העיר, דווקא, הפכה למעין חממה לפעילות גופנית. זו אימצה את השעשועים הגופניים של האבירים והעניקה להם ממדים יותר חברתיים ואף עממיים. העיר הקימה מתוכה צבא, או מיליציה, שבחלק מהאימונים נהגו החיילים להתחרות בפעילויות ספורטיביות. נפוצה אז בעיר תחרות בירי חיצים למטרה, גם נייחת וגם "מוטסת" בדרך של טיווח חפצים שנזרקו לאוויר. העיר החלה לשקוד על נושא החינוך וחלה פריצה ראשונה של תחום הפעילות הגופנית למערכת החינוכית. נודעו פעילויות שעשועיות של תלמידי בתי ספר בזיקה לפסטיבלים מקומיים, שאחת מהן ידועה כ"קרב תרנגולים" – הוצאת היריב משיווי-משקלו בניתור על רגל אחת כשהידיים שלובות על בית החזה. בחופשת הקיץ התאמנו הנערים בקפיצה, בהיאבקות, בידוי אבנים ועוד, ובחורף, עת קפאו הנהרות והאגמים, ערכו הללו גלישות והחלקות על פניהם.
הצמיחה העירונית שימשה בסיס להופעת הגילדות המקצועיות. חלק מהן הכשיר את החברים בפעילות גופנית ואף התקיימו תחרויות בין הגילדות בהן התחדדה מאוד האווירה הספורטיבית.
הצמיחה העירונית, ובעיקר הכלכלית-מסחרית וראשית הופעת הניצנים הראשונים של ההומניזם חיזקו את היסודות החברתיים של הריקמה האנושית בעיר, וכתוצאה מכך נפוצו משחקים קבוצתיים שהתבססו על וריאציות שונות של משחקי-כדור, שלטובתם התפתחו אביזרים שונים, בחלקם בעלי יסודות צבאיים כגון כפפות, מחבטים, עמודי שער ועוד. הפריחה העירונית, שעמדה בסימן שקיעת הפיאודליזם והחברה האבירית, הצמיחה מתוכה תחרויות בעלות ציביון יותר עממי, בשונה מן הייחודיות האבירית. וכך, את מקום הבכורה, לצד הקשתות, החלו לתפוס משחקים, שלימים ישמשו בסיס למשחק הטניס, כמו "חמישיות" באירלנד (חבטת כדור בעזרת כפפה), כדורת, שנועדה להפיל בובות של חיילי עץ או בדיל, ותפוצתה הביאה להקמת מועדוני ספורט הכדורת כמו בסאות'המפטון), קריקט ו"קרוסל", שמקורו בשעשועי האבירים על סוסי-עץ. כמו לגבי כל מהלכי ההיסטוריה, בשעה שענף צבאי במלואו או בחלקו איבד את הקשר עם יסודותיו הקרביים והפך לשעשוע, ניתן לציינו כפעילות ספורטיבית של ממש.
התשתית החברתית הצמיחה את מעורבות הצופים, ובעיקר האוהדים הנלהבים שהחלו לגדוש את יציעי הקהל, ובמשחקים כגון כדורגל ו"סול". הכדורגל החל לקבל הכרה כמשחק בכלל וכמשחק עממי בפרט, לאחר תקופה בה נאסר על פי חוק. דוגמה לכך היא צו של המלך אדוארד השלישי משנת 1365, איים במאסר בפועל על המשתתפים, ופגע בתפוצת המשחק בתקופה הפיאודלית.
הכפריים מצאו לעצמם פורקן ומיפלט מהמתחים הקשים שאפיינו את ימי הביניים באירועים משפחתיים וציבוריים. הפסטיבלים העממיים שקקו במגוון פעילויות גופניות ושעשועיות כגון ריצה או קפיצה בשק, ריצה כשפעמונים תפורים למכנסיים, הטלת כלונסאות לגובה ולמרחק, נשיאת משקלות כבדים מנקודה אחת לשנייה ועוד, כמותם ניתן לראות עד היום בחגיגות מסורתיות ובפסטיבלים ברחבי אירופה. בין הכפריים נפוצו ריקודים רבים ומגוונים שלוו בכלים מוזיקליים ובשירה.
פרח החבצלת
הגנת הסביבה
פרס יהודה עמיחי
פרס יהודה עמיחי לשירה עברית הוא פרס ספרותי שנוסד לזכרו של המשורר יהודה עמיחי.
הפרס מחולק, מדי שנה, על ידי משרד התרבות והספורט, מינהל התרבות, המחלקה לספרות - מצד אחד, ועל ידי עיריית ירושלים מצד שני.
סכום הפרס בשנים האחרונות עמד על 60 אלף ש"ח.
בין הזוכים בפרס היוקרתי נמנים: שמעון בוזגלו, נורית זרחי, ש. שפרה, אסתר אטינגר, רוני סומק, שבא סלהוב, אגי משעול, דורית ויסמן, מרדכי גלדמן, שמעון אדף, חדווה הרכבי, ישראל נטע, חמוטל בר-יוסף, צבי עצמון, חביבה פדיה, רבקה מרים, מואיז בן הראש, ארז ביטון ואחרים.
יו"ר הפרס הוא הפרופסור דן לאור.
יהודה בן חזקיה
יהודה בן חזקיה, הידוע גם כ"יהודה הגלילי" (המאה ה-1 לפנה"ס והמחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה), היה מנהיג כת דתית יהודית בסוף תקופת בית שני, אשר מרדה נגד האימפריה הרומית. האידאולוגיה של הכת כונתה על ידי יוסף בן מתתיהו בשם "הפילוסופיה הרביעית", וממנה צמחה מאוחר יותר תנועת הסיקריים. התנועה תמכה בפעולות אלימות כנגד הרומאים כמו גם נגד מתנגדים פוליטיים מקרב היהודים.
זיהויו של יהודה בן חזקיה (המוזכר במקומות מסוימים) עם יהודה הגלילי (ממקומות אחרים) הוא נסיבתי, בשל אופי המקורות מאותה תקופה, אך מקובל כיום במחקר.
מרבית המידע על יהודה בן חזקיה מסתמך על רשימותיו של יוסף בן מתתיהו.
לאחר שנתמנה הורדוס למושל הגליל (47 לפנה"ס) בחסות רומא, פנה לטפל באי השקט ששרר באזור. בין הגורמים לאי השקט היה חזקיה הגלילי, אביו של יהודה: הורדוס "תפס את חזקיה ראש השודדים, אשר פשט בגדוד רב על המקומות הסמוכים בסוריה, והמית אותו". היה זה בשנת 45 לפנה"ס.
לאחר מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס, בזמן שבנו-יורשו ארכלאוס ממתין לאישור הקיסר אוגוסטוס לשלטונו, פתחו היהודים במרד (פולמוס של ורוס), ובתוך אי הוודאות השלטונית ששררה, קמו מהומות בכל רחבי הארץ. לדברי יוסף בן מתתיהו, "הרבה אנשים מצאו שעת כושר לעשות מלוכה", ובהם שמעון מעבר הירדן ואתרונגאיוס, ו"גם בציפורי אשר בגליל התקומם יהודה בן ראש השודדים חזקיה". אל יהודה הצטרף המון גדול ויחד איתו ביצע פשיטה מוצלחת על מחסני הנשק של הצבא וחימש את לוחמיו בשלל. לדברי יוסף, יהודה חימש את חבריו במטרה "להלחם בכל האנשים אשר נשאו את עיניהם אל הממשלה". אלא שיהודה הובס על ידי חיילי צבאו של נציב סוריה פובליוס קווינקטיליוס וארוס, שהחריבו את ציפורי.
יוסף בן מתתיהו אינו מציין דבר באשר לגורלו של יהודה במהלך דיכוי ההתקוממות, אך נראה שהוא הצליח להימלט ושב והופיע עשר שנים מאוחר יותר, לאחר שהאידאולוגיה שלו נפוצה בקרב העם.
בשנת 6 לספירה, הגלה אוגוסטוס את ארכלאוס לגאליה והפך את יהודה לנציבות רומאית. יחד עם הנציב קופוניוס הגיע קוויריניוס, שבא להעריך את שווי נכסי הממלכה לשעבר ולעשות מפקד אוכלוסין לצורך גביית מיסים.
יהודה הגלילי הסית את בני ארצו למרד, בטענה שתהיה זו חרפה אם "ישלמו מס לרומאים ומלבד מלכות השמים ישאו עליהם גם עול בשר-ודם".
בעוד שבספרו "מלחמת היהודים", מתייחס אליו יוסף בן מתתיהו בנוגע לאירוע הזה כ"איש מהגליל ושמו יהודה", בספרו המאוחר יותר, "קדמוניות היהודים", מכנה אותו יוסף בנוגע לאותו אירוע: "יהודה איש הגולן מעיר ששמה גמלא". אלא שלפעמים צורף הגולן אל הגליל וגם במחקר מקובלת ההשערה כי מדובר באותו אדם.
אזכור נוסף לפעילותו של יהודה הגלילי "בימי מפקד התושבים" ניתן למצוא בברית החדשה, בספר מעשי השליחים, שם הוא נזכר על ידי גמליאל הזקן בדבריו אל חברי הסנהדרין.
אובדן הריבונות היהודית הניע את יהודה הגלילי להקים תנועה חדשה. יוסף בן מתתיהו מספר כי יחד עם פרושי בשם צדוק, היה יהודה מנהיגה ומייסדה של "הפילוסופיה הרביעית", שתורתה לא הייתה מקובלת קודם לכן, אולם היא זכתה לאוהדים רבים ש"מילאו את המדינה מהומות".
יוספוס מתאר את אופי השקפתם של חבריה: "אהבת החירות שאין לנצחה מצויה באנשי הכת הזאת, והם חושבים את האלוהים לבדו למנהיגם ולריבונם. נקל להם לקבל על עצמם כל מיני מיתות משונות ומעשי-נקמה בקרוביהם וידידיהם ובלבד שלא לכנות שום אדם בשם אדון".
יוסף בן מתתיהו מכנה את יהודה וגם את מנחם בנו, בתואר "חכם" (ביוונית: סוֹפיסטֶס), מה שמעיד על כך שהנהיגו זרם רעיוני.
שני אחיו של מנחם, יעקב ושמעון, הוצאו להורג בתלייה על ידי הנציב הרומאי ביהודה (46-48 לספירה), היהודי לשעבר טיבריוס אלכסנדר.
מנחם עצמו היה מנהיג הקנאים בתחילתו של המרד הגדול ברומאים והוא נרצח בשנת 66 לספירה. יהודה היה גם סבו של מנהיג הסיקריים אלעזר בן יאיר, שהנהיג את הקבוצה שהתבצרה והתאבדה במצדה בשנת 73 לספירה.
יוסף בן מתתיהו לא מציין מה עלה בגורלו של יהודה, ורק בברית החדשה נאמר כי הוא נהרג בידי הרומאים. אולם מתוך דבריו מתברר שגם לאחר מותו של יהודה הוא המשיך להשפיע על הלכי הרוח של האומה.
יוסף בן מתתיהו רואה השפעה ישירה של רעיונות הפילוסופיה הרביעית על מעשיהם של הקנאים בזמן המרד הגדול ברומאים (73-66 לספירה): "בטירוף הדעת שבא מכך התחיל עמנו לחלות מאז הניע אותם גסיוס פלורוס...למרוד בייאושם ברומאים".
כפועל יוצא מכך, הוא רואה ביהודה הגלילי ותורתו, בין האחראים לחורבן הבית השני: לדבריו, יהודה וצדוק נטעו באמצעות תורתם "את שורשי הפורענויות שהתרגשו ובאו אחר-כך" ולטענתו "חורבן המדינה נגרם גם על ידי התלהבותם של הצעירים לאנשים אלה".
שביט לאבג'וי
שביט לאבג'וי, לשעבר C/2007 E2, הוא שביט מחזורי בעל זמן הקפה של 53,851.67 שנים. השביט התגלה על ידי טרי לאבג'וי מקווינסלנד, אוסטרליה ב-15 במרץ 2007 בעזרת מצלמה דיגיטלית לצרכנים Canon 350D. בעת הגילוי היה השביט בעל בהירות נראית של 9.5+.
השביט נצפה בחצי הכדור הדרומי בעזרת טלסקופ קטן. בחצי הכדור הצפוני נראה השביט במיטבו ב-20 באפריל 2007 - 26 באפריל 2007. ב-25 באפריל 2007 עבר השביט במרחק של כ-0.44 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ, והגיע לבהירות של 7+. בתקופה זו ניתן היה לצפות בו בעזרת משקפת שדה או טלסקופ ביתי באזור קבוצת הכוכבים נשר.
פול ריקר
פול ריקר (בצרפתית: Jean Paul Gustave Ricœur; 27 בפברואר 1913 – 20 במאי 2005, צרפת) היה פילוסוף צרפתי שנודע בעיקר בשילוב שערך בין מספר תחומים: תיאור פנומנולוגי, פרשנות הרמנויטית ופסיכואנליזה. ככזה, הוא קשור בשני הרמנויטים-פנומנולוגיים מרכזיים אחרים, מרטין היידגר והנס גאורג גדמר, וכן בהגותו של זיגמונד פרויד.
גישתו ההרמנויטית.
פרויד ופילוסופיה.