בחסידות "שומרי אמונים" נשמרת שיטתו של האדמו"ר הזקן בכל הנוגע לצורת התפילה. התפילה בבתי המדרש של החסידות אורכת שעות רבות. החסידות שומרת על סגירות יחסית, ועיקר צמיחתה נובע מריבוי טבעי ומהצטרפותם של מעטים מתלמידי הישיבה שבמקורם אינם מבני החסידות. "תקנות הלבוש" המיוחדות לאנשי ירושלים לגבי גברים ונשים, שהיו עם הקמת החסידות אבן יסוד ב"ספר התקנות" של הקהילה, אינן נשמרות כיום בחסידות והן נותרו רק בחסידויות האחיות תולדות אהרן ותולדות אברהם יצחק.
יחס למדינת ישראל.
להבדיל מרבי אברהם יצחק קאהן, שכתלמיד שיטת סאטמר נודע כמתנגד חריף לציונות ולאגודת ישראל ונמנה עם חוגי העדה החרדית, מוסדות שומרי אמונים מקבלים תקציבים ממשלתיים. רבי אברהם חיים היה חסיד של האדמו"ר מבעלז ולא היה מתנגד להליכה לבחירות, וחלק מחסידיו (בעיקר תושבי בני ברק) משתתפים בבחירות לכנסת.
שומרי אמונים
פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (26 בדצמבר 1194 - 13 בדצמבר 1250) לבית שטאופן (הוהנשטאופן) היה אחד השליטים הבולטים בימי הביניים. דמותו הייחודית הייתה שנויה במחלוקת בין בני דורו והיא ממשיכה לעורר מחלוקות בקרב חוקרים והיסטוריונים מאז ועד היום. פרידריך נודע כפטרון וכתומך המדעים והאמנויות - איש אשכולות, שהצליח לשלב בין המזרח המוסלמי והמערב הנוצרי.
פרידריך היה בנם של היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וקונסטנצה מסיציליה. מאביו ירש את הזכות (על ידי בחירת אלקטורים) לשבת על כס קיסר האימפריה הרומית הקדושה כיורש העצר של בית הוהנשטאופן. בנוסף לתואר זה, נשא פרידריך גם בתארים של מלך ירושלים, איטליה, בורגונדיה וסיציליה.
פרידריך השני עמד במרכזה של סדרת עימותים עם הכס הקדוש. הסכסוכים נסובו על אינטרסים מנוגדים באיטליה ועל מאבקי שליטה וכוח בין הרשות החילונית לכנסייה. שיאם של עימותים אלו היה בנידוי שהוטל על הקיסר שלוש פעמים על ידי האפיפיור. האפיפיור גרגוריוס התשיעי אף הרחיק לכת וכינה אותו אנטיכריסט. עימותים אלו הובילו, בסופו של דבר, לקיצו של בית הוהנשטאופן ולהתפוררות האימפריה.
בהיסטוריה של ארץ ישראל ידוע פרידריך השני כמי שעמד בראש מסע הצלב השישי, מסע צלב ללא קרבות, שבו חזרה ירושלים לשלטון הצלבנים בתום משא ומתן עם הסולטאן המצרי.
ילדות ומלוכה.
לידתו ומות אביו.
פרידריך נולד ב-26 בדצמבר 1194. אמו קונסטנצה, בשלבים האחרונים להריונה, הייתה בדרכה דרומה לאורך קו החוף האיטלקי אל בעלה הקיסר היינריך השישי בסיציליה. עם התגברות צירי הלידה היא נאלצה לעצור בעיר יסי (באיטלקית: Jesi) עיר אותה כינה בבגרותו "העיר המיוחדת שלי". תאריך לידתו - יום לאחר חג המולד, ויום לאחר הכתרתו של אביו למלך סיציליה בפלרמו - הוסיף הילה מיוחדת לתאריך הלידה. אימו קונסטנצה, אישה בת 40 שעצם יכולתה ללדת בגיל זה נחשבה לפלא, הייתה הנסיכה הנורמנית האחרונה של סיציליה. היא מתוארת על ידי היסטוריונים של התקופה כאישה מזדקנת שיצאה מבידוד במנזר על מנת ללדת יורש למלך הגרמני הלא אהוד של סיציליה. על פי היסטוריוגרפים של התקופה ילדה קונסטנצה את פרידריך באוהל מיוחד שהוקם בכיכר העיר, והזמינה נשות אצילים מקומיים לחזות בלידה. על מנת למנוע לזות לשון לגבי נסיבות לידתו, חזרה קונסטנצה לכיכר העיר מספר ימים לאחר הלידה והניקה את התינוק בפומבי.
במהלך שנת 1196 ניסה היינריך להעביר החלטה בקרב ועידת האלקטורים, הנסיכים הבוחרים, שלפיה כיסא הקיסר יעבור בירושה בתהליך אוטומטי ולא בתהליך של בחירה על ידי אלקטורים. מסע שכנוע זה היה בתחילתו וייתכן שהיה נושא פרי, אך בשנת 1197 נפטר היינריך השישי ממלריה, והיוזמה נקטעה.
מהלך שלטונו של היינריך כמלך סיציליה היה קצר וסוער. תושבי סיציליה, ובעיקר הערבים תושבי דרום האי, מרדו נגד השליט הזר, אך הקיסר דיכא את המרידה בכוח על ידי חייליו הגרמניים. לאחר מותו של היינריך השישי ב-28 בספטמבר, העביר את השלטון על האי חזרה לידי אשתו, קונסטנצה, בהיותה היורשת החוקית לכס המלוכה הנורמנית של סיציליה.
מלך סיציליה.
ב-17 במאי 1198 הכתירה קונסטנצה את פרידריך למלך סיציליה בטקס שנערך בפלרמו, ומינתה את עצמה לעוצרת. בשמו של פרידריך היא טוותה קשרים בין הכתר הגרמני לכתר הסיציליאני - שני המרכיבים העיקריים של האימפריה הרומית הקדושה. היא גירשה את היועצים הגרמנים, ובראשם מארקוורד פון אנוויילר (גרמנית: Markward von Annweiler) ונמנעה במפגיע מלצאת בהצהרות בשם בנה בנוגע לכתר האימפריה הרומית הקדושה. המאבק עם אנוויילר היה הקשה ביותר. כאיש סודו של הקיסר, יצר אנוויילר לעצמו בסיס כוח משמעותי בדרום איטליה. אנוויילר טען שבידיו נמצאת צוואתו של היינריך השישי וכי הוא המוציא לפועל של האינטרסים של בית שטאופן.
בהמשך, נקטה קונסטנצה מדיניות ייחודית ועצמאית ובנתה חצר מלוכה שהתבססה על אצילים מקומיים. כאשר התבסס שלטונה באי היא פנתה לאפיפיור, יריבה המושבע של הקיסרות, תוך נטישת מגמות הבדלנות שאפיינו את המלוכה הנורמנית, והעבירה את פרידריך לחסותו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי. ב-27 בנובמבר 1198 נפטרה קונסטנצה, ובצוואתה מינתה את האפיפיור לאפוטרופוס של פרידריך. הלה לקח עליו את חינוך המלך הצעיר ומינה לו כמורה, איש כמורה בשם צ'נצ'יו, שעתיד להפוך לאפיפיור הונוריוס השלישי. מהלך יוצא דופן זה, העומד בניגוד למדיניות של בית שטאופן בכלל ופרידריך השני בפרט, שופך (לרגע) אור מיוחד על קונסטנצה כשליטה בעלת הבנה מעמיקה של מאזן הכוחות האיטלקי. מעשיה מצביעים על כבוד עמוק לכנסייה ועל שאיפתה להפריד את סיציליה מהקיסרות הרומית.
מותה של קונסטנצה פתח מאבק על העוצרות. מצד אחד טען לכתר מארקוורד פון אנוויילר, שהחזיק, על פי דבריו, את הצוואה הקיסרית ואת הזכות לשמש כעוצר ומצד שני ניצבה אספת האצילים של האי, ובמרכזה האציל גולטיירו דה פלריה (Gualtiero da Pagliaria), שהחזיק בתואר קנצלר והצליח לדחוק את רגלי נציג האפיפיור בסיציליה. דה פלריה היה מודע לכוחות העומדים מולו, ונקט מדיניות של אי התחייבות וחלוקת נכסים לבעלי ברית פוטנציאליים. באוקטובר 1199 פלש צבא בפיקודו של מארקוורד פון אנוויילר לסיציליה במטרה לתפוס בכוח את השלטון ונחת בטרפאני שבקצה המערבי של האי. בסדרת מאבקים וקרבות הצליח אנוויילר לתפוס את השלטון באי, ובסתיו 1201 כבש את פלרמו. לאחר מצור קצר, ובעזרתם של אצילים מהעיר, נכנס ללא התנגדות למצודת העיר על מנת לתפוס את פרידריך. במכתבו של הארכיבישוף ריינולד מקפואה שהופנה לאפיפיור, מסופר כי פרידריך, שהיה ילד בן 5, סירב להיכנע והתנפל על מארקוורד פון אנוויילר. התנהגותו המלכותית ואומץ ליבו הרשימו את הארכיבישוף, שניבא לו גדולות.
מותו של מארקוורד פון אנוויילר בשנת 1202 החמיר את האנרכיה, והעוצרות עברה מיד ליד בין אבירים גרמניים ואצילים מקומיים, עד שבשנת 1208 הגיע פרידריך לגיל 14, גיל הבגרות החוקית. באותו זמן הצליח פיליפ משוואביה להכפיף למרותו את רוב הנסיכים הגרמניים, והאפיפיור הצליח להשליט את סמכותו על דרום איטליה. מבחנו הראשון של פרידריך הגיע בשנת 1209, כאשר מול התנגדות של אצילי סיציליה החזיר בתקיפות לכתר את נכסיו ונחלותיו, תוך שימוש בדיפלומטיה ובכוח צבאי. הפרופסור דייוויד אבולעפיה מציין בספרו המוקדש לקיסר, כי פרידריך פעל מתוך תפיסה כי כל ניסיון לנגוס בנכסיו של הכתר הוא מעשה בגידה, וכל אי ציות לכתר פירושו מעשה כפירה כנגד האלוהים. לפיכך יש לראות את מעשיו של הקיסר בעתיד לאור תפיסה זו.
קיסר האימפריה הקדושה.
על פי החוק הנהוג בגרמניה, התואר מלך הגרמנים (לטינית: Rex Teutonicorum) ניתן לאציל שנבחר על ידי האלקטורים הגרמנים כמלך. משנבחר כמלך גרמניה נערך טקס הכתרה בקתדרלת העיר אאכן על ידי הארכיבישוף של אאכן. הכתר הגרמני זיכה את השליט בתואר מלך הרומאים (לטינית: Rex Romanorum). צעד אחרון בדרך אל התואר קיסר היה מסע לרומא, שבה הוכתר מלך הרומאים בתואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה (גרמנית: Römisch-deutscher Kaiser) על ידי האפיפיור.
הכתרה.
הזכות לעמוד לבחירת האלקטורים כקיסר האימפריה הרומית הקדושה נמנעה מפרידריך מחמת גילו הצעיר. תחילה בחרו האלקטורים הגרמנים בפיליפ משוואביה, אחיו של הקיסר המת היינריך השישי. בשנת 1208, ובלחץ האפיפיור, שראה במות הקיסר אפשרות לחתור תחת בית שטאופן המתחרה על נחלותיו באיטליה, נבחר אוטו הרביעי מבראונשווייג כמלך גרמניה. אירועים אלו פתחו תקופה של עימותים צבאיים בין המתמודדים על הכיסא, שקרעו את האימפריה והסתיימו בהירצחו של פיליפ משוואביה ב-21 ביוני 1208. אוטו מבראונשווייג נבחר למלך בשנת 1208, ובשנת 1209 הוכתר כקיסר על ידי האפיפיור.
ההרמוניה בין אוטו לאפיפיור לא החזיקה מעמד זמן רב והתפוררה משניסה אוטו מבראונשווייג לתפוס מחדש נחלות קיסריות באיטליה. בשנת 1211 ניסה לכבוש את סיציליה. בשלב זה הטיל האפיפיור את יהבו על בן חסותו פרידריך, מתוך תקווה כי קשריו עם הכס הקדוש והיותו בנו של הקיסר המת יהפכו אותו לכלי שרת בידי הכנסייה. בכינוס של נסיכי האימפריה שנערך בנירנברג בספטמבר 1211 נבחר פרידריך, בהיעדרו (לטינית: in absentia), למלך גרמניה על ידי קבוצת נסיכים שאותה הוביל האפיפיור אינוקנטיוס, ונידה במקביל את אוטו מבראונשווייג. ב-1212 חזר ואישר בחירה זו בכינוס שנערך במיינץ, ופרידריך הוכתר למלך גרמניה ב-9 בדצמבר 1212. עם זאת, שליטתו של פרידריך בגרמניה הייתה חלקית בלבד. הוא שלט בדרום גרמניה, בעוד שבצפונה המשיך לשלוט אוטו מבראונשווייג.