התחנה נבנתה במקור בשנת 1851 עבור קו רכבת שהושלם בשנת 1858 מהעיר למעון הצאר בגטצ'ינה. הקו הורחב בשנת 1859 לפסקוב ובשנת 1862 לוורשה, שהייתה באותה תקופה חלק מפולין הקונגרסאית ומהאימפריה הרוסית. קו משני חיבר מהקו הראשי לגבול פרוסיה בוויראבליס (כיום ליטא) שחיבר את פטרבורג לבירות אחרות באירופה.
הבניין הנוכחי תוכנן על ידי פיוטר סלמנוביץ' בתערובת של סגנונות היסטוריים. הוא נבנה בשנים 1857–1860. כנסייה הוקמה בחזית התחנה בשנת 1908; מאוחר יותר נהרסה ופסל לנין של הפסל הסובייטי ניקולאי טומסקי הוצב בשנת 1949.
בשנת 2001, התחנה נסגרה, כאשר שירות רכבות למרחקים ארוכים הופנו אל תחנת ויטבסק ושירות נוסעים אל התחנה הבלטית, והפסל של לנין הוסר.
על המסילה, מוזיאון הרכבת נהג להציג 80 תערוכות של מנועי קיטור, קטרי חשמל ודיזל. המוזיאון סגור והתערוכות הועברו למוזיאון הרכבות הרוסי הסמוך לתחנת הרכבת הבלטית, שנפתח ב־1 בנובמבר 2017.
עתיד.
מחסן ומוסך הרכבות של תחנת לדוגה מתוכנן לעבור לתחנת ורשה לשעבר.
התחנה הבלטית (סנקט פטרבורג)
התחנה הבלטית היא תחנת רכבת בסנקט פטרבורג, אחת מתחנות הרכבת העמוסות ביותר ברוסיה לפי נפח התנועה הפרברית.
את התחנה עיצב האדריכל אלכסנדר קרקאו בהשראת גאר דה ל'אסט בפריז. הבנייה החלה בשנת 1854. התחנה נפתחה ב־21 ביולי 1857 כתחנת הרכבת פטרהוף.
סקירה כללית.
התחנה שומרת על גג זכוכית מעל פלטפורמות המסוף ומוקפת שוליים דו קומתיות. המבנה השמאלי היה אמור להיות שמור לבני משפחת המלוכה הרוסית שנסעו לארמונותיהם בסטרלנה, פטרהוף ואורניינבאום. לוח זכוכית בחזית עדיין מציג את השעון המקורי שתוכנן על ידי פאבל בור, שען מהולל של הצאר ואביהם של שחקני הוקי קרח.
בשנת 1872, לאחר שהוארך קו הרכבת לרוול (טאלין), שונה שם תחנת הרכבת פטרהוף לשם הנוכחי. בשנים 1931–1932 שופצה התחנה. מבוא סמוך לתחנת הרכבת התחתית הבלטית נפתח בשנת 1955. מאז 1933 שימשה התחנה לטיפול ברכבות פרבריות בלבד.
בשנת 2009 יצאה הרכבת ההיברידית המרובת יחידות DT1 לנסיעת הבכורה שלה מתחנה זו.
הלובי הארמני בארצות הברית
הלובי הארמני בארצות הברית (באנגלית: Armenian lobby in the United States) הוא קבוצה של חברות יחסי ציבור, עורכי דין ולוביסטים מקצועיים ש שמועסקים ישירות על ידי הממשלה הארמנית על מנת לרתום את המדיניות והממשל האמריקאי על מנת שיהיה מותאם לאינטרסים של ממשלת ארמניה. אחת המטרות העיקריות של הלובי היא שארצות הברית תכיר ברצח העם הארמני אך בינתיים לאור השפעת הלובי הטורקי הכרה זו עדיין לא הוכרזה.
היסטוריה.
הלובי הארמני הוקם כמעט אך ורק על ידי ארגונים מקומיים כמו הוועד הלאומי ארמני של אמריקה (ה-ANCA) וכן ארגון האספה הארמנית של אמריקה (ה-AAA) , מה שמותיר את ממשלת ארמניה במידה רבה מחוץ לתהליך הקמתו של הלובי, לשני הארגונים הללו יש מטרות לובי דומות, בעיקר סביב שיפור יחסי ארמניה–ארצות הברית, קידום ההכרה ברצח העם הארמני ומנגד חסימת הסיוע לאיובותיה של ארמניה – טורקיה ואזרבייג'ן. עם זאת הגישות בהן נוקטות שתי הקבוצות שונות ולכן הם מתחרות האחת בשנייה, כך למשל ה-AAA פועלים בגישה שדומה לגישתו של הארגון המרכזי בלובי הישראלי, איפא"ק אך ה-AA דוגל בגיוס תרומות גדולות מארמנים בעלי השפעה בארצות הברית.
חלק מההישגים של הלובי מחצית השנייה של המאה ה-20 היו אישור של העברת סכום סיוע לארמניה שמוערך ב-90 מיליון דולר מדי שנה, בנוסף לכך הלובי הארמני הצליח לקדם את סעיף-חוק שאוסר על ממשלת ארצות הברית לתת לממשלת האזרית סיוע ישיר ובעקבות אזרבייג'ן היא המדינה היחידה ממדינות ברית המועצות לשעבר שעדיין לא קיבלה סיוע אמריקאי כלשהו.
ב-2000 הודיע יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית דניס הסטרט שהוא יתמוך ב"תיקון שיף", שנקרא על שמו של המחוקק אדם שיף. שיף יזם תיקון לחוק סיוע, שעתיד היה למנוע מטורקיה להשתמש בכספי סיוע החוץ האמריקאי שמקבלת טורקיה מדי שנה, ובו היא שוכרת שירות שדלנות פוליטיים בוושינגטון הבירה על מנת למנוע הכרה אמריקאית ברצח העם הארמני.
הלובי הארמני אמנם היה אפקטיבי עד סוף המאה ה-20, אך עם חלוף השנים הוא מסורס באופן כמעט מוחלט על ידי הלובי הטורקי שרוצה למנוע את המשכיות ההשפעה הארמנית בארצת הברית לצד האינטרסים הטורקים.
תחנת הרכבת קולפינו
תחנת הרכבת קולפינו היא תחנת רכבת הממוקמת בעיר קולפינו, בנפת קולפינו בסנקט פטרבורג, רוסיה. התחנה ממוקמת במרחק 24 ק"מ מתחנת הרכבת מוסקבה. התחנה משרתת רכבות פרבריות מסנקט פטרסבורג, מלאיה וישארה, שאפקי, וליקי נובגורוד. רכבות חשמליות כמו לסטוצ'קה ES1, ED4M, ET2M ו־ER2T נוסעות מקולפינו. רכבות למרחקים ארוכים לא עוצרות בתחנת קולפינו. התחנה ניצבת במרחק של כ־1.2 ק"מ ממרכז קולפינו.
היסטוריה.
תחנת קולפינו נפתחה ב־9 במאי 1843 עם הקמת הרכבת הראשונה באימפריה הרוסית וקו הרכבת פטרבורג – מוסקבה. בניין התחנה הראשון היה בן קומה אחת ועשוי עץ. התחנה נבנתה מחדש בראשית שנות 1890 ונפתחה מחדש ב־1 בספטמבר 1893. החלק המרכזי היה מקושט בגילוף מעץ. היו הרחבות, שבהן שכנו חדרי ההמתנה של המחלקה הראשונה והשנייה והמשרד של מנהל התחנה. תחנת הטלגרף תפסה את אחד החדרים.
בניין התחנה נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה. התוכנית להקמת קולפינו לאחר המלחמה, כולל תחנת הרכבת, פותחה בוועדת התכנון העירונית. הפרויקט של הרכב התחנות נוצר בבית המלאכה של האדריכל מ. קלימנטוב בשנת 1949. ההרכב של כיכר פריבוקזלניה שתוכנן על ידי קלימנטוב לא מומש במלואו. בניין התחנה החדש לא נבנה לבסוף בשל ההחלטה שלא לממש תוכניות גרנדיוזיות מתקופת סטלין בשנת 1953. במקום הבנייה המתוכננת נבנה בית תחנות עץ קטן בן קומה אחת. בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים, הוקמו שני בנייני אבן משני צידי פסי הרכבת עם משרדי כרטיסים, חדר המתנה ושירותים. במהלך השיפוץ האחרון הם פורקו.
בתקופת ברית המועצות, משנת 1932 ועד אמצע שנות השישים של המאה העשרים, התקיים קו רכבת ייעודי בין תחנת קולפינו לתחנת הרכבת ההיסטורית בפושקין השכנה. לקו הייתה תחנה אחת באמצע, ומטרתה העיקרית הייתה הובלת פועלים למתחם התעשייה של מפעל איז'ורה של קולפינו. הקו פורק זמנית במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה.
גיגה שאנגחאי
גיגה שאנגחאי או גיגה-מפעל 3 (בסינית: 上海超级工厂) הוא גיגה-מפעל של חברת טסלה בשאגנחאי, סין. במפעל פס ייצור של טסלה דגם 3 וטסלה דגם Y. קצב הייצור המתוכנן של המפעל הוא 250,000 מכוניות חשמליות בשנה. דגם 3 הראשון יוצר בדצמבר 2019, 12 חודשים בלבד לאחר שטסלה החלה בבניית המפעל בדצמבר 2018.
אתר המפעל נמצא במחוז פודונג, כאשר קצהו המערבי נושק למחוז פנגשיאן.
דושקו טרייצ'בסקי
דושקו טרייצ'בסקי (במקדונית: Душко Трајчевски; נולד ב-1 בנובמבר 1990 בסקופיה) הוא כדורגלן ממקדוניה הצפונית המשחק בעמדת הקשר בליגת העל הקפריסאית בקבוצה דוקסה קאטוקופיה ובנבחרת מקדוניה הצפונית.
קריירה.
מועדונים.
דושקו טרייצ'בסקי למד כדורגל בעירו סקופיה והחל קריירה מקצועית בשנת 2010. בשנת 2011 הוא חתם על חוזה עם טטקס טטובו וכעבור שנה עבר לרבוטניצ'קי בה שיחק מספק עונות. בתקופה זו הוא זכה עם קבוצתו באליפות הליגה בעונת 2013/14 ופעמיים בגביע בעונות 2013/14 וב-2014/15.
בשנת 2018 הוא עבר לשחק בקפריסין ובעונת 2019 נקלט בדוקסה קאטוקופיה הקפריסאית.
בינלאומי.
דושקו טרייצ'בסקי ערך את הופעת הבכורה בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד נבחרת אוסטרליה במרץ 2015.
נימרוז
נימרוז (בפרסית/דארי: ولایت نیمروز, בפשטו: نيمروز ولايت) הוא מבין 34 מחוזות אפגניסטן. המחוז ממוקם בדרום אפגניסטן וגובל במחוזות פארה מצפון והלמנד ממזרח כמו גם בגבולות בינלאומיים עם מחוז סיסתאן ובלוצ'סתאן באיראן ומחוז בלוצ'יסטן בפקיסטן. נימרוז הוא מבין המחוזות המדבריים יותר של אפגניסטן ובכללו מאוכלס בדלילות יחסית עם 156,600 איש בלבד.
גאוגרפיה.
הטופוגרפיה של המחוז היא שטוחה ברובה עם שטח מדברי ניכר. אגם מרכזי, המון סאברי ממוקם בנפת קאנג, בדרום המחוז ומשמש בתור מקור המים המרכזי של המחוז כמו גם בתור נווה מדבר. עיר הבירה המחוזית היא זרנג' הגובלת עם איראן. העיר נמצאת בגובה של 476 מטר מעל פני המים ואוכלוסייתה 49,851, לערך שליש מכלל אוכלוסיית המחוז.
אוכלוסייה.
לאורך העשור השני של המאה ה-21, פליטים בלוצ'ים שנלחמו על עצמאותם מפקיסטן וגורשו בידי הכוחות המזוינים של פקיסטן, ברחו ומצאו מקלט במחוז נימרוז, מה שהגדיל את אוכלוסיית המחוז מ-118,000 ל-156,000 איש בתוך פחות מעשור.
המושל המחוזי מוחמד סמיאללה קיבל את תואר ההנדסה שלו מאוניברסיטת קאבול. לטענתו, אין לו שום זיקה פוליטית. הוא מונה למושל על ידי אשרף גאני אחמדזאי במאי 2016. לממשלה האפגנית ישנה החזקה יציבה יחסית על המחוז ופעולות הטליבאן נראות לרוב בצפון המחוז, בקירוב למחוז הבעייתי והלא יציב פראה.
ביטחון.
ההשפעה של איראן במחוז גבוהה. סכסוכים מתמידים סביב מקורות מים ותמיכה חשאית בטליבאן מצד גורמים פקיסטנים החמירו את המתיחות הקיימת במחוז. כאמור רוב ההתנגשויות נגד ארגוני הטרור מתרחשות בצפון המחוז. ישנה פעילות מועטת של אל-קאעדה כמו גם ארגונים המפוצלים מהטליבאן עצמו. רוב הנפות במחוז מסווגות כמחלוקות בין כוחות, למעט נפת בירת המחוז, זרנג', שמסווג תחת שליטה ממשלתית לגמרי.