ב-26 באוקטובר בשעה 08:00 הורה היאקוטאקה לכוחותיו לסגת. כמחצית הניצולים מהכוח של מרויאמה נסוגו לצפון עמק מטניקאו, בעוד הרגימנט ה-230 של שוג'י קיבל פקודה לנוע לקוֹלי פוינט, 13 קילומטרים מזרחית למתחם לונגה. ב-2 בנובמבר הביאו גיחות טוקיו אקספרס כמה מאות חיילים רעננים מהרגימנט ה-230 ומיחידות אחרות, וכן אספקה, תחמושת וכלי ארטילריה. ונדגריפט, שקיבל דיווחים מודיעיניים אודות כוונת היפנים להנחית כוחות בקולי פוינט, שאף לסכל ניסיון זה. מכיוון שבאותה עת היו חמישה גדודים אחרים עסוקים בפעילות מבצעית מערבית למטניקאו, שלח ונדגריפט את הגדוד היחידי שנותר לו – הגדוד השני של רגימנט הנחתים השביעי, בפיקודו של לוטננט קולונל הרמן הנקן. הגדוד עזב את מתחם לונגה והחל לצעוד מזרחה בשעה 06:50 ב-2 בנובמבר והגיע לקולי פוינט עם רדת החשיכה.
הקרב.
ב-3 בנובמבר לפנות בוקר, הנחיתו חמש משחתות יפניות חיילים ותגבורת כ-900 מטרים מזרחית לגדוד השני של הנקן. חיילי הגדוד נותרו בעמדותיהם, וכל ניסיונותיהם ליצור קשר עם מפקדת הדיוויזיה עלו בתוהו בשל תקלות במכשירי הקשר. עם עלות השחר נתקל סיור יפני בעמדות הנחתים, ותוך זמן קצר המטירו עליהם היפנים אש מרגמות, מקלעים ותותחים שהגיעו מספר שעות קודם לכן. הגדוד השני טרם הצליח ליצור קשר עם המפקדה ולבקש תגבורת, ובמקביל החלה התחמושת לאזול ומספר הנפגעים עלה בהתמדה, ולכן החליט הנקן לסגת בשלב זה. הגדוד נסוג מערבה תוך כדי לחימה, ורק בשעה 14:45 הצליח הנקן ליצור קשר עם ונדגריפט ולדווח לו על מצב הגדוד שלו.
בנוסף לדיווחיו של הנקן, העיד מסמך שנלקח שלל על כוונת היפנים להנחית את יתרת דיוויזיית הרגלים ה-38 היפנית בקולי פוינט ולתקוף את מתחם לונגה ממזרח, וונדגריפט החליט למנוע את הנחיתה. לשם כך הוא הורה לכל היחידות שלחמו מערבית לנהר המטניקאו באותה עת לשוב למתחם לונגה, והכין את הגדוד הראשון של הרגימט השביעי של צ'סטי פולר לנחיתה בקולי פוינט מהים. לאחר מכן הורה על הגדודים השני והשלישי של רגימנט הרגלים ה-164 להתכונן לתנועה לכיוון נהר נלימביו (Nalimbiu) ולחצות אותו בפנים האי, בעוד הגדוד השלישי של הרגימנט העשירי הזיז את תותחי ה-75 מילימטר שלו מזרחה, כדי לסייע לנחתים בקולי פוינט. הפיקוד על המבצע נמסר לבריגדיר גנרל ויליאם רופרטוס.
במהלך הלילה נחתו רופרטוס וחייליו של פולר ליד שפך נהר הנלימביו, בחוף עליו הגן הגדוד של הנקן, וב-4 בנובמבר בשעה 08:30 הגיעו חיילי הרגימנט ה-164 לגדה המערבית של הנהר והתפרסו לאורכה. מלבד הפגזה מהסיירות "הלנה" ו"סן פרנסיסקו" ומהמשחתת "סטרט" על קווי היפנים, לא נרשמה כל פעילות נוספו באותו יום. ביום המחרת הורה רופרטוס לחיילי הרגימנט ה-164 לחצות את הנהר ולאגף את הכוח היפני שניצב מול הגדוד הראשון ליד שפך הנלימביו. שני גדודי הרגלים חצו את הנהר במרחק של 3.2 קילומטרים מהשפך ופנו צפונה לאורך הגדה המזרחית. על אף שלא נתקלו בהתנגדות עיקשת, התעכבו הגדודים בשל תנאי השטח הקשים, ולא הספיקו להגיע לחוף לפני רדת החשיכה.
בשלב זה הורה היאקוטאקה לשוג'י לנטוש את עמדותיו בקולי פוינט ולחבור לשאר הכוחות היפניים בכפר קוקומבונה, שבאזור עמק המטניקאו. יחידה אחת נותרה מאחור כדי לחפות על הנסיגה וכדי לעכב את התקדמות הנחתים, וחייליה הקימו עמדות מחופרות לאורך נחל גבאגה שליד הכפר טטרה (Tetere), 2 קילומטרים מזרחית לנלימביו. ב-8 בנובמבר ניסו פולר והנקן לכתר את היחידה היפנית גבאגה תוך נחיתה מהים, ובמהלך המבצע נפצע פולר ונאלץ להתפנות. גם רופרטוס נאלץ לוותר על הפיקוד לאחר שלקה בקדחת דנגי, והפיקוד עבר לידי בריגדיר גנרל אדמונד סברי.
ב-9 בנובמבר החזיקו הגדוד הראשון של הרגימנט השביעי והגדוד השני של הרגימנט ה-164 בעמדות לאורך נחל גבאגה, בעוד הגדוד השני של הרגימנט השביעי ושאר חיילי ה-164 החזיקו עמדות מזרחית ליחידה של שוג'י. האמריקנים הצליחו לסגור את הכיתור, תוך שהם ממטירים אש מרגמות, ארטילריה ומטוסים לתוך מתחם ההגנה היפני, אך החיילים היפנים מצאו פרצה בגזרה הדרומית, והצליחו להימלט דרכה.
האמריקנים סגרו את הפער בקווים ב-11 בנובמבר, אך עד אז הספיקו שוג'י ומעל 2,000 חיילים להימלט לג'ונגל בדרום. ב-12 בנובמבר טיהרו את הנחתים את עמדות היפנים בנחל גבאגה, ומצאו במתחם 475 גופות חיילים יפנים. בתום הקרב נהרגו 40 נחתים אמריקנים ו-120 נפצעו.
תוצאות הקרב.
בעוד שוג'י וחייליו נסוגים לאזור ההיערכות היפני מערבית למטניקאו, פתח גדוד הפושטים השני, בפיקודו של לוטננט קולונל אוונס קרלסון, במרדף אחריהם. לאורך כל החודש הבא תקפו הפושטים של קרלסון את הכוח היפני הנסוג, והפילו בו חללים רבים, נוסף על אלה שמתו בצידי הדרך מתשישות ומתת-תזונה. כשהגיע שוג'י למפקדת הארמייה ה-17 מערבית למטניקאו בסוף החודש, נותרו עמו רק כ-750 חיילים מתוך ה-2,000 עמם יצא לדרך. השורדים השתתפו מאוחר יותר בקרב הר אוסטן, הסוס הדוהר וסוסון הים, שנערכו בדצמבר 1942 ובינואר 1943.
בעלות הברית סיכלו ניסיון יפני נוסף לתגבר את הכוחות בגוודלקנל בקרב הימי על גוודלקנל, שהתרחש בזמן ששוג'י וחייליו היו בדרכם למטניקאו. על אף שחייליו של שוג'י חברו בסופו של דבר להיאקוטאקה בקוקומבונה, אי יכולתם של היפנים להעביר תגבורות ואספקה בקצב ראוי לכוחותיהם בגוודלקנל היא שהובילה לבסוף לתבוסה היפני בקרב גוודלקנל כולו.
ווסטרן דיגיטל
מסתם ותיני דו-פסיגי
מַסְתֵּם וָתִינִי דּוּ-פְּסִיגִי הוא מום מולד של מסתם אבי העורקים (מסתם הוותין), שבו מאוחים מלידה שניים מעלעליו של המסתם, כך שהם יוצרים שני פסיגים, במקום שלושה פסיגים הנמצאים במסתם תקין. זהו המום המסתמי המולד השכיח ביותר, ולו תורשתיות גבוהה. מום זה הוא גורם סיכון לסיבוכים הנוגעים למסתם, כגון היצרות מסתם אבי העורקים ואי-ספיקה שלו והוא נלווה לעיתים גם למחלות של אבי העורקים העולה. בהיעדר סיבוכים המום יכול שלא להתבטא קלינית. האבחנה של מסתם ותיני דו-פסיגי נעשית באקוקרדיוגרפיה, אשר משמשת גם לאבחון הסיבוכים הקשורים למום זה. עיקר הטיפול הוא בסיבוכים, והוא מבוסס על טיפול התערבותי לעיצוב המסתם או להחלפתו, לעיתים בליווי תיקון של שורש אבי העורקים.
אפידמיולוגיה.
מסתם ותיני דו-פסיגי הוא המום המסתמי המולד השכיח ביותר, עם שכיחות כללית באוכלוסייה של 0.5%–1.4%. אולם, מאחר שפעמים רבות המום אינו בא לידי ביטוי קליני, ייתכן שמדובר בהערכת חסר של תפוצתו. המום תואר לראשונה על ידי לאונרדו דה וינצ'י, אשר הכיר ביתרונו ההנדסי של מסתם בעל שלושה עלעלים, וזוהה כמום לבבי מולד נפוץ על ידי ויליאם אוסלר. למרות זאת, בספרי קרדיולוגיה ורפואת ילדים רבים ההתייחסות למום היא קצרה. המום שכיח בגברים פי 2–4 מאשר בנשים. כמו כן, זהו מום שכיח במיוחד בנשים עם תסמונת טרנר, ו-30% מנשים אלה נולדות עם מסתם דו-פסיגי.
אטיולוגיה.
תורשתיותו של מסתם ותיני דו-פסיגי גבוהה ועומדת על 89%. מנגנון התורשה המשוער הוא תורשה אוטוזומלית דומיננטית עם חדירות חלקית. עם זאת, טרם נמצא גן יחיד שיסביר את הופעת המום במרבית המשפחות. במקצת המשפחות נתגלתה מוטציה בגן NOTCH 1, ובמשפחות נוספות נמצאו קשורות מוטציות בגן לסינתאז חנקן חמצני אנדותליאלי ובגן NKX2-5. בשל השכיחות הגבוהה של המום בנשים עם תסמונת טרנר, ישנם חוקרים המשערים כי ישנו מרכיב תאחיזה לכרומוזום X.
הסיכון של קרוב מדרגה ראשונה של אדם בעל מסתם ותיני דו-פסיגי להיות גם כן בעל מום זה עומד על 9%. כמו כן, נמצא כי יש קשר בין מחלות שונות של אבי העורקים, כגון מפרצת באבי העורקים העולה, למסתם ותיני דו-פסיגי, וכי מומים אלה באים במקרים רבים יחד באותו אדם, או בפרטים שונים במשפחה אחת.
פתוגנזה.
במהלך ההתפתחות העוברית התקינה נחלק הגזע העורקי, אשר ממנו עתידים להתפתח אבי העורקים ועורק הריאה, על ידי מחיצת החרוט והגזע (contruncal septum) הסלילית. עלעלי המסתם הימני והשמאלי נוצרים בחיבור הקצוות העלייתי והחדרי של תעלת החרוט והגזע, ואילו העלעל האחורי נוצר מרקמה נוספת של תעלת החרוט והגזע. פגמים של איחוי או של הפרדה לא מלאה ביצירת עלעלי המסתם באזור זה גורמים ליצירה של מסתם דו-פסיגי.
מסתם ותיני דו-פסיגי הוא בעל שני פסיגים, לרוב לא שווים בגודלם, שהגדול בהם נוצר לרוב מאיחוי שני עלעלים. החיבור בין העלעלים יוצר תפר, אשר לרוב אינו ניתן לזיהוי. ישנה שונות רבה בצורת המסתם הדו-פסיגי, לרבות במידת האיחוי בין עלעלי המסתם, בנוכחות תפר ובכיוון המשלבות (קומיסורות) בין הפסיגים. במרבית המקרים, עד כ-85%, האיחוי מתרחש בין העלעלים הימני והשמאלי, כך שהמשלבות הן בכיוון קדמי–אחורי. צורת איחוי נוספת היא בין העלעל הימני לאחורי, צורה אשר מהווה 12% מהמקרים ומלווה יותר בתפקוד לקוי של המסתם. צורת האיחוי השלישית, בין העלעל השמאלי לאחורי היא הנדירה יותר, והיא מופיעה ב-3% מהמקרים.
במהלך החיים עלולים להתפתח בשל המסתם הדו-פסיגי סיבוכים אשר יידונו להלן: היצרות מסתם אבי העורקים, אי-ספיקת מסתם אבי העורקים, אנדוקרדיטיס זיהומית ובתירת אבי העורקים. כמו כן, לעיתים הוא נלווה למומים שונים באבי העורקים, כגון מפרצת, הצרת אבי העורקים או הרחבת השורש שלו.
תסמינים וסימנים.