ב-1984 החזירה הליגה, לאחר הפסקה של למעלה מ-40 שנה, את ההארכה למשחקים המסתיימים בתיקו בעונה הרגילה; ההארכה החדשה התקיימה בשיטת "שער הזהב" - הקבוצה שהבקיעה ראשונה מוכרזת כמנצחת והמשחק מסתיים.
העידן העכשווי (1992 - ההווה).
העידן העכשווי ב-NHL אופיין במספר נקודות בולטות.
1992 - 2004: סכסוכי עבודה ראשונים והמשך הנדידה דרומה.
עונת 1992 סימנה עידן חדש ב-NHL וביחסי העבודה בין הקבוצות ושחקניהן. בקיץ 1991 התמנה בוב גודנו, עורך דין שהיה שחקן לתקופה קצרה ב-NHL, ליושב ראש איגוד שחקני ה-NHL במקום מייסדו, אלן איגלסון. תחת גודנו נעשה איגוד השחקנים לארגון לוחמני לעומת עידן איגלסון, ובאפריל 1992 השבית איגוד השחקנים את הליגה למשך 10 ימים. השביתה הקצרה הספיקה כדי להשיג הישגים כמו מענקים גדולים יותר על הצלחה בפלייאוף, ותשלום גדול יותר לשחקנים על שימוש מסחרי בדמויותיהם. בעלי הקבוצות הדיחו בתגובה את נשיא הליגה ג'ון ציגלר, ומינו באופן זמני את גיל סטיין, אחד ממנהלי הפילדלפיה פליירס, לנשיא הליגה.
עונת 1993, העונה הראשונה עם 24 קבוצות, הייתה עונה חגיגית בליגה - 100 שנה לגביע סטנלי, כולל התקופה בה חולק לקבוצות חובבניות. העונה הייתה היסטורית גם במובן המקצועי, כאשר לסדרת הגמר הגיעו הקבוצה המעוטרת ביותר בליגה, מונטריאול קנדיאנס, ולוס אנג'לס קינגס של וויין גרצקי - הפעם הראשונה שלוס אנג'לס הגיעה לגמר. סדרת הגמר עוררה התעניינות שיא. הקנדיאנס ניצחו בסדרה וזכו בגביע. זו הייתה הפעם האחרונה, נכון ל-2013, בה קבוצה קנדית זכתה בגביע סטנלי. עוד באותה עונה התמנה גארי בטמן לעמוד בראש הליגה במקומו של גיל סטיין. הוא ביטל את משרת נשיא הליגה ויצר במקומה משרת נציב (קומישנר).
עונת 1994 עמדה בסימן חשיפת שיא לליגה בזכות זכייתה של ניו יורק ריינג'רס בגביע סטנלי, לראשונה מזה 54 שנים, בהנהגתו של מרק מסיה שהיה אחד מכוכבי אדמונטון אוילרס המצליחה בשנות ה-80. בשל הפופולריות הגדולה של הקבוצה צפו במשחקי הפלייאוף מספר שיא של צופי טלוויזיה בעולם, ובין השאר ברוסיה ובמדינות סובייטיות-לשעבר אחרות. בריינג'רס שיחקו ארבעה שחקנים רוסים, וזו הייתה הפעם הראשונה ששחקנים רוסים זכו בגביע סטנלי. התרחבות הליגה דרומה המשיכה עם צירוף שתי קבוצות חדשות, מייטי דאקס אוף אנהיים ופלורידה פנתרס. מספר קבוצות הליגה הגיע ל-26. קבוצה קיימת בליגה חיזקה את מגמת ההתפשטות דרומה, כאשר מינסוטה נורת'סטארס עברה לדאלאס תחת השם דאלאס סטארס.
אולם התנופה של הליגה נעצרה בעונת 1995 בשל סכסוך עבודה נוסף, חריף בהרבה מקודמו. לאחר שפג ההסכם הקיבוצי בין ה-NHL לאיגוד השחקנים, סירב איגוד השחקנים לחתום על הסכם חדש, בשל דרישת בעלי הקבוצות לקבוע בליגה תקרת שכר נוקשה. בתגובה הכריזו בעלי הקבוצות על השבתת מגן ששיתקה את הליגה למשך ארבעה חודשים, ועונת 1995 עמדה בסכנת ביטול מוחלט. בסופו של דבר הושג הסכם שעיקרו תקרת שכר רכה שניתן לחרוג ממנה בתשלום קנס, בדומה לזו המונהגת בליגת ה-NBA, והתקיימה עונה מקוצרת בת 48 משחקים בלבד.
עונת 1996 עמדה בסימן המשך נדידת קבוצות קיימות דרומה, בעיקר מקנדה. השפעת העונה המקוצרת של 1995 הצטרפו לירידה בערכו של הדולר הקנדי ולמסים גבוהים יותר ששילמו הקבוצות הקנדיות לעומת אלה האמריקאיות. שתי קבוצות קנדיות שסבלו משוק קטן יותר מהאחרות, ויניפג ג'טס וקוויבק נורדיקס, חצו את הגבול דרומה לארצות הברית - הנורדיקס עברו לדנוור כקולורדו אוולאנש, והג'טס עברו לפיניקס כפיניקס קויוטיס. גם בתוך ארצות הברית המשיכה מגמת הנדידה דרומה, והארטפורד ויילרס - הגלגול המאוחר של ניו אינגלנד ויילרס - עברה לראלי, צפון קרוליינה, שינתה את צבעי מדיה ואת שמה לקרוליינה הוריקנס.
הנדידה דרומה הוכיחה את עצמה כאשר כבר בעונתה הראשונה בדנבר זכתה קולורדו אוולאנש בגביע סטנלי. מאז, חלק גדול מהקבוצות שנוסדו בדרום או עברו דרומה זכו בגביע סטנלי - דאלאס סטארס ב-1999, האוולאנש בפעם השנייה ב-2001, טמפה ביי לייטנינג ב-2004 ופעמיים נוספות ברצף ב-2020 ו-2021, קרוליינה הוריקנס ב-2006, אנהיים דאקס ב-2007 ולוס אנג'לס קינגס ב-2012 ו-2014.
ב-1998, לראשונה אי פעם, השתתפו שחקני NHL באולימפיאדת החורף, כאשר בעקבות הסכם בין ה-NHL לבין הוועד האולימפי הבינלאומי ופדרציית ההוקי קרח הבינלאומית (IIHF) יצאה ה-NHL לפגרה בת שבועיים באמצע העונה ושחררה את שחקניה לשחק בנבחרותיהם הלאומיות באולימפיאדת נאגנו. עשרות מכוכבי ה-NHL ובראשם וויין גרצקי שיחקו באותו טורניר, כאשר בעקבות הגיוון שחל ב-NHL מאז שנות ה-70 יכלו שש נבחרות - קנדה, רוסיה, צ'כיה, שוודיה, פינלנד וארצות הברית - להציג הרכבים בהם כל השחקנים או רובם המכריע היו שחקני NHL מהשורה הראשונה. ה-NHL השתתפה בכל אולימפיאדות החורף מאז ועד אולימפיאדת סוצ'י (2014).
בסיום אותה עונה זכתה דטרויט רד וינגס בגביע סטנלי בפעם השנייה ברציפות, הישג שלא שוחזר עד 2017.
האירוע המרכזי בעונת 1999 היה פרישתו של וויין גרצקי, ששיחק את משחקו האחרון במדיה של ניו יורק ריינג'רס. עוד שתי קבוצות נוספו לליגה והמשיכו את המגמה של צירוף קבוצות בדרום - נאשוויל פרדטורס בעונת 1999 ואטלנטה ת'ראשרס בעונת 2000. עונה לאחר מכן צורפו מינסוטה ויילד וקולומבוס בלו ג'אקטס, והביאו את מספר הקבוצות ל-30.
גדול כוכבי ה-NHL בשנות ה-90 היה לדעת רבים מריו למיה. למיה, חלוץ ששיחק בכל הקריירה שלו בפיטסבורג פינגווינס, הוביל את קבוצתו לשתי זכיות רצופות בגביע סטנלי בתחילת העשור. למיה פרש ממשחק ב-1997, אולם חזר לשחק ב-2000 והמשיך לככב בשורות הפינגווינס עד פרישתו הסופית ב-2006, אף על פי שנאלץ להתגבר על שורת פציעות קשות, בעיקר בגבו, ועל גידול סרטני בקשרי הלימפה שלו.
קשיים כלכליים.
בסוף שנות ה-90 ותחילת המאה ה-21 נקלעו מספר קבוצות לבעיות כלכליות קשות, עד כדי הליכי פשיטת רגל וסכנה לקיומן. המצב הקשה ביותר התגלה בפיטסבורג פינגווינס שקיבלה הגנה משפטית מפני נושיה ("צ'פטר 11"), עד שלבסוף נקנתה על ידי כוכבה שפרש בינתיים מפעילות, מריו למיה, שהציל אותה למעשה מקריסה וחילץ אותה ממצבה הקשה. כשחזר למיה במפתיע מפרישתו הוא היה לשחקן הראשון, והיחיד עד כה, ששיחק עבור קבוצה בזמן שהוא היה גם בעליה. על אף ניגוד העניינים הכרוך בזה, איפשרה הליגה למצב המוזר להתקיים על מנת להציל את הקבוצה.
גם מצבן של מרבית הקבוצות הקנדיות היה קשה מאוד, בעיקר מצבן של אוטווה סנאטורס ושל ונקובר קנאקס שנקלעו אף הן למצב של סכנה לקיומן או בדיקת אפשרות לעבור לעיר אחרת.
המאבק בירידה בכמות השערים.
מאז השבתת המגן של 1995 נאבקת ה-NHL במגמה של ירידה בממוצע השערים למשחק. הממוצע שעמד בשנות ה-80 על 7.6 שערים למשחק ירד בהדרגה בקצב מהיר והגיע ל-5.2 בעונת 1999. הסברה היא שטקטיקות הגנתיות חדשות, בתוספת פיזור הכישרון על פני כמות גדולה מדי של קבוצות בעקבות התרחבות הליגה, היו התורמים העיקריים לירידה.
ה-NHL ניסתה להיאבק בתופעה, בעיקר על ידי שינויי חוקה שנועדו לזרז את קצב המשחק ולהיטיב עם ההתקפה על פני ההגנה.
תשומת לב מיוחדת ניתנה לחוקים בנודע להארכה בעונה הרגילה. כדי לעודד קבוצות לצאת ולתקוף בהארכה ולנסות לנצח במשחק, החליטה ה-NHL שהפסד בהארכה יהיה שווה נקודה אחת בטבלה, ממש כמו תיקו, כך שלקבוצות לא יהיה דבר להפסיד מניסיון לתקוף ולכבוש שער ניצחון. בנוסף, הופחת מספר השחקנים על הקרח מכל קבוצה לארבעה מחליקים ושוער. למרות זאת, ממוצע השערים למשחק נשאר ברמתו הנמוכה, והגיע לשיא שלילי של 5.14 שערים למשחק בעונת 2004.
שינויי חוקה נוספים, כגון צמצום מספר השחקנים בהארכה לשלושה מחליקים ושוער בלבד לקבוצה והנהגת דו-קרב חבטות עונשין כדי להכריע משחקים המסתיימים בשווייון גם בתום הארכה, שיפרו במעט את המצב. בעונת 2020/21 עמד ממוצע השערים על 5.88 למשחק.
סכסוך העבודה ב-2005 וביטול העונה.
סכסוכי העבודה בין הליגה לשחקניה הגיעו לשיא בעונת 2005. בעלי הקבוצות טענו שאינם מסוגלים עוד לעמוד במשכורות השחקנים שהלכו ועלו, ושהליגה מפסידה מאות מיליוני דולרים בעונה ועומדת למעשה בסכנת קיום. עם פקיעתו של ההסכם הקיבוצי עם איגוד השחקנים בקיץ 2004 דרשו שוב בעלי הקבוצות להנהיג תקרת שכר נוקשה בליגה. השחקנים סירבו ואיימו לשבות, ובעלי הקבוצות הכריזו על השבתת מגן בתגובה. עם התמשכותה של השבתת המגן וחוסר התקדמות בשיחות בין הצדדים, הודיע בפברואר הקומישנר גארי בטמן שעונת 2005 מבוטלת - הפעם הראשונה, והיחידה עד כה, שעונה שלמה בוטלה בליגה מקצוענית מרכזית בצפון אמריקה בשל סכסוך עבודה.
ביטול העונה זיעזע את איגוד השחקנים. מנהלים אחרים באיגוד נטלו את ניהול המשא ומתן מידיו של היו"ר בוב גודנו, והגיעו להסכם עם הליגה שבה הונהגה לראשונה תקרת שכר נוקשה, שגובהה נקבע לפי גודל ההכנסות שהליגה מייצרת. כתוצאה מכך חודשה הליגה בעונת 2006.
2006 - 2013: הליגה שאחרי העונה המבוטלת.
הליגה לאחר משבר 2005.
לאחר העונה המבוטלת של 2005 התייצבה הליגה יחסית לתקופה שלפניה. תקרת השכר שנכנסה לתוקף עצרה את מערבולת ההוצאות הגדלות והולכות של הקבוצות, והמצב הכלכלי במרבית הקבוצות השתפר. עם זאת, המשבר הכספי בליגה לא נעלם לחלוטין. נאשוויל פרדטורס סבלה מירידה בכמות הקהל שלה ועתידה עמד בספק, בטרם נמכרה ב-2008 לקבוצת משקיעים חדשה שחילצה אותה ממצבה והשאירה אותה בנאשוויל. אטלנטה ת'ראשרס צברה הפסדים כבדים שהלכו ותפחו, הן בשל סכסוך בהנהלתה והן בגלל כישלון בבניית בסיס אוהדים יציב ורחב.