ב-9 באוגוסט 2008 מת ביוסטון, טקסס שבארצות הברית, בעקבות סיבוכים לאחר ניתוח לב שעבר. משפחתו שקלה לקבור אותו בכפר הולדתו אל-בירווה, או בעיירה השכנה ג'דיידה, בה חיים עדיין כמה מבני משפחתו, אך החליטו לבסוף לקוברו ברמאללה. אחיו זכי אמר: "מחמוד אינו שייך למשפחה מסוימת או לכפר מסוים, אלא לעם הפלסטיני כולו, ולכן הוא צריך להיקבר במקום שכל הפלסטינים יכולים לבקרו". באוגוסט 2012 הוקם על קברו מוזיאון הכולל בתוכו אולם המציג חפצים אישיים וכתבי יד, ביניהם כתב ידו המקורי של הכרזת העצמאות הפלסטינית אותה ניסח, תיאטרון, פינת נואמים וגן.
אקטיביזם פוליטי.
דרוויש היה חבר ברק"ח, המפלגה הקומוניסטית הישראלית, לפני שהצטרף לארגון לשחרור פלסטין בביירות. כשעזב למוסקבה בשנת 1970 ויתר על אזרחותו הישראלית. בשנת 1971 עבר לקהיר ועבד למען העיתון היומי "אל-אהראם". בביירות ערך ב-1973 את הירחון "שואון פילסטינה", עבד כעורך במרכז המחקר הפלסטיני של אש"ף והצטרף לארגון. בפרוץ מלחמת לבנון, כתב על המלחמה שני שירים פוליטיים. הוא נבחר לוועד הפועל של אש"ף בשנת 1987. בשנת 1988 חיבר את מגילת העצמאות הפלסטינית. ב-1993, לאחר חתימת הסכמי אוסלו, התפטר מהוועד הפועל של אש"ף, ותבע בעקביות משא ומתן קשוח והוגן עם ישראל.
ב-1988, אחד משיריו, "החולפים בין המילים החולפות", צוטט בכנסת על ידי ראש הממשלה יצחק שמיר. דרוויש הואשם בדרישה מהיהודים לעזוב את ארץ ישראל, על אף שטען כי התכוון לגדה המערבית ולרצועת עזה בלבד.
על אף ביקורתו על הנהגות ישראל והפלסטינים, האמין דרוויש שהשלום הוא בר-השגה. בריאיון לעיתון הישראלי "הארץ" אמר:
שירתו.
דרוויש פרסם למעלה משלושים כרכי שירה ושמונה ספרי סיפורת. המוטיב המרכזי בשירתו הוא הגעגועים לביתו האבוד, הכמיהה לעצמאות פלסטינית ובזותו למדינת ישראל, ובשל כך הפכה שירתו לאחד מסמליו החשובים של המאבק הפלסטיני. הוא היה עורכם של העיתונים "אל ג'דיד", "אל פג'ר", "שואון פיליסטינה" ו"אל כרמל". עבודתו זכתה בפרסים רבים, ופורסמה בלמעלה מעשרים שפות. דרוויש כתב בערבית, אך דיבר גם אנגלית, צרפתית ועברית.
על נושא הפליטות הפלסטינית, שהעסיק אותו רבות, כתב בין היתר, בספרו "זכר לשכחה", .
דרוויש התרשם מהמשוררים הערבים עבד אל-והאב אל-ביאתי ובדר שאכר אל-סיאב. הוא שיבח את ארתור רמבו ואלן גינסברג כמשפיעים ספרותיים. הוא התפעל מהמשורר הישראלי יהודה עמיחי, וכתב על יצירתו:
שירו משנת 1964, "תעודת זהות", זכה לפרסום רב עקב המוטיב החוזר בו: .
ב-1988 התפרסם בישראל שירו "הפוסח על המילים" והביא למתיחת ביקורת קשה נגדו בגין קריאתו ליהודים לצאת מפלסטין ולקחת עמם גם את מתיהם.
בשנת 1998 התפרסם ב"מעריב" תרגום שירו "אתם העוברים בים המילים", המסתיים:
בשנת 2000 התעוררה סערה בישראל כאשר שר החינוך, יוסי שריד, ביקש להכניס לתוכנית הלימודים התיכונית בישראל שניים משיריו של דרוויש. חברי כנסת מהימין מחו כנגד הכללת שירים של לאומן פלסטיני בתוכנית החינוך הישראלית, על אף שהשירים שנבחרו לא היו בעלי אופי לאומי ולא עסקו כלל בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני, והגישו הצעת אי אמון שנדחתה.
ב-2012 העלה תיאטרון יפו בשיתוף "אלמינא" את ההצגה "עיניים", מופע תיאטרלי בעקבות שירי דרוויש, בבימויו של נורמן עיסא. את השירים הלחינה הזמרת מירה עווד שגם משתתפת בהצגה. ב-2013 זכתה ההצגה בפרס קיפוד הזהב.
בשנת 2016 שודרה תוכנית במסגרת האוניברסיטה המשודרת בגלי צה"ל על שירתו. בעקבות התוכנית הזמין שר הביטחון אביגדור ליברמן את מפקד התחנה, ירון דקל, לשיחת הבהרה.
חיים אישיים.
דרוויש התחתן לראשונה עם הסופרת רנה קבאני, ובאמצע שנות השמונים התחתן בשנית עם חיאת חיני, מתרגמת מצרית. ביוני 2020 טען ידידו סלים ברכאת שלדרוויש בת מקשר עם אשה נשואה. למחמוד אח בשם זכי דרוויש שגם הוא סופר ומשורר.
מחמוד דרויש
מלחמת ארגנטינה ברזיל
קאיפיריניה
קאיפיריניה (בפורטוגזית: Caipirinha) הוא קוקטייל ברזילאי המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מקשאסה, ליים, סוכר לבן וקרח כתוש. בברזיל, המשקה מוגש ברוב המסעדות ונחשב למשקה הלאומי של ברזיל. פשטות המשקה והארומה המיוחדת שלו תרמו לאהדה כלפיו ברחבי העולם.
הכנה.
יש לחתוך את הליים לקוביות, לגרוס קרח במגרסת קרח ולמעוך את הקרח והליים יחדיו בתוך כוס השייקר למשך כדקה. יש להוסיף 50 מ"ל קשאסה ושתי כפיות סוכר לבן ולמעוך כדקה נוספת. לאחר מכן יש למזוג לכוס אולד פאשן, להוסיף סטירר וקשית ולקשט בפרוסת ליים.
מקור השם.
המילה "קאיפיריניה" מגיעה מהמילה "קאיפירה" () המתארת כפריים באזורים הפנימיים במרכז ברזיל.
ברנקייה
ברנקייה (ספרדית: Barranquilla), המוכרת גם בכינוי "שער הזהב של קולומביה", היא עיר נמל בצפונה של מדינת קולומביה, והיא בירת מחוז אטלאנטיקו. ברנקייה היא העיר התעשייתית ועיר הנמל הגדולה באזור הקאריבי בקולומביה, והעיר הרביעית בגודלה במדינה כולה. הנמל והעיר ממוקמים על הדלתה של נהר מגדלנה. העיר ידועה בין היתר בשל הקרנבל הססגוני המתרחש בה מדי שנה.
העיר נוסדה על ידי הספרדים בשנת 1629. בשנת 2000 התגוררו בעיר עצמה 1,112,837 תושבים. יחד עם האזור המטרופוליטני הסמוך לעיר, מנתה האוכלוסייה 2,209,895 תושבים.
הקהילה היהודית.
ראשוני היהודים הגיעו לעיר בתחילת המאה העשרים. חלקם הגיעו כפליטים מן האימפריה העות'מאנית, ומיעוטם מאירופה שלפני השואה; מיעוט זה הפך עם הזמן לקהילה הגדולה מן השתיים, בשנות ה-60 של המאה ה-20. היהודים בעיר הקימו מערכת חינוך פורמלי: גני ילדים, בית ספר יסודי ותיכון, וכן תנועת נוער יהודית בשם "יחד" ומרכז קהילתי לתרבות וספורט. במקום קיימים שני בתי כנסת ובית קברות יהודי.
בעקבות המצב הכלכלי הירוד ושיעורי הפשיעה הגבוהים בקולומביה, היגרו חלק גדול מהיהודים לארצות הברית, ישראל וארצות אחרות באמריקה הלטינית, וכתוצאה מכך הצטמצמה הקהילה.
ספורט.
בשנת 1986 הוקם אצטדיון מטרופוליטאנו רוברטו מלנדס בברנקייה. האצטדיון מונה 50,000 מקומות ישיבה ומשמש בתור המגרשן הביתי של קבוצת הכדורגל "ג'וניור ברנקייה", של קבוצת הפוטבול "ברנקייה פוטבול קלוב" ושל הנבחרת הלאומית של קולומביה בכדורגל.
האצטדיון שימש, כאשר הנבחרת הלאומית של קולומביה בכדורגל העפילה לטורניר גביע העולם כאצטדיונה הביתי (כמו בשנים: 1990, 1994, 2014 וב-2018). וכן, האצטדיון הוא הגדול במדינה.
האצטדיון שופץ בשנת 2011.
ביסל&quot;ט
מח&quot;י
קדחת מערב הנילוס
קדחת מערב הנילוס (West Nile fever) היא מחלה נגיפית המתפשטת על ידי עקיצות יתושים.
הנגיף והתפשטותו.
הפתוגן הוא נגיף מערב הנילוס (WNV) ממשפחת הפלאוויווירידה, הכוללת גם את הקדחת הצהובה, קדחת דנגי וקדחת המוח היפנית. הנגיף זוהה לראשונה באוגנדה בשנת 1937 במחוז מערב הנילוס (West Nile Province), ומכאן שמו.
מחלת קדחת מערב הנילוס היא מחלה זואונוטית (מחלה של בעלי חיים המועברת גם לבני אדם). הנגיף ידוע כפוגע במגוון רחב של בעלי חיים, יותר מ-150 מיני ציפורים, וכן יונקים שונים כסנאים, כלבים, זאבים, סוסים ועטלפים. הנגיף מועבר בעיקר על ידי עקיצות יתושים מהמינים כולכית מצויה, כולכית מצויה טרדנית (Culex molestus), וכולכית חד-פסית (Culex perexiguus), אך עלול להיות מועבר גם על ידי מיני יתושים אחרים כמו יתוש הטיגריס האסייתי, והוא מופץ בעיקר על ידי ציפורים נודדות אשר נושאות אותו במהלך נדידתן. הנגיף יכול לעבור גם בתרומת דם או תרומת איברים, היריון, הנקה, שימוש במזרק או חשיפה לדגימת דם נגועה.
מנגנון ההפצה של הנגיף כולל מעבר מיתושים לציפורים וליונקים רבים. ישנן ראיות כי קרציות יכולות לשמש כמנגנון משני להישרדות הנגיף בתקופות בהן ישנה פעילות נמוכה של היתושים.
כאשר ציפור נעקצת לראשונה על ידי יתוש שנושא את הנגיף, היא תפתח מחלה כעבור מספר ימים עד שבוע.
זמן המחלה אצל ציפורים (התקופה בה הן מדביקות יתושים שעוקצים אותן), נע גם כן בין מספר ימים לשבוע בדרך כלל. לאחר תקופה של בין שבוע לשבועיים, הציפור תמות או תחוסן בפני הנגיף לתקופה ארוכה. בפעם הבאה שתיעקץ על ידי יתוש שנושא את הנגיף היא לא תיפגע.
המחלה נפוצה באפריקה, אירופה, המזרח התיכון, מזרח אסיה ומרכז, דרום אמריקה ואוקיאניה.
ב-1941 התפרצה המחלה לראשונה בישראל בסביבות הערים רמת-גן ובני-ברק והיא סווגה כמחלת חום מסיבה בלתי ברורה, רק בתחילת שנות החמישים היא זוהתה בשמה, ומאז תוארו מדי פעם התפרצויות נוספות שלה. מאחר שבאוכלוסיות שאינן בסיכון מהלך המחלה בדרך כלל קל יחסית, מרבית המאובחנים בה הם חולים הלוקים בסיבוכי המחלה, בדרך כלל דלקת המוח ודלקת קרום המוח, אך התפשטותה רבה יותר: ב-1989 נמצא כי אחוז חיילי המילואים בגילאי 40-50 הנושאים נוגדנים לנגיף היה 45%.
באוגוסט 2000, לאחר שנראה היה כי בישראל המחלה היא נחלת העבר, לקו במחלה 417 חולים, מהם אושפזו 324 ונפטרו 35.
במחקרים שנערכו נטען כי יש קשר בין התחממות מזג האוויר והופעת גלי חום כבד לעלייה בשיעור התחלואה. בישראל עונות הקיץ בשנים 1998–2000 היו חמות במיוחד, וכך גם בשנים שקדמו להתפרצות המחלה ברוסיה ובאוקראינה ב-1999.
בחצי הכדור המערבי לא דווח על קדחת מערב הנילוס עד 1999, בה אותר בניו יורק המקרה הראשון של המחלה. בדיקה גנטית השוואתית של הנגיף שבודד העלתה השערה כי מקורו בישראל, וכי ייתכן שהגיע לארצות הברית באמצעות יתושים שהגיעו לצפון אמריקה עם נוסעים בטיסות מסחריות שהגיעו מישראל. לפי דיווחי משרד הבריאות, בשנת 2020 אובחנו בישראל 17 חולים בקדחת מערב הנילוס, שחיו ב-17 יישובים שונים. זוהי ירידה במספר החולים השנתי הנרשם מאז שנת 2017 לפחות.