שהייתו בחו"ל, ניתוקו מקובה והאינטראקציה עם קבוצות שונות של אינטלקטואלים ואמנים בפריז סייעו לו לגבש את "החזון הביקורתי" שלו. קרפנטייר הרגיש שחשוב לו להישאר מחוץ להשפעתן של תנועות אידאולוגיות אלו ואחרות מכיוון שהאמין בשמירה על "איזון נגד הבדלנות של מולדתו". עם הגעתו לפריז החל מיד לכתוב שירים ומאמרי מערכת במגזינים פריזאים וקובניים. תרומותיו לכתב העת הפריזאי, כמו הסיפור הקצר שכתב בצרפתית בשנת 1933 - "מחברות הדרום", Cahiers) du Sud"), בצרפתית, היו חלק ממאמץ שנקט בו לטובת טיפוח קהילת קוראים אירופאית שתחזק את ההכרה בו. הוא גם תרם מכתיבתו לכתבי העת "Documents" ו- "L'Intransigeant". קרפנטייר הכיר את פעילויות "ועד הצעירים הקובנים המהפכנים" - "Comité de Jeunes Revolutionnaires Cubains", קבוצה של אנשי שמאל קובנים גולים שפרסמו את "טרור בקובה" - "La Terreur á Cuba", עלון נגד ממשלת מצ'אדו. הוא תיעד את החדשות האחרונות על קבוצה זו ופעילותן בספרו "מחווה לחברינו בפריז" - "Homenaje a nuestros amigos de Paris". באותה תקופה, ושוב בעזרת רוברט דזנוס, קרפנטייר הפך לחלק מהתנועה הסוריאליסטית שהתבררה כבעלת השפעה חיובית על יצירתו. בהיותו בצרפת יסד קרפנטייר מגזין ספרותי בשם "אימאן" - "Imán" בשנת 1931, ושימש כעורכו הראשי. מרבית המחברים שעבדו איתו "ב"המהפכה הסוריאליסטית "" תרמו יצירות גם ל- "אימאן" תחת הכותרת "ידיעת אמריקה" - ""Conocimiento de America" ". במסגרת זו תרם קרפנטייר את הסיפור הקצר שלו משנת 1933- "סיפורי יום שני - " "Histoire de Lunes"; זה היה ניסיוני לתקופתו כיוון שהכיל אלמנטים של פנטזיה ופולקלור המאופיינים כריאליזם קסום.
הסוריאליזם עזר לקרפנטייר לראות הקשרים והיבטים, בעיקר אלה הנוגעים לחיים האמריקניים, אותם לא ראה לפני ואחרי שעבד עם הדמויות האמנותיות המובילות במשך תקופה, קרפנטייר לא התלהב יתר על המידה מפעילותו בתחום הסוריאליזם וחש כי "ניסיונות סוריאליסטיים אלו היו לשווא". את תסכולו תיאר בכך ש"לא היה לו מה להוסיף ולתרום לתנועה זו בצרפת".
כשקרפנטייר התוודע לאנשים בקרב קהילת האמנויות, התאפשר לו לפגוש סופרים מפורסמים אחרים כמו פבלו נרודה, ששלח אליו לצורכי ביקורת את טיוטת ספרו "מגורים על כדור הארץ" - ""Residencia el la Tierra". הסופר מיגל אננגל אסטוריאס, שיצירתו על עידן המיתולוגיה הפרה-קולומביאנית השפיעה על כתיבתו; ופבלו פיקאסו, הכרות שהתאפשרה באמצעות הקשר של קרפנטייר עם חברים מתחומי האמנויות.
לאורך תקופתו בצרפת עסק קרפנטייר לא רק ביצירות ספרותיות, אלא גם בפרויקטים מגוונים אחרים בתחום האמנויות. הוא שיתף פעולה עם המלחין הצרפתי מארינס פרנסואה גיירד במחזמר "ימבה-או"", "טרגדיה נלעגת", שהוצג "בתיאטרון בריזה" בפריז (1928); ועם המלחין הקובני אמדאו רולדאן עזר לארגן את הופעות הבכורה הקובניות של יצירות של סטרווינסקי ופולנק. בתחום הסרטים כתב קארפנטייר טקסט וערך מוזיקה לסרט הדוקומנטרי הצרפתי "לה וודו". הוא המשיך להתפרנס מכתיבה על תרבות עכשווית, הן בצרפתית והן בספרדית. כמו כן החל לעבוד בתחנת רדיו צרפתית כטכנאי קול ומפיק. משנת 1932 עד 1939 עבד קרפנטייר בכמה פרויקטים שהופקו על ידי אולפני פוניריק (Foniric). הוא ביים את ההפקה של "ספרו של כריסטופר קולומבוס" ושיתף פעולה עם דזנוס בהפקת הקראות של "מקרי הרצח ברחוב מורג"' של אדגר אלן פו, "והצדעה לעולם של" וולט ויטמן. גם מחו"ל, המשיך קרפנטייר לשמור על קשר עם קובה על ידי שליחת מאמרים ושירים ותרומות מפרי עטו לפרסומים שונים שם כמו "מסות מתכנסות" "Ensayos Convergentes".
עם תום עידן משטר מצ'אדו ב - 1933, החליט קרפנטייר לתכנן את חזרתו לארץ מולדתו לביקור, ובשנת 1936 מימש את מסעו חזרה לקובה. פרק הזמן שבילה בפריז שנפרס על פני יותר מאחת עשרה שנים העשיר אותו ו"חידד את יכולות ההבעה שלו ". קרפנטייר עצמו ציין שהוא התעייף מפריז, ו"... בשנת 1939 בלי שום סיבה אחרת מאשר נוסטלגיה לקובה, פיניתי את הדירה שלי והתחלתי את השיבה להוואנה ".
שנותיו בהאיטי וחזרתו לקובה.
בשנת 1943, בליווית במאי התיאטרון הצרפתי לואי ז'ובה, עשה קרפנטייר טיול מכריע להאיטי, במהלכו ביקר במצודת לה פרייר ובארמון סנסוסי, אשר שניהם נבנו על ידי המלך השחור הנרי כריסטוף. טיול זה, בשילוב עם קריאת הפרשנות של אוסוואלד שפנגלר להיסטוריה, סיפקו את ההשראה לרומן השני שלו, "אל מלכות העולם הזה" "( El Reino de Este Mundo)" (1949).
קרפנטייר חזר לקובה והמשיך לעבוד כעיתונאי עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. הוא עבד על כתיבת תולדות המוזיקה הקובנית, שפורסם בסופו של דבר בשנת 1946 תחת הכותרת "המוזיקה של קובה" - "La música en Cuba".
החיים בוונצואלה.
בשנת 1945 עבר קרפנטייר לקראקס, כגלות. בין השנים 1945 - 1959 הוא התגורר בוונצואלה, שהיוותה השראה למדינה הדרום אמריקאית ששמה לא צוין, בה מתרחש חלק ניכר מהרומן שלו "צעדים אבודים - los pasos perdidos".
הוא כתב סיפורים קצרים שנאספו מאוחר יותר בקובץ "במלחמת הזמן" (1958). בהיותו בקובה נכח קרפנטייר ב"סנטרייה" - טקס דתי אפרו-אמריקאי שהתפתח בקובה והעמיק עוד יותר את התעניינותו באפרו-קובניזם. בשנת 1949 סיים את הרומן שלו "מלכות העולם הזה". ברומן זה יש פרולוג "המתווה את אמונתו של קרפנטייר בגורלה של אמריקה הלטינית ואת ההשלכות האסתטיות של המורשת התרבותית הייחודית שלה."
חיים מאוחרים.
קרפנטייר שב לקובה לאחר ניצחון המהפכה בהנהגת פידל קסטרו בשנת 1959. הוא עבד בהוצאה לאור של המדינה ותוך כך השלים את ספרו "עידן האורות" "El Siglo de las Luces" שנכתב בסגנון הבארוק (1962). רומן זה דן בהתפתחות ההשכלה וברעיונות המהפכה הצרפתית בעולם החדש. יש בו שני לייטמוטיבים מובילים של בית הדפוס והגיליוטינה וניתן לקרוא אותם כ"הגות על הסכנות הטמונות בכל המהפכות כשהן מתחילות להתמודד עם הפיתויים של הדיקטטורה." לאחר קריאת הספר נאמר כי גבריאל גרסיה מארקס ביטל את הטיוטה הראשונה של "מאה שנות בדידות" והחל שוב מאפס.
בשנת 1966 התיישב קרפנטייר בפריז שם שימש כשגריר קובה בצרפת. בשנת 1975 הוא זכה בפרס הספרות הבינלאומי Prix mondial Cino Del Duca h, בשנת 1977 הוא קיבל את פרס סרוונטס, ובשנת 1979 קיבל את פרס מדיסיס הצרפתי Prix Médicis עבור ספרו "הנבל והצל - El arpa y la sombra".
קרפנטייר נאבק בסרטן "כשהשלים" את הרומן האחרון שלו, "הנבל והצל - " "El arpa y la sombra", ולבסוף נפטר בפריז ב-24 באפריל 1980. שרידיו הוחזרו לקבורה בקובה בבית העלמין קולון, בהוואנה.
בית ספר הבינלאומי הצרפתי בהוואנה נקרא על שמו.
נושאים.
המופלא האמיתי.
קרפנטייר ידוע בעיקר בזכות התיאוריה שלו על "המופלא האמיתי" "lo real maravilloso". על פי תפיסה זו הן ההיסטוריה והן הגאוגרפיה של אמריקה הלטינית הם כה קיצוניים עד כי הם נראים בדיוניים או אפילו קסומים בעיני אנשים מבחוץ. לפיכך, אמריקה הלטינית היא אזור בו הקו שבין קסם למציאות מטושטש. בפרולוג לספרו "מלכות העולם הזה", רומן העוסק במהפכה בהאיטי, הוא תיאר את חזונו לגבי "המופלא האמיתי" "אבל מהי ההיסטוריה של אמריקה הלטינית אם לא כרוניקה של מופלא אמיתי?". הרומן עצמו מפתח את ההיסטוריה החריגה (אך האמיתית) של הנרי כריסטוף, מלך האיטי הראשון, כדוגמה לכך שההיסטוריה האמיתית של אמריקה הלטינית מוזרה עד כדי כך שהיא נראית בדיונית. חלק מהמבקרים מפרשים את תפיסת "המופלא האמיתי" כשם נרדף לריאליזם קסום. עם זאת, התיאוריה של קרפנטייר והתפתחותה ביצירתו מוגבלת יותר בהיקפה מאשר הריאליזם הקסום של, למשל, גבריאל גרסיה מרקס. ואילו יצירותיו של גרסיה מרקס כוללות אירועים שהקורא לעולם לא יטעה לחשוב למציאות (גשם של פרחים, זקנים עם כנפיים וכו'). קרפנטייר, לרוב, פשוט כותב על היבטים קיצוניים של ההיסטוריה והגאוגרפיה של אמריקה הלטינית, היבטים שכמעט לא ייאמנו, אך הם אכן אמיתיים.
מוזיקה.
כילד צעיר נחשף קרפנטייר רבות למוזיקה. קרפנטייר עצמו ניגן בפסנתר, כמו אמו; אביו, ניגן בצ'לו, ולמד אצל פאבלו קזאלס, וסבתו ניגנה על עוגב. קרפנטייר למד תאוריה מוזיקלית בבית ספר התיכון ג'אנסון דה סאלי בעת שהתגורר בפריז לראשונה. הקומפוזיציות של קרפנטייר עצמו הפכו אותו למרכיב חשוב בנוף המוזיקלי הקובני העכשווי, אך הוא גם חקר את מקורותיה ואת הדקויות הפוליטיות של המוזיקה הקובנית. את מסירותו לעיבודים של סגנונות אמנות אירופיים לסגנונות מוזיקה לטינו אמריקאים ניתן לזהות גם בהערצתו לנושאים מוזיקליים אפרו-קובניים.