למעשה הייתה קבוצת הפסלים הרקולס ואנטאיוס מאת ברתולומאו אמאנטי (1559–1560), במקור בראש מזרקה המכונה הרקולס ואנטאיוס בווילה די קסטלו. נשמרו גם כמה תבליטי שיש מקוריים וסדרת פסלי הברונזה. שלושה פסלים הם מאת פיירינו דה וינצ'י ואחד מאת ניקולו טריבולו; שני פסלי הגלדיאטורים של דומניקו פייראטי (בסביבות 1635), כולל אחד ללא מגן המשלב חלקים (ראש, פלג גוף עליון ורגל ימין) של פסל עתיק מהתקופה הרומית, העתק של המקור המשויך לליסיפוס. בין הציורים שהוצגו בחדרים אלה יש כמה ציורים סיניים בצבעי מים, פופולריים מאוד בסוף המאה השמונה עשרה, שנרכשו על ידי הדוכס הגדול לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בסביבות שנת 1785, ושני "נופים עם עוברי אורח" מאת קרשנצ'ו אונופרי (Crescenzio Onofri) עם דמויות שצוירו על ידי אלסנדרו מנייסקו (בסביבות 1708).
הקומה הראשונה.
במסדרון הראשון ישנם מספר רב של ציורים סיניים בצבעי מים של סוף המאה השמונה עשרה, שפעם הייתה מאוד פופולרית כאשר צורת אמנות זו נקראה צ'ינזריה (Cineserie). הציור היקר ביותר הוא אולי נוף נמל קנטון, עשוי מגואש על גליל משי.
ה"סטודיו" מרוהט בריהוט מעץ מהגוני כהה מהמאה התשע-עשרה, ואילו במה שמכונה "אולם האימפריה" יש ריהוט מהתקופה הנפוליאונית. מקור שמו של "האולם הכחול" מהווילונות ממשי הכחול, והוא מרוהט בריהוט בסגנון רוקוקו, שתוארך למאה שלאחר מכן, אז האקלקטיות הייתה נפוצה. לאחר מעבר דרך האכסדרה המערבית מגיעים ל"סטודילו די פיורנצה" (Studiolo di Fiorenza), שנקרא כך מכיוון שמוצג בו הפסל של ג'אמבולוניה של ונוס-פירנצה (1570–1572), שהיה ממוקם במקור בראש המזרקה שליד הווילה (ושנלקחה מווילה די קסטלו), שם נמצא היום עותק.
"חדר רוזינה היפה" (Camera della Bella Rosina) הוא המקום בו ישנה רוזה ורצ'לנה, עם חופה מהמחצית הראשונה של המאה התשע עשרה וריהוט אחר מאותה התקופה. שטיחי קיר ממשי כחול בהיר תוצרת צרפתית על הקירות (1865). "חדר ההלבשה" הסמוך מכיל סדרה של דיוקנאות מהמאה השמונה-עשרה, שנעשו בפסטל, המיוחסים לציירת ג'ובאנה פרטליני (Giovanna Fratellini).
ה"אולם הצהוב" היה בעבר חדרו של המלך, עם רהיטים מתחילת המאה התשע עשרה, ואילו "הסלון" מרוהט ברהיטים מהמאה השמונה-עשרה.
"האולם הירוק" משמר שני ציורים על נושאים ספרותיים מאת מטאו רוסלי (Matteo Rosselli), "אנג'ליקה ומדורו" ו"טנקרד, המטופל רפואית על ידי ארמיניה וולפרינו", שניהם משנת 1624, והם חלק מסדרה גדולה יותר שהוזמנה על ידי הקרדינל קרלו דה מדיצ'י לארמון קזינו די סן מרקו בפירנצה. עבודות אחרות מסדרה זו ניתן למצוא ב"אולם המשחקים" הסמוך, שרוהט בתקופת בית לורן בין 1853 ל-1861 עם ספות, כורסאות, כמו גם שולחן ביליארד ומתקני קזינו שונים. כולל רולטה. בין הציורים "סמירמיס" מאת מטאו רוסלי ו"ארטמיסיה וארמיניה בין הרועים" (1633) של פרנצ'סקו קורראדי.
ב"אולם האדום" יש כמה דיוקנאות של ג'וסטו סוסטרמנס (Giusto Sustermans), אנרי ושארל בוברון (Henri et Charles Beaubrun), וכן בכחנליה מאת איגנצו האגפורד (Ignazio Hugford). ב"קפלה הישנה" ציורים עם "סיפורי קדושים וחייו של ישו" מאת ברנרדינו פוצ'טי (Bernardino Poccetti) והקמרון מעוטר ב"תפארת רוח הקודש" מאת קוזימו דדי (1589–1594). על המזבח יש העתק של המדונה מאת רפאל.
האכסדרה המזרחית משמרת שניים מהרהיטים העתיקים והיקרים ביותר בווילה: שני שולחנות משובצים בסגנון הבארוק משנת 1686. התערוכה מסתיימת בחדר האוכל המרוהט בריהוט פשוט למדי, שמתחתיו שטיח יקר במיוחד, המתעד את הייצור הפלורנטיני של אריגת השטיחים, חתום על ידי ג'רולמו פודסטה ומתוארך ל-1680.
הגנים.
הווילה מוקפת בירק: בחזית, במיקום פנורמי לכיוון העיר, הגנים הרשמיים, ואילו מאחור הפארק האנגלי הגדול.
הגנים הרשמיים מחולקים לשלושה מפלסים, תוך ניצול המדרון הלא סדיר של הגבעה. הטרסה הגבוהה ביותר, בקומת הקרקע של הבניין, ממנה אפשר ליהנות מנוף רחב של פירנצה, מורכבת משני גנים גדולים; הגן במזרח נקרא "אחו הפסלונים" וזה שבמערב "קומת המערב" או "אחו הערמונים".
מקור השם "אחו הפסלונים" ממזרקת פירנצה שהכינו טריבולו ופיירינו דה וינצ'י (1538–1547), ומעליה פסל ונוס מאת ג'אמבולוניה (עותקים של הפסלים המקוריים השמורים בתוך הווילה). כאן היו שני כלובי ציפורים סימטריים גדולים, שנוצרו בשנת 1872 משני צידי המזרקה, נוכחים בתמונות תקופתיות אך כעת נעלמו. מאותה תקופה, ובניגוד לכלובי הציפורים, נשמרה בצורה מושלמת, הבלוודרה הקטנה בפינה הדרומית-מזרחית. הריהוט והטפטים שוחזרו על בסיס רישום המלאי משנת 1911.
"אחו הערמונים" נטול כיום כל אפיון פורמלי, ואין עוד זכר לעצים שהעניקו לו את שמו, שהוחלפו על ידי ארזים בעידן בית סבויה. בקצה הרחוק לעבר העמק נמצאים שרידי אלון הגלעין ("Quercus ilex") הגדול מהתקופה בה הווילה הייתה משכנו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה.
אל המפלס האמצעי בטרסה השנייה, "קומת המשתלה" (Piano del Vivaio) בגלל האגן המלבני הגדול שאפיין אותה פעם, אפשר להגיע באמצעות גרם מדרגות דו שלבי עם מזרקה במרכז. במרכז הטרסה יש חממה, ואילו משני הצדדים יש ערוגות פרחים מעובדות, כשמצד שמאל שתולים צמחי פקעות.
בטרסה התחתונה, רחבה ומשופעת מעט, יש שיחי אשכרוע ירוק-עד ("Buxus sempervirens") המאופיינים בעיצוב גאומטרי מורכב, בסגנון האופייני ביותר לגן האיטלקי. שיפוע הקרקע מגביל את היכולת להעריך באופן מלא את עיצוב הגנים בכללותו, שעם הזמן התפתח החל מהסידור בשני מעגלים זה לצד זה מחולקים בשבילים ניצבים זה לזה, שעדיין באים לידי ביטוי בעיצוב של היום שנשמר מאז המאה התשע עשרה. המזרקה במרכז היא תוספת מהמאה השמונה עשרה ומעליה נפטון מארד.
כדי להשקות את הגן, בנה טריבולו אמת מים, שנקראה "אמת המים ואלצ'ני (acquedotto di Valcenni), בנוסף לאמת המים של קסטלינה. למרות העבודה הגדולה הזו, המים אינם מהווים נדבך דומיננטי בקומפוזיציה של הגן, ומעבר לשתי המזרקות שהוזכרו, קיימת מזרקה שלישית בלבד, והיא ממוקמת בחלק האחורי של הווילה: זהו ספוג גדול שנשען על הקיר, דומה לאף גדול ממנו זולגים טיפות מים, הפרט הבולט בכיכר שמאחורי הווילה והמפריד אותה מהפארק הרומנטי המשתרע על הגבעה.
הסידור של הפארק הרומנטי הוא יצירתו של לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, שבשנת 1818 רצה לאחד את שתי הווילות השכנות של די קסטלו ופטראיה, ומינה את יוזף פריטש (Joseph Frietsch, 1829), אדריכל מבוהמיה, שהגה את הפארק הגדול שמסביבו כיום. לאחר שהשטח קוצץ כמה פעמים לאורך השנים, ניתן להעריך חלק משמעותי (כ-200 דונם), אך הוא לא נרחב כפי שנוצר במקור. הפרויקט התבסס על יצירת שדרה המחברת בין שתי הווילות, ממנה מסתעפים שבילים המתפתלים במעלה הגבעה, ונפתחים אל תצפיות, פלגים זורמים ובריכות מים. הצמחייה נשלטת על ידי עצים ירוקי עד ומחטניים: אלון הגלעין וברושים, אך ישנן גם דוגמאות לאלונים אדומים, מילה לבנת-פרחים ("Fraxinus ornus"), אלון לביד ("Quercus pubescens") ומינים רבים של עצי אורן. הפארק פופולרי מאוד בקרב ציפורים נודדות שמשתמשות בו לעצירה, למעשה, מאז 2003 הוא מוגדר כ"נווה מדבר" של ארגון הצפרות האיטלקי LIPU (Lega italiana protezione uccelli).
מערב הבקאע
נפת מערב הבקאע (בערבית: قضاء البقاع الغربي) היא נפה מנהלתית במחוז אל-בקאע, שבדרום לבנון. בירת המחוז היא העיר ג'וב ג'נין.
מרבית תושבי הנפה הם מוסלמים סונים, לצידם חי מיעוט נוצרי ושיעי. תושבים רבים מהגרים מהמחוז לערים הגדולות בלבנון, דוגמת ביירות.
בהשוואה לאזורים אחרים, לא נפגע האזור בצורה קשה במהלך מלחמת האזרחים במדינה.
מבחינה גאוגרפית, גובלת הנפה ברכס מול הלבנון, הגובל בסוריה.
יאסון מקירנה
יאסון מקירנה (ביוונית: Ἰάσων ὁ Κυρηναῖος) היה יהודי הלניסטי מהעיר קירנה בצפון אפריקה, שחי סביב שנת 100 לפנה"ס וכתב היסטוריה של תקופת החשמונאים עד הניצחון על ניקנור (175–161 לפנה"ס). חיבורו נכתב בחמישה ספרים והיווה את הבסיס לספר מקבים ב.
בספר "מקבים ב" כותב המחבר: .
החיבור המקורי של יאסון אבד, והוא ידוע רק מתוך הקיצור שכתב מחבר ספר מקבים ב, שבעצמו התוודה כי נהג בחופש רב בקיצורו. חיבורו של יאסון לא רק קוצר, אלא גם קיבל תוספות וכנראה חלו בו גם שינויים.
בהמשך הוא כותב:
יאסון מקירנה הוא הסופר היהודי–הלניסטי היחיד הידוע לנו מקהילה זו. על פי האופי ההיסטוריוגרפי של חיבורו וסגנונו היווני המובהק, נראה כי הייתה לו השכלה יוונית ניכרת. הוא התמצא בעולם ההלניסטי ובמונחיו המינהליים. על פי הערצתו הניכרת לבית המקדש בירושלים,וביקורתו כלפי היהודים הנראים לו כמחקים את מנהגי הנוכרים נראה כי ביקר בארץ ישראל. זמנו לא ידוע, אולם הטרמינולוגיה בספרו והיעדר רמז כלשהו לתקופת השלטון הרומי מעידים בוודאות כי ספרו נכתב בתקופה ההלניסטית, בסביבות שנת 100 לפנה"ס. לדברי מנחם שטרן, אין שום רמז לכך שסופר "מקבים ב" שינה משהו מתפיסתו של יאסון או שהיה בעל אידאולוגיה מנוגדת לשלו.
ואסיל קיריינקה