הגטו נסגר בפברואר 1942. התמותה בגטו הייתה רבה עקב מחלות שפשו בו, והצפיפות הרבה (3–4 משפחות בחדר אחד). חרף הקור העז, נצטוו היהודים למסור לגרמנים את כל הפרוות שהיו ברשותם, ומי שסירבו לציית לפקודה זו נרצח.
היודנראט הקים בגטו בית מלאכה, וכ-350 איש הועסקו בו במקצועות שונים, בעיקר בחייטות. עוד הקים היודנראט סדנת ייצור לתעסוקתם של כ-100 בני נוער.
עובדי הכפייה - מאות בחורים שהוצאו מדי יום מהעיר, הועסקו בסלילת כביש בייץ'-סאנוק, ועליהם היה לפרוק אבנים במשך 12–14 שעות ליום. בתחילת קיץ 1942 נשלחו עובדי הכפייה למקומות מרוחקים יותר.
באביב 1942 גורשו לגטו יהודים מכפרי הסביבה, והללו הביאו שמועות על רצח המוני.
ב-22 ביולי 1942, ערב תשעה באב, ניתנה פקודה להתכנס בכיכר דבורז'יסקו, ומן הנאספים הוצאו כ-300 צעירים וגורשו למחנה עבודה בפלאשוב (Plaszow).
ביולי ובאוגוסט הוטל על תושבי הגטו תשלום כופר. היהודים נאלצו למסור מכסה גבוהה של מזומנים ותכשיטים שעדיין היו ברשותם, כשהגרמנים עורכים חיפושים בבתיהם ומחרימים מה שעוד היה ניתן.
השמדת הקהילה.
בתחילת אוגוסט 1942, הועברו לגטו גורליצה יהודי בובובה ובייץ', וב־14 בחודש זה, ערב שבת, יצאה פקודה שעל כל היהודים להתאסף בכיכר דבורז'יסקו, ולקחת אתם חפצים אישיים. גרמנים ושוטרים פולנים ואוקראינים כיתרו את הגטו וכפו את ביצוע הפקודה. חברי היודנראט ומשפחותיהם, וכן יהודים שניסו להסתתר במרתפים ועליות גג ונתפסו, נרצחו במקום. מהנאספים, כ־200 צעירים נשלחו לפלאשוב, ו-700 זקנים חולים וילדים הוסעו ליער וז'יצה ( Warzica), ליד גארבץ - שם נרצחו בירי לתוך בור שהוכן קודם לכן. עקיבא מטלס, שהסתתר עם בני משפחתו בעליית גג בביתו של ר' יצחק נטע שטנגל, סיפר בעדותו כי ראה כיצד הגרמנים מאיצים בזקנים ובנשים לעלות על מכוניות משא, כשילדים קטנים נזרקים על המכוניות כאילו היו כדורים. לא היה ניתן לברוח לשום מקום בשל משמרות החיילים שהקיפו את העיר בכלל ואת שטח הגטו בפרט.
הנותרים מאלה שכונסו בכיכר דבורז'יסקו הועברו ל"בוטשארניה"- בית חרושת לנעליים, שם החזיקו אותם צפופים, רעבים וצמאים עד יום שני בבוקר, 17 באוגוסט, ואז גורשו למחנה ההשמדה בלז'ץ, שם נספו. בין המגורשים היה גם דיין העיר ר' שלמה'לה טייטלבוים, בנו של ה"בעשטער רב" שהלך קוממיות לקראת גורלו.
חלק מהיהודים שהתחבאו וניצלו מהאיסוף והמשלוח לגארבץ, הוטעו על ידי עוזרי הנאצים לחשוב שאותו בית חרושת לנעליים "בוטשארניה" מהווה מקום הצלה והצטרפו אליהם מרצון. גם אותו עקיבא מטלס, שמסר את העדות שלעיל, יצא ממחבואו והלך למקום עבודתו - בית החרושת לנייר זפת, שנחשב למקום עבודה חיוני לגרמנים. שם עבדו עוד כ-30 יהודים. פועלים אלה, בראותם את המון הנאספים בבוטשארניה מגורשים ומועלים לקרונות, התפרצו בזעם על הקצין הגרמני שהכירו, וניסו תוך חירוף נפש להביא אוכל ומשקה לאלה שבקרונות. בצאת הרכבת, שכרו הפועלים גוי אחד ושילמו לו סכום הגון שיסע אחר הרכבת להיוודע מה גורלם של המגורשים. בשובו, הודיע הלה כי הרכבת הגיע עד בלז'ץ. איש מן המגורשים לא נותר בחיים. בין המגורשים היו, מלבד אנשי גורליצה, יהודים שגורשו מכפרי הסביבה, ושהובאו לגורליצה מערי פולין האחרות.
לאחר רצח הילדים והזקנים בגארבץ והגירוש לבלז'ץ, נותרו בגורליצה כמה מאות יהודים - עובדי "הובאג" ובית החרושת לנייר זפת, יהודים שנצטוו לנקות את הגטו וכאלה שעבדו בחוות בסביבה. יהודים אלה הועברו לגטו חדש בסביבות ה"גרברניה" שהיה סגור ומסוגר. הונפקו להם תעודות עם חותמות חדשות ומיוחדות, ולעבודה וממנה הלכו עם משמר. כ־50 איש נחטפו מהגטו ונצטוו לקבור את המתים בגארבץ, רבים מהם לא חזרו.
הגטו החדש התקיים כשבוע בלבד. כעבור כשבוע, ב־20 באוגוסט, הוזעקו תושבי הגטו באישון לילה ונדרשו להתאסף על שפת הנהר, ליד בית החרושת לנרות של לנגזאם. בבוקר הקריאו רשימה של 250 איש ופקדו עליהם לצאת. הנקראים סירבו לצאת, הגרמנים ירו בהם ורבים נהרגו. לבסוף יצאו בלוויית משמר כבד לרכבת. בין המגורשים במשלוח זה היה גם עקיבא מטלס, אך הוא הצליח להתגנב ולהתחבא, וחזר לבית החרושת של פסל (ליצור נייר זפת) לאחר צאת הרכבת והתפזרות המשמר.
ב-14 בספטמבר חוסל גטו גורליצה. כ-350 איש גורשו לבלז'ץ.
נשארו בעיר כמאה יהודים, פועלי הובאג ובית החרושת לנייר זפת. הללו החזיקו מעמד בגורליצה עד 6 בינואר 1943. ביום זה, נשלחו מגורליצה שרידי היהודים שעוד חיו בה - עובדי הובאג למחנה העבודה במושינה (Moszyna) שליד נובי סונץ' (צאנז), שם מצאו את מותם כעבוד זמן קצר, ועובדי בית החרושת לנייר זפת לז'שוב (Rzeszȯw). מז'שוב פוזרו מגורשי גורליצה למחנות שונים, ורק בודדים מהם נשארו בחיים (ובהם עקיבא מטלס שמסר את העדות הנ"ל).
לאחר השואה.
כ-200 מיהודי גורליצה (שהיו בה בספטמבר 1939) שרדו ושבו אליה בתום המלחמה - בחלקם עברו את המלחמה בשטחי ברית המועצות לאחר שברחו מגורליצה בראשית המלחמה, ואחרים נדדו בזהות מזויפת בפולין בסיוע חסידי אומות העולם. בודדים שרדו את תלאות מחנות העבודה אליהם נשלחו. שרידי כ-30 המשפחות היהודיות שחזרו לעיר עסקו בהבאה לקבורה של יהודים שנקברו בבוטשארניה במהלך המלחמה, ובהקמת גלעד על קבר האחים בגארבץ, ועד מהרה עזבו את גורליצה, בעיקר לישראל. היום לא קיימת קהילה יהודית במקום.
הנצחת הקהילה.
בישראל הונצחה הקהילה בכמה מפעלים:
הנצחה בפולין:
בגורליצה:
בבלז'ץ:
באתר ההשמדה בו נספו - בין השאר - יהודי גורליצה, הוקם מוזיאון, ועל קברי האחים הוקם גלעד. על הבטון המקיף את השטח העצום של קברי האחים, כתובים שמות הערים מהם נשלחו יהודים לבלז'ץ (לפי תאריכי הגעת המשלוחים), ביניהם גם שמה של גורליצה.
לקריאה נוספת.
בני הזוג ברגמן, מיוצאי הקהילה העלו את זיכרונותיהם על הכתב והוציאו אותם כספרים:
דיטמאר רוזנטל
דיטמר אליאשביץ' רוזנטל (ברוסית: Дитмар Эльяшевич Розенталь; 24 בפברואר 1900, לודז' - 29 ביולי 1994, מוסקבה) היה בלשן רוסי ממוצא יהודי, מחברם של עשרות ספרי לימוד בשפה הרוסית, שלא הייתה שפת אמו.
דיטמאר רוזנטל נולד למשפחה יהודית בלודז' שאז הייתה בשליטה של האימפריה הרוסית. תוך זמן קצר המשפחה עברה לברלין ובשנת 1916 התיישבה במוסקבה. בשנת 1918 רוזנטל סיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה וקיבל תואר באיטלקית.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוא היה מורה בבית הספר. בשנת 1940 דיטמאר רוזנטל החל ללמד באוניברסיטת מוסקבה ובשנת 1962 התמנה לפרופסור. במהלך שנים רבות הוא היה מנחה של קבוצת השתלמויות לקרייני טלוויזיה ורדיו הסובייטית.
דיטמאר רוזנטל יצר כמה מילונים רוסיים-איטלקיים וגם תרגם את יצירותיהם של סופרים איטלקים לרוסית. כמו כן הוא פרסם מעל ל-100 ספרי לימוד לשפה רוסית.
רוקהמפטון
הפלייאוף של ה-NBA
פריקרדיוצנטזיס
ניקור קרום הלב
שמואל קמינצקי (דניפרו)
הרב שמואל קמינצקי (נולד בו' באדר ב' תשכ"ה) הוא רב העיר דניפרו שבאוקראינה מטעם איגוד הקהילות היהודיות באוקראינה, מייסד ועומד בראש ועד כשרות דניפרופטרובסק, שליח חב"ד הראשי בעיר ומנהל את הבית חב"ד ומרכז מנורה.
ביוגרפיה.
נולד בכפר חב"ד לדובה וראובן קמינצקי, שעזבו את ברית המועצות בשנת 1946.
למד בישיבת תומכי תמימים בלוד, בישיבת תומכי תמימים במוריסטאון, בניו הייבן ובמרכז חב"ד העולמי – 770 בברוקלין שבניו יורק, ונסמך על ידי הרב ישראל יצחק פיקרסקי, ב-1989 נישא לחנה ליפסקר.
בתמוז תש"ן יצא בשליחות הרבי מלובביץ' לעיר דניפרו, שנה לאחר מכן פתח את בית הספר "אור אבנר לוי יצחק" על שם הרב לוי יצחק שניאורסון.
בשנת 1997 הוחזר לקהילה בראשותו בית הכנסת שושנת הזהב שעבר שיפוץ ונפתח מחדש בשנת 2000.
בשנת 2002 הקים בית אבות יהודי בית זקנים בית-ברוך.
ב-2003 פתח את הגן הילדים הראשון בעיר.
ב-2012 חנך את מרכז מנורה, שהוא בית חב"ד הגדול בעולם.
תחת הרב קמינצקי פועלים שבעה בתי כנסת ו-18 מוסדות הכוללים 2 גני ילדים, בית הספר על שם רבי לוי יצחק שניאורסון (כ-500 ילדים), תלמוד תורה אוהל לוי יצחק (כ-120 ילדים), בית ספר לבנות בית חיה מושקא (כ-120 בנות), בית אבות "בית ברוך", ישיבה קטנה תומכי תמימים אוקראינה, בית יתומים, בית יתומות, מרכז שיקום לאסירים, מרכז לבני נח "אהל אברהם", מרכז לצעירים שיעורי תורה ליובאוויטש (כ-500 משתתפים), סמינר לבנות בית חנה, בית חב"ד לישראלים, בית חב"ד באזור גגרינה, בית חב"ד אזור פבדה, בית חב"ד אזור בבושקינסקי, בית חב"ד אזור אינדוסטריאלני, מרכז סוציאלי "קרן דובער", כולל תורה בבית הכנסת שושנת הזהב, מרכז סת"ם, רשת מקוואות חב"ד (6 מקוואות), מרכז היהודי "אלף", בית רפואה יהודי "JMC", ארגון נשי ובנות חב"ד ללימודי יהדות וחסד.
בשנת 2016 פעל לקריאת רחוב בדניפרו על שם הרבי מלובביץ'.
הרב קמינצקי נחשב לידיד טוב של איגור קולומויסקי וגנאדי בוגולובוב, לכבוד יום הולדת של האחרון הוא הוציא את הספר "יום הולדת ביהדות"- ליקוט ממקורות חז"ל ועוד בנושא יום הולדתו של היהודי, בשפה הרוסית.
בשנת 2007 נבחר במגזין האוקראיני "פוקוס" כאחד מתוך 15 אנשים "הזרים החזקים בעיר", ב-2019 נבחר על ידי אתרים גדולים באוקראינה במקום הרביעי לאנשים המשפיעים ביותר בדניפר.
לרב קמינצקי יחסים טובים עם נציגי העירייה, והוא זוכה לבקר ולביקורים תכופים במוסדותיו של נציגי העיר הבכירים וכן אישים חושבים מישראל. בשנת 2010 העניק ראש העיר דניפרו פרס הגבוה ביותר בדניפרו על הפעילות היהודית בעיר ופיתוח העיר. בשנת 2016 הוענקה לו מדליית כבוד של האיחוד האירופי עקב פעילותו בקרב אזרחי אוקראינה יהודים כלא יהודים כאחד והוא הפך לדיפלומט אירופאי באוקראינה.