בהמשך המלחמה ניצח דה סאקס בעוד שני קרבות גדולים: ברוקו (1746) ובלאפלד (1747). בעקבות ניצחונותיו קיבל את התואר "מרשל גנרל של כל צבאות צרפת" מהמלך לואי החמישה עשר. לאחר שהסתיימה מלחמת הירושה האוסטרית בשלום אכן בשנת 1748, שב מוריס לצרפת. כבר לפני סיום המלחמה העניק לו לואי החמישה עשר את טירת שאמבור ואת כל ההכנסות הנלוות לאחוזה זו, ובנוסף העניק לו קצבת פנסיה נדיבה. דה סאקס הורשה להחזיק בטירתו שישה תותחים משלל האויב ואת רגימנט הפרשים הפולנים שלו.
בשנת 1749 נפגש דה סאקס עם פרידריך הגדול. בשנותיו האחרונות עסק דה סאקס בשיפוץ ארמונו ובתרגול פרשיו. הוא שאף להשיג נסיכות משלו אך מעולם לא הצליח בכך. במסגרת רעיונותיו להשגת נסיכות אף השתעשע ברעיון לייסד ממלכה יהודית באמריקה הדרומית. מוריס דה סאקס נפטר ב-30 בנובמבר 1750 ונקבר בכנסיית סנט תומאס בשטרסבורג.
הגותו הצבאית.
דה סאקס עסק גם בכתיבה צבאית. חיבורו החשוב ביותר הוא "עיונים באמנות המלחמה" שנכתב בשנת 1732, אך יצא לאור רק לאחר מותו של דה סאקס, בשנת 1757. על פי עדותו של דה סאקס, ספר זה נכתב ברציפות במשך 13 לילות כאשר הוא היה חולה בקדחת, ונכתב רק כדי להפיג את שעמומו, אך לדעת עזר גת אין לקבל אמירה זו כפשוטה. הספר ערוך בצורה מבולבלת, דבר שגרם להוגים צבאיים בני המאה ה-19, אנטואן אנרי ז'ומיני לדוגמה, לפטור אותו בזלזול. תומאס קרלייל אף אמר שספר זה הוא "בליל צבאי מוזר שהוכתב, כך סבורני, תחת השפעת אופיום". עם זאת, הספר זכה להתייחסות רבה מאז ראה אור וכבר במאה ה-18 תורגם לכמה שפות. הוגים מאוחרים כמו באזיל לידל הארט העריכו מאוד ספר זה ולידל הארט אף כינה את דה סאקס: "נביא צבאי". ספר הגות צבאי נוסף פרי עטו של דה סאקס יצא בשנת 1762 בשם "רוח הטקטיקה וחוקיה", והוא למעשה אסופה של מחקרים צבאיים שערך דה סאקס.
דעתו של דה סאקס בסוגיות צבאיות נבחרות.
דה סאקס ב"עיונים באמנות המלחמה" עוסק הן בטקטיקה ואסטרטגיה והן בחלקים היום יומיים של ניהול צבא: בחימוש החיילים, הלבשתם, הזנתם, ארגונם וסידורם, בנושא המשמעת, הפיקוד וההתבצרות. בכמה תחומים הקדים דה סאקס את זמנו. ראשית, הוא שלל את הרעיון של צבא שכירים וטען שיש להנהיג גיוס חובה של כל האנשים, ללא הבדל מעמד. בתקופתו רעיון זה היה חדשני ולא מקובל - דה סאקס עצמו פיקד על צבאות שכירים. רעיון של צבא עם מגויס בגיוס חובה הפך למציאות רק בצרפת לאחר המהפכה הצרפתית, בסיום המאה ה-18.
דה סאקס, בניגוד להוגים צבאיים רבים לאורך כל ההיסטוריה, דן בכובד ראש בנושאים הפשוטים ביותר כמו הלבשת החיילים ומראיהם. הוא כתב שעל שער החיילים להיות מגולח, הוא שלל חבישת כובעים על ידי חיילים מפני שהם מאבדים את צורתם הנאה במהירות ואינם עמידים לגשם, במקום זאת, הציע דה סאקס שהחיילים יחבשו קסדות (רעיון שהפך לנחלת הכלל רק במלחמת העולם הראשונה). עם זאת, הוא ביכה על העובדה שחיילות הפרשים בזמנו חדלו מללבוש שריון מלא. בנושא המשמעת, דה סאקס טען שיש להתנהג אל החיילים במשמעת קשוחה, אך התנגד לשימוש בעונש מוות לחיילים. דה סאקס גם טען שיש לעודד את רוח היחידה של החיילים על ידי סמלים ודגלים.
דה סאקס הציע מבנה של יחידה צבאית עצמאית, אותה כינה "לגיון" (על שם היחידה הבסיסית של הצבא הרומי) הכוללת יחידות רגלים, פרשים ותותחים. הוא פירט על מבנה הלגיון ודרכי סידורו המבצעיים. לדעתו, בלגיון צריכים לשרת בדרך קבע רק מספר חיילים מצומצם, שיהוו צבא מקצועי, ובשעת הצורך יש להגדיל את הלגיון על ידי גיוס טוראים שיגדילו את השורות. דה סאקס טען שאין תועלת בצבא של יותר מ-10 לגיונות וחישב את גודל הצבא המקסימלי שיוכל לתפקד בצורה יעילה - 46,000 חיילים. לדעתו, צבא גדול יותר איננו יעיל, וגודל כזה של צבא יכול לגבור גם על צבא כפול ממנו בגודלו.
לקראת סיום ספרו פירט דה סאקס על סוגים שונים של שדות קרב והבעיות האופייניות להם. הוא הציע פתרונות למצבים הנוצרים בעקבות מלחמה בתוואי שטח שונים.
נושא נוסף בו דן דה סאקס או בתכונות הנדרשות ממצביא. הוא טען שעל המצביא להיות בעל אומץ, רוח ובריאות. הוא מנה תחומי ידע ומיומנות בהם על המצביא לשלוט וטען בין השאר שעל המצביא לנסח את פקודותיו בקיצור ובבהירות. כדוגמה למצביא מעולה מביא דה סאקס את הנסיך אויגן מסבויה, תחתיו שירת במלחמת הירושה הספרדית ובמלחמה כנגד האימפריה העות'מאנית.
מוזהאן מארנו
מוריס, רוזן סקסוניה
מוריץ דה סאקס
מוריץ, רוזן סקסוניה
אבן אל באוהאב
רונן ללנה
רונן ללנה (נולד ב-17 ביולי 1966) הוא צלם, מעצב, יזם ומנהל אמנותי, מחלוצי צילום המוזיקה בישראל.
ביוגרפיה.
ללנה נולד בתל אביב וגדל בגבעתיים. הוא אהב מוזיקה מגיל קטן ונמשך לראשונה לצילום בעת שירותו הצבאי. בסוף שנות השמונים עבר ללנה לניו יורק, שם עבד כאסיסטנט של הצלם היפני . בעת שהותו בניו יורק פגש את הזמר ירמי קפלן, שהציע לו לצלם את להקתו תערובת אסקוט בישראל. בשנת 1994 יצא לאור אלבומה השני של כנסיית השכל, 'קח שירים', שלווה בצילומים של ללנה. עם השנים הרחיב ללנה את תחומי פעילותו, וצילם גם עטיפות אלבומים, צילומי דיוקן ועוד.
השרוף.
בשנת 2000 יצר ללנה יחד עם הזמר חיים צינוביץ' את דמות 'השרוף'. צינוביץ' התחזה ל'השרוף', לכאורה אמן חדש בסגנון מזרחי שמאחוריו סיפור חיים של נכות, כאב והתאכזרות של הממסד. השיר הראשון של השרוף 'הבל החן שקר היופי' זכה להצלחה גדולה. זהות 'השרוף' נשמרה בסוד, וצינוביץ' התראיין לכתבת שער במוסף '7 ימים' של ידיעות אחרונות כשכל גופו חבוש בתחבושות לבנות וכשהוא חובש מסכה, כביכול בגלל ״הכוויות הקשות שעל גופו״ וסיפר שבלון גז התפוצץ והוא לא הצליח לברוח מהשריפה, וכן שהוא משותק ברגליו מאז שנפל מפיגום. הוא סיפר גם כי רק השירה מוסיפה מעט טעם לחייו המדוכאים.
לאחר שבועות של סערה תקשורתית בהם גילו כלי התקשורת עניין רב בסיפור, חשף צינוביץ' בראיון טלוויזיוני בתוכנית של יאיר לפיד את פרצופו האמיתי של "השרוף" והסיר את המסכה בשידור חי. התרמית גררה ביקורות רבות בנוגע ליחס הרדיו והתקשורת לאומנות ועוד יותר לרדיפה אחרי 'סקופים עיתונאים' ללא חשיבות התוכן או בדיקה מעמיקה. המטרה של ללנה וצינוביץ' הייתה לחשוף את נטייתם של כלי התקשורת להתעניין בסיפורים הסנסציוניים שסביב האמנים ולא במוזיקה עצמה. כמו כן טען, צינוביץ' שחש בעצמו "שרוף" מבחינה נפשית לאחר שיצירתו זכתה להתעלמות מצד התקשורת וחברות התקליטים.
אביבא.
בשנת 2016 פרש ללנה מאמנות הצילום בשל מחלת עיניים נדירה, והחל ליצור את 'אביבא', דמות של מדוזה ורודה שמטרתה "להפוך לסמל של מדינת תל אביב". סיפורה של אביבא מביא את אישיותה של מדוזה שהייתה מגיעה עם משפחתה מעבר לים בכל קיץ לחוף בתל אביב, עד שהחליטה להישאר וללמוד עברית באולפן. מאז היא חולקת את רגשותיה עם תושבי תל אביב בפרט והעולם בכלל, במטרה להעביר חיוביות, יצירה, שפיות, אהבה וקבלה אחד של השני. ללנה משווק גם מרצ'נדייז בדמותה של אביבא בארץ, והחל מ-2016 גם בארצות הברית.
פרויקטים נוספים.
משנת 2002 ללנה משמש כמשדך בין עסקים לקידום היצירה הישראלית מעבר לים. פרויקטים בולטים כללו שיתוף פעולה של מאיירים ישראלים על המותג OCB הצרפתי, ושיתוף פעולה של מאיירים ישראלים עם המותג CLIPPER הספרדי. ב-2015 פיתח ללנה מחלת עיניים נדירה, וכיום ללנה הוא המו״ל של 'חד עין', הוצאת ספרים. וכן היועץ האמנותי של הזמר והיוצר גלעד כהנא ושל הסופר שמעון אדף.
תערוכות.
תערוכות יחיד:
תערוכות קבוצתיות:
אצירה:
מגדל המים (יד מרדכי)
מגדל המים ביד מרדכי הוא שרידים של מגדל מים הרוס, שניצב על גבעה בלב קיבוץ יד מרדכי. המגדל, יחד עם פסל של מרדכי אנילביץ' מהווים את סמל היישוב, שהונצח במקומות רבים, לרבות בבול.
היסטורה.
מגדל המים שקיבל את מימיו מבאר מקומית, נבנה בימיו הראשונים של הקיבוץ, ב-1945, על גבעה במרכזו. מהמגדל ירדו המים לכל חלקי היישוב וכן לשדות שסביבו.
במהלך קרב יד מרדכי ההרואי, הותקף המגדל וחורר על ידי פגזים מצריים. המגדל יצא מכלל שימוש, אך נשאר עומד על תילו. המלך פארוק הראשון הגיע לקיבוץ, הצטלם למרגלות מגדל המים ומפקדיו ערכו לו סיור.
לאחר מבצע יואב, ב-5 בנובמבר 1948 שוחרר הקבוץ על ידי חטיבת גבעתי של צה"ל. מספרים כי באותו היום בו חזרו בני הקיבוץ אליו, קרס המגדל, כאילו עמד על משמרתו עד לאחר חזרת החברים. המכל העצום מבטון נשאר במקומו, כשהו נטוי במעט, וניתן לראות בו את החורים והשברים שנוצרו בו במלחמה. בחזית המגדל הוצב שלט המספר את תולדותיו, יחד עם תמונות מעברו.
במרכז הקבוץ, ליד מגדל המים שהופגז ונפל במלחמת העצמאות, הוצבה ב-1951 אנדרטה לזכרו של מרדכי אנילביץ', מפקד מרד גטו ורשה, שנהרג במהלך המרד ב-1943, שעל שמו נקרא הקיבוץ יד מרדכי. את האנדרטה יצר הפסל נתן רפופורט.
הצבתו של הפסל ליד מגדל המים שעליו סימני הירי מתש"ח מנציחים באופן מרשים ביותר את הקשר שבין השואה והתקומה.
האנדרטה ממוקמת על גבעה המאפשרת תצפית נאה על האזור ורחבת טקסים. לרגלי הגבעה נערכת כל שנה עצרת גדולה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
אנדרטת מרדכי אנילביץ'
תלמי סוטר לתירוס
מייסי ויליאמס
550-559 לפנה&quot;ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 559 - 550 לפנה"ס
סוזאן פולגאר
סוזאן בויל
סוזאן דיי
צ'אבי פסקואל
חאבייר "צ'אבי" פָּסְקוּאָל אִי וִיווְֶס (בספרדית: Xavier "Xavi" Pascual i Vives, נולד ב-9 בספטמבר 1972 בגאבה שבפרובינציית ברצלונה, ספרד) הוא מאמן כדורסל ספרדי, המאמן את קבוצת זניט סנקט פטרבורג מליגת VTB והיורוליג.
קריירת אימון.
בליגות הנמוכות בספרד.