בְפֵּרוּ.
סן מרטין ניסה בתחילה להשיג עצמאות לפרו בדרכים דיפלומטיות; הוא ניהל משא ומתן עם המשנה-למלך פֶּסוּאֶלָה, ומאוחר יותר עם חוסה דֶה לָה סֶרְנָה שתפס את מקומו, אלא שהכתר הספרדי סירב להיענות לדרישתו להעניק לפרו עצמאות, והמאבק חודש באמצעים צבאיים. ב-28 ביולי 1821, לאחר שצבאו נכנס ללימה, הכריז סן מרטין על עצמאותה של פרו והתמנה ל"מגן" המדינה (Protector del Perú). ב-26 ביולי 1822 נסע לגוויאקיל, באקוודור של היום, כדי לפגוש את סימון בוליבר. בעקבות המפגש בין השניים חזר סן מרטין לארגנטינה והותיר לבוליבר את כיבושה הסופי של פרו.
החזרה לאירופה.
ב-1824 עזב את אמריקה הלטינית, ולאחר שעבר בבריטניה ובצרפת השתקע בבריסל. בעשורים הבאים ניסה לתווך במשברים שפקדו את ארגנטינה, אך מאמציו לא התקבלו בברכה. ב-1830 עבר לפריז, וב-1850 מת בבוּלוֹן-סוּר-מֵר שבצרפת.
מורשתו.
מרבית מדינות דרום אמריקה מוקירות את סן מרטין כאחד ה"משחררים" - גיבורי העצמאות של היבשת. הדבר בא לידי ביטוי, למשל, בהנצחת זכרו באנדרטאות בפארקים עירוניים ובכיכרות ובקריאת מוסדות, רחובות ונקודות יישוב על שמו.
בארגנטינה נחשב סן מרטין לגיבור לאומי והחל משנת 1948 מציינים בארגנטינה את "יום סן מרטין" ב-17 באוגוסט, יום השנה למותו. שנת 1950, שנת המאה למותו, הוכרזה בידי המשטר הפרוניסטי כ"שנת סן מרטין", במהלכה, למשל, נשאו כל הפרסומים הרשמיים, ממשלתיים ופרטיים כאחד, את הכיתוב: "שנת המשחרר הגנרל סן מרטין".
הבחירה בסן מרטין כגיבורה הלאומי של ארגנטינה היא בעייתית מבחינה עובדתית, שכן את כל הקרבות שלו (למעט קרב סן לורנסו) הוא ניהל מחוץ לארגנטינה, ובחלק מהמקרים לא מטעמה של ארגנטינה (כיבוש פרו לא מומן ולא נתמך על ידי הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה, ובמידה מסוימת נעשה בניגוד לרצונן). הווה אומר: סן מרטין שחרר את צ'ילה, פרו ואקוואדור; אך לא את ארגנטינה. הבחירה בו היא פועל יוצא של הצלחותיו הצבאיות ומעמדו בדרום אמריקה, והיא קשורה לתהליכי מיליטריזציה שעברו על ארגנטינה במאה ה-20.
בישראל קרויים מספר רחובות על שמו, בירושלים, ברמת גן ובלוד. ובניין במכון ויצמן למדע, "בית סן מרטין", שנתרם על ידי יהדות ארגנטינה.
STS-118
STS-118, היא משימה לתחנת החלל הבינלאומית על ידי מעבורת החלל אנדוור. המשימה שוגרה ב-8 באוגוסט 2007 בשעה 18:36 לפי שעון מזרח צפון אמריקה מכן השיגור 39A במרכז החלל קנדי, פלורידה, ונחתה באותו המקום ב-21 באוגוסט, בשעה 12:33 לפי שעון מזרח צפון אמריקה, למרות פער שהתגלה בשני אריחי הגנת חום בתחתית המעבורת.
הייתה זו המשימה הראשונה של אנדוור מאז STS-113, בנובמבר 2002, הטיסה המוצלחת האחרונה לפני אסון הקולומביה במשימת STS-107.
במשימה זו המריאה ברברה מורגן, כחלק מפרויקט "מורה בחלל". משימה זו היא הראשונה בה יש אסטרונאוט מורה מאז STS-51-L, שהתפוצצה 73 שניות לאחר שיגורה. מורגן כבר התאמנה למשימה הזו ביחד עם כריסטה מקאוליף שנספתה באסון מעבורת החלל צ'לנג'ר.
ב-27 ביולי 2007 התגלתה חבלה במחשב נייד שנועד לפקח על מד הלחץ בקורה החדשה. מסתבר שאחד מעובדי קבלן משנה של נאס"א גזר כבלים בתוך המחשב ובתוך מחשב גיבוי שהיה עשוי להישלח לתחנת החלל במקרה של תקלות במחשב הראשון.
מטען ייעודי.
משימת STS-118 הביאה והרכיבה את החלק S5 truss בצידה הימני של תחנת החלל הבינלאומית ובנוסף לכך את "רציף אחסון חיצוני" (External Stowage Platform-3) וגירוסקופ הבקרה (Control Moment Gyroscope). המשימה הביאה גם יחידה לוגיסטית המכונה "Spacehab".
המשימה הייתה האחרונה לכלול במטענה את היחידה הלוגיסטית "Spacehab", יחידה מאלומיניום לוויסות לחץ אוויר שתדמה סביבה טבעית. ליחידה זו קיבולת של 6,000 ליברות ובתוכה אספקה לתחנה וציוד למחקרים וניסויים.
תיאור המשימה.
במקור, תוכננה המשימה למעבורת החלל קולומביה, אך אחרי האסון הוחלט שמעבורת החלל אנדוור תבצע את המשימה. מטרת המשימה הייתה להביא אל תחנת החלל הבינלאומית את קורה S5, שתתחבר בקצה הימני של הקורה הראשית של התחנה.
הכנות למשימה.
ב-2 ביולי 2007, הובאה המעבורת מ-Orbiter Processing Facility לאנגר שבה חוברה למכל הדלק ושני הטילים.
מעבורת החלל אנדוור, נגללה מהאנגר שבה חוברה אל מכל הדלק ושני הטילים אל כן השיגור 39A ב-10 ביולי 2007. תחילת התזוזה של המעבורת על-גבי רכב הגלילה הייתה ב-20:10 (על פי שעון מזרח ארצות הברית) והסתיימה לאחר 7 שעות, ב-3:02 בלילה ב-11 ביולי, במהירות של כ-1 קילומטרים בשעה.
ב-19 ביולי השלים הצוות את מבחן הספירה לאחור הסופי וסקירת מוכנות הטיסה. לאחר מבחנים אלו ניתן אור ירוק להמשך ההכנות לטיסה על ידי מנהלי נאס"א.
הספירה לאחור החלה ביום שבת ה-4 באוגוסט ב-21:00 (לפי שעון מזרח ארצות הברית). המעבורת שוגרה ב-8 באוגוסט בשעה 18:36 שעון החוף המזרחי של ארצות הברית.
המשימה.
ב-10 באוגוסט הגיעה המעבורת לתחנת החלל ובצילום שגרתי של מגן החום התגלה שקע בעומק של מספר סנטימטרים, במגן החום של המעבורת, שחשף קטע קטן ממסגרת האלומיניום של החללית. בהליכת החלל הראשונה צילמו האסטרונאוטים את השקע מקרוב בציוד משוכלל, לרבות מצלמה תלת ממדית. במשך כשבוע נותחו הממצאים ולבסוף החליטו בנאס"א לאפשר למעבורת לחזור לכדור הארץ ללא תיקון כלשהו של מגן החום.
בהליכת החלל השלישית, ב-15 באוגוסט, החליטו אנשי מרכז הבקרה בנאס"א להקדים את שובם של האסטרונאוטים לתחנת החלל עקב נזק לשכבה החיצונית של אחת הכפפות שחבש האסטרונאוט ריק מאסטרצ'ינו. אף כי לא היה מדובר באיום על בטיחותו של מאסטרצ'ינו, הוחלט על שובו כאמצעי זהירות. הולך החלל השני, קלייטון אנדרסון נשאר שעה אחרי מאסטרצ'ינו וביצע את הפעולות שתוכננו לביצוע על ידו בלבד ללא סיוע עמיתו.
ב-21 באוגוסט בשעה 19:32 נחתה המעבורת בשלום בפלורידה, יום לפני המועד המתוכנן, בשל החשש מסגירת מרכז הבקרה ביוסטון במקרה שהוריקן דין יתקרב לחופי טקסס.
חוזה דה סן מרטין
יצחק ידיד
יצחק ידיד (נולד ב-29 בספטמבר 1971) הוא מלחין ופסנתרן ישראל, יליד ירושלים. חתן פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2006, וזוכה פרס לנדאו לאומנויות הבמה לשנת 2008 ידיד הוא בוגר האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים וקונסרבטוריון ניו-אינגלנד שבבוסטון. חבר באנסמבל "ראס דשן", אותו הקים עם נגן הסקסופונים אבטה בריהון. האנסמבל מחבר מוזיקה בסגנון אתיופי מסורתי עם מוזיקה קלאסית ישראלית, אלתור וג'אז.
סגנון הקומפוזיציה של ידיד מתואר כ "אקלקטי, רב-תרבותי ואישי מאוד, המשלב מוזיקה יהודית, מוזיקה קלאסית אירופית, ג׳אז ואוונגרד, אקראיות ושילוב של טכניקות". בארי דייוויס כתב בג'רוזלם פוסט (2017): "במהלך שני העשורים האחרונים בערך, עיצב ידיד מגוון אקלקטי כמעט של עבודות והקלטות. הרקע המשמעתי שלו כולל מוזיקה קלאסית מערבית, ג'אז, אלתור חופשי, מוזיקה ערבית וחומר ליטורגי. הקומפוזיציות שלו מורכבות ומעניינות, ולעיתים קרובות מרשימות מבחינה ויזואלית, עם תפקיד הפסנתר הדורש מידה מסוימת של פעילות קלסטית ומינון משמעותי של השקעות רגשיות וטכניות. "
קורות חיים.
ידיד נולד בירושלים, אליה היגרה משפחתו מסוריה. הוא בוגר האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים והקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד. הוא חי באוסטרליה.
סגנון מוזיקלי.
יצירותיו של ידיד מתאפיינות בשילוב של סגנונות ובטכניקת כתיבה עשירה. ידיד מבטא ביצירותיו רגשות הצומחים מן העולם היהודי-ישראלי. בסגנון המיוחד לו הוא חוקר ומפתח טכניקת כתיבה מקורית, המחברת בין "המוזיקה הקלאסית המערבית" לבין אלתורים בסגנונות מזרחיים ויהודיים, בין נגינה מדויקת לחופשית. ידיד מושפע ביצירותיו מנושאים חוץ-מוזיקליים, כדוגמה, "משל המערה" של הפילוסוף היווני אפלטון. יצירותיו מוצגות לעיתים כסיפור בשפת המוזיקה ומציגות תמונות ומפגשים של תרבויות וסגנונות שונים.
קריירה.
בשנת 1999 הקליט ידיד אלבום עבור חברת הקלטות "מוזה" מיצירותיו לפסנתר סולו. בין היצירות, יצירה לזכרו של יצחק רבין. את הסוויטה תחנון כתב ידיד בשנת 2000 בהזמנת פסטיבל "הזרם השלישי" לפתיחת פסטיבל המוזיקה בת זמננו בווינה. יצירה זו בוצעה בישראל פעמים רבות, והביצוע מפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון למוזיקה קאמרית בכפר בלום" הוקלט ושודר בערוץ 2.
בשנת 2001 יצא לאור אלבומו השני של ידיד זעקה פנימית בחברת ההקלטות "מוזה".
היצירה משל המערה משנת 2002 נחשבת מהחשובות ביצירותיו. היא נכתבה בהזמנת חברת ההקלטות הגרמנית "ביטווין דה ליינז". היצירה, שזכתה לשבחים רבים במגזיני ועיתוני המוזיקה החשובים בעולם, בוצעה בפסטיבלים רבים בארץ ובעולם- ביניהם גרמניה, אוסטריה, רומניה, קנדה וארצות הברית. האלבום "משל המערה" זכה לדירוג של חמישה כוכבים בכמה מהמגזינים החשובים.
בשנת 2003 הלחין ידיד את תשוקות ותפילות, שישייה המוקדשת לירושלים, בהזמנת חברת ההקלטות "ביטווין דה ליינז". היצירה בוצעה בבכורה ב"פסטיבל ישראל 2004". תקליטור היצירה יצא לאור ביולי 2005.
בשנת 2004, הלחין ידיד את השתקפויות על שש דמויות בהזמנת הפסטיבל למוזיקה בת זמננו בווינה. ביצירה מוצגות השתקפויות של שש דמויות, הלקוחות מעולם הדמיון - שהן מפגשים, תמונות, מרקמי צבעים וחיבורים מרתקים של תרבויות וסגנונות שונים. היצירה בוצעה בפסטיבל בווינה בספטמבר 2004, והוקלטה לרשות השידור. התקליטור יצא לאור בשנת 2006.