במוסקבה הודיע השגריר המצרי, ד"ר מוראד גלאב, לראש ממשלת ברית המועצות, אלכסיי קוסיגין, על השתתפותן של ארצות הברית ובריטניה במלחמה. קוסיגין, שחשד בהודעת השגריר המצרי, הזעיק את ראש הביון הסובייטי ושמע ממקור ראשון כי כל נושאות המטוסים הבריטיות עוגנות במלטה ואין כל זכר לנושאות מטוסים אמריקניות במזרח הים התיכון. העיתונות הסובייטית לא פרסמה מילה על הקנוניה, למרות מסיבת עיתונאים שערך השגריר.
שגרירי ארצות הברית במדינות ערב ובעולם, הכחישו נמרצות. השגריר בירדן התייצב בפני חוסיין ומסר לו איגרת אישית מאת הנשיא לינדון ג'ונסון. בקהיר קראו לשגריר ארצות הברית, ריצ'רד נולטה, ומסרו לו על ניתוק היחסים הדיפלומטיים. לאחר-מכן, ניתקו את יחסיהן עם ארצות הברית גם סוריה ושאר מדינות ערב. באלכסנדריה, חיסל אספסוף את הזקיף שבכניסה לקונסוליה האמריקנית, והבעיר באש את המשרדים. בקהיר ניסו לדרוס חבורה של אמריקנים שביקשו לעצור מונית.
בעקבות התפתחויות אלו ולאחר לבטים רבים, החליט שר הביטחון, משה דיין, לפרסם את השיחה, חרף התנגדותו של ראש אמ"ן, האלוף אהרן יריב, אשר חשש שפרסום נוסח השיחה ועצם העובדה שנקלטה, יחשוף מקורות ודרכי עבודה (לימים אמר מפקד יחידה 8200, יואל בן-פורת, כי חשיפת השיחה גרמה נזק מודיעיני עצום). הייתה זו הפעם הראשונה שישראל פרסמה שיחה שנקלטה על ידה. ההחלטה לפרסם את השיחה נפלה מתוך חשש שמצרים מנסה באמצעות שקר זה לגרור את ברית המועצות למלחמה, כפי שהתחייבה בהסכם ההגנה, במידה שארצות הברית תתערב לצד ישראל.
כמו כן, הייתה כוונה לסכסך בין נאצר לחוסיין לאחר שיפורסם כיצד נאצר רימה את חוסיין. בסיום השיחה נשמע נאצר כשהוא מוליך שולל את חוסיין וטוען כי חיל האוויר המצרי הולם משעות הבוקר בשדות התעופה של ישראל, אף על-פי שידע כי חיל האוויר שלו חוסל לחלוטין יום קודם במסגרת מבצע מוקד. על פי ההערכות, נאצר עשה זאת כדי לגרום לחוסיין להעמיק את המעורבות שלו במלחמה ובכך להקל על מצרים. בשעה זו עדיין לא ידע העולם, כולל תושבי ישראל, את גודל ההצלחה של ישראל בחזית היבשה, בשל דרישתו של שר הביטחון, משה דיין, לקיים ערפל קרב.
בשעה 17:00, לאחר הודעת הסבר קצרה, שודרה בגלי צה"ל השיחה כולה כפי שנקלטה. השיחה נתפשה בעיני העולם, וקודם כל העולם הערבי, כמדהימה ולו בגלל דרג המשוחחים. פרסום השיחה הביא לעליית יוקרתו של המודיעין הישראלי עקב העובדה שהצליח לקלוט שיחה אינטימית במיוחד בין שני מנהיגים בכירים של מדינות ערב. עם זאת, חלק מאנשי היחידה הביעו צער על פרסום השיחה והודו כי הדבר גרם לזהירות גבוהה יותר בקרב מדינות ערב וליירוט נמוך יותר של שיחות, להערכתם בעקבות החשיפה.
מאז 1988 מוצגים סליל ההקלטה והמכשירים המקוריים שקלטו והקליטו את השיחה במוזיאון קהילת המודיעין.
תמליל השיחה.
"(תרגום מערבית לעברית)"
- הלו עמאן, האם הוד מלכותו מוכן?
- הלו קאהיר, הוד מלכותו מוכן, האם כבוד הנשיא מוכן?
נאצר: בוקר טוב הוד מלכותו. אני שומע שהאח רוצה לדעת אם הקרבות נמשכים לכל אורך החזית (הפרעות) הלו, כן, האם ידוע לך שארצות-הברית משתתפת עם ישראל במלחמה? שנכריז על זה?
חוסיין: הלו, אני לא שומע, הקו גרוע ביותר.
המרכזנית: הקו בין קהיר לבין ארמון המלך גרוע, נשתדל לתקן.
נאצר: הלו, הוד מלכותך, האם נגיד שארצות-הברית ואנגליה או רק ארצות-הברית?
חוסיין: ארצות-הברית ואנגליה.
נאצר: האם לאנגליה יש נושאת מטוסים?
נאצר: טוב, אז שהמלך יפרסם הודעה ואנו נפרסם הודעה.
חוסיין: תודה.
נאצר: חזק ואמץ.
חוסיין: כן, כן, כן.
נאצר: יא אחי אין דבר, היה חזק.
חוסיין: כבוד הנשיא, אם יש לכם משהו או רעיון כלשהו. בכל עת...
נאצר: אנו לוחמים בכל הכוח והקרבות אצלנו נמשכו בכל החזיתות, כל הלילה. אם היה משהו בהתחלה, לא חשוב. אנו נתגבר. אללה עימנו. על כן אני אפרסם הודעה ואתה תפרסם הודעה. נדאג לכך שגם הסורים יפרסמו הודעה כי מטוסים אמריקניים ובריטיים משתמשים בנושאות המטוסים שלהם נגדנו. נוציא הודעה, נדגיש את הדבר ונחריף אותו עוד יותר.
חוסיין: טוב בסדר.
נאצר: האם הוד מלכותך מסכים?
חוסיין: (התשובה לא נקלטה).
נאצר: אלף תודות, חזק ואמץ. אנו חזקים היום. המטוסים שלנו הולמים בשדות התעופה של ישראל מהבוקר.
חוסיין: אלף תודות, היה שלום...
יחידה 515
יחידת 515
מרובע (שירה)
מרובע (בפרסית: رباعی; תעתיק מדויק: רבאעי) הוא צורה שירית בת ארבע שורות, שמקורה בפרס הקדומה.
מקור הצורה.
מקורו של המרובע אינו ידוע, אך ככל הנראה הוא מבוסס על שירה פרסית (ואולי גם טורקית) עממית. השימוש הידוע ביותר בצורה בתקופה הקדומה הוא של המשורר והפילוסוף הפרסי עומר ח'יאם (1048 - 1123). יצירתו "רבאעיאת" ('המרובעים') תורגמה פעמים רבות לאנגלית (לראשונה בידי אדוארד פיצג'רלד) וכן לשפות רבות אחרות, והפופולריות העצומה לה זכתה עוררה שימוש במרובעים בשפות אירופיות שונות, וכן בשירה הערבית הקלאסית. דוגמה ידועה אחרת היא "מרובעים", יצירתו של יעקב ישראל דה האן, שבה מסופר סיפור בואו של דה האן לארץ בשירים נפרדים לכאורה, שהקשר ביניהם מתחוור לאיטו רק לאורך זמן.
מבנה ומשמעות.
מרובע הוא טקסט שירי בן ארבע שורות. משקל קבוע אינו חיוני למרובע, אך השורות בדרך כלל דומות באורכן.
בשירה הפרסית המקורית השורות מתחרזות א א ב א או (גרסה פחות נפוצה) א א א א.
המרובע הוא בדרך כלל שיר מתומצת ומכתמי, הממצה בארבע שורות תובנה פילוסופית (על אהבה, שירה, החיים וכו') או אמירה שנונה והומוריסטית. השורה האחרונה במרובע, הנחרזת עם שתי הראשונות, משמשת בדרך כלל כמוסר השכל או כשורת מחץ (פואנטה) מפתיעה, המשנה את התמונה שנוצרה בשורות הקודמות. לדוגמה, להלן אחד המרובעים של ח'יאם, בתרגומו של פיצג'רלד:
לעיתים נעשה שימוש בצורת המרובע ביצירות ארוכות יותר, המחולקות למרובעים, כאשר השורה הבלתי-נחרזת בכל בית הופכת לבסיס החריזה בבית הבא (דהיינו, סכמת החריזה היא א א ב א/ ב ב ג ב/ ג ג ד ג וכן הלאה). צורה זו נקראת 'שרשרת מרובעים' ושירו של רוברט פרוסט Stopping by Woods on a Snowy Evening הוא דוגמה קלאסית לשימוש בה. ביצירות מסוימות המהלך מתבצע באופן מעגלי, כאשר הבית האחרון חוזר לחרוז של הבית הראשון (דהיינו נחרז ת ת א ת).
מרובעים בעברית.
דוגמה בולטת למשורר עברי שעשה שימוש בצורה זו היא שמואל הנגיד (בעיקר בקובץ "בן משלי").
מבין המשוררים בני זמננו בולט יהודה עמיחי (שהעיד על עצמו כי ינק אותה משמואל הנגיד). עמיחי, שעסק בשירתו בפירוק והרכבה של פתגמים וניסוחים מקובלים, נמשך למבנה המתומצת של המרובע ולאופיו הפילוסופי אך שנון, התעמק בצורה זו ויצר גרסאות שונות שלה בחלק מספריו.
ניסוי קליני
ניסוי קליני הוא ניסוי מבוקר בבני אדם שתפקידו למצוא את היעילות, הבטיחות או התועלת שבשימוש בהתערבות רפואית מסוימת. ההתערבות יכולה להיות טיפול בתרופה, שילוב של תרופות, מכשור רפואי, פרוצדורה כירורגית, טיפול רדיותרפי, טיפול שיחתי ועוד. חשיבותו של הניסוי הקליני היא בכך שהוא מאפשר למנוע מהציבור הרחב שימוש בתרופות ובטיפולים בעלי יעילות נמוכה או תופעות לוואי קשות המסכנות את בריאות המטופל או את איכות חייו.
ניסויים רפואיים בבני אדם נבדלים מניסויים רפואיים וביולוגיים בבעלי חיים הן ברמת האתיקה והן ברמת המובהקות הסטטיסטית הנדרשת מהם. לכן ניסויים אלה הם יקרים ומסובכים יותר לביצוע בדרך כלל.
רקע.
ניסויים לבדיקת היעילות הטיפולית של טיפולים רפואיים למיניהם (כגון צמחי מרפא, שינויים בתזונה ומיני מרקחות) נערכו מזה זמן רב. התיעוד המוקדם ביותר של ניסוי כזה נמצא ככל הנראה בפרק א של ספר דניאל. מקובל לראות את ניסוי הצפדינה שערך ג'יימס לינד ב-1749 כניסוי הקליני המודרני הראשון. ציוני דרך נוספים בהיסטוריה של הניסויים הקליניים הם סדרת הניסויים של ויליאם ווטסון לבחינת טיפולים להפחתת הסיכון במחלת האבעבועות השחורות שנערך ב-1767, ניסוי החלב במחוז לאנקשיר בסקוטלנד בראשית המאה ה-20, והניסוי לבדיקת יעילות החיסון של סאלק נגד נגיף הפוליו, שנערך ב-1954. ניסויים אלה אלה הובילו לתובנות חדשות בתחום.
בשנת 1902 החל פיקוח על מרכיביהן של תרופות וחיסונים כדי למנוע מעשי מרמה על ידי רוקחים. באותה שנה נבדקו לראשונה השפעותיהם של חומרי שימור וצבעי מאכל על בריאותם של בני אדם. בשנת 1912 נחקק בארצות הברית חוק האוסר על יצרן התרופות לטעון טענות שקריות לגבי יעילות התרופה במטרה להונות את הצרכן.
נחיצותם של ניסויים קליניים מבוקרים הוכרה בשנת 1937: חברת S.E. Massengill Co יצרה סירופ לטיפול בשיעול אצל ילדים. הרוקח הראשי של החברה, הרולד קול וויטקינס, מצא כי ניתן להמיס את התרופה Elixir Sulfanilamide בדיאתילן גליקול - חומר רעיל המשמש כתכשיר נגד קפיאה. לא בוצעו בתרופה ניסויים של ממש פרט לבדיקת טעם (לסירופ הוסף טעם אוכמניות כדי שיתאים לילדים). התרופה גרמה למותם של לפחות 107 בני אדם, רובם ילדים. בעקבות האסון אושר בארצות הברית חוק המזון, התרופות והקוסמטיקה (1938) המחייב את בדיקת הבטיחות של כל התרופות, חומרי השימור ומוצרי הקוסמטיקה החדשים. לגבי תרופות בעלות תופעות לוואי בלתי נמנעות חייב החוק לציין את התופעות ואת המינונים הבטוחים.
בשנת 1945 דרש ה-FDA לאשר את בטיחותה ואת יעילותה של כל תרופה המבוססת על פניצילין. בהמשך הורחב האישור לכל חומרי האנטיביוטיקה אך לא לתרופות אחרות. בשנת 1950 נדרשו חברות התרופות לצרף תווית שימוש לתרופה, ובכך נסללה הדרך לבדיקת יעילותן של כלל התרופות על המחלות שבהן התיימרו לטפל.