בני משפחתו סבלו מאוד הן בשל המעברים הרבים והן בשל מצוקתם הכלכלית הקשה, עקב התעקשותו של ריבלין להוכיח כי כספי הציבור שבידו נתונים לציבור בלבד. &lt;BR&gt;
בשלהי שנת תרנ"ו (1896) נפטר והותיר את משפחתו בחוסר כל. רבים ספדו לו, וביניהם יחיאל מיכל פינס אשר הכביר מילות הספד על חברו הטוב מעל דפי עיתון החבצלת. שמו של ריבלין הונצח לאחר מותו בקריאת אחד מרחובות נחלת שבעה על שמו. הייתה זו מחוות הנצחה ראשונה מסוגה, שכן הוא התעקש כל ימיו שלא ייקרא דבר מכל שבנה על שמו.
כתביו.
ריבלין כתב, כאמור, מאות שירים, אותם הוציאו לבסוף צאצאיו בספר שנקרא "ברית אבות בסערת אליהו". בספר פזמונים זה ביטא את עקרונות הגאולה על פי הגר"א, אותם למד לדבריו מסבו. בפזמוניו שילב שני נושאים עיקריים: תיאור פועלם של תלמידי הגר"א, למען העלייה לציון ולמען יישוב ירושלים ותיאור חד ובהיר של תורת האתחלתא דגאולה מבית מדרשו של הגר"א. ר' יושעה התווה תוכנית ברורה כיצד לבצע את השלבים השונים של האתחלתא. הספר יצא בכמה מהדורות, שהאחרונה שבהן כוללת שירים שנכתבו על ידי צאצאיו ברוח פזמוניו.
בשנת 1966 ראה אור קובץ ממאמריו, שנקרא בשם "מגילת יוסף".
סרכזת
סיפורים מהקופסא
סיפורים מהקופסא הוא אלבומו השני של הזמר רמי פורטיס, שיצא ב־24 בנובמבר 1988.
האלבום יצא עשר שנים לאחר אלבום הבכורה פורץ הדרך של פורטיס, "פלונטר", שלאחר יציאתו פעל פורטיס במסגרת להקות והרכבים כמו כרומוזום, ז'אן קונפליקט ומינימל קומפקט. "סיפורים מהקופסא" כולל עשרה שירים שכולם הפכו לקלאסיקה של רוק ישראלי. הלהיטים הבולטים מתוכו הם "שקיעתה של הזריחה", "חתול מפלצת", "אין קשר" ו"כוכב הקופים".
זהו האלבום הראשון שיצא בחברת "נענע דיסק".
האלבום ממשיך במידה רבה את הקו המוזיקלי של מינימל קומפקט, שהתפרקה בשנה שבה יצא האלבום ולמעשה בשיא הצלחתה. הוא הופק מוזיקלית בידי ברי סחרוף, שהלחין במשותף עם פורטיס את כל שירי האלבום מלבד גרסת הכיסוי "בבוקר של קטיפה" (ו"תחנה סופית", שגם סולנה הראשי של מינימל קומפקט, סמי בירנבך, היה שותף להלחנתו). פורטיס כתב את המילים לכל השירים פרט ל"בבוקר של קטיפה" של לי הייזלווד, שתורגם בידי בירנבך.
"סיפורים מהקופסא" תואר פעמים רבות על ידי מבקרי המוזיקה כאחד מאלבומי הרוק הישראלי החשובים ביותר. הוא עיצב את פניו של הרוק הישראלי והשפיע רבות על רוב זמרי הרוק ולהקות הרוק שפעלו בישראל מאז יציאתו. אף על פי שעל עטיפת האלבום נחתם שמו של פורטיס בלבד, נחשב האלבום לעבודה משותפת של פורטיס עם ברי סחרוף. גם פורטיס הגדיר את האלבום הזה כ"פורטיסחרוף הראשון", כינוי שתחתיו פעלו פורטיס וסחרוף מאז שובם לארץ מאירופה ועד לאלבום ההופעה "כשהגיטרה מנסרת את הלילה" מ־1992, שסיכם את פעילותם המשותפת (ב־2005 התאחד הצמד ושנה לאחר מכן הוציא את אלבום הקאמבק שלו, "על המשמרת"). האלבום כולל גם את השיר "לייפציג, ברצלונה", שהשורה מתוכו "כשהגיטרה מנסרת את הלילה" הפכה לשמו של אלבום ההופעה המסכם של הצמד כעבור ארבע שנים, אף על פי שהשיר אינו מופיע בו.
האלבום יצא בתחילה כקלטת שמע וכתקליט בלבד, ובהמשך יצא גם על־גבי תקליטור.
כל התיפוף באלבום בוצע על ידי מכונת תופים. ז'אן ז'אק גולדברג, שהיה המתופף בהופעות, מחה על כך ולבסוף תופף על כיסא בשיר "חתול מפלצת".
בשנת 2015 יצא האלבום בהוצאה מחודשת (רימאסטר) בפורמטים דיגיטליים, לשירותי הסטרימינג, וגם כתקליט ויניל במהדורה מוגבלת.
פרדיננד הראשון
בככוס
קריית האוניברסיטה העברית גבעת רם
קמפוס גבעת רם
Xinu היא מערכת הפעלה המשמשת לצורכי לימוד. השם Xinu הוא גם ראשי תיבות של "Xinu Is Not Unix" (זינו היא לא יוניקס) וגם היפוך סדר האותיות בשם Unix.
Xinu פותחה על ידי דאגלס קומר מאוניברסיטת Purdue ב-1980.
Xinu פותחה לצורך הדגמה והוראה של מערכות הפעלה באוניברסיטה, אך מספר מוצרים מסחריים, כמו מדפסות עשו בה שימוש.
Xinu משמשת ללימוד מערכות הפעלה באוניברסיטאות ומכללות ברחבי העולם וגם בישראל.
Xinu כתובה ברובה בשפת C, אך חלקים ממנה, בעיקר כאלו הדורשים גישה ישירה לחומרה כתובים בשפת סף.
המערכת הוסבה למעבדים ומערכות שונים, בהם PDP-11, VAX, MIPS, Sun 2 ו-Sun 3, PowerPC, ו-X86 של אינטל (כלומר פלטפורמת החומרה של PC).
פיתוח המערכת וחלקים ממנה נמשך דרך פרויקטים לימודיים במחלקות מדעי המחשב באוניברסיטאות שונות, המוסיפים למערכת תכונות שונות כמו זיכרון וירטואלי, מערכת קבצים, ופרוטוקול אינטרנט.
התרבות המוסטרית
התרבות המוּסטֶרית היא תרבות פרהיסטורית של ציידים-לקטים, החשובה ביותר בתקופה הפלאוליתית התיכונה, מ-250,000 שנים לפני זמננו לערך, ועד לכ-40,000 שנים לפני זמננו. אתרי התרבות נפוצים במחצית המערבית של אסיה, באירופה ובצפון אפריקה. התרבות מוגדרת על ידי סגנון ייחודי של הכנת כלי צור. ההומינידים המשויכים לתרבות זו הם האדם הניאנדרטלי והאדם המודרני (הומו ספיינס). התרבות הוגדרה לראשונה בעקבות החפירות במחסה הסלע (Le Moustier) שבעמק דורדון בצרפת, ומכאן שמה.
אחד ממאפייני התרבות המוסטרית הוא שימוש נרחב בטכניקת לוולואה לסיתות כלי צור. טיפוסי כלים אופייניים הם חוד, מקרצף, סכין ומשונן. אבני היד נדירות או לא מצויות כלל. לעיתים סותתו להבים רבים, אם כי ברוב המכלולים המוסטריים הם אינם נפוצים. הכלים דקים וצורתם מוקפדת.
בתרבות המוסטרית התחוללו מספר שינויים חשובים המבדילים אותה מקודמותיה. מנהג הקבורה החל אז, כפי שמעידים ממצאי קברים נקודתיים. שני טיפוסי האדם בתקופה זאת נהגו לקבור את מתיהם לעיתים. במזרח התיכון, כולל בארץ ישראל, נמצאו קברי ניאנדרטלים והומו ספיינס, ובאירופה נמצאו קברים רבים של ניאנדרטלים. הארכאולוגיה של האתרים המוסטריים מעידה על שימוש האדם הקדמון באש ועל יכולות ציד מפותחות.
קרית האוניברסיטה העברית גבעת רם
בית הכנסת הגדול של בודפשט
בית הכנסת הנאולוגי שברחוב דוהאן (בהונגרית: Dohány utcai Zsinagóga/Nagy Zsinagóga) שבבודפשט, הונגריה, הוא בית הכנסת הגדול ביותר ביבשת אירופה, והחמישי בגודלו בעולם לאחר בתי המדרש של חסידויות גור ובעלז שבירושלים, בית הכנסת הגדול החדש של ויז'ניץ שבקריית ויזניץ בבני ברק, ובית הכנסת עמנו-אל שבניו יורק, ארצות הברית. בית כנסת זה, השייך לזרם הנאולוגי, פעיל למעלה מ-150 שנה, והתקיים בו טקס הבר מצווה של תיאודור הרצל, שביתו שכן בסמוך.
כיום בית הכנסת הוא אחת האטרקציות התיירותיות הבולטות בבודפשט ומהווה חלק מקומפלקס שבו גם מוזיאון לתולדות יהודי העיר, בית קברות יהודי, ואתר הנצחה ל-564,500 יהודי הונגריה שנספו בשואה. פעילות הקהילה היהודית המקומית קטנה בצורה משמעותית עקב העלייה, ההגירה, וההתבוללות, וכך גם פעילות בית הכנסת.
היסטוריה.
התיישבות היהודים בעיר פשט (שאוחדה עם בודה ואחרות כדי ליצור את בודפשט ב-1873) הוגבלה בראשיתה, בשלהי המאה ה-18, לאזורים בבעלות האצילים שהיו מוכנים לקבלם. בית-כנסת מאולתר ראשון קם ב-1796 במתחם אורצי. בעשורים הבאים גברה הנהירה היהודית לבירה, במקביל להתערות הגוברת של הדור הצעיר בחברה הסובבת ובתרבותה. ב-1827 הקים אחד הפרנסים, גבריאל אולמן, מניין בשם "חסד נעורים" שהנהיג את נוסח וינה. זה עוצב בעיר הבירה האוסטרית על ידי יצחק נח מנהיימר ותוכנן בקפידה כדי לממש את הדרישות לרפורמה אסתטית מצד הקהל: בין היתר נישאה הדרשה בשפה הגרמנית ובסגנון מודרני במקום בפלפול מהסוג הישן, הבימה קורבה לארון הקודש בחיקוי למה שרווח בכנסיות, לתפילה צורפה שירת מקהלה ועוד שינויים. כל זאת מבלי לעבור על גבולות ההלכה, כדי לא לקומם את השמרנים. המשקל הגובר של הפרוגרסיבים בקהילת פשט (הציבור המתחלן והמשתלב בקרב יהודי הונגריה נודע בהמשך כנאולוגים) בא לידי ביטוי עם היבחרו ב-1836 של הרב ליב שוואב לכהן בה. הלה, יליד מוראביה, היה נציג טיפוסי של הרבנות המשכילה במחוז הולדתו: הוא למד אצל החת"ם סופר והרבמרדכי בנט אך התקרב לרב חיים דייטשמן מקולין, חבר במעגל המשכילים סביב הרב ברוך ייטלס (בעל "טעם המלך") איש פראג, ובכך עורר את חמתם של שני מוריו. שוואב היה מלומד ומסורתי וריצה את הדתיים השמרנים, אך היה נכון לכל חידוש שלא היה אסור במפורש, ובכך זכה לאהדת הליברלים. ב-1840 הוסרו כליל מגבלות ההתיישבות מעל היהודים, ושני בתי-הכנסת הקיימים היו כבר צרים מלהכיל את ההמון. ב-1844 עבר לבעלות הקהילה המגרש שברחוב דוהאני, שנקנה מידי ד"ר אנטאל באלדאצ'י,(Dr. Baldácsy Antal) בתנאי שהיהודים יהיו רשאים להשתמש בו רק להקמת בית כנסת ובית ספר, ובבתים שניצבים עליו באותה עת או עתידים להיבנות שם לא יהיו רשאים לעסוק בכל פעילות שמניבה רווחים, מלאכה, מרזח או מסחר. כך ב-1844 רכשה הקהילה את חלקות האדמה הריקות האלה לצורך הקמת מבנה חדש.
מחלקת פשט-בודא של הרשות המקומית הקיסרית-מלכותית הוציאה היתר לבניית בית הכנסת ב־10 באוקטובר 1853. להכנת התוכניות הוציאה הקהילה מכרז, ואלה הגישו בו את הצעותיהם: האדריכלים יוזף הילד (Hild) מפשט, לודוויג פורסטר (Forster) מווינה, וקבוצת אנשים, שחבריה היו פרידייש פסל (Feszl Frigyes), קארוי גרסטל (Gerstel) וליאופולד קאוזר (Kauser). הילד תכנן בית כנסת בסגנון רומי, השלישייה פסל-גרסטל-קאוזר בסגנון ביזנטי. הזוכה במכרז היה פרסטר עם הצעתו בסגנון נאו-מורי. קודם, ב-3 בספטמבר 1845 אימצה ועדת התכנון את המלצת הרב שוואב, שנועדה לספק את כל האגפים בקהילה, כי בית-הכנסת המיועד יתנהל בנוסח וינה.