לטענת חלק מהחוקרים השיעים, פאטמה זהראא הייתה בתו היחידה של מוחמד מאשתו ח'דיג'ה. גרסת הסונים, כי היו למוחמד בנות נוספות, פוסלת בכך את היותו של עלי בן אבי טאלב, חתנו היחיד של מוחמד (ראו בהמשך עוד סיבה מדוע השיעים מכחישים לעיתים את קיומן של אחיותיה של פאטמה).
בראיית השיעים, פאטמה היא האישה המושלמת, הנחשבת לצדיקה וטהורה, ומקבילה במידה מסוימת למרים, אם ישו בנצרות, אחד מהכינויים שלה הוא "מריָם אל-כוברה" ("מריה הגדולה").
באיראן, יום הולדתה הוא יום האישה הלאומי, ונשות איראן עורכות מסיבות לכבוד האירוע. הדרשות באירועים האלו מהללות את פאטמה על הדוגמה המופתית שהיא מהווה, כבת ואשה נאמנה, בת אוהבת, ועל אורח החיים הצנוע שניהלה.
עאישה.
על פי השקפת השיעים, אשתו הצעירה של מוחמד, עאישה, לא חיבבה את פאטמה ובעלה עלי בשל קנאתה ליחסים הטובים בין השניים, ובשל היחס המיוחד שהפגין מוחמד לבתו. השיעים גורסים כי עאישה גם קנאה בכך שמוחמד העניק יותר תשומת לב לעלי, מלאביה אבו בכר.
ההפיכה ב-632.
השיעים מאמינים כי מוחמד מינה את עלי ליורשו (בדרשה בע'דיר חֹם), אולם לאחר מותו של מוחמד, עאישה ואביה אבו בכר, זממו לתפוס את השליטה בקהילה המוסלמית באמצעות הפיכה. לאחר שאבו בכר תפס את השלטון, הוא דרש מהמוסלמים כי ישבעו לו אמונים, כמנהג אותם הימים; עלי וחסידיו סירבו, ועל כן סבלו מהטרדות ואיומים מצד תומכיו של אבו בכר.
בראיית השיעים, עומר בן אל-ח'טאב לא היה רק מתומכיו הנלהבים של אבו בכר, אלא גם שותף למזימה, ולעיתים אף מנהיגה. יומיים לאחר מותו של מוחמד, עמר הוביל קבוצה של אנשים חמושים לביתו של עלי באל-מדינה, וקרא לעלי ואנשיו לצאת מהבית ולהישבע אמונים לאבו בכר, שאנשי המזימה החליטו כי יהפוך לשליט בכינוס הבא של מנהיגי השבטים המוסלמים בסאקיפה. עמר וח'אלד אבן ואליד, איימו לשרוף את הבית אם תומכי עלי יעמדו בסירובם.
עומר בן אל-ח'טאב ואנשיו פרצו את הדלת. לטענת מקורות שיעים, פאטמה שהייתה בחודש השישי להריונה באותה תקופה, עמדה מאחורי הדלת, שנלחצה עליה בחוזקה, כאשר גבה על הקיר. הלחיצה גרמה לה להפיל את בנה, לו קוראים השיעים אל-מוחשין או מושבאר. במצבה הקשה, היא זעקה אז: "אתם עזבתם את גופתו של שליחו של אללה (מוחמד) אצלנו, והחלטתם בינכם (מי יהיה יורשו) מבלי להיוועץ עימנו. אללה עדי, אני אומרת, או שתעזבו מפה מיד, או שאבקש זאת מאללה (עכשיו), כששערי פרוע.". פצעיה של פאטמה היו קשים, ובסופו של דבר הם יגרמו למותה (כך שעמר ואבו בכר אחראים למות בתו ונכדו של הנביא מוחמד, בראיית השיעים).
על פי מקורות שיעים, בשלב זה אחד ממתנגדיו של עמר, בשם זובייר אבן אל-אום, ניסה לצאת מהבית, אולם הוא פורק מנשקו, ועלי נאסר. שניהם הובאו לאבו בכר, אולם לאור האירוע עם פאטמה, אבו בכר לא הציב לעלי אולטימטום כלשהו, בדרישה כי הוא וביתו ישבעו אמונים לאבו בכר. עלי סירב להשבע, עד מותה של פאטמה.
השיעים סבורים כי מעשיה של פאטמה נבעו מרצונה להגן על האימאם עלי, וכי היא הצליחה להגן על עלי מעמר אבן אל-ח'טאב ואנשיו. כשהיא התעמתה עם עמר וחייליו, היא היוותה דוגמה לכל השיעים (מאחד והיא התעמתה איתם כאחת מהשיעה (סיעה) של עלי, ולא כאשתו), ופעולה זו, הגדירה בחלקה הגדול את תפקידה כמופת שיעי ונשי.
הסונים טוענים בתגובה, כי עלי לא הגיע לפגישה בסאקיפה, מאחר שהיה עסוק בהכנות להלוויה (כי היה ממשפחתו הקרובה של מוחמד). לטענתם, האירועים בסאקיפה התרחשו באופן לא צפוי, והיו צירוף מקרים. בראיית הסונים, עומר בן אל-ח'טאב הציע את מועמדותו של אבו בכר לח'ליף, רק מכיוון שהשבטים הערביים שהתקבצו במקום, הציעו מועמדים גרועים יותר, והיו נחושים להכתיר את הח'ליף באותו הכינוס. הסונים גורסים כי עלי לא נשבע באופן מיידי לאבו בכר בשל העיסוק המתמשך בהכנות להלוויה, ולא בשל התנגדות כלשהי לח'ליפותו של אבו בכר. לאחר מכן, כשהתפנה עלי, הוא נשבע אמונים לאבו בכר, ללא כל התנגדות. מקורות סונים מוסיפים כי פאטמה ילדה בן בשם מוחשין, אולם הוא מת בילדותו.
ירושת מוחמד.
לטענת השיעים, לאחר הצלחת אבו בכר לתפוס את השלטון, הוא המשיך לנסות ולפגוע בפאטמה, הפעם בפן הכלכלי: לקיחת כל ירושה ואת אדמת פאדאק, שבראיית השיעים הוריש מוחמד לביתו פאטמה לפני שכבש את מכה ההחרמה בוצעה לאחר שאבו בכר היה היחיד ששמע ממוחמד כי "נביאים אינם מותירים ירושה, כל מה שאנו מותירים הוא צדקה", מסורת שהשיעים טוענים כי אבו בכר זייף.
פאטמה התנגדה להחרמה, והתעמתה עם אבו בכר והוכיחה כי טענתו שגויה, אבו בכר סירב להחזיר לה את קניינה, מחשש ליציבות שלטונו. פאטמה עשתה ניסיון אחרון בעת שקטעה את נאומו של אבו בכר במסגד במדינה, בנאום ארוך משלה. לאחר הנאום, אבו בכר ניסה להחזיר לה את שטר הקניין על אדמת פאדאק, אולם עומר בן אל-ח'טאב עצר אותו, על ידי תפיסה בזקנו, ודרישה כי יסביר את מעשיו, ויפסיק להפריע לתוכניתם לשלוט על המוסלמים. אבו בכר שינה את דעתו ולא החזיר לפאטמה את רכושה.
יחסיה עם אבו בכר.
על פי מקורות שיעיים (ואף מספר חדית'ים סוניים), התנהלותו זו של אבו בכר, גרמה לקרע ביחסיהם, ופאטמה סירבה לדבר עמו עד מותה. סוגיית הירושה נותרה לאחת נקודות המחלוקת העיקריות בין סיעת (שיעת) עלי לסונה. למעשה, אבו בכר לא יכול היה לעשות הרבה, אם היה מכיר בזכותה לאדמת הפאדאק, הוא היה מעניק אמינות לדרישת שושלת היוחסין מצידה לירושת מוחמד כמנהיג המוסלמים.
השיעים טוענים כי זמן מה לאחר מכן, התברר כי פאטמה לא תחלים מהפציעות שספגה מידי אנשיו של עומר בן אל-ח'טאב. היא עדיין הייתה בעלת השפעה, בשל היותה בתו האהובה של מוחמד, שגם הייתה אמם של נכדיו היחידים (חסן וחוסיין). אבו בכר ועמר ניסו לבוא לביתה, כדי לזכות בסליחתה, ובקשו רשות להיכנס. פאטמה סירבה להכניסם, אולם בסופו של דבר, עלי פתח את הדלת. פאטמה שעדיין כעסה על אבו בכר, שסירב לתת לה את ירושתה, נזפה בהם בכעס: "אללה עדי ששניכם פגעתם בי. בכל תפילה שלי, אני מקללת אתכם, ואמשיך לקלל אתכם עד שאראה את אבי (בשמים) ואתלונן עליכם".
ימיה האחרונים.
מקורות שיעים מראים כי בימיה האחרונים, נשים של מלוויו של מוחמד באו לבקרה, ולדרוש בשלומה. בתגובה, פצחה בנאום על עוולות העולם, ושליטיו הרודניים ומחרחרי המלחמה, שבעתיד ייקחו הכול מהאנשים ויהפכום לעבדים.
מותה.
פאטמה לא שרדה זמן רב לאחר מותו של אביה, התקופה נעה על פי המקורות השונים בין חודש אחד לשישה. לטענת מספר רב של מקורות שיעים, לפני מותה, פאטמה ביקשה מבעלה כי יבצע את טקסי ההלוויה, שאלו שגרמו לה לאי נחת לא ישתתפו בהלוויה, ושגופתה תיטמן בבית הקברות בלילה.
עלי עשה כפי שביקשה, והיא נקברה בלילה, בלווית בני משפחתה ובניה, הטקס התבצע בחשאי, כדי שאבו בכר ועומר בן אל-ח'טאב לא ישתתפו. הטקס החשאי והפרטי חידד עוד יותר את המתח בקהילה המוסלמית המפולגת.
השיעים מאמינים כי פאטמה מתה בגיל 18 במדינה, ומותה גרם לבעלה צער רב. בסופו של דבר, בהתאם לסעיף בצוואתה של פאטמה, עלי נישא לאישה אחרת, על פי בחירתה, כדי שילדיה יזכו לטיפול הראוי. לאחר מותה, עלי חידש את התביעה לנכסיה של פאטמה, אך נדחה שוב על ידי אבו בכר.
פאטימה
פטימה
פאטמה
פאטמה אל אזהר
פאטמה בנת מוחמד
פטימה בת מוחמד
קית מון
מצפה הכוכבים ארסיבו
מצפה אַרֶסִיבּוֹ (באנגלית: Arecibo Observatory) היה מצפה רדיו-טלסקופ בעל מפתח יחיד, השני בגודלו בעולם. המצפה נבנה בארסיבו שבפוארטו ריקו בין השנים 1960–1963.
ב-1974 שודרה מהמצפה הודעת ארסיבו, שהתבססה על רעיונות של פרנק דרייק. ב-2009 שודר תוכן RuBisCO המבוסס על העבודה של ג'ו דייוויס.
ב-2017 ניזוק ארסבו מהוריקן מריה. אחד הכבלים שתמכו במבנה נקרע. לאחר הערכת נזקים שנמשכה מספר חודשים, התברר שמצבם של הכבלים האחרים אינו מאפשר המשך הפעלה בטוחה של המתקן. ב-19 בנובמבר 2020 הודיעה הקרן הלאומית למדע שלא ניתן לתקן את המצפה, ולכן הוא יפורק, אחרי 57 שנות פעילות.
ב-1 בדצמבר 2020, לאחר שכבלים תומכים נוספים לא עמדו בעומס ונקרעו, קרס הטלסקופ באופן סופי שאינו ניתן לתיקון.
קורט טוכולסקי
קוּרְט טוּכוֹלְסְקִי (בגרמנית: Kurt Tucholsky; 9 בינואר 1890 - 21 בדצמבר 1935) היה עיתונאי, סאטיריקן וסופר יהודי גרמני. נודע גם בשמות העט "קספר האוזר", "פטר פנתר", "תאובלד טיגר" ו"איגנץ ורובל".
טוכולסקי היה אחד העיתונאים החשובים ביותר ברפובליקת ויימאר ושימש כעורך במשותף של השבועון בעל הנטיות השמאליות "די ולטבינה" ("Die Weltbühne"). בעריכת השבועון הוכיח עצמו כמבקר חברתי במיטב המסורת של היינריך היינה. בה בעת היה סאטיריקן, מחבר מופעי קברט גרמני בעלי אופי פוליטי, פזמונאי ומשורר. טוכולסקי הגדיר עצמו כדמוקרט וכפציפיסט, והזהיר מפני נטיות אנטי-דמוקרטיות בפוליטיקה, בצבא ובמערכת המשפט של רפובליקת ויימאר. כאשר הפכו אזהרותיו למציאות, והנאצים עלו לשלטון בשנת 1933, נשרפו ספריו בפומבי לאחר שהוגדרו כ"אמנות מנוונת", ואזרחותו הגרמנית נשללה ממנו. ב-19 בדצמבר 1935, בשוודיה, לקח מנת יתר של כדורי שינה, ולאחר יומיים נפטר.
חייו.
ילדות ונעורים.
טוכולסקי נולד ברובע (Moabit) שבברלין בירת גרמניה. הוא בילה את ילדותו המוקדמת בעיר שטטין (כיום שצ'צ'ין בפולין), שאליה עבר אביו בשל עבודתו. אביו, אלכס טוכולסקי, היה בנקאי יהודי, ואמו, דוריס טוכולסקי, הייתה בת דודתו של אביו. הזוג נישא בשנת 1887, וקורט היה הבכור מבין שלושה ילדיהם, אחריו נולדו פריץ ואלן. בשנת 1899 שבה המשפחה לברלין.