ב-1974 כיכבה ויטפילד בפיילוט של סיטקום בשם "Happy Ever After" שוב לצדו של סקוט. בהמשך אותה שנה הופקה העונה הראשונה, והסדרה נמשכה חמש עונות עד 1979. באותה שנה הופיעו השניים בעונה הראשונה של הסדרה "טרי וג'ון". שתי הסדרות היו דומות מאוד, ההבדל היחיד היה ששם המשפחה שונה מפלטשר למדפורד והיה בית אחר. בשני הסיטקומים גילמו ויטפילד וסקוט זוג נשוי ממעמד הביניים החיים בפרברים. לסדרה "טרי וג'ון" היו 65 פרקים והיא שודרה עד 1987. ב-1992 יצר הקומיקאי ג'וליאן קלארי את הסיטקום "טרי וג'וליאן" לערוץ 4. ויטפילד הופיעה בתפקיד אורח בפרק אחד בסדרה. במהלך שמונה השנים שהיא עבדה על "טרי וג'ון" הופיעה ויטפילד בסיטקום "It Ain't Half Hot Mum" ובסדרת הדרמה "Minder".
בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים של המאה העשרים השתתפה ויטפילד בפרסומות לטלוויזיה עבור חברת "Birds Eye", שהסתיימו תמיד במשפט שאמרה .
ב-1971 הקליטה ויטפילד יחד עם פרנקי האוורד גרסת כיסוי קומית לשיר "Je t'aime... moi non plus" שהתפרסם בביצועם של ג'יין בירקין וסרז' גינסבורג.
ויטפילד הייתה פעמיים נושא התוכנית "אלה הם חייך". באפריל 1976 הפתיעה אותה המנחה איימון אנדרוז בביתה בווימבלדון, ובמרץ 1995 מייקל אספל הפתיע אותה במרכז הטלוויזיה של ה-BBC.
במהלך שנות השמונים חזרה ויטפילד להופיע בקומדיות ברדיו. החל מ-1984 השתתפה בתוכנית הסאטירה "The News Huddlines" של רוי האד, שהסתיימה ב-2001. בתוכנית נכללו חיקויים והיא הייתה ידועה מהחיקוי שלה של ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר. בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים הופיעה ויטפילד פעמים אחדות בתיאטרון בין השאר במחזה "בעל אידיאלי" וב-"Babes in the Wood". ב-1985 שרה בדואט עם איאן צ'ארלסון את השיר "You're Just in Love" מאת אירווינג ברלין במופע "A Royal Night of One Hundred Stars". ב-1982 הוענק לה אות "Freeman" של העיר לונדון וב-1985 הוענק לה תואר קצינת מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
מ-1990 והלאה.
אחרי שהופיעה בפרק בסדרה "פרנץ' וסונדרס" ב-1988, החלה ויטפילד להופיע בתפקיד אמא / סבתא בסיטקום "פשוט נהדרת" של ג'ניפר סונדרס. בשנת 2000 כיכבה יחד עם שאר שחקני הסדרה בפיילוט לסיטקום "Mirrorball". בשנים 1993 עד 2001 גילמה את מיס מארפל ב-12 תסכיתים המבוססים על ספרי מיס מארפל מאת אגאתה כריסטי. מאז 1990 היא הופיעה בסרטי קולנוע אחדים בהם "Carry On Columbus", "ג'וד", וב-"Faeries" בו דיבבה את גברת קומבס. ב-1998 שיחקה ויטפילד בתפקיד סוכנת הבית בפרק המתרחש בלונדון בסדרה "חברים", ודיבבה דמות בפרק בסדרת האנימציה הקומית "Rex the Runt".
ב-1994 הוענק לוויטפילד פרס מפעל חיים מטעם פרסי הקומדיה הבריטית. ב-1998 קיבלה תואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE). בשנת 2000 יצאה לאור האוטוביוגרפיה של "And June Whitfield" שכתבה בעזרתו של כריסטופר דאגלס. ב-2001 השתתפה בשעשועון "Lily Savage's Blankety Blank". מאז שנת 2000 הופיעה ויטפילד בסדרות "The Royal", "רציחות במידסומר", "מיס מארפל", "תחבולות חדשות", וב"בערוב ימי היין" שאליו הצטרפה ב-2005. ב-2007 הופיעה ויטפילד בהפקה "On the Town" של האופרה האנגלית הלאומית שהועלתה בווסט אנד בלונדון. בנובמבר 2007 שיחקה ב"הדשא ירוק יותר", ספין-אוף של הסיטקום "על שוטים ואנשים", בדמות אמה של מרלין. ב-2008 הופיעה ויטפיד בפרק בדרמה הרפואית של ITV "רחוב הארלי". ב-2009 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "קינגדום", וכן הוציאה לאור גרסה מעודכנת של האוטוביוגרפיה שלה "At a Glance ... An Absolutely Fabulous Life".
ויטפילד הופיעה בשני פרקים בסדרה "דוקטור הו" ששודרו בחג המולד והשנה החדשה של 2009 ו-2010. ב-29 בדצמבר 2009 הוקדשה לה תוכנית מחווה בערוץ BBC Two.
ב-2010 לוהקה ויטפילד לתפקיד קצר באופרת הסבון "קורוניישן סטריט" של ITV. היא גילמה את מאי, שמופיעה בטקס הלוויה של בלאנש האנט ומסבירה לבתה של בלאנש, דירדרי, איך מתה אמה. ב-2011 גילמה ויטפילד את דמותה של השחקנית מרגרט רתרפורד במחזה רדיופוני בשם "A Monstrous Vitality", עיבוד לביוגרפיה של רתרפורד שכתב אנדי מרימן. היא גילמה שוב את הדמות של אמא/סבתא בפרקי ספיישל לחג המולד של הסדרה "פשוט נהדרת" בשנים 2011–2012, ובספיישל לכבוד האולימפיאדה בלונדון ששודרה ב-23 ביולי 2012. ב-2014 שיחקה שוב בפרק בסדרה "רציחות במידסומר", והופיעה בפרק בסדרה "ג'ונתן קריק" ובסיטקום "Boomers". ב-2015 שיחקה בתפקיד גראני וולון בעיבוד של BBC1 לרומן הקלאסי "Cider with Rosie" מאת לורי לי .
במאי 2015 הופיעה ויטפילד באופרת הסבון "איסטאנדרס" בדמות נזירה בשם האחות רות, וחזרה וגילמה את הדמות בינואר 2015. ב-2016 השתתפה בסרט "" באותו תפקיד שגילמה בסדרה. עוד שיחקה ויטפילד בתפקיד אלוהים במיני-סדרה הקומית "You, Me and the Apocalypse" של Sky 1 ששודרה לראשונה בנובמבר 2015.
ב-2017 הוענק לוויטפילד תואר דיים, גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית על תרומתה לתחום הדרמה והבידור.
חיים אישיים.
ב-1955 התחתנה ויטפילד עם טימותי ג'ון אייצ'יסון. לבני הזוג נולדה בת אחת סוזי שגם היא שחקנית. טים אייצ'ינסון נפטר ב-2001.
ג'ון ויטפילד נפטרה ב-28 בדצמבר 2018 בגיל 93.
טל עירון
פראנס דה ואל
פרנציסקוס ברנרדוס מריה "פרנס" דה ואל (בהולנדית: Franciscus Bernardus Maria "Frans" de Waal; נולד ב-29 באוקטובר 1948) הוא פרימטולוג ואתולוג הולנדי. הוא פרופסור בקתדרה על שם צ'ארלס הווארד קנדלר (Candler) להתנהגות פרימטים במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת אמורי באטלנטה שבג'ורג'יה ומנהל מרכז "קישורים חיים" (Living Links) במרכז הלאומי לחקר פרימטים בירקס . דה ואל חיבר ספרים רבים, בהם הפוליטיקה של שימפנזים ("Chimpanzee Politics") והקוף הפנימי שלנו ("Our Inner Ape"). מחקרו מתמקד בהתנהגות חברתית של פרימטים, לרבות סכסוכים, שיתוף פעולה, סלידה מחוסר שוויון  ושיתוף במזון. דה ואל הוא חבר באקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית ובאקדמיה המלכותית ההולנדית לאמנויות ומדעים.
הכשרה מקצועית.
דה ואל נולד בעיר דן בוס ולמד באוניברסיטאות ניימכן, חרונינגן ואוטרכט. ב-1977 קיבל דוקטורט בביולוגיה מאוניברסיטת אוטרכט לאחר הכשרה כזואולוג ואתולוג תחת פרופסור יאן ואן הוף , מומחה להבעות רגש בפניהם של יונקים. מחקר הדוקטורט שלו עסק בהתנהגות תוקפנית ובביצור בריתות בקרב קופי מקוק. דה ואל הצהיר על עמיתו האתולוג ההולנדי ניקו טינברגן כמקור השראה.
קריירה.
בשנת 1975 החל דה ואל בפרויקט בן שש שנים של מושבת שימפנזים בגן החיות בארנהם, הפרויקט הגדול בעולם מסוגו. מהמחקר נבעו מחקרים מדעיים רבים, בהם ספרו הראשון, הפוליטיקה של שימפנזים ("Chimpanzee Politics"), שפורסם ב-1982. ספר זה הציע תיאור ראשון של התנהגות יונקים במונחים של אסטרטגיות חברתיות מתוכננות. דה ואל היה הראשון להציע כי פרימטים מיישמים צורת חשיבה מקיאוולית וטבע את המונח "אינטליגנציה מקיאוולית". בכתביו לא נרתע דה ואל מייחוס רגשות וכוונות לפרימטים שחקר. עבודתו נתנה השראה למחקר הקוגניציה של הפרימטים , מחקר שעוסק מאז שנות השבעים המאוחרות בנושאי שיתוף פעולה, אלטרואיזם והגינות בקרב פרימטים בפרט, יונקים בכלל ובעלי חיים נוספים.
מחקריו המוקדמים של דה ואל עסקו במרמה ובסכסוך בקרב פרימטים, תחומי מחקר עיקריים כיום. בתחילה היו נושאי מחקריו שנויים במחלוקת. למשל, דה ואל כינה איחודים לאחר קרבות בתואר "פיוס". תווית זו נתקלה בספקנות, אבל בהדרגה, עם התפתחות המחקר על קוגניציה ורגשות של פרימטים, התקבל תואר זה. עבודתו של דה ואל חוקרת אמפתיה ומוסריות בקרב בעלי חיים. מחקרו המצוטט ביותר, שנכתב עם תלמידתו לשעבר סטפני פרסטון, עוסק במוצא האבולוציוני ובחקר הנוירולוגי של האמפתיה, לא רק בקרב פרימטים אלא בקרב יונקים בכלל.
מושא מחקר תכוף של דה ואל היא שימפנזת הבונובו והרגלי ההזדווגות שלה, כשסתום ביטחון לסכסוכים. דה ואל מתמקד במחקריו באופנים המגוונים שבהם חברות פרימטים נקשרות, ופחות באופנים שבהם יוצרת התחרות חברות אלה.
מחקרו המקורי של דה ואל עסק בהתנהגות אגרסיבית ובשליטה חברתית ומתמקד בהתנהגות פרימטים לא אנושיים (בעיקר שימפנזים, בונובו, קופי מקוק וקופי קפוצ'ין). ספריו הפופולריים משקפים תובנות שצבר, המאפשרות לו להשליך מהתנהגות הקופים להתנהגות החברה האנושית. עם תלמידיו עבד גם על פילים, אשר יותר ויותר מופיעים בכתביו.
המחקר על יכולתם המולדת של פרימטים לאמפתיה הובילה את דה ואל למסקנה שהן בקרב הקופים הגדולים והן בקרב בני האדם קיימות אמפתיה ושיתוף פעולה, במינונים שונים אך בלא הבדל איכותי אלא רק כמותי. את דעתו ממחיש הציטוט הבא, מתוך עידן האמפתיה ("The Age of Empathy"):
גישה זו מנוגדת לגישתם של כלכלנים ואנתרופולוגים רבים, שמצהירים על הבדלים בין בני אדם לבין בעלי חיים אחרים. עם זאת, מחקרים עדכניים על נטיות חברתיות של קופי אדם וקופים תומכים בעמדתו של דה ואל. למשל, מחקר של פליקס וארנקן (Warneken), פסיכולוג במכון מקס פלנק לאנתרופולוגיה אבולוציונית בלייפציג, גרמניה.