מקדונלד זכה למספר פרסים ואף תוארי דוקטור לשם כבוד בגין כתיבתו. בין השאר הוא קיבל ב-1955 את "פרס בן פרנקלין" לסיפור הקצר - "Benjamin Franklin Award for Short Story", קיבל ב-1964 את "French Grand Prix de Litterature Policiere", קיבל ב-1972 מאגודת סופרי המסתורין של אמריקה, אשר הוא כיהן תקופת מה כנשיאה, את ה-"Grandmaster Award" וב-1980 זכה ב-"The American Book Award".
מוזילה ת'אנדרבירד
התנועה הדמוקרטית לשינוי
התנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש) - הייתה מפלגת מרכז שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977.
הקמת התנועה.
ד"ש הייתה מענה למשאלותיהם של ישראלים רבים, במיוחד מקרב המעמד הבינוני, שקצו בשחיתות שיוחסה אז למפלגת העבודה, עם חשיפת פרשיות כפרשיית אשר ידלין, חקירות שר השיכון אברהם עופר ופרשת חשבון הדולרים של לאה רבין, ותחושת אובדן הדרך והמיאוס שהותירה אחריה מלחמת יום הכיפורים וההתפתחויות החברתיות והפוליטיות שלאחריה. מנהיג המפלגה, הרמטכ"ל לשעבר פרופסור יגאל ידין, נתפס בעיני הציבור כאיש עשייה וכאדם ישר שלא דבק בו רבב.
מאז פרישתו מתפקיד הרמטכ"ל נמנע ידין מעיסוק בפוליטיקה, חרף פניות והצעות שונות, וייחד את עיקר זמנו לחפירות ארכאולוגיות, אך ב-2 בנובמבר 1976 הוא הודיע כי הוא מקים תנועה חדשה בשם "התנועה הדמוקרטית". תנועה זו ותנועת "שינוי", שהקימו הפרופסור אמנון רובינשטיין ואנשיו של ידין, התמזגו למפלגה חדשה, שאמורה הייתה להביא מזור לתחלואי הפוליטיקה הישראלית. אליהם חברו גורמים נוספים, בהם בנימין הלוי, פורשי "המרכז החופשי" בראשות שמואל תמיר ודמויות נודעות כאלוף (מיל.) מאיר עמית והתעשיין סטף ורטהיימר.
המפלגה הכתה הדים במערכת הפוליטית. בתוך מספר שבועות נרשמו כחברים בה כ-37,000 איש. המפלגה ערכה, לראשונה בישראל, בחירות פנימיות פתוחות לכל, שנועדו לקבוע את רשימתה לכנסת. עד אז קבעו המפלגות את מועמדיהן ב"ועדת מינויים". הבחירות הפנימיות בד"ש היו סמן לדמוקרטיזציה של המערכת, שסחף בעקבותיו, במערכות הבחירות הבאות, אף את המפלגות הגדולות.
המפלגה הציגה פן מדיני מתון המסכים ל"פשרה טריטוריאלית" וכי אין לשלוט על מיליון וחצי ערבים בשטחים בדומה לתוכנית אלון, אך עיקר מצעה יוחד לענייני פנים. ידין, שהודיע על הקמת המפלגה במשדר "מוקד" בטלוויזיה (במה ציבורית ראשונה במעלה בישראל באותן השנים), העמיד את מצעו על שלושה עיקרים אלו:
רשימת ההישגים הציבוריים של ידין, אשר היה חבר בוועדת אגרנט והגיע להישגים חשובים בתחום הארכאולוגיה, הביאה אותו ואת המפלגה שייסד אל קדמת הבמה הציבורית.
עיקר כוחו היה בכך שאנשים שקצו בשלטון המערך אך חששו מהצבעה לליכוד, חשו בנוח להצביע למפלגתו.
הוגים נאו מרקסיסטים טענו שהקמת ד"ש נבעה ממניעים כלכליים. לטענתם, הרחבת מדינת הרווחה שבוצעה בשנים אלו, והעברת התקציבים למעמדות הנמוכים, הובילו לניכור בין מפלגת העבודה ובין המעמד הבינוני והמעמד הגבוה. המעמדות הללו השיגו את מעמדם החברתי הגבוה בזכות מדינת הרווחה, ומתוך רצון לשמור על העדיפות המעמדית שלהם ולהקטין את נטל המס שהוטל עליהם החליטו לחתור לפירוקה. עם זאת, מעמדות אלו עדיין תפסו את עצמם כליברלים, ולא יכלו לתמוך בליכוד. על כן תמכו בד"ש, שנתנה מענה לשאיפותיהם, וחברה לממשלת בגין בהפרטה באצטלה של "מלחמה בשחיתות".
בבחירות.
בבחירות לכנסת התשיעית זכתה ד"ש להצלחה מסחררת של 15 מנדטים, וחברי הכנסת שנבחרו מטעמה היו: יגאל ידין, אמנון רובינשטיין, שמואל תמיר, מאיר עמית, מרדכי אלגרבלי, בנימין הלוי, עקיבא נוף, אסף יגורי, סטף ורטהיימר, מרדכי וירשובסקי, זיידאן עטשי, מאיר זורע, שפיק אסעד, שמואל טולידנו, דוד גולומב, ושלמה אליהו. מחקרים על מקור מצביעי המפלגה הצביעו על כך שהיא לקחה כ-5 מנדטים מהמערך כ-4 מנדטים מהליכוד, כ-5 מנדטים מהליברלים עצמאיים ורצ אותם היא ריסקה וכן מתמיכה רחבה בקרב המצביעים החדשים. ד"ש זכתה ל-26% תמיכה אצל אשכנזים (הם או אביהם היו ילידי אירופה-אמריקה), 20% בקרב ילידי ישראל ורק 12% בקרב המזרחיים (הם או אביהם יליד אסיה או אפריקה). 75% ממצביעי המפלגה היו אשכנזים, 18% מזרחים ו-6% ילידי ישראל.
לאחר הבחירות.
למרות ההצלחה בבחירות, לא נהייתה ד"ש ללשון המאזניים הדרושה להקמת קואליציה כפי שקיוו אנשיה. המהפך הפוליטי היה שמור לליכוד ולמנחם בגין, שהצליח להרכיב קואליציה בלעדיה, תוך השארת מספר תיקים שיינתנו לאנשי ד"ש לכשיצטרפו לקואליציה. ד"ש אמנם הצטרפה לאחר מכן לממשלתו של בגין, באוקטובר 1977, אך לא השפיעה רבות על התנהלותה. יגאל ידין התמנה לסגן ראש הממשלה, מאיר עמית לשר התחבורה והתקשורת, ישראל כץ, שלא היה חבר כנסת, לשר העבודה והרווחה, ושמואל תמיר לשר המשפטים.
מאיר זורע, שהרגיש חוסר תוחלת מהפעילות הפוליטית, התפטר מהכנסת כבר בפברואר 1978 ובמקומו נכנס לכנסת איש העסקים שלמה אליהו.
ההתפוררות.
לא ארכו הימים, והמפלגה התפצלה (14 בספטמבר 1978) לשתיים: התנועה הדמוקרטית של יגאל ידין, שמואל תמיר, בנימין הלוי, עקיבא נוף, מרדכי אלגרבלי, שלמה אליהו ושפיק אסעד שנשארו בקואליציה, והתנועה לשינוי ויוזמה של אמנון רובינשטיין, סטף ורטהיימר, מרדכי וירשובסקי, זיידאן עטשי, שמואל טולידנו, מאיר עמית ודוד גולומב, אשר פרשו מהקואליציה (מאיר עמית פרש מהממשלה) או התנגדו לכניסה לקואליציה. חבר נוסף מטעם המפלגה, אסף יגורי, הקים סיעת יחיד משלו, יעד שמה.
אך בהתפצלות זו לא תם סיפורה של המפלגה, שכן חצאיה המשיכו להתפורר במהלך שנת 1980. עד סופה פרשו מהתנועה הדמוקרטית ארבעה חברים (שלושה מהם, עקיבא נוף, שלמה אליהו ושפיק אסעד, הקימו את סיעת "אחווה") ומהתנועה לשינוי וליוזמה - שניים (אשר עברו למערך). יוסף תמיר עבר מהליכוד לשינוי וליוזמה אשר שינתה את שמה ל"שינוי - מפלגת מרכז".
שנת 1981 לא הביאה עמה התפתחויות רבות בסיפור קרעי המפלגה-לשעבר. במרץ 1981 התנועה הדמוקרטית שבקה חיים באופן סופי וכל שלושת חבריה הנותרים (יגאל ידין, בנימין הלוי ושמואל תמיר) הפכו לח"כים יחידים. ב-11 במאי 1981 יוסף תמיר פרש מ"שינוי - מפלגת מרכז", ושפיק אסעד מסיעת "אחווה" הצטרף לרשימת תל"ם.
הירושה.
לאחר סיום כהונתה של הכנסת התשיעית והבחירות לכנסת העשירית, היורשת היחידה של המפלגה הייתה מפלגת "שינוי - מפלגת מרכז", שכן שאר חברי המפלגה פרשו מהפוליטיקה, הצטרפו למפלגות הגדולות ("עבודה" ו"ליכוד") או לא הצליחו לעבור את אחוז החסימה בבחירות.
"שינוי - מפלגת מרכז" בראשותו של אמנון רובינשטיין המשיכה להתקיים על המפה הפוליטית כמפלגה קטנה (קיבלה 2–3 מנדטים בבחירות) עוד לכ-10 שנים לאחר התפוררות ד"ש, ולאחר-מכן היא הצטרפה לבלוק מרצ יחד עם מפ"ם ורצ.
ב-17 בינואר 1999 שבה "שינוי" והתפצלה מבלוק מרצ (למעט רובינשטיין עצמו), כאשר הבלוק התמזג למפלגה אחת. אברהם פורז צירף אליה את טומי לפיד, שהפך למנהיג המפלגה, ואליה הצטרפו פוליטיקאים אחרים מהזרם המרכזי, כגון אליעזר זנדברג מצומת. הם הקימו את מפלגת שינוי, אשר הייתה שונה מד"ש והתמקדה בעיקר בכפייה הדתית. המפלגה קיבלה 6 מנדטים בבחירות 1999, ובבחירות 2003 זכתה להצלחה של 15 מנדטים והצטרפה לממשלת שרון. בדומה לד"ש, גם ב"שינוי" התגלעו סכסוכים והיא התפצלה לשתי מפלגות לקראת בחירות 2006 ("שינוי" ו"חץ"), שלא הצליחו לעבור את אחוז החסימה.
ריקארדו קאקה
מנוע מגח סילון
מנוע מגח סילון (באנגלית: Ramjet, רמג'ט) הוא מנוע כלאיים בין מנוע סילון למנוע רקטי. מנוע המגח סילון הוא מנוע סילון שאינו משתמש בטורבינה לדחיסת תערובת הדלק והאוויר.
דחיסת תערובת הדלק והאוויר מתבצעת במנוע זה על ידי תנועתו באוויר. כאשר מהירות האוויר קרבה למהירות הקול, נוצרת תופעת המגח. תופעת המגח היא דחיסה עצמית של פרודות האוויר, כלומר, דחיסה ללא כוח חיצוני.
יתרונותיו של מנוע זה כוללים: הספק גדול יותר ביחס למנוע סילון, יכולת לעבודה בלחץ אטמוספירי נמוך, המנוע אינו מכיל חלקים נעים כך שהשחיקה נמוכה וכן יכולת לעבוד במהירות גבוהה ממהירות הקול. בין חסרונותיו: מסוגל לפעול רק בתנועה, או כשקיימת זרימת אוויר חזקה, וכן הצורך במבנה מנוע שיעמוד בלחצים הפנימיים הגבוהים השוררים בו.
ד&quot;ש
רדיו ירושלים
רדיו ירושלים היא תחנת רדיו אזורית של ירושלים והסביבה, שהוקמה ב-3 בספטמבר 1995.
היסטוריה.
רדיו ירושלים: 1995–2009.
התוכניות ברדיו שילבו בין: חדשות, ספורט, בידור ותוכניות מוזיקה מגוונות. גרשון ירושלמי יזם והקים את רדיו ירושלים בשנת 1995. כיהן כמנהלה בשנת 1999. התחנה הפעילה מכללה לרדיו, קורס רדיו לנוער ולמבוגרים אותם ריכז מוטי פרנסיס. במכללה ניתן ללמוד ממגוון תחומי הרדיו כגון: מושגי רדיו, עריכת מוזיקה והתאמתה לתוכניות השונות, טכנאות שידור, הגשת תוכניות, קריינות ועוד. ב-4 בפברואר 2007, נכנס לתוקף לוח שידורים חדש, ומאז התחנה חדלה לשדר תכנים בסינדיקציה. מדי שעה עגולה שידרה התחנה מבזק חדשות של חדשות עשר. אולפני התחנה מוקמו ב"מלון שלום" בשכונת בית וגן בעיר.
עם השדרנים ששידרו בתחנה נמנו קריינית חדשות "קול ישראל" לשעבר שמירה אימבר, כתב "ידיעות אחרונות" גד ליאור, ירון אילן (מגיש התוכנית ריח מנטה המשודרת בערוץ 24), כתבת חדשות ערוץ 2 רינה מצליח, עיתונאי הספורט אליעזר לחנה, השחקן והזמר ניר פרידמן, הרב אורי זוהר, מוטי פרנסיס, אלעד עמדי וכתבת החדשות של התחנה, טל דה-לנגה.
באוגוסט 2009 הסתיימו שידורי התחנה.
רדיו ירושלים: 2009 ואילך.