ב-1942 הסתכסך והתכוון לפרוש מהסכם עם חברת ההקלטות RCA לאחר שהתאכזב מיכולת המסחור של החברה ביצירותיו ולאחר שהיה עד לכך שפעם נוספת הוא עומד בתודעה הציבורית בצילם של פסנתרנים אחרים, בהם ולדימיר הורוביץ. בנוסף, רובינשטיין הביע אכזבה מאיכות ההקלטות, וטען שאינן מתקרבות לקרסוליים של צפייה בקונצרט אמיתי. הוגשה לו הצעה להסכם הקלטות עם חברת קולומביה רקורדס אך לאחר תהייה ארוכה החליט להישאר עם ההסכם הקיים עם RCA. רובינשטיין פרץ מחדש לתודעה הציבורית ב-1944, כאשר העניק ביצוע לקונצ'רטו השלישי של בטהובן בניו יורק בניצוחו של ארטורו טוסקניני.
בתחילת 1945, זמן קצר לפני סיומה של המלחמה, רובינשטיין הוזמן לבית האופרה - יד זיכרון לנופלים בסן פרנסיסקו, להופיע בפני דיפלומטים מרחבי העולם לקראת ועידת ההקמה של האומות המאוחדות. באוטוביוגרפיה שלו כתב רובינשטיין שקודם החל הקונצרט חיפש ללא תוצאה לראות את דגל פולין בין דגלי מדינות האו"ם, אך פולין הצטרפה לארגון רק מספר חודשים לאחר מכן. בתחילת הקונצרט היה על רובינשטיין, לפי החיוב בממסד, לנגן את המנון ארצות הברית - "הדגל זרוע הכוכבים". מיד בסיום הנגינה של ההמנון פנה לקהל המאזינים, שהורכב מדיפלומטים מטעם האו"ם, וביקר אותם חריפות על כך שדגל מולדתו, שזה שנים נלחמת נגד כוחות הכיבוש של מדינות הציר, לא נמצא. לאחר מכן שב לפסנתר וניגן באיטיות את מזורקת דוֹמבּרוֹבסקי - היא המנון פולין.
השנים שלאחר המלחמה.
בשנת 1946 ניתנה לרובינשטיין אזרחות אמריקאית. הוא חידש את קביעתו ממלחמת העולם הראשונה וסירב לנגן בגרמניה שלאחר המלחמה משום שכמה ממקורביו נספו בשואה. בנוסף הרחיב את קביעתו והצהיר כי לעולם לא ינגן גם לא באוסטריה, וזאת על אף הערכתו התרבותית כלפי שתי הארצות האלו (הערכה שכללה הערצה עבור מוצרט). בתשובה לשאלה ב-1975 מדוע אינו מנגן בגרמניה ענה רובינשטיין:
ב-1949 רובינשטיין הצהיר, ביחד עם פסנתרים כגון הורוביץ ויאשה חפץ, כי הם לעולם לא יעבדו ביחד עם התזמורת הסימפונית של שיקגו אם זאת תעסיק את המנצח והמלחין הגרמני וילהלם פורטוונגלר, שהיה מקורב לאדולף היטלר והמפלגה הנאצית. רובינשטיין טען שאם פורטוונגלר היה אוהב ומאמין אמיתי בדמוקרטיה, הוא היה מפנה עורף לגרמניה הנאצית כפי שעשה תומאס מאן. ב-1954 שב רובינשטיין לפריז אותה אהב והתמקם בשדרות פוש. בתו אווה מתגוררת עד היום בפריז. בעונת ההופעות בין 1955 ל-1956 ערך חמישה הופעות גדולות בהן ניגן 17 מהיצירות האהובות עליו, שעליהן טען כי "לעולם אינן מזדקנות". הסיבוב החל בלונדון, המשיך בפריז והסתכם בקונצרט בניו יורק.
ב-1956, בעקבות מות סטלין ואוקטובר הפולני שהוביל לשחרור מתון של שליטת ברית המועצות על הרפובליקה העממית הפולנית, רובינשטיין חשב על האפשרות לבקר מחדש בארץ מולדתו, שמאז מלחמת העולם השנייה הייתה חלק מהגוש המזרחי במלחמה הקרה. כעבור שנתיים הוא אכן ביקר בפולין, ובביקור מלא רגש במולדתו שלאחר המלחמה הוא ביקר בקברו של שימנובסקי בבזיליקת סקאווקה. בהמשך הופיע בקונצרט שנכחו בו מאזינים עד אפס מקום וההתרגשות והקריאות שהשמיעו לעבר רובינשטיין לאורך ניגונו התבטאו בדברי עוזרו בסיום הקונצרט ש"זה נס שכולם נשארו בחיים אחרי הקונצרט הזה."
שנות השישים: "תור הזהב".
שנות ה-60 של המאה ה-20 נחשבות לשנות השיא של רובינשטיין ולתור הזהב של פעילותו והקריירה שלו בכלל. במהלך אותה העת ניתנו לו תוארי דוקטור לשם כבוד משמונה אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת ייל האמריקאית. ב-1961, בטווח של 40 יום, ביצע 10 קונצרטים באולם קרנגי הול בניו יורק. באותה העת גם הוקלטו מנגינותיו על יצירות הנוקטורנים של שופן. רובינשטיין תמך בתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח באמריקה וביצע שני קונצרטים שכל הרווחים מהם הועברו לידי האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים - NAACP.
בשנת 1960 עורר רובינשטיין שערורייה בעולם המוזיקה כאשר שימש כאחד השופטים בתחרות שופן בוורשה. חבר השופטים החליט לתת את הפרס למאוריציו פוליני, אך רובינשטיין, שחלק על מסקנה זו, יצר בו במקום פרס על שם עצמו, "פרס ארתור רובינשטיין", ואותו העניק לפסנתרן שאותו העדיף באותה תחרות - מישל בלוק. לימים חזר בו רובינשטיין משיפוטו וקשריו עם פוליני היו טובים. מאז מהפכת אוקטובר ועליית ברית המועצות, אנשי אומנות מערביים לא הוזמנו לרוסיה. מ-1917 עד 1964 רובינשטיין ביצע רק קונצרט אחד ברוסיה, שנערך כאמור ב-1932 במוסקבה. ההרגעה ביחסי הגושים במלחמה הקרה לקראת אמצע שנות השישים ומדיניות ההפשרה של חרושצ'וב, אפשרו לרובינשטיין לשוב ולבצע קונצרט ברוסיה. רובינשטיין העריך את הטעם התרבותי של העם הרוסי והתרגש מהאפשרות לנגן שוב בפני קל מאזינים רוסי. בספטמבר 1964 הגיע לרוסיה וביצע סדרת קונצרטים במוסקבה ובהמשך עוד שני קונצרטים בלנינגרד. בעת ביצוע סונאטה מס' 2 של שופן בקונסרבטוריון של מוסקבה שכח קטע והתגבר על כך בעזרת אלתור תחלופה. מהלך זה תאם לאמרתו המפורסמת:
אף כי התפרסם בעיקר כסולן, גם במוזיקה קאמרית היה רובינשטיין משכמו ומעלה, וניגן עם מוזיקאים גדולים כמו הנריק שרינג, יאשה חפץ וגרגור פיאטיגורסקי. פרט ליצירותיו של שופן, אשר על ביצועיהן עיקר תהילתו, הקליט רובינשטיין גם יצירות משל בטהובן, ברהמס, שוברט, שומאן ודבוז'אק. ב-1969 התפרסם ספר דוקומנטרי צרפתי על חייו של רובינשטיין בשם "אהבת החיים - ארתור רובינשטיין" ("L'Amour de la vie – Artur Rubinstein").
פעילות מאוחרת, פרישה ויחסו לישראל.
התדרדרות במצב הראייה והשמיעה אילצו אותו לפרוש מן הבמה בשנת 1976, ומאוחר יותר התעוור לחלוטין. בשנת 1977, בגיל 90, זנח רובינשטיין את אשתו בת ה-69 לטובת אשה צעירה בשם אנבל ווייטסטון (כיום ליידי אנבל וויידנפלד), אז בת 33, ועבר להתגורר אתה בז'נבה, שווייץ, עד מותו. היא עזרה לו לכתוב את החלק השני של האוטוביוגרפיה שלו - "שנותי הרבות" (1980) שאותה הקדיש לה.
באמונתו האישית היה רובינשטיין אגנוסטי והתגאה במורשתו היהודית. רובינשטיין היה ידיד גדול ונאמן לישראל. הוא נודע בעולם כפסנתרן יקרן, אך את כל הופעותיו עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית תרם ללא תמורה. הוא בנוסף גם העביר שיעורי מאסטר במרכז למוזיקה ירושלים. רובינשטיין הזדעזע מאירועי השואה ואובדן בני משפחתו למכונת ההרג של גרמניה הנאצית. השואה הותירה בו רושם עז עד לסוף חייו והוא מעולם לא הפר את החלטתו שלא להופיע בגרמניה או באוסטריה. במלחמת ששת הימים, כשהיה בן 81, שלח להיכל התרבות מברק:
ערוב ימיו ופטירתו.
רובינשטיין מת בז'נבה, שווייץ, ב-1982, בן 95. גופתו נשרפה, ועל פי בקשתו הובא אפרו לקבורה בישראל. ידידו הטוב ראש עיריית ירושלים טדי קולק דאג להטמנת האפר בכד באדמה ובמקום הוצבה מצבה עליה חרותים שמו ותאריכי הולדתו (1887) ומותו (1982) של רובינשטיין. הקבר שוכן בחלקת יער שנקראת על שמו של רובינשטיין, סמוך למושב עמינדב. מקברו נשקפת תצפית מרהיבה על יערות האזור, ובמקום הקרוי על שמו "מצפה רובינשטיין" הוקמה אנדרטה צנועה לזכרו, המתארת מקלדת פסנתר קמורה בצורת גלים.
בישראל נערכת אחת לשלוש שנים תחרות פסנתר בינלאומית יוקרתית על שמו.
פרסים.
פרסי גראמי.
פרס גראמי על הביצוע הטוב ביותר של מוזיקה קאמרית
פרס גראמי על ביצוע סולו אינסטרומנטלי הטוב ביותר
ניקולו פאגאניני
ניקולו פאגאניני (באיטלקית: Niccolò Paganini; 27 באוקטובר 1782 - 27 במאי 1840) היה כנר וירטואוז, גיטריסט ומלחין איטלקי. פאגאניני נחשב לאחד מגדולי הכנרים בכל הזמנים ואחד מגדולי הווירטואוזיה של זמנו. ביצירותיו השאיר פאגאניני חותם של טכניקות נגינה מודרניות ובכך תרם רבות להתפתחות טכניקות הנגינה על הכינור. כנרים נוספים כגון פבלו סרסטה הושפעו רבות מטכניקות הנגינה של פאגאניני, וטכניקות אלו ניכרות בכתיבתם. פאגאניני וכתביו היוו השראה רבה על מוזיקאים ומלחינים רבים.
ביוגרפיה.
ניקולו פאגאניני נולד בג'נובה שבאיטליה ב-27 באוקטובר 1782. אביו, שהיה חובב מוזיקה ובעל חנות, לימד אותו לנגן בכינור בגיל 7, ופאגאניני החל להלחין בטרם מלאו לו 8 שנים. בגיל 12 פאגאניני ניגן את הקונצרט הפומבי הראשון שלו. בגיל הנעורים למד ממספר מורים. במהרה הוא התפרסם ברחבי איטליה, אך הוא לא הצליח להתמודד עם הצלחתו והחל לשתות לשוכרה ולהמר. הקריירה של פאגאניני ניצלה בזכות גברת שזהותה לא ידועה שלקחה אותו תחת חסותה באחוזתה, שם הבריא והמשיך ללמוד נגינה בכינור למשך מספר שנים. באותו הזמן, למד גם לנגן בגיטרה.
בגיל 23 חזר פאגאניני לעסקי המוזיקה, כשהיה המורה למוזיקה של אחותו של נפוליאון בונפרטה. במהרה היה פאגאניני לאגדה בשל שליטתו המופלאה בכינור, ובשנים 1828 – 1834 הוא ניגן מאות קונצרטים בערים הגדולות של אירופה. בשנים אלה הופיע בין השאר בכורה במילאנו (1813), וינה (1828) ולונדון ופריז (1831). פאגאניני היה בין המוזיקאים הראשונים, אם לא הראשון שבהם, שהיה לנגן הנודד בין מדינות שונות כאמן בודד, ללא ליווי מוזיקלי. פאגאניני עשה הון רב כמוזיקאי נודד, והצליח למשוך אל עצמו קהל רב.
במופעיו היה נוהג פאגאניני לנגן אחת מיצירותיו עד סופה על הכינור, לקרוע מיתר אחד ולאחר מכן לנגן שוב את כל היצירה על מספר המיתרים הנותרים עד שניגן יצירה שלמה על מיתר אחד.