פריץ טודט (בגרמנית: Fritz Todt; שם משפחתו נהגה: טוֹט; גרסה חלופית של שמו בעברית: פריץ טוט; 4 בספטמבר 1891 - 8 בפברואר 1942) היה שר החימוש של גרמניה הנאצית מהשנים 1935–1942 ומייסד ארגון טודט, שהיה אחראי על חימוש גרמניה.
ביוגרפיה.
טודט נולד בעיר פפורצהיים במדינת באדן-וירטמברג. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה וזכה בעיטור צלב הברזל. הוא הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1922, ובשנת 1931 קיבל דרגת קולונל באס-אה.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, מונה טודט לשר בלי תיק בממשלתו השנייה של היטלר. בשנת 1935 הוא מונה לשר החימוש. בשנת 1938 ייסד את ארגון טודט, שהיה אחראי על חימוש גרמניה. במהלך תפקידו הוא הסתכסך עם הרמן גרינג בנושא התקציבים המגיעים למשרדו. במהלך המלחמה הופקדו בידו למעשה שלושה תיקים לפחות. הוא היה ממונה על פיתוח רשת הכבישים, על אחזקתה ופיתוחה של רשת נתיבי המים במדינה, וכן על תחנות הכוח ופיתוחן. נוסף על כך כיהן כנציגו האישי של היטלר בתפקיד מיניסטר החימוש, עמד בראש אגף הבינוי במסגרת תוכנית ארבע השנים של גרינג, בנה את החומה האטלנטית (קו הביצורים הגרמני במערב אירופה) ואת בסיס הצוללות הגרמני לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי ופיתח את רשת הכבישים באזורים הכבושים מנורווגיה ועד צרפת וברחבי רוסיה.
ב-8 בפברואר 1942, בעת טיסה לגרמניה, מטוסו התרסק, בסופו של דבר הוא מת מפצעיו. נערכה לו לוויה מפוארת בברלין, בנוכחותו של היטלר. במהלך השנים הועלה חשד שמעולם לא הוכח על חבלה מתוכננת במטוסו, שגרמה להתרסקות. אלברט שפר ירש אותו בתפקידו.
מעלות התורה
משפט נתר (פיזיקה)
משפט נתר הוא משפט בפיזיקה תאורטית הקושר בין סימטריות של מערכת פיזיקלית וחוקי שימור שהיא מקיימת. כך למשל, חוק שימור התנע נובע מסימטריה של מערכת להזזות (כלומר התנע נשמר כאשר מאפייני המערכת אינם תלויים במיקומה). המשפט קרוי על שם המתמטיקאית אמי נתר שהוכיחה אותו במהלך מחקר של בעיות בחוק שימור האנרגיה בתורת היחסות הכללית. המשפט והוכחתו פורסמו במאמר בשנת 1918.
ניסוח פורמלי.
ניתן לנסח את משפט נתר באופן הבא:
ניסוח מתמטי:
formula_8
הגודל formula_12 נקרא טנזור צפיפות המאמץ-אנרגיה ועל ידי ביצוע סימטריזציה שלו אפשר לקבל את טנזור המאמץ-אנרגיה היחסותי formula_13.
משפט נתר במכניקת הקוונטים.
במכניקת הקוונטים, בה משוואת שרדינגר תלויה בהמילטוניאן, מקבל משפט נתר את הצורה הבאה:
תהי formula_14 טרנפורמציה אוניטרית רציפה, המוגדרת באמצעות האופרטור G, יוצר הטרנספורמציה:
T היא סימטריה של המערכת (כלומר, formula_16) אם ורק אם G הוא קבוע (בזמן) של התנועה.
הוכחה.
התנאי formula_16 שקול לתנאי formula_18. השוויון נכון גם לכל סדר בפיתוח טיילור של האופרטור ב־formula_19, ובפרט לסדר הראשון:
בעזרת קיבוץ איברים מתקבל השוויון:
השקול לתנאי:
אבל, מאחר שההמילטוניאן הוא יוצר של ההתקדמות בזמן,
ולכן,
כלומר, G הוא קבוע של התנועה.
שימושים.
בעזרת משפט נתר ניתן לקבל את חוקי השימור הבאים:
ועוד חוקי שימור נוספים, כגון חוקי שימור של המספר הבריוני והלפטוני.
חשיבות המשפט.
למשפט נתר חשיבות גדולה בפיזיקה תאורטית. המשפט קושר בין כל חוקי השימור הפיזיקליים (כולם נובעים בעצם מאותה סיבה בסיסית - סימטריה). יתירה מזו, חוקי השימור הבסיסיים והחשובים (אנרגיה, תנע, תנע זוויתי) נובעים בעצם מהנחות מאוד בסיסיות ואינטואיטיביות - ההומוגניות והאיזוטרופיות של חוקי הפיזיקה, כלומר ההנחה שחוקי הפיזיקה אינם תלויים בזמן ובמרחב, ואותם חוקים התקפים כאן ועכשיו יהיו תקפים גם בעוד מיליוני שנים וגם בגלקסיות רחוקות.
גלריית ג'יימס סימון
גלריית ג'יימס סימון (בגרמנית: James-Simon-Galerie) היא גלריה באי המוזיאונים שבמרכז ברלין. גלריה זו נבנתה בין המוזיאון החדש לבין המוזיאון הישן, ומהווה מרכז מבקרים ובניין כניסה למתחם המוזיאונים שעל האי. הגלריה נקראת על שם האספן (היהודי) הנרי ג'יימס סימון אשר תרם תרומות רבות למוזיאונים שבאי. מבנה הגלריה תוכנן על ידי האדריכל דייוויד צ'יפרפילד .
מבנה הגלריה, נבנה בסגנון מודרני, ועומד במקום בו עמד מבנה הפקהופגבוידה (Packhofgebäude) שתוכנן על ידי קארל פרידריך שינקל עד שנות ה-30 של המאה ה-20.
הגלריה מהווה מרכז מבקרים עבור ארבעת מיליוני המבקרים באי המוזיאונים מדי שנה, ומכילה אודיטוריום, ספרייה, תערוכות על ההיסטוריה של מוזיאוני האי, תערוכות מתחלפות, חנות ספרים, קפיטריה ומסעדה.
בשנת 2006 החליטה ממשלת גרמניה לתרום סכום של 73 מיליון אירו לצורך הקמת הגלריה. הגלריה הושלמה ביולי 2019 ונפתחה לקהל הרחב. בנייתה ארכה תשע שנים ועלות הקמתה 134 מיליון אירו.
תנועת גאיה
סופרז'יזם
הר מוריה
חושחש הבלש
המוזיאון החדש (ברלין)
המוזיאון החדש (בגרמנית: Neues Museum) הוא מוזיאון הממוקם צפונית למוזיאון הישן באי המוזיאונים שבמרכז ברלין.
המוזיאון נבנה בין השנים 1843–1855 על פי תוכניות של האדריכל פרידריך אוגוסט שטילר, תלמידו של האדריכל קארל פרידריך שינקל. מבנה המוזיאון נהרס כמעט לחלוטין במהלך מלחמת העולם השנייה, ורק קירותיו החיצוניים נותרו לעמוד. המוזיאון שוקם והוא נפתח לקהל מחדש באוקטובר 2009. המוזיאון מכיל את מוצגי מצרים העתיקה, אשר הוצגו במוזיאון קודם למלחמת העולם השנייה, ועד פתיחת המוזיאון החדש הוצגו במוזיאון הישן.
רקע.
המוזיאון החדש היה השני מבין המוזיאונים שנבנו באי המוזיאון. מוזיאון זה נבנה כהרחבה של המוזיאון הישן על מנת להכיל את האוספים הגדלים והולכים של המוזיאון. אוספים אלה כללו אוספים של יציקות גבס, את האוסף המצרי של המוזיאון, אוסף התחריטים (Kupferstichkabinett), האוסף הפרה היסטוריה והאוספים ההיסטוריים (Museum der vaterländischen Altertümer) והאתנוגרפיים. במהלך השנים שחלפו מאז הקמת המוזיאון, הפך המוזיאון ממוזיאון כללי (כמו המטרופוליטן והמוזיאון הבריטי) לסדרה של מוזיאונים מתמחים. כך הפכו האוספים המפורטים לעיל למוזיאון המצרי ולמוזיאון האתנוגרפי של ברלין.
מבנה המוזיאון עצמו היה המבנה הראשון המונומנטלי שנבנה בפרוסיה שכלל טכנולוגיות בנייה מודרניות תוך שימוש בשלד ברזל להקמת המבנה, ובמנועי קיטור לבניית יסודות המבנה.
היסטוריה.
הקמת המוזיאון.
עבודות הקמת המבנה החלו ב-19 ביוני 1841 בפיקוחה של ועדה שהוקמה על ידי מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הרביעי אשר כללה את אוצר המוזיאונים המלכותיים, איגנץ פון וולפרס (Ignaz von Wolfers) וכן את פרידריך אוגוסט שטילר (אשר מונה, על ידי ממשלת פרוסיה בהוראת המלך, ב-8 במרץ 1841, לאחראי על ההקמה).
בשל האדמה הבוצית של אתר הבנייה נדרש להקים את המבנה על 2344 עמודי עץ שאורכם בין 6.9 ל-18.2 מטרים. על מנת להכניס את עמודי היסוד לאדמה נעשה שימוש במנוע קיטור בעוצמה של 5 כוחות סוס, כמו כן מנוע זה הפעיל את המשאבות ששאבו את המים מיסודות המבנה. היה זה הפעם הראשונה שנעשה שימוש באמצעים מכניים בהקמת מבנה בפרוסיה.
ב-6 באפריל 1843 נערך טקס הנחת אבן הפינה של המבנה (לאחר שנבנו יסודות המבנה ומרתפיו). בניית קירות המבנה הושלמה בשלהי שנת 1843 וכרכוב המבנה הושלם בשנת 1844. בשנת 1845 הונחו קורות הברזל אשר תמכו בתקרות המבנה (לראשונה נעשה שימוש בקורות ברזל תעשייתיים בבניית מבנה ציבור בפרוסיה). בשנים 1846–1847 נבנו חזית המבנה המעוטרת, הפסלים המעטרים את המבנה, וחדרי המדרגות המעוטרים שיש. מהפכת 1848 עיכבה את סיום בניית המוזיאון אשר נפתח לציבור בשנת 1855, אולם ציורם של ציורי הקיר במבנה הושלם רק בשנת 1866.
המבנה עד למלחמת העולם השנייה.
לאחר פתיחת המוזיאון הוצגו בו האוספים המצרי, הפרוסי והאתנוגרפי, בקומת הקרקע; אוספי יציקות הגבס של פסלים יוונים ורומיים וכן אמנות ביזנטית, אמנות גותית ואמנות רנסאנס הוצגו בקומה הראשונה של המוזיאון; אוסף אמנות ימי הביניים, אוסף התחריטים ואוסף האמנות (ה-Kunstkammer), אוסף הדגמים הארכיטקטוניים ואוספי הרהיטים, כלי החרס והזכוכית הוצגו בקומה השנייה.
בשל גודלם של האוספים החל המוזיאון להקים מוזיאונים נפרדים בנושאים שונים ולהעביר אליהם את אוספיו. כך בשנת 1873 נוסד המוזיאון לאנתרופולוגיה (Völkerkundemuseum) שעבר לבניין נפרד ברחוב קוניגרטצר בשנת 1886 (מבנה זה נהרס לחלוטין במהלך מלחמת העולם השנייה).
המוזיאון למלאכות (Kunstgewerbemuseum) שנוסד בשנת 1875 קיבל את אוספי הזכוכית הרהיטים והחרס (כ-7,000 מוצגים) ועבר למבנה אחר ה-מארטין גרופיוס באו (Martin-Gropius-Bau) בשנת 1881.
בשטחים שפונו בקומה הראשונה של המוזיאון החדש הוצג האוסף המצרי ההולך וגדל, ובשטחים שפונו בקומה השנייה הוצגו מוצגים נוספים של אוסף התחריטים שגדל.
בין השנים 1883–1887 נוספה קומת ביניים למבנה (שלא ניתן היה לראותה מחוץ למבנה) ובקומה זו הוצגו יציקות הגבס - אוסף שהלך וגדל במהלך המאה ה-19, עד שהפך לגדול באוספים אלה בעולם. בראשית המאה ה-20 הוחלט להפסיק להציג אוסף זה (המדובר באוסף של יציקות גבס של פסלים רומיים שהיה נפוץ במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הפסיק להיות פופולרי - ציבור החל להעדיף לראות יצירות מקוריות על פני העתקי גבס) ולהעבירו לאוניברסיטת ברלין. האוסף נהרס לחלוטין בהפצצות שלהי מלחמת העולם השנייה.
במקום שהתפנה בקומה הראשונה של המבנה הוצגו אוספי הפפירוס של המוזיאון המצרי.
בין השנים 1919–1923 כוסתה החצר היוונית בגג זכוכית, ונוספה קומה שנייה לחצר במטרה להציג את הממצאים הארכאולוגיים של אל עמרנה.