דניאל נוכח במפגש נוסף של הפשיסטים, שם הוא פוגש את דרייק, צלף מיומן. בהמשך מתיידד עם בחור המומחה לחומרי נפץ. דניאל וחבריו הנאו-נאצים הולכים למסעדה יהודית, שם הם לועגים לשמות המאכלים בתפריט, ומתגרים בעובדי המעדנייה על חוקי התזונה היהודיים, כגון איסור אכילת בשר וחלב יחדיו. דניאל מציין פסוק מהתורה, "לא תבשל גדי בחלב אמו", אך מציין גם, שעופות אינם מספקים חלב. דרייק נראה מתרשם מהידע של דניאל. ההתגרות נמשכת עד אשר מתחילה קטטה פיזית. לאחר זאת, דניאל וחבריו נדרשים על ידי בית המשפט להשתתף בהכשרת רגישות, מפגש עם ניצולי שואה, או לרצות מאסר. במהלך המפגש הם מקשיבים לחוויותיהם של ניצולי שואה, כאשר אחד מהניצולים מספר על רציחת בנו הקטן על ידי חייל נאצי. דניאל זועם על כך, שהאיש לא עשה דבר כדי להציל את בנו, אבל כל הניצולים טוענים שדניאל גם לא היה עושה דבר במקומו, והוא יוצא בכעס. התמונה שבה דניאל נראה מאזין לסיפורו של הניצול תוך כדי הצמדת כפות ידיו אל פניו, משמשת כאחת מכרזות הסרט.
סיפורו של הניצול רודף אותו, ובהמשך הסרט דניאל מדמיין את עצמו גם כחייל הנאצי וגם את היהודי. מאוחר יותר באותו לילה, דניאל ושאר חבריו הנאו-נאצים פורצים לבית כנסת, משחיתים את תכולתו, ושותלים פצצה מתחת לדוכן. הם גם קורעים, רומסים ויורקים על ספר תורה, למרות שדניאל מוחה על מעשיהם, ובין היתר מגונן על אחת המגילות. זו העדות הראשונה לרגש המתעורר אצל דניאל כלפי היהדות לאחר המפגש עם ניצולי השואה. עם עזיבתם את בית הכנסת, דניאל לוקח עמו ספר תורה וטלית. למחרת בבוקר מתברר, שהתכנון לפוצץ את בית הכנסת נכשל, משום שהקוצב קפא בשלוש עשרה דקות. רב שהתראיין בנושא הסביר, כי אלוהים הגן על בית הכנסת. בבקתתו, דניאל מנקה ומתקן את ספר התורה, ושוב רואה את עצמו כחייל הנאצי בסיפור שואה. הוא לובש את הטלית מתחת לחולצתו, ומבצע הצדעה נאצית במועל יד יחד עם קריאת "וזאת התורה" בעברית. מעשה זה מבטא את היותו יהודי במקור ביחד עם הווייתו הנוכחית.
דרייק מציע לדניאל להרוג יהודי, והם מתכננים להרוג את איליו מנזטי. הם אורבים במרחק מסוים מבית כנסת, ולאחר שמנזטי יוצא ממנו, דניאל יורה לכיוונו אך מחטיא את מטרתו. דרייק מבחין בטלית מתחת לחולצתו של דניאל ומבין שהוא יהודי. דרייק מנסה לדקור את דניאל, אך האחרון יורה בו ונמלט. הוא ממשיך להיפגש עם לינה וקרטיס, שרוצים להביא את תנועתם ועקרונותיהם הפשיסטיים למיינסטרים הפוליטי. הוא מציג בפני יהודים, שחורים וליברלים. דניאל מסכים באי רצון לעזור להם לגייס כספים. בהמשך דניאל מביע אמפתיה כלפי יהודים במפגש נוסף, ובסופו של דבר לינה אינה רוצה יותר בקשר עמו.
לאחר מכן נודע על כך, שאיליו מנזטי נרצח, ופרסומים בעיתונות ובטלוויזיה מנסים לקשור את דניאל למעשה הרצח.
קרלה רואה את ספר התורה שדניאל גנב מבית הכנסת, ומבקשת ממנו ללמד אותה עברית, לכאורה מסיבות אינטלקטואליות. הם גם מתחילים לתרגל טקסים יהודיים. דניאל מבקר באזור יהודי, ופוגש בסטיוארט, חבר מתקופת ילדותו ובארוסתו, מרים, שמזמינים אותו לתפילת ראש השנה בבית כנסת. כאשר דניאל מגיע לבית הכנסת, נותר מחוץ להיכל, שם פוגש בין היתר באבי, המוזכר גם כילד בסצנה על פרשת עקדת יצחק. אבי מכנה אותו אנטישמי, ומתפתח דיון על יהודים ועל ישראל. בהמשך, מרים, שעובדת בפרקליטות המחוזית, מספרת לו שמחצית מהאנשים במפגשיה של לינה מביוס הם סוכנים המדווחים לפרקליט המחוזי. מאוחר יותר היא מבקשת מדניאל להקליט שיחות בפגישה, כדי שתוכל לעזור לו עם האשמות אפשריות הצפויות עקב הריגתו של מנזטי. הוא מסרב לכך, ומרים מודה שלא אכפת לה מהאמת, היא דואגת רק לדניאל.
כאשר יום הכיפורים מתקרב, דניאל קורא למרים, ומתעקש על לקיחת המקום של סטיוארט לשמש כחזן מעל הדוכן ביום כיפור. לאחר כניסת יום הכיפורים, בשעות החושך, דניאל מגיע לבית כנסת עם ידידו, המומחה לחומרי נפץ, והם מתקינים פצצה מתחת לדוכן התפילה. כאשר דניאל מגיע לבית הכנסת ביום הכיפורים במהלך התפילה, הוא עולה לדוכן וקורא מספר התורה. במהלך השהות בבית הכנסת הוא שוב מדמיין את עצמו בסיפור שסיפר לו ניצול השואה, אך הפעם גם כחייל הנאצי וגם כאב היהודי. כאשר נותרו חמש דקות למועד התפוצצות הפצצה, דניאל יורד מהדוכן, ומודיע כי יש פצצה בבית הכנסת ומבקש מכולם לעזוב את המקום. דניאל עצמו לא עוזב את בית הכנסת.
לאחר זאת דניאל מוצג בחזון מיסטי, שבו הוא עולה במדרגות הישיבה שבה למד כילד. בחזון הוא פוגש במורהו לשעבר בכל פעם שהוא עולה קומה במדרגות. מורהו אומר בחזון, כי הוא רוצה לשוחח על עקדת יצחק, ואומר לדניאל כי ייתכן שצדק, שיצחק מת על ההר, ונולד מחדש בעולם הבא. אבל דניאל מתעלם ממנו בכל פעם וממשיך לעלות במדרגות באופן אינסופי. מורהו קורא לו להפסיק, ואומר לו כי "אין שום דבר למעלה".
חרתוויסי
מצודת חֶרְתְּוִויסִי היא אחת המבצרים העתיקים בגאורגיה, והייתה בשימוש במשך כל התקופה הפיאודלית בגאורגיה . היא ממוקמת בצפון כפר חרתוויסי שבנפת אספינדזה בדרום גאורגיה במחוז ההיסטורי ג'אוואחתי (סאמצחה-ג'אוואחתי). המצודה ממוקמת בראש מצוק על גדות נהר הפָּרַוְוָאנִי בקרבת נקודת המפגש בין פָּרַוְוָאנִי לנהר הקורה. בתוך החומות ניצב מבצר (הקיפּ) מרובע עם פינות מעוגלות. מהקיר המזרחי של המצודה מובילות שתי מנהרות אל הנהר, האחת לאספקת מים והשנייה לתקשורת עם העולם שבחוץ. במתחם בחלק המערבי נמצאת כנסייה עתיקה.
היסטוריה.
חרתוויסי נזכרת לראשונה ברשומות הגאורגיות במאות ה-10 וה-11. המצודה נבנתה במאה ה-2 לפנה"ס. הכנסייה נבנתה בשנת 985, בתקופת המלכה תמר הורחבה, והחומות הקיימות כיום נבנו ב־1354. במאה הרביעית לפני הספירה, לפי הרישומים של לאונטי מרובלי, כומר והיסטוריון גאורגי מהמאה ה-11, אלכסנדר מוקדון, בדרכו לכיבושיו במזרח, החריב אותה. במאות ה-10 וה-11, היא הייתה מרכז אזור מסכתי. במהלך המאה ה-12 היא הפכה לעיר. במאה ה-13, הרסו אותה המונגולים. ועד למאה ה-15 היא איבדה את כוחה. במאה ה-15 הייתה בבעלות הבעלים של מסכתי ממשפחת ג'קליי. במאה ה-16, פלשו העות'מאנים לדרום גאורגיה. במהלך שלוש המאות הבאות החזיקו גם בחרתוויסי. בסוף המאה ה-19, בתקופת מלחמת רוסיה טורקיה, הצבא הרוסי חזר לטריטוריות שאבדו, וחרתוויסי הפכה לבסיסם הצבאי.
האגדה.
האגדה מספרת על המלכה תמרה, שהכריזה על תחרות מי יבנה את המגדל המפואר ביותר בחרתוויסי. בנאי מומחה והשוליה שלו היו בין המתחרים, ולמרבה הבושה עלה השוליה על מורו, והאחרון קפץ מהמגדל אל מותו.
Space jam
אמנון פזי
אמנון פזי (10 בינואר 1936 - 17 באוגוסט 2006) היה מתמטיקאי ישראלי, נשיא האוניברסיטה העברית בירושלים ויו"ר הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה.
ביוגרפיה.
אמנון פזי נולד בחיפה, התגורר בצעירותו בקריית ביאליק והתחנך בקריית מוצקין. הוא היה תלמיד מחונן וספורטאי מצטיין (היה אלוף ישראל בריצת 60 מטר ואלוף הנוער בקפיצה לרוחק). למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית במסגרת העתודה האקדמית.
לאחר תום לימודיו הצטרף לצוות שהקים את תחום הגרעין במדינת ישראל. בשנת 1958 נסע ללמוד פיזיקה גרעינית בפריז והועסק בפרויקטים של הוועדה הצרפתית לאנרגיה אטומית.
הוא שב בשנת 1961 והתיישב בבאר שבע עם רעייתו, ועבד בקריה למחקר גרעיני בדימונה עד שזו הופעלה באופן ניסיוני בשנת 1963. אז עזב את עבודתו ושקד על עבודת הדוקטורט שלו תחת הנחייתו של פרופ' שמואל אגמון. אחר כך נסע לסטנפורד ולאוניברסיטת ניו יורק, וכשחזר התקבל למכון למתמטיקה באוניברסיטה העברית.
ספרו המתמטי על חבורות למחצה, שנכתב במהלך שנת שבתון באוניברסיטת מרילנד בשנת 1973, הוגדר כ"ספר קלאסי" ואחד המצוטטים ביותר, ועל פי ההוצאה היה אחד מרבי המכר שלה.
בין השנים 1972 - 1977, היה העורך בפועל של כתב העת המדעי Israel Journal of Mathematics, ולאחר מכן כיהן כעורך וחבר הדירקטוריון שלו.
פרופ' פזי התקדם בחלוף השנים ומונה לעמוד בראש המכון למתמטיקה. בשנים 1983 - 1986 כיהן כרקטור האוניברסיטה העברית, וקבע מדיניות חדשה למינויים אקדמיים: תכנון רב שנתי של מספר המינויים וחלוקתם בין הפקולטות. כמו כן, קידם את פתיחת הגן הבוטני האוניברסיטאי בגבעת רם בירושלים ואת בית הספר לווטרינריה.
בשנת 1987 התפטר נשיא האוניברסיטה דן פטינקין על רקע משבר פיננסי חמור במוסד, ופזי נבחר לנשיא. בהסתמך על תוכנית המינויים שלו, ערך פזי צעדי הבראה כדי לחלץ את האוניברסיטה מהמשבר, והתפטר ארבע שנים אחר כך, לאחר שהאוניברסיטה הגיעה לאיזון כספי.
בשנת 1991 נבחר ליו"ר ות"ת - הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה, עד שנת 1997.
לאחר צאתו לגמלאות, המשיך פזי בפעילותו כשותף או יושב ראש בוועדות ודירקטוריונים שעסקו בשלושה נושאים עיקריים: בטיחות וביטחון, מערכת ההשכלה הגבוהה ופעילות ציבורית כללית. שתיים מהוועדות התנהלו בחוץ לארץ:
בין הוועדות בישראל, היה פזי ראש היחידה לתכנון אקדמי של האוניברסיטה העברית, יו"ר הוועד המנהל של המרכז הארצי לבחינות והערכה, חבר במערכת כתבי עת ישראלים למתמטיקה, נציג האקדמיה הלאומית במועצת הנגידים של BSF (הקרן הדו-לאומית ישראל-ארצות הברית), וחבר בוועד המנהל של קרן ירושלים.
פזי המשיך להיות "איש מרחיק ראות": בשנת 2000, כאשר שררה בציבור התחושה שיש בארץ עודף רופאים, יזם וניהל ועדה לפתרון בעיית המחסור ברופאים הצפוי להתרחש כעבור 15 שנה. בין השאר המליצה הוועדה על הקמת בי"ס נוסף לרפואה. כמו כן השתתף פזי, עד סמוך למותו בוועדה בראשות דן מרידור לבדיקת תפישת הביטחון של מדינת ישראל.