בפרוץ המלחמה היה בילוויוס מפקד אגד ההנדסה ה-10, ובסוף אוקטובר 1939 מונה לקצין ההנדסה הראשי של הארמייה השמינית, ולאחר מכן קצין ההנדסה הראשי של הכוחות בפולין. בסוף אוקטובר 1939 מונה לקצין ההנדסה הראשי של הארמייה התשיעית, והשתתף עימה במבצע ברברוסה. ב-1 באפריל 1942 הועלה בילוויוס לדרגת גנרל מיור, ובאוקטובר 1942 מונה לקצין ההנדסה הראשי של ארמיית הפאנצר אפריקה. ב-30 בנובמבר 1942 קיבל בילוויוס על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בכסף, וב-17 בפברואר 1943 מונה למפקד זמני של ארמיית הפאנצר הגרמנית-איטלקית. ב-22 בפברואר מונה בילוויוס לקצין ההנדסה הראשי של קבוצת ארמיות אפריקה, ב-31 במרץ 1943 מונה בילוויוס למפקד דיוויזיית פון מנטויפל, וב-1 באפריל 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-9 במאי 1943 נכנע בילוויוס לצבא האמריקני, ונשלח למחנה שבויים בארצות הברית. ב-27 במרץ 1945 התאבד בילוויוס במחנה פורסט שבטנסי, ארצות הברית, בגיל 55.
אניקצ'ה (מחוז משנה)
האישה הכושית
האישה הכושית הייתה אשתו של משה רבנו ומוזכרת פעם אחת בתורה: .
מרים מתלוננת באוזני אהרן על אודות האישה ה"כושית" אשר לקח משה. פרשנים חלוקים בדעותיהם אם הייתה זו צפורה או אשה נוספת שנשא משה.
זהותה של האישה הכושית.
לפי התלמוד הבבלי, האישה הכושית היא צפורה:
רש"י מבאר שהייתה אישה יפה, ולכן נקראת כושית, כי:
ר' אברהם אבן עזרא מפרש את הדברים כפשוטם ואומר כך:
לפי הרשב"ם, האישה הכושית אינה ציפורה, אלא מלכה מארץ כוש (כפי שסיפר כבר יוסף בן מתתיהו): .
זיהוי האשה הכושית עם צפורה מקובל על גם על מספר חוקרים בני זמננו, אולם לא ניתן הסבר על מה ראתה מרים לדבר סרה במשה, שהרי הוא נשא את צפורה שנים רבות קודם לכן, בהיותו צעיר. חוקרים אחרים סבורים כי מדובר באשה לא מוכרת שנישאה למשה בזמן הנדודים של בני ישראל במדבר או באשה שהייתה בין הערב-רב שיצאו עם ישראל ממצרים.
בפרשנות הביקורתית הוצעו פתרונות שונים לזהותה של האישה הכושית. בעוד שהדעה הקלאסית הייתה שחלקו השני של פסוק א' מהווה תוספת מאוחרת, יש המפרשים שהאישה הכושית היא אישה נוספת שנשא משה בעת שציפורה שהתה עם אביה יתרו וקודם לחזרתה למשה המתוארת בשמות פרק י"ח.
בהמשך לפירוש זה, הועלתה הצעה נוספת. התלונות של מרים ואהרון על האישה הכשית שנשא משה נזכרות רק בתקופת הנדודים במדבר, כשהעם כבר ישב בחצרות, רגע לפני ההגעה למדבר פארן ולסיפור שנים עשר המרגלים, וזאת למרות שמשה נישא לציפורה המדיינית עוד לפני יציאת מצרים. מכאן ייתכן שמדובר באישה אחרת, שהייתה כשית. העם הכשי שלט באימפריה הבבלית במשך כארבע מאות שנה, בשנים 1200-1600 לפנה"ס בקירוב (כולל בזמן יציאת מצרים). שליחים וסוחרים כשים הגיעו למצרים באופן תדיר וגם נישואין במסגרת שיתוף פעולה בין מלכי מצרים לבין המלכים הכשים היו תופעה ידועה. ייתכן שגם משה נישא לאישה כשית (לא כושית) במסגרת שיתוף פעולה כזה.
מסורות חוץ-מקראיות.
במסורות יהודיות חוץ מקראיות מופיע סיפור מפורט יותר. ארתפנוס, היסטוריון יהודי מהמאה ה-3 לפנה"ס, מספר שחנפרע קינא במשה על הצלחותיו ואהבת העם המצרי אליו, לכן שלח אותו כנגד צבא ממלכת כוש עם צבא לא מיומן של איכרים במטרה שיהרג. משה בניגוד לצפיות ניצח את הכושים, זכה באהדתם, בנה להם עיר ולימד אותם את מנהג ברית המילה. זוהי העדות הבתר-מקראית הקדומה ביותר הקושרת בין משה ובין כוש. בספר קדמוניות היהודים מוסיף יוסף בן מתתיהו ומספר שבזמן מצור משה על שבא, עיר המלוכה של כוש, ראתה אותו בת המלך הכושי תרביס והתאהבה בו בשל גבורתו וחוכמת תכסיסיו. היא כרתה איתו ברית נישואין כתנאי להסגרת העיר בידיו. משה עמד בחוזה ולקח אותה איתו חזרה למצרים. אזכור לסיפור זה ניתן גם בתרגום המיוחס ליונתן. לדעת יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, דבריהם של ארתפנוס ויוספוס משקפים מסורת עתיקה שהייתה קיימת בקרב עם ישראל הקדום. מסורת זו לא נכנסה לסיפור חייו של משה הצעיר, אולם היא נרמזת בסיפור צרעת מרים. לדעתם, התורה דחתה את המסורת הזו, משום "שהיא מציגה את משה הצעיר כמשתף פעולה עם המצרים" וכנושא אשה מצאצאי חם בן נח המקולל, אלא שהמסורת המשיכה את חייה בעל-פה וחזרה בספרות הבתר-מקראית.
אירגולה
דיוויזיית הפאנצר ה-16 (ורמאכט)
דיוויזיית הפאנצר ה-16 הייתה דיוויזיה משוריינת של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית בקרבות רבים ביניהם: מבצע ברברוסה, הקרב על מוסקבה, וקרב סטלינגרד, ולאחר מכן הוקמה מחדש ולחמה באיטליה במהלך פלישת בעלות הברית לאיטליה, ולאחר מכן בקרב קורסון-צ'רקאסי ובמבצע ויסלה-אודר.
היסטוריה.
ב-1 בנובמבר 1940 פוצלה הדיוויזיה ה-16 לדיוויזיה הממונעת ה-16, ולדיוויזיית הפאנצר ה-16, והנס הובה מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, והשתתפה בקרב אומן, קרב קייב ובקרב חרקוב הראשון. בקיץ 1942 השתתפה הדיוויזיה במבצע מקרה כחול, וב-1 בספטמבר 1942 מונה גינטר פון אנגרן למפקד הדיוויזיה, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-14 במסגרת הארמייה השישית, ולחם עימה בקרב סטלינגרד. בינואר 1943 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-11 בחלקה הצפוני של העיר, וב-2 בפברואר 1943 עם כניעת הכוחות הגרמניים, נכנעו שרידי הדיוויזיה, ופון אנגרן התאבד.
במרץ 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש, וביוני 1943 נשלחה לאיטליה תחת פיקודו של רודולף זיקניוס, שם השתתפה בניסיון לבלום את פלישת בעלות הברית לאיטליה, אולם נכשלה, ומכיוון שכך הודח זיקניוס, והנס-אולריך בק החליפו.
בנובמבר 1943 נשלחה הדיוויזיה לחזית המזרחית, ובינואר 1944 לחמה בקרב קורסון-צ'רקאסי כחלק מקורפוס הפאנצר ה-3. באפריל 1944 לחמה הדיוויזיה בכיס קמניץ-פודולסקי, כחלק מקורפוס הפאנצר אס אס ה-2 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, וב-14 באוגוסט 1944 מונה דיטריך פון מילר למפקד הדיוויזיה. בינואר 1945 לחמה הדיוויזיה במבצע ויסלה-אודר כחלק מקורפוס הפאנצר ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, וספגה אבדות כבדות. בהמשך לחמה הדיוויזיה בקרבות בשלזיה ובצ'כיה, ובסוף המלחמה נפלו רוב לוחמי הדיוויזיה בשבי הסובייטי.
דיוויזיית הפאנצר ה-16
דיווזיית הפאנצר ה-16
אניקשט
אניקשט (, אניקשצ'יאי) היא העיר הגדולה במחוז המשנה אניקשט במחוז אוטנה שבמזרח ליטא.
היסטוריה.
העיר נוסדה ב-1440 וקיבלה זכויות עיר ב-1516. נחרבה לחלוטין בימי מלחמת העולם הראשונה ושוקמה בתקופת ליטא העצמאית.
בשנת 1897 היוו יהודי העיר כ-70% מכלל התושבים. אחוז היהודים בעיר ירד בעקבות מלחמת העולם הראשונה, וב-1921 התגוררו בה 1,800 יהודים, שהיוו 45% מכלל האוכלוסייה.
בין רבני העיר נודעו: ר' גרשון ב"ר אבלי איסרליס מלובלין, אבי סבו של ר' אברהם אבלי פאסוועלער; ר' אריה לייב בן נתן נטע אב"ד ברודי, אחיו של ר' דוד טבל בן נתן נטע מליסא; ר' אליהו רגולר; ר' משה יואל גוריון; ר' אברהם אהרן בורשטין; ור' שמואל אביגדור פייבלזון. רבה האחרון של העיר היה ר' קלמן יצחק קדישביץ, "הצדיק מלוטובה", הוא נספה בשואה.
אוולין גלני
דיים אוולין אליזבט אן גְלֶני (באנגלית: Dame Evelyn Elizabeth Ann Glennie; נולדה ב-19 ביולי 1965) היא נגנית סקוטית וירטואוזית בכלי הקשה. היא הוכרזה כאחת משני חתני פרס המוזיקה הקוטבי לשנת 2015.
ילדות ונעורים.
גלני נולדה וגדלה באברדינשייר. אביה היה הרברט ארתור גלני, אקורדיוניסט בלהקת מחולות כפר סקוטיים, ומסורת המוזיקה המקומית, רבת העוצמה, של צפון-מזרח סקוטלנד מילאה תפקיד חשוב בהתפתחות המוזיקאית הצעירה, שכלי הנגינה הראשונים שלה היו מפוחית פה וקלרינט. השפעה חשובה על התפתחותה המוזיקלית הייתה גם לגלן גולד, ז'קלין די פרה וטרילוק גורטו. היא למדה באקדמיית אלון ומשנת 1982 באקדמיה המלכותית למוזיקה והייתה גם חברה בתזמורת הנוער הלאומית של סקוטלנד. היא הייתה חברה בהרכב כלי הקשה (CULTS PERCUSSION ENSEMBLE), שהקים בשנת 1976 מחנך מוזיקה מקומי בשם רון פורבס. ההרכב יצא לסיורי קונצרטים והקליט אלבום אחד, שחברת טראנק רקורדס הוציאה מחדש בשנת 2012.
קריירה.
גלני מרבה לצאת למסעות קונצרטים בחצי הכדור הצפוני. היא עושה עד ארבעה חודשים בשנה בארצות הברית, ומופיעה עם מגוון רחב של תזמורות ומוזיקאים, ביותר מ-100 קונצרטים בשנה בנוסף לכיתות אמן והופעות "מוזיקה בבתי ספר"; לעיתים קרובות היא מזמינה יצירות לכלי הקשה אצל מלחינים ומבצעת אותן כחלק מרפרטואר הקונצרטים שלה.
גלני הלכה שבי אחר מוזיקה של תרבויות חוץ-מערביות והופיעה ברסיטלים וסדנאות מוזיקה ביפן ובהודו. בשנת 1994 הופיעה עם תזמורת גמלאן באינדונזיה.
גלני מנגנת גם בחמת חלילים סקוטית ויש לה טארטן רשום על שמה, הידוע בשם "מקצבי אוולין גלני". היא הופיעה גם בטקס הפתיחה של אולימפיאדת לונדון בשנת 2012, שם צעדה בראש אלף מתופפים בקטע המוזיקה הפותח, ואחר ניגנה במהלך טקס הדלקת הלפיד האולימפי.
חירשות.
גלני חירשת לחלוטין מאז גיל 12, לאחר תהליך של איבוד שמיעה הדרגתי מגיל 8, אולם עובדה זו אינה פוגעת ביכולתה לבצע ברמה בינלאומית. היא מנגנת בקביעות ברגליים יחפות, הן בהופעות חיות והן בהקלטות אולפן, כדי להיטיב לחוש את המוזיקה.
גלני טוענת, שהציבור טועה במידה רבה בהבנת החירשות. לדבריה, לימדה את עצמה לשמוע בחלקים אחרים של גופה פרט לאוזניים. בתגובה למה שתיארה כדיווח שגוי ברובו מצד התקשורת, פרסמה גלני "מסה על שמיעה", שבה היא דנה במצבה.
מיזמים משותפים.