ב-1990, אל-עג'רוש לקחה חלק במחאות הראשונות של נשים סעודיות נגד האיסור על נהיגה של נשים, כש-47 נשים שלחו את נהגיהן הביתה, ולקחו את ההגה לידיהן. כתוצאה, אל-עג'רוש נעצרה, פוטרה מעבודתה, ודרכונה נשלל. היא תיארה את רוח התקופה שבה התחוללה מלחמת המפרץ הראשונה בכווית השכנה: "ראינו את החיילות האמריקאיות שהיו מוצבות בסעודיה נוהגות, וזה נתן לנו הנשים את הדחיפה לפעולה". כעונש נוסף, הרשויות החרימו תשלילים של צילומים שצילמה כצלמת במהלך 15 שנים, ושרפו אותם. אחרי זה, יצא קמפיין הכפשה נגד הנשים בעיתונות, ואנשי הדת דרשו את הלקאתן הציבורי.
ב-2011 הצטרפה אל-עג'רוש אל כחמישים נשים ששוב יצאו כחלק מקמפיין נשים להגה (בערבית, قيادة المرأة في السعودية) התנועה למען ביטול האיסור על נהיגת נשים (ובערבית, משחק מילים בעל משמעות כפולה של נהיגה והנהגה). המחאה קמה כחלק ממחאות רחבות יותר שהתרחשו בערב הסעודית, במסגרת האביב הערבי. היא נעצרה, ושוב פוטרה מעבודתה בעמותה.
ב-2013, הקמפיין גדל ואף יצר תהודה בינלאומית, הודות לגדילת פלטפורמות כמו טוויטר ופייסבוק. בריאיון לעיתון הטלגרף במעמד נהיגה המונית של נשים, סיפרה אל-עג'רוש: "אז ב-1990 הייתי ממש אחוזת אימה, ולא הייתה לנו שום מדיה חברתית כדי להראות מה עושים לנו ולהגן עלינו."
בין 15 ל-18 במאי 2018, נעצרה אל-עג'רוש כחלק מסדרת פשיטות של כוחות הביטחון, בה עצרו רבות ממובילות תנועת הנשים, בהן לוג'יין אל-הד'לול, אימאן אל-נאפג'אן, עזיזה אל-יוסף, עאישה אל-מאנה ואחרות, וכן ושני גברים המעורבים בקמפיין. Human Rights Watch מפרש את מטרת המעצרים כאמצעי הפחדה "נגד כל מי שמביע ספקנות לגבי האג'נדה של נסיך הכתר בנושא זכויות". הממשלה השיקה יחד עם המעצרים ההמוניים קמפיין מדיה בו קראו לפעילות "בוגדות", ושר הפנים הסעודי הצהיר שהן תחת חקירה על "מגעים עם גורמים זרים" וניסיונות לגייס פקידי ממשל במטרה להסב נזק לממלכה. העיתון הסעודי "עוכאז" (עכאט'), עיתון פרו-ממשלתי, דיווח שעונש המוות עומד על הפרק עבור הנשים. עיתון סעודי אחר פרסם שאם יעמדו למשפט, צפוי לפעילות עונש של 20 שנים בכלא. אל-עג'רוש ואל-מאנה שוחררו כעבור מספר ימים, כנראה בשל גילן.
יחסי ארגנטינה–צרפת
יחסי ארגנטינה–צרפת הם יחסי החוץ שבין ארגנטינה לצרפת אשר החלו בשנת 1829. לארגנטינה יש שגרירות בפריז ולצרפת יש שגרירות בבואנוס איירס.
במהלך המאה ה-19 היחסים בין המדינות התחזקו מאוד. לצרפת יש השפעה רבה על ארגנטינה, במיוחד בתחומי המשפטים, החינוך, המדע והרפואה.
בשנים 1880–1910 היגרו כמעט 250,000 צרפתים לארגנטינה, בעיקר מן ארץ הבסקים, הרי הפירנאים ואקיטן. מרבית הצרפתים התיישבו בערים ובמיוחד בבואנוס איירס. מבין הארגנטינאים הידועים ממוצא צרפתי ניתן למנות חוליו קורטאסר וברנרדו אלברטו הוסיי.
יחסי ברזיל–צרפת
יחסי ברזיל–צרפת הם יחסי החוץ שבין ברזיל לצרפת. לברזיל יש שגרירות בפריז, בעוד שלצרפת יש שגרירות בברזיליה. המדינות חולקות גבול של כ-673 קילומטרים בין המדינה הברזילאית אמאפה לבין גיאנה הצרפתית (מחוז צרפתי שמעבר לים).
שתי המדינות משתפות פעולה באופן משמעותי בתחומים רבים הקשורים למדע, איכות הסביבה וטכנולוגיה. צרפת תומכת במתן מושב קבע לברזיל במועצת הביטחון של האומות המאוחדות. צרפת מסייעת רבות לפיתוח הצבאי והטכנולוגי של ברזיל. הדעה הציבורית בברזיל וצרפת תומכת בצורה נלהבת בחיזוק היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
צרפת היא המדינה הראשונה אשר הכירה בעצמאות ברזיל בשנת 1825. ברזיל היא המדינה המובילה בסחר עם צרפת באמריקה הלטינית ואחת השותפות החשובות שלה מבין המדינות שלא חברות ב-OECD. בברזיל פועלות כ-500 חברות צרפתיות אשר מעסיקות כ-250,000 איש. סך הסחר בין שתי המדינות עלה על 6.5 מיליארד דולר בשנת 2009.
בשנת 2005 נחתמו כמספר הסכמים שחיזקו את שיתוף הפעולה הביטחוני. בשנת 2008 ברזיל קנתה מצרפת 50 מסוקי קרב, צוללת גרעינית וארבע צוללות צבאיות.
נהון
נהון הוא שם משפחה יהודי שמעיד על מוצא מהכפר נהון שבמחוז אוביידו שבקהילה האוטונומית אסטוריאס בצפון ספרד או גרסה מימי הביניים של השם הפרטי "נחום".
חורבת בית לויה
חורבת בית לוֹיָה היא אתר ארכאולוגי בו שרידי ישוב קדום, בראש גבעה בדרום השפלה, כ-3.5 ק"מ מצפון למושב אמציה. במקום נמצאו שרידי ישוב מתקופת הברזל, תקופת בית שני, התקופה הביזנטית והתקופה הממלוכית בארץ ישראל. במקום נמצאה כתובת עברית משלהי תקופת בית ראשון ובה ההופעה המוקדמת ביותר של השם העברי "ירושלים".
בתקופת הברזל.
יש המזהים את חורבת בית לויה עם בית לְבָאוֹת המוזכרת בספר יְהוֹשֻׁעַ כאחת מערי שבט שִׁמְעוֹן (שקיבל את נחלתו בתוך נחלת יְהוּדָה). אמנם בחפירות שנערכו בתל בשנת 1961 על ידי יוסף נוה התגלו שתי מערות קבורה מתקופת הברזל, אך יש הטוענים שלפי סדר המקומות המופיעים בתיאור נחלת שִׁמְעוֹן מסתבר אתר דרומי יותר לבית לְבָאוֹת, כמו תל שוקת.
באחת מהמערות הללו התגלו מספר כתובות בכתב העברי הקדום משלהי המאה ה-6 לפנה"ס, במצבי שימור שונים. מנהל החפירה, פרופסור נוה, הציע לקרוא את הכתובת כך: .
יש חילוקי דעות לגבי קריאה כזאת אך נראה שבכל מקרה מדובר בהופעה המוקדמת ביותר של השם העברי ירושלים. הכתובת מוצגת כיום במוזיאון ישראל.
מורמונים מימנו את החפירות במקום בשנת 2008 כיוון שלפי מסורת שלהם השם הערבי של האתר משמר זכרו של האתר כביתו של "לחי" מייסד האמונה המורמונית. פה, לפי המסורת המורמונית, הייתה נחלתו. מפה, לפי אמונתם, הוא נדד אל המדבר באזור ים סוף, ולבסוף מ"ים איריטאום" הוא, משפחתו, ורעיהם למסע, הפליגו ל"ארץ המובטחת" המזוהה ביבשת אמריקה, ככתוב בספר הראשון של ספר מורמון.
שרידי היישוב מתקופת בית שני ומהתקופה הביזנטית.
בחפירות שנערכו במקום נמצאו שרידי יישוב גדול מהתקופות ההלניסטית והביזנטית. היישוב נמצא לצד דרך רומית שקישרה בין מרשה ובית גוברין לבין לכיש וחברון ובסמיכות לאדמות השפלה הפוריות. במקום נמצאו שרידי תעשייה חקלאית הכוללים מספר בתי בד, גת מרוצפת פסיפס, ומספר אולמות קולומבריום (לגידול יונים לצורכי מאכל, דשן, ופולחן - כולל בבית המקדש בירושלים), אחד מהם מהגדולים בארץ ישראל.
האדמה במקום היא של סלע קירטון פריך המקל על חפירה ובנייה תת-קרקעית. מלבד מערכות מגורים, בורות מים, מערת פעמון, ומערות קבורה, גם חלק מהמתקנים החקלאיים שהוזכרו למעלה וששרדו (כולל בית בד והקולומבריום) הם תת-קרקעיים. הירידה אל בית הבד היא בגרם מדרגות חצוב. המזוזות והמשקוף מעוטרים בעיטור אטי מפואר. על אחת המזוזות חרוטות שתי מנורות בעלות שבעה קנים ומנורה נוספת חרוטה במרכז המשקוף שמעל לכניסה. במקום נמצאו מתקני סחיטה שלמים, אגן חצוב, ים וממל ומעל מרכז הים, התגלתה בתקרה גומחה שאליה הותאמה ככל הנראה קורת עץ. ריצפת בית הבד הוסרה מאוחר יותר ונחצבה לעומק של כ-3 מ' עם גרם מדרגות נוסף. במילוי העפר שם נמצא מטבע מימי אגריפס השני (מאה 1 לספירה) וכן חרסים משלהי ימי הבית השני. בסמוך לבית הבד מובילות 7 מדרגות מטויחות אל אחד ממספר מקווי טהרה יהודים חפורים שהתגלו באתר. בסמוך נמצאת כמו כן כניסה למערכת מסתור מאוחרת יותר מתקופת מרד בר כוכבא.
הכנסייה הביזנטית והפסיפס.
בחלק המערבי של האתר נמצאים שרידי כנסייה נוצרית מהתקופה הביזנטית (הוקמה בשנת 500 לספירה לערך) ולידה שרידי מבנים נוספים - כולל בית-בד ומשטח דריכה של גת. רצפת האולם של הכנסייה מכוסה ב"שטיח" פסיפס גדול ששרד היטב, עם קישוטים וציורים של פירות, עופות, יונקים, ודמויות דייגים. בכניסה לאולם המרכזי הפסיפס כולל כתובת ברכה ביוונית, ובאולם עצמו ציור של אמפורה ממנה יוצאים שריגי גפן היוצרים מדליונים ובתוכם ציורים. הפירות המתוארים כוללים רימון, ענבים בצבעים שונים, תאנה, ולפי המשוער גם דובדבן, מלון, תפוח, אתרוג, ואולי גם עוזרר ופגות שקמה. הפירות מעוצבים בסגנון שרווח אז במרחב (למשל הדובדבנים הדומים בעיצובם לאלה שנמצאו בווילה מהמחצית ראשונה של המאה השישית בארגוס שביוון. לכן לא ברור שכל הפירות הללו אמנם גודלו באזור.
במרכז הסיטרה הצפונית של האולם מצוירת אוניית מפרש בעלת משוטים ובה זוג דייגים, שאחד מהם תפש דג בחכתו. במרכז הסיטרה הדרומית מופיעים הדיגים עם שללם. מכאן ההשערה שתושבי היישוב עסקו גם בדיג או לפחות במסחר בו. בסיטרה הדרומית מצוירים גם עופות שונים, יונקים, פרחים ורימונים.
רוב דמויות האדם, החיות והדייגים הושחתו באופן שיטתי בעידן האיקונוקלאזם הביזנטי או המוסלמי המאוחר יותר בשל האיסור על עשיית פסל או תמונה, ומולאו אחר כך באבני פסיפס.
מצפון-מזרח לכנסייה הביזנטית נחפרה (כבר בראשית המאה ה-20 על ידי רוברט מקאליסטר מההקרן לחקר ארץ ישראל) קפלת תפילה ביזנטית תת-קרקעית מהמאות ה5–8 לסה"נ.
תקופה הממלוכית.
על ראש הגבעה של האתר נמצאו שרידי בנייה רבים ובהם מבני מגורים, מתקנים וטרסות חקלאיות מימי הביניים המאוחרים המתוארכים לתקופה הממלוכית. באתר נמצאה גם אורווה תת-קרקעית (כנראה לחמורים) המשוערת גם כן לתקופה הממלוכית. לאורווה מובילות מדרגות רחבות, ובה שישה אבוסים וביניהם קדחים ששימשו כנראה לקשירת החמורים, שוקת קטנה, וגומחות לנרות.
הגישה לאתר.