בדמינטון (באנגלית: Badminton; בעברית: נוצית) הוא ענף ספורט ממשפחת משחקי הכדור והמחבט, שבו ה"כדור" מורכב מבסיס ונוצות, ונקרא נוֹצִית (כשם המשחק). במשחק מתחרים שני יחידים או שני זוגות, שמטרתם היא לחבוט את הנוצית מעל הרשת כדי שתפגע ברצפת מגרשו של היריב, או שהוא לא יוכל להחזיר אותה בהצלחה. בעברית נקראים שחקני המשחק נוצאים או שחקני נוצית. המשחק נערך במגרש עם רשת באמצעו. הבדמינטון הוא ספורט אולימפי, ונערכות בו תחרויות בישראל ובעולם.
ההיסטוריה של הבדמינטון.
באלף ה-2 לפני הספירה שיחקו בסין במשחק דומה לבדמינטון.
קיימות עדויות למשחקים דומים לבדמינטון בימי יוון העתיקה ומצרים העתיקה. משחק דומה היה קיים במאה ה-18 בהודו ונקרא "פונה". קצינים בריטים אשר הוצבו בהודו הביאו את המשחק למולדתם ועדויות ראשונות למשחק באנגליה קיימות משנות השישים של המאה ה-19. המשחק הרשמי הראשון ששוחק באנגליה שוחק שם בטירה הנקראת בית בדמינטון בשנת 1870 ומשם קיבל את שמו המודרני. כללי המשחק נקבעו בהודו, צורת המשחק כמו שהיא ידועה כיום התפתחה באנגליה. בשנת 1893, הוקמה התאחדות הבדמינטון האנגלית אשר עדכנה את חוקי המשחק (ואלו חוקי המשחק הקיימים עד היום) וכן ערכה את אליפות ה-All England הראשונה ב-1899.
ב-1934 הוקמה התאחדות הבדמינטון הבינלאומית שכללה את המדינות: אנגליה, קנדה, דנמרק, הולנד, צרפת, אירלנד, ניו זילנד, ויילס וסקוטלנד.
כללי המשחק.
משחק הבדמינטון נערך באולם על מגרש שאורכו 13.40 מטרים ורוחבו 5.18 מטרים.
את המגרש חוצה רשת שגובהה 1.55 מטרים.
המשחק בנוי משתיים או שלוש מערכות לפי התפתחות המשחק.
כל מערכה נמשכת עד שאחד הצדדים משיג 21 נקודות.
בתחילת המשחק עורכים השחקנים הגרלה בה נקבע מי פותח את המשחק ומי בוחר את הצד בו ישחק.
נקודה ניתנת לשחקן אם השחקן השני לא הצליח להעביר את הנוצית מעבר לרשת או אם חבט אותה מחוץ לגבולות המגרש. מי שהשיג את הנקודה מגיש את הנקודה הבאה.
אם התוצאה היא 20-20, ממשיכים השחקנים לשחק עד שצד אחד מוביל על השני ב-2 נקודות, או עד שאחד הצדדים מגיע ל-30 ואז נגמרת המערכה בכל מקרה, והצד שהגיע ל-30 מוכרז כמנצח המערכה. לאחר שאחד הצדדים ניצח מערכה, אם הוא מנצח גם במערכה הבאה הוא מנצח במשחק. אם הצד השני מנצח במערכה השנייה, משחקים מערכה שלישית מכריעה.
בין המערכה הראשונה למערכה השנייה השחקנים מחליפים ביניהם את צדדי המגרש.
במערכה השלישית מחליפים השחקנים צדדים כשהשחקן הראשון מגיע ל-11 נקודות.
בכל מערכה, בעת שהצד הראשון מגיע ל-11 נקודות, רשאים השחקנים לעשות הפסקה לשתייה.
בין המערכות רשאים השחקנים לעשות הפסקה לשתייה ולשיחה עם מאמניהם.
מרבית המשחקים התחרותיים הנערכים בקרב ילדי הבדמינטון הצעירים משוחקים גם כן עד לשלוש מערכות, כאשר כל מערכה משוחקת עד 11 נקודות במקום 21, לרבות שובר שוויון.
קטגוריות.
בדמינטון משוחק במספר קטגוריות:
ציוד.
מחבט.
מחבט הבדמינטון הוא קל משקל ומשקל מחבט מקצועי נע בין 80 ל-95 גרם (ללא גידים). המחבטים עשויים בעיקר מגרפיט המעניק להם חוזק ועוצמה. מחבטים ישנים היו עשויים תחילה מעץ ובהמשך יוצרו מאלומיניום ומתכות שונות על מנת להפחית את משקלם.
כיום ניתן למצוא מגוון רחב של מחבטים בעיצובים שונים, אף על פי שגודל המחבט וצורתו מעוגנים בחוקת הבדמינטון. כל עיצוב מעניק למחבט תכונות שונות ומתאים לסגנון משחק שונה.
כדור (נוצית).
בשונה ממשחקי כדור אחרים, צורתו של "כדור הבדמינטון" אינה באמת "כדור", אלא צורה של חצי כדור מוארך עם הארך עשוי נוצות, דבר היוצר צורה קונית ייחודית. ראש הכדור עשוי שעם ומצופה עור ואילו זנב הכדור עשוי 16 נוצות מכנפו השמאלית של האווז מסודרות סביב ראש הכדור. צורתו הייחודית של הכדור ומשקלו הנמוך (כ-4 גרם בלבד) מאפשרות לו להגיע למהירויות גבוהות - כדור בדמינטון עשוי לצבור מהירות גבוהה יותר מ-400 קמ"ש בעת החבטה. חסרונם הגדול של הכדורים העשויים נוצות הוא בכך שהם נשברים בקלות לכן ישנם כדורי פלסטיק המתאימים לחובבים ולמתחילים.
נעליים.
נעלי הבדמינטון הן נעליים קלות, נמוכות וגמישות הכוללות סוליית גומי רבת חיכוך המאפשרת לשחקן אחיזה על המגרש ויכולת לשנות כיוון במהירות. בשונה מנעלי ריצה סטנדרטיות, נעלי הבדמינטון כוללות גם תמיכה צידית, זאת בשל הלחץ המופעל על צידי הנעל בעת שינוי כיוון חד.
תחרויות בדמינטון.
תחרויות הבדמינטון החשובות ביותר הן המשחקים על גביע תומאס לנבחרות גברים, גביע אובר לנבחרות נשים וכמו כן אליפות העולם שהחלה בשנת 1977 ונערכת אחת לשנתיים בדרך כלל בסיום העונה הבינלאומית. בשנת 1977, שוחק בדמינטון לראשונה גם במכביה ה-10, בתחרות השתתפו שחקנים מדנמרק, שוודיה, הולנד, קנדה ומישראל.
בדמינטון הוא ספורט אולימפי החל מאולימפיאדת ברצלונה אשר התקיימה בשנת 1992, ולפני כן שוחק הספורט באולימפיאדה כענף ראווה בלבד, והוא הוכנס גם למשחקים הפאראלימפיים בטוקיו ב-2021.
בדמינטון בישראל.
בישראל קיימים כ-20 מועדוני בדמינטון. 17 מהם פעילים בחמש מסגרות ליגות סדירות לבוגרים: ליגה לאומית (בה משחקות שמונה קבוצות), ארצית-מחוז דרום, ארצית-מחוז מרכז א ו-ב וארצית-מחוז צפון.
בישראל פעילות נבחרות ייצוגיות לבוגרים ולנוער המייצגות את המדינה באליפויות רשמיות באירופה בעולם ביניהן תחרויות סדירות של הסבב העולמי של ה-BWF (איגוד הבדמינטון העולמי). צוות המאמנים הם: סבטלנה זילברמן (נבחרת בוגרים), אביב שדה ולאוניד פוגץ' (נבחרת הנוער).
יושב ראש איגוד הבדמינטון המכהן: מיכאל שניידמן, מזכיר האיגוד: ניר שדה.
הנוצאי הבכיר של ישראל הוא מישה זילברמן, אלוף ישראל ליחידים וזוגות מעורבים, מזה מספר שנים. דירוג השיא העולמי שלו ביחידים הוא 42, והוא היה הנציג הישראלי הראשון בבדמינטון אי פעם באולימפיאדה (באולימפיאדת לונדון (2012) באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ובאולימפיאדת טוקיו (2020)), מיקומו ברשימה האולימפית של לונדון 2012 נקבע על המקום 34, וברשימה האולימפית של ריו 2016 הוא סיים במקום ה-14 הכללי.
בתחילת חודש נובמבר 2016 שחקה נבחרת ישראל בבדמינטון בטורניר מוקדמות אליפות אירופה שנערך בצ'כיה. הנבחרת לא הצליחה להעפיל למשחקי גמר אליפות אירופה שנערכו בפברואר 2017 היות שלא צברה מספיק ניצחונות במשחקי המוקדמות. מישה זילברמן הגיע במסגרת הנבחרת לסך ניצחונות מושלם ולא ספג הפסד בטורניר המוקדמות.
כדור נוצה
צבע (חומר)
צבע הוא כינוי למשפחה של חומרים שמכסים בהם גופים (על ידי משיחה, ציפוי וכדומה) כדי שישנו את צבעם. בימינו מורכב חומר כזה מפיגמנט (צבען), מבסיס (חומר מאחז שאוחז הן את הצבען הן את הגוף הנצבע), ומחומרים מדללים. אדם שמקצועו צביעה נקרא צַבָּע.
צבע יכול לשמש למטרות שימושיות, כגון הגנה על משטחים רגישים מפני שיתוך (קורוזיה), הבדלה בין פרטים או הדגשת פרטים (דף מודפס למשל), וכן למטרות אומנותיות.
השימוש בצבע למטרות אומנותיות מאפשר שינוי של אווירה והשפעה על הרגש שמעבירה יצירה לצופה בה, ולכן השימוש בו הוא נפוץ ביותר.
בתהליכי הייצור של כמעט כל פריט בחיי היום יום משתמשים בצבעים כדי להשיג את המראה הרצוי. צבע הוא כלי בסיסי באמנות, בעיצוב תעשייתי וכמובן גם בשימוש ביתי, בו הוא מיושם על קירות ומשטחים אחרים.
התפתחות הצבע בהיסטוריה.
האדם משתמש בצבע בפיסול ובציור מזה עשרות אלפי שנים - בציורי המערות ואצל הסינים הקדמונים, ששכללו את ייצור הצבע והשימוש בו. מאוחר יותר השתמשו המצרים הקדמונים בצבעים לכתיבת הירוגליפים ולקישוטים, ואחריהם עשו כן היוונים והרומאים. בציורי קיר השתמשו אז בצבעים מבוססים על פיגמנטים מינרליים בשעוות דבורים, ידע שאבד אחר כך והוחלף בצבעי שמן.
צבעים מיוחדים היו מבוקשים ויקרי ערך כבר בימי קדם. לדוגמה, את צבע התכלת הפיקו מחילזון ימי והשתמשו בו לצביעת בגדי הכוהן הגדול, והנוזל שהופק מהחילזון היה יקר יותר מזהב. עד ימי הביניים היו הצבעים ששימשו לאמנות ולצביעת בתים ובדים בעיקר צבעי אדמה - הם הופקו בדרך כלל מפחם ומאדמה שהכילה תחמוצות ברזל צבעוניות. הציורים ששרדו מאז מכילים בעיקר את הצבעים שניתן היה להפיק מחומרים אלו: שחור, חום, אדום וצהוב. כדי ליצור כחול או ירוק שחקו אבנים יקרות למחצה לאבק צבעוני.
בימי הביניים התווספו כמה גוונים חדשים לצבעים שלמד האדם לייצר. במקרים רבים הצבעים יוצרו מחומרים רעילים, (למשל, את הצבע הירוק הפיקו מארסן) אך הביקוש לצבעים היה כה רב שהייצור והשימוש בהם נמשכו למרות רעילותם. גוון צהוב מסוים הופק משתן פרות שעורב בבוץ וזוקק בלונדון, וצבע חום יוצר מדיו של דיונונים.
בתקופת הרנסאנס למדו באירופה כיצד להפיק את הצבע המבוקש כחול אולטראמרין והחלו לייצר זכוכית קובלט כחולה. גילו דרכים ליצור פיגמנטים חדשים, ורוד וארגמן, מפירות יער ומגזעי עצים, ודרכים לצבוע בדים בכחול אינדיגו. במקביל גילו האינדיאנים באמריקה דרך להפיק אדום שני מגופן של חיפושיות - תהליך שבעזרתו מפיקים צבעי מאכל עד ימינו. עופרת לבנה, צבען לבן ובסיס נפוץ (ורעיל), הגיע אז בעיקר מוונציה.
במאות ה-18 וה-19, החל מהמהפכה התעשייתית, גילו שיטות לייצור צבעים שרעילותם נמוכה יותר, והחלו לייצר צבעי שמן מבוססים על תרכובות מיסודות שהופרדו ממינרלים, כגון מנגן וקובלט, שאיפשרו לצייר בצבעים שעד אז הצליחו ליצור רק בזכוכית צבעונית אך לא על הבד. כמו כן פותח בפעם הראשונה צבע ניתן לרחיצה, ובפעם הראשונה יוצרו צבעים לשימוש ביתי בקנה מידה מסחרי, שלא דרשו ניסיון מקצועי או אמצעי בטיחות מיוחדים.