No Time to Die
No Time to Die (בעברית: לא זמן למות) הוא סינגל שהקליטה הזמרת-יוצרת האמריקאית בילי אייליש, מתוך הפסקול של הסרט "". השיר יצא לאור ב-14 בפברואר 2020, על ידי חברות התקליטים דארק-רום רקורדס ואינטרסקופ רקורדס.
אייליש היא האמן הצעיר בהיסטוריה שכתב והקליט שיר נושא לסדרת ג'יימס בונד; בגיל 18. השיר זכה בפרס גראמי לשיר הטוב ביותר שנכתב למדיה חזותית, בטקס הענקת פרסי גראמי שהתקיים ב-14 במרץ 2021, וכן זכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
רקע והפקה.
השיר עצמו "No Time to Die", הוא מעין בלדה. רויסין או'קונור מהעיתון הבריטי אינדפנדנט, סיפר שהשיר עצמו "מיציג אלמנטים קלאסיים מנושאי סדרת ג'יימס בונד הזכורים ביותר, כולל בנייה איטית; נושא אפל ורועד; ותזמורת דרמטית".
קאסי דה קוסטה מאתר המוזיקה "הדיילי ביסט" אמרה שהשיר "מתחיל במוזיקת פסנתר מצוברחת, אטמוספירית, לפני שהאלטו ויברטו המופץ של אייליש מתגנבת בתצפיות דיכאוניות אך מעורפלות על אהבה, אובדן ואלימות".
קידום.
בינואר 2020, הוכרז כי אייליש תשיר את שיר הנושא של הסרט "לא זמן למות", הסרט ה-25 בסדרת ג'יימס בונד. אייליש עצמה כינתה את המעמד כהזדמנות של "כבוד ענקי", אחיה פיניאס או'קונל אמר שהם "מרגישים כל כך בני מזל למלא תפקיד קטן בזכיינית כל כך אגדית".
בטקס פרסי האוסקר ה-92 אמרה אייליש כי הבלדה "נכתבה" ו"נעשתה כבר".
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הרשמי לשיר יצא ב-1 באוקטובר 2020. הווידאו צולם בשחור-לבן ובוים על ידי דניאל קליינמן. הקליפ גם מציג סצינות המופיעות בסרט "לא זמן למות".
ביקורות ושבחים.
אייליש היא האמן הצעיר בהיסטוריה שכתב והקליט שיר נושא לסדרת ג'יימס בונד; בגיל 18. “No Time To Die” זכה בכ-26 פרסים עד כה, ושבר את השיא עבור שיר הנושא של ג׳יימס בונד עם מספר רב יותר של פרסים.
יאן מיאל
יאן מיאל (Jan Miel; 1599–1663) היה צייר וחרט פלמי, שהיה פעיל באיטליה. תחילה הוא היווה חלק ממעגל ציירי הז'אנר ההולנדי והפלמי ברומא המכונים "הבמבוצ'אנטי" והיו ידועים בזכות סצינותיהם המתארות את המעמדות הנמוכים ברומא. בהמשך התרחק מהסגנון הבמבוצ'אנטי וצייר נושאי היסטוריה בסגנון קלאסי.
הוא שיתף פעולה עם אמנים רבים ברומא ועבד בחלק האחרון של חייו בטורינו כצייר החצר של צ'ארלס עמנואל השני, דוכס סאבוי.
חייו.
יאן מיאל נולד, ככל הנראה, בבורוורן-וואאס, או אולי באנטוורפן. אין מידע על הכשרתו, אך ההנחה היא שהתרחשה באנטוורפן. הביוגרף האיטלקי מהמאה השבע-עשרה ג'ובאני בטיסטה פסרי טוען כי ההכשרה של יאן מיאל הייתה אצל אנתוני ואן דייק בפלנדריה, אך אין שום ראיות להצהרה זו.
השהות של מיאל ברומא בתקופה 1636 - 1658 מתועדת, אך ייתכן שהוא כבר היה שם משנת 1633. ברומא הוא הפך לחבר בבנטפוכלס, אגודה של אמנים הולנדים ופלמיים שבעיקר עבדו ברומא. היה נהוג שהבנטפוכלס נתנו כינוי נוסף לחבר באגודתם. עבור מיאל מתועדים שני כינויים שונים: Bieco (שפירושו פזילה באיטלקית) והונינג-בי (שפירושו דבורת דבש) שלפיהם הוא היה ידוע באיטליה.
ברומא הוא גם נקשר למעגל ציירי הז'אנרים שיצירתם הושפעה מצייר הז'אנר ההולנדי פיטר פאן לר וכונו במבוצ'אנטי. הבמבוצ'אנטי היו בעיקר אמנים הולנדים ופלמיים שעבדו ברומא, שהפיקו בעיקר ציורים קטנים או הדפסים מחיי היומיום של המעמדות הנמוכים ברומא ובסביבה הכפרית. יאן מיאל היה דמות מרכזית בהתפתחותה של מסורת חדשה זו ברומא.
מיאל הפך בשנת 1648 לאמן הצפוני הראשון שהתקבל לאקדמיה של סנט לוקה, אגודה יוקרתית של אמנים מובילים ברומא. תועדה שהותו של מיאל בצפון איטליה בסביבות שנת 1654. משנת 1658 ועד מותו התגורר בטורינו, שם מונה לצייר החצר של צ'ארלס עמנואל השני, דוכס סבוי.
יצירתו.
הציורים המתוארכים הראשונים של מיאל משנות ה-1630 כבר מראים את השפעתם של פיטר פאן לר והבמבוצ'אנטי בכך שהם מתארים חיים של המעמד הנמוך העוסקים בחיי היומיום שלהם או משחקים. הנושאים הפופולריים כללו מהמרים, רקדנים בכפר, בעלי מלאכה, סנדלרים, נגנים, מטיילים, וכו'. דוגמאות לעבודותיו המוקדמות בז'אנר זה כוללות את ״הנגנים״ ואת ״הסנדלר״ שניהם הופקו בשנת 1633. בתקופה זו עיבד מחדש והעתיק ציורים של פאן לר.
דוגמה ליצירה בסגנון "במבוצ'יאנטי" היא "השרלטן" (בארמיטאז') . הפרשנות המסורתית ליצירה - מתארת ​​רוכל המטייל עם עוזריו, ומדגים בפני קהל צופים חסרי השכלה את ההשפעות החיוביות של מרכולתו. הציור מהמאה ה-16, "המנתח" של יאן סנדרומדיה דה לארטה עס ואן המסן, תיאר את ״המנתח״ שהתחזה שמוציא עם סכין מהגולגולת הפתוחה של המטופל את מה שמכונה 'אבן השיגעון'. ציור הז'אנר של המאה השבע-עשרה חזר לנושא באופן קבוע כפי שניתן לראות ביצירותיהם של אדריאן ברואר, יאן סטיין ודוד טנירס הצעיר. הדמויות העיקריות בציור בהרמיטאז' מוצגות כשהן לבושות כדמויות של קומדיה דלארטה: השרלטן לובש את המסכה והתלבושת של איל דוטורה ואילו לנגן הגיטרה יש תחפושת של משרת מטורף. יאן מיאל צייר יצירות אחרות באמצעות דמויות מהקומדיה דלארטה כמו "קרנבל ברומא" (1653) ו"חזרות השחקנים".
בשנות ה -40 של המאה ה-16 ו- 1650 החל מיאל, לצייר כמו מיכלאנג'לו צ'רקוצי, להרחיב את היקף ציורי היומיום ולהקדיש פחות תשומת לב לנוף שמסביב. במקום זאת הדגיש את ההיבטים האנקדוטליים של חיי העיר. יצירות אלה שימשו שוב ושוב כמודל על ידי ציירי הבמבוצ'אנטי במחצית השנייה של המאה ועל ידי ציירי הז'אנרים שעבדו ברומא בראשית המאה ה -18.
מיאל תרם את תרומתו המקורית ביותר לציור ז'אנר באמצעות ציורי סצינות קרנבל. דוגמה לכך היא ה"קרנבל בכיכר קולונה" (1645). הציור נותן ייצוג רב עוצמה של הקרנבל.
כמקובל בקומפוזיציות "הבמבוצ׳אנטיות" של מיאל, אנשים אצילים ואנשים פשוטים מופיעים באותה סצנה: האצולה הרומית הרוכבת על סוס, מוצגת בתלבושות אלגנטיות. לעומתם האנשים הפשוטים מצטופפים בכיכר ועוסקים בשעשועים, במשחקים פשוטים ופעילויות דלות אחרות. להקת קומדיה דלארטה העומדת על עגלה משתתפת גם היא בהילולה. העשייה מתקיימת ביום האחרון של הקרנבל כשההתרגשות הגיעה לשיאה. כפי שהקרנבל מכריז על תחילת האביב, הדמות המציינת את החורף - משתלשלת מהגרדום מצד שמאל שבציור.
שיתופי פעולה.
מיאל שיתף פעולה לעיתים קרובות עם אמנים אחרים כפי שהיה המינהג באותה תקופה. הוא צייר את "מראה העיר" של ויויאנו קודצי ואלסנדרו סלוצ'י והנופים של גאספארד ד'גט ואנג'לוצ'יו.
יאן מיאל עבד באופן הדוק במיוחד עם אלסנדרו סלוצ'י, חדשן חשוב בציור מראות העיר. סלוצ'י ייצר מראות פנטסטיים רבים, אשר שילבו לעיתים קרובות אנדרטאות רומיות עתיקות בסביבות דמיוניות. שיתוף הפעולה בין שני האמנים החל בשנת 1635 והסתיים כשמיאל עזב את רומא לטורינו בשנת 1658 . עם זאת, הדוגמה המתוארכת היחידה למאמצי שיתוף הפעולה של שני האמנים היא נמל דמיוני המתוארך לשנת 1656. מיאל הצטיין בתיאור סיפורים, שמילאו את השטחים הפתוחים בנופים של ​​סלוצ'י. מיאל כלל לרוב סצינות אנקדוטליות מרובות ביצירה יחידה. הדבר ניכר בציור "מראה ארכיטקטוני עם מזרקה, ארמון גותי ודמויות על הרציף" (1708). קומפוזיציה זו מציגה קבוצות שונות של אנשים הפועלים באופן עצמאי זה מזה. דמויותיו של מיאל היו בדרך כלל אכרים, קבצנים, עקרות בית וסבלים לעיתים קרובות מעורבבים עם גברים ונשים לבושים באלגנטיות, שהעניקו מגוון עשיר של חיי יום-יום רומיים תוספת לתפאורה האדריכלית שיצר סלוצ'י.
יש עדויות לכך שבשנת 1641 תועד יאן מיאל בסטודיו של אנדראה סלוצ'י. שיתוף פעולה כזה הוא די יוצא דופן מכיוון שסלוצ'י היה מבקר חשוב של סגנון הבמבוצ'יאנטי שמיאל היה נציג חשוב שלו. שהות זו בסטודיו של סלוצ'י אולי סייעה להתפתחותו כאמן. מיאל עבד עם אנדראה סאצ'י על הציור "אורבן השמיני מבקר בכנסייה" (1641). ההערכה היא שסאצ'י ביצע בעצמו רק חלק קטן מהציור וכי יאן מיאל מחק את דמויות בחזית לאחר שנרשמו על ידי שאצ'י.
אחרית ימיו.
בסביבות שנת 1650 החל יאן מיאל לצייר פחות בסגנון הקודם והתרכז בציורים דתיים לכנסיות רומיות בפורמט גדול. ישנן מספר יצירות משנות 1650 בסגנון מכובד יותר, כמו "מזבח של המדונה והילד עם הקדושים בדואומו די סנטה מריה דלה סקאלה המתוארך לשנת 1651. במקביל יצר מיאל גם ציורים קטנים עם נושאים דתיים. עבודות אלה הוזמנו על ידי פטרונים בולטים מרומא כמו משפחת ברבריני. עבודתו הראתה גם נטייה לקלאסיקה כפי שמעידים "דידו ואנייס".
לאחר שעבר לטורינו בשנת 1658, הוא קישט את בית הצייד המלכותי בסצינות רחבות היקף. הוא צייר יותר ויותר ציורים היסטוריים המדגימים את השתלטות הסגנון הקלאסי על יצירתו, שכבר נראה בציורים הדתיים של שנות ה-50. מיאל החל גם ללמוד ולהעתיק את עבודותיו של רפאל, בדיוק כפי שהעתיק את עבודותיו של פיטר ואן לאר בראשית דרכו.
קיר סטארמר
סר קיר רודני סטארמר (באנגלית: Keir Rodney Starmer; נולד ב-2 בספטמבר 1962) הוא פוליטיקאי בריטי, מנהיג מפלגת הלייבור ויושב ראש האופוזיציה הבריטית. מייצג את המחוז הלונדוני הוברן וסנט פנקראס בבית הנבחרים הבריטי.
ביוגרפיה.
סטארמר נולד בסאת'ק שבלונדון ונקרא על שמו של אחד ממייסדי מפלגת הלייבור, קיר הארדי. הוא סיים תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת לידס ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת אוקספורד ב-1986. כעורך דין סייע לארגוני עובדים שונים ושימש בצוות ההגנה של הנתבעים במשפט מקלייבל. הוא עסק בעיקר בנושאי זכויות האדם וחיבר מספר ספרים בנושא. בנובמבר 2008 מונה לראש שירות התביעות המלכותי (מנהל התביעה הציבורית).