חיבר מאות פיוטים בעברית ובערבית, ולעיתים שילב בכתיבה את שתי השפות יחד. נהג לעיתים לחבר את פיוטיו ללחנים ערביים פופולריים מאותה תקופה, בין השאר כדי למשוך צעירים לבתי הכנסת בתקופת שירת הבקשות.
לחניו התפרסו על מספר סגנונות: מוזיקה מרוקאית, מוזיקה אנדלוסית, מוזיקה ערבית ומוזיקה מזרח תיכונית. לפי הבמאי רפאל בלולו, בוזגלו קיבל השראה גם מפיוטים סלוניקאיים, מוזיקה אלג׳יראית, מוזיקה תוניסאית, פיוטי לאדינו ומוזיקה מהקולנוע המצרי.
בתקופת חייו במרוקו כתב בעיקר שירים ופיוטים בנושאי גלות וגאולה, שירי כמיהה לירושלים ולארץ ישראל, שירים לחגי ומועדי ישראל, שירי שבח לרבנים ושירי מוסר. חיבר קינה על רעידת האדמה שהתרחשה באגאדיר בשנת 1960, שירי הלל לניצחונה של ישראל במלחמת העצמאות ושירים שקראו לשלום בין עם ישראל לאויביו.
לאחר שעלה לישראל כתב בעיקר שירים שעסקו בשבחי ארץ ישראל, והבולט שבהם הוא השיר אך בך מולדתי, שכתב עם הגעתו ארצה, ובו דו-שיח בינו לבין המולדת. בתקופת מלחמת ששת הימים כתב כ-20 שירים סביב נושא המלחמה.
לפי הבמאי רפאל בלולו, רבי דוד נטה לדו-קיום בשלום, ונטיה זו באה לידי ביטוי גם בפיוטיו. כך לדוגמה, בפיוט שכתב על אסון רעידת האדמה באגדיר, הוא מקונן על היהודים, הערבים והנוצרים שנספו באסון כאחד.
בינו נא מורדים.
כשהתגורר במרוקו הגיע לישראל תלמידו, הפייטן צבי (מכלוף) תורג'מן, כדי להשתלם בסמינר למורים. כשחזר למרוקו הכיר לרבי דוד את השיר באב אל וואד, שכתב חיים גורי. רבי דוד ראה כי בשיר חסרה נוכחותו של הבורא, והחליט לכתוב מילים חדשות לשיר, שהולבשו על הלחן המקורי. שירו של בוזגלו, הקרוי "בינו נא מורדים", מדגיש את הצורך להיאבק נגד הנטייה האנושית לריבים ולמלחמות, וקורא להשכנת השלום. את השיר סיים רבי דוד באמירה נחרצת לפיה הבורא מוכן למחוק את שמו עבור השלום.
הנצחה.
בשנת 1991 נערך טקס קריאת רחוב על שמו בקריית ים, במעמד שר השיכון דאז דוד לוי. ערים נוספות עם רחוב הנושא את שמו הן ירוחם, אשקלון, שדרות, חדרה, אשדוד ואופקים.
המשורר ארז ביטון הקדיש לו שיר.
ד״ר אלמוג בהר, שהקדיש חלק מעבודת הדוקטורט שלו ליצירתו של רבי דוד, כתב שיר לזכרו:
בקולנוע.
בשנת 2015 יצא לאור סרט תיעודי בשם "שיר ידידות, ר' דוד בוזגלו" העוסק בדמותו, בבימויו של רפאל בלולו ובהפקתו של יאיר קדר ובהשתתפות מאיר בוזגלו, חביבה פדיה, חיים לוק ואחרים, בקריינות של שלמה בר. הסרט הופק בערוץ הראשון כפרק מהסדרה "העברים", המספרת את סיפורם של משוררים עבריים במאה העשרים.
בסרט מסופר בין השאר על כמיהתו של רבי דוד בוזגלו לשלום וכבוד הדדי בין יהודים למוסלמים, כפי שחווה אותו במרוקו, ועל תסכולו הרב כשנוכח שהמצב בישראל שונה. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל דוקאביב, מאי 2015 פסטיבל דרום, יוני 2015 ובעשרות מקומות בישראל.
בפרק הראשון של הסרט "לחיות מחדש" (בבימויו של חיים בוזגלו), שיצא ב-2009 ומספר את סיפור עליית יהודי מרוקו לארץ ישראל, מוצגת דמותו של רבי דוד על ידי השחקן יצחק בן דוד. בסרט נראה רבי דוד יושב לצד תלמידיו ששרים, ושליח העלייה מגיע ומודיע לתלמידיו שהם עולים לארץ ישראל. רבי דוד פורץ בבכי על שלא זכה לעלות איתם יחד ארצה, ומבקש שיזכרו אותו גם לאחר הגעתם ארצה.
אירוס טוביה
אִירוּס טוּבְיָה או אירוס עוזיהו (שם מדעי: "Iris regis-uzziae") הוא מין בסוג אירוס בתת-הסוג סקורפאירוס ("Scorpiris").
אירוס טוביה הוא גאופיט רב שנתי. בעל מספר עלים קטן, העלים מרזביים, כפופים אחורנית, סדורים בשני צידי עמוד הפריחה, אורכם כ-20 ס"מ וגונם ירוק-אפרפר. גובה עמוד הפריחה כ-10 ס"מ והוא נושא שניים או שלושה פרחים. עלי הכותרת לבנים, בעלי עורק בולט בצבע צהוב עז. הפרחים נכונים, עלי הכותרת מוארכים ופונים החוצה כבשאר הפרחים בני הסקציה.
הבוטנאית נעמי פיינברון נתנה למין זה את השם המדעי Iris regis-uzziae על שם המלך עוזיהו שעליו נאמר: "ויבן מגדלים במדבר" אך לאחר מכן שונה שמו העממי לזכרו של הבוטנאי הארץ ישראלי טוביה קושניר, שנפל בשיירת הל"ה ושאסף את הפריטים הראשונים של המין עוד ב-1943.
המין אנדמי לאזור ארץ ישראל, צומח רק בהר הנגב המרכזי - בעיקר צפונית למכתש רמון ובהרי אדום.
המין נדיר, וככל מיני האירוסים בארץ ישראל, הוא מוגן על פי חוק.
אירוס עוזיהו
האינקלינגס
הטבלת יהודי פורטוגל לנצרות
הטבלת יהודי פורטוגל לנצרות הוא הכינוי להטבלה ההמונית בכפייה של יהודי פורטוגל, וחיובם בכוח להמיר דתם לנצרות, בשנת 1497.
רקע.
כשני שלישים מיהודי ספרד, שנדרשו לעזוב את בתיהם בגירוש יהודי ספרד בשנת 1492, נמלטו לפורטוגל הסמוכה. ז'ואאו השני, מלך פורטוגל אישר ליהודי ספרד להיקלט בפורטוגל למשך שמונה חודשים, תמורת תשלום כופר. מוערך שמעל מאה ועשרים אלף מיהודי ספרד עברו לפורטוגל. רובם לא עזבו בתום שמונת החודשים שהוקצבו להם, והתווספו לאוכלוסייה היהודית המקומית.
היסטוריה.
בשנת 1496 חל המפנה. מנואל הראשון, מלך פורטוגל (אשר מלך בשנים 1495-1521), ביקש להנשא לאיזבלה בתם של המלכים הקתוליים מספרד, פרננדו השני ואיזבלה. אלו הציבו בפניו תנאי לנישואין: גירוש כל היהודים מפורטוגל. המלך מנואל נענה להם, וב-5 בדצמבר 1496 הוא הוציא צו גירוש ליהודי המדינה. באותה שנה הגלה כ-2000 ילדים עד גיל 10 של משפחות יהודיות שלא הצליחו לשלם את מיסי המלך. הילדים הוגלו לאיי סאו טומה ופרינסיפה כחלק מתהליך הקולוניאליזם של מערב אפריקה. כשנה לאחר מכן נותרו באי רק 600 ילדים חיים. חלקם ניסו לשמור על צביון יהודי אך עד המאה ה-18 לא נותרה נוכחות יהודית באיים. לאחר מספר חודשים, החליט המלך להחליף את הגירוש בטבילה כפויה לנצרות. בתי הכנסת ובתי הספר עוקלו, ספרים יהודיים נשרפו וילדים מגיל שלוש עד 14 נלקחו מהוריהם והומרו לנצרות. במהלך חודש אפריל של אותה שנה הובאו היהודים למרכזי הערים, בתואנה כי ספינות מחכות להם בנמלים על מנת להוציא אותם מן הארץ, אך שם, בכיכרות הערים התבררו ממדי ההונאה, במסגרת הטבלה כפויה הותזו עליהם טיפות מים ש"קודשו" בברכת כהן דת נוצרי, ההטבלה הכפויה לוותה במחזות קשים וקורעי לב, בעיר ליסבון נכלאו רבבות יהודים במחנה האשטאוש במטרה לנצרם. אותם אנשים שלא הגיעו להטבלה בהסכמה הובאו בכוח ונערך בהם טקס ההטבלה. בכך הוכרו יהודי פורטוגל על ידי המדינה כנוצרים, וחויבו על פי חוק המדינה בכל חוקי הנצרות.
על פי חוקי המדינה, נוצרים שהוטבלו, אף אם בכפייה, מחויבים היו לחיות חייהם כנוצרים. במידה שהוכח כי כפרו בנצרות, כלומר האמינו או עסקו בדת אחרת, כדוגמת היהדות, או לחלופין בכישוף ועבודת אלילים, היה עונשם כבד מנשוא, לעיתים קרובות מוות בעינויים. החקירה והעונשים הכבדים בוצעו על ידי בית המשפט של האינקוויזיציה, שהייתה ידועה לשמצה באופן התנהלותה האכזרי.
מבחינה חוקית לא נותרו בפורטוגל יהודים, משנת 1497. חלק מהיהודים לשעבר הפכו לנוצרים לכל דבר ונטמעו באוכלוסייה הפורטוגזית. חלק אחר, התנהגו כלפי חוץ כנוצרים, היו למעשה אנוסים, שימרו בסתר את זהותם כיהודים ואת דיני הדת היהודית כפי יכולתם, ונישאו בינם לבין עצמם, בעוד כלפי חוץ התנהגו כנוצרים.
העוינות כלפי היהודים שהמירו בכפייה את דתם לא פסקה. כעשר שנים לאחר ההטבלה בכפייה, בין ה-19 לבין ה-21 בחודש מאי 1506, נרצחו כארבעת אלפים יהודים שהוטבלו לנצרות, בפוגרום ליסבון.
הגירת האנוסים מפורטוגל.
מאחר שבאופן רשמי לא נותרו יהודים בפורטוגל, לא ניתן לדבר על "גירוש היהודים". עם זאת, במהלך עשרות השנים שלאחר מכן, הייתה הגירה איטית אך שוטפת של נוצרים אנוסים מפורטוגל. בשנת 1499 אסר מלך פורטוגל על "הנוצרים החדשים" לצאת מתחומי פורטוגל. בתי המשפט של האינקוויזיציה רדפו את "הנוצרים החדשים" שנחשדו באי ציות לדת הנוצרית. הדבר בא לידי ביטוי בלמעלה מ-10,000 מקרים של שריפת אנוסים על המוקד ב"אוטו דה פה".
רבים מהנוצרים החדשים נותרו בפורטוגל ובמהלך השנים סיגלו לעצמם חיים כנוצרים. אחרים היגרו, באופן איטי אך שוטף, והגיעו בעיקר לאמסטרדם, בירת הולנד, בה הוקמה קהילה יהודית פורטוגזית גדולה. הולנד נחשבה כמקום סובלני יחסית מהבחינה הדתית. אנשי הדת הנוצרים הקלוויניסטים בו גילו יחס עוין לקתולים ולבית המשפט של האינקוויזיציה. חזרתם ליהדות בגלוי של הנוצרים האנוסים יוצאי פורטוגל, והקמת הקהילה היהודית, התקבלו ללא התנגדות. הקהילה היהודית הפורטוגזית באמסטרדם הייתה בראשית העת החדשה מהקהילות החזקות והאמידות באירופה. הפילוסוף ברוך שפינוזה והרב מנשה בן ישראל היו בין יוצאיה.
לאחר הפוגרום בליסבון בשנת 1506 ניתנה ליהודים רשות מהמלך לצאת מהמדינה, רבים מהם הגרו לאימפריה העות'מאנית בעיקר לסלוניקי וקונסטנטינופול כמו גם לצפון מרוקו. מספר דומה של יהודים היגר לאמסטרדם, צרפת, ברזיל, קוראסאו, האיים האנטילים, סורינאם וניו אמסטרדם.
סדר רב עמרם גאון
סדר רב עמרם גאון הוא סידור תפילה שנערך על ידי רב עמרם גאון בן המאה התשיעית והוא אחד מסדרי התפילה היהודיים הקדומים ביותר.
מקורו של הסידור ותפוצתו.
הסידור נערך על ידי רב עמרם גאון שחי בבבל במאה התשיעית, לבקשתה של אחת מקהילות יהדות ספרד, ככל הנראה קהילת ברצלונה, אשר ביקשה מרב עמרם שישלח לה סידור תפילה שלם. שנת יצירתו היא 872 לספירה הנוצרית. הסידור שימש את המרכז היהודי החדש שהתפתח באותה תקופה בספרד אשר באותה העת היה עוד בראשיתו ונזקק להדרכתם של הגאונים בענייני הלכה בכלל ובענייני הלכות ונוסח התפילה בפרט. קדם לו רב נטרונאי גאון ששיגר מספר תשובות הנוגעות לדיני תפילה לקהילות ספרד ובפרט ידועה תשובתו המפורסמת לקהילת אליסאנה המכילה את סדר מאה ברכות.