שיחות ישירות בין ראש ממשלת ישראל ליו"ר הרשות הפלסטינית התקיימו בימי ממשלת ישראל השלושים בין דצמבר 2006 לספטמבר 2008. השיחות התנהלו על רקע ועידת אנאפוליס אשר בה הצהירו ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט ויו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס (אבו מאזן) על הכרה הדדית בפתרון שתי המדינות וחתירה להסכם שלום באמצעות משא ומתן מידי. במהלך השיחות הוצעו פשרות במספר סוגיות אשר אמורות היו להוות חלק מהסדר מדיני כולל. בסופו של דבר הניסיונות להגיע להסכם כלשהו נכשלו והשיחות נפסקו באופן לא רשמי בסוף שנת 2008. מסתמן כי הפלסטינים הם שיזמו הפסקה זו.
בשיחות אלה הוצעו מצד ישראל ההצעות מרחיקות הלכת ביותר שהוצעו על ידיה מעולם. בשיחה עם חברי כנסת ב-2012, על פי עיתון "הארץ", טען עבאס כי אם היו ממשיכות השיחות, הצדדים היו מגשרים על כל הפערים ומגיעים להסכמה תוך חודשיים בלבד. בריאיון לתוכנית "המקור" ב-2015 טען כי לא היה מנהיג ישראלי עמו הגיע להסכמה רחבה כל-כך כמו אולמרט.
אולמרט טען בריאיון לאותה התוכנית שבמהלך פגישתו האחרונה עם עבאס, אמר לו ש:"חמישים שנה לא יציע ראש ממשלה ישראלי את מה שאני (אולמרט) מציע". הוא אף טען כי בדיעבד עבאס התחרט על כך שלא הסכים להצעותיו.
רקע.
מינויו של מחמוד עבאס ליו"ר הרשות הפלסטינית.
בעקבות כישלון ועידת קמפ דייוויד ופרוץ האינתיפאדה השנייה, רווחה בקרב הציבור הישראלי הסברה ש"אין פרטנר" בצד השני, והאמון בהסכם שלום הלך ופחת. מינויו של עבאס, שנחשב מתון מקודמו, יאסר ערפאת, לממשיכו, עוררה מחדש את האמון בתהליך השלום.
הבחירות המיוחדות.
ב-9 בינואר 2005 התקיימו ברשות הפלסטינית בחירות מיוחדות בהן נבחר ברוב גדול יו"ר הוועד הפועל של אש"ף, מחמוד עבאס (אבו מאזן), אשר דיבר בגנות מאבק אלים באינתיפאדה השנייה. ממשלת שרון שהחרימה את ערפאת בהאשמת מעורבותו בפעולות הטרור, ראתה בעבאס דמות מתונה והחלה לשתף עמו פעולה (כמוצהר בפסגת שארם א-שייח'). ערב ההתנתקות אף הכריז עבאס על סיום "הג'יהאד הקטן" (החמוש) ותחילת "הג'יהאד הגדול" (בניית המדינה שבדרך). כל אלה והמאבק המתמשך מול חמאס, הקנה לעבאס תדמית של מנהיג מתון הנאבק בקיצוניים ועורר אמון מחודש במשא ומתן ובסיכוי להסדר מדיני.
המאבק מול חמאס.
ב-14 ביולי 2005 הורה עבאס למנגנוני הביטחון של הרשות לעצור בכוח את ירי הפצמ"רים של החמאס לעבר ישראל. בכך החלה סדרת מאבקים בין חמאס לפת"ח.
בינואר 2006 ניצחה תנועת חמאס בבחירות למועצה המחוקקת והוטלה עליה משימת הקמת הממשלה. חמאס התנגד להכרה במדינת ישראל ולמשא ומתן עמה וגרר חרם כלכלי על הרשות מצד אירופה, ארצות הברית, ישראל ומספר ארצות ערב. בכך גדל שוב המתח בין חמאס לפת"ח, מה שהוביל למספר רב של תקריות אלימות בין פעילי התנועות. במרץ 2007 הושבעה ממשלת אחדות פלסטינית בניסיון לגשר על המחלוקות בין שתי התנועות, אולם ב-14 ביוני באותה השנה הודיע עבאס על פירוק ממשלת האחדות בעקבות השתלטות חמאס על רצועת עזה. ניתוק הפת"ח מחמאס אפשר כחודשיים לאחר מכן לחתום על הסכם לחידוש התיאום הביטחוני בין מדינת ישראל לרשות הפלסטינית, לאחר שבע שנות ניתוק.
התפצלות מפלגת "הליכוד" וניצחון "קדימה" בבחירות.
באוגוסט 2005 הוציאה לפועל ממשלתו של אריאל שרון את תוכנית ההתנתקות. התוכנית ספגה התנגדות כבדה מתוך הממשלה והובילה לפרישתו של בנימין נתניהו מתפקידו כשר האוצר והתייצבותו מול אריאל שרון. סיעת השלטון, הליכוד, הייתה מפוצלת בין תומכי התוכנית (הפשרניים יותר פוליטית) למתנגדיה (הנציים יותר). דבר זה בין השאר הוביל לפרישתם של כשליש מחברי הסיעה, תומכי שרון, ביניהם ציפי לבני, אהוד אולמרט ואברהם הירשזון והקמת מפלגת מרכז חדשה שכללה גם בכירים ממפלגת העבודה כגון דליה איציק, חיים רמון ושמעון פרס. כמו כן הצטרף לסיעה גם אחד ממייסדי מפלגת שינוי הפרופסור אוריאל רייכמן. עד מהרה זכתה המפלגה לתמיכה רחבה של ראשי ערים, מועצות מקומיות ואזוריות ולהצטרפותם של שרי ליכוד נוספים כגון השר צחי הנגבי ושר הביטחון שאול מופז.
ב-4 בינואר 2006, היום בו נרשמה מפלגה זו כמפלגת "קדימה" אצל רשם המפלגות, לקה ראש הממשלה שרון באירוע מוחי ממנו לא התאושש עד יום מותו. אהוד אולמרט, ממלא מקום ראש הממשלה, התמנה לתפקיד ראש הממשלה בפועל. במהלך מערכת הבחירות הציג אולמרט לציבור את תוכנית ההתכנסות, תוכניתו המדינית שכללה דבקות במדיניות ההפרדה, כלומר פינוי מרבית ההתנחלויות. על פי התוכנית תנסה ממשלת ישראל להידבר עם הפלסטינים, ואם לא יימצא פרטנר, מהלך ההיפרדות יבוצע באופן חד צדדי. מועד המהלך נקבע לכל היותר עד סוף 2008 (לאחר כמה חודשים הצהיר אולמרט שתוכנית זו ירדה מהפרק).
ב-28 במרץ זכתה מפלגת קדימה בבחירות לכנסת השבע עשרה ברוב גדול והקימה ממשלת שמאל-מרכז-חרדים בראשותו של אהוד אולמרט. בקווי היסוד שלה התחייבה הממשלה לנהל משא ומתן עם הפלסטינים על מנת להגיע להסכמי קבע שיביאו ל"עיצוב גבולות הקבע של המדינה, כמדינה יהודית עם רוב יהודי וכמדינה דמוקרטית" שייחתמו על בסיס הכרה הדדית והסכמים קודמים שנחתמו (קרי הסכמי אוסלו והסכם ואי).
על פי אולמרט, בספטמבר 2006, כשבועיים אחרי תום מלחמת לבנון השנייה, החל לאותת לעבאס על כוונתו להיפגש. עבאס הגיע למעון ראש הממשלה ב-23 בדצמבר וזו הפעם הראשונה שנועדו השניים.
ועידת אנאפוליס.
מטרת ועידת אנאפוליס שהתקיימה בין התאריכים 27–28 בנובמבר 2007 הייתה הכרזה על פתיחת המשא ומתן בין הישראלים לפלסטינים. בוועידה נכחו נציגי הרשות הפלסטינית וישראל, וכן נציגי מדינות רבות בעולם כגון הקוורטט ונציגים מהליגה הערבית. זו הייתה הוועידה הראשונה מסוגה מאז ועידת קמפ דייוויד, והיא סימנה את סופו של הקיפאון המדיני בין הישראלים לפלסטינים, על אף ששיחות התקיימו בפועל מזה מספר חודשים.
בפתח הוועידה הקריא נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש, הצהרה המוסכמת על ידי שני הצדדים, ועיקרה התחייבות שני הצדדים ליישום תוכנית מפת הדרכים (אליה התחייב כבר שרון) ולפתוח במשא ומתן שיימשך עד סוף 2008, ובבסיסו הכרה הדדית, שלום והקמת שתי מדינות לשני עמים .
בוועידה בירך אולמרט על יוזמת השלום הערבית.
ההצעות שהועלו.
אף על פי שהשיחות התקיימו בחדרי חדרים ותוכנן מעולם לא נחשף באופן רשמי ומסודר, התוכן שלהן התגלה לציבור הרחב מראיונות שקיימו ראש הממשלה דאז אולמרט, ובכירי הרשות הפלסטינית, עבאס ועריקאת, עם כלי תקשורת שונים.
על פי אבי יששכרוף, אולמרט ועבאס נפגשו לפחות 36 פעמים במסגרת השיחות, לרוב אחת לשבועיים. כל הפגישות התקיימו במעון ראש הממשלה בירושלים, למעט אחת ביריחו. במקביל לשיחות התנהל משא ומתן רשמי בין הצדדים, אשר התחיל לאחר ועידת אנאפוליס, בהובלת ציפי לבני בצד ישראלי ואבו עלא בצד הפלסטיני.
בתחילת כל פגישה נפגשו הצדדים לארוחת ערב ובהמשך ישבו אולמרט ועבאס לשיחה ב"ארבע עיניים". בסוף כל שיחה כזאת נקראו המזכיר המדיני שלום תורג'מן וסאיב עריקאת לרשום את סיכום הדברים.
ב-3 במאי 2008 נועד ראש הממשלה אולמרט עם מזכירת המדינה האמריקנית קונדוליזה רייס, אז הציג בפניה את הצעתו המגובשת להסדר מדיני. רייס העבירה את הדברים בפני עבאס כמה ימים לאחר מכן.
ב-16 בספטמבר נפגשו עבאס ואולמרט בפעם האחרונה, אז הציג אולמרט הצעה מתקדמת יותר. אמנם לא חתמו הצדדים על הסכם כלשהו בפגישה הזו, אבל הפלסטינים לא השיבו בסירוב מוחלט להצעה. הצדדים המשיכו להיפגש ללא נוכחות ראש הממשלה ויו"ר הרשות, בחודשים שלאחר מכן.
השיחות נפסקו באופן לא רשמי בסביבות דצמבר 2008 - ינואר 2009 ולא חודשו עד למשא ומתן ב-2010.
טריטוריה.
בשיחות דובר על נסיגה ישראלית מלאה לגבולות 1967 ולחילופי שטחים.
תחילה הציע עבאס סיפוח של 1.9% משטחי הגדה לישראל בתמורה לשטחים בעלי גודל ומהות זהים.
אולמרט הציע לספח 3 גושי התיישבות עיקריים: גוש אריאל, גוש אדומים-ירושלים וגוש עציון. גושים אלה כללו כ-150,000 אזרחים ישראליים וכ-6.3% משטח הגדה. בתמורה הציע שטחים מחבל לכיש, דרום הר חברון, עמק בית שאן וממזרח לרצועת עזה, אשר עמדו על כ-5.8% משטח הגדה. על פער חצי האחוז הנותר הציע לגשר באמצעות סלילת כביש תת-קרקעי בין דרום הר חברון לרצועת עזה וכך לפתור את בעיית חוסר הרצף הטריטוריאלי בין הגדה לרצועה. מפה עם הגבולות המתוארים הוצגה למשלחת הפלסטינית בפגישה האחרונה ב-16 בספטמבר 2008. כאשר ביקש עבאס לקחת את המפה למוקטעה ולהיוועץ במומחים לגביה, סירב לכך אולמרט והפציר בו לחתום עליה בראשי תיבות על המקום. עבאס סירב ומאחר ולא קיבל עותק, שרטט מזיכרונו את המפה המדוברת על מפית. שרטוט זה ידוע כ"מפת המפית" (באנגלית: The Napkin Map) וצילום שלו דלף על ידי רשת אל-ג'זירה כחלק מפרשיית "מסמכי פלסטין" (באנגלית: The Palestine Papers).
לטענת עבאס, כל השטח הבנוי בהתנחלויות הוא 1.1% משטחי הגדה, ולכן הצעתו של 1.9% הייתה מרחיקת לכת כשלעצמה. משום כך, הצעת אולמרט לא באה בחשבון. אולמרט מצדו, טען שהוא סימן לעבאס על מוכנותו להתפשר על 5.9%.
המחלוקת העיקרית נעה סביב אילו התנחלויות תצטרך ישראל לפנות ואילו לא. העמדה הפלסטינית הרשמית היא שישראל תוכל לספח את מרבית ההתנחלויות, אם כי ההתנחלויות הפוגמות בהמשכיות הטריטוריאלית של השטחים הפלסטיניים ובביטחון תושבי הסביבה הן מחוץ לתחום. במרכז סוגיה זו עמדה העיר אריאל, אז מקום מושבם של 18,000 ישראלים, אותה התעקש אולמרט לספח, בניגוד לעמדת עבאס.
עריקאת אישר כי המשלחת הפלסטינית לא הסכימה להתפשר יותר מ-1.9%. למרות הכל, אף בנושא זה לא הגיעו השיחות לידי "פיצוץ" מאחר שהצדדים האמינו כי יהיה ניתן לגשר עליהן בהתערבות אמריקאית.
ירושלים והר הבית.