חוגי היהדות הדתית (בעיקר המזרחי) פעלו בנפרד ובאופן מצומצם יותר למען פדיון ילדים; כך למשל ישעיהו דרוקר עסק בפדיון יתומים והקים שני בתי ילדים בשלזיה בעידודו של הרב דוד כהנא, ואילו הרב שלמה שנפלד מאנגליה הקים את "ועד החירום הדתי" והצליח להוציא מפולין 250 ילדים ובני נוער, באמצעות אשרות כניסה בריטיות. הרב הראשי לארץ ישראל, יצחק הרצוג, ערך מסע באירופה והפעיל רשת של אנשים שאיתרו ילדים והוציאו אותם ממשפחות וממוסדות, תמורת סכום של כ-50 דולר לילד. למעלה מ-500 ילדים כאלה הגיעו לארץ ישראל ברכבת שנקראה על שמו, "רכבת הרצוג".
מחנות העקורים.
הפליטים היהודים שהתקבצו בארצות אירופה היו חסרי בית ולרוב גם כל רכושם נגזל בשואה. בעלות הברית הקימו למענם מחנות מיוחדים, בעיקר בגרמניה, באוסטריה ובאיטליה (רבים מהם בדרום איטליה, למשל בסלנטו), שם הם חיו בצפיפות גדולה. 250,000 פליטים יהודים שכנו במחנות שניהל הג'וינט, חלקם בתוך מחנות הריכוז המשוחררים. בשטחי הכיבוש הסובייטי לא הוקמו מחנות נפרדים ליהודים, כי הסובייטים סירבו להכיר בכך שמצבם שונה ממצב שאר הפליטים.
ארגונים יהודיים, בעיקר הג'וינט, החישו עזרה לשוכני המחנות והפעילו תוכניות הכשרה מקצועית (במסגרת ארגון אורט) כדי לעזור להם לשקם את עצמם ולרכוש תעסוקה. הניצולים התארגנו במסגרות ציבוריות ובעזרת חיילים אמריקאיים הוקם במינכן "הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים" שייצג כ-175,000 פליטים באזור הכיבוש האמריקאי. ועדים נוספים התארגנו במחנה העקורים ברגן-בלזן ובאזורי הכיבוש באוסטריה ובאיטליה. כמו כן התארגנו במחנות בתי ספר, ישיבות, תיאטראות ותנועות נוער והוצאו לאור עיתונים. גם הפעילות המפלגתית התעוררה מחדש.
ברומניה הוקמו מספר קיבוצים על ידי אגודת ישראל, שיועדו לניצולים חרדים
ברבים מריכוזי שארית הפליטה לאחר המלחמה, התארגנו בתי דין מיוחדים שעסקו בהסדרת היתרי נישואים לעגונות המלחמה. הטיפול בבעיה זו החל כבר במהלך המלחמה ונמשך בשנים שלאחריה. ההערכות הן שרובן המכריע של העגונות הותרו לבסוף להינשא.
מחנות עקורים באיטליה.
ביולי 1943 נחתו בעלות הברית בסיציליה ובספטמבר 1943 פלשו בעלות הברית לאיטליה. הממשלה האיטלקית חתמה על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית. גרמניה פלשה לאיטליה, שם ישבו מרבית יהודי איטליה, והחלה בגרוש יהודים. בעת זו היו באיטליה כ-9,000 פליטים יהודים שהגיעו בעיקר מגרמניה, אוסטריה וצרפת. חלקם היו בדרום איטליה, באזורים שהיו עתה בידי בעלות הברית. כך, עוד לפני תום מלחמת העולם השנייה נפגשו באיטליה ניצולי השואה עם חיילים ארצישראליים ששרתו בצבא הבריטי. איטליה הפכה עבור הניצולים לתחנה מרכזית בדרך לארץ ישראל.
במאי 1945 נכנעו הכוחות הגרמניים באיטליה. בתוך שלושה חודשים הגיעו לאיטליה כ-15,000 ניצולי השואה, בעיקר מפולין, הונגריה והמדינות הבלטיות. בעלות הברית המערביות הקימו מחנות עקורים באיטליה. במחנות אלה שכנו ניצולים ממחנות הריכוז ושרידי השואה, וכן ניצולים שברחו מזרחה, לעומק שטחי ברית המועצות, ושבו לאחר המלחמה. הניצולים במחנות חידשו את חיי התרבות וכן עסקו בהנצחת הנספים. הם פרסמו עיתונים וכתבי עת ביידיש, רכשו מקצוע והקימו משפחות. בין 1945–1951 שהו באיטליה כ-70,000 פליטים ועקורים יהודים. כ-50,000 מהם עלו לישראל. באותן שנים פעלו באיטליה כ-35 מחנות עקורים. בחלק מהמחנות היו גם פליטים לא יהודים. במחנות ובסביבתם פעלו עשרות הכשרות חלוציות וקיבוצים.
המחנות בקפריסין.
חלק גדול מיושבי מחנות העקורים והיהודים שנותרו באירופה הביעו את רצונם לעלות לארץ ישראל, אך שלטון המנדט הבריטי הטיל הגבלות על היקף עליית היהודים לארץ והתאמץ לעצור אוניות מעפילים שניסו להביא פליטים יהודים ארצה חרף האיסור. הבריטים ניסו למנוע את ההעפלה בדרכים שונות: הם אסרו על פליטים יהודים להיכנס לאזור הכיבוש הבריטי בגרמניה, הפעילו לחץ פוליטי על מדינות שונות כדי שימנעו הפלגת ספינות מתחומן ונקטו באמצעים שונים כדי לעצור את אניות המעפילים שהגיעו לארץ ישראל. מאוגוסט 1946 העבירה ממשלת בריטניה את המעפילים המגיעים לארץ ישראל אל האי קפריסין, שהיה גם הוא תחת שלטון בריטי, והושיבה אותם במחנות מעצר באי. שוכני המחנות עלו לארץ ישראל על פי מכסות עלייה (סרטיפיקטים) שהסוכנות היהודית העמידה לרשותם.
ועדות חקירה וגורל הפליטים.
נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, הקים ועדה לבדיקת מצבם של העקורים. ארל הריסון, ראש המשלחת, עמד על מצבם הקשה של הפליטים הממתינים לפתרון מגורים. הזעזוע ממסקנות הוועדה, שגרר אחריו לחץ ציבורי ופוליטי בארצות הברית, גרם לאמריקאים ולבריטים להקים את ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית. בשל התנגדות ערבית בוטלו מסקנותיה, שקראו לעלייה של 100,000 יהודים לארץ ישראל. כדי למצוא מוצא מן הסבך, הוקמה ועדה מעורבת שנייה. הצעתה, שנתפרסמה בשם תוכנית מוריסון, דיברה בין היתר על הגירת 100,000 נפש רק לאזור יהודי קטן בארץ-ישראל, לאחר חלוקתה. הן המנהיגות הערבית והן ההסתדרות הציונית דחו את ההצעה. לבסוף החליטה בריטניה להביא את בעיית ארץ ישראל בפני האו"ם.
רק לאחר הקמת מדינת ישראל הורשו הפליטים במחנות השונים לעלות ארצה, כחלק מגל העלייה ההמונית. עוד לפני כן הועלו כ-20,000 פליטים מאנשי הגח"ל, שהיו נחוצים לעזור בקרבות מלחמת העצמאות. בינואר 1949, חצי שנה לאחר הקמת המדינה, הותר למעפילים שנכלאו בקפריסין להגיע לישראל.
בשנים 1953–1954 נסגרו סופית מחנות העקורים. בסך הכל, מתוך 250 אלף הפליטים ששהו בהם מאז סיום מלחמת העולם השנייה, עלו 136 אלף לישראל, 80 אלף היגרו לארצות הברית והאחרים עברו לקנדה, מדינות מערב ומרכז אירופה ומדינות נוספות בעולם. ניצולים שהתגוררו במדינות שעברו לשלטון קומוניסטי נשארו באותן מדינות למשך שנים עד שהורשו לעזוב מדינות אלו.
לקריאה נוספת.
התמודדות נפשית:
קישורים חיצוניים.
מחנות העקורים:
עודד הנודד
"עודד הנודד" הוא סרט ראינוע הנחשב לסרט העלילתי האמנותי הראשון שהופק במימון פרטי וביצירת גורמים מקומיים לקהל בארץ ישראל המנדטורית. הסרט הופק בשנת 1932 בתקציב דל. בגלל התקציב הנמוך נוצר "עודד הנודד" כסרט אילם, אף על פי שסרטים עם קול כבר כבשו את השוק בתקופתו. מבחינה זו היה הסרט יוצא דופן בזמנו, דבר שהשפיע לרעה על הניסיונות לשווק אותו בחוץ-לארץ. בארץ הוא זכה להצלחה ולביקורות טובות בעיתונות. הייתה לו הצלחה קופתית והוא הוקרן מספר שבועות בפני אולמות מלאים בקולנוע "עדן" בתל אביב, בקולנוע "ציון" בירושלים, וכן בחיפה וביישובים נוספים בארץ.
את המערה בסרט צילמו במכתש לפני שהפך לאצטדיון כדורגל. חפרו גומחה קטנה בקיר החול ולאחר שאדם היה נכנס פנימה היו עוצרים את המצלמה, מוציאים אותו ומכניסים את הבא בתור, כך נוצרה אשליה של מערה עמוקה.
בדצמבר 1992 הונפק בול דואר לכבוד "עודד הנודד", במסגרת הסדרה "שבעים וחמש שנה לסרט העברי".
עלילה.
עלילת הסרט מבוססת על סיפור של צבי ליבנה, איש העלייה השנייה מנהלל (יצא באדר א' תרצ"ב כחוברת בת 36 עמודים בהוצאת "קופת הספר") על נער היוצא לטיול עם בני כיתתו והולך לאיבוד. התסריט שונה בהרבה מהסיפור המקורי ועיקרו: הניסיונות לחפש את עודד האובד בהרים. הוא בנוי כסרט מסע. על זהותו של עודד יש מספר גרסאות, לפי אחת מהן, הסיפור הוא על עודד ינאי, שנולד בכפר תבור וגדל בנהלל, שם פגש אותו צבי ליבנה והשתמש בדמותו כבסיס לסיפור.
מחנות עקורים
ורידיס
ורידיס אינווירונמנט בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית הפועלת בשלושה תחומים עיקריים – שירותי ניהול פסולת, שירותי ניהול מים ושירותי אנרגיה. החברה נמצאת בבעלות דלק רכב שבשליטת גיל אגמון, קרן תש"י וחברת הביטוח הראל.
היסטוריה.
שנות ה-90.
החברה הוקמה ביוזמת אורי שטרקמן, איש עסקים יליד צרפת שעלה לישראל ב-1967, ועבד בקבוצת שאול אייזנברג. בשנת 1992 השתתף בכנס בעיר ליון, שבו נחשף בראשונה לתחום איכות הסביבה והטיפול בפסולת והחליט להקים חברה בישראל שתעסוק בתחום. שטרקמן ייצר קשר עם חברת ויאוליה (שפעלה אז בשם "Compagnie Générale des Eaux" - "חברת המים הכללית"), אחת החברות הגדולות בעולם בתחום, והתקבל לשיחה עם הנרי פרוגליו, שהיה אז מנהל בכיר ובהמשך מנכ"ל ויושב ראש הקבוצה. בעקבות המפגש מונה שטרקמן בשנת 1993 לנציג החברה בישראל.
הפרויקט הראשון של החברה היה הקמת שותפות עם קבוצת נייר חדרה (שפעלה אז בשם "מפעלי נייר אמריקאיים ישראליים) בשם אקולטק (ECOLTECH), שהקימה בישראל מתקנים להפקת אנרגיה מפסולת. בספטמבר 1998 רכשה 51% מחברת אמניר מיחזור מקבוצת נייר חדרה. ושנה אחר כך רכשה חברת " ת.מ.מ. תעשיות מיחזור משולבות" שעסקה בפינוי אשפה ומיחזור, והקימה את אתר פסולת דודאים. האתר הוקם על מנת להחליף את מזבלת חיריה ואתרים דומים, ולעמוד בסטנדרטים מודרניים של איכות הסביבה. ת.מ.מ גם זכתה במכרז לשינוע אשפה באמצעות רכבת ישראל. החברה גם ביקשה לקנות את אתר הפסולת "חוגלה" שגם הוקם באותה עת, מהתאגיד צרפתי אחר " ליאונז' דז'ו". באפריל 2000 אושר מיזוג בין אמניר לת.מ.מ. "ת.מ.מ. תעשיות מיחזור משולבות בע"מ" הייתה באותן השנים חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב (היא נמחקה מהמסחר בינואר 2007 לאחר שויאוליה הגישה הצעת רכש למניות הציבור).