בשנת 1952, ד״ר משה יפה חש בהיעדר מבנה ממלכתי, נישא ומרומם לב שיאכלס את ההנהגה הדתית והשתלבותה במעשה הלאומי. יפה לא יכל לסבול את תחושת השוליים והזניחות שאפיינה את מנהיגות הרבנות הראשית, שאמורה להיות סמל רוחני ריבוני לעולם היהודי כולו. לכן, יזם ד״ר יפה את הקמת בניין ״היכל שלמה״, מקום מושבה של הרבנות הראשית לישראל. בעזרתו של סר יצחק וולפסון, הצליח להשלים את הבניין המפואר ולהופכו למרכז למוסדות דתיים, רוחניים וחברתיים רבים. ד״ר יפה פיקח מקרוב על הבנייה, כאשר כל צעד וצעד בתכנון היה מאושר על ידו, גם בגלל האחריות הציבורית שלקח על עצמו וגם מפני שידע כי הוא היה האדם בו נתן סר וולפסון, אשר מימן את הקמת הבניין, את אמונו.
משה יפה הביע רבות, בעל פה ובכתב את דעתו בעניין נחיצותו הדחופה של בית כנסת מרכזי בירושלים. חזונו היה להקים בית כנסת גדול ומפואר. גישתו של יפה הייתה שכמו שבכל עיר בירה באירופה, ישנה קתדרלה גדולה ומפוארת המייצגת את הדרה של העיר, כך צריך להיבנות בית כנסת מפואר בירושלים. את הדחף לתחילת עבודתו קיבל יפה דווקא מקבוצה של תלמידים צעירים מטבריה, שלאחר שסיירו בהיכל שלמה, שאל אותם יפה אם התרשמו ממשהו מסוים, ואילו הם ענו לו כי התרשמו מבית הכנסת, אך לדעתם הוא היה צריך להיות גדול יותר. יפה החל לגייס את קשריו בעולם על מנת להקים בית כנסת כזה - שיעמוד במרכזה של ירושלים. טקס הנחת אבן הפינה, שהתקיים ב-24 ביולי 1969 היה מרשים במיוחד ובו נכחו נשיא המדינה, ראש עיריית ירושלים, הרבנים הראשיים, שרי הממשלה וראשי קהילות מהתפוצות.
חייו האישיים.
בשנת 1949 הגיע יפה לבית משפחת אהרונסון בתל אביב כדי למסור ד״ש מבן משפחתם שלמד איתו במנצ׳סטר. שם, פגש יפה את אלה, אחות של חברו מאנגליה, השניים התאהבו ולאחר שלושה חודשים החליטו להינשא. מדהים היה שיפה, בן 33 בלבד, כבר טווה קשרים עם רבים מאוד מנכבדי העולם היהודי. יפה עזב את דירתו ברחוב אוסישקין בתל אביב, ואחרי החתונה הזוג עבר להתגורר בירושלים.
לשניים נולדו שלושה ילדים: הבכור זאב מרדכי והתאומים שניאור זלמן (זלי) ואלי.
הקורפוס התשיעי (ארצות הברית)
הקורפוס ה-9 היה קורפוס של צבא ארצות הברית שלחם במהלך מלחמת העולם השנייה ובמהלך מלחמת קוריאה.
היסטוריה.
מלחמת העולם הראשונה.
ב-25 בנובמבר 1918 הוקם הקורפוס ה-9 כחלק מהארמייה השנייה, ופיקד על כוחות לאורך קו שביתת הנשק, וב-5 במאי 1919 פורק הקורפוס.
מלחמת העולם השנייה.
ב-29 ביולי 1921 הוקם הקורפוס ה-9 כחלק מיחידות המילואים של צבא ארצות הברית, וב-24 באוקטובר 1940 הופעל הקורפוס בפורט לואיס, וושינגטון והוא היה אחראי על אימון יחידות למלחמה. לאחר המתקפה על פרל הארבור הועבר הקורפוס לחוף המערבי, על מנת להגן מפני פלישה יפנית, אך בשנת 1944 הוא הועבר לפורט מקפרסון, ג'ורג'יה, לקראת ההיערכות מעבר לים. בספטמבר 1944 נשלח הקורפוס לזירת האוקיינוס השקט, שם הוצב תחת פיקוד הארמייה העשירית, והוא אימן יחידות לקראת קרב אוקינאווה. ביולי 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית והיה אמור להילחם תחת פיקודה במבצע נפילה, אולם בשל כניעת יפן לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי נשלח הקורפוס באוקטובר לשמש כחיל כיבוש ביפן.
חיל כיבוש ביפן.
בשנת 1950 עזבה הארמייה השישית את יפן, וכוח הכיבוש הצטמצם לארמייה השמינית, שכללה שני קורפוסים וארבע דיוויזיות; הקורפוס ה-1, שכלל את הדיוויזיות ה-24 וה-25, והקורפוס ה-9, שכלל את דיוויזיית הפרשים ה-1 והדיוויזיה ה-7. לאחר צמצום נוסף נותר רק הקורפוס ה-9 ביפן, והוא פיקד על כל היחידות שנותרו שם.
מלחמת קוריאה.
עם פרוץ מלחמת קוריאה תוגבר הקורפוס ביחידות חדשות, והוא נשלח לקוריאה שם לחם בהחזקת קו ההגנה של מתחם פוסאן, ולאחר מכן השתתף במתקפת כוחות האו"ם. בנובמבר 1950 ספג הקורפוס אבדות כבדות במהלך המתקפה הסינית–צפון קוריאנית, ולאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים עד לסיום המלחמה בשנת 1953.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה נותר הקורפוס ביפן, ובשנת 1957 הוא הועבר לבסיס האמריקני באוקינאווה. בשנת 1972 חזר הקורפוס לפעול ביפן, ובשנת 1994 פורק הקורפוס.
קהילת יהודי קובנה
קהילת יהודי קובנה היא הקהילה היהודית בעיר קובנה בליטא. ההתיישבות היהודית במקום החלה כבר בסוף המאה ה-14. רוב הקהילה הושמדה בשואה, וכיום מתגוררים בקובנה יהודים מעטים.
תולדות הקהילה.
ראשית הקהילה.
היהודים הראשונים שהגיעו לקובנה היו שבויי מלחמה מהמלחמה בחצי האי קרים בשנת 1396. הוא הביא עימו גם משפחות של קראים וטטרים מחצי האי קרים ואפשר להם להתיישב בטרקאי ובעוד ערים בדוכסות הגדולה של ליטא. לאחר ששוחררו, הקימו בליטא מספר יישובים יהודיים: גרודנה, טרוקי ובריסק. כעבור מספר שנים הגיעו אליה יהודים מפולין ומאוקראינה לשם מטרות מסחר. בהמשך התיישבו בקובנה אותם הסוחרים. עיסוקם במסחר עורר את קנאת הסוחרים הלא-יהודים, ואלה לחצו על השלטונות לגרשם. בימי המלך הפולני קזימיר יאגילו נאסרה ישיבת יהודית בקובנה, אך התיר להם להתיישב בסלובודקה, שהייתה נחלת הנסיכים לבית ראדזיביל. מרבית היהודים שחיו בקובנה התיישבו בסלובודקה או שהיגרו בחזרה לארץ מולדתם. קהילת יהודי סלובודקה גדלה משמעותית כתוצאה מהאיסור. למרות האיסור חלק מהיהודים נשארו בקובנה. במקורות מן המחצית השנייה של המאה ה-15 מוזכר יהודי עשיר בשם דניאל, שידוע כי חכר את מס המכס. ב-1470 ירש את עסקיו בנו זאב, והצליח לצבור רכוש רב.
בשנת 1503 ביטל המלך אלכסנדר את הגזירה והיהודים הורשו לחזור להתגורר בקובנה. כרבה הראשון של קובנה נזכר הרב ר' עזריאל בן מורנו הרב ר' יהודה.
המאה ה-16 עד המאה ה-19.
בימי המלך זיגמונד הראשון חודשו זכויותיהם של היהודים בעיר. בין השאר קיבלו חכירה החכירה גדולה של מלח, דונג ומכס ואת הזכות לפתוח בתי מרזח בעיר. המלך זיגמונד אוגוסט אסר על היהודים להתיישב בקובנה בשל לחצי התושבים המקומיים. אחרי איחוד לובלין החלה העיר לשגשג ולפרוח, והייתה למרכז מסחרי חשוב, והיהודים המשיכו להגיע לעיר למטרות סחר בלבד.
בראשית המאה ה-17, תמורת התחייבות היהודים לתשלום מיסים, נחתם חוזה בין היהודים לעירייה לפיו הותרה ישיבתם בעיר. בתחילת המאה ה-18 חודש ההסכם במתכונת שונה במקצת, שלפיה יכלו היהודים לקיים בעיר את חיי הקהילה שלהם. בשנים 1710–1715, במהלך מלחמת הצפון, נשלטה קובנה בידי שוודיה. לאחר מכן, חזרה לשליטתו של האיחוד הפולני-ליטאי. ב-1731 התרחשה שרפה גדולה בעיר, ובה נשרף החוזה בין המקומיים ליהודים. המקומיים התכחשו לקיום החוזה, ובשנת 1753 השיגו את הסכמת השלטונות לגירוש היהודים. ב-1761 בוצע הגירוש. מרבית היהודים בחרו שלא לעזוב את ליטא אלא לעבור לעיירה השכנה סלובודקה. כתוצאה מחלוקת פולין, סופחה קובנה לרוסיה והפכה לעיר מחוז בפלך וילנה. תחת שליטת הרוסים, יכלו היהודים לחזור להתגורר בקובנה בשלווה. בשנת 1812 תקף את העיר נפוליאון בונפרטה והיהודים סבלו מאוד מהתקיפה. כשצבא רוסי הגיע לעיר הם קיבלו אותו שבידיהם ספרי תורה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 עלה מספר היהודים בקובנה: בשנת 1864 היו בקובנה 16,540 יהודים, ובשנת 1897 היו בה כבר 25,448 יהודים, כולל היהודים בסלובודקה. בשנים אלו שימש הרב יצחק אלחנן ספקטור כרב הראשי של העיר. בשנת 1864 התפללו בעיר, מלבד בבית המדרש הישן, בעוד 19 בתי כנסת ביניהם בית הכנסת הכוראלי בקובנה. גם המצב הכלכלי של היישוב היהודי שגשג והגיע לשיא בסוף המאה.
מלחמת העולם הראשונה.
לפני מלחמת העולם הראשונה היו כארבעים אלף יהודים בקובנה – כמחצית מאוכלוסיית העיר. בשנת 1911 פעלו בקובנה 25 בתי כנסת.
ב-1 באוגוסט 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה. עם פרוץ המלחמה, עברו יהודים רבים מקובנה לוילנה בתקווה שהמצב שם יהיה טוב יותר. במאי 1915 גירש מצביא צבא רוסיה את שאר יהודי קובנה. באוגוסט 1915 נכבשה קובנה על ידי גרמניה. לאחר חתימת חוזה-השלום בין גרמניה לרוסיה החלו היהודים שנמצאו ברוסיה לחזור לקובנה.
בין המלחמות.
אחרי הקמת ליטא העצמאית ישבו בקובנה כ-25,000 יהודים. הם היו כשליש אוכלוסייתה והיו מעורים היטב בחיי העיר. מרביתם עסקו במסחר, במלאכה ובתעשייה זעירה והיו בהם גם בעלי מקצועות חופשיים.
היהודים הובילו בפער עצום על שאר התושבים מבחינה כלכלית: 75% מבתי העסק והחנויות בקובנה היו בידי יהודים. כמו כן, בקובנה התקיימו מספר מפעלי תעשייה וסחר, שהיו בעלי חשיבות רבה ליהודי ליטא. בין שתי המלחמות העולם הוקמו בעיר בתי ספר יהודיים, וביניהם: מספר בתי ספר תיכוניים ובית ספר מקצועי אחד של רשת "אורט", ובית ספר אחד של רשת "תרבות". בעיר התקיימו הרצאות והצגות בעברית וביידיש, ופעלו בה מספר ספריות. מערכת החינוך היהודית בקובנה הורכבה משלושה זרמים עיקריים: עברית, יידיש וזרם דתי. בתי כנסת רבים בעיר שופצו ומשכו אליהם מתפללים יהודים רבים.
בשנת 1921 הוקם בעיר הבנק המרכזי היהודי.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 הגיעו לקובנה פליטים רבים, רובם מהעיר ממל שסופחה לגרמניה במרץ 1939. בשנת 1940 סופחה קובנה לברית המועצות. תחת שלטון ברית המועצות הופסקו הפעילויות הפוליטיות, החינוכיות והדתיות. בנוסף, נאסרה כל פעילות ציונית.
ב-22 ביוני 1941 התקיפו הנאצים את העיר וכבשו אותה יומיים מאוחר יותר, ב-24 ביוני. בשני הלילות הבאים, נרצחו בסך הכל כ-800 יהודים בעיירה השכנה סלובודקה על ידי ליטאים לאומנים. במהלך הפוגרום שביצעו ביהודים בתי כנסת ובתי מדרש הוחרבו, ורבנים נאלצו לשרוף ספרי תורה.