לאחר מלחמת העולם השנייה עלו רעיונות להפוך את הפארק למתחם ספורט ענק בברלין המערבית קרוב לגבול לשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה ונדחו. בשנת 1952 הפך הפארק לשמורת טבע. ארמון גליניקה וכמה מבנים אחרים על ידי קארל פרידריך שינקל ותלמידיו שוקמו מאז שנות ה-50, אבל רק ב-1969 החליט ממשל העיר ברלין המערבית שהפארק עצמו הוא יצירת אמנות. מאז 1978 מחלקה מיוחדת לשימור ושיקום גנים היסטוריים התמקדה בטירגארטן ובפארק גליניקה. בשנת 1981, "שנת שינקל", העניקה העירייה מימון ציבורי נוסף, ובשנת 1982 כל המכלול של הארמון והפארק נרשם כמונומנט היסטורי וגן היסטורי בהתאמה. חומת ברלין לאורך כביש ברלין-פוטסדאם מצד אחד גרמה להריסתם של כמה בקתות בסגנון שווייצרי בחלקו של פארק בטכרברג מדרום לכביש, אך מאידך הביאה לבנייה מחדש של הכביש לממדיו המקוריים.
לאחר איחוד גרמניה נרשמו הארמונות והפארקים של פוטסדאם וברלין כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1 בינואר 1991. מאז שנת 1992 הפארק הוא חלק מאזור ההגנה המיוחד של האיחוד האירופי לציפורי בר "יער דיפלר המערבי" (Westlicher Düppeler Forst). בשנת 2000, הקרן לארמונות ולגנים הפרוסים בברלין-ברנדנבורג, שהוקמה בשנת 1995, השתלטה לצמיתות על מגרש התענוגות והגנים הסמוכים לארמון. שאר הפארק נשאר כחלק מרובע שטגליץ-צלנדורף.
שטחי הפארק סביב הארמון.
פארק גליניקה כולל גן פרחים, בהתאם להנחיות העיצוב של אדריכל הנוף האנגלי האמפרי רפטון עבור גן הנוף האנגלי הקלאסי. הגן הממוקם בחצר הפנימית. משנת 1816 ואילך יצר לנה את הגן ואת מגרש התענוגות, אחת מיצירותיו המוקדמות הנחשבת לאחת מיצירות המופת שלו. מגרש התענוגות הוא נוף טבעי לכאורה, אך עם זאת כל העיצוב של לנה הוא מלאכותי ואמנותי. האזור פותח בין הארמון, הכביש ובית שומר הגשר. לנה שכנע את הארדנברג להרחיב את הפארק באמצעות רכישה של אחוזה חקלאית קטנה (המכונה בצפון גרמניה בידנרי Büdnerei), על שטח מישורי. בשל עיצוב הנוף של לנה נעלמה הטופוגרפיה של הבידנרי המקורית ושל ארבע טרסות לגידול פירות ויין (צפונית לבידנרי).
ערוגות הפרחים.
ערוגות פרחים אליפטיות ועגולות עם גבולות מטרקוטה בצורת אופייניות לגן החצר ולמגרש התענוגות. השיקום המודרני של הערוגות הסתייע באבני גבול מקוריות שהתגלו במרתף של ביתן הסקרנות. הערוגות מוקפות באבנים מתחת לקרקע כדי למקד את ההשקיה, ולכן יש במגרש התענוגות צינורות השקיה רבים. מהניסיון שנלמד מהתקנת צינורות ההשקיה מחרס בשנת 1824 באי הטווסים השכן, שהחזיקו מעמד רק עשר שנים, הוחלט להתקין בפארק גליניקה צינורות ברזל יקרים. צינורות אלו סופקו בשנת 1838 על ידי חלוצת התעשייה הפרוסית חברת FA Egells, יחד עם תחנת השאיבה שפעלה עם מנוע קיטור שיוצר גם הוא על ידי אותה חברה, מתנה מאביו של קרל.
האדמה בערוגות הפרחים הייתה של קרקע תחוחה שאפשרה החלפה מהירה של צמחים. יש כמה ערוגות מעוצבות צורנית הגובלות באשכרוע המוסיפות למגרש התענוגות היבט מלאכותי, למשל, ערוגת עלי האלון ליד מזרקת האריות וערוגת הדיאנה (ביוונית: ארטמיס) או ערוגת פליניוס הזקן בביתן הקזינו. בולטת במיוחד ערוגת השושנים דמוית הפלר דה ליס מתחת לחלונות השינה של קרל בחזיתו המערבית של הארמון. הערוגה היא בצורת שלט הרלדי המתייחס לאחותו הצעירה של קרל, לואיזה, נסיכת פרוסיה (1808–1870), שהייתה נשואה לנסיך פרדריק, נסיך הולנד. היא תמכה מאוד בשליחת בצלים של פרחים לקרל. נטיעת ורדים כמעט ולא הייתה קיימת בגליניקה, בניגוד לגנים הסמוכים פארק בבלסברג ואי הטווסים. מגרש התענוגות בגליניקה הוא יותר דימוי של מתחם וילות רומאיות כמתואר על ידי פליניוס הצעיר מאשר השתקפות של געגועים לאיטליה.
פרגולה של צמחים מטפסים ופריסטיל של השלישים הם המקשרים האדריכליים בין גן החצר ומגרש התענוגות.
במגרש התענוגות עצמו יש אלמנטים אדריכליים אחדים:
מזרקת האריות.
התכנון למזרקה חדשה גדולה החל לאחר הקמת תחנת השאיבה בשנת 1836. ב-23 באוקטובר 1837 נפגשו הנסיך קרל, שינקל, לודוויג פרזיוס ולנה בגליניקה כדי לדון במזרקה ליד החממה שהזמין הרוזן פון לינדנאו בסוף המאה ה-18. שינקל שרטט מזרקה וחממה חדשה שמעולם לא חרגה משלב העיצוב, שכן באתרה המתוכנן בנה פרזיוס את הסטיבדיום בשנת 1840. במזרקת האריות (Löwenfontäne) יש שני פסלי ברזל יצוק מוזהבים של שהיו מתנה של שרלוטה לאחיה קרל ביום הולדתו ה-30 בשנת 1831. האריות הונחו על שני כנים גבוהים מאבץ יצוק, באגפי המזרקה, כל אחד מהם נשען על ארבעה עמודים דוריים מאבץ יצוק שהסתירו את מבנה התמך הבנוי בברזל. שרלוטה ובעלה, הצאר הרוסי, נכחו בפתיחה הרשמית של המזרקה ב-2 ביוני 1838. על המעקה שמאחורי המזרקה, המחולק על ידי גרם מדרגות מהארמון, הוצבו ארבעה פסלים אלגוריים מטרקוטה (נוצרו בסביבות 1855) המתארים מסחר, מדע, אמנות וצבא כאבני היסוד של המדינה וארבע העונות.
יוצר הפסלים היה ככל הנראה אלכסנדר גילי (Alexander Gilli), תלמידו של כריסטיאן דניאל ראוך שהיה "פסל החצר" בגליניקה. סילון המים התחלף לאורך השנים. בהתחלה נפלט סילון מים פשוט כלפי מעלה מפסל טריטון. מאוחר יותר זה השתנה לצורת ציצית ופעמון. מים קלחו גם מפסלי האריות. מזרקת האריות הפכה לסמל לפארק גליניקה. הנוף מהכביש אל המזרקה עם הארמון ברקע היה הנושא הנפוץ ביותר בוודוטות הרבות של פארק גליניקה. לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה המזרקה הרוסה. במהלך השיקום בין 1960 ל-1964 היה צורך לחדש את רוב החלקים שמעל פני האדמה. חמישים שנה לאחר מכן שוב היו במזרקה ליקויי בנייה חמורים. לאחר נפילת עץ על המזרקה לא ניתן היה לעכב את השחזור יותר. כשהתחילה העבודה בשנת 2009 התגלו ונחקרו ליקויים נוספים. השחזור הושלם באוגוסט 2010 במימון משמעותי של תרומות פרטיות.
ביתן הסקרנות.
הביתן המכונה סקרנות (Neugierde) מתוארך לשנת 1796, ונבנה מחדש בסדר דורי קפדני על ידי שינקל בשנת 1825. שמו נובע מהעובדה שניתן היה לצפות ממנו על התנועה בכביש הסמוך ברלין-פוטסדם דרך התריסים מבלי שהצופה היה נראה לעוברים ושבים. בסביבות 1848 הפך הביתן למחסן של אוסף אמנות. נעשה שימוש משני באבנים באולם הכניסה. במקביל הותקנה ארקדה פלורנטינית רנסאנסית ככיסוי על חזית הגן. הארקדה נרכשה בשנת 1842 מאספן האמנות הרוסי שהתגורר בפירנצה.
סטיבדיום.
ה תוכנן על ידי לודוויג פרזיוס ונבנה באתר של חממה נאו-קלאסית עם (שנבנה לאחר 1796) בשנת 1840. מבנה דמוי תולוס חצי עגול עם גג עץ חצי חרוט היה המקום העיקרי לשתיית תה. בצד התחתון של הגג מצוירות שתים עשרה אלוהויות. מכיוון שיש 14 שטחים מצוירים, הוסיפו את בכחוס ואמפיטריטה לשנים עשר האלים האולימפיים. במקור בעמוד האמצעי היה פסל פרספונה מאבץ יצוק שתוכנן על ידי אוגוסט קיס, שהוחלף מאוחר יותר בעותק שיש של פליסיטס פובליקה מהאנדרטה בכיכר מקס-יוזף שפיסל כריסטיאן דניאל ראוך במינכן. על המרפסת ניצבת קערת גרניט מאת כריסטיאן גוטליב קנטיאן (Christian Gottlieb Cantian) שקרל ירש לאחר מות אביו בשנת 1840. לסטיבדיום היה תפקיד החוצץ בין מגרש התענוגות לכביש. הייתה לו גם מטרה הפוכה למטרה של ביתן הסקרנות. מסיבת התה של הנסיך הייתה הצגה בפני פשוטי העם המסתכלים למטה על בניין גבוה ויוקרתי. ציוריהם של שנים עשר האלים האולימפיים אולי נראים יומרניים, ובכל זאת הם ביטוי אמנותי לאופן בו האריסטוקרטים הפרוסים ראו את עצמם בעידן ה.
רוטונדה.
לאחר שגשר גליניקה נבנה מחדש באבן בשנת 1834 ביקש הנסיך קרל בית קיץ עגול בפינת הגן החדשה. בהתבסס על דוגמאות עתיקות תכנן שינקל רוטונדה בה התקיימה מסיבת התה הראשונה ב-2 ביולי 1835. ביוזמת הנסיך קרל הוכתר הביתן בהעתק של . כשהרוטונדה הושלמה היא נחנכה במסיבה גדולה ב-16 באוגוסט 1837. הרוטונדה, גשר האבן ובית המגורים "וילה שונינגן" (Villa Schöningen) על הגדה הנגדית של נהר ההאפל היוו מכלול ארכיטקטוני בפני עצמו. המכלול נהרס כאשר גשר האבן הוחלף על ידי גשר הפלדה בשנת 1907. בשנת 1935 הורחקה הרוטונדה משם עם הרחבת כביש ברלין-פוטסדאם שהפך לחלק מרייכסשטראסה מספר 1.
קזינו.
מצפון לרוטונדה על קו החוף של אגם יונגפרנזה שוכן הקזינו הדו-קומתי משנת 1824. זה היה הבניין הראשון שעיצב שינקל עבור הנסיך קרל. שמו מתייחס לבניין החד-קומתי ששימש בעבר למשחקי ביליארד ושינקל עיצב מחדש. שמו קשור גם למקור האיטלקי של המילה "קזינו", והבניין דומה לאחוזות כפריות במפרץ נאפולי. בסתיו ובחורף 1822–23 ליווה קרל את אביו ואת אחיו וילהלם במסע של ארבעה חודשים וחצי לאיטליה, שם בילו ארבעה שבועות באזור נאפולי בביקור באתרי החפירות של הרקולנאום ופומפיי.
פריגטת דמה.
צפונית לקזינו הייתה פריגטת דמה שתוכננה על ידי שינקל על חצי אי מלאכותי אשר ככל הנראה הוקם כגדה של אדמה רק במאה ה-18 ושימש רציף לספינות שהובילו לבנים ואבן גיר. לאחר סגירת הכבשנים בשנת 1824 הפך חצי האי למעגן ונכלל בתכנון הגן. מבנה העץ של הפריגטה עם שלושה תרנים גבוהים שימש סככת כלים עבור המלחים שהפעילו את הצי המיניאטורי של הנסיך. פריגטת הדמה הייתה ייחודית באדריכלות הנוף הגרמנית. יש להניח שהנסיך קיבל השראה לבנייה כזו מההפלגה כילד בן 13 על סיפון הפריגטה המיניאטורית (לואיזה הראשונה) אשר בשנת 1814 המלך הפרוסי פרידריך וילהלם השלישי קיבל כמתנה מהמלך הבריטי ג'ורג 'השלישי, שותפו לקואליציה במלחמות הנפוליאוניות.
האורנז'רי והחממות.