בסביבות השעה 15:30, שני פיצוצים נשמעו בבית הספר בהפרש של עשר דקות. מאוחר יותר נתגלה כי פיצוצים אלה היו פיצוצי רקטות נגד טנקים, שנורו בידי החוטפים כדי להזהיר את כוחות הביטחון ולהרחיק אותם מבית הספר.
על פי תיעוד ה-BBC, היו רוב הרוגי הכוחות המיוחדים תוצאה של ירי תועה של הרוסים ולא בשל חילופי אש עם הצ'צ'נים.
היום השלישי - הפתיחה באש.
באחר הצהריים של ה-3 בספטמבר 2004, החוטפים הסכימו לאפשר לכוחות רפואיים להיכנס לבית הספר ולהוציא גופות של אנשים שנהרגו כתוצאה מירי של הטרוריסטים או מהחום הכבד שנערמו בסביבות בית הספר. דווח כי הכוחות הרפואיים היו למעשה כוחות של ה-FSB, שירות הביטחון הפדרלי הרוסי (לשעבר הק.ג.ב.). הכוחות החלו להתקדם לכיוון בית הספר. לפי הגרסה הרוסית הרשמית, לאחר מספר שניות, בסביבות 13:04, החוטפים פתחו באש, ושני פיצוצים גדולים נשמעו.
שניים מהעובדים הרפואיים מתו, והאחרים נמלטו תחת מטר היריות. חלק מאולם ההתעמלות התמוטט, דבר שאפשר לקבוצה של כשלושים בני ערובה לנסות להימלט, אך הם נורו בידי החוטפים. במקביל נוהל קרב יריות בין החוטפים לבין כוחות מיוחדים של הצבא הרוסי ומקומיים חמושים שבאו לעזור. רבים מבני הערובה נהרגו בידי החוטפים בעת ניסיון בריחה, או פשוט הוצאו להורג בידיהם ללא סיבה.
שני התיאורים השונים של עדי הראייה אינם בהכרח סותרים. ראסלאן אשאב, מנהל המשא ומתן במהלך המצור, אמר ל-"Novaya Gazeta" שהפיצוץ ההתחלתי אירע כאשר אחד החוטפים מעד על חוט תיל. כתוצאה, אזרחים חמושים, חלקם הורים של הילדים במקום, פתחו באש. כאמור, לא כוחות הביטחון ולא החוטפים פצחו בירי בזמן הזה, אבל הירי הוביל את החוטפים להאמין לכך שכוחות הביטחון החלו את הפריצה לבית הספר. בתגובה, הם פוצצו את הפצצות שלהם.
בכל אופן, הגרסה הסבירה והמתקבלת יותר, גרסה שלישית, אומרת שצלף כוחות מיוחדים ירה בטרוריסט שישב עם הרגל שלו על הנפץ, דבר שהוביל לפיצוץ ולהתחלת חילופי האש.
הדיווחים באשר לפעולה הזאת שונים: בעוד חלק, במיוחד מקורות ממשלתיים, טוענים שהירייה של הצלף הייתה פעולה לא מורשית שהצלף החליט עליה על דעת עצמו, אחרים אומרים שזה לא הגיוני שצלפי כוחות מיוחדים שמוכשרים בהכשרה כל כך נרחבת, יחליטו פתאום לפתוח באש על דעת עצמם.
ידוע גם שהכוחות המיוחדים תכננו פעולת חילוץ רחבת היקף, הסתערות על בית הספר והצלת כל בני הערובה, דבר שלא הצליח, בעקבות הפתיחה באש.
בהסתערות שבאה בעקבות הפתיחה באש על הכוחות הרפואיים השתמשו בכוח עצום; הכוחות המיוחדים, הצבא הרגיל וכוחות מגויסים פעלו יחדיו. הפעולה לוותה בין השאר על ידי מסוקי Mi-24 הינד ומסוקים אחרים, ולפחות טנק אחד.
הרבה אזרחים מקומיים הצטרפו גם הם להתקפה, והביאו את נשקיהם הפרטיים.
לאחר מכן, הממשלה הרוסית הגנה על השימוש בטנק וכלי נשק כבדים אחרים, בטענה שזה בוצע אחרי בריחת בני הערובה מבית הספר. בכל אופן, טענה זו סותרת את עדויות בני הערובה ואת ההיגיון הפשוט, שהרי הרבה בני ערובה היו תשושים ופצועים קשה, ולא היו יכולים לברוח מבית הספר.
לאחר מכן, החוטפים פוצצו עוד מספר פצצות, שמוטטו לגמרי את אולם הספורט, כשכוחות קומנדו חוררו חורים בבניין כדי לאפשר לבני הערובה להימלט. בערך ב-15:00, שעתיים לאחר תחילת ההסתערות, השתלטו הכוחות הרוסיים כמעט לגמרי על בית הספר, אך עדיין היו חילופי אש בין כוחות הביטחון למספר חוטפים, וכמו כן, שלושה חוטפים הסתתרו במרתף יחד עם מספר בני ערובה, שלבסוף נהרגו כולם, ככל הנראה כתוצאה מאש הצבא.
לאחר ההשתלטות על בית הספר, דווח שמספר חוטפים הצליחו להימלט מבית הספר ולהתערבב עם ההמון, אך אנשי הממשלה אמרו שכל החוטפים נהרגו. אדם אחד שנחשד על ידי אבי אחד החטופים כאחד החוטפים, נהרג על ידו.
לפי נתונים רשמיים נהרגו 331 אזרחים ו-11 חיילים. לפחות בן ערובה אחד ששרד התאבד בעקבות האירוע. רבים מהניצולים היו בהלם קשה. מספר ניצולים מתו בבית החולים.
הממשלה הרוסית ספגה ביקורת חריפה על ידי המקומיים, על פעולה צבאית כושלת ועל טיפול לא נכון בניצולים, שגרם למותם של רבים מהם, לאחר הטראומה שעברה עליהם.
שישה ושבעה בספטמבר.
הנשיא הרוסי ולדימיר פוטין הורה על שני ימי אבל לאומיים, שישה ושבעה בספטמבר. בימים אלו נערכה הפגנת ענק נגד הטרור, בהשתתפות כ-135,000 בני אדם בכיכר האדומה במוסקבה. לצורך האירוע, פוטין ביטל פגישה עם קנצלר גרמניה.
זהות המפגעים.
על התקפת הטרור היה אחראי המחבל הצ'צ'ני שאמיל באסייב. ב-17 בספטמבר 2004, הוציא שאמיל הצהרה שאומרת שהוא האחראי לפעולת הטרור. גם דיווחי העיתונות קישרו אותו ואת סגנו לפעולה. כמעט שנתיים אחרי המשבר, ב-10 ביולי 2006, חוסל באסייב על ידי שירותי הביטחון של רוסיה.
בהתחלה, זהות התוקפים לא הייתה ממש ברורה. הרבה הניחו שהם היו קנאים מצ'צ'ניה, אבל נשיא המחוז הכחיש זאת: "הם לא היו צ'צ'נים. כשאני התחלתי לדבר איתם בצ'צ'נית, הם אמרו: אנחנו לא מבינים, דבר רוסית."
הממשלה הרוסית הצהירה שהתוקפים הייתה קבוצה בינלאומית שהורכבה מערבים, טורקיים, קזחים, צ'צ'נים ואפילו תושבים מקומיים.
נשיא צ'צ'ניה העצמאית, אסלאן מסחאדוב, הכחיש קשר של אנשיו לחטיפה. הוא גינה את הפעולה ואמר שהוא מתנגד לכל פגיעה באזרחים חפים מפשע.
משבר בני הערובה הזה היה דומה למשבר בני הערובה של בית החולים ב-1995 ולמשבר התיאטרון הנצור ב-2002.
רוסיה טענה שאנשי אל-קאעידה השתתפו בהתקפה, אך רבים מטילים ספק בטענה זאת, ושהקישור לאל-קאעידה נוצר רק כדי לחזק את תדמיתה של רוסיה כמשתתפת ב"מלחמה הגלובלית בטרור".
דרישות החוטפים.
לאחר זמן מה, נתפסו מספר אנשים שהואשמו בתכנון פעולת הטרור, חלקם הואשמו גם בהשתתפות בחטיפה עצמה.
אריסטוטלס אונאסיס
אריסטוטלס אונאסיס (ביוונית: Αριστοτέλης Ωνάσης; 20 בינואר 1906 - 15 במרץ 1975) היה איש עסקים יווני, שהתמחה בעיקר בעסקי ספנות. היה נשוי לג'קלין קנדי, אלמנתו של הנשיא האמריקני ג'ון קנדי, מאוקטובר 1968.
ביוגרפיה.
אונסיס נולד בעיר הנמל איזמיר שבטורקיה (אז חלק מהאימפריה העות'מאנית), למשפחה ממעמד הביניים שעסקה במכירת טבק. עיר הולדתו נכבשה על ידי היוונים אחרי מלחמת העולם הראשונה בשנת 1919, אך נכבשה מחדש על ידי הטורקים בשנת 1922 ובני המשפחה נאלצו להגר ליוון כפליטים. בתחילת שנות העשרים אונאסיס עסק במכירת טבק בארגנטינה, ובשנת 1925 קיבל אזרחות בארגנטינה וביוון. בתחילת שנות השלושים החל לרכוש ספינות, לרבות אוניות נוסעים ומכליות, ובמהלך העשור הפך לאחד מאנשי העסקים הבולטים והעשירים ביותר בעולם. ב-28 בדצמבר 1946 התחתן עם אתנה ליוואנוס, בתו של איל הספנות המתחרה סטאוורוס ליוואנוס. שני ילדיהם, אלכסנדר (1948-1973) וכריסטינה (1950-1988), נולדו בעיר ניו יורק. הזוג התגרש בשנת 1961, ובשנת 1971 אתנה נישאה לאלמן של אחותה, איל הספנות סטאוורוס ניארקוס. ב-10 באוקטובר 1974 אתנה התאבדה בפריז.
בשנת 1954 הואשם על ידי ה-FBI האמריקני בעבירות הונאה, הורשע על פי הודאתו ושילם קנס של שבעה מיליון דולר. בשנת 1957 ייסד את חברת התעופה הלאומית של יוון, אולימפיק איירליינס. במקביל לנישואיו הראשונים ניהל רומן עם זמרת האופרה האמריקנית (ממוצא יווני) מריה קאלאס, שהייתה גם היא נשואה. ב-20 באוקטובר 1968 התחתן עם ג'קלין קנדי, אלמנתו של הנשיא האמריקני ג'ון קנדי שנרצח בנובמבר 1963.
אונאסיס מת בצרפת ב-15 במרץ 1975, בגיל 69, מדלקת ריאות. בנו אלכסנדר נהרג בשנת 1973 (בגיל 24) בהתרסקות מטוס. בתו כריסטינה ירשה את הונו - היא נישאה ארבע פעמים, ומתה בארגנטינה ב-19 בנובמבר 1988 (בגיל 37) ממחלת בצקת הריאות, בעקבות שימוש בסמים. בתה היחידה - אתנה רוסל אונאסיס, שנולדה בשנת 1985 - ירשה את הון המשפחה, שנאמד בכ-22.7 מיליארד דולר.
מזבח הנחושת
מִזְבֵּחַ הַנְּחוֹשֶׁת הוא שמו הראשון של מזבח העולה, אחד הכלים המרכזיים של הפולחן היהודי במשכן שהקים משה במדבר. המזבח שימש בעיקר ככלי עליו הוזה דם הקרבנות, וכן הוקטרו חלק מהמנחות מן הצומח והנסכים (יין או מים) והועלו באש חלקי הקרבנות שזה היה יעודם.
צורת המזבח.
כחלק מהצווי על הקמת המשכן מצווה התורה על עשיית מזבח מלוחות עצי שיטים ומצופה נחושת כשתוכו חלול, ומכאן שמו. בעת חניית מחנה בני ישראל במדבר היו ממלאים את המזבח באדמה, על שם הכתוב "מזבח אדמה תעשה לי". ציפוי המזבח כלל גם רשת מנחושת שיועדה להגיע עד "חצי המזבח" (ולפי שיטת רבי יוסי היה רוחבה אמה) כך שניתן יהיה לעשות הבחנה בין חציו העליון והתחתון, הנדרשת במהלך הקרבת רוב הקרבנות (למעט אלו שדמם אינו נזרק על גבי מזבח זה). בנוסף מצווה התורה על הכנת כלים שונים מנחושת לצורך העבודה במזבח וניקיונו, וכן מקלות עץ מצופים נחושת ("בדים") לנשיאתו. תוספת לנחושת על המזבח התקבלה לאחר מעשה קרח ועדתו. שם, על פי ציווי מיוחד, נלקחו מחתות הנחושת ששימשו להקטרת הקטורת במהלך הכרעת המחלוקת, ורוקעו כציפוי נוסף למזבח לזכר אותה מחלוקת. ().
מידותיו.