ביזתה של קונסטנטינופול במסע הצלב הרביעי בשנת 1204 מתוארכת, לפעמים, כתאריך סופה של הקיסרות הרומית המזרחית: חורבנה של קונסטנטינופול ושל רוב אוצרותיה העתיקים, חוסר המשכיות מוחלט של המנהיגות, חלוקתן של אדמותיה למדינות יריבות, ו"קיסר" שנשלט על ידי הקתולים בקונסטנטינופול עצמה הייתה מכה ממנה לעולם לא התאוששה הקיסרות במלואה. למרות זאת, המשיכו הביזנטים לכנות את עצמם כרומאים עד לנפילתה של הקיסרות בפני הטורקים העות'מאנים בשנת 1453. באותה השנה חלקה המזרחי של הקיסרות הרומית חדל להתקיים בצורה מוחלטת. אף על פי שמהמט השני שכבש את קונסטנטינופול, הכריז על עצמו כקיסר הקיסרות הרומית (Caesar of Rome / Kayser-i Rum) בשנת 1453. קונסטנטינוס האחד עשר נחשב, בדרך כלל, כקיסר הרומאי האחרון.
פרובינקיות.
בימי העבר של הרפובליקה הוענקו באופן מסורתי משרות המושל בפרובינקיות לבני מעמד הסנאטורים. הרפורמה שביצע אוגוסטוס שינתה מדיניות זו.
פרובינקיות קיסריות.
כאמור, עם יסוד משטר הפרינקפס של אוגוסטוס ותחילתו של עידן הקיסרות הרומית, ריכז אוגוסטוס בידיו את הסמכות למנות נציבים לחלק מהפרובינקיות. הלכה למעשה, הפרובינקיות החשובות מבחינה אסטרטגית, אלו ששכנו בגבולות הקיסרות ובהן חנו מספר רב של לגיונות, בפרובינקיות אלה לקיסר הייתה סמכות ניהולית וצבאית עליונה, דרך נציב אותו מינה ושימש כנציגו. פרובינקיות אחרות שהיו חשובות מבחינה כלכלית, כמו מצרים שנחשבה לסל הלחם של הקיסרות, שאספקת החיטה ממנה האכילה את ההמונים ברומא. פרובינקיה זו הייתה מיוחדת מעמדה בתקופת הקיסרות ונחשבה לרכושו הפרטי של אוגוסטוס ולאחריו של יורשיו, נציבה של מצרים מונה ממעמד הפרשים ומחשש למרידה אף נאסר על הסנאטורים לבקר בפרובינקיה זו.
פרובינקיות סנטוריות.
המדיניות הישנה והמסורתית נשארה ברובה ללא שינוי בפרובינקיות הסנאטוריות. עקב מיקומן, הרחק מגבולות הקיסרות, והעובדה כי הן היו תחת ריבונות ושליטה רומית מזה זמן רב, פרובינקיות אלה היו ברובן שלוות ויציבות. רק לגיון בודד היה מוצב בפרובינקיות הסנאטוריות, הלגיון השלישי אוגוסטה, שהיה מוצב בפרובינקיה הסנאטורית אפריקה. (צפון אלג'יריה המודרנית).
מעמד הפרובינקיה יכול היה נתון לשינוי, הוא יכול היה להשתנות מפרובינקיה סנאטורית לפרובינקיה קיסרית וההפך. דבר זה התרחש מספר פעמים בזמן שלטונו של אוגוסטוס. מגמה נוספת הייתה יצירתן של פרובינקיות חדשות, בעיקר על ידי חלוקתן של פרובינקיות ישנות, או על ידי הרחבת גבולותיה של הקיסרות.
ממשל.
בראש המדינה עמד הקיסר שסמכותו (אימפריום) נבעו, לפחות תאורטית, מתוקף סמכויותיו הטריבוניות והפרוקונסוליות. בתאוריה, הסמכויות הטריבוניאניות (שהיו דומות לאלה של טריבון הפלבס בתקופתה של הרפובליקה) הפכו את האיש ואת משרדו למקודשים, והעניקו לו שליטה על ממשלתה האזרחית של רומא, כולל גם את הסמכות לשלוט בסנאט.
באופן מעשי, התמיכה העיקרית עליה ביסס הקיסר את כוחו ואת סמכותו הייתה הצבא. מאחר שאת משכורתם קיבלו מאוצר הקיסרות, נשבעו הליגיונרים שבועה נאמנות צבאית שנתית אליו, שבועה זו נקראה סקרמנטום.
בעלי התפקידים מתקופת הרפובליקה נותרו, אך סמכויותיהם קוצצו מאוד. כך אף על פי שאספות העם המשיכו להתקיים גם לאחר היווסדה של הקיסרות, כל סמכויותיהן הועברו אל חיקו של הסנאט הרומי וכך צווי הסנאט הפכו למלוא כוחו של החוק.
בתאוריה, היוו הסנאט והקיסר שני ענפים שווים של הממשל, אך בפועל סמכותו של הסנאט הייתה זניחה ובעיקרה היוותה כלי דרכו היסווה הקיסר את כוחו האוטוקרטי במעטה של רפובליקה. הסנאט זכה ליוקרה ולהערכה, אך למרות זאת, שימש לרוב מוסד זה כחותמת גומי מהוללת שהופשטה מרוב כוחה, והייתה נתונה בעיקר לחסדיהם של הקיסרים.
אוכלוסייה.
בשנים האחרונות, שאלות הקשורות לאוכלוסייה בעת העתיקה החלו לקבל תשומת לב גוברת והולכת על ידי מומחים לנושא ועתה ההערכות סביב גודלה של האוכלוסייה בשיאה נעות סביב 60–70 מיליון (בהערכה הנמוכה) ועד למעל 100 מיליון נפש (בהערכה גבוהה). גם אם דבקים באומדן המסורתי יותר של 55 מיליון נפש, הקיסרות הרומית כוננה את הישות המדינית המערבית המאוכלסת ביותר עד לאמצע המאה ה-19 וכמות אוכלוסייתה הייתה שווה לזו של שושלת האן, בת תקופתה, אשר שלטה בסין.
מעמדות.
הקיסרות הרומית ירשה את המעמדות הישנים שהיו מקובלים ברומא העתיקה עוד בתקופת הרפובליקה. המעמדות נחלקו לפי עושרם כאשר הפטריקים, סנטורים, פרשים ופלבאים עשירים היוו את מעמד הנוביליטאס והיו בעלי סטטוס חברתי-כלכלי גבוה. קבוצות אוכלוסייה אלה קיבלו את התפקידים החשובים ביותר בניהול המדינה. מעמדות אחרים שכללו את הסוחרים הזעירים, חקלאים קטנים, פלבאים עניים וכיוצא באלה קבוצות חלשות מבחינה כלכלית.
נשים היו מופלות לרעה בכל הנוגע למעמדן החוקי. הן זכו לחינוך בסיסי בלבד ונהוג היה לחתן אותן לפי בחירת אבי המשפחה. הקלה מסוימת חלה במאה הראשונה, אך בכללו של דבר נותר מעמדן נמוך.
באימפריה הרומית היו עבדים רבים שהיו בתחתית הסולם החברתי. ניתן היה למכור אותם, להעביר, להעניש ואף לרצוח. עבדים אחדים השתתפו בקרבות במה בתור גלדיאטורים. עם זאת, העבדים היו יכולים לקנות את חירותם (אם בעליהם הרשה להם לעבוד מחוץ למשק ביתו) או לקבל חירות מבעליהם החוקיים עבדים משוחררים אלה זכו למעמד מיוחד בחברה הרומית שהיה גבוה יותר מזה של העבדים, אך נפל מאלה שנולדו חופשיים.
עם התרחבותה של הקיסרות, החלה הקיסרות להכיל קבוצות תרבותיות שונות של תושבים, מספרם של פולחני האלים הלך ועלה באופן תמידי עם כיבושם של מחוזות נוספים והוא היה נסבל ומקובל על ידי שליטי הקיסרות. הממשל הקיסרי, והרומאים בכלל, נטו להיות סובלניים כלפי דתות זרות ופולחנים שונים, כל עוד מאמיניהם לא גרמו לבעיות. דבר זה התקבל בנקל על ידי אמונות אחרות משל הרומאים מאחר שהפולחן הדתי הרומאי כמו גם טקסי הדת, הותאמו לעיתים קרובות כדי שיתאימו לזהות המקומית ולתרבותה.
אדם יכול היה להשתתף גם בטקסי הדת המוקדשים לאלים הרומיים, וכך להציג את זהותו הרומית, אך גם להשתתף בטקסים המוקדשים לאמונה האישית שלו וכך להמשיך ולשמור על חלק מזהותו האישית. לעומת זאת בתקופות מסוימות דתות מסוימות נרדפו, הידועה ביותר באלו הייתה רדיפתם של הנוצרים, כפי שמציין ההיסטוריון אדוארד גיבון. לעומת זאת, רוב הרשומות ההיסטוריות המציינות את רדיפת הנוצרים מגיעות מהכנסייה הנוצרית עצמה, שנטתה להעצים את תאורי הרדיפות מהן סבלו הנוצרים בתחילת דרכה של הנצרות. המקורות הלא נוצריים לעומת זאת רק מאזכרים את הרדיפות אך לא נותנים להם חשיבות יוצאת דופן לעומת רדיפות שאירעו לדתות אחרות.
הדת הרומית.
הדת הרומית התחלקה לשניים, פולחן ביתי של אלים ורוחות קדושות (Spirits) ששמרו על אנשים, משפחות, משקי הבית, אב הבית היה זה שהנהיג את טקסי הפולחן לכבודם, הטקסים נערכו בדרך כלל בבוקר מול המזבח הביתי, כאשר אשתו וילדיו מסייעים במלאכה. מבין אלי הבית ניתן לציין את יאנוס ווסטה. בחלקה השני של הדת הרומית ניצבו האלים הציבוריים, שהפולחן אליהם היה דומה לפולחן הביתי, אם כי בקנה מידה גדול ומפואר הרבה יותר, לאלים אלה הוקמו מקדשים ציבוריים, קוימו לכבודם פסטיבלים וחגיגות. את הפולחן ערכו כוהנים מיוחדים שנבחרו לכל תקופת חייהם (עם מעט יוצאים מהכלל) והם נבחרו בדרך כלל מקרב פוליטיקאים בכירים.
הקיסר עמד בראש הדת במדינה, אך את ענייני הדת ניהלו ארבעה מסדרים עיקריים: פונטיפקס מקסימוס (תואר אותו נשא הקיסר), רקס סקרורום, הבתולות הוסטליות, והפלאמינס. המטרה העיקרית של הפולחן הרומי היה לזכות בברכתם של האלים לשגשוג, ביטחון ושפע. הקיסרים השונים הבינו את החשיבות לפולחן מרכזי לאזרחי רומא ונצלו זאת לתועלתם. אוגוסטוס היה זה שמינה את עצמו לכוהן הראשי, פונטיפקס מקסימוס, וניצל את הופעתו של כוכב השביט היילי, ב-10 באוקטובר 12 לפנה"ס, כדי לטעון כי הוא היה בנו של אל (יוליוס קיסר).
שלא כמו ברוב הדתות בימינו, האלים הרומיים לא דרשו התנהגות מוסרית גבוהה. אישור וקבלת הפולחן על ידי האלים לא הותנתה בהתנהגותו האישית של המאמין, אלא בעריכת טקסי פולחן קבועים לכל אל. כל אחד או אחת מהאלים נזקק לדמות בדרך כלל פסל או תבליט אבן או בברונזה ולמקדש או מזבח בו יכלו המתפללים להקריב קורבנות.
לעמים אותם כבשה רומא הייתה השפעה רבה על הדת הרומית, האלים היוונים אומצו כמעט במלואם (אם כי בשם שונה) וכך גם מעמים אחרים מאסיה ומאפריקה. בין האלים אותם ניתן לציין: יופיטר, ונוס, נפטון, אפולו, מרס, דיאנה ורבים אחרים, כשם שסביב אלי יוון העתיקים נרקמה המיתולוגיה היוונית, כך היה גם סביב אלי רומא נרקמה המיתולוגיה הרומית.
פולחן הקיסר.
בניסיון להגביר את הנאמנות, נקראו תושבי הקיסרות להשתתף בפולחן הקיסר בו הוקירו את הקיסרים (בדרך כלל כאלה שנפטרו) כחצאי אלים. קיסרים מעטים טענו כי הם אלים בתקופת חייהם, למעט כמה יוצאי דופן קיסרים אלה נחשבו ברובם למטורפים (לדוגמה: קליגולה). מעשים אלה בימיה הראשונים של הקיסרות יכלו לסכן את מה שכינה אוגוסטוס כ"רפובליקה שהושבה על כנה" והיו בבירור בעלי מאפיינים מזרחיים. לדוגמה: היה זה ניסיונו של אלכסנדר הגדול להפוך את עצמו לאל (כדוגמתם של מלכי ממלכת פרס האחמנית אותה הוא כבש) שגרם לחייליו לפנות נגדו. כיוון שפולחן זה שימש כאחת מדרכיו של הקיסר לשלוט בנתיניו, הוא היה שימושי יותר בתקופה מאוחרת בה הייתה הקיסרות כאוטית, כאשר הקיסרים היו לעיתים קרובות נוצריים וסירבו להשתתף בפולחן.