הפופולריות של ציוריו נותרה כמורשתו המתמשכת. רבות מיצירותיו השיגו מחירים משמעותיים בעת מכירתם גם בתקופה האחרונה. הייתה לו קריירה ארוכה והוא הפיק מעל 90 ציורים. עם זאת, יש מידע על כמות גדולה של ציורם נוספים שמוחזקים בידיים פרטיות ועדיין לא פורסם. הוא נשאר נאמן לסגנון הציור המקורי שלו למרות המהפכה שהתחוללה סביבו בסגנונות הציור האימפרסיוניסטיים. אולי הא דבק בסגנון הציור שלו, ומסיבות כלכליות - הוא הכיר את הביקוש בשוק שלו, וצייר נושאים בסגנון שידע שיהיה מבוקש, לכן היה צייר אמיד.
ב-15 השנים האחרונות לחייו חילק לי את זמנו בין ביתו בברודגייט, היאכטה שלו ודרום אפריקה, שם היו בבעלותו כמה חוות.
לי פרש ב־1 בדצמבר 1871 ונפטר ונקבר בסמוך לוולינגטון בדרום אפריקה ב־5 ביוני 1879.
רק שלושה פורטרטים מצולמים של פרידריק ריצ'רד לי שרדו, וניתן למצוא אותם בגלריית הפורטרטים הלאומית (לונדון).
ויליאם אדמס ריצ'רדסון
ויליאם אדמס ריצ'רדסון (באנגלית: William Adams Richardson; 2 בנובמבר 1821 - 19 באוקטובר 1896) היה מזכיר האוצר ה-29 של ארצות הברית ולאחר מכן שופט ונשיא בית המשפט לעתירות.
ראשית חייו.
ויליאם אדמס ריצ'רדסון נולד בטינגסבורו, מסצ'וסטס. אביו היה דניאל ריצ'רדסון, עורך דין ומנהל סניף הדואר המקומי. אמו הייתה מרי אדמס מצ'למספורד, מסצ'וסטס. ריצ'רדסון היה צאצא של אזקיאל ריצ'רדסון שהשתקע במפרץ מסצ'וסטס ב-1630. אמו נפטרה ב-1825 ושנה לאחר מכן הייתה אחותו לאמו המאמצת.
הוא למד באקדמיית פינקרטון שבדרי, ניו המפשייר ובאקדמיית לורנס שבגורטון, מסצ'וסטס. ב-1843 הוא סיים לימודי תואר ראשון וב-1846 תואר שני, שניהם באוניברסיטת הרווארד, ותואר במשפטים בבית הספר הרווארד למשפטים. ביולי 1846 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מסצ'וסטס. באותה שנה הוא החל לעסוק בעריכת דין בלוול, מסצ'וסטס. הוא נכנס לשותפות במשרד עורכי הדין של אחיו הגדול דניאל סמואל שניהל משרד עורכי דין גדול בלוול. כשותף זוטר במשרד הוא נחשב לעורך דין שיטתי וקפדני. הוא שירת במיליציה, בתחילה כפרקליט בדרגת מייג'ור ובהמשך כשלישו הצבאי של מושל מסצ'וסטס ג'ורג' בריגס בדרגת לוטננט קולונל. בשנים 1847–1854 הוא שימש כשופט שלום במחוז מידלסקס שבמסצ'וסטס. בשנים 1852–1853 הוא שימש כנשיא בנק בוומסיט (כיום פרבר של לוול). בשנים 1853–1854 הוא היה נשיא מועצת העיר של לוול. ב-1855 הוא מונה לבצע הגהה על ספר החוקים של מסצ'וסטס וכתוצאה מכך הוא נבחר על ידי בית המחוקקים של המדינה לערוך את נספחי ההשלמה השנתיים של ספר החוקים, פעילות בה הוא המשיך לעסוק במשך 22 שנה. בשנים 1856–1858 הוא כיהן כשופט בית המשפט לענייני ירושה של מחוז מידלסקס. לאחר מכן ועד 1872 הוא היה שופט בית המשפט לענייני ירושה ופשיטות רגל של המחוז. בין השנים 1863–1875 הוא שימש כחבר הוועדה המפקחת של אוניברסיטת הרווארד.
קריירה בממשל הפדרלי.
בשנים 1869–1872 שימש ריצ'רדסון כעוזר מזכיר האוצר של ארצות הברית. ב-1870 הוא שימש כתובע הכללי בפועל. בשנים 1873–1874 הוא כיהן כמזכיר האוצר בממשלו של הנשיא יוליסס סימפסון גרנט.
מזכיר האוצר.
בתקופת כהונתו של ריצ'רדסון כמזכיר האוצר התחולל המשבר הפיננסי של 1873 שסחף את האומה וגרם לשפל כלכלי שנמשך חמש שנים. המשבר פרץ כתוצאה מכך שבכלכלה שלאחר מלחמת האזרחים חלו שינויים כה מהירים עד שהבנקים המסחריים החלו לחשוש ולדרוש את החזר ההלוואות שהם העניקו. כתוצאה מכך כמות הכסף הצטמצמה באופן דרסטי. תגובתו השנויה במחלוקת של ריצ'רדסון הייתה הנפקת רזרבות של 26 מיליון דולר בשטרות כסף כאמצעי אינפלציוני לסייע בהקלה על המשבר. התנהל ויכוח האם לריצ'רדסון הייתה הסמכות לנקוט בצעד כזה, ובכל אופן, הקונגרס העביר חוק שאוסר על פעולה כזאת. השפעתו העקיפה של המשבר התמשכה במשך שלושים השנים הבאות והיא הייתה הבסיס להקמתו של הפדרל ריזרב ב-1913.
ריצ'רדסון הבטיח שסכום של 15 מיליון דולר שארצות הברית קיבלה כפיצוי במסגרת "תביעות אלבמה" (סדרה של תביעות שניהלה ארצות הברית נגד הממלכה המאוחדת בקשר לסיועה של זו האחרונה לספינות של הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים) יושקע באיגרות חוב באירופה ובכך מנע את העברתם של מאגרי זהב אל מעבר לים באמצעות ספינות.
על כהונתו של ריצ'רדסון כמזכיר האוצר העיבה "שערוריית סנבורן" , שבה היו מעורבים ספסרות ומשוא פנים בגביית חובות מס. הופעל לחץ לפיטוריו של ריצ'רדסון. הוא הגיש את התפטרותו לנשיא גרנט שקיבל אותה. כמחווה על שירותו מינה אותו הנשיא כשופט בבית המשפט לעתירות .
קריירה שיפוטית.
ב-1 ביוני 1874 מינה הנשיא גרנט את ריצ'רדסון כשופט בבית המשפט לעתירות, במקומו של השופט סמואל מיליגן שנפטר. ב-2 ביוני אותה שנה אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי ובאותו יום הוא נכנס לתפקידו. כהונתו בבית המשפט הסתיימה ב-20 בינואר 1885 בעקבות מינויו כנשיא בית המשפט.
ב-15 בינואר 1885 מינה הנשיא צ'סטר ארתור את ריצ'רדסון כנשיא בית המשפט לעתירות במקומו של צ'ארלס דרייק שהתפטר. ב-20 בינואר אישר הסנאט את המינוי ובאותו יום הוא החל לכהן בתפקיד. בתפקיד זה כיהן ריצ'רדסון עד למותו.
במקביל לתפקידו השיפוטי שימש ריצ'רדסון כעורך נספחי ההשלמה של ספר החוקים של ארצות הברית בשנים 1874–1891, וכן כפרופסור בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ויליאם אדמס ריצ'רדסון נפטר בוושינגטון די. סי. ב-19 באוקטובר 1896 ונטמן בבית הקברות אוק היל שבבירה.
יחסי יפן–סנגל
יחסי יפן–סנגל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רפובליקת סנגל.
סקירה כללית.
יפן ורפובליקת סנגל מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים שבין יפן לסנגל כוננו ב-4 באוקטובר 1960, יום הכרתה של יפן עצמאותה של סנגל.
אלישע מפאנו
אלישע (אלסנדרו) מפאנו (באיטלקית: Alessandro Da Fano. 20 בפברואר 1847 – 15 באפריל 1935) היה רב איטלקי, שכיהן כרב בקהילות היהודיות באודינה, אורבינו, רג'יו אמיליה וקורפו וכרבה הראשי של מילאנו למשך כ-48 שנה.
תולדות חייו.
נולד בפירנצה לאביו רבי ירמיה ב-20 בפברואר 1847. למד מפי רבה של פירנצה, רבי דוד יעקב מרוני, ונשא את בתו אדל חולדה. בשנת 1869 נסמך לתואר "משכיל נבון", וחמש שנים מאוחר יותר לתואר "החכם השלם", מפי חותנו הרב מרוני, הרב מרדכי מורטרה והרב יוסף לוי. בהמשך זכה לתואר "מורנו הרב" מאת הרבנים מרוני, לוי ויצחק רפאל טדסקי. בשנת 1879 נבחר לרבה של אודינה, וכשנה לאחר מכן עבר לכהן כרב באורבינו. בין השנים 1881 ל-1888 כיהן כרבה של רג'יו אמיליה. כרבה של קורפו (שהייתה אז תחת שלטון רפובליקת ונציה) החל לכהן בשנת 1888. כשפרצה עלילת הדם בקורפו ב-1891, דרש מהבישוף המקומי שיעצור את המהומות ברחובות שכמעט הגיעו לכדי פוגרום. במהלך המהומות יידו לעברו אבנים דרך חלונות ביתו, ולזכר הצלתו ולזכר הצלתו הונהגה בקהילת קורפו קריאת מזמור קל"ה ומזמור קל"ו בעת פתיחת ההיכל בתפילת מנחה של השבת המקדימה את חג הפסחא. בקורפו כיהן עד 1892, אז נבחר לכהן כרבה של מילאנו (במקום הרב מצליח משה אריאני). בשנתו הראשונה בעיר חנך את בית הכנסת המרכזי בדרך della Guastalla. הוא היה המורה לעברית של הארכיבישוף המקומי אקילה ראטי, לימים האפיפיור פיוס האחד עשר. השניים שמרו על קשר גם לאחר עלות האחרון על כס האפיפיורות, והוא אף הבטיח למורו שכל עוד הוא נושא בתפקיד, לא יאונה כל רע ליהודי איטליה.
התכתב בהלכה עם חכמי דורו, בהם רבי אליהו בכור חזן מאלכסנדריה והרב יצחק רפאל אשכנזי מאנקונה.
בשנת 1885 חיבר תפילת הודיה על עצירת מגפת כולרה קשה שהכתה באיטליה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה חיבר "תפלה על הצלת מערכות איטליא ועל ישועתה", ובה גם תפילה לשלומו של המלך ויטוריו אמנואלה השלישי.
נפטר במילאנו ב-15 באפריל 1935.
יעקב נחמיאס
יעקב "יענקל'ה" נחמיאס (16 בפברואר 1922–2006) היה קצין צה"ל, ששירת במגוון תפקידים באגף המודיעין ובמוסד, בהם מפקד יחידה 560 ומפקד יחידת חצב. לאחר שחרורו שירת כקצין מודיעין במשטרת ישראל.
ביוגרפיה.
נחמיאס נולד בנס ציונה וגדל בראשון לציון, הוא למד בבית הספר חביב ובלרנקה שבקפריסין. הוא התנדב לארגון ההגנה. במלחמת העצמאות שירת כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה א' בגדוד 52 של חטיבת גבעתי. באפריל 1948 פיקד על סבלי חומרי הנפץ במתקפה על מפקדת חסן סלאמה. בהמשך המלחמה השתתף בקרבות על משלטי חוליקאת. לאחר המלחמה שימש מפקד גוש יואב וגוש מגן.
ב-1955 עבר לאגף המודיעין, הוא שירת ביחידה 504 כמפעיל סוכנים בגזרות ירדן ומצרים, פיקד על בסיס קת"ם דרום, השתתף במבצע חיסולו של מוסטפא חאפז והיה מפעילו של וולפגנג לוץ.
בשנות השישים הושאל מאגף המודיעין למוסד, בו שירת ביחידת "קיסריה" ושהה מחוץ לישראל.
לאחר סיום משימותיו במוסד חזר לשירות באמ"ן, הוא עסק ופיתח את תחום חקירת השבויים, פיתח את תחום הלוחמה הפסיכולוגית והקים את יחידה 560 לפעילות בנושאים אלו. בזכות מיסוד תחום חקירת השבויים בצבא כונו חוקרי השבויים "הילדים של יענקל'ה". בתקופתו כמפקד היחידה צורפו חוקרי שבויים מטעם היחידה ליחידות החוד של הצבא, הוקם מתקן "עדן", מתקן ייעודי לחקירות, ומוסדה הכשרתם של טייסי חיל האוויר להתמודדות עם חקירות בשבי. בשנים 1970–1974 פיקד על יחידת חצב בתחום המודיעין הגלוי. במהלך מלחמת יום הכיפורים הקימה היחידה בפיקודו בסיס קדמי בשדה התעופה פאיד ממערב לתעלת סואץ.