קוֹרנֶליוּ זֶלְיָה קוֹדרְיאָנוּ (; 13 בספטמבר 1899 - 30 בנובמבר 1938) היה פוליטיקאי רומני ימני קיצוני, אנטישמי ואנטי-קומוניסט. היה המייסד והמנהיג של "לגיון רב-המלאכים מיכאל" בשמותיו השונים – "משמר הברזל", "הכל למען המולדת" ובעיקר "התנועה הלגיונרית". הוא הפעיל טרור, תכנן התנקשויות והשתתף בהן, העריץ את משטרו של אדולף היטלר, וכונה בידי אנשיו בשם הקפיטן (Căpitanul). קודריאנו נרצח בהיותו במאסר, יחד עם 13 לגיונרים נוספים שריצו עונשי מאסר על רצח של אישים רומנים בולטים; רצח האסירים בוצע בהוראת קרול השני, מלך רומניה. שנתיים לאחר הרצח הגיעה מפלגתו של קודריאנו לשלטון, באה חשבון עם האחראים לרצח, וערכה לקודריאנו ולחבריו מסע קבורה מפואר.
קודריאנו נערץ במהלך חייו ברומניה על ידי רבים, בעיקר צעירים והיו אף שהישוו אותו בעקיפין לישו. גם בתקופה המודרנית יש ברומניה מעריצים של קודריאנו ושל התנועה הלגיונרית שיצר.
משפחתו.
קורנליו זליה קודריאנו היה הבכור מבין שבעה אחים ואחיות במשפחה מסטורוז'ינץ שבצפון בוקובינה, ונקרא בלידתו בשם "קורנליו זלינסקי". לאחר צירוף בוקובינה לרומניה, שינתה משפחתו את שמה לשם בעל צליל רומני יותר, "זליה" (Zelea), שנגזר מהשם הרומני של שריון השרשראות שנהגו ללבוש חיילים היוצאים לקרב באותה תקופה. שוררת אי-בהירות באשר למקום לידתו של קורנליו, ביאשי או בעיירה חוש.
מוצאם האתני של הוריו, יון ואליזבט, שנוי במחלוקת, והיה בו עניין בשל משמעותו הרבה כרקע לחייו של מנהיג זרם לאומני:
סנדקו של קורנליו היה הפרופסור אלכסנדרו קונסטנטין קוזה. את לימודיו בבית הספר היסודי עשה בחוש וביאשי. בין השנים 1912–1916 למד בתיכון הצבאי שבמנזר "דאלו" (Mânăstirea Dealu). במלחמת העולם הראשונה, אף שלא הגיע עדיין לגיל גיוס, עזר במשך זמן קצר לאביו עד שהאב נפצע במלחמה. בין השנים 1917–1918 עבר קורסים ב"בית הספר הצבאי של חיל הרגלים" בבוטושאן. לאחר המלחמה, בספטמבר 1919, החל ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת יאשי.
הופעתו ומטענו הרוחני.
קודריאנו היה גבה קומה וטוב מראה. הוא נהג ללבוש בגדים עממיים לאומיים ובכך התבלט מאוד מבין הסובבים אותו. הוא מיעט בדיבור וסלד מנואמים, אולי גם משום שלא הצטיין בכך, כפי שעקץ אותו מיכאי סטלסקו בביטאונו.
לפי עדותו, הוא ניזון בנעוריו מהקלאסיקנים הרומנים וממאמריהם של פרופסור ניקולאה יורגה ופרופסור אלכסנדרו קונסטנטין קוזה, מאמרים שהופיעו בעיתונים שאסף אביו. למאמריו של יורגה התלוותה הסיסמה "רומניה לרומנים, רק לרומנים, לכל הרומנים" ולמאמריו של קוזה התלוותה הסיסמה "הלאומיות היא הכוח היוצר של התרבות האנושית, התרבות היא הכוח היוצר של הלאומיות". ממאמרים אלה הפיק קודריאנו שלושה אידיאלים לעם הרומני, כפי שניסח אותם:
פעילותו הפוליטית הודרכה על ידי אנטי-קומוניזם, אנטישמיות, שלילת המשטר הדמוקרטי ותמיכה בכנסייה האורתודוקסית הרומנית. בגיבוש עמדותיו הוא התבסס לא פעם על נתונים שגויים. הוא האמין למשל, שברומניה היו שניים עד שניים וחצי מיליון יהודים, כשבפועל היו בסביבות 800,000 בלבד. הוא לא האמין למספרים שסיפק המכון לסטטיסטיקה, כי בעבר עמד בראשו יהודי.
בינואר 1938, בראיון שנתן לעיתונאי בריטי, אמר קודריאנו:
בתחום מדיניות החוץ של רומניה הצהיר קודריאנו במאמר שפורסם בכתב העת הלגיונרי "Buna Vestire" (הבשורה הטובה) ב-30 בנובמבר 1937, שהוא מתנגד לדמוקרטיות הגדולות של המערב, שהוא מתנגד להסכמה הקטנה ולהסכמה הבלקנית, שאין לו שום כבוד לחבר הלאומים ושאינו מאמין בו. קודריאנו תמך בהצטרפות לאיטליה הפשיסטית ולגרמניה הנאצית במאבק נגד הקומוניזם. הוא הצהיר, שאם התנועה הלגיונרית תגיע לשלטון ברומניה, תקום תוך 48 שעות ברית עם איטליה וגרמניה למען הגנה על הצלב, התרבות והציוויליזציה הנוצרית.
הפעילות הפוליטית המוקדמת.
משמר התודעה הלאומית.
בשנת 1919 הצטרף קודריאנו כחבר ל"משמר התודעה הלאומית", ארגון עובדים אנטי-קומוניסטי ואנטישמי שהנהיג קונסטנטין פאנקו, שרברב וחשמלאי שנודע בכוחו הפיזי הגדול. ב-9 בפברואר 1920 פרסם ביאשי, יחד עם פאנקו, עיתון בשם "Garda Conștiinței Naționale" (משמר התודעה הלאומית). המשמר יצא להפגנות רחוב מול הפגנות הרחוב של הנוטים לסוציאליזם, וכתוצאה מכך התפתחו קטטות רחוב רבות. כשפרצה השביתה הכללית ברומניה, שמעו אנשי המשמר שבבית החרושת לסיגריות ביאשי שובתים כאלף עובדים, הדגל האדום הונף על המבנה ותמונות המלך הושלכו ובמקומן הוצגו תמונותיהם של קרל מרקס, טרוצקי וכריסטיאן רקובסקי. אנשי המשמר התאספו ויצאו אל בית החרושת, פרצו פנימה וקודריאנו החליף את הדגל האדום בדגל הלאומי הרומני, אותו הכין מראש. פעולה זו לא הפסיקה את השביתה, לכן קודריאנו וחבריו פעלו לאסוף מובטלים שיחליפו את העובדים השובתים, ולאחר שהצליחו לאסוף כ-400 עובדים, גרמו לשבירת השביתה.
כעבור חודש היה עימות דומה בסדנאות מסילות הרכבת ביאשי, ב-Nicolina (ניקולינה), שם עבדו כ-4,000 פועלים וגם הם שבתו והניפו דגל אדום על המבנה. פאנקו, קודריאנו וחבריהם ארגנו מסע אל הסדנאות באמצעות רכבת וחדרו לתוך בנייני הסדנאות העזובים, שם טיפס קודריאנו והחליף את הדגל. ביציאה מהסדנאות עמדו הפועלים השובתים, ולא הפריעו להם לצאת (קודריאנו, פאנקו ואדם נוסף צעדו בראש עם אקדחים בכיסיהם).
הפעילות בקרב הסטודנטים.
הרקע למצב באוניברסיטאות.
בסיום מלחמת העולם הראשונה השתנו גבולות רומניה, השתנה הרכב אוכלוסייתה וגדל מאוד החלק היחסי של המיעוטים. שטחה של רומניה גדל מ-130,177 קילומטרים רבועים ב-1913 ל-295,049 קילומטרים רבועים ב-1919. האוכלוסייה, למרות האבדות הכבדות במהלך המלחמה, גדלה מכ-7,160,000 תושבים ב-1912 לכ-15,541,000 ב-1920. ב-1912 היוו המיעוטים 8% מאוכלוסיית רומניה, אך ברומניה הגדולה הגיעו המיעוטים לכ-30% מהאוכלוסייה וחלקם לפחות היו בעלי שאיפות אירידנטיות, הרואות בהסתפחות למדינות שכנות הגשמה של רצון לאומי. בנסיבות אלה הייתה התעוררות חזקה במיוחד של הלאומנות הרומנית וחשדנות מוגברת כלפי בני מיעוטים.
במהלך שנות המלחמה הושבתו הלימודים באוניברסיטאות, ולאחר המלחמה באו ללמוד בהן הסטודנטים שלימודיהם נפסקו בגלל המלחמה, השנתונים של המלחמה וגם השנתון השוטף. חלק נכבד מהסטודנטים היו מגויסים, לחמו בחזית, נפצעו ואפילו התנסו בשבי. הם באו מהאווירה האלימה של המלחמה, חלקם היו בוגרים ונשאו דרגות קצונה - כל זה השפיע על התנהגותם ועל נכונותם או אי נכונותם לקבל מרות.
הרקע ביאשי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה בוקרשט בירת רומניה, והממשלה הרומנית על כל שלוחותיה עברה ליאשי. יחד עם הממשלה הגיעו גם פליטים רבים ואוכלוסיית יאשי הוכפלה. צירוף חבל בסרביה לרומניה הוסיף לאוכלוסיית רומניה יהודים עניים רבים שגרו בסביבות יאשי, וחלק מהם עברו לגור ביאשי עצמה. בעיר חיו יהודים רבים וזה היה תמריץ עבור יהודי בסרביה לבוא ליאשי, כדי ללמוד באוניברסיטת יאשי ולקבל תמריצים מממשלת רומניה, תמריצים שכוונו אל עניי החבלים המסופחים. יהודי בסרביה המסורתיים יותר דיברו ביניהם יידיש והמודרניים יותר נהגו לדבר רוסית, שתי שפות שהרומנים לא ידעו ודיבור בהן עורר חשדנות יתירה אצלם. חלק מיהודי בסרביה המודרניים שהגיעו ליאשי, נטו אחרי רעיונות סוציאליסטיים. ביאשי היה ניסיון לבצע מהפכה פרו-סובייטית. הניסיון נכשל, אך הוא עורר התנגדות עזה לרעיונות סוציאליסטיים וחשדנות רבה כלפי הדוגלים בהם.
התגרויות והתארגנויות ראשונות באוניברסיטת יאשי.
באוקטובר 1919 נרשם קודריאנו ללימודי משפטים באוניברסיטת יאשי. מ-15 באוקטובר 1919 ועד 1 בספטמבר 1920 הוא עבד כמחנך בבית הספר לאמנות ומלאכה של יאשי.
בנובמבר 1920 הודיעה הנהלת אוניברסיטת יאשי, שהלימודים עומדים להיפתח ללא טקס דתי, כפי שהיה מקובל בעבר. הדבר היה לרוחם של הפרופסורים, פרט לחמישה פרופסורים לאומנים, ולרוחם של מרבית הסטודנטים. שמונה סטודנטים, וקודריאנו ביניהם, התנגדו ותבעו טקס דתי. הם פנו לפרופסורים שונים, אך לא נענו. לקראת הפתיחה החליטו השמונה למנוע אותה בכוח - שניים מהם, קודריאנו וולדימיר פרימו, הגיעו השכם בבוקר, פרימו נעל את הדלת האחורית ושמר עליה וקודריאנו נעל את הדלת הקדמית ושמר עליה. עם התאספותם של סטודנטים רבים, הם הרימו את קודריאנו בידיהם ונשאו אותו לאחד האולמות ופתחו את הדלתות - יתר חבריו של קודריאנו התאחרו. אף על פי שהדלת נפתחה, נשלחה הודעה מההנהלה, שהפתיחה נדחתה ליום רביעי ואז יערך טקס דתי. קודריאנו זכה לברכות מתומכיו על ההישג.
קודריאנו הקים חוג סטודנטיאלי בשם "שטפאן וודה" והנהיג אותו בעימותים עם סטודנטים יהודים או סטודנטים בעלי השקפה סוציאליסטית. כשפרצה שביתה באוניברסיטת יאשי על רקע מעצרו של סטודנט סוציאליסט יהודי, מנעה הקבוצה של קודריאנו בכוח את כניסתם של סטודנטים שובתים למסעדת הסטודנטים, בטענה שאם הם שובתים, אינם זכאים להיכנס. קבוצתו גם התנכלה לאותם סטודנטים שחבשו כובע קסקט, בטענה שזה סוג של מדים של הסטודנטים אוהדי הקומוניזם. הם נהגו לחטוף את הקסקטים מעל ראשי הסטודנטים ולשרוף אותם.
קודריאנו ואנשיו פגעו גם במערכות העיתונים ובבתי הדפוס שלהם, כמו "Lumea" (העולם) ו-"Opinia" (העמדה), פגעו בריהוט, ניפצו חלונות וזרקו את אותיות הדפוס לנחל. את העורכים של "Opinia" הכו ברחוב, וכל זאת משום שלא מצאו חן בעיני קודריאנו עמדות העיתונים.
הרחקה מהאוניברסיטה שלא בוצעה.