ביהודה ושומרון פועלים עסקים ישראליים רבים, המנוהלים לרוב על ידי מתנחלים הנהנים מההטבות בדמות סבסוד ממשלתי, דמי שכירות נמוכים, שיעורי מס מופחתים וגישה לעבודה פלסטינית זולה. ארגון Human Rights Watch טוען כי "החותם הפיזי" של פעולות מסחריות אלה, חקלאיות ואחרות, הכוללות יותר מ-20 אזורי תעשייה ישראליים שעד 2016 הספיקו להשתרע על 1,365 דונם, הוא נרחב יותר מזה של ההתנחלויות עצמן. המגבלות על יזמות פלסטינית בשטח C גורמות לאבטלה שמנוצלת על ידי אזורי תעשייה, שיכולים להעסיק פלסטינים חסרי סיכוי למצוא עבודה, מלבד בהתנחלויות. מספר עובדים פלסטינים באזור התעשייה ברקן התלוננו בעילום שם כי שילמו להם פחות משכר המינימום הישראלי לשעה (5.75 דולר), כאשר השכר שקיבלו נע בין 1.50 ל-2–4 דולר לשעה, במשמרות של עד 12 שעות, ללא חופשות, ימי מחלה, תלושי שכר או הטבות סוציאליות. עסקים רבים כאלה מייצאים לחו"ל, והדבר הופך את העולם לשותף במפעל ההתנחלויות.
תיירות.
יהודה ושומרון מהווים מוקד משיכה מרכזי לעולי רגל ולתיירים ויש להם מורשת עשירה בעלת משמעות עמוקה עבור בני הדתות האברהמיות. מאז 1967 מפסידה כלכלת יהודה ושומרון רווח פוטנציאלי בשל סיפוח מזרח ירושלים לישראל. מכל דולר שמשלמים תיירים, בין 92 ל-94 סנט מגיעים לישראל, שמחזיקה למעשה במונופול. ישראל שולטת בכל נקודות הגישה לאטרקציות התיירותיות העיקריות במזרח ירושלים, בית לחם ויריחו, ומלונות פלסטיניים ברוב אזורי יהודה ושומרון נותרים ריקים למחצה.
מכשולים ישראליים מנעו בעבר מפלסטינים להגיע לים המלח לצורך רחצה ובילוי, ומונעים מפלסטינים לפתח מיזמי תיירות סביב חופיו. הבנק העולמי מעריך כי 126 מיליון דולר בשנה ו-2,900 משרות היו נוספים לכלכלה המקומית אם היה מתאפשר ליזמים פלסטינים לפעול בתנאים דומים ליזמים ישראלים. בשנת 2008 הוגשה עתירה לבג"ץ על כך שצה"ל מונע מפלסטינים להגיע לחופי ים המלח, כאשר העותרים טענו שהגישה נחסמה מחשש שנוכחות פלסטינים בחופים תפגע בהכנסות של עסקים ישראליים במקום, ואילו צה"ל השיב שהגישה נחסמה משיקולים ביטחוניים. בעקבות הגשת העתירה, צה"ל החליף את החסימה בבידוק ביטחוני, ואינו מונע עוד מפלסטינים את הגישה לחופיו הצפוניים של ים המלח.
רכוש תרבותי.
בהתאם לחוק העתיקות, הממשל הצבאי יכול להפקיע אדמות פלסטיניות שמוכרזות כאתר ארכאולוגי ולשלול היתרי בנייה מתושבי המקום. אולם, לעיתים מאושרת מאוחר יותר התנחלות חדשה במקום. על פי אמנת האג משנת 1954, אסור לכוח כובש להוציא ממצאים ארכאולוגיים מהשטח הכבוש. בשנת 2019 פסק בית המשפט העליון בישראל כי מחשש לחרם אקדמי, ניתן להמשיך בעבודות ארכאולוגיות ישראליות ביהודה ושומרון מבלי לפרסמן.
אתרים רבים בעלי חשיבות דתית, היסטורית או תרבותית – עבור שתי התרבויות – הועברו בכוח משליטה פלסטינית לשליטה ישראלית, כמו קבר יוסף בשכם, מערת המכפלה בחברון, קבר רחל וקבר ישי ורות בתל רומיידה.
התנגדות לשלטון הישראלי.
בחברה הישראלית.
התנגדות אידאולוגית לכיבוש הופיעה מיד אחרי מלחמת ששת הימים, כאשר הוגים כישעיהו ליבוביץ ואחרים הזהירו מפני ההשלכות של שלטון ממושך על הפלסטינים, אך רווחה בעיקר בקרב השמאל הרדיקלי. ההתנגדות האידאולוגית לכיבוש הלכה והתקבלה בשיח הציבורי בשנות ה-70, עם הקמת מפלגת רצ ותנועת שלום עכשיו, וביתר שאת בשנות ה-80, כאשר מפלגת העבודה אימצה את האופציה הירדנית ומאוחר יותר את פתרון שתי המדינות. עם השנים, סיום הכיבוש הפך לאחד מהעקרונות המרכזיים של השמאל הפוליטי בישראל.
טענות על השחתה מוסרית.
במאמר שפורסם לראשונה בשנת 1968 טען ישעיהו ליבוביץ כי עם השנים הפכה הטענה כי הכיבוש גורם להשחתה מוסרית לאחד הנימוקים העיקריים נגד הכיבוש בשיח הפוליטי בישראל. לפי הטענה, שלטון צבאי של עם אחד על עם אחר יוביל בהכרח להשחתה מוסרית של שני העמים, ולכן סיום הכיבוש הוא אינטרס ישראלי קיומי.
באוסף "השפעת הכיבוש על החברה הישראלית" (מוסד ביאליק, 2013) מציגים צ'ארלס גרינבאום ויואל אליצור מספר מחקרים המצביעים על קשר אפשרי בין הכיבוש להתגברות האלימות בחברה הישראלית בכלל ובאלימות של חיילים ומתנחלים כלפי פלסטינים בפרט.
אדי קאופמן טען כי השפעת הכיבוש היא אחד הגורמים להתגברות האתנוצנטריות בחברה הישראלית ולשחיקת התמיכה בדמוקרטיה ובזכויות האדם. על פי קאופמן, .
סרבנות.
סירוב לשרת בצה"ל הוא אקט של מחאה נגד הכיבוש, שננקט על ידי צעירים לפני גיוס או על ידי חיילי מילואים. מאז שנות ה-70 היו מספר התארגנויות של סרבנות לשרת בצה"ל בכלל ומעבר לקו הירוק בפרט, וקיימת גם סרבנות לא מאורגנת של יחידים. בין הקוראים לסרבנות כמחאה לגיטימית נגד הכיבוש היה ישעיהו ליבוביץ, אחד ההוגים המרכזיים של השמאל הרדיקלי בישראל.
אלימות וטרור.
במהלך האינתיפאדה הראשונה, ההתנגדות הפלסטינית החמושה לכיבוש כללה זריקת אבנים במהלך עימותים עם כוחות צבא ישראליים, על כלי רכב צבאיים או של מתנחלים, שריפת צמיגים, השלכת בקבוקי תבערה והצבת מחסומים.
שנים לאחר מכן, באינתיפאדה השנייה, הסלימה האלימות: פיגועי התאבדות, שבוצעו לעיתים בידי צעירים, הפכו למאפיין מרכזי של האינתיפאדה בין השנים 2001–2005. מלבד הפתח של אש"ף, סיעות מיליטנטיות חמושות רבות, מרקסיסטיות, אסלאמיות או אחרות, היו מעורבות כמו התנזים, גדודי חללי אל-אקצה, חמאס, תנועת הג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני, החזית העממית לשחרור פלסטין, החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין וועדות ההתנגדות העממית.
בעשור השני של המאה ה-21 הוחלפו חגורות הנפץ באמצעים פרימיטיביים יותר, ופיגועי דריסה ופיגועי דקירה נעשו נפוצים, בייחוד בזמן גל הטרור של 2015–2016.
ארגונים פלסטיניים שונים מנסים להצדיק את הפגיעה באזרחים ישראלים בטענות שונות. בין השאר, נטען ש"כל האמצעים כשרים" במאבק נגד הכיבוש, או שאי חוקיותן של ההתנחלויות מצדיקה פגיעה במתנחלים. לטענות אלו אין בסיס, ופגיעות אלו מהוות הפרה חמורה של החוק הבינלאומי.
יחסי צרפת–קוסטה ריקה
יחסי צרפת–קוסטה ריקה הם היחסים הבינלאומיים בין קוסטה ריקה וצרפת.
היסטוריה.
היחסים בין קוסטה ריקה וצרפת כוננו ב-12 במרץ 1848 עם חתימת הסכם טולדו-ברדר (Toledo-Baradère). הנציג הדיפלומטי הראשון של קוסטה ריקה בפריז היה פליפה פרנסיסקו מולינה אי בדויה, שהציג את כתב ההאמנה שלו ב-4 באוגוסט 1849 בפני הנסיך לואי נפוליאון, נשיא הרפובליקה הצרפתית. הנציג הדיפלומטי הצרפתי הראשון מוכר בקוסטה ריקה היה דגובר פורקד, שהקים את השגרירות ב-24 בספטמבר 1850.
באנדרטה הלאומית של קוסטה ריקה, המוטו הצרפתי "חירות, שוויון, אחווה" רשום כמו גם מושגי האומה והמולדת. העבודה הופקדה בידי הפסל הצרפתי לואי-רובר קרייה-בלז . היחסים בין שתי המדינות העמיקו עם השנים, הן מנקודת מבט דיפלומטית, מסחרית ותרבותית.
שתי המדינות חולקות ערכים משותפים כמו שלום, כבוד לזכויות אדם ודמוקרטיה. הם חתמו על מספר לא מבוטל של הסכמי שיתוף פעולה דו-צדדיים והסכמים בתחומים שונים, כגון שיתוף פעולה תרבותי, טכני, מדעי, שימור משאבי טבע ונדידה, וקיימים גם כמה הסכמים בין אוניברסיטאות בקוסטה ריקה לאוניברסיטאות בצרפת לקידום חילופי סטודנטים.
מועצה אזורית יזרעאל
הצעת נישואים
מחאה לא אלימה
אחד למיליון
אחד למיליון היא תוכנית דוקומנטרית בהגשת נסלי ברדה, העוקבת אחרי אנשים שעברו מקרי נס. התוכנית משודרת בקשת 12 מאז 2018.
קישורים חיצוניים.
ביקורות:
הירקלונס, קיסר האימפריה הביזנטית
קונסטנטינוס הרקליוס (ביוונית: Κωνσταντῖνος Ἡράκλειος; ידוע בעיקר על פי הכינוי "הרקליונס", ביוונית: Ἡρακλ[ε]ωνᾶς, ובמקורות אחרים גם "הירקליוס השני"; 626 – 641) היה קיסר האימפריה הביזנטית מפברואר עד אפריל או מאי 641.
הוא היה בנו של הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית ואשתו שהייתה גם אחייניתו מרטינה, קיסרית האימפריה הרומית
עם מותו של הרקליוס בשנת 641 נכנסה לתוקף צוואתו לפיה יתחלק השלטון בין שניים מבניו. כך הפך הירקלונס לקיסר ביחד עם קונסטנטינוס השלישי, בנוסף לזוג השליטים הצעירים מינה הירקליוס את אשתו מרטינה לתפקיד "אם וקיסרית" ואמורה הייתה להיות מעורבת בניהול חצר המלוכה ובעקיפין בניהול האימפריה. עם זאת האם ובנה הצעיר עוררו אנטגוניזם בעיקר משכבות הפקידות וחצר המלוכה שהתנגדו שאישה בכלל ומרטינה בפרט יעמדו בראש המנגנון הקיסרי. עם זאת השלטון עבר לידי שני הקיסרים ללא התנגדות.
היחסים בין השותפים לשלטון היו מתוחים מהתחלה. קונסטנטינוס, שככל הנראה סבל משחפת פנה למפקדי הצבא בבקשה כי יעמדו לצידו ולצד ילדיו. על פי ההיסטוריונים בני התקופה הוא גם פנה לאחד מפקידיו בשם ולנטיאנוס, והפקיד בידיו סכום אדיר של כסף לחלק לחיילים ולקנות את נאמנותם. הוא נפטר ממחלתו באפריל או במאי 641 והירקלונס הפך לשליט יחיד תחת העוצרות של אימו.
בחצר המלוכה האשימו את מרטינה שפעלה על מנת להרעיל את קונסטנטינוס השלישי על מנת להבטיח את שלטון בנה, והסנאט ואזרחי קונסטנטינופול שמלכתחילה היו מתנגדים למרטינה הפכו לעוינים. ולנטיאנוס אסף את הלגיונות שעמדו לרשותו ועלה עעל קונסטנטינופול בדרישה כי קונסטנס בנו של קונסטנטינוס השלישי יתמנה לקיסר במקום אביו שנפטר. בינתיים המון מאזרחי העיר החל במהומות שכוונו כנגד מרטינה ובנה ובדרישה כי קונסטנס יתפוס אאת השלטון. מרטינה ניסתה לשמר את תמיכת הצבא בהבטחות למענקים כספיים ומצד שני פנתה ולנטיאנוס והבטיחה לו משרה בכירה ובהמשך אף הסכימה לדרישה כי קונסטנס יהיה שליט משותף אך במקביל העלתה את בניה מרטינו וטיבריוס לדרגת קיסרים על מנת שהשלטון יתחלק בין 4 קיסרים.