יחסיהם היו סוג גלוי, והנושא של קריקטורות בעיתונות ושמועות שהיא השיגה את מעמדה כתוצאה של נפוטיזם. הבה והירטה לא יכלו להינשא, מכיוון ששניהם היו כבר נשואים - הנישואים של הבה לקלמנס לא פורקו עד לשנת 1864, ולהירטה היו שישה ילדים עם אשתו. הם חיו ככל האפשר כזוג נשוי, כאשר הירטה נע בין בית משפחתו החוקית לביתה של הבה, שהייתה בקרבה אליו. לשניים נולד בן, אדוארד, ב-1852. הבה ילדה אותו בהיחבא, מחשש לסקנדל הציבורי, ונסעה לשם כך לצרפת. אדוארד מעולם לא הוכר כבנה, והוא נותר לחיות אצל משפחת רופא בשם פאוסטמן. במשך ילדותו, הוא היה חי תקופות כבן אומנה אצל הירטה והבה לחלופין, תחת שם בדוי. רק בבגרותו נאמר לו שהם הוריו הביולוגיים. הבה והירטה נותרו זוג עד מותו של הירטה ב-1872.
אדוארד פאוסטמן חי חיים הרפתקניים, כולל תקופה כאיש עסקים בלונדון, ותקופה כצייד באפריקה. הוא נפטר ב-1927, ובתו, מולי פאוסטמן (1883–1960), הייתה לאמנית ועיתונאית מוכרת בגרמניה.
הבה הייתה דמות מרכזית בחוגי העילית הרדיקלית בסטוקהולם, במיוחד במהלך שנות ה-1840 וה-1850, והיא אירחה סלון ספרותי ומוזיקלי סלון שהפך למרכז עבור העולם האמנותי הליברלי של התקופה. כל הסופרים, המוזיקאים והאמנים המובילים של התקופה היו מתאספים אצלה, ועלייה לרגל לביתה אף הפך למנהג של סופרים המבקרים בשוודיה.
היא פיתחה חברות קרובה במיוחד עם המשורר והמלחין קארל יונאס לאו אלמקוויסט, שאת עבודתו העריצה ועמו חלקה עניין בנושאים סוציאליים. היא הייתה מייעצת לו, ואף השפיעה על מספר מיצירותיו. ב-1851 אלמקוויסט נמלט בשוודיה כאשר הוצא נגדו צו מעצר בחשד להונאה וניסיון לרצוח בהרעלה את המלווה בריבית יוהאן יעקוב פון שבן, לו היה חייב סכום גדול של כסף. הבה האמינה בחפותו, ותמכה בו במהלך השערורייה שהתעוררה.
אחרי שהירטה נפטר, הבה עזבה את ביתה המרווח במרכז העיר, ועברה לגור בדירת גג בקצה העיר. בריאותה התדרדרה מאוד, דלקת פרקים פגעה בניעותה, והיא אבדה כמעט כליל את ראייתה. גם בתקופה זו ביתה של הבה נותר מרכז תרבות, והיא הלחינה מספר שירים של משוררים שוודים ואנגלים. כל עוד יכלה, הייתה מלווה את בתה סינייה, שפיתחה קריירה מצליחה כזמרת אופרה. כשמצבה של הבה כבר לא אפשר זאת, סינייה פרשה כדי לטפל באמה, והתפרנסה ממתן שיעורים פרטיים בביתן.
הבה עצמה לא הצליחה כסופרת, אך בשילוב עם המרחב הספרותי שיצרה בביתה, היא שיחקה חלק משמעותי בעולם זה. היא גם מעולם לא הייתה מעורבת בתנועה לשחרור נשים, אך נחשבת למודל מוקדם לחיקוי בשל דרכה העצמאית ובחירותיה מאתגרות המוסכמות, ולדמות נשית מובילה בהיסטוריה המודרנית של שוודיה.
הבה נפטרה בשנת 1899 בגיל 91.
מורשת.
בשנת 1983 נוסדה אגודת "החברים של ונדלה" ("Wendelas Vänner") כדי לשמר את זכרונה. העמותה משמרת את בית הקיץ שלה בסודרטליה, אשר ניתן לה במתנה על ידי הירטה בשנת 1863, ואשר הפך למוזיאון. לכבוד שנת ה-200 להולדתה, האגודה חגגה בהעלאת מחזה אודותיה, וכן בהוצאת ספר על נשים בעיתונות בשם "Empati och engagemang" (אמפתיה ומסירות), בעריכתה של אמי לונרוך.
אוסטין מקסי
אוסטין מקסי (ב-אנגלית: Austin Maxi) היא מכונית משפחתית, 5 דלתות, האצ'בק אשר יוצרה על ידי קונצרן המכוניות "British Leyland" ה-בריטית, בין השנים 1969–1981. תכנון המכונית החל עוד בתקופת British Motor Corporation
בנוסף לייצור בבריטניה, הדגם יוצר ב-סלובניה וב-ניו זילנד.
מהדגם יוצרו 450,297 יחידות.
דירקסיון סנטרל פוליס ז'ודיסייר
מונא חוא
מונא חוא (בערבית: منى حوّا; נולדה ב-23 בפברואר 1989)
היא שחקנית ומוזיקאית ערביה-ישראלית זוכת פרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט הקולנוע לא פה, לא שם של מייסלון חמוד.
ביוגרפיה.
חוא נולדה בחיפה בשנת 1989. בילדותה למדה במגמת תקשורת בבית ספר נזירות נצרת, לצד לימודי מוזיקה קלאסית בקונסרבטוריון בחיפה.
בשנת 2008 התפרסמה כשהשתתפה בביצוע גרסה ערבית לשיר "חבר ערבי", אשר היווה בעצמו מעין גרסת כיסוי של להקת באגו דאגו לשיר "American Boy" של אסטל וקניה וסט.
בשנת 2015, שלוש שנים לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר למשחק בית צבי, גילמה בסדרת הטלוויזיה פאודה את אמאל, בחורה ערביה שהתאלמנה מבעלה ביום חתונתם, ואירוע זה גרם לה לצאת לבצע פיגוע התאבדות, והשתתפה במחזמר המלך ואני בתפקיד טופ־טים, הנערה מבורמה. בשנת 2014 שיחקה בסדרה "מי נתן לך רישיון". בשנת 2016 הופיעה בתפקיד לילא, עורכת דין צעירה, בסרט הקולנוע "לא פה, לא שם". על תפקיד זה זכתה בפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-2019 הייתה השחקנית הראשית בסדרה מונא, שעלתה בכאן 11, בבימוי אורי סיון ותסריט של מאיה הפנר. ב-2020 שיחקה חוקרת במח"ש בסדרת הדרמה המשטרתית מנאייכ ששודרה בערוץ כאן 11.
בשנת 2022 חזרה לשחק בעונה השנייה של "מנאייכ"
העמותה לאחריות ארגונים לא ממשלתיים
הגימנסיה העברית בקרקוב
הגימנסיה העברית בקרקוב (מאז 1937 נקראה רשמית בית ספר עברי תיכוני על שם ד"ר ח' הילפשטיין וכן "בית ספר מס' 445") הייתה גימנסיה יהודית-חילונית-ציונית בעלת רמה לימודית גבוהה שפעלה בקרקוב שבפולין. משנת 1918 ועד 1939 (שנת הלימודים של 1939 לא נפתחה בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה).
רקע.
בשנת 1902 נוסדה על ידי חובבי ציון בעיר קרקוב (אז בגליציה, אוסטריה) "חברת בית-הספר העברי היסודי", ששמה לה למטרה לפתוח מסגרת חינוכית כללית, ציונית ודוברת עברית עבור תומכי רעיונות אלה. על אף התנגדות עזה מצד החרדים אשר שלטו במוסדות הקהילה, הצליח שלמה לזר לפתוח בשנת הלימודים של 1908 כיתת בית ספר יסודי עם כיתה אחת בת 30 תלמידים. בית הספר נדד בין אתרים שונים בעיר, אך הצליח לגדול ולהתפתח. בשנת 1913 נרכש מגרש ברחוב בְּז'וֹזוֹבָה (Brzozowa) 5 עבור הקמת בית קבע לבית הספר, שיכלול גם תיכון לצורך לימודי ההמשך של התלמידים. המבנה החדש נחנך ב-1918, ובאותה שנה נפתח המחזור הראשון של הגימנסיה (בית ספר תיכון) עם כיתה אחת ובה 15 תלמידים ותלמידות, שלמדו יחדיו.
הגימנסיה.
מטרת המוסד הייתה להעניק "חינוך יהודי-לאומי, אגב טיפוח אהבת העם, אהבת ציון ונאמנות לשפה העברית מזה, והנחלת תרבות אבותינו בד בבד עם הכרת תרבות העולם מזה". 10 שעות בשבוע הוקדשו ללימודי תנ"ך, יהדות, לשון וספרות עברית ותולדות עם ישראל, שנערכו כולם בעברית. זאת בנוסף לתוכנית הלימודים הפולנית הממלכתית הכללית.
בין מוריו היו המורים-הסופרים נחמן מיפלב ושבח ולקובסקי.
ב-1921 נפטר לזר, שכיהן כנשיאו הראשון של בית הספר, ובמקומו נכנס לתפקיד עסקן הציבור ד"ר חיים הילפשטיין, למשך כשנה; אחריו כיהנו בתפקיד אברהם נוסבוים (1923), ד"ר איזידור קרֶל (קרעל) (25—1924), ולבסוף ב-1926 שב הילפשטיין לכהן כנשיא בית הספר, וכיהן בתפקיד עד קצו של המוסד ב-1939. ב-1937 נקראה הגימנסיה על שמו. בית הספר צבר פופולריות רבה, עקב רמתו הגבוהה והגידול בְּציבור שהאמין בשיטת החינוך שלו ואווירתו המיוחדת, ששילבה העמקה לימודית ואינטלקטואלית עם אווירה משפחתית וחיי חברה עשירים (שכללו, בין היתר, תחרויות ספורט, טיולים ארוכים, תזמורת כלי נשיפה, קייטנות קיץ וחורף, ריקודי עם בהפסקות, חגיגות ונשפים בחגי ישראל ובחגים לאומיים פולניים ובראשם תהלוכת ל"ג בעומר ונשף פורים). ב-1924 נוסף לבית הספר בניין נוסף. בשנת 1926 נערכו בגימנסיה בחינות הבגרות הראשונות, הכללית והעברית (הבגרות בעברית נערכה באמצעות המכון לחכמת ישראל בראשות יהושע טהון). אישים בעלי שם שביקרו בקרקוב, כחיים נחמן ביאליק, נחום סוקולוב, שמואל הוגו ברגמן, שמריהו לוין, יוסף אופטושו, נתן ביסטריצקי ומרדכי גבירטיג, ביקרו גם בבית הספר והתרשמו ממנו. ב-1930 נוסף לגימנסיה בניין שלישי (ברחוב פּוֹדְבְּזֶ'זֶ'ה (Podbrzezie) 10 הסמוך) – מבנה מודרני מאוד לתקופתו, שכלל בנוסף לכיתות מודרניות גם חדרי מעבדות, אולם התעמלות ואולמות לאספות. באותה שנה הגיע מספר התלמידים ל-1,000, מתוכם 600 בגימנסיה. האווירה המשפחתית פחתה, אך ההישגים והביקוש עלו, יחד עם ההכרה הרחבה במוסד כמוסד עילית.
בשנת 1933 הוקם ביוזמתו של הילפשטיין בצד הגימנסיה בית ספר למלאכה לבנים עבור הקניית חינוך מקצועי במקצועות מכניקה, רתכות, נגרות ובנייה, במתכונת של תיכון מקצועי תלת-שנתי (מגיל 14 ועד 17) ששילב עבודה מעשית עם לימודים עיוניים. תלמיד שעמד בהצלחה בבחינות בתום הלימודים קיבל דיפלומה שאפשרה לו להתקבל לעבודה במקצוע.
ב-1934 הוקמה בקרב התלמידים תנועת נוער לא-מפלגתית בשם "הצופה" (במתכונת תנועת הצופים), שבוגריה הוכשרו להצטרף לתנועת "החלוץ". באותה שנה הודיעה הנהלת האוניברסיטה העברית בירושלים שהיא תעניק לבוגרי הגימנסיה פטור מבחינות הכניסה בעברית ובמקצועות היהדות, בחינות שהיו חובה לכל שבא מחוץ-לארץ וביקש להתקבל למוסד.
בשנת הלימודים 1936–1937 הגיע מספר התלמידים לכ-1,350 תלמיד ותלמידה (מהם כ-500 בבית הספר העממי, מעל 750 בבית הספר התיכון העיוני וכ-80 בבית הספר למלאכה), ובשנת 1938–1939 עלה מספרם על 1,400.
ב-1 בספטמבר 1939 לא נפתחה שנת הלימודים כמתוכנן, עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין באותו היום. מרביתם של אלפי תלמידי בית הספר, מוריו, עובדיו, בוגריו ובני משפחותיהם נספו בשואה.
פייגה אילן
מונא חוה
יחסי החוץ של ברוניי