בעיה נוספת שיוצרות הפשרות הרבות היא התמריץ להגשת תביעות סרק. כאשר תובעים ייצוגיים ועורכי דין רואים את הקלות בא ניתן להגיע לפיצוי כספי מספק, הדבר מהווה תמריץ להגשת תביעות ייצוגיות רבות כשבבסיסן אין עילה טובה ויכול להיות שדינן היה להידחות, אך מאחר שהחברה הנתבעת לרוב מגיעה לפשרה עוד לפני אישור התובענה כייצוגית, כדי להימנע מפרסום מידע שלה והוצאת שם רע, הן מסתיימות בפשרה לשביעות רצונם של התובע ועורך דינו. שוב נוצר מצב של עומס על בתי המשפט ושימוש לא נכון בכלי התובענה הייצוגית כשמדובר בתביעות סרק לא מועילות.
התפתחות מוסד התובענה הייצוגית בישראל.
בעבר מוסד התובענה הייצוגית לא היה מפותח, והתאפשר, אך לא כל כך יושם, מכוח סעיף 29 לתקנות סדר הדין האזרחי, התשמ"ד-1984. אולם, תקנה זו עוררה בעיות רבות להגשת תובענות ייצוגיות בשל התנאים המיוחדים הקבועים בה, ונוכח היותה חקיקת משנה ולא חוק של הכנסת (ראו ערך חקיקה בישראל).
בשנות ה-90 של המאה ה-20, עם השתכללות החיים המודרניים והיווצרות חברות הענק, התפתחו קבוצות גדולות של תובעים בעלי אינטרס מוגן זהה כלפי אישיות משפטית אחת. כל פרט מהקבוצה בנפרד לא היה מגיש תובענה לקיום עניינו בנפרד אך בשם כל הקבוצה היה צובר כוח מספיק לניהולה. כתוצאה מכך החלה הכנסת לגבש חוקים ספציפיים המסדירים את הזכות התנאים והפרוצדורה להגשת תובענות ייצוגיות בתחומים ייחודיים, למשל: בחוק הגנת הצרכן, בחוק הבנקאות, בחוק החברות, בחוק ההגבלים העסקיים וחוק ניירות ערך.
בבתי המשפט עלתה לא פעם השאלה אם הסדרי התובענה הייצוגית בחוקים המיוחדים מגבילים את עילות התובענה הייצוגית לחוקים הספציפיים, או שמא בעניינים שלא הוסדרו בחוקים אלה קנויה, עדיין, לבית המשפט הסמכות לדון בתובענה ייצוגית גם מכוח תקנה 29 לתקנות סדר הדין ומכוח פסיקה ותיקה של בית המשפט העליון (הלכת פרנקישה). בסוגיה זו לא התקבלה הכרעה ברורה. בשנת 2005 נחלקו הדעות בבית המשפט העליון (5 שופטים), לגבי היכולת להגשת תובענה ייצוגית מכוח תקנה 29 במקום שאין עילה מכוח חוקים ספציפיים. דומה כי הנטייה היא לאפשר הגשת תביעות ייצוגיות אך ורק מכוח חוקים ספציפיים שהכנסת ייחדה אותם לכך במפורש ועדיין כלי התובענות הייצוגיות פעל לטובת הציבור.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 אושרו והתקבלו מספר תובענות ייצוגיות.
בשנת 2006 נחקק בכנסת חוק תובענות ייצוגיות, התשס"ו-2006, שמאפשר הגשת תובענות ייצוגיות במגוון נושאים:
דומה כי מאז תחילת המאה ה-21, זזה המטוטלת לכיוון מדיניות שעיקרה דחיית בקשות לאישור תובענות ייצוגיות, משלא פעם נוצלו כאמצעי הפחדה וסחיטה כנגד גופים גדולים. רוב התובענות אשר מקבלות אישור אינן מתבררות ולא מתנהל משפט לגביהן. במקום זאת הן מסתיימות בפשרה, אשר במסגרתה מוסכם על סכום פיצוי נמוך מהיקף התביעה, מבלי שיש בכך הודאה של הנתבע בטענות כנגדו. הסכם הפשרה (כולל הסכום המוצע) טעון אישור של בית המשפט בו מתנהלת התובענה.
בתובענה ייצוגית שהגיש דב כהנא נגד "כור תעשיות" בעניין עסקה למכירת חברת "מכתשים אגן תעשיות", שבשליטתה של "כור תעשיות", נקבע ביוני 2011 בהסכם פשרה ש"כור" תשלם לבעלי המניות האחרים סכום של 45 מיליון דולר. זהו סכום הפשרה הגבוה ביותר שהושג בתובענה ייצוגית בישראל.
עד שנת 2011 כמעט ולא נפסקו בישראל הוצאות משפט על מגישי תובענות ייצוגיות. אולם עם התגברות כמות התובענות, ובמיוחד תובענות שהוגשו באופן לקוי, החלו השופטים לפסוק הוצאות משפט על מגישי התובענות. במקרים בהם הוגשו תובענות ייצוגיות נגד חברות רבות במקביל, ההוצאות הגיעו לשיעורים גבוהים. עם זאת, עדיין נקבע ש"בגדר הליכים המוגשים על ידי מי שיזם תובענה ייצוגית ואשר אינם הליכי סרק שהוגשו בחוסר תום לב הנטייה תהא, דרך כלל, לפסוק הוצאות על הצד המתון וזאת אפילו יידחה ההליך. כך, על מנת להימנע מהרתעה של תובעים ייצוגיים פוטנציאליים, וככל הנראה כך אף ביחס להליך ערעורי המוגש על ידי תובע ייצוגי".
הקליניקה לתובענות ייצוגיות.
הקליניקה לתובענות ייצוגיות היא גוף ללא מטרות רווח, הפועל מאז 2011, תחילה במרכז הבינתחומי הרצליה ולאחר מכן באוניברסיטת תל אביב. הקליניקה פועלת ליישום מיטבי של התובענה הייצוגית, לאכיפת הוראות החוק, ולצמצום הקשיים העולים מן השימוש בתובענה הייצוגית. הקליניקה משלבת פעילות מעשית ואקדמית ומדי שנה לוקחים בה חלק כעשרים סטודנטים מצטיינים מהפקולטה למשפטים ע"ש בוכמן באוניברסיטת תל אביב. הקליניקה מקיימת שיתופי פעולה עם "ועדת תובענות ייצוגיות" של לשכת עורכי הדין.
ישיבת חברותא
הישיבה התיכונית חברותא היא ישיבה תיכונית פנימייתית בכפר הנוער כפר בתיה, ברעננה.
הישיבה הוקמה בשנת הלימודים תשנ"ז (1996–1997) על ידי רשת אמי"ת, כפרויקט הסיום של הרב ד"ר שמעון אדלר בבית הספר למנהיגות חינוכית שבו למד אדלר במחזור הראשון. הישיבה נועדה לתלמידים שנפלטו או לא הצליחו הישיבות התיכוניות הרגילות. אדלר ניסה ליישם בישיבה את תאוריית האינטליגנציות המרובות של הווארד גארדנר, במטרה שתלמידים שאינם מצטיינים באינטליגנציה האנליטית-מתמטית המקובלת ברוב בתי הספר יוכלו להצטיין באחת מן האינטליגנציות האחרות שבהם ניחנו. לישיבה מתקבלים תלמידים שממוצע ציוניהם הוא למטה מ-70 בתחום העיוני, בתנאי שבאחד התחומים - סיירות, מוזיקה או בעלי חיים - כישוריו בולטים. על התלמיד להיות מעוניין באורח חיים דתי-תורני לאומי. הישיבה אינה מטפלת בתלמידים השייכים לחינוך המיוחד.
הישיבה הוגדרה בחלק מהשנים כבית ספר ניסויי. בזמן הקמתה היו בה שלוש מגמות לימוד: ספורט, מוזיקה וסיירות. מבנה המגמות השתנה מעט, כמפורט בהמשך. כיום מונה הישיבה כ-150 תלמידים בכיתות ט'-י"ב.
הלימודים בישיבה.
אצל תלמידי מגמת סיירות מפותחת האינטליגנציה המרחבית: הם לומדים ניווט וכישורי שטח ויוצאים למסע בן יומיים מדי שבוע; פעמיים בשנה מתקיימת סדנה בנושא הנלמד, ובסוף כיתה י"ב מקיימים התלמידים מסע רגלי מאילת עד החרמון. תלמידי מגמת המוזיקה לומדים תאוריה של המוזיקה ונגינה באופן אישי ובהרכבים. שיאה של המגמה הוא הפקת דיסק אישי בסוף כיתה י"ב, כפרויקט סיום. במגמת בעלי חיים מפתחים אינטליגנציה גופנית-תנועתית, ועוסקים בלימודים עיוניים ומעשיים, תוך התמקדות בסוסים. התלמידים ניגשים לבחינת בגרות בחקלאות בהיקף 5 יחידות לימוד ויכולים להוציא תעודה של מדריך רכיבה.
בלימודי יהדות נעשה מאמץ לשים את התלמידים במרכז. התלמידים לומדים בחברותא עם אברכי הכולל בכפר בתיה. נעשה מאמץ גם לשתף את התלמידים בקבלת ההחלטות בישיבה. ההחלטה על קבלת תלמיד חדש, למשל, נמצאת בידי תלמידי הכיתה, המצביעים בנושא לאחר שלמד בכיתה בתקופת ניסיון.
רוב בוגרי הישיבה ממשיכים למכינות קדם צבאיות ולישיבות הסדר.
בשנת 2008, התפטר הרב יורם שמיר מתפקידו ובהמשך מונה לתפקיד ראש ישיבת "יבנה" בחיפה. את המושכות בהנהלת הישיבה נטלו אבינועם אלמגור מנהל הישיבה והרב שמואל מינקוב, ראש הישיבה ור"מ כיתה י"ב.
סאנטה קטרינה
פלמי
אנדראה גבריאלי
אלפבית קירילי רומני
חיבוט ערבה
חיבוט ערבה הוא מנהג המתקיים בהושענא רבא, היום האחרון של חג הסוכות, כזכר למצוות ערבה במקדש. נהוג לאגוד את ענפי הערבה ובסיום התפילה של הושענא רבא לחבוט את הערבות ברצפה. מאחר שנטילת ערבה היא מנהג שהנהיגו הנביאים, ולא תקנה דרבנן, לא נתקנה לה ברכת המצווה.
מקור המנהג.
על פי המשנה במסכת סוכה, נטילת לולב בחג הסוכות הייתה נהוגה הן בבית מקדש והן מחוצה לו, אולם נטילת ערבה הייתה נהוגה במקדש בלבד. ב היא נקראת מצוות ערבה.
בבית המקדש היו זוקפים עץ ערבה גדול בכל אחת מארבע קרנות המזבח החיצון ותוקעים ומריעים, כפי שכותב הרמב"ם:
קיום המנהג.
מבחינת ההלכה, די בענף אחד עם עלה אחד לטובת חיבוט הערבה, אולם בשל הרצון להדר במצווה היו שכתבו שיש לקחת לפחות שלושה ענפים. המנהג הנפוץ כיום, בהשפעת דברי האר"י הוא לחבוט חמישה ענפים חמש פעמים. את הערבות אוגדים בקשר ובסיום התפילה של הושענא רבא, מבצעים את חיבוט הערבה.
מאחר שנטילת ערבה היא מנהג נביאים, לא נתקנה לה ברכה. עם זאת, ישנם נוסחים של בקשות ותפילות הנאמרות לפני ואחרי חיבוט הערבה. במהלך החיבוט יש הנוהגים לומר את המשפט הארמי "חביט חביט ולא בריך", שמוזכר בגמרא, המשמש כתזכורת לכך שיש לחבוט ללא ברכה.
את הענפים שנותרים לאחר החיבוט נהגו לשמור כסגולה ולהשתמש בהם לתשמיש מצווה, כגון חומר בעירה לאפיית המצות בפסח, בדומה לנעשה עם שאר המינים (אתרוג למרקחת או סגולה ללידה קלה; לולב לביעור חמץ או סגולה נגד גנבים והדס להריח בהבדלה במוצאי שבת).
א קאפלה
שנים-עשר השליחים (פירושונים)
אליקים כרמולי
אליקים כַּרמוֹלי (Carmoly; תקס"ב, 5 באוגוסט 1802, זולץ, אלזס - תרל"ה, 15 בפברואר 1875, י' באדר א' התרל"ה (פרנקפורט) היה רב, ביבליוגרף ואספן של כתבי יד עבריים.
ביוגרפיה.
אליקים בן דוד בן יששכר בן יהודה בן אליעזר בן מאיר כרמולי, נקרא גם "גשטל בן דוד בֶּר". כפי הנראה שם המשפחה "כרמולי" אינו מקורי וייתכן שנבחר על ידו בגלל העיר קולמאר, בירתו של אחד מחבלי אלזס, שבה למד כרמולי תורה. אמו שרה לבית בלוך. רבותיו היו הרב אהרן וורמס ממץ (תלמיד רבי אריה לייב גינצבורג, בעל ה"שאגת אריה") והרב דוד טבלי שייאר ממיינץ. ילדותו ונעוריו בחבל אלזס בעל האוכלוסייה המעורבת גרמנית - צרפתית הקנו לו שליטה הן בגרמנית והן בצרפתית. יש בעובדה זו כדי להסביר את התחנות הגאוגרפיות השונות בחייו.
כרמולי התמחה במחקר ביבליוגרפי של כתבי יד עבריים. שנים אחדות עשה כרמולי כספרן בספרייה הלאומית בפריז, שם היה אחראי על מדור כתבי היד העבריים.