למשפט לרה חשיבות רבה משום שהוא מאפשר במקרים רבים לחשב את קוהומולוגיית צ'ך של מרחב טופולוגי באופן מפורש.
פרדוקס יום הולדת
יולב
ריחוק הנזק
ריחוק הנזק הוא מונח משפטי המהווה מבחן תנאי מצטבר לקיומו של קשר סיבתי משפטי ולקבלת פיצוי כספי בגין נזק. מטרתו לצמצם את אחריות המזיק ולפטור אותו מתשלום פיצוי בגין נזקים מסוימים, הנחשבים "רחוקים מדי" מאירוע התרחשות הנזק.
הצגת הנושא.
סוגיית ריחוק הנזק במסגרת פקודת הנזיקין.
ס׳ 64 לפקודת הנזיקין [נוסח חדש], תשכ"ח-1968 (להלן: "פקודת הנזיקין") קובע כי תובע יהא זכאי לפיצוי רק אם אשמתו של הנתבע גרמה סיבתית לנזק. לשם כך, יש להוכיח קשר סיבתי עובדתי וקשר סיבתי משפטי. הדיון בסוגיית ריחוק הנזק ממוקם במסגרת שאלת הקשר הסיבתי המשפטי, כפי שנקבע ב-ס׳ 76 לפקודת הנזיקין.
לצורך הדיון בשאלת ריחוק הנזק, יש תחילה להבחין בין נזק ראשוני לנזק שניוני. הצורך בהבחנה עולה, בין השאר, באירועים נזיקיים המורכבים ממספר התרחשויות עובדתיות. לדוגמה, מקרה בו ראובן צועד ברחוב ומועד עקב ליקוי בדרך, שנגרם בגין התרשלות העירייה. בעקבות הנפילה, נשמט מידיו אגרטל יקר ערך שהיה שייך לחברו - שמעון. עקב הצורך בפיצוי שמעון על אובדן האגרטל, שוקע ראובן בחובות רבים, מאבד את ביתו, שהיה ממושכן, אשתו עוזבת אותו, וילדיו נאלצים להפסיק לימודיהם באוניברסיטה, מה שמוביל לפגיעה בעתידם המקצועי. השימוש במבחן ריחוק הנזק נעשה בשלב שלאחר קביעת אחריותה של העירייה בגין רשלנותה ונועד להתמודד עם השאלה - על אילו נזקים מבין הנזקים שנגרמו לראובן תחוב העירייה בפיצויים.
כללי ריחוק הנזק עוסקים בקשר הסיבתי המשפטי בין אשם הנתבע, לנזקים שניוניים שהתפתחו עובדתית מן הנזק הראשוני.
ההבחנה בין שאלת ריחוק הנזק לשאלת הקשר הסיבתי המשפטי.
יש להבחין בין הקשר הסיבתי המשפטי, הבוחן את הקשר בין האשם לבין הנזק הראשוני שנגרם, ומהווה תנאי להטלת אחריות על הנתבע בגין אותו נזק, לבין סוגיית ריחוק הנזק, שבוחנת על אילו נזקים יחוב הנתבע מתוך כלל הנזקים שנגרמו עובדתית כתוצאה מאשמו. בעוד שהקשר הסיבתי דורש קיום קשר מדעי-פיזי-אנליטי בין המעשה לבין הנזק, דורש מבחן ריחוק הנזק קרבה טבעית ולוגית בין השניים ומגדיר נזק רחוק מדי כנזק שאינו בר-פיצוי.
המונחים של קשר סיבתי וריחוק נזק, משמשים בפסיקה בערבוביה, אף על פי שנדונים בסעיפים נפרדים בפקודת הנזיקין, ס׳ 64 ו-ס׳ 76 בהתאמה. ההבדל בין השניים הוא כי הקשר הסיבתי בין האשם לנזק הוא תנאי להטלת אחריות בגין אותו נזק, וקרבת הנזק, היא תנאי לפיצוי כספי בגינו.
פרופסור ישראל גלעד מאבחן את היחס בין הקשר הסיבתי לריחוק הנזק בכך שכללי הקשר הסיבתי משתרעים על התחום שמן האשם עד לנזק הראשוני שנבע ממנו, בעוד שכללי ריחוק הנזק חובקים את התחום המשתרע מגרימת הנזק ואילך. משום שקרבת הנזק היא תנאי לפיצוי כספי בגין הנזק, היא מהווה תנאי מצטבר לקיום קשר סיבתי. ההבחנה היא בין עצם קיומה של אחריות בגין תהליך גרימה נתון (קשר סיבתי) לבין תחום הנזקים המכוסים על ידי אותה אחריות (מידת ריחוק הנזק).
התפיסה כולה לגבי ריחוק הנזק היא כזו, המניחה שאחריות המזיק הוכחה, ונותר כעת רק לקבוע על אילו מן הנזקים תוטל אחריות. אם הנזק שנתבע פיצויו הוא נזק שניוני, שהתרחב מהנזק הראשוני, השאלה שתכריע האם תוטל אחריות היא שאלת ריחוק נזק. ריחוק הנזק מבקש לבדוק לאיזה טווח משתרעת האחריות מבחינת היקפו של הנזק שנגרם לניזוק ובמילים אחרות, בגין אילו מנזקיו יזכה הניזוק לפיצוי כספי מהמזיק.
מטרתו של מבחן ריחוק הנזק.
לשם קבלת פיצוי בגין הנזקים השניוניים, הכרחי להוכיח את קרבתם לאירוע הנזק. זאת אנו למדים מ-ס׳ 76(1) לפקודת הנזיקין, הקובע שפיצוי יינתן "רק בשל אותו נזק שעלול לבוא באורח טבעי במהלכם הרגיל של הדברים ושבא במישרין מעוולת הנתבע".
למעשה, נועד מבחן ריחוק הנזק לצמצם את אחריות המזיק ולשחרר אותו מתשלום פיצוי לתובע-הניזוק בגין נזקים מסוימים, גם אם אלה מהווים חוליה בשרשרת האירועים שמתחילה באירוע המזיק. המבחן מהווה מעין "מסננת", שנועדה לנפות את הנזקים שהם כה רחוקים, עד שראוי לפטור את הנתבע מחובת פיצוי בגינם.
הבחנה בין נזק קרוב לנזק מרוחק.
פרשנותו שלס׳ 76(1) נדונה בבית המשפט בעת שעלתה שאלת המבחן שאומץ לשם הבחנה בין הנזקים הקרובים ובני הפיצוי, לבין הנזקים הרחוקים, בגינם לא ייפסק פיצוי. שתי האלטרנטיבות הם מבחן הישירות ומבחן הצפיות, שהתפתחו במשפט האנגלי-המקובל (להלן).
התפתחות סוגיית ריחוק הנזק במשפט המקובל.
מבחן הישירות.
פסק-דין Polemis, שניתן באנגליה ב-1921 קבע את מבחן הישירות, שקנה לו מהלכים והיווה את ההלכה המקובלת במשפט האנגלי במשך שנים רבות.
עובדות המקרה: אונייה עגנה בנמל לצורך פריקת מטען. בשעת הפריקה, הפיל אחד העובדים קרש לבטן האונייה. כתוצאה מכך, נוצר ניצוץ, שהצית אדי דלק שנפלטו מפחים שאוחסנו באונייה. ההצתה הביאה לפיצוץ והאונייה נשרפה כליל.
ההכרעה: בית הלורדים קבע שעצם הפלת הקרש על ידי העובד היא התרשלות וקוימו כל יסודותיה של עוולת הרשלנות, אולם כל ההתרחשות שקרתה בפועל בעקבות הנפילה הייתה בלתי צפויה. עם זאת, נאמר עוד, כי מרגע שנקבע כי הייתה רשלנות, הרשלן יהיה אחראי על כל נזק שהוא תוצאתה הישירה, לרבות נזק בלתי-צפוי. כלומר, היקף הנזק נבדק במבחן הישירות. אם נקבע שהתוצאה היא תוצאה ישירה, הרשלן יחוב בפיצויים בגין כולה.
עוד נקבע, כי נזק ייחשב ישיר אם נגרם כתוצאה פיזית ומיידית של ההתנהגות, גם אם היה בלתי-צפוי. מסיבה זו, הוטלה אחריות על שוכר האונייה גם בגין ההצתה ושריפת האונייה, שנחשבים נזק שניוני, הנובע מהנזק הראשוני שהוא הפלת הקרש.
עולה מהדברים כי על הדיון בשאלת קיום או היעדר הצפיות הסבירה לגבי הנזק להתקיים בשלב שלפני כן, של הקביעה האם המעשה היה רשלני. אך מרגע שנמצא שהמעשה אכן רשלני, שאלת החיוב בגין נזקים מסוימים, שנגרמו בעקבותיו, תלויה רק בהיותם תוצאה ישירה של המעשה. במילים אחרות, נזק נחשב קרוב אם הוא תוצאה ישירה של האשם - משמע נובע ממנו בטבעיות ובמישרין, ללא התערבותו של כוח או גורם נוסף.
מבחן הצפיות.
צפיות ביחס לתהליך הגרימה.
הלכת Polemis שונתה לאחר כ-40 שנה, בפסק-דין The Wagon Mound, בו התנערו השופטים ממבחן הישירות ויישמו תחתיו את מבחן הצפיות לצורך קביעת חבות בגין נזק מאוחר, בין השאר משום שנחשב פשוט, נכון וצודק יותר.
עובדות המקרה: אונייה עמדה במבדוק לצורך תדלוק. תוך כדי תדלוקה, דלף נפט רב לים עקב התרשלותו של רב החובל. דליפת הנפט הביאה בסופו של דבר להצתת המבדוק.
ההכרעה: לכאורה, לפי מבחן הישירות, היה על בית הלורדים לקבל את התביעה, מאחר שמדובר בתוצאה ישירה של רשלנות רב החובל. אולם, בית הלורדים הפך את הלכת Polemis, תוך שקבע כי מבחן הישירות היה מוביל לתוצאה שאינה צודקת ובלתי-סבירה. אירוע הנזק לא היה בגדר הצפיות הסבירה, משום שנפט לא בוער על פני מים, ועל המזיק לחוב רק בגין מעשה שהיה צריך לצפותו. כלומר, המבחן החדש הוא מבחן הצפיות, שבהתאם לו, נזק נחשב קרוב אם אדם סביר יכול היה לצפות את תהליך גרימתו.
צפיות ביחס לסוג הנזק ותוצאתו.
בפסק הדין שני שניתן בעניין The Wagon Mound אומץ מבחן הצפיות, אולם נקבע בו שהצפיות צריכה לחול לגבי סוג הנזק ותוצאתו, להבדיל מצפיית תהליך גרימת הנזק.
הלכת המשפט האנגלי כיום.
כיום, המבחן המקובל באנגליה הוא מבחן הצפיות המוחל גם על תהליך גרימת הנזק, וגם על סוג הנזק. במשפט המקובל קיימת דרישה מוגבלת של צפיית תהליך הגרימה, אך תוכנה וגבולותיה אינם ברורים.
המבחן הנוהג בישראל.
בארץ, על אף שלמעשה מבחן הישירות נתמך בלשונו של ס׳ 76(1) לפקודת הנזיקין, אומץ מבחן הצפיות בהתאם להלכת רינגר (להלן), והוחל על סוג הנזק בלבד. על כן, למשל, די בצפיית נזק גוף כלשהו, בכל דרך, כדי שתקום למזיק חבות כלפי כל נזקי הגוף להם גרם.
סקירת הדין.
הוראות החוק הרלוונטיות.
פקודת הנזיקין [נוסח חדש], תשכ"ח-1968.
פיצויים
76. פיצויים אפשר שיינתנו הם בלבד או בנוסף על ציווי או במקומו; אלא שאם -
(1) סבל התובע נזק, יינתנו פיצויים רק בשל אותו נזק שעלול לבוא באורח טבעי במהלכם הרגיל של הדברים ושבא במישרין מעוולת הנתבע
הוראת ס׳ 76(1) לפקודת הנזיקין מסדירה את נושא ריחוק הנזק. הכלל שנקבע בסעיף נוגע להיקף האחריות ונועד להגביל את חובת המזיק לתשלום פיצויים. בהתאם לאמור בו, ניתן לפסוק פיצויים רק בשל נזק שיכול לבוא באורח טבעי, במהלכם הרגיל של הדברים ושבא במישרין מעוולת הנתבע. נזק שנחשב מרוחק מדי לא יזכה את התובע בפיצויים בגינו. ההגבלה האמורה חלה על היקף האחריות בלבד ועל סעד אחד בלבד - פיצויים. הסעיף מניח כי כבר הוכח שמתקיימים כל יסודותיה של העוולה ונותר רק לקבוע את מידת האחריות לצורך קביעת שיעור הפיצויים.
המבחנים המשמשים לצורך קביעת מידת קרבתו של נזק.
כפי שנראה לעיל, מופיעות בפסיקה מספר אפשרויות פרשניות למבחנים שמאמץ הסעיף.
פיתוחים פסיקתיים בבית המשפט העליון.
בישראל, כאמור, נראתה מחלוקת בפסיקה באשר לפרשנות ס׳ 76(1) לפקודה.
עובדות המקרה: אדם פגע באמצעות רכבו בילד בן שנתיים וגרם לו לשבר בזרועו. במסגרת הטיפול שניתן בבית החולים, לא הזריקו הרופאים לילד זריקת אנטי-טטנוס, משום שסברו שאין בכך צורך, היות שדובר בשבר סגור. כעבור מספר ימים, התפתח נמק באזור השבר, דרך הנמק חדרו חידקיי טטנוס לגופו של הילד וגרמו למותו.
ההכרעה: בית המשפט דחה בפירוש את הלכת Polemis והחיל את מבחן הצפיות ביחס להליך הגרימה, בדומה להלכה האנגלית בפסק-דין The Wagon Mound.
בעניין זה המשיכה להתפתח המחלוקת באשר לסוג הצפיות הנדרש.