בחבל באצ'קה התקיימו 26 קהילות יהודיות מאורגנות שנוסדו במהלך המאה ה-18. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנו יהודי החבל כ-16,000 נפשות, שהיו 20 אחוזים מכלל יהודי יוגוסלביה. ב-6 באפריל 1941 תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך מספר ימים. הממלכה חולקה לאזורי שליטה, ואזור באצ'קה נמסר לחזקת הונגריה. ביולי 1941 הצטרפו יחידות צבא הונגריות למבצע ברברוסה והיו שותפות לטבח בקמניץ-פודולסקי, ובמקביל הקצין השלטון את רדיפות היהודים. באזור החלה פעילות של הפרטיזנים של טיטו, והתחוללו התנגשויות צבאיות עם הכוחות ההונגריים. ב-11 בדצמבר 1941 נהרגו מספר ז'נדרמים הונגרים בהיתקלות עם יחידת פרטיזנים. הפיקוד הצבאי ההונגרי החליט לבצע פעולת עונשין נגד האוכלוסייה האזרחית באמתלה של "ראצייה" (תרגום מילולי מסרבית ומהונגרית: "פשיטה משטרתית") שמשמעה סריקה מקיפה וחיפוש מבוקשים בפעילות מחתרתית. הגדרת המבצע הייתה "טיהור האזור מיסודות זרים ובלתי מהימנים".
מטרות המבצע היו, בין השאר, לבצע שינוי דמוגרפי בחבל תוך הגדלת שיעורם היחסי של התושבים ממוצא הונגרי, ולחזק את האחיזה ההונגרית בחבל, תוך הבהרה לגרמנים שנדרשים כוחות רבים להשלטת סדר במקום ולא ניתן לשלוח אותם לקרבות החזית המזרחית. ממשלת הונגריה השהתה את האישור לפעולה. עם זאת, ב-4 בינואר 1942 שוב אירעה היתקלות של כוחות ז'נדרמריה עם יחידת פרטיזנים ליד ז'אבאלי. הפרטיזנים הניסו את הכוחות ההונגריים תוך גרימת נפגעים רבים ליחידת הז'נדרמריה. לאחר היתקלות זו אישרה הממשלה ההונגרית לכוחות הצבא לצאת לפעולה.
מהלך האירועים.
הראצייה החלה באזורים הכפריים. ב-6 בינואר 1942 הגיעו כוחות הונגריים לכפר צ'ורוג וריכזו את תושביו באסמים ומחסנים. כ-900 בני אדם ובכללם כל 50 בני הקהילה היהודית במקום הוצאו להורג ביריות וגופותיהם הושלכו אל נהר הטיסה. לז'אבאלי, לגוספוג'ינצי ולטמרין הגיעו ההונגרים ב-7 בינואר, לטיטל ולג'ורג'בו הגיעו ההונגרים ב-10 בינואר ובמשך יומיים עצרו את בני הקהילה. הם הובלו למחסנים ריקים, הוכו קשות ונשים נאנסו. ההונגרים רצחו לפחות 29 מבני קהילת ז'אבאלי, 10 מגוספוג'ינצי, 42 מקהילת טמרין, 36 יהודים מקהילת טיטל ו-22 מקהילת ג'ורג'בו. הגופות הועמסו על משאיות והושלכו לנהר טיסה. מעשי הטבח לוו במעשי שוד וסחיטה. בסך הכל נרצחו באזורים הכפריים לפחות 195 יהודים.
לאחר ביצוע הטבח באזורים הכפריים התכנסה ממשלת הונגריה לדון בדיווחים על נסיגת כוחות צ'טניקים לנובי סאד והצורך להרחיב את הראצייה לכל דרום באצ'קה. דיווחים אלו היו כוזבים משום שלא נכחו כלל כוחות צ'טניקים באזור. אלמנטים פרו-נאציים בצבא ובפרלמנט ההונגרי יצרו לחץ דעת קהל מבוים לצורך הרחבת הפעולה ובכלל זה זימון של משלחות תושבים אשר ביקשו "לנקות" את העיר מיסודות חתרניים. ב-15 בינואר 1942 הורה ראש המטה הכללי ההונגרי הגנרל פרנץ סומבטהיי על הרחבת הראצייה לכיוון נובי סאד. הפיקוד על מבצע הטיהור בנובי סאד הוטל על פרנץ פקטהלמי-ציידנר. ב-21 בינואר הוטל עוצר בנובי סאד, וחיילי צבא הונגריה הטילו סגר על העיר. בפעולות בתוך העיר השתתפו חיילים, כוחות ז'נדרמריה ומשטרה הונגריים. בשלב הראשון פרצו הכוחות ההונגריים באופן אקראי לבתי יהודים וסרבים והוציאו אותם להורג ביריות. בהמשך, ב-23 בינואר, ביימו הכוחות ההונגריים תקרית אש, וכפועל יוצא ממנה, 500 סרבים וכ-800 מיהודי העיר הוצעדו אל חוף הרחצה העירוני "שטראנד" אשר לגדת הדנובה בקור של מינוס 20oc, סודרו בשורות, נורו למוות, וגופותיהם הושלכו אל הדנובה. בסך הכל נרצחו בנובי סאד 1,120 מבני הקהילה היהודית, 800 סרבים ו-60 אזרחים בני לאומים שונים.
ב-23 בינואר 1942 ניתנה הוראה של הממשל ההונגרי להפסיק את הטבח, וזאת לאחר התערבותם של חברי פרלמנט הונגריים ובכללם אנדרה בייצ'י-ז'ילינסקי, נציג מפלגת החוואים ועובדי האדמה של הונגריה בפרלמנט. עם זאת, ב-27 בינואר טבחו ההונגרים ביהודי בצ'יי ורצחו 110 יהודים.
קיימת מחלוקת בין היסטוריונים באשר למספר הקרבנות בראצייה. חלקם מציינים כי מספר ההרוגים היה 5,000, ומחציתם יהודים. חלקם, המתבססים על דיווחי ההונגרים עצמם, מציינים שנרצחו 12,763, כולל הנטבחים בבצ'יי. אומדן הנרצחים המקובל על מרבית ההיסטוריונים הוא המזערי.
השלכות האירוע והליכים משפטיים.
במרץ 1942 התמנה מיקלוש קאלאי לראש ממשלת הונגריה. בעקבות מחאה בינלאומית ממדינות שונות ובכללן שווייץ, שוודיה וטורקיה נאלץ קאלאי לפתוח בהליכים פליליים נגד האחראים לטבח. הם הועמדו לדין, אך הצליחו להימלט מהונגריה, הגיעו לגרמניה הנאצית וביקשו וקיבלו בה מקלט מדיני. בהמשך, בראשית 1944, לאחר השתלטות הגרמנים על הונגריה, שבו למדינה, השתלבו שוב בשורות הצבא ונטלו חלק פעיל בגירוש יהודי הונגריה למחנות ההשמדה.
עם סיום המלחמה וכינון הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה דרשו היוגוסלבים להעמיד לדין את מבצעי הטבח. הונגריה הסגירה ליוגוסלביה 14 קצינים, חיילים ושוטרים שנטלו חלק בטבח והם הועמדו לדין. חלקם הורשעו בפשעי מלחמה ונידונו למוות. ב-4 וב-5 בנובמבר 1946 הוצאו להורג פרנץ סומבטהיי, פרנץ פקטהלמי-ציידנר, יוז'ף גראשי, מארטון זלדי ולאסלו דיאק. עוד הוצא להורג פרנץ באיור (בהונגרית: Bajor Ferenc) מפקד המינהל הצבאי של נובי סאד אשר סחט ושדד כספים מתושבים סרבים ויהודים בטרם הוצאו להורג. כן הוצאו להורג קצינים זוטרים ושוטרים. בנוסף, הוצאו להורג גם מספר אזרחים ובכללם מיקלוש נאגי (בהונגרית: Nagy Miklós) ראש העירייה הממונה של נובי סאד במהלך האירועים. קצין הז'נדרמריה שאנדור קפירו, שנטל חלק בטבח, נידון לעונש קל יחסית. לאחר תום משפטו בהונגריה הגיעו עדויות חדשות על חלקו בטבח, והוא נמלט לארגנטינה. ב-1996 חזר להונגריה והתיישב בבודפשט. ב-2006 הוא זוהה על ידי צייד הנאצים אפרים זורוף. ב-2011 הועמד קפירו לדין על ידי שלטונות הונגריה בעוון פשעי מלחמה, וזוכה מאשמה.
הנצחה.
האירוע זכה להדים בתרבות היוגוסלבית שלאחר המלחמה. הטבח מאוזכר בספרו של דנילו קיש "שעון החול" וכן בספרו של אלכסנדר טישמה "ספר על בלאם". הספרים תורגמו לעברית על ידי דינה קטן בן-ציון. כן מתואר האירוע בסרט "ימים קרים" מ-1966 שביים במאי הקולנוע ההונגרי אנדראש קובאץ' ובספרו של הסופר ההונגרי טיבור צרש "Vérbosszú Bácskában" - "סכסוך דמים בבאצ'קה". אנדרטאות הנצחה לנספים הוקמו בצ'ורוג, בז'אבאלי ובנובי סאד.
נוירופדגוגיה
נוירופדגוגיה היא מדע חדש, שמשלב חמישה בסיסי ידע: פדגוגיה ודידקטיקה, פסיכולוגיה קוגניטיבית, נוירופסיכולוגיה (פסיכולוגיה ביולוגית), פסיכולוגיה נוירוקוגניטיבית, ומדע המוח והעצב (neuroscience). מטרתה המרכזית של הנוירופדגוגיה היא להציע שיטות ודרכי למידה אפקטיביות, המבוססות על הרעיון, שלמידה יכולה להתרחש כאשר היא מכוונת להתאים עצמה לתהליכי עיבוד המידע במוח. היא מבקשת לעשות שימוש בידע על תהליכי עיבוד המידע במוח האנושי כבסיס להקניית תוכני לימוד חדשים לתלמידים. הנוירופדגוגיה מניחה שגם התנאים הסביבתיים שבהם מצוי הלומד מהווים חלק נכבד בתהליך הלמידה ובעיבוד החומרים המיועדים ללמידה. באופן מעשי, הנוירופדגוגיה מבקשת לפתח ולהפעיל בכיתה ובבית הספר מודלים של הוראה ותהליכים ייחודיים וחדשים של תפקודים קוגניטיביים כמו למידה, זיכרון, שפה, רגשות, קשב, פונקציות מינהליות, תכנון, קבלת החלטות והתנהגות חברתית.
תרומתו האפשרית של מדע העָצָב להשבחת ההוראה והלימוד.
כבר לפני למעלה מעשור סברו מומחי חקר המוח והחינוך, שקיימים מחקרים רלוונטיים לפרקטיקה החינוכית, שראוי להביאם לידיעת ציבור המורים והמחנכים, ולתועלתם. חוקרים אלו הצביעו על תובנות נוירולוגיות מתחום חקר המוח, שהן בעלות תרומה פוטנציאלית לקידום עבודתם של מורים ולשיפור הלמידה של תלמידיהם (Ansari, Smedt, &amp; Grabner, 2011; Cleary &amp; Scott, 2011; Sousa, 2011, Twardosz &amp; Bell, 2012). לדוגמה, קיימות עדויות נוירולוגיות, שמאפשרות הבנה טובה יותר של הפרעות קשב, ריכוז והתנהגות (ADHD), כמו גם של הפרעות בקריאה, ברכישת שפה והשימוש בה, ובמיוחד – במתמטיקה. נמצאו גם קשרים נוספים, לא בתחום הצרכים המיוחדים, כמו מיפוי האנטומיה של המוח הקשורה בלימוד מתמטיקה ובקריאה ושינויים באנטומיה המוחית של תלמידים מתקשים, שמאפשרים להבין את תהליכי הלמידה שלהם (Willis, 2008). להלן דוגמאות נבחרות של ממצאים מבוססים ואמינים, שמקורם במחקרי המוח, שיש להם השלכה ברורה על הפרקטיקה הפדגוגית:
שונות, ייחודיות ואינדיבידואליות.
אנשים שונים אלה מאלה. המוחות האנושיים ייחודיים כמו פניהם של בני האדם, כשהגבעות והחריצים במוח יכולים להיות מושווים לטביעת האצבעות. המבנה הבסיסי של המוח, המבנים, המיקום והתהליכים הקבועים הקשורים לדרכי הלמידה, דומים אמנם ביותר בין אנשים שונים, אך אין שני מוחות זהים. בהתבסס על כך שאין מוח אחד דומה לאחר, בוודאי לא זהה, אפשר להניח שאנשים אינם שווים גם ביכולותיהם ללמוד, לפתור בעיות ולחשוב חשיבה מורכבת. מורים ומחנכים צריכים להכיר בכך שהמוחות של תלמידיהם שונים אלה מאלה, וכי הבדלים בין תלמידים צריכים להיות הקו המנחה בהוראה ובלימודים. בתי ספר צריכים אפוא להגדיל בחירה, לאפשר קצב התקדמות שונה לכל תלמיד ולהכיר בכך שתלמידים שונים לומדים אחרת.
גמישות המוח והתחדשותו.