סקונס (אנגלית: Scone; בעברית, לחמנית מתוקה בלשון יחיד) הן לחמניות מלוחות או מתוקות מהמטבח האנגלי והסקוטי. הן נאפות מחיטה, שעורה או שיבולת-שועל, בדרך כלל עם אבקת אפייה או מתפיח אחר.
אטימולוגיה.
על פי מילון מרים ובסטר, ייתכן שמקור השם scone במילה ההולנדית "schoonbrood" (לחם לבן), המורכבת מ-schoon (טהור, נקי) ומ-brood (לחם). בארצות הברית השם "סקונס" מתייחס לגרסאות המתוקות של המאפה, בעוד הגרסאות המלוחות מכונות "ביסקט". בקנדה מכנים את כל הסוגים "ביסקט".
סוגים.
בבריטניה הם עיגולים או משולשים (שנחתכו מעיגול גדול), בארצות הברית הם לעיתים גדולים יותר ומלבניים, ונאפים יבשים יותר ואף פירוריים. סקונס תעשייתיים הם בדרך כלל בצקיים יותר מאלו הביתיים.
סקונס אנגלים מכילים לרוב צימוקים, דומדמניות, גבינה או תמרים. בארצות הברית, סקונס הנמכרים בבתי קפה ממולאים לרוב באוכמניות, חמוציות, אגוזים ואפילו פתיתי שוקולד, ומקורי עוד יותר - ממתק "עדשים" משוקולד. מילויים מסורתיים יותר, הן בבריטניה והן בארצות הברית, הם תבלינים כמו פרג וקינמון.
בסקוטלנד ואלסטר הגרסאות המלוחות כוללות סקונס סודה לשתייה, הידועים גם כ"פארל" (לחם שטוח משולש, הנוצר כתוצאה מחיתוך של עיגול לארבעה) וסקונס תפוחי אדמה המכונים "טאטי", הדומים לפנקייק קטנים, דקים ומלוחים, עשויים מקמח תפוחי אדמה ומזכירים את ה"לאטקעס" - לביבות תפוחי אדמה יהודיות. סקונס תפוחי אדמה מוגשים לרוב מטוגנים כחלק מארוחת בוקר סקוטית.
סקונס הם מרכיב בסיסי בשעת התה בסגנון דבונשייר, מכונים גם "סקונס של תה" ו"סקונס שמנת".
סקונס צלויים הם סקונס המטוגנים ולא נאפים. ישנן גרסאות המכילות או מצופות גבינה, בצל, בייקון ועוד. בשפה הסקוטית סקונס כאלו מכונים "גרידל". בניו זילנד שם זה משמש לתיאור כל גרסאות הסקונס, המהווים חלק חשוב בארוחות מסורתיות.
הגיגית
עבדו דיוף
עבדו דיוף (בצרפתית: Abdou Diouf; נולד ב־7 בספטמבר 1935) היה נשיא סנגל השני, בין השנים 1981–2000, מטעם המפלגה הסוציאליסטית של סנגל.
חייו.
דיוף התחנך בעיר סן-לואי שבסנגל, ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת דקר, כמו גם בסורבון שבפריז, שם סיים את לימודיו ב־1959.
במהלך שנות השישים צבר דיוף כוח פוליטי, כשכיהן במספר עמדות כוח בממשלתו של לאופולד סנגור. בשנת 1970 מינה סנגור את דיוף להיות ראש הממשלה. ב־1 בינואר 1981, התמנה דיוף להיות נשיא סנגל, לאחר פרישתו של סנגור, שכמו קודמו, כיהן כנשיא למשך שני עשורים. דיוף ניצח בבחירות של 1983 ברוב של 83.5%. בבחירות הללו הרשה דיוף ל-14 מפלגות להתמודד, במקום ארבע בלבד שהרשה קודמו בתפקיד.
בין 1982 ל-1989 קיימה סנגל איחוד רופף עם שכנתה גמביה, שנקרא סנגמביה.
ב-1986 החל דיוף לקדם את תוכניתו למלחמה בנגיף האיידס. הוא השתמש בתקשורת ובבתי הספר, כמו גם בארגונים אזרחיים ובמנהיגים הדתיים המוסלמים והנוצרים כדי להביא למודעות למחלה ולקדם מסרים של סקס בטוח. כמו כן, דרש למסד את הזנות במדינה. התוצאה של כך הייתה שבזמן שהנגיף התפשט ברחבי אפריקה, אחוז חולי האיידס בסנגל עמד על פחות מ-2% מכלל האוכלוסייה במדינה.
בבחירות של 1988 ניצח דיוף ברוב של 72.3% וב־1993 ברוב של 58%. בבחירות של שנת 2000 אומנם השיג יותר קולות מיריבו הוותיק עבדוליי ואד (41.3% מול 30.1%), אך לא קיבל די קולות כדי להיבחר בסיבוב יחיד, ובסיבוב השני, שהתקיים ב־19 במרץ 2000, ניצח ואד עם 58.5% מהקולות מול 41.5% לדיוף.
ההפסד של דיוף, לאחר 19 שנות כהונה ולאחר שמפלגתו שלטה בסנגל בכל 40 שנות קיומה עד אז, לא גרם לזעזוע שלטוני ודיוף קיבל את תוצאות הבחירות ללא כל התנגדות. ואד אף אמר, בעת כניסתו לתפקיד, כי מגיע לדיוף פרס נובל על כך שהצליח להעביר שלוש מערכות בחירות במדינה ללא אלימות.
לאחר הנשיאות, דיוף המשיך להיות פעיל בארגונים בינלאומיים. בשנים 2003–2014 שימש דיוף כמזכיר הכללי של הארגון הבינלאומי לפרנקופוניה, ארגון בינלאומי של מדינות דוברות צרפתית.
רוברט קרהרט מרטון
רוברט קרהרט מרטון (באנגלית: Robert Carhart Merton; נולד ב-31 ביולי 1944) הוא כלכלן אמריקאי ממוצא יהודי (מצד אביו), חתן פרס נובל לכלכלה. פרופסור בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד.
קורות חיים.
מרטון, יליד ניו יורק, הוא בוגר תואר ראשון באוניברסיטת קולומביה, מוסמך במכון הטכנולוגי של קליפורניה וב-1970 קיבל תואר דוקטור מ-MIT.
בשנות ה-70 המוקדמות עסק מרטון בפיתוח נוסחאות מתמטיות בתחום המימון הנוגעות להערכת אופציות. בעקבות עבודתם של המתמטיקאי פישר בלק והכלכלן מיירון שולס, כתב מרטון ב-1973 את המאמר "התאוריה של תמחור רציונלי של אופציות", והסב את המודל לנוסחה שהפכה לאחד הכלים המעשיים והפופולריים להערכת אופציות ונגזרים. העובדה ששמו של מרטון אינו מופיע בשם המודל אינה מפחיתה מערכה של תרומתו, ויש המכנים את המודל בשם "נוסחת בלק-שולס-מרטון". למעשה, מרטון עצמו הוא שטבע את המונח "נוסחת בלק ושולס".
מרטון הוא בנו של הסוציולוג רוברט קינג מרטון.
מודל בלק ושולס.
המודל של בלק ושולס הוא מודל מתמטי יישומי במלוא מובן המילה. הוא אומד את ערכה של אופציה מסוג קול (Call) או פוט (Put) בהינתן פרמטרים הנוגעים לשערי מניות וסחורות, התנהגות מחיריהן לאורך זמן, שער הרבית במשק ועוד. המודל נעשה דה פקטו לתקן בין-לאומי בשווקים הפיננסיים, בהם נסחרות אופציות על מגוון מניות, סחורות ונכסים פיננסיים אחרים בסכומים של טריליוני דולרים מדי שנה.
מרטון היה תלמידו של חתן פרס נובל לכלכלה פול סמואלסון, ואף זכה בעצמו בפרס בשנת 1997 יחד עם מיירון שולס על תרומתם בנושא האופציות (הכלכלן השלישי שתרם לנושא זה, פישר בלק, לא היה בחיים בעת קבלת הפרס).
פרשת LTCM.
בשנת 1994 הקימו שולס, מרטון ואחרים את קרן הגידור "Long-Term Capital Management" הידועה יותר בראשי התיבות
LTCM. מנהל הקרן היה ג'ון מריווט'ר (John Meriwether), שולס ומרטון שימשו כדירקטורים. בשנים הראשונות הפליאה הקרן לעשות וצברה תשואות שנתיות מדהימות בשיעור של כ-40% . השניים, שהיו ממילא מוערכים בקהיליה הפיננסית והאקדמית, נתפסו לא רק כתאורטיקנים אלא גם כמי שיודעים לנהל כספים .
ב-1998 הגיעה עת משבר בשווקים הבין-לאומיים, שהגיע לשיאו באוגוסט-ספטמבר. הקרן הפסידה 4.6 מיליארד דולר אמריקאי תוך חודשים ספורים, וקריסתה איימה על יציבות השווקים הפיננסיים. הפרשה הסתיימה בהתערבות הבנק הפדרלי של ניו יורק והקרן נסגרה בשנת 2000.
כרונולוגיה
כרונולוגיה (מלטינית chronologia, מיוונית: χρόνος, כרונוס, זמן בתוספת λογία, לוגיה, דיבור או לימוד) היא רשימה או מחקר המתאר רצף של אירועים על פי סדר התרחשותם. במובן הכללי כרונולוגיה היא גם המדע העוסק בסדר הדורות המאורעות והשיטות לחלוקת הזמן או אזכור ורישום של אישים, שליטים ושושלות במערכות ספירה שונות.
כרונולוגיה עוסקת בתולדות נושא או אזור גאוגרפי, באירועים כלליים או באירועים פוליטיים כלליים, בחיי אדם אחד או קבוצה, המוגשים כעובדות רקע לשם הבנת הרקע ההיסטורי, ברירת העובדות בכרונולוגיה עשויה להיות שנויה במחלוקת, ברשימה כזו מובלטים בדרך כלל האירועים ומובלטים פחות התהליכים החברתיים והרעיוניים. כרונולוגיה אינה היסטוריוגרפיה, אלא כלי המשמש היסטוריונים וארכאולוגים להבנה של התרחשויות היסטוריות והגורמים המובילים להן.
Candle in the Wind
Candle in the Wind הוא שיר שנכתב על ידי ברני טופין והולחן ובוצע על ידי אלטון ג'ון באלבומו "Goodbye Yellow Brick Road" משנת 1973. השיר הוקלט פעם נוספת ב־1997, בעקבות מותה של הנסיכה דיאנה, הפך לשיר השני הנמכר ביותר בכל הזמנים אחרי "White Christmas" בביצוע בינג קרוסבי, והנמכר ביותר מאז החלו מצעדי מכירות הסינגלים להופיע.
הגרסה המקורית.
השיר הוקלט במקור במאי 1973 ויצא כסינגל הרביעי מאלבומו של אלטון ג'ון "Goodbye Yellow Brick Road" (הסינגל לא יצא בארצות הברית). ברני טופין כתב את השיר על מרילין מונרו, והוא מתחיל במילים "Goodbye Norma Jean" (נורמה ג'ין בייקר היה שמה האמיתי של מרילין מונרו). השיר הגיע למקום ה־11 במצעד הבריטי. אף על פי שבסופו של דבר השיר נכתב והתפרסם כמחווה למרילין מונרו, אמר ברני טופין שלאמיתו של דבר, כשכתב את השיר עמדה לנגד עיניו דמות הידוען שעוברת האדרה לאחר מוות טרגי בגיל צעיר, באופן כללי:
(הרישא של הדברים שאמר טופין ב־2014 נסתרת במידת מה מדברים שאמר ג'ון בתוכנית טלוויזיה ב־1974 (שם גם ביצע את השיר), אז אמר: ).
בראיונות אחרים אמר טופין שתמיד ריתקו אותו תופעות של הערצה מוגזמת וקיצונית ופנאטיות של קהילות מעריצים לגבי מושאי הערצתם. .
שם השיר הושאל על ידי טופין מקלייב דייוויס, ששאל אותו מצידו מאלכסנדר סולז'ניצין. בריאיון אמר טופין:
גרסת 1986.
ב־1987 יצא השיר כסינגל מתוך אלבום ההופעה "Live in Australia with the Melbourne Symphony Orchestra", שתיעד הופעה שנערכה ב־14 בדצמבר 1986 במלבורן שבאוסטרליה, ההופעה האחרונה בסיבוב ההופעות Tour De Force שערך ג'ון בארץ זו עם התזמורת הסימפונית של מלבורן. עם זאת, בשיר זה לא השתתפה התזמורת, אלא ג'ון ביצע אותו עם הקלידן שלו, . בתחילת הבית השני של השיר חברי התזמורת שלפו נרות אותם הדליקו ביד, ותשואות הקהל שנשמעות באו כתגובה למחווה זאת. לג'ון עצמו לא הייתה ידיעה מוקדמת על המהלך, והוא נראה מגיב עליה בווידאו קליפ של השיר.