ישנם מרכזים קהילתיים המרשתים את הקהילות היהודיות ביפן בטוקיו, ובקובה, בהם בתי חב"ד בטוקיו ובקובה.
סוגיהארה סמפו
רשימת מלכי דקיה
בנימין מזר
בנימין מזר (מֵיזלר) (Mazar; 28 ביוני 1906 – 9 בספטמבר 1995) היה ארכאולוג וחוקר יהדות, הנחשב לאבי הענף הישראלי של הארכאולוגיה המקראית. חתן פרס ישראל במדעי היהדות לשנת 1968. כיהן כנשיאה ה-4 של האוניברסיטה העברית בירושלים.
קורות חיים.
מזר נולד בשנת 1906 לחיים מייזלר, סוחר טבק עשיר שהתגורר בצ'חנוביץ שבפולין, ולאשתו רבקה שהייתה בת אחיו של ד"ר משה יוסף גליקסון. הוא נולד בפלך גרודנה ברוסיה, אזור מוצאה של אמו שהייתה מספצקין שבקרבת גרודנו. עד גיל 9 גדל בצ'חנוביץ. בזמן מלחמת העולם הראשונה בעקבות כניסת הגרמנים לצ'חנוביץ, ברחה משפחתו לקורסק ומשם עברה לפאודוסיה בקרים. בעקבות כניסת הקומוניסטים ב-1919 יצא אביו מרוסיה והיגר לוורשה בירת פולין. בשנות ה-20 למד גאוגרפיה, היסטוריה וארכאולוגיה באוניברסיטאות ברלין וגיסן שבגרמניה והוסמך כדוקטור לפילוסופיה בשנת 1928. ב-1929 עלה לארץ ישראל, לאחר שהוריו ואחיו עלו כבר לפניו.
בתחילת 1931 הוא ניהל את החפירות הארכאולוגיות ברמת רחל ובגבעת אליהו הסמוכה לה, מטעם החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה. בחפירות אלו הוא מצא ברמת רחל מערת קבורה מימי בית שני עם ממצאים שונים ובגבעת אליהו מצא שרידי עיר אותה זיהה עם נטופה המקראית, זיהוי שפחות מקובל היום. בעקבות החפירות נתגלעו בינו לבין משה שטקליס חילוקי דעות בעניין הקרדיט על פרסום תוצאות החפירות.
בשנת 1931 גם זכה בפרס פלומר מטעם האוניברסיטה העברית.
בשנת 1936 הוזמן על ידי אלכסנדר זייד ביחד עם יצחק בן-צבי לבחון מערה עם כתובות עבריות שגילה במורדות גבעת שייח' אבריק. מזר העלה את ההשערה שמדובר בבית שערים. הוא ניהל את עונות החפירות הארכאולוגיות הראשונות על גבעת בית-שערים בימי המאורעות (1936–1940).
לאחר שנים אחדות שבהן שימש בתור חבר-מחקר, התמנה מזר בשנת 1943 כמדריך לגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל ולהיסטוריה ישראלית בתקופת המקרא באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1947 היה למרצה, וב-1951 התמנה לפרופסור. ב-1952 מונה לרקטור האוניברסיטה, ובין השנים 1953–1961 כיהן כנשיאה.
בשנת 1960 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בשנת 1968 הוענק למזר פרס ישראל במדעי היהדות.
בין השנים 1968–1978 עמד בראש החפירות שהתבצעו בעופל שמדרום להר הבית.
מזר היה גם מזכיר החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
בשנת 1968 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
בשנת 1980 קיבל מטעם מוזיאון ישראל את פרס פרשיה שימל ביחד עם פרנק מור קרוס מאוניברסיטת הרווארד על תרומתם המיוחדת לארכאולוגיה של ארץ ישראל.
בשנת 1984, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
נפטר ב-1995, ונקבר בהר המנוחות בירושלים. עיריית ירושלים קראה רחוב על שמו בצמוד לקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
גיסו, אחי אשתו דינה, הוא נשיא המדינה השני, יצחק בן-צבי. אחיינו הוא הארכאולוג, חתן פרס ישראל לארכאולוגיה, עמיחי מזר. בנו הוא אורי מזר, אביה של הארכאולוגית ד"ר אילת מזר.
המצור על צור
מיכאל הראשון, מלך רומניה
האסכולה האטומיסטית
האסכולה האטומיסטית הייתה אחד הזרמים בפילוסופיה הקדם-סוקרטית. על ידי הפילוסופים האטומיסטים הגיעה פילוסופית הטבע היוונית שלפני אפלטון לשיאה.
הפילוסופיה האטומיסטית הוצעה בקוויה הכלליים על ידי לוקיפוס, ופותחה בהמשך על ידי תלמידו דמוקריטוס. בפילוסופיה זו נעשה ניסיון לתת מענה לקשיים שהעלו הפילוסופים האליאטים - פרמנידס וזנון מאלאה.
על פי האסכולה האטומיסטית, הישים והתופעות בטבע ניתנים לחלוקה הולכת וחוזרת עד שמגיעים לחלקיקים זעירים, להם זיזים ושקעים, המסוגלים להתחבר זה לזה. חלקיקים אלו נקראו atomos, כלומר חלקיקים שלא ניתן לחזור ולחלקם, והתורה לפיה קיימים חלקים בלתי ניתנים לחלוקה שכאלו נקראת התורה האטומיסטית. בין האטומים קיים ריק, חלל שאין בו כלום. למעשה, אנשי האסכולה ניחשו את קיומם של אטומים יותר מ-2000 שנים לפני שקיומם הוכח בצורה מדעית.
עקרונות האטומיזם.
העולם בנוי מישים רבים הנבדלים ביניהם בעזרת צורות האטומים המרכיבים אותם, היחס שבין האטומים לעצמם והיחס שבין האטומים לריק שסביבם. האטומים הם בלתי משתנים ובלתי ניתנים להריסה. כאן ניתן לראות את צורתו הראשונה של חוק שימור החומר. לאטומים עצמם יש רק תכונות צורניות והם חסרי תכונות נוספות (היו שטענו שלאטומים יש גם משקל). מכאן שלאטומים של יש מסוים אין תכונות שיש ליש המורכב בכללותו. תכונות היש נקבעות על ידי היחסים בין האטומים (חסרי התכונות) שמרכיבים אותו. גם תוצאות החושים (טעם, ריח, טמפרטורה וכו') מורכבים מאטומים המשפיעים על אברי החושים שלנו. הראיה מוסברת בכך שבתוך כל אטום של יש חומרי קיימת בבואה קטנה (תצלום קטן, במונחים של ימינו) של היש השלם. כאשר אטומים אלו פוגעים בעין שלנו, בבואה זו מעבירה לעין את תחושת הראיה של אותו יש.
הנפש או המחשבה מורכבות גם הן מאטומים מיוחדים, עדינים במיוחד, המתחברים ביניהם בקשרים שבירים והפיכים. במצבים פתולוגיים כמו מחלה או שיגעון, קשרים אלו ניתקים ואטומים אלו נעים בגוף בצורה כאוטית. לאחר מות הגוף, אטומים אלו מתפזרים בחלל מחוץ לגווייה.
ההתייחסות לריק.
קיום הריק בין האטומים יצר בעיות מספר בהן התלבטו פילוסופים ופיזיקאים במשך דורות. אריסטו שלל את האפשרות של קיום ריק בטבע וכך גם דקרט אחריו. יש שראו בריק מחשבת כפירה אתאיסטית. לפיהם לא ניתן ליצור יש מאין ואפילו אלוהים אינו מסוגל לכך. על כן, אם אלוהים יצר את החומר בעולם, הוא לא יכול להכיל בתוכו גם ריק או "אין". אחרים, כמו הובס שללו לחלוטין את הריק וקבעו שהישים מורכבים מ"חומר גשמי" בלבד. לפיהם גם הנפש ואפילו אלוהים עצמו הם חומר גשמי. ניוטון ניסה לפתור את הבעיה בטענה שהחלקיקים נעים בתוך חלל אין סופי שאינו אלא חלק מאלוהים עצמו (כלומר, לא ריק).
עם התפתחות מדעי הטבע במאה ה-19, החלל או ה"ריק" בין האטומים התמלא בישים כמו שדה כוח או שדות מגנטיים ואלקטרומגנטיים.
השינוי על פי האטומיסטים.
כאשר קיים ריבוי אטומים המופרדים על ידי הריק, אזי אין בעיה שהם יהיו מופרדים באופן שונה כל פעם. הדבר לא סותר את האי-השתנות של פרמנידס. האטומיסטים מתנגדים להיראקליטוס שאומר כי העולם מצוי בשינוי מתמיד ומקיים יצירה של יש מאין. הם חושבים כי האטומים נצחיים, ולכן שום דבר לא נעלם מן העולם, וכן שום דבר חדש גם לא מופיע משום מקום (שוב חוק שימור החומר).
התנועה על פי האטומיסטים.
על מנת שאחד האטומים יזוז יש צורך שיהיה מקום פנוי אליו יוכל לנוע. במקום הזה אסור שיהיה אטום או גוף אחר - מכאן שהתנועה מחייבת "ריק". האטומיסטים, כך נראה, יצרו בן- כלאיים: מצד אחד, משהו שאיננו קיים (ריק) על-מנת שיהיה ניתן לזוז אליו. מצד שני, צריך להיות קיים על מנת שניתן יהיה להתייחס אליו.
הקו הירוק (קפריסין)
הקו הירוק, המכונה לפעמים גם "קו אטילה" (על-פי שם הקוד שנתן לו הצבא הטורקי), הוא קו הפסקת האש שמפריד בין הרפובליקה של קפריסין (שבה השלטון קפריסאי-יווני) לבין הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין (מדינה עצמאית דה פקטו שהשלטון בה קפריסאי-טורקי).
אורכו של הקו כ-300 קילומטרים, והוא מוקף משני עבריו באזור חיץ שנמצא בשליטת כוחות האו"ם ברוב חלקיו, ובשליטת כוחות בריטיים בחלקו הדרומי, אזור שבו מחזיקה בריטניה בסיסים צבאיים לפי הסכם מיוחד ("חוזה האחריות") שנחתם עוד לפני המשבר. הוא נוצר בשנת 1975 כתוצאה מפלישת טורקיה לקפריסין ב-1974, והשתלטות צבאה על השליש הצפוני של האי. הפלישה הטורקית באה עקב חשש טורקי מסיפוח קפריסין ליוון, והיא הייתה כרוכה בגירושם של כ-200,000 קפריסאים-יוונים מצפון האי לדרומו, ובגירוש נגדי של כ-60,000 קפריסאים-טורקים מדרום האי לצפונו.
הקו חוצה את האי קפריסין מחופו המזרחי לחופו המערבי. הוא יוצא מנקודה על החוף המזרחי מצפון לכף גרקו וממזרח לאזור הבסיס הצבאי הבריטי בדקליה. הוא מתפתל, ובאחת הנקודות פונה צפונה ומגיע אל בירת קפריסין, שם הוא מפריד בין שני חלקי העיר ניקוסיה מדרום ולפקושה מצפון. הקו הירוק חוצה את העיר בלב השטח הבנוי, ושטח אזור החיץ בתוכה הוא המצומצם ביותר. מהעיר ממשיך הקו מערבה, ומסתיים מדרום למפרץ מורפו. החלק שמצפון לקו, שנכבש בידי הצבא הטורקי ב-1974, ושנמצא בשליטה קפריסאית-טורקית, כולל 37% משטח האי.
תקריות אלימות לאורך הקו הירוק אירעו מדי פעם, אבל לא לעיתים קרובות. ככלל, עם תום הקרבות ב-1974 היה הקו שקט, אבל הוא היה סגור לחלוטין בלי כל אפשרות מעבר דרכו. בחלקים ארוכים שלו הוקמו מכשולים פיזיים כגון חומות וגדרות שמנעו כל אפשרות למעבר. רק בשני כפרים שנשארו באזור החיץ שבשליטת האו"ם הוסיפו קפריסאים-יוונים וקפריסאים-טורקים לחיות אלה בצד אלה, אולם גם בהם נשמרה מידה מסוימת של הפרדה בין הקהילות.