באוקטובר 1912, במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית נכבש האי קוס על ידי צבא ממלכת איטליה ואף על פי שבמסגרת הסכם אוצ'י הסכימו האיטלקים להשיב את האי לשליטת העות'מאנים, הם התחמקו מביצועו והאי נותר בחזקתם גם לאחר חתימת הסכם לוזאן ב-1923. ב-1933 אירעה בקוס רעידת אדמה חזקה שגרמה לכ-200 הרוגים. במהלך רעידת האדמה חרבו מבנים רבים מהתקופות ההוספיטלרית והעות'מאנית והשלטונות האיטלקים ביצעו פעולות בנייה והקמת תשתיות מודרניות בעיר קוס.
ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר כניעתה של איטליה, חברו כוחות בריטים לכוחות האיטלקים במטרה להגן על האי מפני כוחות הצבא הגרמני. מערכת הדודקאנס שניהלו הבריטים באיים נכשלה, כשהאי נפל לבסוף לידי הגרמנים והיה בשליטתם עד 1945. לאחר מלחמת העולם השנייה הפך קוס לשטח חסות בריטי עד 1947 עת הועבר לחזקת יוון. באי קוס נולדה זמרת הרמבטיקו הנודעת מריקה פאפאגיקה (1890-1943).
אקלים.
בקוס שורר אקלים ים תיכוני מתון. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 18oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-10.7oc בפברואר ועד 26oc ביולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 602 מילימטרים והחודש הגשום בשנה הוא דצמבר בו יורדים בממוצע 120 מילימטרים של גשם.
דמוגרפיה וכלכלה.
ב-1905, אחרית תקופת שלטונו של עבדול חמיד השני סולטאן האימפריה העות'מאנית נערך באי מפקד אוכלוסין ובו נמנו 13,052 תושבים, קרוב למחציתם מוסלמים, מחציתם נוצרים ומקצתם יהודים. ב-1909, לאחר הפיכת הטורקים הצעירים החלה הגירת מוסלמים מקוס לאסיה הקטנה וכמות האוכלוסין החלה לרדת בהדרגה. ב-1912 נכבש האי על ידי ממלכת איטליה ובמועד זה 94% מאוכלוסיית קוס הייתה נוצרית. ב-1947, לאחר איחוד האיים הדודקאנסיים עם יוון נערך מפקד ובקוס נמנו 18,545 תושבים. בעת ההיא התבססה כלכלת האי על חקלאות והתמ"ג לנפש בקוס היה נמוך יחסית.
בין 1967 ל-1973 שררו ביוון חוסר יציבות פוליטית ומשבר כלכלי, לאחר הפיכת הקולונלים וביטול המלוכה. לעניין נודעה השלכה על אוכלוסיית האי שהחלה להגר ממנו. ב-1971 נמנו בקוס 16,650 תושבים, 11.32 אחוזים פחות מב-1951. החל מאמצע שנות ה-70, עם התייצבות המערכות השלטונית והכלכלית ביוון החלה התאוששות הדרגתית גם בכלכלת האי ומאזנו הדמוגרפי. הכלכלה המבוססת על חקלאות פינתה את מקומה לטובת כלכלה המבוססת על ענף התיירות והנושא הביא לעלייה משמעותית בתוצר המקומי הגולמי וכמות התושבים, בשל מאזן הגירה חיובי לקוס, בעיקר הגירת עבודה. בין 1981 ל-2001 גדלה אוכלוסיית האי קוס ב-52.06 אחוזים.
הקהילה היהודית.
העת העתיקה.
ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו מציין בספרו קדמוניות היהודים כי יהודים התגוררו באי קוס בתקופת בית שני. בין יתר המקורות מתבסס בן מתתיהו על כתביהם של ההיסטוריונים סטראבון ודיודורוס סיקולוס. האי קוס מוזכר גם בספר מקבים א וכפי הנראה בתקופתו של הורדוס התקיימה מערכת סחר ענפה בין האי קוס לארץ ישראל. מתקופה זו בחיי הקהילה לא נותרו עדויות ארכאולוגיות באי.
ימי הביניים וראשית העת החדשה.
עדויות כתובות לקהילה יהודית רומניוטית מצויות מהמאה ה-14 עת שלטו ההוספיטלרים על האי. מן העדויות עולה כי אוכלוסיית הקהילה מנתה כ-1,500 נפשות וב-1502 גורשו כל בני הקהילה לניס.
לאחר כיבוש האי בידי העות'מאנים הורשו היהודים להתיישב בקוס ובראשית המאה ה-18 תועדו באי מספר משפחות יהודיות ממוצא איטלקי. ב-1747 נבנה בית הכנסת המרכזי באי. במחצית השנייה של המאה ה-19 תועדו בקוס 40 משפחות יהודיות, אך מספרן ירד בהדרגה בשל הגירה מהאי לאנטוליה וב-1910 מנתה הקהילה רק 4 משפחות.
ב-1850 אירעה בקוס עלילת דם במסגרתה הואשמו היהודים במעשה רצח לאחר ביצוע טקס ברית מילה ומספר מבני הקהילה גורשו על ידי הואלי העות'מאני לרודוס.
מהמאה ה-20 ועד ימינו.
לאחר מלחמת טורקיה-יוון הגיען לקוס פליטים יהודים רבים מאנטוליה ורודוס ואוכלוסיית הקהילה גדלה לכדי 160 נפשות. ב-1933 חרב בית הכנסת במהלך רעידת אדמה ושנה מאוחר יותר הוקם בית הכנסת החדש "קהל שלום". בני הקהילה עסקו במסחר ובייצוא פירות ובדים. בשלהי שנות ה-30 הטיל המשטר הפשיסטי מגבלות על יהודי קוס.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה אוכלוסיית האי 20 משפחות. ב-3 באוקטובר 1943 כבשו הגרמנים את האי. שמונה משפחות הצליחו להימלט מקוס לטורקיה ו-120 היהודים הנותרים נעצרו, הובלו בספינה לנמל פיראוס וממנו, ביחד עם יהודי רודוס למחנה הריכוז חיידרי. ב-3 באוגוסט 1944 הועלו יהודי קוס על רכבות בקר והובלו למחנה ההשמדה אושוויץ. ב-16 באוגוסט 1944 הגיעו בני הקהילה לאושוויץ ורובם נרצחו שעות ספורות לאחר הגעתם. ארבעה מבני הקהילה שוחררו מאחר שהחזיקו באזרחות טורקית ו-12 מבניה שרדו את השואה.
במהלך שנות ה-60 התגוררה בקוס משפחה יהודית אחת, משפחת מנשה. ב-1995, לאחר שהיהודי האחרון יליד קוס מיכאל מנשה הלך לעולמו, נסגר בית הכנסת במקום והפך למרכז תרבות וספרייה. ב-2010 בוצעו פעולות שיקום בבית העלמין היהודי החרב בקוס על ידי מתנדבים מישראל. ביולי 2013 חולל בית העלמין באי ונגרמו נזקים לקברים ולמצבות.
בן-עמי שרפשטיין
בן-עמי שרפשטיין (Scharfstein; 12 באפריל 1919 – 12 בדצמבר 2019) היה חוקר פילוסופיה ישראלי, פרופסור בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל לשנת ה'תשס"ה (2005).
ביוגרפיה.
שרפשטיין נולד בשנת 1919 בניו יורק, בן למהגרים מפולין. אביו, צבי שרפשטיין, היה מורה וסופר. בבעלות המשפחה הייתה הוצאה לאור (הוצאת "שילה"), שבה החל בן-עמי לעבוד בהיותו נער. בשנת 1939 קיבל תואר בוגר בספרות עברית מבית הספר ללימודים מתקדמים בחינוך יהודי שבברוקלין קולג' (ניו יורק). ב-1940 קיבל תואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטת הרווארד, וב-1941 קיבל תואר בוגר בחינוך יהודי מבית הספר ללימודים מתקדמים בחינוך יהודי.
בשנת 1942 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה. בין השנים 1941 ל-1949 היה מרצה בברוקלין קולג', ולאחר מכן בשנים 1949–1950 היה מרצה באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1950 עלה לישראל. בין 1950 ל-1951 היה מורה בבית הספר הריאלי בחיפה, ובין 1953 ל-1954 היה מרצה במכללת האנטר. לאחר מכן התמנה לפרופסור באוניברסיטת יוטה. שרפשטיין היה המורה הראשון לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב בראשית ימיה, עת שכנה באבו כביר; הוא החל ללמד משנת 1955, היה מקימו של החוג לפילוסופיה ועמד בראשו במשך שנים רבות. ב-1958 התמנה לפרופסור חבר, ב-1976 לפרופסור מן המניין וב-1988 יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס. בין השנים 1970 ל-1976 היה עורך שותף של "קשת" – רבעון לספרות, עיון וביקורת.
שרפשטיין היה מחלוצי הפילוסופיה ההשוואתית בעולם. בכתביו ערך השוואה בין פילוסופיה מהמערב לפילוסופיה מן המזרח (כמו הסינית וההודית) ובין תרבויות שונות מן העולם. במחקרו הפילוסופי שילב כלים ורעיונות ממדעי הרוח השונים, מדעי החברה והאמנויות, ויצר מהם סינתזה בין דיסציפלינות שונות.
נפטר בשנת 2019, בגיל מאה.
השיר שלנו (סדרה)
הקתדרלה של קלן
כאוס (סרט)
אנטבלטורה
אנטבלטורה (באנגלית: entablature) היא האלמנט האדריכלי העיקרי במבנים בסגנון קלאסי. האנטבלטורה היא כל החלק העליון הנראה בחזית המבנה הנמצא מעל לכותרות העמודים.
האנטבלטורה כוללת כמה שכבות עיקריות:
ברוב המבנים, בעיקר במקדשים יווניים קיים גם גמלון כחלק מהאנטבלטורה. הגמלון יכלול כרכובים בכל שלוש צלעותיו וטימפנון (תבליטים נוספים) בתוכו. את המקדשים המפוארים נהוג היה לקשט גם ב"אקרוטריון" - פסלון קטן העומד בקצה הגמלון וחותם באופן מושלם את חלקה העליון האנטבלטורה והמבנה כולו.
כל אחד מהסדרים הקלאסיים מגדיר באופן מעט שונה את פרופורציות החלקים של האנטבלטורה על מנת להגיע לשלמות אסתטית. קיים מגוון רחב של טיפוסי קישוטים אשר נהגו האדריכלים ביוון העתיקה להשתמש בהם באנטבלטורה. אופי הקישוטים והקומפוזיציה הכוללת הגיעו לרמה של זיקוק לכדי שלמות במאה ה-5 לפנה"ס - התקופה הקלאסית ביוון. חוקרי אדריכלות סבורים שהאדריכלים השתמשו בפרופורציות חתך הזהב בתכנון רכיבי האנטבלטורה ויחסה למידות העמודים אך לא ברור אם אכן כך היה הדבר מכיוון שקיימות דרכים שונות למדוד כל רכיב והפרטים בהם רבים.
בסדר הדורי, האנטבלטורה עצמה פשוטה ונקייה יחסית. האפריז מחולק למטופות וטריגליפים והארכיטרב חלק. הסדר האיוני אינו כולל קישוטים רבים באפריז בדרך כלל אלא מוסיף "דנטילים" (קישוט דמוי שיניים) בקרניז ומחלק את הארכיטרב לכמה שכבות ביניים שיוצרות עוד קווים אופקיים בחזית. האנטבלטורה בסדר הקורינתי דומה לשל האיוני אך מקושטת יותר ובעיקר באלמנטים בעלי צורה פחות גאומטרית.
סיוואספור
סיוואספור (Sivasspor) הוא מועדון כדורגל טורקי, שממוקם בעיר סיוואס. המועדון נוסד בשנת 1967 ומשחק בעונת 2008/09 בליגת העל הטורקית. המועדון העפיל לראשונה בתולדותיו לליגה הבכירה בעונת 2005/06. הקבוצה משחקת ב"אצטדיון ה-4 ביולי" בסיוואס, שמכיל 27,532 מקומות ישיבה. כבר בעונתו הראשונה בליגה העליונה, הפך המועדון להפתעת העונה בטורקיה כשהגיע למקום ה-8 בעונתו הראשונה בהיסטוריה בליגה זו, מקום באמצע הטבלה המבטיח עונה נוספת בליגה זו.
עונת 2007/08 הייתה העונה המוצלחת ביותר של המועדון. בעונה זו הייתה מועמדת לזכייה באליפות במשך רוב העונה, אך סיימה אותה במקום הרביעי, עם אותו מספר נקודות כמו המקומות השלישי והשני.
במאי 2022 זכתה הקבוצה בגביע הטורקי בפעם הראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה במשחק הגמר 2–3 על קייסריספור לאחר הארכה. בעקבות הזכייה השתתפה ביולי 2022 לראשונה במשחק הסופר קאפ הטורקי, בו הפסידה 0–4 לאלופה טרבזונספור.
היימון
תאי T ציטוטוקסיים
צדק סביבתי