נתאר בצורה פורמלית את דרך הזיהוי עבור מערכת שמשתמשת בתהליכים ובמנעולים:
נשרטט גרף דו צדדי מכוון. בצד אחד נשים את כל התהליכים, ובצד שני את כל המנעולים. עבור תהליך שנועל מנעול - נעביר קשת מהמנעול לתהליך. עבור תהליך שממתין למנעול - נעביר קשת מהתהליך למנעול. כעת, יש מצב קיפאון אם ורק אם יש בגרף מעגל מכוון.
במידה וזוהה מעגל, ניתן לסיים באופן כפוי את אחד התהליכים ובכך 'לשבור' את המעגל ואת הקיפאון.
הפועל אוסישקין תל אביב
חגורת קאיפר
גופים בחגורת קייפר
רונין
רונין היו סמוראים ללא דאימיו (אדון פיאודלי) בתקופה הפיאודלית (1185–1868) ביפן.
סמוראים היו הופכים לרונין לאחר שאדונם הפאודלי מת או פיטר אותם ולא ביצעו ספוקו כפי שנדרש מהם. היו תקופות בהם קיבלו אדונים פיאודליים סמוראים אלו על מנת להעצים את כוחם.
מאחר שלא היה להם אדון פיאודלי, הם איבדו את זכויותיהם כסמוראים והיו צריכים לדאוג לעצמם. זה היה תהליך שלווה בבושה גדולה באותה תקופה. כיוון שהרונין היו צריכים לכלכל את עצמם, אך הוכשרו רק כמומחי לחימה, רבים מהם הפכו לשודדים או לשומרי עיירות וכפרים שסבלו משודדים.
מעטים מהם הפכו לפילוסופים, אמנים ולאנשי מקצוע.
דמטרה הראשון, מלך גאורגיה
דֶמֶטרֶה הראשון, מלך גאורגיה (בגאורגית: დემეტრე I; 1093 לערך - 1156) מבית בגרטיוני, היה הממלכה הגאורגית המאוחדת מ-24 בינואר 1125 ועד לשנת 1156, ונודע גם כמשורר.
חייו.
דמטרה היה בנו הבכור של המלך דוד הבנאי מאשתו רוסודן מארמניה. כמפקד בצבא הגאורגי, הוא השתתף במספר קרבות יחד עם אביו, ובמיוחד קרב דידגורי (1121) וקרב שירואן (1123).
דמטרה ירש את כס המלוכה עם מות אביו ב-24 בינואר 1125. כשעלה לכס המלוכה תקפו הסלג'וקים את העיר אני, שהייתה באותם ימים בשליטת הממלכה הגאורגית המאוחדת. דמטרה הגיע לפשרה עם הסלג'וקים וויתר על העיר לטובת הסלג'וקים בתנאים של וסאליות.
בשנת 1138 הוא השתלט על העיר גנג'ה (Gəncə, כיום העיר השנייה בגודלה באזרבייג'ן). הוא הביא את שער הברזל של העיר שנכבשה לגאורגיה, ותרם אותו למנזר גלאתי שבכותאיסי. למרות הניצחון, הצליח דמטרה להחזיק בעיר מספר שנים בלבד.
בשנת 1130 חשף דמטרה מזימה של אצילים גאורגים המונהגים על ידי בנו הבכור דוד. המלך אסר את הקושרים והוציא להורג את אחד ממנהיגי הקשר, יואנה אבולטיסדזה, בשנת 1138 (או 1145). דוד מרד בשנית בשנת 1154, והכריח את אביו לוותר על כס המלוכה, ולהפוך לנזיר. למרות זאת, דוד מת לאחר שישה חודשים ודמטרה חזר לכס המלוכה. דוד הניח אחריו בן בשם דמנה, שהיה מוכר בקרב האופוזיציה האריסטוקרטית כטוען חוקי לכתר.
הרשומות הארמניות מציגות גרסה שונה מזו המסופרת ברשומות הגאורגיות. על פי כותב הרשומות הארמני, ורדן ארוולצי, כי דוד שלט במשך חודש אחד בלבד, ונרצח בידי , סומבט ואיוון אורבלי, שעשו הסכם סודי עם גיאורגי, אחיו הצעיר של דוד. סטפנוס אורבליאן, צאצא של שבט אורבלי, כתב זמן קצר אחרי ורדן, כי דוד שלט במשך שנתיים, והכחיש כל מעורבות משפחתית ברציחתו של דוד. לדבריו, גיאורגי נשבע לאחיו שישלוט בממלכה רק עד שבנו של דוד, דמנה, יגיע לבגרות, אבל הפר את הבטחתו. הוא טען כי האורבלים היו עדים לשבועתו של גיאורגי, ולכן הובילו את המרידה בשנת 1177, כדי להכתיר את הטוען החוקי לכתר, דמנה, לכס המלוכה.
למרות שדמטרה לא היה מוצלח כאביו דוד הבנאי, נותרה הממלכה הגאורגית כוח פאודלי חזק, עם צבא מאורגן היטב, ובעלת משטר מדיני וחיי תרבות וכלכה מפותחים.
דמטרה מת בשנת 1156 ונקבר במנזר גלאתי.
פואמות.
המלך דמטרה היה מחברם של מספר פואמות, בעיקר בנושאים דתיים, שהמפורסם מביניהם הוא: "את הינך בכרם" ("שֶן חַר וֶנאחשי"), פיוט למרים, אם ישו.
פאלאס קולטורה
מונה ליזה
מונה ליזה (באיטלקית: Monna Lisa) ו-לה ג'וקונדה (La Gioconda) הם השמות שניתנו לציור של לאונרדו דה וינצ'י מתחילת המאה ה-16. הציור, שבמרכזו דמות דיוקנה של אישה, הפך במאה ה-19 לאחת מיצירות האמנות הנודעות בעולם ומאז המאה ה-20, שימש השראה להערצה, מחאה, לעג וחיקוי באמנות פופולרית, במוזיקה ובספרות.
הדיוקן מוצג במוזיאון הלובר בפריז.
היסטוריה.
תמונת המונה ליזה (מילולית: הגברת ליזה) היא כנראה דיוקנה של ליזה די נולדו גרארדיני, אשתו של סוחר בדים מפירנצה בשם פרנצ'סקו די זאנובי דל ג'וקונדו (ומכאן השם La Gioconda באיטלקית ובספרדית, La Joconde בצרפתית ומונה ליזה בשאר השפות). בשנת 2008 הודיעה אוניברסיטת היידלברג שמצאה התייחסות לנושא בהערה שנכתבה בשולי הספר "כתבים מוכרים" של קיקרו, על ידי אגוסטינו וספוצ'י (שעבד עם מקיאוולי). בהערה מאוקטובר 1503 כתב וספוצ'י שלאונרדו עובד על תמונתה של "ליזה דל ג'וקונדו".
ישנם הסבורים שנושא הציור הוא אמו של לאונרדו, קתרינה.
הנסיבות בהן נוצר הציור לא הובהרו במדויק עד היום. הפרטים היחידים הידועים לנו שאובים מתיאורו של ג'ורג'ו וזארי, הצייר וכותב ביוגרפיות ציירי ופסלי הרנסנאס, שכתב את הדברים כמה עשרות שנים אחרי ביצוע היצירה, ולא ראה אותה בעיניו ממש. וזארי גורס כי היצירה הוזמנה על ידי פרנצ'סקו דל ג'וקונדו מלאונרדו כשזה שהה בפירנצה, ככל הנראה ב-1503, ומציין, כאנקדוטה, כי בעת ציור הדיוקן הזמין לאונרדו נגנים, זמרים וליצנים כדי לגרום לאשת הסוחר לחייך. לפי וזארי, לאונרדו עבד על היצירה כארבע שנים ומעולם לא השלים אותה ולא מסר אותה למזמין הדיוקן. העבודה על היצירה הסתיימה ככל הנראה בשלהי 1506 או ב-1507, אף כי ייתכן כי לאונרדו המשיך לעבוד על התמונה בהמשך, שכן תיאור מ-1508 מציג אותה כ"לא גמורה."
בשנת 2006 בחנו מומחים מקנדה את היצירה בטכנולוגיה תלת־ממדית מיוחדת באור תת-אדום וחשפו שכבות נסתרות בציור. באחת מהן נחשף צעיף ששימש בתחילת המאה ה-16 נשים בתקופת ההיריון או סמוך ללידה. גילוי זה מחזק את ההשערה שהמצוירת היא ליזה גרארדיני, שבדצמבר 1502 נולד בנה השני.
בשנותיו האחרונות שהה לאונרדו בצרפת, בחסותו של מלך צרפת פרנסואה הראשון. לאחר מות לאונרדו ב-1519 רכש פרנסואה את התמונה והוסיפה לאוסף המלכותי, שהפך מאוחר יותר לאוסף הלאומי הצרפתי, שעיקרו מוצג במוזיאון הלובר. כדי להתאים את התמונה למרווח בין החלונות בטירת פונטנבלו, הטירה בה הוצגה, קוצץ ממנה אינץ' מימין ומשמאל.
במהלך המאה ה-19, הרבה בזכות תיאורים ומאמרים נלהבים של כותבים צרפתיים, הפך הדיוקן לאחד המוצגים הנודעים ביותר במוזיאון הלובר. ב-21 באוגוסט 1911 ניצל צבע איטלקי בשם וינצ'נצו פרוג'ה את השמירה הלקויה על היצירה, גנב אותה והחביאה. פרוג'ה שמר אותו למעלה משנתיים בביתו באיטליה, אך נלכד כאשר יצר קשר עם סוחר עתיקות מפירנצה והביע את רצונו להשיב את התמונה לידיים איטלקיות תמורת סכום של חצי מיליון לירות לצורך כיסוי ההוצאות. הציור הוצג במשך כשבועיים בגלריית אופיצי בפירנצה והועבר בחזרה למוזיאון הלובר ב-4 בינואר 1914. על פרוג'ה נגזר בסופו של דבר עונש של שנת מאסר, כשקלות העונש מוסברת לעיתים תכופות בגל האהדה הציבורית באיטליה לגנב שביקש להשיב את התמונה למולדתה (פרוג'ה עצמו הצהיר כי התכוון תחילה לגנוב תמונה אחרת). הסערה שחוללה הגנבה ומעצרו של הגנב הסעירו את דעת הקהל והעצימו במידה ניכרת את הפופולריות של הציור, שזכה לתשומת לב חדשותית רבה ברחבי העולם, ובעקבותיה גם לגל של התייחסויות בתרבות הפופולרית.
במלחמת העולם השנייה הוברח הציור, יחד עם מאות יצירות אמנות אחרות, ממוזיאון הלובר במבצע שאורגן על ידי סגן מנהל המוזיאון, ז'אק ז'וז'אר, והוסתר במהלך המלחמה במספר מקומות מחבוא ברחבי צרפת.
כיום מוצגת התמונה ב"סל דז אטה" במוזיאון הלובר שבפריז מאחורי זכוכית משוריינת עם חיישני אזעקה, לאחר שבמשך השנים היו מספר ניסיונות לגנוב או להשחית אותה.
המונה ליזה של פראדו.
בשנת 2012 גילו חוקרים במוזיאון הפראדו שהציור המוצג מהווה העתק מדויק של המונה ליזה וככל הנראה נגנב בסוף 2011. לאחר שהחוקרים הסירו מהציור את השכבה העליונה הם מצאו שמדובר בציור מאת פרנצ'סקו מלצ'י, תלמידו של דה וינצ'י, שהעתיק את מורהו כאשר צייר לצידו. התמונה, שהשתמרה במצב טוב יותר מתמונת המקור, מוצגת לציבור במוזיאון מפברואר 2012. לעומת המונה ליזה המקורית, בעותק זה נראית המונה ליזה צעירה יותר, בעלת גבות, וגם לבושה שונה מעט.
היצירה.
מונה ליזה היא ציור שמן על עץ צפצפה בגודל 77 × 53 ס"מ. הציור מכוסה שכבה עבה של לכה להגנה, שהצהיבה כבר בשלב מוקדם, וגרמה לכך שחלק גדול מהציור קיבל גוון כהה שאינו מאפשר להבחין ברבים מפרטי הציור.
על סוד הקסם של התמונה נכתב הרבה, אך התחושה היא שהסוד לא פוענח עד תומו. בין היתר הועלה, כי דמותה של ליזה שבמרכז הציור עוטה חיוך מסתורי או ספק-חיוך, הנובע מכך שלאונרדו השתמש בטכניקת ספומאטו (אפוף עשן, באיטלקית) בזוויות עיניה ובפיה של הדמות המצוירת. הדבר מקנה תחושה כי הדמות מחייכת או עומדת לחייך. עיניה של המונה ליזה נראות כאילו הן מביטות בצופה בה בכל זווית שבה יצפה בתמונה. חיוכה המתעתע של ליזה עמד במוקד תיאורים רבים שהציגו אותה כ"עלמה נטולת רחמים" או כ"פאם פאטאל" בנוסח הרומנטי של המאה ה-19.
עניין רב מעוררות גם ידיה של ליזה. בעוד פניה המביטות ישירות אל הצופה וידה השמאלית הנחה על מסעד כיסא יוצרים רושם של תנוחה קבועה, ידה הימנית משוכה לפנים בתנוחה המעניקה הרגשה של תנועה רגעית. שילוב הדברים יוצר תחושה של יציבות ותנועה בו-זמנית.