כשקורסו חוזר למלונו, "איירין" מצילה אותו מידי "רושפור" שמנסה לתוקפו. הוא משאיר לה את ניסיון השוד של העותק של פארגאס אך כעבור זמן קצר היא מודיעה לו כי מצאה את גופתו של פארגאס שנרצח וכי העותק שלו נשרף. היא וקורסו יוצאים לפריז.
קורסו נועד עם רפלינקר, חוקר כתבים עתיקים, שמאמת את כתב היד של דיומא. בעוד הם מדברים, קורסו מבחין בליאנה טייפר. הוא חוזר למלון ומשחד את השוער כדי שיאתר היכן היא מתאכסנת.
קורסו מבקר את הברונית אונגרן, שמוסד הצדקה שלה הוא בעל האוסף הגדול ביותר של ספרים בתורת הנסתר באירופה, וכולל את העותק השלישי של "תשעת השערים". הם מפלרטטים ודנים על מחברו של הספר לפני שהיא מרשה לו לבחון את העותק שלה. "איירין" מתקשרת כדי להזהיר את קורסו כי "רושפור" מחכה בחוץ. הברונית מתרגמת את כיתובי האיורים (במקור בלטינית) תוך כדי שקורסו משווה את העותק של אונגרן לזה של בורחה.
קורסו מבין שבעוד שאף אחד משלושת העותקים לא זהה לחברו, תבליטי האיורים הנושאים את החתימה בראשי התיבות "L.F" יוצר מערך שלם של תשעה איורים ללא כפילויות. כשהוא יוצא מהברונית הוא מותקף שוב על ידי "רושפור" שוב, שנהדף שוב על ידי "איירין".
על ידי שימוש במידע של השוער, קורסו מתעמת מצליח לאתר את ליאנה טייפר וידידה "רושפור", א זה מכה אותו עד אובדן הכרה. כשהוא מתעורר, הוא מגלה כי העותק של בורחה ל"תשעת השערים" וכתב היד של דיומא נעלמו. בנוסף, נודע לו כי הברונית אונגרן נמצאה מתה לאחר שרפה שפרצה בספרייתה.
על ידי שימוש באובססיה של ליאנה טייפר עם מיליידי דה וינטר, קורסו עוקב אחריה למאנג' אך שוב נתפס על ידי "רושפור". "רושפור" מתוודה בפניו שקיבל הוראה מאדם הקורא לעצמו "רישלייה" להביא את קורסו לטירה סמוכה. "רישלייה", המתברר כלא אחר מאשר המספר, בוריס בלקן, מציג אותו למועדון דיומא, חבורה ספרותית של עשירים חובבי אלכסנדר דיומא, שהתכנסו לסעודה השנתית שלהם. בוריס מסביר לקורסו את המוטו של המועדון:
קורסו נדהם לגלות שכל רצונם היה רק להשיג את כתב יד של דיומא, וכי אין להם שום קשר ל"תשעת השערים". קורסו המדמה עצמו כדמות במשחק מציאות של מועדון דיומא, מבין כי טעה בחושבו כי רצח פארגאס ומותה החשוד של הברונית היה חלק ממשחק זה. הוא מוזמן להישאר למסיבה, אך בוחר לעזוב.
קורסו חוזר לספרד להתמודד עם בורחה. "איירין", שמלווה אותו, מתעקשת שהיא מלאך נופל שנדד על פני האדמה במשך אלף שנים בחיפושים אחריו. קורסו לא מערער על כך, ומוצא את עצמו נמשך אליה עוד יותר. הוא מתעמת עם בורחה ומאשימו באחריות לשתי הרציחות. בורחה, שבידיו תבליטי האיורים הנושאים את החתימה בראשי התיבות "L.F", מתכוון להשתמש בצירוף זה של 3 העותקים של "על תשעת השערים לממלכת הצללים" כדי לזמן את השטן ולצבור ידע אבסולוטי. הוא משמיד את ספרייתו כדי למנוע מאחרים ללכת בעקבותיו. קורסו דורש תשלום על עבודתו, אך בורחה מתעלם ממנו ומתחיל את הטקס. קורסו, שמבחין שהלוח התשיעי שבו בורחה משתמש זהה ל-2 מקביליו בעותקים האחרים של "תשעת השערים" (ולכן זהו זיוף), עוזב אותו תוך תחושת גועל. הוא שומע את הצרחות של בורחה שמת בייסורים כאשר הטקס משתבש ומשער כי כל אחד מהם יקבל את השטן שהוא משרת.
עיבוד קולנועי.
סרטו של רומן פולנסקי, השער התשיעי, עובד מהרומן של פרס-רברטה, מועדון דיומא. בעוד קו העלילה הבסיסי נשמר לאורך הסרט, הסיום שונה באופן משמעותי בעיקר ב-2 נקודות:
כמו כן, אחת מעלילות המשנה החשובות ביותר של הרומן - עלילת המשנה על אספני וחובבי אלכסנדר דיומא  - הוסרה לחלוטין.
פרסים.
בשנת 1998, מועדון דיומא היה מועמד לפרס אנתוני, לפרס מקוויטי ולפרס הפנטזיה העולמי עבור הרומן הטוב ביותר.
אזכורים ספרותיים.
מועדון דיומא מזכיר ספרים רבים. כמה מהאזכורים אינם נוגעים לתוכן הספר עצמו, אלא לדוגמה ייחודית של הספר הפיזי, כגון מהדורה או סוג כריכה נדירה. חלק מהספרים אינם קיימים במציאות אלא הם פרי דמיונו של פרס-רברטה.
ספרים אמיתיים.
העבודות של אלכסנדר דיומא האב, שממנו נובעת כותרת הספר, משפיעות כמעט על כל אלמנט בעלילה. הספרים שהוזכרו הם:
ספרים נוספים שהוזכרו:
ספרים דמיוניים.
ספרים מיסטיים שפורסמו על ידי אריסטיד טורקיה בווינה:
ספרים מיסטיים אחרים:
ספרים לא דמיוניים שנכתבו על ידי הברונית אונגרן:
ספרים דמיוניים אחרים המוזכרים:
ז'אק אוקס
ז'אק אוקס (בצרפתית: Jacques Ochs; 18 בפברואר 1883 - 3 באפריל 1971) היה סייף (התמחה בדקר וברומח) בלגי-יהודי, אלוף אולימפי (סטוקהולם 1912). נוסף לכך, היה צייר וקריקטוריסט ביומון הצרפתי לה פיגארו.
ביוגרפיה.
אוקס נולד בניס, האלפים הימיים שבצרפת ובשנת 1893 עבר עם משפחתו ללייז'. הוא סיים את לימודיו באקדמיה המלכותית לאמנויות בלייז' בשנת 1903 והמשיך את לימודיו באקדמיה ז'וליאן בפריז עד שנת 1905.
קריירה ספורטיבית בסיף.
אלוף בלגיה.
בשנת 1912 זכה אוקס באליפות בלגיה בסיף.
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה אוקס במדליית זהב בתחרות דקר קבוצתי לפני בריטניה והולנד. לזכייה במדליית זהב הקבוצתית היו שותפים שלושה סייפים יהודים נוספים: בני הדודים פאול והנרי אנספך וגסטון סלמון. נוסף לכך, הוא השתתף בתחרות רומח אישי ובתחרות דקר אישי ובשתיהן עבר את הסיבוב הראשון.
במלחמת העולם הראשונה הוא התגייס לצבא בלגיה ונפצע קשה בהפצצה מאוויר.
ב-1920 התמנה אוקס למרצה לציור באקדמיה המלכותית לאמנויות בלייז' ובשנת 1934 התמנה לאוצר המוזיאון העירוני לאמנויות.
במהלך מלחמת העולם השנייה לאחר הכיבוש הגרמני של בלגיה נכלא אוקס במבצר ברנדונק של ונאלץ לצייר דיוקנאות של אסירי המחנה. ב-1944 הוא נעצר שוב ונכלא במחנה מעבר מכלן.
ב-3 באפריל 1971 נפטר אוקס בלייז'.
ציורים.
חלק מהציורים שלו שצוירו במחנה מעבר מכלן נתרמו לבית לוחמי הגטאות.
מיגל פרדסה
מיגל פרדסה פיצ'רדו (בספרדית: Miguel Pardeza Pichardo; נולד ב-8 בפברואר 1965) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ.
פרדסה החל את דרכו בריאל מדריד והיה חלק מ"חמישיית העיט", שכללה חמישה שחקני נוער של המועדון שעברו ביחד לקבוצה הבוגרת, אך במירב הקריירה הבוגרת שיחק פרדסה בריאל סרגוסה, עמה זכה בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת . לפרדסה חמש הופעות במדי נבחרת ספרד, אותה ייצג במונדיאל 1990.
לאחר פרישתו כיהן פרדסה בתפקיד המנהל בספורטיבי בסרגוסה ובריאל מדריד.
קריירת משחק.
פרדסה החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של ריאל מדריד. הוא היה לחלק מחמישיית העייט, חמישה שחקנים מקבוצת הנוער והמילואים של המועדון, שהפכו ביחד לבסיס של הקבוצה הראשונה, לצדם של אמיליו בוטרגניו, רפאל מרטין ואסקס, מיצ'ל ומנולו סאנצ'יס. פרדסה היה היחיד מבין החמישה שלא נולד בעיר מדריד. לקראת עונת , עוד בטרם מלאו לו 18, החל פרדסה לשחק בריאל מדריד קסטיליה תחת המאמן אמנסיו אמארו. ב-31 בדצמבר 1983, במקביל להופעותיו בקבוצת המילואים, ערך פרדסה את הופעת הבכורה שלו במדי ריאל מדריד, כשהמאמן אלפרדו די סטפנו העלה אותו מהספסל לשבע דקות בניצחונה הביתי של ריאל 1-0 על אספניול, ובסך הכל רשם פרדסה שלוש הופעות ליגה במדי ריאל במהלך עונת . עונה אחר כך, עקב עודף שחקנים בכירים בחלק ההתקפי, בהם חורחה ולדאנו, סנטיאנה ובוטרגניו, חזר פרדסה לעונה נוספת בקסטיליה, שם סיים כמלך שערי הליגה של הקבוצה עם 11 שערים.
בעונת הושאל פרדסה לריאל סרגוסה, שם שותף לרוב בהרכב הפותח, ושיתף פעולה בין היתר עם רובן סוסה וחואן אנטוניו סניור. הקבוצה רשמה עונה מוצלחת, שהסתיימה במקום הרביעי בטבלה ובזכייה בגביע הספרדי לאחר ניצחון 1-0 בגמר על ברצלונה. פרדסה פתח בהרכב קבוצתו לגמר. היכולת שהפגין בעונת ההשאלה החזירה את פרדסה להיות שחקן סגל בריאל מדריד בעונת . עונה זו הסתיימה בזכייתה של ריאל באליפות ספרד, לה היה שותף פרדסה עם 25 הופעות ליגה, מתוכן 12 בהרכב הפותח, וחמישה שערים.
לקראת עונת , בשל רצונו להיות שחקן הרכב מוביל, עבר פרדסה פעם נוספת לסרגוסה. כבר בעונת הבכורה המחודשת שלו בקבוצה היה פרדסה לשחקן מוביל וכבש 11 שערי ליגה. בעונת , תחת המאמן רדומיר אנטיץ', קבע את שיא שערי הליגה שלו לעונה בקריירה, כשסיים את העונה עם 15 כיבושים. עונה אחר כך, בעקבות פרישתו של סניור, התמנה פרדסה לקפטן הקבוצה. עונת הבכורה שלו כקפטן הייתה העונה הקבוצתית החלשה ביותר שלו בסרגוסה, כשהקבוצה סיימה במקום ה-17, ובקושי שרדה בליגה הבכירה. אמנם, בעונה זו הצטרף לקבוצה המאמן ויקטור פרננדס, שהוביל אותה לתקופה מוצלחת ולהישגים. בעונת נעצרה הקבוצה רק בגמר הגביע הספרדי על ידי ריאל מדריד, במשחק בו פרדסה לא שותף, ועונה אחר כך רשמה עונה מוצלחת שהסתיימה במקום השלישי בטבלה ובזכייה בגביע, לאחר ניצחון בגמר על סלטה ויגו. פרדסה הוביל את סרגוסה כקפטן במשחק, אך הוחלף עם פתיחת ההארכה, במצב של שוויון 0-0. בסיום זכתה סרגוסה בתואר לאחר ניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין. בזכות הזכייה בגביע, השתתפה סרגוסה בעונת בגביע אירופה למחזיקות גביע. פרדסה כבש שלושה שערים לאורך הטורניר, בהם שערים חשובים מול פיינורד ברבע הגמר ומול צ'לסי בחצי הגמר, ועלה בהרכב קבוצתו למשחק הגמר מול ארסנל. פרדסה פתח בהרכב ושיחק לכל אורך המשחק, שהסתיים בשער ניצחון לסרגוסה דקה אחת לסיום ההארכה. פרדסה נותר בקבוצה עד לסיום עונת , ובעשר העונות הרצופות בקבוצה כבש 71 שערי ליגה ב-271 הופעות.
לאחר שעזב את סרגוסה הצטרף פרדסה לפואבלה מליגת העל המקסיקנית, במדיה שיחק שנתיים עד שפרש בשנת 1999 ממשחק פעיל בגיל 34.
נבחרת ספרד.