בית המדרש ה"חדש"- היה בניין גדול ויפה ומרכז תורה בשעתו, אולם במלחמת העולם הראשונה חרב הבניין לחלוטין ולא נבנה אחר במקומו.
"מניינו של הרב" - מניין קבוע, התקיים בחדר מיוחד בביתו של הרב ר' אלישע הלברשטאם. התקיימו בו תפילות בשבתות וחגים, ובימי החול תפילות מנחה ומעריב. אמנם הרב התפלל בקביעות בבית המדרש הישן, אך במניין שבביתו ערך סעודות ("טיש" ) לחסידים וכן סעודה שלישית מדי שבת, שמשכו תמיד הרבה מקורבים וחסידים.
"בית המדרש בני אמונה וגומלי חסדים", שהיה ידוע גם בשם "בעשטער בית מדרש" נבנה בימי המחלוקת על הרבנות הראשית בעיר, כפי שתואר לעיל. היה זה בניין רחב ידיים, והתקיימו בו תפילות ושיעורים בעיקר בשבתות וחגים.
"בית תפילה פועלי אגודת ישראל" - התקיים בבניין שהוקם על ידי "איגוד בעלי מלאכה" והמתפללים בו היו חברי איגוד זה.
מניינים נוספים שהתקיימו בקביעות, בעיקר בשבתות וחגים, היו "מניין תלמוד תורה, בית המדרש אגודת אחים" (בפרוור העיר, "זאוודז'ה"), מניין של חסידי בעלז מניין של חסידי באבוב, מניין "המזרחי" (שהתקיים במועדון צעירי "המזרחי"), מניין ומועדון של צעירי "אגודת ישראל" ומניין ומועדון של "פועלי אגודת ישראל".
מוסדות לימוד.
החינוך היהודי בגורליצה בכללו, היה מושתת - כמו ביתר ערי פולין - על שתי "רשויות": על בית הספר הפולני, בו נלמדו הלימודים הכלליים, ועל ה"חדר" שבו למדו לימודים תורניים בלבד.
היו בעיר "חדרים" פרטיים של מלמדים, אך בין ה"חדרים", מקום מכובד היה ל"תלמוד תורה", ששכן בבניין יפה בן שתי קומות ובו למדו מחזורים של תלמידים, כשהם מתחילים מלימוד "אלף בית" ויוצאים את המוסד עם ידיעות בגמרא ותוספות. רבים מתושבי העיר תרמו בעין יפה למוסד זה.
הנערים בוגרי ה"חדר" יכלו להמשיך את לימודם ב"ישיבות קטנות" בבית המדרש או בבתי חסידים, כמו ישיבת "עץ החיים" בבית חסידי באבוב בעיר.
מוסד דומה ל"תלמוד תורה" היה "חדר יסודי התורה", שהיה מיסודה של "אגודת ישראל". צוות המורים והמחנכים בחדר זה היו כולם בוגרי הסמינריון הדתי למורים בוורשה, מוסד של "אגודת ישראל". המוסד המקביל לו, לחינוך בנות, היה בית ספר "בית יעקב" מיסודה של שרה שנירר. המוסד החל לפעול לאחר מלחמת העולם הראשונה והיה בזמנו רעיון חדש, אך התקבל בגורליצה. מלבד בית הספר, הפעילה "אגודת ישראל" מועדון פעילות חברתי לבנות, שנקרא "בנות אגודת ישראל". בנוסף, הפעילה אגודת ישראל ישיבה לצעירים בעיר, שפעלה במתכונת של הישיבות הליטאיות.
מיסודה של תנועת "המזרחי - הפועל המזרחי" הוקם בעיר "חדר עברי", בו למדו בשיטות פדגוגיות חדשות אבל ברוח היהדות המסורתית. החדר העברי בא לענות על דרישות הזמן. הלימוד בחדר המסורתי התבסס רק על לימוד הגמרא, ולא נלמדו בו מקצועות אחרים כגון תנ"ך, תולדות עם ישראל או ספרות עברית. בתקופת ההתעוררות הלאומית משכו נושאים אלה את הנוער, ורבים הלכו והתרחקו מהמסורת. מטרת החדר העברי, שהוקם על ידי הסתדרות "המזרחי" הייתה לשלב בין המסורת לרעיונות הלאומיים. הקמת מפעל זה הייתה כרוכה במאמצים רבים, אך לבסוף, בשנות השלושים, נחנך בניין מרווח עבור החדר העברי, שהלימודים בו התנהלו בעברית. זה היה חידוש מהפכני בזמנו. מבנה המוסד שימש גם כמועדון תרבות לחברי המזרחי, ובשבתות וחגים שימש כבית כנסת לציבור גדול של מתפללים.
עם התעוררות הציונות, נוסד בית ספר עברי בגורליצה, שנקרא "שפה ברורה". זה היה מעין חדר מתוקן, והוא התקיים שנים אחדות.
בעיר פעלה גם גימנסיה ממשלתית שכ-10-12% מתלמידיה היו יהודים, שבחלקם הגדול היו מצטיינים. בגימנסיה לימדו גם שלושה מורים יהודים - פרופ' הנריק פוגל, שלימד טבע ובוטניקה, מארק קצור, שלימד מתמטיקה ולייב ציילר, מורה לדת ישראל, שלימד את קבוצת היהודים תולדות ישראל וקטעי תפילה בעברית. איש משלושתם לא שרד את השואה.
בקהילה פעלה גם ספרייה ציבורית, "ספריית נשים לאומיות", שנוהלה וטופחה על ידי נשים משכילות. הספרייה כללה אלפי כרכים של ספרות יפה, שירה, פרוזה וספרי מדע בעברית, יידיש, גרמנית ופולנית. והייתה פתוחה שלוש פעמים בשבוע. הנשים שעבדו בה עשו מלאכתן בהתנדבות.
תנועות נוער.
בנוסף למוסדות הלימוד הרשמיים שתוארו לעיל, פעלו בעיר בשנות השלושים גם תנועות נוער, שנתנו מענה חברתי לנוער, בהתאם למפלגות שהיו פעילות באותם ימים בפולין, ובגורליצה בכלל זה: אגודת ישראל, שהפעילה את "צעירי אגודת ישראל"; "פועלי אגודת ישראל" שהפעילה "קיבוץ הכשרה" לקראת עלייה לארץ ישראל; "תנועת המזרחי" בעלת האוריינטציה הציונית שהפעילה את "צעירי המזרחי", את "ברוריה"- ארגון בנות "המזרחי", וחוות הכשרה לקראת עלייה לארץ ישראל; "בר כוכבא" - ארגון הנוער הסוציאליסטי, "הנוער הציוני" ו"עקיבא" בחסות ההסתדרות הציונית - חברים משתי תנועות אלו הזינו אחר כך את קן "השומר הצעיר", שנוסד בעיר ב-1931. קודם לכן, בראשית שנות העשרים, פעלה בעיר "השומר"- תנועה צופית על רקע ציוני. ב-1934 נפתח גם קן של תנועת בית"ר בגורליצה מיסודה של התנועה הרוויזיוניסטית.
ארגוני קהילה וחסד.
כמו בכל קהילה, גם בגורליצה פעלה "חברה קדישא", שדאגה ל"חסד של אמת", דהיינו, לקבורת הנפטרים.
שתי קופות גמילות חסדים (גמ"ח) נתקיימו בעיר. האחת – "גמילות חסדים גורליץ" והשנייה - "גמילות חסדים של בני אמונה וגומלי חסדים". שתי הקופות הגישו עזרה תמידית ליהודי העיר, לסוחרים זעירים, לבעלי מלאכה ולכל נזקק, בצורת הלוואות של סכומים ניכרים לזמנים ממושכים ללא ריבית. יהודי העיר תרמו בעין יפה וככל יכולתם לשתי קופות אלו, שמצדן העמידו על רגליהן הרבה משפחות מהשכבות הבינוניות והעניות. מלבד קופות הגמ"ח העירוניות, היו קופות גמ"ח פרטיות שהחזיקו עשרות בעלי הבתים בעיר, והללו תמכו בכל יהודי שפנה אליהם ולא השיבו פניו ריקם.
במסגרת מעשי הצדקה הפרטיים, ראוי להזכיר כאן את מפעלו של ד"ר שמחה הולנדר, שהיה רופא העיר, וייסד ואף קיים – כמעט בעצמו - בית מחסה לילדים יתומים, עניים ועזובים. הוא אסף כסף למוסד זה, דאג להקמת המבנה ולצורכי הילדים שאסף לתוכו. הוא אמנם קיבל תקציב כלשהו מעיריית גורליצה, ואולי גם מהקהילה, אך עדיין נשא בעול של דאגה לכלכלת המוסד ולרווחת הילדים. הוא המשיך את מפעלו גם זמן מה במהלך השואה.
חברות צדקה נוספות שהיו בעיר, היו "חברת מרבה צדקה" וחברת "הכנסת אורחים". שתי אלו דאגו לעניים שהגיעו מדי יום – מחוץ לגורליציה לקבץ נדבות בעיר, וספקו להם תרומה בעין יפה וגם ארוחה ומקום לינה אצל אחד מבעלי הבתים בעיר.
חברת "ביקור חולים" וחברת "לינת הצדק" עסקו בסיוע לחולים - טיפול בחולה ובמשפחתו, עזרה במימון צורכי רפואה למשפחות עניות. לצידן התקיימה חברת נשים "פרויען פאריין" שטיפלו בעיקר ביולדות עניות, בנשים חולות ובילדים חולים.
כמו כן התקיים בעיר "בית זקנים", בו גרו אחדים מזקני העיר ואתם קשישים חשוכי מרפא שמסיבות שונות לא מצאו את מקומם בחיק המשפחה.
גורל יהודי הקהילה בשואה.
כיבוש האזור והשפעתו על הקהילה.
בימים הראשונים של ספטמבר 1939, עזבו כשליש מיהודי העיר את גורליצה, כשפניהם מועדות מזרחה, לכיוון הגבול הרוסי, אך רבים מהם שבו לעיר. כ-160 מהם נתפסו על ידי הגרמנים ונרצחו ליד דינוב (Dynow), ב־14 בספטמבר 1939.
הגרמנים כבשו את גורליצה ב-7 בספטמבר 1939, ורדיפת היהודים לא אחרה לבוא. ב-14 בספטמבר 1939, שהיה ראש השנה ת"ש, שרפו הגרמנים את בית הכנסת, וכ-50 יהודים נהרגו בשרפה. כעבור כשבוע, ב-22 לחודש זה, נורו למוות עוד חמישה יהודים. הגרמנים החלו לחטוף יהודים לעבודות כפייה מבזות (טאטוא רחובות וכיוצא בזה), להתעלל ביהודים (לגזוז את זקניהם), לגזול את רכושם ולהחרים את עסקיהם. מצבות בית העלמין היהודי נעקרו ממקומן ושימשו לאבני מדרכה בעיר. חנויות היהודים סומנו במגן דוד, והורשו לפעול עד 1940. החנויות הופעלו על ידי נשים, כי הגברים פחדו מחטיפה לעבודות כפייה. במהלך סתיו 1939 הגיעו לגטו עוד פליטים יהודים ממערב פולין.
בינואר 1940 נצטוו היהודים לשאת סרט לבן עם מגן דוד כחול על זרועם השמאלית. הוקמה משטרה (שירות סדר יהודי) ומונה יודנראט. היודנראט מנה שבעה חברים ובראשם עמד עורך הדין הציוני ד"ר הנריק ארנולד. באפריל 1940 הוכפף היודנראט של גורליצה ליודנראט המרכזי בנפת יאסלו (Jaslo). היודנראט סיפק לגרמנים בין 100 ל-300 עובדים מדי יום, וכך נמנעה חטיפה אקראית של יהודים מן הרחוב. יהודים אלה הועסקו במנסרות של חברת "הובאג" (Hobag) הגרמנית, במפעל לנייר זפת (שהיה בבעלות של יהודי עד שהוחרם), ובעבודות תחזוקה וסלילה.
היודנראט יצר קשר עם הארגון היהודי לעזרה הדדית-  Juedische Soziale Selbsthilfe (יס"ס) בקרקוב, הפעיל מרפאה ומטבח ציבורי, וחילק חבילות מזון לנזקקים. בסוף 1940 עבדו במרפאה שני רופאי שיניים.
בסתיו 1940 חיו בגורליצה כ-4,000 יהודים, ובדצמבר נפתח בה בית ספר יהודי, שכנראה נסגר לקראת סוף 1941. בבית הספר לימדו עברית וסיפקו לילדים ארוחות מקרקוב.
ביולי 1941 גרשו הגרמנים מהעיר 160 יהודים עניים לבובובה (Bobowa), וקבוצה נוספת גורשה ב־7 באוגוסט לבייץ' (Biecz), לבובובה ולז'פייניק שטז'יז'בסקי ( Rzepiennik Strzyżewski).
הגטו.
הקמת הגטו החלה ביולי ונשלמה באוקטובר 1941, ובתחילה היה זה גטו פתוח. האזור שיועד למגורי היהודים היה "דבורז'יסקה". לקראת סוף 1941 רצחו הגרמנים את ד"ר ארנולד, ראש היודנראט, במשרדו, לאחר שזה סירב לציית להם ולהגדיל את מכסת עובדי הכפייה. במקומו נתמנה ליו"ר היודנראט ד"ר בלך (Blekh).
בסוף 1941 או בתחילת 1942, הוקם בית חולים קטן ליהודים. כמאה יהודים נרצחו בעיר בתחילת 1942 במספר תקריות שונות.