השבטים היוטבינגיים (Yotvingians) ששכנו בחלקה הדרומי של פרוסיה (צפון פולין של ימינו), נכבשו, איבדו את נחלותיהם ונטמעו באוכלוסייה, אולם השבטים הפרוסים הבלטיים הצליחו לשמור על שלמות נחלותיהם והצליחו לגרש את הפולנים דרומה עד לאזור הדרומי של פולין של ימינו, תוך שהם משאירים אחריהם שממה לא מאוכלסת. ההצלחה עודדה את הפרוסים אשר פתחו במתקפות על חלמנו, לנד ומזוביה ובזזו 300 קתדרלות וכנסיות. קונרד שילם לפרוסים כופר ענקי בתקווה שכך יניחו לארצו, אולם הכופר רק עודד אותם יותר. האפיפיור הונוריוס השלישי הוציא ב-12 במרץ 1217 בולה אפיפיורית הקוראת למסע צלב נגד הפרוסים הפגאנים.
בעקבות הכרזתו של האפיפיור, בשנת 1219 החלו להתכנס במזוביה אבירים גרמנים ופולנים והחלו להתכונן לקראת מסע צלב, אשר נפתח רק בשנת 1222 בעקבות הגעתם של אצילים רציניים. הצלבנים כבשו את אזור חלמנו, אולם שנה לאחר מכן עזבו מרביתם את האזור, והפרוסים פתחו במתקפת נגד נמרצת אשר גירשה את השאר. הפרוסים חזרו לבזוז את חלמנו לנד ומזוביה, ואף הגיעו עד גדנסק. קונרד נאלץ למצוא מקלט בטירת פלוצק. מספר שנים לאחר מכן גייס קונרד ארבעה עשר אבירים מצפון גרמניה, ועל בסיסים הקים את מסדר דובז'ין. בתחילה הצליחו אבירי דובז'ין לכבוש חזרה את חלמנו ולנד, אולם הפרוסים טבחו את רובם ואילצו את הנותרים למצוא מקלט בפומרניה.
ב-1226 פנה קונרד אל המסדר הטבטוני בהנהגתו של הרמן פון זלצה בבקשת עזרה. זלצה הסכים להצעה, אולם דרש לקבל אוטונומיה בכל השטחים שיכבוש. על פי הגרסה המקובלת, קונרד הסכים וחתם מסמך שנודע כ"הסכם קרוצ'וויקה". עם זאת, המסמך אבד ולימים הטילו היסטוריונים פולנים ספק בקיומו. על פי המחקרים האחרונים נראה שאכן היה הסכם כזה. זלצה קיבל גם הבטחה לאוטונומיה מפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה באיגרת המכונה "בולת הזהב של רימיני". ב-1230 הכריז זלצה על הקמת "מדינת המסדר הטבטוני". בעוד הפולנים העדיפו תמיד לצאת למסעות ארוכים אל תוך השממה הפרוסית, זלצה בחר להשתלט על אזורים בהדרגה, וכן סדרות של מבצרים לאורך הוויסלה, להקים כנסיות ולשלוח אנשי דת שינצרו את האוכלוסייה. הטבטונים נהנו מסיוע רב מצד הפולנים והפומרנים, וחלק מהאצילים הפולניים אף קיבלו נחלות משלהם, אם כי מרבית הנחלות נשמרו בידי האבירים הגרמניים של המסדר. יערות וביצות הוכשרו להתיישבות, ובשל כך החל זרם של מתיישבים מהאימפריה הרומית הקדושה אל פרוסיה. נוסדו ערים חדשות ובהן מריאנבורג וקניגסברג.
המרד הפרוסי.
ב-1242 פתחו הפרוסים הפגאנים בהתקוממות גדולה. דוכסות פומרניה, אשר בתחילה תמכה בהתיישבות הטבטונית, החלה לחשוש ממנה ולפיכך תמכה במרד. הטבטונים נהנו אמנם מיתרון מספרי ואיכותי, אולם הפרוסים והפומרנים נהנו מגמישות רבה יותר שאפשרה להם לנצח את הצלבנים במספר קרבות. עם זאת, יכולות המצור שלהם לקו בחסר כך שהם לא יכלו להכריע את המלחמה. הטבטונים והפולנים השתמשו במקביל בדיפלומטיה, וגייסו לעזרתם את האפיפיור אורבן הרביעי, אשר הודיע שהוא מעדיף שכל הנוצרים ילחמו יחד נגד הפגאנים ולא אחד נגד השני. בשל כך, ב-1248 חדלו הפומרנים לסייע לפרוסים, ושנה לאחר מכן חתמו מרבית השבטים על הסכם כריסטבורג אשר העניק חופש פעולה למטיפים הנוצריים. למרות שמרבית השבטים קיימו את הסכם השלום, הלחימה נמשכה לסירוגין גם לאחריו.
ב-1252 מרד שבט הסמביאנים והביס את הצלבנים בקרב. שנה לאחר מכן החל האפיפיור להטיף למסע צלב חדש נגד הסמביאנים. בזמן שהטבטונים המתינו לתגבורות, הם ייסדו את ממל כדי לעכב את התקדמות הסמביאנים. בסופו של דבר התקבץ בממל כוח שכלל 60,000 חיילים, ביניהם בוהמים בפיקודו של אוטוקר השני, מלך בוהמיה, סקסונים בפיקודו של אוטו השלישי, מרקיז ברנדנבורג, ואוסטרים וגרמנים בפיקודו של רודולף פון הבסבורג. הסמביאנים הוכנעו במהירות, והטבטונים הקימו ערים רבות על נחלתם. באזור השתרר שלום יחסי עד תבוסתו של המסדר הליבוני בקרב דורבה ב-1260. תבוסה זו העניקה השראה למנהיגי שבטים רבים, אשר התאחדו למה שנודע בתור "המרד הפרוסי הגדול". העיתוי למרד היה מושלם. מרבית אבירי המסדר הטבטוני שהו באותה העת בארץ הקודש, ומלחמות ירושה בגרמניה מנעו מנסיכים גרמניים לשלוח תגבורות. הפרוסים השתלטו מחדש על רוב ארצם, תוך שהם מחריבים כליל ערים מבצרים וכנסיות. הם אף פשטו על ליבוניה, פולין ולוהניה. ב-1265 החלו סוף סוף להגיע תגבורות מגרמניה בפיקודם של אלברכט הראשון, דוכס באונשווייג-לינבורג והיינריך השלישי, מרקיז מייסן. בהדרגה דיכאו הצלבנים את המרד והרגו את מרבית המנהיגים העממיים שלו. לאחר דיכוי המרד שועבדו הפרוסים לצמיתות, ומנהיגיהם הוכרחו לקבל את הדת הנוצרית ונעשו וסלים של האבירים הטבטוניים. פרוסים רבים שביקשו להישאר פאגאנים נמלטו לליטא או סודוביה.
נחל אחיה
נחל אחיה הוא נחל אכזב המהווה את יובלו המערבי ביותר של הירקון, אגן הניקוז של הנחל הוא חלקו הדרומי של עמק גלילות, הנחל עובר במנהרה מתחת לרמת אביב ג' ונשפך לירקון ממערב לדרך נמיר. על פי מפת ה-PEF ניקז הנחל בעבר גם את האזור שמדרום מערב לצומת גלילות (אזור אזורי חן-שכונת ל')", Birket Leil," אולם כיום האזור מנוקז לחוף תל ברוך"." בשטח אגן הניקוז של הנחל נמצא פארק אקולוגי גלילות ובו עמק הנרקיסים ומערות הקבורה השומרוניות של תל ברוך, מערות אפקה. הנחל קרוי ככל הנראה על שם הנביא אחיה השילוני אך לא ברור מדוע הוחלט דווקא לקרוא לנחל זה על שמו. בערבית נקרא חלקו התחתון של הנחל ואדי נימר ואילו חלקו העליון בתחום עמק גלילות נקרא ואדי אל מרג' (נחל העמק).
מהלך הנחל.
תחילתו של הנחל בחלקו הדרומי של עמק גלילות השוכן במרזבה שבין רכס הכורכר השני (שעליו בנויים פי גלילות ורמת אביב ג') לרכס הכורכר השלישי (שעליו בנויים קריית שאול, הכפר הירוק ורמת השרון). תעלות הניקוז המנקזות את שדות הכפר הירוק, שדות דרום רמת השרון ופי גלילות מתאחדות צפונית למערות הקבורה השומרוניות של תל ברוך (מערות אפקה) ויוצרות את נחל אחיה הזורם מערבה ואז דרומה עד לרמת אביב ג' בחלק זה נטועים לאורך ערוץ הנחל אקליפטוסים ובשדות שסביבו נמצאים אלפי נרקיסים המהווים את אחד מאתרי הפריחה המרשימים בארץ (עמק הנרקיסים).
כאשר מגיע הנחל לרמת אביב ג' (באזור גן רוגוזין) הוא עובר שער ברזל נעול ונכנס למובל תת-קרקעי מתחת לבתי רמת אביב ג'.
הנחל זורם במובל מתחת לרמת אביב ג', חוצה את רכס הכורכר שעליו בנויה השכונה, ממשיך במקביל לדרך נמיר ומגיח ממנו רק בשפכו לירקון.
חי וצומח.
עמק גלילות הוא עמק סגור למחצה, מי הגשמים ומי התהום הגבוהים יוצרים בו בית גידול לח שבו אלפי נרקיסים, סייפני תבואה ונוריות וכן ברכות חורף, המרכזיות שבהם כיום הם ברכת החורף ליד תחנת השאיבה של נווה גן (ממזרח ובצמוד לנתיבי איילון) וברכת החורף של הכפר הירוק.
ארכאולוגיה ושרידי אדם.
מדרום לערוץ הנחל נמצאות מערות קבורה שומרוניות (מערות אפקה).
חשיבות אקולוגית.
בתי הגידול הלחים אשר אפיינו בעבר את מישור החוף הולכים ונעלמים תחת לחצי הפיתוח, תשעים אחוז מברכות החורף במישור החוף על החי והצומח הייחודי שלהם הוכחדו, באגן הניקוז של הנחל נמצאות כמה מאחרונות ברכות החורף באזור תל אביב וכן אחד מריכוזי הנרקיסים הגדולים בארץ. מרבית ערוץ הנחל נהרס והוכנס למובל תת-קרקעי, רק אגן עמק גלילות שרד כשטח טבעי למחצה וגם הוא מאוים על ידי תוכניות פיתוח עתידיות של רמת השרון אשר אינן מתייחסות לאופיו הייחודי של בית הגידול.
מסלולי טיול באזור הנחל.
ניתן להגיע לנחל מכיוון הכפר הירוק, נוה נאמן ברמת השרון, רמת אביב ג' ופי גלילות, בכל שנה בסוף חודש ינואר מקיים הכפר הירוק את צעדת הנרקיסים שמטרתה להביא למודעות הציבור את ערכי הטבע הייחודיים בעמק גלילות.
יחסי צרפת–קומורו
יחסי צרפת–קומורו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הצרפתית לבין האיחוד של איי קומורו. שתי המדינות חולקות גבול ימי (הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת) צרפת וקומורו נמצאות בסכסוך על האי מיוט שנמצא דה-פקטו ודה-יורה בריבונות צרפתית.
קרל סלבטור, ארכידוכס אוסטריה
קרל סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (; 30 באפריל 1839 - 18 בינואר 1892) היה בנו של לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה.
ביוגרפיה.
קרל סלבטור נולד ב-30 באפריל 1839 בפירנצה, ללאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה ולמריה אנטוניה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד.
בשנת 1849 קיבל קרל סלבטור דרגת ריטמייסטר ב"רגימנט הקיסרי והמלכותי נושאי הרומח ה-6 - הקיסר יוזף השני", ובשנת 1857 קיבל דרגת מיור ומונה למפקח בחיל התותחנים האוסטרי. בשנת 1859 הועלה קרל סלבטור לדרגת אוברסט לוטננט, ובאותה שנה הוא לחם עם יחידתו בקרב סולפרינו. לאחר מכן הועלה קרל סלבטור לדרגת אוברסט, ומונה למפקד "רגימנט הרגלים הקיסרי והמלכותי ה-77 (גליציה) - פיליפ, דוכס וירטמברג". בקרב קניגרץ בשנת 1866, במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה, לחם קרל סלבטור עם יחידתו נגד "רגימנט הרגלים הפרוסי ה-43 (פרוסיה המזרחית ה-6) - קרל, דוכס מקלנבורג" ונחל תבוסה בקרב. בשנת 1876 הועלה קרל סלבטור לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1886 הועלה לדרגת לוטננט פילדמרשל.
בשל ידיעותיו הנרחבות במתמטיקה ובידע טכני, תכנן קרל סלבטור במהלך שירותו הצבאי כמה כלי נשק, וביניהם כלי נשק אוטומטי, שהיה הראשון מסוגו בעולם.
ב-18 בינואר 1892 מת קרל סלבטור בביתו שבווינה, כתוצאה מסיבוך של שפעת.
משפחתו.