השלטון בנסיכות עבר לביתו של בוהמון, קונסטנצה, ואילו בלדווין השני שב להיות עוצר תחת השליטה הפעוטה עד למותו מספר חודשים לאחר מכן. לאחר מותו של בלדווין שימש יורשו, פולק מאנז'ו, כעוצר באנטיוכיה. בשנת 1136, כשמלאו לה 10 שנים בלבד, נישאה קוסטנצה לרמון מפואטייה, שהיה מבוגר ממנה ב־26 שנים והוכתר עם נישואיו לנסיך אנטיוכיה.
רמון, בדומה לקודמיו בתפקיד, החל את תקופת שלטונו בהתקפה צבאית על מחוז קיליקיה הביזנטי, אך הפעם זכה לתגובה נזעמת מצד הקיסר הביזנטי החדש, יוחנן השני קומננוס, שיצא בראש צבאו לאנטיוכיה אליה הגיע בשנת 1138 והשביע את רמון אמונים לביזנטיון. בכוונתו של הקיסר הייתה השארות באנטיוכיה ווידוא קיום ההתחייבויות של שליטה, אולם מרד שפרץ באדסה אילץ אותו לעזוב את העיר לאחר זמן קצר ביותר. זעמו של הקיסר על הצלבנים היה כה גדול עד שהוא תכנן למעשה לכבוש את כל הטריטוריות הצלבניות באותה תקופה, אולם, מותו בשנת 1142 קטע את התוכניות הללו.
הנסיכות תחת השלטון הביזנטי.
המוסלמים בהנהגת נור א-דין כבשו את רוזנות אדסה ב-1144 ואחר כך תקפו את אנטיוכיה (כשהנוצרים מצדם ארגנו את מסע הצלב השני); החלקים המזרחיים של הנסיכות אבדו לצלבנים כתוצאה מהתקפה זו, בה נהרג גם רמון מפואטייה, שליט הנסיכות. בלדווין השלישי, מלך ירושלים שימש כעוצר בפועל באנטיוכיה, עד לנישואיה השניים של קונסטנצה ב-1153 לרנו משטיון שהפך לנסיך אנטיוכיה. גם רנו, מיד עם עלייתו לשלטון, מצא את עצמו במחלוקת מול הקיסר הביזנטי, הפעם על שליטה באי קפריסין. אולם שלא כקודמיו, חתם רנו על הסכם שלום מול הקיסר מנואל הראשון, דבר שלא מנע מהקיסר להגיע לאנטיוכיה בשנת 1158 כדי לוודא שהנסיכות נשארת נאמנה לאימפריה.
הנסיכות הפכה למעשה לחלק מאימפריה הביזנטית, ועל אף שכתוצאה מכך נגזרו על שליטיה גזרות רבות, ביניהן שליחת כוחות צבא לעזרת הצבא הביזנטי, היא זכתה להגנה מפני צבאות המוסלמים של נור א-דין שאיים להחריב את העיר.
בשנת 1160 נפל רנו בשבי המוסלמי, והשלטון בפועל בנסיכות עבר לידי הפטריארך המקומי. בשנת 1161 נישאה בתה של קונסטנצה, מריה, לקיסר הביזנטי, ובכך הפך הקיסר לשליט הרשמי בנסיכות. השלטון בפועל, לעומת זאת, נשאר בידיה של קונסטנצה, ובעקבות הדחתה על ידי אצילי הנסיכות ב־1163 הועבר לידי בנה, בוהמון השלישי. רנו משטיון, ששוחרר מכלאו בשנת 1176 לא שב מעולם לשלוט בנסיכות.
זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון נפל בוהמון השלישי בשבי בידי נור א-דין, אירוע שקבע את הגבול בין הסולטנות המוסלמית בחלב לבין הנסיכות על נהר הארנת. לאחר שובו לאנטיוכיה בשנת 1165 נשא בוהמון לאישה את אחת מאחייניותיו של הקיסר הביזנטי, מעשה שחיזק את הקשר בין הנסיכות לקיסרות.
חסותה של האימפריה הביזנטית על נסיכות אנטיוכיה הגיעה לקיצה עם מותו של מנואל הראשון בשנת 1180. הנסיכות מצאה את עצמה, ללא כל הכנה מוקדמת, משוללת מההגנה שהעניקה לה האימפריה, וחשופה להתקפותיו של נור א-דין שנמנע מלעשות כן עד אז עקב הכבוד שרחש לעוצמתם הצבאית של הביזנטים. אולם בסיוען של מספר ערי-מדינה איטלקיות שרדה הנסיכות את התקפתו של צלאח א-דין על המדינות הצלבניות בשנת 1187, ונשארה עומדת על כנה גם לאחר המפלות הקשות שספגו שכנותיה.
נסיכות אנטיוכיה, כמו גם רוזנות טריפולי, נמנעה מלהשתתף במסע הצלב השלישי, והתרכזה בחיזוק משפחת השלטון בקרב שכנותיה הקרובות של הנסיכות. בנו של בוהמון השלישי, שהיה גם כן קרוי בוהמון, הוכתר כרוזן טריפולי לאחר מותו של הרוזן הקודם לאחר קרב קרני חיטין בשנת 1187, ואילו בנו הבכור של בוהמון השלישי, רמון, נישא לנסיכה ארמנית והפך למלך קליקיה הארמנית.
לאחר מותו של בוהמון השלישי בשנת 1201 החלה בנסיכות מלחמת ירושה בין בוהמון, רוזן טריפולי (בוהמון הרביעי) ונכדו של בוהמון השלישי רמון-רופן מארמניה. לבסוף הביס רוזן טריפולי את אחיינו במאבק והחל משמש כנסיך אנטיוכיה ורוזן טריפולי בשנת 1207. רמון מצדו הצליח להדיח את בוהמון לזמן קצר ולשלוט בנסיכות בין השנים 1216 ל-1219.
לאחר מותו של בוהמון הרביעי בשנת 1233 עלה לשלטון בנסיכות בנו בוהמון החמישי. הנסיך החדש היה עסוק במאבקיו מול בני משפחתו בארמניה, וכן במאבק נגד שנואי נפשו אבירי המסדר ההוספיטלרי, והנסיכות תחת הנהגתו לא לקחה כל חלק משמעותי במסעי הצלב החמישי, השישי והשביעי שהתרחשו באותה העת.
נפילתה של הנסיכות.
לאחר מותו של בוהמון החמישי בשנת 1251 עלה לשלטון בנסיכות בנו, בוהמון השישי. בשנת 1254 נשא הנסיך לאישה את סיביליה, נסיכת ארמניה, ובכך שם קץ לסכסוך ארוך השנים בין המדינות, על אף שבתקופה זו הייתה ארמניה מדינה חזקה בהרבה מאנטיוכיה שהייתה כפופה לה בפועל. אולם האיחוד בין שתי המדינות היה לבסוף הגורם לנפילתה של הנסיכות.
ארמניה, וכעת גם אנטיוכיה, היו מדינות תומכות של השלטון המונגולי במזרח התיכון. בשנת 1260, בקרב עין ג'אלות, הביס הסולטאן הממלוכי ביברס את המונגולים, ופנה להשמדת בעלות בריתן של המונגולים ובראשן אנטיוכיה וארמניה. בשנת 1268 השלים ביברס את כיבוש העיר אנטיוכיה וכל השטחים הכפופים לה בצפון סוריה.
עם נפילת הנסיכות עבר התואר "נסיך אנטיוכיה" לידי רוזני טריפולי כתואר כבוד בלבד, ועם נפילתה של רוזנות טריפולי בשנת 1289 הפך התואר לאחד מתארי הכבוד של מלך קפריסין.
גאוגרפיה ודמוגרפיה.
נסיכות אנטיוכיה הייתה הקטנה שבמדינות הצלבנים, קטנה בהרבה מאדסה וממלכת ירושלים גם בשיא תפארתה הטריטוריאלית. הממלכה השתערה על חבל הארץ שבפינה הצפון מזרחית של הים התיכון וגבלה בביזנטיון או ממלכת ארמניה (תלוי בתקופה) מצפון, רוזנות אדסה מצפון מזרח, רוזנות טריפולי מדרום והסולטנות הסלג'וקית המוסלמית של חלב ממזרח.
מניין תושביה של הנסיכות במאה ה-12 עמד ככל הנראה על 20,000 כאשר מרביתם ארמנים או נוצרים יוונים אורתודוקסים, ומיעוטם מוסלמים שחיו מחוץ לתחומי העיר אנטיוכיה עצמה. מרבית אזרחיה הצלבנים של הנסיכות היו ממוצא נורמני ואיטלקי והם חיו רובם ככולם בתחומי החומה של העיר.
מלבד הצלבנים עצמם היו בנסיכות מספר קטן מאוד של נוצרים קתולים, על אף שבשנת 1100 הועברה השליטה הדתית בעיר לידי הפטריארכיה הלטינית.
נסיכי אנטיוכיה להלכה בלבד 1268-1300.
לאחר מותו של פיליפ מטוסי עבר התואר להיות אחד התארים של מלך ירושלים וקפריסין, שם נשמר עד כלות ממלכת קפריסין בשנת 1489.
האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה
האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה או האיגוד האמריקאי לפסיכיאטריה (באנגלית: American Psychiatric Association, בר"ת: APA) היא ארגון מקצועי אמריקני שחבריו הם רופאים מומחים ומתמחים בפסיכיאטריה. בשנת 2006 מנתה האגודה יותר מ-35,000 חברים שרובם הגדול פועל בצפון אמריקה. אין להתבלבל בין ארגון זה לבין "האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה", שגם ראשי התיבות שלה הם APA.
באתר האינטרנט של האגודה מוצג תאורה והחזון שלה:
האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה מפרסמת מספר כתבי עת, עלונים שונים וכן את המדריך הסטטיסטי לאבחון הפרעות נפשיות, המוכר גם בכינוי DSM (ר"ת: "Diagnostic and Statistical Manual of mental disorders"). המדריך הסטטיסטי לאבחון הפרעות נפשיות הוא ספר מקובל ורווח ברוב העולם המערבי, ופסיכולוגים ופסיכיאטרים רבים נעזרים בו.
בני שמעון
התיאטרון הערבי-עברי ביפו
התיאטרון הערבי-עברי ביפו (בערבית: المسرح العربي العبري-يافا) בבית הסראייה הישן שביפו, משמש אכסניה לשתי להקות תיאטרון הפועלות ביחד ולחוד בשתי שפות: עברית וערבית. השתיים הן קבוצת "תיאטרון יפו", שנוסדה ב-1990 בידי יגאל עזרתי, גבי אלדור ועירית נאמן, ותיאטרון "אל סראיא" (נוסד ב-1998), שבו חברים אנשי תיאטרון ויוצרים ערבים. התיאטרון ממומן חלקית בידי משרד החינוך והתרבות ועיריית תל אביב-יפו. לתיאטרון זה שלושה מנהלים אמנותיים: יגאל עזרתי, גבי אלדור וראודה סלימאן.
הפקות בולטות של תיאטרון יפו: אום כולת'ום, פריד אל אטרש, הערב רוקדים, מחכים לגודו, אנא מן אל-יהוד, סעדון אלמג'נון, אלף לילה ולילה, פה ושם בארץ ישראל, רומיאו וג'ולייטה, הזמן הצהוב, ימי התנזים, שנת האפס, פאפאעג'ינה, שמוליקיפוד, חצויה.
היסטוריה.
תיאטרון יפו, שהוא במה לתרבות ערבית-עברית ביפו נוסד בשנת 1998, הוא משלב בתוכו שתי קהילות תחת קורת גג אחת. "תיאטרון יפו", ותיאטרון "אל-סאראייא" הערבי, ביפו. המבנה ניתן לתיאטראות המשותפים בהשאלה על ידי עיריית תל אביב-יפו, ולאחר מכן עבר שיפוץ משמעותי והתאמה לקבלת קהל התיאטרון, תוך אילוצים, בשל בהיותו מבנה לשימור.
בשנת 2010 מונה יעקב אגמון למנכ"ל התיאטרון תפקיד אותו מילא למשך 3 שנים.
פרשת ההפרה לכאורה של חוק הנכבה והסתה לכאורה לטרור.
ב-2017 קבעה חוות דעת של משרד האוצר כי התיאטרון הפר את חוק הנכבה בכך שארח במבנהו אירועים שהיוו הסתה לטרור, ובהם אירוע תמיכה בדארין טאטור והאירוע "מחברות הכלא" של עינת ויצמן. ביחס לאירוע התמיכה בטאטור חוות הדעת קבעה "מבדיקה ראשונית נראה כי עצם קיומו של אירוע תמיכה במי שהוגשה כנגדה כתב אישום להסתה בטרור, קריאת הקטעים שכתבה טאטור וחלק מהסרטונים שהוצגו באותו אירוע עשויים לעלות, לכאורה, כדי הסתה לאלימות ולטרור או תמיכה במאבק מזוין או במעשה טרור כנגד מדינת ישראל". מנגד טוען התיאטרון כי שני האירועים אינם הפקה שלו אלא התארחו באולמו תמורת תשלום. בינואר 2018 הודיעה פרקליטות המדינה כי לא תיפתח חקירה פלילית נגד מנהלי תיאטרון יפו בגין הסתה באירוע התמיכה בטאטור
אופי התיאטרון.