ב-395 הייתה העיר לחלק מהאימפריה הביזנטית, והחל מהמאה ה-5 היא הייתה למרכז צבאי ומסחרי ביזנטי חשוב. הבזיליקה והמרחצאות נבנו בתקופה זו, והעיר ידעה תקופת פריחה. ב-812 נכבשה העיר לראשונה על ידי הבולגרים, בהנהגת קרום ששם עליה מצור בן שבועיים. אולם היא הוחכרה שוב לידי האימפריה הביזנטית על ידי בוריס הראשון ב-864. זמן מה לאחר מכן נכבשה נסבר על ידי סימאון הראשון, בנו של בוריס הראשון, ובשל מיקומה בגבול שבין שתי המדינות עברה מיד ליד מספר פעמים. ב-1366 נכבשה העיר על ידי הצלבנים בראשות אמדאוס השישי אשר השיב את העיר לשליטת האימפריה הביזנטית.
שם העיר "מסבר" שונה ל"נסבר" בעקבות השליטה הסלאבית בעיר במאה ה-11, אולם הסיבה לכך איננה ידועה. במאה ה-9 נבנתה בעיר כנסייה אשר שימשה כמושב הבישוף והנקראת "סטארה מיטרופוליה" ("מושב הבישופות הישן"), ובמאה ה-11 הוקמה בה כנסיית "נובה מיטרופוליה" ("מושב הבישופות החדש"). במהלך המאה ה-13 והמאה ה-14 נבנו בעיר כנסיות רבות נוספות. ב-1396 כבשו העות'מאנים את העיר מידי הביזנטים לראשונה, ובאופן סופי ב-1453. עם כיבוש זה החלה שקיעתה של העיר. עם שחרורה של בולגריה מהשלטון העות'מאני ב-1878 הפכה נסבר לחלק מהפרובינציה האוטונומית העות'מאנית רומליה המזרחית, עד איחוד בולגריה ב-1886 עת שבה העיר לשליטת בולגריה. במאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20 עדיין נסמכה כלכלת העיר על הדיג והחקלאות, אך עם תחילת הקמתו של אתר הנופש סאני ביץ' הצמוד לה מצפון, הייתה ליעד תיירותי, וכיום תלויה כלכלתה כמעט באופן בלעדי על התיירות. התפתחויות אלה הביאו גם לשיפוץ נרחב של העיר העתיקה, ולהכרתה כאתר מורשת עולמית.
אתרי העיר.
כמעט בכל אחד מרחובותיה של העיר העתיקה ניצבת כנסייה, זכר לארבעים כנסיות וקפלות ששכנו לפי המסורת בעיר. עם זאת מידע מוסמך קיים רק לגבי 26 מהן. במרכז העיר שוכנות הריסות "המיטרופליה הישנה" המכונה גם כנסיית סופיה הקדושה. הבזיליקה באורך של 19 מטר כוללת שלוש ספינות, שנבדלות זו מזו בשתי שורות של חמישה עמודים כל אחת, ורוחבה הוא 13 מטר. היא מתאפיינת בכך שהיא נעדרת טרנספט. הספינה המרכזית ברוחב של 9.3 מטרים, גדולה משתי האחרות, והיא מסתיימת בצידה המזרחי באפסיס. הכנסייה נבנתה לראשונה במאה ה-5 או במאה ה-6 ושוב במאה ה-9, והיא שימשה כמושב הבישוף עד 1257, עת נבזזה ונהרסה על ידי הוונציאנים.
כנסיית סטפנוס הקדוש, או "המיטרופוליה החדשה", הוקמה בשלושה שלבים, במאה ה-10 ובמאה ה-11, וירשה את המיטרופליה הישנה. במאה ה-15 ובמאה ה-16 כוסו קירותיה הפנימיים בפרסקאות, והאפסיסים שלה צופו לאחר מכן באריחי קרמיקה. בכנסיית יוחנן המטביל שוכנת כיום גלריה לאומנות. היא נבנתה מאבן וצורתה כשל צלב באורך של 12 מטר וברוחב של 10 מטרים. היא הוקמה במאה ה-9 ובמאה ה-10 והיא אחת הכנסיות השמורות בעיר. בצידה האחד שלושה אפסיסים והכיפה נתמכת על ידי ארבעה עמודים במרכזו של הצלב. רוב הכנסיות האחרות מאוחרות יותר, והוקמו במאה ה-13 ובמאה ה-14.
שרידי בית המרחץ הביזנטי שוכנים על חופו המערבי של האי, ובהם אולם כניסה, אולם מרכזי ואולמי המרחצאות החמים. שליש מהמתחם מכוסה בבתים מודרניים. המרחצאות נבנו במאה ה-5 ובמאה ה-6, וקירות המבנה היו מכוסים בלוחות שיש, שחלקם השתמר. המבנה נהרס בתחילת המאה ה-9. בעיר שוכנים גם מוזיאון לארכאולוגיה ומוזיאון לאתנוגרפיה, והיא מצטיינת ביותר ממאה בתי עץ מסורתיים משוחזרים הבנויים בצפיפות לאורך סמטאות העיר העתיקה. בתים אלה נבנו החל בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 בסגנון התחייה הלאומית הבולגרית.
נסבאר
מרק שטלווארת'
קארל בלגן
קארל ויליאם בלֵייגֶן (27 בינואר 1887, מיניאפוליס, מינסוטה - 24 באוגוסט 1971, אתונה, יוון) היה ארכאולוג אמריקאי, שחפר אתרים רבים וידועים ביוון, וזכה לשם עולמי ולתוארי כבוד רבים.
את השכלתו האוניברסיטאית החל באוניברסיטת מינסוטה (1904), והשלים את הדוקטורט באוניברסיטת סינסינטי, שבאוהיו. את תואר הפרופסור קיבל מאוחר יותר, ב-1920, מאוניברסיטת ייל.
בלגן התמחה בענייני יוון, והחל לחפור שם אתרים רבים. הוא חפר בפילוס, שם הצליח למצוא את ארמונו של נסטור. הוא ניהל את משלחת החפירות לטרויה, והיה המבקר שם, בין השנים 1932–1938. הוא חפר עוד אתרים רבים ביוון, כקורינתוס ועוד.
מאוחר יותר קיבל בלגן תוארי כבוד והוקרה מאוניברסיטאות רבות, כאוניברסיטת אוסלו, ההיברו יוניון קולג', אוניברסיטת אתונה, ועוד. ב-1963 עמד בראש האגודה לארכאולוגיה בארצות הברית.
בלגן נחשב עד היום לאחד הארכאולוגים החשובים ביותר, ולאחד ממניחי הייסוד לארכאולוגיה המודרנית.
תרע&quot;ח
פרלין
פְּרָלִין (מצרפתית: Praline) הוא שקד מצופה בקרמל. משמעות המילה עברה מספר שינויים מאז המצאתה במאה ה-18, ובשפה העברית היא משמשת כיום ככינוי כולל לממתקי שוקולד ממולאים (ידועים בשפות אחרות גם כפרלינים בלגיים: pralines belges).
התפתחות הפרלין.
המושג פרלין שימש במקור לתיאור שקדים מצופים בקרמל, נפרדים אחד מן השני (להבדיל מהנוגט, שהוא שכבה של שקדים לכודים בתוך לוח קרמל שלם). יש הגורסים כי הפרלין נקרא על שם מרשל דו פלסי-פרלין (Maréchal du Plessis-Praslin; 1598–1675), והומצא על ידי הטבח שלו, קלמנט לסניה. השם קיים בוודאות מאז המאה ה-18, אולם הקשר למרשל או לטבח שלו אינו ודאי.
עם הזמן החלו קונדיטורים לטחון את הפרלין לאבקה, ומאוחר יותר למחית; מחית הפרלין הפכה לנפוצה ופופולרית יותר מהפרלין המקורי. המחית, לעיתים בתוספת שמנת, משמשת כקרם או מילוי בקינוחים ובעוגות. המחית הנמכרת כחומר גלם מכונה במקומות שונים "פרלינה" או "נוגט".
באזורים שונים מייצרים את המחית לא רק משקדים אלא גם מאגוזי לוז (באירופה), או מפקאן (בארצות הברית).
מחית הפרלין התחבבה מאוד על השוקולטיירים באירופה, והפכה למילוי פופולרי לשוקולדים שבתורם אימצו את השם פרלין. עם הזמן התרחב המושג, וכיום כאמור הוא משמש שם כולל לשוקולדים ממולאים.
הצי העות'מאני
חיל הים העות'מאני (בטורקית עות'מאנית: دوننماى همايون) היה אחד מחילות הים הגדולים בים התיכון, הים השחור, הים האדום, המפרץ הפרסי והאוקיינוס ההודי. הצי הראשון של האימפריה כלל 33 מפרשיות ו-17 ספינות משוט בשנת 1081. הסלג'וקים מאנטוליה (מסולטנות רום) כבשו את אלניה ויסדו צי אוניות טורקי, ואלניה הפכה לנמל הבית של צי המלחמה הים תיכוני של טורקיה. מאוחר יותר יסד אלדין קיקובד הראשון את נמל הבית של צי המלחמה הטורקי בסינופ. הצי העות'מאני התפתח בתחילת המאה ה-14, וכבש בתחילה את האי אירמלי בים מרמרה בשנת 1308, שסימן את הניצחון העות'מאני הראשון. בשנת 1321 ביצע צי המלחמה העות'מאני את הנחיתה הראשונה שלו בתראקיה בדרום-מזרח אירופה. בשנת 1351 בנה הצי העות'מאני את המצודות העות'מאניות הראשונות, ובשנת 1352 בנו את המצודה האסטרטגית על חופי מיצרי הבוספורוס ליד קונסטנטינופול ושני המעברים הבוספורוס והדרדנלים היו תחת השליטה העות'מאנית. וכך המשיך הצי העות'מאני בכיבושיו עד שבשנת 1453 הוא כבש את קונסטנטינופול והמשיך וכבש את דוכסות אתונה במוראה, האימפריה של טרפזונטס, ולבסוף האימפריה הביזנטית בשנת 1461.
בשנים 1499–1503 ערכו העות'מאנים סדרה של קרבות ימיים כנגד הרפובליקה של ונציה. כאשר האימפריה העות'מאנית ניצחה בקרב זונקיו (1499), ובקרב מודון (1500), ועד לשנת 1503 השלימו העות'מאנים את כיבוש הים האדריאטי והים היוני. בשנת 1516 החלו בכיבוש סוריה ופנו לכיוון צפון אפריקה, כבשו את אלג'יריה ולאחר מכן את מצרים מידי הממלוכים. עד לשנת 1529 כבשו את תוניסיה.
ניצחון הצי העות'מאני בקרב פרווזה (1538) וקרב ג'רבה (1560) שהיה כנגד הספרדים, הרפובליקה של ונציה, מדינת האפיפיור, הרפובליקה של גנואה, דוכסות סבוי וההוספיטלרים, אישר את העליונות העות'מאנית בים התיכון למשך מספר עשורים.
ההפסד הראשון של הצי העות'מאני היה בקרב לפנטו (1571), היה הפסד זמני, שלאחריו בנו העות'מאנים צי גדול בהרבה מהצי הקודם ולמעשה מכל הציים דאז, והם המשיכו בכיבוש לוב (1551) והמשיכה למרוקו ומצר גיברלטר ב-1553.
החל מהמאה ה-17 הסתכן צי המלחמה העות'מאני בכניסה לאוקיינוס האטלנטי. (האדמירל כמאל ראיס הגיע לאיים הקנריים עוד ב-1501, והאי לנסרוטה נכבש ב-1585). בשנת 1627 כבש הצי העות'מאני את האי לונדי שבתעלת בריסטול ופנו לאחור כדי להתכונן למתקפה מקיפה כנגד בריטניה, אירלנד, איי שטלנד, איי פארו, דנמרק, נורווגיה, איסלנד וניופאונדלנד, שנכבשו בין השנים 1627–1631. ביתר הזמן שבין המאות ה-17 וה-18 התמקד הצי העות'מאני בים התיכון, הים השחור, הים האדום, המפרץ הפרסי והים הערבי. המלחמה העות'מאנית-ונציאנית הארוכה שהתקיימה בין השנים 1648–1669, הסתיימה בניצחון העות'מאנים, והשלמת כיבוש כרתים. בשנת 1708 הושלם כיבוש המחוז הספרדי האחרון, העיר אוראן שבאלג'יריה.
תקופה המאה ה-18 הייתה תקופה של קיפאון לצי העות'מאני והתאפיין במספר כישלונות, והיא נאלצה לכבוש מחדש את מולדובה ואזוב מידי האימפריה הרוסית בשנת 1711 וערים נוספות מידי רפובליקת ונציה. עד שבשנת 1770 הפסיד הצי העות'מאני בקרב צ'סמה שהסתיים בהשמדת הצי העות'מאני.
במאה ה-19 חלה ירידה נוספת בכוחו של הצי העות'מאני. במהלך מלחמת העצמאות היוונית הובס הצי העות'מאני בידי הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, צרפת ורוסיה, בקרב נאווארינו (1827).
במלחמת העולם הראשונה הובסה האימפריה העות'מאנית יחד עם האימפריה הגרמנית.
היסטוריה של חיל הים העות'מני
אגריפינה
אגריפינה הזקנה (14 לפנה"ס - 18 באוקטובר 33) הייתה אצילה מן השושלת היוליו-קלאודית.
ביוגרפיה.