לאחר שהופל, שון משך חבל שהוריד צינור ששאב את פרסטון ישר אל המטחנה. אך כשהתחילה המטחנה להישבר, ונדליין הסבירה שפרסטון הוא למעשה כלב רובוטי שנהפך למרושע. ואכן, פרסטון, שכעת חשף את צורתו האמיתית התעמת מול גרומיט, ובעזרתם של וולאס ושון, פרסטון נכלא בתוך המטחנה ונארז בתוך קופסאות שימורים כחלקי מתכת שבורים. למחרת, ונדליין ביקרה את וולאס בביתו בפעם השנייה, יחד עם פרסטון שכעת תוכנת מחדש כטוב ונשלט על ידי שלט. וולאס הזמין אותם לאכול גבינה וקרקרים איתו, אך האחרונה לא הסכימה בגלל האלרגיה שלה לגבינה. וולאס העצוב שב אל ביתו וניסה להתעודד בפרוסת גבינה, אך גילה ששון שוב אכל לו את הגבינה. ולמרות שפקד עליו לתפוס אותו, גרומיט התעלם משניהם.
ביקורות והמשכים.
למרות שאינו פופולרי כקודמיו, סרט זה עדיין זכה לביקורות חיוביות מאוד ואף לפרס האקדמיה לסרט הקצר הטוב ביותר. כמו הקודמים לו וגם הבאים אחריו, זכויות ההקרנה של סרט זה נרכשו על ידי ה-BBC והוא עדיין משודר לעיתים בערוצי הסרטים ברחבי העולם.
בשנת 2005 אותם האולפנים יחד עם ניק פארק הפיקו סרט באורך מלא בשם "וולאס וגרומיט והארנב הקטלני" המהווה כעין המשך לסרט זה, ושלוש שנים מאוחר יותר, יצא סרט נוסף לסדרה בן מחצית השעה בשם "".
בנוסף, הדמויות של שון והעדר קיבלו סדרה משל עצמם בשם "שון כבשון", ואף קיבלו גם שני סרטים קולנועיים באורך מלא ("שון כבשון: הסרט" ו- ""). דמותו של שון הופיעה גם בסרטון "קונה 13".
הפרפר
אהבה אמיתית
אהבה אמיתית (באנגלית: True Love) הוא סיפור מדע בדיוני קצר שנכתב בידי אייזיק אסימוב בשנת 1977 (תורגם לעברית במגזין קוסמוס: המבחר של אסימוב 3). הסיפור מהווה חלק מסיפורי מולטיוואק.
עלילה.
מילטון דווידסון מחפש לעצמו אישה שתהיה אהבת האמת שלו. לצורך כך הוא מפתח תוכנת מחשב באחד ממסופי מולטיוואק, לה הוא קורא ג'ו, ומעניק לה גישה למאגרי המידע על כל אוכלוסיית העולם. בהתאם לפרמטרים גופניים שונים מורה מילטון לג'ו לאתר את האישה המושלמת.
מילטון מגלה שהמאפיינים האלו אינם מספיקים, ויש למצוא אישה שגם תכונותיה המנטליות טובות בעיניו. יתרה מזו, האישה המושלמת צריכה גם שמילטון יהיה בעיניה האיש המושלם. לכן, מילטון מדבר עם ג'ו ופורס בפניו את האישיות שלו, כדי שג'ו יוכל להשתמש במאפיינים אלו בחיפוש.
עם הזמן, ג'ו מפתח לעצמו אישיות הזהה לזו של מילטון. לאחר שהם מוצאים את האישה המושלמת, ג'ו גורם למילטון להילקח למעצר, בתכננו לקחת את האישה לעצמו.
דין (אתר אינטרנט)
איזה תענוג היה להם
איזה תענוג היה להם (באנגלית: The Fun They Had) הוא סיפור מדע בדיוני קצר שנכתב בידי אייזיק אסימוב בשנת 1951. הסיפור תורגם לעברית בשנת 1956 בעיתון "דבר לילדים" בשם " כמה טוב היה להם", בשנת 1976 בקובץ גדול ורחב הוא העולם, בשנת 2009 בכתבי אייזק אסימוב חלק ראשון בשם "ההנאה שלהם", ושוב בשנת 2017 במגזין עיניים גיליון 197 תחת השם "הַכֵּיף שֶהָיָה לָהֶם".
הסיפור מכיל מסרים על היתרונות שבחינוך המשותף בבתי ספר, ופורסם במקומות רבים, גם כאלו שאינם קשורים למדע בדיוני. הוא הופיע במקראה הישראלית לבתי ספר יסודיים 'פתחו את השער'.
עלילה.
הסיפור מתרחש בעתיד, בזמן שילדים לומדים בביתם בעזרת מחשבים. ילד בשם טומי מוצא בעליית הגג ספר מודפס המספר על בתי ספר של פעם - עם כיתות ומורים. הוא וחברתו מרג'י מעיינים בספר ומשוחחים על כמה נחמד זה ללמוד ממורה אנושי, ו"איזה תענוג היה להם", לילדי בית הספר בעבר הרחוק.
ההנאה שלהם
תפילת נשים באשכנז בימי הביניים
בית הכנסת היה הציר שסביבו התנהלו רוב חייה של הקהילה היהודית בימי הביניים. במקום זה גובש המבנה החברתי של הקהילה ובו אף התרחשו רוב הטקסים הדתיים והתפילות. בית הכנסת בימי הביניים שימש כנקודת מפגש בין כל חלקי הקהילה והכיל בתוכו גברים, נשים, זקנים וילדים כאחד. בין המאות 13-17, החלו לבנות בתי תפילה נפרדים לנשים ומקומן של הנשים עבר לאולם הנשים הסמוך לאולם התפילה המרכזי.
לדעת רוב הפוסקים, נשים חייבות בתפילה. כפי שנקבע להלכה במשנה: "נשים ועבדים וקטנים פטורין מקריאת שמע ומן התפלין וחיבין בתפלה ובמזוזה ובברכת המזון," מדברי הרמב"ם בפירושו על המשנה במסכת קידושין, מפורש כי במצוות שבהן נשים חייבות, אין כל הבדל בין חיובו של האיש לבין זה של האישה. ההלכה המקובלת הייתה: "ונשים ועבדים חייבים בה".
מתוך מקורות שונים מימי הביניים עולה כי נשים נכחו בבית הכנסת במהלך כל ימות השנה: בימי חול, בשבתות ובמועדים. הן התעקשו לקחת חלק בטקסים שאירעו בבית הכנסת, ונצמדו בקפדנות לחובתן במצוות התפילה.
בתשובות המהר"ם מרוטנבורג מהמאה השלוש עשרה, מובאת קובלה של אישה אלמנה המעורבת בסכסוך עם אלמנה אחרת. כשהבהירה כי אין ברצונה לעזוב את הקהילה שבה התגוררה, נימוקה לכך היה שהיא איננה מוכנה "לצאת מן העיר, מקרוביה ומביתה וממקום תפילתה במניין". עדות נוספת לחלקן הפעיל של הנשים בבית הכנסת בימי הביניים היא בחיוב שהוטל עליהן בהוצאות שהיו כרוכות בקיום התפילה בימים הנוראים, בשל היותן מתפללות קבועות בימים אלה.
מקומן של הנשים בבית הכנסת.
על אף הגדרת חז"ל את בית הכנסת כ"מקום של כולם", אין חולק על כך שהתפילה עצמה התנהלה והונהגה על ידי גברים בלבד. על אף חובתן של הנשים במצוות התפילה וחלקן הפעיל בבתי הכנסת, נשות אשכנז בימי הביניים היו בדרגה נחותה מזו של הגברים, בעיקר בשל בורותן בשפת העברית שהיא שפת התפילה.
נאסר על נשים להיכנס לעזרת הגברים בזמן התפילה, נשים נידות הוצאו מבית הכנסת, ועל פי ספרו של לודוויג לויזון, "נפשות צדיקים" (1855), הנשים לא ראו או שמעו דבר מן המתרחש בעזרת הגברים. על כן, נוצר צורך לבנות לנשים בתי תפילה הנפרדים מאלו של הגברים. לא ברור אם צורך זה נבע בהכרח מדרגתן הפחותה של הנשים בבית הכנסת. ייתכן וזוהי תופעת לוואי של ההתעוררות הדתית בקרב נשים במאה האחת עשרה באירופה, או שזהו מנהג שהתפתח באופן עצמאי עם ההתיישבות היהודית באירופה.
החל מהמאה השתים עשרה ניתן לראות שימוש בביטוי "בית-כנסת הנשים" או "בית הנשים" לתיאור מקום תפילתן הנפרד של הנשים. אין כל אזכורים למושג עזרת נשים ויש בכך להעיד כי מקום תפילתן של הנשים היה ישות נפרדת לחלוטין מבניין התפילה המרכזי של הגברים. מתוך רישום עסקאות הנכסים בשנת 1944 בנירנברג, עולה כי "עזרת הנשים" הייתה מרוחקת מאוד ושכנה בבית שכלל לא השתייך לקהילה היהודית.
רוב בתי הכנסת שנבנו באשכנז בראשית האלף השני לספירה נבנו ללא עזרת נשים. עזרה מופרדת לנשים היא תוספת מאוחרת יותר למבנים הקיימים. דוגמה לכך ניתן לראות בוורמייזא (וורמס כפי שמקובל לכנותה כיום) בה קיים בית הכנסת העתיק ביותר של ימי הביניים. בית הכנסת נבנה בשנת 1175 ובשנת 1213 נוספה לו עזרת נשים. כתובת על קיר בית הכנסת מהווה את העדות הקדומה ביותר על עצם קיומה של עזרת נשים בבית כנסת כחדר נפרד ליד עזרת הגברים.
בעלות התפילה.
ב"בית הכנסת של הנשים" התפתח תפקיד של "בעלות התפילה", נשים משכילות אשר הקריאו את התפילות בלשונות המקובלות והידועות (כגון יידיש ועברית) לשאר נשות הקהילה, שרובן לא ידעו קרוא וכתוב ולא הבינו את שפת העברית.
מתוך "בעלות התפילה" אשר שימשו כחזניות בבתי הכנסת, בולטות שלש דמויות: דולצא (Dolce) אשת ר' אלעזר מוורמייזא, ריכנצא (Richenza) שנזכרה ברשימת הנהרגים על קידוש השם בנירנברג, ומרת אורגיה (Urgia).
דולצא:
בקינתו של ר' אלעזר בעל הרוקח על אשתו דולצא, שנרצחה בידי הצלבנים במסע הצלב השלישי בשנת 1197, ישנו ביטוי מובהק למעורבותה ולפעילותה של דולצא בחיים הרוחניים של הקהילה שבה היא חיה ולתפקידה כחזנית באותו בית כנסת של נשים: "בכל המדינות לימדה נשים ומנעמת זמרים."
מרת אורגיה:
תפקידה של מרת אורגיה (שנפטרה בשנת 1275) כחזנית בקהילת וורמס עולה מן הכתוב על מצבתה: "והיא גם היא בקול זמרה לנשים משוררת בפיוטים".
ריכנצא:
ריכנצא, שנרצחה בשנת 1298 עם עוד שש מאות נשים בנירנברג, מתוארת אף היא כ"אשה שהתפללה בעד הנשים".
פילי (דמות)
בולבול (פירושונים)
דיגלוסיה בשפה הערבית
דיגלוסיה בשפה הערבית (בערבית: ازدواجية اللغة العربية או الازدواجية في اللغة العربية) הוא מונח המתאר את השימוש בשתי הצורות של השפה הערבית - ערבית ספרותית (اللّغة العربيّة الفصحى) וערבית מדוברת (اللّغة العربيّة المحكيّة/ العاميّة ), כל אחת בנסיבות השימוש המתאימות לה.
דיגלוסיה.
ככלל, המונח דִּיגְלוֹסְיָה (ביוונית: διγλωσσία, "שפה כפולה") מתייחס למצב לשוני-חברתי נדיר יחסית, שבו קיים פער גדול בין השפה הכתובה לשפה המדוברת, עד כדי כך שדוברי השפה נאלצים ללמוד את השפה הכתובה כאילו הייתה שפה זרה. הפער מתבטא בכל אחד מרובדי השפה: הפונולוגי, המורפולוגי, התחבירי והסמנטי. אפשר לראות בדיגלוסיה מקרה פרטי של דו־לשוניות (Bilingualism), אולם המונח דו-לשוניות מתאר קשת רחבה הרבה יותר של מצבים לשוניים.
בהתייחס לשפה הערבית, מדובר בפער שבין הערבית הספרותית והערבית המדוברת, ובתפקידים החברתיים השונים הקשורים בכך.
השפה הערבית.