בנובמבר 2016, הודיע מיאזאקי שהוא עובד על סרט חדש.
ב-2019 שירות הסטרימינג HBO Max רכש את זכויות השידור בארצות הברית של כל 21 סרטי סטודיו ג'יבלי.
בפברואר 2020 רכשה ספק שירותי הזרמת מדיה "נטפליקס" את זכויות השידור של הסטודיו מחוץ לארצות הברית.
הפקות בולטות לאורך השנים.
הפקות משנה:
הצב האדום (2016)
מרכז מורשת בגין
עשה דוחה לא תעשה
עשה דוחה לא תעשה הוא כלל פסיקה הלכתי שקובע שכאשר חל חיוב אקטיבי לקיים מצווה, אך הוא כרוך בביצוע עבירה שאיסורה נובע ממצוות לא תעשה, יש לקיים את המצווה מכיוון שמצוות עשה גוברת על מצוות לא תעשה. קיימות שתי גישות באשר להגדרת העדיפות של מצוות עשה על לא תעשה, לדעות מסוימות מצוות העשה מבטלת את האיסור מלכתחילה, ולאחרות מדובר בעליונות של מצוות העשה בסדר העדיפויות. מכלל זה למד הרמב"ן: "מצות עשה גדולה ממצות לא תעשה, כמו שהאהבה גדולה מהיראה".
מקור.
מקור הכלל הוא על פי המובא בתלמוד: מסמיכות המשפטים בפסוק זה שבמקרא נלמד כי מותר ללבוש ציצית שעשויה משעטנז כדי לצאת ידי חובת המצווה. התלמוד מוסיף שלא מדובר רק במצוות לא תעשה רגילות, אלא אף במצוות לא תעשה שעונשן כרת. הכלל מובא בתלמוד בצורה מפורשת בשם ריש לקיש: "כל מקום שאתה מוצא עשה ולא תעשה: אם אתה יכול לקיים את שניהם מוטב, ואם לאו: יבוא עשה, וידחה את לא תעשה." (תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף מ' א').
בעלי התוספות (בתחילת מסכת יבמות) מתלבטים מדוע התלמוד לא בחר ללמוד זאת ממצוות מפורשות כמו דין ייבום שעצם חיוב הייבום תלוי באופן בלתי נפרד באיסור נשיאת אשת-אח שנחשבת לערווה, ודוגמה נוספת שיכולה הייתה להוות מקור לדין זה היא מאבנט בבגדי כהונה שהיה בעצמו עשוי משעטנז. לדעתם של בעלי התוספות מקורות אלה שונים במאפייניהם משאר כלל המקרים מכיוון ש"מצוותם בכך"; כלומר, מכיוון שהאיסור הוא חלק אינטגרלי מעשייתם, הם נחשבים לקטגוריה בפני עצמה שאינה יכולה ללמד על מצבים שבהם ישנה התנגשות מקרית בין מצווה לאיסור.
לשיטת הרמב"ם, במקרה של עשה ולא תעשה, מצוות לא תעשה עצמה איננה מתבטלת אלא מצוות העשה גובר עליה, כך שבמקרה שמצוות העשה לא קיימת - למשל לבישת בגדי כהונה בשעה שהכהן איננו משמש בבית המקדש, או גם לבישת ציצית שעטנז בלילה או על ידי אישה - הלובש יעבור באיסור לא תעשה מכיוון שמצוות העשה שדוחה אותו לא קיימת במקרים אלו. ראשונים אחרים (הראב"ד והר"ן) חולקים עליו, וסוברים שמצוות הלא תעשה בטלה לחלוטין כאשר יש עשה, ולכן במצבים הללו אף שלא קיימת מצוות עשה, הלא תעשה כבר התבטל ולכן לא קיים שום איסור.
כלל זה של "עשה דוחה לא תעשה" לכאורה מתנגש עם כלל אחר - שב ואל תעשה עדיף. משמעותו של כלל זה היא שכאשר יש ספק האם דבר מסוים הוא עבירה או מצווה (למשל מקרה של טיפול רפואי שספק יחיה את החולה או ספק יהרוג אותו), עדיף לנקוט בגישה פסיבית ולא לעשות דבר. הסיבה בגינה עשה דוחה לא תעשה ולא מעדיפים לנקוט גישה פסיבית, היא שבעשה דוחה לא תעשה לא מדובר בספק וברורים לנו פן המצווה ופן האיסור, במקרים אלה התורה נותנת זכות-קדימה למצווה האקטיבית והחיובית על פני צד האיסור השלילי.
דוגמאות.
הרמב"ם בהתאם פוסק "וכל מקום שאתה מוצא עשה ולא תעשה, יבוא עשה וידחה את לא תעשה".
וכן הוא פוסק בהלכות מילה כי מילה בזמנה (ביום השמיני) אם חלה להיות בשבת מתקיימת ודוחה את השבת. כמו כן, במקרה שיש צרעת על העורלה, אף שיש לא תעשה לקצוץ נגע צרעת, מילה דוחה את הלא תעשה. הנימוק של הרמב"ם הוא "יבוא עשה, וידחה את לא תעשה".מקרה נוסף הוא נזיר שהצטרע בימי נזירותו ונרפא, להלכה הוא חייב לגלח את כל שערו מדיני צרעת, אף שמדיני נזירות אסור לו לגלח את שער ראשו.
סייגים.
כאשר "אפשר לקיים שניהם".
כאמור לעיל, בתלמוד מבואר בשם ריש לקיש שכאשר ישנה אפשרות לקיים את מצוות העשה מבלי לעבור על הלאו, אין לעבור עליו.
הרשב"א מעלה אפשרות לפיה רק אם האפשרות לקיים את העשה מבלי לעבור על הלאו קיימת כעת יש לקיים את מצוות העשה מבלי לעבור על הלאו, אך אם כדי לקיים שניהם יש להשהות את מצוות העשה ולאחר את זמן קיומה, עדיף לקיימה כעת ולעבור על הלאו. כך לדבריו מוסברת ההווה אמינא בגמרא שמותר לעשות מלאכה ביום טוב כדי לקיים את מצוות כיסוי הדם, אף על פי שניתן להשהות את מצוות הכיסוי למוצאי יום טוב ובכך לקיים גם את העשה וגם את הלאו.
עשה איננו דוחה לא תעשה ועשה.
עם זאת המשנה בדיני שופר קובעת שאין לחלל יום טוב כדי להשיג שופר, אף שיש חובת תקיעה, והתלמוד מסביר מפני ששמירת יום טוב, היא גם מצוות עשה וגם לא תעשה ואילו לתקוע בשופר הוא רק מצוות עשה, ואין מצוות עשה דוחה מצוות עשה ומצוות לא תעשה ביחד. דוגמה נוספת היא כהן שרואה אבידה בבית הקברות, אינו נכנס לבית הקברות כדי להשיב אבידה מפני שכנגד המצווה יש בכניסתו לבית הקברות איסורי עשה ולאו גם יחד.
גזרה משום אפשרות לעבור עבירה אחרת.
ישנם מקרים שבהם חז"ל גזרו שמצוות עשה לא תדחה מצוות לא תעשה בנימוקים אחרים, כמו למשל במקרה של יבמה שאסורה באיסור לאו על המייבם שלה, שבמקרה כזה נחלצת ולא מתייבמת משום גזירה אחרת, שמא לאחר הבעילה הראשונה שרק היא בגדר מצווה, ימשכו לפעם נוספת.
מצווה הבאה בעבירה.
ישנן מקרים, כמו אכילת מצת טבל בפסח, אכילת מצה גזולה, נטילת לולב גזול בסוכות, והקרבת קורבן גזול, שבהם אנו לא אומרים את הכלל של עשה דוחה לא תעשה, ומי שעובר ועושה זאת, לא מקיים מצווה, מכיוון שמדובר במצווה הבאה בעבירה.
מצווה הבאה בעבירה היא, מצווה שבבסיסה קיימת עבירה (תוספות), או מצווה שגורמת לעבירה להעשות (ריטב"א), לעומת "עשה דוחה לא תעשה" שאין בו חיבור עקרוני בין המצווה לעבירה. הטעם של האיסור לדעת חלק מהראשונים הוא "שלא יהא נעשה סנגורו קטגורו".
על פי הירושלמי הכלל של מצווה הבאה בעבירה יוחל כאשר מנסים לקיים מצווה בחפץ שנעשה בו איסור. הירושלמי מחלק בין אבל שקורע בשבת, שאף שמחלל את השבת, יוצא ידי חובת קריעה, לבין אכילת מצה גזולה בפסח שבה לא יוצא ידי חובתו. החילוק ביניהם הוא שבקריעה עבר עבירה סתמית, שאינה קשורה דווקא לבגד המסוים, מה שאין כן באכילת מצה ש"גופה עבירה", ואין לעשות מצווה באמצעות אותו חפץ שנעברה בו עבירה. על פי תפיסה זו הרמב"ם פוסק כי לולב שעבדו בו עבודה זרה פסול למצוות ארבעת המינים מדין מצווה הבאה בעבירה.
עדי נגב
עדי נגב או עדי נגב-נחלת ערן (בעבר "עלה נגב") הוא כפר שיקומי ישראלי לתינוקות, ילדים ומבוגרים עם מוגבלות שכלית התפתחותית קשה ובעיות רפואיות מורכבות כגון מומים ומחלות גנטיות. עלה נגב-נחלת ערן הוא חלק מרשת מרכזי עמותת 'עלה' בישראל, עמותה הפועלת מ-1982 כמלכ"ר. העמותה מפעילה ארבעה מרכזים בפריסה ארצית, המעניקים טיפול בבני ברק, בירושלים, בגדרה ובנגב.
הכפר מקיף קשת רחבה של תחומים: בתי מגורים לאנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית ונכויות, בי"ח סיעודי מורכב לתינוקות, ילדים ובוגרים. מרכז פרא-רפואי, בריכה הידרותרפית, מרכז חקלאי ועוד. הכפר מציע פתרונות שיקומיים וטיפוליים שלא היו קיימים בעבר באזור הדרום: יחידת שיקום יום ראשונה מסוגה ויחידה בנגב הנותנת מענה טיפולי לאנשים הסובלים מפגיעות וזקוקים לשיקום ללא אשפוז המעניקה אלפי טיפולי חוץ בשנה. מרפאת שיניים לאנשים עם צרכים מיוחדים, בריכה הידרותרפית העומדת לרשות דיירי הכפר, מטופלי יחידת שיקום יום ותושבי הסביבה.
יו"ר הכפר - האלוף במיל' וחתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה דורון אלמוג, מנכ"ל הכפר, ח"כ לשעבר אבי וורצמן.
היסטוריה.
בשנת 1982 הקימו בבני ברק הורי ילדים עם מוגבלות שכלית התפתחותית קשה ובעיות פיזיות מורכבות את עמותת עדי שהקימה מרכזים לילדים אלה.
בהגיע הילדים לגיל 21, משרדי הממשלה חדלו להעניק עבורם תקציב ולכן משפחות נאלצו למצוא מענה הולם לילדיהם ועל כן העמותה החלה בהקמת כפר שיקומי עבורם. אבן הפינה הונחה בשנת 2003 והפרויקט קיבל הכרה ממשלתית כפרויקט לאומי המשותף למשרדי ממשלה שונים.
בשלב הראשון נבנו מבני מגורים ל-65 דיירים (מתוך 140 דיירים קבועים השוהים בו נכון לתחילת 2016), בי"ס לחינוך מיוחד ל-80 תלמידים, בית חולים סיעודי מורכב, מרכז לשיקום יום ומרכז תעסוקה טיפולי.
ביוני 2006 נחנך שלב א' של הכפר השיקומי "עלי נגב" (היום: "עלה נגב – נחלת ערן").
במרץ 2007 נחנך שלב ב' של הכפר - הוקמו מתקנים שיקומיים ופרא-רפואיים לאספקת שירותים לכלל אוכלוסיית הנגב. עיקרו של שלב הבנייה השני הוא הוספת מבני מגורים והקמת מתקנים פרא-רפואיים שישמשו הן את תושבי הכפר והן נזקקים לשירותים אלה מבין תושבי הנגב הגרים מחוץ לכפר. בפברואר 2007 נחנך שלב ג' של הכפר - בו מתקנים ושירותים שיקומיים ופרה-רפואיים לאוכלוסייה עם צרכים מיוחדים בנגב והקמת שכונת מגורים לצוות ומתנדבים.
פרויקט הבניה והתפעול השוטף מבוצעים באמצעות הרשות לפיתוח הנגב בשיתוף משרד הרווחה, משרד הכלכלה, משרד הבריאות ומשרד החינוך.
בינואר 2017 הונחה בכפר אבן פינה לבית החולים השיקומי הראשון בדרום, שיכלול 108 מיטות שיקומיות, בעלות של 160–180 מיליון שקלים ויצמצם את הפער העצום בבריאות בין המרכז והדרום. בית החולים השיקומי נפתח באפריל 2022.
בפברואר 2017 נפתחה בכפר מחלקה שיקומית ראשונה כדי לתת מענה שיקומי לתושבי הדרום, בה 28 מיטות שיקום.
פרויקטים עתידיים.