הכנסייה תוכננה כמבנה רוטונדה ומבנה מרכזני עגול, כלומר מבנה בעל מרכז אשר היה אופייני למבני הנצחה מן העת העתיקה. ייתכן כי צורה זו הייתה אחת ההשפעות לצורתה של כנסיית הקבר בירושלים.צורתה החיצונית של הכנסייה כיום דומה לצורתה במאה הרביעית לספירה. קוטרו של המבנה המעוגל הוא 29 מטרים. סביב חדר עגול מרכזי הותקן אמבולטוריום, מעבר מעוגל המופרד מן החלל הפנימי על ידי שנים-עשר צמדים של עמודים. באמבולטוריום נמצאים גם סדרה של קמרונות חבית הנשענים על קיר האמבולטוריום ועל העמודים וכן קפלות השקועות בקיר. מעל העמודים מותקנים תריסר חלונות גדולים (כסמל לשנים-עשר השליחים). מעליו הוקמה כיפה. מערך ארכיטקטוני כזה מציג התקדמות "מן הרעיון של מבנה הזיכרון המעגלי" באדריכלות הרומית אל יצירת מרחב בעל מרכז ברור ומואר. מעברו השני של קיר האמבולטוריום נמצא אמבולטוריום נוסף, חיצוני, אולם צורתו שונתה מאז בניית הכנסייה. אל מול הכניסה למבנה הוקמה קפלה השקועה בקיר, קפלה הגדולה משאר הקפלות שבמבנה ובה שוכן ארון הקבורה של קונסטנטינה. בשנת 1256 נבנתה ליד המאוזוליאום כנסייה בצורת בזיליקה.
העיטורים.
המבנה צופה בפסיפסים אשר נקבעו באמבולטוריום הפנימי ובכיפה. נושאי הפסיפסים שבאמבולטוריום לקוחים מן האיקונוגרפיה של האמנות הפגנית. לצד עיטורים גאומטריים, מופיע באחד מחלקי הפסיפס מתוארים ציפורים, ענפים עמוסי פרי וחפצי מותרות כגון "קרן שפע", מראה, כדים וכדומה, הפזורים בחוסר סימטריות על רקע לבן. בחלק אחר של הפסיפס מופיע דגם גאומטרי נוקשה ובתוכו משובצים מיני ציפורים וכבשים, פוטים, אשר חלקם מחזיקים צלחות או מגשי אוכל, וכן דמויות נשיות המתוארות כ-"טיכה" (בלטינית: Tyche), האוחזות בסמלי שפע כגון קרן שפע, צמחים, מראה ועוד. בחלקים אחרים מופיעים גם טווסים, דולפינים וכן קופידונים (פותים) הבוצרים ענבים.
הפסיפסים שעיטרו את הכיפה נהרסו בעת השיפוצים של שנת 1620, עם זאת, בעזרת תיעוד מוקדם שלהם אנו יודעים כי נושאם של פסיפסים אלו היו בעלי משמעות דתית נוצרית - נושאים תנ"כיים הממוסגרים על ידי עיטור צמחי. ריצ'רד קרוטמייר (Krautheimer), מציין כי באזור הבלדקינו, אזור הקרוב לקפלה ובו הוצב הסרקופג של קונסטנטינה, תוארו נושאים מן המיתולוגיה הנוצרית המציינים את "ירושלים השמימית" - השליחים בדמות כבשים וכיפת שמיים מוזהבת.
שני חלקי עיטור מן הסוג הזה שרדו בשתי קפלות בכנסייה. באחד מופיע ישו כשליט העולם היושב על כדור העולם ומוסר את "מפתחות מלכות השמים" לפטרוס. בפסיפס זה מתואר ישו כגבר כהה שיער בעל זקן ואילו בפסיפס השני מופיע ישו כצעיר בלונדיני המוסר החוק לפאולוס. ברקע שני התיאורים מופיעים ענפי דקל כסמל לגן העדן. תיאורים אלו, אף כי ייתכן שנוצרו בתקופה המאוחרת מעט מבנייתה הראשונית של הכנסייה, מציגים את הפרשנות הנוצרית להעברת החוק האלוהי (בלטינית: Tradio legis). בדיון אודות משמעותם של שני פסיפסים אלו מעלה ג'נסין את שאלת הפער שבין הייצוג השונה של דמות ישו. הצעה אחת שלה היא כי שני הפסיפסים הם עבודתם של שני אמנים שונים. הסבר נוסף הוא התפיסה כי דימויים אלו מציגים עמדה תאולוגית שונה לדמותו של ישו - באחד אנושי ובאחר אלוהי. אולם, הצבתן של שתי סצינות כמתארות את ישו לאחר מותו ותחייתו שוללות, לפי ג'נסין, פרשנות כזו. פתרון נוסף שהיא מציעה הוא להבין פער זה כמושתת על קונבנציות תיאור רומיות-פגניות המבחינות בין "צעירות לעומת בגרות".
סרקופג קונסטנטינה.
במאוזוליאום מוצב כיום העתק של ארון הקבורה של קונסטנטינה, עשוי אבן פורפיר סגולה. הארון המקורי מוצג במוזיאון הוותיקן ברומא. על הסרקופג מופיע תבליט ובו קופידונים בדמותם של ילדים (פוטי), העוסקים בפעילות של הכנת יין ומשולבים בין שריגי גפן לכלל דגם עיטורי. לצד הפוטי מופיעים דימוי של טווסים וציפורים אחרות. דימוי נוסף המופיע על הארון הוא כבשה. על מכסה הארון מופיעים ראשים של פוטי או של מסכות (אחד בכל צד) המשולב בקישוט של גרלנדה. עיצוב דגם כזה אינו אופייני לסרקופגים נוצריים מן המאה הרביעית, כיוון שהוא חסר את הסממנים הנוצריים הברורים. עובדה זו, בשיתוף עם עדויות נוספות, העלתה ספקות בקשר לנכונות זיהוי הסרקופג כארון הקבורה של קונסטנטינה. פרשנות נוצרית של נושא עיטור זה, הגם שסוג פרשנות זו אינה מקובלת על חוקרים רבים ביחס לסרקופג זה, תראה בשריגי הגפן ובדמויות הפוטי "דימוי של נשמות המאמינים בנצרות שתיגאלנה בדמו של ישו, אותו מסמל כמובן שריג הגפן, מקור היין". בכך מתקבלת משמעות מטפורית של אמונה באל הנוצרי ובגאולה הנוצרית.
גיינה
ג'ורדי סוואל
גרנאדה
פורט (יין)
פּוֹרְט (Port ידוע גם כפּוֹרְטוֹ Porto) הוא יין אדום מתוק ומחוזק, המיוצר בחבל היין אלטו דורו בפורטוגל, ומיוצא מהעיר פורטו בצפון המדינה, והיא מקור שמו. היין מכיל כ-20% אלכוהול.
מקור היין ביקבים שנפתחו בצפון פורטוגל על ידי סוחרי יין אנגלים שחיפשו תחליפים ליין בורדו בעת מלחמה עם צרפת במאה ה-17. לפיכך, לרוב יינות הפורט שמות אנגליים, למרות מוצאם הפורטוגלי.
היין מבוקבק במפעלים הנמצאים בעיר התאומה של פורטו שנמצאת על הגדה הדרומית של הנהר, וילה נובה דה גאיה. יין הפורט מקבל את טעמו המיוחד מברנדי שמוסף אליו בתהליך התסיסה. התוספת גורמת לתסיסה להיעצר וכתוצאה מזה מתיקות הענבים נשמרת. עובדה זו נתגלתה במקרה על ידי סוחרים בריטיים, שהוסיפו ברנדי ליין כדי לחזק אותו במשך מסעותיהם הימיים הארוכים לבריטניה.
על גבי בקבוקי יין אלו לא מצוינת שנה, היות שהיין בכל בקבוק מיוצר מתערובת (בלנד) של יינות מחוזקים. בשנים משובחות במיוחד מוציאים בתי הפורט יין הנקרא וינטג' הנושא את שנת הבציר. היין עצמו מיושן בדרך כלל במשך מספר שנים (בהתאם למותג ולרמה) בחביות עץ אלון ואלו משמשות לאחר מכן ליישון ויסקי ובפרט בורבון.
שנות הבציר המשובחות הן: 1963, 1977, 1985, 1994, 1997.
סוגי פורט.
קיימות רמות איכות שונות של פורט: הרמה הנפוצה והזולה ביותר היא Ruby, הרמה הבאה היא Garrafeira, רמה משובחת היא Tawny, והרמה הגבוהה ביותר היא הווינטג' המיוצרת רק בשנות בציר משובחות.
וולטה
המינות המונופיזיסטית
ונזואלה
אפריקה התיכונה
הליוס טיסה 522
גיבור גרמניה המזרחית
גיבור גרמניה המזרחית (בגרמנית: Held der DDR) היה התואר הגבוה ביותר של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית כאשר העיטור הגבוה ביותר הוא עיטור קרל מרקס.
העיטור נוצר בשנת 1975 בהשראת העיטור הסובייטי גיבור ברית המועצות, העיטור הוענק על תרומה יוצאת דופן לרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
הזוכים בעיטור קיבלו באופן אוטומטי גם את מסדר קרל מרקס ונהנו מהטבות שונות מטעם המדינה כולל קצבה שנתית של 25,000 מארק מזרח גרמני. העיטור נועד לחזור לידי המדינה עם מותו של הזוכה.
עיצוב.
העיטור היה בצורת כוכב מזהב שעליו בחזיתו היה עיגול עם סמלה של גרמניה המזרחית מוקף בעלי אלון, החלק האחורי של העיטור היה חלק ועליו היה כתוב רק את שם היצרן ושם העיטור.
העיטור היה תלוי מסרט בצבע אדום, על הסרט הייתה מחוברת סיכה של עלי אלון, חלק מן העיטורים שובצו בשמונה יהלומים, חמישה על עלי האלון ושלושה על סרט המדליה.
מקבלי העיטור.
התואר הוענק 11 פעמים, כאשר יש שלושה אנשים שקיבלו אותו פעמיים.
מיקרונסיה
מלדיב
פרפור עקוד
פרפור עקוד (שם מדעי: "Ceryle Rudis") הוא מין יחיד בסוג פרפור, השייך למשפחת השלדגיים. שמו ניתן לו משום שהוא מרבה לרפרף-לפרפר מעל פני המים. הפרפור העקוד נפוץ בכל אזור אפריקה שמדרום לסהרה, ובדרום אסיה מטורקיה ועד סין. בישראל הוא עוף יציב. הפרפור העקוד הוא העוף המצטיין ביותר ביכולת הצלילה שלו מגובה רב.
תכונות.
צבעיו של הפרפור הם שחור ולבן ונוצותיו בולטות מקדקודו. הראש שחור ובולט בו לובנם של פס הגב, הלחיים והסנטר. צבע קשתית העין שחום. המקור והרגליים שחורים. הנוצות של חלקי הגוף העליונים שחורות אך עטורות בפס לבן דק. פרטי המבנה דומים לפרטיו של לבן חזה אך כנף הפרפור ארוכה יותר. הכנפיים שחורות ומוכתמות בלבן. הזנב שחור וקצהו עטור בלבן. במבט מלמטה הגחון, סוככות הכנפיים התחתונות ורוב אורכן של אברות הכנף הם לבנים, וכך נוצרת צללית כמעט לבנה.
הזכר והנקבה דומים זה לזה, אלא שלזכר שני פסים שחורים לרוחב החזה, העליון רחב והתחתון צר ואילו לנקבה שני כתמים שחורים בשולי החזה, מעין פס אחד לא סגור.
אין הבדל בניצוי בין עונות השנה. הצעיר דומה לבוגר אך בחזהו ענק אפור ולא שחור, ושולי נוצות סנטרו וקדמת צווארו עטורים בפס אפור דק.
אורך גופו של הפרפור עקוד כ-27 סנטימטרים, ומשקלו כ-80 גרמים.
הוא מצוי ליד מקווי מים אך מזדמן גם בחוף הים. עוף זה חברותי יותר מבני משפחתו ולעיתים אפשר לראות במשך היום פרפורים אחדים השוהים יחד. באזורים מסוימים, כגון, נחל תנינים, נוהגים להיאסף עשרות פרפורים ללינה מקובצת.
הפרפור ניזון בעיקר מדגים. לרוב מאתר הפרפור את הדגים "ממבט על" – רפרוף גבוה מעל פני המים, צונח לעבר טרפו וסועד את ארוחתו.
הפרפור מקנן לעיתים במושבות. הקן הוא מחילה חפורה בקיר עפר. אורכה עשוי להגיע לשני מטרים. בתטולה על פי רוב ארבע ביצים. צבע הביצה לבן. ההורים דוגרים במשך כעשרים יום. הם מאכילים את הגוזלים במשך כ-25 ימים לפני פריחתם מהקן ועוד שבועות אחדים לאחר מכן. פרפור עקוד משלים, ככל הנראה, 2 מחזורי קינון בשנה.
גאנס אנד רוזס
יוונית מודרנית