ב-25 באוקטובר פרסמה מועצת חכמי התורה הודעה, לפיה חילוקי דעות בנושאי הקצבאות וירושלים התגלעו במהלך המשא ומתן, ולכן ש"ס לא תוכל לשבת בממשלה בראשות לבני. משהתברר כי גם חברי דגל התורה לא יצטרפו לממשלה בראשותה, ולאחר שהמשא ומתן הקואליציוני עם מפלגת הגמלאים, שהתאחדה שבוע קודם לכן, ועם מרצ לא התקדם, הודיעה לבני לנשיא פרס ב-26 באוקטובר כי לא עלה בידה להקים ממשלה, על-אף ההסכם שהושג עם מפלגת העבודה. הנשיא קיים סדרת פגישות התייעצות עם ראשי הסיעות: כולן מלבד סיעת גיל המליצו לנשיא לקיים בחירות בהקדם.
יום לאחר מכן הגיע פרס לכנסת לישיבת הפתיחה של כנס החורף. הוא נפגש עם יושבת ראש הכנסת בלשכתה ומסר לה מכתב, כנדרש בחוק, ובו הודיע לה כי אינו רואה אפשרות להרכיב ממשלה חדשה. מרגע מסירת ההודעה, החלה לראשונה בתולדות המדינה תקופה בת 21 יום בה 61 חברי כנסת יכולים להגיש לנשיא המדינה בקשה להטיל על חבר כנסת מסוים את תפקיד הרכבת הממשלה, כמפורט בסעיף 10 ל. על-פי סעיף זה, חבר כנסת כזה היה מקבל מנשיא המדינה 14 ימים נוספים לשם הרכבת הממשלה. בפועל היה ידוע לכל מראש כי לא תוגש בקשה כזו לנשיא, ואכן עם תום 21 ימים אלה, בהתאם לסעיף 11 לחוק היסוד הנ"ל, הודיע נשיא המדינה פרס ליו"ר הכנסת איציק כי לא הוגשה בקשה להטיל את מלאכת הרכבת הממשלה כאמור. בהתאם לסעיף זה, מיד עם הודעתו זו של נשיא המדינה החלו להיספר 90 יום, וההבחירות לכנסת השמונה עשרה התקיימו ביום שלישי האחרון שלפני תום תקופה זו, כלומר ב-10 בפברואר 2009.
עד תום כהונת הכנסת השתנתה מפת הסיעות מספר פעמים נוספות עקב התפתחויות במסגרת ההכנות לבחירות לכנסת השמונה העשרה.
הכנסת סיימה כהונתה עם השבעת הכנסת השמונה עשרה ב-24 בפברואר 2009.
חקיקה בנושאי ביטחון.
באוקטובר 2007, כלקח מההתנהלות במלחמת לבנון השנייה, ובעקבות הדו"ח החלקי של ועדת וינוגרד והמלצות הוועדה ליישום הדו"ח בראשות אמנון ליפקין-שחק, קיבלה הממשלה החלטה שנועדה לחזק את מעמדה של המועצה לביטחון לאומי. זמן קצר לאחר קבלת החלטת הממשלה הונחה על שולחן הכנסת הצעת חוק ממשלתית שנועדה ליישם את החלטות הממשלה. חוק המטה לביטחון לאומי שינה את שמה של המועצה והפך אותה ל"מטה לביטחון לאומי". הוא מפרט את תפקידי המועצה בדומה להחלטת הממשלה, אך מרחיב וקובע תפקידים נוספים, ובהם ריכוז עבודת המטה של הממשלה, של ועדת השרים לענייני ביטחון לאומי (הקבינט) ושל כל ועדת שרים אחרת בענייני החוץ והביטחון של מדינת ישראל, לעקוב אחר ביצוע החלטות הממשלה וועדותיה בענייני החוץ והביטחון ולדווח על יישומן לראש הממשלה, הכנת הערכות מצב שנתיות ורב-שנתיות של המצב הביטחוני ומדיני של מדינת ישראל, להכין את עבודת המטה בעבור ראש הממשלה לקראת הדיונים בתקציב הביטחון, וכן כל סעיף תקציב אחר ששר הביטחון ממונה עליו, בתקציב שר החוץ ממונה עליו ובתקציב הגופים הביטחוניים שראש הממשלה ממונה עליהם, הפעלת המרכז לניהול משברים לאומיים (המנ"ל), לבחון את תפיסת הביטחון של מדינת ישראל ולהציע לה עדכונים ובחינת מיזמים ביטחוניים. עוד קובע החוק כי כל מידע בענייני החוץ והביטחון המועבר לעיונו של ראש הממשלה יועבר על ידי הגורם שהעביר את המידע גם לעיונו של ראש המטה לביטחון לאומי בנוסף מסדיר החוק את מסירת המידע גם לעובדי המטה לביטחון לאומי, ומעגנו כיחידת סמך במשרד ראש הממשלה. כן קובע החוק כי תקציב המטה ייקבע בסעיף תקציב נפרד בתקציב המדינה.
חוק ביטחוני נוסף שנחקק בכנסת זו הוא חוק הפיקוח על ייצוא ביטחוני. מטרתו החוק היא הסדרת הפיקוח של המדינה על ייצוא של ציוד ביטחוני, על העברת ידע ביטחוני ועל מתן שירות ביטחוני.
ב-2008 עבר בקריאה שלישית חוק איסור השקעה בתאגידים המקיימים קשר עסקי עם איראן. מטרתו של החוק היא מניעת השקעה של מוסדות פיננסים ישראליים בתאגידים המקיימים קשר עסקי-מהותי התורם כלכלית, במישרין או בעקיפין, לאיראן, כחלק מההתנגדות הבינלאומית לתוכנית הגרעין האיראנית, המהווה איום קיומי על מדינת ישראל ומדינות נוספות באזור.
חוק נוסף שנחקק ונוגע לצה"ל קובע את גיל הפטור משירות מילואים. החוק הפחית את גיל הפטוֹר החוקי לגברים משירות מילואים, ואחרי התיקון הוא עומד על 40 לחיילים, 45 לקצינים, ו-49 לתפקידים מסוימים שקבע שר הביטחון באישור ועדת החוץ והביטחון (בעיקר תפקידים במערך הרפואה, נהגי כלי רכב כבדים, מכונאים וטכנאים) .
חוק שנועד למנוע פוליטיזציה במערכת הביטחון הוא חוק תקופת צינון למשרתים בכוחות הביטחון. החוק מאריך את תקופת הצינון של ראש המוסד, ראש השב"כ, נציב בתי הסוהר, קציני משטרה מדרגת ניצב ומעלה וקציני צה"ל מדרגת אלוף מחצי שנה לשלוש שנים. בכירי מערכת הביטחון לא יוכלו להתמודד בבחירות לכנסת או להתמנות לשר בטרם חלפו שלוש שנים מיום תום כהונתו.
הקשר בין הממשלה לכנסת.
בינואר 2008 התכנס פורום הידברות שכונה "פורום השולחן העגול" בראשות ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט ויו"ר הכנסת דליה איציק ובהשתתפות שרים, חברי כנסת ופקידים בכירים. מטרת הממשלה הייתה השגת הסכמתם של חברי כנסת להגביל את החקיקה הפרטית ובתמורה להגביר את נוכחות השרים בכנסת. כתוצאה מהדיון, הוציאה איציק חוברת ובה הצעות לרפורמות לאישור ועדת הכנסת.
מספר חודשים לאחר מכן התקבלו תיקונים לחוק הכנסת ולתקנון הכנסת המחייבים כל שר להגיע למליאה ולענות על שאילתות שהוגשו לו ועל הצעות לסדר היום בנושאים שבתחום טיפול משרדו, והוא אינו רשאי עוד לשלוח את אחד השרים האחרים או את השר המתאם בין הכנסת לממשלה לענות במקומו. חבר הכנסת יולי אדלשטיין התייחס לתופעה זו בדיון טרם ההצבעה על מינוי רוחמה אברהם לשרת התיירות:
כמו כן, תיקון חוק הכנסת מחייב את שרי הממשלה למסור דיווח על פעילות משרדיהם ועל הוצאותיהם, ומחייב את כל הגופים, המוגדרים ב כגופים אותם רשאי מבקר המדינה לבקר, להיענות לבקשות המידע של מרכז המחקר והמידע של הכנסת.
יוזמה נוספת שיצאה לפועל היא "שעת שאילתות". בכל שבוע, במשך שעה, יענה לפחות שר אחד על שאילתות שהגישו לו חברי הכנסת.
ועדות חקירה.
בכנסת השבע עשרה הוקמו מספר ועדות חקירה:
ביקורי ראשי מדינות, פרלמנטים וארגונים.
בתקופת כהונת הכנסת השבע עשרה ביקרו בכנסת ונאמו במליאתה מספר ראשי מדינות ובכירים נוספים:
צ'ימני סוויפס
איי צ'ימני סוויפס (באנגלית: Chimney Sweeps Islands) הם שני איונים המצויים בחלקו הצפוני של מפרץ סיטי איילנד בעיר ניו יורק. אלה הם חלק מקבוצה של 20 איים שנמצאים בגבולות מחוז ברונקס המכונים "אבני המדרגות של השטן". על פי הפולקלור, על פי ההערכה, "אבני הצעד של השטן" נוצרו במהלך התכתשות בין שבט מקומי לשטן. בכל פעם שהשטן הניח את כף רגלו למים, הגיחה אדמת אדמה קטנה. האיים מהווים את ההפרדה בין מפרץ סיטי הרבור למפרץ פלהם, והם מהווים חלק מסלע היסוד עליו בנויה העיר ניו יורק.
מקור השם.
מקורו של שם האיים "איי מטאטאי הארובות" אינו ידוע. אגדה אורבנית מספרת שהאי נקנה על ידי מנקה ארובות שהתעשר, אולם ככל הנראה שם האיים מקורו בצורתם, הדומה לצורת המטאטא של מנקה הארובות.
בעלי חיים.
האיים מהווים חלק מפארק מפרץ פלהם ומנוהלים על ידי מחלקת הפארקים והפנאי של העיר ניו יורק.
באיים קיני שחפים וכן קיני אנפה כחולה.
הערות שוליים.
הזצסיון הווינאי
הזצסיון הווינאי (בגרמנית: Wiener Secession) הייתה תנועה של אמנים בתחומי האמנות, האדריכלות והמוזיקה, שקמה בשנות ה-90 של המאה ה-19, בגרמניה ובאוסטריה. לראשונה הופיעה התנועה במינכן ב-1892, בה גם קיבלה את השם "הזצסיון במינכן", ולאחריה הופיעה הזצסיון הברלינאי.
קבוצות אחרות היו בדרזדן, בקרלסרוהה, בדיסלדורף, בלייפציג, ובוויימאר. בווינה הוקמה הקבוצה בשנת 1897 על ידי קבוצת ציירים אוסטרים, גרפיקאים, פסלים ואדריכלים, ביניהם יוזף הופמן, קולומן מוזר, אוטו וגנר, אדולף הלצל, וגוסטב קלימט. הם התפטרו מאיגוד האמנים האוסטרים במחאה על תמיכתו בסגנונות אמנותיים מסורתיים יותר.
היסטוריה.
תנועת הזצסיון הווינאי הוקמה ב-3 באפריל 1897 על ידי האמן גוסטב קלימט, המעצב קולומן מוזר, האדריכלים יוזף הופמן ויוזף מריה אולבריך, מקס קורצוויל, וילהלם ברנציק ואחרים. האדריכל אוטו וגנר הצטרף לקבוצה זמן קצר לאחר הקמתה. המטרות שהוצגו בזמן ההקמה כללו יצירת קשר והחלפת רעיונות עם אמנים מחוץ לאוסטריה, ויכוח על הלאומנות באמנות, חידוש האמנות הדקורטיבית. יצירת "אמנות טוטאלית", המאחדת בין ציור, אדריכלות ואמנות דקורטיבית. ובמיוחד בהתנגדות לשליטת האקדמיה הרשמית לאמנויות של וינה, ומכוני האמנות הרשמיים, באוריינטציה מסורתית להיסטוריציזם.התנועה קיבלה את שמה מתנועת הזצסיון במינכן שנוסדה בשנת 1892. מטרותיה של התנועה החדשה בווינה התבטאו על ידי מבקר הספרות הרמן בהר בגיליון הראשון של כתב העת החדש שפרסמה הקבוצה, המכונה Ver Sacrum. בהר כתב, "האמנות שלנו איננה לחימה של אמנים מודרניים כנגד אלה של פעם, אלא קידום האומנויות נגד הסוחרים שמתייצבים כאמנים ובעלי אינטרס מסחריים שלא לתת לאמנות לפרוח. הבחירה בין מסחר לאמנות היא הנושא העומד על הפרק בסדר היום שלנו. זה לא ויכוח על אסתטיקה, אלא עימות בין שני מצבים רוחניים שונים."