אברהם אברוּנין (ט"ו בתמוז תרכ"ט, יוני 1869 – 9 במאי 1957) היה בלשן עברי ומדקדק, מתרגם, מורה וסופר עברי.
קורות חיים.
אברונין נולד בשנת 1869 בלויב שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה), בתחום המושב, ליעקב בן שלום אברונין ולנחמה בת יוסף באביצקי, מצאצאי הרב ליבוש אפשטיין מלויב. בצעירותו למד ב"חדר" ובישיבות, ולמד גם דקדוק עברי.
הלשון העברית הייתה אהבתו הגדולה מגיל צעיר. משנת תרנ"ח ואילך מורה לעברית ודקדוק בעיר מינסק. פרסם מאמרים בנושא הלשון העברית ב"הפסגה" ואחר כך ב"המליץ".
בנוסף, היה חבר ל"חיבת ציון", ובשנת תרס"ב השתתף בוועידת ציוני רוסיה במינסק (ועידת מינסק) מטעם "המזרחי".
בשנת 1900 השתתף עם מורים צעירים אחרים בייסוד "החדר המתוקן", ועבר ללמד בעיר אודסה שבאוקראינה. נישא לשמחה פריידל מאירסון, פעילה ציונית, עסקנית בענייני חברה וציבור במינסק ובארץ ישראל, פעילה בוויצו, בהתאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל וממייסדות "התאחדות נשים עבריות עממיות" ב-1926. הזוג היו הורים לארבעה: מנחם, נחמה, צִפורה ובנימין ארנון.
המשפחה החליטה לעלות לארץ ישראל: בשנת 1909 עלו ארצה אשתו וילדיו, ובשנת תר"ע (1910) הצטרף אליהם אברונין, והמשפחה השתקעה בתל אביב. בארץ הוסיף ללמד את הלשון העברית, והיה מורה בבתי ספר בתל אביב, בהם בית הספר אחד העם, עד פרישתו לגמלאות. הוא היה ידען גדול ובקיא מופלא בלשון וברזיה. ועם הוראתו גם כתב ופרסם מאמרים רבים, מחקרים ואף יצירות ספרותיות בענייני הלשון העברית. ב-1917 נדדה המשפחה לגליל במסגרת גירוש תל אביב, ובסוף המלחמה שבה לעיר.
אברהם אברונין היה חבר ועד הלשון העברית משנת תרפ"ו (1926). הוא ערך עם מרדכי אזרחי ויש"י אדלר את המדור השבועי "לשוננו לעם" שהתפרסם בעיתון הארץ בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים. הוא גם השתתף בייסוד ובעריכה של כתב-העת ללשון "לשוננו". אברונין נבחר לחבר כבוד של האקדמיה ללשון העברית עם כינונה.
אברונין כתב ותרגם מיידיש גם שירי ילדים, בכוונת מכוון לשפר את לימוד העברית של תלמידיו. שירים אלה נדפסו בשנת 1918 בצפת בשם "שירים לילדים".
בין השירים שתרגם: "ימי החנוכה" של מרדכי (מארק) ריווסמן, שנדפס לראשונה כנראה ב-1930.
בשנת 1948 יצאה לאור מהדורה מחודשת עם שיריו, שאחדים מהם גם הולחנו. את השיר "ימי החנוכה" עיבד גיל אלדמע.
אברונין הקדיש את תרגומיו לספריית יסוד במדעים בשביל תלמידיו הצעירים. הוא תרגם בעיקר מרוסית. הוא גם היה נקדן בקיא, ואף עסק בהשלמות למילונו הגדול של יהודה גור, לקונקורדנציה לתנ"ך של שלמה מנדלקרן, ולאוצר הלשון הגדול "משפט האורים", של יהושע שטיינברג. נפטר בח' באייר תשי"ז.
פרסם מאות מכתמים בעיתונים רבים. כתב "דבר" את המדור "מפנקסו של מגיה" ובשם העט אבי"א (אברהם בן יעקב אברונין). כתב גם ב"הארץ", ב"כתובים", ב"דואר היום" וב"החינוך".
בשנת תשט"ו החליטה ועדת פרס ביאליק להוסיף על הפרס שחולק בין יהודה בורלא ונחמן אביגד, פרס כבוד שחולק בין אברונין לא"צ גרינברג.
מבין ארבעת ילדיו שלושה מתו עוד בחייו: מנחם נפטר ממחלה בזמן גירוש תל אביב; נחמה, אשתו של אריה אברמזון, התאבדה; וציפורה נפטרה ממחלה ממארת.
שמחה רעייתו נפטרה בשנת 1947, ולבקשתה הובאה לקבורה בקיבוץ משמר העמק, בו התגוררו ציפורה ובנימין.
נפטר בשנת 1957 ונקבר בקיבוץ משמר העמק, על-יד רעייתו.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
ברנהרד רוגה
ברנהרד רוגה (גרמנית: Bernhard Rogge; 4 בנובמבר 1899 - 29 ביוני 1982), היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה ובבונדסמרינה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
רוגה נולד בשלזוויג ב-4 בנובמבר 1899, הוא התנדב לשירות בצי הקיסרי הגרמני בשנת 1915 ושירת במלחמת העולם הראשונה על מספר ספינות מלחמה.
לאחר המלחמה ועם התפרקותו של הצבא הגרמני רוגה פרש משירות פעיל. בשנת 1920 התגייס מחדש לצי המצומצם של גרמניה שנקרא עכשיו הרייכסמרינה, ושירת בתפקידים שונים על מספר ספינות מלחמה וכמדריך עד להעלתו לדרגת קפטן בשנת 1939.
מכיוון שלפי חוקי הגזע הנאצים רוגה נחשב רבע-יהודי הוא הפך למטרה להטרדות מצד אנשי המפלגה הנאצית כדי לפתור בעיה זו, פנה בעזרת מפקד הקריגסמרינה אריך רדר אל אדולף היטלר בבקשה שיכריז עליו כבעל דם גרמני, אחרי שהיטלר בדק את בקשתו הוא הכריז עליו כארי בשנת 1939.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה רוגה היה מפקדה של סיירת העזר "אטלנטיס". האטלנטיס יצאה להפלגתה הראשונה ב-11 במרץ 1940, הוא נהג לתקוף ספינות סוחר על ידי התחזות לספינת סוחר ממדינה נייטרלית או מדינת בעלות הברית ואז לבקש את כניעתם ואם סירבו, לתקוף אותם עד הטבעתם.
רוגה תפס את תוכניות ההגנה של הבריטים במזרח הרחוק והעביר אותם לידי היפנים, מה שכנראה סייע ליפנים בהשגת ניצחונותיהם הראשונים נגד בריטניה. כאות תודה הוענקה לו חרב סמוראי מקיסר יפן.
האטלנטיס הוטבעה על ידי ספינת הצי המלכותי הבריטי "אה"מ דבונשיר" ב-22 בנובמבר 1941 בשעה שנפגשה עם הצוללת הגרמנית U-126 למטרות תדלוק. למזלו של רוגה הצליחה הצוללת להבריח את הבריטים, לחלץ אותו ואת צוותו ובסופו של דבר להחזירם לגרמניה בביטחון.
רוגה היה מפקד סיירת העזר המצליח ביותר בזמן המלחמה והיה אחראי ללכידתן או הטבעתן של 22 ספינות של בעלות הברית בנפח כולל של 145,697 טון. על פעולותיו עוטר בצלב האבירים עם עלי אלון, אחד מן העיטורים הגבוהים ביותר של גרמניה הנאצית.
עם שובו לגרמניה מונה למפקד השייטת "רוגה" שנקראה על שמו, והיה אחד האחראים מטעם הקריגסמרינה על תכנון מבצע קרברוס, מבצע שבמהלכו הועברה קבוצת ספינות מלחמה גרמניות מצרפת לנורווגיה דרך התעלה האנגלית, השייטת שלו סיפקה תמיכה לחיילים הגרמנים בקורלנד וחיפוי על מיליוני הפליטים שנמלטו ממזרח פרוסיה בעקבות התקדמותו של הצבא האדום.
רוגה הועלה לדרגת קונטר-אדמירל בשנת 1943 ולדרגת ויצה-אדמירל בשנת 1945, בסופה של המלחמה הורה על הוצאתם להורג של מספר חיילים גרמנים שערקו מן הצבא.
אחרי המלחמה.
רוגה היה מן הקצינים המעטים שלא נעצרו על ידי בעלות הברית בתום המלחמה - דבר זה היה תוצאה של היחס הטוב שהוא נתן לשבויי המלחמה שנפלו ברשותו - אולם הוא נשפט וזוכה על ידי בית משפט גרמני באשמת ההוצאות להורג של עריקים בפקודתו.
בשנת 1957 הוא התגייס לבונדסוור בדרגת קונטר-אדמירל ומילה תפקיד חיוני בבניית הצי של גרמניה המערבית, הבונדסמרינה.
רוגה היה מפקד כוחות נאט"ו בשלזוויג-הולשטיין, משנת 1958 עד פרישתו מהצבא בשנת 1962.
לאחר מכן התגורר רוגה ברינבק, עד מותו ב-29 ביוני 1982.
ז'ורז' ז'אק דנטון
PCI-Express
אזוביון דגול
אֲזוֹבְיוֹן דָּגוּל (שם מדעי: ."Lavandula stoechas L") הוא בן-שיח ים-תיכוני, נדיר ובסכנת הכחדה ממשפחת השפתניים. הוא גדל על קרקעות חול-חמרה, במישור החוף ולמרגלות החרמון. הצמח עשוי להגיע עד לגובה של 70 ס"מ. ענפיו מעוצים בחלקם התחתון, ועליו צרים וארוכים. כל חלקי הצמח העיליים מכוסים שערות, חלקן שערות בלוטיות המכילות שמן ארומטי בעל ריח מיוחד. הפריחה היא בחודשים פברואר עד מאי והיא בצבע ארגמן - סגול.
מאפיינים.
אזוביון דגול הוא בן שיח צפוף, שעיר, מאפיר שגובהו עד 1 מ'. הצימוח והלבלוב בחורף בקיץ השלכת חלקית והעלים קטנים יותר. לאחר הבשלת הזרעים מתפוררת התפרחת והזרעים נפוצים יחד עם הגביע במהל הסתיו והחורף.
הגבעולים זקופים, רבועים, ירוקים, מעוצים בחלקיהם התחתונים.
העלים נגדיים, פשוטים, שעירים, יושבים, מוארכים וצרים ואורכם 1 עד 2 ס"מ וצבעם ירוק-מאפיר. שפתם תמימה ושוליהם מקופלים במקצת לאחור. בעת מילולם הם מעלים ריח טיפוסי.
התפרחות, שצבען סגולות-כחולות, דמויות שיבולת ומלוות חפים. הן מסועפות וצפופות ומוארכות הממוקמות בקצות ענפים, אורכן 2 עד 3 ס"מ וקוטרן כס"מ אחד. התפרחות מסתיימות לרוב בקבוצה של 3 עד 5 חפים סגולים בוהקים ("דגל מכאן שמו העברי). החפים גדולים בהרבה מהפרחים שצבעם סגול כהה.
הפרחים נראים מסודרים מתחת לציצת החפים בשורות אנכיות. הפרחים קטנטנים, סגולים ארגמן כהה ואורכם כ-8 עד 10 מ"מ.
הגביע דמוי צינור, שעיר, בעל 13 עד 15 עורקים ודו-שפתנית עם 5 אונות קצרות. האונה  העליונה מורחבת לפעמים.
הכותרת דו-שפתנית, מאוחת עלים, שתי השפתיים ברורות למדי, שתיהן נראות יפה מבחוץ. השפה העליונה בת 2 אונות. השפה התחתונה בת 3 אונות. השפה העליונה של הכותרת שטוחה פחות או יותר או קמורה מבפנים, בדרך כלל קצרה מהשפה התחתונה. צינור הכותרת ארוך ובולט במידה רבה מן הגביע. צבע הכותרת סגול כהה.
האבקנים שמספרם 4, מפורדים ומעורים בצינור הכותרת וחבויים בו. הזוג הקדמי ארוך מהאחורי.
השחלה עילית, בת 2 עלי שחלה, שמתחלקים בשלב מוקדם על ידי מחיצה מדומה ל-4 מגורות בעלות ביצית אחת, עמוד עלי 1 ו-2 צלקות.
הפרי מסוג מַפְרֶדֶת (schizocarp) שעשוי 4 פרודות (זרעים, אגוזיות יבשות) ועטופות בגביע משתייר.
הזרעים חלקים ומבריקים, בעלי עובר ישר.
כאמור בראש כל תפרחת ישנה ציצית של חפים סגולים. ציצית זו משמשת ככל הנראה כ"דגל" (מכאן שם המין) שמטרתו למשוך את המאביקים ממרחק, תפקיד שברוב מיני הצמחים ממלאים עלי הכותרת של הפרח.
בית גידול ותפוצה.
התפוצה במישור החוף ולמרגלות החרמון. אזוביון דגול גדל בבתות וגריגות על קרקעות חול-חמרה דלות-גיר החוף או חוסמס במישור החוף, ועל קרקע שבלתה מאבן חול נובית במרגלות החרמון. הוא גדל לרוב בגריגות של לוטם, קידה שעירה ומתנן שעיר. ביערות קק"ל נטועים מתפתחות האוכלוסיות היטב. הוא מוגן בשמורות הטבע לימן, הדסים, תל יצחק וחרוצים.