האנדרטה מנציחה את זכרם של דב גרונר ושל חבריו ישראל פיינרמן, יעקב זלוטניק ויצחק בילו. שלושת הראשונים נטלו חלק ב-23 באפריל 1946 בהתקפת האצ"ל על בניין המשטרה הבריטית ברמת גן, כדי להחרים נשק ממחסניה. פיינרמן וזלוטניק קיפחו בה את חייהם. גרונר נפצע קשה במהלכה, נישבה והועלה לגרדום בעכו על ידי הבריטים ב-16 באפריל 1947. יצחק בילו נפל בפעולת הסחה הקשורה בהתקפה זו. כמו כן מונצחים 14 חברי מחתרות נוספים שהוצאו אף הם להורג.
האנדרטה הוקמה בכיכר גרונר שברמת גן ומציגה מאבק בין שני אריות עשויים ברונזה: הבוגר מסמל את האימפריה הבריטית ואילו הכפיר מסמל את היישוב העברי. בפאה הראשית כתובים שמו דב גרונר ושלושת הנופלים בהתקפה על המשטרה. בצדה השני מצוינים עולי הגרדום ותאריכי מותם, הכותרת: "לזכרם של עולי הגרדום שלחמו בשלטון הזר למען תקומת ישראל" וסמלי המחתרות: ההגנה, אצ"ל, לח"י, וניל"י. על שתי הפאות הנותרות מצוטטים מנהיגי המחתרת: על אחת זאב ז'בוטינסקי: "בלהב המרד שא אש להצית", ועל השנייה דוד רזיאל: "ההולכים למות מקימים אותך מולדת".
האנדרטה הופיעה על בול דואר כחלק מסדרת אמנות הפיסול של דואר ישראל ולצדה נערכים טקסי ימי זיכרון.
אזמיר
צנז
חטיבת השומרון
יצחק אלחנן חסקין
יצחק אלחנן חסקין (20 ביוני 1905 - 8 באוקטובר 1979) היה ממייסדי כפר ביל"ו, חבר במזכירות מפא"י, חבר בוועדה המרכזת של הועד הפועל של ההסתדרות הכללית, כשזו מנתה רק חברים מעטים. במשך תקופה ארוכה כיהן גם כגזבר ההסתדרות.
ביוגרפיה.
חסקין נולד בתמוז תרס"ה בעיירה קראקינובה, סמוך לפוניבז' שבאימפריה הרוסית (כיום בשטח ליטא), למשה חסקין, רב הקהילה, ולחנה, בת יהודה רבינוביץ'. כפעוט למד ב"חדר" וכן למד תורה מפי אביו, שנודע בספרו "כלכלת שביעית".
בשנת 1915, בעת גירוש היהודים ממחוזות הספר בראשית מלחמת העולם הראשונה, עבר עם הוריו ואחותו מרי, לפרילוקי שבאוקראינה, על גדות הנהר אודאי, יובלו של הדנייפר. משפחת חסקין הגיעה לעיר כחלק מגל של אלפי פליטים, שנמלטו בחוסר כל משאבלי, מקובנה ומשאר מקומות. כפי שכתוב ברשומות אותם ימים: "יהודי פרילוקי נזדעזעו ונרתמו לפעולה למען הפליטים שנתקבלו על ידיהם בזרועות פתוחות" . אביו קיבל שם משרת רב ראשי, וכיהן בתפקיד, תחת הצקות הקומוניסטים, עד שנת 1933.
חסקין המשיך את לימודיו בישיבות לומז'ה וסלובודקה. בשנים 1922–1923 היה חסקין חבר בקבוצה של מספר נערים יהודיים, בני 16–17, שארגנו פעילות ציונית במחתרת, בהיעדר פעילות ציונית מאורגנת בפרילוקי. חסקין עמד בראש הסניף ועל מכתביו היה חותם בפסבדונים: "אלדד הדני" או "בן יהודה". הם חדרו לכול החוגים היהודיים וגייסו לשורותיהם למעלה ממאה חברים. הם הקימו קשר עם מרכזי התנועה בפולטאבה ובקייב. הם נסעו לשם כדי לקבל חומר לפעילותם ולקבל אליהם שליחים. כמה מהם הצטרפו לתנועת החלוץ.
ב-9 במרץ התאחדו ארגוני הנוער הציוני שפעלו באזורים שונים בברית המועצות להסתדרות אחת – "ההסתדרות המאוחדת של הנוער הציוני ברוסיה", או לפי ראשי תיבות של שנה ברוסית: י.ו.או.ס.מ.". האיחוד הכניס רוח חיים חדשה בתנועת הנוער והשפעתה של ההסתדרות המאוחדת התרחבה והלכה. לסוף השנה הראשונה לקיומה, מנתה כבר 140 סניפים ברחבי רוסיה. הפעילים החליטו לעשות מעשה שיגביר את תודעת התנועה הציונית בקרב היהודים. משום כך פרסמו כרוזים כתובים בכתב יד, באותיות דפוס בשפה הרוסית, עליהם רשמו "תחי ארץ ישראל העובדת" וקראו לציבור היהודי שלא ייתן את אמונו במפלגה הקומוניסטית. ב-2 בספטמבר 1924 בוצעו ברוסיה הסובייטית מעצרים המוניים של פעילי כול המפלגות. באותו לילה נעצרו והושלכו לכלא למעלה מ-3000 פעילים ציונים. הטקטיקה של החברים הייתה הכחשה מוחלטת של כול פעילות ציונית, אם וכאשר ייתפסו. אולם כאשר עלו שלוחי המשטר על עקבותיו של גרבובסקי, הם מצאו ברשותו עדויות מפלילות על פעילות ציונית, כולל מכתב חתום על ידי חסקין.
בית הסוהר.
שוטרים הגיעו באישון לילה לעצור את חסקין, והוא הסביר את המצב להוריו והודה לפני שלוחי המפלגה שהוא חבר הוועד המקומי של המפלגה הציונית. לאחר חיפוש יסודי וממושך בבית ובעיקר בספרייה הגדולה של האב, לקחו את חסקין לבית הסוהר של פרילוקי, שם פגש כמה מחבריו ונחקר במשך תקופה ארוכה. לאחר כחודש הועברו לכלא גדול יותר בעיר המחוז פולטאבה, שם פתחו בשביתת רעב לשיפור תנאי המעצר.
השביתה נחלה הצלחה והעצורים הועברו לתא מרווח יותר. העצירים הוצאו מדי לילה לחקירות. חוקריהם היו ברובם יהודים, אם אנשי הבונד ואם ציונים לשעבר, שהיו בקיאים בזרמי הציונות השונים. חוקרו של חסקין סיפר לו על התנאים הקשים בארץ ישראל, על העדפת הפועלים הערבים על פני היהודים, אך חסקין לא האמין לו ורק לימים, כשעלה לארץ ישראל, התפלא לגלות שהחוקר דיבר אמת.
יצחק נדון ללא משפט, לגירוש לאוראל הצפוני לשלש שנים. באותם ימים, יקטרינה פישקובה, אשתו הראשונה של הסופר הרוסי מקסים גורקי, הייתה יושבת ראש של הצלב האדום הפוליטי ועזרה לאסירים הפוליטיים ולציונים (ביניהם בבה אידלסון, ישראל בר יהודה, אלכסנדר פן ויהושע גלוברמן) ודאגה להשיג עבורם סרטיפיקטים מארץ-ישראל. בעזרתה המירו בשנת 1925, את הגירוש לאוראל, בגירוש מברית המועצות ובהתחייבות, שלא ינסו לשוב אליה בעתיד.
עלייה.
חסקין עלה לארץ ישראל בכ' תמוז תרפ"ה, 12 ביולי 1925, בעיצומו של גל העלייה הגדול, של העלייה הרביעית. עם עלייתו, הצטרף חסקין אל מכריו מפרילוקי, שקודם לכן ייסדו את קריית ענבים. ביניהם היו אברהם בן-נריה שהיה למומחה לגידול דבורים והזוג לייבוש ושפרה ביבר (אביו של שאול ביבר), ממייסדי קריית ענבים. בין חברי הקבוצה היה לביטוב, אביה של הטייסת זהרה, שנפלה במלחמת העצמאות.
חבורת הדרום ברחובות.
יצחק שם פעמיו לרחובות, שם הצטרף ל"חבורת הדרום", שנוסדה, כמו חבורות אחרות שהתארגנו באותה תקופה, כדי להקל על הפועלים להתערות במושבות ולסייע להם בכיבוש העבודה. בהמשך הצטרף לחבורת "השחר", שמנתה 25 חברים בלבד, עבדה בפרדסי רחובות, לצד "חבורת הדרום" והייתה מורכבת מבני פרילוקי ובני עיירות סמוכות.
לאחר מאורעות תרפ"ט נוסדה בארצות הברית "קרן העזרה לארץ ישראל", בהנהלת שמואל פסמן, שאספה את הכספים שתרמו יהודי אמריקה ביד רחבה ושהוקצו להתיישבות חקלאית. יצחק יסד יחד עם כמה חברים, ביניהם מרדכי גובר, ואליעזר מילרוד (איש "הר כנרת" ומדריך בחבורת הדרום), את "הארגון להתיישבות אינטנסיבית", שהיה לחלק מהתיישבות האלף, מבצע של הסוכנות היהודית להעלות על הקרקע, בשנה אחת, אלף משפחות. בסופו של דבר יושבו במבצע זה 432 משפחות בלבד. במקומות שונים בארץ התארגנו אגודות דומות, אך לא הצליחו להגיע למטרה שהציבו.
ייסוד כפר ביל"ו.
ב-1932 נטעו חברי הארגון להתיישבות את פרדסי כפר ביל"ו, שנקרא כך לציון יובל שנים לעליית הבילויים וב-1933 עלו על הקרקע . 12 חברים נבחרים, בהם יצחק, הקימו את "אגודת המים", מיד לאחר העלייה לקרקע מונה יצחק למוכתר כפר ביל"ו, היינו ראש הרשות כלפי שלטונות המנדט. תפקיד זה העניק לו את הזכות לשאת אקדח ברישיון. את משכורתו החצי חודשית, על סך 12 לא"י, העביר לקופת כפר ביל"ו.
עוד בשבתו ברחובות, הצטרף יצחק לארגון ההגנה ברחובות. כמו כן היה פעיל במסגרת "ועד הביטחון".
פעילותו הציבורית.
יצחק השתלב בפעילות ציבורית. הוא היה חבר הפועל הצעיר, מפלגה שהייתה מתונה יותר ממתחרתה אחדות העבודה (ההיסטורית). היא הייתה יונית יותר מבחינה מדינית ופחות מהפכנית מבחינה סוציאליסטית. ב-1930 השתתף חסקין כציר בוועידת היסוד של מפא"י. חסקין המשיך להשתתף בכל ועידותיה של מפא"י כחבר מרכז המפלגה, וכן השתתף כציר בכל ועידות ההסתדרות מהשלישית ואילך. היה חבר מועצת הפועלים ברחובות. הוא חזר לעבודה חלקית במועצת פועלי רחובות, שהיה אחד ממייסדיה. בין היתר עסק ברכישת קרקעות, עליהן הוקמה שכונת חבצלת. ב-1936 הצטרף לנוטרות.
חסקין מונה למזכיר לשכת העבודה ברחובות. באותה תקופה התנהל מאבק של הפועלים על עבודה עברית בפרדסי רחובות. בשנת 1943, לאחר המשבר בפרדסנות בעקבות מלחמת העולם השנייה, והמעבר של הפועלים לעבודות מכניסות יותר, ביכה חסקין את נטישת האידיאה של כיבוש העבודה העברית בפרדסנות ואת נטישת המושבה.
פעילות ביטחונית.
במסגרת פעילותו ב"הגנה" עסק יצחק ברכישת נשק. איש הקשר שלו היה בדואי בשם סולימאן אבו חט'ב, שהביא את הרובים לביתו.
במלחמת העצמאות, הגם שהיה כבר בן 43, השתתף בקרבות מבצע "עשר המכות" מבצע יואב, בסתיו 1948. עם תום המלחמה התמסר לפעילות ציבורית בייתר שאת. ב-1949 נבחר לוועדה המרכזת של ההסתדרות, שמנתה שמונה חברים, זלמן (זיאמה) ארן, זאב און לשעבר איש 'גדוד העבודה', אהרון בקר וראובן ברקת אנשי מפא"י, ברל רפטור, מאחדות העבודה, ברוך לין ממפ"ם ויוחנן כהן, לימים שגריר ישראל ברומניה.
בהנהגת ההסתדרות.
ביולי 1949 נתמנה לגזבר הראשי של ההסתדרות. הוא כיהן בתפקיד זה 11 שנה.