תוחלת חייהם של דביבוני זנב-הטבעת בבר היא שבע שנים. נקבה שחיה בשבייה הגיעה לגיל של 16 שנים.
יער אפינג
יער אפינג (באנגלית: Epping Forest) הוא יער עתיק יומין הנמצא בין העיר לונדון רבתי לבין מחוז אסקס שבאנגליה.
גאוגרפיה.
היער מצוי במקום ככל הנראה משנת 8,000 לפני הספירה, עם תום עידן הקרח האחרון. שטחו של היער 24 קמ"ר והוא כולל שטחי עשב, ביצה, נהר, ואגמים. אורך היער 18 קילומטרים והוא משתרע בין פורסט גייט שבדרומו ועד אפינג שבצפונו. רוחב היער 4 ק"מ ממזרח למערב.
היער נמצא בין נהר לי לנהר רודינג.
היסטוריה.
השם "יער אפינג" מופיע לראשונה במסמכים מהמאה ה-17. קודם לכן נודע היער בשם "יער ואלטהאם" (Waltham Forest) שעל שמו נקרא רובע יער ולטהאם - אחד מרבעי לונדון.
במאה ה-12 קבע הנרי הראשון בצו כי היער הוא יער מלכותי. הותר לפשוטי העם לקושש עצים ביער ולרעות בו צאן, אולם רק למלך הותר לצוד ביער.
בתקופת שושלת טיודור נהגו הנרי השמיני והמלכה אליזבת הראשונה לצוד ביער. בשנת 1543 הורה הנרי השמיני לבנות בקרבת היער מבנה בשם "גרייט סטנדינג" (Great Standing) ממנו יכול היה לראות את ציידיו. המבנה שופץ על ידי אליזבת הראשונה בשנת 1589. ניתן לראותו עד היום באזור צ'ינגפורד, והוא ידוע בשם "בקתת הצייד של המלכה אליזבת" ומשמש כמוזיאון.
בשל המחלוקת בין בעלי הקרקעות לבין רועי הצאן נחקק ב-1878 חוק יער אפינג, ונקבע כי היער מפסיק להיות יער מלכותי וזכות בית המלוכה לצוד איילים ביער בוטלה. כמו כן נאסר קישוש הענפים ביער, אולם הותר לרועי הצאן להמשיך לרעות בו.
החוק קבע כי היער יהפוך לשמורה ונאסרה הבנייה בו. ב-6 במאי 1882 ביקרה המלכה ויקטוריה ביער והכריזה כי "היער יוקדש להנאתם של תושבי הממלכה לנצח נצחים".
היער מנוהל על ידי איגוד העיר לונדון.
שימושים ביער כיום.
חוק יער אפינג (the Epping Forest Act) נחקק על מנת לשמר את היער, אולם כשל בהגנה על בעלי החיים ביער. קודם לחקיקת החוק נהגו תושבי האזור לקושש את ענפי העצים ובכך צמרות העצים היו מדוללות ושיחים וצמחים נמוכים מסוגים רבים גדלו באזור, אולם לאחר חקיקת החוק הופסק דילול הצמרות והצמרות הסבוכות של העצים מונעות כניסת אור ומונעות אפשרות גידול של שיחים נמוכים. עדרי האיילים הגדלים ביער הוסיפו אף הם לדילול הצמחייה הנמוכה. בעבר נהגו האיילים לרעות באזורי דשא סמוכים, אולם בשל גידור היער ובנייה סביבו נאלצו האיילים להישאר בשטחי היער.
לאחרונה נעשים ניסיונות לדלל את העצים.
היער הוא השטח הפתוח הציבורי הגדול ביותר באזור לונדון, והוא למעשה שמורת הטבע הגדולה בעולם הנמצאת בקרבת עיר בירה.
דביבון פאנדה
שאה-רוח' ח'אן
שאה-רוח' ח'אן (Shah Rukh Khan, באורדו: شاہ رخ خان, ידוע גם כ-SRK; נולד ב-2 בנובמבר 1965 בניו דלהי, הודו) הוא שחקן ומפיק קולנוע הודי, זוכה 15 פרסי פילמפייר (האוסקר ההודי).
תחילת הקריירה.
בתפקידו הראשון שיחק בסרט "ראג'ו ג'נטלמן" (1992) ומאז שיחק במספר רב של סרטים כמו "עונת האהבה", "קאראן וארג'ון" ועוד. ח'אן שיחק לעיתים קרובות לצד השחקניות פריטי זינטה, מדהורי דיקסיט, ג'והי צ'אולה וקאג'ול.
כבר בתחילת דרכו הוא הוכיח לכל מבקרי הקולנוע והטלוויזיה את כישרונו בתחום המשחק, יותר מכל בסרטים "גחמה" לצד מדהורי דיקסיט ו"הקוסם" לצדן של קאג'ול ושילפה שטי. בסרטים אלה הוא גילם תפקידים שליליים. בסרט "גחמה" הוא שיחק בתפקיד פסיכופת מטורף שיעשה הכול למען השגתה של בחורה, ובסרט "הקוסם", שצולם שנה לפני כן, הוא שיחק בתפקיד דומה של פסיכופת רוצח שעושה הכול כדי לנקום את מות משפחתו.
סרטים והפקה.
בין סרטיו המוכרים: "הלב האמיץ יזכה בכלה" (1995) וגם "פחם בוער" (1997) ו"משהו זז בלב" (1998); שלושתם לצדה של קאג'ול, "הלב משתגע" (1997), לצדם של קאריסמה קאפור ואקשאיי קומאר, "אשוקה" (2001) - סרט היסטורי תקופתי לצד קארינה קאפור, ו"דבדס" (2002) לצד אישווריה ראי, הסרט "בת הגנרל" (2004), והסרט "אום שאנטי אום" (2007).
"אולי לא יהיה מחר" (2003), "ויר זארה" (2004) ו"לעולם אל תגידי שלום" (2006) לצדה של פריטי זינטה.
"אהובתי אני שלך" לצדם של סלמאן ח'אן ומדהורי דיקסיט, "אהבה בהמשכים", "דון" ו-"קדימה הודו!".
"נס" (1992), "מאיה ממסאב" (1993), "לפעמים כן, לפעמים לא" (1994), "הו דרלינג, זוהי הודו!" (1995, לצד אנופם קר), "אדון אנגלי, גברת הודית" (1996), "תשוקה" (1996), "אחד כפול 2 שווה 4" (2001), "שנה חדשה" (2014), "לב גדול" (2015), "זינדאגי" (2016), "כשהארי פגש את סג'ל" (2017), "ראיס" (2017).
מלבד היותו שחקן ח'אן גם הפיק מספר סרטים. מבין הסרטים שהפיק, "אשוקה", שאותו הפיק יחד עם השחקנית ג'והי צ'אולה, איתה שיחק במספר רב של סרטים, בין היתר: "" (1993), "יס בוס" (1997), "הכפיל" (1998), "פעימות לב של הודי" (2000), "רוח רפאים" (2008), "אלוהים יודע" (1995) שידוע גם בשם ראם ג'אנה.
פרסים.
שאהרוח ח'אן קבע שיא בטקס "פרסי הפילמפייר" (האוסקר ההודי), שם הוא קיבל פרסים ומועמדויות יותר מכל שחקן אחר במשך שנות הקריירה שלו. מלבד זאת הוא קיבל פרסים רבים בטקסים שונים:
כמו כן, בשנת 2005 הוא קיבל את פרס השחקן הטוב ביותר שהוענק לו על ידי רקהה בטקס ה"zee awards".
שמחה בלאס
שמחה בְּלַאס (27 בנובמבר 1897 – 18 ביולי 1982) היה ממציא, מהנדס מים ישראלי, פעיל ציוני, מתכנן מפעלי מים עיקריים של היישוב בשנות ה-30 ובשנות ה-40, ממייסדי מקורות ויוזם תוכניותיה עד למוביל הארצי, "יועץ הממשלה לענייני המים" בישראל בשנותיה הראשונות, מייסד תה"ל, ראש המתכננים של מוביל המים הארצי, יוזם ההשקיה בטפטוף וממציא הטפטפות, יחד עם בנו ישעיהו. הוא אחיו של השחמטאי משה בלאס וסבו של רב-אמן בשחמט בהתכתבות ד"ר אורי בלאס.
ילדות, לימודים והמצאה בצבא פולין.
שמחה בלאס, נצר למשפחות רבנים (דור שמיני לגאון מווילנה), סוחרים ובעלי אחוזות יהודים, נולד בוורשה שבפולין, שהייתה אז בשליטתה של האימפריה הרוסית.
בגיל ארבע עבר עם הוריו (ממשפחות חסידי גור) לאחוזה בסקריהיטשין, שעל גדות הבוג המערבי הנשפך אל הויסלה, שהייתה שייכת במשותף לסבו מצד אמו, חיים רוטנברג, ולאחיו, (מצאצאי המהר"ם מרוטנברג ובני אחיו של יצחק מאיר אלתר בעל החידושי הרי"ם). בגיל 8 עבר עם הוריו ומשפחתם לאחוזת רוזבוזין (Rozwozin) שבצפון פולין, הגדולה מבין עשר אחוזותיו של אלעזר בלאס, סבו זקנו מצד אביו. בשנת 1910 חזר עם משפחתו לוורשה. הוא קיבל חינוך חסידי, למד לימודי קודש אצל מלמדים ולימודי חול אצל מורים וסטודנטים. בגיל 17 התחיל ללמוד לראשונה מקצועות ריאליים. התקבל לטכניון ע"ש וולברג ורוטבנד בוורשה והצטיין בלימודיו. בסוף שנת 1918, בעקבות סיום מלחמת העולם הראשונה והקמת , נפסקו הלימודים בטכניון והוחל בגיוס מתנדבים לצבא.
בהיותו ציוני מילדותו, הקדיש את הזמן, שהתפנה עם הפסקת הלימודים, לפעילות ציונית. בראשית 1919 נקרא לשירות בצבא הפולני שם המציא עבור חיל האוויר מכשיר מטאורולוגי למדידת עוצמת הרוחות וכיוונן. הודות ל"מכשיר הרוחות" הורשה, במקביל לשרותו הצבאי, להשלים את לימודי השנה השלישית באותו הטכניון, שחודשו בסוף 1919. בשנת 1920, במסגרת המלחמה הפולנית-סובייטית, התקדם הצבא האדום עד לפאתי ורשה. אלפי חיילים יהודים, ובהם בלאס, נכלאו במחנה הסגר ביבלונה, לאחר מסע תעמולה בו נטען כי היהודים מסייעים לקומוניסטים. לאחר שלושה שבועות שוחרר. לאחר שחרורו מהצבא ב-1920, סיים את לימודי השנה הרביעית בטכניון.
"החלוץ", המצאת מכונת שתילה.
בלאס היה ציוני עוד מגיל צעיר ולמעשה, כל חייו הוקדשו למטרה זו. בהיותו בוורשה, השתתף במשמרות הגנה על יהודים ועל רכושם מפני פורעים, בפעילות למען פועלי ציון ובהקמת חוות ההכשרה בגרוכוב (בשטח שהיה ליד ורשה והיום הוא בתוך העיר). נבחר למרכז "החלוץ" בפולין, שם הכיר את אליהו דובקין, אחיה של אשתו לעתיד.
בסיום לימודיו בטכניון, בחר בפרויקט גמר יוצא דופן: מנוע בעירה פנימית באמצעות ספירט, משום ש"בארץ ישראל אין נפט ויניעו את המנועים בספירט", שיופק משעורה. אולם, עוד לפני שהחל בפרויקט זה, נודע לו שבארץ ישראל אין די שעורה אף בשביל הבהמות, וכך סר חינו של פרויקט זה, והוא פנה לפרויקט אחר. עוד בשנת 1918, נכח בהרצאה של מנהיג הבונד, ולדימיר מדם, בוורשה בה "הוכיח" מדם, בהסתמכו על המנהיג הציוני ארתור רופין, כי ארץ ישראל לא תוכל לקלוט, גם בעוד שנים רבות, אלא אחוז קטן מיהודי העולם. לאחר זמן, קרא בלאס כי בסין מגדילים את יבולי החיטה פי 5 על ידי שתילת החיטה, במקום זריעתה. לפיכך, החליט לשנות את פרויקט הגמר שלו מ"מנוע שרפה פנימית" ל"מכונת שתילה" ובשנים 1921–1930 הפנה את עיקר מאמציו לפיתוח המכונה. הוא הגיע לברלין, שם קיבל עידוד מדייוויס טריטש, פעיל ציוני ידוע, וכן סיוע כספי מולדימיר טיומקין לפיתוחה של מכונת השתילה, והוציא עליה מספר פטנטים. עידוד נפשי מצא אצל השליחים מארץ ישראל. אחד מהם, דוד בן-גוריון, אף ביקר בחדרו בברלין, שם הוביל את המכונה כשהוא אוחז ביצוליה. המכונה פעלה מבחינה טכנית ואף נמכרה למספר רוכשים. בשנת 1927 עלה בלאס לארץ ישראל, וניסה את מכונת השתילה בקיבוצים עין חרוד ודגניה ב'. בשנת 1928 נקרא לברלין על ידי דייוויס טריטש, בעקבות התעניינות במכונת השתילה, שבאה לאחר ניסיונות מוצלחים בגרמניה ובהולנד. בסופו של דבר, לא נקלטה המצאה זו בשוק, מסיבות כלכליות. את תקופת מכונת השתילה מסכם בלאס: "בתשע שנות חיים לא תרמתי לתקומת ישראל".
מפעלי מים ותוכניות בארץ ישראל בתקופת היישוב.