בעקבות יציאתו של האלבום War וסיבוב ההופעות שלו, U2 פחדו שהם יהפכו לעוד להקת רוק צווחנית המנגנת בארנות ונושאת סיסמאות. למרות זאת, ההצלחה של אלבום ההופעה Under a Blood Red Sky ושל סרט ההופעה Live at Red Rocks מ-1983, העניקו ל-U2 חופש אומנותי, ובפעם הראשונה גם כלכלי. לאחר הופעה ב-Phoenix Park Racecourse שבדבלין באוגוסט 1983, אשר הייתה אחת ההופעות האחרונות בסיבוב ההופעות War, בונו דיבר במטפורות על כך שהלהקה תתפרק, תתאחד מחדש ותלך לכיוון שונה. במהדורה העשירית של מגזין U2, אשר יצאה בפברואר 1984, בונו רמז על שינויים רדיקלים בחומרים של הלהקה. הוא אמר שהוא לא יכול לישון בלילה בגלל המחשבות על כך ושהלהקה עוברת שינוי גדול. אדם קלייטון אמר שהלהקה חיפשה משהו יותר רציני ואמנותי.
הלהקה הקליטה את שלושת אלבומי האולפן הראשונים שלה עם המפיק סטיב ליליוויט, ובמקום ליצור את "הבן של War", חברי הלהקה רצו להתנסות. הם שקלו לעבוד עם ג'ימי איאובין, אך חשבו שהחומרים שלהם אירופים מדי בשביל מפיק אמריקאי. הם גם שקלו לפנות לקוני פלאנק ולרט דייוויס.
U2 הציעה לבריאן אינו להפיק את האלבום, אך תחילה הוא הסתייג מכך מכיוון שהוא לא עבד לפני כן על מוזיקה בסגנון של U2. לאחר שהלהקה השמיעה לו את Under a Blood Red Sky הוא התרשם והציע להם שיעבוד על האלבום יחד עם דניאל לנואה. אינו אמר שהוא התמקד ברעיונות ובהיבטים הקונספטואליים, בעוד שלנואה היה אחראי להיבטים הקשורים להפקה. כריס בלאקוול, המנהל של איילנד רקורדס, ניסה לשכנע אותם לא לעבוד עם אינו, מכיוון שהוא חשב שבדיוק כאשר הלהקה עמדה להגיע לרמות ההצלחה הגבוהות ביותר, אינו "יקבור אותם תחת שכבה של קשקושי אוונגרד". ניק סטיוארט מאליינד רקורדס אמר שבאותה תקופה הוא חשב שהם משוגעים, אך שההחלטה של חברי הלהקה למתוח את עצמם ולמצוא ממד נוסף הייתה נקודת המפנה בקריירה שלהם.
הקלטות והפקה.
השירים "Pride (In the Name of Love)", "The Unforgettable Fire", ו-"A Sort of Homecoming" חוברו בביתו של בונו במגדלי מרטלו.הקלטות האלבום החלו בתחילת חודש מאי, 1983, ב-Slane Castle. הלהקה והצוות גרו יחד בטירה לאורך העבודה על האלבום. הם בחרו באולם הנשפים הגותי שבטירה, אשר נבנה במיוחד למוזיקה והיה בעל תקרה כפתית בגובה תשעה מטר, מה שטרם לאווירה הרגועה והניסיונית שנוצרה. האווירה הייתה כל כך רגועה שיום אחד חברי הלהקה הקליטו בעירום. הגישה שלהם הייתה שבמקום להשתמש באפקטים ובהדהוד כדי ליצור את הסאונד הרגיל שבאולפן, הם יעשו את ההפך וישתמשו בהקלטה חיה כדי "לרסן את הסאונד הפרוע שלהם."
U2 שכרו את חברת Effanel Music, אשר הקליטה את ההופעות שלהם בבוסטון וברד רוקס בשנה שלפני כן, על מנת להקליט את האלבום. יחד עם החברה U2 שכרו גם מכשיר הקלטה נייד בעל 24 ערוצים, אשר היה יוצא דופן באותה התקופה. הציוד ישב בספרייה של הטירה והכבלים השתרכו ממנו אל תוך אולם הנשפים הסמוך, היכן שהלהקה ניגנה. הגנרטור אשר סיפק חשמל לאולפן התקלקל לעיתים קרובות, ורוב קטעי הגיטרה של דה אדג' הוקלטו כאשר המגבר היה במרפסת, מוגן על ידי פלסטיק מהגשם. אולם הנשפים התברר כגדול מדי ולכן הלהקה עברה להקליט בספרייה שהייתה קטנה יותר. חברת הטלוויזיה האירית RTÉ-TV צילמה את חברי הלהקה בזמן ההקלטות עבור סרט תיעודי שנקרא The Making of The Unforgettable Fire ויצא ב-1985.
על פי דה אדג', אינו התעניין יותר בחומרים הלא קונבנציונליים ופחות בשירים Pride (In the Name of Love) ו-The Unforgettable Fire. לנואה "חיפה עליו", כך שהשניים איזנו אחד את השני. חלק גדול מהאלבום נערך מחדש מאוחר יותר באולפני Windmill Lane, שם הלהקה הקליטה בין ה-6 ביוני ל-5 באוגוסט. באלבום זה U2 השתמשה לראשונה בסינתסייזר. המתח גבר בין הלהקה לצוות ההפקה באולפני Windmill Lane, בייחוד מכיוון שהלהקה "לא יכלה לסיים כלום". 12 ימים לפני תאריך הסיום הרשמי, בונו אמר שהוא לא יכול לסיים לכתוב את המילים ולהקה עבדה 20 שעות ביום במשך השבועיים האחרונים של ההקלטות כדי לסיים את האלבום. מאוחר יותר בונו אמר שהוא הרגיש ששירים כמו Bad ו-Pride (In the Name of Love) נותרו כסקיצות לא גמורות.
באותה תקופה, The Unforgettable Fire נחשב לשינוי המשמעותי ביותר שעבר על U2. לאלבום יש סאונד עשיר ותזמורתי, והוא היה האלבום הראשון של U2 בעל סאונד מגובש. תחת הניהול של דניאל לנואה, התיפוף של לארי מולאן ג'וניור הפך למשוחרר, פאנקי ומעודן יותר. נגינתו של אדם קלייטון על גיטרת הבס הפכה גם היא למעודנת יותר, כך שקטעי המקצב לא התפרצו יותר אל תוך השירים, אלא זרמו בהם.
השיר הפותח את האלבום, A Sort of Homecoming, מראה מיד את השינוי בסאונד של U2. כמו בשירים רבים באלבום, קצב התיפוף הצבאי של War מתחלף בנגינה מעודנת יותר, והגיטרה לא בולטת במיקס כמו ב-War.
בתקופה שלפני הקלטת האלבום בונו קרא הרבה סיפורת, שירה ופילוסופיה, אשר השפיעו על כתיבתו. הוא אמר שהוא מרגיש ש-The Unforgettable Fire הוא "אלבום יפהפה בחוסר הפוקוס שלו, מטושטש כמו ציור אימפרסיוניסטי ושונה מאוד משלטי חוצות או ססמאות בפרסומות."
הוצאה וקידום.
האלבום יצא ב-1 באוקטובר 1984. שם האלבום לקוח מתערוכה בשם "The Unforgettable Fire" אשר הציגה יצירות של ניצולים של הפלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי ביפן. הלהקה ראתה את התערוכה בנובמבר 1983 במוזיאון The Peace Museum שבשיקגו במהלך סיבוב ההופעות של האלבום War.
הלהקה הסתובבה כמה ימים באירלנד במכונית עם אנטון קורביין וחיפשה מקומות צילום פוטנציאלים. הטירה המופיעה על עטיפת האלבום היא Moydrum Castle אשר נמצאת בעיירה את'לונה.
Pride (In the Name of Love) היה הסינגל הראשון מהאלבום ויצא ב-3 בספטמבר 1984.
The Unforgettable Fire היה הסינגל השני מהאלבום ויצא ב-22 באפריל 1985.
קבלה.
כאשר האלבום יצא הוא קיבל ביקורות טובות, אך האלבום נכלל גם בספר "The Worst Rock and Roll Records of All Time" (אלבומי הרוק הגרועים ביותר בהיסטוריה) שיצא ב-1991.
הופעות.
לאחר צאת האלבום הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בשם The Unforgettable Fire. הסיבוב החל בקרייסטצ'רץ' שבניו זילנד, ב-29 באוגוסט 1984, והסתיים בקורק שבאירלנד, ב-25 ביולי 1985. הסיבוב כלל 112 הופעות.
U2 השתתפה במופע הצדקה לייב אייד באצטדיון ומבלי שבלונדון ב-13 ביולי 1985. המופע נערך כדי ליצור מודעות ולאסוף תרומות לרעב באפריקה. הופעתה של U2 היא אחת מהזכורות ביותר במופע. בעת ביצוע באורך 12 דקות של השיר "Bad", בונו קפץ מהבמה וחיבק ורקד עם מעריצה. מכיוון שביצוע השיר היה ארוך הם היו צריכים לוותר על שיר אחד. אף על פי שבהתחלה הם חשבו שהם דפקו את ההופעה, היה זה למעשה רגע פריצה עבור הלהקה. בונו הראה לקהל של מילונים מרחבי העולם את החיבור האישי שלו עם הקהל. לאחר ההופעה, כל האלבומים הקודמים של U2 חזרו למצעדים. ב-1985, מגזין הרולינג סטון קרא ל-U2 "הלהקה של שנות ה-80". בכתבה נאמר ש"עבור מספר הולך וגדל של אוהבי רוק, U2 נהפכה ללהקה החשובה ביותר, אולי אפילו ללהקה היחידה החשובה."
רשימת שירים.
הערות
ב-1995, האלבום עבר רימסטארינג ויצא כדיסק זהב מיוחד. משכי השירים באלבום הזה היו שונים במקצת, בעיקר "4th of July" שהופיע בגרסה מורחבת בת 2:39 דקות.
ב-1985, הלהקה הוציאה מיני-אלבום בשם "Wide Awake in America" וכלל גרסאות חיות של "Bad" ו-"A Sort of Homecoming" ושני בי-סיידים בשם "The Three Sunrises" ו-"Love Comes Tumbling".
מצעדים ותעודות.
מצעדי אלבומים
מצעדי סינגלים
תעודות
בלייד ראנר 2
אימרה ורגה
אימרה ורגה (בהונגרית: Varga Imre; 1 בנובמבר 1923 – 9 בדצמבר 2019) היה פסל, צייר ומעצב גרפי הונגרי, שנחשב לאחד הכישרונות הגדולים ביותר בתחום הפיסול בהונגריה.
ביוגרפיה.
ורגה נולד בעיירה שיופוק שבהונגריה. כבר כילד, בהיותו תלמיד בית ספר, הוצגו ציוריו בתערוכות קטנות. הוא למד אווירונאוטיקה באקדמיה הצבאית בבודפשט. במלחמת העולם השנייה שירת כקצין בחיל האוויר ההונגרי ונפל בשבי ארצות הברית. ורגה חזר להונגריה ב-1945 ופנה לעסוק באומנויות חזותיות. מ-1950 עד 1956 למד ורגה באקדמיה לאומנויות יפות בבודפשט אצל שנדור מיקוש ופאל פטזאי. הוא סיים את לימודיו עם תואר. מאז פעל בתחומים אומנותיים שונים. הוא יצר גם פסלים קטנים ומטבעות וגם יצירות מונומנטליות עבור מקומות ציבוריים, ובכלל זה פסל ראול ולנברג ברחוב הנושא את שמו של ולנברג בתל אביב.
אחד הפסלים הידועים שלו במקומות ציבוריים הוא אנדרטת הערבה הבוכייה לזכר יהודי הונגריה שנספו בשואה מאחורי בית הכנסת הגדול של בודפשט ברובע היהודי ההיסטורי של פשט. האנדרטה בנויה בצורת עץ ערבה בוכייה שהעלים שלו נושאים שמות של יהודי הונגריה קורבנות השואה.
עוד יצירה של ורגה שמרבים לבקר בה היא קבוצת פסלי נשים שנראות בתצוגת קבע בכיכר באובודה שבבודפשט, בקרבת אוסף היצירות של ורגה.
ורגה השתתף בתערוכה הראשונה של אמנויות יפות בהונגריה, בה הוצגה יצירתו "פועלי ברזל". את יצירתו הבולטת הראשונה, "פרומתאוס" יצר בשנת 1965 והיא נמצאת בסקסארד שבהונגריה.
בשנות השבעים של המאה ה-20, ורגה התרחק מן המונומנטליזם המקובל שנראה בדרך כלל במדינות הקומוניסטיות. הוא יצר מגוון רחב של יצירות, החל מפסלים של ולדימיר לנין עד לפסלים הקשורים לשואה, וכן פסלים של פֶרֶנץ ראקוצי השני, ראול ולנברג, וינסטון צ'רצ'יל, בלה בארטוק, קונראד אדנאואר ושארל דה גול.
כ-300 יצירות של אימרה ורגה מוצגות בלמעלה מעשר מדינות.
ורגה נפטר בבודפשט ב-9 בדצמבר 2019.
אימרה וארגה
Snipping Tool