסלם והרב מסעוד אצראף. מגיל קטן נודע בחריפותו ותקיפותו בתורה בהיותו כבן עשר, משגילה כישרון בלימודו, החל ללמוד גמרא עם בן-דודו של אביו, הבאבא סאלי, למשך כשנה, ומאז המשיך את לימודו עם דודיו הרב שמואל אבוחצירא והרב שלום אבוחצירא, ואף עמם למד כשנה. לאחר מכן למד שבע שנים אצל בן-דודו של אביו, הרב יחיא אדהאן. למשך תקופה קצרה למד בחברותא עם דוד-אביו, רבי יצחק אבוחצירא (הראשון) (בנו הצעיר של ר' יעקב). בגיל 11 נישא למסעודה בת רבי שלמה אזרוואל. בהמשך, נשא לאשה שנייה את עזיזה אבוחצירא.
הוא המשיך בלימוד עצמאי עד שנת ה'תרע"ז (1917). אז, בעקבות ניסיונות דיכוי קיני המרידה בצרפתים באזור, התקבצו כל התלמידים המקומיים ללמוד יחד מפי הרב משה אתורז'מאן. כשגברו הקרבות, ובשיאם הוצא להורג רבי דוד אבוחצירא, נמלט עם אביו ומשפחתו לארפוד בשנת ה'תר"פ (1920), שם כיהן אביו כרב והוא כמורה צדק. בשנת ה'תרפ"ו (1926) נפטר אביו והוא החל למלא את מקומו. בשנת ה'תש"ד (1944) התמנה לרב בבני מלאל ובעיירות הסמוכות לה בוז'עד וקסבא-תדלא. רבים מבוגרי תלמוד תורה שסייע לייסד כיהנו במשרות רבנות. בשנת ה'תש"ט התמנה לסגן אב בית הדין העליון של מרוקו בקזבלנקה, אך לאחר פחות משנה התפטר מתפקידו והתמנה לכהן כאב בית הדין במרקש והאזור, במקומו של הרב מרדכי קורקוס.
עמד בקשרים טובים עם בית המלוכה המרוקאי, וכן עם הפחה של מרקש, חאג' תהאמי לגלאוי, ובסיועו הציל יהודים ממוות ומנישואי תערובת. כן נעזר בו כדי לבצר את מעמד הרבנות בעיר.
בשנת ה'תשכ"ו (1966) עלה לישראל, והתגורר בשכונות המושבה הגרמנית ורחביה בירושלים. לאחר פטירת בנו בשנת ה'תש"ל, עבר לאשדוד, שם כיהן כרב קהילת "אביר יעקב". לאחר מותו של נכדו אבנר בעודו ילד, הסתגר בביתו תקופה ארוכה ובריאותו הדרדרה. נפטר באשדוד בליל שבת ח' בשבט ה'תש"ם (25 בינואר 1980), ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
צאצאיו.
מאשתו הראשונה מסעודה נולדו לו ארבע בנות ובן, הרב יוסף אבוחצירא, רב ודיין בפאס ורבה של יבנה. בנו של ר' יוסף, הרב דוד, מכהן כיום כרבה של יבנה. מאשתו השנייה עזיזה נולדו לו שני בנים ושתי בנות, מהם בנו עמרם, שהיה מנהל בית ספר וסגן ראש המועצה המקומית קריית מלאכי (נפטר בחיי אביו בשנת ה'תש"ל), ישראל אבוחצירא מאשדוד ובתו ג'רמאן, אשתו של השר אהרן אבוחצירא, בנו של הרב יצחק אביחצירא.
ABC (שיר)