מטבע הדברים, כיוון שחלקי גוף רבים מופיעים במציאות בזוגות, רבים מהשמות בקבוצה זו בכל זאת טומנים בחובם סמנטיקה זוגית במידה מסוימת, והיא זו שמלכתחילה גרמה לכך שצורת הרבים שלהם תיגזר כמו צורת זוגי. במילים אחרות, אפשר לטעון שמדובר כאן בזוגי דיאכרוני "קפוא", שמקורו בתקופה שבה הנטייה הזוגית הייתה חזקה יותר בשפה. לפי טענת גלינראט, הסיבה שאנו מפרשים מילים כמו רגליים דווקא על דרך הזוגי היא פרגמטית, ולא סמנטית. כלומר, אנחנו פשוט רגילים לדבר על אברי הגוף כעל ישות זוגית.
כתוצאה מכך, מתעורר קושי להסביר מדוע ישנם, מצד אחד, אברי גוף לא-זוגיים שהריבוי שלהם הוא זוגי מדומה, כמו: מעיים, ציפורניים ושיניים, ומצד שני, מדוע יש אברי גוף זוגיים שהריבוי שלהם רגיל – חלקם אף מקבילים אינטואיטיבית לאברים שנוטים על דרך הזוגי – כגון: מרפקים (ולא *), אישונים (ולא *), גבות וכדומה.
רוב השמות בקבוצת הזוגי המדומה הם ממין נקבה (שורצולד2002). עובדה זו עשויה להסביר את הנטייה של דוברים להתייחס לשמות בסיומת זוגי כאל שמות ממין נקבה, גם כאשר מדובר בשמות ממין זכר (עובדה שברורה לאותם דוברים כאשר השם מופיע ביחיד). למשל, דוברים רבים אומרים: אופניים חדשות, משקפיים עגולות, אבל לא נשמע אותם אומרים *אופן חדשה או *משקף עגולה.
זוגי מדומה מוחלט.
הקבוצה של זוגי מדומה מוחלט כוללת שמות בעלי סיומת -יים, שאינה מייצגת מספר דקדוקי (בוודאי לא זוגי וגם לא בהכרח ריבוי). לפיכך, מתייחסת שורצולד למוספית –יים בקבוצה זו כאל צורן גזירה חסר כל קשר של נטייה לצורת היחיד וללא צורת רבים. כלומר, המילים בסיומת –יים בקבוצה זו מהוות לקסמות נפרדות ועצמאיות, וגזירתן באמצעות סיומת זו היא שרירותית. דוגמאות למילים בקבוצה זו: מאזניים (שאין לה צורת יחיד או רבים אחרת), שמות פרטיים כגון מחניים, אפריים ומצריים, תואר הפועל שבעתיים או בעצלתיים, ושמות עצם כמו צהריים, שמיים, ומים.
צ'יפריאנו דה רורה
צ'יפריאנו דה רורה (באיטלקית: Cipriano de Rore; 1515/6 - בין 11 בספטמבר ל-20 בספטמבר 1565) היה מלחין ומורה פלמי. הוא היה מייצג מרכזי של דור המלחינים הפרנקו-פלמים אחרי ז'וסקן דה פרה, שיצאו לחיות ולעבוד באיטליה והיו גורם מעצב בהתפתחות סגנונות הרנסאנס המאוחר שם. דה רורה היה גם אחד הבולטים ביותר בין מלחיני המדריגל באמצע המאה ה-16.
חייו.
מחקר עכשווי קבע את מקום הולדתו כרונסה (Ronse), עיר בפלנדריה, ממש על הגבול הלשוני בין האזורים דוברי הצרפתית לאלה הדוברים פלמית, ונראה שנולד למשפחה עשירה. אין ידע ממשי על ראשית הכשרתו המוזיקלית, אם כי מחקר מסוים מרמז לקשר עם מרגרט מפארמה, שנסעה לנאפולי בשנת 1533 להינשא לבן משפחת מדיצ'י. ייתכן שדה רורה נלווה אליה והשתלם במוזיקה באיטליה; לחלופין, ייתכן שרכש את הכשרתו המוזיקלית באנטוורפן. זה מכבר הועלתה טענה, לפיה למד בוונציה אצל אדריאן וילארט ושר שם במקהלת הקתדרלה, אבל קשה למצוא ראיות התומכות בהשערה זו; עם זאת, זמר בתקופה מוקדמת זו בסאן מארקו לא היה מותיר בהכרח ראיות לפועלו. בשנת 1542 שהה בברשה, שם נשאר כנראה עד 1546; במהלך תקופה זו החל לעשות לו שם כמלחין, בעקבות פרסום ספר מדריגלים ושני ספרי מוטטים, שהתקבלו בהערכה רבה.
בשנת 1547 התקבל לשירותו של ארקולה השני ד'אסטה, דוכס פרארה כמנצח מקהלה. ז'אק דה ורט היה בין תלמידיו שם, וכמוהו גם לוצאסקו לוצאסקי, ראש וראשון למה שיהיה בהמשך לאחד המוסדות המוזיקליים המתקדמים ביותר באיטליה של שלהי הרנסאנס.
כשארקולה הלך לעולמו בשנת 1559, הציע רורה את שירותי ליורשו, אלפונסו, אבל הדוכס החדש סירב ומינה במקומו את פרנצ'סקו דלה ויולה.
משנת 1560 עד 1563 עבד רורה אצל מרגרט מפארמה בבריסל ואצל בעלה אוטאביו פארנזה בפארמה. ב-1562 התמנה למנצח מקהלה בקתדרלת סן מרקו בוונציה, אבל התפטר בשנת 1564 וחזר לפארמה, שם מת.
יצירות והשפעה.
רורה נודע אמנם בעיקר במדריגלים האיטלקיים שלו, אך כתיבתו הייתה פורייה גם בתחום המוזיקה הדתית, הן במיסות והן במוטטים. נקודת המוצא שלו הייתה במוזיקה של ז'וסקן דה פרה, והוא פיתח רבות מן הטכניקות שלו בעקבות סגנונו של המלחין הוותיק ממנו. נוסף לחמש מיסות, כתב בסביבות 80 מוטטים, הרבה מזמורי תהילים, מוטטים חילוניים ופסיון על פי יוחנן.
פרסומו המתמשך של רורה בא לו, מכל מקום, מן המדריגלים שחיבר. הוא היה, ללא עוררין, מחבר המדריגלים בעל ההשפעה הרבה ביותר באמצע המאה ה-16. הוא כתב יותר מ-120 מהם, בסך הכול עשרה ספרים נפרדים, שיצאו לאור בין 1542 ל-1565; מדריגלים אחרים התפרסמו בנפרד. רובם כתובים לארבעה או חמישה קולות, אחד לשישה ואחר לשמונה; נימת כתיבתו נוטה לכובד ראש, בייחוד בניגוד לאופי הקליל ששיוו ליצירתם כותבי המדריגלים המוקדמים כמו יאקוב ארקאדלט ופיליפ ורדלו.
נוסף לכך התנסה רורה בכרומטיות, שהייתה לאופנה באמצע המאה. הוא היה קונטרפונקטיסט מחוכם והשתמש בטכניקות קנון, חיקוי ולמעשה בכל משאבי הפוליפוניה כפי שהתפתחו בראשית המאה ה-16 לכתיבת מוזיקה לטקסטים חילוניים. השפעת סגנונו של רורה ניכרת בעליל בכתיבתם של לאסוס, פלסטרינה, פיליפה דה מונטה ואפילו קלאודיו מונטוורדי, המאוחר בהרבה. כדברי המוזיקולוג המפורסם אלפרד איינשטיין בספר "המדריגל האיטלקי" (1949):
רורה חיבר גם מוטטים חילוניים בלטינית, צורת "כלאיים" חריגה יחסית באמצע המאה ה-16, המקבילה למדריגל הדתי, ה"מדריגלה ספיריטואלה". מבחינה סגנונית, המוטטים הללו דומים למדריגלים שלו.
STS-32
STS-32, היא המשימה ה-33 בתוכנית המעבורות של נאס"א והמשימה ה-9 של מעבורת החלל קולומביה. משימה זו הייתה הראשונה ששוגרה מכן השיגור 39A מאז משימת STS-61-C ב-12 בינואר 1986. משימה זו הייתה אחת הארוכות לאותה תקופה, 10 ימים. לפני משימה זו הייתה משימת STS-9 למשימה בעלת אותו משך זמן שבוצעה על ידי הקולומביה גם כן, ותכליתה הייתה להיות משימת "מעבדת החלל" הראשונה.
המשימה.
המעבורת שוגרה ב-9 בינואר 1990. עיקר המשימה הייתה לשחרר לחלל את לוויין ההגנה ליסאט-F5 של סינקום ואת LDEF, ניסוי החשיפה הארוכה לחלל , שאיסופו התעכב בארבע וחצי שנים בעקבות אסון צ'לנג'ר שאירע ב-1986.
ביום הטיסה הרביעי, מומחה המשימה, דנבאר הפעיל את הזרוע הרובוטית והצליח לחבר אותה ל-LDEF, שגודלו היה כשל אוטובוס. גוף הניסוי הועבר לתא המטען של המעבורת עד לחזרתה לכדור הארץ.
איסוף המיכל תועד בסרט Destiny in Space שצולם במצלמת IMAX.
אדולף בוטנאנדט
אדולף פרידריך יוהאן בוטנאנדט (גרמנית: Adolf Friedrich Johann Butenandt) (24 במרץ 1903 - 18 בינואר 1995) היה ביוכימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1939 (לצד לבוסלב רוז'יצ'קה) "על עבודתו על הורמוני מין". ממשלת גרמניה הנאצית הכריחה אותו לוותר על הפרס, והוא קיבל אותו רק ב-1949, לאחר נפילת המשטר הנאצי (ב-1945).
ביוגרפיה.
בוטנאנדט נולד בברמרהאפן-וסרמינדה, ליד ברמן. הוא התחנך בברמרהאוון, ולמד כימיה באוניברסיטאות מרבורג וגטינגן. ב-1927 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בכימיה מאוניברסיטת גטינגן, שם למד אצל אדולף וינדאוס (חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1928). ב-1931 נישא לאריקה זיגנר, ולזוג נולדו במשך השנים שבעה ילדים.
אדולף וינדאוס וולטר שילר מחברת התרופות שרינג ייעצו לבוטנאנדט לחקור הורמונים שהופקו משחלות. מחקר זה הוביל אותו לגילוי האסטרון והורמוני מין נשיים חשובים אחרים, שהופקו מאלפי ליטרים של שתן. על מחקר זה זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1939, יחד עם לבוסלב רוז'יצ'קה, שעבד על סינתזה של מספר סטרואידים שהתגלו באותה תקופה.
לאחר ההביליטציה שלו (ההסמכה העליונה בתחום האקדמי, הקיימת במספר מדינות באירופה) ב-1931, היה למרצה בגטינגן. ב-1933 היה לפרופסור באוניברסיטה הטכנית של דנציג, ולאחר ביקור בארצות הברית היה למנהל מכון קייזר וילהלם לביוכימיה (לימים מכון מקס פלאנק לביוכימיה) בברלין-דהלם ב-1936.
ב-1 במאי 1936 הצטרף למפלגה הנאצית (מספר חבר מפלגה 3716562).
כאשר המכון עבר לטיבינגן ב-1945, היה לפרופסור באוניברסיטת טיבינגן. ב-1956 המכון עבר לפרבר של מינכן, ובוטנאנדט היה לפרופסור באוניברסיטת מינכן. בוטנאנדט גם היה נשיא חברת מקס פלאנק לקידום המדע, כממשיכו של אוטו האן, בין השנים 1960 ל-1972.
בוטנאנדט גילה את הפרומון בומביקול, המופרש על ידי טוואי המשי, ונתן לו את שמו, ב-1959.
בוטנאנדט מת במינכן ב-1995, בגיל 91.
ג'בר חסני מעדי
STS-36
STS-36, היא המשימה ה-34 בתוכנית המעבורות של נאס"א והמשימה ה-6 של מעבורת החלל אטלנטיס. האטלנטיס שוגרה כשעל מטענה ציוד של מחלקת ההגנה של ארצות הברית (כנראה לוויין ריגול, "מיסטי"). משימה זו הייתה המשימה הרביעית ששוגרה בלילה בכל תוכנית מעבורות החלל והשנייה ששוגרה בלילה מאז אסון צ'לנג'ר.
המשימה.
השיגור בוצע ב-28 בפברואר 1990 בשעה 2:50:22 EST. הוא נקבע במקור ל-22 בפברואר 1990, אך נדחה שוב ושוב עקב מחלתו של מפקד הצוות ותנאי מזג אוויר גרועים. זו הייתה הפעם הראשונה מאז אפולו 13 ב-1970, שמשימת חלל הושפעה ממחלתו של איש צוות. ניסיון השיגור הראשון שתוכנן מחדש, שנקבע ל-25 בפברואר 1990, אך בוטל עקב תקלה במחשב הבטיחות. ניסיון נוסף, שנקבע ל-26 בפברואר 1990, בוטל עקב תנאי מזג האוויר. השיגור המוצלח ב-28 בפברואר 1990 נקבע לחלון שיגור מסווג. משקל השיגור למשימה זו סווג.
המשימה.
כמבצע של משרד ההגנה, המטען של STS-36 נשאר מסווג באופן רשמי. STS-36 שיגר לוויין בודד, המתואר גם כ-AFP-731. על פי דיווחים בתקשורת שבועיים אחר כך, שיגור הלוויין נכשל, הוא סבל מתקלה טכנית ונשרף שנפל לכדור הארץ.
איל טרטצקי
ביל קאוליץ
מרכז דוידסון