בשנת 1970 ערכה תלמה אליגון תוכנית טלוויזיה לכבוד ראש השנה תשל"א. היא ביקשה להתייעץ עם רב בנוגע למסורות החג, והופנתה לרב איסר פרנקל מתל אביב, שהיה ידוע בהופעותיו בפני חילונים. בהגיעה לביתו שמעה מילדיו שגם אמם מחברת שירים. אשתו של הרב, חוה חיה פרנקל, בוגרת סמינר דתי למורות, נהגה לחבר שירים לילדיה. מאוחר יותר סיפרה:
"כשרציתי לומר משהו לילדים תוך כדי משחק, אמרתי את זה בשיר. כשבא לי החרוז, זה התנגן לי. אלה לא מנגינות כל כך מוסיקליות. הרעיונות באים מתוך ההווי שיש בבית. המנגינות, כמו שבעלי הגדיר אותן, הן משירי היידיש של העיירה. [...] אני מלמדת את הילדים [את השיר], ואז זה כבר חי".
כששמעה על כך אליגון, ששימשה מנהלת מחלקת תקליטי הילדים בחברת התקליטים סי בי אס, ביקשה לשמוע משיריה. היא בחרה שיר לשבת, "לכבוד השבת", ונתנה אותו ליפה ירקוני. ביצועה של הזמרת הופיעה בתקליטם של ירקוני ויהורם גאון "שבת-שלום ילדים" (סי בי אס, 1971).
שיתוף הפעולה בין השתיים נמשך, ובשנת 1971 חובר השיר "מעשה בלביבות" – סיפור המעשה והשיר המקורי מאת חוה פרנקל וניסוח השיר מאת תלמה אליגון, שדאגה להלחנתו ולהפקתו המוזיקלית. השיר הולחן על ידי דרורה חבקין והושר לראשונה בפי צמד הזמרים (ובני הזוג דאז) צילה ועזרא דגן והופיע באותה שנה בתקליט שירי הילדים שלהם "בולבול". בשנת 2008 נוצרה לו גרסת כיסוי על ידי להקת האוונגרד שְמֶמֶל, שכללה אותו באלבומה "הליום להמונים" (2011).
עלילת השיר.
הבלדה בנויה מדיאלוג בין רבי קַלמַן ואשתו חנה זֶלדָה. הבית הראשון הוא פניית רבי קלמן לאשתו ובקשתו שתטגן לביבות לחג החנוכה. בבית השני עונה חנה זלדה כאשר בכל פעם מוצאת מצרך החסר לה להכנת הלביבות. והבית השלישי הוא מוטיב מנחה, בו מספר הקריין כיצד רץ רבי קלמן וקונה את המצרך החסר. שלוש פעמים חוזר הסיפור על עצמו בתחלופת קמח, סוכר ושמן. בפעם הרביעית אומרת חנה זלדה כי אמנם המוצרים ישנם אך כוח לא נותר לה, ואז נאלץ רבי קלמן העייף גם להכין את הלביבות בעצמו. השיר מסתיים כשרבי קלמן קורא לאשתו כשהפציע השחר ומזמין אותה לאכול עמו את הלביבה המוכנה.
קישורים חיצוניים.
ביצועים:
ג'ורג' סימס
ג'ורג' ויליאם סימס (; 12 בינואר 1896 - 26 באוגוסט 1980) היה מייג'ור גנרל בצבא בריטניה, אשר פיקד על הדיוויזיה ה-70 ולאחר מכן היה סגן מפקד הצ'ינדיטים במהלך המערכה על בורמה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
סימס נולד בדורסט לג'ורג' סימס, שהיה מייג'ור ברגימנט הארטילריה המלכותי, ואשתו אליזה לבית פאולי. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, התגייס לצבא בריטניה ולמד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. ב-14 ביוני 1915 הוצב כלוטננט שני ברגימנט חיל הרגלים דורהאם. ב-22 בפברואר 1916 הועבר לקורפוס המקלעים ונשלח כבר למחרת לחזית המערבית. ב-1 בנובמבר של אותה שנה הוא קודם לדרגת לוטננט, ומאוחר יותר באותו החודש הוענק לו הצלב הצבאי "על גילוי גבורה בולט בפעולה". בנובמבר 1917 הועבר לחזית האיטלקית, וב-1 בינואר 1918 הוסף אבזם (Medal bar) לצלב הצבאי שלו. ב-3 באפריל של אותה שנה הועלה לדרגת קפטן, וב-8 בנובמבר הועלה לדרגת מייג'ור, שלושה ימים בלבד לפני סיום המלחמה.
עם סיום המלחמה, הוחזר סימס לדרגת לוטננט. ב-16 בנובמבר 1923 הועלה שוב לדרגת קפטן, והחל מ-20 בינואר 1931 למד בקורס לפיקוד ומטה. ב-15 בינואר 1933 הוחזר לדרגת מייג'ור, וב-1 בנובמבר 1934 מונה למפקד גדוד שהיה חלק מהבריגדה ה-14. ב-6 בספטמבר 1937 הועבר להודו, וב-1 בינואר 1939 הועלה לדרגת לוטננט קולונל. ב-11 בדצמבר של אותה שנה נישא בבומביי לאשה אוסטרלית בשם קתרין ברליס לוקאס.
מלחמת העולם השנייה.
באפריל 1940, שבעה חודשים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוחזר לאנגליה והפך לראש אגף האפסנאות של הדיוויזיה ה-43. הוא נשלח לצרפת כחלק מחיל המשלוח הבריטי, והשתתף במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. בנובמבר של אותה שנה הועלה באופן זמני לדרגת בריגדיר ומונה למפקד הבריגדה ה-8 אשר הייתה חלק מהדיוויזיה ה-3. ב-27 ביוני 1941 הועבר למטה פיקוד המזרח. ב-30 במאי של אותה שנה הוחזר לדרגת לוטננט קולונל, ולאחר מכן הועלה לדרגת קולונל.
ב-1 בינואר 1942 הועלה באופן זמני לדרגת מייג'ור גנרל, וב-18 בפברואר קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-70. הדיוויזיה שלו הוצבה בסוריה במטרה לקחת חלק במערכה בצפון אפריקה, אולם לאחר מכן הועברה להודו כדי להילחם באימפריה היפנית במסגרת המערכה על בורמה. באוגוסט 1943, אורד צ'ארלס וינגייט שכנע את צ'רצ'יל להרחיב את כוח הצ'ינדיטים שלו לגודל של דיוויזיה, והציע לפיכך לפרק את הדיוויזיה ה-70. ויליאם סלים וקלוד אוקינלק התנגדו לפירוק הדיוויזיה, בטענה שהיא נצרכת לפעילות הסדירה בבורמה, אולם ב-24 בנובמבר פורקה הדיוויזיה רשמית, אם כי בפירוקה הוחל עוד באוקטובר. על בסיס הדיוויזיה ה-70 הוקמה הדיוויזיה ההודית השלישית בפיקודו של וינגייט.
חרף העובדה שהיה מבוגר מווינגייט ב-7 שנים, מנוסה בהרבה ממנו ושווה לו בדרגה, קיבל סימס את ההצעה לשמש כסגנו, ומילא את תפקידו זה בנאמנות. בפגישתם הראשונה שאל אותו וינגייט האם יש לו "אמון בשיטותיו". סימס השיב לו: "אם לא היה לי, לא הייתי פוגש אותך היום". ב-24 במרץ 1944 נהרג וינגייט בתאונת מטוס, ונראה היה שסימס הוא המועמד הטבעי להחליפו בתפקיד מפקד הדיוויזיה. המתחרה המשמעותי היחיד שלו על התפקיד היה מייק קאלוורט. עם זאת, למרבה ההפתעה, ויליאם סלים, מפקד הארמייה ה-14, דילג על שניהם ובחר במועמד הכי פחות צפוי ולטר לנטיין. בעוד שקאלוורט נפסל ככל הנראה בשל היותו תוקפני מדי, לא הייתה סיבה ממשית לדחייתו של סימס, וסביר להניח שסלים בחר דווקא בלנטיין, מכיוון ששניהם היו קציני גורקה, והיו בעלי השקפה דומה. סימס נפגע מאוד מהדחייה, והתלונן על כך בפני ג'ורג' גיפארד מפקד קבוצת הארמיות ה-11 שאליה הייתה כפופה הארמייה ה-14. גיפארד חשש לריב עם סלים, אולם כתב לראש המטה הכללי הקיסרי אלן ברוק, שדחייתו של סימס אינה מעידה על יכולותיו כמפקד. סימס ביקש להתפטר מתפקידו כסגן מפקד, ועשה זאת מייד עם כניסתו של לנטיין לתפקיד מפקד הדיוויזיה.
עם עזיבתו את בורמה, הוחזר סימס לדרגת קולונל. ב-21 במאי 1944 הוא הועלה לדרגת בריגדיר ומונה למפקד ערוצי התקשורת של קבוצת הארמיות ה-21 במהלך הפלישה לנורמנדי, שחרור פריז וכיבוש אזור הריין. בנובמבר של אותה שנה חזר לבורמה, ומונה למפקד ערוצי התקשורת של פיקוד דרום-מזרח אסיה, ומילא תפקיד זה עד סוף המלחמה.
אחריתו.
ב-17 בינואר 1946 הוא קיבל דרגת עמית במסדר האמבט. לאחר המלחמה מילא תפקידי פיקוד ומטה שוליים והוחזר לדרגת קולונל. ב-9 באפריל 1949 היגר לאוסטרליה והתיישב בעיר אדלייד. החל מ-18 במרץ 1954 הוא שימש כאחד מהדירקטורים הראשונים של חברת סנטוס (ראשי תיבות של: South Australia-Northern Territory Oil Search) חברת נפט וגז אוסטרלית הפועלת עד ימינו. הוא פרש בשנת 1978. מ-1956 עד 1964 הוא שימש כמזכירו האישי של מושל דרום אוסטרליה הראשון רוברט ג'ורג' ולאחר מכן של מחליפו אדריק בסטיאן. הוא היה נשיא הסניף הדרומי של האגודה הגאוגרפית המלכותית של אוסטרליה (Royal Geographical Society of Australasia), וכתב מאמרים על ההיסטוריה של דרום אוסטרליה, כולל ארבע ביוגרפיות עבור מילון הביוגרפיה האוסטרלי (Australian Dictionary of Biography). הוא החל בכתיבת ביוגרפיה על האסטרונום צ'ארלס טוד, אולם מעולם לא סיים אותה. בשנת 1961 מתה קתרין, אשתו הראשונה, וב-30 במרץ 1967 הוא נישא פעם שנייה לקתלין קבינגה. היו לו ילדים משני נישואיו.
הוא נפטר באדלייד ב-26 באוגוסט 1980 בגיל 80. בשנת 1982, אנדרטה לזכרו ולזכר אשתו הראשונה נחנכה בבית התפילה לזכר רגימנט יורק ולנקסטר בקתדרלת שפילד. מסמכיו שמורים כיום בספרייה הלאומית של דרום אוסטרליה למעט יומני המלחמה שלו השמורים במוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון.
גן החיות של צ'יאנג מאי
גן החיות של צ'יאנג מאי הוא גן חיות על כביש הוויי קאו (Huay Kaew) בצ'יאנג מאי שבתאילנד, ממערב אוניברסיטת צ'יאנג מאי. זהו גן החיות המסחרי הראשון בצפון תאילנד, והוא הוקם ב-16 ביוני 1977.
היסטוריה.
בשנת 1950 שלחה ממשלת ארצות הברית יועצים צבאיים כדי להכשיר משטרה שבטית לאורך הגבול של תאילנד. ביניהם היה הרולד מייסון יאנג (Harold Mason Young), יליד בורמה ובנם של מיסיונרים אמריקאים. יאנג החל לעזור לבעלי חיים פצועים, ומבקרים החלו לבוא כדי לראות את אוסף החיות שלו.
הממשלה המחוזית של צ'יאנג מאי הקדישה לחיות שטח קרקע לרגלי הר סוטפ (Suthep), והמתקן נפתח לציבור ב-1957.
כאשר נפטר יאנג ב-1974, נלקח הנכס על ידי מחוז צ'יאנג מאי. גן החיות הורחב לגודלו הנוכחי, והועבר לארגון הגן הזואולוגי, תחת חסותו של מלך תאילנד. הוא הוכרז כגן החיות הרשמי של מחוז צ'יאנג מאי ב-1977.
תצוגות וחיות.
גן החיות של צ'יאנג מאי מופעל באופן פרטי וכולל מגוון גדול של בעלי חיים. בנוסף, יש בו שני אקווריומים גדולים, בהם האקווריום הימי הגדול ביותר באסיה. ב-28 באוקטובר 2008, נפתחה לציבור המנהרה המימית הארוכה בעולם באורך של 133 מטר.
כ-400 מינים של בעלי חיים מיוצגים בגן החיות כולל קואלות, פינגווין הומבולדט, דובי ים איונים, קרנפים, היפופוטמים, פלמינגו, ג'ירפות, זברות, יענים, גמלים, אריות, נמרים, עבדקן הרעמה, טפיר אסייתי, וסוגים רבים של זוחלים. גן החיות הוא גם ביתם של שני פילים ושלוש פנדות ענקיות.