אחרי הכיבוש הנורמני (1069-1066) הוקמו בצפון אנגליה במאה ה-11 רוזנויות פלטיניות כחלק מן ההגנת הגבול הצפוני נגד סקוטלנד וההגנה על הגבול המערבי עם וויילס. על מנת שתמלאנה ביעילות את תפקידן זה קיבלו שליטיהם - הרוזנים הפלטינים - סמכויות כמו-מלכותיות. הם החזיקו מוסדות מנהל ובתי משפט עצמיים, עצמאים כלפי המלך, אם כי כפופים לו באופן פורמלי בלבד.
לכן יכול היה לטעון בסביבות 1300 הארכידיאקון ויליאם דה סנט בוטולף כי "באנגליה יש שני מלכים: המלך האדון של אנגליה הנושא כתר והבישוף האדון של דרהאם הנושא מצנפת (מיטרה) במקום כתר"
מחוזות אלה פעלו בדומה לרוזנויות הפלטיניות הגרמניות.
ויליאם הכובש היה מייסדן של הרוזנויות הפלטיניות של דרהאם וצ'סטר.
לפלטינות צ'סטר היה שליט משלה - הרוזן צ'סטר ופרלמנט עצמי, שבו היו חברים ברונים מקומיים ושלא היה לו ייצוג בפרלמנט של אנגליה עד שנת 1543.
עם זאת שמר הפרלמנט של צ'סטר זכויות יתר מיוחדות מסוימות עד לשנת 1830.
באופן מסורתי הרוזנות צ'סטר החל משנת 1254 נוהלה על ידי בנו הבכור של מלך בריטניה (פרט לזמן קצר בשנים 1264–1265 כשהשלטון בה נתפס על ידי סימון דה מונפור) עד ליום הכתרתו כנסיך ויילס.
בראש הרוזנות הפלטינית דרהאם בין השנים 1071–1836 עמדו הבישופים של דרהאם, שמונו כאחראים על שטחי מחוז דרהאם מיד עם הכיבוש הנורמני. הבישופים משלו כ"נסיכים-בישופים" למשך תקופה ארוכה. דרהאם היה נעדר ייצוג בפרלמנט האנגלי עד שנת 1654. שלטונם של הבישופים הסתיים ב-1836. עד ימינו ה"מיטרה" - המצנפת של הבישוף - נושאת סמל עם כתר קטן הדומה לזה של דוכסים, המשקף את העבר המפואר של התפקיד כ"רוזן פלטין".
הדוכסות לנקסטר קיימת עד ימינו בבעלות מלכותית. הקסהאמשייר שהיה חלק מרוזנות דרהאם סופח לנורת'מברלנד בשנת 1592.
יש לציין כי בתחום המשפטי עד שנות ה-1970 פעלו בלנקסטר ובדורהאם בתי משפט קנצרליים (Court of Cancery) מקומיים: בית המשפט הקנצלרי של הרוזנות הפלטינית לנקסטר ובית המשפט הקנצלרי של רוזנות הפלטינית דרהאם וסדברג'. ערעורים נגד החלטות של בית המשפט המחוזי נדונו קודם בפני בתי משפט אלה.
דוכסות לנקסטר זכתה למעמד של פלטינות בשנת 1351. באותה שנה רוזן לנקסטר הועלה לתואר דוכס. לנקסטר הייתה לדוכסות השנייה של אנגליה אחרי דוכסות קורנוול שהוקמה ב-1337 שהיא בעצמה קיבלה סמכויות פלטיניות.
עם עלייתו לכס המלכות של הנרי הרביעי ב-1399 אוחדה הדוכסות עם כתר אנגליה. עם זאת האחוזות הענקיות של לנקסטר לא סופחו לאחוזות המלוכה, ועד היום הן מנוהלות בנפרד.
הסמכויות הפלטיניות המיוחדות של לנקסטר חדלו נלקחו ממנה בהדרגה עד לשנת 1873. כששותים לכבוד המלכה במחוזות אלה אומרים עדיין "לשלום המלכה, דוכסית לנקסטר".
רוזנויות פלטיניות אחרות.
בגבול אנגליה-וויילס ובוויילס.
בשטח וויילס שנכבשה על ידי הנורמנים פעלו נסיכות וויילס (Pura Wallia) (עצמאית בפועל עד 1283) מחד והמארקות הוולשיות - Welsh Marches או בלטינית - Marchia Wallia) מאידך.
"המארקות הוולשיות" היו נחלות באזור הספר שבין אנגליה לווילס, עם שלוחות עמוקות בעיקר בחלקים הנמוכים של וויילס. גבולות ויילס עם אנגליה לא היו קבועים עד למאה ה-16.
בראש המארקות הועמדו ברונים נורמנים ואנגלו-נורמנים שנקראו Marcher Lord, תואר זה הפך לשקול כנגד "מרקיז" בצרפת או "מרקגראף" בגרמניה. שלושה מברוניו של ויליאם הכובש התמנו לרוזנים (Earls) באזור זה:רוג'ר ממונטגומרי - לרוזן שרוסברי (ששלט בחלק מהמחוז שרופסשייר), יו ד'אווראנש - לרוזן צ'סטר, ויליאם פיצאוסברן לרוזן הרפורד.
המילה "מארקה" מקורה במילה הפרוטו-הודו-אירופית mereg שמשמעותה "שוליים",
ה-Marcher Lords שדמו לבסמכויותיהם ל"רוזנים הפלטינים" שבשאר אנגליה, כללו את הרוזנים (earls) של צ'סטר, גלוסטר, הרפורד, שרוסברי שמרכזיהם היו באנגליה ופמברוק שכולה בדרום וויילס. הם היו נתינים של מלך אנגליה, וקיבלו מהמלך את המשימה להגן על הגבול בין אנגליה לוויילס. לעומת זאת לאורך כ-450 שנה קיבלו זכויות יתר, כולל זכות למשפט נפרד מהחוק האנגלי, וסמכויות עצמאיות אחרות, שנלקחו מהם ברובן מאוחר יותר, בשנים 1535–1542
בסביבות 1301 היו כארבעים Marcher Lords.
העיר לאדלו (Ludlow) שימשה תקופה ארוכה כמרכז המנהלי של "המארקות הוולשיות" וגם כבירת ווילס עצמה (1689-1489).
בפמברוקשייר שבדרום מערב ווילס הוקמה בשנת 1138 רוזנות פלטינית. ב-1535 שטחי וויילס עברו תחת שליטה ישירה של הכתר האנגלי.
בדרום ובמזרח אנגליה.
בדרום ובמזרח אנגליה הוקמו בתקופה הנורמנית רוזנויות פלטיניות במחוז קנט וב"אי אילי" שבקיימברידג'שייר.
בשנת 1067 אזור קנט הפך לרוזנות פלטינית חצי-אוטונומית תחת הנהגתו של הבישוף אודו מבאייה, אח למחצה של ויליאם הכובש. ההתנגדות לשלטון המשיכה בקנט תקופה ארוכה ולכן מלכי אנגליה ויתרו לתושביו והרשו קיומם של חוקים מיוחדים שלהם כמו ה gavelkind לגבי הורשת האדמות. חוק זה בוטל בקנט רק בשנת 1926.
האזור הידוע כ"אי אילי" (עם העיר אילי) הפך בשנת 1109 לרוזנות פלטינית בראשות הבישוף המקומי. מעמד הפלטינות הוענק על ידי המלך הנרי הראשון והוא הסתיים בעקבות החלטת הפרלמנט האנגלי בשנים 1535–1536. עם זאת הבישוף מאילי נהנה עדיין מזכויות משפטיות מיוחדות בתחום האזרחי והפלילי. הסמכויות הממלכתיות האחרונות של הבישוף בוטלו לחלוטין בשנת 1837.
קישורים חיצוניים.
באתר Britain Express
פולמון הראשון
פולמון פיתודורוס (ביוונית: Πολέμων Πυθόδωρος; מת בשנת 8 לפנה"ס), הידוע גם כפולמון הראשון, היה מלך קליינט של רומא בקיליקיה, פונטוס, קולכיס והממלכה של בוספורוס הקימרי.
חייו.
פולמון היה בנו ויורשו של זנון וייתכן של טריפאינה (Tryphaena). הוא היה יווני מאסיה הקטנה.
אביו, זנון, היה נואם ואריסטוקרט חשוב מלאודיקי על הליקוס . זנון עודד את המקומיים להתנגד לגנרל הרומאי קוינטוס לביאנוס ולמלך הפרתים פקורוס הראשון , כאשר צבאותיהם פלשו לסוריה ואסיה הקטנה. זנון היה חבר ובעל ברית של חבר הטריומווירט מרקוס אנטוניוס ושיחק תפקיד ראשי במהלך הפלישה הפרתית בשנת 40 לפנה"ס.
עבור סיועו של זנון למלחמה הפרתית, מינה אנטוניוס ב-39 לפנה"ס את פולמון למלך קליינט על קיליקיה, במקום דאריוס מפונטוס , בנו של פרנאקס השני מפונטוס . בשנת 37 לפנה"ס, לאחר מותו של המלך ארסאקס מפונטוס , מינה אותו אנטוניוס למלך קליינט על פונטוס.
ב-36 לפנה"ס סייע פולמון לאנטוניוס במסע המלחמה שלו נגד הפרתים. אולם הפרתים הביסו את אנטוניוס ופולמון. פולמון נלקח בשבי על ידי המלך הפרתי. לאחר שאושר סכום כופר, הוא שוחרר. בתקופה זו שלט פולמון מאיקוניום (כיום קוניה) בליקאוניה .
בשנת 35 לפנה"ס סייע פולמון לאנטוניוס ליצירת ברית עם ארטוואסדס הראשון מלך מדיה ארטופדנה, כאשר הצליח לנתקו מהברית שלו עם הפרתים.
בזמן קרב אקטיום ב-31 לפנה"ס, שלח פולמון לאנטוניוס חיל עזר, אולם עוד לפני הקרב, הצליח להשלים עם חבר הטריומווירט אוקטביאנוס והפך לבן בריתו. לאחר מותו של אנטוניוס, הפך אוקטביאנוס לקיסר הרומי אוגוסטוס, וכבר בתחילת שלטונו, הכיר בפולמון כמלך קליינט של רומא ובממלכות עליהן שלט. אוגוסטוס העניק לו שרביט משנהב וגלימת ניצחון רקומה, וברך אותו במילים "מלך, בן-ברית וחבר". הכרה זו הייתה מסורת שהכירה בבעלי בריתה של רומא וגמלה להם.
כמלך הבוספורוס, הוא הרחיב את הממלכה עד נהר טנאיס . פולמון מלך לתקופה ארוכה ומשגשגת. בשנת 8 לפנה"ס השתתף במסע צבאי נגד האספורגיאני - שבט נוודים שחי מעל הרי פנגוריה . פולמון הובס על ידם, נלקח בשבי והוצא להורג.
נישואיו ויורשיו.
בשנת 16 לפנה"ס התערב המדינאי הרומאי מרקוס ויפסניוס אגריפה בממלכה של בוספורוס הקימרי. אגריפה גילה ששואף לשלטון בשם סקריבוניוס התחזה לקרוב משפחתה של המלכה השלטת דינאמיס , אלמנתו של המלך אסאנדרוס . סקריבוניוס רצה להינשא לדינאמיס, כדי שיוכל לשלוט על הממלכה, אולם אגריפה גילה את מעשה בגידתו וציווה על מותו. לאחר מותו, ביקש אגריפה מפולמון לתפוס את מקומו של סקריבוניוס.
לאחר שנישא פולמון לדינאמיס בשנת 16 לפנה"ס, הוא עזב את איקוניום כדי לשלוט בממלכה של בוספורוס. דרך דינאמיס, הפך פולמון לאביו החורג של טיבריוס יוליוס אספורגוס , בנה מנישואיה הראשונים. כאשר היא מתה ב-14 לפנה"ס, הפך פולמון לשליט יחיד בממלכה.
מאוחר יותר ב-14 לפנה"ס, נישא פולמון לאשתו השנייה, פיתודורידה . היא הייתה אצילה, חצי יווניה מאסיה הקטנה וחצי רומאית, ונכדתו הראשונה של אנטוניוס. היא ילדה לפולמון שני בנים ובת אחת:
לאחר מותו של פולמון, ירש אותו אספורגוס כמלך הבוספורוס, ואילו פיתודורידה מלכה כשליטת-יחיד בקיליקיה, פונטוס וקולכיס.
שלמה כהן (זמר)
שלמה כהן הוא זמר ויוצר חסידי. את דרכו המוזיקלית החל בראשית שנות ה-90 והוציא כמה אלבומים ובהם שירים שהפכו ללהיטים.
ביוגרפיה.
כהן נולד בבואנוס איירס בארגנטינה. בגיל 14 עלתה משפחתו לישראל, כבחור בישיבות סערט-ויז'ניץ בחיפה התוודע למוזיקה החסידית מקרוב, חברו לספסל הלימודים בישיבה היה רובי בנט שהכיר אותו לאביו חיים בנט, השניים התרשמו מקולו ועד מהרה היה סולן בלהקתו "רננו חסידים". בתחילת שנות האלפיים פנה לקריירת סולו והוציא חמישה אלבומים שזכו להצלחה. כהן משתף פעולה עם המעבד עמי כהן שעיבד את רוב שיריו והם מופיעים יחד.
רבים משיריו הפכו מיד ללהיטי ענק ביניהם: "למעלה", "ליבי ליבי", "מראה כהן", "מלך המשיח", "השבת נועם הנשמות" ו"דע לך בני" "שחלק".