בשנת 2008 הגיעו עבדאללה השני, מלך ירדן וראניה, מלכת ירדן לביקור ממלכתי בצ'ילה, אז חתמו שתי המדינות על הסכמים דו-צדדיים בנושא תיירות, עבודות ציבוריות, השקעות, סחר ותעשייה, וכן כמו כן נחתמה התוכנית המבצעת לשיתוף פעולה מדעי ותרבותי, ונוצרה המועצה העסקית הצ'יליאנית-ערבית. מאוחר יותר, בתחילת 2010, ביקר הנסיך חסן בן טלאל, מלווה באשתו הנסיכה סרבת אל-חסן, בצ'ילה, שם ערך פגישות עם רשויות שונות, פרלמנטרים, אנשי אקדמיה, אנשי עסקים ונציגי הקהילה הערבית בערים סנטיאגו דה צ'ילה, ולפראיסו וולדיביה. בשנה שלאחר מכן, נשיא צ'ילה סבסטיאן פיניירה ערך ביקור עבודה בעמאן כדי להיפגש עם המלך עבדאללה השני. לרגל האירוע קיימו שני ראשי המדינה פגישה פרטית בה סקרו את היחסים הדו-צדדיים ואת הנושאים הרלוונטיים ביותר על סדר היום האזורי והבינלאומי. לאחר מכן התקיימה פגישה ממושכת בין שתי המשלחות. ב-3 בנובמבר 2015 קיימו שתי המדינות פגישה ראשונה של התייעצויות פוליטיות באמצעות משרדי החוץ שלהן.
יחסים כלכליים.
המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-11 מיליון דולר בשנת 2016, שהם גידול של 26% בחמש השנים האחרונות. המוצרים העיקריים שמייצאת צ'ילה לירדן היו עיסת עץ כימית, צמחי אבן, קרטון, ואילו ירדן מייצאת לצ'ילה בעיקר בגדים שונים העשויים סיבים סינתטיים ואשלגן הידרוקסידי.
יחסי צ'ילה–תימן
יחסי צ'ילה-תימן הם היחסים הבינלאומיים בין צ'ילה לבין תימן. לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
יחסים כלכליים.
בשנת 2018 הסתכם הסחר בין שתי המדינות ב-12,000 דולר.
L'homme armé
L'homme armé (בצרפתית: "הגבר החמוש") הוא שיר עם מן האסכולה הבורגונדית. חשיבותו היא בכך שבמהלך המאה ה-15 וה-16 שימש כלחן בסיסי (קנטוס פירמוס) עליו חיברו מלחינים שונים לפחות ארבעים מיסות. לפי אסכולת ההלחנה הפרנקו-פלמית שימשו שירי עם חילוניים פופולריים כלחן בסיסי לפיו הולחנו מילות המיסה. "הגבר החמוש" היה כלל הנראה שיר פופולרי ביותר ונעימתו היא הנעימה הנפוצה ביותר ששימשה כבסיס לחיבור מיסה בכל תולדות המוזיקה. אולם, עקב התנגדות הוותיקן לשירים חילוניים כבסיס למוזיקה כנסייתית, היה ניסיון להציג את נושא השיר לא כאיש חמוש חילוני אלא כייצוג אלגורי למלאך מיכאל ובכך "להכשיר" את השימוש בלחנו כלחן מוביל ליצירות דתיות. מאידך, יש הסוברים כי שם השיר לקוח משמו של בית מרזח (Maison L'Homme Arme) סמוך למגוריו של המלחין גיום דופאי בקמבריי. השיר מוכר לראשונה החל מ-1453, מיד לאחר נפילת קונסטנטינופול וייתכן שיש לו קשר למאורע זה או למסע צלב שתוכנן נגד האימפריה העות'מאנית בעקבות כך.
מיסות המבוססות על השיר.
בין המלחינים שחיברו לפחות מיסה אחת לפי השיר ניתן למנות את גיום דופאי (הראשון הידוע שעשה שימוש בשיר), אנטואן בינואה (המוזכר לעיתים כמי שחיבר אותו), יוהנס אוקכם, יוהאנס רגיס (שתי מיסות, אחת שרדה), יוהנס טינקטוריס, יאקוב אוברכט, ז'וסקן דה פרה (שתי מיסות), לואזה קומפר, אנטואן ברימל, פייר דה לה רו (שתי מיסות), כריסטובאל דה מוראלס (שתי מיסות), פרנסיסקו דה פניילוסה, פרנסיסקו גררו, לודוויג זנפל, ג'ובאני פלסטרינה (שתי מיסות) וג'אקומו קריסימי.
כמו כן שרד מחזור של שש מיסות מאת מחבר בלתי ידוע שהוגשו כמנחה לביאטריצ'ה מנאפולי, כולן מבוססות על נעימת השיר.
שימושים מודרניים.
השיר המקורי הוקלט פעמים רבות כחלק ממגמת הביצוע האותנטי של יצירות מתקופת הרנסאנס והבארוק.
דמוקרטיה מודרנית
L'homme arme
הלן תומאס דרנגה
הלן תומאס דרנגה (באנגלית: Helen Thomas Dranga; 1866–1927) הייתה ציירת בריטית–אמריקאית שהתגוררה וציירה בהוואי.
חיים אישיים.
נולדה כקרוליין הלן תומאס באוקספורד, אנגליה ב-28 בדצמבר 1866. בתם של מרי אן ווב ורוברט תומאס, אינסטלטור, צייר ומעצב. היא למדה אמנות באקדמיה לאמנות של קנזינגטון, לונדון (הקולג' המלכותי לאמנות).
היא הגיעה לארצות הברית בשנת 1892 וב-16 בדצמבר 1895 התחתנה עם תיאודור דרנגה, סוחר שנולד בוויסקונסין בשנת 1867 להורים שהיגרו מנורווגיה. היא חיה באוקלנד, קליפורניה משנת 1894 עד שנת 1900, אז עברה להוואי ובשנת 1901 התיישבה בהילו בהוואי.
למשפחת דרנגה נולדו שני ילדים, תאודור תומאס, יליד 1901, ובת מאומצת, מרי, ילידת 1902.
בתחילת שנות העשרים, היא עברה לגור בהונולולו ועבדה שם כאמנית, עד שנפטרה ב-3 בינואר 1927.
קריירה.
היא ציירה את הנוף בהוואי ב"נגיעה רגישה להפליא". היא גם ציירה דיוקנאות וגורדי שחקים.
ציוריה הופיעו בקביעות על שער המגזין "גן העדן של האוקיינוס השקט" בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים.
מוזיאון האמנות של מדינת הוואי, מוזיאון האמנות של הונולולו ומוזיאון הזיכרון לבית לימן (הילו, הוואי) הם בין האוספים הציבוריים המחזיקים עבודות של הלן תומאס דרנגה.
עבודותיה נכללו בתערוכה "נופים של גן עדן - הוואי ואנשים, 1778-1941" בשנת 1992.
בתערוכה במוזיאון האמנות של מדינת הוואי בשנת 2014, שהציגה ציורי הוואי בתחילת המאה ה-20, נאמר כי ציוריה "משקפים את הנוף הרומנטי של הוואי".
יחסי ערב הסעודית–צ'ילה
יחסי ערב הסעודית–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הממלכה הערבית הסעודית לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה.
בשנת 2015 צ'ילה וערב הסעודית הסכימו לפתוח בחילופי נושאים טכניים בנושא התפלה ויעילות אנרגטית. באותה שנה, נחתם הסכם בין המדינות אשר הפך את צ'ילה למדינה הראשונה באמריקה הלטינית שאזרחיה יכולים לעבוד כעוזרות בית בסעודיה.
יחסים מסחריים.
המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-124 מיליון דולר בשנת 2018. המוצרים העיקריים שמייצאת צ'ילה לסעודיה היו עץ, תפוחים וענבים, ואילו ערב הסעודית מייצאת לצ'ילה בעיקר פוליאתילן, שמנים מן החי ופוליפרופילן.
הגירה.
מספר המהגרים מערב הסעודית לצ'ילה התגבר מאז החזרה לדמוקרטיה בשנת 1990. מספר גדל והולך של מתאסלמים נסעו בשנים האחרונות לסעודיה לבצע את מצוות החאג', עלייה לרגל למכה שכל מוסלמי חייב לעשות לפחות פעם אחת בחיים.
קורדובה (מטבע)
קורדובה (בספרדית: Córdoba; נהגה: [ˈkoɾdoβa], סימון לפי תקן ISO 4217: NIO) הוא ההילך החוקי של ניקרגואה. הקורדובה מחולקת ליחידות משנה של מאה סנטאבוס.
היסטוריה.
הקורדובה הראשונה הוצגה ב־20 במרץ 1912, ונקראה על שמו של הקונקיסטאדור פרנסיסקו הרננדז דה קורדובה (). הקורדובה החליפה את הפסו הניקרגואי () בשער חליפין של 12.5 פסו ל-1 קורדובה, שער שהיה כמעט שווה לדולר האמריקני באותה העת.
ב־15 בפברואר 1988 הוחלפה הקורדובה הראשונה בקורדובה השנייה שהייתה שווה ל-1,000 קורדובות ראשונות. וב-30 באפריל 1991 בעקבות אינפלציה גבוהה הוחלפה הקורדובה השנייה בקורדובה השלישית, המכונה גם קורדובה אורו (קורדובת זהב), בשער של 5,000,000 קורדובות שניות לקורדובת זהב אחת.
מטבעות.
קורדובה ראשונה.
בשנת 1912 הוצגו מטבעות בערכים של 0.5, 1, 5, 10, 25 ו -50 סנטאבוס וקורדובה אחת. מטבע החצי וה-1 סנטאבו הוטבעו בארד, 5 סנטאבוס בקופר-ניקל ושאר המטבעות בכסף. מטבע של 1 קורדובה הוטבע רק בשנת 1912, והייצור של מטבע החצי סנטאבו הופסק בשנת 1937.
בשנת 1939 החליף הקופר-ניקל את הכסף ב־10, 25 ו- 50 סנטאבוס. ובשנת 1943 הוטבעה סדרה אחת של מטבעות 1, 5, 10 ו- 25 סנטאבוס מפליז. בשנת 1972 הוטבעו מטבעות קופר-ניקל של קורדובה אחת ואחריהם מטבעות אלומיניום של 5 ו-10 סנטאבוס בשנת 1974.
סדרת מטבעות חדשה הנושאת את דיוקנו של אוגוסטו ססאר סנדינו, הוצגה בשנת 1981. הסדרה כללה מטבעות 5 ו-10 סנטאבוס עשויים אלומיניום, מטבעות 25 סנטאבוס מפלדה מחופה ניקל, ומטבעות קופר-ניקל של 50 סנטאבוס ושל 1 ו-5 קורדובות. פלדה מחופה קופר ניקל החליפה את הקופר-ניקל בין 1983 ל-1984. בשנת 1987 הוטבעו המטבעות האחרונים של הקורדובה הראשונה, שכללה מטבע אלומיניום של 500 קורדובות. בגבם של המטבעות בסדרה החדשה הוטבע הכובע האופייני של סנדינו.
קורדובה שנייה.
במסגרת הקורדובה השנייה לא הוטבעו מטבעות.
קורדובה שלישית (קורדובה אורו).
ב-1991 הונפקו מטבעות שהוטבעו בשנת 1987, אך הוצגו למעשה עם הערך המחודש של אותה שנה. המטבעות שהוטבעו היו מטבעות אלומיניום-ארד בערכים של 5, 10, 25 ו- 50 סנטאבוס, ושל 1 ו-5 קורדובות.
בשנת 1994 הוטבעו מטבעות מפלדה מחופה כרום בערכים של 5, 10, 25 ו -50 סנטאבוס. בשנת 1997 הוטבעו מטבעות פלדה בציפוי ניקל, בערכים של 50 סנטאבוס, 1 ו -5 קורדובות. ואחריהן מטבעות פלדה בציפוי נחושת, בערך של 5 סנטאבוס ומטבעות פלדה מצופה פליז בערכים של 10 ו -25 סנטאבוס בשנת 2002, ומטבעות פלדה בציפוי פליז בערך של 10 קורדובות בשנת 2007.
בכל המטבעות הנוכחיים מוטבע בחזית המטבע סמל ניקרגואה ואת הספרה המסמנת את ערך המטבע מאחור.
שטרות.
קורדובה ראשונה.
בשנת 1912 הדפיס הבנק הלאומי של ניקרגואה שטרות בערכים של 10, 25 ו -50 סנטאבוס. ושל 1, 2, 5, 10, 20, 50 ו -100 קורדובות. השטרות האחרונים בערכים של פחות מקורדובה הודפסו בשנת 1938. בשנת 1945 הודפסו שטרות בערך של 500 קורדובות, ואחריהם שטרות של 1,000 קורדובות בשנת 1953.
בשנת 1962 השתלט הבנק המרכזי של ניקרגואה על הדפסת השטרות בהחלטת הבנק מיום 8 בפברואר 1962 ובפקודה מס' 71 מיום 26 באפריל 1962. שטרות בערך של 1 קורדובה הוחלפו במטבעות בשנת 1972. בשנת 1981 לאחר שהוטבעו מטבעות 5 קורדובה, בוטלו השטרות בערכים של 2 ו-5 קורדובה. בשנת 1987 הודפסו שטרות בערך של 5000 קורדובות, ואחריהם הודפסו שטרות שהחליפו שטרות קודמים בעקבות האינפלציה הגבוהה שהורידה את ערך הקורדובה באופן דרסטי.
קורדובה שנייה.