המהפכה המינית, הידועה גם כתקופת השחרור המיני, הייתה תנועה חברתית שקראה תיגר על קודים מסורתיים של התנהגות, הקשורים למיניות ויחסים בין-אישיים בכל רחבי העולם המערבי, משנת 1960 עד 1980. השחרור המיני כלל קבלה מוגברת של יחסי-מין שאינם הטרוסקסואליים מסורתיים, מערכות יחסים מונוגמיות (בעיקר בתקופת הנישואים). נורמליזציה של אמצעי מניעה וגלולות למניעת הריון, לגליזציה של ההפלות, עירום ציבורי, יחסי מין לפני הנישואים, הומוסקסואליות וצורות חלופיות ומגוונות של המיניות.
סקירה כללית.
המונח "המהפכה המינית" היה בשימוש לפחות מסוף שנות העשרים של המאה ה-20. כמה פרשנים מוקדמים האמינו כי המהפכה המינית של 1960–1980 הייתה בעצם המהפכה השנייה באמריקה. לדבריהם המהפכה הראשונה התרחשה כבר בשנות העשרים הסוערות שלאחר מלחמת העולם הראשונה, והיא כללה סופרים כמו פרנסיס סקוט פיצג'רלד, עדנה סנט מיליי, וארנסט המינגוויי. עם זאת, השינויים העמוקים בתפיסה ובפרקטיקות של המיניות החלו להתפתח רק מאוחר יותר, והחלו לחדור אל הזרם המרכזי בחברה רק מראשית שנות השישים. תפיסות אלו הביאו לשינויים עמוקים בגישות כלפי המיניות, ההומוסקסואליות, יחסי-מין לפני נישואין (במיוחד של נשים) וחופש ביטוי מיני. על המהפכה השפיעו גורמים רבים וביניהם ניתן למנות את הפסיכולוגים והתאורטיקנים הפרוידיאניים כמו וילהלם רייך ואלפרד קינסי, תרבות הנגד של התקופה. ספרות וסרטים שנעשו בהשראת המהפכה השפיעו גם הם על הלך הרוח וצורת החשיבה הציבורית-חברתית.
התפתחות היסטורית.
הדחיפה הראשונה למהפכה המינית באה ביוזמת האסכולה הפסיכולוגית שהאמינה שלדיכוי ולהדחקה המינית קיימות השפעות מזיקות מרחיקות לכת, השקפה שנטענה כבר בעבר על ידי זיגמונד פרויד, וילהלם רייך ודייוויד הרברט לורנס, וכן על ידי התנועה הסוריאליסטית. תרבות הנגד רצתה לחקור את הגוף והנפש, ולשחרר את האני האישי מהגבולות המיניים, המוסריים והמשפטיים של אמריקה המודרנית, כמו גם ממוסר שנות הארבעים-חמישים באופן כללי. המהפכה המינית של שנות השישים הייתה מעין התקוממות חדורת אמונה שהארוטיקה צריכה להיות מוחצנת כחלק נורמלי של החיים ולא להיות מודחקת על ידי המשפחה, המוסר המיני, הדת או המדינה.
בשנת 1953, תושב העיר שיקגו, יו הפנר, ייסד את מגזין פלייבוי, מגזין שנועד לגברים בגילאי 21 עד 45. המגזין הציג קריקטורות, ראיונות, סיפורים קצרים, ואף מדור 'פלייבוי פילוסופיה'. אך רובו המכריע של המגזין כלל תמונות חצי-עירום של נשים - "נערות אמצע" - בפוזות פרובוקטיביות, המגזין הצליח מאוד ויו הפנר הפך לאחת הדמויות הבולטות ביותר בעולם בתחום האירוטיקה (או הפורנוגרפיה הרכה). בשנת 1960, הפנר החליט להרחיב את מפעלו ופתח את מועדון פלייבוי הראשון בשיקגו. המועדונים הפרטיים, שגדלו במספרם לאורך שנות השישים, הציעו טיפולי הרפיה לחבריה, שנעשו על ידי שפנפנות פלייבוי. השפעתו של הפנר ייצגה את השינוי ההולך וגובר ביחסה של אמריקה כלפי מין.
בשנים אלו חל גידול בשיעור של מפגשים מיניים בין אנשים מבוגרים שאינם נשואים, שיעורי הגירושין גדלו באופן דרמטי ולעומתם שיעורי הנישואין ירדו משמעותית. מספר האמריקנים שאינם נשואים בגילאי 20–24 יותר מהוכפל, מ-4.3 מיליון בשנת 1960, ל-9.7 מיליון ב-1976. גברים ונשים ביקשו לעצב מחדש את נישואיהם, על ידי החדרת מושגים חדשים למערך הנישואין, ויצירת מוסדות חדשים וחילופיים כמו נישואים פתוחים, החלפת זוגות, מין קהילתי, ועוד. במהלך המהפכה חלה הקדמה בגילאי הקיום של סקס מזדמן עד לרמה שלא נראתה ונשמעה קודם לכן, ועם התרומה של העלייה בשיעור המקיימים יחסי מין לפני הנישואים, יחד פיתוחם של אמצעי מניעה, הפך הסקס המזדמן לפופולרי מאוד גם בין המבוגרים.
זכויות ההומוסקסואלים.
התנועה לזכויות ההומואים (LGBT) החלה בעקבות מהומות סטונוול 1969, שהתגבשו לכדי גיוס עממי רחב לתנועת ההומוסקסואלית. לחשיפת הזהות ההומואית ניטבע המונח "יציאה מהארון" המביע הרחבת התהליך הפסיכולוגי-אישי לחיים הציבוריים. במהלך שנות החמישים הדבר המפחיד ביותר עבור התרבות ההומוסקסואלית היה יציאה מהארון. התרבות ההומוסקסואלית של שנות החמישים עשתה כל שביכולתה כדי לנסות לשמור על הנטייה המינית בסוד מן הציבור, על אף שמחקרו (משנת 1953) של הביולוג האמריקאי אלפרד קינסי על הומוסקסואליות הוכיח כי 39% מאוכלוסיית הגברים הנשואים חוו לפחות פעם אחת בחייהם חוויה הומוסקסואלית בין גיל ההתבגרות והזקנה. קבלת הביטוי המשחרר יציאה מהארון בציבור סייעה לתנועה לגייס אנשים שהעיזו לחיות כהומוסקסואלים "במשרה מלאה" ובפרהסיה. להומואים התאפשר מאז ליהנות מיחסים וממפגשים מיניים בתדירות גבוהה הרבה יותר מאשר אי פעם בעבר, וכבר לא היו צריכים לכפות את עצמם לתוך מערכת יחסים הטרוסקסואלית שהייתה עבורם חסרת עניין ומלאה בשקרים. מאז ואילך הלך ופחת מספרם של ההומואים המסתירים את זהותם המינית.
כתבי אייזיק אסימוב
אמנות ההקשבה לפעימות הלב
אמנות ההקשבה לפעימות הלב (בגרמנית: Das Herzenhören) הוא רומן מאת הסופר הגרמני יאן-פיליפ סנדקר (Sendker). הספר פורסם ב-2002. הוא ראה אור בתרגום לעברית ב-2011 בהוצאת הכורסא וידיעות ספרים, תרגמה מגרמנית: יוסיפיה סימון. לספר יצאו שני ספרי המשך: "מיתרי הלב" ו-"הלב תמיד זוכר".
הספר עוסק בקורות חייו של טין וין אביה של הגיבורה יוליה, שעזב את בורמה, מולדתו, עשה חיל בארצות הברית ונעלם יום אחד מבלי להשאיר עקבות. תוך חיפוש אחרי אביה, מגלה הגיבורה שבילדותו הוא ננטש על ידי הוריו, אומץ על ידי שכנה, התעוור ופיתח יכולת להקשיב להלמות לבם של אנשים. טין וין התאהב במי מי נערה מיוחדת שהכיר, שסבלה מנכות. השניים בילו ארבע שנים יחדיו מבלי להפרד. מי מי לימדה את טין וין מה פשר הקולות שהוא שמע, ובכך הכיר את העולם הסובב אותו. כאשר קרוב משפחה מחליט להתערב בענייניו של טין וין, הוא נרפא מעיוורונו באמצעות ניתוח קטרקט ונשלח לאמריקה. למרות שהקשר בינו לבין מי מי נותק, השניים נשארו מחויבים ומאוהבים כל חייהם.
צ'אנדרה בהדור דנגי
צ'אנדרה בהדור דנגי (בנפאלית: चन्द्रबहादुर डाँगी; 30 בנובמבר 1939 – 3 בספטמבר 2015) היה האדם הנמוך ביותר בהיסטוריה המתועדת, אשר קיימת לגביו הוכחה חותכת. גובהו היה 54.6 סנטימטר. דנגי היה גמד פרימורדיאלי. הוא שבר את שיאו של מוחמד גול (1957–1997), שגובהו היה 57 סנטימטר.
דנגי קיבל את תשומת לב התקשורת, כאשר שותל עצים ראה אותו בכפרו שבמחוז דנג שבנפאל, וזכה בתואר האדם הבוגר הנמוך שנמדד אי פעם אחרי שגובהו נמדד בפברואר 2012. כתוצאה מכך הוסף לספר השיאים של גינס. לשלושה מתוך חמשת אחיו נמדד גובה של מתחת ל־1.21 מטר, בעוד ששתי אחיותיו ושני אחיו האחרים היו בעלי גובה ממוצע.
ביוגרפיה.
דנגי נולד ב־1939. לא ידוע מהו המצב הרפואי שהגביל את גדילתו. הוא חי בכפר מרוחק בשם רימקולי, שנמצא כ־400 קילומטר מקטמנדו, בירת נפאל.
לפני שהוכר כאדם הנמוך בעולם ב-2012, לא עזב את כפרו. לאחר קבלת התואר, אמר שתמיד קיווה לטייל ברחבי העולם ומדינתו, והצהיר שרצה להשתמש בתוארו החדש על מנת לפרסם את נפאל.
ב־2012, בגיל 73, פגש דנגי את האישה הנמוכה בעולם, ג'יוטי אמגה מהודו. השניים הופיעו יחד במהדורה ה־57 של ספר שיאי גינס ב־2013. ב־13 בנובמבר 2014, כחלק מ"יום שיאי גינס", נפגש דנגי עם האדם החי הגבוה ביותר, סולטן קוסן, באירוע בלונדון.
במשך כשנה לפני מותו הוא טייל בדרום האוקיינוס השקט במסגרת "קרקס הקסם של טופל ברונו" (Tupa'l Bruno's Magic Circus) הסמואי.
דנגי נפטר ב־2015 בגיל 75, במרכז הרפואי הטרופי על שם לינדון ג'ונסון (Lyndon B. Johnson Tropical Medical Center) בפגו פגו, בירת סמואה האמריקנית. סיבת פטירתו המדויקת לא נחשפה. העיתון "קטמנדו פוסט" דיווח שהוא סבל לפני כן מדלקת ריאות.
ג'ארד אס. גילמור
אמנת המדינה האוסטרית
אמנת המדינה האוסטרית היא הסכם בינלאומי, שנעשה בין ארבע המעצמות של בעלות הברית לבין אוסטריה והשיב לה את מעמדה כמדינה עצמאית. האמנה נחתמה ב-15 במאי 1955 ונכנסה לתוקף ב-27 ביולי באותה שנה.
רקע.
ערב מלחמת העולם השנייה סופחה אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית והייתה לחלק ממנה. בשלהי המלחמה נכבש שטחה ברובו על ידי צבא ברית המועצות ובחלקו על ידי צבא ארצות הברית. לאחר המלחמה חולק שטחה לאזורי כיבוש שנשלטו על ידי ארבע המעצמות העיקריות של בעלות הברית - ברית המועצות, ארצות הברית, בריטניה וצרפת.
ממשלה אוסטרית שהוקמה תחת שלטון הכיבוש פתחה במגעים עם בעלות הברית בניסיון להגיע להסכם על החזרת עצמאות המדינה, אך הניסיון לא צלח משום שבעלות הברית רצו להגיע תחילה להסכם שלום עם גרמניה וראשית המלחמה הקרה הכבידה על המשא ומתן עוד יותר. האווירה בין הצדדים למשא ומתן השתפרה לאחר מות מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין ב-1953, ובראשית 1955 הושגה פריצת דרך שאיפשרה את קבלת ההסכם.
ההסכם.
ההסכם ששמו הרשמי הוא אמנה להקמתה מחדש של אוסטריה עצמאית ודמוקרטית (Treaty for the re-establishment of an independent and democratic Austria) נחתם בארמון בלוודר בווינה. החותמים על ההסכם היו שרי החוץ של חמש המדינות בעלות ההסכם וכן הנציבים הצבאיים של ארבעת אזורי הכיבוש במדינה.
ההסכם השיב את עצמאותה של אוסטריה על בסיס הצהרת מוסקבה מ-1943, שבה הצהירו בעלות הברית כי הן רואות את סיפוחה של אוסטריה לגרמניה כבטל מעיקרו. גבולות אוסטריה נקבעו כפי שהיו ב-1 בינואר 1938. ההסכם קבע עוד כי ייאסר סיפוח של אוסטריה לגרמניה בעתיד.