יעקב תבין התמנה בפברואר 1944 למפקד הדלק הארצי, בהחליפו את צבי דרזנר אשר היה מפקד הדלק התל אביבי. לצדו לקחו חלק משמעותי בשירות יעקב עמרמי "יואל", יצחק יגנס-אבינועם "אבינועם", מנחם מלצקי "אריה", חיים לוטנברד "הברון", ומארק קהאן "אלכס". בתקופת הסזון נחטף תבין, אבינעם החליפו לתקופה קצרה ואחריו החזיק בתפקיד "יואל" עד תחילת 1948. מאז ועד פירוק הארגון, בקיץ 1948, פיקד מי שהיה סגנו, אבא שרצר.
איסוף ידיעות.
בקרב השירות היו פעילים הממונים על איסוף מידע, אולם עוד מימיה הראשונים של המחתרת הוטל על כל חבר בשורות הארגון להעביר ידיעות שעשויות להיות בעלות חשיבות מודיעינית אל מפקדו הישיר, וזה היה מעבירן לדלק אשר היה בוחנן ומאמתן. כך נאספו ידיעות רבות מחוליות במחלקות אחרות בארגון. פעילי מודיעין עברו גם הכשרות מדי פעם. כך לדוגמה העיד דרזנר על קורס שנערך בתל אביב במהלכו הועברו הרצאות על טכניקות איסוף מידע, הועברה השתלמות על ידי מפקד הסניף הירושלמי והעבודה בוצעה על סמך חוברות בנושא ריגול, יצירת כתבי סתר, מקורות מידע וניתוחו.
מחלקות השירות.
מחלקת הביטחון.
מחלקה זו נשאה באחריות לאיסוף מידע אצל זרועות השלטון הבריטי - שירות בתי הכלא, משרדי ממשלה, הצבא, המשטרה ובייחוד הבולשת הבריטית. יעקב עמרמי העיד כי רוב הישגי המחלקה הגיעו בזכות שיתופי פעולה של פקידים ושוטרים עבריים אשר הזדהו עם מטרות המחתרת, או הסתייגו מהשלטון הבריטי, והעבירו לשירותה ידיעות חיוניות. אחריות המחלקה כללה גם קשר עם "מטה הגולה" של האצ"ל, באמצעותו נאספו ידיעות ממקורות חוץ. ידיעות בעלות חשיבות על הנעשה בעולם הערבי הגיעו מהמטה בצרפת. ידיעות הנוגעות במישור הבינלאומי הועברו במשך תקופה מסוימת מאנגליה. יחידת השוטרים של האצ"ל, "האופרה", הפיקה כאמור ידיעות חיוניות, אך לעיתים גם מעבר לכך. לדוגמה ההתקפה על משטרת רמת גן באפריל 1946 נוצרה מיוזמה של שוטר יהודי אשר סיפק את תוכניות הבניין ומידע על סידורי השמירה. ליד המחלקה גם פעלה יחידה שתפקידה חקירת כאלו שנחשדו בפעילות מודיעינית נגד הארגון, ובראשה עמדו חיים גרוסמן ויגאל גריפל. היא החזיקה בקשרים עם אנשי ביטחון בריטיים, אנשי פקידות ממשלתית, נותני שירותים שונים ואף גורמים מהעולם התחתון. מבחינת האצ"ל, הישגים ניתנים לציון היו חשיפת מספר מושתלי ש"י בתוך שורותיו. הישג אחר היה איתור מיקומו של האנס ריינהולד, "ינאי", אשר בגד בארגון והוברח לאחר התקפת הרכבת בירושלים על ידי הבריטים לבלגיה. מפקדת הארגון העבירה פקודה אל ראשי מטה הגולה לאתר ולחסל את ריינהולד. במאי 1947 נחטף ינאי בבריסל אולם אזרח ששם לב לדחיפת ריינהולד אל תוך מכונית החטיפה החל לרדוף אחריה במכוניתו שלו, תוך שהוא מזעיק בדרך שוטר חמוש. החוטפים הועמדו למשפט ונאסרו, וריינהולד הוברח על ידי הבריטים לאנגליה.
המחלקה הערבית.
בנוסף הגיעו ידיעות מאנשי הארגון בערים בהן שכנו אוכלוסיות מעורבות או ביישובים ושכונות הסמוכים ליישובים ערביים. עם זאת חלקו העיקרי של המידע הגיע מאנשי פקידות מדרגים שונים בבולשת, בתי הסוהר, מזכירות הממשלה או מחלקות שונות שלה. כמו כן נעזרה המחתרת במודיעים ערביים, ומשנת 1947 גם קיבל ידיעות על הקבוצות הערביות החמושות והכנופיות.
המחלקה היישובית.
מחלקה זו אספה מידע על המתרחש בגופים הציבוריים של היישוב העברי, וגם לגבי ארגון ההגנה, מפלגות ותנועות נוער. כך למשל הגיעו לידי הדלק רשימות מן "הבית האדום" בתל אביב אשר לימדו מהן ידיעות הש"י אודות האצ"ל.
מחלקת העיתונות.
מחלקה זו הופקדה על קיום קשר עם גורמי עיתונות בארץ ישראל, בהם עיתונאי פנים ועיתונאי חוץ. הקשר בינם היה דו צדדי- נמסרו לידיהם ידיעות לפרסום וכן נעזרו בם לשם השגת מידע. בדומה לארגוני ההגנה והלח"י, החזיק האצ"ל בקשרים עם משרדו של אריה זיו, הצנזור העברי הראשי, ומתוך הידיעות שנפסלו לפרסום ניתן היה ללמוד על כוונות השלטונות או על הלכי רוח ברחוב הערבי.
מחלקת התרגומים.
מחלקת התרגומים טיפלה בחומרי הסברה שפורסמו בשפות שונות. במסגרתה פעלו יודעי שפות זרות, מתרגמים ומומחי כתב יד לצורך עבודות המודיעין. חוברות מידע והסברה נשלחו לחו"ל, וכן הודפסו עלונים פנימיים ובהם ידיעות למפקדי הארגון ואנשי השורה.
ארמיסטד מופין
ארמיסטד מופין (באנגלית: Armistead Maupin; נולד ב-13 במאי 1944) הוא עיתונאי וסופר אמריקני.
ביוגרפיה.
מופין נולד בוושינגטון, ארצות הברית, גדל בקרוליינה הצפונית בארצות הברית ולמד עיתונאות באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. לאחר סיום לימודי התואר הראשון החל ללמוד משפטים, אך נשר בתחילת הלימודים. בהמשך שירת בצי האמריקני (גם בזמן מלחמת וייטנאם) ועבד כעיתונאי בעיתונות הכתובה ובטלוויזיה.
בשנת 1971 עבר להתגורר בקליפורניה, וחמש שנים מאוחר יותר החל לפרסם בעיתון היומי San Francisco Chronicles טור של סיפורים שלימים היה לספר הראשון בסדרת ספריו "סיפורי סן פרנסיסקו". סדרת ספרים זו עוקבת אחרי קורותיהם של דיירי בניין מגורים ובעלת הבית הססגונית שלהם. הבניין הוא ברחוב (הדמיוני) סמטת ברברי מספר 28, בסן פרנסיסקו. הסדרה מתפרשת על למעלה מעשור המתחיל באמצע שנות השבעים ומסתיים לקראת סוף שנות השמונים. שלושת הספרים הראשונים בסדרה עובדו למיני סדרות שהופקו על ידי ערוץ 4 הבריטי וערוץ PBS האמריקאי ובהן כיכבו לורה ליני ואולימפיה דוקאקיס. מיני סדרות אלו שודרו בישראל בשם "סיפורי סן פרנסיסקו". עד כה בסדרת הספרים יצאו כ-9 ספרים, שהאחרון בהם פורסם ב-2014.
בנוסף לששת ספרי הסדרה כתב מופין את הספרים Maybe the Moon והמאזין הלילי, שיצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 2004 בתרגום מיכל אלפון. באוגוסט 2006 יצא לאקרנים עיבוד של רומן זה, בכיכובם של רובין ויליאמס, טוני קולט ורורי קאלקין. מופין השתתף בכתיבת התסריט לסרט זה.
מלבד כתיבת ספרים השתתף מופין בחיבור יצירה מוזיקלית בשם "אנה מדריגל זוכרת", המבוססת על דמות בעלת הבית המופיעה בסדרת Tales of the City. היצירה בוצעה לראשונה ב-6 באוגוסט 1999.
מופין ממשיך להתגורר בסן פרנסיסקו עם בן זוגו, כריס טרנר. השניים נישאו בקנדה בפברואר 2007.
באדן
אנדרה לווף
אנדרה מישל לווף (בצרפתית: André Michel Lwoff; 8 במאי 1902 - 30 בספטמבר 1994) היה מיקרוביולוג יהודי צרפתי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1965 על גילוי המנגנון שבאמצעותו וירוסים מסוימים (הקרויים פרו-וירוסים) מדביקים חיידקים.
חייו.
לווף, שמוצאו יהודי, נולד בצרפת. הוא הצטרף למכון פסטר בגיל 19, ולמד בבית ספר לרפואה. החל משנת 1921 ובמשך 17 שנה, עבד יחד עם המיקרוביולוג הנודע אדואר שטון. בשנת 1927 סיים את לימודי הרפואה ובשנת 1932 קיבל תואר דוקטור במדעים. בשנים 1932–1933 חקר במעבדתו של אוטו מאירהוף בהיידלברג, זאת בעזרת מלגה מקרן רוקפלר. בשנת 1936 חקר באוניברסיטת קיימברידג' בתחום גורמי גדילה.
בשנת 1936 התמנה למנהל מחלקה במכון פסטר ובשנת 1959 קיבל תואר פרופסור למיקרוביולוגיה בפקולטה למדעים של פריז.
בשנת 1954 החל לחקור בתחום נגיף הפוליו והגורמים המונעים את התפתחות הווירוס.
לווף כובד על הישגיו המחקריים בתארים ועיטורים רבים, ביניהם: חבר האקדמיה הצרפתית למדעים וחבר האקדמיה המלכותית ההולנדית למדעים. הוא היה נשיא ההתאחדות הבינלאומית למיקרוביולוגיה, חבר כבוד זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וחבר (שאינו בריטי) בחברה המלכותית בלונדון.
תחבורה בקוריאה הצפונית
חופש התנועה בקוריאה הצפונית מוגבל; אזרחים אינם יכולים לנוע בחופשיות מחוץ למדינה ובתוכה.
אל מחוץ למדינה.
התחבורה הרגילה אל צפון קוריאה וממנה נעשית על ידי מטוס או רכבת דרך בייג'ינג, סין. תחבורה ישירה אל קוריאה הדרומית וממנה התאפשרה בצורה מוגבלת בין השנים 2003–2008, (לאוטובוסים תיירותיים, ולא לרכבים פרטיים).
כבישים.
למערכת הכבישים במדינה חשיבות פחותה במערכת התחבורה הכללית לעומת מערכת הרכבות, כשהכבישים משמשים בדרך כלל למרחקים קצרים. יש פער בין רמת הכבישים בפיונגיאנג ומספר ערים גדולות אחרות לבין רמת הכבישים בעיירות וכפרים. מעטות המכוניות הנוסעות בכבישים עקב הגבלה על מספר המכוניות בגלל התלות בייבוא נפט, ובכבישים בעיקר נהוג להוביל מוצרי תעשייה וחקלאות על גבי משאיות. אורכם הכולל של הכבישים במדינה מוערך בכ-24,879 ק"מ (2003), כחציים סלולים. כבישים מהירים החלו להיסלל בשנות ה-70. החשובים: פיונגיאנג-סונאן (15 ק"מ), פיונגיאנג-וונסן (189 ק"מ), פיונגיאנג-נאמפו (46 ק"מ), ופיונגיאנג-קאסונג (170 ק"מ)
רכבות.
רשת הרכבות בקוריאה הצפונית מנוהלת על ידי רכבת קוריאה (בקוריאנית: 조선 민주주의 인민 공화국 철도성), הסוכנות הממשלתית אשר מחזיקה בהיתר בלעדי להפעלת רכבות בקוריאה הצפונית, כמקובל במדינה הדוגלת בכלכלה מתוכננת.
נכון לשנת 2018, בקוריאה הצפונית פרוסה רשת מסילות ברזל באורך של למעלה מ-6,000 ק״מ, כאשר רובה המכריע היא מסילה ברוחב סטנדרטי. עם זאת, כ-400 ק״מ מרשת המסילות מורכבת ממסילה צרה (762 מילימטר), אשר פרוסה במקומות שונים ברחבי המדינה.
הרכבת היא אמצעי התחבורה החשוב ביותר בקוריאה הצפונית. 80% מתנועת האנשים, ו-86% מתנועת התוצרת התעשייתית במדינה מתבצעות באמצעות מערכת הרכבות במדינה.
בנוסף, החל משנת 1973 פועלת בבירה פיונגיאנג רכבת תחתית קטנה, המורכבת משני קווים שעברו מספר הרחבות. כמו כן פועלת בבירה רשת חשמליות (טראמים).
תחבורה אווירית.