נורבאנו, שנאמר עליה שהיא בלטה בארמון ביופייה ובאינטליגנציה יוצאת הדופן שלה, נשלחה לקוניה כמו שאר נשות ההרמון של שהזאדה סלים בשנת 1543, בשנת 1544 ילדה את בתם הראשונה, שאה סולטאן, בשנת 1545 ילדה את איסמיהאן סולטאן וב -4 ביולי 1546 ילדה את בנה היחיד שהזאדה מוראט, שלימים יהפוך לסולטאן האימפריה.
האסקי סולטאן.
נורבאנו הפכה לבת הזוג המועדפת ביותר על שהזאדה סלים (שהפך לסולטאן העות'מאני כסלים השני בשנת 1566), ולאמו של שהזאדה מוראט (מוראט השלישי לעתיד, יליד 1546).
בזמן שבן זוגה סלים היה עדיין שהזאדה, נורבאנו הייתה ראש ההרמון הנסיכי שלו במניסה.
לאחר שהפך לסולטאן, סלים התיר לאשתו האהובה, האסקי נורבאנו, להישאר בארמון טופקאפי לאורך כל תקופת שלטונו, כפי שעשה קודמו (סולימאן המפואר).
גם אחרי שסלים התחיל קשרים עם פילגשות אחרות, נורבאנו נשארה כ\מועדפת עליו בגלל יופייה והאינטליגנציה שלה. כאמו של יורש העצר, היא שימשה כיועצת לבעלה. סלים השני היה מתייעץ עם נורבאנו בנושאים שונים בגלל כבודו לשיקול דעתה הטוב. השגריר הוונציאני ז'קופו סורנזור דיווח:"נאמר כי ההאסקי אהובה מאוד ומכובדת על ידי הוד מלכותו הן בגין יופייה הרב והן בגין היותה אינטליגנטית בצורה בלתי רגילה."היא הפכה לאישה עם השפעה אדירה. על פי כמה מקורות (בעיקר מקורות ונציאניים), השפעתה הייתה כזו שנורבאנו סולטאן ניהלה למעשה את הממשלה לצד הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה. האימפריה העות'מאנית הייתה רחוקה מלהיות יציבה בצמרת, ועימותים על כס המלוכה היו נפוצים. זה לא היה יוצא דופן עבור המפסיד בתחרויות כאלה שכל משפחתו תיהרג יחד איתו כדי למנוע אתגרים עתידיים. נורבאנו סולטאן הייתה נחושה, עם זאת, שכאשר יגיע הזמן שבנה יחליף את אביו, שום דבר לא יפריע לכך.
כאשר הסתיים שלטונו של סלים השני בשנת 1574, קיבלה האסקי נורבאנו סולטאן קצבה בת 1,100 אקצ'ה ליום, ואילו בנות זוגו האחרות של סלים, קיבלו קצבה יומית של 40 אקצ'ה בלבד.
ולידה סולטאן.
שהזאדה מוראט נשלח לכהן כמושל מניסה על חוף הים האגאי והיה שם כאשר הסולטאן סלים השני נפטר בשנת 1574. נורבאנו לא סיפרה לאיש על מותו והסתירה את גופתו של בעלה בקופסת קרח. היא שלחה לבנה שבמניסה הודעה שיגיע מיד לבירה. בכל אותה העת אף אחד לא ידע כי הסולטאן מת. מותוזה הוכרז בפומבי רק לאחר 12 ימים, כאשר מוראט בנה הגיע. בנה הפך לסולטאן מוראט השלישי ונורבאנו הפכה לולידה סולטאן, המעמד הגבוה ביותר שאישה הייתה יכולה למלא באימפריה העות'מאנית. בניגוד לקודמתה הורם סולטאן, נורבאנו הייתה חיה כשבעלה נפטר ונהנתה מכוח מוחלט בין השנים 1574 - 1583, אם כי ככל הנראה לא התגוררה בארמון לאחר מותו של סלים השני. כספיה של נורבאנו, שהגיעו לסכומים גבוהים, נחשבים כמדד לכוח זה. כולידה סולטאן הוקצו לה 2,000 מטבעות מדי יום.
נורבאנו סולטאן התפרסמה בזקנתה בזכות היחסים שלה עם אשת בנה ספייה סולטאן. כפי שאמרה ספייה סולטאן, "ראיתי את נורבאנו לראשונה באמצע שנות הארבעים לחייה, אך למרות גילה המתקדם, היא הייתה האישה הכי יפה שראיתי."
יחסי חוץ.
לאחר שנורבאנו הפכה לולידה סולטאן של בנה מוראט השלישי, היא ניהלה למעשה את הממשלה יחד עם הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה, שפעל כיורש עצר משותף עם הסולטאן בתקופת "סולטנות הנשים".
המתווכת שלה בעולם מחוץ להרמון הייתה הקירה שלה, אסתר הנדלי. היא התכתבה עם המלכה קתרין דה מדיצ'י הצרפתית.
מובן כי נורבאנו סולטאן השתמשה בקירה אסתר הנדאלי ממוצא יהודי לענייניה האישיים והייתה בקשר פיננסי עם הדוכס מנקסוס, ג'וזף נשיא. אולי, בגלל רשת היחסים הזו, התפשטה השמועה שהיא ממוצא יהודי. מידע נרחב נמצא בדיווחי השליח על הקשר הדיפלומטי הפוליטי ההדוק של נורנבאנו סולטאן עם הוונציאנים. בשנת 1583 הסכים הסנאט בוונציה לשלוח לה מתנה בשווי 2,000 זהב ונציאני על שירותיה השימושיים. על פי דיווח אחר, היא מנעה את ההתקפה העות'מאנית האפשרית על כרתים והזהירה את סרן עלי פאשה מפני פתיחת מלחמה בוונציה.
מקורות ונציאניים הם הפוריים ביותר בתיאור נורבאנו סולטאן כאישה שמעולם לא שכחה את מוצאה הוונציאני. לפי הדיווחים, היא שמרה על קשר עם ונציה באמצעות צ'יראנה המשרתת שלה, ששמרה על קשר קבוע עם מועצת העשרה בוונציה, ממנה קיבלה (צ'יראנה) קצבה כסוכנת ונציאנית.
במהלך תשע שנות כהונתה (1574–1583), הפוליטיקה שלה הייתה כל כך פרו-ונציאנית, עד שהיא הייתה שנואה על הרפובליקה של גנואה. ישנם שאפילו אומרים שהיא הורעלה על ידי סוכן גנואי. בכל מקרה היא נפטרה בארמון ברובע ייניקאפי באיסטנבול ב-7 בדצמבר 1583.
מותה.
נורבאנו נפטרה באיסטנבול ב-7 בדצמבר 1583, בתקופת שלטון בנה מוראט השלישי. היא נקברה ליד סלים השני במאוזוליאום שלו בחצר איה סופיה, ובכך הפכה לאשת הסולטאן הראשונה שזכתה למנוחות ליד בן זוגה.
נורבאנו סולטן זכתה כבוד רב לא רק במהלך חייה אלא גם לאחר מותה. בניגוד למקובל שהסולטאנים נותרו בארמון במהלך מסע ההלוויה, ליווה מוראט השלישי את גופת אמו, הולך וגם בוכה, עד למסגד פאתיח שבו היה אמור להיקרא טקס הקבורה שלה. המסגד הסולטאני הרחוק ביותר מהארמון הקיסרי, כלומר מסגד פאתיח, הוקצה לטקס ההלוויה. בחירה זו לא רק אפשרה לכמה שיותר אנשים לתת את ברכתם לנפשה של נורבאנו סולטאן אלא גם שמרה על ההערכה הנרחבת של כבוד דתי זה שהעניקו לה תושבי הבירה הקיסרית.
לפני מותה של נורבאנו, הצהיר פאולו קונטאריני, השגריר הוונציאני, מהארמון העות'מאני:"כל הטובות והרעות מגיעות מהמלכה האם." כשנורבנו מתה בדצמבר 1583, יורשו של קונטריני דיווח על הדברים הבאים:"מותה של אישה זו העציב חלק בגלל האינטרסים שלהם ושימח אחרים. הסמכות הרבה שהיא נהנתה עם בנה זיכתה הרבה אנשים לרווחים חשובים, ואילו להפך, ביטלה את תקוותם של אנשים למימוש משאלותיהם. עם זאת, כולם מודים באופן כללי שהיא הייתה אישה טובה מדי, אמיצה ונלמדת ".
ארני סבלה
יוהאן אדולף שייבה
יוהאן אדולף שייבה (; 5 במאי 1708 – 22 באפריל 1776) היה מלחין, נגן עוגב, תאורטיקאי ומבקר מוזיקה גרמני-דני בולט מתקופת הבארוק.
חיים וקריירה.
שייבה נולד בלייפציג, וכבנו של בונה עוגבים, למד לנגן מגיל 6. בשנת 1725 החל ללמוד משפטים ופילוסופיה באוניברסיטה של לייפציג. במהלך לימודיו התוודא לעבודתו של יוהאן כריסטוף גוטשד, פרופסור לרטוריקה וספרות, ממנו שאב השראה בפיתוח תיאוריות האסתטיקה שלו.
מפאת קשיים כלכליים לא עלה בידו של שייבה לסיים את לימודיו, ומכאן ראה להקדיש עצמו ללמידה עצמית על מנת לפתח קריירה בתחום המוזיקה. בשנת 1729 הגיש שייבה את מועמדותו לתפקיד נגן עוגב בכנסיית תומאס הקדוש הלותרנית, היכן ששימש יוהאן סבסטיאן באך כקנטור. על אף שמועמדותו נדחתה, מילא שייבה חלק פעיל בסצנת המוזיקה בלייפציג עד לשנת 1735.
בשנת 1736 עזב שייבה את לייפציג ועבר להמבורג שם חבר ליוהאן מאתזון וגיאורג פיליפ טלמן. בהשפעתם הוציא לאור מגזין בשם 'המוזיקאי הביקורטי' (Der Critische Musikus), אשר חשיבותו נעוצה בעיונים המלומדים אודות המלחינים החשובים של התקופה. בשנת 1739, עבר שייבה לשירות המארקגראף פרידריך ארנסט, אשר מינה אותו כמנהל מוזיקלי (Kapellmeister). בשנת 1740 נענה שייבה להזמנת אחותו של המארקגראף, מלכת דנמרק, סופיה מגדלנה, והיה למנהל המוזיקלי בחצר מלך דנמרק כריסטיאן השישי.
לימים, בזמן מלכותו של פרדריק החמישי החלה גוברת האהדה בממלכת דנמרק לסגנון האופרה האיטלקית והצרפתית, זאת למורת רוחו של שייבה אשר העסקתו אף הסתיימה בשנת 1748. בהמשך עבר שייבה לעיר שונדרבורג אולם בשנת 1762 שב לקופנהגן לשארית ימי חיו.
שייבה ובאך.
יוהאן סבסטיאן באך וגאורג פרידריך הנדל נמצאו בעיני שייבה כמלחינים הגדולים של זמנו. שייבה ראה בבאך כנגן העוגב, הצ'מבלו והקלאוויקורד הגדול ביותר. עם זאת, נודעת ביקורתו של שייבה אודות סגנונו המוזיקלי של באך, אותו אפיין כבומבסטי. לצדו של באך התייצב יוהאן אברהם בירנבאום, פרופסור לרטוריקה בלייפציג. אליבא דשייבה, המוזיקה של באך חטאה במלאכותיות ועוררה בלבול סגנוני. שייבה עמד על כך כי כתיבתו של באך עמוסה מדי ובלתי טבעית נוכח נטייתו של באך לשוות בהלחנתו מעמד שווה ערך לכלל הקולות המוזיקליים, תוך טשטוש ההבחנה בין מלודיה וליווי.
אלברט שוויצר, אשר התעניין במיוחד ביצירותיו של באך, תיאר בספרו על באך את שייבה כדוגל בסגנון המוזיקה הגרמני, המובחן מזה האיטלקי. כך לשיטתו של שייבה, הסגנון האיטלקי נוטה למורכבות יתר, זאת לעומת הסגנון הגרמני הניכר בטבעיות ופשטות. לפיכך טען שוויצר כי שייבה למעשה ראה את באך כמי שמתרחק מהסגנון הגרמני יתר על המידה לטובת הזרם האיטלקי. לשיטתו של שוויצר, חילופי הדברים בין שייבה לפרופסור בירנבאום עשו חסד למוניטין של באך, באשר סגנונו העוקצני של שייבה עורר אהדה לבאך.
שייבה דגל בעמדה הרואה את הכישרון המוזיקלי כדבר מולד. בחיבורים ומאמרים שונים שפרסם בחן שייבה היבטים שונים של המוזיקה, כגון טעם, ניגון והבעה, ועודד תפיסה לאומנית של הסגנון המוזיקלי. תורתו של שייבה אודות המוזיקה התבססה על עקרונות רציונליים, על חיקוי הטבע ועל החלת האומנויות הרטוריות על תהליכי היצירה המוזיקלית.
כתיבתו המוזיקלית.
רוב יצירותיו המוזיקליות של שייבה אבדו. במהלך הקריירה הלחין שייבה למעלה מ-150 יצירות כנסייתיות ואורטוריות, כ-200 קונצ'רטי, שתי אופרות, וכן סינפוניות, מוזיקה קאמרית וקנטטות חילוניות. עם יצירותיו הבולטות נמנית קנטטת ההלוויה של פרדריק החמישי מלך דנמרק.
אדריאן מנגלארד
אדריאן מנגלארד (בצרפתית: Adrien Manglard; 10 במרץ 1695 – 1 באוגוסט 1760) היה צייר צרפתי.
ביוגרפיה.