דני מזרחי נולד בשכונת מנשייה בתל אביב למשפחה בת חמישה ילדים. בגיל תשע עבר לכפר הנוער בית אפל בגלל המצב הכלכלי הקשה, ושם שהה עד גיל 14.
בשנת 1973 הקימו שני אחיו את רשת האופנה "ראש אינדיאני", ומזרחי עבד ברשת בתפקידים שונים, כגהצן, בתפירה ובמדידות.
בשנת 1989 החל לעבוד כמתאם אופנה וגם עיצב את כל חלונות הראווה של הסניפים. בשנת 1986 יזם את קניית רשת "טופר", שהייתה בפשיטת רגל.
בשנת 1997, בעקבות סכסוך משפחתי, עזב את "ראש אינדיאני", ופתח חנות בשם "דני מזרחי דיזייאנס" בתל אביב.
הפרסום הראשון של מזרחי החל לאחר שעיצב לקרובת משפחתו שמלה מאבני סברובסקי. השמלה סוקרה בעיתונים בישראל, ובעקבות החשיפה החל מזרחי לעצב שמלות כלה ושמלות ערב לדוגמניות מובילות בישראל.
בשנת 2002 הפיק תצוגת אופנה במלון דורצ'סטר בלונדון כדי לאסוף תרומות לאגודה למלחמה בסרטן. בעקבות תצוגה זו החל מזרחי לעצב שמלות ערב לשחקניות וזמרות מהעולם. בשנת 2005 פתח חנות ברחוב בונד בלונדון, שאותה סגר לאחר שלוש שנים בעקבות המרחק והפיצול.
מזרחי עיצב לתחרות האירוויזיון את השמלות של עפרה חזה (1983), ירדנה ארזי (1988) ודפנה דקל (1992). משנת 1997 ועד שנת 2012 עיצב את השמלות למשתתפות בתחרות מלכת היופי ואת השמלות לזוכות במקומות הראשונים שייצגו את ישראל בתחרויות היופי הבינלאומיות. כמו כן, הוא שפט לעיתים בתחרויות, ואף היה שופט במשך שלוש שנים, משנת 2010 ועד 2013, בתחרות מיס רוסיה. במשך שלוש עונות הוא עיצב את הלבוש למשתתפי תוכנית הריאליטי "רוקדים עם כוכבים". עיצב את הקולקציה למסע ההופעות של זוכת אירוויזיון 2014 קונצ'יטה וורסט. גלית גוטמן שימשה שנים רבות כדוגמנית הבית של מזרחי.
בדצמבר 2019 דני הוכרז כפושט רגל כשחובותיו נאמדים בכ-7 מיליון שקלים וסגר את העסק על פי הוראת בית משפט.
מזרחי גרוש ואב לשלוש בנות. הוא מתגורר בהרצליה פיתוח.
בוכארין
מפי אל
מִפִּי אֵל הוא פיוט שנאמר בקהילות רבות כחלק מההקפות בשמחת תורה, בדרך כלל בניגון עליז. הפיוט חובר על ידי מחבר לא ידוע, ונפוץ בקהילות יהודיות רבות ברחבי העולם.
השיר נכתב במקורו עבור חג השבועות, והתקבל ברבות הימים כשיר עממי מובהק לשמחת תורה.
תוכן הפיוט.
הפיוט, מהלל את האל (נותן התורה), את משה (מוסר התורה), את התורה עצמה ואת עם ישראל (שלומד אותה).
הפיוט בנוי במקצב ובחרוזים המאפשרים בקלות לכל הקהל להשתתף ולקחת חלק בשירה לסירוגין בין החזן הפייטן לבין הציבור.
לפיוט שתי גרסאות: גרסה קצרה בת 6 בתים (בה כל שבח מתחיל באות אחרת), וארוכה בת 22 בתים (בה כל ארבעת השבחים מתחילים באותה אות). בשל התפוצה הרבה של הפיוט וסדרו האלפא-ביתי, נוצרו לו גרסאות רבות בקהילות שונות הנבדלות בשבחים בכל אות.
מבנה הפיוט.
האותיות הראשונות בכל תיבה בפיוט יוצרות אקרוסטיכון אלפביתי.
הפיוט מושתת על המבנה המופלג (=הסופרלטיבי) "אין - כ". מבנה זה מופיע בתפילת חנה:
הפזמון החוזר (רפרן) בפיוט, שבדרך כלל מושר על ידי הקהל, הוא המילים המציינות כי האל יברך בפיו את ישראל:
כוכב נאנצ'אנג
כוכב נאנצ'אנג (בסינית: 南昌之星) הוא גלגל ענק בעיר נאנצ'אנג בירת מחוז ג'יאנגשי.
כוכב נאנצ'אנג שקוטרו 153 מטרים וגובהו 160 מטרים היה הגלגל הענק הגבוה ביותר בעולם מהשקתו במאי 2006 ועד 1 במרץ 2008, אז נפתח הסינגפור פלייר בסינגפור, הגבוה ממנו בחמישה מטרים.
איום הלוונדר
איום הלוונדר (באנגלית: Lavender Menace) הייתה קבוצה בלתי פורמלית של פמיניסטיות רדיקליות לסביות, שנוצרה במחאה נגד ההדרה של לסביות וסוגיות לסביות מהתנועה הפמיניסטית בקונגרס השני לאיחוד נשים בניו יורק ב-1 במאי 1970. חברות הקבוצה היו נשים שהיו חברות בארגון הנשים הלאומי (NOW) מצד אחד, ובחזית לשחרור להט"ב (GLF) מצד שני, ורצו לשמר את האינטרסים של שתי הזהויות האקטיביסטיות. עם חברות הקבוצה נמנו קרלה ג'יי, מרתה שלי, ריטה מיי בראון, לואיס הארט, ברברה לאב, אלן שומסקי, ומיקלה גריפו.
רקע.
הביטוי "איום הלוונדר" מקורו באמירה משנת 1969 של בטי פרידן, יושבת הראש של NOW, בה תיארה את הסכנה שקיימת בעיניה בהיקשרות התנועה הפמיניסטית שבהתהוות עם לסביות. פרידן ומספר פמיניסטיות סטרייטיות אחרות דאגו שמא קשר כזה יקשה עליהן להשיג שינוי פוליטי משמעותי, ושמא הוא יגרור תפישות סטראוטיפיות שפמיניסטיות הן כולן לסביות "גבריות" ו"שונאות גברים", מה שבתורו יספק תירוץ קל לבטל את התנועה כולה. תחת מנהיגותה, NOW ניסו לייצר הפרדה מוחלטת בינן לבין מטרות לסביות – כולל השמטת הסניף הניו יורקי של בנותיה של ביליטיס (DOB) מרשימת נותני החסות של הקונגרס הראשון לאיחוד נשים בנובמבר 1969. הערותיה של פרידן וההחלטה למחוק את DOB מהפרסומים הובילו לכך שריטה מיי בראון, לסבית פמיניסטית שהייתה פעילה ב-NOW, התפטרה בכעס מתפקידה כרכזת בארגון בפברואר 1970.
ב-15 במרץ 1970, הפמיניסטית הרדיקלית הסטרייטית סוזן בראונמילר ציטטה את הערותיה של פרידן במאמר בניו יורק טיימס, וביטלה את דאגותיה לגבי "איום הלוונדר" ואמרה שמקסימום יש "הרינג לוונדר" (מתייחס למטבע לשון למצג שווא, או משהו שמסיט מהעיקר), ושאין שום סכנה מיידית. מאוחר יותר, בראונמילר אמרה שהיא התכוונה להרחיק את עצמה מהלסבופוביה של פרידן במה שכתבה, אך היו לסביות (בעיקר מיקלה גריפו) שראו במה שכתבה עלבון עצום ללסביות מכך שהתייחסה אליהן בביטול.
קבוצת הלסביות הפמיניסטיות אז לקחו את המונח שהיה אמור לתארן באופן שלילי, ועשו לו ריקליימינג (מהלך פוליטי דרכו קבוצה לוקחת מילה שנועדה לבזות ומאמצת אותה ממקום של העצמה, כדוגמת המילה "קוויר"), ובכך הפכו אותו לחלק מהייצוג העצמי - החיובי - שלהן, במקום להיכנע לדימוי השלילי.
הקונגרס השני לאיחוד נשים.
ריטה מיי בראון הציעה לקבוצת העלאת-התודעה שלה של לסביות פמיניסטיות רדיקליות פמיניסטיות לארגן פעולה בתגובה להערותיה של בראונמילר, והעלאה לבמה הציבורית של דבריה של פרידן. הקבוצה החליטה לפעול במסגרת הקונגרס השני לאיחוד נשים בניו יורק ב-1 במאי 1970, לאחר שווידאו שאין בתכניה של הכנס אף לסביר או נושא הקשור ללסביות. הן תכננו פעולת "זאפ" - סוג של מחאה שאימצו פעילים להט"בים בשנות ה-70, במסגרתה נערכת פעולה רעשנית שמטרתה לגרום לדמות ציבורית מבוכה או הפרעה במרחב - למושב הפתיחה של הקונגרס. בזאפ היה מתוכנן להשתמש בהומור בלתי-אלים כדי להתעמת ולהעלות את המודעות של לסביות ולגבי סוגיות לסביות כחלק בלתי נפרד מהתנועה הפמיניסטית. הן הכינו מניפסט בעל עשרה סעיפים, שכותרתו "The Woman-Identified Woman", בו טענו שדווקא נשים לסביות מייצגות את משמעות הליבה של פמיניזם, כמי שכופרות בציפיות חברתיות פטריארכליות על ידי אהבת נשים. הן הכינו חולצות סגולות עם הכיתוב "איום הלוונדר". אחת המארגנות, קרלה ג'יי, תיארה את מה שקרה בזאפ:
לאחר הפעולה הראשונה, ה"לוונדריות" חילקו את העלונים שהדפיסו במכונת שכפול, ועלו על הבמה, שם הסבירו כמה הן כועסות על הדרתן של לסביות מהכנס. מספר חברות הוועד המתכנן ניסו לקחת בחזרה את הבמה, ולהחזיר את התוכנית המקורית, אבל ויתרו מול הנחישות של הלוונדריות, שנתמכו על ידי הקהל באמצעות מחיאות כפיים וקריאות בוז לסירוגין. הקבוצה והקהל אז, באופן ספונטני, הפכו את האירוע לסוג של "מיקרופון פתוח", בו חברות "איום הלוונדר" וכן חברות קהל ניגשו ודיברו על לסביות בתנועה הפמיניסטית, ומספר ממשתתפות הזאפ הוזמנו לערוך סדנאות ביום המחרת על זכויות לסביות והומופוביה. לאחר מכן, נשים לסביות וסטרייטיות מהקונגרס השתתפו יחד באירוע ריקודים לנשים בלבד, פעולה שהייתה משמשת תכופות להתארגנות פוליטית וחברתית על ידי החזית לשחרור להט"ב.
השפעות.
הזאפ של "איום הלוונדר" ופרסום המניפסט "The Woman-Identified Woman", היוו נקודת מפנה בתנועת הגל השני של הפמיניזם, והיו לאירוע המכונן של הפמיניזם הלסבי. לאחר פעולת הזאפ, רבות מהמארגנות המשיכו להיפגש, והחליטו להקים ארגון להמשיך דרכו את האקטיביזם שלהן, לו קראו "Radicalesbians" (לסביותרדיקליות). בכנס הארצי הבא של NOW, בספטמבר 1971, הנציגות אימצו החלטה להכיר בלסביות וזכויות לסבית כנושאים לגיטימיים של הפמיניזם".
ב-1999, סוזן בראונמילר תיארה את ההשפעה של המקרה בכך ש"לסביות כבר לא היו מוכנות לשתוק בתנועת הנשים". קרלה ג'יי תיארה את השתלשלות העניינים בספר זכרונותיה בתור "האירוע החשוב ביותר שאורגן על ידי לסביות שרצו שהתנועה לשחרור נשים תכיר בנוכחותנו ובצרכינו", ואמרה שזה "שינה לחלוטין את היחס של לסביות לפמיניזם למשך שנים". היא כתבה, "הרגשנו שהזאפ היה הפעולה הראשונה מיני רבות שיבואו, וששחרור לסבי הוא לפתע באופן בלתי ניתן לבלימה, בעלייה".
יוהאן השני, רוזן פפאלץ-זימרן
יוהאן השני, רוזן פפאלץ-זימרן (גרמנית: Johann II. von Pfalz-Simmern; 20 במרץ 1492 - 18 במאי 1557) היה רוזן פפאלץ-זימרן בין השנים 1509–1557.
ביוגרפיה.
יוהאן השני נולד בזימרן שברוזנות פפאלץ-זימרן ב-20 במרץ 1492, ליוהאן הראשון, רוזן פפאלץ-זימרן ויוהנה מנסאו-זארבריקן, בתם של יוהאן השני, רוזן נסאו-זארבריקן ויוהנה מלון.
בשנת 1509 מת אביו יוהאן הראשון, רוזן פפאלץ-זימרן, ויוהאן עלה במקומו לשלטון. עם פרוץ הרפורמציה הפרוטסטנטית, העביר יוהאן את הרוזנות לדת הלותרנית. בעקבות כך פרץ סכסוך בינו לבין שכניו ארכיבישופויות טריר ומיינץ.
ב-18 במאי 1557 מת יוהאן, ובנו פרידריך השני, רוזן פפאלץ-זימרן עלה לשלטון במקומו.
משפחתו.
בשנת 1508 התחתן יוהאן עם ביאטריקס מבאדן, בתם של כריסטופר הראשון, מרקיז באדן-באדן ואוטיליה מקצנלנבוגן, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
מיכאל נתנזון