עד לשנת 1985 באפריקה היה מספר מצומצם של מדינות עם קבוצת כדורגל לאומית לנשים אך המרכזיות שבהן היו ניגריה, דרום אפריקה וסנגל. התפתחות כדורגל הנשים באפריקה הושפעה ממספר גורמים הנוגעים ליכולת לפתח רמת משחק גבוהה: גישה מוגבלת לחינוך, עוני בקרב נשים ואי שיוון מהותי בחברה שאיפשר לעיתים הפרה של זכויות אדם. גם כאשר שחקניות הצליחו למנף את יכולות המשחק שלהן, הן בחרו לעזוב את היבשת בחיפוש אחר הזדמנות גדולה יותר בצפון אירופה או בארצות הברית. בנוסף, הנבחרות הלאומיות נתקלו במחסור בתקצוב אשר הקשה על פיתוח רמתן המקצועית. מקור תקצוב הנבחרות הלאומיות הוא בפיפ"א ולא בהתאחדויות הלאומיות. שליטה בתקצוב הענף העניקה לפיפ"א את היכולת להרחיב את חשיפתן לנבחרות מחוץ לאפריקה אך בפועל מעולם לא התקיימו משחקי ידידות מסוג זה. כאשר נבחרות אפריקאיות לא מתנסות במשחק מול קבוצות מיבשות אחרות זה פוגע ביכולת שלהן להגיע לטורנירים של גביע העולם בכדורגל ולמשחקים האולימפיים. נוסף לכך ההתאחדויות המקומיות לא מספקות רצף אימונים כראוי ואף התשלום להן זכאיות אינו סדיר, דבר המקשה על שיפור יכולותיהן ומרחיק אותן מהתמודדות על התארים הנחשקים בענף.
אתגרים העומדים בפני פיתוח הענף.
חוסר שוויון בשכר.
אי עמידה בהסכמי שכר באפריקה היא בעיה נפוצה, עבור שני המינים. אך בעיה שכיחה אף יותר היא הפער בשכר המתבטא במשכורות נמוכות יותר, בונוסים נמוכים יותר על השתתפות בנבחרות הלאומיות וחסויות באופן כללי. לדוגמה, בשנת 2019 נחשף כי נבחרת הגברים הלאומית של דרום אפריקה קיבלה שכר הגבוה פי עשרה משכרן של נבחרת הנשים. מספר חודשים לאחר מכן ההתאחדות במדינה פעלה לטובת שינוי המצב ולראשונה השוותה בין שכרם של שני המינים. קבוצות הכדורגל מנוהלים בדומה לחברות עסקיות ועל כן מבכרים את התועלת הכספית על פני כינון שוויון מגדרי. רוב מועדוני הנשים נוצרו כסניפים של מועדון גברים ולכן הן לא בראש סדר העדיפויות גם מבחינה כלכלית.
מחסור בפרסום ושיווק.
אחת מהסיבות לפער בשכר ניתן לייחס להתנהלות הלקויה של איגודי הכדורגל הנשי אשר לא עוסקים בצורה עקבית בשיווק וקידום השחקניות. בהיעדר כמות נרחבת של אוהדים, לנותני החסות אין כדאיות בהגעה למשחקיהן. כך למשל, בגביע אפריקה לאומות 2017 הוצע לקבוצה הזוכה 4 מיליון דולר, ושנה לאחר מכן לטורניר הנשי המקביל הציעו לקבוצה המנצחת 80,000 דולר בלבד. ב-25 מדינות אפריקניות, יש ליגות נשים מקצועניות אך בהיעדר פרסים וחסויות מספקות, נשים רבות נאלצות לשלב את קריירת הכדורגל עם עבודות אחרות. אוהדי הענף לרוב רואים בקבוצות הנשים כאפשרות המשנית, המתלווה להערצת קבוצת הגברים. בסיס המעריצים של כדורגל הנשים האפריקני ברובו גברי וכדי להגדיל את המשיכה לענף יש לשכנע את הנשים להתעניין בו. אומנם כדורגל נתפס כענף הפופולרי ביותר באפריקה, בקרב נשים יש לא מעט ענפי ספורט נוספים שמתחרים על אהדתן של הנשים כדוגמת כדורסל וכדוריד ומשחקים מסורתיים יותר. אלה שכבר בוחרות להשתלב בענף סובלות לא פעם מסקסיזם, התעללות והטרדות.
דעות קדומות, סקסיזם והתעללות.
על אף ההתפתחות ההיסטורית, כדורגל באפריקה עדיין נתפס כיום כספורט גברי, ולכן לרוב כדורגל נשים אפריקני מתקבל בספקנות, הזנחה ולעיתים השחקניות צריכות להתמודד עם אפליה ועוינות על המגרש ומחוצה לו. ישנן אמונות תרבותיות סקסיסטיות שמעודדות דעות קדומות נגד השתתפות נשים ביבשת; כבר מגיל צעיר הבנות מחונכות לסייע במטלות הבית בעוד שהבנים רשאים להשתתף בפעילות ספורטיבית ויתרה מכך, אופיו הגברי של המשחק גורם לבנים לראות בספורט דרך להוכחת גבריותם, ובכך מרחיקים את הבנות ממנו. בעבר, כאשר ילדה רצתה לשחק בכדורגל היא נאלצה לעשות זאת בחשאי כדי להימנע מענישה מחמירה או מגינוי מצד משפחתה.
היעדר תמיכה זו מלווה אותנו עד היום, כאשר בחלק מהמדינות באפריקה נותרו חסמים חוקיים, תרבותיים ודתיים האוסרים על נשים להיכנס למגרשים. במדינות בהן אין מגבלות פורמליות, שחקניות מתמודדות לעיתים קרובות עם איומי מוות, האשמות בדבר התנהגות אנטי-נשית, והערות סקסיסטיות במגרש או מחוצה לו. הערות נוגעות למגדרן או נטיותיהן המיניות ודוגמה לכך היא הנבחרת הלאומית של גאנה; לאחר שכשלה לעבור את שלב המוקדמות באולימפיאדת ריו 2016, בכיר באיגוד הכדורגל הגנאי האשים את אי ההצלחה בשחקניות הלסביות שבקבוצה. עם זאת, ישנם סימנים של תקווה לפיתוח כדורגל הנשים באפריקה. קונפדרציית הכדורגל של אפריקה (CAF) עושה צעדים משמעותיים לטובת השקעה בענף, כך שבשנת 2018 נשיא הקונפדרציה טען כי יגדיל את תמיכתו בתחרויות נשים ויתמוך בהתאחדויות מקומיות שמנהלות קבוצות נשים. בנוסף, ישנן יוזמות מקומיות כדוגמת "SheFootball" שקמה במטרה לעודד נערות ניגריות להצטרף למשחק. יוזמת התוכנית עייאת-יוסוף, שחקנית גאנה בעברה, מציעה אימונים ומספקת הערכות כדורגל למי שאינה יכולה להרשות לעצמה, מתוך האמונה כי בנות שרוצות להצטרף צריכות את התמיכה והגישה להזדמנויות ובכך היא מספקת להן אותן.
הגליה
הגליה (באנגלית: Penal transportation) היא צורת ענישה שבמסגרתה נשלח אדם לרצות את עונשו, לרוב אחרי משפט, במקום מרוחק, לעיתים קרובות במושבת עונשין לזמן מוגדר. גם במקרים בהם האסירים שוחררו לאחר ריצוי העונש, לעיתים קרובות האמצעים הדרושים על מנת לחזור לביתם היו חסרים.
מקור ויישום.
גירוש או גלות כפויה היא עונש המוזכר כבר בתנ"ך, ושימש כעונש מימי רומא העתיקה ואתונה העתיקה ואולי קודם לכן. צורת ענישה זו הגיעה לשיאה בזמן האימפריה הבריטית ב וה-19.
צורת ענישה זו הוציאה את העבריין (פושע, חייב, אסיר צבאי ואסיר פוליטי) מהחברה, לתקופת זמן מסוימת או לצמיתות. צורת ענישה זו נתפסת יותר כחסד מאשר עונש מוות.
הגליה שימשה גם כשיטת התיישבות. לדוגמה, מתחילת הקולוניאליזם בזמן האימפריה הבריטית, מושבות חדשות מעבר לים נתפסו כדרך להקל על בעיות פנים-חברתיות של פושעים ועניים, כמו כן להגדלת כוח העבודה הקולוניאלי באימפריה לטובת הכלל.
גלות בתנ"ך.
בתנ"ך (), עונש גלות מוטל על רוצח בשוגג, כעונש על כך שהרג אדם בחוסר זהירות. במקרה כזה, הרוצח היה בורח מיד לאחר הרצח אל אחת מערי המקלט, כדי למנוע מגואל הדם לבוא ולנקום את נקמת קרובו ההרוג. אם גואל הדם הרג את הרוצח מחוץ לערי המקלט, הוא פטור מעונש. התורה קבעה כי חובה על הרוצח לברוח לעיר מקלט, גם אם לא נשקף לו איום מצד משפחת הנרצח.
על פי התלמוד, עונש הגלות חל רק על מי שנהג בזהירות סבירה ובכל זאת הרג בן אדם. אדם אשר נהג ברשלנות נקרא "שוגג קרוב למזיד", ואינו יכול למצוא מחסה בעיר המקלט. מצד שני, אדם אשר נקט בכל אמצעי הזהירות, ובכל זאת הרג בן אדם פטור מגלות, שכן הוא נקרא "אנוס" או שוגג קרוב לאנוס.
לאחר שמת הכהן הגדול, רשאי היה הרוצח לשוב לעירו. לפיכך מסופר בתלמוד שאמותיהם של הכהנים הגדולים, היו מחלקות מיני מזון לשוהים בערי המקלט, שלא יתפללו על מות בניהם. אם הרוצח יצא מעירו לפני תום הזמן, לגואל הדם מותר להורגו ללא משפט.
שימוש בעונש ההגליה לפי מדינה.
האימפריה הבריטית.
בתחילה, צורת ענישה זו התבססה על הזכות המלכותית לחסד, ובהמשך על פי החוק האנגלי . בדרך כלל, היא הוטלה בגין עבירות אשר גזר דין מוות עליהן נחשב לחמור מדי. עד 1670, כפי שהוגדרו פשעים חדשים, הותרה גם האפשרות להגליית הנאשם. זיוף מסמכים, למשל, נחשבה כעבירת הון עד לשנות ה-20 של המאה ה-19, שבאותה תקופה הופחת העונש להגליית הנאשם. בהתאם לפשע, גזר הדין הוטל לכל החיים או לתקופה קבועה של מספר שנים. אם העונש הוטל למשך תקופה קבועה של מספר שנים, הנידון היה רשאי לחזור לביתו לאחר שריצה את עונשו, אך היה עליו לממן את החזרה בעצמו. נידונים רבים נשארו אפוא במושבה כאנשים חופשיים, ועשויים היו להשיג עבודה כסוהרים או כמשרתים אחרים במושבת העונשין.
אנגליה הגלתה את המורשעים ואת האסירים הפוליטיים, כמו את שבויי המלחמה מסקוטלנד ומאירלנד, למושבותיה מעבר לים באמריקה משנות ה-20 של המאה ה-17 עד לתחילת המהפכה האמריקאית ב-1776, שבאותה תקופה, ההגליה לאמריקה הושעתה זמנית על ידי החוק הפלילי 1776 (). השימוש בהגליה נחקק בסקוטלנד ב-1785, אם כי היה שימוש מועט בצורת ענישה זו בסקוטלנד. הגליות בקנה מידה גדול התחדשו עם צאת הצי הראשון לאוסטרליה ב-1787, עד לסיום ההגליה, ב-1868.
בסקוטלנד לא היה שימוש בעונש ההגליה עד לחקיקת חוקי האיחוד של 1707. בעקבות חוקי האיחוד, חוק ההגליה 1717 החריג באופן ספציפי את השימוש בו בסקוטלנד. השימוש בצורת הענישה בסקוטלנד הורחבה על ידי הפרלמנט של בריטניה הגדולה בחוק ההגליה וכדומה 1785 (). עם זאת, שימוש בצורת ענישה זו בסקוטלנד היה בשימוש מועט, עד לתחילת המאה ה-19.
באוסטרליה, נידון ששירת חלק מזמנו עשוי לקבל כרטיס חופש, המתיר חלק מהחירויות שנקבעו על הכרטיס. כרטיס חופש זה איפשר לאנשים שהורשעו לחזור לחיים נורמטיביים יותר, להתחתן ולהקים משפחה ולתרום להתפתחות המושבה.
רקע היסטורי.
המגמה לעבר המתקת גזר הדין.
הצדק הפלילי באנגליה ב וה-18 היה חמור, עד כי לימים זכה לכינוי קוד הדמים. הדבר נבע הן מהמספר הגדול של עבירות אשר ניתן היה להשית עליהן עונש מוות (בדרך כלל בתלייה), והן בגלל הבחירה המוגבלת של העונשים העומדים לרשות השופטים על פושעים מורשעים.