במחנות העקורים חיי היום יום היו חסרי תקווה. הפליטים חיו בצפיפות, היו הרבה עקורים שחיו באולמות גדולים, בלי פינה פרטית, בלי חדר משפחה. המזון היה מזון דל, הלבוש היה בלוי קרוע וישן.
כדי שהמחנה יתנהל כיאות היה צריך שכולם יעבדו ויתרמו את חלקם. היו כאלה שעזרו ועשו הכל כדי שהחיים יתנהלו כסדרם, אך היו כאלה שלא רצו לעבוד כי טענו שעד עכשיו עבדו ועכשיו תורם לנוח, הם נטו לרגוז על שאר הפליטים. בנוסף, היו כאלה שוויתרו לגמרי, עזבו את המחנות והסתננו לתוך היישובים העירוניים שסביב המחנות עקב הקושי שהיה במחנות.
ניצולים רבים שהחלו לנוע מערבה ושכנו בסמוך לגבול פולין- גרמניה החלו להקים בתי חינוך, בתי חולים כדי לטפל בניצולים הפצועים שהגיעו איתם, בתי ילדים, בתי ספר וחוות להכשרת חקלאות, את כל זה הפליטים הקימו מתוך רצון להכין את עצמם לחיים חדשים. הג'וינט, פעל בקרב העקורים וסייע במזון, בביגוד ובמימון המפעלים החינוכיים. הג'וינט הקצה כספים לארגון העלייה המחתרתית לארץ-ישראל.
קיום וחידוש התא המשפחתי.
לאחר המלחמה רוב השורדים איבדו את משפחתם. מהנתונים עולה כי במחנות העקורים מספר הילדים מתחת לגיל חמש היה מועט מאוד. רק שלושה אחוזים משורדי השואה במחנות העקורים היו בין הגילאים 6–17. בשל תחושת האובדן והבדידות של העקורים הם רצו להקים משפחות משלהם, וכתוצאה מכך עלה גל הנישואין במחנות. בין השנים 1946–1948 שיעור הילודה במחנות הוערך כשיעור הגבוה בעולם.
חינוך.
הילדים במחנות העקורים לא ידעו קרוא וכתוב, והדבר גרם למחנכים במחנות לבעיות רבות. במחנות העקורים היה מחסור רב בכיתות לימוד, בספרי לימוד, במחברות ובציוד למידה נוסף.
כמו כן לא נמצאו מורים בעלי הכשרה להוראה, ולכן הלימודים לא היו מקצועיים. עם הזמן התחילו להגיע למחנות מורים בעלי הכשרה מארץ ישראל, מארצות הברית ומבריטניה ורמת הלימודים עלתה. בנוסף ללימודי קרוא וכתוב והמקצועות הבסיסיים הוכנסו לתוכנית הלימודים שיעורים נוספים כגון: היסטוריה יהודית, לימודי עברית וגאוגרפיה ישראלית. לבני הנוער, התקיימו גם לימודים שמטרתם הכשרה לחיי העבודה ולמקצועות הנחוצים באותם ימים כמו תפירה וחייטות.
הקהילות האורתודוקסיות שנוצרו במחנות העקורים הקימו בתי ספר דתיים וישיבות ודאגו לקיום החגים היהודיים על כל המנהגים הדתיים המאפיינים אותם. בנוסף, פעלו ארגונים שסיפקו את צורכי הדת. הוקמו גם תיאטרון והתקיימה פעילות יהודית מוזיקלית.
זיכרון והנצחה.
במחנות העקורים חשו הניצולים רצון להנציח ולהזכיר את יקיריהם ואת מאורעות השואה. העקורים עשו זאת בעזרת העלאת עדויות על הכתב ופרסומם בעיתונות. את יקיריהם הנציחו באמצעות ספרי "יזכור" ובעת קיום טקסים לזכרם. בנוסף הקימו אנדרטאות ומצבות לזכר יקיריהם.
תרבות ועיתונות.
במחנות התפתחו חיי תרבות עשירים שכללו להקות תיאטרון ותזמורות וכן הוקמו תחנות רדיו. בנוסף, החלה הוצאה לאור של עיתונים רבים, בייחוד ביידיש על מנת להוות מקור מידע ולאפשר לעקורים להביע את דעותיהם. כמעט בכל מחנה היה עיתון ובו תוארו חוויותיהם של השורדים. נכתבו מאמרים רבים, פורסמו מודעות לחיפוש קרובים, להודעה על שמחות, לדיווחים פוליטיים על המחנות מהעולם ומארץ ישראל. בנוסף, התפרסמו פעילויות ספורט ותחרויות שונות. במחנות הוקמו גם מועדוני ספורט ובהם התקיימו בין היתר פעילויות פנאי למבוגרים וילדים בהם משחקי שח, דמקה ובינגו.
הציונות היוותה חלק דומיננטי מחיי היום יום במחנות ואחת מדרכי הביטוי לכך הייתה דרך הצגת מחזות יהודיים קלאסיים הממחישים את חוויות הגטאות ומחנות הריכוז וניתן בהצגות ביטוי לחלומות על ארץ ישראל. בנוסף, הציונים היו מאורגנים ופעילים ודרשו להעלות את היהודים לארץ ישראל על מנת למנוע את פיזורם בארצות אירופה.
קיבוצי ההכשרה.
בתוך מחנות העקורים הוקמו קיבוצי הכשרה בהם המשיכו את המסורת הציונית של הקיבוצים הישראליים ואת ההכשרות החלוציות שהיו בהם. מטרת הקיבוצים הייתה להכין את היהודים לעלייה לארץ ישראל, וכדי לממש מטרה זו ניתנו שיעורי עברית, שיעורים על היסטוריה ארץ ישראלית והכשרה חקלאית. הקיבוץ הראשון היה קיבוץ בוכנוואלד שנוסד בקיץ 1945.
תנועות נוער.
השואה באירופה בשנות מלחמת העולם השנייה הפסיקה כמעט את כל פעילות תנועות הנוער היהודיות. מרבית הילדים ובני הנוער נרצחו בשואה. חלק קטן מן הילדים ובני הנוער שניצלו, עברו חוויות קשות במהלך מלחמת העולם השנייה, חלקם התייתמו וחלקם לא ידעו את גורל הוריהם. הם סבלו מרעב וממחסור, ולעיתים זהותם הדתית לא הייתה ברורה להם משום ששהו זמן ממושך במנזרים או בבתי משפחות נוצריות. אחד הלקחים כתוצאה ממצב זה היה שיש להקים תנועות נוער במחנות העקורים כדי שבני הנוער יוכלו לבטא מחאה ושינוי לקראת הקמת חברה טובה יותר וצודקת יותר, ובנוסף כדי לגרום לבני הנוער להתעניינות במחנות ולהבין את מקומם מבחינה דתית ומבחינה חברתית.
הבולטות בתנועות הנוער היהודיות היו תנועת "תכלת לבן" בגרמניה, ותנועת "השומר הצעיר" במזרח אירופה. צעירים דתיים סברו שאין לעזוב את המסורת היהודית, וניתן לקיים פעילות של תנועת נוער תוך כדי שמירה על המסורת בשילוב רעיונות ציוניים וחלוציים. בעקבות רוח זו, הוקמו תנועת נוער שחינכו את חבריהן על פי עקרונות חינוך תנועת הצופים, וחלוציות ציונית דתית. בפולין הוקמו תנועת "בני עקיבא" ותנועת "השומר הדתי" שהייתה תחליף דתי לתנועת "השומר הצעיר".
סגירת מחנות העקורים.
הבריטים לא אפשרו את עלייתם של היהודים במחנות לארץ ישראל, ולכן נאלצו להישאר זמן ממושך במחנות. בעקבות הקמת מדינת ישראל השתנו חוקי ההגירה בארצות הברית. רבים מהעקורים היגרו לארצות הברית ולישראל כחלק מגל העלייה ההמונית. בשנים 1953-1954 נסגרו סופית מחנות העקורים. העקורים היו הראשונים לחקור את השואה ולהנציח את זכרה בעזרת תיעוד בכתב ואירועי זיכרון לקורבנות השואה.
דו"ח האריסון.
רוב החיילים האמריקאים ששמרו על מחנות העקורים לחמו לפני כן במשך כשנה - החל מהפלישה לנורמנדי ביוני 1944 - בקרבות קשים, ולא היו כשירים להבין את מצוקותיה של אוכלוסייה אזרחית פגיעה וחלשה, שורדת מחנות ריכוז. הם לא הבינו שמאחורי גדרות תיל עמדו ניצולי הנאצים ולא פושעים, ועל כן מילאו את משימות השמירה בקשיחות. בנוסף, חלקם היו אנטישמים. בקיץ 1945 כתב ארל הריסון, שליחו של נשיא ארצות הברית הארי טרומן, דו"ח על מצבם הקשה היהודים במחנות העקורים. בין הדברים שכתב היה המשפט הבא:
לאחר דו"ח האריסון.
בעקבות הדו"ח הועברו העקורים היהודים למחנות נפרדים, החלו לנהל באופן עצמאי היבטים רבים בחייהם ותנאי חייהם שופרו. ארגוני סעד יהודיים ופעילים מארץ ישראל החלו לפעול במחנות.
רוב העקורים ביקשו לעזוב מהר ככל האפשר, אך עקב האיסור הבריטי על הגירה לארץ ישראל (הספר הלבן), נאלצו להישאר במחנות העקורים. מחוסר ברירה החלו היהודים להפוך את מחנות העקורים למרכזי פעילות תרבותית וחינוכית, והקימו מרכזי שיקום, הכשרה מקצועית והכשרה חלוצית ציונית. הם "הקימו תיאטראות ותזמורות, ערכו אירועי ספורט ופרסמו יותר משבעים עיתונים וכתבי עת ביידיש. הם היו מהראשונים לחקור את השואה ולהנציח את זכרה. הם גבו עדויות ראשונות מניצולים, אספו תיעוד בכתב וערכו עצרות זיכרון לקורבנות השואה."
במחנות התקיימה פעילות מפלגתית יהודית ערה. בין הפעילים היו מפלגות ציוניות, מפלגות דתיות-ציוניות, מפלגת הבונד, מפלגת אגודת ישראל ועוד. שליחים מארץ ישראל עודדו את הציונות והחינוך הציוני, והקימו מרכזי הכשרה חלוצית. הטראומה של השואה הביאה יהודים רבים מקרב שוכני מחנות העקורים לנהות אחר חינוך ציוני ועברי.
לאחר הקמת מדינת ישראל.
עם הקמת מדינת ישראל ב-1948 וחקיקת חוקים שהקלו על ההגירה לארצות הברית, היגרו רבים משוכני מחנות העקורים לישראל ולארצות הברית. רוב מחנות העקורים נסגרו עד 1950. רוב העקורים היגרו לישראל. חלקם היגר לארצות הברית. עשרות אלפים נשארו באירופה ושם הקימו מחדש קהילות שחרבו בשואה.
תאומים (מזל)
התקופה ההלניסטית בארץ ישראל
התקופה ההלניסטית בארץ ישראל החלה עם כיבוש ארץ ישראל בידי אלכסנדר מוקדון בשנת 332 לפנה"ס מממלכת פרס, והסתיימה בשנת 63 לפנה"ס, עם כיבוש ארץ ישראל על ידי הרפובליקה הרומית. לאחר מותו של אלכסנדר מוקדון ב-323 לפנה"ס החלו מאבקי כוח על השליטה בארץ ישראל בין יורשיו השונים, והחלה מלחמת הדיאדוכים, ובהמשך נשלטה ארץ ישראל החל מ־301 לפנה"ס בידי השלטון ההלניסטי של בית תלמי, ומשנת 200 לפנה"ס בידי השלטון ההלניסטי של בית סלאוקוס. מרד החשמונאים, שפרץ ב-167 לפנה"ס, והיחלשות הממלכה הסלאוקית הביאו להקמת ממלכת החשמונאים העצמאית. בשנת 63 לפנה"ס כבש המצביא הרומי פומפיוס את ירושלים, ובשנת 37 לפנה"ס החלה התקופה הרומית בארץ ישראל והסתיימה התקופה ההלניסטית.
כיבוש ארץ ישראל על ידי אלכסנדר מוקדון הביא לא רק לחילופי שלטון אלא גם לשינוי תרבותי באזור, והתרבות ההלניסטית החלה להשתרש בארץ ישראל. בשלביה המוקדמים הורגשה השפעת התרבות ההלניסטית באזורים העירוניים ובעיקר בעיר ירושלים. דווקא עם יסוד הממלכה החשמונאית הואץ תהליך ההתייוונות וחדירת המנהגים ההלניסטיים לחיי התושבים היהודים בארץ ישראל.
אף שהשלטון ההלניסטי הסתיים עם כינונה של ממלכת החשמונאים, נהוג לכלול את תקופת החשמונאים בתקופה זו בשל השפעת התרבות ההלניסטית על הארץ ועל שליטיה היהודים, בעיקר בתקופות המאוחרות יותר.
הכיבוש היווני-מוקדוני ומלחמות הירושה.
הכיבוש בידי אלכסנדר הגדול.