בשונה מתגובתו של אברהם בסיפור בריחת הגר ולידת ישמעאל ב בסיפור זה תגובה ישירה לדרישתה של שרה. אברהם רואה בישמעאל כבנו הלגיטימי והדרישה רעה בעיניו. באמצעות המילה "מְאֹד" מעצים המחבר המקראי את רגשותיו של אברהם אשר רואה בישמעאל כבנו. ה' הוא זה שמתיר לאברהם לשלח את הגר ובנו. בצד בקשתו הוא אומר לאברהם: "וְגַם אֶת-בֶּן-הָאָמָה, לְגוֹי אֲשִׂימֶנּוּ: כִּי זַרְעֲךָ, הוּא." אברהם משכים קום ורצף הפעולות מעידות על הזדרזות: "יד וַיַּשְׁכֵּם אַבְרָהָם בַּבֹּקֶר וַיִּקַּח-לֶחֶם וְחֵמַת מַיִם וַיִּתֵּן אֶל-הָגָר שָׂם עַל-שִׁכְמָהּ, וְאֶת-הַיֶּלֶד--וַיְשַׁלְּחֶהָ". המדרש בפרקי דרבי אליעזר פותח צוהר לתחושותיו של אברהם: אילו רמב"ן בפירושו טוען כי אברהם חושש לגורל ישמעאל במדבר: .
הגר וישמעאל במדבר.
הגר וישמעאל מגיעים למדבר והמחבר המקראי מספר כי היא מאבדת את דרכה במדבר: "וַתֵּלֶךְ וַתֵּתַע, בְּמִדְבַּר בְּאֵר שָׁבַע.". ייתכן כי הגר עברה דרך קדש ברנע במדבר פארן לכיוון מצרים אל אזור המערבי של המדבר. הכתוב מוסר כי לאחר שנגמרים המים באמתחתה משליכה הגר את ישמעאל במרחק "כִּמְטַחֲוֵי קֶשֶׁת", אשר גווע אל מול עיניה. ייתכן והשימוש בפועל ש-ל-כ, בו משתמש המחבר המקראי מבטא את ייאושה וכעסה של הגר על מצבם. המחבר המקראי מספר כי "וַתֵּשֶׁב מִנֶּגֶד, וַתִּשָּׂא אֶת-קֹלָהּ וַתֵּבְךְּ"
בספרו קדמוניות היהודים מוסיף יוסף בן מתתיהו פרטים על גורל הגר ובנה במדבר. בן מתיתיהו כותב כי הגר: אין הסיפור המקראי מזכיר את השיח. בן מתיתיהו משתמש בשורש נ-ו-ח בניגוד למתואר בסיפור המקראי, שם משתמש המחבר בשורש ש-ל-כ. כמו כן הרועים הדואגים למחסורה של הגר, אינם מוזכרים בסיפור המקראי.
התגלות המלאך וה'.
מי ששומע את בכיו של ישמעאל הוא ה' אך מי שפונה אל הגר הוא מלאך ה'. הגר אינה עונה להוראותיו ולברכתו: "אַל-תִּירְאִי, כִּי-שָׁמַע אֱלֹהִים אֶל-קוֹל הַנַּעַר בַּאֲשֶׁר הוּא-שָׁם יח קוּמִי שְׂאִי אֶת-הַנַּעַר, וְהַחֲזִיקִי אֶת-יָדֵךְ בּוֹ: כִּי-לְגוֹי גָּדוֹל, אֲשִׂימֶנּוּ." מי שפוקח את עיני ישמעאל הוא ה', והוא זה שמראה להגר את באר המים.
הישיבה במדבר.
המחבר המקראי מוסר שה' עומד לצידו של ישמעאל. עוד מוסר המחבר כי ישמעאל יהיה "רֹבֶה קַשָּׁת", כלומר יעסוק בציד ויתיישב במדבר פארן. יש הטוענים כי הישיבה במדבר מגשימה את הייעוד שבהבטחת ה' להגר בסיפור בריחת הגר ולידת ישמעאל שישמעאל יהיה "פֶּרֶא אָדָם" וישיבתו תהיה ישיבת קבע במדבר.
השוואה בין סיפור עקדת יצחק לבין סיפור גירוש הגר וישמעאל.
הדמיון בין שני הסיפורים.
קיים דמיון רב בין שני הסיפורים, סיפור עקדת יצחק ב וסיפור הגירוש המובא בבראשית כ"א. בשני הסיפורים קדם צו ה' לאברהם קודם למעשה. בשני הסיפורים מצווה ה' על אברהם להיפרד מבניו לתמיד. בסיפור המובא בבראשית כ"א קיים סיכון כמעט וודאי למות הילד ובסיפור עקדת יצחק המוות הוא וודאי אילולא ה' עוצר בעד אברהם. שתי הדרישות המובאות בסיפורים מבקשות להדגיש את גודל הקורבן שאברהם נאלץ להקריב. בשני הסיפורים אברהם מזדרז להיענות לבקשת ה'. בשני הסיפורים קיים סיכון כמעט וודאי למוות אלמלא עזרת ה'. בשני הסיפורים מברך ה' את שני הבנים בהבטחה לאומית: זרע ומקום התיישבות ובהבטחה אישית. יש הטוענים כי ההקבלה מבקשת להדגיש כי גירושו של ישמעאל הוא עקדה בפני עצמה. לאחר הגירוש והעקדה דואגים שני ההורים לנישואי בנם ואף לאישה ממולדתם. הגר תיקח לישמעאל אישה ממצרים ואברהם ייקח לאברהם מחרן מולדתו.
השוני בין שני הסיפורים.
בסיפור עקדת יצחק פני אברהם ויצחק לכיוון הר המוריה ואילו פני הגר ובנה לכיוון מדבר באר שבע. לאברהם יש מטרה ברורה, לקיים את צו ה' ואילו הגר נשלחת מבית אדוניה ללא מטרה לכיוון המדבר. בין אברהם ויצחק מתנהל דו-שיח ואילו הגר ובנה אינם משוחחים. העיר באר שבע היא המקום הראשון אליו מגיעה הגר ואילו בסיפור העקדה מסתיים הסיפור בבאר שבע שם מתיישב אברהם.
הסיפור בתרבות.
שירים רבים נכתבו בהשראת הסיפור. רבים מהשירים נגעו במצוקתה של הגר, אהבתה לבנה והקשיים שחוותה. בין הידועים השיר "הגר" של יוכבד בת-מרים, שירו של אהרן אמיר "הגר", השיר "הגר" של ק.א. ברתיני ו"שני שירים להגר" של יוכבד בן-דור.
ציירים רבים ציירו בהשראת הסיפור את גירושם של הגר וישמעאל כמו גוסטב דורה ובנג'מין ווסט. יש שתיארו בציוריהם את הגירוש כשילוח לחופשי ויש כגירוש. גבריאל מטסו תיאר בציורו את אברהם דוחף את הגר מביתו וברקע צופה בנעשה שרה. תנועות ידיהם של שרה ואברהם מכוונות את הגר החוצה. שרה הצופה מחלון ביתה נמצאת במקום גבוה מה שמלמד על הוראתו של האל. התיאור של שרה מביטה מהחלון מזכיר את מוטיב האישה בחלון הידוע מהמקרא. בציור צייר מטסו, עננים המבשרים את הגשם העומד לבוא וזאת בניגוד לצמא שיהיה מנת חלקם של הגר וישמעאל במדבר. אריק זפרן טוען כי רבים מאנוסי פורטוגל הזמינו את הציורים העוסקים בגירושם של הגר וישמעאל מתוך הזדהות לסיפורם האישי כמגורשי ספרד. לצייר ההולנדי יאן ויקטורס אשר צייר אף הוא את סיפור גירושם של ישמעאל ואמו, היה קשר ליהודים שחזרו בתשובה והם אשר מימנו את פעילותו האמנותית והם אלה שהזמינו את ציוריו.
חיים גרינברג
חיים גרינברג (1889 – 1953 ניו יורק) היה פעיל ציוני אמריקאי. חבר הנהלת הסוכנות היהודית, מנהיגה האידאולוגי של תנועת פועלי ציון, נואם, סופר, עיתונאי ופובליציסט.
לפני הגירתו לאמריקה.
בתחילת ימי המהפכה ברוסיה ב-1917 היה מראשי "תרבות", ערך את כתב-העת "ספרות" וב-1917–1918 היה מרצה ומדריך במכון המדעי-סוציאלי בקייב. בראשית שנות ה-1920 היה אחד מעורכיו של את המגזין הספרותי 'קדימה'.
כציוני פעיל ועסקן "תרבות" נרדף על ידי השלטונות הסובייטיים, וב-1921 ברח מרוסיה ובא לברלין, שם היה מעורכי ביטאונה של התנועה הציונית "העולם" ונעשה מראשי "הפועל הצעיר".
ציונות באמריקה.
בשנת -1924 היגר לארצות הברית והיה עורך ביטאונה של תנועת העבודה הציונית באמריקה - Jewish Frontier.
בשנות ה-1920 וה-1930 ניסח את האידאולוגיה הציונית בניסוחים אמריקאיים, בהם הוצגה החלוציות בפלשתינה בדומה לאתוס האמריקאי של כיבוש-השממה במערב ארצות הברית ודמותו ההירואית של ה-Cowboy במערב הפרוע, או בדומה לחלוציותם של האבות המייסדים של ארצות הברית.
מ-1946 עד מותו היה גרינברג חבר הנהלת הסוכנות היהודית. כמנהל המחלקה לתרבות ולחינוך השקיע מאמצים בייסוד תאי תרבות עברית בתפוצות. בהשפעתו הנהיגו את לימוד השפה והתרבות העברית באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק ובמוסדות אקדמיים נוספים בארצות הברית.
בשנות ה-1950 וה1960 עיצב את המסר הציוני ליהדות אמריקה, ולפיו צריכה ההזדהות עם הציונות והפעילות למענה, לשמש גורם המאחד את כלל הזרמים הדתיים והאחרים ביהדות האמריקאית. במסתו על 'פטריוטיות ונאמנות-כפולה' במסגרתו של פולמוס הנאמנות הכפולה, הדף את האשמתם של הציונים האמריקאיים בחוסר נאמנות אזרחית, והציג טיעונים בזכותה ובתרומתה של רב-תרבותיות.
לטענתו, על הציונות האמריקאית להיות פעילה בפתרון מכלול בעיותיהם של היהודים, לא רק בישראל אלא גם בתפוצות. בשנת 1942 היה גרינברג מעורב בהפצת הידיעות המקוטעות של היקפה וחומרתה של השואה באירופה לידיעתו של הציבור היהודי והכללי באמריקה. בשנת 1947 היה פעיל בהשגת תמיכתן של כמה ממדינות אמריקה הלטינית בהצבעת האומות המאוחדות על הקמתה של מדינת ישראל. אותה תקופה שימש גרינברג ראש המועצה האמריקנית הציונית לשעת חירום.
תרבות יהודית.
במסותיו של גרינברג, אי אפשר לנתק בין ציונות ליהדות. הציונות מציגה פתרון למכלול בעיותיו של העם היהודי, לרבות טיב זיקתו המודרנית אל עברו המסורתי. בהתאם לכך הדגיש את חשיבותה הציונית של מערכת חינוך יהודית רצינית, פורמלית ובלתי-פורמלית כאחת. גרינברג הצביע על נחיצות חיבורה של הציונות אל מקורות המוסר היהודי וההומניסטי, כתריס בפני סכנת התדרדרותה ללאומנות שוביניסטית.
בשמו של עקרון הרצף בין היהדות והציונות, חלק גרינברג על ניסוחים קיצוניים של הציונות כשלילת הגלות, וטען כי רק אם תשמר המדינה היהודית את זיקתה העמוקה למקורות היהדות, תוכל לשמש מוקד השראה ליצירתיות יהודית גם בתפוצות. תמיכתו ביידיש הייתה מוקד בולט לסירובו ל'שלילת הגולה' בנוסח קיצוני. חרף שייכותו לציונות, תמך גרינברג בהמשך פיתוחה של היידיש כשפה חיה וכמכלול של תרבות. הוא עצמו כתב גם ביידיש (לצד רוסית, אנגלית ועברית), ערך את ביטאונה היידי של תנועת פועלי-ציון 'אידישער קעמפער', ואף ניסה לקדם את לימודי היידיש באוניברסיטה העברית בירושלים. כעסקן פוליטי ניסה גרינברג לחלץ מאירופה משוררים יידיים נרדפים.
החרב הקסומה
Home for Christmas
Here I Am
Here I Am (אלבום של קלי רונלד)
דור האלפא
דור האלפא (באנגלית: Generation Alpha) הוא הדור שאחרי דור ה-Z. היות שאין הסכמה מלאה לגבי שנת ההתחלה והסיום של הדור, טרם גובשו גבולותיו.
בני דור האלפא הם בדרך כלל ילדיהם של בני דור ה-Y. בקרב הוריהם אפשר למצוא גם את הצעירים מבני דור ה-X והמבוגרים מבני דור ה-Z.
תחזיות.
הגל הראשון של בני דור אלפא צפוי להתבגר החל מסוף שנות ה-20 של המאה ה-21 ובשנות ה-30 של המאה ה-21, כאשר אוכלוסיית העולם תכלול כתשעה מיליארד בני אדם, והעולם יכיל את השיעור הגבוה ביותר אי פעם של אנשים מעל גיל 60, על כן בני דור זה צפויים לשאת בנטל של האוכלוסייה המזדקנת.
נשים ומכנסיים
אהבתה המוזרה של מרתה אייברס