בעת שהם מתחבאים במלון דרכים מפני המחסל, קיל מספר לשרה שהיא תהיה יום אחד אימו של המושיע ג'ון קונור, מנהיג המחתרת המורדת בסקיינט וברובוטי החיסול שלה. שרה מטפלת בפצעיו של קיל ונוצרת ביניהם משיכה מינית. היא שואלת אותו אם הוא חווה בעברו אהבה ומתשובתו היא מבינה שהוא למעשה בתול. מתוך רחמים ואהבה גם יחד הם שוכבים. בבוקר שלמחרת המחסל מאתר אותם ובמאבק נגדו קייל נפגע מרימון ונהרג מפצעיו. שרה נותרת לבדה להילחם במחסל והיא גוברת עליו בדרך נס. בהמשך מתברר שהיא בהריון מקייל וכך למעשה אלמלא קייל נשלח אחורה בזמן ג'ון קונור לא היה נולד.
בסרט הרביעי בסדרה, , מגלם את דמותו אנטון ילצ'ין. הוא מוצג בתור נער צעיר שחי בתוך מבנה נטוש יחד עם ילדה אילמת בשם סטאר. מוצגות תכונות האופי שלו מהסרט הראשון: יכולת הישרדות בלתי רגילה, אלתור, הסתפקות במועט ודאגה לאחר ולזולת. יחד עם סטאר הם מערימים על מחסל של סקיינט ומוחצים אותו תחת גרוטאה כבדה. הם חיים לבדם ללא ההורים או מבוגרים וניזונים מכל הבא ליד, בכללם בשר של זאב ערבות. מרקוס, אסיר לשעבר שתרם את גופתו למדע, עבר תהליך מיוחד שהפך אותו לסייבורג. הוא מאתר את קייל ומוביל אותו לעבר המחתרת האנושית ולעבר מי שעתיד להיות בנו: ג'ון קונור (כריסטיאן בייל). קייל פוגש את בנו רק לקראת סוף הסרט וכשהם נפגשים בנו למעשה גדול ממנו בכעשור. ג'ון יודע שהוא חייב להגן על קייל מפני סקיינט והמחסלים בכל מחיר, שכן שרה הקליטה עבורו קלטות לפני מותה ובאחת מהן היא מספרת לו שהוא יפגוש את אביו בעתיד, ועל מנת שהוא ייולד הוא חייב לשלוח אותו בחזרה לעבר לשנת 1984.
בסרט החמישי והאחרון עד כה בסדרה, , קייל ריס מגולם על ידי השחקן ג'יי קורטני. לפי עלילת הסרט, קייל נשלח לעבר לשנת 1984 לאחר שג'ון וחברי המחתרת מצליחים לגבור על סקיינט ועל הרובוטים. אלא, שסקיינט יודעת שקייל "עתיד" להציל את שרה קונור, והיא שולחת מחסל נוסף לשנת 1973, במקום לשנת 1984 כדי להתנקש בה. המחסל מדגם T-800 אותו מגלם ארנולד שוורצנגר, נשלח אף הוא על ידי גורם אלמוני וכך למעשה מציל את שרה בהיותה נערה בגילאי העשרה. הוא מגדל אותה ומהווה עבורה תחליף לאב מאחר שהמחסל השני הוביל למותם של הוריה. כאשר קייל מגיע לשנת 1984 הוא פוגש את שרה כאשר היא כבר מנוסה בירי, בלחימה ויודעת הכל על סקיינט ועל עתידה. הוא מצליח לשכנע אותה להיכנס למכונת זמן ולעבור לשנת 2017 במקום לשנת 1997. הוא זוכר שתי תקופות מעברו: אחת לפי ציר הזמן שבה סקיינט נוצרה ותקפה את האנושות, והשנייה לפי ציר זמן חלופי לו הוא נחשף לאחר מסעו בזמן, ולפיו סקיינט נוצחה והוא חיי חיים נורמטיביים בתור ילד. בעוד תפנית שמתגלה בסרט, סקיינט הרגה למעשה את ג'ון קונור ושתלה רכיבים ננוטכנולוגיים בכל תאי גופו. ג'ון הוא מחסל של סקיינט מדגם מתקדם ביותר מסוג T-3000. יחד עם שרה והמחסל הזקן הם גוברים על ג'ון ועל מערכת ההפעלה "ג'נסיס", שמה החדש של סקיינט לפי ציר הזמן החלופי.
המשלחת השוודית לאנטארקטיקה
המשלחת השוודית לאנטארקטיקה (1901–1904) הייתה משלחת מדעית אל חצי האי האנטארקטי בפיקודם של אוטו נורדנשלד וקארל אנטון לרסן.
רקע.
אוטו נורדנשלד, גאולוג וגאוגרף שוודי, ארגן משלחת מדעית אל חצי האי האנטארקטי ועמד בראשה. הפיקוד נמסר לחוקר אנטארקטיקה מנוסה, קארל אנטון לרסן, שמילא את תפקיד רב החובל של האונייה אנטארקטיק. בעברו פיקד על משימת איתור לווייתנים בשנים 1893-1892. למסע יצאו גם שבעה מדענים נוספים ו-16 קצינים ומלחים. ב-16 באוקטובר 1901, הפליגה "אנטארקטיק" בפיקודו של קארל אנטון לרסן מנמל גטבורג ועליה משלחתו של נורדנשלד ליבשת אנטארקטיקה.
על אף סופה והתלאות הקשות שהתנסתה בהן, תוכר המשלחת כהצלחה מדעית, שאנשיה חקרו חלק גדול מן החוף המזרחי של ארץ גרהאם, לרבות כף הגעגועים, האי רוס, קבוצת איי ג'וינוויל וארכיפלג פאלמר. המשלחת, שגילתה והביאה עמה ממצאים גאולוגיים ודגימות של בעלי חיים ימיים, הקנתה לנורדנשלד תהילה רבת-שנים בארצו, אבל עלותה העצומה הותירה אותו שקוע בחוב כבד.
שני איים אנטארקטיים חשובים קשורים במשלחת זו. הראשון הוא סנואו היל, שם עשו אוטו נורדנשלד וחמישה מעמיתיו שני חורפים (האחד מתוכנן והשני כפוי, עקב טביעתה של אוניית החילוץ "אנטארקטיק"). האי השני הוא האי פולט, שם נתקע צוות ה"אנטארקטיק" מפברואר 1903 עד נובמבר 1903.
האי סנואו היל.
בדרכו אל האי סנואו היל בשנת 1901, עבר נורדנשלד דרך בואנוס איירס, שם סיפקה לו ממשלת ארגנטינה צידה וסיוע אחר בתנאי, שיצרף לקבוצה החורפת שלו קצין צי ארגנטינאי צעיר, סגן חוסה סובראל. גם הצייר האמריקאי פרנק וילברט סטוקס הצטרף למשלחת ועשה שנתיים עם נורדנשלד באי סנואו היל. ב-1903 ארגנה ממשלת ארגנטינה שליחות הצלה עם הקורבטה "ארא אורוגוואי", שהחזירה בהצלחה את כל חברי משלחת נורדנשלד ששרדו בחיים.
האי פולט.
אחרי טביעת אונייתם, שנמחצה בקרח במרחק כ-40 ק"מ מן האי, הגיעו עשרים האנשים שהיו על ה"אנטארקטיק" אל האי בסירת הצלה ובנו שם מבנה אבן איתן, כפול-קירות, ששרידיו עודם נראים לעין גם היום. מלבד הצידה הזעומה שהביאו עמם מן האונייה, התקיימו האנשים על כאלף הפינגווינים שקטלו, כמו גם על ביציהם.
ארציום פרחוסקי
קליסתנס (היסטוריון)
קליסתנס איש אולינתוס (ביוונית: Καλλισθένης; 360 – 328 לפנה"ס) היה היסטוריון יווני שכתב על אלכסנדר הגדול. קליסתנס היה בן-דודנית של הפילוסוף המפורסם אריסטו, שבביתו גדל. הוא התלווה לאריסטו באָסוֹס, במוקדון, ואולי גם באתונה. יחד עם אריסטו ערך רשימה של המנצחים והמנהלים של המשׂחקים הפיתיים. כאות תודה זכו השניים לכתובת הקדשה בדלפי. במקדוניה כתב קליסתנס היסטוריה של יוון בעשׂרה ספרים, שכסתה את השנים 387-356 לפני הספירה, וחיבור נוסף על "מלחמת הקודש" השלישית (356-346).
בהמלצתו של אריסטו, שהיה מחנכו של אלכסנדר, זימן מלך מקדון הצעיר את קליסתנס להתלוות אליו למסעו נגד ממלכת פרס, ולתעד את המערכה בהיסטוריה ייעודית. חיבור זה, שנקרא כנראה "מעשׂי אלכסנדר" (Ἀλεξάνδρου πράξεις), הגיע לכל הפחות עד שנת 330, והיה המקור היחיד בן-הזמן הידוע לנו עבור השנים הראשונות של המסע. קליסתנס תיאר את המסעות והניצחונות של מלך מקדון הצעיר בנימה שהזכירה את שירת הומרוס, ולאחר הביקור במנבאה של האל המצרי אָמוֹן בסיווא אף תיאר אותו כבנו של זאוס-אמון. את בכיר קציניו של אלכסנדר, פָּרמֵניוֹן, תיאר קליסתנס באופן בלתי-מחמיא. לצד ההיסטוריה הצבאית התעניין קליסתנס גם בעולם החדש שנגלה לפניו, וכתב, בין השאר, על מקורות הנילוס ועל הפלגה סביב הים השחור.
ביטחונו העצמי ודעתנוּתוֹ הרחיקו אותו בהדרגה מאלכסנדר. יחסי השניים נקלעו למשבר לאחר ניסיונו של אלכסנדר להכניס בשנת 330 את מנהג ההשתחוות כחלק מפרוטוקול החצר. עבור המקדונים והיוונים סימלה ההשתחוות הכרה באלכסנדר כאלוֹהוּת, וחלקם ראו מנהג זה באופן שלילי ביותר. קליסתנס הפך לדמות מרכזית בהתנגדות למנהג, ועמדתו זו הרעה מאוד את היחסים. זמן קצר לאחר מכן קשרו מספר נערים מחוגי האצולה, ששרתו את אלכסנדר באופן אישי, קשר לרצחוֹ. משתנגלה הקשר, והצעירים נחקרו בעינויים, הצביעו על קליסתנס כעל מקור השראתם. המלך ציווה לעצור את קליסתנס ולשׂימוֹ בכבלים. קליסתנס מצא את מותו זמן קצר לאחר מכן, בין אם בהוצאה להורג, בין אם בשל מחלה.
בנים לגבולם
חברת בנים לגבולם הייתה חברה שהוקמה בשנת 1944 במטרה לעודד ולסייע להתיישבותם של הספרדים ובני עדות המזרח במושבים ברחבי ארץ ישראל.
חברת "בנים לגבולם" הוקמה במאי 1944 מאיחוד של הגורמים הבאים: ארגון "לשדה" של עולי יוון שהקימה את צור משה, "החברה ליישוב עולים מבולגריה" שנוסד בידי מרדכי רומנו ועסקה בביסוס כפר חיטים ובית חנן ו"ועדת ארגנטינה", ונציגי יהדות מצרים. בראש החברה עמד ליאון רקנאטי ונשיאה היה הראשון לציון, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל. הנהלת החברה מנתה את ליאון רקנאטי, משה קרסו, יצחק ארדיטי, ה. פרץ, חיים קרישפין, עו"ד ב. פרדו, אברהם אסא, יצחק לוי, י. תג'ר, אברהם אלמליח, אבולעפיה ואליהו אלישר. לאחר מותו של רקנאטי החליף אותו משה קרסו בתפקיד יו"ר החברה ויצחק ארדיטי היה לסגנו.
מטרת החברה הייתה לעזור לעולי הבלקן, טורקיה וארצות המזרח להתיישב על הקרקע וכן למשוך את האוכלוסייה הספרדית העירונית אל המשק החקלאי במושבים. שם החברה ניתן לה על פי הצעת הרב עוזיאל.
לאחר הקמתה, החברה לקחה מהסוכנות היהודית הלוואות לצורך ביסוס צור משה, כפר חיטים ובית חנן. לקראת סוף 1944 פעלה החברה להקמת מושב בית הלוי וליישוב ספרדים בהר-טוב. כן סייעה החברה לעולי כורדיסטן שהקימו מחדש את כפר אוריה. בהמשך סייעה החברה לקיבוץ מעברות שכלל גרעין של יוצאי בולגריה, להגושרים, לנחשונים, לחסנה, לאייל, לגזית, לחצור, לאלמגור, לאיתנים, ליקום, למסילות, לארגון ריקנטי ולאורים.
הפעילות של סיוע לספרדים להתיישב בקיבוצים קיימים הייתה למורת רוח לחלק מחברי החברה שבקשו שהחברה תקים יישובים עצמאיים לספרדים והביאה להתרחקותם של אלו מפעילות בחברה.
בית הקיסרית טאיתו
בית הקיסרית טאיתו הוא בניין ברחוב שאול אדלר בירושלים, בצמוד לחצר הכנסייה האתיופית בירושלים. הבניין תוכנן מתחילתו כאכסניה לצלינים מאתיופיה, אך הושכר מעת הקמתו ובין היתר היווה את משכנו הראשון של בית הספר לאמנות "בצלאל".
הבניין.