משלהי שנות התשעים נטש סלייטר את הסרטים ההוליוודים בשעה שהקריירה שלו איבדה גובה, ועבר לככב בסרטי טלוויזיה ובסרטים דלי תקציב, בהם "עד החתונה זה יעבור", "המועמדת", "הפריצה ללאס-וגאס", "בשם הכסף" ו"צ'רצ'יל: השנים בהוליווד", בו גילם את וינסטון צ'רצ'יל. הוא ניסה לחזור בסרט הוליוודי גדול, בסרט הפעולה "לחישות מלחמה" מ-2002, לצד ניקולאס קייג', סרט בתקציב של 115 מיליון דולר, אולם הביקורות ברובן קטלו את הסרט, והסרט היה לכישלון קופתי מהדהד.
הוא החל לככב בתיאטרון הווסט אנד הלונדוני בראשית העשור בהצגה "קן הקוקייה", בה גילם את התפקיד שעשה ג'ק ניקולסון בסרט הקולנוע וב"ציפור הנעורים המתוקה", מאת טנסי ויליאמס. כמו כן גילם ב-2005 את טום ב"ביבר הזכוכית", מחזה נוסף מאת טנסי ויליאמס, הפעם על במות ברודוויי, וגם כיכב בסרט המבוסס על משחק מחשב "לבד בחשיכה" שכשל בקופות וספג ביקורות קשות. בשנת 2006 הוא היה קריין של סרט תיעודי על ג'יימס דרזנוק (חייל אמריקאי שערק לקוריאה הצפונית). בהמשך כיכב סלייטר במספר סדרות טלוויזיה, אשר ברובן ירדו מהמסך לאחר תקופה קצרה ובהן "האויב הכי גרוע של עצמי" (2008). מאז שנת 2015 מככב סלייטר בסדרה המצליחה "מר רובוט" ברשת USA, בה הוא מגלם את ההאקר המכונה "מר רובוט". בינואר 2016 זכה סלייטר לראשונה בפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסדרה, אשר חודשה לעונה שנייה.
ב-2016 שיחק בסרט הדרמה "קינג קוברה" שם גילם את סטפן, לצד ג'יימס פרנקו, גארט קלייטון, מולי רינגוולד, ואלישה סילברסטון, וקיגן אלן. בשנת 2017 השתתף בדרמה הפוליטית הארגנטינאית "הפסגה" לצד השחקן ריקרדו דרין.
חייו הפרטיים.
בין השנים 2000–2006 היה סלייטר נשוי לעיתונאית רייאן האדון, ויש להם שני ילדים. הזוג התגרש ב-21 בנובמבר 2006.
סלייטר ניהל אורח חיים פרוע למדי ונעצר בעברו ארבע פעמים. החמורה מבין ההאשמות הייתה באוגוסט 1997: סלייטר (תחת השפעת סמים ואלכוהול) תקף בנשק חם שלושה אנשים, שאחד מהם גם נפגע, ואחר כך תקף את חברתו ושוטר שנקרא למקום. הוא נידון לשלושה חודשי מאסר, ושוחרר כעבור 59 יום, לאחר ניכוי שליש על התנהגות טובה. ב-1989 הוא התרסק לתוך תא טלפון עם מכוניתו, ונעצר לאחר מרדף שבמהלכו תקף שוטר. ב-1994 נעצר בשדה התעופה "קנדי" לאחר שעלה עם אקדח למטוס.
שושלת בגרטיוני
שושלת בַּגרַטִיוֹנִי (בגאורגית: ბაგრატიონთა დინასტია, מילולית: בַּגרַטִיוֹנתַה דִינַסטִיָה או בקיצור בגרטיוני, בגאורגית: ბაგრატიონი) הייתה שושלת מלוכה ששלטה בגאורגיה בתקופה שנמשכה מימי הביניים ועד לתחילת המאה ה-19. בין שושלות המלוכה הנוצריות הקדומות ביותר בעולם. לעיתים עבר שמה של השושלת הלניזציה, והם נקראים "הבגרטידים הגאורגים" או "בַּגרַטוֹנִים".
חלק מהחוקרים מסכימים על כך שמוצאם משותף לשושלת בַּגרַטוּנִי הארמנית . הרשומות הגאורגיות מציינות את תחילת כרונולגיית שושלת בגרטיוני במאה ה-6, ומתארת אותה כשושלת המלוכה המוקדמת ביותר. יחד עם זאת, חוקרים מערביים בני זמננו גורסים כי נסיך משושלת בַּגרַטוּנִי הארמנית נישא לבת משושלת צ'וסרויד שליטי נסיכות איבריה בסוף המאה השמינית. בשנת 888 החזיר נסיך נסיכות איבריה, אַדַארנַאסֶה , את המלוכה לגאורגיה. השליטים הגאורגיים השונים אוחדו לממלכה הגאורגית, שהתקיימה בין המאות ה-11 עד ה-13. בתקופה זו, במיוחד בתקופת שלטונם של דוד הבנאי (1089–1125) ונינתו תמר המלכה (1184–1213), חנכו את תור הזהב בגאורגיה .
לאחר התפוררות ממלכת גאורגיה בסוף המאה ה-15, ענפים של משפחת בגרטיוני שלטו בשלוש הממלכות המתפצלות: ממלכת כארתלי, ממלכת קאחתי וממלכת אימרתי. שלטון זה נמשך עד לסיפוח הממלכות על ידי האימפריה הרוסית בתחילת המאה ה-19. אף על פי שחוזה גאורגייבסק משנת 1783 הבטיח לבגרטיונים את הריבונות על גאורגיה ואת נוכחותם המתמשכת על הכס הגאורגי, הפר הצאר הרוסי את ההסכם מדינת החסות והשליטה הרוסית הייתה לסיפוח בפועל. אחרי הסיפוח, הצטרפה השושלת לאצולה הבכירה של האימפריה הרוסית עד למהפכת פברואר ב-1917. כינון המשטר הסובייטי בגאורגיה, בשנת 1921, הכריחה רבים מחברי המשפחה להשלים עם הפגיעה במעמדם ואובדן רכושם בגאורגיה. חברי משפחה אחרים היגרו למערב אירופה. חלק מהם שבו למולדתם לאחר הכרזת העצמאות של גאורגיה בשנת 1991.
מוצא.
שמות השושלת בתחילת דרכה היו בַּגרַטוֹנִיאַנִי (ბაგრატონიანი), בַּגרַטוּנִיאַנִי (ბაგრატუნიანი) ובַּגרַטוֹבַאנִי (ბაგრატოვანი) והשתנה לאחר מכן לבַּגרַטִיוֹנִי. שמות אלה, כמו גם בַּגרַטוּנִי הארמני והשם המודרני בגרטיד, משמעותם "הילד של בַּגרַט" או "בית בַּגרַט" או "הבית שהוקם על יד בַּגרַט".
על פי האמור ברשומות הגאורגיות, בחיבורו של סומבאט דוויתיס-דזה - "ההיסטוריה של הבגרטידים". עליה חזר מאוחר יותר וחושטי (1696-1757), טענה השושלת כי היא נצר למלך ממלכת ישראל, דוד והגיע מאזור ארץ ישראל בסביבות 530. על פי המסורת זו היו שבעה אחים, פליטים מבית דוד. שלושה מהם התיישבו בארמניה ויתר הארבעה הגיעו לכארתלי (ידועה גם בשם איבריה). שם הם נישאו בנישואי תערובת עם בית המלוכה המקומי וקיבלו חלק מהאדמות בירושה. אחד מארבעת האחים, גואראם שנפטר בשנת 532, הקים את שושלת בגרטיוני שנקראה על שם בנו בגרט. יורשו גואראם מונה כנסיך השליט של נסיכות איבריה (מדינת חסות של הביזנטים), שהעניקו לו בשנת 575 את התואר הביזנטי "קורופלאטס" שהייתה בתקופת יוסטיניאנוס אחת התארים הבכירים בחצר הביזנטית, השמור בדרך כלל לחברי המשפחה האימפריאלית. תדירות הענקת התואר לחברי השושלות הגאורגיות והארמניות הדגישו את חשיבותן בפוליטיקה של אותם ימים. כך, על פי מסורת זו, החלה שושלתה הבגרטידים, ששלטו עד לשנת 1801.
האמור ברשומות הגאורגיות ווחושטי הייתה הדעה הרווחת בקרב החוקרים עד לתחילת המאה העשרים. אולם החוקרים החלו להתייחס בספקנות לטענה למוצא יהודי ובמיוחד לעניין המוצא משושלת המלוכה התנ"כית של בית דוד. ההיסטוריון סיריל טומאנוב שחקר את הנושא, הסיק כי הבגרטידים הגאורגים הם ענף של הבגרטידים הארמנים שהסתעף בידי אַדַארנַאסֶה , שאביו ואסאק, היה בנו של אשוט השלישי , הנסיך השליט של ארמניה בין השנים 732 עד 748. אַדַארנַאסֶה חצה בשנת 775 לכארתלי בניסיון מרד כושל כנגד השלטון הערבי. בנו של אַדַארנַאסֶה, אשוֹט , הגיע לנסיכות כארתלי בשנת 813 וייסד את בית המלוכה האחרון של גאורגיה. ומכאן נובע כי האגדה על מוצא השושלת הוא מבית דוד, הייתה התפתחות מאוחרת יותר של טענות מוקדמות של השושלת הארמנית על מוצא מבית דודו, כפי שנמסרו על ידי ההיסטוריון והכרוניקן הארמני משה מחורן. ברגע שהבגרטידים הגאורגים נטמעו בסביבתם החדשה והניח את היסוד לכוח המלכותי, המיתוס על מוצאם התנ"כי עזר ללגיטימיות שלהם כשליטים והמיתוס הפך לנדבך אידאולוגי מרכזי לשלטון הבגרטיונים רב השנים.
אף על פי שההיסטוריה של הבגרטיונים כדור אחר דור, החלה רק מסוף המאה ה-8, טען ההיסטוריון סיריל טומאנוב כי ייתכן וניתן להתחקות אחרי הענף הגאורגי של הבגרטידים כבר במאה השנייה. הוזכר כי שלטו בנסיכות אודזרחה, שנמצאת כיום באזור דרום-גאורגיה. הענף האוזדרחי, המוכר ברשומות הגאורגיות בשם "בִּיוורִיטִיאַנִים", המשיכו את שלטונם עד למאה החמישית. יחד עם זאת הם אינם יכולים להיחשב כאבותיהם הקדמונים של הבגרטידים שהחלו את המלוכה הגאורגית.
על פי ההיסטוריון הגאורגי ניקולוז בֵּרדזֵנִישווִילִי , מוצאה של השושלת המפוארת של הבגרטיונים במחוז היסטורי עתיק של גאורגיה סְפֵּרִי. באמצעות מדיניות גמישה ומרחיקת ראות הצליחו הבגרטיונים להשיג השפעה רבה בין המאות השישית עד השמינית. אחד מענפי המשפחה עבר לארמניה והשני לאיבריה, ושניהם הצליחו להביא את עצמם לעמדה דומיננטית מבין שאר שליטי עבר הקווקז.
היסטוריה.
שושלת בגרטיוני המוקדמת.
משפחת בגרטיוני צמחה באופן בולט בתקופת שבה המונרכיה הגאורגית (ממלכת איבריה) הובסה בידי האימפריה הסאסאנית במאה השישית. שושלות הנסיכים המקומיים המובילות היו מותשות מהתקפות הערבים. צמיחת שושלת חדשה התאפשרה עקב שני דברים. הכחדת שושלת גוּרַאמִיאַנִי והכחדה כמעט מלאה של שושלת צ'וסרויד - שתי שושלות גאורגיות מוקדמות, עמם נטמעו הבגרטידים באופן נרחב בנישואי תערובת . העניין השני שאפשר את צמיחתה של שושלת חדשה הוא שקיעת בית עבאס במלחמות פנימיות משלהן והמאבק שלהם באימפריה הביזנטית. אף על פי שהשלטון הערבי אפשר להם להניח את כף רגלם בבירתם העתיקה אל-תפליס ומזרח כארתלי, הצליחו הבגרטידים להחיל את שליטתם בהצלחה בתחילה בקלארג'תי וסאמצחה והרחיבו את שלטונם, תחת חסות ביזנטית, דרומה לתוך צפון מערב ארמניה. הם להקים את נסיכות על אזור נרחב המוכר בימינו בשם טאו-קלארג'תי. בשנת 813, השושלת החדשה השיגה, בהנהגת אשוט הראשון , את התואר אריסתווי של איבריה (כארתלי). הקיסר הביזנטי צירף גם תואר ביזנטי - "קואורופלאטס" .
למרות הפחת רוח חיים מחודשת של המונרכיה הגאורגית, אדמות גאורגיה נותרו מחולקות בין ממלכות יריבות. הבירה טביליסי נותרה בידי הערבים. בניו של אשוט הראשון ונכדיו ייסדו שלושה ענפים נפרדים - ענף כארתלי, ענף טאו וענף קלארג'תי , שלעיתים התעמתו אחת מול השנייה ועם השליטים השכנים. ענף כארתלי גבר על הענפים האחרים; בשנת 888, אַדַארנַאסֶה הראשון , הוא שחזר את המלוכה הגאורגית, שלא הייתה פעילה משנת 580. הצאצא שלו, בגרט השלישי איחד את הנסיכויות בגאורגיה לכדי ממלכת גאורגיה. הוא חיזק את נחלותיו בטאו-קלארג'תי ובממלכת אבחזיה, כפועל יוצא מפעולות אביו דוד השלישי - דיפלומטיה וכיבושים נמרצים.
תור הזהב.