הדארפורים קיבלו את השלטון המצרי, אך שמחו על בואו של המהדי מוחמד אחמד, שמרד בבריטים ובמצרים בסודאן בשנות ה-80 של המאה ה-19. כוחות המהדי הביסו את הבריטים בדארפור ב-1883. כאשר יורשו של אחמד עבדלאהי איבן מוחמד, ממוצא דארפורי בעצמו, דרש ששבטי דארפור יספקו לו חיילים, מרדו בו כמה מהשבטים. לאחר תבוסתו של עבדלאהי בקרב אומדורמן ב-1898 על ידי הבריטים, הממשלה האנגלו-מצרית החדשה הכירה בעלי דינאר כסולטאן דארפור, והותירה את האזור לעסוק בענייניו, פרט לקבלת מס שנתי סמלי. במהלך מלחמת העולם הראשונה חששו הבריטים שסולטנות דארפור תהווה מקור להשפעת האימפריה העות'מאנית, ולכן כבשו אותה וצירפו אותה לסודאן ב-1916. תחת השלטון הקולוניאלי, ענייניה של דארפור נוהלו בח'רטום, והאזור הוזנח.
לאחר שסודאן קיבלה עצמאות, המשיך האזור להיות אזור ספר הסובל מאי יציבות פוליטית, שנבעה בעיקרה מהסכסוך בין סודאן, לוב וצ'אד. השפעת האידאולוגיה של העליונות הערבית, לה הטיף שליט לוב מועמר קדאפי, הביאה דארפורים רבים להגדיר עצמם כ"ערבים" ולא כ"אפריקנים". רעב בשנות ה-80 שיבש את המבנה החברתי והוביל ללוחמה המשמעותית הראשונה בין הדארפורים ובין עצמם. הסכסוך נמשך 15 שנים, והממשלה תמכה וחימשה את הסיעה ה"ערבית" כנגד אויביה. הלחימה הגיעה לשיא ב-2003, הפכה לאירוע החמור המכונה רצח העם בדארפור, ונמשכת גם נכון להיום - 2020.
היסטוריה של סודן
קובראט
קובראט (בבולגרית: Кубрат, ביוונית: Χουβρατις) היה אביהם של בטבאיאן, קוטראג, קובר, אלצק ואספרוך, מנהיג השבטים הבולגרים שיצרו את בולגריה הישנה וייסדו, בהנהגת הבנים, את בולגריה של הוולגה ואת בולגריה הבלקנית.
קובראט היה מנהיג בולגרי משושלת דולו, ונטען כי הוא מצאצאיו של אטילה ההוני. בילדותו היה קובראט בן ערובה בחצר הביזנטית, שם התחנך באוניברסיטת קונסטנטינופול והוטבל לנצרות. בתקופה זו הוא חבר למי שהיה עתיד להיות הקיסר הרקליוס, וקיבל את התואר פטריקיוס.
ב-628 שב קובראט מביזנטיון לבולגריה הישנה, הביס את האווארים בשנת 632 ואיחד את כל שבטי הבולגרים תחת שלטון אחד. בסביבות שנת 660 הוביל, עם בניו, את שבטי הבולגרים להתיישבות בבולגריה שעל הוולגה.
לאחר מותו התפצלו הבולגרים לחמש חטיבות בהנהגת חמשת בניו. הבן הבכור, בטבאיאן, המשיך להנהיג את בולגריה הישנה, קוטראג, את בולגריה של הוולגה, קובר הוביל את אנשיו להתיישבות במקדוניה ובמזרח אלבניה, אלטזק נדד על פני מרכז אירופה עד ששארית אנשיו בפיקודו של אמנצור התיישבו באיטליה, מצפון מזרח לנאפולי והצעיר בבניו, אספרוך, הוביל את הבולגרים שהתיישבו מעבר לדנובה, בבולגריה הבלקנית.
קסטראטו
ז'אן דה ז'ואנוויל
ז'אן דה ז'ואנוויל (בצרפתית: Jean de Joinville; בערך 1224 - 24 בדצמבר 1317) היה היסטוריון צרפתי.
חייו.
ז'אן דה ז'ואנוייל, שהיה בנם של סימון דה ז'ואנוויל ושל ביאטריס מאוסון, השתייך למשפחת אצולה רמת מעלה מחבל שמפאן בצרפת. הוא קיבל את חינוכו, שכלל קריאה, כתיבה ויסודות הלשון הלטינית, בחצרו של תיבו הרביעי, רוזן שמפאן. עם מות אביו, הפך לראש לשכתו של הרוזן, וב-1241 התלווה אליו במסעו לחצר המלכות של לואי התשיעי, מלך צרפת. ב-1244, כאשר המלך התכונן למסע הצלב השביעי למצרים, החליט ז'ואנוויל לעזוב את משפחתו ולהפוך לאביר. הוא העמיד את עצמו לרשות המלך והפך ליועצו ולאיש סודו.
אחרי שהמלך וצבאו נפלו בשבי הממלוכים באל-מנצורה במצרים (13 באפריל 1250) השתתף ז'ואנוויל, שהיה בין השבויים, במשא ומתן שהביא לשחרור המלך וצבאו תמורת כופר נפש. הוא שכנע את המלך שלא לשוב לצרפת אלא לפנות צפונה אל עבר יפו, קיסריה, עכו וצידון, שם סייע המלך לצלבנים לבצר את חומות הגנתם נגד תקיפה מוסלמית, וניהל משא ומתן עם שליטי סוריה ומצרים. לפני שובו לצרפת ב-1254, השאיר המלך חיל מצב בעכו. בכל אלה היה ז'ואנוויל יועצו המסור והנאמן.
ב-1270 יצא לואי התשיעי למסע הצלב השמיני בחברת שלושת בניו. ז'ואנוויל התנגד למסע צלב זה, ומשום שחזה מראש את תוצאותיו סירב לקחת בו חלק. ואמנם מסע זה הסתיים באסון: בהיותו לחופי תוניסיה חלה המלך בדיזנטריה ונפטר שם ב-25 באוגוסט 1270.
האפיפיור בוניפקיוס השמיני הכריז על לואי התשיעי כקדוש ב-1297. ב-1309 השלים ז'ואנוויל את כתיבת ספרו "תולדות לואי הקדוש", שרובו הוקדש לתיעוד מסע הצלב השביעי של המלך לואי התשיעי.
אניה
שופן
יצחק וידרקר
יצחק וידרקר (1909 – 18 באוקטובר 1974) היה ראש העיר השני של חדרה בשנים 1954–1965.
חייו.
וידרקר, נולד בפולין והיה פעיל החלוץ בפולין. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והתיישב בחדרה.
הוא שימש כמנהל לשכת המס, מזכיר מועצת הפועלים וחבר מועצת העיר החל מכהונתה הראשונה לאחר שהוכרזה חדרה כעיר. בשנת 1954 נבחר לראשות העיר והחליף בתפקיד את ראש העירייה הראשון דוד ברמן.
בשלוש הקדנציות בהן כיהן וידרקר (עד 1965) התפתחה העיר משמעותית. בבחירות בשנת 1965 זכה המערך בארבעה מושבים בלבד במועצת העיר אל מול ששה של גח"ל, והניסיונות של וידרקר להקים קואליציה בראשותו לא צלחו. דב ברזילי החליף את וידרקר כראש עיר ב-1 בדצמבר 1965. וידרקר המשיך לכהן במועצה ועמד בראש האופוזיציה, עד 1969.
בתקופת כהונתו הוקמו בעיר בית יד לבנים, הספרייה העירונית, תחנת הרכבת, בנק לאומי, סניף מגן דוד אדום, המרכז הרפואי הלל יפה במשכנו הנוכחי, בניין העירייה ותחנת אגד. כמו כן נוסד קו החשמל הראשון לשכונת העולים "גבעת אולגה" והוקמו כעשר שכונות חדשות.
מנגד הואשם וידרקר בכרסום הדרגתי באופייה הישן של חדרה המושבה ובהריסת מבנים ישנים.
לאחר פרישתו מהתפקיד עבר וידרקר בגזברות הוועד הפועל במחלקת תקציבי מועצות הפועלים והיה חבר מרכז מפלגת העבודה.
וידרקר נפטר בשנת 1974 ונקבר בבית העלמין הישן בעיר. בעירייה הנציחו את זכרו וקראו על שמו רחוב. אלמנתו, בלומה, האריכה ימים ונפטרה באפריל 2006.
שכוייח
ז'וליו בפטיסטה
ז'וליו סזאר בפטיסטה (פורטוגזית: Júlio César Baptista, את שם המשפחה יש להגות "בטיסטה"; נולד ב-1 באוקטובר 1981 בסאו פאולו שבברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירת מועדונים.
בפטיסטה החל את הקריירה שלו בסאו פאולו מליגת העל הברזילאית בשנת 2000, שם תופקד כקשר אחורי שאופיו הפיזי מתאים לו מאוד. הרבו להצמיד לו את הכינוי "החיה" ואפילו "סטיבן ג'רארד הברזילאי". בשנת 2003 עבר בפטיסטה לסביליה מספרד. בסביליה המאמן הצעיר חואקין קפארוס החליט לתפקד אותו כחלוץ. בשנתיים שלו בסביליה הוא הופיע 63 פעמים, והבקיע 38 שערים, ביניהם 20 בעונה אחת שהובילה אותו להיות סגן הפיצ'יצ'י (מלך השערים) של הליגה הספרדית.
בשנת 2005 הוא עבר לריאל מדריד, שם שיחק שנה אחת בעיקר כקשר שמאלי, בגלל הרצון של המאמן להתאים אותו לזינדין זידאן וגוטי שכבר תפסו את משבצות הקישור האחרות. מסיבה זו, בפטיסטה לא יכל לשחזר את היכולת שהייתה לו בסביליה, והבקיע רק שמונה שערים בעונת .
בסוף אוגוסט 2006, עם סגירת חלון ההעברות, התקשורת קישרה אותו למעברים אפשריים לטוטנהאם הוטספר או ארסנל, כולל אפשרות של החלפתו בחוסה אנטוניו רייס מארסנל. בפטיסטה עצמו הצהיר וחזר כי הוא לא מעוניין במעבר הרחק ממדריד. אף על פי כן, ביום האחרון של חלון ההעברות, ה-31 באוגוסט, בפטיסטה אכן עבר לארסנל בתמורה לחוסה אנטוניו רייס. העסקה כללה השאלה של שני השחקנים לשנה אחת לקבוצות המנוגדות, ארסנל וריאל מדריד.
ונגר העריץ בגלוי את בפטיסטה וניסה להשיג אותו כשהיה צעיר יותר. בכל זאת, הוא לא שיחק באופן קבוע. הוא הבקיע רביעייה בעבור ארסנל במשחק רבע גמר גביע הליגה נגד ליברפול. הקבוצה ניצחה 6-3 ובפטיסטה גם החמיץ פנדל. בקיץ האחרון שוב רצה לחזור למדריד ולהילחם על מקומו.
בסוף עונת , הוא סיים את תפקידו בארסנל וחזר לריאל מדריד בתום עסקת ההשאלה. הודות להגעתו של המאמן החדש ברנד שוסטר, ובנוסף לכך בזכות הכושר הטוב שלו שהפגין בקופה אמריקה ובליגת האלופות מול קבוצות כמו לאציו, מולה הבקיע את שער ליגת האלופות הראשון שלו, בפטיסטה קיבל דקות משחק רבות יותר בעמדה המתאימה לו. בפסטיסטה המשיך לשחק היטב, והשער השני שלו באותה עונה היה השער היחיד במשחק הקלאסיקו בין ריאל מדריד וברצלונה. בזכות השער שהבקיע, ריאל מדריד ניצחה את ברצלונה בקאמפ נואו בפעם הראשונה מזה 24 שנה.
בקיץ 2008 הצטרף לרומא תמורת 12 מיליון ליש"ט.
בחלון העברות בינואר 2011 עבר בפטיסטה לקדנציה נוספת בספרד למועדון הכדורגל מאלגה שם הוא חתם עד 2014 תמורת 2 מילון יורו. ב-24 ביולי 2013 חתם בקבוצה הברזילאית קרוזיירו לשנתיים.
ב-23 במרץ 2016 חתם באורלנדו סיטי מה-MLS. ב-18 באוגוסט 2018 חתם בקלוז' הרומנית.
נבחרת ברזיל.
בפטיסטה משחק בנבחרת ברזיל החל משנת 2001 והוא בעל 34 הופעות ו-10 שערים. בפטיסטה לא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2006 בגלל כושר ירוד באותה תקופה, אך זכה בשני קופה אמריקה בשנים 2004 ו-2007. הוא הבקיע את השער הראשון בגמר הקופה אמריקה 2007 נגד ארגנטינה. בשאר הטורניר הבקיע עוד שני שערים.
יישר כוחך
יישר חילך
סקולה דרלייביץ'
סקולה דרלייביץ' (מונטנגרית: Секулa Дрљевић; 1884–1945) היה פוליטיקאי מונטנגרי, עורך דין, וסופר, ששיתף פעולה עם האוסטשים במהלך מלחמת העולם השנייה.
חייו.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה שימש דרלייביץ' כפקיד במשרד האוצר של ממלכת מונטנגרו ובשנת 1909 כשר המשפטים וכנציג של שר החינוך בממשלת מונטנגרו.
בין השנים 1912–1913 שימש כשר האוצר ושר הבינוי.
עם כיבושה של ממלכת יוגוסלביה, נפלה מונטנגרו לידי שליטה של איטליה הפאשיסטית.