בייקר נולד וגדל בייל, אוקלהומה. אביו היה גיטריסט והנחיל לבנו את האהבה למוזיקה כשבגיל צעיר הפגיש אותו עם הטרומבון, אותו החליף מאוחר יותר בחצוצרה. לימים יהיה לאחד מנגני החצוצרה המובילים והמפורסמים בעולם הג'אז.
במהלכם של כמעט ארבעה עשורים הוציא בייקר עשרות אלבומים. בתחילת שנות החמישים החל לנגן ביחד עם סטן גץ ופריצתו הגדולה הגיעה כאשר הוזמן על ידי צ'ארלי פארקר לנגן עמו. לאחר מכן צ'ט החל גם לשיר, בקול רך וענוג, שעורר הדים רבים בעולם המוזיקה. רבים תהו שמא עדיף שיתרכז בנגינה בלבד, אך היו רבים ששירתו חדרה ללבם. בין הביצועים המפורסמים שלו נכללים "The Thrill Is Gone", "My Funny Valentine", "I Fall in Love Too Easily" ו-"Ev'ry Time We Say Goodbye".
בשנת 1979 הוא הקליט את האלבום "No Problem".
כמו רבים מחבריו, בייקר סבל מהתמכרות לסמים. ההתמכרות להרואין השפיעה לרעה על הקריירה שלו, והוא ריצה עונש מאסר בבית סוהר באיטליה, ומאוחר יותר אף גורש מגרמניה המערבית ומאנגליה עקב עבירות הקשורות בסמים.
את שנותיו האחרונות העביר בייקר בעיקר באירופה. ב-13 במאי 1988, הוא נפל מחדרו שבקומה השנייה של מלון באמסטרדם, נפגע בראשו ומת, בגיל 58. בחדרו ובגופו נמצאו כמויות גדולות של הרואין וקוקאין. אחרי מותו היו שטענו שנדחף מהחלון ובעצם נרצח, והיו שסברו שהתאבד. היו ראיות לכאן ולכאן אך אף אחת מהטענות הללו לא הוכחה. גופתו הוחזרה הביתה והוא נקבר בבית קברות באינגלווד, קליפורניה.
אנרגי קוטבוס
פ.צ. אנרגי קוטבוס (בגרמנית: FC Energie Cottbus) הוא מועדון כדורגל גרמני מהעיר קוטבוס שבחבל לאוסיץ אשר במדינת ברנדנבורג. המועדון שיחק בעונת 2018/19 בליגה הגרמנית השלישית אך לאחר עונה זו ירד לליגה אזורית צפון-מזרח.
רשמית, נוסד המועדון ב-1963 תחת השם אס-צה (SC) אנרגי קוטבוס, ולאחר גלגולים שונים קיבל ב-1990 את שמו הנוכחי. אך במובנים מסוימים ניתן לזהות את שורשיו המוקדמים כבר ב-1919. קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל היא חברת כבוד במועדון.
היסטוריה.
1919-1933: שורשים.
ב-1919 ייסדו כורי פחם מהעיירה מארגה, מועדון כדורגל בשם גליקאאוף מארגה (Glückauf Marga). המועדון התפרק ב-1925 ותחתיו הקימו הכורים מועדון חדש בשם אף-אס-פאו שטורם מארגה (FSV Sturm Marga). ב-1933 עלתה המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, ובמסגרת מלחמתה באיגודי עובדים ושאר התארגנויות פוליטיות, אסרה על פעילותו של המועדון.
1949-1966: כדורגל ופוליטיקה.
המועדון שב לפעילות לאחר מלחמת העולם השנייה, ב-1949, תחת השם פרנץ מרינג מארגה (Franz Mehring Marga), שבחלוף שנה הוחלף לבה-אס-גה אקטיפיסט בריסקה-אוסט (BSG Aktivist Brieske-Ost). שמו של המועדון שונה שוב ב-1954 לאס-צה אקטיפיסט בריסקה-זנפטנברג (SC Aktivist Brieske-Senftenberg).
במהלך שנות ה-50 התמקמה הקבוצה בדרך כלל במרכז הטבלה של הליגה המזרח-גרמנית.
בתחילת שנות ה-60 התדרדר המועדון עד לליגה הרביעית. שלטונות מזרח-גרמניה, שנהגו להתערב בענייניהן של אגודות הספורט משיקולים פוליטיים שונים, הורו ב-1963 להעביר את כל השחקנים למועדון אס-צה אנרגי קוטבוס, שאך זה נוסד.
באמצע שנות ה-60 יזמו השלטונות ארגון מחדש בכדורגל המזרח-גרמני, במסגרתו הופרדו קבוצות כדורגל מאגודות הספורט שבתוכם פעלו. קבוצת הכדורגל של אס-צה אנרגי התהוותה מחדש תחת השם בה-אס-גה פון בודו קראוץ
(BSG Von Bodo Krautz), אך ב-31 בינואר 1966 שונה שמה לבה-אס-גה אנרגי. תאריך זה נחשב כיום למועד הייסוד הרשמי של המועדון.
1966 ואילך: מהליגה המזרח-גרמנית לבונדסליגה.
מ-1966 עד 1990 העביר המועדון את זמנו בין הליגה המזרח-גרמנית הראשונה לשנייה. עם איחוד גרמניה ב-1990 שונה שמו בפעם האחרונה לאף-צה אנרגי קוטבוס, והוא מצא את עצמו בליגה הגרמנית השלישית. ב-1997 העפילה הקבוצה לליגה השנייה (הבונדסליגה השנייה), ובשנת 2000 הצליחה להגיע לראשונה לליגה הבכירה. לאחר שלוש עונות בבונדסליגה הראשונה התדרדרה הקבוצה שוב לבונדסליגה השנייה, והחמיצה הזדמנות לעלות שוב בעונה שלאחר מכן, תוך שהיא נאלצת לראות את מיינץ 05 מעפילה על חשבונה רק בזכות הפרש שערים עדיף.
בסיום עונת 2005/2006 הצליחה קוטבוס לחזור לבונדסליגה הראשונה, ואת עונת 2006/2007 סיימה במקום ה-13 תוך שהיא מבטיחה לעצמה עונה נוספת בין 18 הגדולות של גרמניה. בעונת 2008/2009 ירדה הקבוצה לליגת המשנה הגרמנית. בסיום עונת 2013/2014 רשמה הקבוצה ירידת ליגה נוספת, כשירדה לליגה השלישית בגרמניה. בסיום עונת 2015/2016 הקבוצה ירדה לליגות האזוריות, שהן הדרג הרביעי בחשיבותו בגרמניה, לראשונה מאז איחוד גרמניה. בעונת 2017/18 העפילה הקבוצה בחזרה לליגה הגרמנית השלישית. בעונת 2020/21 היא משחקת בליגה אזורית צפון-מזרח.
קונסוליה
קונסוליה היא נציגות דיפלומטית ברמה נמוכה משגרירות וגבוהה מ"משרד אינטרסים". בראש הקונסוליה עומד הקונסול. כאשר הקונסוליה מספקת את כל השירותים שמספקת שגרירות, כולל שירותים קונסולריים מלאים, היא תיקרא קונסוליה כללית והעומד בראשה יהיה קונסול כללי.
בדרך כלל ממוקמת הקונסוליה מחוץ לעיר הבירה, בערים בהן יש למדינה המפעילה את הקונסוליה אינטרסים מסחריים, תרבותיים או פוליטיים. כך למשל, לישראל קונסוליה כללית בניו יורק מלבד השגרירות בוושינגטון וקונסוליה באיסטנבול מלבד השגרירות שבאנקרה. לעיתים פועלת הקונסוליה לצד השגרירות באותה עיר. כך למשל בעיר תל אביב ישנה שגרירות רוסית ובאתר אחר בעיר קונסוליה רוסית המטפלת במכלול העניינים הקונסולריים (דרכונים לאזרחי רוסיה, אשרות כניסה לרוסיה ועוד).
ככלל הקונסוליה מטפלת בכלל היחסים הדו-צדדיים בין המדינה המארחת לבין המדינה שהקונסוליה שלה. עניינים מדיניים אינם בתחום הפעולה הרגיל של הקונסוליה ועובדי הקונסוליה ובראשם הקונסול מסתפקים בפעילות הסברה בלבד.
לעיתים קונסוליה מוקמת במקום שבו ישנה אי בהירות לגבי מעמדה הבינלאומי של המדינה בה ממוקמת הקונסוליה. על מנת לשמר את הקשרים עם המדינה שבה הקונסוליה מחד ועל מנת שלא לפגוע באינטרסים מדיניים אחרים של המדינה שלה הקונסוליה מאידך, נוהגות מדינות במקרים כאלו לכנות את המשלחת הדיפלומטית שלהן קונסוליה ולא שגרירות. במקרה כזה עוסק הקונסול גם בעניינים מדיניים.
דוגמה שניתן להביא מיחסי החוץ של ישראל בעשור הראשון לקיומה היא חלק ממדינות העולם העדיפו שלא להגדיר את הנציגויות שלהן בישראל ברמה של שגרירות והסתפקו בקונסוליה בלבד. כך למשל נהגו הודו, אתיופיה, פורטוגל ועוד.
בית עיריית טביליסי
מבנה עיריית טביליסי (בגאורגית: თბილისის მერია, תבּיליסיס מֶריַה) הוא בניין עם מגדל שעון הממוקם דרומית לכיכר החירות בטביליסי, בירת גאורגיה. המבנה משמש כמשרד ראש עיריית טביליסי ומועצת העיר טביליסי.
המבנה נבנה בתקופת שלטון האימפריה הרוסית בשנות ה-30 של המאה ה-19, ושוחזר מספר פעמים, כך שמראהו כיום שונה ממראה המבנה המקורי. עד לשנת 1879 שימש המבנה כמשרד מפקדת המשטרה. בשנת 1878 הוכרז על התמודדות בין הארכיטקטים על עיצובו מחדש של המבנה. בהתמודדות זכתה תוכניתו של פאול שטרן. מבחינה חיצונית הארכיטקטורה משקפת את עשרת הסגנונות האקזוטיים עם עיצוב נאו-מורי. בשנת 1910 הוסף המגדל והורחב יחד עם המבנה כולו בשנת 1912.
מבנה עיריית טביליסי מנוהל על ידי מנהלת העירייה וגופים ממשלתיים נוספים, ובכללם חיל טביליסי, מחלקת התעבורה העירונית, מחלקת המדיניות הכלכלית, קופת העירייה, מחלקת פיקוח, מחלקת תכנון עירוני, המחלקה לעניינים פיננסיים, מחלקת הספורט, מחלקת המכירות, והגוף המחוקק של העיר, "סקרבלו" ודראגסטור היסטורי.
תחנת הרכבת נתניה
תחנת הרכבת נתניה היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל על מסילת החוף, אשר נמצאת בצדו המזרחי של כביש 2 בסמוך למחלף נתניה.
היסטוריה.
בתחילת 1953, נטען במעריב שהרכבות בין תל אביב לחיפה לא עצרו בנתניה, ותושבי העיר נסעו לתחנת כפר ויתקין כדי לעלות לרכבות. ביוני 1953 טען מנהל הרכבת שהרכבות בקו תל אביב חיפה עוצרות בנתניה.
תחנת הרכבת נתניה תוכננה ב-1953 ונחנכה בתחילת מאי 1954, במעמד תזמורת מכבי האש של נתניה ופלוגה של צה"ל. באותה עת עצרו בתחנה 12 רכבות ביום, 10 בקו תל אביב חיפה ו-2 בקו לירושלים. באותה עת טרם זופת כביש הגישה לתחנה שהייתה בשלבי סיום. בתחילת יוני 1955, במהלך ביקור ראש ממשלת בורמה או נו בישראל, נערך לו טקס קבלת פנים בתחנה. בשנת 1957 עברה התחנה לשימוש במערכת איתות חשמלית במקום המערכת המכנית.
בשנת 1986 הוכשר מגרש חניה גדול ליד התחנה.
בתחילת שנות ה-90 שופצה התחנה, במסגרת שיפוץ מקיף שערכה הרכבת לכלל התחנות. כמו כן משנת 1993 החלה לפעול מהתחנה רכבת פרברית והייתה תחנת עצירה של הרכבת בקו תל אביב - חיפה. מאוחר יותר עם הפיכת תחנת בנימינה לתחנה ההתחלית של הרכבת הפרברית, בוטלו כל העצירות של הרכבת הבין-עירונית בין התחנות בנימינה ותל אביב אוניברסיטה (למעט מספר רכבות לילה לנתב"ג).
מבנה התחנה.
לתחנה יש שתי כניסות ושלושה רציפים, המחוברים במעבר תת-קרקעי: רציף צד אשר ממוקם בכניסה המערבית לתחנה ורציף "אי", בין המסילות.
קווי אוטובוס היוצאים מהתחנה.
ישנם מספר קווי אוטובוס עירוניים ואזוריים העוברים בצמוד לתחנה אך התחנה משמשת גם כתחנת מוצא של מספר קווים בינעירוניים של חברת "מטרופולין" לאזור תל אביב.
מקרא סימנים:
תחנת רכבת תפעולית ומתחם ציוד הנדסי מסילתי.