ב-1968 תורגם השיר על ידי מורט שומאן ואריק בלאו לאנגלית תחת השם "If We Only Have Love". תרגום השיר היה חלק מתרגומי שיריו של ברל לאנגלית לצורך העלאת מחזמר באוף ברודוויי "Jacques Brel is Alive and Well and Living in Paris". בהפקה המקורית חתם השיר את המופע שכלל 26 שירים.
ברוח הזמן ששררה בארצות הברית בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ורעיונות אודות שלום ואחווה עולמית, הגרסה האנגלית הדגישה את הרעיונות האוניברסליים המופיעים בשיר. קיימת טענה כי השיר בוצע על ידי אמנים שונים בעצרות בארצות הברית כנגד המעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם.
בהמשך ביצעו את הגרסה האנגלית גם דיון וורוויק, ג'וני מאטיס ובארי מנילו.
הגרסה העברית - "אם נדע לאהוב".
יעקב שבתאי תרגם את השיר עבור המופע של תיאטרון בימות ב-1970: "עולמו של ז'אק ברל" (הגרסה העברית למופע בברודוויי), בבימויו של מוני יכין ובהשתתפותם של: ישראל גוריון, ריקי גל, דני ליטני ואביבה שוורץ. במופע (שכלל גם קטעים בשירה סולנית) בוצע השיר על ידי הלהקה כולה. הניהול המוזיקלי של המופע היה של יצחק גרציאני וההדרכה הקולית של חנה הכהן. גם הגרסה העברית של יעקב שבתאי הלכה בעקבות הגרסה האנגלית והדגישה את השאיפה לשלום ולאחווה בין בני האדם.
ב-1985 ביצע יוסי בנאי את השיר כשיר הנושא של תוכניתו "אם נדע לאהוב", שכללה משיריו של ז'אק ברל בעיבוד מוזיקלי של רפי קדישזון.
ב-2004 יצא לאור ביצוע של אריק לביא לשיר על גבי האלבום "בדרכי שלי - הקלטות נדירות", בעיבוד מוזיקלי של צור בן-זאב.
ב-2017 העלה תיאטרון באר שבע מופע שנקרא "אם נדע לאהוב - מסע תאטרלי מוזיקלי בעקבות שיריו של ז'אק ברל", בניהול מוזיקלי של שוש רייזמן. גם כאן, חתם השיר את המופע, אך הפעם בוצע כדואט, על ידי רעות אלוש ועלאא דקא.
טוקוס צהוב-מקור דרומי
טוקוס צהוב-מקור דרומי (שם מדעי: "Tockus leucomelas") הוא מין במשפחת הקלאוניים. הוא מצוי בחלקה הדרומי של אפריקה.
תיאור.
אורכו של הטוקוס נע בין 48 ל-60 ס"מ, ומשקלו 132 עד 242 גרם. נוצותיו בצבעי שחור, אפור ולבן, ומקורו, כפי שמרמז שמו - צהוב עז. עיניו צהובות, והעור שמסביב להן ורוד. בכך, נבדל הטוקוס צהוב המקור הדרומי מהטוקוס צהוב המקור המזרחי, שהעור סביב עיניו שחור.
מקורו של הטוקוס גדול במיוחד, ואורכו יכול להגיע עד כשישית מאורכו הכולל. אורך מקורם הממוצע של הזכרים הוא 9 ס"מ, ואורך מקורן הממוצע של הנקבות 7.4 ס"מ. בדומה לקלאוניים אחרים, לטוקוס צהוב המקור הדרומי זנב וריסים ארוכים, ורגליים ואצבעות קצרות ועבות.
תפוצה, סביבת מחיה והתנהגות.
תחום תפוצתו של הטוקוס צהוב-המקור מתפרש על פני המדינות אנגולה, בוצוואנה, דרום אפריקה, זימבבואה, זמביה, מוזמביק, מלאווי, נמיביה וסווזילנד.
הטוקוס צהוב המקור הדרומי מצוי בעיקר באזורי סוואנה פתוחים, וחי בעיקר על הקרקע, שם הוא מוצא את מזונו - בעיקר חרקים (כגון טרמיטים, חיפושיות וחגבים), נדלים, עכבישים ועקרבים. בנוסף, ניזונים הטוקוסים גם מזרעים, פירות וביצים של עופות אחרים.
הטוקוסים פעילים בשעות היום, ובלילה הם ישנים על עצים. הם יחידאיים, אך לעיתים ניתן למצוא אותם בזוגות או בקבוצות קטנות; בעיקר בתקופת הרבייה או הקינון. זהו עוף טריטוריאלי, שחי בשטח מצומצם ומגן עליו, אם כי בעונות יבשות הוא נאלץ לפרוש את הטריטוריה שלו על שטח נרחב יותר.
עונת הרבייה של הטוקוס צהוב המקור הדרומי נמשכת בין ספטמבר למרץ, והביצים מוטלות בדרך כלל בין אוקטובר לדצמבר. זוגות הטוקוסים בדרך כלל מונוגמיים. בתקופת הקינון, הזכר מביא לקן עלים וענפים, והנקבה נשארת בקן וחוסמת את הכניסה אליו אותו באמצעות צרכיה, שאריות מזון, וכן בוץ שמביא עמו הזכר. מאחר שהנקבה כלואה בקן כל תקופת הדגירה, היא משילה בשלב זה את כל נוצות התעופה שלה, והן גדלות מחדש לאחר בקיעת הביצים. הקן נבנה עם פתח אנכי, המשמש הן להכנסת המזון על ידי הזכר והן להוצאת צורכי הנקבה והגוזלים. חלק מהקנים כוללים גם פתח חירום, למקרה שטורף מצליח לחדור לקן. מספר הביצים נע בין 2 ל-6, ותקופת הדגירה נמשכת 24 ימים. הגוזלים בוקעים מהביצים כשהם עירומים מנוצות וצבע עורם ורוד. לאחר שהם גדלים מעט, פורצת הנקבה את הקן החוצה, ומתחילה לסייע לזכר בהבאת מזון. הגוזלים מדפנים מחדש את הקן בעצמם, באמצעות צורכיהם ושאריות המזון שהוריהם מביאים להם. לאחר שסיימו לגדול, יפרצו הגוזלים את דפנות הקן, ויעופו ממנו.
לא ידוע מה תוחלת החיים של הטוקוס צהוב המקור הדרומי בטבע, אך בשבי היו פרטים שהגיעו לגיל 20 שנה. הטוקוסים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנה.
טוקוס צהוב מקור דרומי
לוקהיד SR-71
לוקהיד SR-71 (הידוע גם בכינויו הציפור השחורה; באנגלית: Blackbird) הוא מטוס ביון על קולי סדרתי, מאויש, מגביה טוס ובעל מנוע סילון, אשר היה בשירות בין השנים 1964–1999. זהו המטוס הסדרתי המאויש המהיר בהיסטוריה של התעופה. המטוס היה מסוגל לטוס במהירות של מעל 3,000 קמ"ש (מאך 3+) ובגובה של 24,000 מטר. פיתוח המטוס החל עם פיתוח מטוס הלוקהיד A-12 והוא נחשב חלק ממשפחת הציפור השחורה אשר פותחה על ידי סדנת הבואשים של לוקהיד קורפוריישן. לצורך פיתוחו נעשה שימוש בשלושה סוגי סגסוגות טיטניום ובחומרים מרוכבים ובוצעו פיתוחים טכנולוגיים ייחודיים בתחומי ההיגוי, בקרת הטיסה, מערכות ההנעה, הניווט והלוחמה האלקטרונית כדי להתאימם למאפייני פעילותו.
המטוס טס בשירות מבצעי פעיל במשך 21 שנים, בין 1968–1989. ה"ציפור השחורה" טסה במהלך מלחמת וייטנאם תוך אספקת מודיעין איכותי לפני מבצעים צבאיים ואחריהם. כמו כן, עזרה לבקרה אחר מילוי תנאי הסכם פריז. בהמשך השתתף המטוס במשימות בעת תקריות ולצורך איסוף מודיעין במזרח ובדרום-מזרח אסיה. עוד פעל במזרח אירופה וזאת משני אתרי פעילות עיקריים. המטוס אסף מודיעין על קוריאה הצפונית ועל מדינות ברית ורשה ובראשן ברית המועצות. במהלך מלחמת יום הכיפורים אסף המטוס מודיעין על כלל המדינות המעורבות, ובכללן על ישראל, הן בעת הלחימה והן כדי לבדוק שנשמרת הפסקת האש ובהמשך הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים.
לאורך שנות פעילותו של המטוס שוגרו נגדו אלפי טילי נ"מ ונעשו עשרות ניסיונות ליירטו, אך אף אחד ממטוסי "הציפור השחורה" לא אבד בגללם.
בראשית 1990, הוצא המטוס משירות חיל האוויר האמריקאי בפעם הראשונה, וב-1998 הוצא סופית משירות. מספר מטוסי "ציפור שחורה" הושאלו לנאס"א וטסו עד 1999.
המטוס שימש לאיסוף מודיעין חזותי (באמצעות מצלמות אופטיות ומצלמות מכ"ם) ולאיסוף מודיעין אותות. המודיעין שנאסף במהלך שירותו של המטוס שימש למודיעין טקטי, אסטרטגי ואף ככלי דיפלומטי. המטוס הפך לסמל של הטכנולוגיה המערבית ונחשב לאחד המטוסים הבולטים והמשמעותיים בהיסטוריה.
היסטורית פיתוח.
ה-SR-71 פותח מהדגם לוקהיד A-12, שפותח בתגובה למכרז בו זכתה לוקהיד ב-29 באוגוסט 1959 להרכבת מטוסי ריגול עבור ה-CIA, אשר נועדו להחליף את מטוסי ה-U-2. דרישות התוכנית היו שיוט בגבהים שבין 24,384 מטר (80,000 רגל) ל-30,480 מטר (100,000 רגל) במהירות שיוט שבין מאך 3 למאך 4 ושטח חתך מכ"ם נמוך בשילוב עם מערכות לוחמה אלקטרונית, תקשורת ואיסוף מודיעין מתקדמות. ה-A-12 עוצב על ידי סדנת הבואשים בראשות קלי ג'ונסון. המטוס כלל מספר גדול של חידושים טכנולוגיים בהם שימוש נרחב בסגסוגות טיטניום (כ-92 אחוז מהמבנה) וחומרים מרוכבים תוך שימוש בצורות מבנה כגון מבנה מנשק זוויתי הנמשך מאף המטוס ומשתלב עם מבנה הכנפיים. המנשק כלל משולשים של חומר מרוכב שסופג קרינת מכ"ם וכך הושג חתך מכ"ם הנמוך פי עשרה ממטוסי הקרב של אותה תקופה.
קלי ג'ונסון, שהיה מעוניין להרחיב את מעגל לקוחות המטוס, פנה ב-1960 לחיל האוויר האמריקאי והציע בפניהם את מטוס הביון והתקיפה הגרעינית שכונה על ידו RS-12. עם זאת, היו צורכי חיל האוויר אמורים לקבל מענה על ידי פיתוח ה-B-70. ב-1961 בוטלה תוכנית הפיתוח של ה-B-70, וחיל האוויר החל לחפש חלופות. באפריל 1962 הוגשה פנייה לחברת לוקהיד לפיתוח מטוס ביון. דרישות חיל האוויר למטוס לא כללו חמקנות ולכן לא כללו דרישות הפיתוח את הטיפול הצורני במבנה המנשק. בשל העובדה שרוב הטכנולוגיה לבניית המטוס וכן רוב טיסות הניסוי שבוצעו ב-A-12 הקטינו את מחיר התוכנית של חיל האוויר, היא תרמה לבסוף בפועל לביטול התוכנית של סוכנות הביון. המטוס של חיל האוויר סומן SR-71 ונדרשה הוספת תא נווט מאחורי תא הטייס, והוספת תאי מכשירים לאמצעי ביון שונים בתוך מבנה המנשק הזוויתי.
ב-25 ביולי 1964 הכריז הנשיא לינדון ג'ונסון על פיתוח המטוס המתקדם. לאחר ההכרזה, נכנסה תוכנית הפיתוח להילוך גבוה, וב-22 בדצמבר 1964 המריא המטוס לראשונה והגיע לגובה 15,240 מטר (50,000 רגל) ולמהירות מאך 1.5.
המטוס הראשון התרסק ב-25 בינואר 1966 במהלך טיסת ניסוי. בטיסה זאת נקבע מרכז הכובד של המטוס הנשלט על ידי פיזור הדלק קרוב יותר לזנב מאשר בתצורה הרגילה, זאת על מנת להקטין את הגרר הטפילי שגרם להקטנת נצילות הדלק. במהלך פנייה במהירות מאך 3 חווה אחד המנועים Unstart (ראו בהמשך) שגרם למכת סבסוב חריפה. מכה זו ביחד עם מיקום מרכז הכובד הוציאו את המטוס מטיסה נשלטת והמטוס הרים את חרטומו בחריפות, תוך שבירת גופו. שני אנשי הצוות הצליחו לנטוש את המטוס אך הנווט נהרג. בעקבות תאונה זאת הותקן מעין טריז בין גוף המטוס לאף שהיטה את האחרון ב-2 מעלות כלפי מעלה ועל ידי כך שינה את מיקום מרכז הלחץ כדי לפצות על מיקום מרכז הכובד.
מאפיינים.
מבנה.
חומרים.