המודל אינטגרטיבי לרגישות אינדיבידואלית לסביבה (Neurosensitivity Hypothesis) מציג אינטגרציה של המודלים השונים שהוצגו לעיל ומתייחס לרגישות נוירובילוגית הנמצאת בבסיס המכניזם המרכזי של רגישות לסביבה. תאוריה זו מבוססת על התפיסה שפרטים שונים זה מזה באופן שבו הם תופסים ומעבדים את הסביבה ושגורמים גנטיים וסביבתיים תורמים לשונות ברגישות לסביבה. על פי מודל זה השפעות ישירות ואינטראקטיביות בין גנים הנושאים פוטנציאל לרגישות לבין גורמים סביבתיים מעצבים את הרגישות של מערכת העצבים המרכזית. תפקודה של מערכת העצבים המרכזית, כפי שמשתקף במאפיינים ייחודיים במבנה ובתפקוד של ההיפוקמפוס והאמיגדלה, יגרום להשפעות סביבתיות ל"הירשם" במערכת ביתר קלות ובאופן יותר עמוק. רגישות זו של מערכת העצבים המרכזית תבוא לידי ביטוי אצל הפרט בתגובתיות התנהגותית/רגשית או פיזיולוגית (תגובות פיזיולוגיות ללחץ) כתוצאה מחשיפה לגורם סביבתי.
השלכות תאורטיות של המודלים.
פריצת הדרך של השנים האחרונות ביכולת לבודד ולזהות גנים בשילוב עם הבנות מעמיקות של מחקרים מתחום ההתפתחות מאפשרים צמיחה של מחקרים שמבססים את הידע הקיים על הקשרים בין תורשה וסביבה והשפעתם על התפתחות האדם. מחקרים עתידיים בתחום צפויים לפיכך לעסוק בהבנת הקשרים ברמה המולקולרית של הגן ויסייעו בהבנה של שינויים אפשרים בפנוטיפ (ביטוי הגן) כתוצאה מהשפעה סביבתית וכן בשינוי כרומוזומלי בגן עצמו כתגובה לחשיפה סביבתית (אפיגנטיקה). לצד התרומה המרשימה של המדע בחקר הגנום האנושי ברמה המולקולרית של הגן התובנות ממחקרים עכשוויים מצביעים על הצורך במחקרים שיתמקדו בחקר האינטראקציה בין הגנים לסביבה. "הגנים ספוגים בסביבה והסביבה ספוגה בגנים", ההשפעות ההדדיות הן משמעותיות, קיימת אינטראקציה מורכבת בין הגנוטיפ של הילד, הגנוטיפ של ההורה ותנאי הסביבה ונדרשת בחינה של כל המשתנים הללו יחדיו על מנת להבין את מורכבות הקשרים ביניהם. המחקרים בתחום של אינטראקציות סביבה-תורשה מסייעים בהבנה של השונות בפנוטיפ החברתי של בני אדם ויש חשיבות להרחבת מחקר בתחום זה.
המחקרים העדכניים בתחום של שונות בין אישית ברגישות להשפעות הסביבה מצביעים על הצורך להתמקד במחקר גם על השונות התוך-אישית לרגישות לסביבות שונות. באופן מסורתי מחקרים בתחום התמקדו בחקר ההשפעות השליליות של מצבי דחק ומצוקה על פרטים עם רגישות גבוהה להשפעות הסביבה על התפתחות. כיום, בעקבות המודלים החדשים שהוצגו והממצאים העדכניים עולה הצורך להעמיק בחקר של ההשפעות החיוביות של רמת רגישות גבוהה לסביבה ולבדוק את ההשלכות הקליניות של ידע זה על משאבים שמקדמים מצבי חוסן (Resilience) ולא רק מצמצמים מצבי פגיעות (Vulnerability).
השלכות קליניות של המודלים.
לגוף הידע ההולך וגדל על הקשרים ויחסי הגומלין בין גנים (תורשה) לסביבה והשפעותיהם של קשרים אלו על התפתחות הפרט ורווחתו הנפשית והפיזית ישנם השלכות קליניות רבות לכל דיסציפלינה שעוסקת בתפקוד האדם וברווחתו. "הטיפוח תלוי גם בגנים, והגנים זקוקים לטיפוח", לאמירה זו ישנן השלכות על אנשי מקצוע ומקבלי החלטות בתחום של בניית תוכניות מניעה ותוכניות התערבות. התובנות המצטברות בדבר השונות הקיימת בין פרטים כפי שמשתקף במודלים המציגים שונות ברגישות הפרט להשפעות הסביבה על התפתחות, יכולות לתרום לפיתוח ובנייה של תוכניות המותאמות לאוכלוסיית יעד מסוים (למשל ילדים המאותרים כבעלי רגישות ביולוגית מוגברת לגורמי לחץ סביבתיים) או לחלופין לתוכניות המיועדות למגוון אוכלוסיות שמציבות סטנדרטים וקריטריונים שיאפשרו התאמה או גמישות לאותם פרטים בעלי רגישות מוגברת. המודלים של רגישות אינדיבידואלית לסביבה עשויים להשפיע בחשיבה על יעילות של תוכניות התערבות, בבחינת " מה עובד, מה יעיל ועבור מי", אך גם מעוררים סוגיות אתיות כגון האם יש לבחור בתוכניות אוניברסליות שמיועדות לאוכלוסייה רחבה וצריכת המשאבים שלהם מוגבלת לעומת תוכניות שמיועדות לאוכלוסייה מוגדרת ומצומצמת שצורכות משאבים גדולים יותר. כיוון שהתערבות יעילה יכולה לשנות את הנתיב התפתחותי של הפרט, יש מקום להתייחס גם לסוגיות אלו בכובד ראש כאשר עוסקים בתכנון, הערכה ויישום של תוכניות התערבות ומניעה.
Barmherziges Herze der ewigen Liebe, רי&quot;ב 185
Barmherziges Herze der ewigen Liebe (בעברית: לב רחום של האהבה הנצחית), רי"ב 185, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בוויימאר. הוא ביצע אותה לראשונה ב-14 ביולי 1715, לכבוד יום ראשון הרביעי שלאחר חג השילוש הקדוש. כקנטטות אחרות שלו מתקופה זו, הוא ביצע את הקנטטה פעם נוספת בוויימאר ופעמיים נוספות בעת שעבד בלייפציג, בשנת 1723 ובשנת 1746 או 1747.
היסטוריה ומילים.
באך עבד כמלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708, ובמרץ 1714 קודם לתפקיד הממונה על המוזיקה. בתפקיד זה היה אחראי להלחנה של יצירה חדשה מדי חודש, בעיקר של קנטטות, כשמטרתו הייתה להלחין תוך כמה שנים קנטטה עבור כל מועד בשנה. לפי הידוע כיום, קנטטה זו הייתה השלישית שהלחין באותה שנה, לאחר רי"ב 31 ורי"ב 165.
סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים מהאיגרת אל הרומאים ופסוקים מהבשורה על-פי לוקאס, העוסקים בדרשה על ההר. הלברית נכתבה על ידי סלומון פרנק (Salomon Franck), משורר החצר שכתב את הלברית לקנטטות נוספות של באך בתקופה זו. היא עוסקת ביחסים שבין אדם לחברו וכוללת התייחסויות לרעיונות מתוך הדרשה על ההר, כגון משל העיוור, המשפטים "במידה שאתם מודדים יימדד לכם", ו"טול קורה מבין עיניך". הקטע האחרון בקנטטה לקוח ממזמור לותרני שכתב יוהאנס אגריקולה (Johannes Agricola), משורר גרמני בן המאה ה-16.
1715 היא השנה המצוינת בכתב ידו של באך על הפרטיטורה ששרדה. התזמור הכלי מועט וקאמרי, ומשך ביצוע הקנטטה קצר יחסית - כ-16 דקות.
מבנה והרכב מוזיקלי.
הקנטטה נכתבה לארבעה סולנים, סופרן, אלט, טנור ובס, למקהלה בת ארבעה קולות ולתזמורת הכוללת אבוב, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו שכולל גם בסון. לקנטטה שישה חלקים:
הקלטות.
היצירה לא הוקלטה רבות, רק כ-12 פעמים, בהן על ידי מנצחים ידועים כגון ניקולאוס הרנונקור (ב-1989), טון קופמן (ב-1994), מסאקי סוזוקי (ב-1996) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
בקרמן
איבר ליסנר
איבר ארתור ניקולאי ליסנר (בגרמנית: Ivar Lissner; 23 באפריל 1909 – 4 בספטמבר 1967) היה עיתונאי וסופר גרמני ממוצא יהודי. בימי מלחמת העולם השנייה שימש כמרגל של האבווהר, שירות המודיעין הצבאי של גרמניה הנאצית.
ראשית דרכו.
איבר ליסנר נולד בשנת 1909 בעיר ריגה בלטביה, שהייתה אז בתחומי האימפריה הצארית. אביו, רוברט הירשפלד, היה סוחר ואיש עסקים יהודי מתבולל, ואמו שרלוטה הייתה נוצרייה. לפני מלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה למוסקבה. בשנת 1917 הוגלתה המשפחה לאזור הוולגה, ולאחר סיום המלחמה שבה למוסקבה. בשל הזעזועים הפוליטיים שהתרחשו אז ומפחד הבולשביקים ברחה המשפחה לריגה ומשם לברלין, ואביו שינה את שם המשפחה לליסנר.
איבר ליסנר למד וקיבל תואר במשפטים. ב-1 באפריל 1933, חודשיים לאחר עליית היטלר לשלטון, הצטרף ליסנר למפלגה הנאצית וניתן לו מספר חבר 1,790,809. הוא נשלח לאימונים בבית הספר לצוערים של האס אס ולאחר מכן שירת שנתיים ברגימנט ברלין של הארגון. בשנת 1935 פרסם את ספרו הראשון "מבט החוצה" (בגרמנית: Blick nach Draußen) בו הצדיק את מדיניות הפנים והחוץ של הרייך השלישי.
בשנת 1936 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת הסורבון, ונסע לטיול בארצות הברית, קנדה, אפריקה ומדינות הים התיכון.
עם שובו לגרמניה בינואר 1937 נוכח ליסנר לדעת כי עומדת להיחשף העובדה שאביו יהודי. בעזרת הכנסייה הלותרנית בריגה עלה בידיו להשיג מסמכים מזויפים, המוכיחים כי אביו לותרני, והגסטפו שחרר את האב. בעקבות מקרה זה החל ליסנר להסתייג מהנאציזם, אך נשאר נאמן לעמדתו האנטי-סובייטית.
עיתונאי.
אחרי שובו ממסעותיו פרסם ליסנר את ספריו "עמים ויבשות" (Völker und Kontinente) ו"אנשים וכוחות באוקיינוס השקט" (Menschen und Mächte am Pazifik). ספריו משכו את תשומת לבם של עורכי עיתונו של גבלס "דר אנגריף" (Der Angriff), והוא החל לפרסם בו רשימות ומאמרים, ולאחר מכן החל לפרסמם גם בעיתונה של המפלגה הנאצית "פלקישר באובכטר" (Völkischer Beobachter).
בשנת 1938 יצא לטוקיו בירת יפן ככתב של העיתונות הנאצית. הוא דיווח על המתרחש במנצ'וריה הכבושה על ידי יפן וסקר את הקרבות המתחוללים בין הצבא היפני לבין הצבא האדום בגבול קוריאה–ברית המועצות. רשימותיו על הקרבות היו מדויקות ומפורטות והביאו לו יוקרה ביפן. שגריר גרמניה ביפן, הגנרל אויגן אוט, ערך את רשימותיו של ליסנר ושלח אותן לברלין כדו"חות רשמיים שהוא עצמו ערך.