תנועת השלום של נשות ליבריה, סירבה לקחת צד בסכסוך לכל אורך תקופת המחאות. המטרה הבלעדית אותה ביקשו חברות התנועה להשיג הייתה התכנסותם של הצדדים המעורבים לשיחות שלום. מסיבה זו התנועה הייתה אינקלוסיבית במידה רבה, והשתתפו בה נשים בעלות רקעים מגוונים. הניסיון של הקמפיין לפנות באופן אוניברסלי כלפי נשים, ולא לנוצרים או מוסלמים גרידא היה מהפכני בליבריה. הודות לכך, בין הפעילות היו אף נשים פליטות ליבריות שחיו בגאנה אשר סייעו במחאות שהתקיימו בזמן שיחות השלום.
חברות התנועה התארגנו בעיקר סביב זהותן כנשים, אחיות אימהות ורעיות. התפקידים החברתיים המסורתיים של נשים, מקובלים ומוערכים בחברה הליברית ועל כן האקטיביזם הנשי שלהם לא זכה להתנגדות רבה. בראיון שנערך עם לימה בואי כעשור אחרי תחילת המחאות, הסבירה בואי כי זו הייתה אסטרטגיה מכוונת. "קובעי המדיניות אוהדים את המילה 'אישה' מכיוון שהם זוכרים עד כמה האימהות שלהם דאגו להם".
בזכות המסרים המגדריים והגישה הא-פוליטית, התנועה נחשבה כלא מאיימת בעיני כלל הצדדים בסכסוך. בנוסף תפיסה ציבורית זו, אפשרה להן לקבל גישה ללוחמים, פקידי ממשל ופוליטיקאים המכהנים בתפקידי מפתח. קבוצות אחרות, שנתפסו כמאיימות על הממשל נחלו הצלחה במידה הפחותה הרבה יותר.
הסכם השלום המקיף באקרה.
ב-18 באוגוסט 2003, בסיומו של תהליך משא ומתן בן כחודשיים, נחתם "הסכם השלום המקיף באקרה" בעיר הבירה של גאנה. הגורמים החתומים על הסכם השלום כללו את הממשלה, קבוצת האופוזיציה הליברית המאוחדת לפיוס ודמוקרטיה (LURD) והתנועה לדמוקרטיה בליבריה (MODEL). בבראשית השיחות, המשא ומתן נוהל באופן ישיר ללא מעורבות אזרחית או מעורבותן של מפלגות אחרות אך מכשלא הושגה התקדמות משמעותית, נוספו למשא ומתן שחקנים נוספים. השחקנים הבינלאומיים העיקריים שהצטרפו היו הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (ECOWAS), ארצות הברית שיוצגה על ידי מחלקת המדינה לענייני מערב אפריקה בוושינגטון והאיחוד האירופי שיוצג על ידי הנציבות האירופית במונרוביה. מבחינת ייצוג פוליטי פנים מדינתי, השתתפו בשיחות 18 מפלגות פוליטיות זכו לייצוג בשיחות בעוד שרובן היו מפלגות חדשות שהנשיא טיילור הקים בטרם השיחות במטרה להגדיל את יכולת השפעתו על המשא ומתן.
לתנועת הנשים נשים הייתה השפעה משמעותית על התנהלותו של המשא ומתן. נציגות של תנועת השלום של ליבריה, יחד עם בין 150–200 נשים ממחנה הפליטים הסמוך הגיעו באופן יומי לחדרי המשא ומתן. חלקן עשו זאת באופן ישיר כנציגות פעילות של החברה האזרחית, וחלקן בעקיפין כמשקיפות באולם המשא ומתן או באמצעות לקיחת חלק במחאות שהתקיימו מחוץ לישיבות. המחאות כללו כרזות, עדויות ממקורות ראשוניים על זוועות הלחימה וחסימת היציאה מחדר המשא ומתן במטרה להפעיל לחץ על כלל המעורבים. תנועת השלום של ליבריה אף השתמשה בקרובי משפחה של המנהיגים כדי לפנות אליהם באופן אישי, כך הביאו את אמו של אחד ממנהיגי המורדים כדי שתבקש ממנו לסיים את הלחימה.
תנאי הסכם השלום כללו שינויים מבניים ופוליטיים בהנהגת המדינה. הנשיא טיילור התפטר, ומקומו הועבר לסגנו משה בלה. כמו כן, התקיימה חלוקה מחודשת של תיקי השרים והמשרות בממשלה ובפרלמנט. יתרה מכך, הוחלט על הקמת האספה הלאומית המחוקקת למעבר (NTLA) אשר הוגדרה כגוף המחוקק המסדיר את תהליך המעבר של המשטר הליברי לדמוקרטיה. האספה הראשונה שקמה לאחר המלחמה קראה להקמת ממשלת מעבר רחבה שתפעל במשך שנתיים עד לקיומן של בחירות דמוקרטיות ב-2005 והקמתה של ממשלת קבע עד ינואר 2006.
ב-14 באוקטובר נחנכה ממשלת המעבר הלאומית בראשות גיודה בריאנט אשר כללה 76 חברים; 4 מכל אחד מהשחקנים המרכזים שהם הממשלה, LURD ו-MODEL (המליציות הלוחמות), 18 נציגים מכל מפלגה פוליטית, נציג מכל אחת מחמישה עשר המחוזות של ליבריה ו-7 נציגי החברה האזרחית וקבוצות אינטרס שונות. שבעת החברים שהיוו הייצוג האזרחי כללו את לשכת עורכי הדין הלאומית, איגודי המורים, איגודים מקצועיים, ארגונים עסקיים, ארגון הליברים הגולים ארגוני הנוער ותנועת הנשים הליבריות לשלום. האספה הלאומית המחוקקת למעבר הופקדה על קידום ואישור המדיניות והתוכניות של ממשלת המעבר תוך עידוד יצירת מרחב דמוקרטי חדש במיוחד בתחומי זכויות האדם וחופש הביטוי.
בבחירות הדמוקרטיות הראשונות נבחרה הנשיאה אלן ג'ונסון סירליף, אחת ממנהיגות תנועת השלום של נשות ליבריה; זכייתה התאפשרה בין היתר אודות הנשים שלקחו חלק במאבק למען סיום הלחימה. על כן, לאחר כניסתה סירליף הציבה את זכויותיהן של הנשים כאחד מהנושאים החשובים במדינה תוך התמקדות במצבן וצרכיהן. כחלק מההסכם, הושגה הסכמה מחודשת בנוגע למספר נושאי יסוד וביניהם זכויות האדם, זכויות הנשים והסיוע ההומניטרי במדינה. ביחס לזכויות האדם, הצדדים התחייבו לכבד את עקרונות וכללי המשפט ההומניטרי הבינלאומי ולעודד את האוכלוסייה לפעול על פיהם. כמו כן הושגה הסכמה מחודשת של נושאים נוספים כגון ביטחון, חברה וכלכלה, אשר שיקפו את הרצון והצורך בשיקום ליבריה לאחר הלחימה.
חלק חשוב נוסף בהסכם השלום, שהושפע רבות ממעורבותן של חברות התנועה הליברית לשלום, היה עיגון זכיותיהן של נשים במדינה. כלל המשתתפים בשיחות המשא ומתן, הגדירו את נשות ליבריה כאחת מקבוצות האוכלוסייה הפגיעות ביותר בחברה הליברית. הסכם השלום הכיר בכך, שהכוחות השונים בסכסוך השתמשו בנשים ככלי מלחמה, וכי הוא הוביל לפגיעה מגדרית חמורה על כן יש לשקול את צורכיהן בעת גיבוש תוכנית השיקום מדינתית. התכנית השיקום שנכנסה לשימוש זכתה לתמיכה רחבה בקרב הקהילה הבינלאומית והתמקדה בפיתוח ובשיקום המוסרי, החברתי והפיזי של ליבריה.
מורשת והשפעה פוליטית.
ההצלחה וההישגים שנחלה תנועת הנשים הליברית השפיעה רבות על מעמדן של נשים בזירה הפוליטית בליבריה בפרט ובאפריקה בכלל. כך למשל, ג'ונסון סירליף הייתה לנשיאה הראשונה שעמדה בראשה של מדינה אפריקאית, לאחר הבחירות שנערכו ב-2005. במהלך הנשיאות, היא חרתה על דגלה את נושא המגדר ופעלה רבות למען קידום זכויות נשים. כך כבר בראשית דרכה כנשיאה כוננה חקיקה המרחיבה את ההגדרה של אלימות מינית והחמירה את הענישה על מעשי אונס.
לימה בואי, הייתה ממייסדות הרשת לשלום וביטחון לנשים באפריקה (WIPSEN-Africa) אשר פועלת למען קידום נשים במדינות בהן ישנה העדר לכידות חברתית, סכסוך או מלחמה. בואי כיהנה כנשיאת הארגון במשך 6 שנים, מ-2006 עד 2012 וכוננה מוקדי פעולה במדינות רבות במערב אפריקה.
כמו כן, לתנועה הייתה השפעה רבה על נשים אקטיביסטיות רבות באפריקה וברחבי העולם. קבוצות מחאה בעלות אסטרטגיה פעולה דומות הוקמו באזורי סכסוך מורכבים על ידי הנהגה אקטיביסטית נשית. חלק מתנועות אליהן, בניהן גם "נשים עושות שלום" בישראל, נעזרו במנהיגת המחאה לימה בואי על מנת לקדם את מטרותיהן. כך למשל, ב-2011, פעילות שלום מערב אפריקאיות ארגנו את "הפגנת אלף הנשים" שהתקיימה במרץ של אותה שנה. מאות נשים מכ7 מדינות מערב אפריקאיות, הפגינו מחוץ להתכנסות של 'הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה' (ECOWAS) בבקשה לקידום יציבות באזור.
דוגמה נוספת לתנועת-בת, הייתה תנועה נשית לשלום בחוף השנהב. בתגובה למלחמת האזרחים שהתרחשה בחוף השנהב בין השנים 2010 ל-2012, ארגנה איה וירג'יני טורי, פעילת שלום ופוליטיקאית, מחאות ענק בהן השתתפו עשרות אלפי נשים. בדומה לתנועת השלום של נשות ליבריה, האסטרטגיה של נשות חוף השנהב התמקדה בהתנגדות לא אלימה. כמו כן, ביום האישה הבינלאומי בשנת 2011, לימה בואי פרסמה הצהרת תמיכה בנשות חוף השנהב, ובמאמץ הבין־דתי שלהן לקידום השלום במדינה.
תנועת "נשים עושות שלום" הוקמה בישראל בשנת 2014 בעקבות מבצע "צוק איתן". פעילותה של התנועה הושפעה רבות מהצלחתה של התנועה הליברית בשנת 2003. כך למשל, גם התנועההישראלית מגדירה את עצמה כא-פוליטית, בין דתית והתגבשה סביב הזהות הנשית של פעילותיה. בשנים 2015 ו-2016 התנועה הישראלית ארגנה עשרות הקרנות של הסרט "Pray the devil back to hell" המתאר את קורות התנועה הליברית על מנת לגייס פעילות נוספות. בשנת 2016 ארגנה התנועה את "צעדת התקווה", בה השתתפו פעילות ישראליות ופלסטיניות וקראו למנהגיהן להגיע להסכם מדיני. לכבוד הצעדה הגיעה לארץ לימה בואי, שנאמה במוקדים שונים בניהם גם אל מול בית ראש הממשלה בירושלים.
הסרט - "Pray the Devil Back to Hell".
הסרט גרשו את השטן בחזרה לגיהנום (באנגלית: Pray the Devil Back to Hell"") הוא סרט תיעודי אשר בוים על ידי ג'יני רטיקר והופק על ידי אביגיל דיסני. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים של טרייבקה בשנת 2008, שם אף זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר ומאז גרף פרסים רבים נוספים. הסרט מתעד את מאבקן של הנשים בליבריה למען סיום מלחמת האזרחים במדינה, ומכיל קובצי וידאו מתחילת שנות ה-2000 בליבריה ראיונות עם פעילות ומנהיגות תנועת הנשים לשלום. מקורו של שם הסרט הוא מציטוט של לימה בואי על הנשיא טיילור; בעוד המורדים נהגו לפקוד מסגדים וטיילור טען שהוא נוצרי אדוק, בואי תיארה אותו כאחד שיכול "להתפלל לשטן (המלחמה) שיצא מהגיהנום". לכן, מאבק הנשים הבין-דתי נועד להתפלל לשטן שיחזור בחזרה לגיהנום ובכך לסיים את הלחימה. לימה בואי.
ריקוד הקנים
ריקוד הקנים (נקרא גם אולמגהה; באנגלית: Reed Dance או Umhlanga) הוא טקס מסורתי, שנערך בממלכת אסוואטיני (סווזילנד), ובאזור קוואזולו-נטאל שבדרום אפריקה. הטקס נמשך כשבוע ומשתתפות בו עשרות אלפי נשים רווקות ללא ילדים בכל שנה.
מקורות היסטוריים.