אוגדה 210 – אוגדת מילואים בפיקודו של האלוף דן לנר:
אוגדה 146 – אוגדת מילואים בפיקודו של האלוף משה פלד (השתייכה במקור לפיקוד המרכז והועברה צפונה ב-7 באוקטובר):
כאמור, עם פרוץ המלחמה היו פרושים ברמת הגולן שני גדודי חטיבה 188 במוצבים לאורך הגבול וחטיבה 7 בעתודה, כמו גם חיילי חי"ר מחטיבת גולני ומגדוד 50 של הנח"ל במוצבים לאורך הגבול. במהלך ימי הקרבות נערכו איגודי כוחות חדשים על פי ההתפתחויות בשטח, והרכב החטיבות שלחמו במסגרת כל אוגדה השתנה באופן משמעותי.
טקטיקה.
שדה הקרב.
רמת הגולן היא רמה בזלתית הנמצאת בין נהר הירמוך מדרום והר חרמון מצפון, ממזרח לכנרת ולעמק החולה. סלעי הבזלת מקשים על התנועה בשטח ובמקרים רבים התנועה מוגבלת למספר מצומצם של צירים עיקריים. בשטח רמת הגולן נישאים מספר הרי געש רדומים הגבוהים מסביבתם בכ-100–200 מטרים, המהווים נקודות טובות לתצפית ולהגנה. פני השטח המבותרים יכולים לשמש להסתרת הלוחמים ולתת מחסה מסוים מפני האש. בנוסף, מאפשר השטח המבותר מארבים ואמצעים טקטיים אחרים שאינם אפשריים בשטח מישורי.
ממערב לקו הגבול בין ישראל לסוריה עבר קו התילים הישראלי, המורכב מרצף של הרי געש שכיוונם צפון-דרום, במקביל לקו הגבול. התילים מצמצמים את אזורי התנועה האפשריים מצד סוריה לכדי מספר "פתחות" בהם אפשר להזרים כוחות שריון: "פתחת קוניטרה" (ידועה גם כפתחת קוניטרה צפון) בין הר חרמונית להר בנטל, "פתחת קוניטרה דרום" באזור שבין הר אביטל להר בני רסן, "פתחת כודנה" בשטח שבין רכס בשנית להר פרס, ו"פתחת רפיד" - פתחה רחבה בשטח שמדרום להר פרס ועד לערוץ הרוקאד, באזור תל סאקי.
תוכנית ההתקפה הסורית.
עיקרה של תוכנית המתקפה הסורית כלל כוח של שלוש דיוויזיות חי"ר ושתי דיוויזיות שריון בעתודה שישטפו את רמת הגולן בתנועה רציפה, ויגיעו אל נהר הירדן בתוך יום אחד, עוד בטרם יספיק צה"ל לגייס את כוחות המילואים. התוכנית הסורית כללה מתקפה בשלושה מאמצים שווים לכל רוחב הגזרה, ללא מאמץ עיקרי, כשלכל גזרה הוקצתה דיוויזיית חי"ר.
התוכנית הגדירה שלושה שלבים:
תוכנית ההגנה של צה"ל.
בדומה לסיני, גם ברמת הגולן שלטה התפיסה הצה"לית לפיה במקרה של מלחמת פתע יהיה על הכוחות הסדירים לבלום את האויב עד להגעת יחידות המילואים ("הסדיר יבלום"). טרם המלחמה הוכנה בפיקוד הצפון תוכנית "סלע" להגנה על רמת הגולן במקרה של מלחמה כוללת עם סוריה. לפי תוכנית "סלע", יהיה על אוגדה 36, בכוח של שתי חטיבות שריון, לבלום את הצבא הסורי למשך 36 שעות, הזמן הדרוש להגעת כוחות המילואים לרמה.
תוכנית ההגנה הצה"לית התבססה על העובדה שברמת הגולן אין לישראל עומק אסטרטגי ולכן כל נסיגה תסכן את חלקה הצפוני של ישראל. משום כך, וכדי להגן על היישובים הישראלים ברמת הגולן, תוכנן קו ההגנה היחיד סמוך לקו הגבול, ובו נבנו עמדות מוכנות לטנקים ומוצבי תצפית, נחפרו תעלות נ"ט והונחו שדות מוקשים.
תוכנית ההגנה של פיקוד הצפון חילקה את רמת הגולן לשתי גזרות - צפונית ודרומית - שקו הגבול ביניהן עבר מדרום לקוניטרה, בקו הר יוסיפון-תל חזקה. הגזרה הצפונית מתאפיינת בהרים רבים המהווים מכשולים טבעיים, ומצמצמים את התנועה של הכוחות התוקפים לכדי מספר פתחות אפשריות (פתחות קוניטרה הצפונית והדרומית), עליהן ניתן להגן מעמדות שולטות. הגזרה הדרומית מישורית יותר, ופרט לכמה תילים שולטים מתאפיינת בפתחות גדולות ורחבות (פתחת כודנה ופתחת רפיד), שקשה יותר להגן עליהן.
למרות זאת, העריך פיקוד הצפון כי המאמץ הסורי העיקרי יהיה בגזרה הצפונית, בשל רצונם של הסורים לכבוש מחדש את העיר קוניטרה ובשל היותה קרובה יותר למחנה נפח ולנהר הירדן. לפיכך ערך פיקוד הצפון את כוחותיו כך ששלושה גדודי שריון הגנו בגזרה הצפונית, בעוד שני גדודי טנקים בלבד נערכו להגנה בגזרה הדרומית. בפועל, כאמור, תקפו הסורים בשלושה מאמצים שווים, ללא שום עדיפות לגזרה הצפונית.
קרבות הבלימה ברמת הגולן.
6 באוקטובר.
ההתקפה הסורית נפתחה בשעה 13:55 בהפגזה ארטילרית לרוחב כל החזית ובתקיפות מטוסים על מחנות ומרכזי פיקוד ושליטה של צה"ל. כ-800 קני ארטילריה פתחו באש מדויקת לעבר מטרות שונות ברחבי הגולן, בהם מוצבים, בסיסי צה"ל, שטחי כינוס ורמפות הגנתיות ששימשו את הטנקים הישראלים. במקביל החלו חטיבות הדרג הראשון של דיוויזיות הרגלים הסוריות לנוע אל עבר קו הגבול. משימתן הייתה להכשיר מעברים על גבי תעלת הנ"ט הישראלית, לכבוש את מוצבי צה"ל לאורך הקו הסגול ולהתקדם עד לכביש האורך העובר במקביל לקו הסגול, מהכפר מסעדה לצומת רפיד.
החטיבות הסוריות ספגו פגיעות רבות מטנקי חטיבה 188 שהוצבו בכוחות מחלקתיים ופלוגתיים לאורך הקו הסגול. אלה השמידו טנקים, כלי רכב משוריינים ואמצעי גישור, והצליחו לעכב את התקדמות הכוחות הסורים. למרות זאת, עד השעה 17:30 הבקיעו מספר חטיבות סוריות את קו ההגנה הישראלי תוך עקיפת מוצבים שלא נכבשו.
תפיסת המודיעין הישראלי טרם המלחמה גרסה כי הכוחות הסוריים יעדיפו לפרוץ בגזרה הצפונית, באזור קוניטרה, על אף שתנאי השטח המישוריים יותר מקלים על פריצה בחלק הדרומי. המחשבה שקוניטרה היא היעד המועדף עבור הסורים נבעה מהסיבה שהפתחה במרכז הרמה הייתה קרובה יותר למחנה נפח ובסופו של דבר לחציית נהר הירדן. לאור תפיסה זו נשלח עיקר כוחה של חטיבה 7 לפתחת קוניטרה. בשעה 18:00 קיבלה חטיבה 7 את האחריות לגזרה הצפונית של רמת הגולן ולקחה תחת פיקודה את גדוד 74 מחטיבה 188 שהיה פרוס בגזרה הצפונית. הגזרה הדרומית של הרמה הופקדה תחת פיקודה של חטיבה 188, ולרשותה עמדו גדוד 53 של החטיבה וגדוד 82 מחטיבה 7. לאחר מספר שעות, לאור החמרת המצב בגזרה הדרומית של הגולן, הורה הפיקוד לחטיבה 7 להעביר דרומה גדוד טנקים נוסף, אך מח"ט 7, יאנוש בן-גל, התנגד לכך והפקודה בוטלה בהמשך.
בשעות הערב נכנסו לקרב חטיבות הדרג השני של דיוויזיות הרגלים הסוריות, אשר ניצלו את יתרונן על פני צה"ל באמצעים לראיית לילה. בגזרה הצפונית הצליחו כוחות חטיבה 7 לבלום את המתקפה. החטיבה עמדה בשעות הלילה בפני התקפה של שתי חטיבות סוריות, שהתרכזה מצפון לקוניטרה, בעמק שבין הר חרמונית ורכס הבוסטר (אשר זכה מאוחר יותר לכינוי "עמק הבכא"). הטנקים הסורים הצליחו להגיע בחסות החשיכה ובחיפוי הפגזה כבדה עד לטווח של עשרות מטרים מן העמדות הישראליות. מפקד החטיבה ריכז כוחות לגזרת ההתקפה ולמרות יתרונם של הסורים באמצעי ראיית לילה הצליח לבלום אותה.
בדרום הרמה היה המצב שונה. הטנקים הסורים המשיכו לחדור בפרצות שנוצרו קודם, וניצלו את יתרונן המספרי. בעוד בצפון הרמה פרוסים שלושה גדודי טנקים, בגזרה הדרומית נמצאו רק שני גדודי טנקים, אשר עמדו מול שתי דיוויזיות סוריות. בשעות הלחימה הרצופות אזלה התחמושת בחלק מהטנקים. בקרבות קשים ובמסגרות קטנות והולכות – פלוגות, מחלקות ולבסוף טנקים בודדים - הצליחו טנקי חטיבה 188 להשהות את התקדמות הסורים עד לאחר שעת חצות, כשכוחם הולך ומתמעט. למרות זאת הצליחו הכוחות הסורים להבקיע את קו ההגנה בשני מקומות: חטיבה 51 מהדיוויזיה התשיעית פרצה באזור פתחת כודנה ונעה לכיוון חושניה, וטנקי הדיוויזיה החמישית חדרו במרחב השטוח שבין תל פארס לתל סאקי. עד השעה 23:00 דיווח מפקד חטיבה 51 על כיבוש אזור חושניה, בעוד חטיבה 46 הגיעה עד אזור קצביה וחטיבה 132 הגיעה עד אזור רמת מגשימים. במהלך הלילה הוחלט על פינוי היישובים הישראליים משטח הרמה ועד השעה 4:00 לפנות בוקר הושלם פינוי כל היישובים.
7 באוקטובר.
כבר בשעות הלילה החלו להגיע לרמה כוחות המילואים הישראלים הראשונים. עקב המצב הקשה נשלחו הכוחות לרמה במהירות ובמסגרות קטנות, ללא ריכוז כוח. חלק מהטנקים נשלחו עם כמחצית מכמות הפגזים וללא שהספיקו לבצע תיאום כוונות. כוחות מחטיבה 179 הגיעו כבר במהלך הלילה ונכנסו ללחימה, ובהמשך הגיעו גם טנקים ראשונים מחטיבה 679. עם בוקר הגיעו כ-25 טנקים מחטיבה 679 בפיקוד המח"ט לאזור נפח. בפיקוד הצפון התקבלה תמונת מצב שגויה לפיה עיקר המאמץ הסורי הוא באזור קוניטרה ולכן הופנתה החטיבה צפונה.
עם שחר חידש הצבא הסורי את המתקפה. החטיבות הסוריות שכבר היו בתוך שטח הרמה המשיכו להתקדם, ובנוסף, הוטלה הדיוויזיה הראשונה, שנשמרה בעתודה, לגזרת הלחימה הדרומית. כוחות צה"ל הסדירים בדרום הרמה כבר היו מדוללים מאוד, ומרבית המוצבים לאורך הגבול ננטשו או כותרו. 15 טנקים משרידי הגדודים הסדירים 53 ו-82 עלו לתל פארס, שם נותרו מכותרים במשך היום בשטח בשליטה סורית, ורק בחסות החשיכה הצליחו להתפנות בלילה הבא לאזור הכנרת. בתל סאקי נותרו מכותרים בבונקר קטן לוחמי נח"ל וטנקיסטים לאחר שהאזור נכבש גם כן על ידי הסורים.