בימי הביניים נוצרו בנוסח אשכנז הבדלים רבים בין קהילה לרעותה כתוצאה מהעתקה שגויה ושיבושי לשון מחמת הבורות בשפה העברית. סידורים רבים אף לא נוקדו, מה שהניח כר פורה לטעויות.
במהלך השנים ניסו רבנים רבים לתקן את נוסח התפילה, בהם המהרי"ל, המהרש"ל והלבוש. מהפכת הדפוס שיפרה אך במעט את שיבושי הלשון ויצרה אחידות מסוימת, אם כי לחלקם הגדול היא נתנה קביעות שמקורה בבורות המדפיסים. מצב עגום זה הוביל את רבי שבתי סופר מפרעמישלא לכתוב נוסח וניקוד בניסיון להפוך אותם לאחידים. הסידור שערך זכה להסכמות רבות מחשובי הרבנים בני דורו, בהם השל"ה, המהרש"א, הרב נתן שפירא, הפרישה, הב"ח והרב אפרים זלמן שור. לא אחת שינה רבי שבתי מהנוסח האשכנזי לטובת הנוסח הספרדי, כאשר האחרון היה נראה לו מדויק יותר על פי כללי הדקדוק.
ארבע שנים לאחר הוצאת סידורו של רבי שבתי הוציא רבי שלמה זלמן הנאו (רז"ה) ספר דקדוקי בשם "בניין שלמה" המלא בביקורת שלילית על חוסר דיוק של הקדמונים, גם את רבי שבתי סופר הוא תקף . בעקבות הביקורת הבוטה הכריחוהו מנהיגי קהילתו פרנקפורט דמיין להתנצל, בהתנצלות הביע צער על תקיפתו את דון יצחק אברבנאל, הרד"ק, רבי אליהו בחור והרב יצחק בן שמואל הלוי מחבר הספר שיח יצחק.
בשנת ה'תפ"ה הוציא רבי שלמה זלמן הנאו סידור בשם "בית תפילה" על פי שיטתו.
כתיבת הספר "לוח ארש".
ראשון המגיבים על הסידור שהוציא רבי שלמה זלמן הנאו היה רבי יעקב עמדין בספרו "לוח ארש". ספר זה הוא הספר הראשון שרבי יעקב עמדין השלים, אך הביאו לדפוס רק לאחר 40 שנה.
בספר יצא רבי יעקב עמדין במלחמת חורמה נגד רבי שלמה זלמן הנאו, ואף התנצל על כך שפעמים רבות הכניס לספר "לוח ארש" ולסידורו "עמודי שמים" את נוסחו של רבי שלמה זלמן הנאו. הוא כתב כי עשה זאת בטעות, מחמת שלא טרח לעבור על כל הסידור של רבי שלמה זלמן הנאו ועם זאת הסתמך עליו בכתיבת ספרו "יידע הקורא כל אשר איננו נקוד כראוי גנוב הוא אתי מבית תפלתו של רבי שלמה זלמן הנאו, בסמכי עליו, ולא חשתי לדקדק אחריו".
רבי יעקב עמדין האשים את רבי שלמה זלמן הנאו בזיוף הסכמות אביו החכם צבי ורבי אברהם ברודא, לספרו "שערי תפלה". כנגד טענה זו קיימת עדות של ספרן מספריית רוזנטליאנה באמסטרדם שטען כי מצא את הסכמת החכם צבי לשערי תפלה בכתב יד של החכם צבי. רבי שלמה זלמן הנאו לא עבר על כך בשקט ואף ניסה להיפגש עם רבי יעקב עמדין כדי ליישר את ההדורים איתו למרות דבריו הקשים נגדו. בשנת ה'ת"ץ הוא ניצל הזדמנות להיפגש איתו ברובע היהודי באמסטרדם, אבל לא קיבל מענה מלא ממנו והוא טען כי רבי יעקב עמדין הכחיש שאמר דברים שכאלו נגד רבי שלמה זלמן הנאו וניסה להתחמק ממנו, וכך ניסח רבי שלמה זלמן הנאו את המפגש:
רבי יעקב עמדין תקף בחריפות את רבי שלמה זלמן הנאו מבלי לנקוב בשמו לדברים אלו הגיב רבי שלמה זלמן הנאו בהתגוננות וטען כי בדרך כלל הוא מנסה ככל שמתאפשר לו להצדיק נוסחאות ישנות. בדומה לרבי יעקב עמדין, גם תגובה זו נכתבה ללא הזכרת שם.
למרות התנגדותו של רבי יעקב עמדין חדרו רבות מהגהותיו של רבי שלמה זלמן הנאו לנוסח התפילה האשכנזי, והשינויים שחולל בו נתקבעו בו עד היום. גם לסידור אדמו"ר הזקן ולנוסח התפילה של הגאון מווילנה נכנסו הגהותיו. עם דעתו הסכים גם רבי יוסף תאומים מחבר הספר פרי מגדים.
שם הספר.
שם הספר "לוח ארש" מושאל מהפסוק במגילת שיר השירים . כלומר, אם רבי שלמה זלמן הנאו ביקש לפתוח "שערי תפילה", נעמיד כנגדם לוח ארש לסוגרם. ארש הוא דיבור, על פי "ארשת שפתינו".
הדפסת הספר.
תחילה הדפיס רבי יעקב עמדין את חלקו השני של ספר "לוח ארש" על המשניות בשנת ה'תקי"ב. הספר הודפס בכרך אחד יחד עם פירושו על המשניות "עץ אבות" שנכתב על מסכת אבות.
קרוב לסוף ימיו, בשנת ה'תקכ"ט הוציא לאור רבי יעקב עמדין את חלקו הראשון של הספר "בבית המחבר". בהקדמה לספר הסביר למה אחרי 40 שנה החליט פתאום להדפיס את הספר במשך 40 השנים שהספר השתמר אצלו ללא הדפסה, הוסיף לו רבי יעקב עמדין דברים רבים.
ספר לוח ארש נדפס במהדורה חדשה בשנת ה'תשס"א בהסכמת הרב שריה דבליצקי ובעריכת הרב דוד יצחקי, שאף כתב הערות שוליים על פני כל הספר. במהדורה זו נדפס יחד עם ספר לוח ארש גם הספרים "שערי תפילה" ו"מכסה התיבה" וסידור "בית תפילה" שכתב רבי שלמה זלמן הנאו. כמו כן הודפס הגהות שכתב הרב מרדכי הלברשטאדט על ספרי רבי שלמה זלמן הנאו.
רבי יעקב עמדין אף כתב סידור על פי הערותיו בספר לוח ארש בשם "" והתחיל להדפיסו בשנת ה'תק"ה (1745) בביתו, את הדפסתו סיים לאחר שנתיים. סידור זה נקרא על ידי מדפיסים מאוחרים יותר סידור "בית יעקב". בהערות שכתב רבי יעקב עמדין על הסידור הוזכר ספר "לוח ארש" מאות פעמים.
התגובות לספר.
בתגובה לטענותיו הדקדוקיות של רבי יעקב עמדין חיבר רבי שלמה זלמן הנאו קונטרס מיוחד בשם "מכסה לתיבה" (נדפס בסוף ספרו "צוהר התיבה"), ובו תשובות לכמה מן ההשגות של רבי יעקב עמדין שהופיעו בפירושו למשנה "לחם שמים" (את "לוח ארש", רבי שלמה זלמן הנאו לא ראה). בקונטרס הוא התייחס לכמה מילים שרבי יעקב עמדין חלק עליו בניקודן: "אבר", "כדאי", "שחרית", "רשות" ועוד כמה מילים. רבי שלמה זלמן הנאו טען גם כי רבי יעקב עמדין לא ירד לסוף דעתו ונכשל בהבנת ציטוטים, ולא הבין שבטעות דפוס התחלף ציטוט של פרשן המקרא הרד"ק (רבי דוד בן יוסף קמחי) ונכתב "ראש" במקום "רשה". את דבריו הוא מסיים בתקיפת רבי יעקב עמדין: .
יחסי ארמניה–הודו
יחסי ארמניה–הודו הם היחסים בינלאומיים בין ארמניה להודו.
היסטוריה מוקדמת.
ההערכה היא כי ארמנים הגיעו להודו, כאשר חלק מהארמנים הצטרפו ליחידות העזר של הכוחות בפיקודו של אלכסנדר הגדול כשחצה את ארמניה בדרך להודו. ההתייחסויות המתועדות המוקדמות ביותר ליחסים ההדדיים של ארמנים והודים נמצאות בסיורופדיה (משלחת פרסית), יצירה יוונית עתיקה מאת קסנופון (430 לפנה"ס – 355 לפנה"ס). התייחסויות אלה מצביעות על כך שכמה ארמנים נסעו להודו, והם היו מודעים היטב לנתיבי היבשה להגיע להודו, כמו גם הגאוגרפיה הכללית והפוליטית, הסביבה החברתית-תרבותית והחיים הכלכליים של תת היבשת ההודית.
על פי זנוב גלק, אחד מתלמידיו הראשונים של גרגוריוס המאיר, פטרונה של ארמניה, לפחות 7 ערים הינדיות הוקמו בארמניה בסביבות שנת 349 לפני הספירה. זנוב כתב כי המושבה הוקמה על ידי שני נסיכים הודים מאוג'יין שמצאו מקלט בארמניה. הם סגדו לגנשה וצאצאיהם התרבו ושלטו בחלק גדול מארמניה. תחת השליטים הפגאנים, הערים ההינדיות פרחו עד שחר הנצרות בארמניה בשנת 301 לספירה הריסות מנזר סנט קרפט, כיום בטורקיה, ניצבות באתר המקדשים ההינדים. עדויות ספרותיות מצביעות על קיומן של יישובים הודים בארמניה כבר בשנת 149 לפני הספירה. יישובים הוקמו בטארון שבארמניה הגדולה (המקבילות בערך למחוז מוש של טורקיה של ימינו) על ידי שני נסיכים הודים, משפחותיהם וממלכתם, על אדמות שסופקו על ידי שליטי ארמניה דאז. בספריית ארכיון (שפורסמה בשנת 1956) בדלהי נכתב כי סוחר-דיפלומט ארמני תומאס מקנה הגיע לחוף מלבר בשנת 780 לספירה בדרך היבשתית. תומאס היה סוחר אמיד שעסק בעיקר בתבלינים ובמלמלה. הוא גם שימש בקבלת צו, שרשום על לוח נחושת, משושלת צ'רה, שהקנה כמה פריבילגיות מסחריות, חברתיות ודתיות עבור נוצרי סנט תומאס המקומיים. לארמנים היו קשרי מסחר עם כמה אזורים בהודו, ובמאה ה-7 הופיעו כמה יישובים ארמנים במדינת קרלה של ימינו בחוף מלבר. הארמנים שלטו בחלק גדול מהסחר הבינלאומי באזור, במיוחד באבנים יקרות ובבדים איכותיים.
היסטוריה מימי הביניים.
הקיסר המוגולי אכבר (1556–1605), הזמין את הארמנים להתיישב באגרה במאה ה-16, ובאמצע המאה ה-19 הייתה באגרה אוכלוסייה ארמנית גדולה. סוחרים ארמנים ביקרו באגרה בתקופת האימפריה המוגולית. אכבר העניק לארמנים כמה פריבילגיות, חופש דתי רב והזדמנויות לעבוד למען הממשלה. מרים זמאני בגום, אחת מנשותיו של אכבר, הייתה ארמנית. על פי צו קיסרי, סוחרים ארמנים קיבלו פטור מתשלום מיסים על הסחורה שיובאה וייצאה על ידם, והם הורשו להסתובב גם באזורי האימפריה המוגולית שבהם אסורה כניסת זרים אחרת. בשנת 1562 הוקמה באגרה כנסייה ארמנית. החל מהמאה ה-16 ואילך, הקימו הארמנים (בעיקר מפרס) קהילת סחר חשובה בסוראט, הנמל ההודי הפעיל ביותר באותה תקופה, השוכן בחופה המערבי של הודו. בעיר הנמל סוראט נהגה בדרך כלל תנועה רציפה של ספינות סוחר מבצרה (בעיראק של ימינו) ובנדר עבאס (באיראן של ימינו). ארמנים בנו שתי כנסיות ובית קברות בסוראט. מצבה בעיר, שראשיתה בשנת 1579, ועליה כתובות ארמניות. הכנסייה השנייה נבנתה בשנת 1778 והוקדשה למרים, אם ישו. בכתב יד בשפה הארמנית שנכתב בשנת 1678, שנשמר כיום בספריית סולטיקוב-שכדרין, סנט פטרסבורג, יש תיאור של מושבה קבועה של ארמנים בסוראט. הארמנים התיישבו בצ'ינסורה, ליד כלכותה, מערב בנגל, ובשנת 1697 בנו שם כנסייה. זו הכנסייה השנייה העתיקה ביותר בבנגל והיא עדיין שמורה היטב בגלל הטיפול בוועד הכנסייה הארמנית בכלכותה.
הערים הארמניות של Artashat, Metsbin ו Dvin הפכו למרכז חשוב לסחר חליפין עם הודו בימי הביניים. הודו ייצאה אבנים, עשבי תיבול וטקסטיל לארמניה, וייבאה עור וצבעים. הקהילה הארמנית בהודו צמחה בגודלה ובעושרה לאורך המאה ה-17. הארמנים גם ניהלו מערכות יחסים שונות עם חברת הודו המזרחית הבריטית. הארמנים תרמו תרומות מסוימות בתחומי אומנות, כולל ייצור נשק והדפסה. ארמנים רבים בכלכתה עסקו במקצוע עריכת הדין מאחר שהיו בעלי השכלה גבוהה יחסית.