לצד הצריחים פיתחה האדריכלות הגותית את הצריחונים, שנראו כמו צריחים קטנים, ושימשו הן לקישוט והן לסיוע בהפניית העומסים על התמיכות הדואות כלפי הקרקע.
לקראת סוף ימי הביניים ותחילת הבארוק התפתחו צריחים מחודדים חלקים הבנויים מפירמידות בנות 4 צלעות, ללא קרוקטים או מרקם תחרה, צריחים אלה רווחו במזרח גרמניה, שווייץ, אוסטריה ובמרכז ומזרח אירופה. בתקופת הבארוק שוכללו צריחים אלה וכללו כיפות או בליטות כדוריות באמצע וצריחי-משנה באמצע ומסביב.
הצריחים המודרניים הם דמוי מחט ארוכה וחדה, ולרוב צורתם כחרוט צר מאוד (לעיתים החרוט קטום).
היסטוריה.
השימוש הנרחב בצריחים החל בימי הביניים באדריכלות הגותית, בה קתדרלות רבות עוטרו במספר צריחים גבוהים ומאות צריחונים כל אחת שהקנו להן תחושה של גובה, אווריריות ושאיפה השמיימה. הצריחים דמו במראה לראש חץ המפלח את השמיים, ולצופה המודרני יזכירו אף חרטום של טיל העומד עוד רגע להמריא אל על. מאז לא נס ליחם של הצריחים והם נשארו באופנה, למרות דעיכה זמנית בתקופות הרנסאנס והבארוק בהן העדיפו כיפות על צריחים מחודדים. במאה ה-19, במסגרת גל התחייה הגותית ובזכות היכולת לממש חלומות עתיקים באמצעות טכניקות בנייה חדשות, שופצו והושלמו צריחים של קתדרלות רבות, בהן: קתדרלת קלן (עם זוג צריחים המתנשאים לגובה 157 מטר), קתדרלת רגנסבורג (עם זוג צריחים המתנשאים לגובה 105 מטר), קתדרלת רואן (בעל צריח מצלב המתנשא לגובה 151 מטר), המינסטר של אולם (בעל מגדל ובראשו צריח המתנשא לגובה 161 מטר) ואפילו קתדרלת נוטרדאם דה פריז (צריח מצלב מסוג "פלש" שנבנה על ידי ויולה לה-דוק ומתנשא לגובה 93 מטר).
באנגליה, הצריח המחודד המפורסם ביותר הוא זה של קתדרלת סולסברי, המתנשא לגובה 123 מטר. הוא נבנה בשנים 1320–1380 והיה הגבוה בתקופתו. עוד צריח מפורסם הוא זה של קתדרלת לינקולן, שהתנשא לגובה 160 מטר והיה הגובה בעולם, אך קרס ב-1549. צריחים דומים אך קטנים יותר נבנו בערים אחרות בבריטניה אך רבים מהם קרסו ולא נותר מהם זכר.
בתחילת הרנסאנס השימוש בצריחים מחודדים לא היה מוגבל לבריטניה בלבד. האופנה התפשטה בכל רחבי אירופה. באנטוורפן נבנה צריח בגובה 123 מטר, והיה הגבוה בארצות השפלה למעלה מ-500 שנה. בין השניים 1221–1457 נבנו בקתדרלת בורגוס בספרד זוג צריחי תחרה, בעלי פיתוחי אבן עשירים. בקתדרלת שארטר מצוי צריח מחודד גותי מהמאה ה-16 הבנוי כחרוט (הצריח הצפוני) לצד צריח פירמידי גותי מוקדם מהמאה ה-12 (הצריח הדרומי).
באיטליה, הצריחים לא זכו לעדנה רבה, ונדחו לטובת הסגנון הקלאסי, כמו רוב הסגנון הגותי שנשאר מאפיין של צרפת, גרמניה ומרכז אירופה. ניסיונות לערבב בין האדריכלות הקלאסית לצריחים אירעו רק מאוחר יותר, במאה ה-19. ב-1822 בלונדון, ג'ון נאש (אדריכל) בנה את כנסיית כל הנשמות בלנגהאם פלייס (All Souls' Church, Langham Place), רוטונדה קלאסית עם עמודים יונים ובראשה צריח שנתמך בידי עמודים קורינתיים.
ניתן למצוא צריחים גם כמבנים עצמאיים (למרות שמקובל להתייחס למבנים כאלה כאל מגדלים). אחרי שבמערב גילו מחדש את האדריכלות המצרית במאה ה-19 והתלהבו ממנה, מגדלים בצורת אובליסק זכו לעדנה. לעיתים, אובליסקים מקוריים הובאו ממצרים והוצבו בערים כמו לונדון או ניו יורק. באדריכלות של המאה ה-19 והמאה ה-20 לעיתים גם גורדי שחקים עוטרו בצריח מחודד או כותרת בראשם כדי להוסיף לתחושת הגובה. לעיתים הוצבו אנטנות דמויות שפיץ בראש גורדי שחקים, שנראו כמו צריחים חדים ודקים. במבנים כמו מחט החלל בסיאטל, וושינגטון ומגדל החירות (שיתנשא לגובה 1776 רגל, לזכר קורבנות פיגועי 11 בספטמבר) הצריח מסמל כוח ציבורי ותקווה.
נכון להיום, הצריח הגבוה בעולם שהוא חלק מאדריכלות של בניין אחר הוא הצריח הממוקם על מגדל Q1 בגולד קוסט באוסטרליה.
הר הסוכר
הר הסוכר (בפורטוגזית: Pão de Açúcar), או חרוט הסוכר, הוא הר השוכן בעיר ריו דה ז'ניירו בברזיל. נופם של חופי ריו הנשקף מפסגת הר הסוכר הפך אותה (יחד עם פסגת הקורקובדו) לאחת משתי הפסגות המפורסמות בעיר. מבחינה גאולוגית הר הסוכר הוא הר בדד עשוי גרניט, והוא מתנשא לגובה של 396 מטר מעל פני הים.
הר הסוכר נקרא כך מכיוון שהוא מזכיר חרוט סוכר מזוקק, בדומה לאלו שיוצרו בבתי החרושת לסוכר בברזיל בתקופה הקולוניאלית. הסבר אחר לשמו של ההר הוא הקרבה שלו למילים Pau-nh-acuqua ("גבעה גבוהה") בשפת הטופי-גוארני.
ניתן לעלות לפסגת ההר ברכבל הר הסוכר (בפורטוגזית: bondinho - בּוֹנְגִ'ינְיוּ) בעל חלונות זכוכית שקופים. הרכבל יוצא מרובע אורקה (Urca) ועושה את הדרך בת 1,400 המטרים לפסגת הר הסוכר עם עצירה אחת בפסגת הר אורקה (Morro da Urca).
ההר נחשב אטרקציה למטפסים, ובתחתיתו ממוקם אחד מאתרי הטיפוס העירוניים הגדולים בעולם, עם יותר מ-270 מסלולי טיפוס שונים.
אצטקית
החור השחור של כלכותה
החור השחור של כלכותה הוא צינוק, 5.5 מטרים אורכו ו-4.5 מטרים רוחבו, שבתוכו נספו 123 בריטים ביום אחד.
ראשיתה של כלכותה בשנת 1690 בהיאחזות חברת הודו המזרחית הבריטית בתחום שבו לא היו אלא שלושה כפריים דלים, שאחד מהם נקרא קליקאטה. בשנת 1696 בנתה שם החברה את מצודת ויליאם (על שם ויליאם השלישי). במאה ה-18 הפך המבצר שבמחוז בנגל למרכז מסחרי חשוב, למורת רוחו של שליט מקומי (נאוואב) שכמוהו עדיין שלטו ברבים מן המחוזות בהודו, וחלקם לא אהדו את הסוחרים בני ארצות שונות שהתחרו בניצול עושרה של מולדתם.
כשמבוקש הודי ברח אל כלכותה בשנת 1756 סירב מושלו הבריטי של המבצר להסגירו לידי הנוואב של בנגל, סיראג' אוד-דאולה, שירש את השלטון מדי סבה של אשתו, עלי וארדי חאן. הנוואב החליט לפתוח במתקפה. ב-20 ביוני אותה שנה כבש צבאו את המצודה. רוב הבריטים הצליחו להימלט אך 146 מהם (מרביתם הודים בשירות חברת הסחר) נישבו. הם נכלאו בצינוק של בית הסוהר בתוך המצודה. כל הלילה נאבקו בחום הכבד על מעט אוויר שנכנס משני חלונות קטנים. למחרת בבוקר הוצאו משם רק 23 אנשים חיים. על מספר העצורים ומספר הניצולים ישנה מחלוקת, ולא ברור האם היה זה בידיעתו של סיראג' אוד-דאולה, אולם המיתוס התקבע כנקודת מפנה וכטראומה בריטית. שנה אחרי כן חזר רוברט קלייב וכבש את כלכותה, בסמנו את ראשית המעבר מחברת סחר לישות קולוניאלית.
הצינוק נהרס בבניית מבצר ויליאם החדש. מונומנט שנבנה לזכר האירוע בכיכר דלהאוז (היום גן ע"ש שלושה מוצאים להורג - B.B.D. Bage) ב-1901 נהרס בשנות הארבעים ושוחזר בחצר כנסיית סנט ג'ון הסמוכה.
מתאו אלמן
מתאו אלמן (בספרדית: Mateo Alemán; 1547 – 1615) היה סופר ספרדי.
ביוגרפיה.
מתאו אלמן היה בן למשפחת אנוסים מסביליה. בשנת 1564 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה המקומית, ואחר עבר ללמוד בסלמנקה. ב- 1571 נשא לאישה את קטאלינה ד'אספינוסה, אך נישואים אלה לא היו מוצלחים והוא סבל מקשיים כספיים. מ-1571 עד 1588 שימש כפקיד במשרד האוצר הספרדי. ב-1594 נעצר באשמת מעילה, אך שוחרר במהרה. בשנת 1599 התפרסם חלקה הראשון של יצירתו הידועה ביותר, "השודד" או "חייו של גוסמאן מאלפראצ'ה". יצירה זו היא הראשונה, שאין מחלוקת על השתייכותה לז'אנר הרומן הפיקרסקי הספרדי. הספר הודפס בשש עשרה מהדורות בחמש השנים לאחר צאתו לאור, והשפיע רבות על הספרות בת הזמן. ב- 1600 תורגם לראשונה לצרפתית, ובשנת 1604 התפרסם חלקו השני. באותה שנה פרסם את חיבורו "אנטוניו הקדוש מפאדובה" ואת גרסתו לשני מזמורי תהילה של הורטיוס.
בשנת 1608 היגר למקסיקו והקים בה בית דפוס. ב-1609 פרסם בעיר מקסיקו את חיבורו "אורטוגרפיה קאסטלאנה" שעסק ברפורמה של הדקדוק הספרדי.
יצירת המופת שלו, "חייו של גוסמאן מאלפראצ'ה" תורגמה שוב לצרפתית ב-1619 על ידי המשורר ז'אן שאפלן. ב-1623 היא תורגמה ללטינית ובאותה שנה לאנגלית על ידי ג'יימס מאב.
ולס דה גוורה
וֶלֶס דה גוורה (בספרדית: Luis Vélez de Guevara;
1 באוגוסט 1579 – 10 בנובמבר 1644), סופר ומחזאי ספרדי.
ולס היה בן למשפחת אנוסים. בשנת 1596 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת אוֹסוּנה, ואחר החל לעבוד אצל ההגמון של סביליה. הוא שירת כחייל באיטליה ובאלג'יריה, ושב לספרד בשנת 1602.
הוא כתב כ-400 מחזות לפי שיטתו של לופה דה וגה, ונושאי רובם לקוחים היו מתולדותיה של ארצו. הידוע שבהם הוא "למלוך לאחר המוות" על תולדותיה האגדיות והרומנטיות של אינס דה קסטרו ואהבתה האומללה לנסיך דון פדרו מפורטוגל. המפורסמת בעבודותיו היא "השד הצולע" (El Diablo cojuelo) משנת 1641. זהו רומן פיקרסקי מחוכם שנכתב בנימה סטירית בסגנון שנון ומזהיר ובדמיון רב. בהתבססו על רומן זה חיבר הסופר הצרפתי אלן-רנה לסאז' את "השטן הצולע" (Diable boiteux), יצירה עצמאית שבה מעוצבות בתוך ההווי החברתי של מדריד דמויותיה הטיפוסיות של הבורגנות הצרפתית במאה ה-18.
כחול הזקן
כחול הזקן הוא שמה של אגדה מתוך "סיפורי אמא אווזה" מאת שארל פרו, שהופיעה מאוחר יותר גם במעשיות האחים גרים. האגדה היא אבטיפוס של סוג מוטיב עלילתי 312 לפי שיטת סיווג ארנה-תומפסון.