בספרות המשנה והתלמוד, מופיעים כבר פרטים רבים על הדבורים, הדבוראות ועל כלי הדבוראי, דבר המעיד על נפוצות המקצוע ורדיית הדבש בארץ בתקופה זו.
בעת החדשה, ראשוני הדבוראים היהודים בארץ היה ראובן לרר ובנו משה מהמושבה נס ציונה, שלמדו את המלאכה מבני משפחת בלדנספרגר מירושלים, נוצרים פרוטסטנטים בני אלזס שבצרפת. בשנת 1910 הגיע כבר מספר הכוורות ל-1500. באותם ימים הייתה נפוצה בעיקר דבורת הדבש הארצישראלית, שהייתה רגזנית ועקצנית, נתנה מעט דבש, והרבתה להתנחל. בשנת 1931 הובאה לארץ הדבורה האיטלקית, שתכונותיה היו טובות הרבה יותר. בשנת 1948 הגיע מספר הכוורות בארץ ל-24,000, ב-1985 ל-70,000, וב-2005 ל-90,000.
צמחי הדבש בארץ ישראל.
מיקום המכוורת נקבע בין השאר לפי הקרבה לצמחים המניבים צוף, אשר ממנו הדבורים יכולות להפיק דבש. לפי-כך מקובל לנדוד עם הכוורות למקומות שבהן קיימים צמחים כאלה בעונות שבהו יש פריחה. דגש מיוחד יש לפריחה של צמחים מהסוגים הבאים:
מי-עדן
פרנסיסקו טארגה
פרנסיסקו טארגה (ספרדית: Francisco Tárrega; 21 בנובמבר 1852 - 15 בדצמבר 1909), היה גיטריסט קלאסי ומלחין ספרדי.
חייו.
טארגה נולד בוויאריאל שבמחוז קאסטיון, ספרד. הוא סיפר כי אביו ניגן פלמנקו ועוד מספר סגנונות מוזיקה על הגיטרה שלו וכאשר אביו היה עובד כשומר במנזר סן פסקואל, היה פרנסיסקו לוקח את הגיטרה של אביו ומנסה לנגן את הצלילים אותם שמע בנגינת אביו ובעקבות כך פיתח את חושיו המוזיקליים. כילד נפצע כאשר ברח מן המטפלת שלו ונפל לתוך תעלת השקיה דבר אשר גרם לפגיעה בעינו. מהחשש שבנו יאבד את ראייתו לחלוטין, אביו העביר את המשפחה לקאסטיון דה לה פלאנה כדי להשתתף בשיעורי מוזיקה, כי האמין כי בתור מוזיקאי הוא יוכל להתפרנס, גם אם יהיה עיוור. שני מורי המוזיקה הראשונים שלו, אוג'ני רואיז ומנואל גונזלס, היו עיוורים. בשנת 1862 במהלך בסיור בקסטלון שמע גיטריסט הקונצרטים ג'וליאן ארקס את הופעתו של טארגה ויעץ לאביו לאפשר לפרנסיסקו לבוא לברצלונה ללמוד עמו. אביו של טארגה הסכים אך התעקש שבנו ייקח בנוסף גם שיעורי פסנתר, באותם הזמנים הגיטרה נתפסה ככלי לליווי זמרים, בעוד הפסנתר היה פופולרי למדי ברחבי אירופה ככלי מרכזי. עם זאת זמן קצר לאחר המעבר לברצלונה טארגה נאלץ להפסיק את השיעורים שלו כאשר ארקס יצא לסיור הופעות בחו"ל. אף על פי שטארגה היה רק ​​בן עשר, הוא ברח וניסה לפתוח קריירה מוזיקלית לבדו בבתי קפה ובמסעדות בברצלונה. עד מהרה מצא אותו אביו והביא אותו בחזרה אליו, שהיה צריך להשקיע זמן רב כדי לקדם את החינוך המוזיקלי של בנו. שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1865 שוב ברח טארגה, הפעם אל העיר ולנסיה שם הצטרף לחבורה של צוענים. אביו מצא אותו והחזירו הביתה אך טארגה ברח בפעם השלישית כאשר הוא שב אל ולנסיה. בשנות העשרה המוקדמות שלו טארגה היה בקיא הן בפסנתר והן בגיטרה. במשך זמן מה, הוא ניגן עם מוזיקאים אחרים ברשויות מקומיות כדי להרוויח כסף, אבל בסופו של דבר הוא חזר הביתה כדי לעזור למשפחתו.
בשנת 1874 טארגה נכנס לקונסרבטוריון של מדריד בחסותו של סוחר עשיר בשם אנטוניו קאנסה. הוא הביא עמו גיטרה שנרכשה לאחרונה ונבנתה בסביליה על ידי יצרן הגיטרות אנטוניו דה טורס חוראדו. תכונותיה הטובות של הגיטרה העניקו לו השראה הן בנגינתו והן בהשקפתו על הפוטנציאל ההלחנתי של הכלי. בקונסרבטוריון למד טארגה קומפוזיציה אצל המלחין אמיליו אריאטה ששכנע אותו להתמקד בגיטרה ולנטוש את הרעיון של קריירה מוזיקלית בפסנתר. בסוף שנות השבעים של המאה ה -19, טארגה החל ללמד גיטרה כאשר בין תלמידו ניתן למנות את אמיליו פוג'יול, מיגל לובט ודניאל פורטיאה. הוא החל להופיע בקונצרטים קבועים. טארגה זכה לשבחים רבים על יכולת הנגינה שלו והחל לנסוע לאזורים אחרים של ספרד כדי להופיע. בשלב זה הוא הלחין את יצירותיו הראשונות בגיטרה שאותן ביצע בנוסף ליצירות המבוססות על מנגינות של מלחינים אחרים.
בחורף 1880 החליף טארגה את חברו לואיס דה סוריה בקונצרט בנובלה אשר במחוז אליקנטה שם לאחר הקונצרט, ניגש אליו אחד מנכבדי העיר וביקש מן טארגה להקשיב לנגינת בתו, מרייה חוסה ריזו שלמדה לנגן בגיטרה. עד מהרה התארסו השניים. בשנת 1881 טארגה ניגן בתיאטרון האופרה בליון ולאחר מכן באודיאון שבפריז בערב לציון מאתיים שנה למותו של המשורר פדרו קלדרון דה לה ברקה. הוא גם הופיע בלונדון אך לא אהב את השפה ולא את מזג האוויר. מסופר שבביקורו באנגליה לאחר קונצרט מספר אנשים ראו שהמוזיקאי שרוי במצב רוח ירוד. "מה קרה, מאסטרו?" שאלו אותו. "האם אתה מתגעגע הביתה? הם יעצו לו לקחת את אותו רגע של עצב ולהכניסו אל אל המוזיקה שלו. כך על פי הסיפור הוא הגה את הנושא של אחת היצירות הזכורות ביותר שלו, Lágrima (דמעה). לאחר שניגן בלונדון חזר לנובלדה לחתונתו. בחג המולד של 1882, טארגה נישא למאריה חוסה ריזו. כדי להגדיל את הרפרטואר המנגינות שלו בגיטרה וכדי לנצל את הידע הרב שלו על המוזיקה, הוא התחיל לעבד יצירות פסנתר של בטהובן, שופן, מנדלסון ואחרים לגיטרה. טארגה ואשתו עברו למדריד והתפרנסו מהוראה פרטית של גיטרה ומהופעה בקונצרטים. אך לאחר מותה של ביתם התינוקת בחורף, מריה יוספה דה לוס אנג'לס טארגה ריזו, הם החליטו להתיישב בברצלונה. ב-1885 ביחד עם כמה מחבריהם המוזיקאים איסק אלבניס, אנריקה גרנדוס, חואקין טורינה ופבלו קזאלס.
לטארגה ואשתו מריה ז'וזה ריזו היו שלושה ילדים נוספים: פאקיטו (פרנסיסקו), מריה רוזאטיה (מריה רוזליה) (הידועה בעיקר בשם מריאטה) וקונספסיון. בסיור קונצרטים בוולנסיה זמן קצר לאחר מכן, פגש טארגה אלמנה עשירה בשם קונקסה מרטינז שעד מהרה הפכה לפטרונית בעלת ערך עבורו. היא הרשתה לטארגה ולמשפחתו להשתמש בביתה בברצלונה, שם החל לכתוב את עיקר היצירות הפופולריות ביותר שלו. מאוחר יותר לקחה אותו מרטינז לעיר גרנדה שם הגה הגיטריסט את יצירתו המפורסמת "Recuerdos de la Alhambra" שאותה חיבר עם שובו וחבר לחברו נגן הגיטרה הצרפתי אלפרד קוטין שסייע לו לקדם את הקונצרטים שלו בפריז.
מסוף שנות ה-80 של המאה 19 עד 1903, טארגה המשיך להלחין אבל הגביל את הקונצרטים שלו לספרד. בשנת 1900, טארגה ביקר באלג'יר שם נתקל במקצב חוזר ונשנה של ניגון על תוף ערבי. למחרת בבוקר הוא הלחין את "דנזה מורה" על סמך המקצב. בערך בשנת 1902 הוא חתך את ציפורניו ויצר צליל שיהיה אופייני לאותם גיטריסטים הקשורים לאסכולה שלו. בשנה שלאחר מכן הוא יצא לסיור באיטליה, ניגן בקונצרטים מוצלחים מאוד ברומא, נאפולי, ומילאנו. בינואר 1906 הוא סבל משיתוק בצדו הימני, ואף על פי שבסופו של דבר הוא חזר לנגן בקונצרטים, הוא מעולם לא התאושש לגמרי. הוא סיים את יצירתו האחרונה, "אורמוס", ב-2 בדצמבר 1909. הוא נפטר בברצלונה כעבור שלושה-עשר ימים ב-15 בדצמבר 1909, בגיל 57.
בנוסף ליצירותיו המקוריות לגיטרה, אשר כללו Recuerdos de la Alhambra, Capricho Árabe ו-Danza Mora, הוא גם עיבד לגיטרה יצירות אשר נכתבו לכלים אחרים, יצירות של בטהובן, שופן ומנדלסון. כמו חברו איסק אלבניס, רצה טארגה לשלב מוזיקה קלאסית ורומנטית יחד עם סגנון ספרדי.
טארגה נחשב לאבי הגיטרה הקלאסית במאה ה-20 על כך שהעלה את המודעות שגיטרה היא גם כלי קלאסי בנוסף לעממיותה. אנדרס סגוביה הרבה לנגן את יצירותיו של טארגה בקונצרטים באירופה והשתמש בטכניקות הייחודיות שפיתח.
חברת נוקיה השתמשה בחלק מהיצירה "Gran Vals"
כרינגטון ברירת המחדל במכשירי הטלפון שלה.
סמל איי פוקלנד
סמל איי פוקלנד הוענק לאיים ב-29 בספטמבר 1948.
הסמל מתאר את הספינה "תשוקה" ("Desire"), שרב החובל שלה, ג'ון דייוויס גילה את האיים ב-1592.
מוטו האיים, המזכיר את שם הספינה "התשוקה לזכות" (Desire the Right) מופיע בתחתית הסמל.
בראש הסמל ניצב כבש המסמל את תעשיית גידול הצאן שהיוותה עד לאחרונה מרכיב מרכזי בכלכלת האיים, ואת העשב האופייני לאיים.
שירים ושערים
שירים ושערים הייתה תוכנית רדיו בנושא ספורט ששודרה ברשת ב' של קול ישראל, וליוותה בשידור חי את משחקי הכדורגל המתקיימים במהלך העונה. היא שודרה לראשונה ב-1970. לצד סיקור משחקי כדורגל היו מושמעים שירים פופולריים. את הרעיון לתוכנית הגה ויישם בקול ישראל השדר גדעון הוד על בסיס תוכנית זהה ששודרה ברדיו האיטלקי.
התוכנית שודרה בעונת הכדורגל בימי שבת בשעות אחר הצהריים, ונמשכה בין שלוש לארבע שעות. היא נחשבה לאחת מתוכניות הדגל של תחנת השידור קול ישראל, והיוותה חלק בלתי נפרד מתרבות הספורט בישראל.
היסטוריה.
"שירים ושערים" עלתה לשידור לראשונה בשנת 1970. לפני עליית התוכנית היו צריכים חובבי הכדורגל בישראל להמתין למהדורת החדשות במוצאי שבת כדי לשמוע את תוצאות משחקי הליגה הלאומית, אז הליגה העליונה. גדעון הוד, עורך תוכניות ספורט ברדיו, הגה ויזם את התוכנית, ששודרה תחילה במתכונת המשלבת שירים פופולריים יחד עם דיווחי ספורט עדכניים מהמגרשים, ומכאן גם ניתן לה שמה. המנחים הראשונים היו משה קשטן ועמי פזטל ועל התקליטים היה אחראי מנשה רז. לאחר כשנתיים "ירשו" את רז הקריינים אריה גולן ודניאל קרן, לסירוגין. בהמשך נכנסה לנעליהם שוש עטרי.
הדיווחים היו בקולו של המגיש באולפן וללא שידור חי מהמגרש. כשהובקע שער באחד המגרשים, המתין מנחה התוכנית לסיום השיר, ורק אז הודיע למאזינים על השער. במשך השנים נוספו השידורים החיים מהמגרשים, מקומם של השירים הלך והתמעט, והתוכנית עברה למתכונת בה התקיימה עד סגירת רשות השידור: שידור ישיר עם מנחה המגיש את התוכנית בעזרת צוות פרשנים היושבים באולפן, ושדרים פרושים במגרשי הכדורגל.