הקרנת הבכורה הרשמית של הסרט נערכה באטלנטה, ב-15 בדצמבר 1939. לכבוד האירוע, הכריז מושל ג'ורג'יה על יום חופש לאומי. כמעט כל השחקנים וצוות ההפקה הגיעו לחגיגות שנערכו בעיר, בנוסף למרגרט מיטשל עצמה. גם הקרנת הבכורה זכתה להצלחה גדולה, ותגובות הקהל היו חיוביות בצורה מכרעת.
לאחר הקרנות בניו יורק ובלוס אנג'לס באותו שבוע, לא איחרו הביקורות בעיתונים להגיע. "הניו יורק טיימס" תיאר את הסרט כ"הסרט הטוב ביותר שראינו, וחוויית יצירת הסרט השאפתנית ביותר בהיסטוריה המרהיבה של הוליווד". ב-"Hollywood Reporter" נכתב כי זהו "ההישג הגדול ביותר בהיסטוריית הקולנוע". מרבית המבקרים ציינו לטובה את הארכיטקטורה, התלבושות והאיפור המרשימים, את הצילום הצבעוני הנהדר, את המשחק המצוין ואת הבימוי המקצועי של ויקטור פלמינג.
אך למרות הצלחתו, היו לסרט גם ביקורות שליליות. היו שטענו כי העלילה קשה למעקב עבור אלו שלא קראו את ספרה של מיטשל, כי הסרט ארוך מדי, וכי הוא לא מצליח להעביר את ההרגשה האמיתית של האירועים. עוד צוינו לרעה אי-הדיוקים ההיסטוריים, התפאורה הלא מרשימה והפסקול המתקתק. אך מבקרים אלו היו בדעת מיעוט, והרוב הסכימו כי מדובר באחד הסרטים הטובים ביותר שידעה הוליווד.
הצלחת הסרט.
הסרט זכה להצלחה חסרת תקדים במכירות כרטיסים. תקציבו הגדול של יותר מארבעה מיליון דולר, שהפכו לאחד הסרטים היקרים ביותר שהופקו עד אז, כוסה תוך שבועות ספורים. עד היום, נאמדות הכנסותיו בארצות הברית בכ-200 מיליון דולר, ובכ-400 מיליון ברחבי העולם. בהתאמת מחירי הכרטיסים לאינפלציה, הכנסותיו הן כ-3.1 מיליארד דולר - יותר מכל סרט אחר אי פעם.
בטקס פרסי אוסקר ה-12 היה מועמד הסרט בשלוש עשרה קטגוריות תחרותיות, שמתוכן זכה בשמונה:
יתר המועמדויות היו:
בנוסף, זכה מעצב ההפקה ויליאם קמרון מנזיס בפרס מיוחד על "הישג יוצא דופן בשימוש בצבעים לשיפור האווירה הדרמטית", ודייוויד או. סלזניק בפרס מפעל חיים על שם אירווינג תלברג.
שמונת פרסי האוסקר שבהם זכה הסרט היוו שיא חדש, שהחזיק כמעט עשרים שנה. שלוש עשרה המועמדויות היוו אף הן שיא, שנשבר רק 11 שנים מאוחר יותר, על ידי הסרט "הכל אודות חוה". הסרט היה הסרט הצבעוני הראשון שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. זכייתה של האטי מקדניאל בפרס שחקנית המשנה היוותה תקדים נוסף - הזכייה הראשונה של אדם אפרו-אמריקני בפרס אוסקר.
למרות זכייתה של האטי מקדניאל בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, היא לא הייתה רשאית לשבת בזמן הטקס עם שאר השחקנים, ה"לבנים" שהיו מועמדים לפרסים, בגלל חוקי ההפרדה הגזעית שנהגו בשנות הארבעים בארצות הברית.
גם עשרות שנים לאחר צאתו, נחשב הסרט על ידי רבים לאחד הטובים ביותר שנעשו אי פעם. הוא נבחר פעמים רבות ברשימות של "100 הסרטים הגדולים" ודומיהן, ובשנת 1998 בסקר שכזה בקרב חבריו, בחר בו מכון הסרטים האמריקני במקום הרביעי. בשנת 2002 הוא נבחר במקום השני ברשימת "סרטי האהבה הגדולים", ובשנת 2005 נבחר הפסקול של מקס שטיינר במקום השני ברשימת "הפסקולים הגדולים".
ציטוטים מפורסמים, אזכורים ופרודיות.
בסרט מספר משפטים מפורסמים, אשר היו לקלאסיקה וצוטטו במקומות רבים. בשנת 2005, בחר מכון הסרטים האמריקני במשפטו האחרון של קלארק גייבל בסרט, "Frankly, my dear, I don't give a damn" כמשפט הזכור ביותר בתולדות הקולנוע. משפט הסיום של סקרלט, "ככלות הכל, מחר יום חדש", נבחר במקום ה-31, ושבועתה כי "לעולם לא תהיה רעבה יותר" במקום ה-59.
הסרט זכה לאזכורים רבים בסרטים אחרים ובסדרות טלוויזיה, רובם פרודיים. למשל, בסרט "", שונה שמו של ויל סקרלט, מהדמויות הראשיות באגדת רובין הוד, ל"ויל סקרלט או'הרה" - כאזכור לגיבורת "חלף עם הרוח". בפרק אחד של סדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון", נראה שדה המלא ילדים פצועים - כאזכור לסצנת החיילים הפצועים בסרט. בפרק אחר, לאחר שהצעת הנישואים שלו נדחתה, מכריז מנהל בית הספר "הו, בית הספר היסודי ספרינגפילד, עוד תהיה שלי שוב. ככלות הכול, מחר יום לימודים חדש". כאשר מכריז הומר סימפסון על דיאטה בפרק אחד, הוא אומר "אלוהים עדי כי תמיד אהיה רעב עוד". בסרט "חתונת הרפאים", אומר שלד אשר חזר לחיים לאשתו המופתעת "Frankly my dear, I don't give a damn", והשניים מתנשקים בתנוחה המפורסמת של רט וסקרלט מכרזת הסרט המקורית, לצלילי נעימת הנושא של הסרט.
הסרט אף זכה לאזכור במספר משחקי מחשב. במשחק המחשב "אינדיאנה ג'ונס וגורלה של אטלנטיס", אומר ג'ונס לידידתו סופיה "באור הזה, את נראית בדיוק כמו ויוויאן לי", אך היא נותרת אדישה ומשיבה "Frankly Indy, I don't give a damn".
בספר "ראי-נוע" מסדרת "עולם הדיסק", מופק הסרט Blown Away, המהווה פרודיה על "חלף עם הרוח".
בשנת 2018 יצא סרטו של ספייק לי "שחור על לבן", אשר סצנת הפתיחה שלו לקוחה מתוך הסרט "חלף עם הרוח".
בתוכנית הטלוויזיה של קרול ברנט שודרה פרודיה בשם "Went With The Wind" ששינתה את שמות הדמויות במקצת. סקרלט היא סטארלט, רט באטלר הוא רט פאטלר, מלאני היא מלודי ואשלי הוא בראשלי.
הפצות מחודשות ושחזורים.
לאורך השנים, זכה "חלף עם הרוח" להפצות חוזרות רבות. מאחר שיצא לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הופץ הסרט באופן מצומצם בלבד באירופה בשנים שלאחר צאתו. רק לאחר תום המלחמה הוקרן הסרט לראשונה במספר מדינות אירופאיות, כמו נורווגיה, הולנד וצרפת. בשנת 1961, במלאת 100 שנים לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, הופץ הסרט פעם נוספת, וב-1967 הוקרן בגרסה מיוחדת של מסך רחב. בשנת 1976, עם פתיחת רשת HBO, הוקרן הסרט לראשונה בטלוויזיה. מדרוג הסרט נאמד בכ-47% בארצות הברית, ובכך היה לשידור הטלוויזיה הנצפה ביותר באמריקה עד אז.
בשנת 1989, ביצעה חברת האחים וורנר שחזור מלא של הסרט המקורי. באותה שנה הופץ הסרט המחודש בבתי קולנוע, ושחזור זה נפוץ עד היום על גבי קלטות וידאו ו-DVD.
הסרט היה זמין לצפייה בספריית הסרטים של HBO Max, אך ב-9 ביוני 2020 הוסר הסרט בשל מחאות ג'ורג' פלויד, בנוסף למכתב הגלוי מאת התסריטאי האמריקאי ג'ון רידלי שפורסם מוקדם יותר באותו היום בלוס אנג'לס טיימס וקרא לשירותי סטרימינג להסיר את הסרט ממאגר הסרטים שלהם משום "שזהו סרט המאדיר את מדינות הדרום. זהו סרט שמתעלם מזוועות העבדות, וגורם להנצחת כמה מהסטראוטיפים הכואבים ביותר של האנשים השחורים". HBO הודיעו כי הסרט עוד יחזור לשירות הסטרימינג, אם כי הפעם כשיהיה שיח "סביב הקונטקסט ההיסטורי שלו, ועם גינוי לדרך בה הוא מציג את ההיסטוריה".
סדרת המשך.
בשנת 1994, שודרה בארצות הברית סדרת הטלוויזיה "סקרלט", אשר היוותה המשך לעלילת הסרט הסדרה בוססה על ספרה של אלכסנדרה ריפלי באותו שם, אשר היווה בעצמו המשך לספרה של מיטשל. בסדרה, גילם טימותי דלטון את דמותו של רט, וג'ואן וולי את סקרלט. הסדרה התקבלה בתגובות מעורבות בקרב קהל הצופים, ורבים טענו כי היא לא הצליחה להחיות מחדש את הקסם של הסרט.
יוסף גלזמן
יוסף גלזמן (1 בינואר 1908 - 9 באוקטובר 1943) היה מנהיג פרטיזנים ואיש בית"ר. מראשי המחתרת של גטו וילנה בתקופת השואה.
ביוגרפיה.
נולד באליטוס, עיירה בדרום ליטא. בביתו קיבל חינוך דתי לאומי. בילדותו הצטרף לתנועת בית"ר, ובשנת 1938, התמנה בכינוס העולמי של בית"ר לנציב בית"ר (קצין שלטון) בליטא.
תחת שלטון הסובייטים, נאסרה פעילות ציונית, וגלזמן ירד למחתרת, נע תמידית בין וילנה לקובנה. באותה התקופה עסק בניסיונות להקים תאי אצ"ל ובהעלאת חניכיו ארצה במסגרת ההעפלה.
בתקופת הכיבוש הגרמני.
כאשר כבשו הגרמנים את ליטא, פעל גלזמן מחוצה לה. הוא עמד בקשר הדוק עם בית"ר באמצעות חברתו, פולה דייכס, עד שפולניות הלשינו עליה, והיא הוצאה להורג לאחר זמן קצר.
בסתיו 1941 חזר גלזמן לגטו וילנה, ולפעילות בית"רית שם. בינואר 1942 התכנסו בחדרו נציגי התנועות הפוליטיות (ביניהם אבא קובנר מהשומר הצעיר וניסן רזניק מ"הנוער הציוני"). הם החליטו על הקמת ארגון מחתרת: "פ.פ.או" ("ארגון פרטיזנים מאוחד") (FPO). שמו המחתרתי של גלזמן היה "אברהם".
יו"ר היודנראט, יעקב גנס, הציע לו את משרת סגן ראש משטרת הגטו. הוא קיבל אותה, וניצל את המעמד החגיגי לנאום בפני שוטרי הגטו נגד הגרמנים ונגד רדיפת הכבוד של שומרי הסדר בגטו.
פעילותו למען המחתרת לא נראתה לגנס והוא רצה לסלקו מהמשטרה. ביולי 1942 הציע גנס לגלזמן להתמנות לראש מחלקת הדיור בגטו. גלזמן נענה להצעתו וגם בתפקיד זה המשיך בפעילותו למען המחתרת. הוא ארגן קורס למדריכים צבאיים, הקים מחלקת מודיעין ורכש נשק, שאיתו הכשיר את חברי הארגון. בעקבות פעילויות אלה הוא נאסר בנובמבר 1942 על ידי היודנראט ונשלח למחנה עבודה בסורוק טטאר, אך הוחזר כעבור תקופה קצרה בלחץ ראשי המחתרת. ביוני 1943 נאסר שוב על ידי ראש הגטו גנס, ושוחרר בכוח על ידי חברי המחתרת. גנס התחנן בפני ראשי המחתרת שיגיעו להבנות כדי לא לפורר את הנהגת הגטו. סוכם שגלזמן יועבר למחנה ראשה וגנס יהיה אחראי אישית על ביטחונו. בעזרת חברי המחתרת הוא נחלץ מהמחנה ושב בסתר לגטו.
אב"א אחימאיר כתב עליו:
ביולי 1943 יצא גלזמן מגטו וילנה עם 21 מאנשיו ליערות נארוץ' על מנת לעסוק בפעילות פרטיזנית. לאחר שנחלץ מהתקפה של מארב גרמני שחיסלה תשעה מאנשיו, הגיע ליערות נארוץ' ושם נמנה עם מקימי גדוד פרטיזני בשם "נקמה". באוקטובר אותה שנה יצא שוב עם 35 פרטיזנים מנארוץ' לעבר יערות רודניקי, כדי להצטרף שם לחטיבה הפרטיזנית הליטאית, אולם בדרך, ב- 9 באוקטובר 1943 הם הותקפו על ידי הגרמנים וגלזמן וכל אנשיו נהרגו, למעט ניצולה אחת.
דואר ישראל הנפיק בשנת 1983 גליונית זיכרון בנושא השואה והגבורה הנושאת את דיוקנו.