סלילתו של הכביש המהיר המדינתי בסוף שנות העשרים ובתחילת שנות השלושים של המאה ה-20 שאפשרה את פתיחתו של נתיב סחר בין פיין בלאף לבין יישובים אחרים בדרום-מזרח ארקנסו, הייתה גם היא בעלת חשיבות למחוז. לאחר השבעתו של נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ב-1933, הוא יזם תוכניות ממשלתיות רבות לרווחת הקהילות. באמצעות "מינהל קידום העבודות" (Works Progress Administration) נבנו בפיין בלאף בתי ספר חדשים ומגרש פוטבול ונפתח פארק אוקלנד כאזור פנאי ראשי ראשון בעיר. כדי לעודד גיוון בענפי החקלאות, בנתה הנהגת המחוז ב-1936 מכלאת בקר שתשרת את החקלאים בסחר במשק החי.
בין השנים 1936 – 1938 יזם מינהל קידום העבודות באמצעות "מיזם הסופרים הפדרלי" את איסופן של עדויות בעל פה מפי עבדים לשעבר. סופרים נשלחו לכל רחבי הדרום כדי לראיין עבדים משוחררים, שרובם היו ילדים לפני פרוץ מלחמת האזרחים. עם השלמת המיזם ניתן היה לסכם שתושבי ארקנסו תרמו יותר ראיונות של עבדים משוחררים (כ-780) בהשוואה לאלו ממדינות אחרות, אף על פי שאוכלוסיית העבדים בארקנסו הייתה קטנה יותר בהשוואה למדינות אחרות ב"בדרום העמוק".
שנות הארבעים והחמישים.
מלחמת העולם השנייה הביאה לשינויים מעמיקים בפיין בלאף ובכלכלתה שהייתה מבוססת על חקלאות ותעשיית העצים ונשענה על רשת הרכבות. הצבא בנה בעיר את שדה התעופה שבו שכן גם בית הספר לתעופה שבו הוכשרו הטייסים של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית. בנקודת זמן מסוימת היו בבסיס 275 כלי טיס ששימשו להכשרתם של 758 טייסים. עד לסגירתו באוקטובר 1944 הוכשרו בבסיס כ-9,000 טייסים.
ב-2 באוקטובר 1941 פתח הצבא את מחסן הנשק והתחמושת של פיין בלאף על שטח של 61 קמ"ר מצפון לעיר. מאגר הנשק ושדה התעופה שינו את כלכלת העיר והפכו אותה יותר מגוונת ומבוססת על שילוב של חקלאות ותעשייה. כניסתן של חברות קטנות למארג התעשייתי של העיר סייעו לייצוב הכלכלה עד לסוף שנות הארבעים. לאחר שנת 1950 המשיכה ההוצאה על הביטחון בהקשר של מלחמת קוריאה לשמור על כלכלת העיר במצב יציב. ב-1957 נפתחו בפיין בלאף מפעלים לייצור נייר ונבנו שכונות חדשות לשיכון הפועלים.
שנות השישים והלאה.
שנות השישים של המאה ה-20 עמדו בסימן פעילות מוגברת של התנועה לזכויות האזרח. באמצעות חרמות והפגנות, דרשו האפרו-אמריקאים לשים קץ להפרדה הגזעית במרחב הציבורי ובקבלה למקומות עבודה. חלקים מהאוכלוסייה הלבנה הגיבו באלימות, תקפו מפגינים וב-1963 הונחה פצצה שהתפוצצה בכנסייה ששירתה את האוכלוסייה השחורה בפיין בלאף. במהומות שפרצו לאחר הירצחו של מרטין לותר קינג נורו על ידי המשטרה כמה מפגינים למען זכויות האדם. ההנהגה המקומית פעלה ללא לאות כדי להרגיע את הרוחות ולמטרה זו גייסה אישים בדרג הארצי כמו דיק גרגורי וסטוקלי קרמייקל. שינויים בחוקי הבחירות, שאפשרו שיתוף מוגבר של השחורים בפוליטיקה, מחאות צרכנים, מחאות סטודנטים ושאיפתם של מנהיגי המגזר העסקי המקומי להימנע מתדמית שלילית באמצעי התקשורת הארציים, הובילו לשינויים באווירה הציבורית.
בשנות השישים והשבעים כללו מיזמי הבנייה העיקריים באזור את בנייתו של בית החולים של מחוז ג'פרסון, את בנייתם של הסכרים על נהר הארקנסו, בניין פדרלי, את מרכז הכנסים של פיין בלאף, כולל מלון רויאל ארקנסו, הפארק האזורי של פיין בלאף, שני פארקים תעשייתיים וכמה כנסיות גדולות. כיכר ג'פרסון נבנתה כמרכז הקניות הראשי הראשון בעיר.
בשנות השמונים והתשעים בוצעו בעיר מיזמי בנייה נוספים. הוקם פארק בני סקליון, על שמו של מי שהביא את הגן היפני למרכז האזרחי של פיין בלאף. העיר לא דאגה לתחזוקת הגן ורק חלק קטן ממנו נותר. בסוף שנות השמונים נבנה במזרח העיר מרכז הקניות הסגור הראשון. מרכז קניות זה משך תנועת קונים מכל רחבי דרום-מזרח ארקנסו.
מיזם הבנייה החשוב ביותר של שנות התשעים הייתה השלמתו של הכביש העוקף הדרומי שהיה לחלק מכביש בין-מדינתי 530. בנוסף הושלמה בנייתם של כביש מהיר וגשר שחצו את סכר מספר 4 של נהר הארקנסו וכך נוצר קשר נוסף בין האזורים החקלאיים בצפון-מזרח מחוז ג'פרסון ובין מערכות התחבורה של פיין בלאף. באמצעות תרומה פרטית, הושלמה ב-1994 בנייתו במרכז העיר של המרכז לאומנויות ומדעים של דרום-מזרח ארקנסו. פיתוחו של מרכז העיר כללה גם את תחילתו של מיזם שעדיין ממשיך ליצירתם של ציורי קיר, שמהווה מקור משיכה לתיירים.
בשנת 2000 הושלמה בנייתו של המרכז לשירותי קהילה על שם דונלד ריינולדס על שטח של 4,000 מטרים רבועים. ב-2005 נבחר קרל רדוס לתפקיד ראש העירייה, האפרו-אמריקאי הראשון בהיסטוריה של פיין בלאף שנבחר לתפקיד זה. ב-2003 פתחה האוניברסיטה המקומית חממה טכנולוגית בתקציב של 3 מיליון דולר.
בנובמבר 2012 נבחרה דבי הולינגסוורת' לתפקיד ראש עיריית פיין בלאף כשהיא גורפת 49% מקולות המצביעים. הולינגסוורת' הושבעה לתפקידה בינואר 2013 והציבה לעצמה תוכנית של חמש נקודות: לוחמה בפשיעה העירונית, פיתוח כלכלי ויצירת מקומות תעסוקה, רפורמה במנהל העירוני, שיפור במערכת החינוך ושיפור תדמיתה של העיר.
פשיעה.
על פי פרסומים שונים דורגה פיין בלאף יחד עם האזורים סביבה כאחת הערים המסוכנות ביותר בארצות הברית. ב-2013 דורגה העיר כשנייה בארצות הברית בשיעור הפשיעה ביחס לגודל אוכלוסייתה. ב-2009 דורגה פיין בלאף על ידי Morgan Quitno Press כאזור המטרופוליטני המסוכן ביותר בארצות הברית והיא נכללה ברשימת עשרת הערים העניות ביותר בארצות הברית של המגזין פורבס. ב-2013 כלל אתר CNNMoney של רשת CNN את פיין בלאף ברשימת "7 הערים המתכווצות במהירות" בציינו שכמעט שליש מאוכלוסיית האזור המטרופוליטני של פיין בלאף חיה מתחת לקו העוני וששיעור הפשיעה בעיר שני רק לדטרויט.
הארמייה ה-12 (בריטניה)
הארמייה ה-12 של הצבא הבריטי הייתה ארמייה בריטית שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הארמייה ה-12, הייתה במקור ארמייה מומצאת. כהכנה לקראת הפלישה לסיציליה, ביצעו בעלות הברית מבצע הטעייה שנודע בשם "מבצע קציצה". במסגרת מבצע זה, ניסו בעלות הברית לשכנע את הוורמאכט כי הפלישה תתרחש ביוון ובסרדיניה במקום בסיציליה. כחלק מהמבצע, "הוקמה" הארמייה ה-12 אשר נועדה כביכול לפלוש ליוון, ומשם להסית את טורקיה להצטרף לבעלות הברית ולחבור אל הצבא האדום בחזית המזרחית. הארמייה כללה 10 דיוויזיות, חלקן אמתיות חלקן מומצאות, ואף הוכן עבורה סמל מיוחד.
ב-28 במאי 1945 הוקמה הארמייה באמת במסגרת הזירה הדרום-מזרח אסייתית. הארמייה הוקמה במטרה לסיים את המערכה על בורמה, ולאפשר לפנות את הארמייה ה-14 לצורך כיבוש מחדש של מלאיה וסינגפור. הארמייה ה-12 הורכבה מיחידות שנלקחו מהארמייה ה-14, והמטה שלה הורכב מהמטה של הקורפוס ההודי ה-33. אוליבר ליס, מפקד קבוצת הארמיות ה-11, שאליה היו כפופות שתי הארמיות, רצה בתחילה שעל הארמייה יפקד ויליאם סלים. עם זאת, סלים העדיף לפרוש ולא לעזוב את הארמייה ה-14, ובשל לחץ כבד שהופעל עליו נאלץ ליס לוותר ולמנות כמפקד הארמייה ה-12 את גנרל מונטגיו סטופפורד. הארמייה ה-12 רדפה את כוחות הארמייה ה-28 היפנית עד מחוץ לגבולות בורמה, והמשיכה לפעול מספר חודשים גם לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. ב-1 בנובמבר היא פורקה והפכה להיות פיקוד בורמה.
דיוויזיית הפאנצר ה-11 (ורמאכט)
דיוויזיית הפאנצר ה-11 הייתה דיוויזיה משוריינת של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית בקרבות רבים ביניהם: המערכה בבלקן, מבצע ברברוסה, הקרב על מוסקבה, קרב סטלינגרד, קרב קורסק, קרב קורסון-צ'רקאסי ובקרב על הבליטה.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוגוסט 1940 על בסיס יחידות מדיוויזיית הפאנצר ה-5, והועמדה תחת פיקוד לודוויג קריוול. במהלך המערכה בבלקן לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, ובמהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, והשתתפה בקרב אומן, קרב קייב ובקרבות באזור ז'יטומיר. ב-10 ביולי 1941 כותרה דיוויזיית הפאנצר ה-11 במהלך מתקפת נגד סובייטית, ובמשך 5 ימים תוספקה מהאוויר עד שהוסר הכיתור. באוקטובר 1941 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, ולחמה עמו בקרב על מוסקבה. בקיץ 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה, ולחמה עמה בקרבות באזור וורונז', ובאזור הדון. לאחר כיתור הארמייה השישית בסטלינגרד הוכפפה הדיוויזיה לקורפוס הפאנצר ה-48 ולחמה עמו במבצע סערת חורף. לאחר מכן הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הרביעית, ולחמה עמה בקרב חרקוב השלישי ובקרב קורסק. באוקטובר 1943 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השמינית, ולחמה עמה בקרב דנייפר ובקרב קורסון-צ'רקאסי. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה במבצע יאשי-קישינב הראשון, ובקיץ 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה ה-19 בחזית המערבית, ולחמה עמה במהלך מבצע דרגון. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה באזור הסאר, כחלק מארמיית הפאנצר החמישית ומהארמייה הראשונה לסירוגין. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה, עד לסיום המלחמה.
דיוויזיית הפאנצר ה-11
ציפורה ברון
ציפורה בְּרוּן (נולדה ב-29 באוגוסט 1939) היא שופטת בדימוס, עורכת דין ונשיאת ארגון הגג של ארגוני הנכים בישראל.
קורות חיים.