אחרי כמה שבועות של שהות בתא כלא בקיץ הלוהט תכננו הצ'יף קאירוק ושמונה האחרים את הבריחה מפורט יומה. בכל יום הורשו האסירים לצאת מתא הכלא לשאוף אוויר צלול; ובמהלך אחת ההפסקות הללו בסוף יוני התממשה התוכנית הפשוטה. קאירוק לפת אחד מהשומרים בזמן ששמונה האחרים נסו אל השיחים. השומרים האחרים חשו בכך ופתחו באש על המוהאבים הבורחים. אחד מהם נהרג, וקאירוק נדקר בכידון ונורה. שלושה מבין הבורחים שבו לכפרם וסיפרו לצ'יף העליון אספניולה (Espaniole) את שאירע. הוא החליט לבטל את השלום ולתקוף את תחנת הדואר כ-3 קילומטרים דרומית לפורט מוהאבי. התחנה נהרסה יחד עם שדה מלונים שהחיילים שתלו. כשנודע לקפטן אמיסטד על כך הוא הפעיל את חמישים אנשיו בסדרה של פעולות קטנות כנגד המוהאבי בכמה עימותים קטנים.
קרב נהר הקולורדו.
הקרב המכריע של המלחמה התרחש ב-4 באוגוסט 1859 וכונה קרב נהר הקולורדו (Battle of the Colorado River). קפטן אמיסטד וסגן משנה אלישע מרשל (Elisha Gaylord Marshall; 1883-1829) הובילו חמישים איש בהתקפה על מעל ל-200 לוחמי מוהאבי, כ-20 קילומטרים דרומית לפורט מוהאבי לאורך נהר הקולורדו. הילידים הובסו, והשאירו 23 לוחמים מתים בשדה הקרב, בעוד שלאמריקנים היו שלושה פצועים בלבד. המוהאבי בראשות צ'יף אספניולה התחננו לשלום והמלחמה הסתיימה. עדיין הייתה קבוצה בקרב המוהאבי שרצתה להמשיך להילחם בארצות הברית, אבל רצון זה לא הגיע לכדי עימות ממשי. בעזרת צבא ארצות הברית הפך איראטבה למנהיג בולט בקרב המוהאבי ונחשב חיוני לשמירת השלום. כאשר הגיעה לאוזני המריקופה הידיעה על הסכם השלום הם שלחו את הצ'יף אהוונצווריה לשטח המוהאבי לסיים את הלחימה ביניהם, שהייתה לא יותר מפשיטות קטנות, למעט קרב פימה ביוט (Battle of Pima Butte) ב-1857 שבו היו למוהאבי הרוגים רבים. איראטבה נפגש עם אהוונצווריה, ושני הצ'יפים הסכימו על שלום בין השבטים והקמת קשרי מסחר.
עזרא רוסינק
עזרא רוסינק (טו באייר תרע"ד, 11 במאי 1914 בליבאו - יא באייר תשנ"א, 25 באפריל 1991 בירושלים) היה ממנהיגי תנועת בית"ר בלטביה בשנות השלושים של המאה העשרים. בשנות השישים היה ממנהיגי התנועה הציונית המחתרתית בריגה ברית המועצות.
חייו.
עזרא רוסינק היה הבן הבכור מתוך שלושת ילדיהם של יוסף רוסינק ורחל לבית רייבמן. למד בבית ספר יהודי ועם סיום לימודי התיכון נסע ללימודי שענות בעיר בזנסון בצרפת. עם חזרתו לליבאו הצטרף לעסק של אביו לייצור ושיווק שעונים. במקביל היה פעיל מאוד בתנועה הציונית ובשנים 1938–1940 שימש כמזכיר הסניף המקומי של בית"ר בעירו. ב-1938 נשא לאשה את רוזה ברון, ילידת ליטא שגדלה כמוהו בליבאו, וב-1940 נולדה בתם הבכורה.
ב-14.6.1941 ערך השלטון הסובייטי מבצע טיהור של האזורים המסופחים לברית המועצות, ורוסינק הוגלה עם משפחתו לסיביר. כך שיחק מזלו והוא ניצל מהנאצים שפלשו באותה עת לברית המועצות. בזמן שהותה של המשפחה בסיביר היו אחותו ובנה בין היהודים שנרצחו על ידי הנאצים בגטו ריגה.
ב-1947 חזרה המשפחה לריגה ושנתיים מאוחר יותר נולד בנו השני. בתחילת 1950 הודיעו השלטונות הסובייטים לרוסינק שזכאותו לגור בערים גדולות בוטלה והוא הבין שזהו צעד בדרך לגירוש נוסף לסיביר. הוא ברח עם משפחתו ונדד ממקום למקום כדי לחמוק מהשירות החשאי הסובייטי. רק ב-1963, לאחר שאימו הצליחה לקבל אישור יציאה, חזרו רוסינק ומשפחתו לריגה והגישו גם הם בקשה להיתר יציאה. בעקבות הגשת הבקשה (שנענתה בשלילה) סולקה בתו מבית הספר לרפואה.
שמונה שנים מאוחר יותר, ב-1971 קיבלו רוסינק ומשפחתו היתר יציאה ובתחילת אפריל 1971 עזבו את ריגה ברכבת, בדרכם לווינה. עם צאתם, הוא לקה בהתקף לב. הגיע לבסוף לירושלים, אך ההתקף פגע בו קשות וגרם למוגבלות פיזית בהמשך חייו, עד מותו בביתו בירושלים כעבור עשרים שנה.
פועלו.
שנות השישים התאפיינו בצמיחה מהירה של התארגנות יהודית-ציונית. צמיחה זאת וריבוי קבוצות שהתארגנו באופן ספונטני דרשו מסגרת שתנווט את הפעילויות המחתרתיות על-מנת לייעל את השימוש במשאבים הדלים להשגת מירב התוצאות. במספר ערים של ברית המועצות התארגנו "ועדי תיאום" לצורך תיאום פעילות ואף נוצר שיתוף פעולה בין הוועדים של הערים השונות ושיתוף משאבים בהפצת חומר מודפס בהוצאה לאור עצמית ומחתרתית (סמיזדאט). עם שובו לריגה ב-1963 החל רוסינק לפעול בדרכים שונות כדי להפיץ את הציונות בין יהודי המקום. הוא עמד מאחורי תרגומו והפצתו המחתרתית של הספר אקסודוס של ליאון יוריס, שהשפעתו על הקוראים הצעירים בברית המועצות הייתה גדולה.
בנוסף יזם את תרגומם של מאמרים רבים מהעיתונות המערבית ומאמרים בנושאים יהודיים שיצאו לאור ברוסית לפני השלטון הקומוניסטי. בריגה ייצג את הקבוצה של "המבוגרים", בעיקר יוצאי בית"ר שלפני מלחמת העולם השנייה. לאחר ניסיון כושל של חטיפת מטוס ובריחה מברית המועצות שארגנה באוגוסט 1970 קבוצה שהתארגנה באופן עצמאי ("מבצע חתונה") עברה הפעילות המאורגנת של הקבוצות הפעילים להתמקד בהגברת הלחץ על השלטונות. או אז עבר מאבק יהודי ברית המועצות משלב של פניות אישיות לאפשר את יציאתה של משפחה זו או אחרת לשלב של מאבק ציבורי גלוי בעד מימוש זכות היציאה ועלייה לישראל. לחץ זה בא לידי ביטוי גם בשביתות שבת במספר ערים סובייטיות ואף בתוך מבנה הפרלמנט הסובייטי. המאבק זכה לתהודה רבה בעיתונות העולמית והפגנות התארגנו בערים שונות בעולם. פניות קבוצתיות ופומביות נשלחו הן למוסדות בברית המועצות, הן למוסדות בינלאומיים. עזרא רוסינק וחברו בובי צייטלין הובילו את הקבוצה הריגאית בפעילויות אלה, שהובילו בסופו של דבר לפריצת השערים.
נמל התעופה הבין-לאומי חרסון
נמל התעופה הבינלאומי חרסון (באנגלית: Kherson International Airport, באוקראינית: Міжнародний аеропорт Херсон) הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם כ-11 ק"מ מחוץ לעיר חרסון, אוקראינה.
בשנת 2016 עברו בשדה כ-62,500 נוסעים.
היסטוריה.
הנמל נפתח בשנת 1961 בטיסה לקייב.
בשנת 2006 הוא קיבל מעמד של נמל תעופה בינלאומי כאשר התבצעו טיסות ממנו למוסקבה, אך מאוחר יותר קווים אלו הופסקו.
ב-26 בפברואר 2022 כוחות צבא רוסיה השתלטו על נמל התעופה במסגרת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
הוליווד ריפורטר
הוליווד ריפורטר (באנגלית: The Hollywood Reporter ובקיצור: THR) הוא עיתון מודפס ואתר אינטרנט המתמקד בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה ההוליוודית. הוא עוסק גם באופנה, כספים, חוק, טכנולוגיה, סגנון חיים ופוליטיקה, כפי שהם באים לידי ביטוי בהוליווד.
היסטוריה.
כתב העת נוסד בשנת 1930 בידי ויליאם "בילי" וילקרסון כיומון הראשון של התעשייה. המהדורה הראשונה הופיעה ב-3 בספטמבר 1930, וכללה בעמוד הראשון את הטור של וילקרסון, "Tradeviews" שהפך למשפיע. העיתון הופיע בימים שני עד שבת במשך 10 השנים הראשונות, פרט לתקופה קצרה, ולאחר מכן בימים שני עד שישי משנת 1940. וילקרסון השתמש במאמרים סרקסטיים וברכילות כדי ליצור פרסום ולקבל את תשומת הלב של מנהלי האולפנים בניו יורק, וכמה אולפנים ניסו לאסור את הפצת העיתון בתחומם.
וילקרסון התיידד עם האוורד יוז והעיתון כתב סיפורים חיוביים רבים עליו ועל הפקות הקולנוע שלו. בתמורה, בנוסף להכנסות מפרסום, נתן יוז סיוע כספי לעיתון בעת ​​הצורך.
מסוף שנות השלושים השתמש וילקרסון ב"הוליווד ריפורטר "כדי לדחוף את התפיסה כי תעשיית הסרטים היא מעוז קומוניסטי. בפרט, הוא התנגד לאיגוד המקצוענים של כותבי התסריטים, שאותה כינה "ראש החוף האדום". בשנת 1946 שקלה הגילדה ליצור רשות מחברים אמריקאית להחזיק בזכויות היוצרים שלהם, במקום שהבעלות תעבור לאולפנים. וילקרסון הקדיש את טורו "Tradeviews" לנושא ב-29 ביולי 1946, בכותרת "הצבעה לג'ו סטלין". הוא ניגש קודם לערוך וידוי בכנסייה לפני שפרסם אותה, מאחר שידע את הנזק שמאמר יגרום, אך ככל הנראה עודד אותו הכומר לפרסם אותו.
וילקרסון ניהל את הוליווד ריפורטר עד מותו בספטמבר 1962, אך הטור האחרון שכתב הופיע 18 חודשים קודם לכן. אשתו של וילקרסון, טיצ'י וילקרסון קאסל, נכנסה לתפקיד המו"ל והעורכת הראשית כשבעלה נפטר, והייתה ידועה כ"אישה החזקה בהוליווד". בשנות ה-80 של המאה ה-20 הגיעה תפוצת העיתון לשיא של 100,000 מינויים, ועותק של העיתון נכלל בחבילת העיתונים היומית שקיבל הבית הלבן עובר נשיא ארצות הברית. באוקטובר 1986, הוציא העיתון גיליון מיוחד שהוקדש לאתרי הצילום ותעשיית הקולנוע בישראל. באותן השנים ישראל שימשה כאתר צילומים בינלאומי לסרטים, בעיקר ביוזמת אולפני ג.ג. של בני הדודים מנחם גולן ויורם גלובוס, שהביאו הפקות הוליוודיות לישראל.
בשנת 2009 רכשה חברת ההשקעות "גוגנהיים פרטנרס" את העיתון. ב-2014 החברה מינתה את ג'ניס מין (Janice Min)
למנכ"לית ועורכת ראשית של החזקות הבידור שלה הכוללות גם את המגזין בילבורד. החל מ-2015 מוחזק העיתון בידי חברה חדשה שהקימה "גוגנהיים פרטנרס" כספין אוף, "Prometheus Global Media".
ככתב המגזין בישראל שימש במשך שנים רבות ג. עיטור (עיטור גלבץ).
רשימות ודירוגים.
העיתון נוהג לפרסם רשימות של דירוגים שנתיים, בין השאר: רשימת הסרטים המכניסים ביותר של השנה, רשימת האנשים המצליחים בהוליווד, רשימת בתי הספר לקולנוע הטובים בעולם, ורשימת בעלי השכר הגבוה ביותר. בשנת 2002 לדוגמה דורגו טום קרוז, טום הנקס וג'וליה רוברטס כשחקנים הרווחיים ביותר בהוליווד, בשנת 2006 דורגה ניקול קידמן כשחקנית בעלת השכר הגבוה בהוליווד.