קו האמצע הגאוגרפי של מדינת קליפורניה עובר בדיוק בקו הרוחב "58.23 '9 37° צפון, כ-18 קילומטרים דרומית לסן חוזה. עם זאת, ההגדרה המקובלת אינה משתמשת בחלוקה גאוגרפית זו. כאשר המדינה חולקה לשני אזורים (צפון ודרום קליפורניה), המונח "דרום קליפורניה" מתייחס בדרך כלל לעשרת המחוזות הדרומיים של המדינה. הגדרה זו עולה בקנה אחד בדיוק עם הגבול בין המחוזות בקו הרוחב 28″ 47′ 35° צפון, היוצר את הגבולות הצפוניים של המחוזות סן לואיס אוביספו וסן ברנרדינו. הגדרה אחרת לגבול הצפוני של דרום קליפורניה היא בין פוינט קונספשן (Point Conception), לשון יבשה על האוקיינוס השקט, במערב לבין הרי טהאצ'אפי (Tehachapi Mountains) במזרח.
אף שאין הגדרה רשמית של הגבול הצפוני של דרום קליפורניה, הייתה חלוקה כזו קיימת מהתקופה שבה שלטה מקסיקו בקליפורניה וסכסוכים פוליטיים התגלעו בין תושבי קליפורניה ממונטריי בחלקה העליון של אלטה קליפורניה ובין תושבי לוס אנג'לס בחלקה התחתון. חלוקה זו נמשכה גם לאחר שארצות הברית השתלטה על קליפורניה, כניסיון של פוליטיקאים תומכי העבדות לחלק את אלטה קליפורניה בקו הרוחב '30 36°, קו הרוחב של פשרת מיזורי. במקום זאת, אפשרה פשרת 1850 את קבלת מדינת קליפורניה לאיחוד כמדינת חירות, ומנעה מדרום קליפורניה להפוך למדינת עבדות.
עקב כך ניסו שלוש פעמים תושבי קליפורניה ממוצא ספרדי (שלא היו מרוצים מהמסים וחוקי הקרקעות הבלתי שוויוניים), ותושבי דרום קליפורניה שתמכו בעבדות ב"אזורי הפרות" של דרום קליפורניה המאוכלסים בדלילות, להשיג מעמד של מדינה או טריטוריה נפרדים בשנות החמישים של המאה ה-19. הניסיון האחרון, חוק פיקו (Pico Act) ב-1859, התקבל בבית המחוקקים של קליפורניה ונחתם על ידי מושל קליפורניה ג'ון ב. וולר (John B. Weller). החוק אושר ברוב מוחץ של 75% מהתושבים של טריטוריית קולורדו המוצעת. טריטוריה זו הייתה אמורה לכלול את כל המחוזות עד מחוז טולארי שאז היה גדול בהרבה (וכלל את מחוז קינגס, מרבית מחוז קרן, וחלקים ממחוז איניו) ואת מחוז סן לואיס אוביספו. ההצעה נשלחה לבירה וושינגטון די. סי. בתמיכתו הנלהבת של הסנאטור מילטון לאתהאם (Milton Latham). עם זאת, משבר הפרישה בעקבות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1860 ובחירתו של אברהם לינקולן לנשיא ארצות הברית ב-1860, ומלחמת האזרחים האמריקנית שפרצה עקב כך גרמו לכך שההצעה מעולם לא הועלתה להצבעה.
ב-1900 הגדיר העיתון לוס אנג'לס טיימס את דרום קליפורניה כ"כוללות את שבעת המחוזות של לוס אנג'לס, סן ברנרדינו, אורנג', ריברסייד, סן דייגו, ונטורה וסנטה ברברה". ב-1999 הוסיף הטיימס לרשימה מחוז חדש, אימפריאל.
החלוקה הנפוצה ביותר של קליפורניה מתבצעת על ידי חברות התיירות האזוריות המקדמות חלוקה לצפון, מרכז ודרום קליפורניה. שני מועדוני הרכב הפועלים בקליפורניה מועדון הרכב של קליפורניה (California State Automobile Association) ומועדון הרכב של דרום קליפורניה (Automobile Club of Southern California), החליטו לפשט את הדברים באמצעות חלוקת המדינה לאורך הקווים של תחומי השיפוט בהם ניתן להצטרף אליהם, כצפון או דרום קליפורניה, בניגוד לגישה המחלקת את המדינה לצפון, מרכז ודרום. השפעה נוספת היא המונח הגאוגרפי "דרומית לטהאצ'אפי" (South of the Tehachapis), שקובע את תחילת דרום קליפורניה בקו הפסגות של רכס הרים זה. אבל בהגדרה זו, החלקים המדבריים שבצפון מחוז לוס אנג'לס ומזרח המחוזות קרן וסן ברנרדינו נכללים באזור דרום קליפורניה בשל ריחוקם מהעמק המרכזי ונופי המדבר הפנימי.
הנוף האורבני.
דרום קליפורניה כוללת סביבות אורבניות מפותחות מאוד, משכן לכמה מהאזורים האורבניים מהגדולים ביותר במדינה, במקביל לשטחים נרחבים שנותרו בלתי מפותחים. זהו המגלופוליס השלישי המאוכלס ביותר בארצות הברית, אחרי המגלופוליס של הימות הגדולות והמגלופוליס הצפון-מזרחי. מרבית דרום קליפורניה ידועה בקהילות הגדולות, המפוזרות על שטח נרחב והשימוש במכוניות ובכבישים מהירים. האזורים הדומיננטיים הם לוס אנג'לס, מחוז אורנג', סן דייגו ומחוז ריברסייד-מחוז סן ברנרדינו. כל אחד כולל מרכזים מטרופוליטניים המורכבים מערים קטנות וקהילות רבות. האזור האורבני כולל גם את המטרופולין הבינלאומי של סן דייגו-טיחואנה, שנוצר כשהשטח העירוני התרחב אל באחה קליפורניה.
בנסיעה דרומה דרך כביש בין-מדינתי 5, המחסום היחיד לעיור הוא קמפ פנדלטון. הערים והקהילות לאורך כביש בין-מדינתי 15 וכביש בין-מדינתי 215 קשורות זו בזו עד כדי כך שלערים טמקולה (Temecula) ומוריאטה (Murrieta) יש קשר למטרופולין של סן דייגו באותה מידה שיש להם קשר לאינלנד אמפייר. מזרחה משם מחשיבה לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית את מחוזות סן ברנרדינו וריברסייד כמטרופולין נפרד ממחוז לוס אנג'לס. אף שרבים נוסעים לעבודה בלוס אנג'לס ובמחוז אורנג', יש הבדלים בתקופה שבה התפתחו הפרוורים השונים, שכן מרבית הקהילות של מחוזות סן ברנרדינו וריברסייד (החלקים שאינם מדבריים) התפתחו בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20. ערי שינה חדשות הוקמו בעמק אנטלופ, צפונית ללוס אנג'לס, עמק ויקטור ועמק קואצ'לה עם עמק אימפריאל. בנוסף היה גידול ניכר באוכלוסייה באזורים של בייקרספילד, סנטה מריה וסן לואיס אוביספו.
אקלים.
האקלים בדרום קליפורניה נע בין אקלים ים-תיכוני, אקלים צחיח למחצה ואקלים מדברי, כשהגשם אינו נפוץ ויש שפע ימי שמש. הקיץ חמים או חם, ויבש, בעוד שהחורפים הם מתונים, וכמות המשקעים נמוכה עד בינונית בהתאם לאזור. אף שגשם כבד יכול לרדת, זהו אירוע יוצא דופן. דפוס אקלימי זה נרמז בלהיט "אף פעם לא יורד גשם בדרום קליפורניה" (It Never Rains (In Southern California)). בעוד ששלג הוא נדיר מאוד בדרום-מערב המדינה, הוא יורד מדי פעם באזור הדרום-מזרחי של המדינה.
גאוגרפיה.
דרום קליפורניה מכילה את אחד מהמקבצים המגוונים ביותר של מערכות אקולוגיות טבעיות ונופים שונים במגוון גדול העולה על אזורים מרכזיים אחרים במדינה ובארצות הברית. האזור משתרע מאיי התעלה של קליפורניה באוקיינוס השקט, דרך קו החוף וחופי הרחצה שבו ושפלת החוף דרך רכסי טרנסוורס (Transverse Ranges) ורכסי פנינסולר (Peninsular Ranges) ופסגותיהם ואל העמקים הפנימיים הגדולים והקטנים ועד מדבריות קליפורניה הנרחבים.
דרום קליפורניה מחולקת ל:
גאולוגיה.
רעידות אדמה.
בכל שנה מתחוללות בדרום קליפורניה כ-10,000 רעידות אדמה. כמעט כולן כה חלשות שהן אינן מורגשות. רק כמה מאות רעידות היו מעל ל-3.0 בסולם מגניטודה לפי מומנט ורק בין 15 ל-20 היו מעל ל-4.0. רעידת האדמה בנורתרידג' (1994) שהייתה בעוצמה של 6.7 סולם מגניטודה לפי מומנט הייתה הרסנית במיוחד, וגרמה למספר גבוה של הרוגים ופצועים והתמוטטות מבנים, כמו גם לנזק ברכוש המוערך ב-20 מיליארד דולר, הגבוה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
העתקים רבים מסוגלים לחולל רעידות אדמה בעוצמה גדולה מ-6.7, כדוגמת העתק סן אנדראס, המסוגל לחולל רעידת אדמה בעוצמה של 8.0. העתקים אחרים כוללים את העתק סן חסינטו (San Jacinto Fault), העתק הרי פואנטה (Puente Hills Fault) ואזור העתק אלסינור (Elsinore Fault Zone). הסקר הגאולוגי של ארצות הברית פרסם תחזית לגבי רעידות אדמה בקליפורניה, המציג מודלים להתרחשות רעידת אדמה בקליפורניה.
כלכלה.
הכלכלה של דרום קליפורניה מגוונת והיא אחת מהכלכלות הגדולות ביותר בארצות הברית. היא נשלטת ותלויה מאוד בשפע נפט, בניגוד לאזורים אחרים שבהם התלות במכוניות פרטיות נמוכה יותר. דרום קליפורניה ידועה כמושכת תיירים ובשל הוליווד (סרטים, טלוויזיה ומוזיקה). תעשיות אחרות כוללות תוכנה, מכוניות, נמלים, בנקאות, ביו-רפואה ולוגיסטיקה אזורית. האזור הוביל בבועת הנדל"ן בארצות הברית מ-2001 עד 2007 ונפגע קשות מהתרסקות הדיור.
מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 התעשיות העיקריות היו הפקת סרטים, נפט וייצור מטוסים. באחד מהאזורים החקלאיים העשירים ביותר בארצות הברית, בקר והדרים היו ענפי כלכלה מרכזיים, עד שהאדמות החקלאיות הפכו לפרוורים. אף שהיו קיצוצים בתקציבי ההגנה והם השפיעו על הכלכלה, ממשיכה תעשיית התעופה והחלל להיות גורם מרכזי.
תחבורה.
מערכת הכבישים המהירים של דרום קליפורניה היא העמוסה ביותר בעולם. בין הכבישים הפועלים במסגרת מערכת הכבישים הבין-מדינתיים: כביש בין-מדינתי 5 (המחבר בין מקסיקו לקנדה), כביש בין-מדינתי 8, כביש בין-מדינתי 10, כביש בין-מדינתי 15 וכביש בין-מדינתי 215. כבישים מהירים נוספים כוללים את כביש 95 וכביש 101 (המקביל לכביש בין-מדינתי 5, קרוב יותר לחוף).
נמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס השוכן בדרום קליפורניה הוא נמל התעופה השני בארצות הברית מבחינת כמות הנוסעים והשלישי בארצות הברית בכמות נוסעים בטיסות בינלאומיות. נמל התעופה הבינלאומי של סן דייגו הוא נמל התעופה בעל מסלול יחיד העמוס ביותר בעולם. נמל התעופה ואן נויס (Van Nuys Airport) הוא נמל התעופה למטוסים פרטיים העמוס ביותר בעולם. נמלי תעופה פעילים נוספים כוללים את נמלי התעופה של מחוז אורנג', בייקרספילד, אונטריו, ברבנק ולונג ביץ', ובנוסף מספר רב של שדות תעופה קטנים יותר לטיסות מסחריות ופרטיות.
שישה מתוך שבעה קווים של מערכת הרכבת הפרוורית מטרולינק, יוצאים ממרכז לוס אנג'לס, ומחברים בין לוס אנג'לס ומחוזות ונטורה, סן ברנרדינו, ריברסייד ואורנג' ישירות.
בדרום קליפורניה פועלים גם נמל לוס אנג'לס, הנמל העמוס ביותר בארצות הברית, נמל לונג ביץ' הסמוך, נמל המכולות השני בארצות הברית ונמל סן דייגו.
חינוך גבוה.