נורמן האנטר (באנגלית: Norman Hunter; 29 באוקטובר 1943 – 17 באפריל 2020) היה כדורגלן אנגלי בולט בקבוצת הכדורגל המצליחה של לידס יונייטד בשנות ה-60 וה-70. הוא היה הראשון שזכה בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית.
לאחר עזיבתו את לידס ב-1976 שיחק בבריסטול סיטי ובבארנסלי. האנטר היה בסגל נבחרת אנגליה במונדיאל 1966, והיה שותף לזכייתה בגביע. הוא נכלל ברשימת 100 אגדות הכדורגל של הליגה האנגלית . האנטר, שנודע במשחק קשוח ולא מתפשר, זכה לכינוי "נושך רגליים", זאת בעקבות שלט שהניפו אוהדי לידס במהלך משחק גמר הגביע האנגלי 1972 מול ארסנל בו זכתה לידס בתואר. בשלט נכתב "נורמן יינשך לכם את הרגליים" (באנגלית: Norman Bites yer Legs).
קריירה.
האנטר נולד בגייטסהד והצטרף למועדון ממערב יורקשייר בגיל 15. הוא ערך את הופעת הבכורה במועדון ב-1962, ושיתף פעולה עם ג'ק צ'רלטון בהגנת לידס במשך כעשור. הוא שיחק במדי הקבוצה במשך כ-14 שנה, מ-1962 ועד 1976, במהלכן זכה עימה ב-2 אליפויות אנגליה, בגביע האנגלי ובגביע הליגה, וכן בשני גביעי ערי הירידים. האנטר היה הזוכה הראשון בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית בתום עונת 1973/1974. בעונה לאחר מכן היה שותף להופעתה של לידס בגמר גביע אירופה לאלופות 1975.
ב-28 באוקטובר 1976, לאחר כ-540 משחקים במדי לידס חתם האנטר בבריסטול סיטי תמורת כ-40,000 פאונד. הוא שיחק בבריסטול 3 עונות, במהלכן ערך כ-108 הופעות וכבש 4 שערים. משחקו האחרון בקבוצה היה מול לידס.
ביוני 1979 הצטרף האנטר לבארנסלי במדיה הופיע כ-31 פעמים עד שפרש סופית ממשחק פעיל.
קריירת אימון.
בספטמבר 1980 התמנה האנטר למאמנה של בארנסלי. הוא החליף בתפקיד את שחקן העבר אלן קלארק, שמונה למאמנה של לידס יונייטד. לאחר כ-4 עונות בבארנסלי עבר לאמן את וסט ברומיץ' אלביון, שם סיים את תפקידו בתום עונת 1984/5. ביוני 1985 החל האנטר לאמן את קבוצת רות'רהאם יונייטד למשך 2 עונות. בשלהי 1988 שב ללידס כמאמן זמני במקומו של בילי ברמנר שפוטר מתפקידו, אולם סיים את דרכו כמאמן במועדון לאחר כ-3 משחקים בלבד כאשר הווארד וילקינסון החליף אותו בתפקיד. קבוצתו האחרונה כמאמן הייתה ברדפורד סיטי אותה אימן מ-1989 עד ראשית 1990.
מותו.
ב-10 באפריל 2020 דווח כי האנטר מאושפז בבית חולים ומקבל טיפול לאחר שנבדק ונמצא שהוא נושא את נגיף הקורונה. ב-16 באפריל דווח כי הוא נמצא במצב קשה מאוד. ב-17 באפריל הודיעה הנהלת לידס יונייטד כי האנטר נפטר כתוצאה מהמחלה. בהצהרה ששחרר המועדון נאמר: "האנטר משאיר אחריו חור ענק במשפחת לידס יונייטד, ומורשתו לא תישכח לעולם".
מיכאל ברקאי
מיכאל (יוֹמִי) ברקאי (26 בינואר 1935 – 28 במאי 1999) היה מפקד חיל הים הישראלי בין השנים 1976–1978. עוטר בעיטור המופת על תפקידו כמפקד שייטת ספינות הטילים במלחמת יום הכיפורים.
ילדותו ונעוריו.
מיכאל ברקאי (בורסוק) נולד בבוקרשט, בירת רומניה, כבן בכור למשה ולרחל בורסוק. שנות ילדותו הראשונות עברו עליו ברומניה הפשיסטית. בחודש דצמבר 1947, כשהיה בן 12, ניסו הוריו לעלות לארץ ישראל באונייה "פאן קרשנט", אך האונייה נתפסה בלב ים על ידי הבריטים ומשפחת בורסוק, ההורים ושני בניהם, מיכאל (יומי) הבכור ואברהם (בומי) הצעיר, נשלחו למחנה מעצר בקפריסין, שם חגג מיכאל בר מצווה. מאוחר יותר עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בבת ים. הוריו התפרנסו בדוחק וברקאי עזר לפרנסת הבית בעבודה כדייג, טיפול בסירות מפרש וכשליח על אופניים.
בחוף בת ים גילה ברקאי את חיבתו לים ולשיט מפרשיות בימיה של "הפועל" בת ים. רבים מחבריו השייטים מאותה תקופה היו לימים לקצינים בצי הסוחר ולמפעילי ספינות הדיג. בעת ילדותו בבת ים הכיר ברקאי את האמן יגאל תומרקין והחברות ביניהם נמשכה עד יומו האחרון של ברקאי. ברקאי למד שנתיים בבית הספר היסודי תחכמוני, ואת תעודת הבגרות השלים בלימודי ערב. בכוחות עצמו למד מתמטיקה, אנגלית וגם נגינה בגיטרה וברידג'.
שירותו בחיל הים.
ברקאי התגייס לחיל הים בשנת 1955, ושנתיים מאוחר יותר סיים את מחזור ה' של קורס חובלים. לאחר הקורס שירת בבסיס חיל הים באילת.
בשנת 1958 נישא לרחל ולזוג נולדו שני ילדים.
שייטת הצוללות.
בשנת 1959 התנדב ברקאי לשייטת הצוללות וקיבל את אות הצוללן מס' 60. הוא הוצב לשרת בצוללת אח"י רהב בתפקיד קצין טורפדו, בפיקודו של רס"ן הדר קמחי. בשנת 1963 מונה ברקאי לסגנו של , מפקד הצוללת "רהב" ולימים מפקד אח"י דקר. ברקאי שימש בתפקיד סגן המפקד עד סיום שירותה הפעיל של הצוללת.
בתקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים הוחזר ברקאי מקורס פיקוד ומטה, והוצב כמפקדה של הצוללת "רהב", אף שלא הייתה כשירה לצלילה. כוונת מפקדת חיל הים הייתה להניע את הצוללת, כדי להציג למודיעין האויב צוללת פעילה לכאורה. ברקאי יזם והפעיל את הצוללת ככלי נגד צוללות ולמטרה זו הופעל סונר הצוללת והותקנה בה מערכת להטלת פצצות עומק.
בשנת 1967 נשלח ברקאי לקורס מפקדי צוללות בצי הבריטי. עם שובו לישראל יזם, בתיאום עם רס"ן גדעון רז, שהיה בפורטסמות' בתפקיד סגן מפקד הצוללת אח"י לוייתן, את כתיבת נוהלי התקיפה של הצוללות מסדרת T. בדצמבר 1967 החליף ברקאי את רס"ן זאב אלמוג (אברוצקי) ומונה למפקד אח"י "לויתן". ברקאי פיקד על "לויתן" עד אוגוסט 1968. בעת פיקודו על הצוללת יישם בה שיטות לחימה חדשות, תוך שיתוף פעולה עם לוחמי שייטת 13.
ברקאי קיבל את ההודעה על אובדן הקשר עם אח"י דקר בעת ש"לויתן" בפיקודו הייתה באימונים בים. הוא הבין את משמעות אובדן הקשר והעריך מיד שקרה אסון וש"דקר" אבדה. הצוללת "לויתן" הייתה מאותה סדרת ייצור של "דקר", והועברה דרישה להפסיק את האימונים ולהחזירה לבדיקות. בצוות הדקר נספה גם אחיו בומי ברקאי ובלא קשר לאבדן האישי, הודיע ברקאי ש"לויתן" צוללת בטוחה ודרש להמשיך בצלילות כדי לא לאבד את ביטחון הצוות בצוללת. דרישתו אושרה על ידי אל"ם אברהם בוצר בגיבוי מפקד חיל הים שלמה אראל.
בסיס אשדוד.
בעקבות מלחמת ששת הימים גדלו משימות בסיס אשדוד וכללו את חופי סיני, רצועת עזה ואת גזרת ים המלח. מפקד חיל הים אברהם בוצר העריך שברקאי יהיה האיש הנכון לקבל את המשימות החדשות.
מלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1971 עבר ברקאי לשייטת ספינות הטילים, ושירת בה כמפקד ספינת טילים אח"י מזנק וכמפקד פלגה. בחודש יולי שנת 1973 קיבל את הפיקוד על השייטת כולה. חודשיים מאוחר יותר פיקד עליה במלחמת יום הכיפורים.
מצבת השייטת כללה תחילה שתי ספינות תותחים מדגם סער 1, ארבע ספינות מדגם סער 2 ושש ספינות סער 3 שאורגנו בשלוש פלגות והוצבו בבסיס חיל הים בחיפה. פלגת הספינות מדגם סער 4, שכללה שתי ספינות והייתה בהתארגנות במספנות ישראל להפלגה לים סוף, הצטרפה בתחילת המלחמה לשייטת ספינות הטילים תחת פיקודו של ברקאי.
ההתמודדות העיקרית שניצבה בפני ברקאי וספינותיו היו ספינות הטילים אוסה וקומאר שבידי הצי המצרי והסורי, שהיו מצוידות בטילי סטיקס שטווח פעולתם עלה בהרבה על טווח טילי גבריאל שבידי ישראל. תורת הלחימה של ספינות הסער, שפותחה על ידי מפקדי השייטת הדר קמחי ושבתאי לוי, כללה הפעלת כוח הספינות בתקיפה מתואמת של כל ספינות השייטת. בתקופה הקצרה שפיקד על השייטת לפני המלחמה, יזם ברקאי חידושים כמו חפ"ק מפקד השייטת ותרגולת הטעיה בשלב ההסתערות.
מפקדי הפלגות והספינות הפנימו את תורת הקרב בתרגולות רבות. ניתן היה להרכיב כוחות משימתיים, כשמפקדי פלגות מפליגים גם בספינות אחרות מאלו שהיו תחת פיקודם דרך קבע. התחקיר החושפני שהונהג בשייטת הגביר את אמונו של מפקד החיל, אלוף בנימין תלם, ביכולת ספינות הטילים בכלל ובתפקודו של ברקאי בפרט.
במלחמה כוללת הועיד המטה הכללי לחיל הים תפקיד של הגנת חופי ישראל וההיערכות המקובלת הייתה בקרבת החוף הישראלי. התוכניות ההתקפיות של ספינות הסער, אף שהיו מתורגלות, לא אושרו לביצוע.
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים במפתיע, וצה"ל היה במגננה בזירות היבשה, שררה במטכ"ל אווירה קשה. תלם החליט לנקוט ביוזמה התקפית שאותה תרגלו ספינות הטילים. על מנת למנוע מחיל הים המצרי ומהצי הסורי את היוזמה לתקיפה בחופי ישראל, שלח תלם את ברקאי עם חמש ספינות טילים לתקוף את הצי הסורי.
בכך העמיד את הרמטכ"ל דוד אלעזר בפני עובדה שההגנה בזירה הימית מתחילה בקרבת נמלי האויב. לאחר הצלחת הקרב הראשון - קרב לטקיה - תמך הרמטכ"ל בגישת היוזמה ההתקפית, ואף דרש לרתק את הסורים להגנת אזור החוף הסורי. מפקדת חיל הים הפעילה את ספינות הטילים כך שבכל הקרבות הימיים עם סוריה ועם מצרים הייתה לישראל עדיפות מקומית, ובכולם הושג ניצחון. כתוצאה מכך, הסתגרו עד סוף המלחמה כלי השיט של מצרים ושל סוריה בנמליהם, והסתפקו בירי מתותחי החוף.
על תפקודו וביצועיו במלחמת יום הכיפורים כמפקד שייטת ספינות הטילים, קיבל ברקאי את עיטור המופת. בעת קבלת האות אמר שהוא והוסיף גם לזכותם של מפקדי השייטת הקודמים הדר קמחי ושבתאי לוי שהביאו את השייטת לרמת הביצוע שהפגינה במלחמה.
לאחר המלחמה המשיך ברקאי לשפר את המקצועיות ואת כושר הלחימה של השייטת. הדרך העיקרית הייתה באמצעות התחקיר שהנהיג, שבו נכחו כל קציני השייטת ובו הוצגו ונדונו האירועים והופקו הלקחים. נכונותו של ברקאי לספוג ביקורת ולהודות בטעויות בעצמו העלתה את איכות התחקיר החושפני.
מטה חיל הים.