לצביון וינס מבנה גוף רחב ועבה יחסית והוא בין הצביונים הבינונים בגודלם לצד צביון לבן גחון, צביון שחור, ואחרים. יש לו צוואר קטן וקצר וראש מוארך וקטן ביחס לגוף. החרטום שלו צר ומקושת מעט. רגליו קצרות ודקות, והאחוריות ארוכות מהקדמיות ומשוות לגוף מראה קומפקטי, עגלגל וכפוף. העיניים בינוניות בגודלן, והאף גדול ושחרחר ובעל נחיריים רחבים. בצדדי החרטום יש לו בלוטת ריח נפוחה שבמרכז חריץ אפרפר. יש גם נפיחות סביב העין המבליטה אותן על רקע הפנים, אף על פי שהן בכלל שקועות בחוריהן. הזנב שלו דקיק למדי ובעל ציצת שיער רחבה ועגלגלה בסופו. האוזניים עגלגלות ורחבות והן משולשות מעט בקצוות. הפרסות קצרות וחדות. הנקבות גדולות מעט מהזכרים, וקרניהן קטנות יותר, ומלבד זאת אין הבדלים משמעותיים אחרים.
מידות הגוף של צביון וינס:
גובה הכתפיים: כ-56 ס"מ.
אורך הראש והגוף: עד 100 ס"מ.
אורך הקרניים: 12-9 ס"מ.
אורך הזנב: 14-11 ס"מ.
משקל: עד 16–20 ק"ג.
תפוצה ואקולוגיה.
צביון וינס מצוי במרכז אפריקה. תפוצתו העיקרית משתרעת על מרבית שטחה המרכזי והצפוני של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, דרום הרפובליקה המרכז אפריקאית, ומערב אוגנדה, רואנדה, בורונדי וטנזניה. ישנן מספר אוכלוסיות מבודדות: 2 בדרום סודאן, 2 במרכז קניה, ו-1 נוספת במערב קניה עם גלישה למזרח אוגנדה. לא ברור אם האוכלוסייה המבודדת בדרום אתיופיה שייכת למין זה או לצביון הארווי.
בית הגידול של מין זה הוא בעיקר בלוקי יערות טרופיים משווניים עם חופת-יער סגורה, והוא אינו מצוי ביערות מוצפים או פסיפסים של יערות-סוואנה. ביער האיטורי של קונגו הדמוקרטית המין מצוי גם במידה מסוימת ביערות משניים. המין מצוי ביערות הרריים בגבהים של עד 3,000 מטר מעל פני הים, כדוגמת הר קניה והר אלגון שבקניה והרי אימטונג בדרום סודאן. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 2,000-500 מילימטר לשנה.
מעט מאוד ידוע על מין זה. הוא כנראה בעל חיים יומי והצביון הנפוץ ביותר ביער האיטורי לאחר הצביון הכחול. צפיפות האוכלוסייה הממוצעת היא כ-15 פרטים לקמ"ר. הוא ניזון כנראה מפירות ועלים, נמצא רוב הזמן בבדידות או בזוגות מונגומים, ומסמן את שטחו בעזרת בלוטות הריח שבלסת. הרבייה דומה מן הסתם לצביונים אחרים: הריון 7–8 חודשים, לידה של עופר יחיד, גמילה עד 5 חודשים ובגרות בגיל שנה או שנה וחצי.
יש לו 6 תת-מינים כדלהלן:
איומים ושימור.
צביון וינס מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל היותו עדיין נפוץ ושכיח עם אוכלוסייה גדולה למדי. עם זאת סביר להניח שמספרי המין הולכים ופוחתים בשל השפעות של הציד. האוכלוסיות המבודדות במזרח אפריקה נמצאות בסיכון גבוה בשל ההצטמקות של היערות הקטנים שם שאליהם הם מוגבלים. האיום העיקרי על מין זה הוא ציד המתבצע בעיקר על ידי רשתות ומלכודות, אם כי מין זה עמיד יותר ללחצי ציד מאשר קרובו - צביון לבן גחון. יש מספר אוכלוסיות באזורים מוגנים רשמית כשמורת אוקאפי, הפארק הלאומי מאיקו והפארק הלאומי סלונגה (הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו), הפארק הלאומי קיבאלה (אוגנדה), הפארק הלאומי הר אלגון (קניה), והפארק הלאומי הרי מאהלה (טנזניה).
אומדן האוכלוסייה העולמי של צביוני וינס, הוא 188,000 פרטים - נכון לשנת 1999.
צביון ז'נטינק
צביון ז'נטינק (שם מדעי: Cephalophus jentinki; השם נהגה גם כג'נטינק), הוא מין של אנטילופה גדולה בתת-משפחת הצביונים האנדמי לאזור החוף המרכזי של מערב אפריקה. הוא התגלה בשנת 1884 ותואר סופית כמין נפרד ב-1892. זהו המין הגדול והכבד ביותר בתת-המשפחה ובקבוצת "צביוני הענק" - גדול אפילו ממספר מיני צבאים, אם כי מכיוון שפרטים שלו קטנים לעיתים במעט מצביון צהוב-גב חוקרים מסוימים טוענים כי האחרון הוא זה שזכאי לתואר הזה. למין זה יש אמנם תפוצה קטנה יחסית אך עם זאת הוא חופף עם מספר רב של צביונים מכיוון שמערב אפריקה היא ממרכזי הצביונים ביבשת. בין המינים ניתן למנות את צביון זברה, צביון מקסוול, צביון שחור, צביון שחור-חזית, צביון כחול, צביון צהוב-גב, צביון חום וצביון אוגילבי. ניתן לזהותו בקלות מהשאר בשל צבעו הייחודי. קיימים מספר בעלי חיים עם התפלגות צבעים דומה: טפיר אסייתי, פנדה ענקית, שכווי אירופי ודולפין קומרסון.
שמו המדעי של הצביון נגזר מיוונית כדלהלן: "kephale" = ראש, "lophus" = פסגה; - מתייחס לציצת השיער הבולטת בראש שאופיינית לצביונים, אם כי היא נעדרת באופן ספציפי אצל מין זה. "jentinki" - על שם מגלהו הזואולוג ההולנדי פרידריקוס אנה ז'נטינק (Fredericus Anna Jentink). לצביון זה יש מספר שמות מקומיים בתחומי מחייתו כגון: "גידי-גידי", "גרי-גרי", "דיקי-דיקי", "קאיקולוולי", נינאג'בה", ועוד. למרות הצבעוניות הייחודית של צביון זה הגולגולת שלו דומה כל כך לצביון צהוב גב, עד שהדגימה הראשונה של גולגולת נקבה ממין זה שנמצאה ונמסרה ב-1884 לז'נטינק תוארה כגולגולת של צביון צהוב גב. צביון ז'נטיניק הוא בין הנדירים שבצביונים לצד צביון אדרס וצביון אבוט, והוא סובל מציד ואובדן בית גידול נרחב. במשך 50 שנה לאחר גילויו הוא לא נצפה כלל בטבע בשל זהירותו הרבה, פעילותו הלילית וכן בשל הימצאותו ביערות גשם סבוכים.
תיאור.
קרניים.
צביון ז'נטינק מתאפיין בזוג קרניים גדולות ועבות, והן הארוכות ביותר מבין מיני הצביונים. לקרניים מבנה אופייני לאנטילופות אלה: הקרן צומחת לכיוון מעלה ומתעגלת בעדינות כלפי אחורה - לעיתים בצורה מקושתת ולעיתים בצורת אלכסון. הן יוצאות מהראש לכיוון הצדדים ועל כן נראות כ-"V". מיקום הקרניים הוא במרכז המצח - סמוך לאוזניים ורחוק מן העיניים. המרחק בין הקרניים משתנה במעט מאוד בין הבסיס לקצוות, והרווח ביניהן בבסיס קטן באופן יחסי מזה של הדוקרן או אנטילופה ננסית, אך גדול משל צביונים קטנים. הקרניים עבות למדי לכל אורך הקרן, ורק לקראת הסוף הופכות בהדרגה לדקות עד שמסתיימות בשפיץ חד או מעוגל. הקרניים נראות אמנם חלקות לחלוטין, אך לרוב הן חרושות מעט בבסיס בסביבות 3–5 טבעות\חריצים בולטים. צבע הקרניים הוא אפרפר\כחלחל\שחרחר מבריק. הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, אך של הזכרים גדולים וארוכים במעט.
כסות.
הפרווה של צביון ז'נטינק קצרה בדומה לשאר הצביונים, והיא מורכבת משערות זיפיות צפופות. הפרווה גסה באזור האחורי וחלקה וקצרצרה באזור הקדמי. צבע הפרווה החדגוני והייחודי בולט ביותר בקרב הפריים, ומצוי מלבדו אצל מספר מועט של אנטילופות כאנטילופה הודית וקובוס הנילוס. השילוב של הצבעים גורם לצביון ז'נטינק להזכיר מאוד את הטפיר האסייתי: פלג הגוף האחורי - מהכתפיים והלאה, בצבע אפרפר בהיר ודהוי, אפרפר כסוף או אפור צפחה כהה, כשלרוב החלק הסמוך לכתפיים בהיר יותר, והקרוב לזנב כהה; גם הגחון וחלקים העליונים של הרגליים בצבע זהה עם נטייה לחום. הצבע האפור משווה לפרווה מראה מחוספס בשל שילוב של שערות לבנות וחומות. בניגוד חד לפלג האחורי, הצוואר הראש והחזה בצבע חום שוקולד עמוק או שחור פחם מבריק, ובמרכז הכתפיים בינם לבין הצבע האפור מפרידה רצועה עבה בצבע לבן בוהק המתרחבת סמוך לגפיים ומדגישה את ההבדל החד בצבעי הגוף. מלבד האזורים העליוניים שאר חלקי הרגליים בצבע לבן בוהק בהתאם לרצועה, או אפרפר בהיר מן הרגיל. צבע הזנב מתחלק בין אפרפר בחלק העליון ללבנבן בחלק התחתון. הפרסות בצבע אפור בהיר עד שחור.
כאמור צבע ראשו של צביון ז'נטינק שחור, ואין לו כמעט סימוני פנים בולטים. סביב הלוע והאף יש כתם לבן בולט המנוקד בנקודות שחרחרות קטנות, ומסביב לו כתם נוסף בצבע חום צהבהב בהיר המתמזג בהדרגה לשחור המפוחם שבשאר הפנים. מהכתם הצהבהב נמשכים לעיתים פסים דהוים משני הצדדים במקביל לעצמות הלסת - כמעט עד לגרון, ומעל כל פס יש בדרך כלל נקודה חומה צהבהבה הממוקמת מתחת לעין. לצביון ז'נטינק אין את ציצת השיער האדמדמה המפורסמת האופיינית לצביונים, ובמקומה יש שערות מדובללות ובולטות מעט במצח בניגוד לשאר הפרווה הקצרצרה והחלקה של הראש. המאפיין הבולט בפנים הוא השקעים הבולטים סביב העיניים, הגורמים להן להראות שקועות בחוריהן. מעל הלחיים עצמות הגולגולת עבות ובולטות ביותר, והן נראות אפילו על רקע הפנים. בין צידי החוטם ללחיים יש שני חריצים שחורים אלכסונים שלמעשה הם בלוטות ריח גדולות. האוזניים עלולות להיות שחורות משני הצדדים או בצבע אפור כהה בצד הפנימי, ובבסיסם ישנו כתם קטנטן בהיר בצבע לבן עד חום צהבהב.
מבנה ומידות גוף.
מבנה גופו של צביון ז'נטינק מוצק ארוך ורחב, צווארו עבה וקצר, וראשו גדול בהשוואה לצביונים רבים אם כי קטן ביחס לגוף; החרטום משולש אמנם, אך המצח והסנטר גורמים לו להיראות עגלגל מעט. גופו כבד מאוד, ולשם השוואה משקלו הוא כמעט פי 10 מהמין הקטן ביותר בתת-המשפחה - צביון כחול. הרגליים קצרות באופן ניכר כפי שמאפיין את הצביונים, והאחוריות ארוכות יותר מהקדמיות. הגב שלו מקושת ועגלגל ומובלט עוד יותר על ידי חוסר האיזון באורך הרגליים: כתוצאה מכך פלג גופו האחורי גבוה באופן ניכר מהקדמי והליכתו נראית כפופה. האוזניים שלו עגולות ורחבות ועיניו גדולות וזהובות עם אישונים מורחבים. אפו גדול ורחב מאוד כשל הבקר ופיו גדול ועגלגל; שניהם בצבע שחור פחם או מבריק. זנבו קצר ודק לכל אורכו, ללא ציצת שיער עגולה בסופו. הפרסות גדולות וקצרות. הדו-צורתיות זוויגית נמוכה מאוד במין זה, ומסכמת בכך שהזכרים בעלי קרניים גדולות וארוכות יותר, ואילו הנקבות גדולות במעט במידות גוף מהזכרים.
מידות הגוף של צביון ז'נטינק:
גובה הכתפיים: 89-75 ס"מ.
אורך הראש והגוף: 150-130 ס"מ.
אורך הקרניים: 21-15 ס"מ.
אורך הזנב: 16-12 ס"מ.