ההזדמנות הראשונה שבה מקולי פרסמה ביקורת על אדמונד ברק היא במהלך משבר פוליטי בתחילת שנות ה-70. ברק פרסם ב-1770 פמפלט בשם "מחשבות על אי שביעות הרצון הנוכחית". הוא ניתח בפמפלט את המערכת הפוליטית בבריטניה וטען שהיכולת של הפרלמנט לפקח ולכוון את הפעולה של הרשות המבצעת תלויה בכוח של מפלגות המבוסס על השפעה אריסטוקרטית. מקולי פרסמה באותה שנה פמפלט תגובה. לתפיסתה, הפתרון למשבר נעוץ בבחירות תכופות יותר לפרלמנט, שיערכו כל שלוש שנים במקום כל שבע שנים. היא ביקרה בחריפות את ברק על חוסר נכונותו להעביר כוח לידי העם ("קשה לא לתהות על שחיתות הלב ותעתועי השכל של אותו כותב, שבעוד הוא מציג בנחרצות את העריצות שגוברת בשל אריכות האמון שניתן בפרלמנט, מבטל הוא באופן מוחלט את החזרתו המהירה של הכוח לידי העם, על בסיס העמדת הפנים שאי-סדר נוראי נלווה לבחירות תכופות"). טענה נוספת של מקולי היא נגד הניתוח ההיסטורי של ברק. בעוד שהוא נשא עיניים בנוסטלגיה לתקופת השלטון של אן, מלכת אנגליה והתייחס למהפכה המהוללת כבסיס לאיתנות השלטון, מקולי טענה שתהליך השחתת השלטון קשור במהפכה עצמה ונובע מהשאיפה של אריסטוקרטים ופוליטיקאים להשיג כוח לעצמם. במכתב לחברו ריצ'רד שקלטון התייחס ברק למקולי כחלק מחוג רדיקלי שהתהווה סביב העיתונאי והפוליטיקאי ג'ון וילקס. בהתייחס לביקורת של מקולי כינה אותה ברק "אשת מדנים רפובליקנית" (republican virago) ו"אמזונה". הוא תיאר אותה כפטריוטית נוזפנית וטען שהוא "מפחד לענות לה".
למקולי הייתה מידה מסוימת של הכרות עם הפוליטיקה הצרפתית, והיא ביקרה בפריז לפחות פעם אחת, בשנת 1777. כשהגיעה לעיר היא זכתה לכבוד מצד אישים שהכירו את הכרכים הראשונים של ההיסטוריה של אנגליה, ונפגשה עם דמויות בולטות בחברה הגבוהה הצרפתית, כגון מאדאם דו דפאנד, מאדאם ז'ופראן (שתיים מהמארחות המוכרות של הסלונים הספרותיים בפריז) וטורגו. היא פגשה גם את בנג'מין פרנקלין, אך סרבה לסעוד עמו ועם אישים אמריקאים אחרים, מחשש שמפגשים מסוג זה יעוררו את חשד הממשל הבריטי. על אף קבלת הפנים החמה בפריז, הדעות של הצרפתים על ספרה היו חלוקות. ספר ההיסטוריה של דייוויד יום התקבל בצרפת באהדה גדולה יותר מזו שלה זכה באנגליה; ובהתאם ההיסטוריה על פי מקולי נקראה כרדיקלית ורפובליקנית מידי. זמן קצר לאחר ביקורה, עם התעוררות הרפובליקניזם בצרפת, יחס זה החל להשתנות. בסוף שנות השמונים הרוזן מירבו וז'אק בריסו היו מעורבים בהפקת תרגום לצרפתית של שני הכרכים הראשונים של מקולי. הם ואחרים, כגון קונדורסה, מאדאם רולאן קידמו את ההיסטוריה של אנגליה על פי מקולי כתחליף להיסטוריה על פי יום, אשר אותה הם החשיבו למלוכנית.
כשהגיעו הידיעות על המהפכה הצרפתית, קיבלה אותן מקולי בהתלהבות ושמחה. היא ראתה באירועים של תחילת המהפכה הקדמה ל"שחרור המלא של אירופה כולה מהכבלים... שאלימות, בורות, ודעה קדומה יצרו". בנובמבר 1790 פרסם ברק את הרהורים על המהפכה בצרפת, שהיה מתקפה חריפה על המהפכה ועל הצהרת זכויות האדם והאזרח. החיבור זכה באופן מיידי לפרסום ולביקורות. מרי וולסטונקראפט הייתה הראשונה לפרסם ביקורת ("הגנה על זכויות האדם") על ההרהורים של ברק עוד באותו החודש, ו"מלחמת פמפלטים" החלה בין מבקריו וסנגוריו של ברק. וולסטונקראפט שלחה עותק של ביקורתה למקולי, שענתה בדצמבר ש"הפמפלט המצוין" הסב לה הנאה רבה. "עוד יותר הייתי מרוצה", היא כתבה, "מכך שהפרסום, אשר מהפאתוס ומהרגש שלו כה התפעלתי, נכתב על ידי אישה, ובכך לראות את דעתי לגבי הכוחות והכישורים של המין הנשי מאוששים כה מוקדם באישיותך". לצד תשובתה צרפה מקולי את החיבור שכתבה היא כתגובה לברק, "הבחנות לגבי ההרהורים של מר ברק על המהפכה בצרפת". זה היה החיבור האחרון שכתבה מקולי לפני מותה.
ברק טען בהרהורים על המהפכה שזכויות אדם טבעיות הן מושג מופשט ומטאפיזי, וככאלה הן אינן הבסיס לממשל מדיני. הממשל המדיני הוא יצירה ממשית שמתפתחת באופן היסטורי; הזכויות המוקנות לבני אדם שחיים תחת הממשל אינן עיקרון מופשט, אלא זכויות וחירויות המתבססות על אותה התפתחות היסטורית ומורשות מדור לדור. במקרה של העם האנגלי, ברק מזכיר את המגנה כרטה, הצהרת הזכויות של 1628 , מגילת הזכויות של 1689 ואת ההסדר לאחר המהפכה המהוללת כאירועים שמיסדו את הזכויות באנגליה לא כ"זכויות אדם" מופשטות, אלא כ"זכויות האדם האנגלי".
מקולי השיבה לברק שזכויות האנגלים כפי שהוא מתאר אותן, אינן זכויות כלל. בכל פעם שמלכים העניקו זכויות לנתיניהם, כאילו היו מתנה או נדבה, הם אישרו בכך את יכולתם לעשות בזכויות אלה כרצונם, להעניקן או לקחת אותן חזרה. רק ההכרה בזכויות אוניברסליות השייכות לכל אדם במופשט מההיסטוריה הקונקרטית של עמו יכולה להוות בסיס אמיתי לזכויות.
לפי מקולי, אלה שטוענים, כמו ברק, שהמקור לזכויות הוא במוסכמות היסטוריות אינם עקביים בעמדתם, שכן תמיד ניתן לשאול מתוקף איזו סמכות קיבלו מוסכמות אלה את סמכותן. אם המוסכמות קיבלו את סמכותן מתוקף הסכמה של העם, ניתן לשאול מדוע לעם אין סמכות דומה לדרוש ולכונן זכויות בהסכמה בכל עת; אם זכויות אלה הוענקו מתוך הכרח (כפי שטען ברק), ניתן לשאול מי השופט שבכוחו להכריע שקיים הכרח מעין זה. כך או כך הטיעון מחדד את השאלה למי נתונה הסמכות לחוקק חוקים ולקבוע זכויות, והתשובה לשאלה זו יכולה להיות רק אחת משתיים: או שזוהי סמכות הנתונה לאדם יחיד מורם מעם כזכותו הבלעדית, או שזוהי סמכות הנובעת מזכויות האדם האוניברסליות והמופשטות, שלא ניתן לנכרן או לאבדן.
לנגור הכיפה
לנגור הכיפה (שם מדעי: Trachypithecus pileatus) הוא מין של קוף מהסוג לוטונג החי בתת-היבשת ההודית באזורים לחים. הוא מצוי בסכנת הכחדה עקב פגיעה בבתי גידולו המיוערים.
לנגור זה מגיע לאורך 49 עד 71 סנטימטרים, עם זנב מתפתל באורך 83 עד 100 סנטימטרים. הקוף בעל בעל פרווה ארוכה בצבע אפור-שמנת עם חזה כתום ופנים כהות. סביב הלחיים ישנו "זקן לחיים" לבן והקצה העליון של הראש שחור, מה שנתן לו את שמו. קוף זה הוא בעיקר אוכל-צמחים עם תזונה צמחונית הכוללת בעיקר ניצני עלים ופרחים, זרדים ופירות.
הלנגורים הם פעילי יום החיים בקבוצות קטנות של 2 עד 14 פרטים ביער ובראשם עומד זכר דומיננטי.
לרוב הם חיים ביערות גשם, אך זה תלוי באוכלוסייה. הם חיים במדינות: הודו, בנגלדש, בהוטן ומיאנמר.
מכון אלכא למנהיגות וממשל
הנסיך-צפרדע (סרט)
הנסיך-צפרדע (באנגלית: The Frog Prince) הוא סרט מוזיקלי משנת 1986, המבוסס על מעשייה בעלת אותו שם של האחים גרים. הסרט צולם בתל אביב והוא הראשון בסדרת סרטים המבוססות על מעשיות ואגדות ילדים של קנון גרופ.
עלילה.
הנסיכה זורה מתגלגלת ומתהפכת במיטתה וקמה מהשינה. כאשר היא שומעת צלילים של חצוצרות מלכותיות המבשרות על הודעה חשובה היא שרה על יום המזל שלה כשהיא מתלבשת ומחזיקה בכדור הזהב המוזהב שלה, היא עוברת במסדרונות הטירה ושם שניים מעובדי הטירה נוזפים בה על כך שהיא לא מתנהגת כמו נסיכה.
לאחר שזורה מפילה את הכדור שלה במי המזרקה יוצאת מן המים צפרדע בגודל אנושי בשם ריביט, היא מבטיחה להיות חברה שלו ולקחת אותו לארמון בתמורה לכך שיוציא לה את הכדור מן המים.
ריביט מלמד את זורה לרקוד וכיצד לנהוג כנסיכה, כאשר זורה מחפשת את ריביט ביער היא מנשקת אותו וכך הוא מתגלה כנסיך אמיתי.
דודג' רויאל
דודג' רויאל (באנגלית: Dodge Royal) היא מכונית סלון אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1959–1954 בארצות הברית.
ברטראן דה בורן
צמאה 6
מנהרת האהבה
מנהרת האהבה (באנגלית: The Tunnel of Love) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית בבימויו של ג'ין קלי, עם דוריס דיי וריצ'רד וידמרק בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה מאת פיטר דה פריז וג'וזף פילדס שהועלה בהצלחה בברודוויי.
זה היה הסרט הראשון של ג'ין קלי אותו ביים ולא השתתף כשחקן. זה היה גם סרטו האחרון במטרו גולדווין מאייר.
העלילה היא על זוג מבוגר יחסית המתקשה להוליד ילדים ועל הקשיים שלהם באימוץ המשפיעים על הזוגיות שלהם.
דוריס דיי הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
שיר הנושא של הסרט הפך לאחד מלהיטיה היותר מוכרים של דוריס דיי.
תקציר העלילה.
אוגוסט "אגי" (ריצ'רד וידמרק) פול ואשתו איסולדה (דוריס דיי) הם זוג מבוגר יחסית שמנסים להוליד ילד ללא הצלחה. אגי הוא צייר קריקטורות מתוסכל שאינו מסוגל להתפרנס והם חיים מקצבה של הסבתא. לדיק פפר (גיג יאנג) ואשתו אליס (אליזבת פרייזר) שגרים לידם יש כבר שלושה ילדים ואחד בדרך. דיק הוא רודף נשים ומטיף כל הזמן לאגי שיעשה כמוהו ואולי אז יוכל להוליד.
לאחר שכל הניסיונות להביא להריון לא הצליחו, הם נרשמים לעמותת אימוץ בשם "Rock-a-Bye". אגי מטביע את יגונו בשתייה וכאשר מגיעה אליו נציגה מצודדת מהעמותה, הוא חושב שהיא באה להתרים ומתנהג בהתאם. רק לאחר שהיא מציגה את עצמה בשם אסטל נובק (גיה סקלה) מעמותת האימוץ, הוא מבין את טעותו אבל זה מאוחר מידי. אסטל עוזבת ואיסולדה כועסת עליו מאוד.
לאחר זמן מגיעה אסטל לאגי ומתנצלת על הפגישה. אגי המושפע מדיק מחליט לחזר אחריה, מזמין אותה למסעדה ובדרך לוקח תרופות להרגעת עצביו. לבסוף הוא נרדם והיא לוקחת אותו למוטל.
בבוקר הוא מתעורר במוטל לבד ומניח ששכב עם אסטל. הוא מספר לדיק על חששותיו. אסטל מודיעה לו שהיא בהריון והוא בטוח שזה ממנו.
כעבור שלושה חודשים מגיעה מנהלת העמותה, גב' מקרקן (אליזבת וילסון) ומודיעה כי עוד שלושה חודשים יהיה להם ילד לאימוץ. איסולדה שמחה ואגי מלא חששות.