הרמב"ם מסביר שהתקנה מהווה המשך למה שתיקנו כבר הנביאים: , על אחת כמה . כלומר, ייעוד השבת הוא להבדיל משגרת החולין, וטלטול חפצים מיותרים עלול להוביל למעשים שייצרו אווירת חולין הפוגמת במנוחת השבת. טעם נוסף שכותב הרמב"ם, הנוגע רק לאיסור טלטול כלי שמלאכתו לאיסור, הוא חשש שמא מתוך התעסקות בחפץ יבואו לכדי שימוש לשם מלאכה אסורה מדאורייתא.
הרמב"ם מוסיף כי גם לו נניח שטלטול החפצים לא יתדרדר לכדי מעשים מזיקים המפרים את אווירת השבת, עדיין יש מקום לאסור טלטול זה מכיוון שישנם אנשים שאינם עוסקים במלאכה בחול בכלל, ואצלם ההימנעות מל"ט מלאכות בלבד לא תספיק כדי ליצור את ההבדל בין אווירת השבת לאווירת החול. לכן אסרו חכמים את הטלטול, כדי שאצל כל קבוצה וקבוצה יהיה דבר המבדיל את השבת מימי החול.
הראב"ד מוסיף על הסברו של הרמב"ם, ומביא טעמו של הגמ' שתקנת ה'מוקצה' נועדה למנוע מאנשים להיכשל באיסור הוצאה מרשות לרשות.
טעם נוסף, הנוגע לטלטול מוקצה מחמת גופו, הוא הרחבתה של מצוות הכנה. התורה מצווה , ומכאן למדו חכמים שצריך להכין את צורכי השבת בחול כדי לכבד את השבת. קיים איסור על אכילת מאכל שלא הוכן לפני כניסת שבת ויום טוב (יש אומרים שהאיסור הוא מהתורה). כהרחבה למצווה זו, אסרו חכמים לטלטל בשבת כל דבר שלא הוכן וזומן לשימוש ביתי מבעוד מועד, לפני כניסת השבת.
סוגי מוקצה.
כלי שמלאכתו לאיסור.
התקנה בה הגבילו את טלטולם של "כלים שמלאכתן לאיסור", מיוחסת לנחמיה, כפי שמופיע בפסוק, .
לפי המתואר בתלמוד, בתחילה התקנה הייתה לאסור על טלטול כל הכלים באשר הם - למעט כלי האכילה, אך מכיוון שלא יכלו לעמוד בגזירה הקלו בה.
קיימת הסכמה כי בתחילה טלטול כל חפץ נאסר, אך ישנה מחלוקת אמוראים באשר להתפתחות ההקלות בטלטול חפצי מוקצה בשבת: לשיטת רבה בר נחמני, קודם הותר טלטול כלים שהשימוש הרגיל שלהם מותר בשבת (כל הכלים שמלאכתם אינה לאיסור), לאחר מכן הותר טלטול "לצורך מקומו" (כלומר - טלטול שלא לצורך שימוש בחפץ, אלא לצורך המקום שהוא תופס), ולבסוף אף הותר לטלטל כלי שהשימוש הרגיל שלו אסור בשבת, לצורך שימוש אחר שמותר בשבת. ואילו לשיטת רבא, קודם הותר טלטול כלים שהשימוש הרגיל שלהם מותר בשבת "לצורך גופם או מקומם" (כלומר - טלטול שלא לצורך השימוש המיועד המוגדר של החפץ, אלא לכל שימוש אחר), לאחר מכן התירו כלים ששימושם הרגיל אסור בשבת לצורך המקום או גוף החפץ, ולבסוף התירו טלטול כלים ששימושם הרגיל מותר גם "לשומרם" - למנוע הינזקות שלהם.
הלכה למעשה נפסקה כשיטת רבא, כך שכלים שמלאכתם לאיסור מותר לטלטל לצורך גופם ומקומם, וכלים מלאכתם להיתר אפילו על מנת לשומרם, אולם לטלטל סתם אסור למעט כתבי קודש ומאכלים שמותר לטלטל מכל סיבה.
מוקצה מחמת חסרון כיס.
מוקצה מחמת חיסרון כיס הוא החמור מבין סוגי המוקצה, הוא חפץ שלא משתמשים בו אלא לשימושו המיוחד עקב ערכו היקר. ולכן אדם מקצה אותו משימוש בשבת. הסיבה לחומרה המיוחדת של מוקצה זה, הוא מפני שהקצאתו של הדבר משימוש האדם, נעשית מדעתו של האדם, שהקצה אותם ודחה אותם מלהשתמש בהם, ובניגוד למוקצה מחמת איסור - שההקצאה נעשית על ידי אלהים - ולא מהחלטת האדם, ומוקצה מחמת גופו - דבר שאינו ראוי לשימוש, אך גם לא הוקצה מלכתחילה על ידי האדם.
מוקצה מחמת גופו.
מוקצה מחמת גופו הוא דבר שאינו לא כלי ולא מאכל אדם או בהמה ולא הוקצה לשימוש האדם מערב שבת, כגון אבנים, עצים, חול, אבק, חתיכות זכוכית, או מחט שבורה.
בסיס לדבר האסור.
ההלכה אומרת שחפץ שמשמש כבסיס וכשולחן לחפץ הנחשב כמוקצה, נחשב למוקצה מכיוון שהבסיס משמש את הדבר המוקצה, ודיני המוקצה חלים גם עליו. כאשר למשל אדם מניח נרות שבת על שולחן, נחשב השולחן כבסיס לשלהבת שהיא מוקצה מחמת גופו. אם כי, זאת רק בתנאי שמי שהניח את הנרות הוא בעל השולחן, אבל אם אדם אחר הניח את הדבר בלי רשות מפורשת, לא נחשב השולחן כבסיס, שכן אין בכח אדם לאסור דבר שאינו שלו.
תנאי נוסף כדי לאסור את הבסיס, הוא שהדבר ניתן עליו במחשבה ובדעת שיהווה כבסיס לדבר המוקצה במשך השבת, אך אם הוא הונח עליו לזמן קצר ביום שישי ובמטרה לסלקו עם כניסת השבת, אזי אף אם הוא נשאר במקומו בשבת אין הוא נחשב כבסיס, כיון שבעליו של החפץ לא רצה להקצותו לבסיס.
בסיס נחשב רק דבר שמיוחד להניח עליו דבר אחר, כשולחן וכיסא, או שיוחד במקרה ספציפי זה. אך כאשר למשל, אדם מניח חפץ מוקצה על חפץ אחר מפאת חוסר מקום, דבר המצוי למשל בחפצים רבים המונחים במגירה אחת זה על זה, אין החפץ התחתון נחשב כבסיס.
העצה לכך שדבר כל שהוא לא יחשב לבסיס, הוא להניח עליו דבר נוסף, חשוב יותר, כך שהבסיס יחשב כבסיס לדבר האסור ולדבר המותר כאחד. חשיבותו של הדבר המותר והאסור, אינה נמדדת בהכרח בשוויו הכספי של החפץ, וכך למשל נפסקת ההלכה שאם אדם מניח על שולחן פמוטות של כסף שעליהם מונחים נרות דולקים, ומניח על השולחן גם ספר קדוש או חלות לסעודת שבת, נחשב השולחן לבסיס לדבר האסור ולדבר המותר, ומותר לטלטלו במקרה והדבר האסור אינו נמצא עליו יותר.
אבל אם הדבר האסור מונח עליו עדיין בשבת, אסור לטלטל את השולחן מסיבה אחרת; גם אם השולחן אינו נחשב לבסיס, אסור לטלטל את השולחן מכיוון שעל ידי טלטול השולחן הוא מטלטל גם את הנרות שעליו, והאש שעל הנרות נחשבת למוקצה מחמת גופו. ההלכה קובעת, שבמקרה שאדם צריך להזיז את השולחן מכיוון שהוא צריך את השולחן או את מקומו, יש לזרוק את הנרות על הארץ על ידי הזזת השולחן באופן שאינו אסור, למשל על ידי טלטול מהצד - הטיית השולחן. אבל במקרה והשלכת הנרות על הארץ אינה מעשית מכיוון שהמקום יתלכלך- דבר שיפריע לשימוש במקום, מותר להזיז את השולחן עם הנרות, מכיוון שבמקרה כזה אין הוא מזיז את הנרות מכיוון שהוא מעוניין להזיזם, אלא אגב השולחן, וטלטול דבר האסור אגב דבר המותר - מותר.
סוגי מוקצה נוספים.
ארבעת סוגי החפצים המוגדרים כמוקצה המופיעים בפתיחה - 'כלי שמלאכתו לאיסור', 'מוקצה מחמת חסרון כיס', 'מוקצה מחמת גופו' ו'בסיס לדבר האסור' - הם הנפוצים ביותר. בהלכה קיימים חמישה סוגים נוספים המגדירים מצבים בהם טלטול אסור בשבת:
בדומה לסוגים הנוספים האסורים בטלטול בשבת, קיימים גם כמה סוגים מיוחדים המותרים בטלטול בשבת:
ייחוד כלי.
נחלקו הפוסקים במי שרוצה לייחד חפץ מוקצה לשימוש קבוע שלא נועד לו מלכתחילה - כיצד יש ליחדו. אם הוא רוצה לייחד לתמיד את המוקצה לשימוש זה, הוא מותר בשימוש לדעת כל הפוסקים.
אם רוצה לייחד את המוקצה לשבת אחת: יש שאסרו בשימוש, ויש שהתירו אם הוא שימוש רגיל במוקצה (כגון אבן לפצח אגוזים). דעה שלישית מתנה את זה בכך שייעשה בחפץ עוד מערב שבת מעשה שנועד לייחד את החפץ לשימושו החדש.
אולימפיאדת 1968
תחנת הרכבת יבנה – מזרח
תחנת הרכבת יבנה – מזרח (בעבר: תחנת הרכבת יבנה) היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל בדרום מזרח העיר יבנה הממוקמת ליד כביש 42. התחנה נפתחה בשנת 1992 ולאחר בנייה מחודשת נפתחה שוב בשנת 2009 ועד לסגירתה הזמנית שימשה כתחנת ביניים בקו הרכבת הפרברי בנימינה – אשקלון אשר התקצר גם כן באופן זמני עד תחנת רחובות. התחנה משרתת את תושבי יבנה, גדרה והסביבה.
תוכניות פיתוח.
על פי תוכניות קיימות, בעתיד תשודרג התחנה ויוקם עוד רציף במקום. קו הרכבת בין רחובות לצומת פלשת (מצפון לאשדוד) אינו כפול, אך מתוכנן להיות מוכפל בעתיד. קו רכבת חדש נסלל מערבית ליבנה לאורך תוואי כביש 4. על הקו הזה בנויה תחנת הרכבת יבנה מערב, בסמוך לתחנה המרכזית של יבנה, אליה אמורה לעבור עיקר תנועת הנוסעים של העיר.
מבנה התחנה.
התחנה מתפרסת על פני שטח של כ-300 מ"ר, וכוללת חניון כלי רכב פרטיים, מסוף לתחבורה ציבורית ומתקני קשירה לרכב דו-גלגלי. מבנה התחנה החדש נגיש לבעלי מוגבלויות באמצעות חניות נכים, פסי הובלה לכבדי ראייה ומתקן כריזה בקופה לכבדי שמיעה.
קווי אוטובוס העוברים בתחנה.
מקרא סימנים:
הורה יחיד
פירוד
ספקטרומטר מסות
מדריך מישלן
מדד גליסון
מדד גליסון (Gleason Score) - מדד להערכת ממאירות סרטן הערמונית על פי מאפיינים היסטולוגיים. ערכי גליסון מאפיינים את מצב הרקמה התאית בסולם של 1 - 5. ערכים 1 - 2 מאפיינים רקמה בעלת רמת התמיינות גבוהה ולכן דומה לרקמה הבריאה, ערכים 4 - 5 מאפיינים רקמה בעלת רמת התמיינות נמוכה ולכן אופיינית לגברים בעלי צורה אגרסיבית של סרטן הערמונית, ערכים אלו מגבירים את החשד שהמחלה התפשטה אל מעבר לבלוטת הערמונית. מדד גליסון הוא סכום של שני הערכים השכיחים ביותר ברקמה לכן מדד גליסון נע 2 ל-10. לרוב המדד נכתב כשני מספרים כאשר הערך השכיח נכתב משמאל.
ערכי גליסון-
לשם קביעת מדד גליסון יש לבצע ביופסיה בבלוטת הערמונית החשודה על ידי החדרת מחט לערמונית דרך פי הטבעת או לחלופין לבדוק ערמונית שלמה שהוצאה בניתוח (רדיקל פרוסטטקטומי). הדוגמאות מודבקות לזכוכית נושא, נצבעות בצביעה היסטוכימית (לרוב H&amp;E) ונבחנות את באופן מיקרוסקופי על ידי רופא פתולוג.
חשיבותו הרפואית של ערך גליסון.
סרטן הערמונית היא המחלה הסרטנית הנפוצה ביותר בגברים בעולם המערבי. בניגוד לסוגים אחרים של סרטן, מאופיין סרטן הערמונית בגידול איטי ולכן במקרים רבים אין טעם לטפל במחלה באופן האגרסיבי (לדוגמה כריתת בלוטת הערמונית). מדד גליסון הוא האחד הכלים הנמצאים בידי האונקולוג המטפל לקביעת הפרוגנוזה והטיפול.
מדד גליסון פותח על ידי ד"ר דונלד פ. גליסון - פתולוג בבית החולים לוותיקי צבא במיניאפוליס בשנות השישים של המאה ה-20.
tk. היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות
התחום של טוקלאו, קיימת מ-7 בנובמבר 1997.