צמח שאבאד זכה להיכנס לאחד מספרי הילדים המפורסמים ביותר בשעתם, "לימפופו", מאת סופר הילדים הרוסי הנודע קורניי צ'וקובסקי (תרגם: נתן אלתרמן; צייר וחרט: יהושע קוברסקי; הוצאת עם עובד, תל אביב; תש"ג, 1943). בזכרונותיו סיפר צ'וקובסקי, כי התכוון להנציח את הרופא היהודי המפורסם מווילנה, בדמותו של "דוקטור אויזמר", הרופא המיטיב מציל החיות (בעקבות "דוקטור דוליטל" מאת יו לופטינג). הוא טיפל בילדים יהודים ונוצרים ללא הבדל והיה מוערך מאוד בווילנה שם הקימו לזכרו ב-2007, אנדרטה בצורה פסל בו הוא משוחח עם ילדה.
משפחתו.
בשנת 1897 התחתן צמח שאבאד בווילנה עם שיפרה גרודזנסקי, איתה חי עד סוף ימיו. שיפרה נרצחה בידי הנאצים בגטו וילנה בשנת 1943. מנישואין אלו נולדו שלושה ילדים:
תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית
תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית (בהולנדית: Koninklijk Concertgebouworkest) היא התזמורת הסימפונית הנודעת של הולנד, ולה מוניטין בינלאומי. היא קרויה על שם הקונצרטחבאו ("בניין קונצרטים" בהולנדית) באמסטרדם, שם היא מופיעה. שמה המלא כולל את התואר "המלכותית", שהעניקה לה המלכה ביאטריקס בשנת 1989.
הקונצרטחבאו נפתח ב-11 באפריל 1888, והתזמורת נוסדה זמן מה לאחר מכן. הקונצרט הראשון שלה בקונצרטחבאו התקיים ב-3 באפריל 1888, בניצוחו של וילם קס, מנצחה הראשי בשבע שנותיה הראשונות.
בשנת 1895 התמנה וילם מנגלברך למנצח הראשי, והוא נשאר בתפקיד זה למשך חמישים שנה, תקופת כהונה ייחודית באורכה לכל מנהל מוזיקלי שהוא. מקובל לראותו כמי שהביא את התזמורת לרמת חשיבות בינלאומית. משנת 1945 עד 1959 היה מנצחה הראשי של התזמורת אדוארד ון ביינום. אחרי מותו הפתאומי החליפו אותו ברנרד הייטינק ואויגן יוכום, והייטינק היה למנצח ראשי יחיד עד 1988.
ריקרדו שאיי היה המנצח הראשי של התזמורת משנת 1988 עד 2004 והלא-הולנדי הראשון במשרה זו. בשנת 2004 החליף אותו המנצח הלטבי מאריס יאנסונס.
המנצח האיטלקי דניאלה גאטי החליף את יאנסונס (שהודיע על פרישתו מהתזמורת בחודש מרץ 2015) כמנהל המוזיקלי של התזמורת, וכיהן בתפקיד מ-2016. באוגוסט 2018 פוטר גאטי מתפקיד המנהל המוזיקלי של התזמורת בעקבות טענות על התנהגות לא הולמת שהועלו על ידי מספר נשים החברות בתזמורת. הטענות הועלו בעקבות פרסום תחקיר של ה"וושינגטון פוסט" בו נטען שגאטי ומנהלים מוזיקליים בכירים נוספים הטרידו מינית במשך שנים נשים שעבדו איתם.
בספטמבר 2020 ניצח המנצח הפיני קלאוס מקלה לראשונה על התזמורת. ביוני 2022 הודיעה התזמורת על מינויו של מקלה כשותף אמנותי בין השנים 2022–2027, ולאחר מכן כמנצח הראשי הבא שלה, החל מעונת 2027 - 2028, עם חוזה ראשוני של 5 שנים.
תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית היא ייחודית בקרב תזמורות בעלות ותק ואיכות כזו היא העובדה שתזמורת הקונצרטחבאו המלכותית העסיקה כמה מנהלים מוזיקליים בשנות קיומה, גורם נוסף ביצירת אופייה המיוחד של התזמורת. קבוצת כלי הקשת "הקטיפתית" שלה, הצליל ה"זהוב" של כלי הנשיפה ממתכת והגוון היוצא מן הכלל של כלי הנשיפה מעץ, המתואר לפעמים כ"הולנדי טיפוסי", כל אלה יחד מקנים לתזמורת מקום בצמרת התזמורות בעולם. בנוסף, קרוב לאלף ההקלטות שהתזמורת זוקפת לזכותה תורמות למוניטין שלה.
הפרעת גוף דיסמורפית
הפרעת גוף דיסמורפית (בעבר כונתה גם הפרעת גוף דיסמורפופובית) או הפרעה בדימוי הגוף (באנגלית: Body dysmorphic disorder, BDD) היא הפרעה מקטגוריות ההפרעות הטורדניות כפייתיות והקשורות אליה, שהסובלים ממנה מוטרדים בצורה מופרזת ממאפיינים בהופעתם החיצונית שהם תופסים כפגמים, דבר הגורם להם מצוקה עזה או פוגע בתפקודם בתחומי חיים שונים, כמו תעסוקה או חיי חברה. בחלק מהמקרים הפגם הוא מינורי, פגם קטן שאחרים אינם מייחסים לו חשיבות, ובמקרים אחרים הפגם אינו קיים ורק האדם הסובל מההפרעה רואה אותו. אנשים עם הפרעת גוף דיסמורפית חושבים שהפגם לכאורה פוגע בצורה ניכרת בהופעתם החיצונית, וחלקם תופסים עצמם כמעוותים או מחרידים עד שהם נמנעים מקשר עם אנשים, מחשש שילעגו להם או ישפילו אותם. בניגוד לתפיסה העצמית שלהם, בפועל מראם החיצוני הוא נורמלי או אף אטרקטיבי.
דווקא מראה אטרקטיבי לעיתים הוא זה שגורם להפרעה לפרוץ מכיוון שאנשים אטרקטיביים מקבלים יותר מחמאות על המראה והם מרגישים שבוחנים אותם בדקדוק, מה שגורם עם השנים למתן תשומת לב גבוהה יותר למראה חיצוני.
רוב רובם של מטופלים אלו תרים אחר התערבות קוסמטית ואף מצליחים להשיגה אף על פי שהפרעה זו מוגדרת כהתווית נגד לביצוע פרוצדורות קוסמטיות. שביעות הרצון שלהם מהתערבויות אלו היא בדרך כלל נמוכה, ולעיתים קרובות מובילה לעוד ועוד התערבויות. היות ש-BDD בעיקרה היא בעיה בדימוי הגוף ולא בגוף עצמו, הניתוחים אינם באמת משפרים את מצב המטופלים ואף מחמירים אותו אצל כ-95% מהמטופלים הלוקים בהפרעה.
אבחנה.
לפי מדריך האבחנות הפסיכיאטרי DSM-5,הקריטריונים להפרעת גוף דיסמורפית כוללים:
שכיחות ואפידמיולוגיה.
הפרעת גוף דיסמורפית קיימת אצל מעל 2.4% מהאוכלוסייה,
ולפי מחקר גרמני, רבים נוספים אינם עונים על כל הקריטריונים אך סובלים מחלק מהמרכיבים. במחקר שנערך במסגרת אשפוז פסיכיאטרי, הפרעת גוף דיסמורפית נמצאה אצל 13% מהמאושפזים. במחקר על הקשר בין BDD להפרעה טורדנית-כפייתית, תשעה מתוך 62 איש עם הפרעה טורדנית-כפייתית (14.5%) סבלו גם מהפרעת גוף דיסמורפית.
במקרים רבים יש אבחון-חסר של הפרעת גוף דיסמורפית. למשל, במחקר בו 17 אנשים עם הפרעת גוף דיסמורפית נפגשו עם אנשי מקצוע, הבחינו בתסמינים רק אצל חמישה מהם, ואיש לא קיבל את האבחנה. אבחון החסר נובע ככל הנראה מכך שההפרעה נכנסה לגרסה האחרונה של ה-DSM, כך שקלינאים לא מכירים מספיק את ההפרעה. סיבה שנייה לתת-האבחון היא השכיחות של דיכאון וחרדה חברתית עם BDD, כך שלעיתים הן מאובחנות והמקור אינו מאותר. הסיבה השלישית היא שאנשים רבים עם הפרעת גוף דיסמורפית לא מודעים לכך שהם סובלים מהפרעה זו ורואים את בעייתם כפיזית בלבד, כך שהם פונים למנתחים פלסטיים ולא למומחים לבריאות הנפש. גם אם הם פונים, רבים מהם מסתירים את התסמינים, כיוון שהם חוששים שיראו אותם כיהירים או שטחיים.
במחקר שנערך לאחרונה בנורווגיה נמצא כי רוב המנתחים הפלסטיים היו מודעים להפרעה גוף דיסמורפית. כשני שלישים מהרופאים דיווחו כי נפגשו עם 2–5 מטופלים כאלו בשנה האחרונה (מתאימים לשכיחות של כ-2% מהאוכלוסייה הכללית), מספר הנמוך משמעותית מהמצופה על פי השכיחות של ההפרעה. רוב המנתחים הפלסטיים נותנים דעתם לבעיות דימוי הגוף אצל מטופליהם במהלך הייעוץ, משתפים פעולה עם פסיכולוגים או פסיכיאטרים כאשר הם פוגשים מטופל עם BDD, וכ־70% מהם מסרבים לנתח מטופל עם BDD. ממצאים אלו דומים לממצאים ממחקרים דומים שנערכו בארצות הברית בקרב כירורגים פלסטיים ודרמטולוגים. רוב הכירורגים הפלסטיים מודעים ל-BDD והאפשרות לקיומה נלקחת בחשבון בבואם להחליט האם לנתח או לא. מאידך, תת-האבחון של ההפרעה וחוסר ההבנה שהיא מהווה התווית נגד לביצוע פרוצדורות קוסמטיות דורש התייחסות מיוחדת וחינוך של הגורמים המטפלים באשר לחשיבות האבחנה והגישה המולטידיציפלינרית הנדרשת עם מטופלים מסוג אלו.
יש לשים לב כי לא כל אדם שעשה הרבה ניתוחים פלסטיים או מעוניין לעשות, לוקה בהפרעה זו.
אמנם אחוז לא נמוך מהאנשים הללו סובלים מההפרעה אך מנגד גם קיים אחוז גבוה שתר אחר שלמות חיצונית גבוהה יותר מזו שקיבל מהטבע וזאת מתוך צורך ריאליסטי, שפוי, מציאותי ומפוקח.
לעיתים מנתחים פלסטיים נמנעים לשתף פעולה עם מטופל שמעוניין בניתוח ושכבר עבר מספר ניתוחים לפני שניגש אליהם ועושים זאת מתוך הנחה שברור הדבר שמדובר בהפרעת גוף דיסמורפית.
זוהי טעות ופגיעה בחופש האדם להניח כך מבלי לבדוק זאת מכיוון שסיכוי גבוה שהאדם איננו סובל מההפרעה כלל, ויש לבדוק זאת יחד עם גורם מבריאות הנפש.
מהלך ההפרעה.
ההפרעה מתחילה לרוב בגיל הנעורים, כשהמראה החיצוני הופך להיות משמעותי עבור האדם. חלק מהאנשים החיים עם הפרעה זו מנסים לעבור ניתוחים שונים לטיפול בבעיה, אך לא תמיד זה מביא להטבה במצב שכן הציפיות של המטופל מהניתוח עלולות להיות בלתי מציאותיות ולכן לעיתים קרובות הניתוח גורם דווקא להחמרה נוספת בתסמינים. פעמים רבות הגורם הראשון שיראה את האדם עם הפרעה זו יהיה רופא משפחה, או רופא מומחה אחר שאינו פסיכיאטר. האדם ידווח על כך שהוא מוטרד מפגם במראה החיצוני (פנים, אברי מין, וקמטים, צלקות ועוד). האדם עם ההפרעה פונה שוב ושוב לעזרה כדי לקבל אישורים לניתוח או ניתוחים פלסטיים כדי לפתור את הבעיה.
התמונה הקלינית.
התמונה הקלינית בהפרעה זו היא קשה. מה שמאפיין הפרעה זו הוא שאותו פגם שהמטופל רואה בגופו הוא פגם שממלא חלק גדול מאוד מהוויתו וממחשבותיו וגורם לו לתחושה שהוא פגום ודחוי בשל הפגם הזה. כמו כן האדם יבטא ציפיות לא פרופורציונליות מהניתוח הפלסטי, שלדעתו יביא למהפך בחייו וישפר אותם מהקצה לקצה. כיוון שהציפיות אינן פרופורציונליות, לעיתים קרובות הן אינן מתממשות והמטופל שוקע במצב נפשי גרוע עוד יותר.