בשנת 1961 שב לירושלים ופתח לזמן קצר חנות ספרים, ממול לקפה "טעמון". הניסיון נכשל, והחנות נסגרה. הוא ניהל חיי בוהמה פרועים, וקנה לו שם של יוזם קטטות. בין השאר התגרה בחברי הכנסת, בבניין הסמוך, שבו שכנה באותה עת, והסתבך לא פעם עם משמר הכנסת. ביכורי כתיבתו, בעיקר שירים, לא צלחו, והוא לא פרץ אל ציבור הקוראים בארץ.
עומר אימץ לעצמו את גינוני משוררי דור הביט האמריקאי. הוא כתב את יצירותיו ברוח יצירותיהם, תרגם את ספריהם, והיה אפיגון נלהב של בשורת סופרי הביט בישראל. ספרו הפורנוגרפי והמתגרה "בדרך" (1966), שכתב בהשראת הספר "בדרכים", של ג'ק קרואק, גרם לשערורייה בישראל. הספר, שהיה רווי תיאורי מין נועזים, הוגדר כ"איום על המוסר הישראלי" ונאסר על עומר לפרסמו. עומר הוציא את ספרו בניגוד להחלטת הצנזורה ובעקבות זאת הורה פרקליט המדינה צבי בר ניב על העמדתו לדין, ועומר נדון למאסר ולקנס. העניין הגיע להכרעת בית המשפט העליון, שדן בערעורו של עומר על הרשעתו בעבירה של "פרסום תועבה" לפי סעיף 179 לפקודת החוק הפלילי, שחלה אז. על אף שבית המשפט העליון הניח כי מטרתו של עומר הייתה "להשתמש בדברי הניבול בתור אמצעי במלחמתו נגד תופעות חברתיות הנראות שליליות בעיניו... כדי לזעזע ולהדהים את הקורא, שיתעורר מתרדמתו", קבע בית המשפט כי אין להשתמש לכך בכל האמצעים, וכי פרסום חומר תועבה אינו חדל מלהיות כזה אף אם המניע לכך היה כשר. פסיקה זו נחשבת כיום למיושנת, ויש להניח כי פרסום ספרו של עומר כיום היה זוכה להגנת בית המשפט, אם העניין היה מגיע להגשת כתב אישום. השופט אלפרד ויתקון, שעמד בראש הוועדה לבדיקת סעיפי חוק איסור לשון הרע בשנת 1968, התייחס לפסק הדין נגד עומר וטען שיש לעדכן את החוקים על מנת להגן על חופש הביטוי באמנות, בספרות ובמדע.
בשנת 1967 התגייס עומר לחטיבה הירושלמית, הצבא סלח לו על הנפקדות וההשתמטות שלו, ועומר הצטיין כחובש קרבי בפריצה לעיר העתיקה דרך השער החדש. מיד לאחר תום המלחמה הצטרף לחוגי השמאל הקיצוני והיה חבר בתנועת "מצפן", ובין ראשוני הקוראים לנסיגה מיידית מהשטחים. הוא התחתן בנישואים לא מוצלחים וחווה גירושים קשים, ושנים רבות גידל לבדו את בתו הראשונה (מאוחר יותר נישא בשנית ונולדו לו שני ילדים נוספים). באותה תקופה התקרב לסופרי ירושלים ומשורריה, כמו יהודה עמיחי, פנחס שדה, אריה זקס, אהרן שבתאי ואחרים.
עומר היה מבקר ספרותי חריף, בוטה ונשכני במיוחד. במשך שבע שנים ערך את הטור הספרותי "נמר של נייר", בשבועון "העולם הזה". הוא חולל לא מעט שערוריות ספרותיות, הן כסופר והן כמבקר. הוא פגע בכוונת מכוון במבוקריו, ועורר עליו טינה ושנאה של רבים. עם זאת, מדורו "נמר של נייר" היה החריף והאמיץ שבכלי הביטוי והביקורת באותה תקופה ותרם תרומה מכרעת לריענון שורות ולשחיטת פרות קדושות. במקביל היה עומר פטרונם של מחברים, צעירים וותיקים כאחד, שנדמו בעיניו יוצאי דופן או אנטי-ממסדיים דוגמת מרדכי אבי-שאול, מידד שיף, עמוס אריכא, יגאל גלאי, רינו צרור, אריה קרישק, יצחק בר-יוסף ורבים אחרים.
עומר התגורר בירושלים רוב חייו, וכן בקיבוץ שמיר.
בשנת 1984, לאחר סדרה של התקפי לב נפטר דן עומר בירושלים, לאחר שסירב לעבור ניתוח מעקפים. בן 44 בלבד במותו. ארכיונו נמסר על ידי משפחתו ל"היברו יוניון קולג'", שם הוא נשמר כיחידת ארכיון עצמאית, בחדר על שמו.
שאיפת ממסים נדיפים
ממסים נדיפים מהווים קבוצה מגוונת של חומרים ממסים אורגניים, חומרים דליקים וגזים הנשאפים באופן מכוון כסמים פסיכואקטיביים. השפעותיהם של חומרים אלה נעות בין תחושת שכרות, בדומה לשכרות מאלכוהול לבין הזיות. ממסים נדיפים נמצאים בשימוש בעיקר בקרב ילדים, בני נוער, אסירים ואנשים אחרים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך, המשתמשים בחומרים הללו כסם. הסיבה לכך היא שחומרים אלה, המיועדים לשימושים אחרים, נמכרים באופן חוקי, במחיר זול יחסית או מצויים במוצרים זמינים וחוקיים, כגון: מכלי תרסיס, דבקים, מטהרי אוויר, בנזין לרכב, נוזל למציתים, צבע, מדללי צבע, פריאון (גז קירור למזגנים), חומר לניקוי מקלדות מחשב ועוד.
ממסים נדיפים עלולים להזיק לבריאות המשתמשים כיוון שאינם מיועדים לשימוש אדם בריכוזים שבהם הם משווקים. חלק מן המשתמשים בממסים נדיפים נפגעים ואף נהרגים כתוצאה מהשפעות החומרים העלולים לגרום להיפוקסיה (חנק כתוצאה ממחסור בחמצן), דלקת ריאות, אוטם שריר לב או דום לב, או חנק כתוצאה משאיפת קיא. משתמשים אחרים נפגעים כתוצאה מהשפעות חומרים נוספים המעורבים בממס הנדיף, כך למשל, כוויות כתוצאה מהתלקחות אדי דלק, או התנהגות מסוכנת בשעה שהם תחת השפעת הסם, למשל, קפיצה מגג בניין לאחר שאיפת פריאון.
הממסים הנדיפים המשמשים כסמים, לא הוכרו כסמים בפקודת הסמים המסוכנים בישראל. מצב דומה קיים בארצות הברית ובמדינות אחרות בעולם. בארצות הברית וקנדה דאגו רשויות הממשל המקומי להגביל את מכירת כמה מן הממסים הנדיפים המשמשים כסמים. כך למשל, הוגבלה מכירת "דבק מטוסים" לקטינים, כיוון שחומר זה משמש לעיתים קרובות כסם. השימוש בממסים נדיפים כסם מכונה לעיתים קרובות בשם "הרחת דבק" (אנגלית: glue sniffing, huffing, chroming).
שיטת השימוש.
משתמשי ממסים נדיפים שואפים את אדי החומר או תרסיס של החומר, זאת באמצעות הצמדת שקית פלסטיק לפיהם ולאפם, או על ידי שאיפת החומר ישירות מן המכל שבו הוא נמכר, למשל דלק או מדלל צבע. גז תחמוצת החנקן המשמש כחומר דוחף במכלי קצפת מתוקה מוכנה, תרסיסים לשיער או מכלי תרסיס שמן לטיגון, מוחדר לשקית פלסטיק ונשאף ממנה. יש משתמשים המסננים את התרסיס באמצעות סמרטוט. גזים מסוימים, כגון פרופאן ובוטאן נשאפים ישירות ממכל הגז שבו הם נתונים.
מעת שהגז חודר לריאות הוא נספג במהירות למחזור הדם. לעיתים ההשפעה הפסיכואקטיבית של הממס הנדיף היא כה מהירה עד שהיא דומה להשפעת הזרקה של סם פסיכואקטיבי ישירות לווריד.
השפעת שימוש בממסים נדיפים עשויה להיות מגוונת מאוד בהתאם למינון החומר ולסוג החומר שבו נעשה שימוש. אדם השואף כמות קטנה של אדי "דבק מטוסים" או מדלל צבע עשוי להיפגע באופן דומה לשכרות מאלכוהול – מצב של עוררות, תחושת עליצות קיצונית (אופוריה) ולאחריה תחושת דיכאון. אדם השואף כמות גדולה של ממסים או גזים, עשוי לחוש בהשפעות חזקות יותר של הסם, כגון עיוות בתפיסת מקום וזמן, הזיות והפרעות נפשיות.
בטווח הקצר לאחר השימוש משתמשים רבים חווים כאבי ראש, בחילה והקאות, הפרעה בדיבור, אובדן קואורדינציה ונשימה קולנית. לאחר שימוש ממושך בממסים נדיפים מופיעה פריחה אופיינית על עור הפנים, סביב האף והפה. בגדיהם, עורם ונשימתם של משתמשים בממסים נדיפים מדיפים ריח חריף של החומר הכימי שבו השתמשו, דבר המשמש אחד הסימנים הבולטים להתמכרות. לעיתים ניתן לזהות את הממס הנדיף אף בזיעתם של המשתמשים.
השפעות בריאותיות.
ממסים.
השימוש בממסים נדיפים עלול לגרום לנזק למוח, למערכת העצבים, לכבד וכן לאיברים אחרים בגוף. בטווח הקצר מקרי המוות כתוצאה משימוש בממסים נדיפים נגרמים בעיקר משאיפת קיא בשעה שהמשתמש חסר הכרה, או משילוב של דיכוי מערכת הנשימה והיפוקסיה, סיכון זה גבוה במיוחד בעת שימוש בגזים כבדים מן האוויר כגון בוטאן או אדי בנזין. הסיכון שבשימוש במנת-יתר קטלנית של הסם, בעת שימוש בממסים נדיפים, גבוה יותר משימוש במנת-יתר בהזרקת אופיאטים כגון הרואין.
ניתן למנוע את רוב מקרי המוות כתוצאה משימוש בממסים נדיפים אם המשתמש מקבל טיפול החייאה באופן מיידי לאחר הפסקת הנשימה. אולם רוב מקרי המוות מתרחשים בשעה שהמשתמש נמצא לבדו, או בחברת משתמשים אחרים שאף הם תחת השפעת הסם. ממסים נדיפים מסוימים מסוכנים יותר מאחרים, כך בנזין וגז קירור למזגנים.
היפוקסיה עלולה להתרחש בשעה שהמשתמש שואף את הגז מתוך שקית פלסטיק הצמודה לפניו, דבר המונע ממנו לנשום אוויר צח. אולם, חלק מן הגזים הנשאפים כבדים מן האוויר ועלולים שלא להינשף מן הריאות אם המשתמש מתחיל לנשום ברדידות. משתמשים רבים אף סבלו מכוויות קטלניות לאחר שהשתמשו בחומרים דליקים.
נשים הרות המשתמשות בממסים נדיפים עלולות ללדת תינוקות במשקל נמוך יותר ובעל תחלואה גבוהה יותר. קיימים מחקרים המצביעים על שכיחות גבוהה יותר של מומים מולדים אצל נשים אשר שאפו בנזין בעת ההריון.
גזים.
שאיפת בוטאן עלולה לגרום לסחרחורות, הרדמות, מחסור בחמצן, חוסר סדירות בקצב הלב וכוויות קור. בוטאן הוא הגז הנמצא בשימוש רחב ביותר בבריטניה כסם פסיכואקטיבי וגרם ל-52% ממקרי המוות בין משתמשי ממסים נדיפים בשנת 2000. על ידי התזת בוטאן ישירות לגרון, זרם הנוזל עלול עם התפשטותו לרדת לטמפרטורה של מינוס 20 מעלות צלזיוס ולגרום לכיווץ שרירי הגרון. חלק מן הממסים הנדיפים עלולים לגרום אף לדום לב פתאומי. חלק מן הגזים הנשאפים גורמים כנראה לרגישות יתר של הגוף לאדרנלין. במצב זה, עליה פתאומית ברמת האדרנלין בגוף (למשל כתוצאה מפחד פתאומי הנגרם מהזיות), עלולה לגרום לחוסר סדירות קטלנית בקצב הלב.
גז תחמוצת החנקן עלול לגרום למוות כתוצאה מחנק אם המשתמש שואף את הגז ישירות ממכל גדול, מסיכה או צינור. בדרך כלל, משתמשים אקראיים של תחמוצת החנקן ממשיכים לנשום אוויר צח לאחר ששאפו את הגז מתוך בלון או שקית. אולם, אם המשתמש חובש מסיכה המחוברת למכל הגז הוא נושם גז טהור ללא נשימת חמצן. אם הגז נשאף ישירות ממכל גז, ההתפשטות המהירה של הגז גורמת לירידה חדה בטמפרטורה ועלולה לגרום לכוויות בשפתיים ובגרון, דבר שאינו מתרחש בעת שאיפה מבלון.
דפוסי שימוש.
ארצות הברית.