עבודתו של מור ספגה מנות גדושות של ביקורת, כמו גם לשבחים רבים, במיוחד לאחר הצלחת "פרנהייט 9/11". בעוד שמבקרי הסרטים שיבחו, ברובם, את הסרט, והעניקו לו פרסים, כמה ממתנגדיו של מור תיארו את הסרט כדיוקן מטעה ומוליך שולל של ממשלת ארצות הברית. טענות דומות באשר לעריכה מגמתית, בימוי של סצינות "תיעודיות" והוצאת דברים מהקשרם נטענו באשר ל"באולינג לקולומביין". מור הכחיש טענות אלו.
הסופר ריי ברדבורי זעם על השימוש שעשה מור בכותרת ספרו "פרנהייט 451" ללא רשות, אם כי מבחינה חוקית אין רשות זו נדרשת, וברדבורי עצמו כתב מספר ספרים שכותרותיהם נלקחו מספרים אחרים.
דוברים שמרנים האשימו את מור כי הוא מקבל שכר עבור הרצאותיו בציבור. תומכי מור טענו כי האשמות אלו נגועות בצביעות, וכי דוברים בקנה המידה של מור, וביניהם רבים ממבקריו תומכי הקפיטליזם, מקבלים שכר גבוה יותר עבור הרצאותיהם מן השכר אותו דורש מור.
העיתונאית יסמין אליבאהי בראון האשימה את מור בשנת 2003 בהנצחת סטריאוטיפים כנגד אפרו אמריקנים, וכי מור טען כי נוסעי המטוסים שנחטפו בפיגועי 11 בספטמבר התנהגו בפחדנות, בשל היותם לבנים ברובם, וכי אילו נחטף מטוס שנוסעיו שחורים, היו אלו "מוחצים" את החוטפים.
סגנונו של מור הוא סגנון הנוטה להיות מעורב רגשית בתכניו, ובעל אופי של מסה פוליטית, כאשר מור עצמו ודעותיו מקבלים זמן מסך וחשיפה, באותה מידה שמקבל הנושא בו הוא מטפל. במאי תעודה אחרים מעדיפים נקודת ראות פחות מעורבת, ולהשאיר את היוצר מאחורי המצלמה, במקום לחשוף אותו בפניה. סגנון זה ספג ביקורת.
ביקורת נוספת הוטחה במור בשל הטענה כי בעשיית סרטיו הוא עורך ומציג את סדר האירועים באופן המעוות או מציג שלא כהלכה את עמדותיהם ודעותיהם של נושאי הסרט.
ביום שלאחר פיגועי 11 בספטמבר, פרסם מור באתרו האישי מסר לפיו אם מישהו ריסק את המטוסים כנקמה כנגד ממשל בוש, הרי שהמקומות שנפגעו, בהם ניו יורק, בוסטון, פנסילבניה ווושינגטון (מהם ואליהם נחטפו המטוסים) היו מקומות בהם רוב האזרחים הצביעו כנגד הנשיא בוש ומפלגתו. מסר זה עורר ביקורת בטענה כי משתמע ממנו שריסוק מטוסים באזורים בהם יש רוב לתומכי בוש הוא מעשה מוצדק. ביקורת נוספת נגעה לכך שבעת שהאומה האמריקנית התאחדה באבלה, עסק מור בפוליטיקה ובביקורת על ממשלו של בוש.
על אף המחלוקת מסביב לסרטיו ודעותיו, זכה מור להצלחה כלכלית רבה הן כבמאי והן כסופר. סרטיו זכו להצלחה הקופתית הרבה ביותר לה זכה סרט תיעודי מעולם, ולפרסים רבים.
חיים אישיים.
מור נישא לקת'לין גלין ב-19 באוקטובר 1991. הוא אימץ את בתה של גלין, נטלי, מנישואיה הקודמים. הזוג התגרש ב-17 ביוני 2013.
בשנת 2005, הופיע מור בטיים 100 כאחד מבין 100 האנשים המשפיעים בעולם.
מהות התפילה
דוד שחר
דוד שחר (17 ביוני 1926 - 2 באפריל 1997) היה סופר ישראלי בשפה העברית, מרצה, מתרגם ועורך.
ביוגרפיה.
דוד שחר נולד בירושלים למשפחה ותיקה בארץ, דור חמישי לילידי ירושלים. אבותיו הגיעו לירושלים במאה ה-19 - מצד אמו באו מהאימפריה הרוסית ומצד אביו באו מהונגריה ולפי ספורים משפחתיים לענף זה של המשפחה הייתה זיקה למגורשי ספרד.
דוד שחר עשה בעיר כמעט את כל חייו, גדל בבית חילוני ומשפחתו התגוררה עד לגרושי הוריו ברחוב הנביאים. עקב מאורעות 38–1936 נקלע בית הספר ללימוד שפות אותו הקים אביו למשבר שהוביל לפשיטת רגל. המשפחה נותרה בחוסר כל וכך נאלץ שחר בגיל 12 למצוא מקלט יחד עם כל משפחתו החילונית תחת קורת בית סבתו הדתיה בשכונת מאה שערים. יחסי הוריו התערערו והם נפרדו כשהיה בן 18. דוד שחר למד בבית הספר תחכמוני ואחר כך בתיכון בית הכרם. השלים לאחר מכן לימודיו בפסיכולוגיה ובספרות עברית באוניברסיטה העברית. במלחמת העצמאות התגייס לצה"ל ושירת כמפקד קרבי, ומאוחר יותר כקצין חינוך. מהרגע שהחליט להקדיש את חייו ליצירתו התפרנס בקושי, היה מורה, עורך, מתרגם, מתקין לשוני ועוד. לימד אנגלית ותנ"ך בבתי ספר טכניים, מאוחר יותר היה מרצה בבית המדרש למורים בגבעת השלושה.
סיפוריו הראשונים מתרחשים בזירה שלימים תהפוך לזירה העיקרית של יצירתו: העיר ירושלים של ילדותו. ספריו הראשונים החלו לצאת בשנות ה-50 המוקדמות. ספר סיפוריו הראשון, "על החלומות", מעמת את גיבוריו, ילידי העיר הקסומה, עם ההווה המאכזב ועם המציאות הכעורה של חייהם. הוא כתב ופרסם קובצי סיפורים, רומנים, ביוגרפיות, וספר ילדים "הרפתקאותיו של ריקי מעוז", שיצא בכמה גרסאות וכמה מהדורות.
יצירתו הנחשבת היא סדרת הספרים בשמונה כרכים, "היכל הכלים השבורים", ששחר עצמו כינה אותם גם בשם הכולל "לוריאן", על שם גיבור הסדרה גבריאל לוריא. בסדרה מגולל שחר תמונה פנורמית ענקית, המתרחשת ברובה בירושלים, אך גם בערים אחרות בעולם. לתוך הפנורמה הזו הביא שחר דמויות צבעוניות, סיפורים מפותלים וגורלות שזורים, המהווים מעין מפה אנושית רחבה של מאה וחמישים השנים האחרונות.שחר זכה לכיבודים ספרותיים ופרסים. בין השאר זכה בפרס עגנון, פרס ביאליק, פרס ברנר, פרס נשיא המדינה לספרות, וכמה פעמים בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים. בשנת 1973 נבחר ליושב ראש אגודת הסופרים בישראל. אף על פי כן הביקורת הספרותית בארץ לא אהבה את יצירתו. ייתכן שבין הגורמים לכך היו דעותיו ה"ימניות" המתונות, סלידתו מכל מחנאות פוליטית וזיקתו אל היישוב הישן בירושלים. החל משנות השישים יצא לעיתים לצרפת, בתחילה ליווה את שולמית אשתו לרגל עבודת הדוקטורט שלה ובהמשך גם לרגל עבודתו הספרותית. בצרפת ובבלגיה יצא לו שם של סופר מיוחד במינו, הממשיך את המסורת הספרותית הגדולה של הסופר מרסל פרוסט.
שחר זכה למתרגמת צרפתייה מוכשרת בשם מדלן נז' (Madeleine Neige), שתרגומיה התקבלו באהבה על ידי הקוראים הצרפתים, והוא זכה בצרפת למה שלא זכה בארץ: הכרה ספרותית נכבדה, תפוצה רחבה, התייחסות רצינית של חקר הספרות ופרס מדיסיס לסופר זר, הפרס הצרפתי הגבוה לספרות מתורגמת. ב-1985 זכה בעיטור מפקד במסדר האמנויות והספרות. הוא זכה גם לעיטור כבוד משר החוץ הצרפתי. הוא אף זכה לרחוב על שמו, בצרפת, בכפר הנופש דינאר (Dinard) בחבל ברטאן.
דוד שחר פרסם בעברית קרוב לשישים כרכים של סיפורת ותרגום. ספריו ניתרגמו לכמה לשונות, ובהן צרפתית, אנגלית, קטלאנית, יפנית, רוסית, גרמנית, אסטונית וספרדית.
בשנת 1956 נישא להיסטוריונית פרופ' שולמית שחר, כלת פרס ישראל. בנו הוא הפרופ' לתרבות סין מאיר שחר. בתו דינה היא מעצבת, אחיינו הוא הסופר אורי וינברג.
דוד שחר נפטר ב-2 באפריל 1997 בבית חולים בפריז. במותו היה בן 70. נקבר בבית העלמין בהר הזיתים. בהלוויה נשא הספד הכימאי והמשורר פרופ' אבנר טריינין.
לרגל הוצאתו המחודשת של ספרו "סוכן הוד מלכותו" בשנת 2007 כתב הסופר חיים באר: "יצירתו של דוד שחר היא אחד מהשיאים המזהירים ביותר של הספרות הישראלית ובד בבד עם כך - אחת ההחמצות הגדולות של הביקורת המקומית שלא השכילה להציב אותו במקום הבולט שהוא ראוי לו".
לקריאה נוספת.
על יצירתו של שחר נכתבו מאמרים ומחקרים רבים. להלן מבחר מתוכם:
ספריו שתורגמו ללועזית.
עשרים ושמונה מספריו של שחר תורגמו, בהם ספרים שתורגמו לצרפתית, גרמנית, אנגלית וספרדית. בצרפת יצאו ספריו בהוצאת גלימר (Gallimard). דליה בילו תרגמה את ספריו לאנגלית ומדלין נז' לצרפתית.
פרנסיסקו פיסארו
פרנסיסקו פיסארו (בספרדית: Francisco Pizarro; נולד 16 במרץ 1476, מת ב-26 ביוני 1541) היה מגלה ארצות וקונקיסטאדור ספרדי, מחריב אימפריית האינקה ומייסד העיר לימה, בירתה המודרנית של פרו.
פיסארו נולד בעשור השמיני של המאה ה-15 בעיר טרוחיו (Trujillo) שבאקסטרמדורה, ספרד, כבנו מחוץ לנישואים של גונסאלו פיסארו האב, קולונל בחיל הרגלים הספרדי. אחיו הצעירים של פיסארו, גונסאלו הבן, חואן השני וארננדו, היו גם הם קונקיסטדורים, ושלטו בתקופות שונות בפרו.
על שנות ילדותו של פיסארו יש ידע מועט. מעדויות מאוחרות יותר אודותיו ניתן להסיק כי ימי נערותו עברו עליו בהזנחה מצד משפחתו, מאחר שהיה חסר כל השכלה פורמלית ואף לא ידע קרוא וכתוב.
זמן קצר לאחר הגעת השמועות בדבר העולם החדש ליבשת אירופה, ארז פיסארו את מטלטליו ובשנת 1502 עלה על ספינה ושם פעמיו אל עבר היבשת החדשה. הוא קבע את מושבו באי היספניולה, משם יצא כשכיר למספר משימות חקר וכיבוש בשליחות הכתר הספרדי. במסגרת משלחות אלו תר פיסארו ברחבי דרום אמריקה, לאורח חופו של האוקיינוס השקט, לחם בילידים ובקונקיסטאדורס אחרים עד שנהרג באחד הסכסוכים הללו.
המסעות לדרום אמריקה.
הניסיון הראשון בהיסטוריה האירופית להגיע אל יבשת אמריקה הדרומית נערך בשנת 1522 בהנהגתו של הקונקיסטדור הספרדי פסקאל דה אנדאגויה. המסע, אשר לא הרחיק לכת מעבר לחופי קולומביה, אמנם נכשל במטרתו הראשונית - כיבוש היבשת החדשה, אך אף על פי כן נודעה לו חשיבות מכרעת בהיסטוריה של גילוי היבשת וזאת מכיוון שבמהלך מסע זה, כתוצאה ממפגש עם שבטי ילידים שונים, נודע לראשונה למתיישבים האירופים על קיומה של ממלכה עשירה, אשר נמצאת מדרום לטריטוריות שהיו מוכרות עד אז למתיישבים ושמכונה "בֶּרוּ" (Berú, שם שעוות מאוחר יותר לשם המוכר לנו כיום - פרו).
כאשר הגיעה משלחתו של אנדאגויה לשפך נהר סן חואן (כיום חלק מהגבול בין אקוודור לקולומביה) הורע מצבו הבריאותי של מפקד המשלחת, והוא קיבל את ההחלטה לחזור כלעומת שבא ולשוב לפנמה. מיד עם שובו של אנדאגויה לפנמה, הוא החל מפיץ את הסיפורים אודות "בִּירוּ" (Birú), הארץ שנמצאת בדרום ושכולה זהב - תיאור שמיד הצית בראשיהם של ההרפתקנים הספרדים בפנמה את הרעיון שארץ זו היא לא אחרת מאשר אל דוראדו האגדית.