כתב ארנסט דה סלינקורט: "אריוסטו היה אז בשיא תהילתו, מוכרז על ידי המבקרים כתואם לדעתו של אריסטו, יורש הפאר האפי של הומרוס ו-ורגיליוס, לזכותו זקפו, כמותם, העברת מוסר עמוק ומלומד. ב-'אורלנדו המטורף' ספנסר ראה רומן שלם של אבירות, בו העלילה הראשית, מבהירה את הגורל של שני זוגות אוהבים, בולטת על רקע צפוף של אפיזודות משניות. בדיוק המורכבות של ה-סכמה משכה אותו; ובצירוף של תקרית גרפית עם פירוש רפלקטיבי, הוא הכיר מתודה אמנותית המתאימה במיוחד לגאונותו ההגותית. אך כמו שמילטון הגה את 'גן העדן האבוד' לא כפחות אלא כיותר הירואי מה-'איליאדה' או מה-'איניאס', נושא הראוי לבת שירו הרצינית; כך ספנסר החכם הרציני חשב להתעלות על המודל שלו בערך של נושאו ושל הטיפול בו. 'מלכת הפיות', ככל ששאבה תקריות ופרטים ממקורות זרים, הייתה אמורה להיות שיר לאומי, מבוסס על אגדה אנגלית וממשיך את מסורות השיר הלאומיות. כשאריוסטו, בדמויות של רוג'רו ושל בארדמנטה, החליט להלל את בית אסטה, ספנסר ביקש ביצירתו לחלוק כבוד למלכת אנגליה ולאנשי חצרה, שנראו כמתאימים ביותר להכוונת גורל ארצו. ב-'אורלנדו המטורף', האלגוריה הייתה מעורפלת ומשתנה, והתכלית המוסרית, שספנסר למד לחפש בה, לעיתים תכופות נעזבה בעבור הנאה צרופה מחוסר רלוונטיות מבלבל. 'מלכת הפיות', ספנסר נזהר להסביר, אמורה להיות "אלגוריה נמשכת או רעיון דמיוני נסתר", ועל כל השזירות המפורטות של העלילה להיות מכוונות למטרתו המוסרית. עולם האבירות, שאריוסטו בדרך כלל הביט בו עם שעשוע סקפטי, היה עבורו (ספנסר) השתקפות תפיסתו האידיאלית של התנהגות מוסרית, אמצעי שבאמצעותו יוכל להשיג באופן הטוב ביותר את מטרתו, 'ליצור ג'נטלמן או אדם אצילי במידות או משמעת עדינה'".
כתב תומאס ריימר: "לספנסר היה רוח גדולה יותר, כוח שיפוט חד יותר, וגאונות עבור שירה הירואית, אולי יותר מאשר לכל כותב מאז ורגיליוס. אלא שלדאבוננו, הוא ביקש רעיון אמיתי, ותעה בהתהלכו אחר מדריך לא נאמן (אריוסטו)... הכל שגיוני ואבסורדי, בלי אחדות, בלי שום יסוד ב-אמת, שירו הוא ארץ פיות מושלמת. מי שאוהב את אריוסטו, יתלהב מספנסר; בעוד אנשים, שמחשבותיהם ישרות יותר, יצטערו איך כישרונות גדולים כאלה תעו במסעם בהיעדר הוראה שתכוון אותם אל דרך הישר".
שירה קלאסית ושירה רומנטית.
כתב תומאס וורטון: "אף על פי שספנסר יצר את "מלכת הפיות" לפי התכנית הפנטסטית של אריוסטו, בכל זאת, יש להודות, שההרפתקאות של אביריו הן חיקוי מדויק וקרוב יותר של אלו שאנו פוגשים ברומנסות הישנות, או בספרי האבירות, מאשר של אלו המרכיבות את 'אורלנדו המטורף'".
כשספנסר נולד, הרנסאנס האיטלקי כבר תם, וגם ספרות הרומנסה חלפה. כחסיד של צ'וסר, ספנסר היה קרוב ברוחו לעולם האבירות של הרומנסה ה-גותית. כחסיד של אפלטון ושל ורגיליוס, התפעל מהיופי האידיאלי של השירה הקלאסית. ספנסר, כבן דורו טאסו; שניהם משוררים רומנטיים, הירואים, עדינים ורגישים; חיבר אפוס שיאחד את שני העולמות, הקלאסי והרומנטי. אלא שבעוד "ירושלים המשוחררת" אפוס נאו-קלאסי עם ניחוח רומנטי, הרי ש-"מלכת הפיות" אפוס רומנטי עם חן קלאסי. לכן, הרבה מבקרים, שהורגלו לשפוט יצירות בהתאם לאמות המידה של אריסטו, הסתייגו מצורת היצירה של ספנסר (כמו גם מהאפיזודות הרומנטיות המעטרות את העלילה הראשית באפוס של טאסו). אלא שכבר העיר ריצ'רד הרד, שאם שופטים את "מלכת הפיות" לפי מודלים קלאסים, מזדעזעים מחוסר סדרה; אך אם מביטים בה לפי מקורה ה-גותי ("מות ארתור" מאת מלורי), היא מסודרת, ובאחדות ופשטות הנובעים מטיבה. לפיכך, אם השירה הקלאסית בנויה על אחדויות העלילה, המקום, והזמן (חוקי התיאטרון הקלאסי); הרי השירה ה-גותית בנויה על עלילות שלכאורה אינן קשורות זו לזו כלל, אך המתייחסות בפשטות למרכז משותף. כך ב-"מלכת הפיות", כל ספר (או כל הרפתקה של אביר) עומד בפני עצמו, וגם כולל עלילות משנה המבלבלות את הרצף של העלילה הראשית, אך כל הספרים מתייחסים למרכז משותף: הנסיך ארתור, המסייע, פה ושם, לאביריו במשימותיהם; או לאלגוריה של ספנסר המאחדת את הספרים כולם ליצירה אחת.
מילטון, תלמיד של ספנסר וחסיד של טאסו, התלבט במשך שנים רבות בין המודל הקלאסי למודל הרומנטי, ובסופו של דבר חיבר אפוס נאו-קלאסי. רוברט סאות'י אהב בנערותו את האפוס של טאסו, ומהערות לתרגום של טאסו גילה את אריוסטו, ומהערות לתרגום של אריוסטו גילה את ספנסר. "ספנסר לא יותר מתוק מאשר טהור, לא יותר טהור מאשר חכם", אמר סאות'י, ובאפוסים הרומנטיים שחיבר, היה לממשיך האמיתי של ספנסר.
רוברט אראמאיו
רוברט (רוב) אראמאיו (באנגלית: Robert Aramayo; נולד ב-6 בנובמבר 1992) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה.
אראמאיו נולד בנובמבר 1992 בעיר קינגסטון על ההול באנגליה והחל את קריירת המשחק שלו בגיל עשר בהצגה בבית הספר היסודי על באגסי מלון. בהמשך הצטרף להצגות התיאטרון "Hull Truck Youth Theatre" והופיע בשלוש הצגות, זאת לצד אחותו לאורה.
הוא למד במכללת ויק ב-2011 וזכה בפרס בבית הספר ג'וליארד בניו יורק. בלימודיו שיחק את דמותו של אלכס מתפוז מכני מאת אנתוני ברג'ס. על תפקידו זכה לשחק בסרט האמריקאי-איטלקי "Lost in Florence" מ-2017.
הוא הופיע בסדרה "משחקי הכס" בעונה השישית, בתפקיד נד סטארק הצעיר, המופיע בפלאשבק. באותה שנה הופיע בסדרה "Harley and the Davidsons" בתור ויליאם הרלי, ממקימי חברת הרלי-דייווידסון. הוא הופיע גם בסרט מאותה שנה, "יצורים ליליים", של טום פורד, ובשנה שאחריה בסרט "Lost in Florence", בתור סאל.
ב-2018 שיחק במיני-סדרה "Lewis and Clark" של רשת הטלוויזיה האמריקאית HBO. הוא הופיע גם בסרטה של מלאני לורן "הכי רחוק שאפשר" ובסרט "The Standoff at Sparrow Creek" מ-2018, בסרט הפשע "Stray Dolls" מ-2019 ובקומדיה "Eternal Beauty" מאותה שנה. אותה שנה הופיע בעונה השנייה של הסדרה "מיינד האנטר" של שירות הזרמת המדיה נטפליקס.
בשנת 2020 שיחק בסרט האימה "אנטבלום" את דניאל ובסרט באימה "האיש הריק" גילם את גארט. בשנת 2021 שיחק בסדרה "מאחורי עיניה" בפלטורמה של נטפליקס בתור רוב. בנוסף, לוהק לגלם תפקידים בסרט "" ובסדרה "שר הטבעות".
רכבל צוק מנרה
טבילת נידה
טבילת נידה היא טבילה שטובלת הנידה בתום ימי טומאתה, ובעשותה כן היא מסיימת את תהליך טהרתה, ומותרת בקיום יחסי אישות עם בעלה, שהיו אסורים עליהם בימי הנידות. מדין התורה טבילת הנידה היא בתום שבעה ימים בהופעת הווסת החודשי, אולם בסוף תקופת התנאים תיקן רבי יהודה הנשיא להחשיב כל אשה שכספק זבה גדולה, ולאחר מכן נוספה גם חומרת רבי זירא, ומאז כל אשה סופרת שבעה נקיים לפני טבילתה.
מקור המצווה.
בתורה שבכתב לא מצוין שהנידה צריכה לטבול לפני שנטהרת, אלא עליה להמתין שבעה ימים מעת הופעת הווסת, ואז מסתיים תהליך טהרתה. אולם בתורה שבעל פה עברה המסורת שעל הנידה לטבול בתום שבעת הימים, כדי להיטהר. בעקבות זאת נחלקו הראשונים מה המקור לכך שהנידה צריכה לטבול כדי להיטהר:
הכנות לטבילה.
מדאורייתא, האישה סמוך לטבילתה צריכה לעיין בכל גופה ולוודא שאין עליו דבר חוצץ. עזרא הסופר תיקן באחת מעשר תקנותיו, כי על האישה הטובלת לחפוף את שערה במים חמים ולסורקו לפני הטבילה, כדי לוודא שאין חציצה בשיער. האמורא רבא הוסיף לתקן כי האישה תדיח במים את 'בית קמטיה' במים, כלומר כל המקומות הנסתרים, כגון בית השחי, מקום הערווה, ונקבי האוזניים. המנהג כיום לרחוץ ולשרות את כל הגוף במים לפני הטבילה.
ראשונים נחלקו בשאלה האם על האישה לבצע הכנות אלו בשעות היום, לפני הטבילה בלילה (מחשש שבשעת לילה לא תדקדק האשה לבצע את ההכנות במתינות), או בשעות הלילה דווקא, כדי לסמוך הכנות אלו לטבילה ככל שניתן. הלכה למעשה, השולחן ערוך פסק כי על האשה לחפוף את ראשה בסמוך לטבילה. מיהו, מכל מקום, המנהג הכשר הוא להתחיל את החפיפה מבעוד יום ולגמרה בסמוך לטבילה ובמקרה שסימה לחפוף לפני כן, להביא מסרק עמה למקוה. עם זאת, המנהג בימינו הוא לבצע את כלל ההכנות בשעת לילה, תוך הקפדה על שהייה מספקת בשלב ההכנות כדי לוודא הסרה של כל חציצה אפשרית.
במקוואות בני ימינו ישנה מלתחה מאובזרת עם אמבטיה, בה יכולה האישה לעשות את כל ההכנות לטבילתה. כחלק מתפקידה, הבלנית במקווה זמינה לסייע לנשים החפצות בכך בתהליך ההכנה לטבילה.
זמן הטבילה.
זמן טבילת הנידה הוא בלילה שבסיום היום השביעי להופעת הווסת. אולם בשלהי תקופת התנאים, בעקבות טרדות הגלות וצרות הרומאים, ראה רבי יהודה הנשיא שנוצר בלבול בספירת ימי הנידה והזיבה, ותיקן שכל אשה הרואה דם ווסת במשך שלושה ימים צריכה לחשוש שמא נעשתה מכך זבה גדולה, ועליה לספור שבעה ימים נקיים מדם. בתקופת האמוראים נוספה חומרה שהוסיפו בנות ישראל על עצמן, שאפילו ראתה טיפת דם כחרדל – מונה שבעה ימים נקיים.
כתוצאה מכך, מאז ועד היום כל אשה סופרת שבעה נקיים לאחר שפסק דם הווסת לחלוטין, ובליל השמיני לנקיים טובלת. מן התורה, מותר לזבה לטבול גם ביום השביעי, אך חכמים אסרו זאת מחשש לראיה מחודשת של דם במהלך היום השביעי, שתגרום לסתירה למפרע של טהרתה.
טבילה ביום השמיני.
נוסף על גזרת חכמים שלא לטבול ביום השביעי, לדעת רוב הראשונים גם טבילה ביום השמיני אסורה מדברי חכמים, מחשש לכך שביתה של הטובלת שתראה אותה טובלת ביום, תסבור שאימה טבלה ביום השביעי, ותתיר לעצמה לטבול ביום השביעי. אך יש אומרים שאיסור זה חל רק על נידה הטובלת ביום השמיני להופעת הווסת.