הפרעות ההמרה היו שכיחות יחסית בעבר בחיים האזרחיים, במיוחד בחיי הצבא. בדרך כלל הופיעה הפרעת ההמרה בתנאי קרב מעוררי דחק חמור במיוחד, ופקדה גברים שבחיים הרגילים נחשבו ליציבים. הדבר גרם לכך שהחיילים קיבלו שיתוק ברגליים (למשל) ודבר זה אפשר לחייל להתחמק ממצבי קרב מעוררי חרדה מבלי שיכונה פחדן או שיועמד למשפט שדה.
גילויים אלו אפשרו לחוקרים נוספים, כמו פייר ז'נה ויוזף ברויאר, לפתח תאוריות חדשות על ההיסטריה שהיו דומים במהותם לתפיסה של ימי הביניים שדיברה על תודעה מפוצלת, אלא שבמקום ה"שדים" "שנכנסו" במטופל (כמו בסיפורי ה'דיבוק') הוחלפו המושגים במינוחים פסיכולוגיים מודרניים.
התאוריות הנוכחיות ושיטות עבודה.
בהיסטוריה של הפסיכולוגיה ושל הפסיכואנליזה, ההיסטריה הוגדרה כסוג של נברוזה הפוגעת גם בנשים וגם בגברים, ומתאפיינת בהשלכות גופניות (כגון שיתוק זמני, עיוורון, התכווצויות) ונפשיות (כגון התפרצויות רגשיות, התקפי חרדה ותרדמה).
המינוח הפסיכיאטרי הנהוג כיום, מבחין בין שני סוגים של הפרעה שנקראו 'היסטריה' בעבר: הפרעה סומאטית והפרעה דיסוציאטיבית. על פי מדריך האבחנות הפסיכיאטרי DSM-IV-TR, הפרעות דיסוציאטיביות כוללות אמנזיה דיסוציאטיבית, פוגה דיסוציאטיבית, הפרעת זהות דיסוציאטיבית, הפרעת דה-פרסונליזציה, והפרעה דיסוציאטיבית. הפרעות סומאטיות כוללות הפרעת המרה (קונברסיות), הפרעת סומטיזציה, הפרעת כאב, היפוכונדריה, והפרעת גוף דיסמורפית.
בהפרעות סומאטיות (שנקראו בעבר היסטריה), המטופל מתלונן גם על סימפטומים פיזיים כגון כאבי גב תחתון או שיתוק גפיים, ללא סיבה פיזית הנראית לעין. אף על פי שלא קיים בסיס אורגני מספק, בני אדם אלה מאמינים באמת ובתמים כי התסמינים שלהם אמיתיים ורציניים. וזאת להבדיל מבני אדם המזייפים מחלה גופנית כדי להשיג מטרה כלשהי (התחלות) או בינם לבין הלוקים ב'הפרעות בדויות' שבהן מזייפים תסמינים כדי לספק את הצורך הפסיכולוגי להיחשב לחולה ולהישאר בתפקיד זה.
מלבד זאת, תסמונות תלויות תרבות מסוימות, כגון תסמונת 'התקפות עצבים' (ataques de nervios) שזוהתה באוכלוסייה ההיספנית בארצות הברית, מדגימות תופעות פסיכיאטריות הכוללות סימפטומים סומאטיים ודיסוציאטיביים גם יחד, ונמצאו קשורים לטראומה פסיכולוגית. לעומת זאת, מחקרים נירולוגיים אחרונים מצביעים על כך שישנם דפוסים אופייניים של פעילות המוח הקשורים למדינות ולאוכלוסיות אלה. הפרעות אלו כאמור אינם מכוונים ואינם נעשים במודע או מזויפים על ידי החולה.
היסטריה המונית.
המונח מתקיים גם בביטוי "היסטריה המונית" כדי לתאר מצב ציבורי בו ההמון מגיב בפאניקה. התופעה מתחילה לרוב כאשר אדם אחד מגלה סימני היסטריה לעיניהם של אחרים, אשר באופן "מדבק" מתחילים גם הם לגלות את אותם סימפטומים. היסטריה המונית קשורה רבות עם אירועים היסטוריים כמו משפטי המכשפות בסיילם, או חששות מופרזים מפני מרד עבדים.
חיסון נגד כולרה
חיסונים נגד כולרה הם חיסונים היעילים במניעת כולרה. היעילות שלהם מגיעה עד 85% בששת החודשים הראשונים, ועד 50-60% בשנה הראשונה. אחרי שנתיים, היעילות יורדת לפחות מ 50%. יתרונות מחיסון של חלק משמעותי מהאוכלוסייה עשויים להועיל בקרב החלק הלא מחוסנים. ארגון הבריאות העולמי ממליץ על השימוש בחיסונים אלו בשילוב עם אמצעים אחרים בקרב הנמצאים בסיכון גבוה. בדרך כלל ממליצים על שתי מנות או שלוש מנות מהצורה האוראלית של החיסון. את החיסון אפשר לקבל גם בצורת זריקות, אך צורה זו זמינה רק בחלק מהאזורים מהעולם.
שתי הצורות הזמינות של החיסון: דרך הפה או דרך זריקות, נחשבות כבטוחות בדרך כלל, גם אצל נשים בהיריון ובעלי תפקוד מערכת חיסון ירוד. החיסונים מורשים לשימוש ביותר מ 60 מדינות. כתוצאה מהחיסון עלולים להתרחש כאבי בטן קלים ושלשולים. השימוש בחיסונים אלו במדינות שהכולרה נפוצה בהם מראה יעילות כלכלית.
החיסונים הראשונים נגד כולרה פותחו בסוף המאה ה-19. הם היו החיסונים הראשונים שפותחו במעבדות ושומשו במידה נרחבת. הצורה האוראלית של החיסון הוצגה בשנות התשעים של המאה ה-20. הם נמצאים ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי, שהם התרופות החשובות ביותר הנדרשות במערכת בריאות בסיסית. העלות של חיסון נגד כולרה נעה בין 0.1 עד 4.0 דולר אמריקני.
שימוש רפואי.
הצורה האוראלית של החיסונים נגד הכולרה משמשת יותר ויותר ככלי שליטה בהתפרצויות מחלת הכולרה בנוסף להתערבויות המסורתיות בשיפור מערכת הספקת המים הבטוחים, תברואה, שטיפת ידיים ואמצעים אחרים שמטרתם לשפר את ההיגיינה. מאז שדוקוראל ושאנכול קיבלו את הרישוי, נפרסו יותר ממיליון מנות אוראליות מהחיסונים האלו בקמפייני כולרה המוניים שונים ברחבי העולם. בנוסף לכך, וייטנאם משלבת חיסונים אוראלים נגד כולרה בתוכנית הבריאות הציבורית שלה, וגם מעל 9 מיליון מנות מסופקות דרך חיסון המוני ממוקד או חיסונים בתי ספריים לילדים הנמצאים באזורים אנדמיים למחלת הכולרה.
החיסון נגד כולרה נמצא בשימוש נרחב בקרב תרמילאים ואנשים המבקרים במקומות שקיים בהם סיכוי גבוה להידבק בכולרה. עם זאת, ומשום שהחיסון אינו מספק חסינות ב-100%, צריך גם לקחת בחשבון את אמצעי הזהירות הקשורות להיגיינת מזון, במיוחד באזורים בעלי סיכון גבוה לחלות בכולרה. אף על פי שההגנה אותה מספק החיסון נחשבת כ"בינונית", חסינות העדר יכולה להכפיל את היעילות של החיסון. דוקוראל אושר לילדים בני שנתיים ומעלה, שאנכול אושר לבני שנה ומעלה. מתן חיסון למבוגרים מקנה הגנה נוספת בלתי ישירה לילדים (חסינות העדר).
ארגון הבריאות העולמי (WHO) ממליץ על שימוש בחיסון כאמצעי מניעה וגם כאמצעי תגובה, וזה משתקף בהצהרות המפתח שלהם:
ארגון הבריאות העולמי ממליץ על שימוש חיסוני הכולרה הקיימים כמשלימים לאמצעי המניעה והשליטה המסורתיים באזורים שבהם המחלה אנדמית וצריך לשקול שימושם גם באזורים הנמצאים תחת סכנת התפרצות המחלה. החיסון לא אמור לשבש מתן התערבויות בריאותיות אחרות בעלות עדיפות גבוהה לשלוט או למנוע התפרצויות כולרה. במקרים של התפרצויות גדולות ממושכות, יכולים לשקול חיסון כתגובה במטרה להגביל את היקף ההתפרצות, ובלבד כאשר התשתית המקומית מאפשרת כך וכבר נערכת בדיקה מעמיקה לנתוני כולרה קודמים וזיהוי אזור יעד מוגדר.
הארגון הקים מאגר מידע מסתובב של 2 מיליון מנות של OCV. התוכנית היא להגדיל את גודל מאגר זה בשנים הקרובות בתמיכה כלכלית של ברית GAVI.
חיסון אוראלי.
דוקוראל: בקבוקון של חיסון מומת עם מנה של סודיום ביקרבונט כחיץ. חיסונים אוראליים מספקים הגנה ב 52% מהמקרים בשנה הראשונה העוקבת את החיסון, וב 62% מהמקרים בשנה השנייה. כיום, יש בשימום שני סוגים של חיסון אוראלי: WC-rBS ו BivWC. WC-rBS (המשווק כ"דוקוראל") הוא חיסון מומת חד ערכי המכיל תאים הרוגים שלמים של V. cholerae O1 בתוספת תת-היחידה B של רעלן כולרה רקומבננטי. BivWC (המשווק כ "שאנכול" ו "mORCAVAX") הוא חיסון מומת דו ערכי המכיל תאים הרוגים שלמים של V. cholerae O1 ו V. cholerae O139 . mORCVAX זמין רק בווייטנאם.
בחיסון כלולים זני חיידקים משני הסירוטיפים Inaba ו Ogawa, ה El Tor והסירוטיפיים הקלאסיים. הדוקוראל נלקח דרך הפה יחד עם חיץ של ביקרבונט, המגן על האנטיגנים מפני חומצות הקיבה. החיסון עובד בכך שהוא יוצר נוגדנים לפעול נגד רכיבי החיידקים וה CTB. הנוגדנים האנטיבקטיריאלים במעיים מונעים מהחיידקים להתחבר לדופן המעיים, ובכך מונעים התיישבות של V. cholerae O1. הנוגדנים האנטיטוקסינלים שבמעיים מונעים מרעלן הכולרה להיקשר לפני שטח רירית המעיים, ובכך מונעים את תסמיני השלשול הנגרמים מהרעלן.
חיסון זריקתי.
למרות נדירות שימושיו, חיסוני הכולרה המוזרקים לגוף נחשבים ליעילים לאנשים החיים באזורים בהם הכולרה נפוצה. חיסונים אלה מציעים מידת הגנה מסוימת לתקופה של עד שנתיים אחרי זריקה אחת, ולשלוש עד ארבע שנים עם מגבר שנתי. הם מנמיכים את סיכוי התמותה מכולרה ב 50% בשנה הראשונה שאחרי החיסון.
דפסון
דפּסוֹן, הידוע גם כ-sulfone diaminodiphenyl) DDS) הוא אנטיביוטיקה שנפוץ להשתמש בה לטיפול בצרעת בשילוב עם ריפמפיצין וקלופאזימין (באנגלית: ). בנוסף לכך, נהוג להשתמש בתרופה לטיפול באקנה ומחלות עור אחרות. אפשר להשתמש בתרופה כמשחה או כטבליות.
תופעות לוואי חמורות עלולות לכלול: ירידה בתאי דם, המוליזה; במיוחד אצל אנשים שסובלים מחוסר האנזים G6PD או רגישות יתר. תופעות לוואי נפוצות כוללות בחילות ואובדן התיאבון. תופעות לוואי אחרות כוללות דלקת כבד ומספר סוגים של פריחות בעור. אף על פי שזה לא ברור לגמרי האם בטוח להשתמש בתרופה במהלך הריון או לא, כמה רופאים ממליצים להמשיך בטיפול לנשים עם צרעת אפילו במהלך הריון.
דפסון נחקר לראשונה כאנטיביוטיקה בשנת 1937. השימוש בו כטיפול בצרעת החל בשנת 1945. התרופה נמצאת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי, התרופות החשובות ביותר הנדרשות בכל מערכת בריאות בסיסית. הצורה האוראלית זמינה כתרופה גנרית והיא לא יקרה במיוחד.
שימושים רפואיים.
בדרך כלל, דפסון משולב עם ריפמפיצין וקלופאזימין לטיפול בצרעת.
הוא משמש לטיפול וגם למניעת דלקת ריאות מפנימוציסטיס קריניי (PCP). דפסון גם כן משמש למנוע טוקסופלזמוזיס, אצל אנשים שאינם מסוגלים לסבול טרימיתופרם (באנגלית: ) עם סלפימיתוקסאזול (באנגלית: ).
דפסון עשוי לשמש לטיפול בעקיצות ששן חום שהפכו לנקרוזה. דפסון יחד עם דיאטה ללא גלוטן עשוי גם לעזור עם .