היישוב הראשון מהסוג הראשון שצוין - אדמות שהופקעו עקב אי-קבלת המרות האנגלית - התרחש ב-1556, בשטחי שליטתם של שבטי או'מור ואו'קונור. שבטים אלו סירבו להכיר בעליונות השלטון האנגלי, ולא פסקו מניסיונותיהם לפשוט על שטחי התחום האנגלי. שטחי שליטתם הופקעו בהוראת לורד אירלנד והפכו למחוזות אנגליים בשמות "מחוז המלך" (כיום מחוז אופאלי) ו"מחוז המלכה" (כיום מחוז ליש), על שמם של מלכי אנגליה החדשים - פליפה השני, מלך ספרד ומרי הראשונה, מלכת אנגליה. כמו כן, ערי המחוז החדשות כונו על שמם "פיליפסטאון" (כיום דנגן) ו"מריבורו" (כיום פורט ליש) בהתאמה. אולם, השבטים המקומיים התנגדו בחריפות להתיישבויות החדשות, נסוגו להרים ולביצות והחלו במרד מקומי כנגדן במשך 40 השנים הבאות. ב-1578 האנגלים הצליחו להכניע את שבט או'מור, בכך שרצחו את רוב מנהיגיו במולמסט שבמחוז ליש. רורי או'מור, מנהיג המרד, נלכד והוצא להורג מאוחר יותר באותה השנה. בעקבות אלימות זו מצד השבטים המקומיים, השלטונות האנגליים התקשו למצוא אנגלים שיסכימו להגיע להתיישב במקום, ובסופו של דבר ההתיישבות נאלצה להתגודד סביב שורה של ביצורים צבאיים.
מזרח אלסטר.
יישוב נוסף בוצע במזרח פרובינציית אלסטר בשנות ה-70 של המאה ה-16. השלטון האנגלי תכנן ליישב את מזרח הפרובינציה, שהייתה נתונה לשליטתם של שבטי מק'דונל ואו'ניל, וזאת על מנת ליצור חוצץ בין הקלטים שבאירלנד לבין אלו שבסקוטלנד, ביניהם הייתה תחלופה שוטפת של שכירי חרב. על מנת להתנגד ליישוב זה, הצטרפו למאבק באנגלים במזרח הפרובינציה גם חברי שבט או'ניל מאזור המחוז המודרני של טיירון ושבטי מק'דונל מההיילנדס וההיברידים החיצוניים הסקוטים. בסופו של דבר יישוב האנגלים באזור לא צלח, לא לפני שבוצעו מעשי זוועה באוכלוסייה המקומית. לדוגמה, 200 מחברי שבט או'ניל נרצחו בשנת 1574 על ידי רוזן אסקס וב-1575 הפלגה בהשתתפותו של פרנסיס דרייק השתתפה בטבח של 500 מחברי שבט מק'דונל באי ראת'לין. בשנה שלאחר מכן, הורתה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה להפסיק את היישוב בשל תקריות אלו.
היישוב במנסטר (החל מ-1586).
היישוב בפרובינציית מנסטר החל בשנות ה-80 של המאה ה-16 והיה היישוב ההמוני הראשון באירלנד. היישוב היווה צעד ענישה בעקבות מרד דזמונד, שלאחריו שושלת דזמונד כולה הוצאה להורג ואדמותיה הופקעו על ידי הכתר האנגלי. הרשויות ניצלו את ההזדמנות ויישבו את שטחי הרוזנות במתיישבים מאנגליה ומוויילס, אשר לפי תקוותיהם יהוו "סוללת מגן" כנגד מרידות דומות בהמשך. ב-1584 ועידה אנגלית הוקמה להקצאת שטחים בעבור בעלי אדמות אנגלים עשירים, שהסכימו להעביר אריסים שיעבדו את השטחים החדשים. בעלי האדמות התחייבו להקים עיירות חדשות ולדאוג להגנה של תחומי היישוב. בנוסף לשטחים שנלקחו מרוזנות דזמונד, המתפרסים על שטחים ממחוזות לימריק, קורק, קרי וטיפררי המודרניים, הוועידה החרימה גם את אדמותיהן של משפחות ושבטים נוספים שסייעו במרידה. השבט ששלט במשפחות אלו, שבט מק'ארתי, שהיה מקורב לאנגלים, התנגד בחריפות להפקעת האדמות וערער על כך בפני האנגלים בטענה כי האדמות שייכות להם. בשל כך, היישוב מחוץ לשטחי רוזנות דזמונד היה מצומצם.
אף על פי כן, שטח בהיקף של כ-2025 קמ"ר הופקע ויושב על ידי האנגלים. השלטונות קיוו שיגיעו אליו כ-15,000 מתיישבים, אך דוח משנת 1589 מעיד כי בעלי האדמות הצליחו להביא רק כ-700 אריסים. הפרשנות לדוח טוענת כי כל אריס היה ראש משפחה, ועל כן ייצג כ-4–5 בני בית, מה שאומר שבערך כ-3,500 איש התיישבו באזור, אך עדיין לא כפי שציפו האנגלים. ההתיישבות הייתה אמורה להוות קו מבוצר כנגד התקוממויות איריות, אך בסופו של דבר הפכה לכיסי התיישבות מצומצמים ברחבי הפרובינציה. האנגלים תחילה סיפקו ליישובים חיילים להגנתם, אך בשנות ה-90 של המאה ה-16 הוחלט לפזרם. כתוצאה, במהלך מלחמת תשע השנים, שהייתה מרידה אירית משמעותית כנגד השלטון האנגלי, רוב המתיישבים נסו מאדמותיהם החדשות ללא קרב - הם נמלטו לערים המבוצרות בפרובינציה או שבו חזרה לאנגליה. כשהמרידה דוכאה בסופו של דבר ב-1603, ההתיישבויות הוקמו מחדש על ידי מושל מנסטר, ועימן שבו האריסים מאנגליה.
היישוב באלסטר (החל מ-1606).
טרם מלחמת תשע השנים, הייתה אלסטר לפרובינציה בה שלטו המנהיגים האיריים בחופשיות והייתה לנטולה מהשפעה אנגלית. כתוצאה מהמלחמה, שבטי או'ניל ואו'דונל נאלצו להיכנע לכתר האנגלי, עבורו הייתה המלחמה יקרה מאוד ורצופת כישלונות. גם סיכום המלחמה לא נחשב להצלחה אנגלית - אמנם השבטים העיקריים בצפון אירלנד נכנעו, אך הם הורשו להמשיך ולהחזיק באדמתם ורכושם, בכפוף להכרה בשלטון האנגלי. אף על פי כן, מספר שנים לאחר מכן, בעקבות עזיבתם את אירלנד של מנהיגי שבט או'ניל ורוזנים נוספים לספרד באירוע שנקרא "בריחת הרוזנים", החליט מושל אירלנד לנצל את היעדר המנהיגות והפקיע את אדמות השבטים שנכנעו. תחילה, תכננו האנגלים ליישב את השטחים בצמצום ולחלקם מחדש בין בעלי אדמות מקומיים הנאמנים לכתר, על מנת שינהלו בעצמם את חיי האזרחים. אולם, מרידות מקומיות נוספות של בעלי אדמות ולורדים הובילו את הממשל האנגלי באירלנד להחליט כי כל בעלי האדמות בשטחים שהופקעו יוסרו מעמדותיהם.
ב-1603, הפך ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד גם לג'יימס הראשון, מלך אנגליה ואירלנד, מאחר שאירלנד הייתה לממלכת חסות אנגלית באותה התקופה. בזאת, לראשונה, מלך מונרך יחיד על כל האיים הבריטיים. המלך החדש החליט כי יישוב אלסטר יהיה פרויקט "בריטי" משותף וכי מתיישבים יובאו גם מאנגליה וגם מסקוטלנד על מנת לתרבת ולהשכין שלום בפרובינציה. האדמות שהופקעו חולקו לשישה מחוזות רשמיים - ארמה, פרמנה, קאוואן, קולריין (כיום חלק מלונדונדרי), דניגול וטיירון.
על מנת להימנע מהרס המושבות החדשות, כפי שקרה במנסטר, החליט הכתר האנגלי להימנע מהשיטה של יישוב בכיסי אדמה מבודדים. המדיניות החדשה הייתה הפקעת האדמות כולן, מלבד מעטים יוצאים מן הכלל - אירים נאמנים לכתר אשר בבעלותם נותרו כ-25% מהשטח בלבד. הבעלות על השטחים החדשים התחלקה מחדש בין בעלי אדמות אשר התחייבו לא להעסיק אריסים אירים, אלא אנגלים או סקוטים בלבד ועליהם נאסר למכור את אדמתם החדשה לאירים לעולם. לכל בעל אדמות הוענקו 12 קמ"ר של אדמה, בהם היה עליהם ליישב לפחות 48 גברים (להם לפחות 20 משפחות) פרוטסטנטים ודוברי אנגלית. פשוטי העם האירים נעקרו מבתיהם ושוכנו מחדש בקרבת בסיסי המשמר האנגלים או הכנסיות הפרוטסטנטיות החדשות שהוקמו. גם ליוצאי מלחמת תשע השנים הוענקו אדמות באלסטר, אולם בשל הקושי שלהם לממן את ההתיישבות באדמות החדשות, הם מומנו על ידי הסיטי של לונדון. הסיטי קיבלה בשל מימון זה בעלות על אדמות נרחבות באלסטר, וביניהן העיר דרי (אשר שמה שונה בשל כך ללונדונדרי). כמו כן, גם כנסיית אירלנד הפרוטסטנטית קיבלה אדמות כתוצאה מהחלוקה מחדש של אלסטר, ובעיקרן היו כלל מוסדות הכנסיות והאדמות שהיו בבעלות הכנסייה הקתולית. כחלק מהליך היישוב, תכננו האנגלים כי אנשי דת וכמרים מאנגליה ומהתחום ימירו את דת האוכלוסייה המקומית מהנצרות הקתולית לנצרות הפרוטסטנטית.
עד שנות ה-30 של המאה ה-16 כבר היו באלסטר כ-20,000 גברים אנגלים וסקוטים, כך שבצירוף משפחותיהם ההערכות מגיעות לבין 80,000 ל-150,000 מתיישבים בסך הכל. המתיישבים הפכו לרוב בעמקי הפין והפויל, בעיר דרי, במזרח מחוז דניגול, בצפון מחוז ארמה ובמזרח מחוז טיירון. היישוב חרג מתחומי השטח המופקע וחדר לתחומי צפון מחוז דאון ודרום מחוז אנטרים המודרניים. אוכלוסיית המתיישבים המשיכה לגדול במהרה בשנים הבאות. אולם, כוונת האנגלים לסלק את האוכלוסייה האירית המקומית או "להפוך אותה לאנגלית" עלו בתוהו. גם התחייבותם של בעלי האדמות שלא להעסיק אריסים אירים לא התקיימה באף מחוז. ב-1609 גירש מושל אירלנד כ-1,300 חיילים אירים לשעבר לשירותו של צבא שוודיה על מנת להרגיע את המרי האזרחי בפרובינציה. אולם, המתקפות והפשיטות האיריות על המתיישבים החדשים נמשכו ביתר שאת. גם הניסיון להמיר את דתם של האירים המקומיים לא עלה בידם, והסיבה העיקרית לכך הייתה שרוב אנשי הדת שהגיעו מאנגליה היו דוברי אנגלית, ואילו האירים המקומיים דיברו אך ורק באירית.
יישובים נוספים (1610-1641).
יישובים נוספים התבצעו ברחבי האי בתקופתם של ג'יימס הראשון וצ'ארלס הראשון במהלך ראשית המאה ה-17. היישוב הראשון מחוץ למנסטר או לאלסטר במאה ה-17 היה בצפון מחוז וקספורד ב-1610, על אדמות שהופקעו מידי שבט מק'מורו-קבאנה. מאחר שהשיטה הפאודלית לא פשטה באירלנד, למעטים מבעלי האדמות האירים היו תארים חוקיים תקניים שיבטיחו את החזקה באדמותיהם. כתוצאה מכך, האנגלים החליטו על מדיניות חדשה - בעל אדמות שיבקש לקבל תואר להכרה בבעלות על שטחו, יצטרך לקבל על כך את אישור הממשל האנגלי ולוותר על בין רבע לשליש מהאדמה. במדיניות זו ביקשו האנגלים להקטין משמעותית את שטחי השליטה שיוותרו בידי האירים וכן להחליט מי מהם יוכל להמשיך להחזיק באדמתו. בעקבות היישוב בווקספורד נערכו יישובים נוספים על אדמות שהופקעו במחוזות אופאלי, לונגפורד, ליטרים וצפון טיפררי. היישובים הקטנים הוותיקים באופאלי ובליש צמחו במהלך תקופה זו ומשכו אליהם מספר גדול יחסית של בעלי אדמות ואריסים מבריטניה הגדולה.