ב-12 באוקטובר 1889 התרחשה בדותן קטטה קטלנית שנבעה מוויכוח על מס שהוטל על הקרונות שפעלו בתחומי העיר. החוואים המקומיים התנגדו להטלת מס זה והם התאגדו בקבוצה שנקראה "ברית החוואים". מעצרם של כמה מחברי הקבוצה הובילה למהומות, ואף על פי שהאירוע האלים נמשך כמה דקות בלבד, הוא הסתיים במותם של שני אנשים ובפציעתם הקשה של כמה מהם. מפקד המשטרה המקומית, טובי דומינגוס, נמצא אשם ברצח ונדון לעשר שנות מאסר. בעקבות ערעור שהוגש לבית המשפט העליון של אלבמה, נפתח משפט חוזר ודומינגוס זוכה.
צמיחה והתרחבות.
ב-1893 הוקמה תחנת עצירה בדותן על מסילת הרכבת שנסללה באזור. התפתחות זו הביאה לתנופת שגשוג וצמיחה חדשה על ידי כך שלחוואים המקומיים היו אמצעים לשיווק ולהעברת תוצרתם. יערות האורנים נכרתו לייצור טרפנטין ולתעשיית העץ, ששימשה לייצור תורני ספינות, לוחות ומוצרי עץ נוספים. לאחר בירוא יערות האורן, נזרעו במקומם שטחי גידול כותנה שהיוותה המרכיב העיקרי של הכלכלה המקומית. מכת חיפושיות שהכתה בשטחי הכותנה בראשית המאה ה-20 גרמה להרס היבולים.
החוואים עברו לייצור בוטנים, ששגשגו והביאו לרווחה כלכלית של דותן. העיר הייתה למרכז הייצור ושיווק הבוטנים ומוצריהם. כיום רבע מיבול הבוטנים של ארצות הברית מיוצר בשטח של 120 ק"מ סביב לדותן. מסורת זו מצוינת על ידי פסטיבל הבוטנים הלאומי הנערך במשך שבועיים מדי שנה בסתיו.
גם המגזר התעשייתי בדותן התפתח ובנוסף לתעשיית הטקסטיל, נוספו במאה ה-20 מפעלי ייצור של חברות כמו סוני, מישלן וג'נרל אלקטריק. בתערוכה העולמית של ניו יורק ב-1939 הייתה לדותן תצוגה.
במקור הוקמה דותן כחלק ממחוז הנרי ובסופו של דבר הייתה למקום המושב של מחוז יוסטון החדש ב-9 במאי 1903. העיר המשיכה לפרוח ולגדול במשך כל המאה ה-20, ב-1965 נבנה בה נמל תעופה וב-1969 נפתח בה הקולג' הקהילתי של וואלס (Wallace Community College). ב-1961 נפתח הקמפוס המקומי של אוניברסיטת טרוי והוא שוכן בחלק הצפון-מערבי של העיר.
בין השנים 1970 – 1981 בנתה חברת החשמל הדרומית (Southern Company) את תחנת הכוח הגרעינית על שם ג'וזף מ. פיירלי. מתקן זה בהספק של 1,776 מגה-ואט מספק כעת חשמל בשיעור של כ-13,000 ג'יגה-ואט לשעה בשנה. בסוף שנות השבעים, נבנו בדותן המפעלים של סוני ומישלן. ב-2010 הודיעה סוני על סגירת המפעל המקומי.
יהונתן בן בעיה ומסבלה בן שמעון
יהונתן בן בעיה (בארמית: בר בעין) ומסבלה בן שמעון (וכן משבלה או מסבלא) היו שני פרנסי עין גדי מטעמו של שמעון בר כוכבא בשלהי תקופת מרד בר כוכבא, אשר נודעו בזכות תגליות מערת האגרות שבמצוקי נחל חבר במדבר יהודה.
יהונתן ומסבלה כמפקדי עין גדי.
זהותם של השניים נתגלתה במסגרת קריאת אגרות בר כוכבא, שנתגלו במערת האגרות בשנת 1960 בידי פרופ' יגאל ידין. בצרור האגרות שנחשף מופיעים השניים כנמענים בעשרות אגרות שיועדו אליהם ישירות משמעון בר כוכבא (כונה לרוב באגרות - "שמעון בן כוסבא נשיא ישראל"). מהאגרות עולה כי השניים היו פרנסי או מפקדי עין גדי מטעמו של בר כוכבא בשלהי ימי המרד.
מעיון בארכיון בבתא, שנתגלה אף הוא במערת האגרות, התברר כי יהונתן בן בעיה היה קרוב משפחתה של בבתא בת שמעון בעלת הארכיון. זאת, כאשר אחותו, מרים, הייתה צרתה של אותה בבתא. שם אביו, בעיה (ובגרסה הארמית - בעין), היה שם נדיר למדי. גם שמו של מסבלה שותפו היה נדיר באוצר השמות היהודיים באותה עת, ונזכר רק פעמים אחדות בכתבי חז"ל ובכתבי יוסף בן מתתיהו.
לפי הסברה שהעלה פרופ' ידין, ייתכן שהשניים מצאו מקלט עם דיכוי המרד במערת האגרות או במערת האימה שבמצוקי נחל חבר, בסמוך לעין גדי. במערות אלה, שעליהן הושם מצור רומאי, נתגלו פרט לאגרות גם שלדי אדם רבים וציוד מוכמן רב, וכן מטבעות בר כוכבא.
יחסו של בר כוכבא ליהונתן ולמסבלה.
מאגרותיו של בר כוכבא המיועדות ליהונתן ולמסבלה עולה כי הלה נהג בהם בקשיחות, ולעיתים אף הביע ישירות את אכזבתו מאי התמסרותם המספקת לטעמו למאמצי הלחימה ברומאים. האגרות ליהונתן ולמסבלה נכתבו ברובן בארמית, וקצתן בעברית.
באחת האגרות, הפותחת במילים , דורש בר כוכבא מיהונתן ומסבלה להחרים עבורו כמות חיטה מסוימת, ("אחרת תיעשה בכם פורענות"). באותה איגרת צוין גם: ("וכל איש תקועי אשר יימצא אצלכם, הבתים שישכנו בתוכם יישרפו").
בתעודה נוספת, מזכיר בר כוכבא את ה"רהומיה" (הרומאים), ודורש שוב מיהונתן וממסבלה לשלוח אליו סיוע, ("אחרת תיעשה בכם פורענות").
באיגרת אחרת (היחידה הפותחת ממש במילה "איגרת") פונה בר כוכבא אל יהונתן בלבד, ומצווה עליו לשמוע לאדם בשם אלישע: .
באיגרת נוספת פוקד בר כוכבא על יהונתן ומסבלה לשלוח אליו את אלעזר בר חטה לפני כניסת השבת: .
באיגרת ארבעת המינים של בר כוכבא הוא פוקד על אדם בשם יהודה בר מנשה מקריית ערביה (ח' ערוב או ח' ערביה, בין ביתר לעין גדי), לשלוח חמורים ליהונתן ולמסבלה כדי שיעמיסו עליהם לולבים ואתרוגים עבור מחנהו הראשי של בר כוכבא.
מכתב נוסף שנתגלה בצרור ויועד ליהונתן ולמסבלה כתוב יוונית, וגם בו נתבקשו השניים לספק את ארבעת המינים עבור "המחנה היהודי", וזאת לבקשתו של בר כוכבא (ממכתב זה, הכתוב יוונית, נתוודעה לראשונה דרך הגיית השם כוסבה בניקוד מלא - "כוסיבה").
מאכזבתו של בר כוכבא מהתנהלותם של יהונתן ומסבלה ניתן להתרשם באופן מוחשי ביותר באיגרת כתובה עברית, שבה נכתב כך: .
מלך הרומאים
מלך הרומאים (לטינית: Romanorum Rex; גרמנית: Römisch-deutscher König) היה התואר של שליטי האימפריה הרומית הקדושה ממועד היבחרם ועד הכתרתם לקיסרים.
רקע.
האימפריה הרומית הקדושה הייתה מונרכיה נבחרת שבה המלך היה נבחר ולא קיבל את תפקידו בירושה מבן משפחתו (כך לפחות להלכה, אולם לא תמיד בפועל). השליטים נבחרו על ידי בכירי האצולה (החל מ-1356 שבעת "הנסיכים הבוחרים") למלכים, ובשלב שני הוכתרו לקיסרים על ידי האפיפיור. בתואר "מלך הרומאים" נשאו בתקופה בין בחירתם למלך עד הכתרתם לקיסר. תקופה זו ארכה לעיתים שנים רבות, וחלק מהשליטים מעולם לא הוכתרו לקיסרים ונשארו "מלך הרומאים" עד סוף ימיהם.
שלבי השימוש בתואר.
השימוש בתואר "מלך הרומאים" החל בסוף המאה העשירית. הראשון שנשא בו היה אוטו השלישי, שנבחר למלך בשנת 983 והוכתר לקיסר בשנת 986.
בשלב מאוחר יותר, כאשר השלטון בקיסרות עבר בירושה, "מלך הרומאים" היה התואר של יורש העצר.
התואר התיישן מבחינה תפקודית עם ביטול הדרישה שהקיסר יוכתר על ידי האפיפיור בשנת 1508 אך המשיך לשמש כחלק מהתארים הפורמליים של הקיסר עד סוף האימפריה בשנת 1806.
התואר בפועל השתנה עם הזמן. בתקופה השושלת האוטונית הוא היה מלך הפרנקים (בגרמנית: "König der Franken", בלטינית: "Rex Francorum" ), מתקופת השושלת הסליאנית המאוחרת היה זה המלך הרומי ( "Römischer König" ) או מלך הרומאים (בגרמנית: "König der Römer", לטינית: "רקס רומנורום" ).
בתקופה המודרנית, נכנס לשימוש התואר מלך בגרמניה (בגרמנית: "König in Germanien", לטינית : "Germaniae Rex" ). הוא מעולם לא שימש כתואר ראשי. מי שהוסיף את התואר היה מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שבימיו בוטלה את הדרישה שהקיסר יוכתר על ידי האפיפיור.
לבסוף, ההיסטוריוגרפיה הגרמנית המודרנית קבעה את המונח המלך הרומאי-גרמני ("Römisch-דויטשר König" ) כדי לבדל אותו הן קיסר האימפריה הרומית, כמו גם מן הקיסרות הגרמנית.
נפוליאון חידש את השימוש בתואר והעניק אותו לבנו נפוליאון השני.
יהונתן בן בעיה
מסבלה בן שמעון
מסבלה בן שמעון ויהונתן בן בעיה
יהונתן בר בעין
משבלה בן שמעון
מסבלא בן שמעון
יונתן בר בעין
חיים יהודה ליב סוסניצר
חיים יהודה ליב סאסניצר
חיים יהודה ליב סאסניצער
אווג'ניו פאצ'לי
קראז'
היום השמיני
היום השמיני (או האחים מרקוס, באנגלית: 8th day) הוא צמד מוזיקלי יהודי אמריקאי מלוס אנג'לס, קליפורניה, המבצע מוזיקת פופ רוקיסטית חסידית. הוא הוקם בשנת 2004 על ידי האחים שמואל ובן-ציון מרקוס.
הצמד פרסם שמונה אלבומי אולפן ואלבום הופעה אחד, וקיים הופעות ברחבי ארצות הברית והעולם, בין היתר במרכז לינקולן, באמריקן איירליינס ארנה ובטיילת יוניברסל סיטי .
שם ההרכב.
השם "היום השמיני" הוא מעין פרדוקס שמשמעותו 'היום שלא קיים בימי השבוע' ומטרתו לחזק את התדמית ההומוריסטית של הצמד. בנוסף לכך, בחירת השם הייתה כנגד יום שמיני עצרת שהוא יום ההולדת של שמואל מרקוס, וגם בשל הרעיון המופיע בתורת החסידות שלפיהו המספר שמונה שייך לדרגה ש"למעלה מהטבע" לעורר התעלות.
סגנון.
סגנון הצמד בעיקרו הוא מהמוזיקה החסידית, אך הוא מושפע מז'אנרים זרים, כמו פאוור-פופ , בלוז, רגאיי ועוד.
בנצי מרקוס תיאר את הלהקה כהרכב פאנק-קלייזר, אך "כל שיר הוא בפני עצמו, ישנם שירים המושפעים ממוזיקה ים-תיכונית, מוזיקה עממית, קאנטרי, רוק, ג'אז, בלוז, יש הכל.
היסטוריה.
האחים שמולי ובנצי מרקוס הם אחים של הזמר אלי מרקוס, אחייניו של הזמר אברהם פריד ובני-דודים של הזמר בני פרידמן ושמחה פרידמן, ולכן הושפעו מוזיקלית ממשפחתם אם כי פיתחו סגנון משל עצמם.
בשנת 2004 הם החלו לשתף פעולה בעוד בנצי משמש כבסיסט ושמואל כותב ושר. באותה שנה הוציאו ארבעה שירי הדגמה שהלחין אחיהם חיים מרקוס, וב-2005 הפיצו את אלבום הבכורה "טראכט גוט" (לחשוב חיובי, ביידיש), בקולות רקע השתתפו גם חיים, זלמן, יוסי ואלי מרקוס. לפי דבריהם, הם נהנו מאוד לשבת יחד ולהעלות רעיונות יחד, ובתחילה לא התכוונו להקים להקה כלל.