ברוב השנים פרשת ויגש אבל אם בר המצוה חל בשנה חסרה המתחילה בשבת (שנה מקביעות זחא או זחג) פרשת בר המצוה היא פרשת מקץ.
ד' בטבת
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בד' טבת היא ברוב השנים פרשת ויגש. אבל אם בר המצוה חל בשנה חסרה המתחילה בשבת (שנה מקביעות זחא או זחג) פרשת בר המצוה היא פרשת מקץ.
ה' בטבת
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בה' טבת היא ברוב השנים פרשת ויגש. אבל אם בר המצווה חל בשנה שלמה המתחילה ביום חמישי (שנה מקביעות השא או השג) פרשת בר המצוה היא פרשת ויחי.
Hirundinidae
פאבלו סרסטה
פאבלו סָרָסָטֶה (בספרדית: Pablo Sarasate; 10 במרץ 1844 – 28 בספטמבר 1908) היה כנר וירטואוז ומלחין ספרדי.
חייו.
סרסטה נולד בעיר פמפלונה שבספרד. אביו היה מנצח תזמורת כלי נשיפה צבאית. בגיל חמש החל ללמוד נגינה בכינור בהדרכת אביו. כישרונו נתגלה במהרה, וכבר בגיל שמונה ניגן לראשונה בקונצרט פומבי.
הוא זכה במלגה שאיפשרה לו המשך לימודים במדריד, שם זכה להערכה גם על ידי מלכת ספרד, איזבלה השנייה, שהעניקה לו כינור סטרדיווריוס. בגיל 12 המשיך לימודיו בקונסרבטוריון של פריז שם זכה בגיל 17 בפרס הראשון בתחרות יוקרתית.
ב-1860 החל סרסטה את הקריירה העולמית שלו ככנר וירטואוז. הוא הופיע בכל רחבי אירופה וכן בכל יבשת אמריקה. נגינתו הצטיינה באינטונציה נקייה, טכניקה מושלמת ורגשנות. הוא גבה שכר גבוה על הופעותיו. בגרמניה קיבל 3,000 מרקים לקונצרט, בעוד שכנר מפורסם כיוזף יואכים קיבל 1,000 מרקים.
בשנת 1904 ערך מספר הקלטות.
סרסטה נפטר מדלקת ריאות בעיר ביאריץ בשנת 1908, בגיל 64.
יצירותיו.
סרסטה כתב פנטזיות, רומנסות ועיבודים של ריקודים ושירי עם ספרדים. בכל היצירות והעיבודים הדגיש את הצד הווירטואוזי. מיצירותיו המפורסמות:
השפעתו.
סרסטה השפיע על מלחינים רבים שהקדישו לו מיצירותיהם:
על שמו.
רחוב סאראסאטה ברובע ה-15 שבפריז
מבצע ענני סתיו
רעלה
רְעָלָה היא פריט לבוש המשמש לכיסוי הראש או הפנים. בין היתר, נחשבת הרעלה לסממן של צניעות. אישה מוסלמית אדוקה מתחילה ללבוש רעלה לאחר קבלת הווסת, בדת המוסלמית, ונשים אדוקות לובשות אותה. מקור השם העברי הוא בספר ישעיה, שבו מתוארים לבושים שלבשו בנות ירושלים כדי להתייפות, ובהם רעלה.
היסטוריה.
פרופ' מועאזז אילמייה צ'יג הטורקית, מומחית לחקר שומר, חקרה ומצאה שהרעלות הראשונות שימשו כוהנות מין בשומר. גם מהתנ"ך עולה כי הזונות בתקופה הכנענית, היו מכסות את פניהן במין רעלה, כנראה כדי שקרוביהן לא יכירו אותן, כפי שעולה מפרשת יהודה ותמר.
מצד שני, מסמך משפטי אשורי מן המאה ה-13 לפנה"ס מעיד על איסור על לבישת רעלה לנשים פשוטות ובייחוד לזונות. גם טקסטים יווניים מתייחסים ללבישת רעלה כאל סימן של השתייכות למעמד גבוה יותר בפרס העתיקה. באירופה לבשו נשים אנגלו-סקסיות ואנגלו-נורמניות נשואות (עד שנת 1175 לפחות) רעלות על שיערן וחלק מפניהן. רק בתקופת בית טיודור (1485) הפכו רעלות לפחות נפוצות, עם כניסתם של הברדסים לאופנה. הרעלה הייתה מסמלת אבל ומוצמדת לקצה המצנפת של אישה "בשיא תקופת האבלות". בנוסף, היה נפוץ גם שימוש ברעלה כתחליף למסכה, ובכך להסתיר את זהותה של אישה המעורבת בפרשיית אהבים או בפעילות אחרת שהיא העדיפה לא לפרסם בציבור. רעלות גם נועדו להגן על העור מפני גורמי האקלים ולמנוע מאבק לחדור לפנים.
ביהדות.
מהמשנה עולה שיהודיות בארצות ערביות היו מתכסות ברעלה. המשנה מתירה להן לצאת רעולות בשבת לרשות הרבים בלא לחשוש לאיסור טלטול, שהרי הרעלה היא חלק מלבושם: "ערביות יוצאות רעולות, ומדיות פרופות, וכל אדם, אלא שדברו חכמים בהווה".
ערביות יוצאות רעולות כותב הרמב"ם: "רעולות, שיש עליהן פעמונים, כלומר שהנשים הערביות יוצאות בפעמונים לפי שכך דרכן לעשות תמיד, והוא ממיני הקשוטין הנטפות והשרות והרעלות, ומזה הברושים הרעלו, כלומר הורעדו והונעו כדי שיפול פרים".
בימינו, קרא בית הדין של העדה החרדית שלא ללבוש "כיסויים משונים ותמוהים (וכל שכן רעלות)", לאחר שיותר ויותר נשים חרדיות, בעיקר מחוגים קיצוניים, החלו לאמץ את כיסוי הרעלה. הרב שלום משאש, שכיהן כרבה של ירושלים, ביקר אף הוא בחריפות את התופעה.
האכארנים
האכארנים (ביוונית: ) היא קומדיה יוונית שנכתבה על ידי המחזאי היווני אריסטופאנס. המחזה הועלה לראשונה במהלך המלחמה הפלופונסית ונודע בשל ההתנגדות הרבה המובעת בו כנגד המלחמה. המחזה זכה בפרס ראשון בלנאיה - התחרות בה הועלה בשנת 425 לפנה"ס.
המחזה הוא סאטירה המציגה את הפוליטיקאים של אתונה באותה עת בצורה נלעגת, ואף לועג לטרגיקן אאוריפידס. המחזה בז למוסדות השלטון האתונאים, לראשי הצבא ובייחוד לקליאון - המנהיג של אתונה באותה עת. בעקבות המחזה הפך קליאון לאויבו של אריסטופאנס וכנראה שקליאון אף תבע אותו למשפט בטענה כי המחזה פוגע במדינה האתונאית.
כיום נחשב המחזה לאחד הטובים שבין מחזותיו של אריסטופאנס.
תקציר העלילה.
המחזה מתחיל בסצנה המתרחשת בפְניקס - האתר בו מתכנסת אספת העם האתונאית. דיקאיופוליס מנסה לדון בשאלת הסכם שלום עם ספרטה אולם שאר המשתתפים מתעלמים ממנו, ולכן הוא מחליט ללכת ולחתום על הסכם שלום עצמאי עם ספרטה שיחול עליו ועל משפחתו. המקהלה היוונית המורכבת מסוחרי פחם אכארנים רוצה לסקול אותו באבנים בשל יוזמתו.
האכארנים, תושבי אכארנאה, סבלו קשות בזמן המלחמה הפלופונסית והיו ידועים בדעותיהם הלוחמניות. דיקאיופוליס הודף אותם בכך שהוא מחזיק דלי של פחם כבן ערובה ומאיים לשבור את הדלי אם הם יתקפו אותו. הם מרשים לו לנאום בפני הציבור, והוא הולך למשורר אוריפידס על מנת שהמשורר ייתן לו מלבושים המשמשים בטרגדיות יווניות, על מנת שיראה יותר צדיק. בנאומו הוא תוקף את המלחמה ואת הסיבות בהם התחילה - וטוען כי המנהיגים הטעו את הציבור האתונאי.
הגנרל לאמאכוס מגיע והוא ודיקאיופוליס מעליבים האחד את השני. דיקאיופוליס משכנע את חברי המקהלה והם מצביעים בעד הסכם שלום. לאחר פתיחת השוק הסמוך לביתו של דיקאיופוליס, פתיחה המתאפשרת בשל הסכם השלום הפרטי אליו הגיע.
קרן השפע
קרן השפע (בלטינית: Cornu Copiae) היא סמל יווני עתיק שנעשה בו שימוש ברומא העתיקה, בימי הביניים ואף בתקופה המודרנית לסמל עושר ומזון. השימוש בסמל מקורו ביוון הקלאסית, במאה החמישית לפנה"ס.
על פי המיתולוגיה היוונית, אמאלתיאה גידלה את זאוס בהאכילה אותו חלב עז. בהגיעו לבגרות נתן זאוס לאמלתיאה את קרנה של העז, והעניק לקרן את הכוח לתת למי שמחזיק בה את כל משאלותיו. אלים המסמלים עושר (כגון האל פלוטוס) או מזל (כגון האלה פורטונה) או פיריון (כמו האלה הסבינית אופס) תוארו כמחזיקים בידם את הקרן.
לפי גרסה נוספת, מקובלת פחות, המובאת אצל אובידיוס, קרן השפע הייתה במקור קרנו של אל הנהר אכלויוס, שלבש צורת שור במהלך מאבק עם הרקולס, אשר תלש את קרנו במהלך הקרב.
קרן השפע הופיעה על מספר מטבעות של ממלכת יהודה החשמונאית ובעידן המודרני על מטבע ישראלי שערכו 5 שקלים ישנים, ומופיעה על המטבע בן 2 שקלים חדשים.
קרן השפע היא אחד המונחים והסמלים הזכריים אצל הבונים החופשיים.
מעבר קרני
מעבר קַרנִי (בערבית: معبر كارني או معبر المنطار) היה מעבר גבול לסחורה הנמצא בסמוך לעיר עזה, כ-1.5 ק"מ מערבית לקיבוץ נחל עוז, שהיה פעיל בשנים 1994–2011.
היסטוריה.
המקום נקרא על שם בית אריזה לפרי הדר שהוקם במקום ב-1967 על ידי היזם והפרדסן יוסף קרני מכפר יונה (בסיוע ממשלתי). בית האריזה הוקם בשטח רצועת עזה, בין הגבול עם ישראל ובין מבואותיה המזרחיים של עזה. ב-1969 עבדו בבית האריזה כ-300 פועלים מעזה. בית האריזה פעל עד פרוץ האינתיפדה הראשונה בשנת 1987, עת נסגר לאחר רצח מנהל המקום וסגנו על ידי פועלים פלסטינים שעבדו במקום.
בעקבות חתימת הסכם קהיר (הידוע גם כ"הסכם עזה ויריחו תחילה") ב-4 במאי 1994, הוקם מעבר קרני בצידו הפלסטיני של הגבול עם רצועת עזה, ליד גדר הגבול, במקום שבו נותר מסלול נחיתה מתקופת המנדט הבריטי, ששימש בשנים 1957–1967 מטוסים של כוח האו"ם ברצועת עזה. במלחמת ששת הימים נכנסו נגמ"שים של צה"ל לשדה התעופה בדרכם לכיבוש עלי מונטר ונקלעו למלכודת אש קשה.
המעבר נוהל על ידי צה"ל בצד הישראלי, ועל ידי ארגון הביטחון המסכל מטעם הרשות הפלסטינית, ופעל במתכונת זו עד חודש מרץ 1996. בנוסף שימש המעבר את תושבי ההתנחלות נצרים, שכן הכביש המוביל אליו נחשב לציר הבטוח היחיד למעבר כלי רכב ישראליים ליישוב החל מאמצע שנות ה-90. מצפון למעבר פעל בעבר מעבר נחל עוז ששימש כמעבר העיקרי לפועלים פלסטינים אל ישראל, ומאז שמעבר ארז תפס את מקומו, שוב אינו פעיל.
במרץ 1996 נסגר המעבר לתנועה לאחר שהוברח דרכו המחבל המתאבד שביצע את הפיגוע בדיזנגוף סנטר ב-4 במרץ 1996. בעקבות האירוע ובשל מחלוקת עם הרשות הפלסטינית בעניין אמצעי הביטחון במקום, הוחלט על איזרוח המעבר ועל העברתו לשטח ישראל, והוא נפתח מחדש.
המעבר בשנות האלפיים.
דרך מסוף הגבול שבמעבר קרני עברו סחורות מרצועת עזה לישראל ומישראל לרצועת עזה בהיקף של מאות משאיות ביום. תוצרת החקלאית ותעשייתית המיוצרת ברצועה יוצאה דרך מעבר קרני לישראל, לגדה המערבית ולעולם. עוד שימש המקום למעבר אספקה הומניטרית אל רצועת עזה. ארגוני הטרור הפכו את מעבר קרני ואזור התעשייה הסמוך אליו ליעד טרור מועדף, ותנועת המשאיות דרכו הלכה והצטמצמה מאז שנת 2003, שבה עברו דרכו 144,364 משאיות ועד שנת 2007 שבה עברו דרכו 52,211 משאיות בלבד.