בנג'מין חזר להופיע ב-13 בספטמבר באותה שנה והמשיך ליהנות מהפופולריות הגואה של דמותו, אשר הוצבה למול דמויות פופולריות רבות ובאירועים עתירי רייטינג, אך זאת דעכה לבסוף והתבטאה בהפסדים רבים במסגרת עלילותיו.
דמותו של בנג'מין חזרה לרמת הפופולריות הרבה שלה רק לאחר שהפכה לדמות "רעה". במסגרת שינוי תדמית זה הוצגה דמותה של אימו של בנג'מין (אשר שוחקה על ידי המתאבקת תיאה וידל) אשר עזרה לו לנצח בקרבות. הגימיק הלא שגרתי הביא את אהדת הקהל חזרה למתאבק הצעיר ועלילתו הלכה ונסתבכה עם פיתולים רבים, בכללם ריבים ממושכים עם דמותו של ריק פלייר. גימיק האם המגוננת נאלץ להזנח לבסוף לאחר שוידל לקתה בלבה, אך דמותו המשיכה בקו העלילה ה"רע" והפכה לבעלת אישיות גאוותנית. בשנת 2008 עבר שלטון לתוכנית ECW. לאחר מכן עבר בחזרה לתוכנית סמאקדאון. לאחר המעבר לסמאקדאון, בנג'מין שוחרר מה-WWE ב-22 באפריל 2010 ועבר לארגון ה-ROH ביחד עם שותפו בעבר, צ'ארלי האס.
השמועות על חזרה ל-WWE.
ב-9 באוגוסט באחד הפרקים של סמאקדאון הוכרז על כך שבקרוב שלטון בנג'מין יחזור לסמאקדאון, אך מאוחר יותר ב-19 באוגוסט בנג'מין פרסם בחשבון הטוויטר שלו שכרגע לא יחזור לWWE מכיוון שהוא צריך לעבור ניתוח בכתף.
ג'קומו קזנובה
ג'קומו ג'ירולמו קזנובה (באיטלקית: Giacomo Girolamo Casanova; 2 באפריל 1725 בוונציה – 4 ביוני 1798 בדוכצוב, Duchcov בבוהמיה) היה סופר והרפתקן איטלקי.
חייו.
קזנובה גורש מסמינר לכמרים. הוא היה חייל, מטיף, מרגל, מוזיקאי, קלפן ואלכימאי והתפרנס בעיקר בזכות נשים שנפלו שבי בקסמיו.
בשנת 1755 נעצר ונכלא קזנובה בוונציה לאחר שהצטברו נגדו תלונות והלשנות לגבי עיסוקיו בתורת הנסתר, קשריו עם שגרירים זרים, חברות בארגון הבונים החופשיים ופגיעה במוסריותן של נשים נשואות. כמקובל בתקופה הנדונה, לא פורטו סעיפי האישום נגדו ואפילו לא נקבע מה יהיה אורך עונש המאסר שהוטל עליו, לכן עד היום יש מחלוקות לגבי הסיבה העיקרית למעצרו. לאחר שנה הצליח להימלט ועבר לפריז, שם, בהשפעת המלכה מארי אנטואנט, התמנה כמנהל הלוטו הצרפתי. לאחר כמה שנים יצא לנדודים ברחבי אירופה והתיידד עם רבים מהאישים הידועים של תקופתו. קזנובה ניהל אולי קשר אינטימי גם עם אווה פרנק - בתו המהוללת ביופייה של המנהיג השבתאי מעורר המחלוקת יעקב פרנק. בסופו של דבר היה לספרן בטירת הרוזן ולדשטין, דוכס בוהמיה.
קזנובה כתב ספרים רבים והמפורסם שביניהם הוא "ההיסטוריה של חיי", זיכרונותיו שנכתבו ב-12 כרכים ומכילים מידע רב על חיי החברה של תקופתו ועל מנהגיה. בזיכרונותיו מספר קזנובה בין היתר על הנשים הרבות שהיה איתן בקשר. מעלליו בתחום זה תרמו להפיכת שמו למושג המתאר גבר בעל הצלחה בפיתוי נשים ואף שימשו השראה עבור יוצרים רבים.
יחיאל הופר
יחיאל הוֹפֶר (בכתיב יידי: האָפער; 1906, ורשה – י"ז חשון תשל"ג - 25 באוקטובר 1972, יפו) היה סופר, מסאי ומשורר יידי.
ביוגרפיה.
הופר נולד בשנת 1906 בעיר ורשה שבפולין הקונגרסאית. גדל והתחנך בבית יהודי מסורתי, ולמד לימודי קודש מסודרים. הוא השלים את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת ורשה ובמקצועו היה רופא, אך בפועל לא עסק ברפואה. הוא עבד במרפאה לבריאות הנפש בוורשה, ולימים גם ניהל אותה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נמלט לברית המועצות, והוגלה למחנה עבודה בצפון הרחוק. הוא שהה בברית המועצות עד סוף המלחמה, ושב בסיומה לפולין במסגרת הרפטריאציה. ב-1948 היגר לצרפת, והשתקע בפריז.
בשנת 1951 עלה לישראל והשתקע ביפו. בארץ המשיך בפעילותו הספרותית, ואף זכה שכמה מספריו יתורגמו לעברית בידי מתרגמים מן השורה הראשונה. הוא החל לכתוב את יצירותיו הראשונות בפולנית, ולאחר מכן פנה לכתיבה ביידיש. הוא פרסם שירים, סיפורים, מסות ספרותיות ופיליטונים בכתבי עת יהודיים בפולין, צרפת וישראל.
בשנת תשל"א (1971) זכה בפרס איציק מאנגר ליוצרי יידיש.
יחיאל הופר, שהיה חולה במשך שנים, נפטר ביפו בסוף שנת 1972, בגיל 66. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
אלמנתו חנה נפטרה ב-2003. לזוג לא היו ילדים.
קישורים חיצוניים.
על "רב זלמן":
על "אמאל" ("לפנים"):
על "מיט יענעם און מיט זיך" ("עם הזולת ועם עצמנו"):
על "בנשייה הלבנה" ("אין וויַיסער פֿאַרפֿאַלנקיַיט"):
על "חצר בפוקורנה" ו"ר' תנחום", עם הופעת התרגומים העבריים:
על "חצר במוראנוב":
מפרי עטו:
לאופולד פון זאכר מאזוך
רובין ויליאמס
רובין מקלורין ויליאמס (באנגלית: Robin McLaurin Williams; 21 ביולי 1951 - 11 באוגוסט 2014) היה קומיקאי, מדבב ושחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, זוכה פרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, 4 פרסי גלובוס הזהב (1 למפעל חיים), 2 פרסי אמי ופרס גילדת שחקני המסך.
ביוגרפיה.
ויליאמס נולד בשיקגו, אילינוי שבארצות הברית לאב נוצרי-אפיסקופלי ולאם נוצרית-מדעית. הוריו הם רוברט פיצג'רלד ויליאמס - מנהל בכיר בחברת רכב, ולורי מקלורין - דוגמנית עבר. הוא גדל במישיגן וחונך על פי ערכי הכנסייה האפיסקופלית. בהמשך עברה משפחתו לקליפורניה.
ויליאמס החל להופיע במועדוני סטנד-אפ בסן פרנסיסקו וזכה להצלחה רבה. הוא נרשם ללימודי מדעי המדינה במכללה בקליפורניה, אך פרש ממנה כדי ללמוד ממשחק במכללה קהילתית בקליפורניה. בהמשך קיבל מלגה לבית הספר ג'וליארד היוקרתי לאמנויות שבניו יורק.
קריירה.
בקולנוע.
בשנת 1980 הופיע לראשונה בסרט "פופאי" בבימויו של רוברט אלטמן. בשנת 1982 שיחק בשני סרטים: "העולם על פי גארפ" על פי רב המכר של ג'ון אירווינג באותו השם ובסרט "המובטלים" (שלא הצליח בקופות). בשנת 1984 גילם את דמותו של זמר רוסי שמתאהב במהגרת מאיטליה בסרט עטור השבחים "מוסקבה על ההדסון", וזכה למחמאות מהביקורות. בשנת 1986 הופיע בשלושה סרטים: "הזמנים הטובים", "מועדון גן עדן" ו"נצל את היום", אך פרסומו הגדול בקולנוע הגיע אליו בשנת 1987, כשכיכב בסרטו של בארי לוינסון "בוקר טוב, וייטנאם" בדמותו של שדרן הרדיו אדריאן קרונאוור. סרט זה זיכה אותו בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר בסרט קומי או מוזיקלי" וכן מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר. בשנת 1988 שיחק ויליאמס בסרט "הרפתקאות הברון מינכהאוזן" ובשנת 1989 שוב דרך כוכבו בסרט "ללכת שבי אחריו" שבו גילם מורה נערץ שמחנך תלמידי פנימייה יוקרתית בדרכים לא שגרתיות, על תפקיד זה היה מועמד לפרס אוסקר.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 שיחק בסרטים רבים - ביניהם "איש הקאדילק" "התעוררות", "רצח מן העבר" - שזכו להצלחה בביקורת ובקופות אך גם בסרטים שכשלו בקופות ("מנער את הליצן" לדוגמה). בשנת 1991 שיחק בסרט "פישר קינג" לצד ג'ף ברידג'ס ותפקידו זה עורר הדים רבים ואף זיכה אותו בפרס גלובוס הזהב כ"שחקן הטוב ביותר בסרט קומי או מוזיקלי" וכן במועמדות לפרס האוסקר בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר". באותה שנה שיחק בלהיטי קולנוע נוספים כגון "צעצועים" ו"הוק" (בתפקיד פיטר פן). תפקיד בולט נוסף בשנים אלה היה תפקידו בסרטו של כריס קולומבוס "גברת דאוטפייר" מ-1993. בסרט זה מגלם ויליאמס גבר שמתחפש לאומנת בריטית ועל תפקידו בסרט זה זכה בפרס גלובוס הזהב כ"שחקן הטוב ביותר בסרט קומי או מוזיקלי" בפעם השלישית. ב-1991 זכה בפרס ההומניטרי על שם נורמה זרקי, מטעם ארגון נשים בקולנוע ובטלוויזיה.
בשנת 1995 זכה ויליאמס להצלחה נוספת בעקבות תפקידו בסרט "ג'ומנג'י" ושנה לאחר מכן גילם את דמותו של ארמנד גולדמן בסרט הרימייק של מייק ניקולס, "כלוב הציפורים". באותה שנה זכה בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית "צוות השחקנים הטובים ביותר" עבור חלקו בקאסט של סרט זה. באותה שנה גילם את דמותו של ג'ק פאוול בסרטו של פרנסיס פורד קופולה, "ג'ק", שמגולל את קורותיו של ילד בן 10 שנראה כמבוגר בן 40, וזכה בשבחי המבקרים. בשנת 1997 שיחק בסרטים "פרק את הארי" לצד בילי קריסטל ו"פלאבר" של דיסני, אך תפקידו הבולט באותה שנה היה של הפסיכולוג שון מגוויר בסרטו של גאס ואן סנט "סיפורו של ויל האנטינג", שזיכה אותו בפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. בשנת 1998 שיחק בסרטו של טום שדיאק "פאץ' אדמס", שם גילם את דמותו של הדוקטור האנטר דוהרטי "פאץ'" אדמס - אבי הליצנות הרפואית. סרט זה סימן את סוף תקופת תהילתו הגדולה של ויליאמס בקולנוע. לאחריו שיחק בכמה סרטים שכשלו בביקורת ובקופות, ובהם "יעקב השקרן", "איש המאתיים", "אינסומניה" ועוד. בשנת 2001 שיחק בסרט אינטליגנציה מלאכותית את ד"ר ידע. ויליאמס שב למרכז הבמה בעקבות הופעתו המוצלחת בסרטו של שון לוי "לילה מוטרף במוזיאון" בו גילם את נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט. סרט זה הכניס למעלה מ-250 מיליון דולרים, והוא המכניס מבין הסרטים שבהם השתתף ויליאמס. הצלחתו הובילה ליצירת סדרה ובה שני המשכונים כשהאחרון שבהם יצא לקולנוע כחודש לאחר מותו.
בשנת 2014 יצא הסרט האחרון שאליו הצטלם ויליאמס, "האיש הכי כועס בברוקלין". בראשית 2016 עלה לאקרנים סרטו האחרון, "הכל בהחלט".
בטלוויזיה.
ב-1977 לוהק ויליאמס לתפקיד אורח בסדרה "ימים מאושרים". הופעתו הייתה כה מוצלחת, עד שהוחלט ברשת ABC לייצר סדרת בת (ספין אוף) לדמות ששיחק, החייזר "מורק". כך נוצרה ב-1978 הסדרה "מורק ומינדי" שבה גילם את דמותו של מורק במשך ארבע העונות עד 1982. על תפקידו בעונה הראשונה זכה ויליאמס בפרס גלובוס הזהב בתור "השחקן הטוב ביותר בסדרה קומית או מוזיקלית". הופעתו בסדרה הובילה, למעשה, לקריירה המשגשגת שלו בקולנוע.