רבים מבני האקומה הם קתולים, אבל מערבים היבטים של קתוליות והדת המסורתית שלהם. עדיין מבצעים רבים מהטקסים העתיקים. בספטמבר האקומה מכבדים את הקדוש המגן שלהם, סן אסטבן. ביום חגו הפואבלו נפתח לציבור לחגיגה. יותר מ-2,000 עולי רגל משתתפים בפסטיבל סן אסטבן. החגיגות מתחילות במיסיון סן אסטבן דל ריי ופסל של סן אסטבן מגולף בעץ אורן נלקח מהמזבח ונישא לכיכר המרכזית כשהאנשים מזמרים, יורים ברובים, ופעמוני המיסיון מצלצלים. התהלוכה ממשיכה מעבר לבית הקברות, במורד הרחובות הצרים, ועד לכיכר. בהגיעו לכיכר מוצב הפסל במקדש המרופד בשמיכות ארוגות והנשמר על ידי שניים מבני האקומה. אחר-כך נמשכת החגיגה במחולות ומשתה. במהלך הפסטיבל מוצבים דוכנים שבהם מוכרים אוכל וכלי חרס מסורתיים.
תזונה.
לפני המפגש עם הספרדים אכלו בני האקומה תירס, שעועית ודלעת. "מוט-טזה-ני" (Mut-tze-nee) היה לחם תירס דק פופולרי. הם גם גידלו תרנגולי הודו, טבק, וחמניות. האקומה צדו אנטילופות, איילים וארנבות. הם ליקטו זרעים, תותים, אגוזים ומאכלים אחרים. אחרי 1700 הופיעו על שולחנם מאכלים חדשים. משקה תירס כחול, פודינג, דייסת תירס, עוגת חיטה, לחם חיטה ופרי הצבר הפכו למצרכי יסוד. לאחר המגע עם הספרדים הם החלו לגדל עיזים, סוסים, כבשים וחמורים.
אצל בני האקומה בימינו יש מאכלים נוספים פופולריים כדוגמת מאפה תפוחים, תבשיל בשר כבש עם צ'ילי ירוק, תירס טרי, ופודינג חיטה עם סוכר חום.
למטרות חקלאות נעשה שימוש בשיטות השקיה כדוגמת סכרים וטרסות. כלי חקלאות עשויים מעץ ומאבן. תירס שנקטף נטחן בידיים ובאמצעות עלי ומכתש.
כלכלה.
שיטות הכלכלה ההיסטוריות של האקומה מתוארות כסוציאליסטיות או כקהילתיות. העבודה הייתה משותפת והתוצרת חולקה באופן שווה. רשתות מסחר היו נרחבות, והתפשטו למרחקים של אלפי קילומטרים ברחבי האזור. בזמנים קבועים בקיץ ובסתיו נערכו ירידי מסחר. היריד הגדול התקיים בטאוס על ידי הקומאנצ'י. סוחרים נוודים היו סוחרים בעבדים, עורות צבאים, עורות ביזונים, בשר מיובש וסוסים. אנשי פואבלו היו סוחרים בתכשיטים מנחושת ומצדפים, נוצות תוכי וטורקיז. החל בשנת 1821 החלו בני האקומה לסחור דרך שביל סנטה פה, ועם הגעתן של מסילות ברזל ב-1880 הפכו בני האקומה תלויים במוצרים מתוצרת אמריקאית. תלות זו גרמה לאמנויות מסורתיות כמו אריגה וקדרות להידרדר.
בימינו מייצרים בני האקומה מגוון רחב של מוצרים לתועלתם הכלכלית. מבחינה חקלאית הם מגדלים אלפלפה, שיבולת-שועל, חיטה, פלפל צ'ילי, תירס, אבטיח, דלעת, ירקות ופירות. הם מגדלים בקר ובבעלותם מאגרים של גז טבעי, ומשאבי אנרגיה גאותרמית ופחם. מכרות אורניום באזור סיפקו עבודה לבני האקומה עד סגירתם בשנות ה-80 של המאה ה-20. לאחר מכן סיפק השבט את מרבית הזדמנויות התעסוקה. עם זאת, שיעורי אבטלה גבוהים מדאיגים את הפואבלו. המורשת של מכרות האורניום הותירה קרינה מזהמת, שגרמה לייבוש בריכות הדגים של השבט, ולבעיות בריאות בקהילה.
תיירות.
התיירות מהווה מקור הכנסה מרכזי עבור השבט. בשנת 2008 פתח פואבלו אקומה בבסיס הר השולחן את מרכז התרבות סקיי סיטי (Sky City Cultural Center) ומוזיאון האק'ו (Haak'u Museum), שהחליפו את המרכז המקורי, שנהרס בשריפה בשנת 2000. מטרת המרכז והמוזיאון היא לקיים ולשמר את תרבות האקומה. במרכז מוצגים סרטים על ההיסטוריה של האקומה, ובית קפה מגיש מאכלים מסורתיים, ההשראה לאדריכלות הייתה מעיצוב הפואבלו ומסורות אדריכליות של הילידים עם פתחי דלתות רחבים באמצע, שבבתים מסורתיים מקלים על הבאת האספקה. רסיסים של נציצים קבועים במסגרות החלונות, הנציצים הם מינרל ששימש לייצר חלונות בפואבלו. המבנה גם חסין אש, בניגוד למבני הפואבלו המסורתיים, והוא צבוע בוורוד בהיר וסגול כדי להשתלב בנוף סביבו. יצירות אמנות מסורתיות של בני האקומה מוצגות במרכז, כולל ארובות מקרמיקה שהוצבו על הגגות. תרבות ואמנות גם מביאים הכנסה לקהילה.
פואבלו אקומה פתוח לקהל הרחב באמצעות סיורים מודרכים ממרץ ועד אוקטובר, אם כי ביוני וביולי יש תקופות שהוא סגור בגלל פעילויות תרבותיות. מומלץ למבקרים להתקשר מראש כדי לוודא האם הפואבלו פתוח או לא. צילומים של הפואבלו וסביבתו מוגבלים. היתרים לסיורים ולצילום נמכרים במרכז תרבות סקיי סיטי. בעוד שהצילום מותר לאחר קבלת היתר, טלפונים ניידים, הקלטות וידאו, ציורים, ורישומים אסורים.
בפואבלו אקומה יש גם בית מלון וקזינו – מלון קזינו סקיי סיטי (Sky City Casino Hotel). המלון והקזינו נטולי אלכוהול ובבעלות מיזם העסקים של האקומה (Acoma Business Enterprise) המפקח על מרבית העסקים של האקומה.
אומנויות.
צורת האומנות הבולטת ביותר היא קדרות. הגברים ייצרו גם אריגים ותכשיטי כסף.
קדרות בני האקומה.
תחילת ייצור כלי החרס בקרב בני האקומה מתוארכת לפני יותר מ-1,000 שנים. חרס מקומי דחוס, שנחפר באתר סמוך, היה חיוני לייצור כדי החרס של האקומה. החרס יובש וחוזק על ידי תוספת של שברי חרס. הכלים היו אז מעוצבים, מצוירים, ונשרפים. העיטורים המסורתיים היו של דגמים גאומטריים, ציפורי הרעם וקשתות, והם אוירו באמצעות קוץ של יוקה. עם השלמת הכד נהג הקדר להכות קלות על דופן הכד, ולהצמידו לאוזנו. אם הכד לא צלצל, הכד היה עתיד להיסדק במהלך השריפה. אם כך קרה, הכלי הושמד ונטחן לרסיסים לשימוש עתידי.
מארן לווין
מארן לווין (באנגלית: Marne Levine), היא אשת עסקים אמריקאית, מנהלת בכירה בחברת אינסטגרם ולפני כן הייתה סגנית נשיא למדיניות ציבורית עולמית של פייסבוק. מארן לווין פועלת להעצמה נשית במספר ארגונים.
ביוגרפיה.
מארן לווין נולדה באוהיו, ארצות הברית למארק וטרי לווין. אביה היה מנתח פלסטי ואמה הייתה חברה בצוות המנהלים של הצלב האדום האמריקאי וכן של פדרציית הקהילה היהודית של קליבלנד.
מארן לווין נשואה ואם לשניים. היא ומשפחתה חיים כיום בוושינגטון.
קריירה מקצועית.
לווין סיימה תואר ראשון במדעי המדינה ובתקשורת באוניברסיטת מיאמי בשנת 1992. ב-2005 סיימה תואר באוניברסיטת הארוורד במסלול למנהל עסקים.
לווין החלה את הקריירה שלה בשנת 1993 במחלקת האוצר בארצות הברית, בממשל הנשיא ביל קלינטון, שם ביצעה מספר תפקידי מנהיגות, ביניהם סגנית עוזר שר הבנקאות והפיננסים עד שנת 2000. בנוסף, עבדה לווין בממשל אובמה, שם שימשה כמנכ"ל המועצה הלאומית בבית הלבן. משנת 2001 ועד 2003 הייתה ראש צוות ללארי סאמרס, נשיא אוניברסיטת הארוורד. בשנים 2006–2008 הייתה ראש ניהול מוצר בחברת "Revolution Money". מ-2009 עד 2010 שימשה כראש המטה של המועצה הכלכלית הלאומית, וכן כעוזרת אישית של הנשיא למדיניות כלכלית. בשנים 2010–2014 לווין עבדה בפייסבוק, שם שימשה כסגנית לנשיא החברה למדיניות ציבורית עולמית .
החל משנת 2014, מארן היא סמנכ"לית תפעול ראשית של חברת אינסטגרם, היא אחראית על הרחבת פעילות החברה באופן גלובלי ומפקחת על הפעילות העסקית של אינסטגרם, כולל שיווק, שיתופיות, פיתוח עסקי, תקשורת, גיוס ומשאבי אנוש.
תרומתה להעצמה נשית.
לווין היא חברה בצוות המנהלים של ארגון "Lean In", ארגון ללא רווח להעצמה נשית שהוקם על ידי שריל סנדברג. בנוסף, היא לוקחת חלק בצוות המנהלים של Chegg וכן עומדת בראש ארגון Women for Women International .
1040-1049 לפנה&quot;ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1049 - 1040 לפני הספירה
מוס-ג'ו
קלרה ברטון
קלריסה "קלרה" הרלו ברטון (באנגלית: Clarissa "Clara" Harlowe Barton; 25 בדצמבר 1821 – 12 באפריל 1912) הייתה אשת חינוך ואחות צבאית אמריקאית. עיקר פרסומה נובע מפעילותה כמייסדת הצלב האדום האמריקאי וכנשיאתו הראשונה.
ברטון נולדה בארצות הברית, ביישוב חקלאי קטן במסצ'וסטס. הייתה רווקה ובמשך כל חייה הקדישה את זמנה למען הזולת. היא כונתה "המלאכית בשדה הקרב של מלחמת האזרחים האמריקנית" בשל הסיוע האישי שהעניקה לחיילים פצועים בשדה הקרב. היא נודעה גם בזכות היותה בין הנשים הראשונות שנשאו משרה בכירה בממשל הפדרלי וכדמות פעילה במאבק למען שוויון זכויות לנשים ולשחורים. לברטון מיוחסת ההצהרה "אני מוכנה לעיתים ללמד בחינם, אך לעולם לא אסכים לבצע עבודה שגברים מבצעים, בשכר נמוך מזה שמשולם להם". אישיותה שימשה השראה לדורות של אחיות, רופאים, עובדים סוציאליים ומורים שאימצו את תפיסותיה הערכיות והקדישו את חייהם כמוה כדי לסייע לאחרים.
ראשית חייה.
קלרה ברטון נולדה בחג המולד, ב-25 בדצמבר 1821, בצפון אוקספורד שבמסצ'וסטס, באזור כפרי שבו התגוררה קהילה קטנה, והייתה הצעירה מבין חמשת ילדיהם של שרה סטון וסטיבן ברטון. אביה היה חבר במיליציה המקומית, פטריוט שהחזיק בתפיסת חיים הומניסטית ובעל עמדה בכנסייה האוניברסלית המקומית. ברטון זכרה את הכנסייה כמקום צנוע עם ספסלים בעלי מושבים צרים וגבוהים, שבו, כך כתבה: "האמונה באה לידי ביטוי ב"אווירת חורף בלתי הולמת". היא אהבה להאזין לזיכרונותיו של אביה כחייל בשדה הקרב במלחמות האינדיאנים, תחת פיקודו של אנתוני ווין המכונה "המשוגע", גיבור מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
כבר בגיל צעיר למדה קרוא וכתוב בעזרתה של אחותה דולי. אחיה סטיבן לימד אותה מתמטיקה ואחיה דייוויד לימד אותה לרכוב על סוסים ללא אוכף. בבגרותה הייתה נוהגת להזכיר תקופה זו במילים הבאות: "כשהייתי ילדה קטנה, יכולתי לרכוב כמו מקסיקני". כאשר מלאו לה 3 שנים החליטו הוריה, למרות גילה הרך, כי הגיעה העת שתלמד בבית הספר המקומי, שבו לימד הקולונל ריצ'רד סטון, איש חינוך ידוע ובעל מוניטין. סטיבן אחיה, שהיה באותה עת בן 18, היה נושא אותה על כתפיו בדרך המושלגת לבית הספר, שהיה במרחק של קילומטר וחצי מביתם.