לוגר (בפרסית/דארי: لوگر, בפשטו: لوګر) הוא אחד מבין 34 מחוזות אפגניסטן. המחוז ממוקם בדרום-מזרח אפגניסטן, בירתו היא העיר פול-י עלם והוא גובל עם מחוז הבירה המדינית, קאבול מצפון. מדרום-מזרח חולק המחוז גבול בינלאומי עם ח'ייבר פח'טונח'ווה ברפובליקה האסלאמית של פקיסטן. גודלו של המחוז 3,879.8 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו מונה 392,000 איש נכון לרישום משנת 2015.
היסטוריה.
מבחינת ממצאים ארכאולוגים מתקופת העת העתיקה, נמצא מקדש אש זורואסטרי מהתקופה האחמנית. מחוז לוגר היה חלק ממחוז קאבול עד שנת 1964, אולם באותה שנה הוא קיבל מעמד של מחוז נפרד. בעבר, לוגר היה ידוע בשם מחוז לוי-גר. במהלך הפלישה הסובייטית לאפגניסטן היה המחוז מרכז לאימון כוחות מוג'אהדין נגד הצבא האדום. המחוז נפל בשנת 1995 לכוחות הטליבאן שהכריזו על הקמת האמירות האסלאמית של אפגניסטן ושימש להעברת נשק מפקיסטן אל ארגוני הטרור באפגניסטן. עם תחילתה של מלחמת אפגניסטן (2001–2014), כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי כבש מחדש את המחוז בשנת 2001 והסדיר את משטר הממשלה האפגנית. כיום המחוז נמצא במאבק כוחות בין הממשלה האפגנית והטליבאן.
תעשייה.
למחוז לוגר אין תעשייה מכנית מוכרת אך רבים במחוז עובדים בתחומי הנגרות והמזרנים. לוגר הוא מחוז חקלאי ו-8% מכלכלת תושביו תלויה לגמרי בחקלאות. יוצרים במחוז לוגר אוספים יבולים שנתיים משטח של 51,500 דונם. המחוז מייצר אלפי טונות של חיטה, תירס, שעורה, שעועית וסוגים שונים של ירקות. הירקות והפירות שלה מיוצאים למחוזות שכנים כולל קאבול, פכתיא וח'וסת (מחוז). באופן דומה, במחוז מיוצרים סוגים שונים של פירות כגון תפוח, ענבים, אגסים ושקדים. מטעי הפרי במחוז משתרעים על גבי שטח של 3,227 דונם.
אוכלוסייה.
הקבוצות האתניות הגדולות ביותר במחוז הן טג'יקים, הזארים ופשטונים. רוב האוכלוסייה מאמינה באסלאם סוני וישנו מיעוט של שיעי. במחוז ישנם 1,665 מסגדים. ישנם 46 מוסדות חינוך ברחבי המחוז ו-17% מכלל האוכלוסייה יודעת אוריינות. במחוז ישנם 4 בתי חולים ו-41 קופות חולים. רוב המים מקורת בנהר לוגר הזורם מרכס הרי הינדו-כוש מצפון למחוז. המחוז עצמו נמצא בתוך עמק לוגר וההרים שמסביבו המקיפים את המחוז ממזרח ומדרום. אדמת עמק לוגר היא מכלול של שדות מושקים, שדות גידולים חקלאיים, מישורים ורכסי הרים.
ביטחון.
על פי גורם מקומי, לוחמי הטליבאן ואנשי קבוצות מורדות אחרות פעלו בכל נפות לוגר, כולל בירת המחוז. שלושה מהנפות מסווגות תחת שליטת טליבאן, נפה אחת נמצאת תחת שליטה ממשלתית ושלושת הנותרים מסוכסכים. 151 אירועים הקשורים למורדים דווחו בתקופת ינואר 2018 – פברואר 2019 (ממוצע של 2.5 אירועים בשבוע). דוגמאות לתקריות כוללות פעולות צבאיות וכן תקיפות אוויריות, שבוצעו על ידי כוחות הביטחון הממשלתיים (חיל האוויר האפגני). דווח על תקריות של אזרחים שנהרגו בהתקפות הטליבאן, כולל הפצצות. יתר על כן, חמושים של הטליבאן עצרו אוטובוסים שנוסעים בקטע הכבישים בנפת מוחמד אע'א וחטפו את עובדי הממשלה בנובמבר 2018.
תועדו 143 נפגעים אזרחיים (68 הרוגים ו-75 פצועים) בשנת 2018, המייצגים 34 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים. מדובר בירידה של 3% בהשוואה לשנת 2017. הגורמים העיקריים לנפגעים אזרחיים היו התנגשויות צבאיות באזורים מיושבים, ואחריהם הריגות ממוקדות. בתקופה שבין 1 בינואר 2018 – 28 בפברואר 2019 נעקרו 653 אנשים ממחוז לוגר, ומצאו מקלט במחוזות הסמוכים קאבול וח'וסת או במקומות אחרים בתוך המחוז עצמו. השפעה נוספת על האוכלוסייה האזרחית כוללת, למשל, איומים של הטליבאן נגד בתי ספר לבנות שהביאו לסגירה של מוסדות חינוך רבים.
חלוקה מנהלית.
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז לוגר ואוכלוסייתן.
הפארק הלאומי אבאקו
הפארק הלאומי אבאקו (באנגלית: Abaco National Park) הוא פארק לאומי בדרום אבאקו, איי אבאקו, איי בהאמה. הפארק הוקם בשנת 1994 ושטחו כ-20,500 קמ"ר.
חי וצומח.
בפארק כ-20 קמ"ר יער אורנים, בעיקר של אורן קריבי. חיות הבר והעופות בפארק כוללות את תוכי בהאמה, סנונית בהאמה, גרון צהוב בהאמה, מוקינגבירד בהאמה ("Mimus gundlachii"), טירנית בהאמה ("Tyrannus caudifasciatus"), זן של סבכי העולם החדש, נקר מערב הודו ויונת כתר-לבן.
18 גלגלי הפלדה
18 גלגלי הפלדה היא סדרה של משחקי וידאו מז'אנר סימולציות ניהול ממוחשבות שפותחה על ידי חברת SCS Software ושווקה בידי חברת Cosmi Corporation בין השנים 2002–2011.
במהלך המשחק נוהג השחקן במשאית סמי-טריילר במקומות שונים בעולם, תוך כדי ביצוע משימות מגוונות והובלת נגררים מסוגים שונים. הסדרה עצמה היא חלק ממכלול משחקי חברת SCS Software, או משחקי Truck Simulator.
רשימת המשחקים המלאה.
Hard Truck: 18 Wheels of Steel.
המשחק יצא באוגוסט 2002, וכולל 15 ערים מארצות הברית, את החוף המערבי וחלקים מהרי הרוקי ומהמערב התיכון.
המשחק כולל שבעה דגמי משאיות דמיוניים, תנועת כלי רכב מבוססת AI, מדד עייפות, סכנות מזג-אוויר, תחנות שקילה, ופונקציית זמן מוגבל לביצוע משלוחים. תוכנן גם מצב מרוצים שבוטל לבסוף.
Wheels of Steel: Across America.
המשחק יצא בספטמבר 2003, ומוסיף גרפיקה טובה יותר, סאונד טוב יותר, 20 דגמי משאיות חדשות, וכן נוספו אזורים חדשים כמו צפון-מזרח ארצות הברית וחלקים מדרום ארצות הברית (כ-30 ערים בסך הכל).
בנוסף, נוצרה פונקציה של יום וירטואלי שלם שאורכו כ-24 דקות. מדד העייפות הוסר ונוספו מטוסים, הליקופטרים ורכבות כדי ליצור חוויית משתמש ריאליסטית יותר. למשחק נוספו גם כן מספר אתגרים (Scenarios) חדשים.
Wheels of Steel: Pedal to the Metal.
המשחק יצא באוגוסט 2004, ונוספים בו מספר ערים מצפון מקסיקו ודרום קנדה, הוחזר מדד העייפות, והתאפשר לראשונה להיות המנהל של חברת הובלות ולהעסיק עובדים.
Wheels of Steel: Convoy.
המשחק יצא בספטמבר 2005, ומציג מספר שיפורים גרפיים (במיוחד בזווית הצילום בתוך תא הנהג), וכמו כן סוגים חדשים של פריטים להוביל ומעל ל-25 משימות חדשות לבצע.
Wheels of Steel: Haulin.
המשחק יצא בדצמבר 2006, ובו מתאפשר ליצור פסקול אישי המותאם לשחקן, ולשמור את המשחק באמצע משימה. זאת ועוד, התאפשר להוביל נגרר כפול והוצאו מהמשחק הערים בצפון מקסיקו.
Wheels of Steel: American Long Haul.
המשחק יצא בדצמבר 2007, והחזיר את הערים מצפון מקסיקו, כולל 3 ערים חדשות. נוספו גם שני דגמי משאיות והשמות של חברות ההובלה שונו. המשחק כולל גם שיפור גרפי קל.
Wheels of Steel: Extreme Trucker.
המשחק יצא בספטמבר 2009, והוא שונה באופן משמעותי מהכותרים הקודמים - המשחק מתמקד בהובלות בתנאי נהיגה מסוכנים מבחינת תוואי הדרך.
בניגוד למשחקים הקודמים שהתקיימו במפה פתוחה בדמות ארצות הברית, דרום קנדה וצפון מקסיקו, המשחק הנוכחי מתפרש על פני שלושה מקומות שונים על גבי הגלובוס, כאשר הנסיעה חלה במסלול סגור:
דרך היונגאס בבוליביה, דרך טוקטויאקטוק בקנדה, והאאוטבק האוסטרלי, שבו ניתן לנסוע גם ברכבת כבישים.
Wheels of Steel: Extreme Trucker 2.
המשחק יצא בינואר 2011, ומהווה הרחבה של הכותר הקודם בסדרה, כאשר נוספו שתי סביבות חדשות - מדינת מונטנה בארצות הברית ומחוז צ'יטאגונג בבנגלדש. נוספו גם סוגי מטען חדשים, ביניהם הובלת פיל אסייתי.
פרשת הגזזת
פרשת הגזזת הוא כינוי לטיפול הרפואי שהוענק בישראל מקום המדינה ב-1948 ועד ל-1960 לחולים במחלת העור גזזת, ובהמשך להשפעותיו הבריאותיות והחברתיות. הטיפול בוצע באמצעות קרני רנטגן, הטיפול הרפואי המקובל אז למחלה. מרבית המטופלים היו עולים חדשים שהגיעו לישראל בעלייה ההמונית ממדינות צפון אפריקה והמזרח התיכון, אם כי גם בעולים מארצות אחרות.
למרות שהטיפול נחשב אז כטיפול מקובל במחלה, הוא נתפס בעיני פעילים מזרחיים כהוכחה לעוולות שבוצעו בשנות ה-50 של המאה ה-20 כתוצאה מהאיבה מצד הרשויות בקליטת הפליטים היהודים ממדינות ערב בחברה הישראלית וקיפוח הציבור המזרחי מצד הרשויות. בעקבות הפרשה הוקם המרכז הלאומי לפיצוי נפגעי גזזת, הפועל מכוח חוק לפיצוי נפגעי גזזת, התשנ"ד-1994.
היסטוריה.
ההקרנות.
הקרנות רנטגן כטיפול בגזזת התחילו בשנת 1897 והיו הטיפול המקובל בעולם למחלה עד שנות ה-60 של המאה ה-20, שבתחילתן הוחלפו בטיפול תרופתי.
בתחילת המאה ה-20 המרכז הרפואי הדסה שישב בירושלים טיפל במחלת גזזת בקרב הקהילה היהודית הדתית בירושלים באמצעות הקרנות והמחלה כמעט ונעלמה באזור.
עם העלייה ההמונית ממדינות ערב ומדינות מוסלמיות אחרות בשנות הארבעים והחמישים, צצו מקרים רבים של גזזת, בעיקר בקרב הילדים למהגרים ממערב אסיה ומצפון אפריקה, וזאת מפאת תנאי המחיה הנחותים והצפופים בהם שכנו העולים. בשלב זה, גזזת טופלה בהקרנה ובפיקוחם של צוותים מהמרכז הרפואי הדסה (פרופ' אריה דוסטרובסקי ופרופ' אברהם דרוקמן), גם במחנה הילדים שנלר ובמחנה העולים ששכן בראש העין, שנוהלו אף הם על ידי "הדסה". קופת החולים הכללית הפעילה מרכז טיפולי במכון הרנטגן של מרפאת זמנהוף ששכנה בתל אביב ובמכון הרנטגן שלה שמוקם בחיפה. החל משנת 1952 ריכזה ישראל את רוב הילדים לטיפול נגד גזזת בבית החולים לגזזת וגרענת שהוקם במחנה העולים במערב חיפה "מחנה שער העלייה", החל מ-1953 הוחל בטיפול רנטגני בגזזת גם בבית החולים תל השומר. גורם מרכזי שפעל לביעור הגזזת ואף סייע ברכישת מכונות רנטגן לשם כך היה ארגון הסיוע לילדים של האו"ם, ארגון יוניצ"ף.