בתקופה הנאצית, במסגרת נסיונותיו של הימלר ליצירת לכידות לאומנית על בסיס היסטורי משותף, נערכו במנזר מדי שנה טקסי זיכרון להיינריך הראשון שבו ראה הימלר את המלך הגרמני הראשון. קברו של היינריך בקריפטה הוכרז כאתר עלייה לרגל. הימלר הכריז כי בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בו, נמצאו שרידים של המלך אשר לאחר המלחמה התבררו כזיוף לא מוצלח.
המבנה.
מבני מכלול מנזר קוודלינבורג ממוקמים על סלע תלול במיוחד עשוי אבן חול מדרום לעיר העתיקה. משטח הסלע העליון הוא דמוי מלבן במידות 163 מטרים על 70 מטרים ובגובה של כ-25 מטרים מעל פני הרחובות הסובבים אותו. מתחם המנזר כולל שלושה חלקים: בחלקו הדרומי, העתיק ביותר, כנסיית סרווציוס הקדוש מן המאה ה-11, ממערב, מבנה הטירה בצורת משולש מתקופת הרנסאנס על גבי יסודות רומנסקים, שעבר שינויים והרחבות לאורך השנים עד המאה ה-18 ובחלקו המזרחי המנזר הישן שהתמוטט בשנת 1803.
שער הכניסה למתחם המנזר ממוקם בחלקו הצפוני שבו הגישה מתונה יותר. הדרך מובילה מכיוון מערב ופונה צפונה בשיפוע של 11% אל שער חיצוני, ולאחר מכן 37 מטרים נוספים עד לבית השער הפנימי מן המאה ה-13. הדרך שבין השערים מוקפת בחומות ובהן חרכי ירי שנועדו להגנה מפני פריצה למתחם.
בחלקו הצפוני מזרחי של מתחם המנזר הוקם בתקופת הבארוק גן לשימושי פנאי.
מבנה הכנסייה המכונה לעיתים גם קתדרלת קוודלינבורג קרויה על שמו של סרווציוס הקדוש ומוקדשת גם לדיוניסיוס הקדוש, הוא דוגמה מובהקת לאדריכלות רומנסקית עילית. המבנה הראשון הוקם מעל קברו של היינריך הראשון משנת 936, שם מוקם המזבח של כנסייה קטנה בעלת מעברים צרים. בשנת 961 הובאו לקבורה במקום גם שרידיו של סרווציוס הקדוש ממאסטריכט.
בניית הבזיליקה בת שלוש הספינות החלה לפני שנת 997 על גבי שרידים של שלושה מבנים קדומים יותר, והסתיימה בשנת 1021. היא מתאפיינת בגג שטוח ושלושה מעברים צרים. בשנת 1070 נגרם נזק כבד למבנה כתוצאה משריפה שפרצה בו. הוא נבנה מחדש והושלם בשנת 1129 בתקופתו של הקיסר לותר השלישי. במשך השנים התרחב המבנה. בשנת 1320 נוסף לו בית המקהלה, בשנת 1571 הקיר הדרומי של הטרנספט, ובשנת 1708 הקיר הדרומי של הספינה הראשית
בשנים 1863 ועד 1882 נערכו במבנה שיפוצים נרחבים ויסודיים. המגדלים הדרומיים נבנו מחדש, נוספה בימת תפילה וחזית חדשה לקריפטה .
בשיפוץ נוסף שנערך בשנים 1936–1939 בוצעו שינויים בבמת התפילה על מנת להתאימה לצורכי הטקסים הנאציים, ובמאפיינים גותיים במבנה על מנת לשחזר את הסגנון הרומנסקי. משנת 1945 ממשיך תהליך שיחזור ושימור המבנה עד ימינו אלה.
כיום, משמש המנזר את הכנסייה הלותרנית אוונגליסטית של גרמניה. בשנת 1994 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמי של אונסקו. הוועדה הגרמנית של אונסקו קובעת כי בכנסייה שמורים אוצרות כנסייתיים מימי הביניים שערכם שווה לאלה השמורים באאכן ובהלברשטט.
במוזיאון המנזר מוצגת תערוכה של ממצאים מן התקופה הפרהיסטורית ותקופת הברונזה באזור, התפתחות מבנה מנזר הנשים והטירה מתקופת הרנסאנס, וכן של העיר וסביבתה. בספריית המנזר מוצגים ספרים בעלי חשיבות היסטורית רבה.
The New Age
טירת ליניארס
טירת ליניארס (בפורטוגזית: Castelo de Linhares da Beira) היא טירה מימי הביניים בליניארס , המועצת העירונית סלוריקו דה ביירה , מחוז גווארדה , פורטוגל. הטירה נחשבת כאתר מורשת תרבותית ואנדרטה לאומית בפורטוגל.
היסטוריה.
טירת ליניארס נבנתה בסגנון גותי בין סוף המאה ה-11 לתחילת המאה ה-12. הטירה נמצאת בין שני מגדלי שמירה עשויים מסלע. יש בו שני מגדלים, שביניהם יש חומה. בתוך הטירה, נמצאים מבצר, מגדל שעון, וארבעה שערים.
טירת ליניארס הוא מבנה מלבני. אחד ממגדלי השמירה של הטירה היא הנקודה הגבוהה ביותר שנבנתה לצורך הגנה בפורטוגל. בקירות היו פתחים ליריית חצים לעבר אויבים. המרפסות של הטירה נוספו במהלך המאה ה-14.
מגדל השעון שנמצא בטירת ליניארס, התווסף במהלך הרפורמות הגותיות של המלך דיניש (המאה ה-13) והמלך פרננדו הראשון (המאה ה-14).
יחסי זימבבואה–רוסיה
יחסי זימבבואה–רוסיה הם יחסי החוץ בין זימבבואה ורוסיה.
סקירה כללית.
היחסים בין המדינות החלו בינואר 1979, בזמן מלחמת הסבך הרודזי. ברית המועצות תמכה באיחוד העם האפריקני של זימבבואה בהנהגת ג'ושואה נקומו וסיפקה להם נשק; ניסיונותיו של רוברט מוגאבה להשיג תמיכה סובייטית ב שהונהגה על ידו בזימבבואה נדחו, מה שהוביל אותו להיכנס למערכת יחסים עם יריבת הסובייטים – הרפובליקה העממית של סין. לאחר סיום המשטר הלבן בזימבבואה, חיזק רוברט מוגאבה את יחסיו עם בייג'ינג ומוסקבה, כתוצאה מלחץ מערבי עז עליו. ברית המועצות ביססה עד מהרה יחסים דיפלומטיים עם זימבבואה ב-18 בפברואר 1981 ורוסיה עדיין מקיימת שגרירות בהארארה. גם רוסיה וגם סין עדיין מקיימות קשרים כלכליים ופוליטיים חזקים עם זימבבואה ושתי המדינות הטילו וטו על החלטת האו"ם על הטלת סנקציות של האו"ם על זימבבואה שהוצעה על ידי ארצות הברית ובריטניה ב-12 ביולי 2008.
דלק (סוג)
רבי חזקיה (תנא)
הרג עודף
הרג עודף המכונה גם תסמונת הלול (באנגלית: Surplus killing) היא סוג של התנהגות אכילה בעולם החי בה טורף צד נטרפים בכמות העולה בהרבה על צרכיו המיידיים.
המונח הוגדר בידי החוקר ההולנדי הנס קרוק (Hans Kruuk), שצפה בהתנהגות של צבועים מנומרים באפריקה ושל שועלים אדומים באנגליה.
היקף.
התנהגות זו נצפתה במספר טורפים ביניהם: מיני זואופלנקטון, שפיריות, נימפות חרקים, עכבישים ואקריות אך היא ידועה יותר אצל חולייתנים טורפים כמו סמורים, דלקים, חורפנים, גירית דבש, שועלים, זאבים, קויוטים, תנים, צבוע מנומר, חתוליים שונים כמו אריות, נמרים, יגוארים, פומות, שונרים, ראקונים, דובים חומים, שחורים ולבנים, קטלנים וכן אצל חיות בית כמו חתולים וכלבים.
התנהגות כזאת נצפית הן בטבע והן בשבי. למשל חוקרים מהטריטוריות הצפון-מערביות מצאו בשטח של מעל 3 קמ"ר, 34 נבלות של עופרי אייל צפון שנהרגו בידי זאבים, אך רק בחלקם נראו סימני אכילה. צבועים מנומרים נצפו צדים מעל 82 צבאי תומסון אך אכלו רק 27 מהם, כ-16% מההרוגים. באוסטרליה שועל, שהוא מין פולש בה, נצפה הורג מעל 54 פינגווינים אך לא אכל דבר. אצל כלבי וחתולי בית שהתפראו המצב קיצוני עוד יותר, מאחר שיצר הציד שלהם גורר אותם לצוד חיות אחרות, אף שבמקרים רבים הם מוזנים לשובע מהאדם, כך שהחיות המתות לא נאכלות. גם חיות בר המוצאות חיות משק כמו כבשים, עזים או פרות או חזירים יכולות להרוג פרטים רבים ולאכול פחות מהכמות הרגילה. שועלים נתקפים בהתנהגות זו כשהם פורצים ללולים והורגים את כל התרנגולים.
סיבות אפשריות.
הסיבה להתנהגות זו לא ברורה לחלוטין, אך היא בחלקה מונעת מהצורך של מספר חיות לאגור מזון לחורף. כך חמוס גמדי הורג נברנים רבים במשך הסתיו וקובר אותם במאורה, בה הוא אוכל את נבלתם בחורף, בו קשה למצוא מזון. התנהגות דומה חלה אצל שועל השלג הטורף מכרסמים ואלקות צעירות רבות וקובר אותם באדמה לזמני החורף הקפוא והקשה. זאבים בפארק הלאומי דנאלי נצפו טורפים 17 פרטי איילי צפון שמהם אכלו מעט ואת היתר קברו באדמה והוציאו אותם לאחר שבוע, אז הם אכלו את מרבית ההרוגים.
הסבר אפשרי נוסף הוא יצר ציד אינסטינקטיבי, המעורר את תגובות ההרג של הטורף. הדבר מסביר הרבה מההרג של חתולי בית.
חיות כמו הקטלנים עסוקים בללמד את צאצאיהם בדרכי ציד של גורי אריות ים, גם אם הם לא אוכלים אותם בסוף ובמקרים רבים הגורים מתים מהתהליך, בו הם נחבטים בידי זנב הקטלנים או גולגולתם הקשה.
תוכנית המזון העולמית
תוכנית המזון העולמית (באנגלית: World Food Programme, בראשי תיבות: WFP) היא ענף סיוע במזון של האומות המאוחדות והארגון ההומניטרי הגדול בעולם העוסק בטיפול ברעב וקידום ביטחון תזונתי. על פי התוכנית, היא מספקת סיוע במזון ל-91.4 מיליון איש ב-83 מדינות מדי שנה.
משרדיה הראשיים ממוקמים ברומא ולה למעלה מ-80 משרדים ארציים ברחבי העולם, והיא פועלת לעזור לאנשים שלא יכולים לייצר או להשיג מספיק מזון לעצמם ולמשפחותיהם. התוכנית חברה בקבוצת הפיתוח של האומות המאוחדות וחלק מהוועד המנהל שלה.
תוכנית המזון העולמית זכתה בפרס נובל לשלום בשנת 2020, על המאמצים להילחם ברעב, על תרומתה לשיפור התנאים לשלום באזורי עימות ועל פעולתה ככוח מוביל במאמצים למנוע את השימוש ברעב ככלי נשק במלחמות וסכסוכים.
היסטוריה.
התוכנית הוקמה בשנת 1961 בהחלטה של ועידת ארגון המזון והחקלאות (FAO) ב-1960, כאשר ג'ורג' מקגוורן, מנהל תוכניות המזון לשלום בארצות הברית, הציע להקים תוכנית סיוע רב-צדדית למזון. התכנית הושקה בשנת 1963 על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות על בסיס ניסיוני של שלוש שנים, שתמכו באוכלוסייה הנובית בוואדי חלפא בסודאן. בשנת 1965 הורחבה התוכנית והפכה לתוכנית מתמשכת קבועה למאבק ברעב העולמי.
ב-2003 זכתה מנכ"לית הארגון, קתרין ברטיני , בפרס המזון העולמי, עבור פעולותיה להפיכת תוכנית המזון העולמית של האו"ם לארגון הסיוע ההומניטארי הבינלאומי הגדול והמגיב ביותר, תוך הפעלת "ניסים לוגיסטיים" שהביאו מזון לאנשים רעבים נואשות במקומות נידחים ברחבי העולם.
רבי אלעזר בן חסמא
פרנסינה מק'קורורי
משה העליון