מספר עדי ראייה בבית הספר השוו את האירועים לסצנות מהסרט "מטריקס" שיצא בשנת 1999. עקב כך הגישו הוריהם של חלק מהקורבנות מספר תביעות כושלות נגד יצרני משחקי וידאו. האריס וקלבולד תוארו כאוהדים נלהבים של הסרט "רוצחים מלידה", וכמי שעשו שימוש בראשי התיבות של הסרט כקוד בקלטות הווידאו הביתיות שלהם וביומניהם. בדבריו של האריס ברישומי יומנו, מבחינים במספר קווי דמיון לפילוסופיה של אחת הדמויות בסרט, הנקראת מיקי, בהקשר למשפט אותו היא אומרת: "הוא רק בן אדם, ובני אדם הם חיות שנשענות על האינסטינקטים החייתיים שלהן".
האשמות בגין אחריות לירי כוונו גם כלפי מרילין מנסון ולהקות מוזיקה "גותית" אחרות. מנסון הצהיר בריאיון ב-VH1 שהוא ביטל שלושה קונצרטים כמחוות זיכרון לטרגדיה. כשנשאל מה הוא היה אומר לרוצחים, מנסון הצהיר "אני לא אגיד דבר. אני פשוט אקשיב להם... וזה מה שאיש לא עשה". מנסון אף כתב שיר בשם "קהל המטרה - נרקיסוס נרקוסיס" (Target Audience - Narcissus Narcosis) המבקר את התקשורת שהאשימה אותו בטרגדיה.
סקירת האתר של האריס הראתה כי שני היורים לא אהבו את מנסון ואת רוב יוצרי המוזיקה המרכזיים האחרים. חברים קרובים של הצמד שהעידו, אישרו שהשניים אהדו להקות מטאל תעשייתי גרמניות, כגון רמשטיין. בעקבות המידע הזה, ספגה להקת רמשטיין ביקורת כבדה אך לא ברורה במלואה מקבוצות שמרניות ונוצריות בארצות הברית, שטענו, בין שאר הדברים, שהרי"ש המתגלגלת של הזמר המוביל טיל לינדמן היא חיקוי הגייתו של אדולף היטלר. בתגובה לכך, פרסמה הלהקה את ההצהרה הבאה:
להקת הרוק התעשייתי הגרמנית KMFDM ספגה ביקורת דומה. האתר של האריס הציג מילים לשירי KMFDM והירי התרחש בתאריך יציאת אלבומם Adios. דובר KMFDM, סאשה קונייצקו, הצהיר לעיתונות ביום שאחרי הירי כי הלהקה הביעה אבל על הירי, והדגישה כי המוזיקה שלה היא "הצהרה נגד מלחמה, דיכוי, פשיזם ואלימות נגד אחרים", וכי "בעוד כמה מחברי הלהקה לשעבר הם גרמנים, כפי שדווח בתקשורת, אף אחד מאיתנו לא מקבל אמונות נאציות בשום פנים ואופן".
מרילין מנסון המשיך להשמיע את דאגותיו על כך שהתקשורת מקשרת בין הטבח לתעשיית הבידור. הוא כתב טור למגזין רולינג סטון ורואיין לסרטו של מייקל מור "באולינג לקולומביין". ההאשמה של התקשורת וההורים לגבי הגורמים לירי הייתה ההשראה, בחלקה, לאלבומו החמישי של מנסון, "יער קדוש (בגיא צלמוות) - (Holly Wood (In The Shadow Of Death", ששיריו התמקדו בעיקר ביחס בין מוות ופרסום בארצות הברית. כאשר מנסון נשאל מה היה אומר ליורים אם היה פוגש אותם, הוא אמר:
ביולי 1999, ארגון ה-FBI קיים ועידה מרכזית בנוגע לירי בבתי ספר, בליסבורג שבווירג'יניה. הם הביאו לוועידה כמה מהפסיכולוגים והפסיכיאטרים המובילים בעולם, ונציגים מבתי הספר שבהם אירעו מקרי הירי האחרונים, כולל נציגות גדולה מקולומביין. התובעת הכללית ג'אנט רינו נכחה גם היא.
האף-בי-איי פרסם לבסוף דו"ח מסכם על יורים בבתי ספר, שלא עסק בסיבות או במקרים פרטיים. אולם, ביום השנה החמישי לטבח בתיכון קולומביין, החוקר הראשי של קולומביין מטעם האף-בי-איי ופסיכיאטרים מובילים אחרים, פרסמו בציבור את מסקנותיהם בסיפור ביקורתי שכותרתו הייתה "המדוכא והפסיכופת". הם אבחנו את האריס כפסיכופת קליני ואת קלבולד כדיכאוני, ושיערו שהתוכנית תוכננה על ידי האריס. הוא סבל מתסביך גדלות משיחית, וקיווה להדגים את עליונותו הכבירה לעולם.
מחקר מעמיק של כל מקרי הירי בבתי ספר בארצות הברית בוצע על ידי השירות החשאי של ארצות הברית והזהיר נגד האמונה כי "טיפוס" מסוים של תלמיד יהיה זה שישתתף בירי. כל "פרופיל" יתאים ליותר מדי תלמידים מכדי להיות שימושי, ועשוי שלא להתאים למבצעים הפוטנציאליים. "החוקרים מצאו שרוצחים לא 'נשברים'. הם מתכננים. הם רוכשים כלי נשק. הם מספרים לאחרים מה הם מתכננים. הילדים הללו בוחרים במסלול ציבורי ארוך ומתוכנן לכיוון האלימות. ואין כל פרופיל. חלקם חי עם שני ההורים ב'משפחה אידיאלית כלל-אמריקנית'. חלקם היו ילדים שהוריהם התגרשו, או חיו בבתי אומנה. חלקם היו מתבודדים, אבל לרובם היו חברים קרובים".
במקום להסתכל על מאפיינים, עודד השירות החשאי את ההורים לשאול את ילדיהם שאלות על ההתנהגות כגון: "האם לילד יש יכולת להביע חרטה? מה החברים שלו יודעים? האם יש לו גישה לכלי נשק? האם הוא מדוכא או חסר תקווה?".
עקב ההשפעה התרבותית המסיבית של הטבח בארצות הברית ובמקומות אחרים, הוא זכה ועודו זוכה להתייחסויות רבות בתקשורת, במוזיקה, בספרות, בסרטים וכן במשחקי מחשב אלימים ומעוררי מחלוקת. אחד מסרטי הקולנוע הידועים שהנציחו את הטבח הוא סרטו של הבמאי מייקל מור, "באולינג לקולומביין", שזכה במספר פרסים והיה מועמד לכמה אחרים.
פעולות שנעשו בטווח הארוך בעקבות הטבח.
בתגובה לניסיונות למנוע מעשי טבח דומים, רבים מבתי הספר התחילו במדיניות חדשה של אנטי-בריונות ומה שמכונה גישות "אפס סובלנות" כלפי כלי נשק והתנהגות מאיימת. למרות אופייה המבהיל של התקרית בקולומביין, כמה מומחים למדעי החברה חשים כי גם מדיניות ה"אפס סובלנות" בבתי ספר עברה את הגבול.
בחודשים שלאחר הירי, מוקדה תשומת לב רבה על קֶסי בֶּרנאל, אחת הנרצחות בטבח, שדווח כי נשאלה "האם את מאמינה באלוהים?" על ידי אחד היורים, והשיבה "כן" לפני שנורתה. אולם, ואלין שנאר, ששרדה את הירי, טוענת כי חילופי הדברים האלה היו איתה, ואמילי וייאנט, העדה החיה למותה של ברנאל, אישרה שברנאל לא ניהלה את השיחה הזאת.
ברנאל ורייצ'ל סקוט, שהייתה הקורבן הראשון בטבח, קיבלו יחס של קדושות מעונות על ידי נוצרים רבים. החקירה הרשמית ייחסה את ההצהרה הזאת לניצולה ואלין שנאר. למרות מסקנה זו, התלמיד העד ג'ושוע לאפ ממשיך לטעון כי הייתה זאת ברנאל שנשאלה לגבי אמונותיה וענתה "כן" לפני שנורתה, זאת על אף שלאפ עצמו לא הצליח להצביע נכונה על השולחן או המיקום שבו הייתה ברנאל, ובפועל היה קרוב יותר לשנאר במהלך היריות. עד אחר היה קרייג סקוט, אחיה של רייצ'ל סקוט שהצטיירה גם כן כקדושה נוצרית מעונה. סקוט טען שהשיחה הייתה עם ברנאל, אבל כשנתבקש להצביע על המקום שממנו שמע את השיחה מגיעה, הצביע למקום שבו שנאר נורתה.
מאז הירי, "קולומביין" או "התקרית בקולומביין" נהפך למטבע לשון לתיאור ירי בבית ספר. צ'ארלס אנדרו ויליאמס, שרצח שני תלמידים במסע ירי בתיכון שלו בקליפורניה ב-5 במרץ 2001, אמר שוב ושוב לחבריו שהוא הולך "לעשות קולומביין", אף על פי שאף אחד מהם לא לקח אותו ברצינות או שלא הבין למה הוא מתכוון.
מקרי ירי רבים בבתי ספר שנכשלו הזכירו את קולומביין ואת הרצון "להתעלות על האריס וקלבולד". מאז הירי בקולומביין, בתי ספר ברחבי ארצות הברית התקינו אמצעי אבטחה כגון מכונות שיקוף לתיקים, גלאי מתכות ומאבטחים. חלק מבתי הספר התקינו מערכות קוד בדלתות. מספר בתי ספר ברחבי הארץ הסתפקו בדרישה מהתלמידים לענוד תעודות זהות שנוצרו על ידי מחשב. באותו הזמן, מחלקות משטרה החלו להעריך מחדש את הטקטיקות שלהן ולהתאמן לתקריות מסוג קולומביין, לאור הביקורת על התגובה האיטית והתקדמות צוותי הימ"מ במהלך הירי.
אולם במחקרו של השירות החשאי על מקרי ירי בבתי ספר אמריקניים נמצא כי בתי ספר נתנו אמון שווא באבטחה פיזית, בעוד שעליהם להעניק יותר תשומת לב להתנהגות התלמידים שעלולים לתקוף. חוקרי השירות החשאי מצאו כי מדיניות "אפס סובלנות" וגלאי מתכות - "לא סביר שיהיו יעילים". מדוע להסתמך על צוותי ימ"מ, שאל המחקר, כאשר רוב התקיפות מסתיימות לפני שהמשטרה מגיעה? למה להתמקד בילדים שמתאימים לפרופיל או מראים סימני אזהרה, כשאין פרופיל שמתאים לכל אלה שרצחו? למה לסלק תלמידים מיידית בגלל ההפרות הקטנות ביותר, כשסילוק היה הניצוץ שדחף חלק מהתלמידים לבוא בחזרה לבית הספר עם רובה? למה לקנות תוכנה להערכת איומים, כאשר הרוצחים כמעט שלא משמיעים איומים ישירים, והתוכנה לא מבוססת על מחקר של מקרי ירי בבתי ספר? למה להסתמך על גלאי מתכות ושוטרים בבתי ספר, כשהיורים ברוב המקרים כלל לא מתאמצים להסתיר את כלי הנשק?
הירי אף גרם לקריאות להחמרה במדיניות אכיפת הנשק. בשנת 2000, הוצגו תקנות מדינתיות ופדרליות שקבעו כי יש להתקין מנעולי בטיחות על אקדחים, וכן אסרו על ייבוא של מחסניות תחמושת עם מספר רב של כדורים. אף על פי שבעקבות הטבח נחקקו חוקים חדשים הקובעים כי קטינים ופושעים מורשעים שרוכשים נשק מבצעים פשע, התעורר פולמוס נרחב על חקיקה הקשורה לבדיקת העבר הפלילי של עסקי נשק. הובעה דאגה בקרב לובי הנשק לגבי כרסום נוסף בזכויות האמריקנים לפי התיקון השני לחוקה.
הקשר לטבח באוניברסיטת וירג'יניה טק בשנת 2007.
צ'ו סונג-הוי, היורה בטבח בווירג'יניה טק, הזכיר "קדושים מעונים כמו אריק ודילן". ככל הנראה, הוא התכוון לשני הרוצחים מקולומביין אריק האריס ודילן קלבולד.
דיווחים תקשורתיים השוו ללא הרף את מניעיו של צ'ו ואת מצבו הנפשי לאלו של הרוצחים מתיכון קולומביין, למרות העובדה שהמניעים והמצב הנפשי של האריס וקלבולד לא היו זהים זה לזה. פסיכולוגים מובילים מאמינים, כי האריס היה פסיכופת, קלבולד דיכאוני, וסביר להניח שצ'ו סבל מסוג מסוים של פסיכוזה – כל המצבים הללו שונים זה מזה באופן קיצוני ובאופן כללי אף סותרים זה את זה (על אף שזוהה מספר מצומצם של פסיכוטיים פסיכופתים).
רג'ינה רוד, אחת מניצולות הטבח בתיכון קולומביין, היא סטודנטית בווירג'יניה טק והייתה בקמפוס בזמן הטבח, ובכך היה זה הירי השני בבית ספר שאותו היא שרדה.
סימנים (הלכה)
סימנים בהלכה הם אמצעי בירור במקום ספק. ניתן לסמוך לא רק על עדים, אלא גם על סימנים המוכיחים דבר מסוים.