הדרישה לחבוש מסכה בגל השני עוררה תרעומת רבה בקרב התושבים, שהתארגנו באופן ספונטני והקימו תנועה שורשית בשם "הליגה נגד מסכות של סן פרנסיסקו". בין חברי הליגה נכללו רופאים, אזרחים, פעילי זכויות אדם ועובדי מדינה. המפגש הראשון נערך ב-25 בינואר 1919 באולם "Dreamland Rink" ששימש להחלקה על הקרח והופעות מוזיקה, והשתתפו בו בין 4,000 ל-5,000 איש. נשיאת הליגה, אי. סי. הרינגטון, הייתה סופרת, עורכת הדין, פעילה למען זכויות האישה וזכויות עובדים, ונודעה כמבקרת נוקבת של ראש העיר, .
חלק מהמשתתפים החתימו עצומות נגד מסכות, אחרים קראו לפטר את קצין הבריאות בעיר או את ראש העיר. חלק מהמתנגדים למסכות התבססו על מחקרים מדעיים שהטילו ספק ביעילותן, והסתמכו בעיקר על עמדת האיגוד האמריקני לבריאות הציבור, שהתכנס בשיקגו בדצמבר 1918 וקבע שאין לחייב את הציבור לחבוש מסכה, אלא רק אנשי צוות רפואיים. בנוסף לכך טענו חברי הליגה שהדרישה לחבוש מסכה מהווה הפרת זכויות אדם.
המוחים ציינו גם שקציני הבריאות בערים אחרות בארצות הברית פסקו שאין צורך לחבוש מסכות. עקב טענה זו קצין הבריאות של סן פרנסיסקו מתח ביקורת על מועצת הבריאות של קליפורניה, שהטילה ספק ביעילותן של המסכות, ואמר: "גישה זו של מועצת הבריאות מעודדת את הליגה נגד מסכות."
ב-27 בינואר 1919 הגישה הליגה למועצת העיר עצומה נגד חבישת מסכות, שזכתה לפרסום בעיתונים רבים בעולם. ההוראה לחבוש מסכות בוטלה ב-1 בפברואר 1919, בהמלצת מועצת הבריאות של קליפורניה.
ניתוחים והשוואות היסטוריות.
מחקרים רפואיים מייחסים יעילות רבה לחבישת מסכות כצעד למניעת הידבקות, ומצביעים על ירידה בתמותה בסן פרנסיסקו בעקבות ההוראה לחבוש מסכות. מספר החולים היומי החל לרדת כבר ב-17 בינואר 1919 והמשיך לרדת עד לתום הגל השני בעיר.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית ב-2020 קמו נגד צעדי ריחוק חברתי שהוטלו על האוכלוסייה. פעילותן של תנועות אלה הושוותה לפעילות הליגה של סן פרנסיסקו ב-1919.
עמוס גילהר
עמוס גילהר (נולד ב-11 באוגוסט 1947) הוא רופא עור ואימונולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס לרפואת עור בפקולטה לרפואה ע"ש רות וברוס רפפורט, הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל. כיהן במשך 22 שנים כמנהל המרכז הגריאטרי-שיקומי פלימן בחיפה.
משנת 1986 עומד בראש המעבדה לחקר העור, השיער והזקנה בפקולטה לרפואה של הטכניון.
ביוגרפיה.
עמוס גילהר נולד ב-11 באוגוסט 1947 בחיפה, ליטי (יהודית) לבית בלוך ופנחס גילהר (זילברהרץ), שפעל רבות במסגרת ההסתדרות הציונית בווינה. לעמוס אח בשם אורי.
למד בבתי הספר היסודיים "גאולה" בשכונת הדר ו"זיכרון יוסף" בשכונת אחוזה בחיפה ומכתה ז' עד כיתה י"ב למד בבית הספר הריאלי. התגייס לצה"ל בשנת 1965.
נשוי לדורית לבית פרחי מ-1984, ולהם שתי בנות.
השכלה ופעילות אקדמית.
גילהר למד רפואה וסיים במחזור השני של הפקולטה לרפואה של הטכניון, בשנת 1976. לאחר סיום הלימודים, התגייס שוב לצה"ל ושימש כרופא מוטס במרחב שלמה.
עם שחרורו משירותו הצבאי, בשנת 1977, החל את התמחותו ברפואת עור בבית החולים רמב"ם בחיפה, בהדרכת פרופ' סלים חיים. במהלך התמחותו ברפואת עור שולב בחקר מנגנוני החיסון – אימונולוגיה, במעבדתו של פרופ' דב גולן שבפקולטה לרפואה בשל הטכניון.
משנת 1982 שימש כרופא בכיר במחלקת עור בבית החולים רמב"ם.
בין השנים 1984–1985 יצא להשתלמות באימונולוגיה של העור באוניברסיטת יוטה, בסולט לייק סיטי שבארצות הברית, אצל פרופ' ג'רלד קרוגר. שם נחשף לראשונה לצורך בבניית מודלים מעבדתיים שיקלו על חקר הבנת תהליכים הגורמים למחלות, ושישמשו בדיקת יעילות תרופות לפני חשיפתן לחולים עצמם. גילהר פיתח מודל אנושי-עכברי, שסייע בפיצוח מחלה אוטואימונית של השיער- האלופציה אראטה. דגם זה מבוסס על נטילת פיסות עור זעירות מקרקפת החולים, והעברתן לעכברים ייחודים, חסרי מנגנון חיסוני.
צמיחת השיער בשתלים העידה כי אין פגם בזקיקי השיער אצל החולים, אלא בתהליך מערכתי.
במקביל, החל לעסוק בלימוד יצירת מחלת הפסוריאזיס על גבי עור המושתל על גבי העכברים.
גילהר שב לישראל בשנת 1985. בשנת 1986 הוקמה המעבדה לחקר העור בפקולטה לרפואה בטכניון ונוצר שיתוף פעולה עם כירורג הפלסטי יהודה אולמן. בין נושאי המחקר של המעבדה האלופציה אראטה, פסוריאזיס והזדקנות העור. שיתופי פעולה נעשו עם פרופ' ריצ'רד שלמה קאליש, מנהל מחלקת עור בסטוני ברוק, ניו יורק, ארצות הברית ופרופ' ראלף פאוס, שמעבדותיו נמצאות במיאמי, ארצות הברית, מנצ'סטר, בריטניה ומונסטר, גרמניה. כמו כן פותח דגם חדש למחלת האטופיק דרמטיטיס.
מרכז רפואי ע"ש פלימן, חיפה.
פרופ' גילהר כיהן כמנהל המרכז הרפואי ע"ש פלימן משנת 1994 ועד לפרישתו ב-2016.
בשנת 2002, החלה מדיניות ההפרטה של ממשלת ישראל והוחלט על הפרטה או סגירה של בית החולים פלימן.
מימוש החלטה זו היה עלול לגרום לקריסת הטיפול המשקם של קשישי חיפה והצפון. לאור זאת, פרופ' גילהר בשיתוף הדוק עם מנהל המחלקה הגריאטרית ויו"ר ועד הרופאים ד"ר אפרים אייזן, יצאו למאבק ציבורי כנגד ההחלטה.
בתקופת ניהולו הוקמה ונפתחה מחלקת מונשמים בבית החולים, ובית החולים סופח לפקולטה לרפואה של הטכניון.
הפקולטה לרפואה של הטכניון.
גילהר שימש כמרצה בכיר ב של הטכניון בין השנים 1994–1998, כפרופסור חבר בין השנים 1998–2012, וכפרופסור מן המניין בין השנים 2012 ל-2015. פועלו כלל, בין היתר, שילוב ומיסוד לימודי הגריאטריה כחלק מלימודי הרפואה בפקולטהץ
בין השנים 1999–2009 כיהן כיו"ר הוועדה לאתיקה בניסויים קליניים בבני-אדם של הטכניון. בין השנים 1994–1999 שימש כחבר הוועדה לניסויים בבעלי חיים של הטכניון.
פעילותו המחקרית מתפרשת על שטחים רבים הקשורים במקצוע, ובעיקר בשלושה מישורים:
קישורים חיצוניים.
ממאמריו:
עמוס גזית
עמוס גזית (נולד ב-22 ביולי 1936) הוא הנשיא והמייסד של חברת עמוס גזית בע"מ, המתמחה ביבוא ושיווק של ציוד רפואי וציוד בטיחות בישראל משנת 1958. בשנת 2019 קיבל תעודת חבר של כבוד מטעם האיגוד הישראלי לאורתופדיה. במסגרת פעילותו הבינלאומית וקשריו הענפים בעולם הביא לישראל טכנולוגיות חדשניות כמו תאי לחץ, שתלים אורתופדים, מכונות הנשמה ושאר ציוד מיגון ורפואה מציל חיים.
קורות חיים.
נולד בשנת 1936 בתל אביב, לסוניה ואברהם למברגר. האב היה בעליה ומנהלה של חנות מכולת קטנה ברחוב נחלת בנימין, דבר שהשפיע רבות על דרכו של עמוס כאיש עסקים מצליח בישראל ומחוצה לה. לעמוס שתי אחיות ואח, הוא בן הזקונים.
למד במספר בתי-ספר בישראל, ביניהם בי"ס בילו, הגימנסיה העברית "הרצליה", בית ספר חקלאי עיינות ובית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
במסגרת שירותו הצבאי שימש כפקיד ציוד ראשי במפקדת חיל האוויר ברמלה, ולקח חלק במבצע קדש. לאחר שירותו הצבאי והקמת העסק, וכדי לקבל היתר לסחור עם משרד הביטחון נדרש לשנות את שם משפחתו הלועזי לשם עברי ושינה את השם ל״גזית״.
בשנת 1958 הקים את חברת "עמוס אקויפמנט קומפני", שהפכה לימים לחברת "עמוס גזית בע"מ", במטרה לקדם את תחום הרפואה והבטיחות בישראל ובשלהי אותה שנה החל לייבא לראשונה מוצרים של חברת דרגר הגרמנית () שאותם הוא ממשיך ליבא ולייצג בישראל עד היום.
בשנת 1964 הביא לראשונה לישראל טכנולוגיה חדישה של ניתוחים אורתופדיים שלא היו קיימים באותה תקופה (נכון לאותה העת היה מקובל לגבס במקום לנתח). טכנולוגיה זו נקלטה בצורה מהפכנית בקרב כלל הרופאים בישראל, ונחשבת לחלק אינטגרלי באורתופדיה עד היום.
בשנת 1968 ייבא לראשונה בישראל מכונות לב-ריאה חדישות ומהפכניות ששינו את אופן העבודה בחדרי הניתוח בצורה משמעותית.
בשנת 1992 לאחר מלחמת המפרץ הקים יחד עם חברת דרגר הגרמנית והתעשייה הצבאית מפעל במצפה רמון שייצר מיליוני פילטרים למסכות גז, שמרטפים וברדסים להגנת ילדים.
בשנת 1999 פרש גזית לגמלאות ומאז ממשיך בפועלו הייצוגי בחברה.
בשנת 2020 ייבאה החברה שהקים ומכרה בישראל ציוד מציל חיים שהובא במיוחד מאירופה כגון מסכות מגן, מכונות הנשמה, סרבלים ושאר ציוד בטיחות ורפואה שהיה הכרחי לישראל בתקופת מגפת הקורונה.
כתב שני ספרים אוטוביוגרפיים על אודותיו ועל אודות החברה – ״עמוס גזית האיש מאחורי השם״ (הוצאת קווים אישיים 2008) ו״חזון, השראה ומה שביניהם״ (הוצאת עודדה יערי 2020).
חיים אישיים.
בסוף שנת 1963 הכיר עמוס את עדנה גזית (1944–2018), אז עדנה מאירהוף, והשניים נישאו ב-1964.
לעמוס ולעדנה שלושה ילדים, שתי בנות ובן.
כיום ילדיו של עמוס מנהלים את העסק אותו הקים וממשיכים את הפעילות הענפה בתחומי הרפואה והבטיחות.
רוק (מוזיקה)
לוסי ג'ונס
לוסי בית'ן ג'ונס (באנגלית: Lucie Bethan Jones; נולדה ב -20 במרץ 1991) היא זמרת, שחקנית ודוגמנית וולשית. ג'ונס ייצגה את הממלכה המאוחדת באירוויזיון 2017 עם השיר "Never Give Up".
קריירה.
ג'ונס נולדה בפנטריץ' (Pentyrch), כפר קטן סמוך לקארדיף, ויילס.
ג'ונס החלה להתפרסם בשנת 2009 כשהגיעה לאודישן בעונה השישית של "The X Factor" בו שרה את השיר "I Will Always Love You", של הזמרת האמריקאית ויטני יוסטון. היא התקדמה בתוכנית לשלב ההופעות החיות, והייתה בקבוצה תחת דני מינוג. ג'ונס הגיעה לשמינייה האחרונה בתוכנית והודחה.
לאחר שהודחה מהתכנית, ג'ונס הוחתמה בחברת "Select Model Management" והחלה בקריירת דוגמנות.
במאי 2010, הוחתמה ג'ונס על ידי קמרון מקינטוש על מנת לגלם את קוזט בתיאטראות וסט אנד במחזמר "עלובי החיים". עוד באותה השנה הופיעה בפרק "הרפתקאות שרה ג'יין, אבודים בזמן: חלק שני". ג'ונס גילמה גם את ויקטוריה במחזמר "אמריקן פסיכו" בבית תיאטרון אלמיידה בדצמבר 2013.