בשנת 1683, הומלך פיוטר הראשון בגיל עשר ובשנת 1693 הוא הורה לייסד מעגן ספינות בארכנגלסק. שנה אחר כך, הספינות "סווטויה פרורוצ'סטבו" ("Светое Пророчество", "svyatoye prorochestvo", בתרגום: הנבואה הקדושה), "אפוסטול פוואל" והיאכטה "סוואטוי פיוטר" (פיוטר הקדוש) הפליגו לים הלבן. הוא הבין שארכנגלסק תהיה תמיד נמל ימי לא במשך כל השנה בשל חמשת החודשים שהיא מכוסה בקרח ואחרי המלחמה הצפונית הגדולה נגד שוודיה בים הבלטי, הוא ייסד את סנקט פטרבורג בשנת 1704.
העיר ארכנגלסק סבלה מירידה בחשיבותה במאה ה-18 כשחשיבות המסחר דרך הים הבלטי עלתה, אבל חשיבותה הכלכלית עלתה מחדש בסוף המאה ה-19 כשהושלמה מסילת הברזל למוסקבה וכשהמסחר בגזעי עץ הפך לענף יצוא חשוב. לאחר שמוצא רוסיה אל מיצרי הדרדנלים נחסם במלחמת העולם הראשונה עקב מצב הלוחמה עם האימפריה העות'מאנית, היה נמל ארכנגלסק הנמל הגדול היחיד ברוסיה (פרט לנמל ולדיווסטוק שבקצה המזרחי של סיביר) והיה הנמל היחיד שדרכו התקיימו סחר חוץ וקליטת אספקה עד לבניית נמל מורמנסק. העיר נלחמה בבולשביקים מ-1918 עד ל-1920 והייתה מרכז של הצבא הלבן. בקיץ 1918 נחתו בארכנגלסק כוחות של מדינות "ההסכמה": אמריקנים, בריטים, קנדים וצרפתים, שסייעו למלחמה בבולשביקים באזורים הסמוכים לעיר. התערבות זו, שנדונה לכישלון, נמשכה עד אמצע 1919, כלומר לאחר שביתת הנשק שסיימה את מלחמת העולם הראשונה.
בין שתי מלחמות העולם, ארכנגלסק הייתה נמל חשוב. בזמן מלחמת העולם השנייה, העיר נודעה במערב כיעד של שהובילו אספקה לעזרת ברית המועצות. יחד עם זאת לאור קיום נמל במורמנסק חשיבות הנמל של ארכנגלסק הלכה ופחתה. מפעלים רבים שהיו קשורים עם פעילות הנמל עברו למורמנסק.
העיר המודרנית.
מיכאיל לומונוסוב הגיע לעיר מכפר פומורי באזור. אנדרטה לזכרו הוצבה ב-1829. אנדרטה לזכר פיוטר הראשון נוצרה ב-1872 והוצבה ב-1914.
בית ספר ימי, אוניברסיטה טכנית ומוזיאון אזורי נמצאים בעיר. נקודות הציון ההיסטוריות החשובות הם חצר הסוחרים (1668–1684) ומבצר דווינה (1701–1705).
העיר היום נותרה נמל ימי חשוב, הפתוח בכל ימות השנה בזכות שוברות קרח. העיר היא בעיקר מרכז דייג וסחר בעצים. ב-16 במרץ 2004, נהרגו 58 איש בפיצוץ בבניין דירות בעיר.
בשנת 2010, על בסיס מספר מוסדות להשכלה גבוהה שהיו קיימות בעיר, הוקמה אוניברסיטה פדרלית, האוניברסיטה הפדרלית הצפונית (Северный (Арктический) федеральный университет имени М. В. Ломоносова).
תחבורה.
ארכנגלסק היא התחנה הצפונית של מסילת הרכבת המחברת אותה עם מוסקבה, וולוגדה וירוסלבל. בעיר ישנם שני נמלי תעופה: "נמל התעופה ארכנגלסק-טלאגי", השוכן 11 קילומטר דרומית לארכנגלסק ו"נמל תעופה ואסקובו", הקטן יותר מטלאגי.
שונות.
סרטו של ג'יימס בונד, גולדן איי, מתחיל בסכר במפעל כימיקלים ליד ארכנגלסק. הסצנות עצמן צולמו בסכר בשווייץ והרים נישאים נראים ברקע, הרים שלא נמצאים מסביב לארכנגלסק.
למרות שהעיר מונה כיום כ-350 אלף תושבים, העיר חגגה כבר פעמיים הולדת התושב ה-400 אלף של העיר. הדבר מעיד על תנודתיות גדולה באוכלוסיית העיר.
וולפגנג שמידר
וולפגנג שמידר (בגרמנית: Wolfgang Schmieder; 29 במאי 1901 - 8 בנובמבר 1990) היה מוזיקולוג גרמני.
חייו.
שמידר נולד בברומברג שבגרמניה. בשנת 1950 הוציא לאור את קטלוג יצירות באך, קטלוג של היצירות המוזיקליות אשר חיבר יוהאן סבסטיאן באך. שיטת המספור BWV נעשתה אוניברסלית ושימוש הכלל.
ד"ר שמידר שימש כיועץ מיוחד למוזיקה לספריית העיר והאוניברסיטה בפרנקפורט על שם יוהאן וולפגנג פון גתה ("Johann Wolfgang Goethe University Frankfurt am Main") החל מאפריל 1942 עד לפרישתו ב-1963. הוא חי את יתר חייו בפרייבורג עד למותו ב-1990 בגיל 89.
פוכט
מחנה פוכט (בהולנדית: Kamp Vught, בגרמנית: KZ Herzogenbusch על שם העיר הסמוכה 'ס הרטוחנבוס) היה אחד מחמשת מחנות הריכוז שפעלו בשטח הולנד במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
בניית המחנה החלה בשנת 1942, והוא נבנה במתכונת דומה למחנות הריכוז הגרמניים. כשהגיעו האסירים הראשונים ממחנה אמרספורט עדיין לא היה המחנה מוכן, והם אולצו לבנות אותו בעצמם. המחנה נפתח ב-5 בינואר 1943 בפיקודו של אס-אס-אונטרשטורמפיהרר קרל כְּמילבסקי.
בסך הכול נכלאו במחנה כ-31,000 אסירים, מתוכם נכללים כ-15,000 יהודים והשאר אסירים פוליטיים, צוענים, לוחמי מחתרת, עדי יהוה, הומוסקסואלים, נוודים, פושעים וסוחרים בשוק השחור. ידוע על 749 בני אדם לפחות שמתו במחנה, ו-329 מביניהם הוצאו להורג באתר הוצאה להורג סמוך למחנה. כ-12,000 אסירים יהודים עברו במחנה בדרכם למחנות השמדה בפולין. רוב האסירים במחנה היו הולנדים, ביניהם גם חסיד אומות העולם ופעיל המחתרת ההולנדית יאן סחפ, ומקצתם בלגים.
במחנה היו סדנאות של חברת פיליפס והאסירים עבדו בהן עבודת כפייה. על כל פנים, הנהלת החברה השתדלה להקל על תנאי העבודה במקום, והצליחה לשכנע את המפקדים הנאצים לאפשר לאסירים הפסקות תכופות יותר. היא גם סיפקה לאסירים מזון נוסף, בגדים ואפילו מוזיקה שנוגנה במחנה, ואנשי החברה הגנו על העובדים (שנקראו "פיליפס-קומנדו") מפני התנכלויותיהם של הקאפואים.
ב-5 ביוני 1943 נודע שעל כל הילדים היהודים במחנה לעזוב את המחנה, לכאורה למגורים במחנה ילדים מיוחד בקרבת מקום. לאמיתו של דבר נשלחו הילדים למחנה הריכוז וסטרבורק ומשם לסוביבור, שם נרצחו כולם.
לאחר שכמה נשים במחנה מחו על התנאים הקשים, ציווה אס-אס-האופטשטורמפיהרר אדם גרינֶוואלד, שהיה מפקד המחנה מאז אוקטובר 1943, לכלוא 74 נשים בתא מספר 115 למשך ארבע-עשרה שעות. שטח התא היה תשעה מטרים רבועים, ולא היו בו פתחים לאוורור. עשר נשים נהרגו. כשהגיעה הידיעה על כך לעיתונות ההולנדית, נשפט גרינוואלד על ידי האס-אס ונידון ל-15 שנות מאסר, אך עונשו הומתק: הוא הורד בדרגה והוצב בחזית המזרחית, שם נהרג בקרב. לצידו של כמילבסקי (שהורשע על ידי הנאצים בהתעללות באסירים ובגנבת יהלומים, וסופו שנכלא על ידי הנאצים במחנה דכאו) הוא אחד הבודדים - מאות ספורות בלבד מכל סגל המחנות - שעמדו לדין בגרמניה הנאצית על חריגה מפקודות שהביאה למות אסירים.
החל מפברואר 1944 החליף אותו בתפקיד אס-אס-אונטרשטורמפיהרר האנס היטיג, עד לפינוי המחנה בספטמבר אותה השנה. במהלך תקופה זו הורה היטיג על הוצאתם להורג של 329 אסירים.
ב-5 וב-6 בספטמבר 1944 פינו הגרמנים את המחנה לנוכח התקדמות בעלות הברית, והאסירים נשלחו לזקסנהאוזן. ב-26 באוקטובר 1944 שחררה הדיוויזיה הקנדית המשוריינת הרביעית את המחנה, לאחר קרב עם יחידת משמר של ה-SS שנשארה לשמור על המחנה שפונה כמעט לחלוטין. באותה עת נותרו במחנה כ-500-600 אסירים שנותרו בחיים, ונותרו להיות מוצאים להורג באותו אחר הצהריים. כ-500 גופות של אסירים נתגלו בערימות ליד השערים, לאחר שנרצחו בבוקר היום בו שוחרר המחנה.
לאחר המלחמה.
בשנים הראשונות לאחר מלחמת העולם השנייה, שימש המחנה כמחנה מעצר לגרמנים, אנשי אס-אס הולנדים, אנשים שהואשמו בשיתוף פעולה עם הנאצים יחד עם ילדיהם, ופושעי מלחמה.
כיום.
אתר ההוצאה להורג ליד המחנה הוא כיום אנדרטה לאומית עם קיר המכיל את שמות כל הנרצחים במקום. האתר סבל מכמה אירועי ונדליזם.
המחנה נהרס בחלקו לאחר המלחמה. במקום הוקם מוזיאון חינוכי בשם Nationaal Monument Kamp Vught.
במקום נמצא גם בית כלא, שיכון מהגרים לפליטים מאיי מאלוקו, ומחנות צבא.
ב-1996 קיבל נציג משפחת פיליפס אות חסיד אומות העולם.
קיריני
קירינה
טראנס פסיכודאלי
מספר סידורי (תוכנה)
מספר סידורי (בלועזית: serial number או CD key) של תוכנה או של משחק מחשב הוא רצף של אותיות לועזיות ומספרים, אותו מקבל הלקוח עם קנייתם של תוכנה או משחק מחשב מקורי בחנות או דרך אתר אינטרנט. המספר הסידורי מאפשר למוצרים המותקנים לאמת את מקוריותם. קיימים מספרים סידוריים הניתנים לאימות באופן לא מקוון, ומספרים סידוריים המבקשים אשרור באמצעות האינטרנט, כגון חלונות XP, על מנת למנוע ממספר אנשים להשתמש באותו מספר סידורי.
המספר הסידורי מודפס בדרך כלל על גב האריזה או על גב התקליטור של המוצר שנרכש. תוכנות העובדות בצורה מקוונת, כגון תוכנות המורידות עדכונים בצורה שוטפת או משחקי מחשב המשוחקים דרך האינטרנט, יכולות לבקש לאמת את המספר הסידורי. לדוגמה, לא ניתן לשחק במשחק דיאבלו 2 ללא מספר סידורי ייחודי ומקורי. ישנן תוכנות אשר אינן דורשות מספר סידורי כלל, ואחרות שמסוגלות לפעול ללא מספר סידורי למשך תקופה מסוימת, בדרך כלל לתקופה של בין 15 ל-30 ימים, או שמאפשרות גישה חלקית לתכנים ביישום ללא דרישה של מספר סידורי. אפשרות כזאת מיועדת בדרך כלל לצורכי הדגמה - מתן אפשרות ללקוח לחוות את השימוש בתוכנה לפני שיקנה אותה.
את המספר הסידורי מזין הלקוח עם התקנת התוכנה או המשחק במחשבו, לשם הפעלה של אותו יישום. תוכנת ההתקנה של היישום מעבירה את המחרוזת שהוזנה לפונקציה המאמתת אותה באמצעות אלגוריתם אלגברי.
יעילות.
יעילותם של מספרים סידוריים בעצירת הפרת זכויות יוצרים של תוכנה נמוכה מאחר שניתן להפיץ מספרים סידוריים בקלות יחסית. עם השיפור בתקשורת בעקבות צמיחתה של רשת האינטרנט למשקים מערביים רבים, התקפות הפכו למתוחכמות יותר, כגון:
א׳ "קראקים" (קבצים פרוצים המאפשרים את הפעלת התוכנה בלי אימות המספר הסידורי)
ב׳ מחוללי רישיונות (הממציאים מספר סידורי פיקטיבי, הנחשב לחוקי על ידי אלגוריתם האימות),
לנפוצים יותר.