מדוע עזבו ולאן לא ידוע. חלק מההיסטוריונים סוברים שהם נדחקו על ידי שבטים שכנים במסגרת מה שכונה "מלחמות הבונים" שבמסגרתם שבטי אינדיאנים לחמו על שטחים בהם חיו בונים במסגרת סחר הפרוות באמריקה הצפונית הרווחי מאוד. אחרים סוברים שהם נדבקו במחלות שהביאו האירופאים שכנגדם לא היה להם חיסון טבעי ושהתפשטו בשל סחר עם שכניהם ממזרח. בכל מקרה העובדה ההיסטורית היא שאף אחד לא חי בצפון אוהיו בין 1650 לשנות ה-30 של המאה ה-18.
ילידים שבו לעמק בין אמצע לשלהי המאה ה-18. היו אלו שבטים שנדחקו מאדמתם. צפונית ליישוב בוסטון של ימינו היה מחנה של בני האוטווה, סמוך לברקסוויל (Brecksville) של ימינו היה יישוב של בני אוג'יבווה, וככל הנראה היה מחנה של בני הסנקה (Seneca) מבני האירקווי סמוך לאירה (Ira). השבטים באזור התאחדו במסגרת שכונתה הקונפדרציה המערבית (Western Confederacy) למלחמה כנגד ממשלת ארצות הברית שטענה לריבונות על השטח על פי תנאי חוזה פריז שסיים באופן רשמי את מלחמת העצמאות של ארצות הברית. צבא ארצות הברית הביס את הכוח האינדיאני, שכלל גם יחידה בריטית בקרב הגזעים הנפולים (Battle of Fallen Timbers) באוגוסט 1794, והשבטים ויתרו על כל שטחיהם מזרחית לנהר קויאהוגה בעקבות חוזה גרינוויל (Treaty of Greenville) מ-1795 שסיים את המלחמה. בהגיע 1805 נותרו ילידים מועטים בעמק קויאהוגה, לאחר שרובם הועברו לשמורות במערב אוהיו. ניסיון נוסף לחזור לאזור בעזרת הבריטים נעשה במלחמת 1812, אבל ניסיון זה הסתיים עם מותו של טקומסה, המנהיג של פדרציית השבטים בקרב תיימז ב-1813.
חוואים.
עם סיומה של מלחמת 1812 החלה תקופת התיישבות של חקלאים אמריקניים בחוות בעמק קויאהוגה. בין 1825 ל-1832 נחפרה תעלת אוהיו ואירי (Ohio and Erie Canal) בין קליבלנד על ימת אירי ונהר האוהיו בדרום מדינת אוהיו. התעלה הובילה מטענים מ-1827 ועד 1861 שעה שמסילות הברזל שנסללו אז ושהובילו מטענים מהר יותר וזול יותר היוו חלופה טובה יותר. חלק מתוואי התעלה עובר בתחומי הפארק הלאומי עמק קויאהוגה. החקלאות התרחבה מאוד עקב כך, כיוון שרשת התעלות העניקה לחקלאים גישה לשווקים חדשים. התעלה ואחר-כך מסילות הברזל השפיעו גם על התפתחותם של ענפים הקשורים לחקלאות, כגון מחלבות וטחנות קמח. בשיא, באמצע המאה ה-19 פעלו בעמק בין 700 ל-800 חוות, שבהן גידלו בעיקר תירס וחיטה.
במקביל להפסקת השיט בתעלה ירדה גם החקלאות בעמק מגדולתה. השגשוג הכלכלי שממנו נהנו הערים המתועשות של קליבלנד ואקרון משכו את אליהם את החקלאים שחיפשו דרכים קלות יותר להתפרנס, ואלו שנשארו בעמק נאלצו לעיתים קרובות להשלים את הכנסתם באמצעות עבודות מחוץ לחווה. החוות שנשארו עברו מגידול חיטה למשק חלב וייצרו גבינה וחמאה, אבל גם להם לא היה דור המשך, והחקלאות בעמק גוועה.
מכיוון שהפארק הלאומי רואה חשיבות גדולה בשמירה על המסורת הוא פתח ב-1999 ביוזמה הקרויה "יוזמת הכפר" (Countryside Initiative) להשכיר חלקות לחקלאות בת קיימא, שיפץ בתי חוות ישנים, וב-2015 פעלו בעמק 15 חוות.
הפארק הלאומי.
העמק החל לשמש אתר נופש עבור תושבי הערים משנות ה-70 של המאה ה-19, כאשר אנשים הגיעו מהערים הסמוכות במטרה לטייל בכרכרות או לשיט נופש בספינות לאורך התעלה. בשנות ה-80 של המאה ה-19, הפכה רכבת העמק (Valley Railroad) לדרך נוספת להימלט מהחיים העירוניים המתועשים. פיתוח הפארק בפועל החל בעשור הראשון של המאה ה-20 ובשנות ה-20 של המאה ה-20 עם הקמתם של מחלקות הפארקים בעיריות של קליבלנד ואקרון. בשנת 1929 תרם הייוורד קנדל (Hayward Kendall), איש עסקים מקליבלנד, את אחוזתו בת 1,700 הדונם סביב ריצ'י לדג'ס (Richie Ledges) וקרן נאמנות למדינת אוהיו. בצוואתו של קנדל נקבע כי "הנכס צריך להיות בשימוש לנצח למטרות הפארק". האחוזה הפכה לפארק וירג'יניה קנדל, לכבוד אמו. בשנות ה-30 של המאה ה-20 בנה חיל השימור האזרחי חלק גדול מתשתיות הפארק, כולל מבנה האירועים "Happy Days Lodge" והמחסות לצפייה בעופות באוקטאגון (Octagon), לדג'ס (Ledges) ואגם קנדל (Kendall Lake).
אף על פי שהפארקים האזוריים שמרו על מקומות מסוימים, החלו בשנות ה-60 האזרחים המקומיים לחשוש שהתפשטות של האזורים העירוניים תפגע ביופיו הטבעי של עמק קויאהוגה. אזרחים פעילים פעלו יחד עם אנשי הצוות של המדינה והממשל הפדרלי כדי למצוא פתרון לטווח ארוך. לבסוף, ב-27 בדצמבר 1974 חתם הנשיא ג'רלד פורד על הצעת החוק להקמת אזור הנופש הלאומי עמק קויאהוגה (Cuyahoga Valley National Recreation Area).
שירות הפארקים הלאומיים רכש בשנת 1985 את השטח בן 190 הדונם שבו פעלה מ-1940 עד 1980 מזבלת קרייצ'י (Krejci Dump), כדי לכלול אותו כחלק מאזור הנופש. הם ביקשו ניתוח מעמיק של מצב האתר מהסוכנות להגנת הסביבה. לאחר שהסוקרים זיהו חומרים רעילים ביותר, השטח נסגר ב-1986 ועובר שיקום יסודי במסגרת הקרן המיוחדת לשיקום (Superfund). תביעות אזרחיות הוגשו כנגד חברות המעורבות לכאורה בזיהום, כולל פורד, ג'נרל מוטורס, קרייזלר, 3M ומחלקת הזבל של אוהיו. כל החברות למעט 3M הסכימו להתפשר, 3M הפסידה במשפט. שיקום האתר החל ב-1987 ועדיין לא הושלם לגמרי נכון ל-2015, אם כי מרבית האזור הושבה למצבה המקורי כאדמת ביצות.
הגדרת האזור שונתה לפארק לאומי בהחלטה של הקונגרס של ארצות הברית ב-11 באוקטובר 2000, כאשר עבר "חוק ההקצבות של מחלקת הפנים והסוכנויות הנלוות של 2001", חוק 4578 בקונגרס ה-106. הפארק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. הפארק הלאומי עמק קויאהוגה גם אחראי לטיפול באנדרטה David Berger National Memorial בביצ'ווד (Beachwood). את הקמת האנדרטה יזמה הקהילה היהודית של קליבלנד לזכרו של אחד מבניה, דוד ברגר, מרים משקולות וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן שביצע ארגון הטרור "ספטמבר השחור".
קולוסאום ריצ'פילד (Richfield Coliseum), היכל מופעים וספורט שהיה אולם הבית של קבוצת הכדורסל קליבלנד קאבלירס מ-1974 עד 1994 נהרס ב-1999, והאתר שפונה הפך חלק מהפארק הלאומי עמק קויאהוגה, שהוכרז שנה אחר-כך. האתר הפך לאחו נרחב הפופולרי בקרב צפרים. אתר נוסף הכלול בתחומי הפארק, אבל אינו חלק ממנו, הוא מרכז המוזיקה בלוסום (Blossom Music Center), אמפיתיאטרון שבו מנגנת תזמורת קליבלנד בחודשי הקיץ.
תיירות.
בפארק מבקרים בממוצע קרוב ל-2.5 מיליון תיירים מדי שנה, מקום 12 בפארקים הלאומיים של ארצות הברית במספר המבקרים, והשלישי בפארקים שבמזרח ארצות הברית אחרי הפארק הלאומי גרייט סמוקי מאונטיינז והפארק הלאומי אקדיה. הפעילות המוצעת בפארק כוללת סיורים רגליים, נסיעה ברכבת נופית, צפרות, רכיבה על סוסים, צפייה בכוכבים ואסטרונומיה, משחקי גולף, חיפוש אוצרות טבע, שחייה, שיט, דיג, ומחנאות. "שביל נתיב הגרירה של תעלת אוהיו ואירי" (Ohio &amp; Erie Canal Towpath trail), להלן "שביל התעלה", הוא שביל פופולרי למטיילים ברגל באופניים וברכיבה על סוסים שנתיבו מצפון לדרום המקביל לתעלה ועובר בחלקו בפארק.
גישה ולינה.
הגישה לפארק היא בלא תשלום, אם כי הפארק מעודד תרומות לארגון הידידים של הפארק (Conservancy for Cuyahoga Valley National Park), וגובה תשלום על השכרת ציוד או כניסה למופעים.
שדות התעופה הקרובים ביותר הם שדה התעופה הבינלאומי של קליבלנד ושדה התעופה האזורי של אקרון. מסופי האוטובוסים הקרובים ביותר שוכנים אף הם בשתי ערים אלו, ותחנת הרכבת הקרובה ביותר של אמטרק שוכנת בקליבלנד. לפארק עצמו ניתן להגיע באמצעות הרכבת הנופית היוצאת מאקרון.
אתר האינטרנט של הפארק מפרט את הכבישים השונים בהם יש לנסוע על מנת להגיע ברכב פרטי אל מרכז המבקרים Boston Store מקליבלנד, אקרון, קולומבוס, טולידו וינגסטאון.
אפשרויות הלינה בתוך הפארק עצמו כוללות שני מבנים משוחזרים המשמשים כבתי מלון קטנים : בית סטנפורד (Stanford House), בית חווה שנבנה במקור ב-1830 ו"הפונדק במפלי ברנדיוויין" (Inn at Brandywine Falls), בית חווה שנבנה במקור ב-1848, וחמישה אתרי מחנאות ברמת שירות פרימיטיבית. בסמוך לפארק יש אתרי מחנאות נוספים ומספר בתי מלון. הלינה בשטח הפתוח אסורה.
כמיל אבו-רוקון
קלוטילדה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה
קלוטילדה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה (בגרמנית: Clotilde von Sachsen-Coburg und Gotha; 8 ביולי 1846 - 3 ביוני 1927), הייתה נסיכה גרמנית ואחותו של פרדיננד הראשון, מלך בולגריה.
ביוגרפיה.
קלוטילדה נולדה ב-8 ביולי 1846 בניי-סיר-סן, לאוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ולקלמנטין, נסיכת אורליאן, בתם של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ומריה אמליה מנאפולי וסיציליה.
בשנת 1864 ביקרה קלוטילדה בקונסטנץ, ופגשה שם את יוזף קרל, ארכידוכס אוסטריה, בנם של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ומריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג, שהיה שם בסור עם אחיו הארכידוכס שטפן, פלטין הונגריה. השניים התאהבו וב-12 במאי הם התחתנו בקובורג, ונולדו להם 7 ילדים.
בשנת 1887 נבחר אחיה פרדיננד לנסיך בולגריה, ובשנת 1908 הוא הפך למלך בולגריה. לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה התיישבו קלוטילדה ומשפחתה בהונגריה, וב-3 ביוני 1927 היא מתה בביתה באלצ'וט.
משפחתה.
ב-12 במאי 1864 התחתנה קלוטילדה עם יוזף קרל, ארכידוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
יחסי ארצות הברית–טוגו
יחסי ארצות הברית–טוגו הם היחסים ההדדיים בין טוגו וארצות הברית.
סקירה כללית.