רושאמבו ישב בחיבוק ידיים במשך קרוב לשנה, וביולי 1781 הוא עזב את רוד איילנד וצעד על פני קונטיקט כדי להצטרף אל כוחותיו של ג'ורג' וושינגטון על נהר הדסון. ב-22 במאי הוא נפגש עם וושינגטון. הוא לא ידע אנגלית, והרוזן השוודי אקסל פון פרסון הצעיר שימש כמתורגמן עבורו. הם החליטו לתקוף את הצבא הבריטי בעיר ניו יורק, שמנה כ-10,000 חיילים בפיקודו של המפקד הבריטי העליון, הגנרל הנרי קלינטון. אולם ב-14 באוגוסט הגיע לוושינגטון מידע מהמרגל ג'יימס ארמיסטד שכוח ימי צרפתי גדול, בפיקודו של האדמירל דה גראס, נמצא בדרכו למפרץ צ'ספיק שבווירג'יניה ושהבריטים בונים ביצורים ביורקטאון.
וושינגטון ורושאמבו הבינו מיד את גודל ההזדמנות שנקרתה להם. אם יצליח הצי הצרפתי לנתק את הקשר של יורקטאון עם הצי הבריטי, ניתן יהיה להטיל מצור על העיר ולכבוש אותה. בעיר היו 9,000 חיילים בריטים בפיקודו של צ'ארלס קורנווליס, הכוח של רושאמבו ושל וושינגטון ביחד כלל כמעט 17,000 חיילים. ב-5 בספטמבר נערך קרב צ'ספיק שבסופו הביס דה גראס את הצי הבריטי. ב-28 בספטמבר פתח הכוח האמריקני-צרפתי בהתקפה ומצור על יורקטאון, וב-17 באוקטובר כבר ביקשו חייליו המותשים של קורנווליס להיכנע. ב-19 באוקטובר נחתמו מסמכי הכניעה הרשמיים. כ-7,000 חיילים בריטים נשבו - כרבע מכמות החיילים הבריטים שהוצבה ביבשת אמריקה. כאות תודה על תרומתו לניצחון, העניקו האמריקנים לרושאמבו שני תותחים שנלקחו שלל מהבריטים. רושאמבו לקח עמו את התותחים לביתו בצרפת, אולם הם הוחרמו לו בשנת 1792.
הכוח של רושאמבו העביר את החורף בווירג'יניה, ובשנה שלאחר מכן הם נעו צפונה לכיוון ניו אינגלנד. וושינגטון ניסה לעניין אותו בהצעות למתקפה משולבת על ניו יורק סיטי, צ'ארלסטון או קנדה, אך רושאמבו דחה את ההצעות. רושאמבו שקל פלישה לקריביים, ולקראת סוף שנת 1782 הפליג מבוסטון אל פורט-או-פרנס כדי להתכונן לפלישה זו, שהייתה אמורה לצאת לפועל בשנה הבאה. עם זאת, בינתיים נחתם חוזה פריז שסיים את המלחמה, והפלישה לא יצאה לפועל מעולם. באפריל הוא נקרא לשוב לצרפת, והוא הגיע לברסט ביוני 1783.
אחריתו.
עם שובו, רושאמבו התקבל בכבוד בידי לואי השישה עשר, מלך צרפת, ומונה על ידו למושל מחוז פיקרדי. ב-28 בדצמבר 1791 הוא וניקולס לוקנר היו שני הגנרלים האחרונים שלהם העניק המלך את התואר "מרשל צרפת". הוא תמך במהפכה הצרפתית בראשית דרכה, וכך הצליח לשמור על תפקידו בצבא על אף שהיה בן לאצולה הישנה והשנואה. עם פרוץ מלחמות המהפכה הצרפתית, נקרא שוב לחזית, ובתחילת שנת 1792 מונה למפקד "ארמיית הצפון" למשך זמן קצר, אולם במאי הודח במסגרת טיהור נוסף שנערך במפקדים מקרב האצולה.
בשנת 1793, הואשם בבגידה בידי שלטון הטרור של מקסימיליאן רובספייר, ונידון למוות בגיליוטינה. לסוהריו הוא אמר: "אני לא מאמין בעידן זה של שוויון כאשר לאריסטוקרט לשעבר אין כל זכויות פרט לצעוד אל הגרדום לפני כולם". הוא הוסיף באותה הזדמנות שעקרונות אלו הוא למד מוושינגטון, "השותף והחבר שלי כאשר נלחמנו זה לצד זה למען עצמאות אמריקנית". למזלו, שלטון הטרור הופל בתחילת השנה הבאה והוא ניצל מגזר הדין. הוא מת ב-30 במאי 1807 בטור-לה-רוקטה, בצרפת שתחת שלטונו של נפוליאון בונפרטה.
קרלו בואונפרטה
קרלו מריה בואונפרטה (באיטלקית: Carlo Maria Buonaparte; 27/29 במרץ 1746, אז'אקסיו - 24 בפברואר 1785, מונפלייה) היה בן אצולה קורסיקני מבית בונפרטה. היה פרקליט ופוליטיקאי, ושימש כנציג קורסיקה בחצרו של לואי השישה עשר, מלך צרפת. היה אביו של נפוליאון בונפרטה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
קרלו נולד ב-27 או 29 במרץ 1746, בעיר אז'אקסיו שבאי קורסיקה, שנשלט אז בידי הרפובליקה של ג'נובה. הוא היה הצעיר מבין שלושת ילדיו של ג'וזפה בואונפרטה, אשר ייצג את אז'אקסיו במועצה הקורסיקנית בקורטי ב-1749. משפחת בואונפרטה הייתה משפחה בורגנית אמידה, שמוצאה היה בליגוריה לקראת סוף המאה ה-15. לבני בואונפרטה נודעה השפעה רבה בקורסיקה, והם אף טענו שהם חלק ממשפחת אצולה חשובה מטוסקנה, אם כי הדוכס הגדול של טוסקנה סירב להכיר בכך. קרלו מצדו, נהג לכנות את עצמו "אציל פירנצה ואז'אקסיו".
כמו מרבית בני משפחתו, קרלו לא בחר בקריירה צבאית ויצא ללמוד משפטים באוניברסיטת פיזה. אולם בעקבות מות אביו, עזב את הלימודים וחזר לקורסיקה. בגיל שמונה עשרה, הוא התחתן עם לטיציה ראמולינו בת ה-13, שהייתה גם היא ממשפחה קורסיקנית מכובדת ועשירה מאוד. הנישואים היו פוליטיים בעיקרם והשתלמו מאוד מבחינתו של קרלו. לטיציה הביאה עמה כנדוניה שדה בן שלושים ואחד דונם, וכן טחנת קמח, שהניבו הכנסה שנתית של בערך 10,000 לירות שטרלינג.
קריירה פוליטית.
בשנת 1755, העם הקורסיקני הכריז על התנתקות מג'נובה ועל הקמת "הרפובליקה הקורסיקנית". בשנת 1764 הוא התמנה כמזכירו וכעוזרו האישי של מנהיג הרפובליקה, פסקואלה פאולי. בשנת 1766 הוא נשלח לרומא כדי לשאת ולתת עם האפיפיור קלמנט השמיני על הכרה ברפובליקה הקורסיקנית. מסיבות לא ברורות, בשנת 1768 הוא חזר לקורסיקה. זמן קצר לאחר שובו, ג'נובה הציעה לממלכת צרפת את קורסיקה (שבאופן רשמי היא עוד שלטה בו) כתשלום עבור חוב. הצרפתים, שקורסיקה הייתה אסטרטגית מאוד לצורך הגנת החופים שלהם, הסכימו להצעה בשמחה. הקורסיקנים ברובם התנגדו למהלך זה, ולואי החמישה עשר, מלך צרפת נאלץ לשלוח את גייסותיו כדי לקחת את האי בכוח. בואונפרטה נודע בנאום נלהב שנשא כנגד הפולשים הצרפתים, אולם במאי 1769 הובסו הקורסיקנים בקרב פונטה נובו, ופאולי ותומכיו נאלצו לברוח להר רוטונדו.
בואונפרטה לא נותר נאמן לפאולי. הוא חזר לאז'אקסיו, ועד מהרה השתלב במשטר החדש וקיבל תואר למשפטים מאוניברסיטת פיזה. באפריל 1770, הכריז המשטר הצרפתי על ייסודה של אצולה קורסיקנית (שלא הייתה קיימת עד אז). בואונפרטה הצליח להוכיח את מוצאו האצילי, והפך לפיכך לבן אצולה. הוא הוסיף לשמו את התואר "דה" כמנהג הצרפתים. את בניו הוא שלח להתחנך בצרפת. ביולי 1777 הוא מונה כנציג הרשמי של קורסיקה אצל לואי השישה עשר, מלך צרפת. תפקיד בו חשק זמן רב. למרות שלל התארים שלו, בואונפרטה לא אמר די וחפץ בנכסים שיצדיקו את מעמדו. עם זאת, הוא איבד את כספו במהירות ונודע בחיבתו להימורים. הוא כותב ביומנו:
בשנת 1782 הוא לקה במחלה שהייתה ככל הנראה סרטן הקיבה. הוא סבל מכאבים עזים, ונסע למונפלייה בתקווה למצוא שם טיפול רפואי מתאים. עם זאת, אף רופא לא הצליח להקל על כאביו. הוא מת במונפלייה ב-24 בפברואר 1785.
צאצאיו.
לקרלו ולטיציה ראמולינו היו שלושה עשר ילדים משותפים. מתוכם רק שמונה הגיעו לבגרות:
שלמה בורשטין
הרב שלמה בורשטין (תרע"ד, 1914 – כ' בסיוון תשס"ד, יוני 2004) היה ראש "ישיבת הרב קוק" במונטווידאו, מייסד וראש הישיבה הראשון של ישיבת בני עקיבא "בית שמואל" בחדרה.
ביוגרפיה.
נולד לרב שלום (אלתר) וטובה (פעשע גיטל) בורשטין בעיר ביאליסטוק בפולין אשר משם עברה משפחתו לטיקטין. למד בישיבת לומז'ה. בשנת תר"ץ עבר לישיבתו של רבי אלחנן וסרמן בברנוביץ'. בגיל 17 עבר לישיבת מיר.
למד שם מפי המשגיח רבי ירוחם ליבוביץ ומרבו המובהק הרב יחזקאל לוינשטיין. בגיל 20 הוסמך לרבנות. כמו כן מילא הרב בורשטין את "מקום הפסיקה" של העיירה מיר למשך תקופה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נותר תחת הכיבוש הנאצי, ואחרי תלאות וקשיים הצליח להימלט לוילנא, לשם עברה ישיבת מיר. הוא נדד עם הישיבה ליפן ובהמשך לשאנגחאי. בשנת תש"ו (1946), עת עזבו תלמידי ישיבת מיר את שאנגחאי, הוזמן הרב בורשטין לשמש כר"מ בישיבת רבי יצחק אלחנן בארצות הברית, אך העדיף להמשיך בישיבתו כשהוא פועל בעזרתו של הג'וינט להעברת תלמידי הישיבה מסין לארצות הברית. היה בין מייסדי ישיבה קטנה בסן פרנסיסקו אשר קיימת עד היום. משם עבר הרב עם ישיבת מיר לארצות הברית, עד הגיעה לברוקלין.
בתש"ז (1947) היגר הרב לבירת אורוגוואי מונטווידאו, שם הקים ישיבה גבוהה בשם "ישיבת הרב קוק" וכן ישיבה לתלמידי בית ספר תיכון משעות הצהרים. בנוסף היה מסלול ישיבת ערב שכלל לימודי יהדות משלימים לסטודנטים ואחרים. הוא היה רבו של בית הכנסת "ביהכנ"ס דליטא", כתב בעיתונות של הקהילה וכן כתב קונטרסי "פירוש למשנה ביידיש".
בקיץ תשכ"א (1961) עלה לישראל, ליישוב החדש 'דגנים' שלימים נקרא מרכז שפירא. שימש כר"מ בישיבה התיכונית במקום.
בהמשך ייסד את ישיבת בני עקיבא "בית שמואל" בחדרה ועמד בראשה במשך מספר שנים.
קיבל את אות "יקיר החינוך הדתי" וכן יקיר העיר חדרה.
נפטר ב־כ' בסיוון תשס"ד.
משפחתו.
עם היווסדה של ישיבת "הרב קוק" נשא הרב לאשה את שושנה ספיר (נפטרה בערב פסח תשע"ה).
טרי אן לין
טרי אן לין (באנגלית: Teri Ann Linn; נולדה ב-7 באפריל 1961) היא שחקנית וזמרת אמריקאית. נודעה בשל תפקידה כקריסטין פורסטר באופרת הסבון "היפים והאמיצים".
ביוגרפיה.
טרי אן לין נולדה בהונולולו, בירת הוואי.
ב-1981 היא נבחרה למלכת היופי של הוואי ובתחרות מיס ארצות הברית נבחרה לסגנית רביעית.
ב-1982 ביצעה את הופעתה הטלוויזיונית הראשונה בתוכנית The Tonight Show ושיחקה בתפקידי אורח בסדרות: הוואי חמש-אפס, מגנום, בלש פרטי, בראש של הרמן, בלוז לכחולי המדים ודאלאס.
היא שימשה כמנחה אורחת של משחקי הטלוויזיה טוטו משפחתי ותשע בריבוע וביצעה הופעת טרפז בתוכנית "קרקס הכוכבים".
בשנת 1987 התפרסמה לקהל הרחב כאשר קיבלה אץ התפקיד של קריסטין פורסטר באופרת הסבון "היפים והאמיצים", תפקיד אשר גילמה עד 1990 בקביעות, ואז חזרה בקצרה בשנת 1992 עד ל-1994 להופעות אורח.
שיחקה גם במספר סרטים ובין היתר כיכבה לצד דניאל בולדווין.