אנג'לו הייתה בדיכאון עמוק בחודשים שלאחר רצח קינג. כדי לשפר את מצב רוחה, הזמין אותה בולדווין לארוחת ערב בביתם של הקריקטוריסט ז'יל פייפר ואשתו ג'ודי בסוף 1968. האורחים החלו לספר סיפורי ילדותם וסיפורי אנג'לו הרשימו את ג'ודי פייפר. למחרת התקשרה לרוברט לומיס (Robert Loomis) בהוצאת "רנדום האוס", שלימים הפך לעורך של אנג'לו לאורך כל קריירת הכתיבה הארוכה שלה עד שפרש בשנת 2011, ו"אמרה לו שהוא צריך לגרום לאישה הזו לכתוב ספר". בתחילה סירבה אנג'לו מכיוון שהחשיבה עצמה משוררת ומחזאית. לדבריה, בולדווין ניתב אותה בחשאי לכתוב את הספר, והמליץ בפני לומיס להשתמש ב"פסיכולוגיה הפוכה". לומיס שיתף פעולה: הוא טען שלכתוב אוטוביוגרפיה כספרות זה כמעט בלתי אפשרי. אנג'לו לא הצליחה לעמוד בפני האתגר והפיתוי, והחלה לכתוב את "הציפור הכלואה".
אנג'לו לא כתבה את "הציפור הכלואה" מתוך כוונה לכתוב סדרה של אוטוביוגרפיות, אולם מבקרים "שפטו את האוטוביוגרפיות שלאחר מכן לאור הראשונות שפורסמו", כאשר בדרך כלל זכתה כלוב הציפור להערכה הגבוהה ביותר מבין כולן. האוטוביוגרפיות של אנג'לו הן בעלות סגנון מובהק, ו"פרושות על פני זמן ומרחב", מארקנסו לאפריקה ובחזרה לארצות הברית, מראשית מלחמת העולם השנייה ועד רצח מרטין לותר קינג. לדברי החוקרת מרי ג'יין לופטון, האוטוביוגרפיות של אנג'לו אופיינו כאוטוביוגרפיה ספרותית (Biography in literature) , אך לופטון סבורה כי הן תואמות את המבנה הסטנדרטי של הז'אנר: הן נכתבו על ידי מחבר יחיד, הן כרונולוגיות והן מכילות אלמנטים של אישיות, טכניקה ונושא.
השימוש של אנג'לו בנושאים, במיוחד בנושא הגזענות, הוא קו מנחה המחבר את כל שבע האוטוביוגרפיות. אחת ממטרותיה, החל מ"הציפור הכלואה", הייתה לשלב בהן "אחדות אורגנית", והאירועים שתיארה היו אפיזודיים, עוצבו כסדרת סיפורים קצרים והוצבו באופן שהדגיש את נושאי ספריה. באמצעות כתיבת סיפורי חייה באוטוביוגרפיות שלה, זכתה אנג'לו להכרה כדוברת הן של שחורים והן של נשים, ושל נשים שחורות במיוחד. לדברי החוקרת ג'ואן ברקסטון, הפכה אנג'לו בכך ל"אישה השחורה כותבת האוטוביוגרפיות הבולטת ביותר באמריקה".
החל מספרה "הציפור הכלואה" השתמשה אנג'לו באותו "טקס כתיבה" במשך שנים רבות, ברוב ספרי הפרוזה והשירה שכתבה: היא קמה בחמש בבוקר ונכנסה לחדר במלון, שם הונחה הצוות להסיר כל תמונה מהקירות. היא כתבה בדפדפות צהובות כשהיא שוכבת על המיטה עם בקבוק שרי, חפיסת קלפים למשחק סוליטר, התזאורוס של רוגט והתנ"ך, והייתה עוזבת אחר הצהריים המוקדמים. היא כתבה בממוצע 10–12 עמודים ביום, שאותם ערכה וצמצמה לשלושה או ארבעה עמודים בערב. לופטון הצהירה כי טקס זה מצביע על "תקיפות, תחושת מטרה ושימוש בלתי גמיש בזמן". אנג'לו עברה את התהליך הזה כדי לתת לעצמה זמן להפוך את אירועי חייה לאמנות ו"לכשף" (enchant) את עצמה, כפי שאמרה בראיון ל-BBC ב-1989, "לחיות מחדש את הסבל, הייסורים, הסער והפרץ". היא החזירה את עצמה לזמן שכתבה עליו, אפילו במהלך חוויות טראומטיות כמו האונס שעברה ב"הציפור הכלואה", וזאת כדי "לספר את האמת האנושית" על חייה. המבקרת אופל מור אמרה על "הציפור הכלואה": "אף על פי שהספר קל לקריאה, הוא אינו 'קריאה קלה'." אנג'לו הצהירה ששיחקה בקלפים כדי להגיע למקום הכשף, הקסם הזה, כדי לגשת לזיכרונותיה בצורה יעילה יותר. היא הצהירה: "ייתכן שייקח לי שעה להיכנס לתוך זה, אבל ברגע שאני בתוך זה - הא! זה כל כך טעים!" היא לא מצאה את התהליך קתרטי; במקום זאת, היא מצאה הקלה ב"אמירת האמת".
גזענות.
"הציפור הכלואה" ו"האספו יחד בשמי".
לאורך כל האוטוביוגרפיות שלה משתמשת אנג'לו במטאפורה של ציפור הנאבקת לחמוק מכלובה, כמתואר בשירו של פול לורנס דנבר "סימפתיה" ; היא משתמשת במטאפורה בכותרת האוטוביוגרפיה הראשונה שלה, הציפור הכלואה, וגם בכותרת האוטוביוגרפיה השישית שלה, שיר מושלך לשמיים. כמו אלמנטים בתוך נרטיב כלא, הציפור הכלואה מייצגת את הסתגרותה של אנג'לו כתוצאה מגזענות ודיכוי. מטאפורה זו מעלה אל השיח גם את ה"סתירה כביכול בין עובדת היותה של הציפור כלואה, לבין העובדה שהיא שרה בעיצומו של מאבקה". הסוקר הילטון אלס מצא כי היותה של אנג'לו עדת ראייה לרוע בחברתה, רוע המופנה כלפי נשים שחורות, עיצבה את חייה של אנג'לו בצעירותה ופיתחה את השקפותיה לקראת בגרותה. החוקרת לין ז' בלום טענה כי בזכות העובדה שהאוטוביוגרפיות וההרצאות של אנג'לו "נעות בין טון הומוריסטי לטון חם לטון סאטירי מריר", הן זכו לתגובה מכבדת ונלהבת מצד הציבור הרחב והמבקרים.
הסוקרת דייזי אלדן מ"ספרות עולמית היום" ("World Literature Today") מתחה ביקורת על אנג'לו, על כך שהיא "מפגינה עוינות פנאטית כלפי כל האנשים הלבנים". הסופר לימן ב' האגן חלק על כך, בטענה שכמו חברה של אנג'לו והמנטור שלה, לנגסטון יוז, אנג'לו הסבירה והאירה את תנאי חייהם של אפריקאים אמריקאים, אך מבלי ליצור הזרה עבור קוראיה של נושא הגזע, או של בני גזע כלשהו. האגן טען גם כי אנג'לו מקדמת את ההכרה בחשיבותה של עבודה קשה, נושא נפוץ בנרטיבים של עבדים, לאורך כל האוטוביוגרפיות שלה, במטרה לשבור סטריאוטיפים של עצלות הקשורים לאפרו-אמריקאים. למשל, האופן שבו מתארת אנג'לו את קהילת סטאמפס, ארקנסו השחורה והמגובשת, מדגים כיצד אפרו-אמריקאים חתרו תחת מוסדות דיכוי כדי לעמוד בפני גזענות. אנג'לו התפתחה מבעלת משאלה להפוך ללבנה, בספרה הציפור הכלואה, לכדי הבנה שיהיה עליה להתמודד עם השחורות שלה.
המבקר פייר א' ווקר מיקם את האוטוביוגרפיות של אנג'לו במסורת הספרות האפרו-אמריקאית של המחאה הפוליטית שנכתבה בשנים שלאחר עלייתה של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח. לטענתו, אחדות התמות באוטוביוגרפיות של אנג'לו הדגישה את אחד הנושאים המרכזיים שלה: העוול שבגזענות וכיצד להיאבק בה. האוטוביוגרפיות של אנג'לו, שהראשונה בהן היא הציפור הכלואה, כללו "רצף שיעורים על התנגדות לדיכוי גזעני". רצף זה הוביל את אנג'לו, כגיבורתן של האוטוביוגרפיות, מ"זעם והתמרמרות חסרות אונים לצורות של התנגדות עדינה, ולבסוף למחאה מוחלטת ואקטיבית". עם התפתחות יצירתה, שינתה אנג'לו את דעותיה לגבי יחסי שחורים ולבנים ולמדה לקבל נקודות מבט שונות. השינויים באופן בו היא מתייחסת לגזע והשקפותיה על אנשים לבנים הם שהעניקו לאנג'לו חופש. לדברי האגן, אחד הנושאים בהם עסקה אנג'לו היה נטייתם של בני אדם להיות דומים יותר מאשר שונים.
מטרתה של אנג'לו, החל מהציפור הכלואה, הייתה "לספר את האמת על חייהן של נשים שחורות". כמו באוטוביוגרפיות הבאות שלה, תיארה אנג'לו את נוהגי חייה, את התמודדותה בהקשר של החברה הלבנה המורחבת ואת הדרכים שבהן הסיפור שלה התקיים והתנהל בהקשר זה. המבקר סלווין קוג'ו הצהיר כי באוטוביוגרפיה השנייה של אנג'לו, האספו יחד בשמי, עסקה אנג'לו בשאלות משמעותה של אישה שחורה בארצות הברית בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה. ספר זה נכתב שלוש שנים לאחר הציפור הכלואה, ובו מתארת אנג'לו "את גלישתה של אם חד הורית במורד הסולם החברתי לחיי עוני ופשע". בפרולוג מתארת אנג'לו את הבלבול וההתפכחות של הקהילה האפרו-אמריקאית באותה תקופה, תהליך שתאם את אופייה המנוכר והמקוטע של חייה של הדמות הראשית. על פי המבקרת דולי א' מקפרסון, לאפריקאים-האמריקאים הובטח סדר גזע חדש שמעולם לא התממש. התמודדותה של אנג'לו עם גזענות מושווה באופן מונגד לאופן שבו התמודדה סבתה עם גזענות: אנג'לו - בהתרסה, וסבתה - בהסכנה פרגמטית, מכיוון שסבתה למדה כי התרסה היא מסוכנת. בשנת 1971 פרסמה אנג'לו את ספר השירה הראשון שלה, "Just Give Me a Cool Drink of Water 'fore I Diiie" , שהפך לרב מכר והיה מועמד לפרס פוליצר. זה היה ראשית נוהגה של אנג'לו לכתוב ספר פרוזה וספר שירה לסירוגין.
"שרים, מנגנים וחוגגים".
האוטוביוגרפיה השלישית של אנג'לו, שרים, מנגנים וחוגגים כמו בחג המולד (Singin' and Swingin' and Gettin' Merry Like Christmas, 1976) הייתה מעין ציון דרך: הייתה זו הפעם הראשונה שסופרת אפרו-אמריקאית ידועה מרחיבה את סיפור חייה לאוטוביוגרפיה שלישית. היא מתחתנת עם גבר לבן, ובאה במגע אינטימי עם לבנים שהיו שונים מאוד מהגזענים שפגשה בילדותה. היא גילתה שחוסר האמון שלה בלבנים התפתח כדי להגן על עצמה מפני אכזריותם ואדישותם. כפי שמציינת מקפרסון, "מכיוון שעברה התניה על ידי חוויות קודמות, אנג'לו אינה מעריכה איש, במיוחד את הלבנים. עם זאת, היא מופתעת שוב ושוב מטוב לבם ומרצונם הטוב של לבנים רבים שהיא פוגשת, וחשדותיה מתחילים להתרכך לכדי הבנה". קג'ו כתבה כי בשרים, מנגנים וחוגגים הוכיחה אנג'לו למעשה את "חוסר הפגיעות של האישיות האפרו-אמריקאית", וכן את ההגנות החזקות שהקימה סביב אישיות זו כדי שתוכל לבסס קשרים חיוביים עם לבנים ואנשים מגזעים אחרים. עם זאת, מקפרסון עמדה על כך שאנג'לו "חייבת לבחון את האופן בו היא מבצעת השלכה כשהיא מגבשת את השקפותיה הסטריאוטיפיות לגבי לבנים". הייגן הסכים והצביע על כך שאנג'לו נאלצת לבחון מחדש את דעותיה הקדומות, שאחיזתן בה מתמשכת, כאשר היא מתמודדת עם עולם רחב יותר ובו סוגים שונים של אנשים לבנים.