מקסים כהן, מפקד חטיבת כרמלי, החליט לכבוש חזרה את המשלט, עוד בטרם יספיק צבא ההצלה להתארגן כהלכה במקום, על ידי פלוגת משוריינים שתנוע בדרך נבי יושע-מנרה. ההנחה הייתה שהופעת המשוריינים תהמם את חיילי צבא ההצלה כפי שקרה, כשלושה חודשים קודם לכן, במבצע דקל. הדבר יחפה על החסרונות שבתנועה באור יום, בכביש צר, מפותל ומועד למארבים, בלא לשלוט על הרכסים שלצידו. הנחה זו התבררה כטעות קשה.
ב-22 באוקטובר 1948 בשעה 08:00, יצאה מכיוון נבי יושע שיירה ובה ארבעה משוריינים ושני ג'יפים של גדוד 24, ונעה על הכביש (כביש 886 של ימינו) צפונה אל המשלט. פלוגת חי"ר מגדוד 23, אשר אמורה הייתה להצטרף אליהם, התמהמהה, והכוח הממונע התקדם לבדו. ב-09:30, כאשר הגיעה השיירה לנקודה הנמצאת כ-2.5 ק"מ צפונית לקיבוץ יפתח, עלה המשוריין הראשון על מוקש ואש חזקה נפתחה לעבר השיירה. חלק מהכוח נסוג, חלק מכלי הרכב נתקעו ולאחר מכן הותקפו על ידי כוח רגלי ערבי, אם כי ההתקפה הרגלית נהדפה. שני משוריינים נוספים נשלחו לחלץ את הכוח התוקף, וסבלו אף הם אבדות. כך, ההתקפה נכשלה למעשה בטרם התחילה. התוקפים סבלו תשעה הרוגים וכ-15 פצועים. בנוסף אבדו ארבעה משוריינים, שני ג'יפים, ציוד ונשק.
ניתוק מנרה.
ב-22 באוקטובר, לאחר רדת החשיכה, וכן ביום המחרת, ה-23 באוקטובר, כבש כוח מגדוד 23 של 'כרמלי', שני משלטים דרומית לשייח' עבד. צבא ההצלה ערך התקפות נגד ובהמשך יום ה-23 באוקטובר כבש מחדש את המשלטים.
כיבוש שייח' עבד וכיבושם מחדש של המשלטים שמדרום לו ניתקו למעשה את מנרה. יתרה מזו, כיבושים אלה אפשרו לצבא ההצלה לאיים בהמשך על כביש ראש פינה-מטולה (חלקו הצפוני של כביש 90 של ימינו). כן התברר כי הכוח שבמקום חזק ודרוך, וכי נדרש מבצע של ממש כדי לעקרו.
השטח.
שייח' עבד הוא חלק מרכס רמים הממוקם בהרי נפתלי שבגליל העליון. הרכס, שכיוונו צפון-דרום, מצוי בשטחיהן של לבנון וארץ ישראל וקו הגבול ביניהן עובר בתוכו, כאשר משלט שייח' עבד נמצא ממש על הגבול הבינלאומי בין ארץ ישראל ללבנון. המדרון המזרחי של הרכס יורד בתלילות לעבר עמק החולה בהפרש גובה של 750 מטר על פני כשני קילומטרים בלבד, ואילו המדרון המערבי משתפל במתינות לעבר נחל דובה שבשטח לבנון. הר שנאן, עליו נמצא המשלט, המתנשא לגובה של 902 מטרים מעל פני הים, מהווה את פסגת הרכס.
הכוחות המשתתפים.
הכוח המיועד להתקפה היה פלוגה מגדוד 22 של כרמלי. בעתודה היו גם חברי קיבוץ מנרה וכוח חי"ם, אשר נותר בעת ההתקפה בראש פינה. מפקד המבצע היה דב ירמיה, סמג"ד 22. הכוח התוקף נהנה מסיוע של שני תותחי 65 מ"מ. עם זאת, כוח זה לא הכיר היטב את השטח אותו היה מיועד לכבוש וחזר מספר שעות קודם לכן ממסע רגלי, כך שהחיילים היו עייפים עוד קודם צאתם. הכוח הערבי, שגודלו לא ידוע בוודאות, כלל חיילים של צבא ההצלה מגדוד הירמוכ הראשון של חטיבת הירמוכ השנייה.
תוכנית המבצע.
מפקד חטיבת כרמלי החליט על תוכנית חלופית שנקראה מבצע יעל. זו הפעם, הכוונה הייתה לתקוף ולכבוש את משלט שייח עבד מכוון מנרה.
על פי תוכנית המבצע, נמנע הכוח התוקף מלנוע על הכביש, וחלף זאת, הוחלט להעפיל במעלה התלול מחלסה (כיום קריית שמונה) למנרה. ובכל מקרה, הכביש למנרה היה חסום, או שלפחות נשלט באש, על ידי הערבים, בעקבות כיבוש המשלטים. ממנרה, אמור היה הכוח לתקוף את המשלט. מחלקה אחת כרתק ממזרח, מחלקה אחת נועדה להסתער מצפון מזרח, ומחלקה שלישית נועדה להישאר כעתודה. כסיוע למבצע עצמו, תוכנן כי כוחות אחרים של חזית הצפון (פיקוד צפון במושגי ימינו) יערכו התקפות בגזרות אחרות לשם הסחה.
מהלך המבצע.
הכוח התוקף יצא לדרך באיחור של כשעתיים, עקב בעיות במכשיר הקשר. ולבסוף עזב את חלסה (כיום קריית שמונה) בשעה 01:00. החיילים טפסו בעלייה הארוכה והתלולה, ורק בשעה 4:40 ב-23 באוקטובר 1948 הגיעו הלוחמים למנרה. מפקד הכוח ביקש מהמח"ט אישור לדחות את ההתקפה, אשר, עקב האיחור, תהפוך להתקפת יום, אך נענה בשלילה. הלוחמים יצאו ממנרה בשעה 05:50, ואף על פי שקרוב לוודאי כי הערבים ראו את הכוח התקדמותו אל היעד, לא נפתחה עליהם אש. סמוך ליעד התפצלו הכוחות כמתוכנן. כוח הרתק יצא לתפוס את מקומו המיועד, מחלקה המיועדת להסתער עשתה דרכה אל היעד ומחלקת נוספת נותרה כעתודה, ועמה המ"פ. בזמן שהכוח התפצל פתחו הערבים באש, ממנה נפצע הסמ"פ, שהיה עם הכוח המיועד להסתער. הכוח המשיך בהתקדמות ונתקל במצוק בגובה של כארבעה מטרים, עליו לא היו לו ידיעות קודמות, ואשר לא נמצאה דרך לעקפו או לטפס עליו, וכך לא ביצע הסתערות. גם כוח הרתק ספג אש ואבדות, עד שנאלץ לעזוב את מקומו. המ"פ, שנותר עם כוח העתודה, פקד על הסתערות מדרום, אולם כוח העתודה ספג אש עוד בטרם הסתער, הן מן המשלט, הן מדרום מערב, ממשלט שהוחזק על ידי הערבים, מבלי שלמ"פ היו ידיעות על כך. אחד הנפגעים היה המ"פ. מפקד מחלקת העתודה קיבל את הפיקוד, נסוג מעט, וביקש עזרה. כוח חי"ם שניסה לחבור אליו ממנרה, נתקל באש, ספג אבדות כולל שני הרוגים, ונסוג. לבסוף נסוגו בחיפוי תותחים כל הכוחות התוקפים, ועשו דרכם חזרה למנרה. ניסיון של הערבים לזנב בנסוגים נהדף.
אבדות 'כרמלי' במבצע שמונה היו הרוגים ונעדרים ו-14 פצועים. כן נהרגו שניים מאנשי החי"ם.
באחת מהתקפות ההטעיה שנערכו במקביל למבצע יעל, חדר כוח רגלי של חטיבה 7 לשטח המוחזק על ידי צבא ההצלה בגליל העליון, וביצע ירי הטרדה על איקרית. במבצע נהרג חייל ישראלי אחד מכדור תועה.
אחרית דבר.
מבצע יעל לא השיג את מטרתו, משלט שייח' עבד לא נכבש, ומנרה נשארה מנותקת. גם ניסיונות לפנות לאו"ם, בבקשה להורות לצבא ההצלה לפנות את המשלט, בטענה שכיבושו היווה הפרה של ההפוגה, היו ללא הועיל. מפקד חזית הצפון משה כרמל החליט שאין טעם להתכתש עם קאוקג'י במנרה. הוא תכנן מבצע גדול, רב-חטיבתי, שמטרתו לכבוש את כל הגליל העליון ולגרש ממנו את צבא ההצלה. מבצע זה היה מבצע חירם, אשר תוכנן זה מכבר, ונערך מספר ימים לאחר כישלון מבצע יעל. בסיומו של מבצע חירם נסוג צבא ההצלה מכל שטח הגליל. משלט שייח' עבד נכבש ללא קרב, והדרך למנרה נפתחה.
Tv.com
מעילה
מעילה היא ביצוע מעשה הונאה תוך הפרת אמון מיוחד שניתן לאדם, כגון גישה למידע או סמכויות שנמסרו לו מתוקף תפקידו או מעמדו. המועל, נבדל מרמאים אחרים, במידת האמון המיוחדת שהוא רכש. המועל לרוב מרמה את המעסיק שלו או את הלקוחות שלו. כאשר המעילה מתמקדת בהשגת דבר מה במרמה, היא לרוב כוללת אלמנט ההסתרה ונבדלת בזה מגנבות אחרות.
דוגמאות למעילה:
אנשים או גופים שנפגעו ממעילה, יכולים לחוש פגיעה קשה המלווה בחשדנות ואובדן אמון במערכות ואנשים. המעילה נחשבת כפגיעה קשה בנורמות חברתיות בסיסיות, ובתי משפט נוהגים להחמיר עם מי שנתפס במעילה.
ככלל לא קיימת חובה בחוק לחברה לדווח למשטרה על מעילה שהתגלתה. מרבית המעילות בגופים שאינם בנקים נסגרות בתוך החברה מתוך חשש לפגיעה במוניטין מחד ורצון להשיב חלק מכספי המעילה במהירות מאידך.
על הבנקים מוטלת חובה על פי חוק שאינה חלה על תאגידים שאינם בנקים. החל משנת 2004 לאחר תיקון פקודת הבנקאות, על הבנקים בישראל מוטלת חובה לדווח על חשד למעילה למבקר הפנימי ובנוסף למפקח על הבנקים.
אחת מפרשות המעילה החמורות שהתרחשו בישראל היא המעילה בבנק למסחר בה היקף המעילה היה כרבע מיליארד שקלים.
בית החייל
בית החייל היא רשת מתקני הארחה ולינה המספקים לכל חיילי צה"ל ושוטרי משמר הגבול בשירות סדיר אפשרות מגורים ונופש פשוטה וזולה.
בתי החייל הוקמו על ידי האגודה למען החייל ופרושים בערים שונות ברחבי הארץ.
בבתי החייל לרוב מספר גדול של חדרי שינה (בדרך כלל 3-4 מיטות בחדר), שירותים ומקלחות צמודים וחדרי אוכל.
חלק מהמתקנים מציעים גם מתקני ספורט, מכונות כביסה, חדרי כושר, בריכות ואודיטוריומים.
תנאי ההארחה.
חיילי צה"ל מכל החילות זכאים ללינה בבית החייל בשלושה מצבים:
לעיתים כמות מקומות הלינה בבית החייל איננה מספיקה על מנת להלין את כל החיילים, במקרים כאלו, החיילים מקבלים שוברים ללינה במקומות לינה באזור אשר יש להם הסדר עם צה"ל.
איטיל
איטיל או אתיל, (ברוסית Итиль, בטורקית İtil) הייתה עיר על דלתת הוולגה, ששימשה כבירת ממלכת הכוזרים מאמצע המאה ה-8 ועד לסוף המאה ה-10.
מקור שמה של העיר טורקי ומשמעותו "נהר הוולגה".
איטיל שכנה בקצה הצפוני-מערבי של הים הכספי, לאורך גדות הוולגה. העיר הפכה לבירת ממלכת הכוזרים לאחר תבוסת הכוזרים במלחמה הכוזרית-ערבית השנייה. העיר מוזכרת במקורות הערביים מהמאה ה-9 גם כח'מליז', ואילו השם איטיל מקובל מהמאה העשירית ואילך. בשיא גדולתה, העיר איטיל הייתה מרכז הסחר החשוב והעיקרי של האזור. בחלקה המערבי היו בית משפט ונוכחות צבאית גדולה. החלק המזרחי נבנה מאוחר יותר ושימש כמרכז הסחר והעסקים שלה, והיו בו בתי מרחץ רבים וחנויות. בין שני החלקים היה אי קטן, שהתחבר ליתר חלקי העיר באמצעות גשר-צף, ובו ניצב ארמונות הכאכאן והכאכאן בק הכוזרים. על פי מקורות ערביים, העיר הייתה מחולקת למעשה לשתי ישויות מוניציפליות: האחת נקראה איטיל, והשנייה כזראן.
על פי כמה ממקורות אלו איטיל הייתה עיר בעלת אוכלוסייה מעורבת, יהודים, מוסלמים, נוצרים ופגאנים, שרבים מהם היו סוחרים ממדינות אחרות. לכל אחת מהדתות היו בתי תפילה משלה בעיר. שבעה שופטים מונו על מנת ליישב סכסוכים בין הדתות - שני יהודים, שני נוצרים, שני מוסלמים ושופט אחד עבור הפגאנים.