IndigNation החל כסדרת אירועים בנושא להט"ב שנועדה למלא את הפער שיצר האיסור על קיום ה"Nation parties", אירועי הגאווה שהתקיימו במדינה מאז שנת 2001. על רקע ההבטחה שנתן ראש הממשלה לי הסיין לונג באוגוסט 2004, שאישרה קיום שיחות במבנים סגורים בלי רישיון מהמשטרה, היה זה עיתוי מתאים לארגון שיחות, סדנאות ואירועים קשורים כחלק מ־IndigNation. בשפה האנגלית שם העצם indignation פירושו זעם המתעורר נוכח עוולה.
נתינת חסות.
Fridae.com, פורטל ההומואים והלסביות הגדול ביותר באסיה, תמך בפסטיבל מאז הקמתו, באמצעות חסות כלכלית ותקשורתית דרך קרן Fridae לפיתוח קהילתי ששייכת לו ואירועי גיוס כספים. בנשף הקרנה חגיגי של הסרט Wilde, העוסק במחזאי האירי אוסקר ויילד, שהתקיים במאי 2008, גויסו 10,000 דולר סינגפורי ל־IndigNation וסופק מימון זרע להקמת Rascals Prize, פרס דו־שנתי שמוענק בעבור עבודת המחקר הטובה ביותר בנושא להט"ב וסינגפור. בשנת 2009 התקיים נשף גיוס כספים חגיגי שכלל הקרנת בכורה של הסרט הביוגרפי על הארווי מילק, נבחר הציבור הראשון באמריקה שהיה הומוסקסואל מוצהר, ובו גויסו 14,000 דולר סינגפורי לאירועי הגאווה IndigNation ו־Pink Dot SG ולפרויקט החדש של יוצר הסרטים לו זיהאן. באותה שנה נערך נשף גיוס כספים חגיגי שבו הוקרן בראשונה הסרט Taking Woodstock שביים אנג לי, ושם גויסו 6,000 דולר סינגפורי ל־IndigNation ולמיזמים אחרים בסינגפור הקשורים ללהט"ב.
יחסי איי מרשל–הממלכה המאוחדת
יחסי איי מרשל–הממלכה המאוחדת הם היחסים בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין רפובליקת איי מרשל.
סקירה כללית.
איי מרשל נקראו על שם מגלה הארצות האנגלי ג'ון מרשל, אשר חקר אותם בשנת 1799.
ב-2 בפברואר 1992 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים, בעקבות עצמאותם של איי מרשל ארצות הברית.
ברונו פיגלהיין
אלימר אולריך ברונו פיגליין (בגרמנית: Elimar Ulrich Bruno Piglhein; 19 בפברואר 1848 – 15 ביולי 1894) היה פסל וצייר גרמני. הוא היה המייסד והנשיא הראשון של הזצסיון במינכן.
קורות חייו.
אביו היה מעצב. עם סיום לימודיו בגימנסיה, למד אצל הפסל יוליוס ליפלט. לאחר מותו של ליפלט משחפת, פיגלהיין הלך לאקדמיה לאמנויות בדרזדן, אך נאלץ לעזוב לאחר שנתיים מחוסר כישרון לכאורה. הפסל יוהנס שילינג ראה שיש לו פוטנציאל מסוים, ולקח אותו לסטודיו שלו. לאחר שהות קצרה באיטליה, החליט פיגלהיין להתחיל לצייר במקום זאת, ובהמלצתו של שילינג, החל בלימודים אצל פרדיננד פאוולס בבית הספר לאמנות. בשנת 1871 עבר למינכן, שם הפך למקורבו של וילהלם פון דיץ . למרות תשומת הלב שניתנה לציור "הצליבה" שלו בתערוכת מינכן ולקבלת הפנים החיובית שניתנה לדיוקנאות הילדים שלו, הוא לא הצליח במיוחד.
על פי הצעת סוכנו, הוא פנה לדיוקנאות פסטל של נשים, בהעדפה גם על רקדנים ספרדיים ופנטומימאים, לאחר מכן קרנו עלתה והוא נכנס לאופנה, אך גם מצא את עצמו זוכה לביקורת כבעל השפעה מוסרית רעה.
הצליבה.
בשנת 1885 הוא מצא הזדמנות להחזיר את המוניטין הרציני שלו. יוזף הלדר, איש עסקים ממינכן, הגה תוכניות לציור מעגלי ופנורמי המתאר את צליבתו של ישו, ונזכר בעבודתו של פיגלהיין בתערוכת מינכן, המשימה ניתנה לו. משנת 1885 עד 1886 הוא ערך נסיעה לירושלים, שם הכין רישומים למה שיהפוך למגנום אופוס שלו. בהנחייתו ציירי הנוף יוזף בלוק, יוהאן אדלברט היינה (1850–1905) ויוזף קריגר (1848–1914) הם יצרו את הרקע, בעוד שפיגליין ביצע את הדמויות. העבודה הוצגה במינכן, בברלין ובווינה, שם נהרסה בשריפה בשנת 1892. עשרה תצלומים של העבודה צולמו ביום הפתיחה. לפחות 15 עותקים של היצירה נוצרו (חלקם נעשו על ידי עוזריו, מאחר שפיגליין לא התחייב להפיק אלא פנורמה אחת). הפנורמות הקיימות ממוקמות באינסיידלן שבשווייץ ובסנט אן-דה-בופרה, בקוויבק שבקנדה.
שנותיו המאוחרות.
בשנת 1886 מונה לפרופסור באקדמיה לאמנות יפה במינכן. כשהמוניטין שלו עלה מחדש, הוא החל לייצר בדים גדולים על נושאים ודיוקנאות דתיים.
בשנת 1892 הוא הפך לאחד המייסדים והנשיא הראשון של הזצסיון במינכן, אם כי כבר סבל ממחלות גופניות שעיכבו את יכולתו לעבוד.
סלמאן, נסיך הכתר של בחריין
תום אנטופולסקי
תום אנטופולסקי היא שחקנית ויוצרת ישראלית.
ביוגרפיה.
אנטופולסקי נולדה בפתח תקווה וגדלה במושב נורדיה, לאמא מורה ומפיקת אירועים ואבא רוקח.
למדה בבית הספר התיכון לאמנויות בגבעתיים תלמה ילין. שירתה בצה"ל בתור מפיקה ומש"קית דוברות במדור הפקות ופרויקטים בדובר צה"ל. במסגרת שירותה הצבאי הייתה שותפה בהפקת סרטים דוקומנטריים וכן סרטים עלילתיים, בין היתר: בופור, איים אבודים ועוד, ולקחה חלק בעבודה על סדרות וספיישלים, ביניהם: שירותרום, צו בישול ועוד.
לאחר סיום שירותה הצבאי עבדה בתפקידים שונים בתחומי ההפקה:
רפרנטית לתחום בידור נוער וריאליטי בחברת Yes הטלוויזיה בלוויין, עוזרת מלהקת לאסתר קלינג, עוזרת אישית ומתאמת הפקה בערוץ הילדים ולוגי ועוד.
בנוסף לימדה משחק במסגרת פעילות הדרכה קהילתית לקבוצות של בני נוער עם אוטיזם ובמסגרות נוספות.
בשנת 2013 סיימה לימודי משחק בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
מתגוררת בתל אביב.
הקרן הממלכתית לתוכניות רדיו וטלוויזיה
הקרן הממלכתית לתוכניות רדיו וטלוויזיה (הידועה כ"גוסטלרדיופונד", Gosteleradiofond, ברוסית: Государственный фонд телевизионных и радиопрограмм, "Гостелерадиофонд") היא סניף של החברה הפדרלית הממלכתית המאוחדת החברה הרוסית לשידורי רדיו וטלוויזיה, שמאגרת תוכניות שידור של טלוויזיה ורדיו (ומהווה אחד מהארכיונים הגדולים בעולם להקלטות קולנוע, וידאו, סאונד וחומרי צילום שהוקלטו לפני 1999). חומרי הקרן מציגים את ההיסטוריה, התרבות והאמנות של ברית המועצות ב. באוסף הקרן יש יותר ממיליון יחידות אחסון והוא ארכיון המדיה הגדול מבין ארכיוני הטלוויזיה והרדיו הרוסיים.
היסטוריה.
בשנים 1974–1995, כמוסד ממלכתי, הייתה הקרן כפופה לוועדה הממלכתית הסובייטית לשידור טלוויזיה ורדיו. הוא ביצע ארכוב פונוגרפיות, וידאו וסרטי טלוויזיה שהופקו על ידי אולפני "Ekran" ו-"Soyuztelefilm". זמן קצר לאחר הקמת חברת הטלוויזיה והרדיו הממלכתית VGTRK, הקרן הוכפפה אליה.
תחילה, בשל ביטול חברת הטלוויזיה והרדיו הסובייטית ב-27 בדצמבר 1991 ב-7 במאי 1992, הקרן הועברה לאחריות חברת הטלוויזיה והרדיו הממלכתית הרוסית "אוסטנקינו". במהלך תקופה זו נמשך ארכוב התוכניות לצורך שידור מחודש הן על ידי מנהל תוכניות הטלוויזיה של חברת אוסטנקינו ואולפני רדיו 1, והן על ידי ארגוני שידור ממלכתיים ומסחריים אחרים כמו AK Accept (שהפיקה תוכניות משלה) וערוץ הטלוויזיה "2x2".
בדצמבר 1993 הועברה הקרן לאחריותו הישירה של השירות הפדרלי לשידורי רדיו וטלוויזיה, אך עד 7 במאי 1994, תקנת השירות לא אומצה במשך זמן רב והקרן המשיכה להיות ממומנת במשותף עם חברת הטלוויזיה והרדיו הממשלתית וב-13 בדצמבר 1995 אמנת השירות אושרה והקרן נתמכה ישירות על ידי השירות הממשלתי. בתקופה שבין 15 בינואר 1998 עד 8 בדצמבר 2013 נכללה הקרן בקוד הממלכתי של חפצי המורשת התרבותית החשובים ביותר של עמי הפדרציה הרוסית (במסגרתו נאסר על ביטול הקרן ופגיעה בחומרים שאספה). במקביל, ארכוב התוכניות של הטלוויזיה המרכזית נמשך גם לאחר מכן בערוצי טלוויזיה ממלכתיים שהופרטו (כמו רשת ORT וערוץ 31).
ב-9 בדצמבר 2013 פורסם צו נשיאותי מספר 894 "אודות אמצעים מסוימים לשיפור יעילות פעילות השידור הציבורי", הקובע את ביטול "הקרן הממלכתית לטלוויזיה ורדיו" תוך העברת תפקידיה ונכסיה לידי "החברה הרוסית הממלכתית לשידורי רדיו טלוויזיה" (VGTRK). תהליך ההעברה הושלם ב-1 ביולי 2014 ובמקביל הפכה הקרן לחלק מ-VGTRK.
ב-15 בנובמבר 2017 נפתחו ערוצי יוטיוב והחל מ-18 בדצמבר החברה הרוסית לרדיו וטלוויזיה החלה להעלות חומרים של הקרן, בעיקר שידורי רדיו וטלוויזיה מתקופת ברית המועצות. ב-26 בספטמבר 2019 הוענק לערוץ היוטיוב פרס כפתור הכסף.
יחסי הממלכה המאוחדת–טובאלו
יחסי הממלכה המאוחדת–טובאלו הם היחסים בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין טובאלו.
סקירה כללית.
בשנת 1892 הפכו האיים לאיי חסות של בריטניה בשם איי גילברט ואיי אליס, כאשר "איי אליס" מתייחס לטובאלו, ובשנת 1915 הפכה החסות לקולוניה.
חילוקי דעות אתניים בקולוניה גרמו בשנת 1974 לפולינזים של איי אליס להצביע להפרדה ממיקרונזיה של איי גילברט (בשלב מאוחר יותר קיריבטי). בשנים הבאות הפכו איי אליס למושבה בריטית נפרדת בשם טובאלו. טובאלו קיבלה את עצמאותה בשנת 1978, ויום העצמאות שלה נחגג ב־1 באוקטובר.
טובאלו היא מונרכיה חוקתית בחבר העמים הבריטי, כאשר מלכת בריטניה היא ראש המדינה. המלכה מיוצגת במדינה על ידי המושל הכללי אשר ממונה על פי עצתו של ראש ממשלה. כתוצאה מהצעה בפרלמנט, נערך משאל עם כדי לקבוע אם טובאלו צריכה להפוך לרפובליקה או להישאר מונרכיה. משאל העם החוקתי של טובאלו בשנת 2008 החליט להשאיר את המלכה אליזבת השנייה כראש המדינה.
בריטניה מראה עניין מתמשך ברווחתה של טובאלו והייתה (יחד עם ניו זילנד ואוסטרליה) אחת משלוש המדינות המייסדות התורמות לקרן הנאמנות של טובאלו.
ברנהרד באטרסאק
ברנהרד באטרסאק (בגרמנית: Bernhard Buttersack; 16 במרץ 1858 - 6 במאי 1925) היה צייר נוף גרמני של בית הספר במינכן.
חיים ועבודה.