במאה השביעית הגיעו הערבים לאלג'יריה. מנהיגי שבטים ערביים שלטו בארץ קרוב לאלף שנה. בשנים 1830-1518 הייתה אלג'יריה חלק אוטונומי מן הקיסרות העות'מאנית. בשנת 1830 פלשה צרפת לאלג'יריה, ולאחר שנים רבות של התנגדות מזוינת של האלג'ירים כבשה אותה. מאז הייתה הארץ לחלק מהקיסרות הצרפתית. בראשית מלחמת העולם השנייה נכנעה צרפת לגרמניה, וממשלת וישי שלטה גם באלג'יריה. בשנת 1942 כבש הצבא של בעלות הברית, וגנרל שארל דה גול, מנהיגה של "צרפת החופשית", קבע בה את מטהו. אחרי המלחמה הוקמה באלג'יריה "החזית לשחרור לאומי", שמטרתה הייתה לשחרר את הארץ משלטון צרפת. וב-1 בנובמבר 1954 התחיל המאבק על עצמאותה של אלג'יריה שנסתיים בניצחון מקץ שבע שנים. לאחר משא ומתן ממושך וקשה בין הצרפתים לבין האלג'יריים נחתם הסכם שביתת נשק ששם קץ למלחמה. ב-3 ביולי 1962 הייתה אלג'יריה למדינה עצמאית.
פרהיסטוריה.
המתיישבים הקדומים במרכז המגרב הותירו אחריהם שרידים משמעותיים כולל שרידים משנת 200,000 לפני הספירה, של התיישבות אשר נמצאו סמוך לעיירה סאיידה. התרבות הנאוליתית (אשר אופיינה בתרבות בעלי חיים וגידולי חקלאות לצורך קיום) התפתחה באזור הסהרה והים התיכון של המגרב בין השנים 6000 ו-2000 לפני הספירה. אותו ערב רב של עמים בצפון אפריקה הותכו בסופו של דבר לאוכלוסייה הברברית.
צפון אפריקה בתקופה הקלאסית.
מאז המאה ה-5 לפני הספירה, נדחקו העמים הילידים של צפון אפריקה (אשר זוהו על ידי הרומאים כברברים) מקו החוף על ידי גלים של פולשים פיניקים, רומאים, ונדלים, ביזנטים, ערבים, טורקים ולבסוף צרפתים.
סוחרים פיניקים הגיעו לחופי צפון אפריקה בערך בשנת 900 לפני הספירה ובשנת 800 לפנה"ס לערך ייסדו את קרתגו (בשטחה של תוניסיה היום). בתקופה הקלאסית התרבות הברברית הייתה כבר בשלב שבו פותחה חקלאות, תעשייה, מסחר ומוסדות שלטוניים במספר מדינות. קשרי המסחר שבין הברברים לקרתגו התפתחו בפנים היבשת, אולם ההתפשטות הטריטוריאלית של קרתגו כללה גם שיעבוד של ברברים וגביית מיסים. מדינת קרתגו ירדה מגדולה לאחר תבוסותיה לרומאים במלחמות הפוניות ובשנת 146 לפני הספירה בא הקץ לעיר. עם ירידת כוחה של קרתגו גבר כוחם של הברברים בפנים היבשת. במאה ה-2 לפני הספירה התקיימו מספר ממלכות ברבריות. בשנת 24 לספירה סופחה הטריטוריה הברברית לאימפריה הרומית. עם עליית ההשפעה הרומית באזור וחיכוכים בין האוכלוסייה הברברית לשלטון הרומי, נאלצו רבים מן הברברים לעקור ממקומם. כלכלתן של רוב הערים שהקימו הרומים בצפון אפריקה הייתה תלויה בחקלאות והאזור נודע בשם "כרם הגפנים של האימפריה". במאה השנייה לספירה החלה חדירת הנצרות לאזור ובסוף המאה הרביעית לספירה היה האזור מיושב בנוצרים, כולל חלק מן השבטים הברברים שהתנצרו באופן המוני.
עליית האסלאם.
ההשפעה התרבותית החזקה ביותר על אזור אלג'יריה באה מן הפלישה הערבית במאות ה-8 וה-11 לספירה, אשר הביאה לאזור את דת האסלאם ואת השפה הערבית. הופעת האסלאם והשפה הערבית במגרב הובילה לשינויים מהותיים בחברה ובכלכלת האזור, היא ביססה קשר עם תרבות עשירה והנחילה לאזור שיח פוליטי וארגוני חדש.
המסעות הצבאיים הערבים הראשונים לאזור המגרב החלו בין השנים 642–669 לספירה. בית אומיה אשר הכיר בחשיבות האסטרטגית של שליטה באגן הים התיכון ריכז לצורך זה כוחות צבאיים בחזית צפון אפריקה. בשנת 711 השלימו כוחות בית אומיה, בסיוע שבטים ברברים אשר התאסלמו, את כיבוש כל צפון אפריקה. בשנת 759 העביר בית עבאס את הח'ליפה לעיר בגדאד, לאחר שהביס את בית אומיה בשליטה על האימפריה המוסלמית. תחת בית עבאס שלטה שושלת האימאם רושמיד (761–909) ברוב שטח המגרב המרכזי. שליטי שושלת רושמיד, האימאמים, נחשבו לישרים, חסודים, שומרים על עקרונות הצדק ועודדו לימוד ומחקר. אולם שושלת רושמיד כשלה בארגן צבא אמין, דבר שהביא לקיצה בהתקפת השושלת הפאטמית. כיוון שמיקדו את ענייניהם במצרים ובשטחים מוסלמיים אחרים, השושלת הפאטמית הותירה את השליטה ברובה של אלג'יריה לשבט הברברי זיריד (972–1148). תקופה זו התאפיינה באי-יציבות פוליטית, בקונפליקטים מתמידים ובהתדרדרות כלכלית. לאחר פלישה משמעותית של בדואים ערבים במחצית הראשונה של המאה ה-11, עברו הברברים תהליך התערבות (ערביזציה). שושלת אלמורביד התפתחה בתחילת המאה ה-11 בין שבטי הברברים במערב הסהרה. השושלת שהחלה פעילותה בישום קפדני של עקרונות האסלאם התפתחה לאחר 1054 לשושלת צבאית ועד לשנת 1106 השלימו האלמורבידים את כיבוש מרוקו וכן את המגרב מזרחה עד לאלג'יריה וכן פלשו לחצי האי האיברי צפונה עד לנהר אברו.
בדומה לשושלת אלמורביד, שושלת אלמוואחידון השתלטה על מרוקו עד לשנת 1146 וכבשה את אלג'יריה בשנת 1151 ובשנת 1160 השלימה השתלטותה על אזור המגרב המרכזי. שיא כוחה של שושלת אלמוואחידון היה בין השנים 1163 ו-1199. בפעם הראשונה היה המגרב מאוחד תחת משטר מקומי, אולם המלחמות שנמשכו בספרד הטילו נטל כבד על משאביה של השושלת ושליטתם באזור המגרב נחלשה תחת פילוגים מקומיים ומלחמות שבטיות. אזור מרכז המגרב היה תחת שלטון שושלת זיאן לאורך כ-300 שנה, מן העיר תלמסאן בצפון-מערב אלג'יריה, עד אשר סופח לאימפריה העות'מאנית. בתקופה זו הכריזו רבות מערי החוף על אוטונומיה שלטונית ונשלטו על ידי סוחרים עשירים, ראשי שבטים אזוריים, או יזמים שפעלו מתוך נמליהן. טלמסן "פנינת המגרב" שגשגה בזכות המסחר בה. לאחר תום השליטה המוסלמית בחצי האי האיברי, בקרב גרנדה בשנת 1492, חיזקה ספרד הנוצרית את השפעתה בחוף המגרב על ידי בניית מבצרים ואיסוף מיסים מן השבטים המקומיים. אולם ספרד לא ניסתה להרחיב את שליטתה בצפון אפריקה, להוציא אותן נקודות משלט מבודדות. מעשי פירטיות היו מחזה נפוץ בים התיכון מזה מאות שנים ושליטי צפון אפריקה עסקו בכך באופן גובר בשלהי המאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17. אלג'יריה הפכה למעשה למדינה פירטית במהותה ושני אחים פירטים סייעו להרחבת ההשפעה העות'מאנית באלג'יריה. בערך בתקופה שבה ספרד ביססה מאחזים במגרב בערים הצפון אפריקאיות - מרס אל קאביר (1505), באדיז (1508), אוראן (1509), אלג'יר (1510), בוחיה (1510) וטריפולי (1511) ואיי הפאנון. האחים הפירטים אורוץ' וח'יר א-דין, שנודעו לאירופאים בכינוים "ברברוסה", פעלו בהצלחה מול חופי תוניסיה. בשנת 1516, העביר אורוץ' את בסיס פעולותיו לאלג'יר אולם נהרג בשנת 1518 בקרב עם הספרדים . ח'יר המשיך את אחיו כמפקד הצבאי של אלג'יר והסולטאן העות'מאני העניק לו את תואר ראש המחוז.
השלטון העות'מאני.
משנת 1496 החלה ספרד לבסס מאחזים בחופי צפון אפריקה. מדיניות הכיבוש של ספרד בצפון אפריקה התפתחה בזמן כהונתו של פרננדו השני ולאחר סיומה של הרקונקיסטה בחצי האי האיברי. לאחר כיבושה של מלייה ב-1497, נכבשו בעידודו של הכומר פרנסיסקו חימנז דה סיסנרוס הערים הצפון אפריקאיות - מרס אל כביר (1505), באדיז (1508), אוראן (1509), אלג'יר (1510), בוחיה (1510) וטריפולי (1511). בנוסף, כבשה ספרד מאחז על חופיה האטלנטיים של מרוקו ב-1476.
האמיר של אלג'יר סאלים אל תוהמי הזמין את אורוצ' ח'יר א-דין לסייע לו אל מול הנוכחות הספרדית המסיבית שהלכה והתחזקה. אורוצ' נחת בחופיה של אלג'יר והחל בפעולות השתלטות והתבססות ביניהן לחימה כנגד שליטיה החפצ'ידיים של תוניס ובני זיאן שליטיה של תלמסאן.
לאחר מותו של אורוצ' בפשיטה על תלמסאן (1518) הפך ח'יר א-דין אחיו למפקד הצי הפיראטי במגרב, אחד ממעשיו הראשונים היה לקבל את הכרתו ואת חסותו של הסולטן סלים הראשון, בתמורה לצירופה של אלג'יריה לאימפריה הוענק לחיר א-דין התואר פאשה והוא הוגדר כביילרביי ולעזרתו נשלחה יחידת יניצ'רים. תחת שלטון חי'ר א-דין הפכה אלג'יר לבייליק ומרכז של פיראטיות וסחר בעבדים.
בשנת 1529 צלחו מאמציו של ח'יר א-דין לעקור את האחיזה הספרדית אל מול חופי אלג'יר והמבצר הספרדי החולש על הכניסה לנמל אלג'יר נכבש ומגיניו הוצאו להורג. העזתו של הצי האלג'יראי הלכה וגברה וטווח פשיטותיו על ערי נמל שבשליטה ספרדית הלך והתרחק. כתוצאה מכך בשנת 1536 השתלט צי הליגה הקדושה על העיר אלג'יר וח'יר א-דין ברברוסה נאלץ להימלט לתוניס. לאחר קרב פרווזה בו לחם הצי האלג'יראי בתוך הכוחות הימיים העות'מאנים המנצחים חזרה השליטה באלג'יר לידי העות'מאנים.
בשנת 1580 חתמו הסולטן מוראד השלישי ומלך ספרד לבית הבסבורג פליפה השני על הסכם למניעת לוחמה הסכם זה הפחית את הלחימה המאורגנת ובכך ירד האזור מחשיבותו האסטרטגית לאימפריה העות'מאנית למני אז החלה ההתעניינות העות'מאנית באזור לפחות ולבסוף עם סיפוחה המלא של אלג'יריה למינהל העות'מאני (1659) חולקה צפון אפריקה לשלושה מחוזות שווי מעמד (לוב אלג'יר ותוניס) ושליטי אלג'יר החלו לשאת את התואר דיי ובכך הו\עמדו בדרגת חשיבות שווה למושלים העות'מאנים במרוקו ולוב.
הירידה במעמדה של העוצרות לא מנעה מעסקי הפיראטיות לפרוח וטווח הפשיטות הלך והתרחק עד שבשנת 1629 הנהיג הקורסאר מוראט ראיד פשיטה על העיר רייקיאוויק בירת איסלנד.
מאבקי כח פנימיים היו חלק מעיצובה של אלג'יר אוכלוסיית הקורסרים שייסדה את העוצרות האלג'יראית מצאה עצמה בעימות אל מול אוכלוסיית היניצ'רים שהיוותה עמוד השדרה המנהלי של העוצרות לבסוף בשנת 1568 ניצחו היניצ'רים, הם הורשו להצטרף למסעות ימיים ומכאן פתוחה הייתה הדרך לפיקוד על הצי ולניהול העוצרות .