Growing Pains (בעברית: כאבי גדילה) הוא אלבומה השמיני של הזמרת מרי ג'יי בלייג', אשר יצא ב-18 בדצמבר 2007 על ידי גפן רקורדס.
הצלחה.
האלבום הגיע למקום השני בארצות הברית עם מכירות של 629 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו מה שהפך אותה לאחד מהאלבומים הכי נמכרים אי פעם בארצות הברית בשבוע הפתיחה שלהם. מגזין רולינג סטון דירג אותו במקום ה-29 ברשימת 50 האלבומים הטובים ביותר לאותה שנה.
סינגלים וקידום.
הסינגל הראשון שיצא לאור מהאלבום היה השיר "Just Fine" אשר יצא באוקטובר אותה שנה והגיע בשיאו למקום ה-22 בארצות הברית. הסינגל השני היה השיר "Work That", אשר יצא לאור ביום יציאת האלבום והגיע למקום ה-65 בארצות הברית ולמקום ה-20 במצעד שירי ה-R&amp;B וההיפ-הופ.
הסינגל השלישי מהאלבום היה השיר "Stay Down" אשר הגיע לטופ 40 במצעד שירי ה-R&amp;B וההיפ-הופ. במקור השיר "Hurt Again" היה אמור לצאת כסינגל השלישי מהאלבום אך בסופו של דבר הוא יצא כסינגל לתחנות הרדיו בלבד באביב 2008. האלבום זכה בפרס גראמי "אלבום ה-R&amp;B העכשווי הטוב ביותר" בשנת 2009.
בית הקברות לה רקולטה
בית הקברות לה רקולטה (בספרדית: Cementerio de la Recoleta) הוא בית קברות השוכן בשכונת רקולטה בבואנוס איירס בירת ארגנטינה. במקום קבורים אישים נודעים, כולל אווה פרון, נשיאי ארגנטינה, זוכי פרס נובל, מייסד הצי הארגנטינאי ונכדתו של נפוליאון בונפרטה. בשנת 2011 הגדיר אותו ה-BBC כאחד מבתי הקברות הטובים בעולם, ובשנת 2013 דרגה אותו רשת CNN בין 10 בתי הקברות היפים ביותר בעולם.
היסטוריה.
הנזירים של מסדר הרקולט הגיעו לאזור, אז בפאתי בואנוס איירס בתחילת המאה ה-18. בית הקברות נבנה סביב המנזר והכנסייה שלהם, "נואסטרה סניורה דל פילאר" (Nuestra Señora del Pilar, "גבירתנו של העמוד", על שם כנסייה מפורסמת בסרגוסה בספרד) שהושלמה ב-1732. המסדר פורק ב-1822 וגן המנזר הוסב לבית הקברות הציבורי הראשון של בואנוס איירס. בית הקברות נחנך בשם "בית הקברות הצפוני" (Cementerio del Norte) בנובמבר של אותה שנה. האחראים לבנייתו היו המושל מרטין רודריגס (Martín Rodríguez) וברנרדינו ריבדביה, נשיאה לעתיד של ארגנטינה, שניהם קבורים בבית קברות זה. בית הקברות תוכנן על ידי המהנדס הצרפתי פרוספרו קטלן (Próspero Catelin) שגם תכנן את חזית הקתדרלה המטרופוליטנית של בואנוס איירס. בית הקברות תוכנן מחדש ב-1881 בתקופת ראש העיר מרסלו טורקואטו דה אלבאר על ידי האדריכל ממוצא איטלקי חואן אנטוניו בוסקיאסו (Juan Antonio Buschiazzo).
תיאור.
בית הקברות משתרע על שטח בן 55 דונם, ומכיל 4,691 מבני קבר משפחתיים, כולם מעל לקרקע, 94 מתוכם הוגדרו על ידי ממשלת ארגנטינה מונומנטים היסטוריים לאומיים המוגנים על ידי המדינה. הכניסה לבית הקברות היא דרך שערים נאו-קלאסיים עם עמודים דוריים. בית הקברות מכיל מאוזוליאומים מורכבים רבים בנויים בשיש, מעוטרים בפסלים, במגוון רחב של סגנונות אדריכליים דוגמת אר דקו, אר נובו, בארוק והתחייה הגותית, ומרבית החומרים ששימשו בבניית קברים בין 1880 ל-1930 יובאו מפריז וממילאנו. בית הקברות כולו מחולק לאזורים כמו רחובות עירוניים, עם שבילים מרכזיים שבשוליהם נטועים עצים המסתעפים לשבילים צרים יותר המלאים במאוזוליאומים. מאוזוליאומים אלו משמשים עדיין משפחות עשירות בארגנטינה שיש להן מבני קבורה משלהן והן שומרות שם את נפטריהן. בעוד שרבים מהמאוזוליאומים במצב טוב ומתוחזקים היטב, אחרים במצב מוזנח. ניתן למצוא כמה שבהם הזגוגיות שבורות ובתוכם מושלכת אשפה. בין האנדרטאות הרבות ניתן למצוא עבודות של פסלים ארגנטינאים בולטים, לדוגמה "לולה מורה" (Lola Mora) ו"לואיס פרלוטי" (Luis Perlotti).
קברים בולטים.
בין האישים הבולטים הקבורים בבית הקברות: הגנרלים ברטולומה מיטרה, חואן מנואל דה רוסאס וגיז'רמו בראון, הנשיאים דומינגו פאוסטינו סרמיינטו, איפוליטו איריגוז'ן, מרסלו טורקואטו דה אלבאר, פרנסיסקו מורנו, ניקולאס אבז'אנדה ואווה פרון, אשתו השנייה של הנשיא חואן פרון.
בין הקברים יוצאי הדופן, קברה של ליליאנה קרוסיאטי דה ססק (Liliana Crociati de Szaszak) שמתה בירח הדבש שלה במפולת שלגים באוסטריה. לידו פסלה כשהיא בבגדי כלה כשידה מונחת על כלבה האהוב שמת אחר-כך.
יצחק קונפורטי
יצחק קונפורטי (נולד בנובמבר 1961) הוא היסטוריון ומחנך ישראלי, מרצה בכיר במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן. תחומי התמחותו הם לאומיות יהודית, ציונות, היסטוריה וזיכרון ציוני, ההיסטוריוגרפיה הציונית, האוטופיה הציונית, האנטישמיות המודרנית.
ביוגרפיה.
יצחק קונפורטי נולד בישראל. שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים ובבית הספר למ"כים (1980–1984), והוא רב-סרן בדימוס. למד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית חינוך והיסטוריה של עם ישראל, ולתארים שני ושלישי באוניברסיטת בר-אילן. במהלך לימודי התואר השני שימש בהוראה בבית ספר תיכון ובמכללת בית ברל. בתחילת הדוקטורט התגורר במשך שנה בבוסטון והמשיך את מחקרו באוניברסיטת הרווארד. עבודת הדוקטורט שלו, 'היסטוריוגרפיה וזיכרון ציוני', בהנחיית משה רוסמן, אושרה בציון מעולה ב־2003. לימד באוניברסיטה העברית, במכללת אשקלון ומכללת הגליל המערבי. בשנת 2005 היה חוקר אורח במרכז ללימודי יהדות באוניברסיטת אוקספורד. ב־2007 התמנה למרצה באוניברסיטת בר-אילן וב־2012 למרצה בכיר. בשנת 2014–2015 היה חוקר אורח באוניברסיטת ניו יורק ועמית במרכז להיסטוריה יהודית בניו יורק, ועמית מחקר במרכז כ"ץ ללימודי יהדות מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה.
קונפורטי הוא חבר הנהלת האגודה ללימודי ישראל (Association for Israel Studies), ופעיל באגודות מחקר בישראל ובעולם, ובהן האגודה לחקר הלאומיות והאתניות (ASEN), האגודה למדעי היהדות (AJS), האיגוד העולמי למדעי היהדות, והאיגוד האירופי למדעי היהדות (EAJS). לימד בבתי הספר התיכוניים הממלכתיים ובמכללות לחינוך. כהיסטוריון של החינוך הוא חקר את הוראת ההיסטוריה בישראל. כיהן בוועדה המייעצת ללימודי ההיסטוריה בבתי הספר הדתיים במשרד החינוך.
נשוי להילה ומתגורר בפתח תקווה.
מחקריו.
ההיסטוריוגרפיה של האנטישמיות.
עבודת המ"א שלו בחנה את יחסם של היסטוריונים יהודים אל תופעת האנטישמיות המודרנית. שני פרקים מן העבודה ראו אור בכתבי העת "גשר" ו"ילקוט מורשת", והם נלמדו במסגרת הקורס על האנטישמיות המודרנית של האוניברסיטה הפתוחה.
היסטוריוגרפיה ישראלית.
ההיסטוריוגרפיה הישראלית עברה שינוי וטלטלה מאז שנות השמונים של המאה העשרים עם הופעתם של "היסטוריונים חדשים" וראשיתה של היסטוריוגרפיה פוסט ציונית. תמונת המחקר ביחס להיסטוריה של התנועה הציונית וההיסטוריה של העם היהודי הועמדה בפני ביקורת - אידאולוגית ומדעית. על רקע זה בחן קונפורטי את התנועה הציונית ואת פועלם של ההיסטוריונים הציוניים כמו בן-ציון דינור, יצחק בער, גרשם שלום, יעקב כ"ץ, חיים הלל בן-ששון ושמואל אטינגר ואת השפעתם על החינוך הציוני. במאמרו 'שאלת האובייקטיביות וההיסטוריונים הציוניים' שהתפרסם בכתב העת ציון (2003) הוא הצביע על תרומתם המדעית של האישים שהניחו את היסודות לחקר ההיסטוריה היהודית. במחקריו השונים הוא התעמת עם חוקרים מודרניסטים אשר שללו את הקשר בין הציונות לבין ההיסטוריה היהודית הקדם מודרנית. הגישה בה נקט היא גישה תרבותית בחקר הלאומיות המאזנת בין היות הציונות תנועה לאומית מודרנית לבין היותה חלק מן ההיסטוריה היהודית הקדומה. מחקריו עושים שימוש בתאוריות העכשוויות על חקר הלאומיות המודרנית: הגישה המודרניסטית, פרימורדיאליזם והגישה האתנית סימבולית. בהיסטוריוגרפיה הישראלית העכשווית קונפורטי הוא ממייצגיה הבולטים של הגישה האתנית סמבולית (התרבותית) בחקר הציונות.
היסטוריה וזיכרון.
חקר ההיסטוריה והזיכרון היה לתחום מחקר מתפתח בשנות התשעים של המאה העשרים בישראל ובעולם המערבי. מרבית מחקריו של קונפורטי עסקו בתחילת דרכו ביחסים בין כתיבת ההיסטוריה לעיצוב הזיכרון הקיבוצי היהודי. גישה זו באה לידי ביטוי במאמריו ובמחקריו הראשונים ובמיוחד בספרו הראשון, "זמן עבר – ההיסטוריוגרפיה הציונית ועיצוב הזיכרון הלאומי" (ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2006) ספר זה דן ביחסים שבין הזיכרון הקיבוצי הציוני להיסטוריה היהודית. בתודעה היהודית נתפס העבר היהודי במונחים כמו גלות וגאולה, שואה ותקומה, ימי המקרא והתחייה הלאומית; כל אלה נוצרו מן האתוס הציוני שביסס 'זיכרון שכנגד' לזיכרון היהודי המסורתי. גיבוריו של ספר זה הם היסטוריונים, מחנכים ומנהיגים רוחניים אשר פעלו בארץ ישראל בעיקר מן העשור השני למאה העשרים ותרמו להכרת העבר היהודי. המשותף להיסטוריונים הציוניים הייתה תמיכתם הבלתי מסויגת במפעל הציוני שהלך והתעצם. באיזו מידה תרמו אנשים אלה לעיצוב זיכרון קיבוצי ציוני ועד כמה שאפו לחקור את ההיסטוריה היהודית לשמה במגמה לבסס גוף ידע מדעי המשרת את צורכי העם היהודי בימינו? האם היו 'כוהני הזיכרון' הלאומי או חוקרים מדעיים ומורים מסורים? השאלות הללו התעוררו בעצמה רבה מאז החל הפולמוס שבין היסטוריונים 'חדשים' ל'ישנים', בין 'ציונים' ל'פוסט ציונים'. ספר זה אינו עוסק בפולמוס אלא מציע מבט רחב לשאלות המעסיקות היום את הדיון האקדמי והציבורי בעניין זה. במוקד הספר: הֶקשר צמיחתה של ההיסטוריוגרפיה הציונית, מאפייניה של ההיסטוריוגרפיה הציונית ומידת השפעתה על הזיכרון הקיבוצי. הספר זכה בפרס הכט של אוניברסיטת חיפה לספר המחקר הטוב ביותר בחקר הציונות לשנת 2007, ובפרס איש שלום של יד בן צבי לספר הביכורים הטוב ביותר לשנת תשס"ז.
לאומיות יהודית.