הפוסום הננסי הזנבתן מצוי בצפון אוסטרליה וברחבי גינאה החדשה. באוסטרליה התפוצה שלו מוגבלת לאורך החוף המזרחי של חצי האי כף יורק בקווינסלנד - בין קוקטאון לטאונסוויל; בגינאה החדשה, הוא מצוי הן בפפואה והן באינדונזיה לאורך רכסי ההרים החוצים את האי ממזרח למערב: רכס אואן סטנלי, רכס ביסמרק ורכס מאוקי; יש גם אוכלוסיות מבודדות בחצי האי הואון ובחצי האי ראש-ציפור (ווגלקופ). משלחת חוקרי טבע שביקרה בהר פוג'ה המבודד בשנת 2007, גילתה אוכלוסייה לא ידועה שלו שעשויה לייצג מין חדש.
הפוסום הזנבתן שוכן בעיקר ביער גשם ממוזג או טרופי, אך גם בטונדרה אלפינית בפסגות ההרים. באוסטרליה הוא נמצא בשפלות עד מדרונות הררים ברום 1,800 מטר, בעוד שבגינאה החדשה הוא נמצא בעיקר ברכסים הררים עד רום 3,450 מטר. בית הגידול לח ורטוב עם כמות משקעים גבוהה במיוחד, ומתאפיינים בנוכחות גבוהה של שרכים, טחב וחזזיות ובאדמה לחה ובוצית. בסביבה התת-אלפינית בפסגות ההרים, בית הגידול מתאפיין בשיחים ועצים נמוכים ובכרי דשא.
אקולוגיה.
בהתחשב בבית הגידול הבלתי נגיש, המידע אודות האקולוגיה של הפוסום מועט יחסית. הוא פעיל בשעות הלילה, ומבלה את מרבית זמנו על העצים. הוא נע מענף לענף בזריזות באמצעות זנבו וכפותיו הדביקות, וחרף גודלו הקטן, הוא מסוגל לקפוץ אופקית למרחק של יותר ממטר. הפוסום בונה לעצמו קן כדורי מעלים ושרכים בחלל עץ או תחת שיח, והוא ישן בתוכו בשעות היום לבדו או בחברת 4–5 פוסומים אחרים. נקבה עם גורים חולקת את הקן עם צאצאיה תקופה קצרה לפני שהם יוצאים לעצמאות, ובתקופה זו היא אינה מאפשרת לפוסומים בוגרים לשהות בו.
כשטמפרטורת הסביבה מתקררת ויורדת ל-9 מעלות צלזיוס ומטה, הפוסום הזנבתן נכנס למצב של תרדמת זמנית (טורפור), במהלכה הוא נראה חסר חיים. התרדמת מאפשרת לו לשרוד תקופות של מחסור במזון מבלי להוציא אנרגיה. זנבו של הפוסום משמש כמאגר שומן, והוא מתרחב בהדרגה לפני בוא העונה הקרה.
הפוסום תר אחר מזון בגפו, אך מדי פעם ניתן לראות גם קבוצה של 4 פוסומים. הפוסום הזנבתן נבדל מהפוסומים הננסיים האחרים בתזונתו; בעוד ששאר המינים מתבססים בעיקר על צוף ואבקה כמזון עיקרי, מין זה מתבסס בעיקר על חרקים כמקור מזון, וצוף ואבקה משמשים כמזון משלים. מערכת השיניים שלו מפותחת יותר מהאחרים, והחותכות הקדמיות שלו מותאמות גם לכסיסת קליפות עצים בדומה לפוסום הסנאי. מאפיין זה מאפשר לפוסום להגיע לחרקים הקבורים בתוך הקליפה הקשה, והוא מאתר אותם באמצעות חוש השמיעה המצוין שלו. הטורפים של הפוסום הזנבתן רבים ומגוונים, וכדי להתחמק מטריפה הוא מסתתר בעלווה הצפופה וסורק תדיר את סביבתו באמצעות חושיו החדים.
הפוסום הזנבתן מתרבה פעמיים בשנה, ושיאי המלטות מתרחשים בינואר-פברואר ובין אוגוסט לנובמבר. בכל המלטה, גודל השגר של הפוסומית נע בין 1 ל-4 גורים. ההיריון נמשך כנראה 30 יום, והגורים עוזבים את הכיס בגיל 45 ימים, כשמשקלם 5–7 גרם. הגורים מתלווים לאם ולנים בקן שלה במשך חודש נוסף, ולאחר מכן הופכים לעצמאיים. הם מגיעים לבגרות בגיל שנה.
מצב.
הפוסום הננסי הזנבתן מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, נוכחותו באזורים מוגנים, והעדר איומים משמעותיים. באוסטרליה יש צורך בפיקוח על האוכלוסיות עקב טווח התפוצה המצומצם וטריפה על ידי חתולים. נדרשים מחקרים גנטיים ומורפולגיים על מנת לקבוע האם האוכלוסיות האוסטרליות והניו-גינאיות מייצגות מינים נפרדים.
פוסום ננסי מערבי
פוסום ננסי מערבי או פוסום ננסי נאה (שם מדעי: Cercartetus concinnus; ידוע גם בכינוי מורדרדה) הוא מין פוסום קטנטן דמוי-עכבר בסוג פוסום ננסי המצוי בדרום ודרום-מערב יבשת אוסטרליה. הוא חי ביערות דלילים ובכיסי סבך ופעיל בשעות הלילה. הפוסום חי רוב הזמן בבדידות, ובונה לעצמו קינים בחללי עצים או תחת שיחים. הוא ניזון בעיקר מצוף ואבקה ומשמש כמאביק של מספר צמחים. מצבו נחשב ליציב, אך הוא נדיר יחסית במזרח.
טסונומיה.
הפוסום הננסי המערבי תואר מדעית לראשונה בשנת 1845 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד. הוא אחד מתוך ארבעה מינים בסוג פוסום ננסי, ומשויך למשפחת פוסומים ננסיים בסדרת הקנגוראים. במקור תוארו שני תת-מינים שלו על בסיס היותם מופרדים באמצעות מישור נולרבור הצחיח, אולם העדר הבדלים מורפולוגיים ביניהם הוביל למסקנה שחלוקה זו אינה נכונה, דבר שאושר בשנת 2008 באמצעות מחקר גנטי מקיף. בנוסף, מאובנים של הפוסום נמצאו בתוך מישור נולרבור.
האטימולוגיה של שמו המדעי ("Cercartetus concinnus") היא: "זקוף-זנב אלגנטי". שמו הנפוץ שנקבע על ידי ועדה של אגודת היונקים האוסטרלית מתייחס לתפוצה המערבית שלו (לעומת התפוצה המזרחית או הדרומית של האחרים), ובעבר הוא כונה בשלל שמות: פלנגר חזירי נאה, פלנגר עכברי, אופוסום עכברי זוטר, דורמיסיה דרום-מערבי, ועוד. לפוסום זה יש מספר כינויים מקומיים בשפות האבוריגיניות: מאן-דור-דה, מורדרדה, ויראפי וג'א-ג'אט.
תיאור.
הפוסום הננסי המערבי הוא יונק קטן-ממדים שדומה מאוד לעכבר הבית; מבנה גופו עגלגל וגוצי, והוא מתאפיין בצוואר קצרצר, בראש גדול ובחוטם קצר וחרוטי. האוזניים שלו גדולות במיוחד והן אליפסיות ודקיקות. העיניים גם הן גדולות ובולטות, ומותאמות לראיית לילה. האף זעיר עם שפם ארוך בצידו, והלשון ארוכה בצורה יוצאת דופן (12 מילימטרים) עבור יונק כה קטן. זנבו של הפוסום דקיק, ארוך וגלילי, והוא מכוסה בקשקשים במקום בשיער דליל.
זרועותיו ורגליו של הפוסום דקיקות, ובכפות יש לו רפידות דביקות. השילוב של הזנב הגמיש עם הרפידות ברגליים מאפשר לפוסום לנוע בזריזות על העלווה. האצבעות השנייה והשלישית בכף רגלו האחורית הן סינדיקטיליות, והבוהן מנוגד לשאר ונטול טפרים. אורך ראשו וגופו של הפוסום הננסי המערבי: 10-7 סנטימטרים, אורך זנבו: 9-7 סנטימטרים ומשקלו: 18-8 גרם. אין דו-צורתיות זוויגית משמעותית בין הזכרים לנקבות. הנקבה בעלת כיס מפותח שבתוכו עד 6 פטמות.
לפוסום הננסי המערבי פרווה עדינה וזיפית. צבעה הכללי חום-קינמון בהיר בניגוד לצבע האפור-כסוף של המין המזרחי והמין הזעיר, אך לעיתים עשוי להיות לה גם גוון אפרורי. הבדל נוסף בינו לבין השניים האחרים, בא לידי ביטוי בצבע הלבן בצידו התחתון שבוהק ובולט יותר, ומשתרע על המפשעה, הבטן, החזה, הגרון והסנטר. על הזרועות והרגליים יש רצועות חומות, וסביב העיניים טבעות כהות קטנות שדהויות יחסית למינים אחרים. אזורים מסוימים בגופו של הפוסום קירחים משיער ובעלי מראה ורוד; ביניהם ניתן למנות את החוטם, האוזניים, כפות הידיים והרגליים והזנב.
תפוצה.
הפוסום הננסי המערבי אנדמי לדרום ודרום-מערב אוסטרליה. טווח התפוצה שלו מתחלק לשלושה אזורים עיקריים: הגדול שבהם נמצא בדרום אוסטרליה המערבית, לאחר מכן בחצי האי אייר בדרום אוסטרליה הדרומית, ואזור גדול נוסף במשולש הגבולות של מזרח אוסטרליה הדרומית, מערב ויקטוריה ודרום-מערב ניו סאות' ויילס. אוכלוסיות קטנות נמצאות בחצי האי יורק (אוסטרליה הדרומית), ובאי הקנגורו.
בית הגידול של הפוסום הננסי המערבי נמצא באזורים עם טמפרטורות גבוהות ומשקעים נמוכים, וכולל יערות אקליפטוס פתוחים, יערות סקלרופילים יבשים, בתה צפופה, ערבות-שיח חופיות (הית'לנד) או חורש ים-תיכוני. הפוסום זקוק לכיסוי קרקעי סבוך על מנת לנוע בבטחה מאזור לאזור, והוא מעדיף מקומות עם צפיפות גבוהה של צמחים פרחוניים כמו הבנקסיה, הדס דבשי, קליסטמון וגרווילה. בניו סאות' ויילס, הוא מאכלס גם בתי גידול מיוערים למחצה, עם נוכחות של שיחי מלוח, קזוארינה, ירבוז, אוליריה וכדורי ספיניפיקס.
אקולוגיה.
התנהגות ופעילות.
הפוסום הננסי המערבי הוא יונק פעיל לילה שחי רוב הזמן בגפו, וספון בשעות היום בתוך קן קטן שמרופד בעלים ועשבים. הפוסום בונה את קינו בחללי עצים, בנקיקים, בתפרחות מתות, תחת כיסי סבך או עץ הדשא ("Xanthorrhoea"), ולעיתים משתמש בקינים נטושים של בבלר אוסטרלי או זברה פינק. הוא עשוי להשתמש במספר קינים במקביל שמשמשים למטרות שונות (מחסה מטורפים, שינה או גידול צאצאים).
הפוסום מבלה את מרבית זמנו על העצים, אך באזורים מיוערים בדלילות נע על האדמה תחת חופת השיחים הצפופה שמסתירה אותו מטורפים. תנועתו זריזה במיוחד, והוא עושה שימוש נרחב בזנבו הגמיש להידבקות ותלייה על עצמים ונשיאת חומרי קינון; כפותיו הדביקיות משמשות אותו לאחיזה בענפים, לטיפוס על תפרחות או להחזקת מזון. לפוסום יש חושים חדים של ראיה, שמיעה וריח, והוא מתקשר עם בני מינו באמצעות חותמי ריח או קולות ציוץ צורמניים. הפוסום חי בשטח ביתי קבוע, ובמהלך הלילה יוצא לתור אחר מזון או בן זוג למרחק 50–195 מטר מהקן; הזכר נוטה להתרחק יותר מן הנקבה. הפוסום גם עשוי לנדוד מאזור לאזור במהלך השנה בהתאם למשאבי המזון הזמינים.
הפוסום הננסי נכנס למצב של תרדמת זמנית בתגובה למזג אוויר סגרירי או קר, שמאפשר לו לחסוך באנרגיה. תרדמת ממוצעת עשויה להימשך 7–11 ימים, כשקצב חילוף החומרים וקצב פעימות הלב צונחים משמעותית וטמפרטורת הגוף יורדת. במהלך התרדמת או השינה הרגילה, הפוסום מתכרבל לכדור עגול, כשאוזניו מקופלות על פניו וזנבו הארוך מגולגל לסליל וקבור מתחת לגופו. בהשוואה ליונקים זעירים אחרים, הפוסום הננסי המערבי מתעורר מהתרדמת במהירות יוצאת דופן.
תזונה.