עד 2016 עמד סופר בראש הקתדרה על שם ראובן חייקין, מתלמידיו של סופר, אשר נפטר בשנת 2004. במותו הוריש חייקין לסופר סכום כסף להקמת קתדרה שתעסוק בתחום הגאואסטראטגיה. בראשותו של סופר עוסקת הקתדרה בנושאי הביטחון הלאומי שלהם ביטוי מרחבי, דוגמת משאבים טבעיים ותפוצתם, פריסת האוכלוסייה, התשתית הפיזית והמרכיבים הסביבתיים.
קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה מפרסמת ניירות עמדה, נותנת ייעוץ למקבלי החלטות בכירים, יוזמת מחקרים, ימי עיון וכנסים. כמו כן מפרסמת הקתדרה ספרים ועבודות מדעיות ומסייעת לתלמידי מחקר בתחומים הנזכרים לעיל ועוסקת בהפצת הנושא בבתי הספר התיכוניים ומוסדות אקדמיה.
בספר "להיות אזרחים בישראל", ספר האזרחות של משרד החינוך, בגרסה משנת 2016 צוינו הקתדרה ופרופסור סופר כמי שערכו ועידכנו מפה של היישובים הערבים בישראל. המפה ספגה ביקורות על כך שיש בה "טעויות גסות", למשל כשישובים בגדה המערבית נכללים בישראל, ואום אל-פחם נכללת בגדה המערבית.
קסטרטי
התקופה הויקטוריאנית
העידן הוויקטוריאני
רובטו
רובטו (או טמפו רובטו; Tempo Rubato, מאיטלקית: זמן גנוב) הוא הארכת תו אחד על חשבון התו הבא אחריו, לצורך יצירת חופש ביטוי מוזיקלי ולצורך הגברת המתח המוזיקלי. נגינה בקצב משתנה, לפי ראות עיניו של המנגן, בתוך מסגרת זמן מסוימת. הכנסת שינויים באורכם של צלילים, שלא לפי הכתוב בתווים. לרוב נהוג שנגינת רובטו אינה משנה את אורכם של פרקים או חלקים ביצירה.
פיוס החמישי
פיוס החמישי (בלטינית: Pius V; 1504–1572), היה האפיפיור משנת 1566 עד מותו בשנת 1572. קדוש של הכנסייה הקתולית.
אודותיו.
שמו החילוני מלידה היה אנטוניו גיסליירי (Antonio Ghislieri), ומאז הצטרף במסדר הדומיניקני שנת 1518 כונה מיכאלה גיסליירי (Michele Ghislieri).
פיוס החמישי היה דמות מפתח בקונטרה-רפורמציה, ישב בראש המושב השלישי של ועידת טרנט (בשנים 1562-1563) שהגדירה את הנוסח התקני של הסקרמנטים בפולחן הלטיני. עוד כחשמן היה אחד הבולטים שפעלו נגד נפוטיזם בכנסייה, שהתבטא בניסיון למינוי קרוב משפחה קטין של האפיפיור הקודם, פיוס הרביעי לחשמן.
ב-1570 פרסם את הבולה "Regnans in Excelsis", שנידתה את אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ככופרת.
ב-1571 ארגן ועמד בראש "הליגה הקדושה" שפעלה נגד התפשטות האימפריה העות'מאנית באמצעות צירוף צבאותיהן של מדינת האפיפיור, ממלכת הבסבורג, ספרד, ממלכת נאפולי, ממלכת סיציליה, הרפובליקה של ונציה, הרפובליקה של ג'נובה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה ומסדר אבירי מלטה ששיאו הניצחון בקרב לפנטו.
יחסו ליהודים.
בשנת 1562, מספר שנים לפני מותו של האפיפיור פיוס הרביעי, הוא ביטל חלק מהגזירות שהוטלו על היהודים. לדוגמה, התיר ליהודים לשוב ולפתוח בנקים ב-16 מרכזים קטנים בנסיכות פארמה ופירנצה שבאיטליה. הזיכיון לפתיחת הבנקים חודש מדי שנה, עד מותו. אך מעליית פיוס החמישי חודשו הגזירות על היהודים.
בשנת ה'שכ"ט-1569, בוצע גירוש יהודי מדינת האפיפיור, בעקבות בולה אפיפיורית בשם "Hebraeorum gens" (תרגום מלטינית: "הגזע היהודי") שהוציא פיוס החמישי:
שלוחא דרבנן
זרע יעקב, קיסר אתיופיה
זרע יעקב (געז: ዘርአ ያዕቆብ, זרא יעקב) היה קיסר האימפריה האתיופית בשיא תקופת תור הזהב. יעקב נולד בטילק שבפטגר ב-1399 והיה בנו הרביעי של הקיסר ניואיה קראסטוס מאשתו השלישית וויזרו יגזי כברה. זרע יעקב ירש את אחיינו עמדה ייאסוס במאי 1434 והוכתר בעיר אקסום שבתיגראי תחת שם ההכתרה "עמדה ציון" ב-1439, מאוחר יותר אימץ את שם המלכות "קונסטנטינוס" על שמו של קיסר האימפריה הביזנטית קונסטנטינוס הגדול.
ההיסטוריון אדוארד אולנדורף מסכם, שזרע יעקב:
חייו.
תקופת מלכותו.
בעקבות מות הקיסר דווית הראשון, כלא אחיו הגדול תוודרוס הראשון את זרע יעקב באמבה גישן ב-1414. במשך 20 שנים הבאות הייתה תחלופה רבה של אחיו הגדולים על כס הקיסרות עד שהגיע תורו.
החוקר דוויד בוקסון מציין את ההשפעה שהייתו על זרע יעקב עקב היותו מרותק ומבודד באמבה גישן:
בוקסון ממשיך וכותב כך:
למרות שזרע יעקב מלך בשנת 1434 הוא לא הוכתר (על ידי האבונה) עד לשנת 1436 בה הוכתר רשמית באקסום. לאחר ההכתרה הוא נשא לאישה את הלני שהמירה את דתה מהאסלאם לנצרות. הלני הייתה ביתו של מלך ממלכת האדייה אחת ממלכות הסידאמים הנמצאת מדרום לנילוס הכחול. הלני לא הביאה ילדים לעולם אבל נהייתה לאישיות פוליטית חזקה בחצר והייתה עוצרת או יועצת של הקיסרים באדה מריאם הראשון, אסכנדר ונהואד.
אחרי שיום אחד נראה אור משונה בשמי אתיופיה (שרוב היסטוריונים זיהו אותו כשביט היילי, בשנת 1456), זרע יעקב הקים את העיר דברה ברהן וקבע אותה כבירת ממלכתו.
כעבור מספר שנים שלטונו של זרע יעקב נעשה רודני יותר. כאשר תקלה האוואריאט, ראש מנזר דברה ליבנוס, יצא כנגד הרציחות וההכאות של גברים בממלכה, הקיסר כלא אותו, והוא מת בכלאו אחרי חודשים ספורים. כאמור, לקראת סוף שנות שלטונו הוא החל להיות פרנואיד ובשנת 1453 הוא היה משוכנע שישנה עלילה כנגדו, מה שגרם ליותר פעולות אכזריות כנגד תושבים רבים בממלכה. כאשר בשנת 1445 סולטנות אדאל ומנהיגה באדלאי אבן סעד א-דין מרדו בקיסר הוא יצא לאזור המרידות עם צבאו, הביס את צבא אדאל בקרב גומיט וגיבש את שליטתו על הממלכות של הסידמאים בדרום, ועל הממלכות המוסלמיות החלשות שמעבר לנהר האוואש.
מרד היהודים.
זרע יעקב היה איש נוצרי אדוק ולא סבל דתות אחרות, ולכן, תחת שלטונו הורע מצבם של יהודי אתיופיה. הקיסר דרש מכלל תושבי ממלכתו ובכללם היהודים, להתנצר, והיה אם יסרבו דינם יהיה מוות. אחת מנשות הקיסר -ציון ציפורה (או "ציון מורגשה" -על פי מקורות נוצריים) הייתה יהודיה שהוכרחה להתנצר ולהינשא לקיסר לאחר שהוא התאהב ביופיה. היא שינתה את שמה ל"ולטה קדיסן", וילדה לו שלושה בנים: אסקאל, באדה מריאם הקיסר לעתיד ומאדאם.
כשהקיסר היה במערכה צבאית כנגד המוסלמים בדרום, ניצלו יהודי אתיופיה את ההזדמנות ומרדו בקיסר בהנהגת אשת הקיסר ציפורה. היהודים, שסבלו רבות משלטון הקיסר, תכננו להכתיר לקיסר את בנו הבכור של זרע יעקב אסקאל. כאשר הקיסר שמע כי היהודים מרדו בו, וכי אשתו היהודייה, היא למעשה מנהיגת המרד, הוא הפנה את צבאו צפונה אל עבר מחוזות היהודים, השמיד כפרים יהודיים רבים, הרג את אשתו ציון ציפורה ולקח רבים בשבי. בעקבות זאת זרע יעקב כינה את עצמו "משמיד היהודים". למרות הטבח שביצע ביהודים הוא לא הצליח להביס אותם לחלוטין, מאחר שהם התבצרו בהרי סאמיאן.במרד השני כוחות היהודים הביסו את צבאו והוא בקושי הצליח להימלט.
מרד נוסף שדוכא על ידי זרע יעקב בצפון היה של האגאווים.
זרע יעקב והכנסייה האתיופית.
זרע יעקב ראה בכנסייה ובנצרות את הכלים הראשיים לגיבושה של מדינה ולקידומה של לאומיות אתיופית. הקיסר הבין כי מספר הולך וגדל של אתיופים בעלי רקע דתי ותרבותי שונה החלו לאמץ לחיקם את הדת הנוצרית, עד אשר באמצע המאה ה-14, האחריות הנוספת אשר הוטלה על הכנסייה האתיופית הייתה מעל ומעבר לכוחותיה ויכולותיה וכי המתקנים החינוכיים והארגוניים שלה, לא יכלו להמשיך ולספק שירותים לכל המאמינים החדשים. לשם כך, היו חייבים להתבצע צעדים דרסטיים בארגונם מחדש של מוסדות הכנסייה, וכתיבה מחדש של חוקים בממלכה.
בתקופה קריטית זו תפס זרע יעקב את השלטון והציב לעצמו את המטרה לבצע את הרפורמות בכנסייה האתיופית. תשומת לבו הופנתה מהר מאוד לנושא אשר במשך זמן רב היווה מחלוקת בין קבוצות דתיות רבות באתיופיה ובין הבישוף באלכסנדריה, והוא שמירת השבת. נוהג שמירת השבת התפשט בין קהילות רבות ואף בחצר המלכותית באתיופיה, כל זאת בניגוד לעמדת הבישוף ממצרים אשר ראה בנוהג שמירת השבת השפעה יהודית אשר יש לעקור אותה מן השורש. אולם גם זרע יעקב, כמו אביו לפניו, היה בעד שמירת נוהג זה, לא רק בגלל אמונות דתיות אלא גם בגלל סיבות פוליטיות. העובדה כי זרע יעקב המשיך בנוהג שמירת השבת הביאה לכך שכוחו של הבישוף המצרי ונאמניו, המעטים וחסרי הכוח בממלכה, נשארו בעמדה נחותה זו, כך שהם לא היוו סיכון על שלטונו.
נושא נוסף אשר העסיק את מחשבתו לאורך כל תקופת שלטונו, הייתה העובדה כי אתיופיה הייתה מוקפת בפגאנים ומוסלמים ממזרח וממערב, אשר עלולים להשפיע לרעה על אנשיו -המאמינים הנוצרים אשר בממלכה. כדי לפתור בעיה זו, הוא החל בסדרה של פעילויות אנרגטיות אשר באו כדי לבצע רפורמות דתיות, ואשר הוכיחו כמה קטנה הייתה השפעתה של הכנסייה במחוזות הנרחבים של הממלכה. הוא דרש ואף קיבל מהבישוף של מצרים שני אבונאות שיבואו לאתיופיה כדי להשתלט על כמות המאמינים אשר גדלה בה (דבר אשר מעולם לא נעשה לפני כן, שכן הבישוף ממצרים הסתפק תמיד באבונה אחד שישרת את הקהילה באתיופיה).
נראה היה כי זרע יעקב, בניגוד לקיסרים האחרים של השושלת הסולומונית, היה היחיד אשר הצליח להבין את גודל הבעיה אשר הביאו עימם הפגאנים והמוסלמים לעדת המאמינים הנוצרים יותר מכל דבר אחר. בעקבות הבנה זו הוא תכנן את תוכנית הרפורמות שלו עוד לפני שהוא תפס את שלטון הכתר בממלכה.
אין ספק כי ניסיונותיו של זרע יעקב לשלב את השטחים הכבושים, להטמיע את תושביהם בתרבות האתיופית הנוצרית ולספק בסיס איתן הן לכנסייה והן למדינה, עלו על אלה של קודמיו או של יורשיו, והפכו אותו לשליט הבולט בתקופה הסולומונית כולה.
יחסי חוץ.