מלבד מלחמתו במוסלמים נאלץ גוטפריד להתמודד גם עם בעיות מבית, בהן ברית שנרקמה בין הפטריארך הלטיני של ירושלים דאימברט לבין רמון הרביעי מטולוז, להדחתו של גוטפריד ולהפיכת הממלכה למדינה דתית שבראשה האפיפיור ושליטה בפועל הוא הפטריארך. גוטפריד עצמו, שהיה אדם דתי ומאמין וכן שאף להסיר מעליו את עול הפטריארך הטורדני, הבטיח לדאימברט כי מיד לאחר ביסוס הממלכה הוא יצא בראש צבאו לכבוש את מצרים, שם יקים ממלכה נוצרית חילונית, בעוד ירושלים ויפו ימסרו לידיו של האפיפיור. תוכנית זו לא מומשה מעולם, מאחר שגוטפריד מת זמן קצר מאוד לאחר עלייתו לשלטון.
בשנת 1100 הכריז גוטפריד על הערים עכו, אשקלון, ארסוף, יפו וקיסריה כערים השייכות לממלכתו, על אף שאף אחת מערים אלו לא נכבשה בפועל אלא לאחר מותו של גוטפריד (אשקלון נכבשה רק בשנת 1153, יותר מחצי מאה לאחר מכן).
לאחר מותו של גוטפריד בחודש יולי, נשארה הממלכה ללא יורש מוסכם, והוויכוח בין תומכי כינון ממלכה דתית לבין תומכי הממלכה החילונית הלך והתעצם. לבסוף יצאו החילונים כשידם על העליונה ובחרו באחיו של גוטפריד, בלדווין מבולון, כממשיכו בתפקיד. דאימברט מצידו הכיר בחוסר הברירה שעמד בפניו, והמליך את בלדווין בחג המולד של שנת 1100 בכנסיית המולד שבבית לחם.
מותו של גוטפריד.
ההיסטוריון המוסלמי איבן אל קלאניסי דיווח בכתביו כי "בעודו מטיל מצור על העיר עכו, נפגע גוטפריד, שליט ירושלים, מיריית חץ, אשר הרגו". ההיסטוריונים הנוצרים אינם מזכירים כל פגיעה שכזו, תחת זאת הם מציינים כי גוטפריד נפל למשכב בעודו מבקר בקיסריה בחודשי הקיץ. שמועה שנפוצה מספר שנים לאחר מותו של גוטפריד מספרת כי הוא הורעל בידי האמיר המקומי, אולם ככל הנראה שמועה זו היא חסרת כל בסיס עובדתי. ויליאם מצור, אשר כתב במאה ה-12 אינו מתאר מקרה של הרעלה בכתביו.
לאחר מותו נקבר גוטפריד בכנסיית הקבר בירושלים, וקברו השתמר שם עד לשרפה שהתחוללה במקום בשנת 1808, אז הוסר הקבר במסגרת עבודות שיקום שערכה במקום הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
גוטפריד באמנות ובאגדה.
היותו של גוטפריד שליטה הראשון של הממלכה הצלבנית בירושלים יצרה בשנים שלאחר מותו האדרה עצומה לדמותו. הוא תואר כמנהיג מסע הצלב הראשון, כשליטה החזק של ירושלים וכמחוקק שחיבר את פסקי הדין של ירושלים. בקרב האמנות בימי הביניים נחשב גוטפריד לאחד מתשעת המכובדים, תשע דמויות אבירים ומלכים שסימנו את אידיאל האבירות של התקופה.
במציאות לא היה גוטפריד קרוב לאופן שבו הוצג לאחר מותו. מנהיגי מסע הצלב היו רמון ובוהמון יחד עם המנהיג הדתי אדהמר בישוף לה פוי. מלכה האמיתי הראשון של הממלכה היה בלדווין ולא גוטפריד, ופסקי הדין של ירושלים היו תוצאה של עבודה ממושכת שהחלה רק עשרות שנים לאחר מותו.
תפקידו של גוטפריד במסע הצלב הראשון תואר על ידי מחברה האלמוני של המסה "עלילות הפרנקים" ("Gesta Francorum") וכן על ידי רמון מאגילר, היסטוריון שליווה את המחנה הפרובנסיאלי בעת מסע הצלב. בספרות העלילתית של התקופה היה גוטפריד גיבורן של שתי פואמות צרפתיות שעסקו במסע הצלב. משפחתו וצעירותו הפכו מושא לאגדות רבות, בהן האגדה על "אביר הברבור" המוכרת מהאופרה לוהנגרין לואגנר, שחוברה אודות סבו של גוטפריד.
בזמנו של ויליאם מצור, שכתב בסוף המאה ה-12, היה גוטפריד לאגדה בקרב צאצאיהם של הצלבנים הראשונים. נאמר עליו כי הוא היה בעל כוח אדיר, שבעת שהותו בקיליקיה הוא התגושש עם דוב וניצחו ושהוא ערף את ראשו של גמל בהנפת חרב אחת.
ויליאם מצור מביא לידיעתנו גם את תיאור מראהו של גוטפריד:
"הוא היה גבה קומה, לא יתר על המידה, אך גבוה מהאדם הממוצע. היה חזק מכל אדם, בעל זרועות עבותות וחזה חסון. תכונותיו מניחות את הדעת וזקנו ושיער ראשו זהובים למחצה".
במאה ה-19, בעקבות גל הלאומיות ששטף את אירופה, בחרו פרנסי העיר בריסל, בירת המדינה הצעירה בלגיה, להעמיד במרכז כיכר הארמון המלכותי את פסלו של גוטפריד רכוב על סוס. הפסל נחנך רשמית ב-24 באוגוסט 1848.
גוטפריד מבויון באגדה היהודית.
אחת האגדות המפורסמות שנכרכו בשמו של גוטפריד היא אגדה יהודית, שמקורה בספר שלשלת הקבלה של גדליה בן יחיא, אודות פגישתו עם רש"י. האגדה מספרת כי קודם יציאתו אל ארץ ישראל ב-1096 סר אל רש"י, שהיה המנהיג היהודי החשוב ביותר בצרפת, על מנת לקבל את ברכתו למסע ולהתייעץ עמו. האגדה מספרת כי רש"י חזה את כישלון המסע והזהיר את גוטפריד כי הוא ישוב לבדו לעירו מלווה בשלושה פרשים בלבד שישרדו עמו. חמתו של גוטפריד מבויון בערה בו והוא נשבע כי אם ישוב מהמסע עם פרש אחד יותר מאשר חזה רש"י ינקם בו ובכל היהודים.
האגדה היהודית מוסיפה ומספרת כי גוטפריד אכן נכשל בקרבותיו ושב לצרפת עם ארבעה מלווים, ושם את פעמיו להינקם ברש"י, מאחר שארבעה מלווים שרדו ולא שלושה, אולם בהיכנסם בשער העיר נעתקה אחת מאבני השער ומחצה את ראשו של המלווה הרביעי. לפי מקורת נוספים, גוטפריד בא לבקש מרש"י סליחה, אבל הספיק להגיע רק ללויתו.
מקורות קדומים אחרים, אגב, כרכו את האגדה בשמו של גוטפריד דוכס לוריין, וגם ב"שלשלת הקבלה" לא נזכר מקומו של האביר גוטפריד, אולם האגדה התפרסמה כפי שקבע בעל "סדר הדורות" את האביר כגוטפריד מבויון.
גאווה ומשפט קדום
מריאטה אדג'קום
טריסטן אגולף
טריסטן אגולף (באנגלית: Tristan Egolf; 19 בדצמבר 1971 - 7 במאי 2005) היה סופר אמריקאי, נגן רחוב, פעיל פוליטי.
ביוגרפיה.
טריסטן אגולף נולד בסאן לורנצו, ספרד לאב נווד ואם ציירת. לאחר גירושי הוריו, אימץ את שם המשפחה של אביו החורג והיגר לארצות הברית. בארצות הברית עקרה משפחתו ממקום למקום מספר פעמים, בין היתר התגוררה בוושינגטון ובפילדלפיה. חופשות הקיץ שבילה אגולף אצל אביו שגר באינדיאנה היוו לו מקור השראה בהמשך דרכו האמנותית.
אגולף נרשם לאוניברסיטה בפילדלפיה אך עזב כעבור זמן קצר, והקדיש את זמנו לנגינה.
בשנות העשרים לחייו נחל הצלחה מסוימת בתחום המוזיקה כאשר הצטרף להרכב פאנק, אך דווקא כאשר זכה ההרכב לחוזה הקלטות והבטחה למסע הופעות ברחבי המדינה, החליט אגולף לעזוב אותו. לטענתו, הוא חשש שמא הצלחה זו תסיט אותו מייעודו האמיתי - כתיבה.
פרסום ספרו הראשון.
אגולף נסע לאירופה, השתקע בפריז, ומצא את פרנסתו בנגינה ברחובותיה. שם פגש במקרה בחורה בשם מארי מודיאנו, בתו של פטריק מודיאנו, סופר ומוציא לאור מהחשובים בצרפת. בעקבות המפגש חזר אגולף לארצות הברית על מנת להשלים את יצירתו הראשונה - "אדון החצר".
מאוחר יותר שב אגולף לפריז כאשר הרומן עדיין לא גמור.
מודיאנו סירב לעיין ביצירה עד שתושלם. אגולף עבר לבית מודיאנו בפריז וחילק את זמנו בין נגינה ברחובות לבין כתיבת הרומן. אגולף סיים את כתיבת הרומן והראה אותו למודיאנו. מודיאנו הציע לאגולף להוציא את הספר מיד (1998) בהוצאת גאלימר הצרפתית. אגולף סירב כי רצה שהספר יפורסם בארצות הברית, אך לאחר ששבעים מוציאים לאור אמריקאים דחו את ספרו, נאלץ להסכים להצעתו של מודיאנו. הספר יצא לאור בצרפת וזכה להצלחה רבה, וכעבור שנה הודפס הספר בארצות הברית והפך תוך זמן קצר לרב-מכר.
לאחר יציאת הספר סיפר פטריק מודיאנו לעיתון לה מונד כי עיין בטיוטות של אגולף בשעה שזה גר בביתו: "קצת מוזר לומר, אבל לא הייתי צריך לקרוא הרבה כדי להבין שזו גאונות, הוא היה אז בן 23, ולא יכולתי להעלות בזיכרוני סופר אמריקני אחד שכתב רומן מדהים כזה בגיל כל כך צעיר".
אגולף אופיין בכתיבתו הייחודית, תוך דגש על דמויות מוקצנות משולי החברה.
בראיון שהעניק לעיתון הארץ באפריל 2001 תיאר את הדמות הראשית בספרו אדון החצר: "גיבור הספר בשבילי הוא פיצוי על הרבה תבוסות. הוא אינדיבידואליסט שנשאר נאמן אך ורק לעצמו ולכן מנודה מהחברה. מתחילת הספר ועד סופו אי אפשר לדעת אם הוא פשוט חולה נפש או האדם הכי שפוי בסביבה".
פעילות פוליטית.
אגולף היה המייסד של קבוצה אקטיביסטית בשם Smoketown Six. הוא ושאר חברי הקבוצה נאסרו ביולי 2004 לאחר שביצעו פירמידה אנושית (לבושים בחוטיני בלבד), בעת ביקור של הנשיא בוש הבן בפנסילבניה על מנת למחות על פרשת ההתעללות באסירים עיראקיים בכלא אבו גרייב.
מותו.
במאי 2005 נמצאה גופתו ירויה בדירה בפנסילבניה, מה שנראה כהתאבדות. חבריו סיפרו לאחר מכן כי אגולף סבל בשנה וחצי שקדמו למותו מדיכאון עמוק.
רומן חדש אמור היה לצאת סמוך למותו. אגולף כתב ופרסם חלקים ממנו זמן קצר קודם לכן.
הרמן הופפלד
הרמן הופפלד (באנגלית: Herman Hupfeld; 1 בפברואר 1894 – 8 ביוני 1951) היה פזמונאי אמריקני.
ביוגרפיה.
הופפלד נולד בניו ג'רזי ושירת בחיל הים האמריקני במלחמת העולם הראשונה כנגן סקסופון בתזמורת חיל הים. לאחר שהשתחרר החל בקריירת פזמונאות שהניבה להיטים כ- "Sing Something Simple", "Let's Put Out The Lights (And Go To Sleep)", "When Yuba Plays The Rhumba On The Tuba", "Are You Making Any Money?", "Savage Serenade", "Down the Old Back Road", "A Hut in Hoboken", "Night Owl", "Honey Ma Love", "Baby's Blue", ולהיטים נוספים.