סקר זה היה משוחד במידה מסוימת בשל העובדה שרואיינו בו קצינים וסמלים ששחורים הוצבו ביחידותיהם, שכן בקרב חיילים לבנים שלא התנסו בלחימה משותפת עם חיילים שחורים רווחה ככל הנראה הדעה נגד ביטול ההפרדה הגזעית. בסקר נמצא ש-64% מהקצינים והסמלים אמרו שהם חשו בתחילה חוסר נוחות לשרת בפלוגות מעורבות. בסקר נפרד, שדווח עליו יחד עם זה הקודם, רואיינו 1,710 מגויסים לבנים שלחמו ב במלחמת העולם השנייה. בסקר זה נמצא שרק 192 מהחיילים הלבנים שנשאלו ושלא לחמו במחלקות שבהם שירתו חיילים שחורים, סברו שזה היה יכול להיות רעיון טוב ששחורים ילחמו יחד איתם.
פרסום הצו.
ב-1947 חידש א. פיליפ רנדולף, פעיל זכויות אדם, יחד עם גרנט ריינולדס, את מאמציו לשים קץ לאפליה בכוחות המזוינים ולהקמת ועדה כנגד חוקי ג'ים קרואו בשירות הצבאי שמאוחר יותר שונה שמה ל"ליגה לאי ציות אזרחי בלתי אלים כנגד הפרדה גזעית בצבא".
הצו שהוציא הנשיא טרומן הרחיב את הצו הנשיאותי 8802 שהוציא קודמו בתפקיד, פרנקלין דלאנו רוזוולט, בנוגע לשוויון הזדמנויות וזכויות לכל המשרתים בצבא ללא הבדל גזע, דת או מוצא לאום.
לשון צו 9981 היה:
הצו גם הניח את היסוד להקמת ועדה שתחקור בנושא ותגיש המלצות למנהיגות האזרחית של הכוחות המזוינים על הדרכים ליישום המדיניות.
הצו גם ביטל את מעמדו של בסיס מונטפורד שבצפון קרולינה כבסיס מופרד-גזעית של חיל הנחתים והוא הפך להיות בסיס משנה של בסיס לג'ירן.
רוב פעולות היישום של צו 9981 הושלמו בתקופת כהונתו של הנשיא דווייט אייזנהאואר, כולל ביטול ההפרדה הגזעית בבסיסי ההדרכה הצבאיים, בתי החולים הצבאיים והבסיסים. היחידה הצבאית האחרונה, שכוח האדם שלה היה כולו מורכב מחיילים שחורים, פורקה בספטמבר 1954.
קנת' רויאל, שכיהן מאז 1947 כמזכיר הצבא של ארצות הברית, אולץ לפרוש מתפקידו באפריל 1949 על סירובו ליישם את מדיניות ביטול ההפרדה הגזעית בצבא במשך שנה לאחר פרסום הצו על ידי הנשיא טרומן.
15 שנים לאחר פרסום צו 9981, ב-26 ביולי 1963, פרסם מזכיר ההגנה של ארצות הברית, רוברט מקנמארה את הנחיה 5120.36 שחייבה את מפקדי הכוחות המזוינים לא להקצות את משאביהם הכספיים לטובת מתקנים שנעשה בהם שימוש על ידי חיילים ובני משפחותיהם שבהם התקיימה אפליה על בסיס מגדר או גזע.
JBL (בתעתיק עברי: ג'יי. בי. אל.) היא חברת אלקטרוניקת שמע אמריקאית, שנוסדה בשנת 1946 על ידי ג'יימס בולואו לנסינג, ושמה הוא ראשי תיבות של שמו. המוצרים העיקריים של החברה הם רמקולים, אוזניות ואלקטרוניקת שמע. בחברה ישנן שתי חטיבות עצמאיות: JBL לצרכן ו-JBL למקצוענים. הראשונה מייצרת ציוד שמע לשוק הביתי, והאחרונה מייצרת ציוד מקצועי לאולפנים, תקליטנים, בתי קולנוע ועוד.
תולדות עם עולם
תולדות עם עולם הוא ספר היסטוריה בשמונה כרכים, הסוקר את קורותיו של עם ישראל בתקופת בית שני, התנאים והאמוראים, מנקודת מבט מסורתית, המתבססת בעיקרה על המשנה והתלמוד. הספרים נכתבו על ידי הרב שלמה רוטנברג (נפטר בג' בתשרי תשס"א). הכרך הראשון יצא לאור לראשונה בשנת תשכ"ז והאחרון בשנת תשס"ח.
הסדרה פותחת בגלות עשרת השבטים ומסתיימת בסבוראים.
הכרך האחרון יצא לאור לאחר פטירת המחבר, והושלמה ונערכה על ידי בנו, הרב חיים דוד רוטנברג, ראש ישיבת מאור עיניים.
הסכמות.
הספר זכה להסכמות מגדולי רבני התקופה, בהם הרבנים יעקב קמינצקי, משה פיינשטיין, חיים קניבסקי, ועוד.
על הספר.
המחבר מתבסס בעיקרו על דבריהם של חכמי ישראל, בששת סדרי משנה, במדרשים, ובתלמוד הבבלי והירושלמי, אך גם על ספרי היסטוריה מאוחרים יותר שנכתבו בידי יהודים, החל מספריו של ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו, ועד מאוחרים ביותר כמו הספר 'דורות הראשונים' של הרב יצחק אייזיק הלוי, מהמאה ה-19.
הספר מתאפיין בציטוטים רבים וארוכים מהמשנה והגמרא, השזורים כחלק מתיאורו המקורי, ולפעמים אף כמעט שקשה היה להבחין ביניהם, לולא סימן הציטטה אותו הוא מקפיד לסמן. הספר כתוב בעברית בכללותו, אך מתובל בארמית תלמודית ובשפת המשנה.
הספר אינו מדויק מבחינה היסטורית, ופעמים רבות שמצטט מקורות שונים החולקים אלו על אלו. לדוגמה: הספר 'דורות הראשונים' מרבה להאריך בחוסר אמינותו הכללית של יוסף בן מתתיהו, עקב היותו פרו-צדוקי ופרו-רומאי, וכאשר אכן מקבל ממנו עדויות, מרבה לנתח מה אכן יש להסיק משורות שכתב, אם מחשיבים את האינטרס הצדוקי-הרומאי שלו. רוטנברג ב'תולדות עם עולם', לעומתו, מרבה לצטט את ספריו של יוסף בן מתתיהו, ללא ההבחנה של 'דורות הראשונים', וללא ניתוח מדויק של מילותיו.
הספר מתייחס למאורעות ההיסטוריים הכלליים שהתרחשו בעולם, אך רק כרקע ואמצעי להבנת ההתרחשויות בעולם היהודי, ולא לשם ידיעתם לבד. למרות זאת, הספר אינו שואב ולו מילה אחת (לפחות לא באופן רשמי, על-פי מקורותיו) מהמקורות ההיסטוריים המקובלים, ואף שמזכיר אישים לא יהודיים פעמים רבות, כמו אלכסנדר מוקדון, יוליוס קיסר ורבים נוספים, הוא שואב את כל המידע שלו לגביהם מספרי היסטוריה יהודיים אחרים.
כך לעיתים ניתן להבחין בהנחות יהודיות-מסורתיות, הסותרות את ההנחה המדעית, ומובאות שם כעובדה שאין עליה עוררין.
למעשה, אין לספר חשיבות רבה מבחינה היסטורית, והוא אף מפוקפק למדי, עובדתית: כנזכר, הסתמכותו על מקורות רבים, לפעמים בתיאור עובדה היסטורית אחת בלבד, יוצרת פרדוקסליות; הכרונולוגיה שלו שוגה פעמים רבות, אף למסורת היהודית, והוא אף אינו מציג סברות או דעות לכרונולוגיה שלו, בשונה למשל מ'סדר הדורות' שטורח רבות על מנת להוכיח כל שנה אותה מביא.
חשיבותו הרבה היא בהצגת ההשקפה המסורתית-יהודית על ההיסטוריה בצורה בהירה, ברורה ומקיפה, כאשר הוא אוסף את מאמרי חז"ל המפוזרים לאורך ששת סדרי משנה והתלמוד הבבלי והירושלמי, ומסתייע בספרי ההיסטוריה היהודיים המאוחרים, להבנת הרקע ההיסטורי. ההבדל המרכזי בינו ל'סדר הדורות' ו'דורות ראשונים', הוא שמטרתו היא אינה להציג את מסקנותיו, סברותיו וחידושיו ההיסטוריים (כ'דורות הראשונים') או את הדעות השונות בכרונולוגיה היהודית (כ'סדר הדורות') אלא הקפת התקופות ההיסטוריות של בית המקדש השני ותקופת האמוראים בצורה סיפורית ופשוטה, עבור הקורא אשר אינו בקיא בהיסטוריה.
משחק האמזונות
משחק האמזונות (Game of the Amazons, ובקיצור אמזונות) הוא משחק אסטרטגיה מופשט שהומצא בשנת 1988 על ידי וולטר סמקאוסקאס מארגנטינה. זהו משחק טריטוריה בדומה לגו, ובו תנועת כלים בדומה לשח.
באמזונות לוח משבצות שחור-לבן בגודל 10X10 (לוח של דמקה), ושני שחקנים שחור ולבן ולכל אחד ארבע אמזונות בצבע שלו, כמתואר באיור. בנוסף יש ערימת סמנים השייכת במשותף לשני השחקנים.
החוקים.
השחקנים משחקים לחלופין, כאשר תור הלבן ראשון. תור מורכב משני מהלכים: תחילה, מזיז השחקן את אחת האמזונות בצבע שלו בקו ישר (אופקי, אנכי או אחד משני האלכסונים, בדומה למלכה בשח) למשבצת פנויה בלוח. האמזונה אינה יכולה לקפוץ מעל אמזונה אחרת או משבצת מסומנת. לאחר מכן, יורה האמזונה חץ מהמקום החדש אליו הגיע אל משבצת ריקה, כאשר החץ גם הוא נע בקו ישר ואינו יכול לקפוץ מעל משבצות מסומנות או אמזונות. המשבצת אליה נורה החץ מסומנת, ומעתה לא ניתן לדרוך עליה. מפסיד במשחק מי שאין בידו מהלך חוקי לבצע.
יפעת וייס
יפעת וייס (נולדה ב-1962) היא היסטוריונית ישראלית, פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה אקדמית.
וייס החלה את לימודיה האקדמיים באוניברסיטת המבורג בגרמניה, בה התמחתה בהיסטוריה יהודית-גרמנית. את עבודת הדוקטורט השלימה ב-1997 באוניברסיטת תל אביב, תחת הדרכתה של שולמית וולקוב.
בשנים 1997–2000 לימדה וייס באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן. בין השנים 2000–2007 לימדה וייס באוניברסיטת חיפה, וכן ייסדה ועמדה בראש מכון בוצריוס לחקר החברה וההיסטוריה הגרמנית בת זמננו (2000–2007). מאז 2008 היא מלמדת באוניברסיטה העברית וכיהנה כראש בית הספר להיסטוריה (2008–2011) וכראש מרכז מינרבה על שם פרנץ רוזנצוויג לחקר התרבות ותולדות הספרות היהודית-גרמנית (2010–2017).
ב-2012 זכתה וייס ב. בנימוקים להענקת הפרס, נאמר כי מחקריה של וייס "פתחו צוהר למחשבה על מכלול היחסים בין מיעוטים וקבוצות אתניות בישראל והרימו תרומה לחברה האזרחית ולשיח הציבורי".
מאז 2017, משמשת וייס כמנהלת מכון שמעון דובנוב להיסטוריה ולתרבות יהודית באוניברסיטת לייפציג.
מחקריה.
כתיבתה של יפעת וייס עוסקת באתניות ובהגירה, ובתהליכים של העברה והשפעה תרבותית. כתיבתה המוקדמת התמקדה בעיקר במהגרים שהגיעו מרכז אירופה, לאחר מכן החלה לחקור את פלשתינה בתקופת המנדט ואת החברה הישראלית בעשוריה הראשונים, תוך דגש על היבטים של זמן ומרחב בחקר הסכסוך היהודי-ערבי.
מחקריה המוקדמים של וייס התמקדו באתניות, אזרחות וזכויות מיעוטים. ספרה הראשון בעברית, "אתניות ואזרחות: יהודי גרמניה ויהודי פולין 1933–1940" (2000), מבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, ומתמקד ביחסי הגומלין בין יהודי גרמניה ליהודי פולין לאחר עליית הנאצים לשלטון. לאחר השלמת הדוקטורט הרחיבה וייס את העיסוק באזרחות למחקר השוואתי כללי עם התמקדות בחברה הישראלית. בהקשרים אלו כתבה על חוק השבות, על לאומיות ספר ועל מעמד הפלסטינים אזרחי ישראל.