מפקד חיל הים, האלוף בן-שושן, שנלחם בארבע שנות כהונתו כנגד הניסיונות לבטל ולשנות את תוכניות ההצטיידות, הודיע לשר הביטחון רבין שאם תמומש תוכנית הצמצום הוא יגיש התפטרותו לאלתר מהתפקיד ויפרסם את התהליך הקלוקל בקבלת ההחלטות. האיום אכן עזר ותוכנית הצמצום בוטלה.
מימוש התוכנית - אספקת כלי השיט לחיל הים.
ב-17 בנובמבר 1988 אישר שר הביטחון את המלצת הרמטכ"ל לחתום עם חברת אינגלס בארצות הברית לבניית שלוש ספינות סער 5 ובמקביל לחתום עם המספנה הגרמנית HDW על בניית שתי צוללות "דולפין". ב-25 באוגוסט 1989 נחתם בניו-יורק החוזה על הפרויקט כ"עסקת חבילה" על ידי מפקד חיל הים באותה עת, האלוף מיכה רם, בנוכחות אלוף בן-שושן, שכיהן אז כנספח צה"ל בוושינגטון, ומפקד פרויקט להב-דולפין תא"ל יצחק ("קורל") אלמוג.
הסטי"ל הראשון מדגם "להב" (סער/5), אח"י "אילת", הגיע לישראל מארצות הברית ביולי 1994, ואילו הצוללת הראשונה מדגם "דולפין", אח"י "דולפין", הושקה בגרמניה ב-15 באפריל 1996, והגיעה לישראל ביולי 1999. החימוש הרב, הממלא את שני סוגי הספינות – שתוכננו ונבנו בתפישה קומונאלית ביניהן – מהווה, הן חלק מיתרונם האיכותי על פני האויב (שבגין חימושם הרב ומערכותיהם המשוכללות גם הפך בו-זמנית ליתרון כמותי), והן בגלל יכולתן לשהות ולפעול בזירת-ים קדומנית המקדימה את האויב וחוסכת את הזינוק מתוך נמל הבית המאוים או את החזרה התכופה אליו.
מאז הגעתם ארצה, הוכיחוּ שלושת הסטי"לים סער/5, ושתי צוללות "דולפין", בראש וראשונה על ידי מפעיליהם, ככלים מוצלחים ביותר והצדיקו את הכתרתם בפי רבים כַּטובים מסוגם בעולם.
בנוסף נבנו ב"מספנות ישראל" 8 סטי"לים מדגם סער 4.5 נירית.
בעת כהונתו של אלוף עמי אילון כמפקד חיל הים (1995), נחתם חוזה לבניית צוללת שלישית שמחציתה מומנה על ידי גרמניה והמחצית השנייה מומנה מתקציב חיל-הים. בעת כהונתו של אלוף דוד בן-בעש"ט כמפקד חיל הים אישר הקנצלר היוצא של גרמניה, גרהארד שרדר, מכירתן לישראל במחיר מוזל של שתי צוללות נוספות. בעת כהונתו של אלוף רם רוטברג כמפקד חיל הים, אישרה הקנצלרית אנגלה מרקל את בנייתה של הצוללת השישית. כך מגיע חיל הים למניין של 6 צוללות, כפי שהומלץ עוד בספטמבר 1979. כמו כן אשרה הממשלה את בנייתן של ארבע ספינות שטח נוספות לחיל הים בדחי גדול במקצת מסער 5, שעיקר ייעודן הוא להגנת אסדות הגז בתחום המים הכלכליים של ישראל. קורבטות אלו שקיבלו את השם סער 6, והן בדחק של כ-2000 טון, התקבלו בישראל בין דצמבר 2020 לאוגוסט 2021 לתהליך התקנת מערכות שימשך כשנה וחצי, כך שהן צפויות להיות מבצעיות באופן מודרג החל מאמצע 2022.
גאיה גור אריה
גאיה גור אריה (נולדה ב-22 בנובמבר 1995) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה.
גאיה גור אריה הופיעה לראשונה בטלוויזיה בגיל 12, במסגרת פרויקט "ילדים יוצרים סרטים" 2008 בערוץ הילדים, בסרט "מאומצת" בתפקיד שירן, יחד עם כיתתה.
היא בוגרת מגמת תיאטרון. שירתה בתור מש"קית חינוך.
בשנת 2012 קיבלה את תפקיד אלינור וקסלר בסדרה "יומני החופש הגדול" בערוץ דיסני ישראל לצופי Yes, והייתה שחקנית אורחת בעונתה השנייה של הטלנובלה המצליחה "ויולטה" בערוץ דיסני ארגנטינה, בתפקיד ליבי, רקדנית שהגיעה מישראל.
בשנת 2014 שבה לשחק את דמותה של אלינור, בתפקיד אורח בעונה הראשונה של סדרת ההמשך ל"יומני החופש הגדול" - "כוכב הצפון".
בשנת 2016 החלה לגלם את אמה קליין ב"נעלמים", סדרת המתח לנוער, של HOT וניקלודיאון (עונה 1)/ טין ניק (עונות 2–4).
ב-2016 גילמה את שיר הדר, בתו של צביקה הדר, בסדרה הקומית של ערוץ 2 ברשת - "לצבי יש בעיה".
ב-2017 גילמה את ורדינה שעשוע ב"".
ב-2017 גם גילמה את קארין במחזה "ספינינג" שנכתב בהשראת "הקומה הראשונה" מתוך הספר "שלוש קומות" מאת אשכול נבו בתיאטרון הבימה.
ב-2018 החלה לשחק בסדרת הנוער "טרנינג".
באותה שנה שיחקה במיני סדרה "מעורבבים".
ב-2020 הצטלמה ככוכבת התוכנית "שוסטר ושוסטר" לצידו של מיכאל הנגבי במקום שירה נאור.
ב- 2022 החלה לשחק בסדרת הנוער "זיגי"
חיים אישיים
היא צמחונית מאז גיל 14 מטעמים אידאולוגיים.
נמל התעופה הבינלאומי ברזיליה-פרזידנטה ז'וסלינו קוביצ'ק
נמל התעופה הבין-לאומי ברזיליה
נמל התעופה הבין-לאומי ברזיליה-פרזידנטה ז'וסלינו קוביצ'ק (בפורטוגזית: Brasília–Presidente Juscelino Kubitschek International Airport) הוא נמל תעופה המשרת את ברזיליה, בירת ברזיל. הנמל הוא השני בגודלו בברזיל לאחר נמל התעופה ריו דה ז'ניירו. במקום שוכן גם בסיס חיל האוויר הברזילאי.
היסטוריה.
עם הקמת העיר ברזיליה הוחלט הצורך על הקמת נמל תעופה שישרת אותה. ב-1955 נבנה נמל תעופה זמני ששכן היכן שנמצאים כיום מסוף תחנת האוטובוסים ותחנת הרכבת של ברזיליה. ב-6 בנובמבר 1956 החלו העבודות על הנמל הנוכחי. מסלול הנחיתה שתוכנן להיות באורך 3,300 מטרים היה בהתחלה באורך של 324 מטרים וטרמינל הנוסעים נבנה מעץ. ב-2 באפריל 1957 המטוס הנשיאותי היה לכלי הטיס הראשון שנחת בנמל התעופה. טקס הפתיחה נערך ב-3 במאי של אותה שנה. ב-1965 האדריכל אוסקר נימאייר הציע פרויקט להחלפת הטרמינל הקיים, אך לאור הפיכת 1964 בברזיל החונטה הצבאית שתפסה את השלטון בחרה בפרויקט שהציע טרסיו פונטנה פאצ'או, אדריכל של חיל האוויר הברזילאי. הטרמינל נפתח ב-1971.
מאז 1990 נמצא בשיפוץ על פי הקונספט האדריכלי של האדריכל סרג'יו רוברטו פרדה, החל לקבל את צורתו הנוכחית עם טרמינל מרכזי ושני מבני "לווי": השלב הראשון כלל הבנייה של גשר-גישה למסוף נוסעים וכיסוי מתכת שנחנכו בשנת 1992 ומבנה הלווין העגול הראשון נחנך בשנת 1994. בשלב השני, מבנה הטרמינל הראשי שופץ לכלול קניון ובטרמינל המשני נפתחו תשעה גשרי עליה למטוס. בשנת 2005, המסלול השני נפתח. בחודש אפריל 2014 נפתח הטרמינל הדרומי המשמש לטיסות פנים. מאז 1999 נקרא נמל התעופה על שם נשיא ברזיל בין השנים 1956–1961 ז'וסלינו קוביצ'ק.
הוגו סוטיל
הוגו אלחנדרו סוטיל ירן (בספרדית: Hugo Alejandro Sotil Yerén, נולד ב-18 במאי 1946 באיקה שבפרו) הוא כדורגלן עבר פרואני ששיחק בעיקר כחלוץ אך גם כקשר. סוטיל, שהקריירה שלו התחילה בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 והסתיימה באמצע שנות ה-80, הוא אחד מהשחקנים הבולטים בפרו בתקופתו והוא עזר לנבחרתו לזכות בקופה אמריקה 1975, ובנוסף, ייצג את מדינתו במונדיאל 1970 ו-1978. במקביל לקריירת הנבחרות עם פרו, ייצג מספר מועדונים בפרו, בראשם דפורטיבו מוניסיפל, וכמו כן שיחק מספר שנים במדי ברצלונה הספרדית, שם, לצדו של יוהאן קרויף, זכה באליפות בעונת 1973/1974.
קריירת מועדונים.
סוטיל עשה את צעדיו המקצועיים הראשונים ב-1968 במדי דפורטיבו מוניסיפל, ששיחקה אז בליגה השנייה בפרו. באותה שנה עזר לקבוצתו להעפיל לליגה הראשונה. סוטיל הוביל את התקפת הקבוצה ובזכות יכולתו נחשב לאחד מהשחקנים הטובים בדרום אמריקה. במשחק שנערך ב-1973 בין קבוצת הכוכבים של דרום אמריקה לזו של אירופה פתח סוטיל בהרכב ואף הבקיע את השער הראשון במשחק. במשחק השתתפו שחקנים נוספים כגון יוהאן קרויף, פרנץ בקנבאואר, רוברטו ריבלינו וטאופיליו קוביאס. המשחק הסתיים בניצחון הקבוצה הדרום אמריקאית בדו-קרב בעיטות עונשין.
באותה שנה, לאחר שיכולתו נחשפה לעיני הכדורגל האירופי, עבר לברצלונה הספרדית, שם חבר לשחקנים כגון קרויף, חואן מנואל אסנסי וקרלס רשאק. סוטיל שיחק בחוד ההתקפה ולבש את החולצה מספר 10. ב-22 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה בקבוצה בגביע גאמפר, בו ניצחה ברצלונה את בורוסיה מנשנגלדבך בדו-קרב בעיטות עונשין, אחרי ש-90 הדקות הראשונות הסתיימו בתיקו 2-2 וסוטיל הבקיע את אחד מהשערים. בעונת 1973/1974 זכתה ברצלונה באליפות ספרד, אליפות ראשונה מזה 14 שנים עבור הקבוצה. סוטיל הבקיע 11 שערי ליגה באותה עונה, כולל השער החמישי במשחק בו הביסה ברצלונה בקלאסיקו את ריאל מדריד 5-0 ב-17 בפברואר 1974 וכן שלושער בניצחון 6-2 על ריאל אוביידו ב-21 באפריל. בגביע אופ"א הודחה ברצלונה כבר בסיבוב הראשון נגד ניס. סוטיל הבקיע בגומלין, אך לא הצליח לעזור לקבוצתו להפוך הפסד 3-0 מהמשחק הראשון.
בקיץ 1974 הובא לברצלונה יוהאן ניסקנס ההולנדי, שמילא את מכסת השחקנים הזרים המותרים בקבוצה. בשל כך, הוצא סוטיל מסגל הקבוצה למשך כל עונת 1974/1975 והוא לא לקח חלק באף משחק. ברצלונה הגיעה בעונה זו למקום השלישי, ולאחר לא מעט תמיכה מקהל אוהדי הקבוצה, הוחזר סוטיל להרכב בעונה שלאחר מכן. חזרתו הייתה מוצלחת, כשכבר במשחק הליגה הראשונה לעונת 1975/1976 הבקיע צמד בניצחון 3-2 על אלצ'ה, ושבוע לאחר מכן כבש שער נוסף בניצחון על סלמנקה. אולם, עד סוף העונה לא הצליח לכבוש אף שער בליגה. ברצלונה סיימה כסגנית האלופה ובגביע אופ"א הודחה בחצי הגמר על ידי ליברפול. העונה הבאה הייתה אף פחות טובה מקודמתה. סוטיל כבש שער בודד ב-8 הופעות בליגה ובגביע אופ"א, והוא עזב את ברצלונה בקיץ 1977.