רבי אברהם בן יצחק בֶּדֶרְשִׂי (לעיתים: אברהם פרופיאט; ~ד'תתק"ץ, 1230 - ~ה'ס', 1300) היה רב ומדקדק עברי, משורר ופייטן מחכמי יהדות פרובנס במאה ה-13.
קורות חיים.
מגיל צעיר התגורר בפרפיניאן והיה תלמידו של רבי יוסף האזובי. עמד בקשר מכתבים עם יהודי ברצלונה ועם המקובל רבי טודרוס בן יוסף אבולעפיה.
רבים משיריו קובצו בידי בנו, רבי ידעיה הפניני.
מלביה&quot;ד
הבועה התל אביבית
טודרוס אבולעפיה
טיפוגרף
אבא מארי בן אליגדור
מיס סההרה
מיס סההרה (באנגלית: Miss saHHara) היא דוגמנית, מלכת יופי, זמרת-יוצרת ופעילת זכויות אדם ולהט"ב בריטית-ניגרית. היא ידועה בשל ייצוגה את ניגריה בתחרויות יופי בינלאומיות כדי למשוך תשומת לב לסוגיות של להט"בים באפריקה. בשנת 2011, היא הייתה לאישה הטרנסג'נדרית הניגרית הראשונה שיצאה מהארון ודיברה על חווייתה כטרנסג'נדרית בעיתונות הבינלאומית, במהלך תחרות מיס אינטרנשיונל קווין - תחרות היופי לטרנסג'נדריות בפאטאיה, תאילנד. ב-19 ביולי 2014, היא הוכתרה בתחרות סופר סיריינה העולמית (Super Sireyna Worldwide) במנילה, הפיליפינים. אחרי הניצחון בתחרות, היא השתמשה בנראות הבינלאומית כדי לייסד קרן עולמית למען נראות טרנסג'נדרית בשם TransValid. היא גם מבקרת קשה של חוקי המאסל לאנשים להט"ביים בניגריה.
בתור דוגמנית, הופיעה על המסלול בשבועות אופנה וכן על שערי מגזינים בינלאומיים.
ביוגרפיה.
גיל ההתבגרות – התמודדות עם הזהות המגדרית.
בילדותה, היא אף פעם לא הרגישה מתואמת לדעות השמרניות והדתיות בניגריה. היא לא הייתה מודעת לקיום הדיספוריה המיגדרית, והרצון המתמיד שלה להציג את עצמה כאישה כאשר החברה הכירה בה כזכר גרם לה לתחושות קשות, כאילו משהו מהותי מעוות בה.
היא פנתה לדת בתקווה למצוא מרפא, אך בניגוד למטרות ההמרה שייעדו לה, היא התפללה לאלוהים שיהפוך אותה לאישה כשתגדל. היא ניסתה להתאבד פעמיים, כי לא יכלה לשאת את הכמרים והאנשים סביבה שכל הזמן אמרו לה שהיא חריגה בשל מאפייניה הנשיים. היא גם נעצרה ונכלאה בשל הופעתה הנשית. היא מספרת שניסיונות ההתאבדות חיזקו אותה בהחלטתה לעזוב את ניגריה ולמצוא מקום סובלני יותר, או לחלופין - להצליח בניסיון ההתאבדות הבא.
היא כתבה במאמר ב-Gay Star News, לכבוד יום הזיכרון הטרנסג'נדרי ב-2013 על התמודדותה עם הסביבה הלא-מקבלת ועל חוסר ההבנה של זהויות מגדריות שגרמו לה לבלבול ולתחושת אי שייכות:
כשיכלה, עברה מיס סההרה ללונדון, למצוא שם מקלט מהרדיפה של המשטרה הניגרית.
לונדון.
היא עזבה את ניגריה ב-2004 לטובת לונדון, שם התחילה טיפולי מעבר מגדרי בעזרת רופאים, והדימוי העצמי שלה השתפר בהתאם. היא החלה לעבוד בתור זמרת ב"קיטש קברה" של מאדאם ג'וג'ו בסוהו, בווסט אנד של לונדון. היא הופיעה שם במשך 10 שנים, עד נובמבר 2014, כאשר המקום נסגר.
היא כתבה מספר שירים והפיקה אותם בשיתוף עם סקוט הוזט בתחילת קריירת המוזיקה שלה.
דוגמנות.
היא הופיעה על המסלול במספר רב של תצוגות אופנה בלונדון ובמקומות אחרים. היא דגמנה עבור על זיאד גאנם בשבוע האופנה של לונדון במשך ארבע עונות.
היא גם הייתה מעורבת באופנה אלטרנטיבית במשך כחמש שנים, ואף הציגה קולקציית קוטור בעיצובה.
שמות.
מיס סההרה מסרבת לפרסם את השמות שנולדה עמם. היא מסבירה כי ל"דד-ניימינג" (השימוש המכוון בשמות קודמים של אנשים טרנסג'נדרים) ומיסג'נדרינג (שימוש בכוונה או מתוך חוסר אכפתיות בפנייה מגדרית לא נכונה) יש השלכות שליליות כמו עידוד שנאה, אפליה וטרנספוביה. היא גם מספרת שהשם שמופיע בפייסבוק שלה, "איריס סההרה הנסון" אינו שמה החוקי, אלא פסבדונים שהמציאה כדי למנוע מבלוגרים מלפרסם את שמה המקורי, מתוך חשש לאלימות בעקבות האיומים הרבים שהיא מקבלת על חייה באינטרנט.
סכסוכים עם בלוגרים וקוראים.
למיס סההרה יש קונפליקטים מתמידים באינטרנט עם בלוגרים ניגרים, אשר לעיתים קרובות מפרסמים עליה פוסטים טרנספוביים ועושים לה מיסג'נדרינג, והיא בתורה מקפידה לענות לפוסטים מסוג זה בדף הפייסבוק שלה, מתוך רצון להתנגד לטרנספוביה ולהעלות למודעות נושאים המזיקים לאנשים טרנסג'נדרים.
גם הרטוריקה האנטי-דתית שלה לא מחבבת אותה על הקהל הניגרי.
לדבריה, כל הדתות הן דכאניות וארכאיות. מבקריה טוענים שעליה להתמקד בפעילות שלה למען זכויות טרנסג'נדריות ולשתוק לגבי סוגיות שנויות במחלוקת כמו דת. אך היא ממשיכה לפרסם את דעותיה ואת תסכולה מכך שאפריקאים מסרבים להטיל ספק באמונתם, אותה היא מכנה "שריד קולוניאלי".
תחרויות יופי.
היא הייתה מתחרה בתחרות מיס עולם האלטרנטיבי של אנדרו לוגן, זמן קצר אחר הגיעה ללונדון, וייצגה את ניגריה. היא הגיעה למקום שני.
ב-2011, היא השתתפה בתחרות מיס אינטרנשיונל קווין בתאילנד ושוב ייצגה את ניגריה. זה היה במהלך התחרות שהיא יצאה לעולם התקשורת כטרנסג'נדרית ניגרית גאה, והצהירה על כוונתה להמשיך להילחם עבור קבלה ושוויון לקהילת הלהט"ב באפריקה.
בשנת 2014 זכתה בתואר הבינלאומי הראשון שלה בתחרות סופר סיריינה העולמית בפיליפינים. גם בתחרות היוקרתית הזו היא ייצגה את מולדתה ניגריה, כדי לעורר מודעות ליחס השלילי המשפטי והחברתי כלפי הקהילה באפריקה.
אקטיביזם.
ב-2014, מיס סההרה התחילה פרויקט מודעות גלובלית למען הקהילה הטרנסג'נדרית שנקראת TransValid. הארגון השיק עם קמפיין בליווי ההאשטאגים "#IAmValid" ו-"#YouAreValid", שבו בו אנשים טרנסג'נדרים ובעלי ברית פרסמו קטעי וידאו של עצמם מכריזים על תמיכתם בקהילה. מטרת הארגון היא "להתמודד עם תפיסות מוטעות, פחד, ושנאה של טרנסג'נדרים ברחבי העולם" ולחנך לגבי סוגיות שעומדות בפני אנשים טרנסג'נדרים.
באוגוסט 2015, מיס סההרה הפיקה סרט קצר עבור TransValid בשם "המחיר הקטלני של טרנספוביה בברזיל", אשר מתאר את המצוקה והסכנה של החיים בברזיל כאישה טרנסג'נדרית.
במרץ 2016, לכבוד יום הנראות הטרנסג'נדרית הבינלאומי, היא חברה עם אלייקה בארוס, מיס טרנס יוניברס 2015 ומלכות יופי טרנסג'נדריות אחרות, לקמפיין מודעות למען הקהילה הטרנסג'נדרית תחת הכותרת "אני טרנסית ויש לי את הזכות לחיות".
התפצלות הנצרות מתוך היהדות
אקטוס טרגיקוס
קילשון
רי&quot;ב 140
מבצע קילשון
ליל הקילשונים
פרנסס אונדיבלה
קינגס קולג', קיימברידג'
חיים הררי (מחנך)
חיים הררי (שניאור זלמן בלומברג) (13 ביולי 1883 - 13 בנובמבר 1940) היה מחנך עברי, מורה, סופר ופובליציסט, חבר באספת הנבחרים השנייה, שחקן ובמאי חובב, מראשוני אגודת "חובבי הבמה העברית", ממייסדי העיר תל אביב.
ילדות ונעורים.
נולד ב-13 ביולי 1883 בדוינסק (דינבורג) שבלטביה למרים ויונה דב בלומברג. אביו היה מראשוני אגודת חובבי ציון ואגודת בני משה. בגיל צעיר התכונן לנסוע לארץ ישראל, למד מדעים כלליים ושפות אירופיות מפי מורים פרטיים. כשהיה נער כתב לעיתון "המליץ", ונהג לחתום בשם "בן בג בג". כתב מאמר על תנועת חיבת ציון וחתם עליו בשם "שניאור זלמן - בן עשר שנים". העורך סירב לפרסם את המאמר, בנימוק לפיו "לנער צעיר לימים לא נאה להיות מטיף לעם".
בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
בשנת 1896, בגיל 13, עלה לארץ ישראל בגפו כדי ללמוד חקלאות בבית הספר מקוה ישראל, שם למד חמש שנים. היה פעיל בחוג לדרמה, השתתף בהצגות התלמידים בצרפתית והיה הראשון אשר העלה על הבמה בעברית את מחזהו של מולייר "רופא בעל כורחו", בתרגומם של דוד ילין והאגרונום א.י. איינהורן.
בתום לימודיו אסר השלטון העות'מאני ליישב את תלמידים בארץ ולפיכך החליט לעזוב את החקלאות ולהקדיש את חייו לחינוך והוראה. לשם השלמת לימודיו בחינוך נסע לשווייץ ללמוד באוניברסיטת ז'נבה. הוא למד מדעי הפדגוגיה, פסיכולוגיה, ספרות ואמנות התיאטרון. במשך שנות לימודיו עסק עם חבריו, ד"ר חיים ויצמן וצבי אברסון, בהפצת הרעיון הציוני בקרב יהודי שווייץ. למטרה זו ייסדו החברים את אגודת הסטודנטים "השחר". כמו כן פרסם מאמרים רבים בעיתונים הצרפתים על ארץ ישראל וסבלות היהודים ברוסיה.
פעילות ציבורית.
בשנת 1906 חזר לארץ ישראל והתקבל לעבודה כמורה לספרות עברית וכללית בגימנסיה הרצליה. במוסד זה לימד 34 שנים עד מותו בשנת 1940. בין תלמידיו היו משה שרת, דב הוז ואליהו גולומב.
בשנת 1913 יצא להשתלמות באוניברסיטת פריז ("הסורבון"), אך עקב מלחמת העולם הראשונה המשיך את לימודיו בז'נבה וב-1919 קיבל את התואר ד"ר לספרות.
ב-1909 נמנו חיים ויהודית הררי עם 66 המשפחות שייסדו את העיר תל אביב. הם הגרילו מגרש ברחוב יהודה הלוי, אולם עקב רצונם לגור בקרבת הגימנסיה הפעילו לחץ על ועד אחוזת בית על מנת שיתנו להם את המגרש ברחוב אחד העם 10, ולבסוף קיבלו מגרש זה.
סופר ופובליציסט.
כתב מאמרים רבים שפורסמו בעיתונים העבריים בארץ-ישראל, "האור", "הצבי", "דואר היום" ו"הארץ". מאמרו הראשון בעיתון בארץ-ישראל פורסם בעיתון "הצבי" של אליעזר בן-יהודה. במאמר זה קרא לצעירים בארץ-ישראל לשנס מתניים לבניין הארץ:
היה עורך כתב העת "מולדת", מן הסופרים הקבועים בעיתון הפדגוגי "החינוך" ובתקופה מסוימת שימש גם כעורכו. ערך סדרת ספרים לחגי ישראל בשם "מועדים". אחרי מותו הוציאה לאור יהודית הררי כרכים ובהם כתביו.
ממייסדי אגודת חבר הלאומים בארץ-ישראל, היה חבר באספת הנבחרים השנייה וכיהן כציר בקונגרס הציוני העולמי בז'נבה בשנת 1930. היה חבר בוועד אגודת הסופרים ונשיא לשכת "ברקאי" מס' 17 של הבונים החופשיים.
בתיאטרון.