כיכר אתרים נבנתה כמבנה רב תכליתי בן מספר מפלסים, אשר ניצל את הפרשי הגבהים בין מצוק הכורכר שהיה במקום לבין חוף הים. המפלס התחתון כולל מגרש חניה ותחנת דלק. המפלס שמעליו כולל כביש ראשי מקורה (רחוב פרי). מעליו שני מפלסי חנויות מקורים, והמפלס העליון (גג המבנה) הוא רחבה, הכוללת מספר מבני מסעדות, אמפיתיאטרון ומבנה עגול מצופה זכוכית (המוכר כ"מבנה הקולוסאום") הידוע בתור סמלה של הכיכר. בחלקו הצפוני של הכיכר קיים מבנה נוסף הקרוי בית כלל על שם חברת כלל שבנתה אותו, המבנה כולל את מלון מרינה (כיום לאונרדו ארט) ומספר מפלסים של חנויות.
תולדות המקום.
לפני בניית הכיכר שכנה במקום שכונת מחלול שכללה פחונים וצריפים. השכונה הוקמה כמשכן זמני לפליטים יהודים שנאלצו לברוח מיפו במהלך מאורעות תרפ"א ועבור עולים חדשים. תושבי השכונה סבלו מרוחות עזות ומהצפות מדי חורף כתוצאה ממיקומה על שפת הים.
בשנות החמישים החלו לפנות את השכונה, ובשנות השישים הוחלט בעיריית תל אביב לפתח את החופים הצפוניים של העיר. לשם כך נשכרו שירותיו של אדריכל איטלקי מפורסם באותה עת בשם לואיג'י פיצ'ינטו שיצר פרוגרמה שכללה כיכר דמוית פיאצה איטלקית, מתחם מרינה ושדרת בתי מלון מודרניים. במסגרת פרויקט הפיתוח הוחלט לבנות בשטחה של שכונת מחלול מרכז תיירותי שיקשר בין בתי המלון, החופים ושדרות בן-גוריון, ויכלול גם כביש ראשי מקביל לחוף ומגרש חניה. לצורך בניית הפרויקטים הללו הוקמה החברה העירונית "אתרים", אשר על שמה נקרא לימים הכיכר. על תכנון המרכז התיירותי הופקדו האדריכלים ורנר יוסף ויטקובר ויעקב רכטר.
כיכר אתרים החלה להיבנות בשנת 1971 על ידי חברת אתרים בשיתוף עם חברת כלל, ונחנכה ביוני 1975. בשנים הראשונות הייתה הכיכר שוקקת חיים: במבנה הבטון המעוגל שבמפלס הרחבה פעל סניף של כלבו שלום. גם שני מפלסי החנויות והמסעדות שברחבה זכו להצלחה. במבנה הצפוני הוקמו חנויות ללא מכס לתיירים, ובאחד המפלסים התחתונים פעל בית הקולנוע שחף. בסך הכול כללה הכיכר כמאתיים בתי עסק.
לקראת סוף שנות השבעים השתנתה המגמה: גורמים פליליים השתלטו על חנויות, ובמקום הוקמה אף נקודת משטרה, והחנויות שבמפלסים התחתונים נסגרו או הפכו למועדוני הימורים. הסניף של כלבו שלום נסגר, והמבנה המעוגל עמד נטוש מספר שנים. תושבי העיר ותיירים הדירו רגלם מהמקום, ואותות הזנחה ניכרו במקום. בשנת 1977 נפתח במפלס התחתון בית קולנוע בשם "קולנוע שחף" על ידי קבוצת "גולן-גלובוס" ונסגר בשנות ה-90. בשנות ה-2000 נעשה ניסיון להחיות את האולם בדמות "מוזיאון האימה". ב-1982 זכה המפלס העליון למעט עדנה, כשנפתח במבנה העגול "מועדון הקולוסיאום", שפעל עד סוף שנות התשעים. עם זאת, הצלחתו של הקולוסיאום, שהיה המועדון הגדול בארץ, לא הצליחה לגרום להתאוששות הכלכלית של הכיכר. בשנת 1988 עקב חילוקי דעות בין עיריית תל אביב-יפו שבבעלותה מרבית השטחים הציבוריים בכיכר לבין בעלי הנכסים הפרטיים בכיכר, החליט ראש העיר תל אביב דאז, שלמה להט, לפרק את חברת שרותר שהייתה אחראית על ניהול ותחזוקת הכיכר ומאותה עת אין למעשה תחזוקה שוטפת של הכיכר. בשנות התשעים נסגר גם קולנוע שחף.
בימי מלחמת המפרץ הראשונה ב-1991 אף התבטא ראש העירייה, שלמה להט, כי הוא היה מעדיף שטיל סקאד יגרום להרס הכיכר.
בשנת 2010 שכרה עיריית תל אביב-יפו את שירותיה של האדריכלית פרופ' יעל מוריה וזו הכינה תוכנית לשיקום ושיפוץ הכיכר שעיקרה הארכת הרמפה המובילה לכיכר על מנת ליצור זווית המאפשרת נגישות לבעלי מוגבלויות, החלפת הריצוף, הריסת מבנה האפיתיאטרון המסתיר את הים ומעליות שיאפשרו נגישות בגישה לטיילת ולבריכת גורדון. תוכניתה של פרופ' מוריה אושרה בוועדה המקומית וגם על ידי ועדת הערר אולם לא הוצאה אל הפועל.
בשנת 2013 החלה בפעילותה שותפות יזמית בשם ג'יי.טי.אל.וי נכסי עדית שמטרתה ייזום פרויקט הכולל הריסת הכיכר ובניית שורת מגדלים במקומה. מאחורי השותפות היזמית עומדים אנשי עסקים רבים לרבות: דן גרטלר, שולם פישר, מתיו ברונפמן, יענקי פשקוס, עמיר בירם, אריאל רוטר, ג'ורג' חורש, צבי בירן ועוד. לשם קידום התוכנית שכרה השותפות את שירותיו של האדריכל הבריטי הנודע נורמן פוסטר ובשיתוף פעולה עם אדריכל אבנר ישר נוצרה תוכנית בה ייבנו במקום הכיכר שלושה מגדלים בגבהים שבין 25 ל-40 קומות המיועדים למגורים, מלונאות ומסחר ומגדל נוסף יבנה במקומו של מלון קרלטון צפונית למתחם. כחלק מהתוכנית יבוטל המפלס המוגבה משדרות בן-גוריון ומפלס הכביש יעלה לגובה השדרה. חשיפתה של התוכנית לציבור הציתה מחאה ציבורית רחבה, הוקמה קבוצת פייסבוק בשם "לא למגדלים בכיכר אתרים" שתוך שבועות ספורים הגיעה למעל 5000 חברים. במסגרת המחאה הוגשו מספר רב של עתירות וביניהן עתירה שהוגשה על ידי עמותת "לא למגדלים בכיכר אתרים" בגין אי אישור התוכנית המוצעת על ידי הוועדה לשמירה על הסביבה החופית (הוולחוף). בעקבות העתירה הוגשה התוכנית לאישור הוולחוף וזו פסלה אותה תוך שהיא מצביעה על פגמים בהליך אישורה. על החלטת הוולחוף הוגש על ידי השותפות היזמית ועיריית תל אביב-יפו ערר שהתקבל בחלקו, אושרו 25 קומות ושימוש מגורים שלא יעלה על 70%.
הכיכר כיום.
שמה של כיכר אתרים הוסב בשנות השבעים לכיכר נמיר, על שמו של ראש עיריית תל אביב יפו מרדכי נמיר. עם המשך כישלונה של הכיכר, ביקשה אלמנתו, אורה נמיר, להחזיר את השם הקודם לכיכר ולקרוא על שם בעלה אתר אחר בעיר. ואכן, לאור בקשתה, שמה של דרך חיפה הוסב לדרך נמיר.
באפריל 2017 הוסרו, במבצע הנדסי שסוקר תקשורתית, הפטריות שעוצבו על ידי רכטר בטענה שהייתה בהם סכנה לציבור.
מלון מרינה הסמוך שופץ ב-2011, ועל גגו, הצופה לכיכר, החלו לערוך מסיבות בריכה בשבתות. בפברואר 2012 חזר המבנה העגול לפעול, ונפתח בו מועדון חשפנות בשם "פוסיקט". באוגוסט 2018 לאחר שורה של דיונים משפטיים נסגר מועדון הפוסיקט שבית המשפט החליט לגביו ששימש כמועדון זנות. לאחר סגירתו היה תכנון שהמקום ישמש כבית כנסת רפורמי, אך הרעיון נזנח.
בניגוד לפרויקט דיזנגוף סנטר שהוקם במקביל, כיכר אתרים נחשבת לאחד הפרויקטים הכושלים ביותר בתל אביב, יחד עם פרויקט התחנה המרכזית החדשה הדומה לו מבחינות רבות. היא מהווה סמל לכשלונה של תפיסת הבינוי המסיבי של חוף הים, הבאה על חשבון שמירת החוף הטבעי, ולניתוק העיר מהים. הכיכר בנויה בסמיכות לחוף, באופן שלא היה מתאפשר לאחר חקיקת חוק שמירת הסביבה החופית. ביקורת על כך נשמעה כבר כשתוכננה הכיכר, בייחוד על ניתוקה של שדרות בן-גוריון מהים. התכנון המקורי של רכטר שאף דווקא לחבר את השדרה עם הכיכר כך שהים יראה ממנה, אך בשל אילוצים שנבעו מכך שהכביש התחתי לא יכול היה להיות נמוך מגובה פני הים, הוגבהה הכיכר מעט, והנוף לים נחסם.
כיכר נמיר
ועידת השואה הבין-לאומית באיראן
ועידת השואה הבין-לאומית באיראן (בפרסית: همایش بین‌المللی بررسی هولوکاست) הייתה כינוס שאורגן על ידי המכון לחקר הפוליטיקה והיחסים הבינלאומיים (IPIS) של משרד החוץ האיראני ב-11 וב-12 בדצמבר 2006. אתר המשרד מציין שהוועידה "תיצור הזדמנות לחקר מדעי הולם, כך שהיבטים חבוים וגלויים של אחד הנושאים הפוליטיים החשובים ביותר במאה ה-20 יהיו שקופים יותר". המכון קרא לחוקרים ולמרצים להשתתף בוועידה.
הכנס, שכותרתו "לימוד השואה:מבט גלובלי", תוזמן כך, שיחפוף את מועד יום זכויות האדם הבינלאומי ב-10 בדצמבר.
בתגובה להאשמות של הכחשת השואה, טען המשרד ש"הוועידה מכבדת באופן מלא את הדת היהודית ומתרחקת מפוליטיזציה ומתעמולה".
יד ושם גינה את הוועידה בטהראן בטענה, כי היא משקפת ניסיון "להקנות ארשת פנים מלומדת לאג'נדה קיצונית". "הוועידה האקדמית לכאורה בראשות הממשלה האיראנית הוא ניסיון שגרתי של הכחשת שואה ויש לדחות אותו בצורה ברורה וחד משמעית".
משתתפים.
על פי משרד החוץ האיראני 67 חוקרים מ-30 מדינות הוזמנו ליטול חלק בוועידה.
עורך דין ישראלי ערבי, חאלד כסאב מחאמיד, מייסד מכון השואה הערבי בנצרת, לא הורשה להגיע לוועידה באיראן לאחר שהסתבר שהוא בעל אזרחות ישראלית. לפני כן הוא הוזמן פעמים רבות על ידי ממשלת איראן להשתתף בוועידה,
כל זאת על רקע העובדה, שאיראן וישראל לא מאפשרות לאזרחי המדינה היריבה להשיג אשרות כניסה.
לפי עיתון הארץ מחמיד ביקש לומר לוועידה ש"השואה אכן התרחשה ושעמדת הכחשת השואה של הנשיא אחמדינז'אד שגויה. כל מה שקרה חייב להיות מופנם ואסור להכחיש את העובדות... זוהי מחויבות של כל הערבים והמוסלמים להבין את מהות השואה. אם מטרתם להבין את יריבם עליהם להבין את השואה..." לפי מחמיד "אסון הנכבה אותו חוו הפלסטינים ב-1948 הוא זעיר ממדים לעומת השואה. אולם, ההשלכות הפוליטיות של השואה הפכו אותה לנטל על הפלסטינים בלבד."
אירועים בוועידה.
דייוויד דיוק נשא נאום שבו אמר: "באירופה ניתן להטיל ספק בישו וללעוג לו. אותו הדבר נכון לגבי הנביא מוחמד, ודבר לא יקרה לך בשל כך. אולם נסה להטיל ספק בקיום השואה ואתה תיאסר."
שר החוץ האיראני מאנוצ'הר מוטאקי הכריז בנאומו: "אם הגרסה הרשמית של השואה תימצא בעלת דופי, אזי הזהות והאופי של ישראל תהיה מוטלת בספק. ואם, במהלך הוועידה, יוכח שהשואה היא אמת היסטורית, אזי מדוע חייבים המוסלמים והפלסטינים באזור לשלם את מחיר פשעי הנאצים?"
פרדריק טובן אמר בפני הוועידה: "השכל הישר מכובה בשל הדוֹגמה של השואה כפי שהיא מוצגת כאמיתה היסטורית. איננו מסוגלים להטיל בקיומה ספק. זהו אונס השכל הישר."