בחדר 204, הפרופסור ליביו ליברסקו, ניצול שואה ממוצא רומני שחי שנים אחדות בישראל ולימד 20 שנה במכון, חסם בגופו את הדלת ולא אפשר לצ'ו להיכנס. ליברסקו אפשר למרבית תלמידיו לברוח דרך החלונות, אך נהרג לאחר שצ'ו ירה בו מספר יריות דרך הדלת. צ'ו הספיק לרצוח תלמיד אחד של ליברסקו, שלא הצליח להימלט בזמן.
בחדר 211, צ'ו רצח תלמיד ומרצה שניסו לחסום את הדלת כדי למנוע את כניסתו.
הוא טען את אקדחיו וחזר לכיתות בהן נותרו ניצולים. בחדר 207, מספר תלמידים חסמו את הדלת ואחרים החלו לטפל בפצועים. צ'ו חזר לחדר מספר דקות לאחר הפעם הראשונה שהיה בו, ירה בשני תלמידים ופצע אותם בעודם חוסמים את הדלת בגופם. לאחר מכן המשיך בדרכו חזרה לחדר 206. על פי דיווח של עד ראייה, תנועותיו של הסטודנט הפצוע ואליד שא'אלן הסיחו את דעתו של צ'ו מסטודנט אחר. הוא ירה בשא'אלן פעם נוספת והרג אותו. צ'ו החל ללכת לכיוון חדר 205, אך לא הצליח להיכנס אליו בגלל שסטודנטים חסמו את דלת החדר. הוא ירה מספר יריות לעבר הדלת, אך לא פגע באף אחד.
בקומה השלישית, הפרופסור קווין גרנטה, שמע את המהומה בקומה מתחת. הוא לקח איתו 20 סטודנטים מכיתה קרובה, הורה להם להיכנס לאחד מחדרי המשרדים של הקומה השלישית ונעל אותם בפנים. גרנטה ירד לקומה השנייה כדי לראות מה קורה, אך כשהגיע, מיד נורה על ידי צ'ו ומת. הסטודנטים שננעלו במשרד בקומה השלישית נותרו ללא פגע. בשלב הזה, כעשר דקות לאחר שהטבח בנוריס הול החל, שוטרי משטרת וירג'יניה הגיעו למקום וניסו לפרוץ את דלתות הבניין בעזרת רובה ציד. צ'ו שמע את הירייה, לקח את אקדחו וירה לעצמו בראש.
לאחר הטבח.
יומיים לאחר האירוע פרסמה רשת הטלוויזיה NBC קטע וידאו ותמונות ששלח סונג-הוי בדואר, מיד לאחר הרצח במעונות הסטודנטים ולפני החדירה לבנייני הלימוד. הרוצח נראה ונשמע שם מקריא את מניעיו למעשה, כשעיקר דבריו הם התקפה על החומרנות של חבריו ללימודים ותיאור מצוקות וכאבים. בציבור ובתקשורת האמריקנית נשמעו קולות אשר מחו נגד שידור הקטע, וזאת בטענה שהשידור משרת את רצונו של הרוצח בפרסום לאחר מותו וכי הוא עלול ליצור הזדהות בקרב בני-נוער.
עם הזמן צ'ו הפך בקרב צעירים אסיאתים ובפרט קוריאנים, ובפרט אלו שחיים בארצות הברית, למעין גיבור או מושיע, כשלטענתם הוא נחשב כלוחם צדק שלחם נגד הבריונות שממנה סבל, וכפעיל נגד גזענות כלפי אסיאתים. הם אף מתייחסים אליו בכינויים דוגמת: "גנרל צ'ו" ("General Cho"), "ישו של המזרח", ועוד.
המלצות ועדת הבדיקה.
ב-22 באוגוסט 2007 פורסם דו"ח החקירה הרשמי של ועדת בדיקה שמינתה אוניברסיטת וירג'יניה טק לבדיקת נסיבות הטבח. דו"ח הוועדה מתח ביקורת על איטיות התגובה של משטרת האוניברסיטה וחברי הנהלתה לאחר שהתגלו מעשי הרצח הראשונים של צ'ו סונג-הוי. בין היתר הדו"ח המליץ על:
חלק מהמלצות אלה כבר יושמו בשטח הקמפוס בעת פרסום הדו"ח.
כביש 1 (איסלנד)
כביש 1 (איסלנדית Þjóðvegur 1 - "ת'יואוד'ווגיר 1") או כביש הטבעת (Hringvegur - "קרינגווגיר") הוא הכביש הראשי והחשוב באיסלנד. אורכו של הכביש הוא 1,336 ק"מ, הוא מקיף את האי כולו, ומקשר בין כל מרכזי האוכלוסייה העיקריים במדינה. בכביש שני נתיבים, למעט מספר קטעים העוברים דרך ערים וכפרים ובמנהרת קוולפיירד'יר (Hvalfjörður), שבהם הוא מתרחב וכולל נתיבים נוספים.
רובו של הכביש סלול, אך חלקים ממנו, בעיקר במזרח המדינה, עדיין עשויים עפר. סלילת הכביש הושלמה בשנת 1974, עם פתיחת גשר באורך של כ-900 מטר מעל לנהר סקייד'ראו (Skeiðará) שבדרום המדינה. ב-5 בנובמבר 1996 נהרס הגשר לחלוטין, כאשר כמות עצומה של מים מהתפרצות תת-קרחונית (Jökulhlaup) סחפה אותו יחד עם שני גשרים סמוכים נוספים. כתוצאה מכך, נותק חלקה המזרחי של המדינה עד לתיקון הנזק.
ב-11 ביולי 1998 נחנכה מנהרת קוולפיירד'יר (Hvalfjarðargöng) החוצה את הפיורד מצפון לרייקיאוויק שעל שמו היא נקראת. המנהרה עוברת בעומק של 165 מטר מתחת לפני הים, ומקצרת את המרחק בין הבירה למערב ולצפונה של איסלנד ב-62 ק"מ.
למרות חשיבותו של הכביש, נע מספר כלי הרכב המשתמשים בו מכ-10,000 ליום באזור הבירה רייקיאוויק ועד כ-100 בלבד באזורי הספר. בעונת החורף חשופים קטעים מהכביש, כמו כבישים אחרים באיסלנד, לאפשרות של סגירה פתאומית בשל תנאי מזג האוויר.
מדינת כל אזרחיה
מיסטר בין
מיסטר בִּין (באנגלית: Mr. Bean) היא סדרת טלוויזיה קומית בריטית, בכיכובו של רואן אטקינסון. היא מציגה את עלילותיו של מר בין, דמות אקסצנטרית, ילדותית ומיזנתרופית. אטקינסון, בתפקיד שכמעט ואינו כולל דיבור, מופיע בתוכנית במעין מופע יחיד – מלבדו אין כמעט דמויות הממשיכות להופיע מפרק לפרק, ושאר התפקידים משניים.
פרק טיפוסי בתוכנית מורכב משלושה מערכונים שונים, המציגים את בין בסיטואציות יומיומיות שגרתיות, אלא שבין הופך אותן למצבי ביש שמהם הוא נחלץ בדרכים יצירתיות ומשעשעות אך בלתי יעילות.
התוכנית, ששודרה בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, זכתה להצלחה גדולה בבריטניה, ויותר מכך מחוץ לבריטניה – במדינות מכל רחבי העולם. עבור אטקינסון, דמותו של מר בין היא הדמות המזוהה עמו ביותר ברחבי העולם. מעבר לתוכנית הטלוויזיה שבכיכובו של בין, הופקו שני סרטי קולנוע, "בין" (1997) ו"החופשה של בין" (2007), ואף סדרת אנימציה, המציגים את עלילותיה של הדמות. דמותו של מיסטר בין הפכה למותג מסחרי מצליח הנמכר במגוון מוצרים, והיא שמרה על פופולריות גם שנים רבות לאחר שהסתיימה הפקת התוכנית. כיום ישנו ערוץ ביוטיוב המכיל קטעים חדשים בכיכובו של מיסטר בין.
רקע והפקה.
לפני שעלתה התוכנית "מיסטר בין" לשידור, רואן אטקינסון כבר היה קומיקאי בולט בבריטניה והשתתף במספר תוכניות טלוויזיה קומיות מצליחות בתפקידים שונים: ב"מבט הפוך" (1979–1982), תוכנית שכללה מערכונים בנושאים שונים, ללא חוט מקשר, וכן באחת מקומדיות המצבים המצליחות בתולדות הטלוויזיה הבריטית, "הפתן השחור" (1983–1989), שבה גילם את התפקיד הראשי בדמותו של אדמונד בלקאדר. אטקינסון יצר את "מיסטר בין" במטרה להגיע לקהל הבינלאומי, ולהצליח גם מחוץ לגבולות בריטניה. לשם כך, יצר דמות אילמת, בלי מגבלות שפה, מבטא או רקע תרבותי. כמו כן, אופיין מיסטר בין באופי ילדותי, כשהסיבה לכך היא - לדבריו של אטקינסון - שילדים דומים בכל העולם, וההבדלים בין בני האדם מתחילים להיווצר רק כשהם מתבגרים.
ליצירת התוכנית הוא חבר למכריו ריצ'רד קרטיס (Richard Curtis) ובן אלטון, ששיתפו פעולה עמו עוד קודם לכן במספר פרויקטים, בהם "הפתן השחור". את התוכנית ביים תחילה ג'ון הווארד דייוויס, שהיה קודם לכן ראש מחלקת הקומדיה ב-BBC והפיק את "הקרקס המעופף של מונטי פייתון" ואת "המלון של פולטי". התוכנית הופקה על ידי חברת Tiger Television (כיום Tiger Aspect Productions) עבור Thames TV, זכיינית שידור ברשת ITV הבריטית שמשדרת בלונדון ובסביבתה.
בנוגע לשאלה כיצד לקרוא לדמות, שקל אטקינסון תחילה את השם "מיסטר וייט" (Mr White, "אדון לבן"), אך לאחר מכן עבר לשקול שמות של ירקות במקום שמות של צבעים, ולבסוף בחר בשם "מיסטר בין" (Mr. Bean, "אדון שעועית"). כמו כן, באנגלית "Bean" הוא כינוי חיבה ל"אדם חסר חשיבות".
תהליך הכתיבה.
דמותו של מיסטר בין והמערכונים הראשונים בתוכנית התבססו על מערכונים מהופעות חיות שערך אטקינסון מאז ימי לימודיו באוניברסיטת אוקספורד. אטקינסון ביצע מערכונים בכיכובה של הדמות כבר בשנות ה-80 המוקדמות, בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו, וכן ב-1987, בפסטיבל Just For Laughs במונטריאול שבפרובינציית קוויבק בקנדה.
על עבודת הכתיבה של מערכוני התוכנית שקד אטקינסון לצד קרטיס ואלטון. בהמשך החליף רובין דריסקול את אלטון בכתיבה, והשלושה (דריסקול, יחד עם קרטיס ואטקינסון) היו צופים בהופעותיו המוקדמות של אטקינסון כדי לחפש בהן חומר שניתן לעבדו לטלוויזיה. עם זאת, מערכונים אחרים התבססו על רעיונות חדשים שהגו. מאחר שהיה מדובר בקומדיה שאינה מילולית, אלא כזו המתבססת על תנועות והבעות גוף (physical comedy) ועל חזותיות (visual comedy), כאשר חיפש ריצ'רד קרטיס רעיונות למערכונים עתידיים של בִּין, הוא ניסה להמחיזם בפועל, במקום להעלות את הרעיונות על הכתב, בשונה מצורת העבודה המקובלת בתחום ובניגוד לאופן העבודה שהיה רגיל אליו.
משנת 1993 (החל מהפרק השמיני) ועד סיום התוכנית, עבדו על כתיבת המערכונים דריסקול ואטקינסון לבדם.
מקורות השראה.
ברוס דסאו (Bruce Dessau), הביוגרף של רואן אטקינסון, ציין את הסדרה הבריטית "The Optimist" (האופטימיסט), הסיטקום הראשון של ערוץ 4 הבריטי ששודר לראשונה ב-1983, כמקור השראה אפשרי ל"מיסטר בין". הסדרה, שעקבה אחר מעלליו של גיבורה האקסצנטרי בהוליווד, הייתה כמעט אילמת לחלוטין. דסאו סייג זאת בכך, ששורשי דמותו של בין ניטעו הרבה לפני 1983. התסריטאי של "האופטימיסט", ריצ'רד ספרקס (Richard Sparks), מכרו של אטקינסון, שלל את הסברה כי אטקינסון גנב ממנו את הרעיון.