בין 1905 ל-1931 פרסם דריגאלסקי עשרים ספרים ושני אטלסים לתיעוד המשלחת והיה הזוכה במדליית הזהב של החברה הגאוגרפית המלכותית לשנת 1933.
מאוקטובר 1906 עד לפרישתו, כיהן דריגלסקי כפרופסור במינכן, והיה גם נשיא המכון הגאוגרפי שייסד, עד מותו. בשנת 1910 השתתף במשלחת של גראף פרדיננד פון צפלין לשפיצברגן ובהמשך במשלחות אחרות לצפון אמריקה וצפון מזרח אסיה. דריגאלסקי מת במינכן בשנת 1949.
הנצחה.
האי דריגאלסקי, לשון הים דריגאלסקי באיי ג'ורג'יה הדרומית, ושדרה בחלקה הדרומי של מינכן נקראו על שמו, כמו גם מכתש דריגאלסקי על הירח. שני קרחונים, קרחון דריגאלסקי (אנטארקטיקה) וקרחון דריגאלסקי על מדרונות קילימנג'רו בטנזניה קרויים גם הם על שמו. ארכיב באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן מתעד את מעלליו החלוציים. גם עכביש דרום-אפריקאי נושא את שמו, Araneus drygalskii, על סמך חומר שנאסף במשלחת גאוס.
גא&quot;ז טיגר
גא"ז טיגר (רוסית: Тигр) הוא רכב שטח 4×4 רב-תכליתי מתוצרת גא"ז שהושק לראשונה כרכב שטח צבאי בשנת 2006 ומאז משמש כרכב השטח העיקרי של צבא הפדרציה הרוסית.
דגם אבטיפוס של הרכב הוצג בתערוכת IDEX בשנת 2001, וייצור ראשוני יצא לדרך בשנת 2004 עם ייצור 96 דגמים ראשונים. הצבא הרוסי קלט לשירותיו את דגם GAZ-2975 Tigr בשנת 2006.
בתערוכת Interpolitex 2010 הוצגו דגמים מודרניים יותר, לרבות דגם טיגר-M שנכנס לשירות במחצית הראשונה של 2013.
בשנת 2009 החל ייצור רכב שטח אזרחי טיגר-2 המבוסס על רכב השטח הצבאי.
אנטישמיות ביפן
אנטישמיות ביפן מתייחס להיסטוריה סטראוטיפית וגזענית כנגד היהודים ביפן ומחוצה לה.
עם אוכלוסייה יהודית קטנה ואלמונית יחסית, ביפן לא הייתה אנטישמיות מסורתית. זו חדרה ליפן עם התרחבות האידאולוגיה והתעמולה הלאומנית, אם כי היא השפיעה על מספר מועט של יפנים בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה, בעלת בריתה של יפן, גרמניה הנאצית, עודדה את יפן לאמץ מדיניות אנטישמית. מכשנסתיימה המלחמה, קבוצות קיצוניות ואידאולוגיות קידמו תאוריות קונספירציה אנטישמיות, אך האנטישמיות לא הפכה לתופעה נפוצה.
פעמים רבות האנטישמיות ביפן נובעת דווקא מהערצה ליהודים. היהודים נתפסים אנשים שמאוד מצליחים בכלכלה ובמדעים, ומושכים את החוטים מאחורי הקלעים בפוליטיקה העולמית. בשל כך הפרוטוקלים של זקני ציון זכו לפרסום ליפן, כ"עדות" להשפעה העולמית של היהודים. דימויים סטראוטיפים כאלה, על אף שנגועים בגזענות, מלווים בהערצה ולא בסלידה. כמו כן התנהגות פילושמית התאפיינה מצד חוגים נוצריים ביפן, שם היה ניסיון להמציא נצרות קדומה והקשר ליהדות התבטא בהיותה מקור הנצרות.
היסטוריה.
עד העת המודרנית לא התקיימה קהילה יהודית ביפן. רק עם סיום מדיניות הסאקוקו ופתיחתה למערב בסוף המאה ה-19, החלו להגיע ליפן עשרות ואחר כך מאות יהודים מאירופה, שחלק ניכר מהם עסק במסחר. עם חדירת המערב ליפן, חדרה גם האנטישמיות. המחזה בעל התיוג האנטישמי 'הסוחר מוונציה' מאת ויליאם שייקספיר הופק כהצגה ביפן בשנת 1885 וזכה להצלחה מרשימה. בפרשנות למחזה נכתב שהיהודים הם כמו מעמד הטמאים ביפן .
ב־7 באוקטובר 1904, ימי מלחמת רוסיה–יפן, דיווח העיתון ג'ואיש וורלד כי משלחת יהודית נפגשה ביקשה מהשגריר היפני בוושינגטון שיפן תתייחס יפה לשבויים היהודים שבידיה. השגריר השיב כי "יפן תתייחס לשבויים היהודים שבידיה בידידות הרבה ביותר". בסוף המלחמה היו כ־1,800 שבויים יהודים ביפן, כשני אחוזים מכלל 75 אלף השבויים הרוסים.
בשנת 1918, הצבא היפני הקיסרי שלח כוחות לסיביר כדי לשתף פעולה עם התנועה הלבנה. חיילי הצבא הלבן הנפיקו עותקים של הפרוטוקולים של זקני ציון, והחיילים היפניים למדו לראשונה על האנטישמיות. הפרוטוקולים המשיכו לשמש כראיה למזימות יהודיות למרות שנודע כבר באופן נרחב כי מדובר בזיוף.
לדברי ההיסטוריון המתמחה בחסידי אומות העולם, ד"ר דייוויד קרנצלר:
אחרי מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1925 קפטן נוריהירו יאסואה פרסם את התרגום הראשון לפרוטוקולים של זקני ציון ביפנית. כמומחה לשפה הרוסית, הוטל עליו להצטרף לצוות של לוטננט גנרל גריגורי סמיונוב, אנטישמי חריף אשר הפיץ עותקים של הפרוטוקולים לכל חייליו. יחד עם כמה עשרות חיילים יפניים אחרים, יאסואה קיבל את הנחות היסוד של הפרוטוקולים, והקדיש זמן לפרסומים אנטישמים שונים, כמו "מחקרים במזימה הבינלאומית" (ביפנית: 国際秘密力の研究) תחת שם העט הו קושי. מאוחר יותר הוא שינה את דעותיו ותמך בתוכנית דג הפוגו לפיה יפן תקלוט פליטים יהודים לשטחה אך כשיפן חתמה על ההסכם התלת-צדדי אשר חייב אותה באופן רשמי כבעלת ברית של גרמניה הנאצית העמדה הפילושמית החדשה שלו הובילה לפיטוריו מהצבא היפני.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 כתב הסופר יאמאנאקה על יהודיאקה - "הסכנה היהודית". כעיתונאי ראשי בעיתון החדשות אסהי טוקיו, יאמאנאקה היה מחבר פורה של ספרות ילדים, וכתב בהמשכים את הרומן דייטו נו טטסוג'ין (סופרמן של המזרח הרחוק) מאוגוסט 1933 ועד סוף שנת 1934 במועדון הנוער התקופתי שונן קיורבו, הוא נקרא בעיקר על ידי ילדים יפנים בין הגילאים 8 ו-12. גיבור הסיפור הוא הבלש הונגו יושיאקי שנלחם בסקימה, נבל-על וראש ברית הצללים ציון, ארגון יהודי חשאי המבקש לערער את האימפריה היפנית. ציטוט אופייני מדייטו נו טטסוג'ין:
יאמאנאקה הפסיק לכתוב עם כניעת האימפריה היפנית באוגוסט 1945, אך קודנשה בע"מ, ההוצאה לאור הגדולה ביפן, המשיכה להדפיס סדרה זו עד שנות ה-70.
חוקר הבודהיזם בריאן ויקטוריה קובע כי התעמולן הלאומני טנאקה צ'יגקו, קידם את האנטישמיות ביפן החל משנת 1937 עם פרסום "שישיאו זנשו דיסאן-שו" (כל כתביו של מלך האריות), באומרו:
לפי ויקטוריה, "טנאקה טען כי יהודים חרחרו תסיסה חברתית כדי לשלוט בעולם. הוא ... [ציין] כי יהודים תמכו בליברליזם, במיוחד בחוגים אקדמיים, כחלק מתוכניתם להשמיד את החוש המוסרי בעם... בהיעזר באנשים כמו טנאקה, האנטישמיות התפשטה במהירות בכל רחבי החברה היפנית למרות היעדר כמעט מוחלט של יהודים".
מלחמת העולם השנייה.
בימי מלחמת העולם השנייה הגיעה האנטישמיות היפנית לשיאה. ההתקרבות לגרמניה עוררה ביפן גל של ספרות אנטישמית, שבה הואשמו היהודים בשאיפה להשתלט על העולם. בין פרסומים אלה נכללו גם כתבי הכומר סאקאי שוגון שהיו תערובת של הערצה ליהודים מזה וביטויים אנטישמיים מזה. מייג'ור יאסואה אף תרגם ליפנית את הפרוטוקולים של זקני ציון. עם זאת, אנטישמיות לא הייתה מעולם אידאולוגיה רשמית ביפן. למרות הברית עם היטלר לא פגעה יפן ביהודים שחיו בשטחים שתחת שלטונה, ובפועל אף סייעה לאלפים רבים של פליטים יהודים מאירופה הנאצית למצוא מקלט.
בשנת 1941 קולונל האס אס יוזף מייזינגר ניסה להשפיע על היפנים שישמידו בין 18,000 ל-20,000 יהודים לערך, אשר ברחו מאוסטריה וגרמניה וחיו בשאנגחאי שהייתה תחת כיבוש יפן. ההצעות שלו כללו יצירת מחנה ריכוז באי צ'ונגמינג בדלתא של נהר היאנגצה, או הרעבה המונית בספינות משא מול חופי סין. האדמירל היפני האחראי על שאנגחאי לא נכנע ללחץ מצד מייזינגר; עם זאת, היפנים בנו גטו בשכונת הונגקיו אשר תוכנן על ידי ההנהגה בטוקיו בשנת 1939: שכונת עוני עם צפיפות אוכלוסייה כפולה מזו של אוכלוסיית מנהטן. הגטו היה מבודד בקפדנות על ידי חיילים יפניים בפיקודו של עובד המדינה היפני, קאנו גויה, והיהודים יכלו לעזוב אותו רק עם אישור מיוחד. כ-2,000 מהיהודים מתו בגטו שאנגחאי במהלך תקופת המלחמה.
עם זאת, יפן סירבה לאמץ את המדיניות הרשמית נגד היהודים. ב-31 בדצמבר 1940, שר החוץ היפני דאז, יוסוקה מצואוקה, אמר לקבוצת אנשי עסקים יהודים: "בשום מקום לא הבטחתי שנבצע את המדיניות האנטישמית של היטלר ביפן. זאת לא דעתי האישית הכנה, זאת דעתה של יפן". עם זאת, עד 1945 השואה הוסתרה באופן שיטתי על ידי ההנהגה בטוקיו.
באינדונזיה, אשר נכבשה על ידי יפן בשנת 1942, אכן ננקטו צעדים כלפי היהודים. אמנם היפנים לא האמינו בתורת הגזע הגרמנית וחששו לפגוע קשה מדי ביהודים, מחשש לתגובה קשה של יהודי העולם, שתשפיע בעיקר בצד הכלכלי. אך לא חששו שיהודי אינדונזיה המעטים יעניינו את יהדות העולם. תחילה, יהודים אזרחי המדינות בעלות הברית הוכנסו עם שאר האזרחים האירופאים למחנות עצורים, בעוד יהודים אזרחי מדינות נייטרליות (בעיקר יהודי עיראק) או אזרחי בעלות ברית של יפן, נותרו חופשיים. בשנת 1943 רבים מהמקומיים נשלחו לעבודות כפייה בעקבות הידרדרות המצב הכלכלי. מתוך רצון היפנים להפיס את דעתם, גברה התעמולה האנטישמית הממסדית, ששימשה כעילה לאפליה. כמו כן, חלק מהנציגים היפנים הגיעו לאינדונזיה עם מטען אנטישמי מתקופת שירותם במנצ'וריה. בהשפעת יחסי המסחר בין השלטונות הגרמנים והיפנים, כל היהודים קיבלו יחס קשה יותר, ונשלחו למחנות ריכוז ולמחנות עבודה בעלי תנאים קשים ביותר, כשסיכון הבריחה היה תלוי בהתמודדות עם פורעים אינדונזים מבחוץ, שטבחו בכל אירופאי, משרצו להיאבק בקולוניאליזם ולהשיג את העצמאות שהיפנים הבטיחו להם. בנוסף ליהודים באינדונזיה, הובאו למחנות יהודים ממדינות נוספות.
בריאן ויקטוריה קבע גם שהקון יאסטאני, מייסד תנועת הזן הבודהיסטית סנבו-קיודן, "היה אחד ממורי הזן הבודדים אשר שילבו בתנועתם אנטישמיות ארסית עם עמדה פרו-מלחמתית". הוא ציטט את כתביו של יאסטאני משנת 1943:
אף על פי שיאסטאני היה ידוע היטב כמנטור וחבר של התעמולן הנאצי קארלפריד גראף דורקהיים, לתחושתו של בריאן ויקטוריה האנטישמיות היפנית התפתחה באופן עצמאי מ"ליבו של התפקיד החברתי הריאקציונרי מ'תוצרת עצמית' ששיחק הבודהיזם הממוסד בחברה היפנית בעקבות תקופת מייג'י".