בשנת 1992 יצר גרשוני הדפס ובו ארבע מגיני דוד שחורים הממוקמים הארבעת קצוותיו של גיליון נייר בצבע צהוב. סביב מגיני הדוד מופיעה מעין הילה או אזור כהה יותר, שנוצר בתהליך ההדפסה. הרקע הצהוב הודפס בטכניקה של אקווטינטה, המעניק לו תחושה גרגירית, ואילו ארבעת מגיני הדוד נעשו בעזרת עפרון חשמלי, הצורב את הפלטת ההדפס, ומעניק לדימוי תחושה חומרית. העבודה הודפסה בידי שרון פוליאקין על נייר בגובה 76 ס"מ וברוחב 105 ס"מ ובמהדורה של 12 עותקים בסדנת ההדפס ירושלים. היא הוצגה במספר תערוכות ביניהן תערוכת היחיד של גרשוני (1993) במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן, בתערוכה "חותם הדפס: 20 שנה לסדנת ההדפס ירושלים" (1995) שהוצגה במוזיאון ישראל ובתערוכת היחיד של גרשוני "ימי חיינו" בסדנת ההדפס ירושלים (2015). במקביל להדפס זה יצר האמן שני הדפסים נוספים של אותו דימוי. בראשון (T.1657) הודפס הדימוי על גיליון נייר בגובה 44 ס"מ וברוחב 63 ס"מ. בעבודה הנוספת הודפס הדימוי על פורמט גדול ממדים שצורף מארבעה גליונות נפרדים בגובה 76 ס"מ וברוחב 105 ס"מ כ"א. בשנת 2011 הודפס תצלום ההדפס הקטן יותר בקטלוג התערוכה הרטרוספקטיבית של גרשוני במוזיאון תל אביב לאמנות.
ההדפס מבוסס על מוטיב שהופיע כבר ביצירתו המוקדמת של גרשוני. בשנת 1970 יצר האמן עבודה ובה הדביק ארבעה כוכבים מתוך ערכת לטרסט בארבע פינותיו של דף נייר. באותה עת נתפסה עבודה זו, ועבודות דומות לה, כפעולה פוסט-מושגית העוסקת בסימון גבולות הפורמט.
בהדפס זה בחר גרשוני ליצור את ההדפס על רקע צהוב, האופייני ליצירתו בהדפס באותה עת. הצבע הצהוב מהווה היפוך של מגמה זו לטובת ביטוי אקספרסיבי. הוא מאזכר את צבעו של הטלאי הצהוב בתקופת השואה, אולם גם מתייחס לחוויה דתית וביטוייה ביצירות אמנות דתיות בעלות רקע מוזהב.
שיבה (שיר)
שִׁיבָה הוא אחת מארבע הטיוטות שכתבה רחל המשוררת.
מבנה השיר ותכניו.
השיר משולב בחריזה והוא בנוי מפתיח ושלושה בתים.
כפי שנהגה רחל בעוד משיריה, היא פותחת את השיר בציטוט מהתנ"ך. בשיר היא מוצאת לומר כי אף על פי שהלב עושה טעויות רבות, האדם יחזור בתשובה. רחל אומרת שטוב לה כשמצב רוחה נרגע בחושך. הלב מחפש ורוצה להיות רגוע. הלב הוא הפכפך. פעם אחת הוא מקשיב לרעיון ופעם אחרת הוא בוגד. פעם הוא רוצה להמריא ופעם אחרת הוא רוצה ליפול. תחושתה היא כי טוב לה לשהות בחדר אפל, שבו אף אחד לא ישים לב לבכי השקט שלה. בסופו של דבר, היא מבינה כי הלב ההפכפך שלה לא נדיר.
את השם "שִׁיבָה" בחרה רחל משום שלטעמה אחרי שהלב עושה טעות, האדם ישוב למצב הקודם לו. המשוררת בחרה דווקא לקשר את הפסוק ממגילת קהלת כי כמו שהלב הוא הפכפך וחוזר על עצמו, כך גם הרוח.
קישורים חיצוניים.
סופרג'יסטיות (סרט)
סופרג'יסטיות (אנגלית: Suffragette) הוא סרט דרמה היסטורי בריטי משנת 2015. הסרט עוסק במאבק של נשים לקבל את זכות הבחירה בבריטניה. הסרט בוים על ידי שרה גברון ונכתב על ידי אבי מורגן . מככבים בו קארי מאליגן, הלנה בונהם קרטר, ברנדן גליסון, אן-מארי דאף ומריל סטריפ.
הסרט צולם בארמון וסטמינסטר, ובאישור חברי הפרלמנט. זהו הסרט הראשון לזכות במעמד זה. הסרט יצא לאקרנים בבריטניה ב-12 אוקטובר, 2015 על ידי חברת פאה והיה בהפצה מוגבלת בארצות הברית ב-23 באוקטובר 2015 על ידי חברת פוקוס.
עלילה.
בשנת 1912 מוד וואט בת ה-24 עובדת ככובסת. מוד מגלה כי עמיתתה לעבודה ויולט מילר פעילה בתנועת הסופרג'יזם ואף משתתפת במהומות המתרחשות בעיר. מוד גם פוגשת באדית אלין אשה בעלת ידע רחב ברפואה אך לא יכולה לעסוק בתחום בגלוי כי היא אשה. אדית פועלת תחת שמו של בעלה, הרוקח. אדית פעילה בתנועת הסופרג'יזם גם כן, ומגדירה את עצמה כלוחמת למען זכות ההצבעה.
אליס הואטון אשתו של חבר פרלמנט, מעודדת את הנשים העובדות במכבסות לתת עדות מול הפרלמנט, על מנת להבטיח את זכות ההצבעה. ויולט נבחרה לתת עדות מהמכבסה של מוד, אך היא הוכתה על ידי בעלה המתעלל, והוחלט כי מוד תוכל לתת עדות טובה יותר. מוד מאמינה כי עדותה עשתה רושם והולכת עם ויולט ואדית לשמוע את ההחלטה שהתקבלה בנוגע זכות הצבעה לנשים. ההחלטה הייתה לא לאשר את זכות ההצבעה, והנשים מחו על כך. השוטרים החלו לפנות את הנשים ולהכות אותן. מוד נתפסת ומוכנסת למאסר למשך שבוע. בעודה בכלא, היא פוגשת את אמילי דייוויסון, אשת אמונה של אמלין פנקהרסט.
כשהיא חוזרת הביתה, היא נאלצת להתמודד עם הביקורת של השכנים ועמיתה לעבודה. היא מבטיחה לבעלה סוני להתרחק מהסופרג'יסטיות. עם זאת, כשהיא מוזמנת לכנס סודי, לשמוע את דבריה של פנקהרסט, היא מחליטה ללכת. היא מחליפה כמה מילים עם פנקהרסט, נעצרת ומשוחררת בדיוק מול הבית שלה. בעלה רותח מזעם על כך שהשפילה אותו פעם נוספת ומגרש אותה מהבית. מוד נאבקת כדי לראות את הבן שלה, אף על פי שבעלה מסרב לאפשר לה זאת. מוד ממשיכה לעבוד במכבסה ורואה כיצד המנהל מתעלל מינית באחת הבנות החדשות, כפי שנהג לעשות עם הנערות במשך שנים. כאשר תמונתה של מוד מודפסת בעיתון והיא מתפרסמת כסופרג'יסטית, הוא מפטר אותה. מוד, שהגיעה לסף שבירה, שורפת את ידו עם מגהץ והמשטרה מגיעה. המפקח סטיד מאפשר לה להשתחרר אם תסגיר את שאר חברותיה לתנועה. מוד מסרבת.
סוני ממשיך למנוע ממוד לראות את בנם, כשהוא מזכיר לה שהחוק לצדו. מוד מחזקת את פעילותה בתנועה כחלק מהמאמץ שלה לשנות את החוקים המפלים כנגדה. בסופו של דבר היא לומדת שסוני, שמצא את עצמו דחוי ומנודה חברתית, לא מצליח לגדל את ג'ורג' והוא מוסר אותו למשפחה מאמצת. בלי קשרי משפחה, מוד הופכת להיות יותר ויותר קיצונית בהנהגתה של אדית, והיא מעורבת בפיצוץ של תיבות דואר וחיתוך של חוטי הטלגרף. היא וכל חברותיה נאסרות שוב אחרי שהן מפוצצות בית מגורים של הפרלמנט כשהוא עומד ריק. כאסירה פוליטית בכלא, מוד פוצחת בשביתת רעב. השוטרים פועלים באלימות ומאכילים אותה בכוח. קצין המשטרה סטיד לא מרגיש בנוח עם הפעולות הללו.
המאבק של הנשים מחריף. המשטרה מנסה ללחוץ על העיתונים למנוע מהם לדווח על הפעילות האלימה של התנועה, והתנועה מחריפה את הפעילויות על מנת לזכות בתהודה ציבורית רחבה יותר. הנשים מחליטות להשתתף במרוץ הסוסים אפסון, בו המלך ג'ורג' החמישי יהיה נוכח. הן מתכננות לעמוד מול המצלמות עם שלטים וכרזות התומכות בזכות ההצבעה עבור נשים. עם זאת, ביום האירוע, רק מוד ואמילי דייוויסון מגיעות. לאחר שניסו להגיע למיקום שבו המלך עמד ולא הצליחו, אמילי מחליטה שעליה להשיג את המטרה בדרך אחרת. בעיצומו של המרוץ, היא נכנסת לאמצע המסלול ונדרסת למוות על ידי הסוסים. מוד מגיעה יחד עם שאר חברותיה למסע הלוויה. הסרט מסתיים בכיתוב שנשים קיבלו את זכות ההצבעה ב-1918 בבריטניה, ואחר כך ישנה רשימה של השנים בהן קיבלו נשים את זכות הבחירה בכל עולם עד היום.
השחקנים.
כל הדמויות מלבד פנקהרסט, דייוויסון, לויד ג'ורג' והמלך ג'ורג החמישי הן בדויות.
סוגיות בסרט.
הסרט מציג שלב בתהליך קבלת זכות ההצבעה לנשים. שלב המאופיין בהסלמה של המאבק ומעבר ממחאה שקטה, למאבק אלים. הנשים המוצגות בסרט מעידות על עצמן כי לא רצו להשחית רכוש ולפעול באלימות, אך לא נותרה להן ברירה. כל הסלמה נוספת במאבק גוררת אחריה היסוסים של הנשים, מלבד אדית שמצטטת את פנקהרסט כשהיא אומרת שמעשים, ולא מילים יזכו אותן בזכות ההצבעה. סוגיה נוספת שעולה בסרט הוא מאבקה של מוד במצבה החברתי ובמיוחד אל מול בנה. מוד מפסידה את בנה ונאסר עליה לראות אותו, וזאת אף על פי שאביו אינו מתפקד, ולבסוף אף מחליט למסור אותו לאימוץ. מוד נאבקת על זכות ההצבעה על מנת לזכות בחקיקה אשר מגינה על זכויותיהן של אמהות.
ביקורות.
סופרג'יסטיות קיבל בעיקר ביקורות חיוביות. הסרט זכה בדירוג של 73%, בהתבסס על 179 חוות דעת, עם דירוג ממוצע של 6.6/10 באתר "Rotten Tomatoes". רוב הביקורות כתבו כי אף על פי שיש בסרט פגמים, הסרט יוצר דרמה אנושית שעדיין רלוונטית ונוגעת. באתר Metacritic, הסרט מחזיק ציון של 67 מתוך 100, בהתבסס על 37 מבקרים, המציין "בדרך כלל חיובי ביקורות". ארז דבורה ואורי קליין כתבו בביקורת על הסרט כי מדובר בנושא חשוב, ובסרט שיש לו כמה מעלות. אך בסופו של דבר הוא לא עושה צדק לנושא עליו מדבר.
המבקרים שיבחו את יכולות המשחק של צוות השחקנים, במיוחד של קארי מאליגן, והלנה בונהם קרטר. המבקרים גם טוענים שאף על פי שהופעתה של מריל סטריפ הייתה טובה, היא הופיעה בסרט מעט מאוד, וכי השימוש בשמה לקידום הסרט היה מטעה.
שריל סטרייד
שריל סטרייד (באנגלית Cheryl Strayed; לבית ניילנד; נולדה ב-17 בספטמבר 1968) היא סופרת אמריקאית, מחברת ספרות תיעודית וסיפורת, מחזאית ויוצרת. מחברת ארבעה ספרים, עבודתה זוכת פרסי הכתיבה זכתה לפרסום נרחב ברחבי העולם, במגזינים ואנתולוגיות, ועל פי ספרה "Wild" צולם הסרט "הולכת רחוק".
ספרה הראשון, הרומן "לפיד" (Torch), יצא לאור בהוצאת הספרים הוטון מיפלין הרקורט בפברואר 2006, וזכה לביקורות חיוביות. "לפיד" זכה בפרס ה- "Great Lake Books Award" ונבחר בידי העיתון היומי "The Oregonian" כאחד מעשרת הספרים הטובים של 2000 אשר נכתבו על ידי סופרים ממערב האוקיינוס השקט. באוקטובר 2012 יצאה הוצאה מחודשת לספר, בצירוף פרק מבוא מאת סטרייד.