בעקבות יציאת האלבום, יצרו איינשטיין וצבי שיסל עבור הטלוויזיה הישראלית תוכנית בת 50 דקות שכללה קטעי הופעות חיות של איינשטיין שצולמו במועדון צוותא וקליפים משירי האלבום, קטעי מערכונים וקטעי קישור. בצילומים השתתפו לצד איינשטיין ושיסל, יהודית סולה, ענת טופול, דינה ברכה (שאולי), סימה אליהו ושמוליק בורנשטיין. כמו כן הופיעו בתוכנית להקת הצ'רצ'ילים ולהקת תמוז.
אבדן הילדות
אָבְדַן הַיַּלְדוּת (באנגלית: The Disappearance of Childhood) הוא ספר מאת ניל פוסטמן שיצא לאור בארצות הברית בשנת 1982. יצא לאור גם בתרגום לעברית בשנת 1986.
תוכני הספר.
מושג הילדות.
ניל פוסטמן קושר את מושג הילדות עם המצאת הדפוס, התפוצה הנרחבת של הספרים, התפשטות ידיעת קרוא וכתוב, התפתחות ההשכלה, היווצרות מעמד ביניים מבוסס והקמת בתי הספר. הילדות אצל פוסטמן היא התקופה בה הילד לומד בבית הספר בעזרת ספרים. מאמצע המאה העשרים, משנת 1950 בערך בארצות הברית, בעיקר בהשפעת הטלוויזיה החופשית, התחרותית ומרובת הערוצים, נתונה הילדות בסכנה, עם ביטול המחסומים שהציבה החברה כדי להגן על הילדות, וכתוצאה מכך החשיפה של סודות המבוגרים.
הספר נכתב בשנת 1982 ולא דן בהשפעת המחשב האישי והאינטרנט על היעלמות או התקצרות הילדות. אלבין טופלר כתב אף הוא בספריו על התקצרות גיל הילדות, אבל ראה במחשבים ובמהפכת המידע הדיגיטלית את הסיבה העיקרית לכך. ניל פוסטמן, שהלך לעולמו בשנת 2003, כיהן כראש המחלקה לתרבות ולתקשורת באוניברסיטת ניו יורק ונודע בעולם בשל ספריו הביקורתיים על הסגידה בארצות הברית לטכנולוגיה ועל השפעתה השלילית של הטלוויזיה על התרבות והשיח הציבורי.
הקריאה.
הקריאה, לפי ז'אן-ז'אק רוסו, היא השוט של הילדות, היא סופה של ילדות מתמשכת. הקריאה מאפשרת כניסה לעולם המידע, והיא מפרידה בין יודעי קרוא וכתוב לבין אלה שאינם יודעים. הקריאה היא השוט של הילדות ויוצרת את הבגרות. הספרות הכתובה כולל מפות, תרשימים, חוזים ותעודות שומרת סודות. המבוגר יכול להתמצא באותם סודות על ידי קריאה. ללא ידיעת הקריאה אין הבדל בין הילד לבין המבוגר והסודות הקיימים מעטים. בעולם שבו נעדרת ידיעת הקריאה והכתיבה, נעדר מושג החינוך ומושג הבושה, ונעדרת גם הילדות. ההגדרה של הבגרות התבססה על ידיעת הקריאה והכתיבה. ניל פוסטמן כתב על כך שהדפוס יצא מן העריסה נכנס לשם מושג הילדות. במקום שהעריכו את ההשכלה היו בו בתי ספר שם התפתח במהירות מושג הילדות. בתקופת הילדות, בתקופת החינוך הפורמלי, נמנעים מלהציג לילדים דרישות ונמנעים להטיל עליהם משימות ואחריות של מבוגרים.
לדעת ניל פוסטמן, התקופה משנת 1850 ועד שנת 1950 מייצגת בארצות הברית את פסגת הילדות. בשנת 1950 החלו בארצות הברית שידורי טלוויזיה מסחריים המאיימים על הילדות. בתקופת הילדות המידע נשלט על ידי המבוגרים ומוקנה לילדים בהדרגה ובצורה מווסתת על ידי לימוד הדרגתי. הטלוויזיה, לדעת פוסטמן, מציגה מידע על ידי תמונות שהגישה אליו שווה לכול. אין הבדל בין ילד לבין מבוגר. הטלוויזיה גלויה לכל, והאופי של השידורים הרצופים והתחרות בין הערוצים אינם מאפשרים בררנות. גם לקולנוע ישנה השפעה דומה, אבל הנגישות של הטלוויזיה מכריעה.
השפעת הטכנולוגיה.
התרבות המבוססת על ידיעת הקריאה והכתיבה מאופיינת, לדעת פוסטמן, בשליטה עצמית, דחיית סיפוקים, כושר חשיבה מושגי ורציף, המשכיות – עבר ועתיד, היגיון וסדר היררכי. המילה המודפסת הביאה עמה את היווצרות ההיגיון, המדע, החינוך, הטכנולוגיה וה-Civilite. ניל פוסטמן מצר על כך שהדיון בטלוויזיה הוא דיון רדוד, וגם כאשר הנושא חשוב, כמו בחירות לנשיאות, לא מתקיים דיון ממשי בין המועמדים. הדרך שהטלוויזיה מציגה נושא היא דרך של סיפור. נושא בחדשות מוצג כסיפור, לרוב בן שלושים עד מאה ושמונים שניות ובממוצע פחות מדקה. הכול מוצג כמו תוכנית בידור. הדרך להצגה רצינית ומעמיקה היא על ידי הרצאה מול המצלמות, וזו איננה הדרך של הטלוויזיה. עידן הסיפור הוא עידן עסקי הבידור והשעשועים, לטענת ניל פוסטמן. הטלוויזיה מתקשה להציג עבר ועתיד, והיא מדיום המרוכז בהווה. הטלוויזיה מבטאת את עיקר התוכן בעזרת דימויים חזותיים ולא באמצעות השפה.
סיכום.
פוסטמן מסכם את אובדן הילדות בשש שאלות ותשובות:
רבי נחמן מברסלב
סאלוניקי
אוניברסיטת אמורי
אוניברסיטת אמורי (באנגלית: Emory University) היא אוניברסיטה אמריקאית פרטית ב שבג'ורג'יה, ליד העיר אטלנטה.
אמורי נוסדה בשנת 1836 והיא קרויה על שם , הגמון פופולרי בכנסייה המתודיסטית של ג'ורג'יה (על שמו קרוי גם ). בראשית דרכה מוקמה האוניברסיטה ב, ג'ורג'יה ונקראה "אמורי קולג'". בשנת 1915 עבר הקולג' לאטלנטה ושינה את שמו ל"אוניברסיטת אמורי". האוניברסיטה מורכבת מתשע יחידות אקדמיות הכוללות את בתי הספר לאומנות ומדע (arts and sciences), תאולוגיה, עסקים, משפטים, רפואה, בריאות הציבור, וסיעוד.
כמחצית מהסטודנטים באוניברסיטה הם סטודנטים לתואר ראשון, והמחצית השנייה מורכבת מסטודנטים הלומדים לקראת קבלת תואר שני או שלישי באחת משבע התוכניות לתארים מתקדמים.
נשיאה ה־21 של האוניברסיטה הוא ד"ר , מהנדס בוגר אוניברסיטת קורנל ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
דירוג.
נכון ל-2022 מדורגת אמורי במקום ה-21 בין האוניברסיטאות בארצות הברית ובמקום ה-74 בעולם על פי המדרג של U.S. News &amp; World Report. התוכנית לתואר שני בבית הספר למנהל עסקים על שם גויזטה (Goizueta) דורגה במקום ה-21, בית הספר לרפואה דורג במקום ה-22 ובית הספר למשפטים דורג במקום ה-30 בארצות הברית בידי U.S. News &amp; World Report לשנת 2023.
סמלי האוניברסיטה.
במרכז סמלה של האוניברסיטה נמצאים לפיד וחצוצרה מוצלבים. הלפיד מסמל את אור החכמה והידע והחצוצרה את הפצתם. מוטיבים אלו היו מצויים גם בשלט האצולה של האוניברסיטה שכיום אינו בשימוש וכן בחותם האוניברסיטה. בחותם האוניברסיטה מוצגים גם שני התאריכים המשמעותיים בתולדותיה, תאריך הייסוד ותאריך המעבר לאטלנטה. המוטו של אוניברסיטת אמורי, "לֵב נָבוֹן, יִקְנֶה-דָּעַת", לקוח מספר משלי, י"ח, ט"ו והוא משולב בסמלי האוניברסיטה מאז 1890.
רמית
רמית היא מערכת מכ"ם ניידת מתוצרת ארצות הברית, שהייתה בשימוש מערך הנ"מ בחיל האוויר הישראלי במשך 29 שנים: מ-1976 ועד 2005.
שמה האמריקני של המערכת הוא Israeli Low Altitude Aircraft Detection System) ILAADS). המערכת נבנתה על ידי חברת "סנדרס", שב היא חלק מתאגיד "לוקהיד מרטין".
מכ"מ הרמית מסוגל לגלות מטוסים ומסוקים מנמיכי טוס. היא שימשה להגנת המרחב האווירי של בסיסים ואתרים אסטרטגיים וכן לאורך הגבולות.
השם הישראלי "רמית" ניתן על ידי אחד מקציני חיל האוויר שהשתתפו בפרויקט, סא"ל עובדיה מעוז, על שם בתו, רמית מעוז-סגל, שהייתה אז בת מספר חודשים (לימים בעצמה קצינה בחיל האוויר).
גוסטב מורו
גוסטב מוֹרוֹ (בצרפתית: Gustave Moreau; ) היה צייר סימבולי צרפתי.
חייו.
מורו נולד בפריז לאב ארכיטקט, שזיהה את כישרונו. למד אצל פרנסואה אדוארד פיקו והתיידד עם תיאודור שסריו ואף הושפע ממנו בסגנונו.
הנושא המרכזי של מורו היה התיאור של דמויות נוצריות ומיתולוגיות. כצייר של רעיונות ספרותיים יותר מאשר של תמונות חזותיות, ציוריו פנו לדמיון של סופרים ואמנים סמליים, והוא ראה את עצמו כקודם לזרם שלהם.
במותו, הוריש את ביתו ברובע ה-14 בפריז, על אוסף הציורים שלו ושל אחרים שהיו בו וכן חפצי אמנות נוספים, במטרה לפתוח בו מוזיאון. מוזיאון גוסטב מורו קיים עד היום ויש בו שחזור של חדר העבודה של מורו.
שניים מציוריו של מורו היו כביכול תלויים בביתו של הדוכס דז אסנט, גיבור הספר "להפך" של ז'וריס-קרל הויסמנס. מת בפריז ונקבר בבית הקברות של מונמארטר.
סומי
סוּמִי (באוקראינית: Суми, ברוסית: Сумы) היא עיר בצפון-מזרח אוקראינה, מרכז מחוז סומי. אוכלוסיית העיר מנתה 295,847 נפש בשנת 2001. העיר נמצאת בסמוך לנהר פְּסֶל, יובלו המזרחי של הדנייפר, על קו הרכבת חרקוב-מינסק. בעיר נמצאים אגמים רבים.
היסטוריה.
נוסדה ב-1655 על ידי הקוזקים של גֶרַסִים קוֹנְדְרָטְיֵב, שהגיע עם קבוצה של 100 איש מבילה צרקווה. היישוב נוסד באישור הווייבוד המוסקבאי במטרה להגן על אוקראינה הסלובודית מפני התקפות הטטרים. בין 1658–1765 שימשה העיר מרכז לחיל הקוזקי הסלובודי. את גרסים החליף בתפקיד מפקד הקוזקים בנו אנדריי, שנהרג ב-1706 בקרב עם הטטרים. בין 1708–1709 חנה צבאו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה באזור. במאה ה-19 התפתחה בעיר תעשיית הסוכר על ידי גרסים חַרִיטוֹנֶנְקוֹ. בנו איוון וכל משפחתו המשיכו לאחר מותו בניהול העסק. מ-1939 העיר משמשת כמרכז המחוז. בין 1941–1943 הייתה העיר תחת כיבוש גרמני.
איוואנו-פרנקיבסק
איוואנו-פרנקיבסק או איוואנו-פרנקובסק, שעד 1962 נקראה סטניסלב (באוקראינית: Івано-Франківськ, ברוסית: Ивано-Франковск, בפולנית: Stanisławów), היא עיר במערב אוקראינה. משמשת כמרכז אדמיניסטרטיבי של מחוז איוואנו-פרנקיבסק. אוכלוסיית העיר מונה כ־240,000 נפשות (אמדן 2006). העיר נמצאת במורדות הרי הקרפטים ליד שני נחלים בשם בוסטריצה, יובליו של נהר הדניסטר. היא משמשת כמרכז תעשייתי ותרבותי באוקראינה המערבית. בין התעשיות בעיר: מכונות, עיבוד עצים, כימיה, תעשייה קלה.
היסטוריה.
נוסדה ב־1662 על ידי מושל המחוז הנסיך אנדריי פוטוצקי (גראף פוטוצקי) ונקראה סטניסלב על־שם אביו הנסיך סטניסלב רוורה פוטוצקי. באותה שנה קיבלה את זכויות מגדבורג. מטרת ייסוד העיר הייתה להגן מפני פלישות הטטרים לתחומי פולין.