פרוטוקול הישיבה מדגים את התכנון הגרמני לכיבוש ברית המועצות. נראה שהייתה החלטה מכוונת על חייהם או מותם של חלקים נרחבים מהאוכלוסייה המקומית כפיתוח הגיוני, בלתי נמנע. שלושה שבועות לאחר מכן, ב-23 במאי 1941, הופיעו הנחיות למדיניות כלכלית לפלישה הקרובה שהופקו על ידי המחלקה החקלאית של הנס-יואכים ריקה במטה הכלכלי במזרח, שהייתה אחראית ישירות לניצול הכלכלי והחקלאי של השטחים הסובייטים שייכבשו:
עשרות מיליוני אנשים רבים במדינה זו יהפכו למיותרים ומיותים או ייאלצו להגר לסיביר. ניסיונות להציל את האוכלוסייה שם ממוות באמצעות רעב על ידי השגת עודפים מאזור האדמה השחורה [...] מונעים את האפשרות של גרמניה להחזיק מעמד עד תום המלחמה.
עודפי התבואה שנתפסו מאוקראינה הצטיינו באופן בולט במיוחד בחזון גרמניה "מספקת את עצמה". היטלר עצמו הצהיר באוגוסט 1939 שגרמניה זקוקה "לאוקראינה, כדי שאיש לא יוכל להרעיב אותנו כמו במלחמה האחרונה." (הכוונה למלחמת העולם הראשונה): עם זאת, אוקראינה לא ייצרה מספיק תבואה לייצוא כדי לפתור את בעיותיה של גרמניה. הקטנת העודפים החקלאיים באוקראינה לצורך הזנת הרייך קראה ל:
בדיון בתוכנית ציין בק '"עודף אוכלוסייה" ברוסיה של כ-20 עד 30 מיליון. אם אוכלוסייה זו הייתה מנותקת ממזון, ניתן היה להשתמש במזון כדי להאכיל הן את הצבא הגרמני הפולש והן את האוכלוסייה הגרמנית עצמה. התיעוש יצר חברה עירונית גדולה בברית המועצות. תוכניתו של בקה חזתה שאוכלוסייה זו, המונה מיליונים רבים, תנותק מאספקת המזון שלה ובכך תשחרר את המזון המיוצר בברית המועצות, כיום לרשות גרמניה, כדי לקיים את הגרמנים. כתוצאה מכך, צפוי סבל רב בקרב האוכלוסייה הסובייטית הילידית, כאשר צפויים עשרות מיליוני למות במהלך השנה הראשונה לכיבוש הגרמני. הרעב היה אמור להיות חלק בלתי נפרד מהמערכה של הצבא הגרמני. תכנון הרעב קדם לפלישה והפך למעשה למצב חיוני בה; המתכננים הגרמנים האמינו שההתקפה על ברית המועצות אינה יכולה להצליח בלעדי תוכנית זו. על פי דבריו של גסין גרהארד, גורמי החקלאות הגרמניים ראו בתוכנית הרעב פתרון הן למשבר המזון האירופי (דהיינו מחסור במזון עבור גרמניה) והן כשיטה להשמדת האוכלוסייה הסובייטית 'הלא רצויה'.
השפעות.
תוכנית הרעב גרמה למותם של מיליוני אזרחים בשטחים הכבושים בברית המועצות. ההיסטוריון טימותי סניידר מעריך ש"4.2 מיליון אזרחים סובייטים (ברובם רוסים, בלארוסים ואוקראינים) הורעבו על ידי הכובשים הגרמנים בשנים 1941-1944." בין הקורבנות היו יהודים רבים, שהנאצים הכריחו לסגור בגטאות, ושבויי מלחמה סובייטים, שתנועתם נשלטה בקלות רבה על ידי הגרמנים ובכך ניתקו בקלות מאספקת המזון. על יהודים, למשל, נאסר לרכוש ביצים, חמאה, חלב, בשר או פרי. מה שמכונה "מנות" ליהודים במינסק ובערים אחרות בשליטת קבוצת ארמיות מרכז היו לא יותר מ-420 קלוריות ליום. עשרות אלפי יהודים מתו מרעב ומסיבות הקשורות לרעב בחורף 1941-1942.
הנתונים המהימנים ביותר לגבי שיעור המוות בקרב שבויי מלחמה סובייטים בשבי הגרמני מגלים כי 3.3 מיליון מתו מכלל 5.7 מיליון שנלכדו בין יוני 1941 לפברואר 1945, באופן ישיר או עקיף ביותר כתוצאה מהרעבה ותת תזונה. מתוך 3.3 מיליון אלה, 2 מיליון כבר מתו בתחילת פברואר 1942. המספר העצום של מקרי המוות היה תוצאה של מדיניות רעב מכוונת שכוונה נגד שבויי מלחמה סובייטים. צוותי התכנון הגרמניים חשבו על הכיבוש וכך נאלצו להאכיל עד שני מיליון אסירים במהלך שמונת השבועות הראשונים של המלחמה, כלומר בערך אותו מספר כמו במהלך המערכה ב-1940 נגד צרפת וארצות השפלה. מספר השבויים הצרפתיים, בלגים והולנדים שמתו בשבי הגרמני, לעומת זאת, היה נמוך ביותר בהשוואה למספר מקרי המוות בקרב שבויי מלחמה סובייטים.
חרף שיעור התמותה הגבוה בקרב שבויי מלחמה סובייטים, שהיוו את הקבוצה העיקרית של קורבנות תוכנית הרעב, התוכנית לא יושמה מעולם עד תומה בשל כישלונה הסופי של המערכה הצבאית הגרמנית. עם זאת, כפי שההיסטוריון אלכס ג'יי קיי מבהיר, "מה שאנו מתעסקים כאן הוא התוכנית לרצח המוני שלא היה כדוגמתו בהיסטוריה המודרנית". פרט למקרים בודדים, הגרמנים לא היו חסרי כוח אדם לאכיפת 'מצור האוכל' על הערים הסובייטיות; הם גם לא יכלו להחרים את כל המזון למטרותיהם. עם זאת, הגרמנים הצליחו להשלים משמעותית את מלאי התבואה שלהם, בעיקר ממאגרים באוקראינה הפורייה וניתוק הסובייטים מהם, מה שהוביל לרעב משמעותי בשטחים הסובייטים (בצורה הקיצונית ביותר הדבר ניכר בלנינגרד, שהוקפה על ידי כוחות גרמנים ובה מתו כמיליון איש). הגרמנים גם ניסו להרעיב את קייב וחרקוב באוקראינה הכבושה. במהלך הכיבוש הגרמני, כ-80,000 תושבי חרקוב מתו מרעב. המחסור במזון תרם גם לרעב של עובדי כפייה ואסירי מחנות ריכוז בגרמניה.
רעב בשטחים אחרים שנכבשו על ידי גרמניה.
תוכנית הרעב שהופנתה נגד אוכלוסיית הערים הסובייטיות הייתה ייחודית - הנאצים לא גיבשו שום תוכנית מתוכננת אחרת נגד תושבי כל שטח אחר שנכבש על ידי גרמניה. עם זאת, הרעב אכן השפיע על חלקים אחרים באירופה הכבושה, כולל יוון (יותר מ-300,000 יוונים מתו מרעב במהלך הרעב הגדול) ופולין (גנרלגוברנמן). שלא כמו בברית המועצות, בפולין סבלה האוכלוסייה היהודית בגטאות (במיוחד בגטו ורשה) בצורה קשה ביותר, אם כי גם פולנים אתניים התמודדו עם עלייה ברמות רעב. ראול הילברג העריך ש"בכל פולין הכבושה מתו 500,000 עד 600,000 יהודים בגטאות ובמחנות עבודה", בין השאר בגלל רעב. בתחילת 1943 העריך הנס פרנק, מושל פולין הגרמנית, כי שלושה מיליון פולנים יתמודדו ברעב כתוצאה מהתכנית. באוגוסט נותקה בירת פולין ורשה לחלוטין ממשלוחי התבואה. רק התפוקה מעל הממוצע ב-1943 והחזית המזרחית שהתמוטטה בשנת 1944 הצילו את הפולנים מרעב. מערב אירופה הייתה במקום השלישי ברשימה הגרמנית לתעדוף מחדש של אוכל. מזון נשלח לגרמניה גם מצרפת ומשטחים כבושים אחרים במערב, אם כי המערב מעולם לא היה נתון ברעב דומה לזה שחווה המזרח. כ-22,000 אנשים מתו במהלך הרעב ההולנדי של 1944 כתוצאת מאמברגו שהוטל על ידי הגרמנים על הובלת מזון לתוך המדינה.
באמצע 1941 המיעוט הגרמני בפולין קיבל 2,613 קלוריות ליום, בעוד שהפולנים קיבלו 699 קלוריות ויהודים בגטו קיבלו רק 184 קלוריות. המנה היהודית סיפקה רק 7.5 אחוזים מהצרכים היומיומיים האנושיים; מנות פולניות רק 26 אחוז. רק המנות שהוקצו לגרמנים מילאו את מלוא הצרכים של צריכת הקלוריות היומית שלהם.
טראנספר
מזמור חג המולד (סרט, 1997)
מזמור חג המולד (באנגלית: A Christmas Carol) הוא סרט הנפשה מוזיקלי אמריקאי משנת 1997, המשמש כעיבוד לנובלה באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס שיצאה לאור ב-1843. בסרט כלולים שמונה שירים ומככבים בו בקולם טים קארי, וופי גולדברג אדוארד אסנר ומייקל יורק. הסרט כולל דמויות נוספות כגון כלב הבולדוג של סקרוג' הקרוי Debit (חוב).
הסרט שייך לחברת DHX Media, שמחזיקה בזכויות של סדרת סרטי ההנפשה DIC Movie Toons, ורוב ספריית הסרטים של DIC.
הפקה.
הסרט הונפש על ידי Han Yang Productions.
שידור והפצה.
הסרט שודר בערוץ ניקלודיאון ב-8 בדצמבר 2002, כחלק מסדרת סרטי DIC Movie Toons. ב-12 באוקטובר 2004 יצא הסרט על גבי DVD בהפצת 20th Century Fox Home Entertainment.
מוגלו
תומאס ביב
תומאס ביב (8 במאי 1783 - 20 בספטמבר 1839) היה המושל השני של מדינת אלבמה האמריקאית משנת 1820 עד 1821.
קורות חייו.
ביב נולד במחוז אמיליה, וירג'יניה. כשהיה בן שנה עברה משפחתו לג'ורג'יה - חלק מהגירה המונית של ותיקי מלחמת העצמאות של ארצות הברית; רבים עברו לג'ורג'יה ושם ניצלו את הצעת הממשלה האמריקאית החדשה לקבלת הנחות ברכישת קרקעות. משפחתו הקימה חוות טבק. כאשר היה בן שלוש עשרה נפטר אביו של ביב. בשנת 1811, ביב עבר למיסיסיפי, לאזור שיהפוך מאוחר יותר לאלבמה. שם הוא התבסס. הוא השתלב בפוליטיקה המקומית והתבסס בעסקים. זמן קצר לאחר מכן הגיע לאזור אחיו הגדול של ביב, ויליאם. ויליאם ביב השתלב אף הוא בפוליטיקה, והפך למושל הראשון של אלבמה ואילו תומאס ביב נבחר לסנאט של המדינה והפך לנשיא הסנאט באלבמה.
כשאחיו, המושל ויליאם וויאט ביב, נפטר בעת מילוי תפקידו ב־10 ביולי 1820, והוא לקח את מקומו כמושל בהמשך כהונתו. ביב נכנס לתפקידו בשנת 1820 ושירת רק עד 1821. תומאס ביב לא התמודד לבחירה מחודשת למשרד המושל. בשנת 1828 נבחר ביב לבית הנבחרים של מדינת אלבמה.
בשנת 1829 שימש כמנהל סניף האנטסוויל בבנק של מדינת אלבמה.
היה נשוי לפרמליה תומפסון משנת 1809 ועד למותו.
ביב היה מאבות אבותיו של ג'יימס סי גרדנר, פוליטיקאי מלואיזיאנה שכיהן כראש עיריית שריבורט בין השנים 1954 – 1958.
הוא היה אח במסדר הבונים החופשים, בלשכת ג'ורג' מספר 32 בוירג'יניה.
אזרחים! בעת הפגזות צד זה של הרחוב הוא המסוכן ביותר
אזרחים! בעת הפגזות צד זה של הרחוב הוא המסוכן ביותר (ברוסית: Граждане! При артобстреле эта сторона улицы наиболее опасна) הייתה הודעת אזהרה ציבורית שהופיעה ברחובות לנינגרד במהלך המצור על העיר במלחמת העולם השנייה.