ב-1996 מונה למזכיר סניף אמריקה הלטינית של כנסת הרבנים הקונסרבטיבית. באותה שנה הוא השתתף כמרצה ב"סדנא על ביואתיקה ומסורות" שארגן המרכז לחקר הביואתיקה ובריאות הציבור של אוניברסיטת סנטיאגו דה צ'ילה. לאחר המפגש ההוא, הרב קליינר מונה ליועץ בענייני ביואתיקה של המרכז, תפקיד שמלא עד סוף 1997, עת עלה לארץ. בחודש נובמבר של אותה שנה קבל את אות "עשה לך רב" של כנסת הרבנים באמל"ט כהוקרה על פעילותו בתור רב באמריקה הדרומית.
בשנת 1998 הרב קליינר ומשפחתו עלו ארצה והוא החל לכהן כרב בקהילת "עדת שלום עמנואל" ברחובות, אחרי הרב שמואל אבידור הכהן, ושמש בקהילה ההיא עד 2008. בד בבד עם פועלו החינוכי והנהגתו הרוחנית בעיר רחובות הרב קליינר לימד תנ"ך, היסטוריה יהודית ומחשבת ישראל במסגרת קורס "נתיב" השייך למכון המשותף ללימודי היהדות של הסוכנות היהודית.
בשנת 1999 הוא לימד קורס על עבודה רבנית מעשית במכון שכטר למדעי היהדות. ובין 2000 ל-2002 היה חבר בוועד ההלכה של כנסת הרבנים של היהדות קונסרבטיבית בישראל. בתקופה ההיא ועד שעבר לצרפת ב-2012, הרב קליינר העביר הרצאות וסדרות לימוד ברחבי הארץ ובחו"ל. בין היתר, הוא העביר הרצאות בבית המדרש לרבנים באמל"ט, ב"טמפל הלל" בנורת' וודמיר (ניו יורק, ארצות הברית), בקהילה היהודית בסטוקהולם, ובקהילת "בית אל" במדריד.
בשנת 2012, ולאחר ארבע שנים של הפסקה בפעילות הרבנית הקהילתית, יוסף מונה כרב הקהילה הליבראלית הצרפתית () בפריז, שחיפשה לנסות, בעת ההיא, הגדרה מסורתית יותר. במשך שנתיים הוא עסק בצרפת בפעילות חינוכית ורוחנית ענפה. אולם הפערים האידאולוגים בין מנהלי הקהילה והרב קליינר היו גדולים יותר מכפי שהצדדים שיערו מלכתחילה. למרות העבודה המאומצת לנסות להתגבר על הפערים הללו, הרב קליינר ומנהיגי הקהילה הגיעו למסקנה שההבדלים הבסיסיים היו עמוקים מידיי.
ב-2014 יוסף שב לארץ והתחיל לכהן כרב בקהילת מורשת אברהם, בתלפיות מזרח שבירושלים, תפקיד שהוא נושא היום. מאז חזרתו ארצה רואיין מספר פעמים בטלוויזיה.
יוסף הוא כיום גם מרצה לתלמוד לתלמידי בית הספר לרבנות ע"ש "א.י. השל" של בית המדרש לרבנים באמל"ט.
איש אשכולות.
פסיכולוג.
תוך כדי לימודיו בבית המדרש לרבנים באמל"ט, יוסף התחיל ללמוד פסיכולוגיה בפקולטה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת בואנוס איירס.
בשנת 1989 הוא סיים את לימודיו, קבל את התואר מוסמך בפסיכולוגיה והתחיל לעבוד כפסיכולוג. לאחר עלייתו ארצה הוא המשיך את עיסוקו בפסיכולוגיה, בעיקר בייעוץ ותמיכה פסיכולוגיים באופן פרטי ובייעוץ חינם דרך האינטרנט. הוא עבד בשירות הציבורי: במרכז לבריאות הנפש ברחובות, במרכז הרפואי ע"ש אברבנאל בבת ים ובמחלקה הפסיכיאטרית בבית החולים הרצוג בירושלים.
יוסף הוא חבר בהסתדרות הפסיכולוגים בישראל, באגודת הפסיכולוגים בארצות הברית וחבר דירקטוריון בקרן הבינלאומי לפיתוח מדעי המוח.
פעילות פוליטית.
במהלך השנים הראשונות שלו בישראל, יוסף קליינר נכנס לתחום נוסף של פעילות בחברה: הפוליטיקה. הוא חיפש תנועה פוליטית שתתאים להשקפותיו וכך הגיע למימ"ד, שבתקופה ההיא הייתה תנועה רעיונית מיסודו של הרב יהודה עמיטל. כשהתנועה הפכה למפלגה פוליטית, לקראת הבחירות ב-1999, יוסף קליינר נבחר לחבר במועצת המפלגה. בשלהי שנת 2002 הוא התפטר מהמועצה ומהמפלגה, כתוצאה מסכסוך כללי בקרב המפלגה, יחד עם עוד 20 חברים ומתוכם הרב יהודה גלעד, אחד מהמנהיגים הראשונים של התנועה, וכל הפעילים מסניף רחובות. ב-2003 הוא היה מועמד למועצת העיר רחובות, במקום השלישי ברשימה העצמאית "קול הרחובותים".
משחק ודיבוב.
עוד בימי נעוריו, בארגנטינה, יוסף למד משחק דרמטי בקבוצת תיאטרון הנוער במועדון הבראיקה, "קבוצת אלף", בהנחייתו של סרחיו רוזמבלאט. הוא גם כתב עבור הקבוצה את המחזה הראשון שלו, מחזה במערכה אחת "?Qué raye!¿no¡" ["איזה טירוף, נכון?"], שנושאו הוא סגנונות הדבור השונים שהיו נהוגים בבואנוס איירס בתקופה ההיא. הוא גם עבר מספר סדנאות משחק, בין היתר עם השחקן אקטור מלמוד.
לאחר הגעתו ארצה, יוסף נכנס לקבוצת המבוגרים של תיאטרון הקהילתי של "בימת הנוער" ברחובות. מאוחר יותר הוא הצטרף לשתי להקות תיאטרון מקצועי: אחת תחת בימויו של אנדריי סקוברב ובה הוא שחק בתפקיד ראשי במחזה "התמונה, מאת אז'ן יונסקו; השנייה, "תיאטרון המבטא", ובה השתתף בעיבוד לתיאטרון ילדים של "דון קישוט" וגם במחזה בספרדית "Desde la Cuna" ("מלידה") מאת אנדריה באואב. שני המחזות היו בבימויו של בוריס רובחה. הוא השתתף גם בפרסומות, וידאו קליפים ויצירות לטלוויזיה וקולנוע כגון "אהבה בשלכת", "חטופים", "יום האם", "מריו" ו"עיר מקלט". כמו כן, יוסף קריין בספרדית בסרטוני פרסום, סרטי הדרכה במוזיאונים ומרכזי מבקרים שונים וכן דובב בעברית את סרט אנימציה "הרמב"ם, סיפורו של רבנו משה בן מימון", מאת דוב ברל ויין ובבימויו של אשלי לצרוז, בו הוא גלם את הרמב"ם.
יצירה.
במהלך שהותו בצ'ילה, יוסף כתב טור חודשי בירחון "El Vocero" ("הדובר") של הקהילה הספרדית. הוא פרסם גם מדריך להכנות חג הפסח וליל הסדר ותרגום לספרדית של מגילת אסתר. הוא גם כתב מאמרים על שיבוט וביואתיקה יהודית בעיתון היהודי הארגנטינאי "Comunidades". בארץ פרסם, בין היתר, מאמרים בג'רוזלם פוסט, באתר של הסתדרות הפסיכולוגים ובאתר "הגשמה" בספרדית של ההסתדרות הציונית העולמית. הוא גם רואיין מספר פעמים בעיתונים ובטלוויזיה הישראלים וכן ברדיו "חי", ארגנטינה. בצרפת כתב במגזינים "Hamevasser" של ה-ULIF וגם “Tenou’a, ateliers de pensée(s) juive(s)”.
כיום, יוסף מנהל בלוג בשם דיאלורפיה, בו הוא כותב בארבע שפות.
מריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות
מריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות (באיטלקית: Maria Cristina di Borbone, principessa delle Due Sicilie; 27 באפריל 1806 – 22 באוגוסט 1878), הייתה בתו של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ואשתו של פרננדו השביעי, מלך ספרד.
ביוגרפיה.
מריה כריסטינה נולדה ב-27 באפריל 1806 בפאלרמו, לפרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה. בילדותה שהתה משפחתה בסיציליה אליה ברחה מפני נפוליאון, ושהתה שם עד לשנת 1814, ובשנת 1816 איחד אביה את ממלכת נאפולי וממלכת סיציליה לממלכת שתי הסיציליות.
בשנת 1829 מתה אשתו השלישית של פרננדו השביעי, מלך ספרד - מריה יוזפה אמליה, נסיכת סקסוניה, וב-11 בדצמבר אותה שנה התחתנה מריה כריסטינה עם פרננדו. לשניים נולדו 2 בנות, ועוד שני בנים שמתו בינקותם.
בשנת 1833 מת פרננדו, ובתה איזבלה השנייה, מלכת ספרד עלתה לשלטון במקומו, תוך שמריה כריסטינה משמשת כעוצרת הממלכה בשמה. אולם חלק מהמלוכנים סירב לקבל את הוויתור על עקרון הירושה דרך הזכר וביקש להמשיך את שושלת בית בורבון על ידי אחיו של פרננדו, האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה, ובעקבות כך פרצה המלחמה הקרליסטית הראשונה.
ב-28 בדצמבר אותה שנה התחתנה מריה כריסטינה בסתר עם אגוסטין פרננדו מוניוז, שהיה סמל במשמר המלכותי, ונולדו להם 8 ילדים. אף על פי שהנישואים לא הוכרזו באופן רשמי, משום שהיו גורמים למריה כריסטינה לוותר על העוצרות, היו היחסים ביניהם ידועים היטב בחצר המלוכה הספרדית. ב-13 באוגוסט 1836 התמרדו החיילים בארמון הקיץ לה גראנחה והכריחו אותה לתת חוקה חדשה למדינה, בין השאר על ידי שאיימו להרוג את מוניוז.
בסופו של דבר התפרסמו נישואיה של מריה כריסטינה למוניוז, ועל ידי כך נשחקה הפופולריות שלה בקרב העם. בסופו של דבר הצבא והמנהיגות הליברלית בקורטס דרשו ממריה כריסטינה להתפטר מהעוצרות, ואכן בשנת 1840 העבירה מריה כריסטינה את העוצרות לבלדומרו אספרטרו, רוזן מלוצ'נה, ועזבה את ספרד יחד עם מוניוז.
בשנת 1842 רכשה מריה כריסטינה את שאטו דה מלמייזון בצרפת, והתגוררה שם יחד עם מוניוז. בשנת 1843 הודח בלדומרו אספרטרו מהעוצרות, ולאחר לחץ מצד לאופולדו או'דונל ורמון מריה נרוואאס, הכירה הממשלה במלכה איזבלה כבגירה למרות היותה רק בת 13.
ב-23 ביוני 1844 נתנה המלכה איזבלה למוניוז את תואר "דוכס ריאנזרס", וב-12 באוקטובר אותה שנה נתנה הסכמה רשמית לנישואין בין אמה למוניוז. בשנת 1846 העניקה איזבלה למוניוז תואר אביר מסדר גיזת הזהב, וב-30 במאי אותה שנה נתנה למוניוז תואר שני "מרקיז סן-אוגוסטין", ונתנה לו דרגת מונה קפיטן חנרל, שהייתה הדרגה הגבוהה ביותר בצבא הספרדי. בשנת 1847 העניק לואי פיליפ, מלך הצרפתים למוניוז את התואר "דוכס מונמורו", והעניק לו גם את הצלב הגדול של לגיון הכבוד. בשנת 1854 יצאה מריה כריסטינה לצרפת בפעם השנייה, וצרפת נותרה מקום מגוריה העיקרי לשארית חייה.
בשנת 1846, על פי בקשתו המפורשת של הנשיא לשעבר של אקוודור - חואן חוזה פלורס, השתתפה מריה כריסטינה בניסיון להחזיר את המלוכה באקוודור. על פי התוכנית, היה אמור בנה אוגוסטין מוניוז-בורבון להתמנות כמלך אקוודור, ובהמשך למלוך גם בפרו ובבוליביה. אולם לבסוף הותקפה התוכנית על ידי דעת הקהל והעיתונות, ובשל כך היא לא יצאה אל הפועל.
ב-22 באוגוסט 1878 מתה מריה כריסטינה בלה האבר בצרפת, ובשל היותה אלמנתו של פרננדו השביעי, מלך ספרד, נקברה בקבר המלכותי במנזר אל אסקוריאל.
משפחתה.
ב-11 בדצמבר 1829 התחתנה מריה כריסטינה עם פרננדו השביעי, מלך ספרד, ממנו היו לה 2 בנות:
ב-28 בדצמבר אותה שנה התחתנה מריה כריסטינה בסתר עם אגוסטין פרננדו מוניוז, דוכס ריאנזרס הראשון, ממנו היו לה 8 ילדים:
מריה כריסטינה, נסיכת נאפולי וסיציליה
צסק&quot;א מוסקבה (כדורגל נשים)