הידיעות על מצבם של היהודים בפולין, שנכבשה בידי צבאות גרמניה הנאצית, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, זעזעו את היישוב היהודי בארץ. עסקנים ציונים שהגיעו לארץ ישראל דרך נמל טריאסט שבצפון-מזרח איטליה, תיארו כיצד עוקרים הגרמנים את היהודים בשיטתיות מבתיהם, סוגרים אותם בגטאות מוקפים חומות ומנתקים את הקשר בינם ובין העולם החיצוני.
הוועדה לענייני פולין.
בעקבות הידיעות על סבלם של יהודי אירופה הקימה הסוכנות היהודית את "הוועדה לענייני פולין" בראשות יצחק גרינבוים. חברי הוועדה, שפעלה בירושלים וכונתה גם "ועדת הארבעה", היו: אליהו דובקין, ד"ר אמיל שומראק וחיים משה שפירא. הוועדה התמקדה במתן סיוע כלכלי לפליטי פולין בארץ ישראל, בגביית עדויות מפליטים על גורל יהודי אירופה ובמשא ומתן עם הממשלה הפולנית הגולה בבריטניה בדבר תמיכה בפליטים היהודים. כמו כן, הוועדה פעלה להעביר קבוצות של יהודים דרך מדינות אירופה לארץ ישראל. בין השאר נעשו ניסיונות להעלות יהודים דרך טריאסט שבאיטליה. אלו הצליחו באופן חלקי, כל עוד איטליה נקטה בקו מדיני נייטרלי ולא לקחה חלק במלחמה.
עם זאת, פעילות הוועדה הייתה מוגבלת בשל מספר גורמים:
בסתיו 1942 הגיעה לארץ קבוצה של יהודים מפולין על יסוד חליפין. קבוצה זו הביאה עמה את בשורת האימים על שילוחם של מיליוני יהודים למוות במחנות ההשמדה בפולין . ניסיונותיהם של חברי ועדת הארבעה לשנות את מעמד הוועדה וסמכויותיה עלו בתוהו. עתה ברור היה שהוועדה לענייני פולין שוב אינה מתאימה לעבודת העזרה וההצלה וכי יש להעמיד לשם כך ועד חלופי, שיכיל בתוכו נציגים מכל היישוב, שכבותיו וזרמיו השונים.
הקמת ועד ההצלה והרכבו.
לאחר מספר כינוסים והפגנות, שנתקיימו בעקבות מאמציו של הוועד הלאומי, הוחלט ב-22 בנובמבר 1942 על הקמת ועד ההצלה למען יהודי אירופה הכבושה, או בשמו המלא "ועד ההצלה המאוחד שליד הסוכנות היהודית". לוועד הצטרפו, מלבד נציגי הנהלת הסוכנות, שהרכיבו את ועד הארבעה, גם נציגים של הוועד הלאומי, באי כוחם של המפלגות הציוניות, נציגי הרוויזיוניסטים, נציגי אגודת ישראל וארגוני הפליטים מארצות אירופה.
בינואר 1943 נבחרו שנים עשר נציגים לנשיאות ועד ההצלה: חברי ועדת הארבעה וברנרד ג'וזף (מהנהלת הסוכנות), יצחק בן-צבי, שלמה זלמן שרגאי ויהושע סופרסקי (מהנהלת הוועד הלאומי), בנימין מינץ והרב יצחק מאיר לוין (מאגודת ישראל), יוסף קלארמן, צבי (הרמן) סגל (מן הרוויזיוניסטים). ליושב ראש הנשיאות התמנה יצחק גרינבוים. לצד הנשיאות נבחרה מליאה, בת שלושים חברים, רובם נציגי התאחדויות העולים וכן נציגי מוסדות ומפלגות. כמו כן, נבחרה מזכירות: מקסימיליאן אפולינרי הרטגלס, היושב ראש האחרון של ההסתדרות הציונית בפולין, מזכיר מדיני; אברהם האפט, איש דגניה ב', גזבר; יוסף קליינבוים, מזכיר כללי. הרכבו של הוועד סימל את אחדותו של היישוב בארץ במאמץ להצלת יהודי אירופה.
פעילות הוועד.
בתקופה הראשונה לקיומו פנה ועד ההצלה למעצמות הדמוקרטיות בבקשות סיוע להפסקה מיידית של טבח היהודים בידי הנאצים. בכל פעם שהגיעו לירושלים ידיעות על זוועות הנאצים, פנה הוועד בבקשת עזרה למעצמות באמצעות נציגים בלונדון, בניו יורק ובוושינגטון או בפנייה ישירה לראשי הממשלות ולנשיא ארצות הברית. הפנייה הייתה תחת הסיסמה:"שלח את עמי". כמו כן ארגן הוועד הפגנות ושביתות בקרב היישוב בארץ לשם הזדהות עם הקורבנות היהודים. אלה הגיעו לשיאן בהכרזה על "שלושה ימי אזעקה ומחאה" שהחלו ב-30 בנובמבר 1942. לרוב לא נענה הוועד או שנענה בתשובות סתמיות של הבטחות שלא היה בהן ממש. הממשלות סירבו לפנות להיטלר בבקשה לאפשר ליהודים לצאת כי לא רצו לפתוח את שערי ארצותיהן בפני פליטים יהודים. פעילות הוועד כללה בין השאר הפעלת לחץ על השלטונות הבריטיים לפתוח את שערי ארץ ישראל לניצולים ולהגדיל את מכסת רישיונות העלייה לארץ. הוועד ניסה לגייס למטרה זאת את דעת הקהל של היישוב היהודי בארץ ישראל. המאבק לגיוס תמיכת העולם למען יהודי אירופה הביא לכינוסה של ועידת ברמודה ב-19 באפריל 1943. בוועידה נכחו נציגי המדינות הלוחמות בנאצים והיא עסקה במציאת דרכים להצלת היהודים. ועידה זו עוררה תקוות בלבותיהם של היהודים וארגונים שונים שלחו אליה תזכירים הכוללים דרישות והצעות. ועד ההצלה שלח את דרישותיו הוא:
דרישות אלה לא התקבלו על דעת נציגי המדינות המשתתפות בוועידה ובכך נמנעה אפשרות לביצוע פעולות ההצלה.
לוועד היו גם סניפים בלונדון, ניו יורק וסטוקהולם, שבאמצעותם בוצעו פעולות הצלה מחוץ למדינות הכיבוש הנאצי. הסניפים השונים עמדו בקשר עם תנועות מחתרת יהודיות וסייעו בהברחת יהודים תוך סיכון רב. חלק מהפעולות נשאו אופי אופרטיבי, כולל סיוע למחתרות בפיצוץ מסילות ברזל על מנת לעצור את העברת היהודים למחנות ההשמדה.
הוועד סייע גם במשימות להצלת ילדים יתומים. פעולה כזו נעשתה בשנת 1946 על ידי הרב הראשי לארץ ישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. ועד ההצלה הקציב עשרת אלפים לא"י לצורך הפעולה.
אחד התחומים בהם ניתנה לוועד ההצלה סמכות ביצועית היה גיוס כספים. את הכספים הראשונים לעבודתו של הוועד העבירו הסוכנות היהודית והסתדרות העובדים הכללית. בהמשך, העבירה המגבית להתגייסות והצלה כספים לוועד מהכנסותיה הרגילות וכן ממגביות מיוחדות למטרה זו. המגביות הנ"ל נעשו על ידי בעלי אמצעים ובנוסף נערכו מגביות עממיות, על ידי מתנדבים ברחבי הארץ בבתי מגורים, בתי כנסת ואסיפות עם גדולות. אחד מיוזמי המגביות העממיות היה חבר הנשיאות של ועד ההצלה, בנימין מינץ. ניתן לומר שהיישוב הוא שנתן את מרבית האמצעים, שבהם השתמש ועד ההצלה. כספים נוספים התקבלו מדרום אפריקה, ממצרים, מאנגליה ומאוסטרליה. הג'וינט אף הוא תרם כספים. ואולם, כל ההכנסות הללו לא הספיקו, במיוחד כשהלכו וגדלו הבקשות לסיוע והצלה, שלהן נדרש מימון רב.
המשלחת הארץ ישראלית באיסטנבול.
בין השנים 1943–1944 פעלה באיסטנבול משלחת מטעם ועד ההצלה, המכונה "המשלחת הארצישראלית בקושטא".
המשלחת יצאה לאיסטנבול בעקבות דיווחים שהעבירו נציגי היישוב שכבר פעלו בה מראשית המלחמה על יצירת קשר עם גורמים מדיניים כמו אנשי ביון, אנשי עסקים ושגרירים של ממשלות נייטרליות וממשלות גולות. באמצעותם ניתן היה לקדם מבצעי עזרה והצלה. בראש המשלחת עמד חיים ברלס ובמהלך 1943 הצטרפו אליו יוסף קלארמן מהתנועה הרוויזיוניסטית, יעקב גריפל מאגודת ישראל, דוד צימנד מהנוער הציוני ועקיבא לוינסקי, נציג עליית הנוער. כן הצטרפו טדי קולק ואהוד אבריאל, נציגי המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
על המשלחת הוטלו שני תפקידים:
למיקומה של הוועידה באיסטנבול היו מספר יתרונות: ראשית, קרבתה לארצות הבלקן, אזור שבו טרם נשלחו היהודים למחנות מוות במסגרת "הפתרון הסופי", מתוך תקווה שניתן יהיה למנוע את השמדתם. שנית, התקדמות המלחמה לטובת בעלות הברית הובילה לתמורות במדיניות של ממשלות הבלקן כלפי היהודים ולפתיחת אפיקי עזרה והצלה חדשים. כמו כן, הקשר דרך טורקיה עם יהודי מדינות הבלקן, היווה צינור להעברת מידע וכספים ליהודי פולין וברית המועצות. יתרה מזו, העובדה שטורקיה הייתה מדינה נייטרלית איפשרה את פעילות המשלחת בתחומה. עם זאת, מטעם השלטון הטורקי לא ניתן היתר לפעילותה של המשלחת ולכן היא פעלה באופן בלתי חוקי. הנציג הרשמי היחיד של המשלחת, המוכר על ידי הטורקים, היה חיים ברלס. מתוקף תפקידו, היה אחראי לקשרים עם ממשלת טורקיה ולמגעים הרשמיים עם גורמים כמו: הצלב האדום הבינלאומי, הכנסייה הקתולית, הכנסייה האורתודוקסית היוונית ושגרירויות בריטניה וארצות הברית. יתר חברי המשלחת פעלו במחתרת - במסווה של עיתונאים ואנשי עסקים. עובדה זו הכבידה לא פעם על פעולותיהם והעמידה אותם בפני מצבים מורכבים.
עיקר פועלה של המשלחת היה בשלושה תחומים:
מקורות המימון שעמדו לרשות המשלחת היו:
עם כיבושן של רומניה ובולגריה בידי הסובייטים, החלו חברים מן המשלחת לארגן פעולות הצלה וסיוע בעלייה מארצות אלו. עד תום המלחמה נותרו נציגים של המשלחת באיסטנבול (מנחם בדר ואהוד אבריאל), אך חשיבותה כגורם המסייע בהצלה של יהודי אירופה ובהבאתם לארץ ישראל, הלכה ופחתה.
נסיבות התפרקותו של ועד ההצלה.
ועד ההצלה לא הפך לגוף המרכזי להצלה ממספר סיבות:
בנסיבות אלה ועל רקע ביקורת ציבורית קשה, התפרק ועד ההצלה לאחר שנה וחצי של פעילות. ביוני 1944 הורחקו נציגי הרוויזיוניסטים מן הוועד, משום שניהלו קרנות הצלה נפרדות ומשום שהיחסים בינם ובין היישוב המאורגן החריפו. מ 1945- השתלב הוועד בעיקר בסיוע לפליטים ולקראת הקמת המדינה הסתיימה פעולתו.
קבוצת הארץ
קבוצת הארץ היא מפעלי הוצאה לאור בתחום העיתונות הנמצאים בשליטתה של משפחת שוקן. בקבוצה נכללים עיתון "הארץ", הוצאת שוקן, מקומוני "רשת שוקן", אתר TheMarker, המגזין לילדים "עיניים" ובית דפוס המדפיס את עיתוני הקבוצה.
בעלות.
לאחר שנים רבות שבהן הייתה הקבוצה בבעלותה המלאה של משפחת שוקן, נכנס לקבוצה באוגוסט 2006 משקיע זר, המו"ל הגרמני "דומון-שאוברג", שרכש 25% מהקבוצה תמורת 25 מיליון אירו. ביוני 2011 רכש לאוניד נבזלין 20% ממניות הקבוצה בדרך של הקצאה פרטית, שבעקבותיה דוללו החזקותיה של משפחת שוקן ל-60%. בשנת 2019 בני משפחת שוקן וליאוניד נבזלין קנו את חלקה של חברת דומונט בקבוצה.
היסטוריה.