ספר זה נדחה הן על ידי הערבים והן על ידי היהודים. בפרט יצא הקצף כנגד מקדונלד, אדם שבראשית ימיו הפוליטיים נראה כתומך ברעיון הציוני תואר על ידי ההנהגה הציונית כנוכל (דוד בן-גוריון, למשל, כינה אותו "קרוּק") ובעשרות מאמרים, כרזות והפגנות הושווה מקדונלד לאדולף היטלר והספר הלבן לחוקי נירנברג. הספר זכה לגינויים חריפים גם מספסלי האופוזיציה בפרלמנט הבריטי, בהובלת דייוויד לויד ג'ורג' ווינסטון צ'רצ'יל.
במלחמת העולם השנייה ואחריה.
בממשלת האחדות של צ'רצ'יל כיהן מקדונלד כשר בריאות. ב-1940 נשלח לדבלין על מנת לשכנע את ראש ממשלת אירלנד איימון דה ואלירה להשתתף במלחמה בגרמניה יחד עם בעלות הברית, אך נכשל במשימתו. ב-1941 מונה לנציב עליון לקנדה, במקביל לכהונתו כחבר פרלמנט, במשרה זו כיהן עד 1946. בשנת 1948 מונה למושל הכללי של פדרציית מלאיה, במסגרת מלחמת האזרחים במקום. בין השנים 1955–1960 כיהן כנציב עליון בהודו ובין השנים 1963–1964 כיהן כמושל הכללי של קניה.
מדע בדיוני קשה
מדע בדיוני קשה או מדע בדיוני טכנולוגי (באנגלית: Hard science fiction) הוא תת-סוגה של ספרות מדע בדיוני המאופיינת בדגש על הפרטים המדעיים או טכניים ובניסיון לתאר בצורה מפורטת את הטכנולוגיה בסיפור. המונח הוטבע לראשונה ב-1957 על ידי פ. סקיילר מילר בביקורת הספר "איי החלל" מאת ג'ון וו. קמפבל. המונח המשלים הוא מדע בדיוני רך, שהופיע לראשונה בסוף שנות השבעים כדרך לתאר את הסיפורת שבה הדגש הוא על תהליכים סוציאליים והסברים מדעיים לטכנולוגיה הם בעלי חשיבות והיקף קטנים יחסית.
לרוב לא יהיו במדע בדיוני קשה ספינות חלל הטסות במהירות האור ודברים דומים אשר מופיעים הרבה פעמים במדע בדיוני כמו במלחמת הכוכבים אך לא אפשריים מבחינה מדעית.
מבקר המדע הבדיוני גארי ווסטפאל טוען שאף מונח אינו חלק מטקסונומיה קפדנית; במקום זאת מדובר בדרכים משוערות לאפיון סיפורים שסוקרים ופרשנים מצאו כמועילים.
סיפורים שנעו סביב עקביות מדעית וטכנית נכתבו כבר בשנות השבעים של המאה העשרים עם פרסום עשרים אלף מיל מתחת למים של ז'ול ורן בשנת 1870, בין היתר. תשומת הלב לפרטים בעבודתו של ורן הפכה להשראה עבור מדענים וחוקרים עתידיים רבים, אם כי ורן עצמו הכחיש את הכתיבה כמדען או ניבא ברצינות מכונות וטכנולוגיה לעתיד.
הגדרה.
לב הכינוי "מדע בדיוני קשה" הוא היחס בין התוכן המדעי והיחס לשאר הנרטיב, (עבור חלק מהקוראים, לפחות) ה"קשיחות" או הקפדנות של המדע עצמו. דרישה אחת למדע בדיוני קשה היא פרוצדורלית או מכוונת: סיפור צריך לנסות להיות מדויק, הגיוני, אמין וקפדני בשימוש בידע מדעי וטכני עדכני אודות איזו טכנולוגיה, תופעות, תרחישים ומצבים שאפשריים מעשית ו / או תאורטית. לדוגמה, פיתוח הצעות קונקרטיות לחלליות, תחנות חלל, משימות חלל ותוכנית חלל אמריקאית בשנות החמישים והשישים השפיע על התפשטות נרחבת של סיפורי חלל "קשים". תגליות מאוחרות יותר אינן מבטלות בהכרח את התווית של מדע בדיוני קשה, כפי שמעיד פ. סקיילר מילר, שכינה את הרומן של ארתור סי קלארק משנת 1961 "נפילה קשה של מדע בדיוני קשה", והייעוד נשאר בתוקף למרות שמרכיב עלילתי מכריע, קיומם של כיסים עמוקים של "אבק ירח" במכתשי הירח, ידוע כיום כלא נכון.
יש מידה של גמישות באיזה מרחק מ"מדע אמיתי" סיפור יכול לסטות לפני שהוא עוזב את תחום המדע הבדיוני הקשה. מחברי מדע בדיוני קשה נמנעים בקפידה מטכנולוגיה כמו נסיעה מהירה מהאור (ישנן חלופות שאושרו על ידי נאס"א), בעוד מחברים שכותבים מדע בדיוני רך יותר מקבלים מושגים כאלה (המכונים לפעמים "מכשירים מאפשרים", מכיוון שהם אפשר לסיפור להתקיים).
קוראי "מדע בדיוני קשה" מנסים לעיתים קרובות למצוא אי דיוקים בסיפורים. לדוגמה, קבוצה ב- MIT הגיעה למסקנה כי כוכב הלכת מסקלין בספר "שליחות כבדת משקל" של האל קלמנט משנת 1953 היה בעל יתרון חד בקו המשווה, וכיתת תיכון בפלורידה חישבה כי בספר "עולם הטבעת" של לארי ניבן משנת 1970 האדמה העליונה הייתה מחליקה אל הים בעוד כמה אלפי שנים. ניבן תיקן את השגיאות הללו בספר ההמשך שלו מהנדסי הטבעת, וציין אותן בהקדמה.
סרטים המתרחשים בחלל החיצון השואפים לתווית המדע הבדיוני הקשה מנסים למזער את החירויות האמנותיות שנלקחו לשם הפרקטיות של האפקט.
היסטוריה.
הוגו גרנסבק האמין בראשית מעורבותו במדע בדיוני בשנות העשרים כי הסיפורים צריכים להיות מעניינים, אם כי לא עבר זמן רב עד שהוא מצא צורך להדפיס סיפורים פנטסטיים ולא מדעיים בסיפורים מדהימים כדי למשוך קוראים. במהלך היעדרותו הארוכה של גרנסבק מפרסום מדע בדיוני (בין השנים 1936 עד 1953) התחום התפתח הרחק מהתמקדותו בעובדות ובחינוך. תור הזהב של מדע בדיוני נחשב בדרך כלל החל בסוף שנות השלושים ונמשך עד אמצע שנות הארבעים, והביא איתו "קפיצה קוונטית באיכות, אולי הגדולה בתולדות הז'אנר", על פי היסטוריוניי המדע הבדיוני פיטר ניקולס ומייק אשלי.
עם זאת, דעותיו של גרנסבק לא השתנו. במאמר שלו במהדורה הראשונה של מדע בדיוני פלוס, הוא נתן את השקפתו על סיפור המדע בדיוני המודרני: "מותג האגדות, הסוג המוזר או הפנטסטי של מה שמתחזה למדע בדיוני בימינו!" והצהיר על העדפתו ל"מדע בדיוני מדעי, נבואי באמת עם המבטא המלא על מדע". באותו מאמר, גרנסבק קרא לרפורמה בפטנטים בכדי לתת לחברי מדע בדיוני את הזכות ליצור פטנטים לרעיונות מבלי שיהיו להם מודלים לפטנטים, מכיוון שרבים מרעיונותיהם קדמו להתקדמות הטכנית הדרושה לפיתוח מפורט של רעיונותיהם.
פבריציו דה אנדרה
פבריציו כריסטיאנו דה אנדרה (באיטלקית: Fabrizio Cristiano De André; 18 בפברואר 1940 - 11 בינואר 1999), כונה גם פאבר (Faber), היה זמר-יוצר איטלקי. נולד בעיר ג'נובה שבאיטליה ונחשב לאחד מגדולי הזמרים-היוצרים באיטליה בכל הזמנים.
היה פעיל מבחינה אמנותית במשך יותר מ-40 שנה, ופרסם 13 אלבומי אולפן. הוא הלחין בסגנונות מוזיקליים רבים, וביניהם פולק, בלוז ומוזיקה פסיכדלית. רוב שיריו כתובים באיטלקית, אך הוא כתב וביצע גם שירים בג'נובזית, הניב של עיר הולדתו, בסרדית, ובנפוליטנית, ולמסורת המוזיקלית המקומית של האזורים השונים באיטליה הייתה השפעה על המוזיקה שיצר.
הוא נודע כפציפיסט וכתומך באנרכיזם, ובין היתר תקף רבות את הכנסייה הקתולית. אחד ממקורות ההשראה החשובים שלו היה הזמר הצרפתי ז'ורז' ברסנס, והוא אף תרגם שירים רבים שלו לאיטלקית. הטקסטים של רבים משיריו מספרים את סיפוריהם של אנשים ונשים החיים בשולי החברה, ביניהם נשים העוסקות בזנות, דייגים ונוכלים.
דה אנרה נפטר בשנת 1999 מסרטן הריאה בעיר מילאנו, ונקבר כעבור יומיים בעיר הולדתו, ג'נובה. לאחר מותו נקראו על שמו רחוב, פארק, בתי ספר וספרייה ציבורית.
בשנת 2017 הוציא המוזיקאי רועי ריק, סולן להקת הקולקטיב, אלבום המורכב מגרסאות עבריות לשיריו.
הסכם עבודה אישי
ביחסי עובד-מעביד, הסכם עבודה אישי (נקרא גם חוזה עבודה אישי או הסכם תעסוקה) הוא חוזה המסדיר את הזכויות והחובות בין העובד לבין המעסיק. מקור ההסכם במשפט הרומי (שם ההסכם בלטינית היה "locatio conductio operarum") ובמערכות יחסים שהיו נהוגות בין אדונים למשרתים במאה ה-19.
בדרך כלל הסכם העבודה מתאר מערכת יחסים של תלות כלכלית וכפיפות חברתית. סר אוטו קאהן-פרוינד, שהיה מומחה לדיני עבודה, כתב: "היחס בין מעסיק לבין עובד הוא בדרך כלל יחס של בעל ממון כלפי אדם חסר כוח. במהותו הוא אקט של כניעה וכפיפות, המוסתרים במילים יפות הקרויות "הסכם עבודה", יציר כפיו של המוח המשפטי. המטרה העיקרית של דיני העבודה הייתה ותמיד תהיה צמצום כוח המיקוח."
תכולת הסכם העבודה.
הסכם העבודה האישי מיועד לשכירים, המועסקים על ידי מעסיק, בניגוד לעצמאים, המועסקים על ידי עצמם. הסכם זה קובע את תקופת העבודה (תאריך תחילתה, ולעיתים גם תאריך סיומה) ואת תנאי העבודה, כגון שעות העבודה, השכר וכו'. בנוסף לתנאים הנקבעים במפורש בהסכם האישי, מושפעות זכויות עובדים ממקורות חיצוניים להסכם זה, ובהם דיני העבודה, צווי הרחבה, הסכמים קיבוציים ועוד. בנושאים שונים, כדוגמת שכר מינימום, חופשה, דמי מחלה, חופשת לידה, פיטורים ופיצויי פיטורים קובעים מקורות חיצוניים אלה תנאי מינימום, שבדרך כלל העובד אינו יכול לוותר עליהם.
במקרים מסוימים נחתם הסכם עבודה בין עובד למעסיק, אולם העבודה מתבצעת עבור מזמין שירות, שאינו זה שחתם על ההסכם. במקרה זה, המעסיק הוא קבלן כוח אדם או קבלן שירות, והעובד נקרא "עובד קבלן". מזמין השירות קרוי גם "מעסיק בפועל", וחלות עליו חובות מסוימות לשמירה על זכויותיו של עובד הקבלן.
ביקורת.
פילוסופים בעלי השקפה אנרכו-סינדיקליסטית רואים בהסכמי עבודה סוג של עבדות, המונע מהעובד השכיר את זכותו להגדרה עצמית. קרול פייטמן, למשל, כתבה: "הסכמי עבודה מאפשרים "לקנות" בני אדם, ולהתייחס אליהם כאל רכוש. כפועל יוצא מכך, ההסכם בין הצדדים דומה לרכישת נכס. אולם נשאלת השאלה כיצד ניתן לחלץ את הנכס מהאדם, משימה שאיננה אפשרית. עבודה פיזית, יכולת שכלית או שירותים שמוענקים על ידי אדם, כל אלה אינם נכס הניתן לחלוקה. בניגוד לנכס, לא ניתן להפריד ביניהם לבין האדם המבצע אותם."
בישראל.
בישראל לא קיים חוק מיוחד להסדרת חוזה עבודה אישי (הצעות חוק בעניין זה לא אושרו). חוזה עבודה בכתב נדרש רק במקרים מיוחדים: