אחרי ההתנגשות, כשהאונייה החלה לטבוע, סייעה בראון לצוות ה"טיטניק" להרגיע נוסעים ולהוביל אותם לסירות ההצלה. בראון עצמה עזבה את אזור האסון בסירת ההצלה מספר 6 שהייתה חצי ריקה: מ-65 מקומות בסירה היו תפוסים רק 28. אחרי וויכוח עם ההגאי רוברט היטצ'נס, שסירב לאסוף ניצולים נוספים מהמים, החליטה בראון לקחת את הפיקוד בידיה (בגרסה ההוליוודית, היטצ'נס אף איים עליה שיזרוק אותה למים אחרי שהוא איבד את עשתונותיו, אך אין זה נאמן למציאות). בראון ביקשה מהניצולים לחתור כדי להתחמם, דאגה לעודד אותם ואף נתנה את מעילה לאחת הניצולות שסבלה מהקור.
העזרה הגיעה רק אחרי 6 שעות. צוות האונייה "קרפטיה" העלה את הניצולים על הסיפון, אבל בראון המשיכה לעבוד במלוא המרץ במקום לנוח. היא עזרה בתרגום, חיפשה בגדים חמים ושמיכות לניצולים אחרים. היא גם החלה לאסוף תרומות מנוסעי ה"קרפטיה" העשירים, ועד שהספינה חזרה לניו יורק הצליחה בראון לגייס עשרת אלפים דולר, כולל 500 דולר שתרמה מכיסה.
בראון המשיכה לעסוק בעזרה לניצולי "טיטניק" גם בהמשך. היא הקימה עמותה של ניצולי האסון וב-29 במאי 1912 הגישה אות כבוד והוקרה לקברניט ה"קרפטיה", ארתור רוסטרון, בשם הניצולים. גם כשטיפלה בכל הקשור לעזרה לקורבנות האסון, דאגה בראון לקדם ערכים שהאמינה בהם. כך כאשר הוועדה שחקרה את האירוע סירבה לגבות ממנה עדות (באותה תקופה רק גברים היו יכולים להעיד במקרים דומים), בראון בחרה להתראיין לעיתונות, שם הציגה את גרסתה והצליחה להשמיע אותה למרות האיסור הפורמלי. כשנשאלה על ידי העיתונאים איך הצליחה לשרוד את אסון ה"טיטניק", ענתה בראון במשפט שהפך אותה למפורסמת: "זהו המזל הטיפוסי של משפחת בראון. אנחנו בלתי ניתנים לטיבוע".
אסון הטיטניק הפך את מרגרט בראון לדמות מוכרת בכל רחבי ארצות הברית. היא המשיכה לעסוק בנושאים שהאמינה בהם: זכויות עובדים ונשים, השכלה לבני נוער ושימור אתרים היסטוריים. בהמשך חייה נאלצה לעבור עוד שני אסונות ימיים ולהינצל משרפה במלון שבו התאכסנה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חזרה בראון לצרפת, שם עזרה לטפל בחיילים פצועים והקימה את "העמותה האמריקאית למען צרפת ההרוסה" שגייסה כספים לשיקום העורף. בשנותיה האחרונות גרה בראון בניו יורק, שם נפטרה ב-25 באוקטובר 1932. כל חסכונותיה בזמן הפטירה הסתכמו ב-1500 דולר בלבד, היא השאירה גם לא מעט חובות. אחוזתה בדנבר נמכרה שנה לאחר מותה, אך המוכרים הצליחו להשיג עבור הבית 5000 דולר בלבד - סכום נמוך משמעותית מהשווי האמיתי של האחוזה. בראון לא זכתה לראות איך מתממש פרויקט הנדבנות האחרון שלה: היא תרמה כספים כדי לקנות כפפות ונעליים חמות לילדי הכורים העניים בלדוויל שבקולורדו, כמתנה לחג המולד. אחיינה של בראון היה זה שחילק את המתנות בשמה.
מולי בראון - המיתוס.
את דמותה של מולי בראון, "האישה שדיברה חמש שפות אירופיות אך ידעה גם לקלל כמו כורה פחם שתוי", המציא העיתונאי ג'ים פואולר שכתב בשנות ה-30 מספר סיפורים קצרים שהתבססו על חייה של מרגרט בראון האמיתית, אך התערבבו בהם גם המצאות רבות של פואולר עצמו. ההמצאה מספר אחת שלו הייתה השם מולי שהעניק לגיבורת ספריו. למרגרט בראון האמיתית לא קראו מעולם מולי, גם לא בתור שם חיבה. בסיפור נוסף שהמציא העיתונאי, מולי הקטנה כמעט טבעה בילדותה בנהר המיסיסיפי ומי שהציל אותה היה מארק טוויין בכבודו ובעצמו. בסיפור מומצא אחר, שקשור לתקופה שאחרי הנישואים, החביאה מולי 300 אלף דולר בתנור, אך בעלה, מבלי לדעת על המחבוא, הדליק את האש ושרף את כל החסכונות. פרק של כבוד בסיפורי מולי בראון הוקדש להרפתקאותיה על סיפון הטיטניק: חתירה של שבע שעות ברצף, ויכוח עם רוברט היטצ'נס ואיומים לזרוק אותו מהסירה וכדומה.
ב-1956 הוציאה הסופרת קרוליין בנקופט ספרון שנקרא "The unsinkable Mrs. Brown". הספרון התבסס על כתבותיו של פואולר בתוספת פרטים דמיוניים שהמציאה הכתבת. באותה שנה הוציא הסופר וולטר לורד (Walter Lord) ספר דוקומנטרי "A Night to Remember" שסיפר על ליל האסון ב"טיטניק" ועל תפקודה של בראון בסירה מספר שש.
ב-1960 כתבה מרדית' וילסון מחזמר בשם "The Unsinkable Molly Brown" שהוצג בברודוויי בהצלחה רבה. ב-1964 הופק הסרט "מולי בראון הבלתי נלאית", שבו שיחקה דבי ריינולדס בתפקיד הראשי. דווקא הוליווד הפכה את בראון לדמות חשובה שמקומה בהיסטוריה אמריקאית שמור היטב. ב-1965 נקראה החללית ג'מיני 3 על שם מולי בראון. ביתה בהניבל שהיה אמור להיהרס הפך למוזיאון מולי בראון, כך גם האחוזה בדנבר.
ב-1997 צילם הבמאי ג'יימס קמרון את הסרט "טיטניק". אף על פי שבראון לא הייתה גיבורה מרכזית בסרט, הכניס קמרון את דמותה לסרט שבו שיחקה את דמותה השחקנית קתי בייטס. ב-1998 צולם סרט טלוויזיה שהוקדש כולו לדמותה של מולי בראון, גם מעבר ל"טיטניק". משפחת בראון ניסתה בהתחלה "לתקן" את דמותה הפיקטיבית שהוליווד יצרה, אך בהמשך נואשה מכך. במשך שנים סירבו בני המשפחה לשתף פעולה עם התקשורת וגם עם היסטוריונים. רק ב-1998 הסכימו להעביר חלק מהארכיון של בראון לחוקרת קריסטן איוורסן, שפרסמה ב-1999 ביוגרפיה מלאה ראשונה אודות מרגרט (מולי) בראון.
דגל אג'ריה
דגל אג'ריה כולל 7 פסים בצבע כחול ולבן, עם הדגל הלאומי של גאורגיה בפינה השמאלית העליונה. הפסים הכחולים מסמל את הים השחור והפסים הלבנים מסמלים טוהר. הדגל אומץ ב-20 ביולי 2004, על ידי הוועדה העליונה של אג'ריה.
דגלים קודמים של אג'ריה.
דגל אג'ריה 2000-2004.
בין יוני 2000 ועד ליולי 2004, היה בשימוש דגל שונה על ידי ממשלתו של אסלן אבשידזה. הדגל, העל רקע כחול כהה המייצג את הים השחור, כאשר בפינה שמאלית עליונה ישנם 7 כוכבים המייצגים את שתי ה של אג'ריה (בתומי וכובולתי), וחמש הנפות (נפת כדה נפת כובולתי נפת חלבצ'אורי נפת שואחבי ונפת חולו).
דגל הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של אג'ריה.
תחת שלטון ברית המועצות, הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של אג'ריה היה לה דגל משלה בין השנים 1921-1950, ושוב בשנים 1978-1991. דגל זה מכיל את הדגל של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה בתוספת כיתוב בגאורגית, תחת הסמל בצידו השמאלי העליון, აასსრ (א א ס ס ר).
טוואי התהלוכה של האורן
דוויצ'ון באלי
דוויצ'ון באלי (רומנית: Davicion Bally ; 28 בינואר 1809 - 2 במאי 1884) היה בנקאי ומהפכן יהודי רומני, מראשי הקהילה הספרדית ברומניה.
המשפחה.
דוויצ'ון (דוד) אברהם באלי נולד בבוקרשט. הוא היה נינו של צ'לֶבִי מֶנְטֶש (מנדש) באלי (Chelebi Mentesh Bally), בנקאי של הווזיר הגדול של האימפריה העות'מאנית שעזר לניקולאיה מברוקורדט לעלות לכס השלטון בוולאכיה בשנת 1716. מברוקורדט, אסיר התודה, הביא אותו לבוקרשט, הפך אותו ליועצו והעניק לו פטור ממיסים, לו ולצאצאיו. יצחק, סבו של דוויצ'ון באלי, היה יועץ מקורב של כמה נסיכים ולאכיים פאנאריוטים ובמיוחד של ניקולאיה מברוגני, שהסתייע בו כדי לעלות לשלטון. אברהם, אביו של דוויצ'ון באלי, למד בלייפציג ואחרי-כן התיישב בבוקרשט כסיטונאי בעל השפעה רבה על הבויארים.
בגיל 12 נפטר אביו של דוויצ'ון והוא נאלץ להפסיק את לימודיו, כדי לשמור על נכסי משפחתו מפני ניסיונות השתלטות של שותפי אביו. בעזרת ספריה משפחתית משובחת, דוויצ'ון למד רומנית, יוונית, צרפתית, איטלקית וגרמנית, בנוסף לשפת הלדינו שהייתה שפת האם שלו וגם לימודים מתקדמים בעברית.
מפעלותיו.
תחילה הועסק דוויצ'ון במשרד עורכי הדין של דודו, שלמד משפטים בלייפציג, אך במהרה התמנה לגזבר מחסני המלח הממוקמים בנמלי הדנובה. בשנת 1829 הוא הציל מהרס מלאים גדולים של מזון ותחמושת שצברו הרוסים בזימניצ'ה, במהלך מלחמתם באימפריה העות'מאנית. כהכרת תודה, הצאר ניקולאי הראשון העניק לו את אות מסדר אנה הקדושה, שנמסר לו אישית מידו של גנרל פאבל קיסליוב, המושל הרוסי של ארצות רומניה באותה תקופה. הוענקה לו פריבילגיה לסחור בצורה חופשית עם האימפריה הרוסית, אך לא ניצל אותה.
בשנת 1836 מונה להיות הגזבר ("קמראש") ללא שכר של המשטרה, תפקיד בו החזיק במשך עשר שנים. באלי גם מימן ואפשר הופעתה של להקת אמנים איטלקים להופעות שנועדו לפתח את הטעם לתיאטרון בבוקרשט. בשנת 1840 חכר וניהל באלי אחוזות של משפחת הבויארים מאנו.
בשנת 1848 התגייס באלי למען מהפכת 1848 ברומניה, כמו יהודים נוספים דוגמת ברבו איסקובסקו, קונסטנטין דניאל רוזנטל, הילל מנוח. באלי תרם סכומים נכבדים מכספו למהפכה וכך עשו עוד יהודים מבני משפחתו. הוא ליווה את תרומתו במכתב לעיתון המהפכנים, Pruncul român (העולל הרומני) ורעייתו כתבה שם בהרחבה. הוא העניק למהפכה שירותים רבים ולאחר כישלונה עשה מאמצים רבים, תוך סיכון חייו, להצלת מנהיגי המהפכה. לאחר המהפכה ניצל באלי הודות לקשריו עם הבויארים, אך נוצרה אווירה עוינת כלפיו. הוא נפל למלכודת מסוימת ואיבד חלק גדול מזיכיונותיו.
אחרי שנת 1850 השתתף באלי בכמה פרויקטים למודרניזציה של עיר הבירה, בוקרשט, לרבות הקמת יחידה מצוידת היטב של מכבי אש וריצוף של הרחובות הראשיים של העיר.
באלי כיהודי.