נושא נוסף שהעסיק את מחזאות ה"כאן ועכשיו" היה "ישראל השנייה", אודות המזרחים, מפוני המעברות והדור השני לעלייה ההמונית. בין המחזות שעסקו בנושא ניתן למנות את קריזה מאת איציק ויינגרטן ויהושע סובול (תיאטרון חיפה, 1976) ששילב חומרים אותנטיים של בני עיירת פיתוח, רובם יוצאי צפון אפריקה ויחסיהם עם אשכנזים בני קיבוץ שכן וכלל מוזיקה מאת שלמה בר, "צ'רלי קצ'רלי" מאת דני הורוביץ (החאן, 1977)ו"אופניים לשנה" (תיאטרון חיפה וסדנת תיאטרון קריית שמונה, 1979).
תנועת החזרה בתשובה למקורות יהודיים ולמסורת יהודית מצאה הד בהצלחה חסרת התקדים של ההצגה "איש חסיד היה" (בימות, 1968), קולאז' של סיפורים חסידיים שהציגו לראשונה על הבמה הישראלית יהודים גלותיים דתיים בהקשר חיובי. שנה לאחר מכן העלה יעקב אגמון את המחזמר "בוסתן ספרדי" (בימות, 1969) לפי סיפורי יצחק נבון, בהצלחה גדולה.
מעוז ה"חתרנות" ונושא הדגל החברתי היה תיאטרון חיפה בניהולו של עודד קוטלר ובבימויה הרציף של נולה צ'לטון. היא החלה ליצור באותה עת את "דו-קיום", פרויקט ערבי-יהודי משותף; במסגרת זו הגיעו לבמות התיאטרון הישראלי שחקנים כיוסוף אבו ורדה ומוחמד בכרי וכן הוציאה את השחקנים, הבמאים והמחזאים לסדנאות בעיירות פיתוח, בבתי אבות ובקיבוצים, על מנת להתערות בחברה ולהכיר את מצוקותיה, אנשיה ושפתם.
שנות השמונים ואילך.
המאבק על פניו של התיאטרון הציבורי.
עם השנים הלכו והטשטשו ההבדלים בין התיאטראות הממוסדים. חלק ניכר מההפקות נמכר להיכלי תרבות מחוץ לתל אביב, המרכיבים עונה רפרטוארית מהצגות של תיאטראות שונים ברחבי הארץ. חלוץ היכלי התרבות היה תיאטרון ירושלים שהוקם ב-1971, שאינו מפיק הצגות אלא מארח את מיטב הצגות העונה ומוכר אותן למנויים. בעקבותיו קמו לפי דגם דומה היכלי התרבות בעיר הפריפריה השונות. מדיניות תוכניות המנויים הייתה בנויה על "חבילות" מוכנות מראש שכללו תמהיל ובו, למשל, מחזה קלאסי (משייקספיר ועד צ'כוב), מחזה מודרני מתורגם, קומדיה מקורית או מתורגמת ומחזה ישראלי מקורי "קשה", בכך היוו תוכניות המנויים פלטפורמה באמצעותה שיווקו מחזות לא פשוטים לקהל רחב, שספק אם היה רוכש כרטיס להצגה לולא הוצגה במסגרת "חבילת המנויים". הצורך הכלכלי של התיאטראות הרפרטואריים להרחיב את מעגל רוכשי הכרטיסים ולהסתמך על מכירת הצגות למנויים מן הקהל הרחב הביא לשינויי התמהיל ולהפקת הצגות רבות הפונות למכנה משותף נמוך יחסית כקומדיות קלילות ומחזות זמר.
עקב המהפך והחלת אידאולוגיית השוק החופשי, ירדה בהתמדה התמיכה הממשלתית בתיאטראות ואלה נאלצו להשלים חלק גדל והולך מעוגת התקציב על ידי מכירת כרטיסים שחייבה מספר גדל והולך של הפקות פופולריות. במקביל, מחזות מעוררי מחלוקת דתית או שהכילו ביקורת על הממשלה, עוררו חברי כנסת ושרים לקריאות להגביל את התמיכה הציבורית או להתנות אותה. בחגיגות שנת ה-40 לתיאטרון הקאמרי הגיב ראש הממשלה, שמעון פרס לדרישות אלה במילים "השלטון חייב לתמוך בתיאטרון כדי שהתיאטרון לא יאלץ לתמוך בשלטון". הדיון הציבורי הער הוכיח כי התיאטרון בישראל הוא בעל תפקיד מעצב חשוב בעיצוב נורמות תרבותיות וחברתיות.
בשנות השמונים ניסו מחזאים ישראלים לאתגר עצבים חשופים בתרבות הישראלית כגון השואה, מוות, מלחמות והסכסוך הישראלי-פלסטיני (מלחמת לבנון הראשונה, האינתיפאדה) ועולם הדת. סמן הרדיקליות באותה עת היה תיאטרון חיפה בניהולם המשותף של גדליה בסר ויהושע סובול. כך יהושע סובול ב"מלחמות היהודים", "סינדרום ירושלים" (חיפה, 1987), "נפש יהודי" (חיפה, 1982) ו"גטו" (חיפה, 1983), חנוך לוין ב"יסורי איוב" (הקאמרי, 1981) ו"הפטריוט" (תיאטרון נוה צדק, 1982), יצחק לאור ב"אפרים חוזר לצבא" (שהופק בתיאטרון חיפה, נפסל ב-1985 על ידי הצנזורה ועלה ב-1989 על במת צוותא), שמואל הספרי ב"החילוני האחרון" (הקאמרי, 1986), הלל מיטלפונקט ב"מאמי" (צוותא, 1986) ואחרים. באותה עת ניסו המועצה לביקורת סרטים ומחזות ("הצנזורה") וחברי כנסת כמרים גלזר-תעסה להצר את חופש הביטוי, אך לרוב התיר בג"ץ את העלאת ההצגות, תוך עירור דיון ציבורי ער בתיאטרון. לאחר תקופה סוערת זו בוטלה הצנזורה על מחזות, אך הנהלות התיאטראות הגדולים, מצידן, החלו להחיל צנזורה-עצמית על מנת להתרחק משערוריות ולמשוך קהל רב ומגוון.
שלושת התיאטראות הגדולים נמצאים שנים רבות תחת הנהלה קבועה ושמרנית למדי המקפידה על איזון תקציבי ואינה ששה לניסיונות חדשניים, הקאמרי בהנהלת נעם סמל מאז 1992, תיאטרון בית לסין בהנהלת ציפי פינס מאז 1993 והבימה בהנהלת יעקב אגמון מאז 1995 ואילן רונן מאז 2005. תיאטרוני חיפה ובאר-שבע ידעו טלטלות וחוסר יציבות ניהולית. תיאטרון החאן הירושלמי זכה מאז 2001, עת מונה מיכאל גורביץ' למנהלו האמנותי וגיבש בו אנסמבל שחקנים, המופיעים ברוב המחזות (אריה צ'רנר, יוסי עיני, אבי פניני, ארז שפריר, שמרית לוסטיג, נילי רוגל, יהויכין פרידלנדר ואחרים), לפריחה אמנותית ומסחרית עם להיטים כגון "הקמצן" (2003), "אושר" (2004), "תעלולי סקפן" (2009), "גן הדובדבנים" (2010), "הלילה השנים עשר" (2010), "אוכלים" (חידוש, 2010) ורבים אחרים.
החל משנת 1995 מוענק פרס התיאטרון הישראלי למספר קטגוריות בתיאטרון הישראלי.
ריבוי קולות ותרבויות.
בשנת 1987 הקים שמואל עצמון את תיאטרון יידישפיל המציג מחזות בשפת היידיש. כיום מועלות בהפקות פרטיות גם הצגות בשפה המרוקאית.
בראשית שנות התשעים הוקם ביפו תיאטרון גשר, שהורכב ברובו משחקנים עולי ברית המועצות לשעבר, בניצוחו של הבמאי יבגני אריה והמנהל אורי לוי. התיאטרון העלה מחזות קלאסיים וישראלים והתמקד במחזות על אירועים היסטוריים בחיי העם היהודי, שזכו לשבחי הקהל והביקורת. התיאטרון מוזמן לחשובים שבפסטיבלי העולם.
חנוך לוין.
החל משנות השבעים ועד העשור הראשון של המאה ה-21 פעל מי שנחשב לגדול מחזאי ישראל, שעיצב שפה ותוכן ייחודיים ומובהקים. בתקופה זו הועלו על הבמות, לרוב בתיאטרון הקאמרי, למעלה משלושים מחזות של לוין, רובם התקבלו באהדה, למרות תוכנם הקשה. יצירתו של לוין, שהחלה כסאטירה פוליטית, עברה עד מהרה לפסים אוניברסליים ואף מיתולוגיים, שאינם קשורים דווקא למקום ולזמן הישראליים, עם זאת מחזותיו של לוין נחלו הצלחה כמעט אך ורק בישראל, אף על פי שנעשו ניסיונות לתרגמם ולהציגם בחו"ל. החל מתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, כמה ממחזותיו תורגמו לשפות הבאות: אנגלית, צרפתית, גרמנית, הולנדית, צ'כית, הונגרית, רומנית, ספרדית, יידיש, איטלקית, שוודית, ערבית מרוקאית, קנייתית, בולגרית, פולנית, פורטוגזית, סינית, קטלאנית, סלובנית, סרבית, יוונית, טורקית, קרואטית, טגלוג (פיליפינית). ובמדינות רבות מחזותיו זוכים להצלחה.
לוין עבד לרוב עם צוות קבוע של שחקנים, בהם זהרירה חריפאי, יוסף כרמון, אלברט כהן, ג'יטה מונטה, יצחק חזקיה, ששון גבאי, רבקה גור, רבקה נוימן, יהודה אלמגור, דרור קרן, תיקי דיין ועם המעצבים רות דר ורוני תורן.
תיאטרון ערבי-ישראלי.
ב-1994 הוקם התיאטרון הערבי בחיפה, תיאטרון אל-מידאן וב-1998 הוקם התיאטרון הערבי-עברי ביפו. התיאטרון הערבי בחיפה, הוקם בידי שרת התרבות שולמית אלוני והמועצה לתרבות ואמנות חיפה. בראש הוועדה לתיאטרון עמד אוריאל זוהר. הרוח החיה בשתי היוזמות הוא השחקן הערבי-ישראלי מוחמד בכרי, שהיה כוכב התיאטרון הערבי הראשון ששיחק בעברית בתיאטראות ישראלים (הבימה ותיאטרון חיפה). תיאטרון אל-מידאן נסגר לאחר ששרת התרבות מירי רגב שללה ב-2015 את תקציבו מסיבות פוליטיות מוצהרות, ובשנתיים הבאות לא הצליח להתאושש כלכלית משלילת התקציב.
תיאטרון פרינג'.
תיאטרוני הפרינג' מעלים מחזות שאינם מוצאים את ביטויים בתיאטראות הממוסדים. בשנות החמישים היה זה "תיאטרון זירה", אותו ייסד בתל אביב מיכאל אלמז, שהתמחה במחזות מקוריים ודרמה אוונגרדיים (כמו "מחכים לגודו"). בשנות השבעים הוא ייסד את תיאטרון "המרתף". ב-1969 ייסד אריה מרק את "תיאטרון פרגוד" בירושלים. בין תיאטרוני הפרינג' המרכזיים כיום נמנים "תיאטרון הסימטה" ביפו ותיאטרון הפרינג' בתל אביב וקבוצות תיאטרון כגון קבוצת רנה ירושלמי, תיאטרון קליפה, אנסמבל ציפורלה, תיאטרון נוצר, תיאטרון אלפא לאמנויות המופע, ועוד.
צירים חשובים בתיאטרון השוליים בישראל הם פסטיבל עכו לתיאטרון אחר, המתקיים מאז 1980 ומהווה כר פורה לצמיחה ולהעשרה תיאטרונית חדשה ופסטיבל תיאטרונטו, המיועד להצגות יחיד, המתקיים בתל אביב מאז 1990.
בשנת 2006 הוקם בירושלים תיאטרון ייחודי ששמו המרתף. התיאטרון הוקם ביוזמת נערות מההוסטל בית הצברית בירושלים. במרתף ישנו בית-ספר למשחק המאתר בני נוער במצבי סיכון, המחוננים בתחום אמנויות הבמה ומכשיר אותם להיות שחקנים מקצועיים. כיום פועלת במרתף להקה קטנה, מבוגרי בית הספר, שמצליחים לשלב את הכישורים שרכשו במהלך חייהם עם משחק מקצועי.
בקרב ערביי ישראל פועלים מספר קבוצות תיאטרון, כגון "התיאטרון הערבי-עברי ביפו" ותיאטרון הפרינג' בנצרת.
החל משנת 2005 מוענק פרס קיפוד הזהב למספר קטגוריות של תיאטרון הפרינג'.
תיאטרון לילדים ולנוער.