ב-21 בספטמבר 2007, טר-פטרוסיאן הופיע בנאום הציבורי הראשון שלו מזה כמעט עשור, באירוע בירוואן לציון יום השנה ה-16 של מגילת העצמאות הארמנית. בנאום הוא ביקר בחריפות את קוצ'ריאן. לאחר מכן, טר-פטרוסיאן הכריז באופן רשמי על מועמדותו בבחירות לנשיאות של שנת 2008, בנאום בירוואן ב-26 באוקטובר 2007. הוא האשים את ממשלתו של קוצ'ריאן בשחיתות מאסיבית, ובגנבה של "לפחות שלושה עד ארבעה מיליארד דולר" במהלך חמש השנים הקודמות. הוא מתח ביקורת על טענות הממשלה לצמיחה כלכלית חזקה בארמניה, וטען כי קוצ'ריאן וראש ממשלתו, סרז' סרקזיאן, הגיעו לפתרון בעיית נגורנו-קרבאך שהיא כמעט זהה לזו שהוא קידם עשר שנים קודם לכן. מספר מפלגות אופוזיציה ניצבו מאחוריו אחרי חזרתו אל הזירה הפוליטית, כולל מפלגת העם של ארמניה בראשות סטפן דמירצ'יאן, המפלגה הרפובליקנית הארמנית, בהנהגת ארם סרקזיאן, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הנצ'אק, תנועת ה"אזדקרום" של ג'יראיר ספיליאן, מפלגת "העת החדשה" ומפלגת מורשת ארמניה, בראשותו של רפי הובאניסיאן.
מחאות.
התוצאות הסופיות של הבחירות, שנערכו ב-19 בפברואר 2008, שמו את טר-פטרוסיאן במקום השני עם 21.5% מהקולות. ואז הוא ותומכיו האשימו את הממשלה בזיוף הבחירות, טענו לניצחון; והחל מ-20 בפברואר, טר-פטרוסיאן הוביל עשרות אלפים מתומכיו בהפגנות רציפות בירוואן למשך כעשרה ימים.
בשעות הבוקר המוקדמות של 1 במרץ, על פי הדיווחים, בטענה שמוחזקים כלי נשק במחנה המפגינים, הרשויות נכנסו למאהל המחאה לערוך חיפוש. כוחות הביטחון אז פיזרו באלימות קשה את מאות המפגינים במחנה. טר-פטרוסיאן היה תחת מעצר בית דה-פקטו, מאחר שמנעו ממנו לצאת מביתו, אבל הרשויות מאוחר יותר הכחישו את הטענות. כמה שעות מאוחר יותר, עשרות אלפי מפגינים או יותר התאספו בכיכר מיאסניקיאן במחאה על ההתערבות הממשלתית החריפה. המשטרה, המומה מהגודל העצום של ההמון, נסוגה. הנשיא קוריצ'יאן הכריז על מצב חירום בשעה 17:00, מה שאיפשר לצבא להיכנס לתוך עיר הבירה. במהלך הלילה, כמה אלפי מפגינים התבצרו באמצעות אוטובוסים עירוניים שהפגיעו. המשטרה התכתשה עמם, ובעימותים נהרגו עשרה אנשים.
הקונגרס הלאומי הארמני.
ב-2011, טר-פטרוסיאן שוב לקח תפקיד מוביל בהפגנות שפרצו בארמניה כחלק מגל תגובות אזוריות בעקבות ההאביב הערבי. בתור המנהיג של הקונגרס הלאומי הארמני, קואליציית ארגוני אופוזיציה אשר קמה שנתיים לפני פרוץ המחאה, טר-פטרוסיאן האשים את הנשיא סרז' סרקזיאן, אשר נבחר בבחירות שבמחלוקת של שנת 2008, שהוא לא מנהיג לגיטימי, וקראו לשחרור האסירים הפוליטיים ולתפטרות הממשלה, ופתיחת חקירה מלאה לאלימות אשר גבתה את חייהם של עשרה מהתומכים שלו ב-2008.
הבחירות לפרלמנט של 2012.
טר-פטרוסיאן עמד בראש הקונגרס הלאומי הארמני בבחירות לפרלמנט של 2012. הארגון זכה ב-7.08% (106,903) מהצבעה הפופולרית.
הבחירות לנשיאות של 2013.
הקונגרס הלאומי קיים כנס ב-22 בדצמבר 2012. טר-פטרוסיאן דיבר בו על קבוצות פרו-מערביות ופרו-רוסיות בחברה הארמנית ובמפלגות, וכינה אותן "כוחות מסוכנים". טר-פטרוסיאן לא הודיע אם ירוץ לנשיאות בפברואר 2013. כמה ימים אחרי הכנס, ב-25 בדצמבר 2012, טר-פטרוסיאן אמר בראיון שבסופו של דבר הוא החליט שלא להתמודד על התפקיד, ומנה בין הסיבות את גילו (68) ואת המצב במדינה: "דברים כאלה אינם קורים במדינות דמוקרטיות מפותחות... כל הכוח מרוכז בידיהם של קבוצת פושעים אשר גזלו את השלטון".
הודעה רשמית מהקונגרס הלאומית הצהירה שהקבוצה לא תשתתף בבחירות הבאות לנשיאות בכל צורה שהיא, ושלעשות כן יהיה "מתן לגיטימציה למשטר הלא חוקי". שמועות על פרישתו של טר-פטרוסיאן מהפוליטיקה החלו להישמע לאחר הודעתו. העיתונים הארמנים סברו כי לבון זורבאיאן, יו"ר הקונגרס הלאומי, יכול להיות היורש שלו.
ב-7 בפברואר 2013, טר-פטרוסיאן אמר בראיון אחר לעיתון שהוא מכיר בכך שהקונגרס הלאומי אינו יכול להמשיך לפעול באותה המתכונת, ושיש בקבוצה "תסיסות פנימיות". והוא קרא להקמת מפלגה פוליטית מאוחדת.
הבחירות לנשיאות נערכו ב-18 בפברואר 2013. על פי התוצאות הרשמיות, הנשיא המכהן סרז' סרקזיאן זכה עם יותר מ-58% מהקולות. רפי הובאניסיאן, מועמד האופוזיציה העיקרי, אשר זכה ב-37% מהקולות, טען לניצחון ולמחרת החלו הפגנות המוניות. ב-23 בפברואר 2013, טר-פטרוסיאן נאם בפני אספת התנועה הפאן-ארמנית הלאומית. הוא טען שהובאניסיאן ניצח בבחירות, והאשים את סרקזיאן בהטיית הבחירות.
ב-13 באפריל 2013, הקונגרס הלאומי הארמני באופן רשמי הפך מברית של 18 מפלגות וקבוצות למפלגה מאוחדת, על בסיס התנועה הפאן-ארמנית הלאומית. במהלך נאומו באספת הייסוד, טר-פטרוסיאן האשים את הובאניסיאן שאין לו אג'נדה פוליטית במחאות. בפרט, אמר טר-פטרוסיאן, "במהלך אירועי פוסט-הבחירות הנוכחיים, ראיינו בערך את הכל אבל לא תהליכים פוליטיים".
בחירות ירוואן 2013.
הקונגרס, כעת מפלגה רשמית, התמודדה בבחירות למועצת העיר ירוואן של 2013. בראש הרשימה עמד ראש עיריית ירוואן לשעבר והאגן חאצ'טריאן. המפלגה לא עברה את אחוז החסימה של 6%.
באקארה (משחק)
באקארה (בצרפתית: Baccarat או Baccara) הוא משחק קלפים אותו משחקים בבתי קזינו. קיימות שלוש גרסאות נפוצות של המשחק: פונטו בנקו (Punto banco או "באקארה צפון אמריקני"), באקארה דה שמי דה פר (Chemin-de-fer או "שמי"), ו"באקארה בנק" (או שתי טבלאות" deux tableaux"). בפונטו בנקו, המהלכים של כל שחקן נקבעים על פי הקלפים שחולקו לו. בשתי הגרסאות האחרות, לעומת זאת, שני השחקנים יכולים לבצע בחירות במהלכי המשחק. סיכויי הזכייה במשחק הם לטובת הבנק, עם יתרון בית שאינו פחות מאשר אחוז אחד.
באקארה הוא משחק של השוואת ערכי קלפים בין שתי ידיים, האחת מכונה "השחקן" והשנייה היא ה"בנקאי". לכל סיבוב במשחק יש שלוש תוצאות אפשריות: "שחקן" (לשחקן יש ציון גבוה יותר), "בנקאי" ו"תיקו".
קיימת מחלוקת בין היסטוריונים באשר למקורותיו של המשחק, יש היסטוריונים הטוענים כי מקור המשחק במאה ה-19. מנגד יש הטוענים כי המשחק הובא מאיטליה לצרפת בסוף המאה ה-15 על ידי חיילים ששבו מן המלחמה בתקופת שלטונו של שארל השמיני.
הערכת שווי יד.
בבקרה מעריכים שווי קלפים בנקודות: קלפים מספר 2 עד מספר 9 שוויים בנקודות כערך הנקוב עליהם; לקלפי העשרות, נסיכים, מלכות ומלכים אין ערך בנקודות (כלומר שווים אפס); אסים שווים נקודה אחת; ג'וקרים אינם בשימוש במשחק זה. שווי היד זהה לשווי הספרה הימנית בסכום הקלפים. לדוגמה, אם ביד קיימים קלפים בערך נקוב של 2 ו-3, אזי שווי היד כולה יהיה 5, אולם אם ביד קלפים בערך נקוב של 6 ו-7, אז שווי היד כולה יהיה 3 (כיוון ש-3 היא הספרה הימנית בסיכום הנקודות שהוא 13). לכן ערך היד הגבוה ביותר האפשרי בבאקארה הוא תשע (המכונה Natural).
פונטו בנקו.
הרוב המכריע של משחקי באקארה בבתי קזינו בארצות הברית, בריטניה, קנדה, אוסטרליה, שוודיה, פינלנד, ומקאו הם בגרסת "פונטו בנקו" ומכונים בפשטות "באקארה". כ-91% מסך הכנסות בתי הקזינו במקאו בשנת 2014 הגיעו ממשחק פונטו בנקו. בפונטו בנקו הקזינו הוא שמשלם הימורים זוכים במשחק כל הזמן, ומתחייב למשחק בשתי ידיים בהתאם לכללים קבועים מראש, המכונים "הטבלה", זאת בניגוד למשחקי באקארה היסטוריים בהם בכל אחת מן הידיים ("שחקן" ו"בנקאי") יש שחקן המקבל החלטות באשר למשיכת קלפים. השחקן ("פונטו") והבנקאי ("בנקו") מציינים צד בכל אחת משתי הידיים שמחלקים בכל סיבוב משחק, המניבות שתי תוצאות שבהן המהמר יכול לתמוך; ליד המכונה ה"שחקן" אין קשר מיוחד עם מהמר, כך גם ליד ה"בנקאי" אין קשר עם בית הקזינו.
במדינות מסוימות גרסה זו של המשחק מכונה "טבלה" או "לוח" (tableau).
במשחק פונטו בנקו מחלקים קלפים מתוך מתקן המכונה "נעל" המכיל 6 או 8 חפיסות קלפים מעורבבות יחד. כמות של 8 חפיסות קלפים ב"נעל" היא הנפוצה ביותר. כרטיס חיתוך בגודל קלף משחק (בדרך כלל בצבע צהוב) העשוי פלסטיק, ממוקם מול הקלף השביעי מסוף החבילה, הוצאת קלף החיתוך מן הנעל מסמנת את הסיבוב האחרון לנעל המשחק. בכל סיבוב משחק שולפים שני קלפים לכל יד ומניחים על השולחן עם הפנים כלפי מעלה (כאשר ערכם גלוי), קלף ראשון ל"שחקן" ואחר כך לסירוגין בין שתי הידיים. איש המקצוע המחלק את הקלפים ("קרופיה" או "דילר") עשוי לקרוא בקול את ערכי הקלפים (למשל: "חמש שחקן, שלוש בנקאי"). אם בשלב זה בצד השחקן, או הבנקאי, יש יד ששוויה 8 או 9, הסיבוב מסתיים והתוצאה מוכרזת: ניצחון שחקן, או ניצחון בנקאי, או תיקו. אם אף לא אחת מן הידיים מכילה קלפים בשווי 8 או 9, מיישמים את כללי המשחק כדי לקבוע האם יש לתת קלף שלישי לשחקן, או לבנקאי. לאחר מכן, בהתבסס על הערך של הקלף שנמשך מן הנעל לשחקן, מיישמים את הכללים כדי לקבוע האם גם הבנקאי צריך לקבל קלף שלישי. בשלב זה מסתיים הסיבוב, מחלק הקלפים מכריז על התוצאה והימורים זוכים משולמים למהמרים והימורים מפסידים נאספים לקופת הקזינו.
טבלת כללי משיכת קלפים.
אם אין ביד של השחקן או הבנקאי סך של 8 או 9 נקודות לאחר שהונחו שני קלפים הראשונים (קלפים בסך 8 או 9 נקודות מכונים "נאטורל" natural), המשחק ממשיך להתנהל בהתאם לכללי הטבלה, תחילה הכלל לשחקן ואז הבנקאי.
אם שחקן משך קלף שלישי, הבנקאי פועל על פי הכללים המורכבים הבאים:
בתי הקזינו מפרסמים את רשימת הכללים בנוסח המקל על זכירתו: