בבית הספר לומדים כ-1,300 נערים בגילים 13 עד 18, כ-250 בכל שכבה, כולם בתנאי פנימייה. שכר הלימוד השנתי (נכון לשנת הלימודים 2014/15) הוא 34,434 ליש"ט, דבר המציב אותו במקום ה-6 מבחינה זו בממלכה המאוחדת. חלק מהנערים זוכים למלגות שונות ומשלמים שכר לימוד מופחת. קבוצה מובחרת במיוחד מכונה "מלגאי המלך" (king's scholars), ומונה כ-70 תלמידים, כלומר כ-14 בכל שכבה, הנבחרים על סמך עמידה במבחן ומקבלים מלגה של לפחות 10 אחוז משכר הלימוד, אך אפשר לקבל הנחה נוספת לפי צורך כלכלי. הם מתגוררים במבנה בית הספר עצמו, ונהנים מזכויות יתר סמליות נוספות ותנאים משופרים. קבוצה זו קיימת מאז נוסד בית הספר, שמנה בתחילה 70 תלמידים שגרו בבית הספר וזכו לסיוע מהמלך. התלמידים שאינם נמנים עם מלגאי המלך מכונים באופן מסורתי אופידנז (oppidans - מלשון אופידום, "עיירה" בלטינית, שכן הם התגוררו בתחילה בעיר איטון ולא בבית הספר). הם מתגוררים במספר בניינים ברחבי המוסד.
קיימות בשנים האחרונות מלגות שונות גם עבור תלמידים אלה, למשל עבור הצטיינות במוזיקה.
כ-15% מהתלמידים באים מחוץ לבריטניה, וקיימת גם תוכנית מיוחדת לאמריקנים, שיכולים ללמוד שנה אחת בבית הספר.
התלמידים והמורים נדרשים ללבוש את בגדי בית הספר, הכוללים מעיל פראק ומכנסיים מפוספסים.
האישה הראשונה שהתקבלה כמורה היא אליאן ווגל, בשנת 1980.
אף על פי שאיטון נועד מראשית ימיו להכשיר תלמידים לקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג', שנוסד שנה לאחר ייסוד איטון ב-1441, איטון אינו כפוף לקולג' או לאוניברסיטת קיימברידג' באופן פורמלי, אך קיימת מערכת קשרים בין המוסדות.
ספורט תחרותי הוא חלק חשוב מחיי התלמידים. רבת עניין במיוחד היא תחרות הקריקט, שנערכת מדי שנה מאז 1805, נגד נבחרת בית הספר הארו (Harrow), אף הוא "בית ספר ציבורי" עתיק ומכובד. בין שני בתי הספר קיימת יריבות מסורתית.
שנת הלימודים באיטון נחלקת לשלושה טרימסטרים, המכונים "מחציות" (halves):
בוגרים ידועים.
בוגרי בית הספר מכונים "אולד איטוניאנס". במשך למעלה מחמש מאות שנותיו נחשב בית הספר לאחד היוקרתיים והמכובדים ביותר בממלכה ומשך אליו את התלמידים הטובים ביותר מהשכבות הגבוהות. בוגריו נמנים עם הצמרת של בריטניה בכל התחומים. הרשימה להלן היא חלקית.
פוליטיקאים.
נוסף על שרים, מושלים ובכירי ממשל רבים, נמנו עד כה עשרים ראשי ממשלה של בריטניה שהיו בוגרי איטון, החל ברוברט וולפול, הנחשב בדרך כלל לראש ממשלת בריטניה הראשון, (כיהן בשנים 1721–1742), וכלה בבוריס ג'ונסון, שנכנס לתפקידו ב-2019. בבית הספר הארו, לשם השוואה, למדו שבעה מראשי הממשלה של בריטניה. אחד מן האולד איטוניאנס הידועים ביותר, והנערצים ביותר עד היום באיטון, הוא ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, אך למעשה הוא למד במוסד רק תקופה קצרה ואף לא רחש לו חיבה מיוחדת.
אנשי צבא.
נוסף על הדוכס מוולינגטון הנזכר לעיל, היו עוד מצביאים ואדמירלים מבין הבוגרים, ו-37 בוגרי איטון זכו במשך השנים בצלב ויקטוריה. רבים מן הבוגרים שירתו ביחידת העילית SAS.
אנשי דת וכנסייה.
בין הבוגרים לאורך השנים נמנים בישופים וארכיבישופים בכנסייה האנגליקנית (אחד של יורק, ושניים של קנטרברי, היינו ראשי הכנסייה האנגליקנית - ג'ון סאמנר ופרדריק קורנווליס). כמו כן היו בין הבוגרים אנשי כנסייה בכירים בכנסייה הקתולית ואף מרטירים קתוליים, שכולם נהרגו במהלך הרפורמציה האנגלית. אחד מהם אף הוכתר כקדוש - ראלף שרווין, שנתלה ב-1581 והוכתר כקדוש ב-1970. אחד מן המרטירים בוגרי איטון, תומאס אופילד, נידון למוות בתלייה על ידי בוגר איטון אחר, ב-1585.
סופרים, אמנים, אנשי מדע.
הנרי פילדינג, אלדוס האקסלי, ג'ורג' אורוול, שתיעב את המוסד ותיארו בזכרונותיו בצורה שלילית מאוד, ואיאן פלמינג (יוצרו של ג'יימס בונד, שאף הוא היה "אולד איטוניאן") הם חמישה מעשרות הסופרים שלמדו באיטון. עוד בוגרים ידועים הם הכלכלן ג'ון מיינרד קיינס, הפילוסוף אלפרד ג'ולס אייר, המתמטיקאי ג'ון הנרי וייטהד והמדענים רוברט בויל, ג'ון הרשל, סטיבן וולפרם והנרי סולט.
בני מלוכה.
איטון היה פופולרי במשך השנים בקרב בני משפחת המלוכה המורחבת, אם כי אף אחד מבוגריו לא עלה על כס המלוכה הבריטי, עד כה. בין היתר למדו בו הנסיכים ויליאם והארי.
בעשורים האחרונים החלו ללמוד בבית הספר בני משפחות מלוכה מרחבי העולם, בכלל זה משפחות שסולקו מכס המלוכה. בין השאר למדו בבית הספר בני משפחות מלוכה מנפאל, תאילנד, אתיופיה, יוגוסלביה, רומניה, כווית, ונסיכויות הודיות. גם מלך בלגיה לאופולד השלישי היה בוגר בית הספר.
קארמה קאג'יו
קארמה קאג'יו היא אחת מארבע השושלות העיקריות באסכולת הקאג'יו של הבודהיזם הטיבטי. אסכולה זו נוסדה בטיבט במאה ה-11 לספירה וידועה גם בשם "קאג'יופה". שדר השושלת מתבסס על טנטרה, שלראשונה הועברה מהבודהה שאקיימוני לתלמידו ואג'רגרבה.
הביטוי "מחרוזת הקאג'יו המוזהבת" שייך לרבי-אמנים בבודהיזם, הנחשבים כמחזיקי השושלת. אלה הם רבי-אמנים מהודו, רצף גלגוליו של הקרמאפה ותלמידיו העיקריים, ששמרו את השדר הרציף של שושלת זו. מחזיקי השושלת נבחרים ומוּכּרִים על ידי קרמאפה עצמו, השומר על שלמות ואותנטיות השדר. הלימוד המרכזי המיוחס לשושלת הקארמה קאג'יו הוא ה"מהמודרה" (עברית: החותם הכביר).
באותו אופן בוחר תמיד הקרמאפה את מורו, שתפקידו יהיה להעביר את השדר לגלגולו העתידי. קרמאפה הוא בודהיסטווה (יישות מוארת) דגול, בעל כישורים ויכולות לראות את הפוטנציאל הממומש של אחרים ואיכויותיהם. בעזרת יכולת זו הוא בוחר את המורה שלו. אין כללים קבועים, הקובעים מראש מי יהיה המורה. במקרים מסוימים אלה הם מחזיקי השושלת – התגלמויות גבוהות ומוּכַּרוֹת, ובמקרים אחרים – מתרגלים יוצאי דופן בהתפתחותם ומימושם, אך ללא מעמד גבוה מסוים בהיררכיה הדתית.
תולדות הקארמה קאג'יו בטיבט.
שושלת הקארמה קאג'יו נוסדה על ידי תלמידו של גמפופה, דוּסוּם צֶ'נפָּה, שקיבל את התואר "קרמאפה" (עברית: "איש פעילות כל הבודהות"). זהו הלאמה הראשון בטיבט שנולד שוב ושוב באופן מודע.
המורים הראשונים של שדר שושלת זה בטיבט היו מארפה (1097-1012), מילרפה (1230-1040) וגמפופה (1153-1079). הם ביססו קו-המשכיות של ניסיון ממומש של טבע התודעה העובר בעל-פה ישירות ממורה לתלמיד. בראשיתה לא התאפיינה אסכולת הקאג'יו בתכנים כתובים ובמנזרים גדולים, שבהם חיו מורים ותלמידיהם. אבל, המורה השלישי על-פי הסדר של אסכולת הקאג'יו – גמפופה, תלמידו לשעבר של רב-האמן אטישה שקיבל השכלה במנזר של אסכולת הקדאמפה – הורה לתלמידיו הקרובים ביותר להעלות על הכתב את עיקרי לימודי הבודהיזם והקשר שלהם לתרגולים המסורתיים, מהפשוטים ביותר ועד למורכבים שבהם. על-פי הבודהיזם, מובילים לימודים אלה למטרה האחרונה והמוחלטת של התפתחות אנושית כלשהי: ההארה. לאחר מותו של גמפופה התחלקה אסכולת הקאג'יו לארבע שושלות, ובראש כל אחת מהן עמד אחד מארבעת תלמידיו החשובים של גמפופה.
מבין ארבע השושלות הללו (קארמה קאג'יו, ברום קאג'יו, צאלפה קאג'יו ופהגמו קאג'יו) נחשבת כיום הקארמה קאג'יו לפעילה ולנגישה ביותר, וראש השושלת, הנושא בתואר "קרמאפה" ונחשב כהתגלמות הבודהיסטווה צ'נרזיג, נהנה ממוניטין רב בטיבט. המנזרים, שהוקמו במסגרת אסכולת הקארמה קאג'יו, נבדלו ממנזרים אחרים, מכיוון שלצד הנזירים שהתגוררו בהם, חיו גם קהילות חילוניות, אשר תרגלו מדיטציות בודהיסטיות. כן הוקמו מרכזי לימוד, בהם יכלו חילונים ללמוד את התרגול ואת יסודות הפילוסופיה הבודהיסטית. עד המאה ה-20 לא השתנה מנגנון זה בהרבה.
בשנת 1950 הכניסה ממשלת סין את צבאה לטיבט, הקימה בה מנגנון שלטוני משלה, וזה – רבים טוענים – הרס לחלוטין את תרבות הבודהיזם הטיבטי במדינה. כ-100 אלף טיבטים, שניסו להינצל מהדיכוי הסיני, נאלצו להימלט למדינות השכנות – הודו, נפאל, בהוטן וסיקים; ובאמצע שנות השישים החלו טיבטים להגר גם לאירופה ולארצות הברית. בין הטיבטים שגלו היו גם מנהיגים רוחניים של אסכולות רבות, בכללם הדלאי לאמה ה-14 (לשעבר ראש הממשלה הטיבטית בגלות) וגייאלווה קרמאפה – ידוע יותר כקרמאפה ה-16 (ראש שושלת הקארמה קאג'יו ה-16 במספר מראשית היווסדה של השושלת במאה ה-11).
לקארמפה ה-16 היו ארבעה תלמידים עיקריים, המוכרים בשמם כארבעת האוצרים, טאי סיטו רינפוצ'ה, קונצינג שמאר רינפוצ'ה, ג'אמגונג קונגטרול רינפוצ'ה וגיאלצאב רינפוצ'ה. ארבעת האוצרים, מונו לגלות את גלגולו של הקארמפה ה-16 לאחר מותו- הקארמפה ה-17. מספר שנים לאחר מותו של הקארמפה ה-16, פרש האוצר קונציג שמאר רינפוצ'ה מקבוצת האוצרים. שלושת האוצרים הנותרים, ובראשם האוצר הראשי, טאי סיטו רינפוצ'ה, זיהו את גלגולו של הקארמפה המנוח בטיבט כאורג'יין טרינלי דורג'י. הילד הוכר כקארמפה ה-17 על ידי הדאלאי למה ה-14 וע"י כל המורים הראשיים של מסדר הקאגיו וע"י השמאר רינפוצ'ה גם כן. כשנתיים לאחר מכן חזר בו קונציג שמאר רינפוצ'ה מהכרתו הראשונית והכריז באופן עצמאי על טרינלי טאיה דורג'ה כקארמפה ה-17. מועמדו של השמאר רינפוצ'ה שוהה בניו דלהי ואילו הקארמפה ה-17 המוכרז שוהה במקדש הזמני בביר שבהימצ'ל פרדש. שני הקארמפות, מנועים על ידי הממשל ההודי מלהיכנס למקדשו של הקארמפה ה-16 בסיקים.
המעבר של הקארמה קאג'יו למערב.
בשנת 1959 נחרב עד היסוד המנזר הראשי של שושלת הקארמה קאג'יו במחוז צורפהו שבטיבט. בשנים 1966-1961 נבנה במקומו מנזר חדש באזור רומטק שבסיקים. המנזר השני בחשיבותו בקארמה קאג'יו נמצא בבהוטן.