יואב פלד (נולד ב-20 ביוני 1947) הוא פרופסור אמריטוס בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ופעיל חברתי ישראלי.
חייו ופעילותו האקדמית.
יואב פלד נולד לזאבה (זיקה) ומתי פלד וגדל בירושלים. אחותו היא נורית פלד-אלחנן. שירת בצבא כטנקיסט. סיים תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים במדע המדינה וביחסים בינלאומיים ב-1972. לאחר מכן התקבל למסלול ישיר לדוקטורט ב-UCLA, קיבל את הדוקטורט ב-1982. בין השנים 1982 עד 1984 שימש כמרצה בחוג למדע המדינה שבאוניברסיטה העברית. לאחר מכן, עד 1986, הרצה במכון למורשת בן-גוריון שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מאז שנת 1986 מרצה באוניברסיטת תל אביב. סיים לימודים במשפטים וקיבל רישיון עו"ד ב-2010.
חבר באגודה האמריקאית למדע המדינה, חבר באגודה ללימודי ישראל. היה חבר מערכת בכתב העת תיאוריה וביקורת מגיליונו השני ועד ל-2006. השתתף בייסוד כתב העת של החוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, המרחב הציבורי, שעורכיו הם סטודנטים, למעט שני עורכיו הראשיים, פלד ומיכאל קוצ'ין.
ב-2002 קיבל את פרס אלברט חוראני מטעם האגודה ללימודי המזרח התיכון בצפון אמריקה עבור כתיבת הספר הטוב ביותר בחקר המזרח התיכון, על ספרו המשותף עם גרשון שפיר
Being Israeli: The Dynamics of Multiple Citizenship. שהוא הגרסה האנגלית של הספר "מיהו ישראלי".
פעילותו החברתית.
שהה בארצות הברית אחרי מלחמת יום הכיפורים והיה בין המקימים בלוס אנג'לס של הארגון "יוזמה", שקדם כרונולוגית לשלום עכשיו והיה בעל אידאולוגיה דומה. אחר כך קם בארצות הברית ארגון כללי בשם "ברירה", חברי "יוזמה" הצטרפו ל"ברירה" כסניף שלה בלוס אנג'לס. "ברירה" ספג ביקורת רבה מהממסד היהודי בארצות הברית ופורק ב-1979/80. כששב לישראל היה פעיל מאוד בשלום עכשיו בין השנים 1983 עד 1985.
יזם את המאבק נגד הפרטת בתי הסוהר, כאשר הרעיון עלה בזמן ממשלת העבודה ב-1999 ואחר כך הוא עניין את מי שהיה תלמידו, עו"ד אביב וסרמן, שהמשיך בכך. וסרמן יזם את העתירה לבג"ץ של חטיבת זכויות האדם במרכז האקדמי למשפט ולעסקים נגד הפרטת בתי הסוהר (בג"ץ הפרטת בתי הסוהר).
מחקרו המוקדם.
אוטונומיה תרבותית ומאבק מעמדי.
עבודת הדוקטורט של יואב פלד, אותה סיים ב-1982, התפרסמה באנגלית ב-1989 ובעברית ב-1997 תחת השם, אוטונומיה תרבותית ומאבק מעמדי: התפתחות המצע הלאומי של הבונד 1893-1905. הספר דן בוויכוח על שאלת הלאומיות היהודית בין הבונד, לנין ובורוכוב.
יואב פלד מתעמק בשילוב בין סוציולוגיה לאידאולוגיה ובוחן את הסוגיה כיצד מצליחה המפלגה לגייס אנשים. עד 1917 התנועה היחידה שעלה בידה לגייס מספר גדול של פועלים יהודים ולהפוך לתנועת המונים הייתה הבונד. חברי תנועת הבונד התפארו בכך שאין להם תאוריה, ופלד מנסה להסביר מדוע התאוריה אינה קוהרנטית. הבונד הפכו את חוסר הקוהרנטיות לאידאולוגיה בגלל המצב המיוחד של הפועלים היהודים בשוק העבודה. התופעה הכי משמעותית באותה תקופה, הייתה דחיקתם של הפועלים היהודים משוק העבודה, שהלכה בד בבד עם תהליך התיעוש. בעלי בתי-החרושת, שהיו מרביתם יהודים, החליפו את פועליהם היהודים בפועלים רוסים כאשר התעשייה הפכה להיות ממוכנת. התנועה הציונית ובתוכה ציונים-סוציאליסטים כמו בורוכוב, כשלה בגיוס ההמונים היהודים כי אלה לא יכלו לדגול בסולידריות יהודית כשבעלי בתי החרושת היהודים מפטרים אותם מעבודתם. הסוציאליסטים הרוסים ובראשם לנין כשלו כי לא ניתן להטיף לסולידריות מעמדית, כשהפועלים הלא-יהודים מחליפים את אלו היהודים במקום העבודה.
מכאן נשאלת השאלה, על איזה בסיס כן ניתן לארגן את הפועלים היהודים?
הבונד הציעו אוטונומיה לאומית-תרבותית. היהודים הם לאום, אך לא כל היהודים, אלא היהודים דוברי היידיש של מזרח אירופה. בתור לאום מגיעה להם הגדרה עצמית לאומית, שתתבטא באוטונומיה. הדבר שהשתמע מכך זו מערכת חינוך אוטונומית ביידיש. התפישה הזו הייתה מלאה בסתירות, ושני הצדדים טרחו להראות להם את הסתירות, הן לנין והן בורוכוב.
תשובת הבונד הייתה כי אנו איננו תאורטיקנים, אנחנו אנשי מעשה. לכם תאוריה יפה ולנו עשרות אלפי פועלים יהודים שהצלחנו לגייס במחתרת. המסקנה מכל זה היא שעל מנת להצליח פוליטית לא צריך תאוריה, אלא נוסחה מגייסת (גם תנועת ש"ס פעלה כך, ולכן הצליחה בצורה דומה) הבונד מצאו את הנוסחה המגייסת לקהל שאותו רצו לגייס.
חקר החברה הישראלית.
מחקרו של יואב פלד בעשרים השנים האחרונות עוסק בחברה ובפוליטיקה הישראלית. פלד אינו עושה הבחנה בין חברה לפוליטיקה. הוא חוקר את החברה הישראלית בעיקר דרך הפרספקטיבה של האזרחות. במסגרת זו הוא מתמקד באזרחות של קבוצות מיעוט (קבוצות "שוליות" או "מודרות" בשפתו), בראש ובראשונה ערביי ישראל, ופרט להם גם המזרחים.
זרים באוטופיה.
בין מאמריו של יואב פלד שקיבלו תהודה היה מאמרו משנת 1993 זרים באוטופיה: מעמדם האזרחי של הפלסטינים בישראל, שפורסם בכתב העת תיאוריה וביקורת. המאמר עוסק באזרחותם של האזרחים הערבים. פלד עושה במאמר זה הבחנה בין שני סוגי אזרחות: אזרחות ליברלית ואזרחות רפובליקנית. טענתו היא שליהודים ישנה אזרחות רפובליקנית, שהיא הרבה יותר משמעותית ואילו לערבים יש אזרחות ליברלית, הווי אומר, יש להם זכויות כלשהן כאזרחים, אך אין להם אפשרות להשתתף בקביעת סדר היום החברתי המשותף. פלד הכניס למחקר את ההבחנה בין שני סוגי האזרחות הללו, שמאז מרבים להשתמש בה.
ש"ס והפרוגרמה האינטגרטיבית.
פלד פרסם את המאמר האקדמי הרציני הראשון על ש"ס. במאמרו על ש"ס שואל פלד את השאלה: מדוע הצליחה ש"ס לארגן את המזרחים מבחינה פוליטית, במקום שאף אחד אחר לפניה לא הצליח לעשות זאת? ש"ס עשתה נפשות לא בקרב המזרחים כולם, כי אם סחפה לשורותיה את המזרחים העניים. טיעונו של פלד הוא שש"ס הצליחה כי היא הציעה להם פרוגראמה אינטגרטיבית ולא בדלנית. בניגוד לאליטה האשכנזית שטענה אחרת, כל הסיסמאות של המפלגות המזרחיות היו אינטגרטיביות - אולם הן נתפשו כנבדלות. ש"ס לא הציעה להחזיר את עטרת המזרחיות ליושנה, כי אם את עטרת היהדות. ש"ס המציעה הזדהות יהודית היא נוסחה מוצלחת, כי היא אינה מחייבת לבחור בין זהות מזרחית לזהות ישראלית. זו אינה זהות מזרחית שמיוצגת אל מול הישראלית, כפי שנתפשו מצעיהם של תנועות הפנתרים השחורים או תמ"י, זו נוסחה שמאפשרת להזדהות כמזרחים וכישראלים בעת ובעונה אחת.
בשנת 2001 ערך ספר ובו אוסף מאמרים על ש"ס שנקרא ש"ס: אתגר הישראליות.
מיהו ישראלי.
את הספר מיהו ישראלי כתב יואב פלד ביחד עם גרשון שפיר. ספר זה משתמש באותה הפריזמה בה בחן את ש"ס על מנת לנתח את החברה כולה. בין הקבוצות הנבחנות בספר הן: המזרחים, הערבים, העולים של שנות ה-90 ומהגרי העבודה. הספר מנסה להראות כיצד הקבוצות החברתיות מתמקמות, כשהמפתח להראות זאת הוא באמצעות סוגיית האזרחות, במשמעות הרחבה ביותר שניתן להעניק למילה, הכוללת את אופן ההשתלבות של הקבוצה בחברה ותנאיה החברתיים. בספר הוא דן במובנו של המושג אזרחות כסך כל האופנים שבהם הקבוצה משתלבת בחברה.
הספר זכה בגרסתו האנגלית לפרס בשנת 2002 מטעמה של האגודה ללימודי המזרח התיכון בצפון אמריקה.
בית גרשם שלום
בית האחיות כהן הידוע גם כבית גרשם שלום, על שם הדייר הידוע שהתגורר בו, נמצא ברחוב אברבנאל 28, בשכונת רחביה בירושלים.
הבית ודייריו.
בית האחיות כהן נבנה עבור האחיות הלנה, רוזה ולוטה כהן בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20. המבנה נבנה מבטון בסגנון הבינלאומי ולא חופה אבן ירושלמית. חיפוי באבן ירושלמית היה מקובל בירושלים באותה עת (וגם כיום) והיעדר חיפוי אבן בתקופה זו היה יוצא דופן. המבנה תוכנן על ידי האחות לוטה כהן, שהייתה אדריכלית במקצועה.
המבנה קרוי על שמו של גרשם שלום, מהידועים בדיירי הבית, שתיאר אותו בספרו האוטוביוגרפי, מברלין לירושלים. שלום עבר אל הבית, אשר שימש עד אז כפנסיון בניהולה של הלנה, לאחר גירושיו מאשתו אֶשָה (לימים אשה ברגמן) ונישואיו השניים לפניה פרויד בשנת 1936, והתגורר בו עד מותו בשנת 1982. בבית זה ערך שלום את הסמינרים שלו, ובהם אירח אישים ידועים רבים, בהם ש"י עגנון, מרטין בובר, זלמן שזר, וגם ברל כצנלסון, שהתארח בבית בלילה שבו נפטר.
שלום ומשפחתו הכירו את משפחת האחיות כבר בברלין. אביהן, ד"ר ברנרד כהן, היה רופא ידוע וציוני, מתומכיו של הרצל בתחילת דרכו. האח הבכור של המשפחה, אמיל מוזס כהן, היה רב ליברלי ודרשן מפורסם בזמנו, אשר נאלץ להתפטר מתפקידו עקב תמיכתו הפומבית בציונות. לאחר שעלו חלק מבני המשפחה לישראל, גר האח בתל אביב, וב-1920 עברו האחיות להתגורר בירושלים. הן שכרו דירה ברחוב החבשים, "בבית ערבי שמשפחת בוּדיירי (מהמשפחות הערביות המיוחסות של אותו הזמן) הייתה משכירה ליהודים". לאחר נישואיהם של שלום ואֶשָה, שכרו גם הם חדר בדירה זו, והפכו לשכנים של האחיות.
על האחיות והיחסים בין דיירי הבית באותו זמן, כותב שלום:
שלום שמר לאורך השנים על יחסי ידידות עם האחיות ובפרט עם לוטה כהן, וכאמור אף עבר, בשנת 1936, להתגורר בביתן, שנקרא מאוחר יותר על שמו.