וייבן סולומון התחתן עם האלמנה מרי אן ברידגלנד (לבית וויגזל) ב־6 בדצמבר 1880 בדרווין. הוא התחתן שוב, עם אליס כהן (19 במאי 1954) מריצ'מונד, ויקטוריה ב-22 ביולי 1896, והתגוררו באדלייד.
ילדיו היו:
הוא אימץ את בנה של מרי אן, הארי וולטר ברידגלנד (31 במאי 1879 – 17 באוקטובר 1947), שכינה זמן מה את עצמו הארי וולטר סולומון או סולומון-ברידגלנד, אך בשנת 1903 התנער ממנו. הארי היה שחיין מקצועי, כמו גם בנו וולטר לואיס ברידגלנד (23 במרץ 1908 – 30 ביולי 1987), הלורד ראש העיר של אדלייד בין השנים 1966–1968.
אלעד בן-דרור
אלעד בן-דרור (נולד ב-1972) הוא מזרחן והיסטוריון ישראלי, המכהן כפרופסור חבר במחלקה ללימודי המזרח-התיכון באוניברסיטת בר-אילן. מחקריו של בן-דרור עוסקים בהיבטים שונים של הסכסוך הערבי ישראלי.
ביוגרפיה.
בן-דרור גדל במושב ניר עציון שבחוף הכרמל. הוא בוגר מדרשית נעם וישיבת מעלות. שירת בצה"ל כלוחם ביחידה מובחרת, ולאחר מכן עשה את תאריו האקדמיים באוניברסיטת בר-אילן. הוא סיים תואר ראשון בקרימינולוגיה ולימודי המזרח התיכון בהצטיינות, והמשיך במסלול ישיר לדוקטורט בלימודי המזרח התיכון. עבודת הדוקטורט שלו בהנחיית פרופסור אליעזר טאובר, עסקה בראשית מעורבות האו"ם בסכסוך הערבי-ישראלי. הדוקטורט אושר ב-2003 בציון "מעולה", וזכה בפרסים.
בשנת 2000 החל בן-דרור ללמד במחלקה ללימודי המזרח התיכון בבר-אילן. בשנים 2003–2004 הוא שימש כעמית מחקר במכון האוניברסיטאי לדיפלומטיה ושיתוף פעולה אזורי באוניברסיטת תל אביב. בשנים 2006−2005 עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בין השנים 2011–2020 שימש כראש אקדמי במדור לתוכניות לזרועות הביטחון בבר-אילן. ב-2014 זכה בפרס "המרצה המצטיין", בין השנים 2018–2021 כיהן כראש המחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בר-אילן.
בן-דרור מלווה את עמותת בית זינאתי כיועץ אקדמי.
בן-דרור מתגורר במושב ניר עציון, נשוי לאפרת (לשעבר ספוקויני), מוזיקאית ותרפיסטית במוזיקה ולהם חמישה ילדים.
מחקר.
תחום מחקר מרכזי של בן-דרור הוא המעורבות הבינלאומית והאו"ם בסכסוך הערבי-ישראלי מסוף תקופת המנדט הבריטי ועד שנות ה-50 של המאה ה-20. בן-דרור הצליח לקבל מארכיון האו"ם בניו יורק אישור להסרת סיווג מחומרים שלא נפתחו לעיון לחוקרים, ומחקריו כוללים בין היתר חידושים שמתבססים על חומרים אלה. בן-דרור הצביע על כך שמקיץ 1947 סברו אנשי או"ם כי הפתרון הרצוי לשאלת ארץ ישראל הוא הקמת מדינה יהודית וסיפוח שאר השטח לעבר הירדן, ולא תוכנית חלוקה שבמסגרתה תוקדם מדינה ערבית עצמאית. מיד כשאושרה תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947 העריכו מומחי האו"ם, שעסקו בשאלת ארץ ישראל כי מדינה ערבית לא תוקם. הם הכינו תוכנית להקמת מדינה יהודית ולהגנה צבאית עליה. במסגרת הזו הם המליצו על הקמת מיליציה יהודית חמושה שכוח האדם שלה יתבסס על אנשי ההגנה והפלמ"ח ולא על האצ"ל והלח"י. האו"ם היה אמור לחמש את הכוח הזה בנשק כבד ואף במטוסי קרב.
אנשי האו"ם גם אספו מודיעין רב על העמדות המדיניות של הפלסטינים בארץ ישראל. בארכיון האו"ם נמצאו סיכומי פגישות רבים שקיימו אנשי האו"ם בחשאי עם בכירים פלסטינים, ועדויות למגעים אלה נמצאו גם בארכיונים בהודו ובהולנד. ארכיונים נוספים שבן-דרור עשה במסמכיהם שימוש נרחב בעבודותיו הם הארכיונים בשוודיה, שם נמצא בין היתר הסבר על אופן הכנתה של מפת החלוקה. האחראי לה היה איש האו"ם פאול מוהן שיומנו האישי ומסמכיו נמצאים בארכיון באוניברסיטת אופסלה.
בן-דרור חקר את מהלכי האו"ם במלחמת העצמאות ובתוך כך את פרשת ברנדוט ואת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות. לטענתו, מתווך האו"ם ראלף באנץ' העריך שהקו הירוק שאותו שרטט יישאר קו הגבול של ישראל לתקופה ארוכה. ולכן הוא התאמץ לערוך את הסכמי שביתת הנשק באופן שיאפשר למדינת ישראל ולמדינות ערב להתבסס עליהם לטווח הארוך. בכך הוא תרם שלא במתכוון למגמה של ישראל ומדינות ערב להסתפק בהסכמי שביתת הנשק ולהימנע מלהתקדם במהלכים מדיניים שיובילו להסכמי שלום. מחקרים נוספים של בן-דרור שמתייחסים לתקופה זו, עוסקים בתוכניות האו"ם לבינאום ירושלים ובפרט לתמיכה הערבית בתוכנית הבינאום (בהם החלטה 303), ומערכת היחסים שהתקיימה בין ישראל לירדן, שנועדה לבלום את הלחץ הבינלאומי להפיכת ירושלים לעיר בינלאומית.
תחום מחקרים נוסף של בן-דרור הוא יחסי יהודים וערבים בגליל, בעיקר בהקשר של קהילות המוסתערבים האחרונות שהיו בכפרי הגליל (בפקיעין, כפר יאסיף ושפרעם). ב-2012 איתר בן-דרור בקיבוץ דליה, אוסף מסמכים נטוש של האדריכל שמחה יום-טוב (גולי) שהיה יועץ משרד הפנים לכפרי המיעוטים בתקופת הממשל הצבאי על ערביי ישראל. בין המסמכים אותרו תוכניות ליישב יהודים בכפרים בהן היו קהילות של מוסתערבים ולפתח את הכפרים הערבים והדרוזים בגליל תוך שילובם של שרידי העבר היהודי. תוכניות אלה, שלא יצאו לפועל, אמורות היו למשוך תיירות לכפרי הגליל ולסייע בעיצוב תודעת המיעוט הערבי בישראל כלפי מדינת ישראל והסיפור הציוני. מסמכי יום-טוב הועברו על ידי אנשי מכון יד יצחק בן-צבי, לארכיון יד יערי בגבעת חביבה, והם פתוחים כיום לעיון הציבור.
בשנים האחרונות חוקר בן-דרור את עיצוב התודעה של תנועת החמאס בתחילת דרכה, ובמיוחד בתקופה הפורמטיבית של החמאס בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. ניתוח טקסטים של אנשי החמאס ובין השאר שירה של משוררי החמאס בתקופת הסכמי אוסלו, מלמדים על זרמי העומק של תנועה זו ועל חתירתה מאז ימיה הראשונים להפוך לגורם מוביל בחברה הפלסטינית.
פאל שלני
פאל שלני (במקור עד 1899 שלזינגר, בהונגרית: Selényi Pál; אדוני (עיר), 17 בנובמבר 1884 – בודפשט, 21 במרץ 1954) היה פיזיקאי הונגרי-יהודי אחד החוקרים הגדולים והמגוונים ביותר בפיזיקה הניסויית ההונגרית. הוא השיג תוצאות מצטיינות במספר תחומים. ההמצאות והפטנטים שלו היו בעלי משמעות בינלאומית. הוא היה מדען בתחום מדידת אור והעברת תמונות, חבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים.
ביוגרפיה.
שלני נולד למשפחת סוחרים יהודית אמידה, בנם של מור שלזינגר ורוזינה דויטש. לאחר מעבר המשפחה לבודפשט הם התרוששו וילדיהם בעלי היכולות הטובות יכלו להשלים את בתי הספר שלהם רק באמצעות קבלת תלמידים כמורים פרטיים. פאל סיים בהצטיינות את לימודיו בגימנסיה ואת בחינות הבגרות. בשנת 1907 קיבל את תעודת ההוראה במתמטיקה ובפיזיקה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת בודפשט למדעים. לאחר מכן, עד שנת 1918 עבד במכון לפיזיקה מס' 2 כעוזר הוראה של מנהל המכון. בשנת 1910 קיבל את הדוקטורט.
קריירה.
עבודתו המדעית התחילה באופטיקה ובתורת האור. בשנת 1911, ערך ניסוי ההתאבכות רחבת הזווית שנקראת עד היום על שמו, ואיתו הוא זכה להכרה בינלאומית. את ההתרחשויות לפני הניסוי ניתן לייחס לעבודה של איינשטיין בהקשר זה ולניסוי גלי הרדיו של היינריך רודולף הרץ. אוטו ויינר מצא בשנת 1890 כי האור הוא גל אלקטרומגנטי והצליח גם לרשום תמונת התאבכות רחבת זווית. לפי איינשטיין, אטומים אחדים ממקור אור פולטים אור כמחטים בגלים קטנים, ובמרחב קטן, באופן מכוון, וכל קו גל כזה מתפשט יחד ואז נבלע. לעומתו, שלני סיכם את מהות הניסוי שלו כך: "הקרינה האלמנטרית של מקורות האור מתנהגת בדיוק כמו גל כדורי קוהרנטי של גל הרץ דו-קוטבי יוצא. התיאוריה של איינשטיין בנושא קרינת מחט היא אפוא לא ברת קיימא, קרני האור הן גלים כדוריים אלקטרומגנטיים ויכולים להתאבך לכל הכיוונים, אפילו בזוויות מרחביות גדולות. בזכות הישגיו המדעיים שלני יכול היה לעבוד במחקר במשך שנתיים על מלגה ממלכתית בברלין ואחר כך בגטינגן, אך פרוץ מלחמת העולם הראשונה חייב אותו לשרת בצבא. לאחר שחרורו חזר לאוניברסיטה לזמן קצר ואז קיבל משרה בתחנת הניסויים של הדואר ההונגרי (PKÁ). תפקידו בתחנה היה ללמוד את החומרים ששימשו ברשת הדואר והתקשורת וכן מחקר ופיתוח למען יישום חסכוני של שירותי התקשורת.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, לאחר מותו של לורנד אטווש, הוטל עליו, כאיש המתאים ביותר, ללמד באוניברסיטה פיזיקה ניסויית. שלני נאלץ לשלם מחיר גבוה עבור הקריירה האוניברסיטאית הקצרה הזו. הוא לא היה יכול להיות עובד מדינה, הוא לא היה יכול לפרסם בהונגריה, הוא גם מודר על ידי האגודה של המתמטיקאים והפיזיקאים והורחק מחבריה. אז הצטרף לחברה פרטית בשם ארדיי וסבו, חברה שייצרה ציוד מעבדה ומאזני דיוק.
כאשר איגנץ פייפר ארגן בשנת 1921 את המעבדה של נורות ליבון וחשמל מאוחדת הראשון שהוא קלט לשורות חוקרי המעבדה היה שלני. שני העשורים לאחר מכן הפכו לעידן של אפשרויות יצירה אינסופיות עבור שלני. זולטן באי הפיזיקאי ההונגרי וחסיד אומות העולם, מדען המחקר ומאוחר יותר מנהל המעבדה אחרי פייפר, אמר: "שני מדענים מצוינים, אנשים בעלי דמיון עבדו כאן. אימרה ברודי ופאל שלני". שלני עשה עבודה פורה בתחומים רבים, אך עיקר עבודתו היה בתחום מדידת האור האובייקטיבית. בתחרות בשוק הבינלאומי השאלה שהפכה למהותית הייתה, איזה מוצר (נורה) יכול לספק יותר אור. ניתן היה לפתור את המשימה באמצעות שפופרת ריק מיוחדת (תאי-אור) וכן תא פוטון. תאי האור הראשונים נבנו בראשית שנות העשרים. הבעיה הגדולה שלהם הייתה חוסר רגישותם המוחלטת לאור אדום. בהתבסס על המחקרם של שלני ועמיתיו, חברת "נורות הליבון והחשמל מאוחדת" הציגה לראשונה תאי-אור רגישים לאור אדום ואחר כך מד אור ללא מקור אנרגיה נפרד. מערכת מדידת האור האובייקטיבית של החברה נרכשה מיד על ידי המתחרים. כתוצר לוואי של המחקר פותח מד אור מכויל לזמן חשיפה עבור צלמים. שלני פיתח גם שיטה לקביעת: