טיבריוס גרקכוס נבחר לשרת כטריבון הפלבס בשנת 133 לפנה"ס, ושאף לפתור את בעיית הקרקעות. הצעתו הייתה מקבץ חוקים בשם Lex Sempronia Agraria (לקס סמפרוניה אגראריה). המלצותיו היו שהשלטון יקים לתחייה חוק עתיק ויחרים קרקעות אגר פבליקוס שהיו ציבוריות במקור (שטחים שנכבשו על ידי רומא במלחמות קודמות) אך הוחזקו בפועל על ידי בעלי קרקעות מבוססים, אשר קנו, יישבו, או שכרו אותן בתקופות קודמות, לפעמים אף לפני מספר דורות. הכוונה הייתה לשטחים אשר חרגו מה-500 יוגרה (כ-1.3 קמ"ר) שהותרו להחזקה על ידי אדם אחד ועוד 250 יוגרה לכל בן. את הקרקעות המוחרמות היה צריך לחלק בין עניים (לא ברור מי היה זכאי לקבל וכמה היה מקבל אם היה זכאי) - וועדה של שלושה חברים (טיבריוס, גאיוס, אפיוס) הייתה אחראית על רישום הקרקעות וחלוקתם. מטרת תוכנית זאת הייתה לפתור את שתי הבעיות: לטפל בחיילים המשוחררים, חסרי הבית, ולהעלות את כמות האוכלוסייה אשר ניתן היה לגייס לצבא. בנוסף, אין לזלזל בערך הפוליטי של החוקים הקרקעיים – גרקכוס היה להוט להשיב את הפופולריות שלו שספגה מהלומה קשה כאשר הופר הסכם הפסקת האש עם השבטים הנומאנטים. החוקים פעלו לטובת האוכלוסייה הענייה, וכטריבון הפלבס היה לגרקכוס חשוב לעורר אצלם אהדה.
בניגוד לנוהג המקובל גרקכוס הגיש את הצעת החוק ישירות לאספת הפלבס מבלי להתייעץ בסנאט קודם לכן, ככל הנראה מכיוון שידע שהוא צפוי להתנגדות עזה. דבר זה אמנם לא היה בניגוד לחוק אולם היה בניגוד לנוהג המקובל בפוליטיקה הרומאית. מעבר לכך היו עוד שתי בעיות נוספות להצעה. הראשונה הייתה שטיבריוס הרוויח באופן ישיר מהצעת החוק, עוד פעולה שלא הייתה מקובלת, ככל הנראה פנה לגישה זו כיוון שרצה שהוועידה האגררית תיושם. הבעיה השנייה הייתה שאומנם היה חוק עתיק להחרמת הקרקעות אולם הוא לא יושם במשך מספר שנים ואם כן באופן מצומצם. בפועל המצב יצר מצב בעייתי כיוון שהקרקעות עברו מאב לבן ולכן מחזיקי הקרקע לא דווקא היו אלו שעברו על החוק. יש לציין כי קיים היה החוק, אך כיום אין אנו יודעים מתי הוא החל לפעול וכמה יושם.
על אף שעל פניה הצעתו לרפורמה אגררית הייתה בעלת היגיון וסיכויים גבוהים להצלחה, בישומה בפועל היו בעיות רבות. לא קל היה לשכנע את תושבי רומא, העיר שהייתה מרכזה של איטליה, לעבור לפריפריה, ויש עדות שרוב תומכיו של גרקכוס היו האיכרים הזעירים שקיוו להגדיל את נחלותיהם בעקבות החוק ולאו דווקא הפרולטרים בעיר, שבדרך כלל היו עבדים משוחררים ולכן ברב התקופות לא יכלו להתגייס לצבא. כמו כן ההצעה הייתה שמרנית מטבעה ולא באמת פתרה את בעיית השירות הצבאי הארוך שהיה הסיבה המרכזית שבגללה האיכרות הזעירה איבדה את אדמתה.
ואולם, הצעה זו נתקלה בסירוב נוקשה של הסנאט, אשר שכנע את מרקוס אוקטביוס – אחד הטריבונים – להטיל וטו על ההחלטה (זכות אשר הייתה לכל אחד מעשרת הטריבונים), ובכך למנוע את החקיקה. גרקכוס הפעיל לחץ כבד על אוקטביוס לשנות את עמדתו, פנה לסנט ואף השבית את מוסדות המדינה על רקע זה. אבל אוקטביוס נשאר איתן בהתנגדותו - ומסיבה זו פעל גרקכוס להדחת אוקטביוס, ונערכה הצבעה בעם בנושא זה. כאשר היה ברור שתוצאת ההצבעה תהיה לטובת ההדחה, עצר אותה גרקכוס ופנה לאוקטביוס בבקשה שישנה את עמדתו – אך אוקטביוס סירב, ההצבעה נמשכה, ובסופה הודח. הדחתו של אוקטביוס הייתה צעד חסר תקדים, רבים מהפלבס הרגישו לא בנוח איתו מכיוון שכל עוד הטריבון מכהן הוא בעל חסינות קדושה אולם גרקכוס טען שמכיוון שאוקטביוס פעל כביכול כנגד האינטרסים של הפלבס הוא איבד את הלגיטימיות שלו כטריבון וכתוצאה מזה את חסינותו - היה בכך דבר מהפכני, אמנם אספות העם מינו את המגיסטראטים אולם מרגע מינויים הם פעלו באופן עצמאי יחד עם הסנאט בניהול המדינה, מטענתו של גרקכוס נובע שאספות העם הן אלו שצריכות לפקח על המגיסטראטים ודבר זה היווה פגיעה חמורה בשלטון הסנאט בנוסף הדחתו של אוקטביוס הייתה הפרה חמורה של עיקרון הקולגיות והשוויון בין המגיסטראטים. פעולותיו של גרקכוס עוררו עליו את זעם האריסטוקרטיה וכבר בשלב זה היה חשש לחייו של גרקכוס, והוא חזר לביתו עם ליווי.
לאחר הדחתו של אוקטביוס עברה הצעתו בסנאט, וגרקכוס, ביחד עם אחיו גאיוס ואבי אשתו קלאודיוס פולכר (אשר היה קונסול ב-143 לפנה"ס), היו אחראים על ביצוע המהלכים. אולם הסנאט לא הסכים להעברת התקציבים הנדרשים, ורק כאשר מת אטלוס השלישי מלך פרגמון בשנת 133 לפנה"ס והוריש את ממלכתו ורכושו לרפובליקה הרומית הגיעה ההזדמנות לה חיכה גרקכוס – הוא לקח אחריות על האדמות בשם העם והעבירם לאחראי האדמות. פעולה זו שברה את המסורת ארוכת השנים של אחריות הסנאט על כלכלה וענייני חוץ. בכך איים גרקכוס על כוחו של הסנאט, הסערה סביב פעולותיו של גרקכוס הייתה כה עזה, שהוא אוים בכך שבסוף כהונתו כטריבון הפלבס, כאשר ניתן יהיה להעמידו למשפט, הוא ייתבע על הפרת חסינותו של הטריבון אוקטביוס. הוועידה האגררית צמצמה את פעילותיה ב-129 לפנה"ס, כאשר נאסר על לקיחת אדמות שכורות מאזרחי המדינות בעלות הברית. בשנת 123 לפנה"ס, גאיוס חיזק שוב את פעולת הוועידה.
מותו של טיבריוס.
בעקבות האיומים של הסנאט, נלחץ טיבריוס ונקט בפעולה נוספת אשר נחשבה לבלתי חוקית והפרה כל נוהג מקובל לאותה תקופה. ב-132 לפנה"ס הוא הציג את מועמדותו לכהונה נוספת כטריבון הפלבס, זכות אשר לא הייתה פסולה מבחינה רשמית והיא נחשבה באופן כללי מעורפלת אולם הדבר היה הפרה של עקרון הגבלת הזמן של כהונת המגיסטראטים. בסנאט הוביל בן-דודו פובליוס קורנליוס סקיפיו נאסיקה (הפונטיפקס מקסימוס, אשר היה גם אחראי לחסימת התקציבים) ניסיון לפסול את הפעולה ולשכנע את הקונסול פובליוס מוקיוס סכאובולה לעצור את ההצבעה בכוח – אך סכאובולה התחמק מאחריות בטענה שלמיטב דעתו, לא נעשה דבר לא חוקי. נאסיקה, בתמיכת סקיפיו אמיליאנוס, הפיץ תעמולה שגרקכוס שואף להכתיר את עצמו למלך (דבר שבעולם המושגים הרומאי שווה ערך להקמת משטר עריצות). פלוטרכוס, מציין כי ככל הנראה טיבריוס ידע כי רוצים לרצוח אותו ולכן אנשיו הקיפו אותו והוא הצביע על ראשו. כמובן שלא היה אמת בדבר שאיפות המלוכה של גרקכוס, אולם פעולותיו שנגדו את המסורת והנורמות הרומאיות בהחלט נראו למתנגדיו כניצניו של שלטון עריצות.
בסוף נקבעה להיערך הצבעה בפורום, על אף ששני הצדדים לא היא מרוצים מהמהלך. לגבי השתלשלות האירועים ביומו האחרון של גרקכוס יש חילוקי דעות. על פי גרסת אחת, הגיע גרקכוס להצבעה בבגדי אבל, מלווה בשומרים חמושים – הצהרה שהפסדו יוביל להדחתו ומותו. האלימות פרצה ביו שני הצדדים, ובה גרקכוס נהרג. על פי גרסה אחרת, טיבריוס כלל לא היה מוכן לאלימות, ואילו נאסיקה הוביל את תומכיו מהסנאט (אשר גם הם לא היו חמושים לקראת קרב) לפורום, שם הרגו בעזרת מקלות את טיבריוס וכ-300 מתומכיו. גופתו של גרקוס הושלכה לטיבר ונאסר על משפחתו להביאה לקבורה.
מורשתו.
הטריבונאט הסוער של גרקכוס פתח עידן חדש ברפובליקה הרומית, לאחר עידן של שקט פנימי שבו כוחו של הממסד הגיע לשיאו גרקכוס התחיל עידן של חוסר יציבות שהיה רווי במאבקים פנימיים בפוליטיקה הרומאית ואף הביא מספר פעמים לפריצת מלחמות אזרחים שבסופו של דבר יביאו חורבן על הרפובליקה ויסללו את הדרך למשטר הפרינקפס האוטוקרטי. דרך פעולתו הפוליטית של עקיפת סמכות הסנאט על ידי פנייה ישירה לאסיפות העם הפכה לדרך הפעולה האופיינית של הפופולרים.
גרקכוס עצמו הפך לגיבור בעיני חלקים גדולים של העם הרומאי וזכרו בחיבה ובחיוב על ניסיונו להטיב עם המנושלים והמדוכאים, אפילו כמאה שנים לאחר רציחתו הוא נותר דמות פופולרית שהפוליטיקאים הרומאים חששו למתוח ביקורת על פעולותיה. היסטוריונים מודרניים חלוקים בדעתם עליו, תאודור מומזן רואה בטריבונאט שלו את הניסיון הראשון להקים משטר אוטוקרטי ברומא. מנגד דייוויד סטוקטון סבור כי העובדה שגרקכוס נהרג לבדו מצביע על כך שהוא פעל ממניעים אידיאליסטים ולא נרתע ממטרתו אפילו כאשר בני בריתו הפוליטיים נטשו אותו.
למרות רציחתו של גרקכוס הוועדה לחלוקה מחדש של הקרקע המשיכה לפעול, לא ידוע הרבה על פעולותיה אולם ייתכן שאחת מתוצאות פעולותיה היה הגידול בחבר האזרחים כפי שאפשר לראות בנתוני הקנסוס.
חטיבת יפתח
חֲטִיבַת יִפְתָּח (חטיבה 11, בעבר נקראה גם חטיבה 576), ידועה גם כחטיבת הקומנדו במילואים, היא חטיבת מילואים בצה"ל, בראשיתה חטיבת פלמ"ח שהוקמה בגליל בעצומה של מלחמת העצמאות, בסוף מאי 1948. החטיבה, שאחרי פירוק הפלמ"ח השתלבה בצה"ל, לחמה בכל מלחמות ישראל ועברה גלגולים רבים, שבסופם הייתה תחת פיקוד עוצבת עידן ושימשה כחטיבת שריון במילואים, עד פירוקה בשנת 2014. בשנת 2016 הוקמה החטיבה מחדש על בסיס גדודי המילואים של חטיבת החרמון שנסגרה, ושימשה כחטיבת הקומנדו במילואים של פיקוד הצפון תחת עוצבת הבשן. בשנת 2020 עברה החטיבה לעוצבת הבזק.
היסטוריה.
חטיבת יפתח קמה מתוך מבצע יפתח שהתנהל בחודשים אפריל-מאי 1948. במהלך המבצע שררה אי בהירות אם מטה המבצע הוא גם מטה חטיבה, אולם בסופו הפכה יפתח לחטיבה לכל דבר. אז גם ניתן לה שמה התקני: חטיבה 11. במהלך מלחמת העצמאות הייתה מוכרת גם בתור "חטיבת החולצות הכחולות", בשל האחוז הגבוה של גרעיני ההכשרות שבתוכה.
מלחמת העצמאות.
בתחילת מלחמת השחרור כללה החטיבה שני גדודים:
הגדוד הראשון ("גדוד העמק") שחנה במשקי העמק, פעל בעמק בית שאן, בגלבוע, באזור חיפה ובגליל המערבי,
הגדוד השלישי ("גדוד הגליל") שפעל בגליל העליון ובסביבתו.
בשלהי 1948 הצטרף לחטיבה גם הגדוד השני ("גדוד הנגב הצפוני"), שחנה בנגב בראשית המלחמה והשתייך אז לחטיבת הנגב (היא חטיבה 12).