בשנת 1951 (התשי"ב) שהייתה שנת שמיטה, בעקבות המלצתו של בנימין מינץ, התחיל לחקור את שיטת גידול מים (הידרופוניקה) בקיבוץ חפץ חיים, כדי לתת פתרון הלכתי לחקלאות בשמיטה. ב-1954 היה ממייסדי המכון לחקר החקלאות על פי התורה בקיבוץ חפץ חיים. בשנים 1960–1967 כיהן כחוקר ראשי במכון לחקר הנגב בבאר שבע, במחלקה לגידולי מים. ב-1965 עסק במחקר בשימוש בטיהור מי שופכין לגידול צמחים.
סיים את לימוד התואר הראשון (1968) והשני (1972) במדעי הטבע באוניברסיטת בר-אילן. ב-1983 קיבל את הדוקטורט מהאוניברסיטה העברית בירושלים. תחום מחקרו היה בעמידות הצמח למלח, שנחשב כשינוי בתפיסה שהייתה עד אז.
בין השנים 1970–1978 הרצה באוניברסיטת בר-אילן במחלקות לתלמוד וביולוגיה. באותה תקופה הוזמן מטעם האו"ם לבצע מחקר, ופרסם במסגרתו ספר חקלאות לארצות מתפתחות שתורגם לשלוש שפות.
הוא גם הצליח בבר-אילן להשפיע על ייסוד מחלקה ללימודי ארץ ישראל. בשנים אלו גם ייסד את המחלקה למדעי הטבע במכללת ירושלים ועמד בראשה. החל משנת 1973 כיהן כמפקח ארצי ללימודי הביולוגיה בישראל. בין השנים 1978 ל-1984 עסק במחקר במחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית. מאז 1984 עסק בריכוז מחקרים במרכז האקדמי לב בתחומי העניין שלו, והיה חבר בוועדה מפקחת של משרד החינוך בתוכניות לימודי ארץ ישראל (1988).
בשנת 1986 הקים את עמותת "בית אשכנז" לחקר שואת יהודי גרמניה, אותה ניהל עד שנת 2013.
היה נשוי למרים ואב לשבעה ילדים, וכן נכדים ונינים. חתנו הוא הרב יהושע אידלשטיין מחכמי הקבלה בירושלים שהוציא את ספריו של הרב שלמה אלישיב לאור מחדש. התגורר ברובע היהודי בירושלים מאז שחרורו במלחמת ששת הימים.
נפטר ב-12 בינואר 2022 ונקבר בירושלים.
בוטניקה והידרופוניקה.
שורץ התמקד במיוחד בהידרופוניקה, מכיוון שראה בתחום פתרון לגידולי שדה בשנת שמיטה. את מחקריו עשה בהתייעצות בפן ההלכתי עם החזון איש והרב יוסף שלמה כהנמן שדרבנו לעניין. שורץ הוציא מספר ספרים בנושא, שבין היתר תורגמו לאנגלית וקוריאנית, ופרסם כ-60 פרסומים מדעיים בנושא בכתבי עת מדעיים, (חלקם עם שותפים נוספים). נחשב למומחה בינלאומי בתחום. שימש כנשיא אגודת ההידרופוניקה הבינלאומית, וקיבל מספר רב של הזמנות לייעוץ ברחבי העולם. בין היתר הוזמן כחבר במשלחת מדענים לשיפור החקלאות בסינגפור מטעם הארגון הבינלאומי למזון וחקלאות (1971), לסוכנות החלל האמריקנית נאס"א, בה חקר היתכנות של גידול צמחים בחלל (1986), לעומאן והודו (1999), לפרו ואף לאיי בהאמה.
במסגרת מחקריו קבע את המינון המדויק של 16 היסודות הדרושים לגידול צמח, ערער על הקביעה כי הצמח צריך חומר ממקור אורגני, וערער על המושג של קרקע לא פורייה, והצליח בכך לא רק לייתר את הצורך במחזור הזרעים, אלא למעשה להביא כל קרקע לפוריות, בהוספה של היסודות החסרים בהזנה מינרלית–כימית. כמו כן פרסם מאמר העוסק בשימוש במי שופכין מטוהרים (1965), ואף ערער על הקביעה שלא ניתן לגדל צמחים במים מלוחים, והצליח להוכיח כי ניתן לגדל צמחים בסביבה מלוחה.
יהדות גרמניה וחקר השואה.
בשנת 1986 הקים בירושלים את עמותת "בית אשכנז", לחקר ושימור מורשת הקהילות היהודיות ובתי הכנסת באשכנז - גרמניה, אוסטריה, אלזס וחבל הסודטים שלפני השואה, מפעל שאותו הוא ניהל עד 2013. במלאכת איסוף דקדקנית נאספו כ-15,000 תמונות של בתי כנסת מתוך ה-19,000 שהיו ידועים. וכ-3,500 מסמכים ותעודות. ואף נאספו כ-50 תמונות של בתי כנסת שעלו באש בליל הבדולח, שצולמו למרות האיסור לצלם, חלקם בידי הנאצים עצמם. במסגרת מחקריו, שבהם ניתנה לו גישה למסמכים גרמניים רשמיים, שהיו חסויים לציבור הרחב, הפריך את התוצאות הרשמיות שפרסמה ההנהגה הנאצית בהקשר של ליל הבדולח והיו חלק מספרי ההיסטוריה עד ימינו. במסגרת פעילות העמותה הוצאו לאור ששה ספרים העוסקים בנושאים אלו. מאיר שורץ היה יושב ראש עמותת צנטרה, איגוד יוצאי קהילות מרכז אירופה (ע"ר).
שורץ שאף לחדש את המנהגים הדתיים של 2,000 הקהילות היהודיות בגרמניה, שנשכחו בשל הכחדתן. אחד מהם היה ניפוץ כוס החתונה על גבי אבן חופה ("חופה שטיין") שהיה קבוע על קיר חיצוני של בית הכנסת. בהשפעתו נקבע לוח כזה בחצר בית הכנסת הגדול בירושלים. מנהג נוסף היה חגיגת ההול-קרייש, שנועד לקבוע שמות יהודיים לבנות. מנהג נוסף היה הווימפל – חגורה רחבה של ספר תורה שנתרמה לבית הכנסת בהגיע ילד לגיל שלוש, שעליה נרקמו שם הילד, תאריך לידתו ואיחולים טובים.
צומת בית דגן
צומת בית-דגן הוא מפגשם של כביש 44 (כביש רמלה - תל אביב) וכביש 412, הנקרא בקטע זה "דרך המכבים". הצומת סמוך מאוד למחלף השבעה ונמצא דרומית-מזרחית לו. הצומת נקרא על שם היישוב בית דגן הסמוך לו, ומשמש כאחת היציאות הראשיות של ראשון לציון ושל היישובים בסביבה.
מבנה.
הצומת הוא אחד הצמתים המורכבים בארץ שטרם הפך למחלף. במרכז הצומת 12 מעברי חצייה להולכי רגל ומסלולים רבים שאינם אופייניים לצומת רגיל. כך למשל, כלי רכב המגיע מכיוון תל אביב ומעוניין לפנות לכיוון יהוד (שמאלה) צריך לצאת לקשת הימנית ומשם לפנות שמאלה, דבר המבלבל נהגים רבים. מזה זמן רב מתכוונת החברה הלאומית לדרכים לבנות במקום מחלף, אך טרם קודמה תוכנית מעשית כלשהי בנושא. סביב הצומת פזורות מספר תחנות אוטובוס, בהן עוברים קווי אוטובוס רבים, בייחוד הקווים מראשון לציון, רמלה ולוד לתל אביב. אחת התחנות נמצאת על אי תנועה גדול בלב הצומת. ב-2013 נוספו שני נתיבים, האחד להולכי רגל, השני לרוכבי אופניים באזור הצומת.
היסטוריה.
הצומת ממוקם על הדרך ההיסטורית בין יפו וירושלים. הוא הפך לצומת חשוב עם סלילת כביש 412, בין רחובות וראשון לציון לכביש יפו-ירושלים שהושלם בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. עד 1962 הצומת הייתה כיכר תנועה, אך הוחלט להסירה עם הגידול בנפח התנועה.
סמוך לצומת נמצאת תחנה של משטרת התנועה הארצית. התחנה נחנכה במקור בפברואר 1941, בתקופת המנדט, כמצודת טגארט. בינואר 1949 הוקם בסמוך מחנה בית דגן שנסגר בשנת 2001.
נבהרדוק
יתמל
יתמ&quot;ל
ישיבה תיכונית &quot;תורה ומדע&quot; שליד מכון לב
טופי (ברזיל)
טוּפִּי או טוּפִּינַמְבַּה הוא שמה של אחת מקבוצות השבטים הילידיות המרכזיות בברזיל, יחד עם הגוארני הקרובים אליהם.
סגנון חיים.
הטופי היו קבוצת השבטים הגדולה ביותר בברזיל, ובימי השיא שלה מנתה כ-250 שבטים. כל שבט הכיל מספר כפרים, שהיו קשורים זה לזה בשפה ומנהגים משותפים והתחתנו זה בזה. בכל כפר חיו 400-800 נפשות, שהתחלקו לקבוצות משפחתיות גדולות, שחלקו, כל אחת, 4-8 בתים ארוכים. הארגון החברתי היה בעקרו פטריליניאלי, אך גם חלוקות של גיל ומגדר היו קיימות.
המשאבים של הכפר ושל המשפחה, ובעיקר האדמה, חולקו על פי מפתח של שארות - הבכירים בשושלת זכו בחלקות הטובות ביותר, אך לכל אחד מחברי המשפחה היו זכויות מסוימות, והמזון התחלק בין כל חברי המשפחה. רמת השיתוף בין בני המשפחה והשבט הייתה כה גבוהה עד כי אחד המסיונרים שפגש בהם אמר עליהם כי "הם משמרים את תקופת השליחים - אין להם דבר משל עצמם; הכול משותף ביניהם".
הטופינמבה התמחו בסוג של חקלאות חיתוך ושריפה שנקרא קויבארה (Coivara), אותו עדיין ניתן למצוא בברזיל של ימינו. לאחר שהגברים כרתו את העצים שבשטח האדמה הרצוי, הבעירו אותם ופינו את השטח, היו הנשים אחראיות על כל הפעולות החקלאיות, משתילה ועד קציר והכנת המזון. הגברים, שלא עסקו בחקלאות פרט להכנת שטחים חדשים, העבירו את זמנם בצייד ובדייג. דרך מחיה זו, בשילוב עם הסביבה הפוריה של חופי ברזיל, הביאה לעודפים גדולים במזון, עודפים שאיפשרו קיום פשוט ומנעו את הצורך במסחר כמעט לחלוטין מחד, והשאירו שפע של פנאי למלחמה מחד, ולטקסים מאידך.
לפי עדויות מהמאה ה-16, ובעיקר סיפור המסע של האנס שטאדן, גרמני שנשבה בידי לוחמים משבט הטופי והוחזק בידיהם זמן רב עד ששוחרר, עודף הפנאי והעיסוק הרב בלוחמה ובטקסים הביאו לכך שהקניבליזם היה נפוץ בקרב בני הטופי. טענות אלו היו כה נפוצות, עד ששבט הטופי הפך לסמל לאינדיאנים אוכלי האדם של דרום אמריקה. עם זאת, מחקרים בני ימינו מטילים ספק באמינות דיווחיו של שטאדן ודיווחים אחרים על קניבליזם בקרב הטופי, וטוענים כי מקורות הדיווח הם הגזמות שמקורן בדמיון מפותח יתר על המידה ובאינטרסים של אירופאים שרצו להשחיר את פני האינדיאנים כדי לקבל לגיטימציה לניצולם.
היסטוריה.
לפי הסברות העדכניות, נראה שמוצאם של שבטי הטופי בחלקה הצפוני של דרום אמריקה, במקומות בהם נמצאים כיום קולומביה, אקוודור וצפון פרו. במהלך התקופה הפרה קולומביאנית נדדו לאגן נהר הטפז'וס (Tapajoz). התפשטותם האיטית דרומה הביאה אותם להתיישב בחוף האטלנטי. מיקומם זה הביא לכך שכאשר האירופאים נחתו לראשונה בחוף הברזילאי, הם פגשו בשבטי טופי.
בראשית ההתיישבות הפורטוגזית לאורך החוף, הסתמכו המתיישבים בעיקר על מסחר כדרך להשגת הטובין להם נזקקו, ובעיקר עץ הברזיל. גברי הטופי, שכריתת עצים ופינויים הייתה חלק אינטגרלי מהמסורת שלהם, שמחו לעשות זאת תמורת כלי הברזל אותם סיפקו הפורטוגזים. כחלוף הזמן, נעלם עץ הברזיל מהאזורים הסמוכים לחוף והפורטוגזים נאלצו ליצור קשר עם עוד ועוד שבטי טופי בעומק היבשת כדי להשיג את המצבורים של העץ היקר.