בתקופת כהונתו התפתח הבנק באופן מרשים. ההחלטה, אולי המכריעה ביותר שקיבל ואשר העלתה את בנק דיסקונט אל רשימת שלושת הבנקים הגדולים במדינה, הייתה בנושא הסינוף הבנקאי. עד הקמת המדינה ובמרוצת שנותיה הראשונות, היו מעט בנקים שהייתה להם רשת סניפים או שהעניקו שירותים בנקאיים ללקוחותיהם בשעות אחה"צ. החלטתו לפרוס רשת של סניפים בכל רחבי הארץ, הקפיצה את בנק דיסקונט משורת הבנקים הקטנים אל מיקומו כבנק השני בגודלו תוך תקופה קצרה.
במרוצת כהונתו הגה את רעיון הפת"ח - פיקדונות תושבי חוץ בתנאים אטרקטיביים, נושאי ריבית ופטורים ממס.
בנוסף על כך, רקנאטי העלה את הרעיון לאפשר ליהודי העולם להפקיד את כספם בבנקים ישראליים כמקלט בטוח, דבר אשר יגדיל את יתרות מטבע החוץ של המדינה ויהווה לימים את אחד המקורות הפיננסיים העיקריים של מדינת ישראל בתחום מטבע החוץ.
דניאל רקנאטי היה גם אחד החלוצים בזיהוי הפוטנציאל הגלום בעבודה ממוחשבת בעולם הבנקאות והפך את בנק דיסקונט לראשון הבנקים בישראל שהטמיעו כלי עבודה זה ולהפיכתו לבלתי נפרד בניהול הבנק, על כך גם זכה בפרס קפלן בשנת 1964.
דיסקונט השקעות.
ההשקעות נעשו בשנות ה-50 ורוכזו תחת ניהולו של דן טולקובסקי וד"ר אוגוסטו לוי באמצעות חברת דיסקונט השקעות (דסק"ש), שהייתה החברה הראשונה לגייס הון בבורסה בת"א.
היו שני מניעים עיקריים להיותו מעורב בהשקעות בישראל – האחד היה הרצון לעזור ולסייע בפיתוח משק מודרני וכמענה לפניות שהופנו אליו משרים כלכליים בממשלות ישראל, במיוחד פנחס ספיר, שראו בשיתוף הבנקים בהשקעות מנוף לפיתוח התעשייה בישראל.
דסק"ש הייתה חלוצה בהשקעות בתעשיית האלקטרוניקה, שעשתה באותה עת את צעדיה הראשונים בשנות ה-60, ביניהן: חברות אלרון, אלביט, אלסינט וסאיטקס.
כלל ישראל.
בשנת 1964 היה דניאל רקנאטי בין יוזמי הקמת "כלל ישראל" בשותפות עם 2 הבנקים הגדולים בארץ ומשקיעים דרום אמריקאים ופנחס ספיר, בנו גיטר ואהרון דברת. כמעט ולא היה פרויקט גדול בישראל שלא נתמך על ידי קבוצת כלל והוקמו במסגרתו החברות כלל ביטוח, כלל תעשיות, כלל סחר וכלל תיירות.
הקמת IDB - בשנת 1970 הוקמה IDB כחברת החזקות עם שתי זרועות: חברות השקעה ובנקאות. תפיסת העולם של דניאל רקנאטי והתנהלותו הבנקאית הייתה שאסור לבנקאי להשקיע כספי ציבור בעסקים לא-בנקאיים. הוא הגביל את מידת החשיפה הכספית של הבנק כלפי המפעלים שעמם היו קשרים עסקיים. המחשבה הייתה שאין זה ראוי ונכון שמפעל יסתמך על בנק אחד כספק הון עיקרי שלו ושלבנק תהיה אחריות בלעדית לספק אשראי למפעל מבחינת ניהול הסיכונים שלו.
פעילות ציבורית ופילנתרופיה.
מסורת הפילנתרופיה רבת השנים, החלה בימי אביו ליאון רקנאטי בסלוניקי והמשיכה עם עליית המשפחה לישראל בשנת 1935. דניאל רקנאטי ואחיו המשיכו ואף הגבירו את הקו שהתווה אביהם בתחום הנתינה לציבור בין היתר, באמצעות פעילויות המכוונות להגשמת יעדים ציוניים מרכזיים כמו סיוע בקליטת עליה וייזום פרויקטים כלכליים והן במימון ארגונים חברתיים בתחומי החינוך, התרבות, והבריאות.
בתקופת כהונתו של דניאל רקנאטי כמנכ"ל בנק דיסקונט, יוסדה קרן תאגידית שייעודה היה להיענות לפניות של אנשים שבאו מחוץ לבנק, לקבלת סיוע כספי. לצד אותה קרן, ייסד בשנות ה-60 את "קרן יהל" (יהודה ליאון רקנאטי) לשמש מסגרת לתרומות המשפחתיות לטובת הכלל, עם דגש על חינוך, בריאות ותרבות. בתקופת כהונתו כמנכ"ל הבנק ובמיוחד משנות ה-60 ואילך, גדל היקף הפילנתרופיה הפרטית של המשפחה במידה ניכרת, כאשר מרבית דמי הניהול ששולמו למשפחה בעבור ניהול הבנק, נתרמו באמצעות קרן יהל.
רקנאטי היה ממקימי בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת ת"א בשנת 1964, במטרה לחנך מנהלים בארץ, לצייד אותם בכלים תאורטיים ומקצועיים ולשלבם לאחר מכן בתעשיות המתפתחות במדינת ישראל. אפשרות שהייתה קיימת באותה עת רק בבתי ספר למנע"ס בארצות הברית.
מתוך רצון להנציח את זכרו של אביו ליאון רקנאטי, שהיה נשיאה של קהילת סלוניקי שביוון ומאישיה הבולטים, הקים לצד מנהיגות עולי יוון בשנת 1956 את בית האבות "ליאון רקנאטי" בפ"ת.
דניאל רקנאטי תרם לשורה של מוסדות וקידם פעילויות רבות ובהן הקמת בית הכנסת "היכל יהודה" בת"א, הקמת בית הספר למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בשיתוף קופ"ח כללית, השתתף בהקמת מוזיאון ישראל בי-ם ומוזיאון ת"א, בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית וארגון אלו"ט.
שדה התעופה הבין-לאומי חלב
שדה התעופה הבינלאומי חלב (בערבית: مطار حلب الدولي) (קוד יאט"א: ALP, קוד OSAP: ICAO) הוא שדה תעופה בינלאומי בחלב, סוריה. הוא משמש גם כשדה תעופה משני של חיל האוויר הסורי.
היסטוריה.
שדה התעופה החל לפעול בתחילת המאה ה-20. הוא התפתח וגדל עד 1999, אז נחנך הטרמינל החדש.
בדצמבר 2012 נסגר שדה התעופה לטיסות אזרחיות, ובמהלך ינואר 2013 הוא היה סגור גם לטיסות צבאיות, בשל מלחמת האזרחים בסוריה. לאחר שהצבא הסורי התקדם לכיוון העיר, נפתח השדה מחדש באופן זמני לטיסות צבאיות ב-22 בינואר 2014, ולאחר כשנה גם לטיסות אזרחיות. בעקבות השתלטות הממשלה על מזרח העיר, יצאה טיסת ניסוי משדה התעופה ב-6 בינואר 2017, לראשונה מזה 4 שנים, לפני פתיחה מלאה של שדה התעופה.
פעילות.
בשדה התעופה יש טרמינל מודרני, אשר משולבת בו אדריכלות אסלאמית מודרנית. השטח הכולל הוא 38,000 מטרים רבועים, הפרוסים על פני ארבע קומות. קיבולת שדה התעופה היא 1.7 מיליון נוסעים בשנה.
חברות תעופה ויעדים.
את שדה התעופה משרתת רק חברת התעופה סיריאן איירליינס, והיעדים הם שדה התעופה הבינלאומי של דמשק, ושדה התעופה ונוקובו במוסקבה.
ABA (ליגת כדורסל)
פייפר סופר-קאב
פיילקיר
ג'ושוע סלוקום
ג'ושוע סלוקום (באנגלית: Joshua Slocum 20 בפברואר 1844 - 14 בנובמבר 1909 או מעט אחר כך) היה האדם הראשון שהקיף את כדור הארץ כשייט יחיד. הוא נולד בנובה סקוטיה והתאזרח בארצות הברית, ימאי והרפתקן אמריקאי, וסופר בעל-שם. בשנת 1900 כתב ספר על מסעו, Sailing Alone Around the World, שהיה לרב-מכר עולמי. בין השאר נתן השראה לסופר הרומני ראדו טודוראן, שחיבר ספר הרפתקאות בשם !Toate pînzele sus (כל המפרשים מעלה!) בעקבות מסע היחיד של סלוקום. הוא נעלם ללא עקבות בנובמבר 1909 יחד עם ספינתו, הספריי.
ילדות בנובה סקוטיה.
ג'ושוע סלוקום נולד במאונט הנלי, אנאפוליס, מחוז נובה סקוטיה. הוא היה החמישי בין אחד-עשר ילדיהם של ג'ון סלוקומב ושרה ג'יין סלוקומב. מוצאו של ג'ושוע מצד אביו היה מקווייקר שנודע בשם "ג'ון הגולה" ועזב את ארצות הברית סמוך ל-1780 בגלל התנגדותו למלחמת העצמאות של ארצות הברית. כשותפים להגירת הלויאליסטים, נאמני הממלכה המאוחדת לנובה סקוטיה, קיבלה משפחת סלוקומב 500 אקר (2000 דונם) של אדמה חקלאית במחוז אנאפוליס בנובה סקוטיה.
התנסויותיו הראשונות של סלוקום במים היו על סירות מפרש, ששייטו סמוך לחוף, מנמלים קטנים לאורך מפרץ פאנדי. כשמלאו לו שמונה, עברה משפחת סלוקומב ממאונט הנלי אל האי ברייר במחוז דיגבי, בפתחו של מפרץ פאנדי. סבו של ג'ושוע מצד אמו היה שומר המגדלור במקום. אביו, איש מחמיר וקפדן, החל לעסוק בתפירת מגפי עור לדייגים המקומיים, וג'ושוע עזר בבית המלאכה, אך אוויר הים משך אותו הרבה יותר מריח העור. הוא נכסף לחיי הרפתקאות הים, הרחק מאביו התובעני ומן הדוחק הגדל והולך בבית עם כל כך הרבה אחים ואחיות.
פעמים אחדות ניסה לברוח מהבית, ובסופו של דבר, בגיל 14, הצליח והשכיר עצמו לשמש כנער-שרת וטבח על ספינת דייגים, אך לאחר זמן קצר חזר הביתה. בשנת 1860, אחרי הולדת הילד האחד-עשר במשפחת סלוקומב ובעקבותיה מות אמו, עזב ג'ושוע בן השש-עשרה את ביתו לבלי שוב. הוא וחברו חתמו בהליפקס על חוזי העסקה כימאים פשוטים באוניית סוחר, שפניה מועדות לדבלין, אירלנד.
שנים ראשונות בים.
מדבלין, עבר סלוקום לליברפול ועלה כמלח פשוט על אוניית סוחר בריטית בשם "טנג'יר", שהפליגה לסין. במשך שנתיים כימאי, הקיף פעמיים את כף הורן, נחת בבטאוויה בהודו ההולנדית, וביקר באיי מלוקו, מנילה, הונג קונג, סייגון, סינגפור וסן פרנסיסקו. בזמן ההפלגה, למד לבחינת מועצת הסחר ובגיל שמונה-עשרה קיבל תעודת הסמכה מלאה כקצין שני. תוך זמן קצר עלה בדרגות והיה לקצין ראשון על אוניות בריטיות, שהובילו פחם ותבואה בין האיים הבריטיים לסן פרנסיסקו.
בשנת 1865 התיישב סלוקום בסן פרנסיסקו, היה לאזרח אמריקה ולאחר תקופה של דייג סלמון ומסחר בפרוות בטריטוריית אורגון בצפון-מערב, חזר לים כרב חובל של ספינה חד-תורנית בסחר החופים בין סן פרנסיסקו לסיאטל. האונייה הראשונה שקיבל לפיקודו להפלגה בים הפתוח, בשנת 1869, הייתה ה"וושינגטון", שעליה חצה את האוקיינוס השקט, מסן פרנסיסקו לאוסטרליה וחזרה דרך אלסקה.
במשך שלוש-עשרה שנים הפליג מנמל סן פרנסיסקו, להעביר מטען מעורב לסין, אוסטרליה, איי התבלינים ויפן. בין 1869 ל-1889, פיקד על שמונה אוניות, שבארבע הראשונות מהן ("וושינגטון", "קונסטיטיושן", "בנג'מין איימר" ו"אמטיסט") היה שכיר של בעלים אחרים. בהמשך פיקד על ארבע אוניות שהיו בבעלותו, אם בשלמות ואם חלקית.
משפחה בים.