עד מהרה החלו להתקבץ תומכים רבים לגריבלדי, ומספרם גדל פי ארבעה. העם בסיציליה, ראה במסעו של גריבלדי הזדמנות להיפטר משלטון בית בורבון השנוא. ב-13 במאי הביס גריבלדי את צבא שתי הסיציליות בקאלאטאפימי. ב-14 במאי הכריז גריבלדי על עצמו כדיקטטור של סיציליה, בשמו של ויטוריו אמנואלה. ב-27 במאי עמד גריבלדי בשערי פאלרמו שמצידה מרדה בשליטיה, ותושביה הקימו ברחוב בריקדות ולחמו בחיילי שתי הסיציליות.
אל פאלרמו הגיע הגנרל פרדיננדו לאנצה שעמד בראש כוח של 25,000 חייל הנאמנים לפרנצ'סקו. הוא הפגיז את העיר והחריב חלקים נרחבים ממנה. בעיר עצמה שלט עתה גריבלדי, אך מבחינה צבאית היה מצבו של גריבלדי נחות מזה של לאנצה. לבסוף הצליח תיווכו של אדמירל בריטי להביא לשביתת נשק. לאנצה וחייליו עזבו את האי, ופאלרמו נותרה בידיו של גריבלדי.
עם נפילתה של פאלרמו לידי גריבלדי, אחז פחד ובלבול את חצר המלוכה בנאפולי. פרנצ'סקו ניסה לבנות את אמון העם בהציעו להחזיר לתוקף חוקה שבוטלה, אך כשל בכך. העם קץ בשלטון בית בורבון, ואכזריותו רבת השנים של פרדיננדו השני מנעה את האהדה אותה חיפש בנו.
שישה שבועות לאחר כניעת פאלרמו פנה גריבלדי אל מסינה, תחנה הכרחית בדרך לנאפולי. בתוך שבוע נכבשה מסינה, וסיציליה כולה הייתה בידי גריבלדי. גריבלדי חצה את מצרי מסינה, לאחר שהצליח להשתלט על הצי הנאפוליטני. הוא התקדם מרג'ו די קלבריה צפונה כמעט ללא התנגדות צבאית, ובכל מקום התקבל בהתלהבות רבה בידי האוכלוסייה. פרנצ'סקו, בלוויית 4,000 חיילים נאמנים לו, נמלט מנאפולי אל מעבר לנהר וולטורנו, וב-7 בספטמבר נכנס גריבלדי ברכבת לנאפולי והתקבל שם כמנצח.
תבוסת ממלכת נאפולי.
על אף שגריבלדי שלט בבירה, נאפולי, הצבא הנאפוליטני לא התמוטט, ולא ערק בהמוניו אל דגלו של גריבלדי. הצבא החזיק בעמדות מבוצרות מאחורי נהר וולטורנו. המיליציות של גריבלדי, שמנו עתה 25,000 איש לא יכלו להביס את צבאו של המלך פרנצ'סקו, או לכבוש את העיר המבוצרת קפואה שהייתה המרכז החדש של הנאמנים למלך, ללא סיוע מבחוץ.
סיוע זה היה יכול להתקבל מצבא סרדיניה, אך קאבור, זהיר מתמיד, הבין כי על מנת לסייע לגריבלדי בדרום, יהיה עליו לעבור דרך מדינת האפיפיור, ובכך ליצור עימות אפשרי עם כוחות חזקים - האפיפיור, ואף צרפת, שעד אותה תקופה העניקה סיוע, על אף מדיניותו ההפכפכה של נפוליאון השלישי. גריבלדי עצמו, הכריז כי בכוונתו להכריז ברומא על ממלכת איטליה המאוחדת, וזאת בהתגרות ישירה באפיפיור פיוס התשיעי. פיוס, מצידו, איים על גריבלדי בחרם, דבר שעשוי היה לפגוע מאוד בתמיכה בו. קתולים מרחבי העולם החלו לשלוח כסף וחיילים אל מדינות האפיפיור. הצבא האפיפיורי, בראשו עמד גנרל צרפתי גולה לואי למוריסיאר, התחזק מאוד והפך לגורם שיש להתחשב בו.
קאבור, שחשש מהתחזקות גורמים רפובליקניים ברוחו של מאציני, במחנהו של גריבלדי, ונפוליאון השלישי, שחשש מכך שגריבלדי יפלוש לרומא ויסלק משם את האפיפיור, היו עתה ברגע של איחוד אינטרסים. נראה היה כי עדיף לנפוליאון לאפשר לקאבור לצעוד לעבר הדרום, ולרסן שם את גריבלדי, ובלבד שקאבור יבטיח לשמור את שלטון האפיפיור ברומא עצמה. כך גם יכול היה נפוליאון להיפטר מלמוריסיאר, שהיה אנטי-בונפרטיסט בוטה.
במצב זה הורה קאבור לשני גייסות מצבאו, בפיקודם של פאנטי וצ'אלדיני, להתקדם לעבר גבול מדינות האפיפיור. יעדם של הגייסות לא היה רומא, אלא נאפולי, אך למוריסיאר פנה לעברם, בראש צבאות האפיפיור. צבאות סרדיניה כיתרו את צבאות למוריסיאר במצודת אנקונה, ולבסוף, אלו נכנעו ב-29 בספטמבר 1860. ב-9 באוקטובר, כאשר הגיע ויטוריו אמנואלה עצמו לחזית וקיבל את הפיקוד על צבאותיו, לא היה קיים עוד צבא האפיפיור שניתן להתחשב בו, והדרך אל הדרום הייתה פתוחה.
גריבלדי סלד מקאבור, שלא היה שותף לרוחו המהפכנית, ואף היה זה שמסר לצרפתים את ניס, בה נולד גריבלדי. עם זאת, קיבל על עצמו את הנאמנות למלך ויטוריו אמנואלה, ומסר לו את סמכויותיו כ"דיקטטור" תוך שהוא מברך אותו כ"מלך איטליה", כאשר נפגשו בטיאנו, ב-26 באוקטובר. גריבלדי נכנס כמנצח לנאפולי כשהוא רוכב לצידו של המלך, אך לאחר מכן פרש אל האי קאפררה שלחופי סרדיניה, והותיר את מלאכת האיחוד בידיהם של קאבור וויטוריו אמנואלה. נראה היה כי הבין שמעתה נגזר על תנועתו המהפכנית להיות כלי ביד כוחות חזקים ממנה.
התקדמות צבאות סרדיניה הביאה את פרנצ'סקו לסגת מעמדותיו על שפת הנהר וולטורנו, ולבסוף התבצר פרנצ'סקו עם חייליו המובחרים במצודת גאיטה. המצור על המצודה ארך שלושה חודשים, אך משנראה כי לא יקבל סיוע חיצוני כלשהו נכנע. כוחות הנאמנים לפרנצ'סקו המשיכו להתעמת עם הצבא האיטלקי במשך שנים לאחר מכן.
נפילת מצודת גאיטה הייתה רגע מכריע בתנועת האיחוד. עתה נותרו רק ונציה שהוחזקה בידי האוסטרים, ורומא האפיפיורית, מחוץ לאיחוד האיטלקי. בינואר 1861 התכנס הפרלמנט האיטלקי לראשונה בטורינו. ב-17 במרץ 1861 הכריז הפרלמנט כי ויטוריו אמנואלה הוא מלכה של איטליה, וב-27 במרץ כי רומא היא בירת איטליה. ביוני 1861 מת קאבור, על סף הגשמת מפעל חייו.
בעיית רומא.
עם מותו של קאבור, היה חלומו על איטליה המאוחדת תחת כתר מלך סרדיניה קרוב להתגשם, אך עדיין עמדו בפניו מכשולים רבים. מאציני היה מאוכזב מהקמתה של המונרכיה האיטלקית, והמשיך להטיף להקמתה של רפובליקה. גריבלדי פרש, אמנם, לאי קאפררה, אך שם היה רחוק מלמצוא מנוחה. האוסטרים שלטו בוונציה, וברומא שלט האפיפיור, כאשר כוחות צרפתים מגנים עליו בשמם של קתולים מכל העולם. היה ברור לוויטוריו אמנואלה כי אם הוא רוצה ביסוס ותמיכה בינלאומית לממלכתו עליו להישמר מלפגוע באפיפיור. מאידך, היה ברור לו כי הכוחות המהפכניים באיטליה המאוחדת שהקים, לא ינוחו עד שרומא תהיה לבירת הממלכה האיטלקית המאוחדת.
ואכן, גריבלדי סבר כי הממשלה תתמוך בו אם יתקיף את רומא. מתוסכל מחוסר הפעילות של המלך, ונזעם על היחס אותו קיבל, יצא גריבלדי למסע חדש. ביוני 1862 יצא מג'נובה ונחת שוב בפלרמו, כשהוא מארגן שם קבוצת לוחמים בסיסמה "Roma o Morte" - "רומא או מוות". עם התקדמותם לכיוון היבשת האיטלקית, נחסמו על ידי המשמר של מסינה, שהיה נאמן למלך ויטוריו אמנואלה, שחשש מהתגרות באפיפיור. כוחותיו של גריבלדי, שמנו אלפיים לוחמים, פנו דרומה והפליגו דרך קטניה. גריבלדי הכריז כי ייכנס לרומא כמנצח, או שימות לצד חומותיה. הוא נחת בנמל מליטו ב-14 באוגוסט וצעד בראש כוחותיו להרי קלבריה.
ויטוריו אמנואלה הביט בצעדים אלו בחרדה. הוא שלח דיוויזיה של צבאו על מנת לעצור את המצעד. ב-28 באוגוסט נפגשו הצבאות ליד אספרומונטה. על אף שהחלו יריות לעבר המיליציה של גריבלדי עקב כדור שנפלט מרובה של חייל איטלקי, אסר גריבלדי על אנשיו להשיב באש לעבר החיילים הנאמנים למלך איטליה. צבאו סבל מספר אבדות והוא עצמו נפצע ונלקח בשבי. הוא נלקח באוניית קיטור לוואריניאנו, שם נכלא בתנאים של כבוד לזמן מה ושוחרר לאחר מכן.
מלחמת העצמאות האיטלקית השלישית (1866).
תהליך איחוד איטליה התרחש במקביל לתהליך דומה של איחוד גרמניה. בדומה ליחסים בין ויטוריו אמנואלה וקאבור, גם בגרמניה עמד ראש ממשלה ערמומי ונמרץ, ביסמרק, שהוביל את וילהלם הראשון, מלכה של פרוסיה הדומיננטית לאיחוד המדינה הגרמנית תחת כתרו. האויב המשותף שעמד מול שתי תנועות האיחוד הייתה אוסטריה.
בקיץ 1866 עמדו האוסטרים והפרוסים על סף מלחמה. ממלכת איטליה ניצלה הזדמנות זו כדי לכרות ברית עם פרוסיה, שתאפשר לה לכבוש את ונציה מאוסטריה. אוסטריה ניסתה לשכנע את איטליה כי זו תסכים לקבל את ונציה, בתמורה לאי התערבותה במלחמה. ב-8 באפריל 1866 חתמו איטליה ופרוסיה על הסכם לפיו מכירה פרוסיה בשליטת איטליה בוונציה, וב-20 ביוני הכריזה איטליה מלחמה על אוסטריה. בהקשר של האיחוד האיטלקי, מכונה המעורבות האיטלקית במלחמת שבעת השבועות האוסטרית-פרוסית בשם "מלחמת העצמאות השלישית", שכן זו באה לאחר "מלחמת העצמאות הראשונה" ב-1848 ו"השנייה" ב-1859.
ויטוריו אמנואלה צעד לכיוון ונציה בראש צבאותיו, בעוד שגריבלדי יצא לכיוון טירול ביחד עם חייליו שכונו ציידי האלפים. היוזמה הצבאית הסתיימה באסון. הצבא האיטלקי הובס בוונציה בידי האוסטרים ב-24 ביוני 1866 בקרב קוסטוצה. ב-20 ביולי הובס הצי האיטלקי, הרג'ה מארינה, בקרב הימי של ליסה, בו האוסטרים והוונציאנים השמידו לחלוטין את הכוחות הימיים שעמדו מולם. עם זאת, הצליח גריבלדי ב-21 ביוני להביס את האוסטרים בקרב בזקה, וצעד לכיוון טרנטו.
ב-26 ביולי ראה ראש הממשלה הפרוסי, אוטו פון ביסמרק כי מטרותיו במלחמה הושגו, וחתם על שביתת נשק עם אוסטריה. איטליה הניחה את נשקה ב-12 באוגוסט. גריבלדי נקרא לשוב כלעומת שבא. הלוחם הזועם שלח בחזרה למלכו מברק ובו מילה אחת - "Obbedisco" - אני מציית.
על אף התבוסה הצבאית האיטלקית, עמד המצב הדיפלומטי לצידה. הצלחתה של פרוסיה במערכה נגד האוסטרים, וניצחונה בקרב קניגגרץ, הביאה למצב בו היה מעמדם של האוסטרים במשא ומתן בשפל המדרגה. בהסכם השלום שנחתם בווינה ב-12 באוקטובר הסכים הקיסר פרנץ יוזף להעביר את ונציה לידיו של נפוליאון השלישי, שמסתבר כי ונציה הובטחה לו עוד קודם למלחמה בתמורה לאי התערבותו. נפוליאון העביר את ונציה לאיטלקים, וזאת בתמורה להכרתם הסופית בסיפוח הצרפתי של סבויה. בכך צעדה איטליה צעד חשוב נוסף לקראת איחוד. לא היו עוד צבאות זרים על שטחה, ורק "בעיית רומא" נותרה לפתרון.
הצטרפות רומא לאיחוד.
מנטנה ווילה גלורי.