יש אנשים שמעדיפים ללבוש גלימה, שכמיה. פונצ'ו או צעיף גדול במקום המעיל המסרבל את תנועותיהם. היו תקופות שרק אצילים, אנשי כמורה או עשירים יכלו להרשות לעצמם קנית מעיל. בעוד העניים הסתפקו בצעיפים גדולים ועוטפים.
מיחזור משביח למעילים.
עם קום המדינה נפוץ בארץ השיר 'גלגולו של מעיל' מאת קדיה מולודובסקי. המעיל עובר מיד ליד במשפחה ומדי פעם גורעים ממנו קטע פגום. מעילים תמיד היו בגד יקר מאוד. לכן הורישו או שינו אותם, שינו את צבעם או השתמשו בבדים שלהם למשהו אחר. מעילי גברים הפכו למעילי נשים.
אמון הציבור (ארגון)
ארגון אמון הציבור הוא חברה לתועלת הציבור הפועלת לשיפור ההגינות העסקית בישראל. תחומי הפעילות של הארגון הם זכויות הצרכן, שמירת הסביבה, והגנה על הפרטיות.
אודות.
הארגון הוקם ב-2006 על ידי גלית אבישי ויוסי ברג במטרה לשנות את כללי ההתנהגות של עסקים וגופים ציבוריים בישראל ולהנחיל תרבות כלכלית המבוססת על הוגנות שתועיל, לשיטתה, לציבור, ולעסקים כאחד.
הארגון פועל להנגיש לציבור, לעסקים ולמקבלי ההחלטות מידע מהימן, מקצועי, ברור ועדכני על ענפי פעילות שונים במשק ובכלל זה מידע על התנהלות עסקים בענפים אלה. תשתית המידע והכלים שמעמיד הארגון מסייע לציבור לפעול לשינוי במאזן הכוחות בינו לבין העסקים. בראש ובראשונה מבקש הארגון להשפיע דרך כוחות השוק, תוך קידום העיקרון הכלכלי כי כיבוד זכויות הצרכנים משתלמת לעסקים.
כדי להבטיח אמינות ועצמאות מרבית, הוקם הארגון תוך התאמה מבנית מיוחדת, על ידי הפרדת רשויות, בין מועצה ציבורית מתנדבת, האמונה על כללי ההגינות שהארגון מבקר באמצעותם את התנהלות העסקים, צוות עובדים המפעיל, בין היתר, את מוקד התלונות של הארגון, מחלקת מחקר, מחלקת בקרה על עסקים ומחלקה משפטית.
פעילויות.
החברה מפעילה מוקד תלונות על עסקים בישראל ומקיים בקרה על התנהלות של עסקים רבים.
הארגון מפרסם ניירות עמדה ומחקרים מטעמו אודות חסמי שוק ודפוסי ליקוי חוזרים בענפי פעילות שונים, תוך הצעה והמלצה לבתי העסק, מקבלי ההחלטות ולגורמי האכיפה כיצד לפעול כדי לתקן את הבעיות עליהן מצביע ארגון אמון הציבור.
הארגון מזהה כשלים ולקונות במדיניות ובחקיקה, ופועל לתיקונם, לרבות בדרך של ייזום הצעות חקיקה, פניה למקבלי החלטות, פניות לגורמי אכיפה ופיקוח, הפניית זרקור ציבורי ועוד. הארגון משתתף באופן פעיל בשיח הציבורי בתחומים כלכליים חברתיים, לרבות בוועדות כנסת, וועדות ממשלתיות ופורומים חוץ-פרלמנטרים, וממוצב כמומחה מול מקבלי ההחלטות בתחומים שונים.
הארגון עושה שימוש בכלים משפטיים, דוגמת עתירות לבג"ץ וכתיבת ניירות עמדה מול הרגולטורים; דרבון מערכת האכיפה לעסוק בתחומים בהם הנזק הציבורי הוא משמעותי בהיקפו, מתן חוות דעת מקצועיות בתחומים רלוונטיים ועוד. כך למשל הגיש הארגון עתירה נגד משרד הפנים בעניין אי החלת חובת המכרזים על תאגידים עירוניים ועתירה מנהלית נגד משרד הבריאות בעניין פרסום בדיקות תברואה במסעדות.
תו אמון הציבור הוא תו הניתן לבתי עסק ומוסדות שקיבלו על עצמם את כללי ארגון אמון הציבור בהענפיים הרלוונטיים, עברו הליך בדיקה ובקרה מול הארגון, וממשיכים להיות כפופים להליכי בקרה אלו.
במקרה בו נודע לארגון אמון הציבור כי עסק הנושא את תו ארגון אמון הציבור מפר באופן שיטתי את הכללים, ואינו פועל לתיקון הליקויים, נוקט הארגון בהליכי שלילת תו, שכן משמעות הדבר היא שהעסק הפר את מחויבותו לכללי אמון הציבור.
אלכסנדרפלץ
כיכר אלכסנדר
האינציקלופדיה העברית
הכלה היהודייה
"הכלה היהודייה" (בהולנדית: Het Joodse bruidje) הוא כינויו של ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי רמברנדט ואן ריין, משנת 1666. הציור, שאורכו 166.5 ס"מ ורוחבו 121.5 ס"מ, מוצג כיום ב"רייקסמוזיאום" שבאמסטרדם, הולנד.
שם הציור.
הציור קיבל את שמו הנוכחי בתחילת המאה ה-19 על ידי אוצר אמנות הולנדי אשר זיהה את הדמויות המתוארות כיהודיות. זיהוי זה נעשה על סמך מנהג יהודי לפיו האב מעניק לבתו שרשרת ביום נישואיה. פרשנות זו אינה מקובלת כיום על ידי המחקר, אולם לא נמצאה פרשנות חלופית למתואר. בין הפרשנים השונים היו אשר ניסו לראות בדמויות את טיטוס, בנו של רמברנדט וכלתו, של המשורר ההולנדי מיגל דה בריוס (Miguel de Barrios) וכן דמויות השאובות מתיאורי התנ"ך, כגון אברהם ורבקה, בעז ורות. מבין פרשנויות דתיות אלו המקובלת ביותר היא זו הטוענת כי אלו הן דמויות יצחק ורבקה, המתוארות לפי לאחר שרבקה עונדת את התכשיטים הרבים אותם יצחק העניק לה בפגישתם הראשונה. בין יצירותיו של רמברנדט אף קיים רישום בשם זה.
תיאור התמונה.
הקומפוזיציה של הציור היא פשוטה באופן יחסי. קיימות עדויות כי רמברנדט תכנן מערך מורכב יותר, אולם חתימתו בשוליו השמאליים של הבד מעידה כי גודלו של הבד דומה, כנראה, לגודלו המקורי. ברקע קיימים מרמזים לחלל גדול, אולם הוא אינו ברור ומשמש בעיקר להדגשת שתי הדמויות. האישה לובשת שמלה אדמדמה ואילו הגבר לבוש בבגד ובשכמייה בצבע צהוב-חרדל. ידיהן של הדמויות נמצאות במערך מורכב המרמז על קשר רגשי ביניהן. הדמויות אינן מביטות זו אל זו, אלא משפילות מעט את מבטיהן. לעומת האישה הניצבת אל מול הצופה, גופו של הגבר נמצא מעט באקצרה, כך שנוצר עומק פרספקטיבי בציור.
ישראל תא שמע
דינר מקדוני
הדינר (denar) (ברבים: denari, במקדונית: денар ו-денар, קוד המטבע: MKD) הוא ההילך החוקי של מקדוניה הצפונית. הוא מתחלק ל-100 דני (deni). מקורו של השם דינר הוא משמן של מטבעות הכסף של רומא העתיקה, הדינאריוס.
הדינר המקדוני הראשון הונפק ב-26 באפריל 1992 בו זמנית החל לפעול הבנק הלאומי של מקדוניה והדינר המקדוני החליף את הדינר היוגוסלבי שהיה ההילך החוקי מאז 1990 בשער המרה של 1:1. ב-5 במאי 1993, בוצעה רפורמת מטבע, הונפק דינר חדש (MKD) ששווה בערכו ל-100 דינרים ישנים (MKN). ערכי השטרות והמטבעות עבור הדינר הישן והחדש מפורטים בטבלה שלהלן.
עיצוב המטבעות.
בכל מטבעות הדינר המקדוני בצד הערך, מופיע הערך של המטבע מלווה בשמש שוקעת בדומה לדגל מקדוניה, ובכל המטבעות פרט ל-50 דינר מוטבעים בעלי חיים שונים. על מטבע ה-50 דינר מוטבע המלאך גבריאל.
הוויכוח על העיצוב.
מקדוניה הכריזה על עצמאותה מיוגוסלביה ב-8 בספטמבר 1991. לפי הניו יורק טיימס, גרסה של המטבע של המדינה החדשה הופיעה בשוק בינואר 1992. חלק מהשטרות הכילו תמונה של סלוניקי, העיר הגדולה ביותר ביוון ועיר הבירה של הפרובינקיה ההיסטורית של מקדוניה. המגדל הלבן של סלוניקי הופיע בצורה בולטת בתמונה שעל השטר, ומכיוון שמדובר באתר היסטורי חשוב, שטרות אלו חוללו "זעם באתונה ובעיר הבירה של מקדוניה היוונית (סלוניקי)". ממשלת מקדוניה מעולם לא עשתה שימוש רשמי בשטרות אלה.
המנון מקדוניה הצפונית
היום מעל מקדוניה (במקדונית: Денес Над Македонија) הוא ההמנון הלאומי של מקדוניה הצפונית. ההמנון הולחן על ידי טודור סקאלובסקי ומילותיו נכתבו על ידי ולאדו מאלסקי ב-1943. הוא אומץ על ידי הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה (חלק מיוגוסלביה) לאחר הקמתה עם תום מלחמת העולם השנייה. מאוחר יותר השיר נבחר להיות ההמנון של הרפובליקה העצמאית של מקדוניה.
גוי שבת
דיפטונס
טבח גולדשטיין
מקלות תופים
אברם פדורוביץ' יופה
וניאמין קגן
וניָאמין (בנימין) פדורוביץ' קגן (רוסית : Вениамин Фёдорович Каган, 10 במרץ 1869, שאולאי - 8 במאי 1953, מוסקבה) היה מתמטיקאי רוסי-סובייטי יהודי מומחה לגאומטריה. הוא סבו מצד אמו של המתמטיקאי יעקב סיני.
תולדות חייו.
קגן נולד בשאולאי באימפריה הרוסית (כיום בליטא) למשפחה יהודית ענייה. משפחתו עברה ב-1871 ליקטרינוסלב (דניפרו כיום), שם גדל.
בשנת 1887 החל קגן ללמוד באוניברסיטה האימפריאלית "נובורוסיה" באודסה, אך גורש משם שנתיים לאחר מכן בשל פעילות מהפכנית. הוא הושם במעצר בית ביקטרינוסלב, שם למד מתמטיקה בכוחות עצמו וב-1892 עבר את מבחני התואר של אוניברסיטת קייב.
ב-1894 עבר קגן לבירה סנקט פטרבורג, שם המשיך בלימודיו המתמטיקה מפי אנדריי מרקוב וקונסטנטין פוסה. הם ניסו לסייע לו לקבל משרה באקדמיה אך מוצאו היהודי היה לו לרועץ. רק בשנת 1897 קיבל קגן משרת דוצנט באוניברסיטת נובורוסיה, ועבד שם עד 1923. בשנים 1921–1922 הוא לימד את תורת היחסות, ובין תלמידיו היו ניקולאי פפלסקי, אלכסנדר פרומקין ואיגור תם. קגן גם לימד גאומטריה באוניברסיטת מוסקבה בשנים 1923–1952. בשנותיו האחרונות חש בגילויי אנטישמיות שיחד עם גילו המתקדם הביאו אותו לפרישה מהאקדמיה. הוא מת זמן קצר לאחר מכן.
עבודתו המתמטית.
קגן פרסם למעלה מ-100 עבודות בתחומים שונים של הגאומטריה, ובפרט גאומטריות לובצ'בסקי ורימן. הוא קיבל את פרס המדינה של ברית המועצות ב-1943 וייסד את בית ההוצאה לאור המדעי Mathesis באודסה. באנציקלופדיה הסובייטית הגדולה ערך קגן את תחומי המתמטיקה ומדעי הטבע. קגן גם כתב ביוגרפיה מקיפה של ניקולאי לובצ'בסקי וערך את כל עבודותיו בחמישה כרכים (1946-1951)
1909 במדע
הוק (משחק)
הוֹקם (Hokm) הוא משחק קלפים אסטרטגי שמקורו באיראן, המשוחק בישראל בידי יוצאי איראן. המשחק מבוסס על זכייה במספר מרבי של "ידים" ומיועד לארבעה שחקנים (שני זוגות), אם כי ניתן לשחק בשלושה ואף בשני שחקנים.
משחק זה, למרות שהוא נראה אקראי במבט ראשון, כולל בתוכו חשיבה אסטרטגית מעמיקה. שחקן חזק ידע לנחש כבר בשלב מוקדם את מהלכי היריב ולהתגונן מפניהם.
קלפי המשחק.