חוקרת השואה חנה יבלונקה כתבה על הספר: "מגיא ההריגה לשער הגיא הוא לדעתי הספר החשוב ביותר מסוגו שפורסם בישראל. היה זה ספר הזיכרונות הראשון שנכתב בידי ניצול שכמחצית ממנו עוסקת במפגש עם הארץ ועם אנשיה. וירצברג כתב סיפור עז-מבע על תהליך ההפיכה לארץ-ישראלי. הסיפור עטה נופך מצמרר לאחר שוירצברג שלח יד בנפשו זמן קצר לאחר פרסום הספר".
ב־4 באוגוסט 1968, כשבוע לפני שמלאו לו 40, התאבד וירצברג ביריית אקדח בבית משפחתו כתוצאה ממחלת הדיכאון שממנה סבל. הוא הותיר אחריו את אשתו רחל, את בנו, המוזיקאי אילן וירצברג, ואת בתו, דליה וירצברג. על קברו אמר הרב אליהו קושלבסקי, רבהּ הראשי של באר שבע, עיר מגוריו: "אייכמן רצח אותו לפני עשרים וחמש שנים. רק היום קיבלנו את גופתו".
הוצאת הספר.
ספרו של וירצברג היה יוצא דופן בתקופתו. היה זה ספר העדוּת הראשון שכלל גם מפגש עם הארץ ועם אנשיה. הניצולים האחרים - גם אלה שעסקו כל חייהם בכתיבה – בחרו לחכות. שאול פרידלנדר פרסם את "עם בוא הזיכרון" בשנת 1980 וספרו של שלמה ברזניץ "בשדות הזיכרון" פורסם בשנת 1993.
וירצברג החליט לחשוף את עברו כפליט עקור חרף בחירתו המודעת בזהות ישראלית חדשה ובמחיקת שרידי הזהות הגלותית; לעדותו גרמה לו הכתיבה קשיים רגשיים גדולים. בספרו הוא מתאר את החיים באושוויץ מנקודת מבטו של קטין, ומספק עדות לא שכיחה על ד"ר יוזף מנגלה ועל ניסוייו הרפואיים.
הנרטיב של וירצברג מערער על הנרטיב המקובל שבו הניצול כ"אבק אדם" מקבל בפסיביות את חסותם של המצילים הארצישראלים, אך הוא מערער גם על הנרטיבים החדשים יותר הרואים את הכפייה שבתהליך הקליטה. וירצברג, לעומת זאת, בחר מרצונו להיות "יהודי חדש". הוא ביקש קבלה לא רק כלוחם וכ"יהודי חדש", אלא גם כמי שמזדהה כ"יהודי ישן". וירצברג ביקש להפריך בספרו את הדעה שרווחה אז כי היהודים הלכו כצאן לטבח. בפתח דבר לספרו כתב:
עמוס עוז כתב בספרו "סיפור על אהבה וחושך" כי: "אנשי היישוב הוותיקים התייחסו לאודים המוצלים ברחמים ובסלידה". הוא גם פירט את הנימוקים לקביעה זו. וירצברג חתר לתיקון ההתייחסות הזאת מצד אנשי הארץ. רבקה גורפיין מיטיבה לתאר את המחיצה שניצבה אז בין הניצולים לבין לשאר העם: "רצה הגורל המכבד נועזים ומגן על אמיצי לבב, כי אלה שהשלימו עם מותם והלכו לקראתו אלפי פעמים - נותרו כדגל מתנוסס על חורבות, כנושאי אגדה גדולה. מה רב הצער כי לא תמה דרכם הקשה גם כיום, אחרי שהעפילו למקור כוחם למגדלורם, אשר לאורו נמשכו מכל המעמקים; שזורים בדמיהם זכרונות והדים שיהוו בשבילם גם מעמסה וגם נכס. דרוש מאמץ רב, גם שלנו וגם שלהם, על מנת להפיל את המחיצה שהצמיח העבר, עברם המיוחד, אשר לנו אין חלק בו." באמצעות ספרו ניסה וירצברג להסיר את ה"מחיצה", אך הדבר לא עלה בידו.
הספר שיצא לאור בהוצאת מסדה ושנערך על ידי אידוב כהן לא זכה להצלחה. שמחת הניצחון בעקבות מלחמת ששת הימים הותירה אותו הרחק מתשומת לב הציבור. וירצברג, שכתב בהקדמה לספרו כי הוא רואה בספרו המשך לאחרון הצדיקים מאת אנדרה שוורץ-בארט, חווה מפח נפש וצלל אל העבר שהחיה בספרו. הכתיבה שלא השיגה את מטרתה הפכה לאיום קיומי בדמות התקף דיכאון עמוק. בדילמה של "הכתיבה או החיים" שניסח לימים חורחה סמפרון, ניצול מחנה בוכנוואלד, הכריעה הכתיבה את הכף.
בדצמבר 2008 הוציאה לאור בתו דליה וירצברג-רופא מהדורה חדשה של הספר, הכוללת מבוא, אחרית דבר ותמונות בהוצאת כרמל.
באוגוסט 2017 יצאה לאור בהוצאת יד ושם מהדורה באנגלית, FROM DEATH TO BATTLE Auschwitz Survivor and Palmach Fighter. ב-18 במרץ 2019 הושקה מהדורה זו במוסד יד ושם בהשתתפות חנה יבלונקה ועמיה ליבליך. מוטי אשכנזי נשא ברכה, ובתו דליה וירצברג נשאה את דבר המשפחה. בטקס נכחו גם הבן אילן וירצברג והנכד אורן וירצברג, מ"פ בטכני בחיפה, שבא מלווה ב-15 מפקודיו.
מנהרת-הזמן (ספר)
יוסטינוב
הלורד מוין
וימבלדון (פירושונים)
אוכף
אוכף הוא התקן המיועד לישיבה על גבן של בהמות רכיבה, לרוב על גב סוסים.
מטרת האוכף.
השימוש באוכף נועד לשרת מספר מטרות, בהן:
צדפות
דוּ-קְשָׂווֹתִים, המוכרים יותר כצְדָפוֹת (שם מדעי: "Bivalvia"; ריבוי מן צִדְפָּה; בנטייה צִדְפַּת-, צִדְפֿוֹת-), הם מחלקה המכילה מינים רבים של רַכיכות ימיות בממדים שונים. הן מאופיינות בקונכייה בעלת שני חלקים (הנקראים קשוות, ומכאן שם המחלקה), סימטריים פחות או יותר, ובתוכה גופה הרך של הצדפה ואיבריה הפנימיים. אצל חלק מהצדָפות השכבה הפנימית של הקשוות מצופה חומר מבריק – צֶדֶף (צְדָפִים ברבים) – וזה משמש את האדם לייצור תכשיטים. עם זאת, השימוש המקובל יותר למילה "צֶדֶף" הוא בעבור הקְשָׂווֹת (ריבוי מן קַשְׂוָה; valve) עצמן. הצדָפות נפוצות בסביבות מימיות בלבד.
לצדָפות אין מִשְׁנֶנֶת (רָדוּלָה), מעין סרט שיניים המשמש רכיכות אחרות לשחיקת מזונן, ולכן הן שואבות לתוכן חלקיקי צמחייה ובעלי חיים זעירים מהמים. הזימים, המשמשים גם לזיקוק חמצן מהמים, מסננים את הראוי לאכילה.
מינים ומגוון.
קיימים 20,000 מיני צדָפות בקירוב, רובן מצויות בסביבות מים מלוחים ומיעוטן בסביבות מים מתוקים (בעיקר נחלים). צדפות מים מתוקים סובלות מזיהומים, ולכן משתמשים בהן לעיתים כחיווי לאיכות מים לשתייה לאדם. חלק ממיני הצדָפות נמצא רוב הזמן על קרקעית הים החולית או מחופרות בה, ואילו מינים אחרים שוהים על גבי סלעים המונחים על הקרקעית. צדָפות רבות נמצאות רוב חייהן במצב נייח וממעטות מאוד לזוז (אם בכלל), אם כי חלקן נעות במים.
20,000 מיני הצדָפות מגוונים מאוד בגודלם. לצד מינים קטנים מאוד, ישנם כאלה שמשקלם מגיע לעשרות קילוגרמים. דוגמה מובהקת למין גדול כזה היא צִדפַּת הענק ("Tridacna gigas") שיכולה להגיע למשקל העולה על 180 קילוגרם ולאורך של 1.5 מטרים. גם תוחלת החיים מגוונת מאוד, החל מזמן קצר יחסית ועד עשרות ואפילו מאות שנים אצל מינים שונים (למשל, גילה של הצדפה מינג חושב ל-507 שנים). לצדָפות מחזור דם פתוח. הנפרידיום (איבר שתפקידו להפריש פסולת מהגוף אצל חסרי חוליות רבים) מסלק מהגוף את חומרי הפסולת. האיברים הפנימיים נמצאים, בצורה דחוסה יחסית, בתוך חלל אחת הקשוות.
בציבור הרחב, ה"צדָפות" האופייניות הן רחבות, ועשויות שני חלקים, אך במחלקת הדו קשוותיים מינים שונים בצורות שונות. במינים מסוימים נעשה שימוש לבישול מאכלי ים, דוגמת מרק צדפות, רוטב צדפות או צ'אודר צדפות. חלק קטן יחסית ממיני הצדפות יכול להפיק פנינים, המשמשות אצל האדם כאבני חן. הפנינה נוצרת מגרגיר חומר אורגני, גירוי כלשהו או גרגיר חול הנכנס לתוך הצדפה. בתגובה לגירוי, הצדפה מפרישה חומר אורגני העוטף את הגרגיר ונערם עד שנוצר עם הזמן כדור מבהיק ומרהיב ביופיו.
הצדָפות הופיעו לראשונה במפץ הקמבריוני שהתרחשה לפני 542 עד 530 מיליוני שנים, אז הופיעו צורות חיים רבות בכדור הארץ.
תת-מחלקות וסדרות הצדפות:
מראה והתנהגות.
בניגוד לשאר הרכיכות, אין לצדָפות ראש הנושא משושים ועיניים. יש להן רגל חדה, דמוית יתד, הנשלחת מבין הקשוות. ישנם מינים של צדפות, דוגמת האוסטריה הנאכלת והפנינית הפשוטה, שהן חיות ישיבות הנצמדות למצע באמצעות רגלן.
גוף הצדפה בנוי כגוש של איברים פנימיים, שעליהם מונחים שני זוגות של זימים. את כל הרקמות הרכות עוטפת הגלימה — רקמה המפרישה את הקונכייה. הזימים, המזרימים את מי הנשימה, מסננים במינים רבים מתוך מי הנשימה את מזונה של הצדפה – חלקיקים של חומר אורגני רקבובי ובעלי חיים זעירים.
בעונת הרבייה מפרישות הצדפות למים תאי זרע ותאי ביצים רבים. במים מתרחשת הפריה חיצונית, ולאחר מכן בוקעות פגיות ראשניות השוחות במים, העוברות גלגול לבוגרים ושוקעות על קרקעית הים או האגם.
צִדפַּת הנחלים, נמנית עם צדָפות המים המתוקים, ואפשר לראותה בישראל בשמורת החולה ובכנרת. קשוותיה מפוזרות לכל אורך החופים. רבייתה של צדפה זו מעניינת, הביצים מופרות בתוך חלל הגלימה של הנקבה ושם הן מתפתחות לפגיות. נקבה המחזיקה פגיות רגישה לכל תנועה סביבה, וכשמזדמנים לידה דגים היא סוגרת בחוזקה את קשוותיה ופולטת סילון של מים שבו מצויות הפגיות, אלה נצמדות לדג, חודרות לתוך עורו ומתפתחות שם עד שלב מסוים. בגמר גידולן הן יוצאות מגופו ושוקעות אל קרקעית הנחל, שם הן הופכות לצדָפות בוגרות.
הפנינית: הפנינית הנפוצה בימים הטרופיים היא המפורסמת שבצדָפות, והרבה סיפורים ואגדות נרקמו סביבה. גודל קשוותיה של צדפה זו 30–40 ס"מ, צבען ירקרק מבחוץ ומבריק-כספי מבפנים. החומר המבריק נקרא דר או אם הפנינה. בצדפה זו מתפתחות פנינים בתוך גלימתה. בים האדום מצויות פניניות בעומק 5–6 מטר, ובאחדות מהן נמצאו פנינים. בדרום הים האדום ובמקומות רבים באוקיינוס ההודי ובאוקיינוס השקט יש דולי פנינים רבים הצוללים בים, לפעמים אף בין כרישים, כדי לדלות את הפנינים. כאשר גוף זר, דוגמת גרגר חול, חודר לתוך גופה של הפנינית וגורם לגירוי חזק, גלימת הצדפה עוטפת את הגוף המציק ומתחילה להפריש עליו שכבות של דר, שהוא גיר גבישי ומבריק. עם הזמן הולך גוש הדר וגדל, עד שנוצרת פנינה. צורתה של הפנינה לרוב כדורית אך לעיתים היא דמוית ביצה, צבעה לבן, אפור או וורדרד. ערכה של הפנינה נקבע על פי גודלה, צבעה וצורתה. ערכן של פנינים גדולות ומבריקות מגיע לאלפי דולרים.