הפסיקה בישראל צמצמה את הנסיבות היכולות להיחשב ככוח עליון. נקבע כי חוזה יכול להיחשב כמסוכל רק אם לא ניתן היה לצפות בפועל או בכוח את הנסיבות המסכלות. כך נקבע שגירוש הישראלים מאוגנדה במרץ 1972 על ידי אידי אמין לא מסכל את קיומו של חוזה קבלנות, שכן לאור "השלטון הדיקטטורי החשוך" באוגנדה, הצדדים אכן צפו בפועל כי אירוע מסוג זה עשוי להתקיים. משעלתה טענה לכוח עליון כתוצאה ממלחמת יום הכיפורים, השופט משה לנדוי קבע שחרף אי הוודאות בנוגע לעיתוי פריצת המלחמה, כל עוד מדינת ישראל לא השיגה שלום עם שכנותיה, מלחמה במוקדם או במאוחר היא מאורע צפוי בישראל. פסיקה זו מתיישבת עם הגישה המקובלת בעולם, לפיה מלחמה אינה מאורע בלתי צפוי מטבעה. כן קבע בית המשפט העליון כי פגעי טבע ככפור, או כגשם עז אף הם ניתנים לצפייה. פסיקה זו צמצמה מאוד את תחולת דוקטרינת הכוח העליון במשפט הישראלי, ומלומדים כגבריאלה שלו סבורים כי כיום סעיף 18 הוא אות מתה בספר החוקים. באשר למקרה אישי כגון מוות, קבע בית המשפט כי מקרה זה מוביל לכוח עליון רק במקרה של שירות אישי הכרוך בתכונותיו האישיות של המנוח, ואינו ניתן להעברה לאחר.
מספר פסקי דין שניתנו בשנים האחרונות החלו לכרסום בהלכה המצמצמת את דיני הכוח העליון, אך היא טרם שונתה במפורש. הגישה החדשה באה לידי ביטוי בפסק הדין בפרשת רגב נ' משרד הביטחון, שם טען השופט אנגלרד כי המבחן הקיים לכוח עליון קשיח מידי ושיש לשנות אותו. השופט יצחק אנגלרד הביע דעה זו בפסקי דין נוספים אך יתר שופטי בית-המשפט העליון דחו את עמדתו. למרות שעמדתו של השופט אנגלרד לא אומצה, בתי משפט בערכאות נמוכות הסכימו עם עמדתו ופסקו באופן שמרחיב את ההכרה בכוח עליון.
הרפורמה המוצעת בקודקס האזרחי.
הצעת חוק דיני ממונות מכילה רפורמה ביחס לדין הכוח העליון בישראל. הצעת החוק מבקשת להחליף את המבחן לתחולת טענת הכוח העליון ולאמץ מבחן חדש המכונה "מבחן הסיכון". על-פי המבחן החדש יש לבדוק על מי מהצדדים לחוזה הוטל הסיכון לאירוע שמנע את ביצוע החוזה. שינוי נוסף שמוצע לערוך הוא בתוצאה של קבלת טענת הכוח העליון. בעוד שכיום הכוח העליון משמש טענת הגנה של הצד שהפר את החוזה, לפי ההצעה עילת הכוח העליון תביא לפקיעת החוזה.
צרפת.
סעיף 1148 של קוד נפוליאון קבע ש:
כיום, סעיף 1351 לקוד האזרחי של צרפת קובע ש:
ארצות הברית.
עילת הכוח העליון בארצות הברית מעוגנת בדין הפדרלי בשני דברי חקיקה: הריסטייטמנט השני בדיני חוזים והקוד המסחרי האחיד , אשר מציבים מבחנים דומים.
סעיף 261 של הריסטייטמנט קובע כי חוזה סוכל אם התחייבויות אחד הצדדים הפכה לבלתי אפשרית ללא אשמתו של אותו צד לחוזה:
סעיף 2–615 של הקוד המסחרי האחיד אימץ מבחן דומה המנוסח באופן שונה:
סעיף 13-4-21 לקוד האזרחי של מדינת ג'ורג'יה מטיל על החייב:
הדין האמריקאי מבוסס על גישת הניתוח הכלכלי של המשפט לעניין כוח עליון חוזים. לפי גישה זו, החוזה משמש לחלוקת סיכונים בין הצדדים לו וכך מבטיח להם ודאות ביחס לעתיד. לכן, יש להכיר בכך שהחוזה סוכל רק אם הצד שאינו יכול לקיים את החוזה אינו נושא בסיכון שהפך את החוזה לבלתי אפשרי. בהתאם לכך, בתי המשפט האמריקאים בדקו האם הצדדים צפו את האירוע המסכל והאם האחריות לו הוטלה על אחד הצדדים במסגרת החוזה. בעוד שעיקר הביקורת על דיני הכוח העליון בישראל היא כי מדובר בפרשנות צרה ושמרנית מידי, נטען כי המשפט האמריקאי לא הצליח ליצור מבחן ברור ולכן בתי המשפט פוסקים באופן לא עקבי.
אנגליה.
עד אמצע המאה ה-19, המשפט באנגליה סירב להכיר בטענת הכוח העליון ודגל בתפיסה כי האחריות החוזית היא מוחלטת. בשנת 1863 ניתן פסק-הדין הראשון שהכיר בכוח עליון. הנימוק למתן הפטור מן האחריות החוזית היה כי בעת כריתת החוזה, הצדדים הניחו שלחוזה לא יהיה תוקף אם אחד מיסודותיו יפגע. המשפט הבריטי הסכים להכיר בכוח עליון רק אם אירע שינוי סיבות קיצוני ונדיר.
אלפונסו הראשון, מלך אראגון
אַלפוֹנסוֹ הראשון, מלך אראגון ("הלוחם") (1074/1073 - 8 בספטמבר 1134) היה מלך אראגון ונווארה בין השנים 1104 עד למותו בשנת 1134. בשנת 1109 הוא ירש מחמו את התואר אימפראטור טוטיוס היספנייה ("קיסר כל הספרדים"). הוא היה בנו השני של סנצ'ו הראשון ויורשו של אחיו הבכור, פרו הראשון. הוא נודע במלחמותיו הרבות נגד המורים, ובראשן כיבוש סרגוסה ב-1118, שהביאו לסיפוח עמק אברו לממלכתו. כן כבש את טודלה, טרסונה, קלטיוד ודארוקה. הוא מת ב-1134 לאחר הפסד בקרב נגד המורים במצור על העיר פראגה.
שנותיו הראשונות.
שנותיו הראשונות של אלפונסו הועברו במנזר סירסה, שם הוא למד קרוא וכתוב ואת אמנות הלחימה. במהלך שלטונו של אחיו הוא השתתף בקרב על העיר וסקה, שהפכה לעיר הגדולה בממלכה ולבירה החדשה. הוא גם השתתף במסעותיו של אל סיד לוולנסיה. רצף של מיתות הובילו את אלפונסו על כס השלטון, שכן ילדיו של אחיו, איזבל ופרו, מתו ב-1103 ו-1104 בהתאמה.
שלטון.
נישואים.
ב-1109 אלפונסו הראשון, שהיה נחשב לרווק מושבע, נשא לאשה את אורקה, מלכת לאון, אישה שאפתנית ומלאת תשוקה שלא התאים לה להיות כפופה לבעלה. הנישואים אורגנו על ידי אביה של אורקה, אלפונסו השישי, מלך לאון, כדי לאחד את שתי המדינות הנוצריות החשובות באזור נגד המוראביטון תחת מנהיג צבאי מוכשר. אך אורקה לא הרפתה מזכותה להיות מלכה בזכות עצמה והיא גם לא למדה צניעות מהי בבית הפוליגמי של אביה. אלפונסו ואורקה רבו באכזריות והריב הידרדר למלחמת אזרחים של ממש. אלפונסו היה לוחם טוב יותר מאויביו אולם צבא אראגון לא היה גדול מספיק כדי לשמור על קסטיליה ולאון בתוך הממלכה. בסופו של דבר בוטלו הנישואים על ידי האפיפיור, תחת העילה שהשניים היו קרובי משפחה רחוקים.
רקונקיסטה.
ארבע שנות המלוכה הראשונות של אלפונסו הועברו במלחמה כמעט רצופה עם המורים, בה הוא כבש מידיהם שטחים רבים. בשנים הבאות הוא היה עסוק עם מלחמתו נגד אשתו, והוא המשיך בכיבושיו רק ב-1117. בשנת 1118 מועצת טולוז הכריזה על כיבוש סרגוסה כעל מסע צלב, וצרפתים רבים הצטרפו לכוחותיו של אלפונסו. בסוף מאי של אותה שנה הצבא החל במצור על העיר, שנמשך עד לנפילתה ב-18 בדצמבר. אלפונסו המשיך במסע כיבושים אדיר באזורי קטלוניה ואנדלוסיה. בפשיטה גדולה שנערכה בשנת 1125 על העיר המורית גרנדה הוא הצליח להוציא את רוב תושביה הנוצרים, ובשנת 1128 הוא חתם על הסכם שלום עם אלפונסו השביעי, מלך לאון, שביסס את הגבול בין שתי הממלכות.
במהלך המצור על העיר באיון שבמחוז אקיטן בשנת 1131, שלוש שנים לפני מותו, אלפונסו פרסם צוואה ובה הכריז כי הוא משאיר את ממלכתו לשלושה מסדרים דתיים עצמאיים שבסיסם בארץ הקודש: הטמפלרים, ההוספיטלרים ומסדר אבירי הקבר הקדוש. צוואה זו הפליאה היסטוריונים רבים עד היום, שכן היא נראית כמחווה ביזארית של אדיקות דתית שלא התאימה לאופיו של אלפונסו, ושבעצם הרסה את מפעל חייו. יש המאמינים כי אלפונסו התכוון לגרום לכך שהאפיפיורות וכן האצולה האדוקה של קסטיליה יתרגשו מצוואה המראה אדיקות רבה כל כך ולכן ימנעו מבנה של אורקה, אלפונסו השביעי, לקחת לעצמו את ממלכת אראגון.
מותו.
המבצע הצבאי האחרון של אלפונסו היה בעיר פראגה, שם גארסיה רמירס, מלך נווארה העתידי, נלחם לצידו. אלפונסו מת מספר חודשים לאחר מכן. צוואתו לא כובדה: אצילי אראגון הוציאו את אחיו של אלפונסו, רמירו, מהמנזר בו הוא שהה, הכריזו עליו כמלך אראגון, וחיתנו אותו ללא הסכמת האפיפיור לאגנס, בתו של דוכס אקיטן. אצילי נווארה, לעומת זאת, הכריזו על עצמאותם בכך שהכריזו על גארסיה רמירס כמלך פמפלונה.
ג'ונתן ויילד
ג'ונתן ויילד (באנגלית: Jonathan Wild; 1683 – 24 במאי 1725) היה פושע לונדוני מפורסם במאה ה-18, הן בשל מעשיו והן בשל השימוש שעשו מחזאים וסטיריקנים בדמותו. ויילד המציא שיטת פעולה אשר איפשרה לו לנהל את אחת הכנופיות המוצלחות ביותר בהיסטורית הפשע, ובה בעת להתחזות לאחד ממגיניו הראשיים של החוק בבריטניה. ויילד ערך מניפולציות לתקשורת, והפך לאחת הדמויות האהובות ביותר בשנות העשרים של המאה השמונה עשרה. אהבה זו הפכה לשנאה כשנתגלו מעשיו האמיתיים, שנאה שהביאה להוצאתו להורג. לאחר מותו הפך לסמל לשחיתות וצביעות.
חייו.
ויילד נולד בוולברהמפטון, עיר תעשייתית במרכז אנגליה, ב-1683 למשפחה ענייה. לאחר ששירת כשוליה למתקין אבזמים, עבד כמשרת במשק בית, והגיע ללונדון בשנת 1704. לאחר שאדונו פיטר אותו שב לוולברהמפטון שם נעצר בשל חוב. במהלך הזמן שבילה בכלא החייבים (מוסד בן התקופה בו שהו חייבים תוך הגבלות מסוימות על חירותם), הפך לדמות פופולרית בכלא, ואף קיבל את האפשרות לשהות בלילות מחוץ לכלא על מנת לסייע למשטרה בתפיסת גנבים. היה זה בתקופה זו שויילד פגש את מרי מילינר (או מארי מולינו), יצאנית אשר החלה ללמד את ויילד את דרכי הפשע, ועל פי דניאל דפו "צירפה אותו לחבורתה, ובין אם הייתה זו חבורה של גנבים או של זונות, אין הדבר משנה". בעזרת היצאנית היה יכול ויילד לקנות את דרכו אל מחוץ לכלא החייבים.
עם שחרורו החל ויילד לחיות כבעלה של מילינר, על אף ששניהם היו כבר נשואים לאחרים, וויילד היה אב לילד. ויילד שימש כסרסורה של מילינר, ועד מהרה התוודע לעולם התחתון הלונדוני, לשיטותיו וליושביו. עסקי הזוג התרחבו. מילינר החלה להעסיק זונות נוספות, וויילד החל בעיסוק משגשג של רכישת סחורות גנובות. בשלב זה נפרד ממילינר, והחל בעסק משלו בו נפטר מסחורות גנובות באמצעות תשלום שוחד שקנה את חירותם של חייבים וגנבים ששהו בכלא.
הקריירה הציבורית של ויילד.