בשנת 1958 סיים מורד תואר ראשון בכימיה במסגרת תוכנית טרום-רפואית באוניברסיטת DePauw. בשנת 1965 קיבל את התארים דוקטור לרפואה ודוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב. לאחר סיום לימודיו התחיל לעבוד כמתמחה בבית החולים הכללי מסצ'וסטס, שם עבר התמחות ברפואה פנימית. בשנת 1967 עבד בשירות הבריאות הציבורי כעוזר מנתח ועמית קליני. לאחר שלוש שנים הפך לחבר סגל בכיר בארגון. בשנת 1970 הצטרף לאוניברסיטת וירג'יניה, כפרופסור של רפואה פנימית ופרמולוגיה. בין השנים 1971–1981 כיהן כמנהל המרכז הקליני לחקר רפואה ומנהל המחלקה לחקר פרמקולוגיה קלינית של אוניברסיטת וירג'יניה. מורד עבר לאוניברסיטת סטנפורד ב-1981, שם הוא מילא את התפקידים הבאים: יושב ראש החוג לרפואה, ממלא מקום של מנהל המחלקה לרפואת הנשימה וראש הצוות הרפואי במרכז הרפואי של פאלו אלטו. בשנת 1988 הוא זכה בפרס מטעם איגוד הלב האמריקני. באותה שנה מורד עזב את משרתו בסטנפורד לטובת מעבדות אבוט, שם כיהן כסגן נשיא של חברת התרופות דיסקברי עד שנת 1993, השנה שבה ייסד את חברת הביוטכנולוגיה שלו, Molecular Geriatrics Corporation. בשנת 1997 מורד חזר לאקדמיה והצטרף לבית הספר לרפואה של כדי ליצור מחלקה חדשה של ביולוגיה אינטגרטיבית, פרמקולוגיה ופיזיולוגיה. גם שם מורד כיהן במספר תפקידים במקביל ביניהם: יו"ר המחלקה לביולוגיה ופרמקולוגיה ומנהל מכון בראון לרפואה מולקולרית למניעת מחלות אנושיות. בשנת 2011 מורד עבר לאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון כפרופסור במחלקה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית.
מורד נשוי לקרול א. מורד וביחד יש להם חמישה ילדים.
מחקרו.
מורד למד כיצד ניטרוגליצרין הפעיל אנזים שיצר גנוסין מונופוספט מחזורי (Cgmp) אשר בתורו גרם לכלי הדם להתרחב. בשנת 1976 מורד היה מסוגל להראות כי ניטרוגליצרין מיוצר על ידי אפקט פליטת תחמוצת החנק  (NO).התגלית ייצגה עיקרון חדש להעברת אותות בין תאים-  זו הפעם הראשונה שבה ניתן לראות גז כמולקולה המעבירה אותות. על תגלית זו זכה מורד בפרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה, יחד עם רוברט פ. פרשגוט ולואיס ג'.איגנרו.
הסריה
הַסְרָיָה (באנגלית: Rancidification) היא תהליך הגורם לחומר להפוך סָרוּחַ, לבעל ריח או טעם רע. בפרט הכוונה להידרוליזה או לחימצון של שומנים ליצירת אלדהידים קצרי-שרשרת וקטונים, שריחם רע. החמצון מתבצע על האזורים הלא רווים בחומצות השומן, ועל כן חומצות שומן בלתי רוויות מוּעדות יותר להסריה.
בדרך כלל תהליכים אלה אינם רצויים במזון, אך לפעמים משמשים בכוונה כחלק מתהליך היצור, לדוגמה בגבינות מיושנות. הסריה עלולה לפגום בערך התזונתי, אך לרוב אינה מסוכנת לאדם.
הסריה עשויה להגרם מפעילות אנזימטית של מיקרואורגניזמים.
ניצול מגטו ורשה
ניצול מוורשה (באנגלית: A Survivor from Warsaw) מאת ארנולד שנברג, אופוס 46, היא קנטטה לקריין, מקהלת גברים ותזמורת שנכתבה בלוס אנג'לס מ-7 ביולי ועד 23 באוגוסט 1947. התמליל שלה מבוסס בחלקו על סיפורו האותנטי של ניצול מגטו ורשה, ובחלקו הוא פרי השראתו של שנברג עצמו. אורך היצירה קצת יותר מ-6 דקות, והיא כתובה בשיטת 12 הטונים שיצר שנברג. הטקסט של הקריין מבוצע באנגלית בשירה דיבורית (Sprechstimme), שיטה שפותחה על ידי שנברג. כן מופיעות בטקסט קריאות של השומרים הנאצים בגרמנית. תפילת "שמע ישראל", שמופיעה בסוף היצירה, מבוצעת על ידי מקהלת גברים בעברית.
היצירה בוצעה לראשונה על ידי התזמורת הסימפונית של אלבקרקי ב-4 בנובמבר 1948.
הרקע לכתיבת היצירה.
ארנולד שנברג, המלחין היהודי-אוסטרי שפעל בברלין כראש המחלקה לקומפוזיציה באקדמיה הפרוסית לאמנויות, הודח בשנת 1933 ממשרתו, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, בגלל יהדותו. עובדה זו החזירה אותו ליהדות, שאותה זנח מכבר. הוא היגר לארצות הברית והתקבל כפרופסור לקומפוזיציה באוניברסיטת לוס אנג'לס. בשנת 1941 קיבל אזרחות אמריקנית.
בשנת 1947 פנתה אל שנברג הכוריאוגרפית היהודייה קורין חוֹחֶם וביקשה ממנו לכתוב יצירה לפי "שיר הפרטיזנים" ביידיש ובעברית (היא שלחה לו את המנגינה והתרגום לאנגלית של השיר).
שנברג ביקש ממנה תשלום עבור "יצירה לתזמורת קטנה ומקהלה, באורך של 6–9 דקות". הוא הבהיר: "אני מתכנן שהסצנה הזאת שתיארת – תהיה בגטו ורשה, כיצד הנידונים היהודים התחילו לשיר לפני הליכתם למות". שנברג וחוחם לא הגיעו להסכמה, וכך התוכנית להשתמש ב"שיר הפרטיזנים" כבסיס ליצירה נזנחה.
הזמנה שקיבל שנברג מקרן קוּסֶביצקי בבוסטון אפשרה לו לממש את תוכניתו, גם אם במתכונת שונה. שנברג כתב טקסט שמבוסס על סיפור עדות אותנטי ששמע מניצול מהגטו, וגם על השראתו שלו.
תוכן היצירה וניתוח מוזיקלי.
לַמְספֵּר רק זיכרון אחד ברור ממה שעבר עליו בתקופת השואה. הוא איננו זוכר כיצד ירד למערכת הביוב של ורשה, כיצד חי וכיצד יצא משם, וכמו כן איננו זוכר כיצד הגיע למחנה המוות. בוקר אחד עורכים שם הנאצים מפקד, ספירת ראשים להשמדה. קבוצת האסירים שבתוכה המספר מנסה להתארגן, אך בלבול רב שורר בין חבריה והשומרים מכים את הזקנים והחלשים המאחרים להתייצב. המוכים המוטלים על הקרקע נחשבים מתים והשומרים מורים על ספירה מחדש של המיועדים להישלח לתאי הגזים. הם מאיצים עוד ועוד את הספירה והיצירה מגיעה לשיאה בתפילת "שמע ישראל", הפורצת מאליה בקרב האסירים. שנברג מסיים את היצירה במילים "וּבְשָׁכְבְּךָ וּבְקוּמֶךָ".
כאמור, היצירה כתובה בשיטת 12 הטונים – שיטה אשר בה שורת טונים משמשת כבסיס ליצירה.
השורה המקורית בבסיס היצירה היא: F#-G-C-Ab-E-D#-Bb-Db-A-D-F-B. בהמשך מופיעה השורה בטרנספוזיציה של תשעה וחצי צעדים כלפי מעלה. בתחילת היצירה מופיעים ששת הצלילים הראשונים של השורה המקורית בחצוצרה הראשונה ובכינורות, ובששת הצלילים הראשונים של הטרנספוזיציה בחצוצרה השנייה ובקונטרבסים.
ביצוע הבכורה.
הרעיון, הטקסט והסקיצות המוזיקליות נוצרו בין יולי לאוגוסט 1947. עקב בריאותו הלקויה כתב שנברג רק את תמצית הפרטיטורה, ורנה לייבוביץ', ידידו, השלים את כתיבתה תחת פיקוחו של המלחין.
הקשר בין קרן קוסביצקי לתזמורת הסימפונית של בוסטון הובילו להשערה שביצוע הבכורה יופקד בידי תזמורת זאת, אולם קורט פרדריק, מנצח התזמורת הסימפונית של אלבקרקי (ניו מקסיקו), ביקש את רשותו של שנברג לבצע עם תזמורתו את ביצוע הבכורה של היצירה. שנברג הסכים, בהניחו שבמקום לשלם, יכינו המוזיקאים באלבוקרקי את תפקידי התזמורת והמקהלה וישלחו אותם אליו. ביצוע הבכורה נועד להיות בספטמבר 1948, אולם הוא התקיים רק ב-4 בנובמבר של שנה זו, חודשיים בהם שמע המנצח קוסביצקי על בקשתו של פרדריק ואישר אותה.
נגינת הבכורה של היצירה התקבלה בדממה בת כמה דקות, שלאחריהן נוגנה היצירה שנית והתקבלה בתשואות סוערות.
אדוארד קלארק פוטר
אדוארד קלארק פוטר (באנגלית: Edward Clark Potter; 26 בנובמבר 1857 - 21 ביוני 1923) היה פסל אמריקני, אשר נודע בעיקר בזכות פסלי החיות שלו. אחת היצירות המפורסמות ביותר שלו היא פסלי אריות השיש המוצבים בכניסה לספרייה הציבורית של ניו יורק.
שנים ראשונות.
פוטר נולד בניו לונדון, קונטיקט, וגדל באנפילד, מסצ'וסטס, שם חי עם אמו מרי ואחותה קלרה. למד בבתי ספר מקומיים.
בגיל 17, בשל רצונה של אמו שיהיה כומר, נכנס לסמינר ווילסטון באיסט המפטון, מסצ'וסטס, ושם למד במשך ארבע שנים. בשנת 1882 החל ללמוד במכללת אמהרסט באמהרסט, מסצ'וסטס. הוא למד במכללה רק שלושה סמסטרים, אך מאוחר יותר הוענק לו תואר כבוד על יד המכללה. בהמשך למד ציור בבית הספר של המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון, אצל פרדריק קרונינהילד ואוטו גרונדמן, וכן עבד עם הפסל טרומן ה. בארטלט.
קריירה.
בשנת 1883 הפך לעוזרו של דניאל צ'סטר פרנץ'. בתקופה זו התרכז במחקרים בבעלי חיים ועבד כמנהל וכמוכר במחצבות.
בין השנים 1887–1889 למד פיסול באקדמיה ז'וליאן בפריז אצל אנטונין מרסיה ועמנואל פרמיה, ושם התמחה ביצירת פסלי בעלי חיים. בשנותיו שם הציג כמה יצירות בתערוכות הסלון, ביניהן פסלי קבוצות קטנות של ארנבות, חזה של גבר שחור, סקיצה מקבוצה הודית אמריקנית, ופאון ישן עם ארנבת.
בזמן התערוכה העולמית של שיקגו ב-1893 שיתף פעולה עם מורו וחברו דניאל צ'סטר פרנץ', ויחד יצרו כמה מהפסלים החשובים של התערוכה. כמו רוב המבנים בתערוכה נוצרו הפסלים מחומר קל, המורכב מתערובת טיח, צמנט וסיבי יוטה, ולכן לא שרדו.
בשנת 1894 הצטרף פוטר לאגודת האמנים האמריקאים. זו התמזגה מאוחר יותר עם האקדמיה הלאומית, אליה נבחר ב 1906.
יצירתו המפורסמת ביותר היא זוג אריות השיש שבכניסה לבניין הספרייה הציבורית של ניו יורק. פוטר הומלץ לביצוע העבודה על ידי הפסל הנודע אוגוסטוס סנט גודנס . האריות כונו במקור "ליאו אסטור" ו"ליאו לנוקס", על שם שתי הספריות הפרטיות שהרכיבו את ליבת האוסף של הספרייה, אך ראש העיר פיורלו לה גווארדיה שינה את שמם ל"סבלנות" (לאריה הדרומי) ו"עוז רוח" (לאריה הצפוני) - ושמות אלה נשארו.
ניצול מוורשה
זברוז'ובקה Z 5 אקספרס
זברוז'ובקה Z 5 אקספרס (בצ'כית: Zbrojovka Z 5 Express) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הצ'כוסלובקית Zbrojovka Brno אשר יוצרה בין השנים 1935–1937 בצ'כוסלובקיה.
לפני מלחמת העולם השנייה היצרנית הייתה קרויה "Československá zbrojovka, akc.spol", ולאחר מלחמת העולם השנייה הייתה קרויה "Zbrojovka Brno, n.p.". משנת 1936 המפעל "Československá zbrojovka, akc.spol" עבר לייצור רכבים עבור הצבא הצ'כי (עד לאחר מלחמת העולם השנייה).
יוצרו 357 יחידות.
לוסי איוב