אחד מפרקי הספר המרכזיים עוסק ביחסו של הקולנוע המערבי לשואה. זנד משבח את סרטיהם החלוציים של אלן רנה, ז'יל פונטקורבו ואחרים שהעזו, לדבריו, כבר בסוף שנות החמישים להתמודד עם העבר הקשה, ולעומת זאת הוא מבקר בחריפות סרטים מאוחרים יותר כמו "שואה" של קלוד לנצמן ו"רשימת שינדלר" של סטיבן ספילברג. הספר עורר סערה גדולה בצרפת וזכה להסתייגויות קשות מאינטלקטואלים כמו ברנאר-אנרי לוי, אלכסנדר אדלר ואחרים. זנד טען גם שסרט צרפתי שנקרא "שואה" היה צריך לפתוח בתיאור הרכבות שיצאו ממחנה דראנסי שליד פריז ולא למחוק פרק זה מההיסטוריה. לדעת זנד, גישת הסרט פגומה מיסודה מכיוון שהיא מצמצמת את ההשמדה לאזוריה הנידחים של אירופה המזרחית ואינה בוחנת את תרומתם ומעורבותם של מרכזי התרבות הגבוהים. מלבד זאת, אם חולשתו של "לילה וערפל" של אלן רנה הייתה העובדה שלא הזכיר את המספר 6 מיליון, חולשת סרטו של לנצמן היא בכך שלא מופיעים בו כלל קורבנות לא יהודיים. הוא גם קובל כנגד לנצמן שאת עיקר המימון הראשוני לעשיית הסרט קיבל מממשלת ישראל ושעובדה זו הוסתרה מהצופים ולא הוזכרה בכותרות.
ההיסטוריון, הזמן והדמיון - מאסכולת ה"אנאל" ועד לרוצח הפוסט-ציוני.
הספר שראה אור ב-2004 מתמודד עם היבטים שונים של ההיסטוריוגרפיה המודרנית. הספר מתאר גישות היסטוריות שונות, תוך שילוב סיפורים אוטוביוגרפיים: מאסכולת ה"אנאל" שזנד התמודד עמה בפריז כדוקטורנט צעיר, דרך ה"היסטוריונע" הוויזואלי ועד הוויכוח ההיסטורי של הפוסט-ציונות פורס הספר את עלילותיהם של מספרי העבר ולא חוסך את שבט ביקורתו מהם. מלבד זאת, דן זנד בדימויים הספרותיים של ההיסטוריון בספרות המערבית והישראלית ומסיים בתפיסת ההיסטוריה של ולטר בנימין.
מתי ואיך הומצא העם היהודי?
ספר זה ראה אור בשנת 2008 בהוצאת רסלינג. הספר מתמודד עם מסורת ההיסטוריוגרפיה הפרוטו-לאומית והלאומית שהעלתה על נס את קיומו של עם יהודי מאז יציאת מצרים. מתוך דיון תאורטי בסוגיית הלאומיות ובהשראתם של בנדיקט אנדרסון וארנסט גלנר מבקש זנד לפרק את הנרטיב הציוני שהמציא, לדבריו, את העם היהודי כדי לייצר לאום חדש. על פי זנד, המצאת העם היהודי התבססה על התנ"ך כספר היסטורי ועל המיתוס הנוצרי של הגליית היהודים בעקבות המרד הגדול, וכך נוצרה היסטוריה לאומית ארוכת טווח שלא הייתה ולא נבראה. זנד מאמץ את ההשערה לפיה היהודים כלל לא גלו מארץ ישראל, והערבים ששכנו בארץ במהלך הדורות הם במידה רבה צאצאיהם. זנד סובר כי היהדות הייתה הדת המונותאיסטית הראשונה שפתחה במסע המרת דת המוני ומוצאם של היהודים רב גוני ועשיר הרבה יותר ממה שמקובל לחשוב. לטענתו, יהודי אשכנז הם בעיקר גרים שמוצאם בממלכת כוזר, מקורם של יהודי תימן בממלכת חימיר ואף יהודי צפון אפריקה וספרד הם ברובם גרים. לפיכך היהודים הם ציוויליזציית דת ייחודית אך הם לא עם זר ונודד כפי שהאנטישמיים וחלק מן הציונים ראו אותם. בסיכומו של הספר דן זנד בפוליטיקת הזהויות האתניסיסטית במדינת ישראל ומביע את חרדתו מעתידה של פוליטיקה זו.
התזה של זנד עוררה דיון ציבורי נרחב בישראל ובעולם
ובפרט תגובות נגד וביקורות שליליות רבות, מכיוונים שונים. היסטוריונים הסתייגו מביקורתו של זנד על ההיסטוריוגרפיה הציונית, וטענו כי עובדת היותם של גרים חלק משמעותי מהעם היהודי מוזכרת בהרחבה במחקר ההיסטוריוגרפי הישראלי, גם אם קיים פער בינו לבין השיח הפוליטי. עוד טענו היסטוריונים כי זנד לוקח אירועים נקודתיים ומינוריים בהיקפם בהיסטוריה היהודית ובונה מהם תאוריה מפוקפקת במהימנותה, על מנת לבסס את השקפתו הפוליטית האנטי-ציונית ביסודה.
מתי ואיך הומצאה ארץ-ישראל?
הספר "מתי ואיך הומצאה ארץ-ישראל?" יצא לאור בשנת 2012 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן.
מתי ואיך חדלתי להיות יהודי.
ספר זה יצא בשנת 2013, גם הוא בהוצאת כנרת זמורה-ביתן. בעקבות ספריו הקודמים, טוען זנד בספר שאין תרבות יהודית חילונית או מאפיינים אחרים המשותפים ליהודים חילוניים ברחבי העולם, ולכן למעשה הם אינם יהודים, אלא ישראלים, אמריקנים וכך הלאה. מדינת ישראל מגדירה את עצמה כמדינה יהודית, אבל אינה מחייבת את קיום מצוות היהדות, ולכן הגדרה זו סותרת את עצמה לדבריו. השואה הפכה למרכיב חשוב בזהות היהודית החילונית במקום הזהות הדתית, "העם הנבחר" הפך להיות "הקורבן הבלעדי". על אף שהיטלר הובס צבאית, האידאולוגיה שלו חלחלה לתורת הגזע שבה מחזיקים לדבריו יהודים רבים.
היסטוריה בדמדומים: הרהורים על זמן ואמת.
יצא לאור בשנת 2015, בהוצאת רסלינג.
לקריאה נוספת.
SIKOUNAS, Revue d'histoire moderne et contemporaine, 51-4, oct.-déc. 2004.
קישורים חיצוניים.
ראיונות עם זנד:
מכּתביו:
מיריאן השלישי, מלך איבריה
מיריאן השלישי, מלך איבריה (בגאורגית: მირიან III) נקרא גם מיריאן המלך הקדוש היה מלך ממלכת איבריה, בשנים 284–361, אשר הפך את ממלכתו בשנת 337 לממלכה הגאורגית הראשונה שהתנצרה, והפך את הנצרות לדת הרשמית של הממלכה. הוא מייסד שושלת המלוכה הגאורגית שושלת צ'וסרויד . הוא הוכרז כקדוש בהליך קאנוניזציה, שערכה הכנסייה הגאורגית, והוכרז כשווה ערך אפוסטול.
מיריאן התנצר בהשפעתה של המיסיונרית נינו הקדושה, ובנה בעצתה של נינו, כנסייה במצחתה במקום המפגש של הנהרות, הקורה וארגווי. הכנסייה נקרא כיום קתדרלת סווטיצחובלי, והיא למעשה הכנסייה הגאורגית הראשונה. תקופת שלטונו חפפה לתקופת שלטונו של קונסטנטינוס, מלך האימפריה הביזנטית (306–337), ותרדטי מלך ארמניה (287–330). בתחילת מלכותו נלחם יחד עם האימפריה הסאסאנית נגד הרומאים, וכן נלחם בשכנים הארמנים. מבין הרשומות הגאורגיות החיבור של לאונטי מרובלי "מוֹכּצֶבאי כּרתליסאי" מספר על התנצרותה של גאורגיה שהתרחשה בתקופת שלטונו של מיריאן.
על פי המסורת הגאורגית, מיריאן השלישי עלה לרגל לירושלים הביזנטית בערוב ימיו, שנשלטה באותה עת בידי האימפריה הביזנטית.
מיריאן ה-3
הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה
הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה (בגאורגית: საქართველოს დემოკრატიული რესპუბლიკა, " סַכַּרתווֶלוֹס דֶמוֹקרַטיוּלי רֶספּוּבּליקה"), 1918–1921, הייתה הרפובליקה הדמוקרטית המודרנית הראשונה של גאורגיה. הרפובליקה נוסדה לאחר התפוררות האימפריה הרוסית, שהחלה עם המהפכה הרוסית ב-1917. הרפובליקה שנוסדה גבלה ברוסיה, והרפובליקה ההררית של צפון-הקווקז (1917–1920) מצפונה, טורקיה, ארמניה ואזרבייג'ן מדרום, וממערבה הים השחור. שטחה הכולל של הרפובליקה היה 107,600 קמ"ר (לשם השוואה: שטחה הכולל של גאורגיה כיום הוא 69,700 קמ"ר), ואוכלוסייתה מנתה 2.5 מיליון איש. כמו היום בירתה הייתה טביליסי, והשפה הרשמית הייתה גאורגית. הרפובליקה התפצלה מהרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיווית של עבר-הקווקז, והכריזה על עצמאותה בטביליסי ב-26 במאי 1918, היא הונהגה על ידי מפלגה מנשביקית סוציאל-דמוקרטית. הרפובליקה החדשה התמודדה מול בעיות פנימיות וחיצוניות קבועות, ולא יכלה להתמודד מול פלישת הצבא האדום של הרפובליקה הסוציאל פדרטיווית הסובייטית של עבר הקווקז, והיא קרסה בפברואר-מרץ 1921, והפכה לרפובליקה סובייטית.
היסטוריה.
המדינה החדשה הוכרה באופן מיידי על ידי גרמניה והאימפריה העות'מאנית, ונאלצה לחסות תחת הגנת גרמניה, ולהעביר את האזורים המיושבים ברוב מוסלמי (כולל את הערים: בתומי, ארדהאן, ארטווין, אחלציחה ואחלכלכי) לידי האימפריה העות'מאנית, בחוזה בתומי מה-4 ביוני 1918. מכל מקום, הכוחות הגרמנים היו תחת פיקודו של קרס פון קרסנשטיין, סייעו לגאורגים להדוף את האיום הבולשוויקי מאבחזיה.
ניצחונם של כוחות הברית במלחמת העולם הראשונה, אילץ את הגרמנים לפנות את הקווקז בדצמבר 1918. משלחת של כוחות צבא בריטיים הופיעו באזור. הסכם פותי, שהיה הסכם זמני עם גרמניה, לא נחתם בסופו של דבר. ההנהגה הגאורגית שינתה במהירות את האוריינטציה שלה, כשהם מנצלים את המצב, ומחזירים לעצמם את השליטה בחלק מהמחוזות שאבדו לעות'מאנים. ובכל זאת, השליטה הבריטית בבתומי נותרה בעינה, מחוץ לשליטה הגאורגית, עד לשנת 1920.
מערכת היחסים של הגאורגים עם שכניהם הייתה לא קלה. סכסוכים טריטוריאליים עם ארמניה, הצבא הלבן בראשות דניקין, ממשלת אזרבייג'ן הובילו לסכסוכים מזוינים בשני המקרים הראשונים. משלחת צבאית בריטית פעלה לתיווך בסיסוכים במטרה לאחד את כל הכוחות האנטי-בולשביקיים באזור.
בבחירות שנערכו ב-14 בפברואר 1919, ניצחה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית עם מעל ל-80% מהקולות. ב-21 במרץ של אותה שנה, נואה ז'ורדניה כונן ממשלה חדשה, כך גיבש כח גדול בידי המפלגה המנשביקית. למרות התמיכה הרחבה יחסית, הקשיים הכלכליים והסוציאליים במדינה, וניצול הרפורמה של האדמות, הובילה למרד איכרים חמוש, שהונהג על ידי הבולשביקים המקומיים, ונתמך על ידי רוסיה, והפך למטריד יותר כאשר מיעוטים אתניים, כמו באבחזיה ובאוסטיה, מרדו אף הם.
רפורמת הקרקעות טופלה באופן יסודי, בסופו של דבר, על ידי הממשלה המנשביקית, ונוסדה במדינה מערכת פוליטית רב מפלגתית, בניגוד חד ל"דיקטטורה של הפרולטריון", שנוסדה ברוסיה על ידי הבולשביקים. בשנת 1919, בוצעה רפורמה במערכת המשפט ורפורמת בחירות לשלטון המקומי. לאבחזיה הייתה אוטונומיה על תנאי. ועדיין נושאים אתניים המשיכו להטריד את המדינה, במיוחד מצד האוסטים במאי 1920.