על תכנון הכנסייה התנהל מכרז באפריל 1854, והוגשו 75 הצעות מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, גרמניה, אנגליה וצרפת. תוכניות מקוריות כללו הקמת קמפוס בסגנון אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קיימברידג'. תוכנית נוספת הייתה בניית קתדרלה לכל עמי האימפריה. בגלל עלויות גבוהות ושינוי במצב הפוליטי, קוצצה תוכנית זו. חבר השופטים בחר לבסוף בהצעה של היינריך פון פרסטל (Heinrich von Ferstel, 1828-1883), שהיה אז בן 26. הוא בחר לבנות את הקתדרלה בסגנון נאו-גותי, תוך התייחסות ישירה לסגנון הגותי הצרפתי המאוחר. בגלל תפישה זו, טועים רבים וחושבים את כנסיית ווטיפקירכה לכנסייה גותית מקורית. אלא שהווטיפקירכה לא הייתה חיקוי מתרפס של צרפתיות אלא כללה גם רעיונות מקוריים וחדשניים. היא נבנתה בידי אדריכל בודד, שהשגיח על הבנייה, ולא במשך מספר דורות כמקובל בקתדרלות של ימי הביניים.
הבנייה החלה ב-1856 והכנסייה נחנכה כעבור 23 שנה, ב-24 באפריל 1879. בתאריך זה חלה חתונת הכסף של הזוג המלכותי. הכנסייה לא שוכנת ישירות על הרינגשטראסה אלא לצד כיכר רחבה, שנקראה לימים פארק זיגמונד פרויד, המונחת לפניה. הווטיפקירכה עשויה מאבן חול לבנה, בדומה לקתדרלת סטפנוס הקדוש (השטפנסדום) שבמרכז הרובע הראשון, ולכן הייתה צריכה לעבור שיפוצים תמידיים כדי להגן עליה מזיהום האוויר וגשם חומצי שליכלכו ושחקו את האבן הרכה.
הכנסייה היא אחד המבנים הראשונים שנבנו ברינגשטראסה. מאחר שחומות העיר עמדו עדיין על תלן ולכן לא הייתה לכנסייה קהילת מתפללים טבעית. באותו זמן היא יועדה לשמש כנסייה עבור חיל המצב ושימשה מקום תפילה ופולחן עבור החיילים הרבים שבאו לווינה במסגרת מהפכת 1848.
הכנסייה עברה שיפוצים נרחבים לאחר שניזוקה קשות במלחמת העולם השנייה.
מאחר שגם כנסיית ווטיפקירכה וגם השטפנסדום בנויות בסגנון גותי מתבלבלים תיירים רבים וחושבים שהווטיפקירכה היא השטפנסדום, אף שנבנו בהפרש זמנים של כשבע מאות שנה.
כנסייה זו זכתה לחיקויים בגדכטניסקירכה (כנסיית הזיכרון) בשפייר, גרמניה ובכנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים באוסטנדה, בלגיה.
נכון ל-2014, החזית המערבית של הכנסייה נמצאת בטיפולי שימור ושיחזור, וחלקים ממנה מכוסים בפיגומים ועליהם מסך בד. עבודות ניקוי מבוצעות גם על החלק החיצוני של האפסיס.
המבנה.
לווטיפקירכה יש הצורה הטיפוסית של קתדרלה גותית אידיאלית:
הוא מורכב מספינה ראשית בת 3 אגפים, הנחצה בידי בית רוחב בגובה הספינה הראשית. גובה הספינות המשניות נמוך פי שניים מגובה הספינה הראשית. הקפלות בבית הרוחב הן באותו גובה ורוחב של הספינות המשניות. בית המקהלה (Choir) מוקף באמבולטוריום עם אפסיסים משניים, קטנים יותר.
הכנסייה עצמה משיגה שלמות הרמונית באמצעות פרופורציות, ארגון, רוחב הידיים ואחידות הסגנון של כל האלמנטים.
חלון הקיסר, שנתרם בידי עיריית וינה, תיעד את הצלתו של הקיסר מניסיון ההתנקשות על ידי מקסימיליאן א'ודונל פון טירקונל, אך התימה המקורית אבדה כאשר החלון נהרס במלחמת העולם השנייה. חלון חילופי נתרם ב-1964, שוב בידי עיריית וינה, אך התמה שבו שונתה במקצת כדי להתאים לזמנים החדשים. תיאור הרגע עצמו שבו ניצל הקיסר אבד, ולמרות שהשיחזור היה די נאמן למקור, התחליף נקט בטון דתי יותר ומלוכני פחות.
המזבח הראשי.
המזבח הראשי המרשים לוכד את העין, עם הטבלה מצופת הזהב שלו והציבוריום או בלדקינו (חופה מעל המזבח). האמן יוזף גלזנר שאב השראה לחופה מדוגמאות של גותיקה איטלקית, כגון בזיליקת סיינט ג'ון לטרן או בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות, שתיהן ברומא.
מזבח השיש מקושט בפאנלים עם פסיפס זכוכית ונתמך בידי 6 עמודי אלבסטר.
טבלת מצופת זהב נמצאת על המזבח. מתחת, בשני צידי הטברנקלים, נמצאים עבודות אמייל (טכניקה) המתארות סצינות מהתנ"ך: קורבן אברהם, חלום יוסף. מעל הטברנקל ישנה נישה עם צלב. הצד החיצוני של הנישה מכיל פסלים של פטרוני הכנסייה: הקרדינל קארלו בורומאו והמייסד, הבישוף מקסימיליאן מלורך משמאל, ובישוף הילרי מפואטייה וברנאר מקלרבו מימין.
החופה נתמכת בידי 4 עמודי גרניט. היא נפתחת ל-4 קשתות מחודדות, המוכתרות בגמלונים ומאוגפים בצריחונים עם פסלי הקדושים בנישות שלהם. על קמרון הצלב מצוירות 4 המעלות הקרדינליות של הנצרות, בעוד שעל אבן המפתח () נמצא פסל של רוח הקודש בדמות יונה. במרווחים בין הקשתות בחזית ניתן לראות פסיפס של מריה מועדת על הנחש, מתנה מאת האפיפיור פיוס התשיעי. על הצריח שבראש החופה עומד פסל של ישו, מוקף ב-4 מלאכים.
בית הרוחב (טרנספט) והקפלות שלו.
בבית הרוחב יש 4 קפלות צידיות: קפלת רוזארי, קפלת הצלב, קפלת הבישוף וקפלת הטבילה (בפטיסטריום). קפלות אלה יוצרות מעין ספינות משניות, ומאחר שהן באותו גובה כמו הספינות המשניות הן יוצרות את הרושם כאילו גם בית הרוחב בנוי כמו ספינה בת 3 אגפים בדומה לספינה הראשית. כל קפלה מציגה על עמודי הקיר 4 פסלים של קדושים. מזבח אנטוורפן הפוליכרומי המפורסם, הבנוי בסגנון גותי מאוחר מסביבות 1530, היה בקפלת רוזארי עד 1986 אך כיום נמצא במוזיאון. הסרקופאג מהרנסאנס של ניקולס גרף פון זאלם שהגן על וינה בעת המצור הטורקי על וינה מ-1529, נמצא בקפלת הטבילה. הוא הוצב שם כאות תודה בידי פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
דוכן המטיף.
דוכן המטיף המשושה הנאו-גותי ניצב על 6 עמודי שיש. הפאנלים הקדמיים מראים באמצע את ישו המטיף, ומשני צדדיו אבות הכנסייה: אוגוסטינוס הקדוש, גרגוריוס הקדוש, ג'רום הקדוש ואמברוזיוס הקדוש. תגליפים למחצה אלה ממוסגרים בתוך מדליונים שקועים ברקע של פסיפס מצופה זהב. 4 עמודים תומכים את תיבת הקול מעץ, ועל ראש הצריח יש פסל של יוחנן המטביל. כשם שפסל השטפנסדום פוסל מתחת לדוכן המטיף, גם כאן נמצא פסל האדריכל של הווטיפקירכה, האדריכל היינריך פרסטל מאת ויקטור טילגנר.
כנסיית ווטיב בוינה
העולם של וורקרפט
ליקיה
ליקיה (ליקית Trmmisa, יוונית Λυκία, פיניקית 𐤋𐤅𐤊, לוכּ) הייתה ברית ערים לחופי הים התיכון בדרום-מערבה של אסיה הקטנה, בין אנטליה ממזרח לפטהייה ממערב בטורקיה של ימינו.
אזור ליקיה היה מיושב מאז הפרהיסטוריה. ברית הערים העצמאית שקמה במקום התפתחה מממלכות חתיות חדשות לאחר התמוטטות האימפריה החתית במאה ה-12 לפנה"ס. לפי הרודוטוס נקראה ליקיה על שם המלך ליקוס, בנו של מלך אתונה פנדיון השני. באיליאדה הזכיר הומרוס את ליקיה כבת בריתה של טרויה, ולפי המיתולוגיה היוונית נשלטה על ידי סרפדון, אחיו של המלך מינוס מכרתים.
ליקיה גבלה בקאריה ממערב, בפמפיליה ממזרח ובפיסידיה מצפון, ותושביה דיברו שפה הודו-אירופית. לפי סטראבון הייתה קסנתוס (Ξάνθος, ליקית Arinna) העיר הגדולה בליקיה. הרודוטוס ציין כי כאשר קרבו הפרסים לקסנטוס, הרגו תושביה את נשותיהם, ילדיהם ועבדיהם, והרסו את האקרופוליס בעיר. לאחר מכן, יצאו תושבי קסנתוס בהתקפה חסרת סיכויים כנגד הצבא הפרסי, ולמעט 80 משפחות שנעדרו אותה עת מהעיר, כל אוכלוסייתה אבדה.
עיר אחרת בליקיה הייתה פאטרה אשר שכנה לחופו של הים התיכון. העיר יושבה על ידי דורים מכרתים ורווח בה פולחן אפולו. האורקל של פאטרה היה שני רק לזה של דלפי. פייסליס בצידה המזרחי של ליקיה הוקמה על ידי מהגרים מרודוס בסביבות שנת 700 לפנה"ס והייתה לעיר הנמל החשובה בחלק זה של האזור.
כאשר לידיה השתלטה על מערב אסיה הקטנה במאה ה-6 לפנה"ס הייתה ליקיה היחידה ששמרה על עצמאותה, אולם היא נכבשה על ידי הפרסים בשנת 546 לפנה"ס, והייתה לחלק מהממלכה האחמנית יחד עם כל שכנותיה.
טכניקות בסיסיות בשיטו ריו
עד נוסח
עד נוסח הוא תעודה שיש בה עדות או ראיה על הנוסח המקורי של יצירה. בדרך כלל נזקקים לעדי נוסח ביצירות עתיקות, שהתגלגלו לימינו בכתבי יד ובהם גרסאות שונות של היצירה, ולכן קיים קושי להגיע לנוסח המקורי.
לעיתים לא זכתה היצירה להגיע לימינו, וכל שנותר ממנה הוא ציטוטים ביצירות אחרות. מחקר 'עדי הנוסח' משמש על מנת להפיק מהדורה מדעית של הטקסט.
רקע.
כאשר מנסים לחקור את הנוסח המקורי של ספר עתיק, שנכתב לפני המצאת הדפוס, יש חשיבות מרובה לכתבי היד הנמצאים לפני החוקרים. בדרך כלל, ככל שכתב יד קדום יותר, הנוסח שנמצא בו אמין יותר. בדרך כלל מעתיקי כתבי היד נטו לשנות ולתקן את הנוסח המקורי לפי כללי הדקדוק שנהגו בזמנם - שיכול היה להיות מאוחר במאות שנים מזמן חיבורו של הספר המקורי. לכן יש עדיפות לכתבי יד שעברו פחות העתקות.
במקרים מסוימים גם דפוסים יכולים להיות עדי נוסח, במיוחד מהדורות דפוס ראשון; כך למשל מהדורת מקראות גדולות של התנ"ך שהוציא יעקב בן חיים בן אדוניהו בדפוס ונציה של דניאל בומברג (ונציה רפ"ד-רפ"ו) היא אחד מעדי הנוסח לנוסח המסורה של המקרא. ביצירות שהתפרסמו אחרי המצאת הדפוס, עולה משקלם של הדפוסים בתוך עדי הנוסח. גם תרגומים לשפות אחרות עשויים לשמש כעדי נוסח.
החוקרים מנסים להבחין בין עדי נוסח שגרסאותיהם טובות ובין עדי נוסח משובשים ומוגהים, ולהסיק מכך על הנוסח המקורי של החיבור.
חשיבות רבה מיוחסת לנוסח המקורי של התנ"ך, והמדע העוסק בכך הוא ביקורת נוסח המקרא, המסתייע בעדי נוסח רבים - פפירוסים, מגילות קלף, קטעי גניזה מקהיר, כתבי יד מימי הביניים ומהדורות דפוס מודרניות.
עדי נוסח
טור דה בנלוקס
בלדד השוחי (מדור)
גם אתה, ברוטוס?
פיטר קאלן