במבחנים האמריקאים לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערכו ביולי 2016 סיימה קושיאן ראשונה במקבילים מדורגים ושמינית בקרב-רב ולקחה חלק בקבוצה האמריקאית הנקראת "החמישייה האחרונה" (לורי הרננדז, גבי דאגלס, סימון ביילס, אלי רייזמן וקושיאן). במשחקים האולימפיים עצמם, היא זכתה במדליית זהב בגמר הקרב רב הקבוצתי בתוצאה של 184.897 נקודות, לפני רוסיה (176.688 נקודות) וסין (176.003 נקודות). היא התחרתה בתרגיל החזק שלה, מקבילים מדורגים וקבעה את התוצאה הגבוהה בתחרות (15.933 נקודות).
איליה צ'אושסקו
איליה צ'אושסקו (ברומנית: Ilie Ceaușescu; 8 ביוני 1926 - 1 באוקטובר 2002) היה גנרל בצבא רומניה, פוליטיקאי וסגן שר ההגנה של רומניה, אח של שליט רומניה הקומוניסטית, ניקולאה צ'אושסקו.
ביוגרפיה.
איליה נולד ב-Scornicești, ילד שישי למשפחת צ'אושסקו ולמד שבע שנות בית ספר יסודי ולאחר מכן ניסה להתקבל כחניך בבית חרושת בבוקרשט, אך נדחה בגלל חוסר מקום פנוי - על מאה מקומות עבודה התחרו אלף וחמש מאות מועמדים. הוא שב לכפר הולדתו ועיבד את אדמת המשפחה.
באוקטובר 1946 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הרומנית והיה פעיל בתעמולה לקראת הבחירות. לאחר מכן נשכר כקופאי בקואופרטיב הצרכני בכפר, שם נשאר עד 1950. ב-1952 נשלח ללימודים בבית הספר הצבאי הפוליטי מספר 3 ולאחר שנת הכנה הועלה לדרגת סגן. בשנים 1953 - 1954 היה למנהל הספרייה של בית הספר ולראש המועדון ובשנים 1954 - 1955 לימד כלכלה פוליטית בבית הספר התיכון הצבאי "שטפאו הגדול". בשנים 1955 - 1959 למד באקדמיה הצבאית של בוקרשט בפקולטה הצבאית פוליטית. בסיום לימודיו הוסמך להיות מדריך של המפלגה הקומוניסטית הרומנית ולאחר שעבר מבחנים מתאימים, קיבל ב-1963 דיפלומה של בוגר הפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת בוקרשט. בהמשך, ב-1969, קיבל צ'אושסקו תואר של דוקטור בהיסטוריה.
לאחר הגעתו של ניקולאה צ'אושסקו לתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית התקדם איליה בתפקידיו במסגרת האקדמיה הצבאית וגם בדרגותיו, ב-1977 קיבל דרגת גנרל מיור וב-1982 כבר היה גנרל לויטננט עם שני כוכבים. הוא התמנה לתפקיד סגן שר ההגנה ובמהלך המהפכה הרומנית היה שר ההגנה בפועל לכמה שעות. גנרל ֻֻסטנקולסקו, שהתמנה לתפקיד שר ההגנה, הורה על מעצרו של איליה צ'אושסקו.
בשלבים המוקדמים של המהפכה הרומנית, ב-20 בדצמבר, כאשר החלו הפגנות בקלוז'-נאפוקה, הגיע לשם איליה צ'אושסקו ולאחר התייעצות עם הגורמים המקומיים הכריז על מצב חירום ועזב. על כך הוגש נגדו כתב אישום לאחר המהפכה, כשהוא נחשד ב"הסתה להריגה". הוא גם הועבר מהכוחות הסדירים לכוחות המילואים.
הידרו-אקוסטיקה
ארג'ון
בילי באסט
ויליאם אייזיה "בילי" באסט (באנגלית: William Isiah "Billy" Bassett; 27 בינואר 1869 - 8 באפריל 1937) היה כדורגלן, מנהל ונשיא עבר אנגלי בקבוצת וסט ברומיץ' אלביון.
ביוגרפיה.
קריירת משחק.
באסט נולד בעיר וסט ברומיץ', ולאחר ששיחק במספר קבוצות נוער חובבניות הצטרף בשנת 1886, בגיל 17, לקבוצת וסט ברומיץ' אלביון. הוא שיחק בקבוצה במשך 13 שנים, במהלכן זכה עמה פעמיים בגביע ה-FA - ב-1888 לאחר ניצחון 1–2 על פרסטון נורת' אנד, וב-1892 לאחר ניצחון 0–3 על אסטון וילה. הוא ערך 261 הופעות ליגה ו-311 הופעות רשמיות בכל המסגרות במדי הקבוצה, וכבש במדיה 61 שערי ליגה. בנוסף, ייצג באסט גם את נבחרת אנגליה, במדיה כבש שמונה שערים ב-16 הופעות.
ב-28 באפריל 1894, במשחק ידידות מול מילוול, היה באסט למורחק הראשון בתולדות וסט ברומיץ', בעקבות שימוש בשפה שאינה הולמת כלפי שחקן יריב. משחקו האחרון של באסט בקריירה היה בתבוסה 1–7 לאסטון וילה במסגרת המחזור האחרון בעונת 1898/99.
קריירת ניהול.
ב-1905, בעקבות פרישתם של כל חברי הנהלת הקבוצה, נכלל באסט בדירקטוריון החדש של וסט ברומיץ' אלביון. הקבוצה הייתה נתונה במצב כלכלי קשה, אך באסט בצוותא עם הנשיא הארי קיז, הצילו את המועדון מפשיטת רגל בעזרת סדרה של אירועי התרמה מקומיים.
ב-1908 היה באסט לנשיא הקבוצה, תפקיד בו כיהן עד למותו 29 שנים אחר כך. ב-1910 הציל את הקבוצה פעם נוספת מפירוק, כששילם מכיסו את משכורות השחקנים. במסגרת פעילותו בעולם הכדורגל האנגלי, נטל באסט חלק פעיל בפיתוחה של התאחדות הכדורגל האנגלית ושל הליגה באנגליה.
היריבות הספורטיבית בין אנגליה לסקוטלנד בשנותיו של באסט כשחקן, השפיעה עליו גם כמנהל. בכל שנות נשיאותו לא החתימה וסט ברומיץ' ולו שחקן סקוטי אחד.
מותו ומורשתו.
באסט נפטר בעירו ב-8 באפריל 1937, כשהוא בן 68. יומיים אחר כך, הקדימה דקת דומייה את הפסדה של וסט ברומיץ לפרסטון נורת' אנד במסגרת חצי גמר הגביע האנגלי באצטדיון הייבורי. מעל למאה אלף אנשים צעדו ברחובות העיר במסגרת מסע הלווייתו של באסט.
באסט נחשב לאחד מהאבות המייסדים של הכדורגל המקצועני באנגליה, ולדמות משמעותית בהיסטוריה של וסט ברומיץ' אלביון, הן כשחקן והן כמנהל ונשיא.
אהרן כהנשטם
אהרון (אהרן) בן משה כַּהָנְשְׁטָם (1859, פלוצק, פולין - 1920, קייב) היה משפטן, מחנך, ממייסדי החינוך היהודי המודרני במזרח אירופה ומראשיו. עמד בראש רשת בתי ספר העבריים הציוניים במזרח אירופה "תרבות".
בילדותו ובנעוריו למד במערכות החינוך היהודי המסורתי של אמצע המאה ה-19, ואחר כך פנה ללימוד עצמי ולהרחבת השכלתו בגימנסיה פולנית. למד משפטים באוניברסיטת ורשה והחליט להתמסר לחינוך יהודי מודרני ברוח "ההשכלה". ב-1895 קיבל לידיו ניהול תלמוד תורה בלודז' והפכו למוסד חינוכי מודרני, שבו היו גם לימודי מלאכה וחקלאות. ב-1907 הצטרף לניהול "הקורסים הפדגוגיים" וב-1911 הקים וניהל, מטעם "חברת מפיצי השכלה" בגרודנו, קורסים פדגוגיים שהפכו ל"מכון להכשרת מורים בגרודנו". כהנשטם הרצה בעיקר על חידושי הפדגוגיה במערב אירופה. במכון הייתה גם מגמה להנחלת "החינוך העמלני בארץ ישראל". יש המעידים שמשנתו של כהנשטם שימשה השראה לתפיסה החינוכית שהייתה ביסוד רשת של זרם העובדים בארץ ישראל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה לראש חברת "תרבות" שפעלה בעיקר ברוסיה הלבנה ובפולין להפצת החינוך היהודי המודרני ולהקמת רשת בתי ספר יהודיים (הבולט בהם היה הסמינר העברי למורים בקייב, שאותו ניהל מ-1918). ב"מלחמת השפות" בין היידיש לעברית כשפת הלימוד במערכות החינוך היהודי, תמך כהנשטם בתקיפות בהשלטת העברית כשפת הלימוד האחת והיחידה. פעולתו נקטעה עם מותו ב-1921.
אחרי מותו התפרסם בכתב העת של הסתדרות המורים בישראל "החינוך" (תרפ"ב, 1922) מאמרו היחיד (בתרגום יצחק ספיבק) "הוראת ההיסטוריה בבית הספר העממי". הוא יצא גם כחוברת ב-1924 בהוצאת "קוהלת" בתל אביב. המאמר עסק בשיטת "הלמידה המשמעותית" בבית הספר היסודי, שאותה פיתח בבתי הספר של "תרבות". השיטה מבוססת על הדרכת המורה להתמודדות עם מושג הזמן, המחשת הנלמד לתלמיד, תוך מתן אוטונומיה וגמישות למורה בדרך הלימוד. לימים נקרא על שמו סמינר המורים הידוע של "תרבות" בווילנה שבליטא.
בתל אביב נקרא רחוב על שמו.
יהודית חולודנקו (חלד)
יהודית חולודנקו (ידועה בשם המשפחה חלד; 1900 – 26 באוגוסט 1956, כ' אלול תשט"ז) הייתה מחנכת בשפה העברית ופעילה חברתית-ציונית. חברה בוועד ההורים המרכזי בתל אביב ובהתאחדות לשוויון נשים.
קורות חיים.
יהודית חולודנקו נולדה בקרבת פינסק במחוז ברסט בשטחי האימפריה הרוסית (בלארוס של ימינו) בחודש אב שנת תר"ס (1900) לאליהו פיינשרייבר (בן הרב יעקב מקוסויבי) ולשרה איטה בת רבי יעקב הרש זקהם-פיטקובסקי (ממשפחה מיוחסת לרבי ישראל מקדושי רוז'ינוי המתו על קידוש השם במאה ה-17). מוצא המשפחה מגזע גאונים וקדושים מצד אחד, עד רש"י ולמעלה ממנו עד הלל הכהן, ומצד שני שורשיהם בבית רב שרירא גאון ורב האי גאון, ומרבנו זרחיה הלוי בעל "המאור" וגאוני ספרד.
קיבלה חינוך יהודי מסורתי. למדה בגימנסיה בבריסק. במלחמת העולם הראשונה הוגלתה המשפחה על ידי הצבא הרוסי ועברה לעיירה רוז'ינוי. ברוז'ינוי פעלה כמורה ומחנכת לנוער הציוני ולימדה עברית ומורשת ישראל. משם עברה לקייב. למדה במחלקה הרפואית פדגוגית של האוניברסיטה, בקורסים לגננות, ולחינוך עברי אצל המורה יצחק אלטרמן שהעביר זה מכבר את בית ספרו מוורשה לקייב.
בעיר השתייכה לאגודת צעירי ציון והייתה גם יו"ר של סניף האגודה בפרבר קייב "סלובודקה". נאסרה יחד עם כל חברי הוועידה החשאית הכל-רוסית של "צעירי ציון" (1922). בין הנאסרים היו: אליהו אפשטיין, דוד בר-רב-האי, ברוך ויינשטיין, נחום ורלינסקי ומאיר ארגוב. מאסרה הוחלף בנסיעה לארץ ישראל (1923) לאחר שנישאה בשנת 1922 לד"ר אהרן חולודנקו (חלד), רופא קופת חולים עממית בת"א ובמושבות השרון ובנו של המחנך העברי, אברהם חולודנקו.
עם עלייתם ארצה, העלו בני הזוג חולודנקו את הוריה של יהודית והתיישבו בעיר תל אביב ברחוב יבנה 46.