קרפיס נולד בשם אלבּין פרנסיס קרפּאוויצ'יוס (Albin Francis Karpavičius) לג'ון ואנה קרפוביץ', שהיו מהגרים מליטא. הוא התחיל לבצע מעשי עבריינות כשהיה כבן 10. הוא החל למכור פורנוגרפיה ולהסתובב עם מהמרים, סוחרי סמים, סרסורים ומבריחי אלכוהול (בתקופה שבה ייצור וסחר באלכוהול היו אסורים בארצות הברית). בשנת 1926 נשלח קרפיס ל-10 שנות מאסר בכלא האצ'ינסון במדינת קנזס בשל ניסיון פריצה. הוא ברח משם עם אסיר נוסף, לורנס דה וול, והתחיל במסע פשע שארך שנה. מסע הפשע נקטע לזמן קצר כאשר דה וול נתפס וקרפיס חזר לגור עם הוריו. לאחר שעבר לקנזס סיטי, מיזורי, נתפס קרפיס גונב מכונית ונשלח חזרה לכלא. הוא נכלא בכלא לאנסינג במדינת קנזס, ופגש שם אסיר בשם פרד בארקר שהואשם בפריצה לבנקים. בארקר היה חבר בכנופיה שכונתה "Bloody Barker"  בעיתונים של אותה תקופה. לאחר שחרורו ב-1931 הצטרף קרפיס לפרד בארקר בטולסה, אוקלהומה ויחדיו הם הקימו את כנופיית "בארקר-קרפיס".
קריירת פשע.
כנופיית "קרפיס-בארקר" הייתה אחת מכנופיות הפשע הקטלניות ביותר במאה ה-20. הם לא היססו להרוג כל מי שעמד בדרכם, אפילו עוברי אורח תמימים. הם שדדו מספר בנקים ומשלוחי דואר, ועד מהרה פנו לעסוק בחטיפה תמורת כופר. בשנת 1933 חטפו את ויליאם האם, מיליונר ממינסוטה. בזכות הכופר שלו הרוויחו 100,000 דולר (סכום השווה ל-1.8 מיליון דולר בערך במחירי 2017). זמן קצר לאחר מכן, הם חטפו את אדוארד ברמר ג'וניור, בנקאי ממינסוטה ושחררו אותו תמורת כופר בסך 200,000 דולר. את הכנופיה ניהל קרפיס, שהיה לו זיכרון צילומי ותואר כ"החכם" על ידי בארקר.
מרדף ותפיסה על ידי ה-FBI.
בשנת 1924 מונה ג'יי אדגר הובר לעמוד בראש "לשכת החקירות" (Bureau of Investigations), גוף שעסק באכיפת החוק ברמה הפדרלית (ולא ברמת המדינות השונות של ארצות הברית). למרות ההצלחות של הארגון, היו לסוכנות בעיות רבות. בימים ההם, כאשר היישום של המדע והטכנולוגיה למלחמה בפשע עדיין היה בחיתוליו, הסוכנות הייתה תלויה בציבור לצורך השגת מידע מודיעיני. בשנת 1935 עברה "לשכת החקירות" ארגון מחדש וקיבלה את השם "לשכת החקירות הפדרלית" –FBI. הובר המשיך לעמוד בראש הארגון. בשנת 1936 זומן הובר לשימוע בסנאט האמריקאי. הסנטור קנת מק'קלאר מטנסי נזף בהובר על תפקוד ה- FBI. באותו רגע נשבע הובר שיתפוס את קרפיס אישית.
הובר לא נאלץ להמתין זמן רב. במאי 1936, איתר ה-FBI את קרפיס בניו אורלינס. הובר טס לשם כדי להיות אחראי למעצר. הוא הצטרף לצוות הפשיטה שארב לפושעים ליד דירתם ברחוב קנאל. למחרת, זמן קצר אחרי השעה חמש, עזבו קרפיס ושניים אחרים את הדירה ונכנסו למכונית מסוג פלימות'. לאחר שתפסו את קרפיס הורה הובר להביא לו אזיקים כדי לכבול את קרפיס, אך אף אחד מסוכניו לא הביא אזיקים, לכן קשרו את ידיו של קרפיס בעזרת עניבה של אחד הסוכנים. יש כמה גרסאות של סיפור המעצר. הגרסה של קרפיס, שנכתבה בספר זיכרונותיו, הייתה שרק אחרי שכל הסוכנים הזוטרים יותר הגיעו תפסו אותו. לפי הגרסה הרשמית של ה-FBI, הובר תפס את קרפיס במכוניתו לפני שקרפיס הצליח להגיע לרובה שנמצא במושב האחורי. אך למעשה במכונית הפלימות' לא היה כלל מושב אחורי. לכידתו של קרפיס הזניקה את המוניטין של הובר ושמו היה שם נרדף לאכיפת החוק.
מאסרו.
קרפיס היה כלוא באלקטרז מאוגוסט 1936 עד אפריל 1962 (למעט חצי שנה במהלך 1958, אז שהה בכלא אחר). למרות כל פשעיו של קרפיס הוא לא נחשב אסיר בעייתי וריצה את עונשו בשקט. עם זאת, הוא גם לא נחשב אסיר לדוגמה. הקצין הראשי של אלקטרז תיאר אותו כמטרד קל, משום שקרפיס היה לטענתו מתלונן לעיתים קרובות על התנאים בבית הכלא ומתקוטט עם אסירים אחרים כל הזמן. קרפיס היה ידוע כאסיר בעל תפקידים חשובים רבים בתעשיות אלקטרז ובמטבח. הוא נודע גם כאסיר שקיבל את גזר הדין הארוך ביותר בכלא אלקטרז, אך למרות זאת הוא מעולם לא ניסה לברוח מהכלא. בשנת 1962, בזמן שכלא אלקטרז נמצא בשלבי סגירה, הועבר קרפיס לכלא של מדינת וושינגטון באי מקניל.
חייו המאוחרים ומותו.
קרפיס שוחרר על תנאי בשנת 1969 וגורש לקנדה. הוא התקשה להשיג דרכון קנדי כי טביעות אצבעותיו הוסרו בשנת 1934 בידי ג'וזף מורן, רופא שפעל בעולם התחתון. הוא התיישב במונטריאול.
הוא כתב את ספר זיכרונותיו הראשון ב-1971. ספר זיכרונות נוסף שכתב יצא לאור ב-1980. הוא הפגין חוש הומור במהלך סבב הפרסום הראשון של ספרו "אויב הציבור מספר אחת" ברחבי קנדה, ונראה יותר כמו רואה חשבון מאשר כמו גנגסטר. בשנת 1973 היגר לספרד.
בשנת 1979 נמצא קרפיס מת. גלולות שינה שנמצאו בגופו הביאו תחילה לקביעה שקרפיס התאבד, אולם מאוחר יותר שונתה קביעה זו ומותו הוגדר כמוות מסיבות טבעיות.
רוברט ליבסי, שסייע לקרפיס לכתוב את ספרו ב-1979, טען כי קרפיס לא היה טיפוס שעלול להתאבד. ליבסי אמר כי קרפיס היה שורד, לאחר שריצה 33 שנות מאסר. ליבסי טען עוד שננסי, חברתו האחרונה של קרפיס, לימדה אותו להשתמש בסמים ובאלכוהול, והוא התאהב בה, אך התוצאות היו קטלניות. מעולם לא בוצעה נתיחה שלאחר המוות. יום לאחר מכן נקבר קרפיס בספרד. בתעודות הפטירה המקורית שנכתבה בספרדית, ותורגמה לאנגלית, נקבע שקרפיס מת מהתקף לב. גלולות השינה היו שייכות כנראה לחברתו ננסי, שעזבה שבוע לפני מותו. העובדה שבקבוק הגלולות נותר כמעט מלא חיזקה את ההערכה שלא הייתה זאת התאבדות.
שמורת הטבע נחל התנינים
שמורת הטבע נחל תנינים היא שמורת טבע הכוללת את נחל תנינים, אחד מנחלי האיתן האחרונים בארץ ישראל. השמורה משמרת את נופי הנחל בקטע שבו זורמים מי המעיינות השופעים של עין תמסח וכוללת גם צמחייה, בעלי חיים ונופים היסטוריים. השמורה משתרעת על 470 דונם לאורך שני הקילומטרים של הנחל הסמוכים לשפכו.
היסטוריה.
בתקופות פרה-היסטוריות (לפני כ-60 אלף שנה ובתקופות מאוחרות יותר) חיו בני אדם ממינים שונים במערת כבארה שבכרמל, ממזרח לעינות תמסח. חלק ממזונם הגיע משפע בעלי החיים שבביצות כבארה, בהם דגים, חזירי בר, צבי מים והיפופוטמים.
מסוף התקופה הצלבנית עד המחצית הראשונה של המאה ה-19 היה האזור עזוב, והאגם מן התקופה הרומית הפך לביצת הכבארה הגדולה שהייתה בשטח השמורה. בשנת 1922 נרכשו אדמות כבארה בכספי הברון רוטשילד ובאותה שנה החלו לייבש את השטח כדי להכשירו לעיבוד חקלאי. על אדמות כבארה קמו היישובים מעגן מיכאל ובית חנניה.
בשמורה חיים בעלי-חיים בנחל ומחוץ לו בשטח השמורה. התנינים אמנם נכחדו מנחל תנינים ואינם קיימים שם עוד, לאחר שהתנין האחרון שנראה בנחל תנינים ניצוד בשנת 1912, אך שפע המים הנקיים וזמינותם לאורך כל עונות השנה מקיימים מגוון רב של בעלי חיים בשמורה, וזאת על אף המליחות הגבוהה יחסית של המים. בין בעלי החיים החיים בשמורה: צבים רכים, צבי ביצה, סרטנים, דו-חיים שונים (צפרדעים, קרפדות ואילניות), סוגי דגים שונים (שפמנונים, אמנונים ועוד). במי הנחל חי גם נחש מים משובץ. מחוץ לנחל, בסבכי האשל והקנה ובסביבות בריכות הדגים, נחבא חתול ביצות. בחורשת האקליפטוס שמצפון לסכר הרומי מקננים לא פחות מ-5 מיני עופות מקבוצת האנפות: לבנית קטנה, אנפת לילה, אנפית סוף, אנפה ארגמנית ואנפית הבקר. בסבך הקנים והאשל מקננות קניות. הפרפור העקוד והשלדג לבן-החזה חופרים קנים בגדות הזקופות של הנחל. פרפר בולט בשטח הוא דנאית סדום. הוא ניכר בכנפיו הכתומות ובשוליהם השחורים והמנוקדים בלבן. דנאית סדום נמשכת לצמחי החנק שבגדות הנחל.
צומח.
בשטח השמורה שאינו חלק מהנחל, ברכסי הכורכר, הצמחייה שונה מזו שבנחל. שיחי לענה חד-זרעית ורותם המדבר, המאפיינים רכסי כורכר לאורך החוף, קיימים, ואיתם אשחר ארץ ישראלי וקורנית מקורקפת. בולט במיוחד העושר במיני גאופיטים, בהם חצב מצוי, נרקיס אפיל, עירית גדולה, סתוונית היורה, כרכום גיירדו, כלנית מצויה, אירוס ארץ ישראלי, כדן קטן פרחים, בן חצב סתווני ועוד. בחולות חוף הים צומחים חבצלת החוף, חבלבל החוף, אספסת הים, דופרק חופי, מדחול דוקרני, לוטוס מכסיף ועוד.
מסלולים בשמורה.
בשמורה קיימים מספר מסלולים המאפשרים סיור עמוק לעבר האתרים ההיסטוריים בשמורה.
המסלול הראשון נקרא מסלול הסכר. הוא מתחיל בהליכה קצרה ליד מרפסת תצפית המאפשרת צפייה על הנחל בשמורה, ולאחר מכן הליכה לצד נחל תנינים אל הסכר. לבסוף קיימת תצפית מהסכר בשמורה על טחנות הקמח שהיו בעבר בשמורה ושוחזרו.
המסלול השני נקרא מסלול הנחל. הוא מתחיל אחרי מסלול הסכר ומוביל משם אל עבר הים ובחזרה.
המסלול השלישי נקרא מסלול אמת המים. זהו מסלול לצעידה לאורך הנחל אל עבר הים, המאפשר לראות את הגשר שנבנה בתקופה העות'אמנית לכבוד ביקורו של הקיסר הגרמני בארץ.
בנחל עובר גם שביל רמות מנשה.
בית שמידט (ירושלים)
בית שמידט הוא מוזיאון של יהדות איטליה שהוקם בין השנים 1880–1920 בירושלים. המוזיאון נפתח כדי לשמר את המורשת היהודית של איטליה. המוזיאון הוקם בבניין ששימש בעבר בית ספר קתולי, ותוכנן על ידי של האדריכל הטמפלרי תיאדור זנדל. במגרש יש בניינים נוספים ששימשו בעבר בית חולים ואכסניה לצליינים. בניינים אלה משמשים כיום את קצין העיר של ירושלים ואת בית הכנסת האיטלקי "קונילאו ויניטו". בית המוזיאון נקרא בית שמידט על שם האב הקתולי שמידט שהיה בלשן מומחה לשפות שמיות ופעיל מאוד בבית הספר.
ההיסטוריה של המקום.