כאשר האסיר הנידון למוות מגיע בסמוך לגרדום, הוא מוכנס לתא האסירים, "שפונה במיוחד לצורכי הווידוי", ובו הוא פוגש איש דת (בעברית מליצית: "כלי־הקודש"), המועסק על ידי הבריטים או מוסכם עליהם, שיפגש עם האסיר בטרם מותו לשם אמירת טקסטים מסורתיים שנהוג לאומרם על פי דתו של האסיר, בטרם המוות הידוע מראש. אם האסיר הוא מוסלמי יפגש עם קאדי, אם נוצרי יפגש עם כומר, ואם יהודי יפגש עם רב. והתיאור משלב אירוניה דקה על יציאתו החפוזה של איש הדת את הכלא, ברצותו להתרחק מהליך ההריגה עצמה, שאינו מעוניין להיות מעורב בה. המפגש עם איש הדת
הוא "תחנתו האחרונה של הנידון לפני עלותו לגרדום. מיד עם תום הווידוי הקצר, שנאמר על רגל אחת, פורש כלי־הקודש הצידה או ממהר לעזוב את התא ואת בית־הסוהר גם יחד".
לאחר הטקס הדתי הקצר, מובל הנידון למוות אל תא הגרדום. "מיד ניגש אל הנידון ה"מוסאעד" [סגן המנהל] או הסרז'נט הבריטי (הוא הבריטי השלישי במעלות השירות בסוהר) וחובש בשתי ידיו כיפה שחורה [כיסוי מלא של הראש העשוי בד אטום] על ראש הנידון. הכיפה מכסה את עיניו ויורדת עד מתחת לתנוכי האזניים. מעתה אין הנידון רואה דבר. ומיד הוא נתפס מתחת לבתי־השחי בידי שני שוטרים בריטיים, שהוזעקו במיוחד מחוץ לסוהר למקרה של תלייה, והוא מובל מתא־הווידוי אל תא־התלייה. המרחק אינו רב: התאים נמצאים זה מול זה, ורק המסדרון הצר מבדיל ביניהם. במקרים אלה, אם האסיר לא איבד עדיין את חושיו, הוא מספיק לצעוק שוב: "כאתירכום, יא שבאב!" [שלום לכם, בחורים!"] ומשמאלו יוצאת מהמסדרון המולה של המון רב: "כאתרק!" ["שלום!"]. הרגע שבו שמים את הכיפה השחורה על ראשו הוא רגע חשוב בחיי הנידון. מעתה הוא חדל לראות את אור היום". אחימאיר משלב בתיאור ביקורת קשה בסגנון אירוני נוקב, על עצם הליך ההוצאה להורג המאורגנת ומתוכננת, המשפילה את האדם למדרגה של בעל חיים ("בהמה"), ששחיטתו היא מעשה מותר ושכיח; וכך הוא כותב: "אפשר לשקוע בהרהורים על רגע זה. אבל מה יכולה לספר בהמה הנתונה תחת חלף של שוחט?".
פרוצדורת ההריגה בכלא הבריטי (וכנראה שגם באחרים) היא כנראה פרקטיקה בעלת היסטוריה ארוכה שהלכה ונשתכללה עם השנים, במילים אחרות, וכך קובע אחימאיר, כי היא "תמצית הפרקטיקה והניסיון של תליות אין־ספור במשך מאות בשנים". אחד ממרכיביה המעניינים הוא השתתפותו של צוות מתואם של בעלי תפקידים אחדים, הפועלים יחדיו בעת ובעונה אחת לביצועה; אחימאיר מציין בשפה עברית מליצית שמושגיה משמשים במשמעות מהופכת, היוצרת אירוניה זהירה, כי "יקשה עלינו באמת לברר מי הוא בעצם התליין. האמנם רק מנהל הסוהר, הפותח את ריצפת הגרדום כשהוא מניע את המנוף? ב"מעבר־יבוק" זה מידי אדם לקחו חלק פעיל כמנין אנשים. זה בכה וזה בכה".
אחימאיר מתאר באנושיות ואף בחמלה יחד עם אירוניה ("שושבינים"), את ההוצאה להורג. לאחר שכוסה ראשו של הנידון למוות "ועד להנעת המנוף של מכונת־התלייה עובר רק רגע קט, רגע המעבר מן החיים אל המוות.
שני השוטרים, המובילים את הנידון לתלייה, הם המעלים אותו במדרגות אל הגרדום. עיניו אינן רואות, אזניו אינן שומעות ורגליו, כשני בולי עץ, אינן פועלות. הלב בוודאי פועם ביתר חוזק מן הרגיל, אך טרם חדל לפעום. ומיד כשהנידון מועלה על "הבימה", והוא עומד באמצע מתחת לוו, מתכופף אחד משני השוטרים ה"שושבינים" ובזריזות רבה הוא קושר אל רגלי הנידון מטיל־מתכת. וחברו מרים את ידיו, את ראשו ועיניו, מקמט את מצחו אל־על ומתאים את לולאת התלייה לצוואר". על פי הנהלים המקובלים בתא ההוצאה להורג בתלייה: "הלולאה צריכה להתאים ולהימצא בדיוק מתחת לאוזנו השמאלית של הנידון". כך נאמר ב"רגיוליישן"... עם סיום מלאכתם יורדים שני השוטרים מן "הבימה", שעליה נשאר עומד הנידון, כשלרגליו קשור מטיל־ברזל אשר ימשוך אותו מטה, בשעה שחבל־התלייה יתהדק על צווארו. עוד השניים ממהרים לרדת, והנה כבר הניע המנהל את המנוף. רצפת "הבימה" נפתחת, נשמע קול עמום של נפילה. הנידון נשאר תלוי. הרעש של הנפילה בא בשל מטיל־הברזל הפוגע ברצפה שמתחת".
לאחר שהתלייה מתבצעת והנידון למוות נופח את נשמתו, עוזב צוות המצעים את תא הגרדום לשעה קלה, וזאת על פי הנהלים הרשמיים:
"וכאשר התלוי נשאר תלוי, עוזבים הכל את תא־התלייה. כאמור, באופן רשמי, צריך התלוי להישאר תלוי במשך שעה תמימה. כדי שהמוות יהיה וודאי, ללא צל של ספק". עם זאת, מציין אחימאיר בלשון אירונית, "השלטונות מעוניינים בהחזרת השגרה לכלא תוך זמן קצר ככל האפשר; ומכיוון "שהנידון כבר שבק חיים לכל חי מן הרגע הראשון, ואינו זקוק כלל להיות תלוי במשך שעה. והמנהל אינו מסוגל להשלים עם העובדה, שכל הסוהר הוצא ממסלולו הרגיל בשל תלייתו של "נייטיב" ["native"] מעופש זה. קשה להשלים עם "רגיוליישן", שיש בו משום ביטול מלאכה למאות עבדים, ולו גם לרבע שעה. ולכן, הלכה היא שהתלוי צריך להישאר תלוי במשך שעה, אבל אין מורין כך. כעבור חצי שעה או שלושת רבעי שעה חוזרים ונכנסים לתא־הגרדום קולקטיב התליינים: המנהל, סגנו, הסרז'נט", ומוציאים הגופה בדרכה לקבורה.
לאחר השיהוי נקראים בעלי תפקידים אחרים לעשות את מלאכתם; רובם ככולם אינם בריטים אלא יהודים או ערבים: הרופא בודק האם אכן הגופה חסרת חיים. ואז מורידים שוטרים את הגופה מהגרדום, ומניחים אותה בארון "אשר הוכן מבעוד מועד". והארון מוצא ממבנה הכלא אל בית הקברות.
רולאנד וולפהארת
ראפיניה מרסיו רפאל פריירה דה סוזה
פייטריקאו
רייצ'ל מדואו
פיאסצנה
נמל התעופה הבין-לאומי המלך עבד אל-עזיז
נמל התעופה הבינלאומי המלך עבד אל-עזיז (בערבית: مطار الملك عبدالعزيز الدولي) שליד העיר ג'דה במערב ערב הסעודית הוא נמל התעופה העמוס ביותר בממלכה. בשנת 2012 עברו בו 27,111,000 נוסעים במסגרת 208,209 תנועות מטוסים. הוא משמש כבסיס פעולה מרכזי של חברת התעופה סעודיה.
בשל קרבתו לעיר הקדושה מכה (כמאה קילומטרים) משרת נמל התעופה מספר רב של עולים לרגל לעיר במהלך עונת החג' השנתית.
תולדות נמל התעופה.
בניית נמל התעופה החלה בשנת 1974 והסתיימה ב-1980. הוא נפתח לתנועה ב-31 במאי 1981. הנמל נקרא על שמו של אבן סעוד, מלכה הראשון של ערב הסעודית.
הנמל משרת כ-70 חברות תעופה. קווי תעופה פועלים בינו לבין יעדים במזרח התיכון, אפריקה, המפרץ הפרסי, הודו, פקיסטן, אינדונזיה ויעדים אחדים באירופה וארצות הברית. לקראת עונת החג' מופעלים קווים ליעדים רבים נוספים.
מסלולי הנמל משמשים גם את בסיס חיל האוויר המלכותי הסעודי על שם הנסיך עבדאללה. במהלך מלחמת המפרץ עשו מפציצי B-52 אמריקאיים שימוש במסלולי הנמל.
מספר תקריות ותאונות מטוסים אירעו עם השנים בנמל ובסביבתו. בחמורה שבהן, ב-11 ביולי 1991, התרסק בקרבת הנמל מטוס נוסעים של ניגריה איירווייז (טיסה 2120), שהמריא מהנמל ונאלץ לשוב אליו בשל ירידת לחץ בתא הנוסעים. בהתרסקות נספו כל 261 יושבי המטוס.
מתקני נמל התעופה.
בנמל התעופה מצויים שלושה מסלולי טיסה מקבילים בכיוון צפון-דרום מקורב (16/34). יש בו שלושה טרמינלים אזרחיים, הממוקמים בתווך שבין שני מסלולי הטיסה המערביים. הגישה לאחד מהם היא מדרום והגישה לשני הטרמינלים האחרים היא מצפון.
הטרמינל הצפוני ביותר בנמל והבולט מכולם הוא טרמינל החג', המיועד לשרת את עולי הרגל למכה. שטחו - 465 דונם - הוא מהגדולים בעולם. הוא מכוסה בתקרה הכוללת 210 כיפות דמויות אוהל, המחוברות לעמודים בכבלים. מרבית שטחו איננו ממוזג. הוא מסוגל להכיל בעת ובעונה אחת כ-80 אלף איש בכמעין כפר. עיצוב הטרמינל זכה בפרס אגא חאן לאדריכלות לשנת 1983.
בנוסף לטרמינלים האזרחיים קיים בעברו המערבי של הנמל טרמינל מלכותי, המשרת את בני משפחת המלוכה הסעודית ואורחים רשמיים מחוץ לארץ.
באמצע שנות האלפיים החלה תוכנית הרחבה של תשתיות הנמל, המיועדת להביאו בהדרגה עד לקיבולת של 80 מיליון נוסעים בשנה. במסגרת זאת הולך ונבנה טרמינל חדש בחלקו הדרום-מזרחי של שטח הנמל. כמו כן מתוכנן חיבור הנמל למסילת הרכבת המערבית, המיועדת לחבר בין הערים מכה, ג'דה, מדינה והקריה הכלכלית על שם המלך עבדאללה ובינן לבין רשת הרכבות הארצית.
פינטשוב
קואורדינטות (אלגברה לינארית)
פלשצניץ
שמואל ב&quot;ר יוסף
יצחק בן דוד
פוריסוב
יצחק בן דוד (פני יצחק)
רבי יצחק ב"ר דוד מיאנוב וגאיה (לפני ה'ת"ן, 1690 - ~ה'תק"א, 1741) היה רב וראש ישיבה אשכנזי בפולין ובמוראביה, מחבר הספר פני יצחק זוטא.
ביוגרפיה.
נולד לרב דוד מאזרוב ולרחל בת "הראש הרב שמריה" שהיה צאצא של רבי שלום שכנא מלובלין.
למד אצל הרב בנימין זאב הלוי הורוויץ שהיה ראש בית דין בקראקא ולימים אב"ד ואדיסלאב, מחבר שו"ת פנים חדשות. בשנת ה'תס"ח, 1708 למד בפראג ושמע דברי תורה מהרב נפתלי כ"ץ, וכנראה למד גם אצל הרב גבריאל עשקלס מניקלשבורג. נישא להנדל והתגורר זמן מה בשדה חדש. בהמשך התמנה כרבה של יאנוב הסמוכה ללבוב ועמד בראש הישיבה שם. בתקופת יאנוב הוציא לאור את ספרו "פני יצחק זוטא - חלק ראשון" (אמסטרדם תצ"א). אחד מילדיו נישא עם אחד מילדיו של רבי שלמה מפינטשוב.
בשנת ה'תצ"ה, 1735, התמנה כרבה של גאיה שבמחוז מוראביה הדרומית ובה כיהן עד פטירתו בשנת ה'תק"א, 1741.
ספרו "פחד יצחק" לא נדפס, אך כתב היד שלו שרד וחלקים מהספר פורסמו בכתבי עת תורניים.
הוא הניח אחריו מספר בנים, אחד מהם, הרב בנימין זאב "וולפיש", כיהן מספר שנים לאחר פטירתו כרבה של גאיה (תקי"ט, 1759 - תקכ"ז, 1767) ואחר כך כיהן כרבה של ביזנץ, כנראה עד סוף ימיו. בן אחר, דוד, היה אף הוא למדן וחלק מחידושיו משוקע בספרי אביו.
אראלקילאמין N-אצטילטרנספראז