במהלך שנות השבעים החלה השפה האדריכלית של סטירלינג להשתנות ככל שהיקף הפרויקטים שלו עבר מקטן (ולא רווחי במיוחד) לגדול מאוד. הארכיטקטורה שלו נעשתה נאו-קלאסית באופן מובהק יותר, אם כי היא נותרה נטועה עמוק במודרניזם . זה הניב גל של פרויקטים עירוניים רחבי היקף, ובמיוחד שלושה פרויקטים מוזיאלים עבור דיסלדורף, קלן ושטוטגרט. כשזכה בתחרות העיצוב של גלריית החנויות - נוי שטאטגלרי () זה התקבל כאות ומופת לפוסט - מודרניזם, תווית שהתקבעה ושהוא עצמו דחה אותה, ונחשבה בעיני רבים לעבודה החשובה ביותר שלו.
כחלק מההתרחבות העולמית של פעילותם המקצועית של סטירלינג ווילפורד החל משנות השבעים, השלים המשרד שלהם ארבעה מבנים משמעותיים בארצות הברית, כולם מבני אוניברסיטאות: תוספת לבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת רייס ביוסטון, טקסס; מוזיאון ארתור מ. סאקלר באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג', מסצ'וסטס; מרכז שוורץ לאמנויות הבמה באוניברסיטת קורנל באיתקה, ניו יורק; והספרייה למדעי הביולוגיה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין. בין הפרויקטים הלא ממומשים בארצות הברית ניתן למצוא עיצובים לאוניברסיטת קולומביה והצעת תחרות לאולם הקונצרטים על שם וולט דיסני בלוס אנג'לס.
בשנת 1981 זכה סטירלינג בפרס פריצקר. הוא קיבל לידיו תכנון של סדרת פרויקטים חשובים באנגליה - גלריית קלור לאוסף טרנר שבמוזיאון טייט בריטניה, לונדון (1980–1987); טייט ליברפול (1984, אך מאז השתנה המבנה מאוד וכבר לא ניתן לזהותו כפרויקט של סטירלינג), ומבנה המשרדים פולטרי מס' 1, בלונדון (1986, שהקמתו הושלמה לאחר מותו של סטירלינג).
ביוני 1992 הוענק לסטירלינג תואר אבירות. לאחר התייעצות עם מייקל וילפורד, הוא קיבל את הפרס בתואנה שזה עשוי לסייע לפעילות משרדם.
חיים אישיים.
בשנת 1966 התחתן סטירלינג עם המעצבת מרי שנד, בתו החורגת של העיתונאי ומבקר הארכיטקטורה פ. מורטון שנד. נולדו להם בן אחד ושתי בנות.
פטירה ומורשת.
שלושה ימים לאחר ההכרזה על אבירותו, אושפז סטירלינג בלונדון עם בקע כואב. הוא נפטר ב-25 ביוני 1992 על שולחן הניתוחים בשל הרדמה מסובכת. בהתאם לבקשתו, הוטמן אפרו בסמוך לאנדרטה שהוקמה לזכרו בכנסיית כרייסט בסטפיטלפילדס. לאחר מותו של סטירלינג המשיך מייקל וילפורד (שהפך לשותפו בשנת 1971) בניהול משרדם.
פרס סטירלינג, פרס שנתי בריטי לאדריכלות מאז 1996, נקרא על שמו.
אדריכלים רבים מעריצים את עבודתו של סטירלינג, אך הדעות לגביו חלוקות. לאחר מותו של סטירלינג כתב האדריכל והמבקר האיטלקי ויטוריו גרגוטי כי "מעתה והלאה הכל יהיה קשה יותר". אנדרו סיינט, במאמר שכתב בעיתון "הגרדיאן", כינה את סטירלינג "אקספרימנטליסט חסר פחד, חדשן בלתי נשכח בצורה ובאופיו העוקצני והחריף", אך הוסיף כי "חסרה לו הבשלות הפנימית, רוחב ההשתקפות ועומק המשמעת הנדרשת לרמה הגבוהה ביותר של הישג אדריכלי." באופן חותך יותר אמר ג'ונתן מידס כי "הבניינים שלו, כמו היוצר הבומבסטי שלהם, נראו קשוחים אך בפועל היו נכים תמידית, קטועי גפיים."
חנייה
גלגל חנייה
The Man
The Man (בעברית: הָאִישׁ) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבומה השביעי, "Lover". השיר יצא לאור ב-27 בינואר 2020, כסינגל הרביעי מתוך האלבום.
"The Man" הגיע למקום ה-23 במצעד הבילבורד הוט 100 בארצות הברית, והפך לסינגל הרביעי ברציפות מ-"Lover" שהגיע בשיאו לארבעים העליונים במצעד. הוא נכנס לארבעים העליונים באוסטרליה, בלגיה, קנדה, צ'כיה, אסטוניה, הונגריה, אירלנד, מלזיה, ניו זילנד, נורווגיה, סינגפור, סלובקיה והממלכה המאוחדת. ב-7 בפברואר 2020 הופץ ליוטיוב קליפ מילים מונפש של השיר. ב-18 בפברואר 2020, הופצה גרסה אקוסטית חיה של השיר, בשם "", בכל פלטפורמות המוזיקה, בליווי הקליפ שלו.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב והופק על ידי טיילור סוויפט וג'ואל ליטל. ספנסר קורנהאבר מ-"The Atlantic" תיאר את השיר כ-"אחד מהשירים הקליטים ביותר מתוך האלבום "Lover"". בריטני הודאק מפורבס, שיבחה את השיר תוך שאמרה שמדובר "בשיר הכי חשוב שהיא [סוויפט] כתבה אי פעם".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-140 מיליון השמעות.
וידאו קליפ.
קליפ המילים של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של טיילור סוויפט ב-7 בפברואר 2020. נכון לאפריל 2020, צבר קליפ המילים למעלה מ-10 מיליון צפיות. הווידאו קליפ המלא של השיר הועלה ליוטיוב ב-27 בפברואר 2020, תוך שניתן לראות בו את סוויפט מחופשת לגבר. בקליפ משתתפת לורן גריי.
נכון לספטמבר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-45 מיליון צפיות.
בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV 2020 זכתה סוויפט בפרס הבימוי הטוב ביותר על בימוי הקליפ, ובכך הייתה לאשה הראשונה שזכתה בקטגוריה זו של הפרס על עבודת בימוי סולו.
ביקורת.
כלפי השיר הופנו ביקורות חיוביות, תוך שברולינג סטון הוא דורג במקום ה-62 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
חנייה לאופניים
שיניים תותבות
שיניים תותבות (באנגלית: Dentures) הן אביזר מכני (תותב) המיועד להשלים או להחליף שיניים חסרות, ונתמכות בידי הרקמות הקשות והרכות בחלל הפה. מערכת התותבות מחליפה את כל או כמעט את כל השיניים הטבעיות בפעולות הנגיסה והלעיסה, בעלת חשיבות אנטומית ופיזיונומית וכמו כן היא בעלת ערך קוסמטי-אסתטי רב. בניגוד להשתלת שיניים בהן השיניים נשארות באופן קבוע בתוך הקבוע (וניתן להשתיל שן אחת או אפילו לסת שלמה), השיניים התותבות נשלפות, וניתנות לניקוי או החלפה.
חשיבותן של השיניים התותבות בא לידי ביטוי באופן קוסמטי נראה לעין באופן מיידי ומאפשר שימור של מבנה לסת וחלל פה תקינים לטווח ארוך.
היסטוריה.
ראשיתן של השיניים התותבות ב, בעם האטרוסקי ששלט בצפון איטליה עד לעליית שלטון רומא העתיקה, ויצר תותבות חלקיות מחיבור שיני אדם או שיני בעלי חיים באמצעות מחבר מזהב.
בתחילת המאה ה-16, הומצאו ביפן שיניים תותבות מעץ, לאחר שנמדד פה המטופל באמצעות דונג דבורים. בהמשך הוחלף העץ בשנהב, ובקרנים של חיות שונות.
פייר פוכרד , רופא שיניים צרפתי, שכונה "אבי רפואת השיניים המודרנית", הגה את רעיון השיניים העשוית ממסגרת מתכתית ושיניים המגולפות מעצם בעל חיים.
שיניים נלקחו גם מגופות, ממוצאים להורג או בתי קברות. ב-1799, תיעד זאת הצייר פרנסיסקו דה גויה בציור "A caza de dientes" בו נראית אישה ממעמד האצולה שוברת שן מאדם שנתלה. בקרב ווטרלו (1815), בו נהרגו למעלה מ-10,000 חיילים, רובם צעירים ובריאים, נלקחו שיניים רבות. גם בקרב לייפציג, בו נהרגו מאות אלפי חיילים, נלקחו שיניים.
את השיניים התותבות בצורתן המודרנית מפורצלן, ייצר ב-1770, אלקסיס דושה .
ב-1791, נרשם הפטנט הראשון בבריטניה בידי ניקולס דוביס דה שמנט, עוזרו לשעבר של דושה בעבור המצאתו: .
המוצר שווק לראשונה ב-1792, כשפיטר דה לה רוש הבריטי, היה הראשון שהציג עצמו כ"מפעיל שיניים", גברים שרובם היו צורפים, מעבדי שנהב וגלבים שעסקו בתחילה בעקירות שיניים.
ב, לפני המצאת הארטיקולטור, נעשה שימוש בציר דלת לחיקוי תנועת סגירה הפה.
ב-1839, המציא צ'ארלס גודייר את תהליך הגיפור והתותבות יוצרו מגומי שעבר תהליך הקשיה בחום ולחץ גבוהים. ב-1940, 40% מכלל התותבות בארצות הברית יוצרו מגומי מגופר. ב-1928, הומצא במקביל בגרמניה, בריטניה וספרד, חומר אקרילי המתאים לשימוש בתותבות.
בתחילת המאה ה-21, נעשה שימוש בחומרים שונים ובהם שרף וסוגי פלסטיק שונים, כגון זכוכית אקרילית המתקשה בחום או מחוזקת בגומי. צבעים שונים וסיבים סינתטיים שונים מוספים כדי לחקות את החניכיים ואת כלי הדם. החומר הפלסטי מוזרק לתבנית עד להקשייתו, בתהליך הכולל מספר שלבים.
בשנת 1926, הקים בישראל הממציא והנדבן הציוני שמואל בלום את בית החרושת הראשון לייצור שיניים תותבות.
ג'ורג' וושינגטון, שסבל מבעיות שיניים רבות במהלך חייו, עקר את השן הראשונה שלו בגיל 22, וכשהתמנה לנשיא ארצות הברית, נשארה בפיו שן אחת בלבד. היסטוריונים מודרניים מייחסים בעיה זו לטיפולי הכספית שניתנו לו לטיפול במלריה ואבעבועות שחורות. סט התותבות שפיו הורכב משיניים אמיתיות של עבדים שחורים, שעבדו כנראה במשכנו מאונט ורנון. בהמשך רכש סט שייצר עבורו ג'ון גרינווד , רופאו האישי משנהב של היפופוטם ופיל. כאב השיניים הונצח במספר דיוקנאות ובהם דיוקן אתניאום ששימש ליצירת בולי דואר וליצירת דמותו על שטר דולר אחד.
סיבות רפואיות.
מחלות שונות כמו דלקות וזיהומים הקשורים להיגיינת פה לקויה כמו דלקת חניכיים ועששת עשויים לגרום לרקבון השן עד לעקירתה. מחלות שונות עשויות לגרום להיחלשות החניכיים ולנפילת שיניים, כמו גם תת-תזונה, פגמים גנטיים, חבלה, או התמכרות לסמים. בהיריון, מופרשים הורמונים, המרככים את סוגר הקיבה, וגורמים לחומצת מלח הנמצאת בקיבה, לעלות חזרה לפה ולפגוע באמאייל. חבלה דנטלית עשויה לגרום לשבר בשן ובמצב חמור עד לתלישתה מהשורש.
תותבות מסייעות בהחזרת מספר גורמים:
סוגים.
קיימים סוגים שונים של תותבות כאשר החלוקה העיקרית היא לתותבות קבועות או נשלפות. תותבות קבועות בדומה לשתל, או גשר המכסה מספר שיניים, מקובעת ללסת באמצעות מספר שתלים הנקבעים בתוך הלסת (4, 6 או 8 לכל לסת).
התותבות יכולות להיות חלקיות במידה ולמטופל ישנן שיניים טבעיות הנמצאות במקומן או שלמות, במקרה בו כל השיניים חסרות. התותבת החלקית (מכונה גם "תותבת חלקית נשלפת") מחוברת באמצעות תפסנים או דבק לשיניים הטבעיות הסמוכות. קיבוע זה עשוי להזיק לחניכיים בשעת הדיבור או האכילה, והשימוש בו נעשה רק במקרים בהן חסרות חלק מהשיניים.