נשים שיחקו תפקיד חשוב לאורך ההיסטוריה של הג'אז. עם קבלת זכות בחירה לנשים ואישור התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית ב-18 באוגוסט 1920, ועם פריצתה של הפלאפר, האישה החדשה והמשוחררת, לחברה, החלו נשים למלא אט אט תפקיד גדול יותר בחברה ובתרבות. הן השתתפו בכוח העבודה לאחר מלחמת העולם הראשונה ובאופן כללי, היו להן אפשרויות רבות יותר בזכות תפיסת השוויון בחיים החברתיים והבידור. רעיונות כגון שוויון ומיניות חופשית היו פופולריים מאוד במהלך הזמן ונראה כי נשים הפיקו תועלת מכך במהלך תקופה זו. בשנות העשרים החלה הופעתן של נשים מפורסמות רבות כולל מוזיקאיות כמו בסי סמית. גם בסי סמית זכתה לתשומת לב רבה משום שהייתה לא רק זמרת נהדרת, אלא גם אישה אפרו-אמריקנית. גדולתה התעצמה במהלך הדורות עד כדי הפיכתה לאחת הזמרות המכובדות ביותר בכל הזמנים. זמרים כמו בילי הולידיי וג'ניס ג'ופלין קיבלו השראה מבסי סמית.
לובי אוסטין (1887-1972) הייתה מובילת הרכב המזוהה עם שיקגו, נגנית פסנתר, מלחינה, זמרת ומעבדת, במהלך עידן הבלוז הקלאסי. היא וליל הארדין ארמסטרונג מדורגות, לעיתים קרובות, כשתי נגניות הבלוז-ג'אז הטובות ביותר בפסנתר של התקופה.
נגנית הפסנתר, ליל הארדין ארמסטרונג, הייתה חברה בלהקה של קינג אוליבר יחד עם לואי, והמשיכה לנגן בפסנתר בלהקה של בעלה, ה- "Hot Five", ומאוחר יותר עם הלהקה הבאה שלו, ה-"Hot Seven". רק בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים זמרות ג'אז רבות, כמו בסי סמית' ובילי הולידיי, זכו להכרה כאמניות מוצלחות בעולם המוזיקה. זמרת מפורסמת נוספת, שכונתה "The First Lady of Song", אלה פיצג'רלד, הייתה אחת הזמרות הפופולריות ביותר בארצות הברית יותר מחצי מאה. במהלך חייה זכתה ב-13 פרסי גראמי ומכרה מעל 40 מיליון עותקים של אלבומיה. קולה היה גמיש, רחב, מדויק וחסר גיל. היא יכלה לשיר בלדות כבדות, ג'אז מתוק ולחקות כל כלי נגינה בתזמורת. היא עבדה עם כל גדולי הג'אז, מדיוק אלינגטון, קאונט באסי ונט קינג קול ועד פרנק סינטרה, דיזי גילספי ובני גודמן. נשים אלו היו תחת מאמץ מתמיד בהפיכת שמותיהן ל"שם דבר" בתעשיית המוזיקה, כדי לסלול את הדרך לנשים רבות.
מוזיקה קלאסית.
עם תחילת עליית הפופולריות של הג'אז, שאפו האליטות האמריקאיות, שהעדיפו מוזיקה קלאסית, להגדיל את כמות המאזינים של הסוגה המועדפת עליהם, בתקווה שהג'אז לא יהפוך לזרם המרכזי. באופן שנוי במחלוקת, הפך הג'אז להיות בעל השפעה על מלחינים שונים כמו ג'ורג' גרשווין והרברט האוולס.
גיליאן פלין
גיליאן שיבר פלין (באנגלית: Gillian Schieber Flynn; נולדה ב-24 בפברואר 1971) היא סופרת אמריקנית, תסריטאית, מחברת קומיקס ומבקרת טלוויזיה לשעבר. שלושת הרומנים שפורסמו על ידי פלין הם ספרי המתח "חפצים חדים", "מקומות אפלים" ו-"נעלמת" (שעובד על ידי פלין לקולנוע והופק כסרט בבימויו של דייוויד פינצ'ר בשנת 2014).
קורות חיים.
פלין נולדה בקנזס סיטי, במדינת מיזורי שבארצות הברית. הוריה היו מרצים במכללה – אמה, ג'ודית-אן (לבית שיבר), מרצה להבנת הנקרא; אביה, אדווין מתיו פלין, מרצה לקולנוע. לפלין אח מבוגר (טראוויס, מכונאי רכבות) ודודה (רוברט שיבר) שופט בית המשפט לערעורים במחוז ג'קסון. בצעירותה הייתה פלין "ביישנית עד כאב" ומצאה מפלט בקריאה ובכתיבה. כשגדלה לקח אותה אביה לצפות בסרטי אימה.
פלין בגרה מבית הספר התיכון בשנת 1989 ולמדה לתואר ראשון באנגלית ובעיתונות באוניברסיטת קנזס. בשנת 1997 סיימה לימודי תואר שני בעיתונאות באוניברסיטת נורת'ווסטרן. לאכן מכן עבדה פרק זמן קצר כעיתונאית ובין השנים 1998 ו-2008 כתבה לאנטרטיינמנט ויקלי.
ספרים.
"חפצים חדים" (2006) עוסק ברצח סדרתי בעיר במיזורי ובעיתונאית משיקגו החוזרת לעיר ילדותה כדי לסקר את הפרשה. הספר עוסק במשפחות לא מתפקדות, באלימות ובפגיעה עצמית. הספר מושפע מספרו של דניס ליהיין, "מיסטיק ריבר", והיה מועמד בשנת 2007 לפרס אדגר כרומן הביכורים הטוב ביותר של סופר אמריקאי מטעם אגודת סופרי המתח האמריקאים וזכה בפרסים נוספים. הספר הופק לטלוויזיה על ידי רשת HBO, בכיכובה של איימי אדמס.
"מקומות אפלים" (2009) עוסק באישה החוקרת אם אחיה הכלוא אכן אחראי לרצח משפחתם בשנות השמונים. הספר עובד לסרט בשנת 2015.
"נעלמת" (2012) עוסק בבעל המחפש את אשתו, שנעלמה ביום הנישואים החמישי שלהם, והופך לחשוד העיקרי בהיעלמה. פלין כתבה את התסריט לעיבוד הקולנועי של הספר (עיבוד עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפטא). הסרט בוים בידי דייוויד פינצ'ר וזכה לשבחים עם יציאתו לאקרנים בשנת 2014. הספר הוגדר כתופעה הספרותית הגדולה ביותר של 2012 ונמכרו ממנו למעלה משני מיליון עותקים.
"המבוגר" (2015) פורסם תחילה כסיפור קצר, בשם "מה אתה עושה?", כחלק מאנתולוגיה שפורסמה בשנת 2014. הסיפור זכה בפרס אדגר לסיפור הקצר הטוב ביותר לשנת 2015.
בשנת 2015 פרסמה גם סיפור קומיקס בשם "מסכות", בשיתוף פעולה עם המאייר דייב גיבונס.
סרט הקולנוע "אלמנות" נוצר על בסיס תסריט שכתבה פלין יחד עם הבמאי סטיב מקווין. הסרט יצא לאקרנים ב-2018 וזכה לביקורות חיוביות.
חיים אישיים.
פלין נישאה לעורך הדין ברט נולאן בשנת 2007 ויש להם שני ילדים - בנם פלין נולד בשנת 2010 ובתם ורוניקה נולדה ב-2014.
פלין מזדהה כפמיניסטית, אף שחלק ממבקריה האשימו את כתיבתה בשנאת נשים עקב תיאורים לא מחמיאים של דמויות נשיות בספריה. פלין הסבירה כי החליטה לכתוב על דמויות נשיות אכזריות משום שנמאס לה מהגיבורות הנמרצות, קורבנות אונס האמיצות, כאלה שעורכות חיפושי נפש הממלאות את כל הספרים, וכי היו חסרות לה דמויות נבלים נשיות.
מול (סרביה)
מוֹל (בסרבית קירילית: Мол, בסרבית בכתב לטיני: Mol, בהונגרית: Mohol) היא עיירה בסרביה השוכנת במחוז באנאט הצפוני אשר בפרובינציית וויבודינה, וסמוכה לאדה.
היסטוריה.
תיעוד ליישוב במקום קיים מ-1323 עת נשלט האזור על ידי קארוי הראשון, מלך הונגריה. במחצית הראשונה של המאה ה-16 נכבש האזור על ידי סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עברה מול לחזקת ממלכת הבסבורג מתוקף הסכם קרלוביץ, וב-1702 מתועדת התיישבות סרבים בעיירה. בתקופה זו נכללה מול ב"שטח הספר" של ממלכת הבסבורג. בהמשך עברה לחזקת האימפריה האוסטרו-הונגרית ובשלהי המאה ה-19 חוברה לקו מסילות הברזל. לאחר מלחמת העולם הראשונה הועבר האזור לחזקת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים מתוקף חוזה טריאנון.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-6 באפריל 1941 תקפה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. האזור נמסר לחזקת הונגריה. לאחר הפיכת צלב החץ בהונגריה בוצעו בעיירה מעשי טבח בתושבים יהודים וסרבים. לאחר המלחמה נכללה מול בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ובאזור התפתחה תעשייה. לאחר פירוק יוגוסלביה עברה העיירה לחזקת סרביה.
הקהילה היהודית.
יהודים התיישבו במול בראשית המאה ה-19, אך קהילה אורתודוקסית מאורגנת נוסדה רק במחצית השנייה של המאה. ב-1840 הוקם בית עלמין וב-1872 בית הכנסת ולצידו תלמוד תורה. ב-1931 מנתה הקהילה 117 נפשות, שהיוו כאחוז אחד מתושבי העיירה. במול התגורר בילדותו האמן הרב-תחומי לסלו מוהולי-נג'י. ב-1940 נוסד במקום סניף של התנועה הציונית וסניף של ויצו.
ערב הפלישה הגרמנית ליוגוסלביה מנתה הקהילה 100 נפשות. בני הקהילה נרצחו כחלק משואת יהודי הונגריה. לאחר המלחמה, ב-1947 התגוררו במול 11 יהודים, רובם עלו לישראל לאחר הקמתה. החל משנות החמישים של המאה ה-20 לא מתגוררים יהודים בעיירה. ב-1960 נהרס מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות. נכון ל-2013, היה בית העלמין היהודי קיים ובתוכו 125 מצבות ואנדרטה לזכר הנרצחים בשואה.
מיי מוקלה
מיי הנרייטה מוּקְלֶה (באנגלית: May Henrietta Muklé; 14 במאי 1880 - 20 בפברואר 1963) הייתה צ'לנית בריטית.
חייה.
מוקלה, ילידת לונדון, מתוארת כ"צ'לנית ידועת-שם", שעודדה צ'לניות אחרות. היא תוארה בטיימס כניצבת "בשורה הראשונה של הצ'לנים החיים", ובהספד שנכתב לה ב"טיימס" נאמר עליה: "במפנה המאה הייתה מוכרת לכל לא רק כמוזיקאית יוצאת דופן אלא כאחת הצ'לנים הבולטים ביותר שמדינה זו הוציאה מתוכה".
הצ'לו שלה נבנה בידי מונטאניאנה, ונקנה בשבילה על ידי תורם אלמוני.
תמונת הדיוקן שלה, מאת הצייר ג'ון מנספילד קרילוק, מוצגת במוזיאון של האקדמיה המלכותית למוזיקה.
פרס מיי מוקלה נקבע בשנת 1964 להנצחת זכרה, והוא ניתן מדי שנה לסטודנט לצ'לו בקולג'.
מוקלה הלכה לעולמה בקוקפילד, סאסקס, בגיל 82.
לב אלבורט
לב אלבורט (ברוסית: Лев Альбурт) (נולד ב-21 באוגוסט 1945 אורנבורג) הוא שחמטאי סובייטי ואמריקאי ממוצא יהודי, שהיה שלוש פעמים אלוף ארצות הברית.
ביוגרפיה.
לב אלבורט נולד באורנבורג לאחר שמשפחתו נמלטה מהנאצים. בשנת 1948 המשפחה חזרה לאודסה בה הוא גדל. אלבורט התחיל לשחק שחמט בגיל שש.
הוא בוגר תואר בפיזיקה מאוניברסיטת אודסה.
לאחר סיום הלימודים הוא התחיל לאמן מספר שחמטאים צעירים לרבות קונסטנטין לרנר, סם פאלאטניק וויאצ'סלב איינגורן).
אלבורט היה אלוף אוקראינה הסובייטית שלוש פעמים ברציפות בשנים 1972–1974. בשנת 1976 הוא קיבל דרגת אמן בינלאומי ובשנת 1977 דרגת רב אמן.
בשנת 1979, בהיותו משתתף בתחרות שחמט בגרמניה המערבית, הוא ביקש מקלט מדיני ותוך זמן קצב היגר לארצות הברית.
בהיותו בארצות הברית אלבורט זכה שלוש פעמים באליפות ארצות הברית (1984, 1985 ו-1990) ובנוסף, זכה באליפות ארצות הברית בפתוחה בשנת 1987.