של 1200°C על גבי זרז מסוג פלטינה. השוני ביניהם הוא, שהאחד מתרחש בנוכחות נמוכה של חמצן והשני בנוכחות גבוהה של חמצן.&lt;br&gt;
ניסוח התהליכים הם:&lt;br&gt;
פעולתו של מימן ציאנידי כרעל.
מימן ציאנידי הוא חומר רעיל ביותר, וריכוז של 300 יחידות ממנו למיליון יחידות אוויר מספיק כדי להרוג אדם מבוגר תוך דקות. היון -C≡N שבציאניד נקשר ליון ברזל Fe+3 באנזים המשמש בכל תאי הגוף כזרז לתגובת החיזור של חלבון הציטוכרום C, אשר בקרום המיטוכונדריון. בכך משובשת פעולת המיטוכונדריון, והתא לא מבצע נשימה תאית. טיפול בהרעלת ציאניד כולל מתן אנטידוטים דוגמת ניטריטים הגורמים מטהמוגלובינמיה -מחמצנים חלק מהברזל שבהמוגלובין מ Fe+2 ל Fe+3 במצב זה יון אטום הברזל שבמט-המוגלובין קושר אליו את הציאניד ומשחרר את הציטוכרום. בנוסף משתמשים ב תיאוסולפט המגיב עם יון הציאניד באמצעות האנזים Rhodanese : formula_1
מימן ציאניד נמצא בכמויות מזעריות ברוב הפירות המכילים חרצן, כגון דובדבנים, מישמשים ושקדים. הגוף מסוגל לפרק ציאניד אם מגיע אליו בכמות קטנה.
גרסה מסחרית של מימן ציאנידי הספוח על מצע נקבובי נקראה "ציקלון בה". הנאצים עשו בה שימוש נרחב במחנות ההשמדה, ככלי להשמדת יהודים.
1840 במדע
ציר רומא ברלין
סמל איי הבתולה הבריטיים
סמל איי הבתולה הבריטיים הוענק לאיים בשנת 1960.
על המגן מוצגת גברת לבושה לבן, האוחזת במנורת שמן מוזהבת, וסביבה 11 מנורות שמן נוספות על רקע של שדה ירוק. הגברת היא אורסולה הקדושה, עליה מסופר שיצאה במסע עלייה לרגל עם 11,000 בתולות נוספות.
כאשר גילה כריסטופר קולומבוס את האיים בשנת 1493, האיים הזכירו לו את סיפור הבתולה, ולכן קרא להם על שמה. הסמל מנציח את סיפור הבתולה.
1842 במדע
אחת מתשע
אחת מתשע היא עמותה ישראלית הפועלת להעלאת המודעות הציבורית לסרטן השד ולקידום בריאות השד בישראל.
הקמת העמותה והרכבה.
העמותה נוסדה בשנת 1994 על ידי נורית טולנאי וקבוצת נשים שחלו בסרטן השד ונתקלו בקשיים רבים בהתמודדות עם מחלתן, בהיעדר תמיכה ומידע מספיקים. הן הקימו רשת תמיכה של נשים וגורמי מקצוע, המאפשרת לחולות סרטן השד שלא לחוש עוד בושה ומבוכה לנוכח המחלה ומציעה להן סיוע משפטי, נפשי ורפואי. נכון ל-2019 עומדת בראש הוועד המנהל של העמותה עו"ד אירית פנט והמנכ"לית היא סיגל רצין.
בעמותה פעילים אנשי ונשות מקצוע ומומחים במגוון תחומים, בהם: עובדים סוציאליים, עובדים קהילתיים, פסיכולוגים המתמחים בפסיכואונקולוגיה, עורכי דין, רופאים ועוד.
לצד אנשי המקצוע, מעניקה העמותה תמיכה לחולות ולקרוביהן באמצעות מתנדבות, שהחלימו מסרטן השד ועברו הכשרה מיוחדת.
פעילויות העמותה.
"אחת מתשע" מעניקה שירותי תמיכה, מידע ומיצוי זכויות לנשים חולות ולקרוביהן, ומובילה מדיניות מתקדמת ושוויונית ביחס למחלה. העמותה רואה חשיבות עליונה במאבק להכנסת תרופות לטיפול בסרטן השד לסל הבריאות.
העמותה מפתחת מודלים מקצועיים חדשניים על בסיס ידע מצטבר וניסיון רב-שנים בתמיכה ובטיפול מקצועי בנשים חולות סרטן השד וקרוביהן, בהגנה על זכויות החולה ובפעילות ציבורית.
בין שאר פעילויותיה:
1844 במדע
1856 במדע
בננה
בָּנָנָה (שם מדעי: Musa; בעברית בעבר: "מוֹז" או "תְּאֵנַת חַוָּה") היא צמח טרופי חד-פסיגי, דמוי עץ, השייך למשפחת המוזיים. בשנות האלפיים, ידועים כ-200 זנים, השייכים לארבעים מינים שונים.
הבננה מוגדרת מבחינה בוטנית כ"עשב", משום שאין לה גזע מעוצה כמו לעצים רגילים, אלא גבעול מעובה, המורכב משכבות קונצנטריות של גלדים רבים (בדומה לבצל). גידול זה מכונה "גזעול".
פירות הבננה המוארכים מכונים "אצבעות" וגדלים בקבוצות צפופות, המכונות "כפות". הכפות מסודרות לאורך שדרה , ויוצרות אשכול. צבע קליפת הפרי משתנה מירוק לצהוב עם ההבשלה, כאשר במקביל מתפרק העמילן הנמצא בפרי והופך לפרוקטוז. בשלב הסופי, הופך צבע הקליפה לחום ולשחור, עד שהפרי נרקב, ואינו ראוי עוד למאכל.
היסטוריית זני הבננה.
הבננה התרבותית, המשמשת למאכל, מוכרת לאדם מהתקופה הפרה-היסטורית. מקורה של הבננה התרבותית בדרום-מזרח אסיה, משם היא הופצה על ידי האדם לכל האזורים הטרופיים והסובטרופיים. ככל הנראה, הערבים היו אלה שהביאו את הבננה למערב אפריקה, ובמהלך המאה ה-16 העבירו אותה הספרדים לאמריקה. כיום, עיקר יצוא הבננות לכלל ארצות העולם מקורו בארצות אמריקה הדרומית והתיכונה. מוצא הזנים התרבותיים משני מיני בר, הגדלים עד ימינו ביערות דרום-מזרח אסיה: "Musa acuminata" ו-"Musa balbisiana" .
פירותיהם של מיני הבר, אבותיהם של הבננה התרבותית, אינם אכילים ומלאים בצפיפות גדולה של זרעים. זרעים אלו גדולים למדי, וקוטרם מגיע לכעשרה מילימטרים ויותר. מוטציות והכלאות טבעיות בין שני מינים יצרו את הזנים המתורבתים. כל הזנים המתורבתים הם טריפלואידים, כלומר, תאיהם מכילים שלושה עותקים של כל כרומוזום. כתוצאה מכך, זנים אלו עקרים ואינם מייצרים זרעים. משום כך, ריבוי הבננה מתבצע באופן של רבייה וגטטיבית, ונוצר מנצרים , המתפתחים מבסיס הצמח. עובדה זו הופכת את הבננה לפגיעה במיוחד, משום שבניגוד לריבוי מיני, בו יש מגוון גנטי ושינויים בין דור מסוים של צמחים- ובין הדור שלאחריו, כולל תהליך חיסוני (אימונולוגי) נרכש, בריבוי וגטטיבי אין לצמחים אפשרות לפתח עמידות בפני מחלות חדשות.
כיום, מרבית הבננות בשוק העולמי משתייכות לקבוצת זנים מצומצמת – קבוצת "קבנדיש" ("Cavendish") . בשל קיומה של קבוצת בננות אחת בלבד, היה קיים בעבר חשש רב, שהתפשטות של מחלה קטלנית כלשהי- עלולה להשמיד את כל מטעי הבננות המסחריים. תופעה כזו כבר התרחשה בשנות ה-40 של המאה ה-20. דוגמה למחלה מסוג זה, היא "מחלת פנמה", הנגרמת על ידי פטריית קרקע. באותה תקופה מרבית הבננות שגודלו היו מהזן המתורבת "גרוס מישל", המחלה התפשטה במהירות, והשמידה תוך כעשרים שנים את כל המטעים המסחריים באמריקה התיכונה. מאוחר יותר נמצא, למזלם של המגדלים ושל הצרכנים חובבי הבננות, שהזנים מקבוצת "קבנדיש" אינם נפגעים מן המחלה, ותוך מספר שנים מועט הצליחו להחליף את זן בננות זה בזנים חדשים. בשנות השישים, התגלה גזע חדש של הפטרייה השייכת ל"מחלת פנמה", העשוי לתקוף גם את בננות ה"קבנדיש", ומאז נעשים מאמצים למנוע את התפשטות המחלה.
במקביל, מנסים כיום לגלות או ליצור זני בננה עמידים למפגעים, באמצעות ניסויים ומחקרים. ניסויים אלו מתבצעים בשני מישורים:
הבננה בישראל.
בתל עירני (ליד קרית־גת) אותרה עדות מוקדמת לבננות כבר במאה ה-11 לפנה"ס. בשום מקום בעולם לא התגלו ראיות עתיקות יותר לבננות מחוץ לדרום מזרח אסיה.
הבננה הובאה לארץ ישראל במהלך המאה ה-10. היה זה המוז הערבי, שפירותיו טעימים ועסיסיים. כיום, מגדלים את זן ה"מוז הנמוך" בכמויות מסחריות, בשפלת החוף ובעמק הירדן- אזורים בהם הסיכוי לפגיעת הקרה ביבול, בחודשי השנה הקרים - נדירה. בישראל מגדלים כ-20,000 דונמים של בננות, המניבים כ-60,000 טונות של בננות בשנה. שיווק הבננות בארץ נמשך אמנם רוב חודשי השנה, אך שיאו בחורף ובאביב (בשלהי הקיץ קיים לרוב מחסור בבננות). חלקו הארי של היבול המתקבל נועד לצריכת השוק המקומי, ומיעוטו- מיוצא.
ענף הבננות בארץ מתבסס כמעט בלעדית על זן בשם "גרנד ניין" או על זנים דומים לו מבחינה גנטית. בשנת 2017 החלה מועצת הפירות בתוכנית להגדלת מגוון זני הבננות בישראל, בדגש על זנים מתוקים וטעימים יותר מהגרנד ניין. בחודש דצמבר 2019 הודיעה מועצת הפירות על השקה של שני זנים חדשים בשם "פיסאנג מאס" ו"פראתה אנה"
גידול בננה.
צמח הבננה גדל מפקעת תת-קרקעית הקרויה "עיקר". הגבעול גדל במהירות ומגיע לגובהו המקסימלי ולבגרות בתוך פרק זמן של כשנה - מרגע תחילת תהליך היווצרות הצמח מן הפקעת. לאחר הגיעו של הצמח לבגרות - הוא פורח, מניב פרי ומת. לאחר מות הצמח הקודם, מתפתח מן הפקעת צמח חדש, שיניב פרי בתוך כשנה, לאחר שהגיע לבגרות, וחוזר חלילה. במילים אחרות, ניתן לומר, כי באקלים טרופי, מחזור החיים של צמח כזה הוא כשנה. לעומת זאת, בישראל, בה יש תנאי אקלים סובטרופי, מחזור חייו של צמח הבננה ארוך יותר, ועשוי להגיע לשנה וחצי עד שנתיים. בשל מחזור חייו הקצר של צמח הבננה, משימת החקלאי היא לפקח, שבכל זמן נתון יהיו במטע צמחים מגילאים שונים. זאת כדי לקבל יבול בכל שנה, וכדי להימנע ממצב, בו לא קיימים במטע, בכל זמן נתון, צמחי בננה מניבי פירות.
ככל שהמטע מזדקן, הולך היבול ופוחת. אורך חיי המטע, כלומר: משך הזמן, בו ניתן להמשיך ולגדל דורות נוספים של צמחי בננה באותו שטח- מוגבל, ותלוי בתנאי האקלים והקרקע. בארצות דרום אמריקה, ניתן להמשיך ולגדל מטע במשך כעשרים שנה. בישראל, לעומת זאת, אורך חיי מטע בננות קצר בהרבה, ונע בין 5–7 שנים בלבד, ולעיתים רחוקות עד עשר שנים. משום כך, קיים צורך קבוע לטעת מטעים חדשים. עד התקופה האחרונה נהגו החקלאים להשתמש בנצרים צעירים או "עיקרים", אשר נלקחו ממטע בוגר, לצורך נטיעה חדשה. חסרונהּ של שיטה זו הוא שצמחים כאלו נגועים בדרך כלל במחלות ובמזיקים, ושתילת צמחים אלו במטע החדש מעבירה אליו, לרוע המזל, את אותם הגורמים הפתוגניים. כיום, רוב המטעים המסחריים החדשים נטועים בצמחים שמקורם בתרבית רקמה. צמחים אלה מיוצרים ומגודלים במעבדות, בתנאים סטריליים, והם נקיים ממחלות וממזיקים. בעקבות הקטנת יבולי בננות באפריקה, פלורנס ואמבוגו חקרה אפשרויות לשיפור המצב תוך שימוש בביוטכנולוגיה.