אור גדל בקיבוץ טירת צבי. אביו זולי (שלמה) אור היה קצין שריון ששימש קצין אג"ם וראש מטה חטיבה 679. אור התגייס לצה"ל בשנת 1996 לאחר מסלול לוחם עבר קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון. הוא שימש במספר תפקידי פיקוד בחיל ובהם מפקד פלוגת וולקן בגדוד 77 וקצין אג"ם של חטיבה 7. בהמשך מונה לסגן מפקד גדוד 77 וגדוד 196. בשנת 2012 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 77, ושימש בתפקיד עד שנת 2014. בהמשך שימש סגן מפקד חטיבה 7 בשנים 2014–2015 כולל במהלך במבצע צוק איתן. לאחר מכן מונה למפקד גדוד דקל בבה"ד 1 בשנים 2015–2016. ב-11 ביוני 2017 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת קרייתי.במקביל לתפקידו כמפקד חטיבת קרייתי שימש כראש תחום שריון במפקדת זרוע היבשה. ב-2019 מונה לסגן מפקד עוצבת הגליל.
אור נשוי ואב לארבע, הוא נכדו של מאיר אור, סופר והוגה דעות ציוני דתי, ונינו של הרב יוחנן זרחי.
עונת 1986/1987 בבונדסליגה
עונת 1986/1987 הייתה העונה ה-24 של הבונדסליגה, שהיא הליגה הגרמנית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-8 באוגוסט 1986 והסתיימה ב-17 ביוני 1987.
בלאו-וייס ברלין ופ.צ. הומבורג עלו מהליגה השנייה בפעם הראשונה בתולדות המועדונים.
באיירן מינכן זכתה בתואר האליפות בפעם השלישית ברציפות ובפעם התשיעית בתולדות המועדון.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות. במידה ובסוף העונה מספר קבוצות היו מגיעות לאותו מספר נקודות, הקבוצה עם הפרש השערים הטוב יותר הייתה מקבלת יתרון.
הליגה כללה 18 קבוצות. קבוצות שסיימו במקומות ה-17-18 ירדו בסוף העונה לבונדסליגה השנייה, ושתי קבוצות עלו במקומן. הקבוצה שהגיעה למקום ה-16 השתתפה במשחקי מבחן מול הקבוצה שסיימה במקום השלישי בבונדסליגה השנייה, כאשר המנצחת במפגש הכפול הייתה משחקת בעונה הבאה בבונדסליגה והמפסידה בבונדסליגה השנייה.
פורטונה דיסלדורף ובלאו-וייס ברלין ירדו לבונדסליגה השנייה. פ.צ. הומבורג שיחקה בצמד משחקי מבחן (מפגש כפול) נגד פ.צ. סנט פאולי ונותרה בליגה הבכירה.
כדורגלנים מצטיינים.
אובה ראן (בורוסיה מנשנגלדבך) שכבש 24 שערים זכה בתואר מלך השערים של הליגה.
ארגון הספורט של החרשים בישראל
ארגון הספורט של החרשים בישראל (אס"ח) הוא עמותה המפעילה מסגרות ספורט תחרותיות ועממיות לקהילת החירשים וכבדי השמיעה בישראל.
הארגון הוקם בשנת 1953 על ידי קבוצת אנשים חירשים – ותיקים ועולים, אשר היו מעורבים בפעילויות ספורט ייחודי עבור חירשים בישראל ובאירופה.
נכון ל-2014, אס"ח מונה יותר מ-400 ספורטאים חירשים וכבדי שמיעה, ילדים, נוער ובוגרים העוסקים בכל ענפי הספורט, ומשפיע אגב כך על אורח חייהם של יותר מ-7,000 חירשים וכבדי שמיעה בזכות פתיחת אפשרויות תעסוקה ופנאי בתחומי הספורט.
אס"ח מקיים פעילות למגוון רחב של אוכלוסיות – יהודים, ערבים, ותיקים ועולים בכל הגילאים.
ספורט חירשים.
חירש מוגדר כמי שנמצא במנעד שבין מי שאינו שומע לחלוטין ועד כבד שמיעה בדרגת 55 דציבל.
לרוב הספורטאים החירשים ישנו קושי משמעותי להשתתף בפעילויות הספורט המתקיימות במועדוני הספורט הרגילים, בשל בעיות השמיעה והשפה. לדוגמה, חירש המשתתף במרבית ענפי הכדור אינו יכול לעקוב אחרי דברי המאמן, לשמוע את עמיתיו לקבוצה ולשמוע את שריקות השופטים.
ערך הספורט לחיי החירש הוא רב, שכן בנוסף לכל היתרונות הגלומים בספורט, העיסוק בו עבור החירש מקנה לו תחושת שייכות, משמעות וחיבור לחברה.
היסטוריה.
ארגון הספורט של החירשים נוסד ב-4 במאי 1949, בשם "אגודת החרשים היהודים בתל אביב – מחלקת הספורט".
ב-9 במאי 1953 הכריזו העולים החירשים באספה מיוחדת שמחלקת הספורט תהיה גוף נפרד בחסות אגודת החרשים התל אביבית. מרדכי סולוביציק שהיה בין היוזמים, נעשה היו"ר הראשון.
ב-1953 השתתף החבר ישראל סביר, חירש ישראלי, בקונגרס CISS (שם קודם של ICSD , ועדה בינלאומית של ספורט לחירשים) במילאנו, איטליה. זו הייתה הפעם הראשונה שישראלי השתתף בקונגרס CISS (הוא מימן בעצמו את הנסיעה). במפגש הוא הציע את צירוף ישראל כחברה ב-CISS והדבר התקבל.
ב-26 בדצמבר 1953 נערכה אספה מיוחדת בה ארגון הספורט נפרד מאגודת החירשים בישראל ונעשה עצמאי. שמו נקבע כ"ארגון הספורט של החרשים", והוא נרשם כמוסד ללא מטרות רווח.
ב-1957 השתתפה ישראל לראשונה ב"משחקי החרשים העולמיים" (שמה הקודם של אולימפיאדת החירשים) במילאנו. ישראל יוצגה על ידי קבוצת כדורסל שלה.
ב-23 במאי 1964 הצביעה האספה הכללית של החרשים שארגון הספורט של החרשים ייעשה גוף לאומי. כך נוספה לשמו המילה "ישראל".
ב-1987 נעשה ארגון הספורט של החרשים (אס"ח) גוף עצמאי לחלוטין, לאחר שהתקנון שלו שוכתב ואושר.
ב-1988 בקונגרס EDSO בטריר, גרמניה, התקבלה ישראל כחברה בארגון.
ישראל גם אירחה אליפויות אירופיות שונות כמו אליפות אירופה החמישית בכדורסל לחירשים במאי 1992, אליפות אירופה בטניס שולחן ב-1995, טורניר מוקדמות אליפות אירופה קטרגל ב-2014 ו-2017, וטורניר מוקדמות אליפות אירופה כדורסל ב-2016.
ב-13 במרץ 2020 הודיע הארגון על הקפאת פעילותו עד להודעה חדשה, עקב התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
אדם (התנחלות)
לאזר זין
לָאזְר זִין (ברומנית: Lazăr Zin: 1899–1991) היה צייר יהודי רומני.
זין נולד בבוקרשט, רומניה, בשם "זינגר לאזר" (Singer Lazăr), במשפחה של יהודים עניים, בסביבה חסידית, בקרבת בית הכנסת "פורדים". בגלל המצב הכלכלי הקשה החל לעבוד כבר בנעוריו, אך היה צמא ללימודים ולמד בתיכון ערב ולאחר סיומו, ב-1923, נרשם ל"אקדמיה לאמנויות יפות של בוקרשט", בכיתתו של הפסל פרדריק סטורק. המצב הכלכלי אילץ אותו להפסיק לימודיו כעבור שנתיים והוא התגייס לצבא רומניה. ב-1927 שב ללימודים, הפעם ב"בית הספר החופשי לציור" בבאיה מארה, שם הפיק עבודות חשובות, שרק מעטות נשמרו. זין הציג מיצירותיו בהזדמנויות שונות ב"סלון הרשמי" וב-1928 קיבל את פרס אנאסטאסה סימו (פרס למצטיינים בציור המוענק על ידי עיריית בוקרשט).
בתחילת שנות השלושים נסע לצרפת ונרשם ללימודים ב"בית הספר הרומני שב-Fontenay aux Roses", אך סולק כעבור חצי שנה. לדבריו סולק על ידי ניקולאה יורגה על רקע היותו יהודי וקומוניסט. נסע למקומות רבים במטרה לשפר את אמנותו בציור פורטרטים, נסע לבלצ'יק, סוריה, פולין, יוון וארץ ישראל.
ב-1938, כאשר התכונן לתערוכה של ציוריו, בה התכונן להציג פורטרטים של יהודים וערבים באזור הכותל המערבי ופורטרטים של כורים, החלה רדיפת היהודים ברומניה והחקיקה האנטישמית והתערוכה לא יצאה לפועל. מרבית ציוריו אבדו יחד עם ביתו והסטודיו שלו, שהופצצו במלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה היה בין עובדי הכפייה היהודים שנשלחו לפרק את הקברים בבית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט. במהלך העבודה, שנמשכה שנים, זין צייר 53 מצבות, כדי לשמר את האמנות של בוני המצבות.
אחרי המלחמה נשאר ללא מקום מגורים עד שקיבל דיור בדירה קטנה, בה לא היה לו מקום לצייר. ב-1945 הציג ב"סלון הרשמי לציור, חריטה וכרזה" שלוש כרזות מתוך הסדרה על יצרני התחמושת. הוא עבד כפועל פשוט והתקשה לעסוק בציור. ב-1964, כשהשלטונות החליטו לפרק את בית הכנסת "קולטורה", נרתם להנציח את המראה החיצוני והפנימי על ידי הציור שלה. מכאן המשיך במלאכת התיעוד על ידי ציור מצבות ישנות בבתי עלמין יהודיים בדורוחוי, מיכאילן ושטפנשט ועל כך קיבל פרס ב-1968.
זין הלך לעולמו בגיל מופלג, בבית אבות בבוקרשט.
כיכר העצמאות (עפולה)
כיכר העצמאות היא הכיכר המרכזית של עפולה. במהלך שנות המנדט הבריטי ניתן לה השם "כיכר אנדרוס" ובשנת 1952 הוחלף השם ל"כיכר העצמאות".
בתקופת המנדט הבריטי.
העיר עפולה נוסדה בשנת 1925 על ידי חברה ציונית מיישבת בשם קהילת ציון אמריקאית. החברה רכשה את אדמות עפולה כיחידה אחת מידיו של פאודל ערבי נוצרי בשם אליאס סורסוק ששכן בביירות והיה הבעלים שלהן. האריסים שעיבדו עבורו את הקרקע שכנו בכפר זעיר בשם "איל פולה". האדריכל ריכרד קאופמן, שתכנן את העיר לבקשת החברה, תכנן בה שדרה, שתחצה את העיר החדשה מדרום לצפון (שלימים תקרא שדרות ארלוזורוב) ותסתיים בכיכר מרכזית שמצפון לה נמצאת תחנת רכבת העמק שהוקמה בשנת 1905.
כשנבנתה העיר הייתה הכיכר, הממוקמת במקום המרכזי ביותר בעפולה, לאתר בו נערכו העצרות והאירועים בעיר. בחלק הצפוני של הכיכר הוקמה תחנת "אגד", שלימים עברה למשכנה החדש, וחלק זה של הכיכר הפך למגרש חנייה שמשני צדדיו חנויות ומשרדים.
ב-26 בספטמבר 1937, בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, נרצח בנצרת על ידי טרוריסטים ערבים לואיס אנדרוס, שהיה מושל מחוז הגליל בתקופת המנדט הבריטי. אנדרוס היה אחד הבודדים מאנשי השלטון המנדטורי שהיה אוהד של הציונות ותנועת ההתיישבות, והמועצה המקומית עפולה החליטה לקרוא לכיכר בשם "כיכר אנדרוס".
בערבו של 29 בנובמבר 1947, לאחר החלטת עצרת האו"ם על תוכנית החלוקה, נערכו בכיכר ריקודים המוניים סביב המדורה. למחרת נערכו בכיכר עצרות המונים של תושבי העיר, כולל עצרות של ילדי העיר.
במדינת ישראל.
לאחר הקמת מדינת ישראל המשיכה הכיכר להקרא "כיכר אנדרוס", עד שבשנת 1952 החליטה המועצה המקומית להסב את שם הכיכר ל"כיכר העצמאות". שמו של אנדרוס הועתק אז לחורשה שהייתה על אדמת בית הקברות לשעבר של הכפר איל פולה וניתן לה השם "חורשת אנדרוס" וברבות הימים היא הפכה למגרש חנייה עירוני.
בשנות המדינה הראשונות נערכה בכיכר בערב כל יום עצמאות חגיגה מרכזית ולמחרת נערכו בה עצרות ומצעדים. באמצע שנות החמישים גברה ההזנחה של הכיכר עד כי בשנת 1956 התקשרה המועצה המקומית עם אדריכל שעיצב את הכיכר וקישט אותה בדשאים וצמחים. בשנות השבעים נבנתה בכיכר בריכת נוי.
שיקום הכיכר.