בימי מלחמת העולם הראשונה התגייס סממה לשירות מחלקת הצילום והקולנוע של צבא צרפת ונמנה עם תריסר הכתבים בראשות אבל גאנס שצילמו את מלחמת החפירות בקרב ורדן (1916).
בשנות ה-1920 עם התפתחות התיירות, החל סממה-שיקלי ליצור צילומים וסרטונים עבור מגזינים וספרי הדרכה לתיירות. בשנת 1922 עבד כצלם בהפקת הסרט האילם "אלף לילה ולילה" של הבמאי הרוסי ויקטור טורז'נסקי. עוד לפני מלחמת העולם ניסה ליצור מעין אנציקלופדיה בתמונות של החיים במולדתו. לשם כך נסע לאזורים הכפריים ושהה שבועות רבים בחיק האוכלוסייה הכפרית.
סרטים עלילתיים ראשונים.
בשנת 1922 צלים את "זוהרה", סרט עלילתי שנמשך כנראה במקור כשעה (אך נותרו ממנו רק קטעים הנמשכים כ-10 דקות)
, הסרט העלילתי התוניסאי הראשון, המספר על ניצולה צרפתית של תאונת מטוס, שמצאה מקלט אצל משפחה בדואית תוניסאית וחיה זמן מה בקרבם. היא למדה איתם לגזוז את צמר הכבשים, לבשל קוסקוס, להשיג מים ועץ לצורכי היום יום.
בתפקיד הראשי שיחקה בתו של סממה, היידה שיקלי, לימים טמזלי (1998-1906) שהפכה לשחקנית ולתסריטאית של סרטיו, ככל הנראה שחקנית הקולנוע הראשונה בעולם הערבי וביבשת אפריקה. היצירה, שהוקרנה לראשונה ב-21 בדצמבר 1922 בבית הקולנוע "נונס" בתוניס, זכתה בהצלחה גדולה.
לאחר מכן הפיק את הסרט "ליקוי הירח" ובשנים 1923–1924 את "עין אל ר'זל" או "בת קרתגו. דרמה של החיים הערביים". ההפקה הנ"ל נהנתה מתמיכת הביי מוחמד אל-חביב שנכח בצילומים בתוניס, העמיד לרשות סממה את ארמונו וגנו ואת הניצבים הדרושים. הסרט, בעל אופי מלדורמתי, סיפר על אהבתם הבלתי אפשרית בין המורה טאלב לצעירה עין אל ר'זל שאביה הבטיח את ידה לבן של השייח.
אלבר סממה-שיקלי שעישן, נחשף בצעירותו לקרינות רנטגן וייתכן כי נפגע בראותיו בגז לחימה בעת צילומיו במלחמת העולם הראשונה, לקה בשנותיו האחרונות בסרטן ראות. הוא נפטר בעוני בתוניס בשנת 1933. והובא לקבורה בבית העלמין בורג'ל בתוניס. באפיטף על קברו חרותות המלים:
.סממה-שיקלי שלט היטב בצרפתית, ערבית ואיטלקית.
למרות התנצרותו הפורמלית בגיל 22, היה סממה חילוני לחלוטין, היה חופשי בדעותיו ואף השתייך לארגון "החשיבה החופשית". .החל משנת 1905 היה נשוי לביאנקה פררו.
סממה היה חבר ב"מכון קרתגו", שאיגד אנשי רוח של תוניסיה וחבר ב"חוג האירופי של תוניס".
לסממה הייתה גם אזרחות צרפתית, שהוענקה עוד לאביו על ידי הקיסר נפוליאון השלישי. אלמנתו, המוזיקאית איטלקייה ביאנקה פררו ובתם, היידה שקלי-טמזלי, התאסלמו לצורך נישואים.
אחיינו, בת אחותו אסתר, היה עו"ד ראול דרמון (1976-1885).
קישורים חיצוניים.
les débuts du cinématographe dans la Régence (1896-1908) באתר Academia 2016
Italia addio:il nostro cinema visto dall'altra parte del Mediterraneo"
באתר האיטלקי לקולנוע ותקשורת imago 1 - בספר
Giorgio de Vincenti e Gabriele Anaclerio "Immaginare l'Europa:Identità e transiti audiovisivi", Bulzoni p.185
מריה ניקיפורובה
מריה גריגוריבנה ניקיפורובה (אוקראינית: Марія Григорівна Нікіфорова; רוסית: Мария Григорьевна Никифорова; 1885–1919), ידועה בכינוייה "מרוסיה" (רוסית: Маруся), הייתה פרטיזנית אנרכיסטית ודמות ידועה בתנועה האנרכיסטית באוקראינה במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
ביוגרפיה.
ילדותה, נעוריה וחייה בגלות.
נולדה באלכסנדרובסק שבאימפריה הרוסית (כיום זפוריז'יה שבאוקראינה) ב-1885. אביה היה קצין וגיבור המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). בגיל שש עשרה עזבה את הבית והחלה לעבוד במגוון עבודות, בהן שמרטפית, פקידת מכירות, ולבסוף, שוטפת בקבוקים במזקקת וודקה. באותה תקופה הצטרפה לקבוצה אנרכו-קומוניסטית מקומית.
ניקיפורובה דגלה בתפיסה שיש לנקוט בפעולות חבלה אלימות כנגד "סוכני הדיכוי המעמדי" מהבורגנות, והשתתפה במספר פעולות חבלה, ופעולות "הפקעה" לטובת מעמד הפועלים והארגון האנרכיסטי, בהם שודי בנק. ב-1907 נתפסו מרוסיה וחבריה על ידי המשטרה בחרסון. מרוסיה נשפטה בעוון מספר פעולות "הפקעה" וארבעה מעשי רצח, ונידונה לעונש מוות, שהומר לאחר מכן במאסר עולם.
היא ריצתה חלק מהעונש שלה במבצר פטרופבלובסקיה בסנקט פטרבורג, לפני שהוגלתה לסיביר ב-1910. משם ברחה לאחר מכן ליפן, ממנה לארצות הברית, משם לספרד, עד שלבסוף נחתה בפריז בסביבות 1912, שם נישאה לחברה, האנרכיסט הפולני ויטולד בז'וסטק.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה צידדה בעמדתו של האנרכיסט פיוטר קרופוטקין שתמך במדינות ההסכמה במאבקם נגד גרמניה. היא צידדה בו לא רק בתאוריה, אלא גם בפרקטיקה, כשהשלימה לימודים באקדמיה צבאית צרפתית בדרגת קצינה, ושירתה בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה.
חזרה ברוסיה ובאוקראינה.
עם פרוץ המהפכה הרוסית עזבה את צרפת וחזרה לפעילות מהפכנית בפטרוגרד, ונאמה בצעדות פרו-אנרכיסטיות בקרונשטאדט שיזם האנרכיסט יוסיף סולומונוביץ' בלייכמן, סגן ראש הסובייט של פטרוגרד, במטרה לרתום את מלחי קרונשטאדט למאבק להפלת ממשלת המעבר הרוסית ולהעברת הכוח בעיר לסובייט.
בקיץ 1917, עם התגברות פעולות הדיכוי האנטי-אנרכיסטיות מצד ממשלת המעבר הרוסית, שבה מרוסיה לעיר הולדתה אלכסנדרובסק, שם מצאה ארגון אנרכיסטי בן כ-300 פעילים, אך ללא השפעה ממשית על החיים הפוליטיים. היא ארגנה כוח לוחם אנרכיסטי בשם "המשמר השחור", ששם לו למטרה להשליט טרור על רשויות העיר, ובמיוחד על קציני הצבא ובעלי האדמות הבורגנים, שסירבו לשתף פעולה עם מאמצי האיכרים לחלוקה מחדש של ההון, ויצאה לפעולת "הפקעה" ממזקקת בדובסקי המקומית במהלכה נתפסו כמיליון רובל, כשחלק מהכסף הועבר לסובייט של אלכסנדרובסק. הממשלה הלאומית של אלכסנדרובסק התקשתה לשמור על הסדר אל מול פעולותיהם של האנרכיסטים, שהשתמשו בתמיכה הציבורית ובכוחם הפוליטי כדי לבטל את ההשפעה של ה"צנטרלנה רדה", המועצה המרכזית של הרפובליקה העממית של אוקראינה, ולחלק מחדש את הרכוש הפרטי.
אלכסנדרובסק הייתה בירת המחוז האדמיניסטרטיבי (ברוסית: уе́зд) בו שכן, כ-80 קילומטר מזרחית, הכפר גולאי פולה (Гуляйполе) בן ה-17,000 תושבים שהיה ביתו של נסטור מאכנו ושל תנועה אנרכיסטית בת כמה אלפי חברים.
בספטמבר 1917 יצאו מרוסיה וכוח של כ-200 לוחמים ברכבת לעיירה אורחוב, כ-60 ק"מ דרום-מזרחית לאלכסנדרובסק, ושם תקפו רגימנט מקומי של הצבא הרוסי, פירקו אותו מנשקו, החרימו את כלי הנשק, והעבירו אותם לידי המאכנוביסטים.
באותה תקופה, הושפעה מרוסיה מעמדתו של האנרכיסט הרוסי אפולון קרלין, שקידם אסטרטגיה של שיתוף פעולה עם הבולשביקים לצורך השגת מטרות אנרכיסטיות. מרוסיה הסכימה לשתף פעולה עם הבולשביקים רק בפן הצבאי, ודחתה לחלוטין שיתוף פעולה פוליטי.
בדצמבר 1917 עזרו מרוסיה והמשמר השחור לחזק את כוחם של הסובייטים בערי מזרח אוקראינה חרקוב ויקטרינוסלב.
בינתיים באלכסנדרובסק עמדו המהפכנים מול איום חיילי הכוחות האוקראינים הלאומנים. לאחר שלושה ימים של לחימה ברחובות העיר, נאלצו הכוחות הבולשביקים והאנרכיסטים לסגת מאלכסנדרובסק. באותה עת, כוחות גדולים של הצבא האדום ממוסקבה ופטרוגרד עשו את דרכם לאזור, ויחד איתם הצליחו הכוחות המשולבים להניס מן העיר את הצבא האוקראיני בינואר 1918, ולהעביר את השליטה בעיר לבולשביקים. אך לאחר מספר ימים הגיעו כוחותיו האנרכיסטים של מאכנו מגולאי פולה ושינו את מאזן הכוחות לטובת האנרכיסטים.
עם הצלחתם באלכסנדרובסק, והמשמר השחור מאחוריהם, קיים הצמד ניקיפורובה ומאכנו מגעים להפוך לנציגי האנרכיסטים ב"מועצה המהפכנית" החדשה שקנה בעיר. מרוסיה נבחרה לסגנית ראש המועצה (כשלראש המועצה נבחר בולשביק), בעוד מאכנו היה לראש הוועדה הצבאית-מהפכנית של המועצה. במסגרת תפקידו היה צריך מאכנו לקבל החלטות בנוגע לאנשים שנעצרו על ידי הבולשביקים באשמת פעילות אנטי-מהפכנית. כמה שבועות לאחר מכן פרש, בשל מה שהגדיר כמחסור ברדיקליות במועצה, ושב לגולאי פולה.
ואליסיאנית
ואליסיאנית או אובאית (Fakaʻuvea) היא שפה פולינזית המדוברת בוואליס (הידוע גם בשם אובאה). השפה ידועה גם בשם אובאית מזרחית מכיוון שקיים אי בקלדוניה החדשה הנושא את השם אובאה גם הוא ושם קיימת השפה אובאית מערבית.
ישנו קשר מיוחד בין השפה הוואליסיאנית לבין השפה הטונגאית; לוואליסיאנית יש גם קשרים נוספים לשפות אוסטרונזיות נוספות, אך זהו הקשר ההדוק ביותר. זאת מכיוון שהשפה הטונגאית הפכה לעגה של הילידים הוואליסיאנים החל מפלישת שושלת טואי טונגה לוואליס וגל הגירה של טונגאים למדינה, ואילך.
מאריס בישופס
מאריס בישופס (בלטבית: Maris Bishofs; נולד ב-11 ביוני 1939) הוא צייר ומאייר לטבי-ישראלי.
ביוגרפיה.
מאריס בישופס נולד ב-1939 בלטביה. בשנים 1959–1965 למד באקדמיה הלטבית לאמנות, וקיבל תעודה בעיצוב פנים. בשנים 1966–1972 התגורר במוסקבה ועסק באיור ספרים. ב-1972 עלה לישראל עם משפחתו. איורים וקריקטורות שיצר התפרסמו בכתבי עת ובעיתונים, ובהם "ידיעות אחרונות", "הארץ", "וושינגטון פוסט" ו"ליברסיון". תערוכות יחיד שלו במוזיאון ישראל, במוזיאון תל אביב לאמנות ועוד.
בשנת 1978 יצא לאור ספרו הראשון, "The Exhibition". בשנת 1982 יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ספר האיורים שלו, "פגישות" (עם הקדמה מאת עמוס קינן), ובשנת 1984 יצא לאור באותה הוצאה ספרו "מיני מינים", ובו קריקטורות בנושא מיניות.