מכון המחקר המדעי הפטרבורגי לסרום וחיסונים (ברוסית: Санкт-Петербургского Научно-Исследовательского Института вакцин и сывороток; בראשי תיבות: СПбНИИВС ФМБА России) הוא אחד ממכוני המחקר המדעי הגדולים במדינה המפתח חיסונים מאז 1886. במתכונתו המודרנית המכון פועל כגוף מחקר מדעי ממשלתי מאז 1938.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה היה אחד ממכוני המחקר שעמל על פיתוח חיסון לנגיף.
מכון המחקר המדעי לפטרבורגי לסרום וחיסונים
פרדיננד פורצינטי
פרדיננד פורצינטי (; 6 בפברואר 1839 – 5 במאי 1909) היה קצין צרפתי, אשר התפרסם בשל חלקו בפרשת דרייפוס.
ביוגרפיה.
פורצינטי נולד במרסיי ב-6 בפברואר 1839, אביו היה בנאי יליד איטליה. ב-1857 הוא התגייס לצבא צרפת והוצב בלגיון הזרים. בשנת 1860 הוא הועלה לדרגת סרג'נט-מז'ור, וב-1865 הוא הועלה לדרגת לוטננט משנה. הוא לחם במלחמת אוסטריה-סרדיניה ולאחר מכן השתתף ב. ב-1871 הוא הועלה לדרגת קפטן, ובהמשך נשלח לאלג'יריה ומונה למפקד בתי הכלא הצבאיים שם. ב-15 באוקטובר 1890 הוא מונה למפקד בית הסוהר שרש-מידי.
ב-15 באוקטובר 1894 הובא לאחריותו של פוריצנטי אסיר מיוחד: אלפרד דרייפוס הנחשד בריגול. בכלא, דרייפוס נחקר בקשיחות בידי ארמאן די פאטי דה קלאם מה שגרם לכך שבריאותו הנפשית התערערה כליל, והוא שקע בהתקפי דיכאון, או לחלופין בהתקפי זעם שבהם היה משליך כל מה שבהישג יד ואף פוגע בעצמו. בלילות שמעו אותו הסוהרים צוחק לעצמו צחוק מטורף. פוריצנטי פקפק מלכתחילה בהאשמתו של דרייפוס, והיה היחיד שגילה כלפיו יחס אנושי. הוא בא לבקר אותו ולעודד אותו, ולא הרשה לפאטי להגזים בחקירותיו. ב-27 באוקטובר הוא פנה אל הרמטכ"ל בואדפר וטען שדרייפוס קרוב לטירוף. בואדפר הרשה לו לקחת את דרייפוס לרופא הכלא, וזה רשם לו כדורי הרגעה. בהמשך, עתר פורצינטי יחד עם אשתו של דרייפוס, לוסי דרייפוס, למושל הצבאי של פריז פליקס גוסטב סוסייה, וביקש לאפשר להם להיפגש. סוסייה הסכים, בתנאי שהפגישות יערכו באחריותו הבלעדית של פורצינטי. פורצינטי אפשר להם להיפגש בפרטיות בלשכתו, לשוחח ארוכות ואף להתחבק. דרייפוס טען לימים כי "כל האוצרות של טוב לב מצאו את ביטוים בסוהר זה".
לאחר שדרייפוס נשפט ונשלח לאי השדים, נעשה פורצינטי לאחד מראשוני הלוחמים למען זיכויו. הוא נפגש עם אחיו מתייה דרייפוס וסיפק לו מידע חשוב. עדותו סייעה בין היתר להפריך את עדותו של שארל לברן-רנו אשר טען שדרייפוס התוודה בפניו על אשמתו. בשל כך, העיתונות הלאומנית והאנטישמית הוקיעה אותו ותיארה אותו כאיטלקי וכיהודי למחצה. ב-16 בנובמבר 1897 הוא סולק מהצבא לאחר שנחשף שנפגש בחשאי עם עיתונאי ומסר לו מידע. הוא עזב את צרפת ועקר למונטה קרלו. הוא נפטר ב-5 במאי 1909.
חיל העבודה הילידי הדרום-אפריקאי
חיל העבודה הילידי הדרום-אפריקאי (באנגלית: South African Native Labour Corps, בראשי תיבות: SANLC) היה חיל עובדים שהוקם ב-1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, מקרב התושבים האפריקאים של דרום אפריקה, ושירת בחזית המערבית באירופה. החיל מנה כ-21 אלף עובדים ואנשיו הועסקו בעבודות לצורכי המלחמה עד לפירוקו בינואר 1918.
הקמת החיל.
חיל העבודה הדרום-אפריקאי הוקם בעקבות החלטת קבינט המלחמה הבריטי לגייס עובדים אזרחיים לעבודות בעורף, בעיקר בפריקת מטענים מאוניות בנמלי צרפת לצורך מאמץ המלחמה, בניסיון להקל את מצוקת כוח העבודה לעבודות אלה באירופה המערבית. ראש ממשלת דרום אפריקה לואי בותה היה מעורב במשא ומתן עם ממשלת בריטניה על הקמת החיל ותפקידיו. ממשלתו דרשה שהעובדים ישוכנו במחנות נפרדים וסגורים ושאף אחד מהם לא ישרת ויילחם לצד חיילים לבנים בתנאים שווים, וזאת על מנת למנוע את שבירת מחסום הגזע ביניהם. הסכמת הפרלמנט של דרום אפריקה להקמת החיל לא נדרשה, שכן כל הוצאותיו כוסו על ידי ממשלת בריטניה.
גיוס העובדים לחיל בדרום אפריקה החל בספטמבר 1916. הגיוס נעשה בסיועם של מושלים מקומיים, כמרים וגם אישים מקרב העילית המשכילה של השחורים בדרום אפריקה, שסברו שהשירות בחיל ידגים את נאמנותם של בני קהילתם למלך בריטניה ויוכל לשמש על מנת להשיג להם זכויות פוליטיות בעתיד. לעובדים הוצע חוזה עבודה לשנה עם אפשרות להארכה ושכר של שלוש לירות לחודש, שהיה לכאורה גבוה בכעשרה אחוזים משכר העבודה הרווח.
בנוסף לחששות הממשלה מהקמת החיל נתקלה הקמתו בהתנגדות מצד קבוצות שונות בדרום אפריקה. לשכת בעלי המכרות חששה שהקמתו תפגע בהיקף כוח האדם הזמין לעבודה במכרות הזהב של המדינה ותביא עקב כך לעלייה בשכרם של הפועלים הנותרים. חוואים לבנים הביעו חשש דומה ואיימו על הפועלים שלהם בגירוש מבתיהם בחוות כדי להניא אותם מלהתגייס לחיל. הפוליטיקאי ג'ון מרימן (John X. Merriman) חשש לאשר יקרה כאשר העובדים הילידים יחזרו מאירופה לאחר שייחשפו לתנאים החברתיים שם. מצד הקהילה השחורה עלה החשש שמקרקעין שבהם החזיקו מתגייסים לחיל יופקעו מהם תוך גירוש משפחותיהם מהם. גם אמונות טפלות היו מקור להתנגדות, שכן חלק מהתושבים השחורים האמינו שאדם לא יוכל לחצות את הים ולהיוותר בחיים.
החיל.
בסך הכל גויסו כ-25 אלף עובדים לחיל וכ-21 אלף מהם יצאו לאירופה. שתי הקבוצות הראשונות מהם הגיעו לצרפת ב-20 בנובמבר 1916. בנוסף לעבודה בנמלים הועסקו העובדים בעבודות במסילות רכבת, בכרייה ובחטיבת עצים.
מפקד החיל, קולונל סא"מ פריצ'רד (S.A.M. Pritchard), הצטווה להבטיח את שליטת ממשלת דרום אפריקה על החיל בעת שהותו באירופה באמצעות קציניו הלבנים וזאת על מנת למנוע מהעובדים להתרועע עם התושבים הצרפתים ועם החיילים בחזית ולשלוט בעבודות שבהן שובצו. המטרה הייתה למנוע מהם מלהיחשף לתנאים החברתיים באירופה ולפעילות איגודי עובדים וכן לתנאי העבודה של עובדים אזרחיים אחרים, שעבדו פחות שעות מהם. למורת רוחה של ממשלת דרום אפריקה הביא מנגנון הניהול הבריטי של כלל כוח העבודה האזרחי המגויס באירופה לרבות הדרום אפריקאים למשלוח קבוצות קטנות מתוכם למשימות שונות, לרבות בסמוך לקווי החזית. עד לאפריל 1917 הצליחו מפקדי החיל להסיג את עובדיהם מקווי החזית, לתסכולם של הבריטים, ולרכזם בעבודה בנמלי תעלת למאנש. בניגוד לעובדים בכל חילות העבודה אחרים שגויסו והובאו לצרפת, העובדים האפריקאים היו כלואים למעשה בבסיסיהם בכל עת שבה לא עסקו בעבודה מחוץ להם, ותנאיהם דמו לאלו של שבויי מלחמה. הדבר גרם לתסיסה בקרב אנשי החיל ולמקרים של שביתות וסירוב פקודה. באחד המקרים נהרגו 13 עובדים על ידי מפקדיהם הלבנים לאחר שהתקוממו נגד מעצרו של אחד מחבריהם וניסו לשחררו ממנו, והתקרית הושתקה.
הבריטים, שנזקקו לידיים עובדות נוספות, קיוו שמצבת החיל תגדל עד ל-50 אלף איש, אך הדבר לא קרה. ממשלת דרום אפריקה בחרה לפעול להשבת עובדי החיל לארצם, גם לנוכח הלחץ להקל את תנאי המחיה הסגורים שלהם. היא אמנם תרצה זאת בצרכי המלחמה, אך נראה שהמניע לכך היה פוליטי. אחרוני עובדי החיל עזבו את צרפת ב-5 בינואר 1918.
מפקד הצבא הבריטי בחזית המערבית, הגנרל הייג, הביע את הערכתו לעבודה שעשו אנשי החיל. לעומת זאת ממשלתם לא העניקה להם כל עיטור על שירותם. היא אף מנעה מהם מלקבל את מדליית המלחמה הבריטית (ארד), שהוענקה על ידי מלך בריטניה ג'ורג' החמישי לכל העובדים האזרחיים ששירתו את האימפריה הבריטית במהלך המלחמה.
אבדות.
על פי רשומות ועדת חבר העמים לקברי מלחמה מתו בנסיבות שונות 1,304 מאנשי החיל. 607 עובדים ותשעה קצינים לבנים טבעו לאחר שהאונייה מנדי (SS Mendi) שבה הפליגו התנגשה באונייה אחרת וטבעה ליד האי וייט ב-21 בפברואר 1917. 331 עובדים מתו בצרפת מסיבות רפואיות שונות, כנראה ממחלת השחפת.
ונצל, מלך גרמניה
ונצסלאוס (בגרמנית: Wenzeslaus או Wenzel המכונה "der Faule" ("העצל"), נקרא גם "ואצלב"- Karel Čtvrtý Lucemburský ; 26 בפברואר 1361 – 16 באוגוסט 1419) היה מלך בוהמיה (כ"ואצלב הרביעי") משנת 1363 ונבחר לתפקיד מלך גרמניה (רשמית מלך הרומאים) משנת 1376. הוא היה המלך הבוהמי השלישי והמלך הגרמני הרביעי מבית לוקסמבורג. הוא הודח בשנת 1400 מתפקידו כמלך הרומאים, אך המשיך לשלוט כמלך בוהמיה עד מותו.
ביוגרפיה.
וצלאב (ונצסלאוס) נולד בעיר הקיסרית נירנברג, בנו של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מאשתו השלישית. גידלו אותו הארכיבישופים של פראג.
ונצסלאוס השתתף בממשל כבר במהלך חייו של אביו, ועם מותו של קרל בשנת 1378, הוא ירש את כתר בוהמיה וכפי שנבחר הקיסר קיבל את השלטון על האימפריה הרומית הקדושה. בקתדרלה של מונצה שמורה סדרה של תבליטים המתארים את הכתרותיהם של מלכי איטליה עם כתר הברזל של לומברדיה. השביעי מתאר את ונצסלאוס בנוכחות שישה אלקטורים, והוא עצמו היה השביעי. התיאור ככל הנראה אינו מדויק וככל הנראה נעשה אך ורק כדי לחזק את טענות הקתדרלה על משמורתו של כתר הברזל.
בשנת 1390 הכריז המלך ונצל על שמיטת חובות היהודים.
חיים אישיים.
ונצסלאוס נישא פעמיים. לא היו לו ילדים מאף אשה.
סרטי בואנה ויסטה
בית החולים הקליני בוטקין למחלות זיהומיות
בית החולים הקליני בוטקין למחלות זיהומיות הוא בית חולים בסנקט פטרבורג, רוסיה לטיפול בחולים במחלות זיהומיות, הבסיס הקליני של האוניברסיטאות הרפואיות בעיר, והוא בית החולים למחלות זיהומיות הגדול ביותר ברוסיה עם 1210 מיטות.