המשלחת הראשונה מטעם ממשלת ארצות הברית שהגיעה לג'קסון הול הייתה משלחת ריינולדס (Raynolds Expedition; 1859–1860). את המשלחת הנהיג ויליאם ריינולדס (William F. Raynolds; 1820–1894) והוביל איש ההרים ג'ים ברידג'ר, היא כללה גם את הגאולוג והרופא פרדיננד ואנדאביר היידן (Ferdinand Vandeveer Hayden; 1829–1887), שמאוחר יותר יוביל משלחות אחרות לאזור. על המשלחת הוטל התפקיד לחקור את אזור ילוסטון, אבל היא נתקלה בקשיים בעת חציית מעברי ההרים בשל השלג. סופו של דבר הוביל ברידג'ר את המשלחת דרומה דרך מעבר יוניון ואז עקב אחר אגן הניקוז של הנהר גרוס ונטר עד לנהר סנייק ויצא מהאזור במעבר טיטון. מלחמת האזרחים האמריקנית גרמה לעצירת חקר ארצות מאורגן של האזור. המחקר התחדש ב-1872 כאשר פרדיננד היידן הוביל לאזור משלחת סקר גאולוגי שקיבלה מימון ממשלתי גדול. ב-1872 פיקח היידן על חקר הארצות בילוסטון, בעוד שקבוצה ממשלחתו הקרויה חטיבת הנהר סנייק (Snake River Division), כשבראשה עמד ג'יימס סטיבנסון (James Stevenson) חקרה את אזור טיטון. קבוצה זו מיפתה את האזור וסקרה אותו מבחינה גאולוגית וביולוגית; בנתונים אלו השתמשה מאוחר יותר גם משלחת אחרת. יחד עם סטיבנסון היה הצלם ויליאם הנרי ג'קסון (William Henry Jackson; 1843-1942), שצילם את התמונות הראשונות של רכס טיטון. משלחת הסקר הגאולוגי של היידן נתנה שמות להרים ואגמים רבים באזור.
משלחות המחקר המוקדמות של אנשי ההרים והמשלחות שבאו אחריהם כשלו בניסיון לזהות עושר של מינרלים בעלי ערך כלכלי. עם זאת, קבוצות קטנות של מחפשי זהב תבעו זיכיונות כרייה והחלו בפעולות כרייה בכמה מהקניונים והנהרות. עד 1900 ננטשו כל הניסיונות למצוא מינרלים.
אף שברכס טיטון מעולם לא הוקם יישוב קבע, חלוצים החלו להתיישב בעמק ג'קסון הול ממזרח לרכס ב-1884. מרבית המתיישבים היו גברים רווקים שנאלצו להתמודד עם חורפים ארוכים, עונת גידול קצרה וקרקעות סלעיות שהיה קשה לעבד. האזור התאים ברובו לגידול חציר ומרעה לבקר. בהגיע 1890 הייתה בג'קסון הול אוכלוסייה קבועה המוערכת ב-60 איש. מנור'ס פרי (Menor's Ferry), מעבורת על הנהר סנייק וחווה ממערב לנהר, נבנו ב-1892 בסמוך לנקודת היישוב מוס (Moose) של ימינו במטרה לאפשר מעבר של עגלות לצד המערבי של הנהר סנייק. היקף החקלאות גדל משמעותית בין 1900 ל-1920, אבל סדרה של אירועי שפל כלכלי הקשורים לחקלאות בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 הפכו חקלאים רבים לחסרי כול. החל בשנות ה-20 אפשרו המכוניות גישה קלה ומהירה יותר לאזורים של יופי טבעי ושופרו כבישים צבאים עתיקים לג'קסון הול דרך מעברי ההרים טיטון וטוגווטיי על מנת להתמודד עם התנועה המתגברת של כלי הרכב. בתגובה לגידול בתיירות הוקמו חוות לתיירים, חלקן חדשות, חלקן חוות בקר שעברו הסבה, כך שתיירים עירוניים יכלו לחוות את חייו של הבוקר.
המאבק לשימור ולהכרה כפארק לאומי.
הפארק הלאומי ילוסטון, צפונית לעמק ג'קסון הול, הוקם ב-1872, ולקראת סוף המאה ה-19, רצו חסידי השימור להרחיב את גבולות הפארק, ולכלול לכל הפחות את רכס טיטון. כך למשל בשנת 1897 הציע הקולונל סמואל בלדווין מרקס יאנג, מפקח הפארק הלאומי ילוסטון, להרחיב את גבולותיו הדרומיים של ילוסטון, כך שיקיף את גבולו הצפוני של עמק ג'קסון, כדי להגן על העדרים הנודדים של האיילים הקנדיים באזור. בשנה שלאחר מכן הציע צ'ארלס וולקוט (Charles D. Walcott), ראש הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, שרמת טיטון תיכלל גם היא בשטח מורחב זה.
ב-1907, בניסיון לווסת את זרם המים למטרות חקלאות בנתה לשכת הטיוב של ארצות הברית סכר כלוב קורות עץ שמולא בגושי סלע במוצא הנהר סנייק מאגם ג'קסון. חלק מסכר זה כשל ב-1910 וסכר אגם ג'קסון, סכר כבידה חדש עשוי בטון, החליף אותו ב-1911. הסכר הורחב עוד יותר ב-1916, וגרם להרמת פני האגם ב-12 מטרים, כחלק מפרויקט מינידוקה (Minidoka Project), שנועד לווסת את הזרימה בנהר סנייק למטרות השקיה באיידהו. תוכניות נוספות לבניית סכרים באגמים אחרים ברכס טיטון החרידו את המפקח הכללי של הפארק הלאומי ילוסטון, הוראס אולברייט (Horace Albright) שפעל לבלום תוכניות אלו. אלברייט וסטיבן מאת'ר (Stephen Mather), מנהל שירות הפארקים הלאומיים שזה עתה נוסד, שלחו בשנת 1917 דיווח למזכיר הפנים של ארצות הברית והביעו תמיכה ברעיון הגדלת שטח ילוסטון.
נציג מדינת ויומינג בבית הנבחרים של ארצות הברית, פרנק מונדל (Frank Mondell), העביר בבית הנבחרים את ההצעה להגדיל את אזור פארק ילוסטון. ההצעה טורפדה לבסוף בסנאט של ארצות הברית על ידי ג'ון נוגנט, הסנטור מאיידהו, שחשש כי התפשטות הסמכות השיפוטית של שירות הפארקים הלאומיים תגביל הקצאת שטחי מרעה. התנגדות פומבית להתפשטות שטחי הפארק הייתה גם בקרב המתיישבים בעמק ג'קסון הול עצמו, שחששו כי הפיכת האזור לפארק לאומי תפגע בפרנסתם; הוראס אולברייט הוברח בשנת 1919 על ידי תושבים מהעיר ג'קסון השוכנת בקרבת העמק, לאחר שהגיע לשם במטרה לשכנע ולאסוף תומכים בעד הפארק.
דעת המקומיים בעניין הפארק החלה להשתנות בשנת 1919, כאשר עלו ההצעות לבנות סכרים באגמים ג'ני, אמה מטילדה, ואגם שני האוקיינוסים שבשטח העמק. ב-26 ביולי 1923 נפגשו נציגים מקומיים עם נציגי רשות הפארקים, ובהם אולברייט, בבקתת מוד במטרה לתכנן רכישת אדמות לצורך יצירת השמורה המדוברת, שתשמר את אופי "המערב הפרוע" של העמק. אולברייט היה היחיד שתמך בהצעת רשות הפארקים; האחרים תמכו בהמשך הציד, המרעה והחוואות בעמק ג'קסון.
עמק ג'קסון הול היה ברובו בידיים פרטיות כאשר הנדבן והתעשיין האמריקאי ג'ון ד. רוקפלר, הבן ואשתו ביקרו במקום בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20. הוראס אולברייט ורוקפלר דנו בדרכים לשמור על ג'קסון הול מניצול מסחרי. בשנת 1927 הקים רוקפלר את "חברת הקרקעות - נהר סנייק" (Snake River Land Company) כך שהוא ואחרים יוכלו לקנות את אדמות האזור בעילום שם, ולהחזיקן עד ששירות הפארקים הלאומיים יוכל לקחת על עצמו את ניהולן. החברה שהקים פתחה במסע-פרסום לקניית יותר מ-142 קילומטרים רבועים תמורת 1.4 מיליון דולר אמריקאי, אולם שירות הפארקים הלאומיים סירב לקבל את השטח.
בשנת 1928 נועדו אנשים מטעם תומכי הפארק עם תושבי העמק והגיעו להסכמה לגבי הפארק. לאחר מכן ג'ון קנדריק (John Kendrick), הסנאטור מוויומינג, הכריז לראשונה רשמית על כוונה להקמת הפארק. ההחלטה אושרה בשני בתי הקונגרס ונחתמה סופית כחוק על ידי הנשיא קלווין קולידג' ב-26 בפברואר 1929. הפארק הלאומי החדש, ששטחו היה 388 קילומטרים רבועים, השתרע החל מ"היער הלאומי טיטון" וכלל את רכס טיטון ושישה אגמים-קרחוניים בשולי עמק ג'קסון הול. התעקשות מצד בוקרים וחוואים מקומיים הביאה לכך שגבולות הפארק המקוריים לא כללו את מרבית עמק ג'קסון הול (שקרקעותיו שימשו למרעה).
ההתנגדות למצב החדש.
ב-1930 התפרסמה התוכנית של רוקפלר להעביר את הקרקעות שרכש לשירות הפארקים ועוררה התנגדות עזה של תושבי האזור. מאמצים בקונגרס למנוע את הרחבת הפארק הלאומי גרנד טיטון הסתיימו בכך שהנכסים שרכשה "חברת הקרקעות - נהר סנייק" הוקפאו. בהגיע 1942 הפך רוקפלר חסר סבלנות יותר ויותר מכך שהקרקעות שרכש עלולים שלא להיות מצורפים לפארק וכתב להרולד איקס (Harold L. Ickes), מזכיר הפנים של ארצות הברית, כי אם הגוף הממשלתי, שירות הפארקים הלאומיים, לא יקבל תחת שיפוטו את האזור שבבעלותו, הוא מתעתד להשתמש בו לשימושים אחרים או למכור אותו לכל קונה פוטנציאלי שישביע את רצונו, לאו דווקא ממשלתי. איקס המליץ לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט להשתמש בסמכותו על פי חוק העתיקות, שאפשר לנשיאים להקצות קרקעות לשימור בלא אישור הקונגרס, להגדיר מונומנט לאומי, בג'קסון הול. ב-15 במרץ 1943, הכריז הנשיא על הקמת "המונומנט הלאומי ג'קסון הול" (Jackson Hole National Monument) על שטח בן 894 קילומטרים רבועים תוך שימוש בקרקעות שנתרמו על ידי "חברת הקרקעות - נהר סנייק" ובתוספת שטחים מהיער הלאומי טיטון. הפארק והמונומנט היו סמוכים זה לזה ושניהם נוהלו על ידי שירות הפארקים הלאומיים, אבל ההכרזה כמונומנט לא הבטיחה הקצאת מימון, וגם לא הבטיחה רמת הגנת משאבים שווה להגנה שקיבל הפארק.
התנגדות התושבים המקומיים להפיכת העמק למונומנט לאומי לוותה בביקורת, לפיה הצהרת הנשיא היוותה עבירה על זכויות של מדינות בארצות הברית והיא עתידה לפגוע בכלכלה המקומית. חוואים מהעמק הוליכו 500 ראשי-בקר על פני שטח אתר המונומנט הלאומי החדש כצעד מחאתי על הפעולה המוטעית לדעתם. שירות הפארקים הלאומיים לא הגיב לפעולה זו, אך היא גררה תשומת לב לאומית לעניין הפארק. נציג ויומינג, פרנק בארט, הציע לבטל את ההכרה באזור כמונומנט לאומי; הצעתו עברה בשני בתי הקונגרס, אולם התבטלה לבסוף בווטו כיס (Pocket veto; וטו שיכול להטיל נשיא ארצות הברית על חוק על ידי הימנעות מלחתום עליו, דבר שמביא בתנאים מסוימים לביטולו) שהטיל נשיא ארצות הברית רוזוולט.