כְּרַוְיָה תַּרְבּוּתִית (שם מדעי: "Carum carvi") היא צמח ממשפחת הסוככיים אשר צומח באירופה ובאסיה. קיימים זני כרוויה תרבותית חד-שנתיים, דו-שנתיים ואף תלת-שנתיים. הצמח דומה בצורתו לצמח הגזר ועליו גזורים או מנוצים. לצמח פרחים קטנים לבנים או ורודים. הכרוויה צומחת במקומות חמים ומוארים, עם קרקע יבשה.
פירות הצמח (הנחשבים לעיתים בטעות לזרעים) משמשים כתבלין, המוכר בישראל בשמו הגרמני קימל. הפירות הם דו-זירעונים בצורת סהר וגודלם כ-2 מילימטרים. הם דומים במראם לפירות של כמון (שגם הוא ממשפחת הסוככיים), המשמשים גם הם כתבלינים וקל להתבלבל ביניהם, אם כי טעמיהם וריחותיהם שונים מאוד.
שימושים.
הכרוויה משמשת כתבלין נפוץ במטבחים אירופיים (בעיקר במרכז אירופה ובצפונה). לחם המכיל כרוויה ("לחם קימל") היה נמכר בעבר בישראל באופן נרחב. כרוויה משמשת גם לתיבול תבשילי בשר, כגון גולאש; להכנת כרוב כבוש, וכמרכיב במשקאות חריפים כגון אקוואויט. הכרוויה נמכרת כפירות שלמים ולא כאבקה וכך נהוג להשתמש בה.
בדומה לסוככיים אחרים, ניתן גם להשתמש בשורש הכרוויה לבישול, אולם הוא אינו נפוץ בשווקים בצורה זו. במטבח הלובי משתמשים באבקת כרוויה יחד עם כמון לתיבול מאכלי דגים.
שמן המופק מזרעי הכרוויה משמש גם כתמצית ריח בייצור תמרוקים.
לכרוויה גם מסורת של שימושים רפואיים, בעיקר לבעיות בקיבה. מחקרים עדכניים ומתמשכים מציעים שצריכת כרוויה תרבותית יכולה לסייע כתומכת בפונקציות אנדוקריניות, במיוחד כאלו הקשורות להפרעות בבלוטת התריס ולמחלות אוטואימוניות (ראו מחלת השימוטו).
גידול.
פינלנד אחראית לכ-28% מייצור הקימל בעולם. גידול קימל מתאים במיוחד לאקלים הפיני ולקווי הרוחב של פינלנד, המבטיחים שעות רבות של אור שמש בקיץ. התוצאה היא פירות המכילים רמות גבוהות יותר של שמן אתרי מאלה המיוצרים באזורי גידול עיקריים אחרים כמו קנדה, הולנד, מצרים ומרכז אירופה.
היסטוריה.
במספר לשונות נפרדות קיימת המילה כרוויה או מילים דומות כשם לצמח תבלין, ביניהן יוונית עתיקה, סנסקריט וערבית (בפרסית ובלטינית, לעומת זאת, התבלין קרוי בשמות שונים). כתוצאה מכך מקור הצמח שנוי במחלוקת.
על פי פליניוס הזקן, מקור השם הוא באזור קאריה שבאסיה הקטנה.
הצמח נזכר כבר בתלמוד הבבלי כצמח ירק תרבותי, כמקור לתיבול מיני מאכלים וכצמח מרפא לטיפול במחלות לב:
קלאודיוס גלנוס מציין כי מים שבהם מושרים זרעי הכרוויה מסייעים בחיטוי פצעים, מניעת מחלות מידבקות וחיזוק הלב.
פומפרניקל
פוּמְפֶרְנִיקֵל (מגרמנית: Pumpernickel) הוא סוג לחם כהה וארומטי מגרמניה. הלחם מבוסס מחמצת שאור ומוכן מתערובת של קמח שיפון ושיפון טחון (באופן גס יותר). אזור וסטפאליה בגרמניה ידוע כמולדת הפומפרניקל, וקיים אזכור ראשון של לחם מסוג זה בווסטפאליה כבר ב-1450, אם כי לא ברור שאכן מדובר בלחם פומפרניקל. הפומפרניקל מאזור וסטפאליה ידוע כיוצא דופן בתערובת בין קמח שיפון ושיפון טחון וכן בזמן האפייה הארוך שלו.
על פי סברה מקובלת, מקור השם "פומפרניקל" בניב גרמאני עתיק, והוא מורכב מהמילים "Pumpern" שפרושו לנפוח, ו-"Nickel", צורה של השם ניקולס, וכינוי נפוץ לשד או לשטן. פירוש השם פומפרניקל, אם כך, הוא "נפיחת השטן".
רתם המדבר
שיפון (דגן)
שִׁיפֿוֹן תרבותי, או בקיצור שִׁיפֿוֹן (שם מדעי: "Secale cereale") הוא מין תרבותי בסוג שיפון שבמשפחת הדגניים. השיפון הוא אחד הגידולים החקלאיים הנפוצים ביותר והוא דומה לחיטה ולשעורה. ניתן להשתמש בדגני השיפון להכנת קמח, לחם שיפון, בירה משיפון (כמו גם חלק מסוגי הוויסקי והוודקה) ומספוא לבהמות. ניתן לאכול את הדגן גם בשלמותו, או משוטח. אין לבלבל את השיפון עם הזון, הדומה לו ומשמש גם הוא כמזון לבהמות.
היסטוריה.
מקור השיפון בזן בר שבוית במזרח אסיה הקטנה. במספר אתרים מהתקופה הנאוליתית באזור זה נמצאו עדויות לביות של שיפון. באתר אלג'הויוק נמצא מטמון של גרעיני שיפון מפוחמים המתוארכים לשנת 4000 לפנה"ס, המצביעים על כך שבאותה עת, השיפון שימש כגידול חקלאי. עדויות לביות מסודר וקבוע של שיפון הן מאוחרות יותר, בתקופת הברונזה במרכז אירופה. ייתכן והשיפון נע מערבה כחלק מתערובת דגנים, וגודל באופן ייחודי רק מאוחר יותר. קיימים גם ממצאים מתל אבו הוריירה (אתר משלהי התקופה האפיפלאוליתית) המצביעים על שימוש בשיפון, אך קיימת מחלוקת לגביהם: גם לגבי התיארוך וגם לגבי העובדה כי הממצאים מתבססים על גרעינים בלבד, ללא מוץ.
ממצאים מן התקופה הרומית באירופה מעידים על שימוש בשיפון, אך פליניוס הזקן מתאר אותו כ"אוכל עלוב שיש לצורכו רק על מנת להימנע מגוויעה ברעב" וכי נהוג לערבב אותו עם חיטה על מנת למתן את טעמו המר, "אך גם אז הוא אינו נעים לקיבה". מאז ימי הביניים נעשה שימוש קבוע בשיפון כמרכיב בלחם בצפון-מרכז אירופה (ממזרח לגבול גרמניה–צרפת וצפונית להונגריה).
מחלות.
השיפון רגיש מאוד לפטריית הארגוט. צריכה של שיפון נגוע בארגוט על ידי בני אדם ובעלי-חיים עלול להוביל למצב רפואי חמור הנקרא ארגוטיזם. מצב זה עלול לגרום לפגיעה פיזית ונפשית, פרכוסים, הפלות, נמק באצבעות, הזיות ומוות. מבחינה היסטורית, מדינות צפוניות בעלות לחות גבוהה שהיו תלויות בשיפון כיבול עיקרי היו נתונות למגיפות תקופתיות של מצב זה.
הורטיקולטורה.
השיפון גדל היטב בקרקעות עניות בהרבה מאלו ההכרחיות עבור רוב הדגנים. לכן, זהו יבול בעל ערך רב במיוחד באזורים עם קרקע חולית או אדמת כבול. צמח השיפון מסוגל לעמוד בתנאי קור בצורה מיטיבה מאשר דגנים קטנים אחרים. לדוגמה, השיפון ישרוד תחת כיסוי שלג שלרוב יהיה קטלני עבור "חיטת החורף" (Winter Wheat). רוב החקלאים מגדלים "שיפון חורף", אשר אותו זורעים ומתחילים לגדל בסתיו. באביב, הצמחים מייצרים את היבול שלהם. שיפון הנזרע בסתיו מראה לרוב צמיחה מהירה. בבוא הקיץ, צמחים אלו יגיעו לגובהם המקסימלי, כ-120 סנטימטרים בעוד שחיטה שנזרעה באביב תהיה רק בשלבי נביטה ראשוניים. צמיחה נמרצת זו מתגברת אפילו על המתחרים הקשים ביותר של העשב, מכאן שניתן לגדל את השיפון ללא כל שימוש בקוטלי עשבים. שיפון הוא פולש נפוץ ולא רצוי של שדות חיטת חורף - אם מתאפשרת לו גדילה והתבגרות, הוא עלול לגרום להורדת מחיר משמעותית של החיטה שנקצרה.
ריבס
רִבָּס (שם עברי נוסף: רָבָּרְבֶּר, שם מדעי: "Rheum") הוא סוג של צמחים רב-שנתיים ממשפחת הארכוביתיים, בעלי קני שורש עבים וקצרים.
בארץ ישראל נפוצים באופן טבעי שני מינים בסוג, ריבס המדבר וריבס חרמוני. שני מינים אחרים, "Rheum rhabarbarum" ו-"Rheum x hybridum", משמשים כירק מאכל.
בישראל, הירק בייחוד אהוד בקרב יוצאי המדינות האנגלוסקסיות, צפון אירופה, גרמניה, כורדיסטן ואיראן ושמו בעברית מבוסס למעשה על שמו בפרסית.
כמו הכוסמת והחומעה, גם הריבס משתייך למשפחת הארכוביתיים. למרות הדמיון הפיזי, הוא אינו קרוב משפחה של הסלרי. פרחי הריבס קטנים, בצבע ירוק-לבן ופורחים בתפרחת גדולה.
כל מיני הריבס הגדלים בר בישראל הם ערכי טבע מוגנים.
מימד פרקטלי
קמבריום
לבקוכן
לֶבְּקוּכֵן או פּפֶֿפֶֿרְקוּכֵן ( או Pfefferkuchen) הן עוגיות גרמניות, אשר נמכרות באופן מסורתי בתקופת חג המולד. הלבקוכן הן עוגיות מתובלות, הדומות לדובשניות בישראל או לעוגיית זנגביל, אשר נפוצות במדינות אחרות באירופה בתקופת חג המולד.
היסטוריה.
העוגיות הומצאו כנראה על ידי נזירים בפרנקוניה של ימי הביניים (סביבות המאה ה-13 בגרמניה).
קיימים תיעודים על אופי לבקוכן בגרמניה עוד ב-1296 בעיר אולם. העיר הידועה ביותר בייצור לבקוכן היא נירנברג שבבוואריה וקיים מסמך המתייחס להכנת לבקוכן בעיר מ-1395.
מבשלה
מבשלה היא בית עסק העוסק בייצור בירה בתהליך תסיסה (בישול).
מבשלות יכולות לנוע ממפעלי ענק לאוסף של ציוד במטבחו של בשלן הבירה הביתי. הגיוון מתבטא גם בשימוש במבחר סוגי ציוד במבשלות שונות, ברמות המיכון ובסוגי הבירה המופקת במבשלה. מבשלות מחולקות לרוב למחלקות שונות, אשר אחראיות על תחומים שונים בתהליך בישול הבירה.
פייר בווייר
פיוטר קפיצה
פיוֹטר לאונידוביץ' קָפּיצה (ברוסית: Пётр Леони́дович Капи́ца; 8 ביולי 1894 - 8 באפריל 1984) היה פיזיקאי סובייטי שגילה את תופעת ה"סופר נוזליות" יחד עם ג'ון אלן ודון מיסנר ב-1937.
קפיצה היה בנם של גנרל בחיל ההנדסה הרוסי, עם שורשים רומנים מבסרביה ושל אולגה לבית סטבניצקי, בת למשפחת אצילים ממוצא פולני. הוא נולד בעיר הנמל קרונשטאדט וסיים את לימודיו במכון הפוליטכני בפטרוגרד בשנת 1918. בשנת 1921 יצא עם משלחת מדעית של ברית המועצות למערב אירופה ועבד עשר שנים במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג'. היה חבר של האקדמיה המלכותית הבריטית והיה המנהל הראשון של מעבדת מונד (בין 1930 ל-1934). המציא שיטות ליצירת שדות מגנטיים אולטרה-חזקים (ultrastrong magnetic fields) על ידי הזרקת זרמים חזקים לתוך אלקטרומגנטים מיוחדים לפרקי זמן קצרים.
בשנת 1934 התפתה קפיצה לשוב לברית המועצות לסדרת הרצאות, אך דרכונו נשלל ויציאתו מגבולות ברית המועצות נאסרה. בעקבות איבוד משרתו בבריטניה החל לעבוד בברית המועצות. עם תחילת עבודתו בברית המועצות קפיצה יסד את מכון הבעיות הפיזיקליות בברית המועצות ועמד בראשו עד מאסרו בשנת 1946. בשנת 1942 צורף לוועד היהודי האנטי-פשיסטי, כנציג הלא-יהודי. המאסר היה יוזמתו של לברנטי בריה, שהיה מנהלו הישיר. קפיצה נאסר בגלל סירובו לעבוד על פיתוח פצצת מימן סובייטית.
מעמדו שוקם עם מות סטלין ובשנת 1955 חזר לעמוד בראש המכון שיסד עד מותו בשנת 1984. חלק בפרס נובל על עבודתו בפיזיקת טמפרטורה נמוכה עם ארנו פנזיאס ורוברט וילסון.