פרנו הוסמך לכמורה בשנת 1927 ושירת במספר קהילות באזור מזרח צרפת, ליד הגבול עם שווייץ. בשנת 1939 החל לעבוד בתור מורה ליוונית, ללטינית ולצרפתית בבית הספר הקתולי ז'ובנה (Juvénat) בכפר ויל-לה-גרן שבמזרח צרפת, ליד אנמס (Annemasse) שבאזור הגבול עם שווייץ.
פעילותו בתקופת השואה.
לאחר המעצרים ההמוניים של קיץ 1942 באזור הכבוש הבריח האב פרנו יהודים רבים מצרפת אל מעבר לגבול שווייץ, בשיתוף פעולה עם אנשי צוות נוספים בבית הספר, בהם האב לואי פאבר ורמון בוקאר (Raymond Boccard), שלימים הוכרו אף הם בתור חסידי אומות העולם. בין המבקשים להימלט היו גם צעירים נוצרים רבים שביקשו לברוח משירות החובה של הצרפתים בגרמניה הנאצית , אליו גויסו בכפייה למעלה מ-100,000 צעירים צרפתים בשנות מלחמת העולם השנייה במסגרת עבודת כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. מאות פליטים עברו את הגבול באזור פעילותם של פרנו וחבריו, בסיועם.
באזורו של פרנו פעל גם ז'אן רוזה, שלימים הוכר אף הוא כחסיד אומות העולם. פרנו ורוזה הפיצו את עיתונו המחתרתי של חסיד אומות העולם פייר שאייה, "מחברותיו של עד ראייה נוצרי" (Les Cahiers du Témoignage Chrétien).
בפברואר 1944 פשטו הגרמנים על בית הספר בו לימד האב פרנו, עצרו חלק מחברי הסגל החינוכי וחקרו אותם. רובם שוחררו אך האב פאבר הוצא להורג ליד ויל-לה-גרן. פרנו שרד את השואה.
הנצחה.
בשנת 1987 הוכר פרנו על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
פוטיק
פוטוק-זלוטי
Ihr Menschen, rühmet Gottes Liebe, רי&quot;ב 167
Ihr Menschen, rühmet Gottes Liebe (בעברית: בני אדם, שבחו את אהבתו של אלהים), רי"ב 167, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה בחג יוחנן המטביל, שחל ב-24 ביוני 1723.
רקע.
באך עבד כנגן עוגב בעיר מילהאוזן בין 1707 ל-1708, אך שלח ידו גם בהלחנת קנטטות. לאחר מכן היה מלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר מוזיקה בסגנון חופשי ולא דתי.
בפברואר 1723 נבחן באך עם עוד כמה מועמדים לתפקיד מנצח המקהלה ואחראי על המוזיקה בכנסיות המרכזיות בלייפציג. הוא התקבל לתפקיד והחל את עבודתו בחודש מאי באותה שנה. הוא חי ופעל בעיר כ-27 שנים, עד מותו. שם כתב את רוב הקנטטות שלו: מתוך יותר מ-200 קנטטות שידוע עליהן כיום, פחות מ-40 נכתבו עד הגיעו ללייפציג וכל השאר נכתבו בעיר; בדומה לעבודתו בוויימאר, מטרתו הייתה להלחין קנטטה עבור כל מועד בשנה, תוך כמה שנים. עם זאת, נהג מדי פעם לבצע שוב קנטטות ישנות שלו, לעיתים עם עריכות ושינויים קלים.
קנטטה זו הייתה הרביעית שהלחין באך מאז החל למלא את תפקידו בלייפציג, לאחר רי"ב 75, רי"ב 76 ורי"ב 24. את האחרונה ביצע רק ארבעה ימים לפני הנוכחית, והזמן הקצר לא הספיק לבאך על מנת לכתוב חלקים נוספים ותזמור רחב לקנטטה, ולכן השתמש רק בקטע מקהלה אחד.
ב-1887 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 33 של פרסומיה.
מילים ומוזיקה.
סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים מספר ישעיהו המתארים את בשורת הגאולה הקרבה, ומהבשורה על-פי לוקאס בהם מתוארת לידתו של יוחנן המטביל ותפילת הבנדיקטוס של אביו זכריה. מחבר הלברית אינו ידוע מלבד קטע הסיום שלקוח ממזמור של המשורר הגרמני יוהאן גרמאן (Johann Gramann). הטקסט עוסק בשבח האלוהים בדומה לתפילתו של זכריה, בתיאור שליחותו של יוחנן ובדרך שהוא סלל לקראת בואו של ישו כגואל.
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני סופרן, אלט, טנור ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, ביוגל, אבוב ציד, אבוב, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו. לקנטטה חמישה חלקים במבנה המקובל אצל באך, של אריה ורצ'יטטיב לסירוגין ובסיום מקהלה:
הקלטות.
היצירה הוקלטה במלואה רק כ-7 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את ניקולאוס הרנונקור (ב-1987), טון קופמן (ב-1998), מסאקי סוזוקי (ב-1998) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
חוק חברת הודו המזרחית 1767
חוק חברת הודו המזרחית (מספר 57, בשנת מלכותו השביעית של המלך ג'ורג' השלישי, 1767) הוא חוק בריטי שהתחיל את תהליך הרגולציה של חברת הודו המזרחית הבריטית, שסופו בהלאמתה בשנת 1858 לאור התחזקותה בעקבות התרחשויות שקרו במשך מספר שנים לפני כן.
חברת הודו המזרחית.
"חברת הודו המזרחית הבריטית" הייתה חברת מניות שקיבלה צ'רטר מלכותי מאליזבת הראשונה בשנת 1600 במטרה לתת זכויות מסחר מועדפות בהודו. הצ'רטר המלכותי העניק לחברה מונופול על כל המסחר עם הודו המזרחית. בהמשך הפכה החברה, מחברת מסחר כלכלית לגוף בעל שליטה בלעדית בהודו, באמצעות קבלת תפקידים ממשלתיים וצבאיים, ובאמצעותם אף חקיקה מקומית מגבילה ופגיעה בזכויות האדם של המקומיים. בסופו של דבר פורקה החברה בשנת 1858, בעקבות תוצאות המרד ההודי הגדול.
האירועים שהובילו לחקיקה.
משנת 1717 בנגל הייתה מחוז עצמאי שנשלט על ידי נוואבים. הנוואב האחרון, סיראג' אוד-דאולה, לא אהב את הנוכחות הבריטית בתת-היבשת בשל מעורבות של החברה בקשירת קשר נגד שלטונו. כשגילה שהחברה מחזקת את הביצורים במבצר ויליאם שבכלכותה הוא ביקש מהם להפסיק, אך הם לא הסכימו וביוני 1756 כבש סיראג' את העיר ולקח בשבי כמה עשרות שבויים. אותם שבויים הוכנסו לצינוק, וככל הנראה בשל שרשרת טעויות הושארו שם למשך לילה שלם. התנאים בצינוק, ובעיקר חוסר בחמצן, גרמו למותם של רוב השבויים. הצינוק נקרא 'החור השחור של כלכותה' והשליחים שדיווחו עליו בבריטניה הוציאו את התקרית מפרופורציות והשתמשו בה על מנת לרתום את הכתר לעזרתה של החברה. בנוסף, כיבושה של כלכותה גרם לחברה להפסד של כשני מיליון פאונד. כך, נשלח הצבא הבריטי ובראשו לורד רוברט קלייב, ולמרות שהכוח הצבאי לא הספיק, שני אירועים בלתי צפויים סיפקו לקלייב ניצחון גורף בקרב פלסי ב-23 ביוני 1757 – האחד, סיראג' דחה את הקרב בשל מותו של חבר קרוב, והשני, ירד מונסון ביום הקרב, ותותחיו של הנוואב נרטבו, בעוד שהחברה הבריטית דאגה לכסות את שלה. במקביל, לאחר קרב פניפט השלישי שהתרחש בשנת 1761, המרתים איבדו מכוחם, מה שתרם להתפשטות החברה.
במקביל, הייתה בריטניה מעורבת במלחמת שבע השנים, שבאה אחרי מלחמת הירושה האוסטרית ושתיהן גרמו לצורך של המדינה בכסף. הצורך הזה גרם להטלת מיסים על 13 המושבות בצפון אמריקה ועל הסחר עם המושבות, מה שגרם למלחמת העצמאות של ארצות הברית שהובילה לאבדן הכנסות. הידיעה שחברת הודו המזרחית מרוויחה כסף עוררה את הרצון של השלטון לקחת חלק ברווחים. את התהליך עוררו קריאתו של ויליאם בקפורד (מיועציו הקרובים של פיט), כי אוצר המדינה יתמלא מהמזרח, לא מהמערב וכן מכתב שהוציא לורנס סליבן בדבר קיצוץ בזכויות היתר של חברת הודו וקריאתו של תומאס וולפול לחשיבה מחודשת בדבר זכויות היתר של חברת הודו המזרחית.
תהליך החקיקה.
בעקבות אירועים אלו, קמה בשנת 1767 ועדת חקירה של בית הנבחרים הבריטי בעקבות התנהלותו הצבאית של קלייב בהודו. ויליאם פיט, הרוזן מצ'טהאם, החזיק בדיעה שכל הטריטוריה ההודית חייבת להיות תחת ריבונות הכתר (שהחזיק באידאולוגיה של התפשטות, והיה עוין לספרד וצרפת), אך צ'ארלס טאונסנד (שהיה חבר בלשכת הסחר ולכן היה לו אינטרס שהחברה תשגשג), שר האוצר, התחייב לרעיון שצריך להיות מיקוח בין החברה לבין הממשלה. בעקבות זאת, פרש פיט והפשרה בין הצדדים התגבשה באותה שנה תחת סעיף חמישים ושבע.
תוכן החוק.
באופן זמני ולמשך שנתיים, הכיבושים ורווחי חברת הודו המזרחית הבריטית יישארו ברשותה, והחברה תשלם לתועלת הציבור (For
the benefit of the public, כלומר לאוצר הכתר) 400,000 לירות שטרלינג בכל שנה כל עוד ההסכם בתוקף (During the term of such agreement), בתשלומים חצי-שנתיים. שיטה זו דומה לשיטת גביית המיסים בפרובינקיות של האימפריה הרומית, זאת בניגוד לגביית אחוז מהרווחים. במקרה שהחברה לא תשלם (גם אם תפשוט רגל), יוכל המלך לדרוש את הסכום באמצעות חיוב החברה או באמצעים אחרים בבתי במשפט, כאשר לא יתקבל כל תירוץ להיעדרות, הגנה, זכות יתר, וכדומה. אם שולם רק חלק מן הסכום, הממשלה תחייב את החברה לשלם את ההפרש, בתוספת של חמישה עשר אחוז מהסכום השנתי והוצאות משפט. בנוסף, תוכל הממשלה לדרוש כל רכוש של החברה, אם לא תעמוד בתשלומים. אם החברה תאבד שטחים או רווחים, תשלם סכום שנתי מופחת בהתאם לשטחים שנותרו. אם החברה שילמה מראש ואיבדה שטחים, וקרה ששילמה מעבר לסכום השנתי, היא תפוצה בכספים מקרן ממשלתית. לבסוף, כל סכום שישולם לשר האוצר על פי חוק זה, ישמש באופן בלעדי לפרלמנט הבריטי.
תוקף החוק.
החוק עודכן על ידי חוק חברת הודו המזרחית 1769 (Geo. III, c. 24 9) והוחלף על ידי חוק חברת הודו המזרחית 1773 ( Geo. III c. 63 13).
תסמונת הזאר אצל בני העדה האתיופית
תסמונת זאר
לנה זידל
לֶנָה זַיְדֶל (ברוסית: Лена Зайдель; נולדה ב-3 בנובמבר 1962) היא אמנית ישראלית ילידת ברית המועצות. רוב עבודותיה עוסקות בדימוי הזאב שהפך בציוריה לסמל השחרור והחופש בתוך המרחב האורבני של ירושלים. זידל חברה בגלריה השיתופית "אגריפס 12 - גלריה לאמנים" (גלריה אגריפס 12).
ביוגרפיה.
לנה זידל נולדה בשנת 1962 בסנקט פטרבורג שברוסיה הסובייטית, בת יחידה להוריה אולגה ופליקס רבינוביץ, שעסקו בצילום וקולנוע. בשנת 1976 עלתה לישראל יחד עם הוריה.