בן-עמי נולדה בהודו וגדלה בארצות הברית, בת להורים יהודים קונסרבטיבים, עובדי מחלקת המדינה של ארצות הברית. סיימה תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטת פרינסטון וזכתה במלגת פולברייט.
ב-1992 עלתה לישראל וסיימה תואר שני בגאוגרפיה מאוניברסיטת חיפה.
ב-1998 סיימה קורס הצוערים של משרד החוץ ובתפקידה הראשון שימשה מזכיר שני בשגרירות ישראל בחוף השנהב. בהמשך שירותה במשרד החוץ שימשה קונסול ישראל במונטריאול, עבדה בדסק צפון אמריקה, כיהנה כדוברת שגרירות ישראל בצרפת, סגנית מנהל מחלקת זכויות האדם ויועצת מדינית לשר החוץ אביגדור ליברמן.
באוגוסט 2014 מונתה לשגרירת ישראל באורוגוואי.
בן-עמי נשואה לליאור ואם לשלוש בנות. בתקופת שהותה בחוף השנהב לקה בן זוגה בתסמונת גייאן-בארה לאחר שתיית מים מזוהמים ונותר משותק.
נינה בן עמי
וילם ואן מארן
וילם גררדוס ואן מארן (בהולנדית: Wilhelm Gerardus van Maaren; 10 באוגוסט 1895 - 28 בנובמבר 1971) היה איש ניקיון שעבד בסניף אמסטרדם של חברת אופקטה. התפרסם בשל היותו החשוד העיקרי בהסגרת אנה פרנק ומשפחתה לשלטונות הכיבוש הנאציים בהולנד.
תקופת מלחמת העולם השנייה.
בסניף חברת אופקטה ברחוב פרינסנחראכט 263, הסתתרו בשנות מלחמת העולם השנייה והשואה שתי משפחות יהודיות: משפחת פרנק (אנה והוריה אוטו פרנק ואדית פרנק ואחותה מרגוט פרנק), ומשפחת ואן-פלס, וכן יהודי נוסף בשם פרידריך פפר. מרבית העובדים בבניין, כולל יאן חיס, ויקטור קוגלר, מיפ חיס, בפ ווסקאול ויוהנס קליימן היו שותפים לסוד וסייעו בכלכלת המסתתרים. שותף נוסף לסוד היה אביה של בפ, יוהנס ווסקאול אשר היה המנקה במחסני החברה ובנה עבור היהודים את המסתור. באביב 1943 לקה ווסקאול בסרטן סופני, והחברה שכרה את שירותיו של ואן מארן כמנקה החדש.
בשל אופיו הערמומי, איש מהמסתתרים ומעובדי החברה לא חיבב את ואן מארן מההתחלה. הוא נהג לגנוב מוצרים, ומהר מאוד החל לחשוד שיש דיירים סודיים בבניין. הוא בילה את רוב זמנו בניסיון לגלות מי מסתתר באגף הסודי של הבניין, ונהג להציב מלכודות קטנות כדי לגלות אם אנשים מסתובבים בו בלילות. אנה פרנק מזכירה אותו בתיעוב מספר פעמים ביומנה.
בסביבות מאי או יוני 1944 הודיע ​​ואן מארן לידידו, למרט הרטוך, שהוא יודע שיהודים מסתתרים בפרינסנחראכט 263. ב-4 באוגוסט של אותה שנה, קיבל קצין האס אס יוליוס דיטמן מידע טלפוני על היהודים המסתתרים. חוליה של מתנדבים הולנדים בפיקוד קרל זילברבאואר הופיעה בפרינסנחראכט ועצרה את כל הקבוצה. כולם נספו, במחנות השמדה, למעט אוטו פרנק.
על פי עדויות מסוימות, ואן מארן היה מבולבל כאשר הופיעו מתנדבי משטרת הסדר, אם כי על פי עדויות אחרות הוא הצביע לזילברבאואר על המקום המדויק שבו הסתתרה משפחת פרנק. מנגד, מיפ חיס העידה שהוא סייע לה לאסוף מהרצפה את דפי יומנה של אנה פרנק ולהסתיר אותם.
האשמה.
יוליוס דיטמן התאבד ב-1945, ולקח עמו לקבר את זהותו של המלשין. החשד נפל מיד על ואן מארן, שנחקר ב-1948. בחקירה, מסרו עובדי הבניין עדויות על התנהגותו המחשידה, כמו גם על מנהגו לפזר מלכודות ברחבי המחסן. מיפ חיס אף טענה שהוא התרברב באוזניה פעם שיש לו קשרים בגסטאפו. ואן מארן הודה שחשד שקורה בבניין דבר מה מוזר, אולם לא ידע כלל כי מסתתרים בו אנשים. הוא טען שפיזר את המלכודות רק כדי לתפוס פורצים שנהגו לפשוט על המחסן. טענה זו לא התקבלה בידי החוקרים, ומקובל כיום להאמין שוואן מארן כן ידע על המסתתרים. עם זאת, לא נמצאו הוכחות חותכות לכך שהוא אכן הסגיר אותם לידי הנאצים. בהליך משפטי שנערך בשנת 1949 זוכה ואן מארן מכל אשמה.
ב-1963 איתר צייד הנאצים שמעון ויזנטל את קרל זילברבאואר, אולם הוא לא ידע מי היה המלשין. מעצרו של זילברבאואר, גרמו לפתיחה מחדש של התיק, וואן מארן נחקר בשנית. גם הפעם לא נמצאו עדויות לכך שהוא היה הבוגד. כמו כן לא נמצאו עדויות לכך שהוא שנא יהודים או את משפחת פרנק. מיפ חיס חזרה בה באמונתה שוואן מארן היה הבוגד, והודתה שרק התנהגותו הלא-סימפתית גרמה לה לחשוב כך. אוטו פרנק גם כן יצא נגד האשמתו של ואן מארן, אולם בראיון אחר כן רמז שהוא היה הבוגד. ואן מארן המשיך לטעון לחפותו עד מותו באמסטרדם ב-28 בנובמבר 1971.
עד היום לא הוכח בוודאות מי היה המלשין. חשודים נוספים הם לני הרצוג, טוני אהלרס ונלי ווסקאול (אחותה של בפ). יש אף הטוענים שמשפחת פרנק נתפסה באקראי במהלך פשיטה למציאת תלושי מזון או בעבירות מנהליות אחרות הקשורות לאישורי עבודה.
צפרדע השור
הפארק הלאומי קאזירנגה
ישנן גרינלנדי
זעמן אלמוגי
זַעֲמָן אַלְמֻגִּי (שם מדעי: Lampropeltis) הוא סוג של נחשים מנחשי העולם החדש ממשפחת הזעמניים שכוללת גם נחשי חלב ועוד ארבעה מינים אחרים.
הזעמן האלמוגי איננו ארסי, ולעיתים ניזון מנחשים אחרים בסך הכל מוכרים כ-45 תת-מינים.
חלק גדול מהמינים של זעמן אלמוגי מחקה מינים של הפתנים האמריקאים פתני אלמוגים ומחקה את צבעיהם כדי להרתיע טורפים. בארצות הברית רווח המשפט Red on black, friend of Jack; Red on yellow, kill a fellow שמסייע להבחין ביניהם. רצועה אדומה על רקע שחור - זעמן, רצועה אדומה על רקע צהוב - פתן אלמוגי, אם כי הוא פחות יעיל לקביעה של מינים ארסיים אחרים כמו נחש אלמוגים אריזוני.
נחשים אלה חיים מדרום קנדה ועד לאקוודור במגוון בתי גידול. הם טורפים על ידי מחיצה של קורבנם בדומה לנחשי חנק. הטרף כולל לטאות, מכרסמים, עופות וביצים אך בעיקר נחשים אחרים לרבות ארסיים. הם יאכלו אפילו את הפתנים שהם מחקים.
אזור מוצא וזיהוי.
מיני זעמנים אלמוגיים מאכלסים את יבשת אמריקה מדרום-מזרח קנדה לדרום אקוודור. המינים מתבדלים אחד מהשני בגודלם וצבעם לדוגמה: זעמן אלמוגי אדום מגיע לאורך של 40–50 סנטימטרים ולעומתו זעמן מלכותי מצוי יכול להגיע גם ל-1.8 מטרים ובשאר המינים חלקם חומים נוטים לשחור ואחרים בכלל בגוונים של לבן, צהוב, אדום, אפור וסגול. לכל מין יש את צבעו ודוגמתו.
טקסונומיה.
הטקסונומיה של סוג נחשים זה מורכבת ולא סופית עקב מחלוקות של מקורות שונים, הכלאת מינים מאזורים קרובים וחילוקי דעות לגבי מינים ותת-מינים.
התנהגות ותזונה.
זעמני אלמוגים הורגים את טרפם בחניקה, והם נוטים להיות די סתגלנים בתזונה שלהם. הם אוכלים לטאות, מכרסמים, ציפורים וביצים. בנוסף לזה הם גם אוכלים נחשים אחרים, והם חסינים לארס של נחשים מאזורם.
נחשים כמו זעמן קליפורני ("Lampropeltis californiae") בדומה לפיתונים וכרכנים יכולים להפעיל לחץ כפול מגודל גופם בזמן החניקה.
טורפים.
הזעמן האלמוג נטרף על ידי בעלי חוליות גדולים דוגמת עופות דורסים, ולעיתים על ידי טרנטולות.
נחש חלב
מלאך ים
עכסן ענק
פתנים
פתנים (שם מדעי: "Elapinae") היא תת-משפחה במשפחת הפתניים בה מרבית הסוגים במשפחה למעט בני תת-משפחת פתני הים (Hydrophiinae).
אלו הנחשים הארסיים בעולם. הקטלני מביניהם הוא טאיפן פנים יבשתי שארסו יכול להרוג 230 אנשים בוגרים וישנם עוד מינים רבים שארסם יכול להרוג במהירות. בקבוצה נמצא גם הנחש הארסי הארוך ביותר - רב פתן מלכותי שיכול להגיע לאורך של 6 מ'.
מינים אלה בעל ראש מרובע, הם ארוכים וחיים באזורים טרופיים וחמימים. לכולם שיני ארס קטלניים העוזרים להם להרוג את טרפם ולעיתים נדירות להתגונן מטורפים. אצל הקוברות היורקות ישנה יכולת לא רגילה לירוק את הארס מעבר לשיניים על מנת לעוור טורפים. קוברות אחרות מתגוננות על ידי ניפוח של צווארם לצורת עטרה מרשימה והם מתמתחים כלפי מעלה.
הם חיים באפריקה, דרום אסיה ואוסטרליה וכלל לא מצויים באירופה. הם נדירים באמריקה אך כוללים סוג אחד - פתן אלמוגי, שלמרות שמו לא שייך לקבוצת פתני הים.
בישראל יש מין אחד מקבוצה זו - פתן שחור מצוי.
טאיפן פנים יבשתי
מאיאזאור
ג'ון ווד
ג'ון ווד (שחקן)
ג'ון ווד, CBE (באנגלית: John Wood; 5 ביולי 1930 - 6 באוגוסט 2011) היה שחקן אנגלי שנודע מהופעותיו בתפקידים שייקספיריים ועבודתו עם טום סטופארד.
ביוגרפיה.
ג'ון ווד נולד בדרבישייר שבאנגליה, ולמד בבית הספר בדפורד. הוא שירת כלוטננט ברגימנט הארטילריה המלכותי, שם נפגע כשנורה בטעות, וכמעט נהרג בתאונת ג'יפ.
ווד למד משפטים בקולג' ג'יזס באוניברסיטת אוקספורד. הוא היה נשיא האגודה הדרמטית של אוניברסיטת אוקספורד. ב-1950 ראה את סר ג'ון גילגוד בתפקיד אנג'לו בהפקה של פיטר ברוק למחזה "מידה כנגד מידה" בסטרטפורד-אפון-אייבון, ולדבריו ידע לפתע מה הוא רוצה לעשות בחיים. ווד שיחק בתפקיד מלווליו בהפקה של מנספילד קולג' של המחזה "הלילה השנים עשר" לצדה של מגי סמית' בתפקיד ויולה. הוא ביים וכיכב בהפקת סטודנטית של המחזה "ריצ'רד השלישי" והזמין את המבקר הרולד הובסון לראותו את הופעתו. בשנת 1953 סיים את לימודיו באוקספורד.
ב-1954 הצטרף ווד ללהקת התיאטרון אולד ויק, ובמשך שנתיים שיחק בשורה של תפקידים קטנים במחזות מהדורת הפוליו הראשונה של שייקספיר. בין השאר גילם את לנוקס במחזה "מקבת'", בושי ואקסטון ב"ריצ'רד השני", סר אוליבר מרטקסט במחזה "כטוב בעיניכם", פיסטול ב"נשות וינדזור העליזות", והלנוס ב"טרוילוס וקרסידה".
הופעת הבכורה של ווד בווסט אנד הייתה בתפקיד דון קישוט במחזה "קמינו ריאל" בבימויו של פיטר הול בפניקס בשנת 1957. אחר כך הצטרף ללהקת התיאטרון של ג'ורג' דיוויין. הוא קרא מחזות, היה שותף לבימוי של הפקות יום ראשון, והופיע במחזה "The Making of Moo" מאת נייג'ל דניס. ב-1958 חזר ווד להופיע בווסט אנד בהפקה של פיטר הול של המחזה "The Brouhaha" בתיאטרון אלדוויץ', שבו היה לו תפקיד קטן. אבל כשחקן מחליף לפיטר סלרס שיחק בתפקיד הראשי 15 פעמים.