מתחם אבו עגילה-אום כתף ומוצבי החוץ שלו היו בין המבוצרים ביותר בסיני. אלוף פיקוד הדרום אסף שמחוני הכניס לפעולה את חטיבה 7 בפיקודו של אורי בן-ארי כבר בשחר יום 30 באוקטובר 1956, 24 שעות לפני המועד שנקבע לכך בתוכנית המקורית. צוות גדודי משוריין תקף את מתחם אום שיחאן אך נתקל בהתנגדות חזקה ובאש מדויקת של תותחים נגד-טנקים ונאלץ לסגת. התקפה זו העמידה את הכוחות המצרים בכוננות על. הוחלט להקדים את כניסתן של חטיבת חי"ר 10 וחטיבה משוריינת 37 כדי שיכבשו בהתקפה מתואמת של חי"ר ושריון, את מתחם אום כתף - אום שיחאן.
חטיבה 10 הייתה חטיבת חי"ר מילואים בפיקודו של שמואל גודר (גורודצקי). משה דיין ביקר במפקדת החטיבה ערב ההתקפה ונוכח לדעת על רמת מוטיבציה נמוכה של חיילים ומפקדים. בגלל עיכוב בהגעת הטנקים של חטיבה 37 נערכה ההתקפה על ידי חי"ר בלבד ונהדפה על ידי המצרים.
היחידות הראשונות של חטיבה 37 הגיעו לניצנה ב-31 באוקטובר 1956 לפני חצות. הטנקים הגיעו באיחור ולכן החליט מפקד החטיבה להיכנס לסיני בזחל"מים. ההתקפה נערכה בליל 1 בנובמבר 1956 בשתי פלוגות זחלמ"ים שנסעו באורות מלאים כשבזחל"ם הפיקוד נמצא מפקד החטיבה ורוב קציני המטה. המצרים הבחינו בטור המתקדם ופתחו באש אנטי-טנקית ובהפגזה ארטילרית כבדה. הזחל"מים הראשונים נכנסו לשדה מוקשים והיו מטרות נוחות לאש המצרים. הזחל"ם של מפקד החטיבה נפגע ראשון. מפקד החטיבה נהרג וכל הקצינים שהיו איתו נפצעו. בחיפוי אש ארטלריה ובסיוע טנקים שבינתיים הגיעו, חולצו הנפגעים משדה המוקשים והכוח נסוג כשהוא נושא עמו למעלה משמונים פצועים.
בגלל ההתנהלות הכושלת של התקפת חטיבה 10 החליט אלוף הפיקוד באישורו של משה דיין, להדיח את מפקד החטיבה שמואל גודר (גורודצקי).
בינתיים עקפה חטיבה 7 את אום כתף ודרך מעבר הדייקה כבשה את מתחמי המצרים בסכר הרואיפה ואבו עגילה. הכוח המצרי באום כתף נשאר מנותק ובליל ה-2 בנובמבר 1956 הוא נסוג צפונה תחת חיפוי אש. בבוקר 2 בנובמבר 1956 הבחין טייס במטוס סיור של חיל האוויר כי מתחם אום כתף נטוש. ניתנה הוראה לפלוגת טנקי שרמן מחטיבה 37 להיכנס למתחם, לנוע מערבה ולחבור לגדוד 82 באבו עגילה.
פלוגת הטנקים מסוג שרמן של חטיבה 37 עברה את המתחם הנטוש, אך פלוגת טנקים מגדוד 82 שהיה אז בפיקודו של אברהם אדן נערכה למארב שריון ולא נמסר לה על כך. בשעה 12:00 הם הבחינו בטנקי השרמן הלא מסומנים מתקרבים לעברם, והיות שגם המצרים השתמשו בטנקי שרמן, הניחו שמדובר בכוח מצרי, וכשזה הגיע למרחק של פחות מקילומטר פתחו עליהם הטנקים באש, ותוך חמש דקות פגעו בשמונה טנקים וגרמו לאבדות כבדות בהרוגים ופצועים. טייסי חיל האוויר שהבחינו בטעות, הנמיכו טוס ובסימנים שונים אותתו להפסיק את האש. רק טנק אחד הצליח לסגת ולהינצל מפגיעה. היה זה מארב שריון קלאסי ואסון חמור, הגדול ביותר במבצע קדש. המארב נלמד בקורס קציני צה"ל שנים רבות.
מלחמת ששת הימים.
במלחמת ששת הימים פעל כוח אוגדתי משולב שכלל כוחות רגלים, שריון, ארטילריה, הנדסה וצנחנים בפיקודו של אריאל שרון במטרה לכבוש את מתחם אום כתף הנמצא ממזרח לאזור הצומת. יש הסבורים כי קרב זה היה אחד המבצעים החשובים מבחינה אסטרטגית לצה"ל, וקרב מכריע בניסיון לכבוש את חצי האי סיני.
לאוניד קאופמן
לאוניד קאופמן (נולד ב-26 באוגוסט 1958) הוא המאמן הראשי של פנימיית המחוננים בשחייה במכון וינגייט, מאמן נבחרת ישראל (1994–2002, 2007–2016) והמנהל המקצועי של איגוד השחייה בישראל.
ביוגרפיה.
קאופמן נולד בבלארוס הסובייטית, אז חלק מברית המועצות, והחל לשחות בגיל שש. כשהיה בן 17 החל ללמוד לתואר ראשון בחינוך גופני וכשסיים את לימודיו בגיל 21 הצטרף לצבא האדום כמאמן של ספורטאים מצטיינים. בשנת 1984 החל לעבוד כמאמן שחייה. בין השנים 1987-1991 שימש כמאמן נבחרת השחייה של ברית המועצות. בין השאר אימן את ילנה רודקובסקאיה, האלופה האולימפית במשחה ל-100 מטר חזה מברצלונה.
באפריל 1991 עלה לישראל. באוגוסט 1991 גייס גלעד ויינגרטן (ששימש אז כמנהל מכון וינגייט) את קאופמן כמאמן השחייה של המרכז לטיפוח מחוננים בספורט, שפועל במכון וינגייט, והחל משנת 1994 הצטרף למסגרות השונות באיגוד השחייה בישראל. במקביל השלים תואר שני ושלישי. בין השנים 1994–2002 שימש כמאמן נבחרת השחייה של ישראל, וחזר לתפקיד שוב בין השנים 2007–2016. תחת הדרכתו השיג ענף השחייה בישראל פריצות דרך משמעותית, וצוות השחיינים שלו הגיע לראשונה למשחה הגמר באולימפיאדה של אטלנטה שהתקיימה ב-1996. קאופמן הדריך גם את הפיינליסט הבא של ישראל, יעקב טומרקין, שסיים במקום השביעי במשחה ל-200 מטר גב באולימפיאדת לונדון ב-2012, ההישג הישראלי הטוב ביותר בשחייה במשחקים האולימפיים. השחיינים הישראליים הגיעו גם לגמר באליפות העולם בפעם הראשונה במהלך כהונתו וזכו במדליות באליפויות אירופה רבות.
בין השחיינים הבולטים שאימן קאופמן, נמנים: מיקי חליקה, איתן אורבך, יואב גת, יואב ברוק, שילו איילון, קרן רגאל, עדי ביכמן, אניה גוסטומלסקי, רותם פלד, יעקב טומרקין, גיא ברנע, גל נבו, אנדראה מורז, קרן זיבנר, שי לבנת ועוד.
נבחר למאמן השנה לשנת 2011, על ידי הוועד האולימפי בישראל.
דני דה ויטו
דניאל מייקל "דני" דה ויטו ג'וניור (באנגלית: .Daniel Michael DeVito, Jr; נולד ב-17 בנובמבר 1944) הוא שחקן, מפיק ובמאי קולנוע אמריקאי. זוכה פרס גלובוס הזהב ופרס אמי על תפקידו בסדרת הטלוויזיה הקומית "טקסי".
ביוגרפיה.
דה ויטו נולד בעיירה נפטון, ניו ג'רזי שבארצות הברית, למשפחה קתולית ממוצא איטלקי.
קריירה.
בשנת 1975 החל דה ויטו את הקריירה הקולנועית שלו בסרט הדרמה זוכה חמישה פרסי אוסקר "קן הקוקייה" בבימויו של מילוש פורמן. עד מהרה הפך לשחקן מצליח והשתתף בסרטים רבים.
בשנים 1978–1983 כיכב דה ויטו במשך חמש עונות של הסיטקום המצליח "טקסי" שיצרו ג'יימס ל. ברוקס, סטן דניאלס ואד ויינברגר לרשת הטלוויזיה ABC (שאת עונתה החמישית שידרה ברשת NBC). בסדרה, הוא גילם את לואי דה פלמה, סדרן תחנת המוניות. עבור עבודתו בסדרה הוא זכה לשבחים ובין היתר לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה (מתוך שלוש מועמדויות) וזכה גם בפרס אמי (מתוך ארבע מועמדויות).
בשנת 1984 כיכב בסרט "בעקבות האוצר הרומנטי ושנה לאחר מכן בסרט ההמשך "בעקבות אוצר הנילוס".
בשנת 1986 ביים את סרטו הראשון "לזרוק את אמא מהרכבת" שבו גם כיכב לצדו של בילי קריסטל.
בשנת 1988 כיכב בסרט הקומדיה "תאומים" לצדו של ארנולד שוורצנגר. בשנת 1989 ביים את סרטו השני "מלחמת רוז ברוז"; קומדיה שחורה בם כיכב דה ויטו לצד מייקל דאגלס וקת'לין טרנר. הסרט מבוסס על ספר באותו השם מאת וורן אדלר משנת 1981.
ב-1992 הוא גילם את אחד תפקידיו הבולטים בתור הנבל המכונה הפינגווין בסרט "באטמן חוזר" לצד מייקל קיטון, אשר הפך להצלחה באקרנים.
ב-1996 לקח חלק בהפקת הסרט "להרגיש את מינסוטה" בכיכובם של קיאנו ריבס וקמרון דיאז. בנוסף ב-1996, ביים את הסרט "מטילדה" בו גם כיכב דה ויטו לצד אשתו, השחקנית ריאה פרלמן.
אף שדה ויטו מגלם בדרך כלל דמויות קומיות, הוא השתתף גם בתפקידים דרמטיים כגון תפקידו בסרט "מוריד הגשם" ב-1997.
מאז 2006 משחק בסדרה הקומית "פילדלפיה זורחת" כשהצטרף בתחילת עונתה השנייה, ומגלם בה את אביהם של התאומים, פרנק ריינולדס. ב-2006 שיחק בדרמה הרומנטית "עד 10 פריטים" לצידו של מורגן פרימן. שנה אחר כך, יצאה לאקרנים הקומדיה "רינו 911!: מיאמי", בה שיחק בתפקיד התובע המחוזי.
בשנת 2011, קיבל דה ויטו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד על עבודתו בטלוויזיה.
בשנת 2017 שיחק דה ויטו בחידוש של ברודוויי למחזה "המחיר" מאת המחזאי ארתור מילר. דה ויטו גילם את גרגורי סולומון - סוחר עתיקות ערמומי ממוצא רוסי-יהודי; ועל תפקידו קיבל דה ויטון מועמדות לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר.
בשנת 2019 שיחק את מקס מדיצ'י בסרט ההרפתקאות והפנטזיה "דמבו" שביים טים ברטון ומהווה עיבוד מחודש ורופף לסרט באותו השם של אולפני דיסני שיצא לאקרנים בשנת 1941. באותה שנה שיחק בסרט ההרפתקאות ", המהווה את הסרט הרביעי בזיכיון ג'ומנג'י, וסרט המשך ישיר ל" משנת 2017.
בשנת 2020 הצטלם לסרטו של בארי לוינסון, "השורד" המתאר את סיפורו של ניצול השואה הארי האפט, שאולץ להתאגרף כדי לחיות. בן פוסטר, אשר גילם את האפט, שיחק סרט לצד דה ויטו ולצד בילי מגנוסן, ויקי קרייפס, פיטר סארסגארד, דר זוזובסקי וג'ון לגוויזאמו. הסרט הוקרן בבכורה עולמית ב-21 בספטמבר 2021 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
עיסוקים אחרים.
הוא ואשתו גם הבעלים של מתחם מגורים בסגנון בונגלו, במאליבו.
חיים אישיים.
מאז 1982 נשוי לשחקנית האמריקאית-יהודייה ריאה פרלמן, ולהם שלושה ילדים (ביניהם השחקנית לוסי דה ויטו). דה ויטו ופרלמן נפרדו ב-2012, אחרי 30 שנות נישואים, אך ב-2013 חזרו אחד לשני, והתגוררו בבוורלי הילס, קליפורניה.
דה ויטו הוא דמוקרט נלהב ותומך של תנועת קול אחד. הוא גם חבר בוועדת ההיגוי של אגודת הידידים של תיאטרון אפולו, יחד עם אשתו.
ב-17 באוגוסט 2006 במהלך מלחמת לבנון השנייה, הופיעה מודעה על עמוד שלם בעיתון ה"לוס אנג'לס טיימס" בה הוא היה חתום על גינוי מפורט נגד הטרור שגורמים ארגוני החמאס והחזבאללה, והובעה בה תמיכה גם באזרחים התמימים שנפגעו בישראל ובלבנון. על מודעה זו היו חתומים גם ניקול קידמן, מייקל דאגלס, סילבסטר סטאלון, ברוס ויליס, ג'יימס וודס, סם ריימי, רידלי סקוט ועוד רבים.
פובליוס הקדוש
פובליוס הקדוש (מלטזית San Publju) נחשב לבישוף הראשון של מלטה ולמי שעשה אותה לאומה הנוצרית הראשונה במערב ובין הראשונות בעולם.