ג'ואן סאת'רלנד (הגייה מדויקת: סאד'רלנד) נולדה בסידני. אמה הייתה מצו סופרן שוויתרה על הקריירה שלה. סאת'רלנד למדה רבות מאמה, שעמה נהגה לשיר ולהאזין לתקליטים רבים. היא למדה בבית ספר אנגליקני לבנות, ובגיל 18 החלה לימודי זמרה מקצועיים. הופעתה הראשונה באוסטרליה הייתה בתפקיד "דידו" בדידו ואניאס של פרסל, בשנת 1952. לפני כן, בשנת 1949, זכתה בתחרות החשובה ביותר באוסטרליה, "אריית השמש", ונסעה ללונדון ללמוד בבית הספר לאופרה של הקולג' המלכותי למוזיקה. בשנת 1951 השתתפה באופרה "ג'ודית" מאת יוג'ין גוסנס. הופעתה הראשונה באירופה הייתה ב-18 באוקטובר 1952, בחליל הקסם בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן. בנובמבר של אותה שנה הופיעה עוד ארבע פעמים בקובנט גארדן, ב"נורמה" של בליני, בתפקיד "קלוטילדה", עם מריה קאלאס בתפקיד נורמה.
בראשית הקריירה שלה הוכשרה לשיר כסופרן דרמטי וגנריאני, בעקבות קירסטן פלגסטד, שהייתה בעיניה הזמרת הטובה ביותר בכל הזמנים. בשנת 1953 שרה את התפקיד הראשי הראשון שלה בבית האופרה המלכותית: אמליה, ב"נשף המסכות" של ורדי. בהמשך שרה בתפקיד "אאידה". באותה שנה הופיעה בביצוע הבכורה העולמי של "גלוריאנה" מאת בריטן.
בשנת 1954 נישאה למנצח והפסנתרן ריצ'רד בונינג. הוא שכנע אותה להתמקד ברפרטואר הבל קאנטו, הואיל וחשה בנוח בצלילים גבוהים ובקולורטורה. משנת 1954 עד 1958 שרה בהצלחה רפרטואר רחב, מתפקידי קולורטורה ועד לתפקידים דרמטיים: "אווה" ב"מייסטרזינגר" של וגנר, "אגתה" ב"קלע החופשי" של ובר, "דסדמונה" באותלו ו"ג'ילדה" ב"ריגולטו" של ורדי, "דונה אנה" בדון ג'ובאני של מוצרט ועוד רבים אחרים.
בשנת 1957 הופיעה לראשונה בתפקיד "אלקינה" של הנדל, שבו החלה את עבודתה בגילוי אופרות שכוחות מן הבארוק והבל קאנטו. בשנת 1958 שרה בתפקיד "מאדאם לידואן" בהצגת הבכורה באנגליה של "הדיאלוגים של הכרמליטיות" מאת פרנסיס פולנק.
התפתחות הקריירה.
בשנת 1959 הוזמנה סאת'רלנד לשיר את "לוצ'יה די למרמור" בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, בהפקה בניצוח טוליו סראפין ובבימוי פרנקו זפירלי. הייתה זו פריצת דרך בקריירה של סאת'רלנד, והופעתה בסצנת השיגעון המפורסמת הקנתה לה מעמד של כוכבת. בשנת 1960 הקליטה את האלבום "אמנות הפרימה דונה", הנחשב עד היום לאחד מאלבומי האופרה המומלצים ביותר מאז ומעולם. אלבום זה, הכולל אוסף של אריות קולורטורה, מציג את סאת'רלנד הצעירה במיטבה בראשית הקריירה שלה.
בשנת 1960 כבר נודעה סאת'רלנד כפלא ווקאלי וכדיווה גדולה. היא שרה את לוצ'יה, בהצלחה גדולה, בפריז ובהמשך בלה סקאלה ובמטרופוליטן אופרה. ב-1960 הגישה ביצוע מעולה של "אלקינה" בלה פניצ'ה בוונציה, ושם זכתה לכינויה "לה סטופנדה" (הנהדרת). הכינוי דבק בה ותוך זמן קצר הייתה סאת'רלנד ל"נהדרת" בכל רחבי העולם. ב-1960 גם הופיעה לראשונה בארצות הברית, עם "אלקינה" באופרה של דאלאס.
סאת'רלנד סיפחה את הגדולות בגיבורות הבל קאנטו לרפרטואר שלה: "ויולטה" (לה טרוויאטה), "אמינה" (לה סונאמבולה) ו"אלווירה" (הפוריטנים) ב-1960; "ביאטריצ'ה" ב"די טרנדה" ב-1961; "מרגריט דה ולואה" (ההוגנוטים) ו"סמיראמידה" ב-1962; "נורמה" ו"קלאופטרה" (יוליוס קיסר) ב-1963. בהמשך הוסיפה את "מארי" (בת הגדוד), אחד מתפקידיה המהוללים ביותר, הודות לקולורטורה המושלמת שלה ולפרשנותה התוססת והמשעשעת.
במהלך שנות ה-70 העמיק הביטוי הרגשי בקולה וההיגוי שלה השתפר. אז הוסיפה תפקידים דרמטיים כמו "מרי סטיוארט" ו"לוקרציה בורג'ה" של דוניצטי ו"אסקלארמונדה" של מאסנה, תפקיד קשה במיוחד. היא אף הקליטה את "טורנדוט" בשנת 1972, אם כי מעולם לא הופיעה בתפקיד זה על הבימה.
בסוף שנות ה-70 החלה להסתמן ירידה מסוימת בקולה של סאת'רלנד. עם זאת, הגמישות הווקאלית והטכניקה ללא דופי שלה אפשרו לה להמשיך לשיר בהצלחה את התפקידים הקשים ביותר. בשנות ה-80 הוסיפה לרפרטואר שלה את "אנה בולנה", "אמליה" ב"אי מאסנדיירי" ו"אדריאנה לקוברר". הופעתה האחרונה הייתה בתפקיד מרגריט דה ולואה ב"ההוגנוטים" של מאיירבר בשנת 1990, בגיל 64. באותה שנה שרה גם בהופעת גאלה של "העטלף" בערב השנה החדשה של 1990, בקובנט גארדן, עם ידידיה לוצ'אנו פאבארוטי ומרילין הורן.
אותות כבוד.
סאת'רלנד קיבלה אותות כבוד שונים מהמלכה אליזבת ומממשלת אוסטרליה, ואת אות הכבוד של מרכז קנדי על הישגים יוצאי דופן במהלך הקריירה. היא ישבה בחבר השופטים של תחרויות ווקאליות בינלאומיות ונתנה את חסותה לתחרות "זמר קרדיף העולמי" של ה-BBC. היא הקליטה הקלטות אולפן רבות, בעיקר לחברת דקה הלונדונית. בשנת 1961, נבחרה לאשת השנה של אוסטרליה .
סאת'רלנד נפטרה בביתה שבז'נבה ב-10 באוקטובר 2010
מריסקה ורס
מריסקה ורס (; 1 באוקטובר 1947 – 2 בדצמבר 2006), זמרת הולנדית אשר התפרסמה כסולנית של להקת Shocking Blue (בישראל נודעה הלהקה בשם "כחול מזעזע").
ביוגרפיה.
ורס נולדה בהאג לאב הונגרי צועני, ליוש ורס, שהיה כנר ולאם שנולדה בגרמניה להורים ממוצא צרפתי ורוסי. החלה את קריירת השירה שלה ב-1964 ובמשך ארבע שנים עברה במספר להקות אשר לא זכו להצלחה ולפרסום. ב-1968 הצטרפה ללהקת "כחול מזעזע" והחליפה את זמר הלהקה, פרד דה וילדה שהתגייס לצבא ההולנדי. מנהיג הלהקה, רובי ון לאוון, אשר גם כתב את המילים והלחנים לכל שיריה, העדיף לצרף דמות נשית דומיננטית ללהקה, בדומה לגרייס סליק מלהקת ג'פרסון איירפליין אשר זכתה באותה עת לפופולריות גדולה. בסוף 1969, כחלק מאלבומם השני "At Home" הקליטה הלהקה את השיר ונוס שהפך ללהיט בינלאומי ענק וכבש הן את רחבות הריקודים והן את פסגות המצעדים בארצות הברית ובמדינות רבות אחרות, כולל ישראל. ורס זכתה לפרסום רב הן בגלל יופייה וקולה החם והן בשל היותה סולנית לצד שלושה חברי להקה גברים. שירים נוספים של הלהקה, אשר זכו להצלחה, היו: "Long Lonesome Road" ו-"Send Me A Postcard", אשר התפרסמו לפני "ונוס" ו-Mighty Joe" ו-"Never Marry a Railroad Man" (זכה להצלחה בישראל בשם: "לעולם אל תנשאי לעובד רכבת") שהתפרסמו באלבום השלישי של הלהקה. בשנים שלאחר מכן, ראשית שנות השבעים, היו ללהקה עוד מספר שירים שזכו להצלחה.
ורס נחשבה, באותן שנים של "סקס, סמים ורוק'נ'רול", לתופעה יוצאת דופן בכך שלא עישנה והתנזרה מאלכוהול. במסעי ההופעות הרבים שערכה הלהקה ברחבי העולם, נהגה לשתות תה במהלך ההופעות.
ב-1974 התפרקה הלהקה וורס פנתה לקריירת סולו, מוצלחת הרבה פחות. ב-1984 התאחדה "כחול מזעזע" מחדש, איחוד שנחשב כמוצלח. ב-1993 הצטרפה כסולנית להרכב הג'אז "The Shocking Jazz Quintet" במשך השנים שלאחר מכן השתתפה מדי פעם באיחודים מחדש של "כחול מזעזע".
נפטרה ב-2 בדצמבר 2006, בגיל 59, כתוצאה ממחלת הסרטן.
ריצ'רד בונינג
ריצ'רד בונינג (Richard Bonynge, יש לבטא bonning) (נולד ב-29 בספטמבר 1930) הוא מנצח ופסנתרן אוסטרלי.
בונינג נולד בסידני. לאחר סיום לימודיו בתיכון לבנים בסידני נסע ללמוד מוזיקה בלונדון. הוא ויתר על המלגה שלו ללימודי מוזיקה, המשיך בלימודי פסנתר באופן פרטי ונעשה מדריך לזמרים. אחת הזמרות שהדריך הייתה ג'ואן סאת'רלנד, אותה ליווה באוסטרליה. השניים נישאו והיו לדואו שהופיע יחד ברסיטלים, עד שבונינג התקדם לקריירה של מנצח וניצח על רבות מהופעותיה של אשתו.
תחנת כוח גרעינית
תחנת כוח גרעינית היא תחנת כוח שמקור החום שלה הוא כור גרעיני. כמקובל בכל תחנת כוח תרמית, החום משמש ליצירת קיטור אשר מניע את טורבינת הקיטור אשר מחוברת לגנרטור חשמלי שמספק חשמל. על פי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א), נכון לאפריל 2014, יש 435 תחנות כוח גרעיניות פעילות ב-31 מדינות.
היסטוריה.
הפעם הראשונה בה יוצר חשמל על ידי כור גרעיני הייתה ב-3 בספטמבר 1948, באוק רידג' שבארצות הברית, וזוהי הפעם הראשונה בה תחנת כוח גרעינית שימשה להדלקת נורה. הניסוי הגדול השני התרחש ב-20 בדצמבר 1951, תחנת ניסוי ליד העיר ארקו שבמדינת איידהו, בארצות הברית. ב-27 ביוני 1954, החלה תחנת כוח גרעינית בברית המועצות לספק לראשונה בעולם, חשמל לרשת חשמל. התחנה הראשונה בעולם בקנה מידה מלא, נפתחה באנגליה ב-17 באוקטובר 1956.
מערכות.
ההמרה לאנרגיה חשמלית מתרחשת בעקיפין, כמו בתחנות כוח תרמיות קונבנציונליות. הביקוע בכור גרעיני מחמם את נוזל הקירור, אשר משמש להסעת החום אל מחוץ לכור. אמצעי הקירור יכול להיות מים, גז או אפילו מתכת נוזלית, תלוי בסוג הכור. נוזל קירור עובר אל טורבינת הקיטור ומחמם את המים על מנת ליצור קיטור. הקיטור שלא מנוצל עובר למעבה. המעבה הוא מחליף חום אשר מחובר לצד המשני כגון נהר או מגדל קירור. לאחר מכן המים נשאבים בחזרה והמחזור מתחיל שוב. מחזור מים-קיטור נקרא מעגל רנקין.
כורים גרעיניים.
כור גרעיני הוא מתקן ליצירת תגובת שרשרת גרעינית. השימוש הנפוץ ביותר לכורים גרעיניים הוא לייצור אנרגיה גרעינית ולהנעת ספינות.
כורים גרעיניים מתבססים לרוב על אורניום כדלק לתגובתה השרשרת. איזוטופ האורניום המשמש לתגובת שרשרת בדלק גרעיני הוא האיזוטופ אורניום-235 היותר נדיר והפחות יציב מאורניום-238. אורניום 235 נמצא בכמויות מעטות מאוד בטבע אך הוא הדלק של כורים גרעיניים.
הכור הגרעיני הוא לב תחנת הכוח.
מאחר שהביקוע הגרעיני יוצר רדיואקטיביות, ליבת הכור מוקפת במגן. היא סופגת קרינה ומונעת מחומר רדיואקטיבי להשתחרר לסביבה. בנוסף, כורים רבים מצוידים בכיפת בטון כדי להגן על הכור נגד מפגעים פנימיים והשפעות חיצוניות.
טורבינת קיטור.