בשנת 2017 שיחקה בסרט הפעולה "הרוח במעטפת", המבוסס על מאנגה יפנית באותו שם. באותה שנה כיכבה בדרמה הרומנטית "תנו לשמש להיכנס" מאת הבמאית קלייר דני; עבור תפקידה בסרט הייתה בינוש מועמדת לפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2018 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "המסע ליושינו".
ב-2019 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "מי אתה חושב שאני?", ובסרטו של הבמאי היפני הירוקאזו קורה־אדה "סיפור חיי" לצד קתרין דנב, לודווין סנייה ואית'ן הוק.
בשנת 2020 שיחקה בינוש בסרט הקומדיה הצרפתי "איך להיות אישה טובה" שזכה לביקורות שליליות בעיקר.
בשנת 2022 שיחקה בדרמה הרומנטית "Fire" של הבמאית קלייר דני. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-12 בפברואר 2022 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
חיים אישיים.
בינוש לא נישאה מעולם אך היא אם לשני ילדים: רפאל (עם אנדרה אל) וחנה, עם השחקן בנואה מאז'ימל המוכר מהסרט "המורה לפסנתר".
קישורים חיצוניים.
ראיונות בעת ביקוריה בישראל:
גנאיוס מאליוס מאקסימוס
גנאיוס מאליוס מאקסימוס (Gnaeus Mallius Maximus), קונסול רומאי בן המאה ה-2 לפנה"ס.
מאקסימוס היה "איש חדש", כלומר הראשון מקרב משפחתו שנבחר למשרת הקונסול. ההיסטוריון תאודור מומזן מתאר אותו כ"אדם פשוט וחסר כישרון". מאקסימוס נבחר למשרת הקונסול בשנת 105 לפנה"ס, בעיצומה של מלחמת הקימברים והטווטונים. הוא נשלח, בראשותו של צבא חזק, לאזור דרום גאליה שהיה נתון לאיומם של הקימברים.
צבאו של מאקסימוס התמקם בצדו השמאלי של נהר הרון ולצדו התמקם כוח בראשותו של הלאגט שלו, מרקוס אואליוס סוקרוס. בצדו השני של הנהר התמקם הפרוקונסול קווינטוס סרוויליוס קאיפיו, שנשלח לאזור עוד בשנה הקודמת. שני המצביאים קיבלו הוראות לשתף פעולה זה עם זה ולאחד את שני צבאותיהם מול האיום הגרמאני.
כבר בשלב הראשון של משימתו נחל מאקסימוס מפלה. הקימברים התקיפו את סוקורוס, שבו אותו, הוציאו אותו להורג והשמידו את צבאו. בעקבות אובדן זה הורה מאקסימוס לקאיפיו לחצות את הנהר ושני הצבאות חברו ליד ארואסיו (אוראנג' המודרנית). אף על פי שקאיפיו נשמע להוראתו הראשונה של מאקסימוס, הוא סירב להתייחס אל פקודותיו האחרות ונמנע לחלוטין משיתוף פעולה איתו. מפגש שנערך בין שני המצביאים רק החמיר את המצב, ושני הצבאות סבלו מחוסר פיקוד אחיד וניתוק טקטי. התנהגות זו נבעה ככל הנראה מהבוז שרחש קאיפיו, שהיה בן למשפחה מיוחסת, למאקסימוס, "האיש החדש".
הקרע בין שני המצביאים הוביל בסופו של דבר לתבוסתם. בעוד מאקסימוס נשא ונתן עם נציגי הקימברים, החליט קאיפיו, על דעת עצמו, לתקוף את מחנם. המתקפה כשלה לחלוטין וצבאו הושמד. ללא צבאו של קאיפיו סבל מאקסימוס מנחיתות מספרית, והקימברים, שניצלו את יתרונם המספרי והטקטי, תקפו אותו והשמידו את צבאו. לפי המקורות כ-80 אלף חיילים רומאיים ועוד כ-40 אלף חיילים מחיילות העזר, שגויסו מקרב בעלות הברית של רומא באיטליה, נפלו בקרב.
אף על פי שהיסטוריונים כגון ישראל שצמן ומ. קארי משערים שמספר האבדות מוגזם, הם מודים שזו הייתה אחת התבוסות הצבאיות הגדולות ביותר בהיסטוריה של הרפובליקה הרומית. הדים לתחושת האיום שרחשה ברומא בעקבות תבוסה זו ניתן למצוא במילותיו של ההיסטוריון בן התקופה, סאלוסטיוס: "באותו הזמן היה יד הגאלים על העליונה במלחמה עם מצביאינו קווינטוס קפיו וגניאוס מאנליוס וכל איטליה התחלחלה מפחד זה".
אחד הגורמים הבולטים לכישלון הצבאי היה חוסר תפקודו של מאקסימוס כמצביא: קארי מציין שהלה היה חסר ביטחון עצמי, הוא לא הצליח לאכוף משמעת בקרב חייליו ולא הצליח לאכוף את סמכותו על קאיפיו. בנוסף לכך החלטתו השגויה להציב את צבאו בין מחנה הקימברים לבין נהר הרון יצרה בעיה טקטית קשה שהקימברים ניצלו לטובתם.
מאקסימוס עצמו הצליח להימלט מגורל צבאו וחזר לרומא. בשנת 103 לפנה"ס החל הטריבון לוקיוס אפוליוס סטורנינוס, כחלק ממאבקו במנהיגי הסנאט והאצולה, לרדוף משפטית את המצביאים הכושלים של מלחמת הקימברים. סטורנינוס תבע לדין את מאליוס, יחד עם מספר מצביאים אחרים, באשמת "פגיעה בגדולת העם הרומי" (maiestas populi romani imminuta). בסיומו של המשפט, שלווה במעשי אלימות, הורשע מאקסימוס ונידון לצאת לגלות.
פליקן
כתב המחול אשכול-וכמן
כתב התנועה אשכול–וכמן הוא כתב תנועה שפותח בשנת 1958 על ידי שני ישראלים: הכוריאוגרפית נועה אשכול ותלמידה אברהם וכמן (לימים פרופסור לאדריכלות).
כתב תנועה הוא מערכת סמלים המאפשרת להגדיר את תנועת הגוף האנושי. כתב התנועה אשכול-וכמן מתבסס על מערכת כדורית המחלקת את המרחב לשמונה כיוונים, כשלכל נקודה במרחב יש מיקום במערכת. על מנת לנתח את התנועות השונות מיוצג כל איבר על ידי ציר האורך שלו, כך שהגוף מותווה כמערכת צירים בדומה לאלו המחלקים את פני כדור הארץ. מערכת הסימנים מתארת את מיקומו ומסלולו של כל איבר על פני הכדור.
המרכז למחול ע"ש נועה אשכול ממוקם בחולון, ישראל.
התפתחות הכתב והשפעתו.
הכוריאוגרפית נועה אשכול למדה לנגן בפסנתר החל מגיל צעיר. בהגיעה לעולם המחול בשנות הארבעים המוקדמות, זיהתה פער גדול בין הוודאות שבלימודי הנגינה והשימוש בתווים ברורים ואובייקטיביים לעומת לימודי המחול שנעשו בעל פה וללא תמלול פורמלי של החומר התנועתי. אשכול חשה צורך לגשר על פער זה, ומשנתוודעה לכתב המחול של רודולף פון לאבאן החלה ללמוד אצל זה האחרון בלונדון, אנגליה. אולם אשכול חשה אכזבה מאופיו הסובייקטיבי והבלתי מדויק של כתב לאבאן וראתה צורך בכתב שמתאר את מצבי הגוף בלבד באופן מוחלט. מששבה לארץ עבדה אשכול עם תלמידה מאוניברסיטת תל אביב, אברהם וכמן על היסודות של כתב התנועה. וכמן תרם ככל הנראה את העקרון הבסיסי של מערכת מטווה המבוססת על כדור, כמו גם את האיורים לספרם "כתב תנועה" (יחד עם ג'ון האריס) שיצא בלונדון ב-1958. הכתב, בהתפתחותו הראשונית, כלל מגוון מאוד מצומצם של סמלים לעומת אלו שהתפתחו במרוצת השנים שלאחר מכן. השימוש בו התבסס בעיקר בקרב תלמידותיה ותלמידיה של אשכול באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, בחוג לכתב תנועה שהקים תלמידה של אשכול עמוס חץ. במקביל להוראתה באקדמיה בירושלים, התגבשה מסביב לאשכול חבורה של אנשי מחול ובוהמיה וכן נוסדה הלהקה למחול קאמרי, הפועלת עד היום ורוקדת ריקודים שכתבה אשכול. אשכול כתבה במהלך חייה עשרות ריקודים המתחלקים לכשש סויטות בהוצאת האגודה לכתב תנועה הפועלת בחולון. כמו כן נכתבו פרטיטורות המתעדות תנועות יסוד מעולמות הבלט הקלאסי, הטאי צ'י, ריקוד הדבקה ועוד. הגישה בעולם המחול בארץ כלפי הכתב הייתה מאז ומתמיד חשדנית, וסימנה את עולם הכתב ככלל ואת ריקודיה של אשכול בפרט כסכמתיים וקרים. שימושים נוספים בכתב נעשו במחקרים מתחום הזואולוגיה, כגון במחקרו של פרופסור אילן גולני מאוניברסיטת תל אביב על דפוסי התנועה של התן הזהוב, וכן בתחומי הפסיכולוגיה, הקוגניציה והציור.
כתב התנועה נלמד מזה שנים רבות באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובחוג למחול בסמינר הקיבוצים בתל אביב.
מורות כתב התנועה בסמינר הקיבוצים ובוגרותיו מפעילות את קבוצת ריקודנטו, שייסדה ב-1986 תרצה ספיר, מתלמידותיה הבכירות של נועה אשכול. הקבוצה מפרסמת ספרים רבים בכתב התנועה, ומופיעה ביצירות הכתובות בכתב תנועה אשכול וכמן.
עקרונות.
בבסיסו של כתב התנועה נמצאת החלוקה של המרחב המקיף כל איבר (וכן את הגוף כמכלול) לקואורדינטות. המרחק בין כל קואורדינטה נמדד לפי הזוויות של הקואורדינטה למפרק של האיבר, כאשר החלוקה המקובלת היא לקואורדינטות במרחק של ארבעים וחמש מעלות אחת מהשנייה. כל קואורדינטה מוגדרת על ידי המרחק האופקי שלה מהקואורדינטה שנמצאת בקו ישר מול המפרק (זו נקראת ה"אפס" האופקי) והמרחק האנכי שלה מהקואורדינטה שנמצאת בקו ישר מתחת לאיבר (ה"אפס" האנכי). כך נוצרת מערכת מתווה בת עשרים ושש קואורדינטות המחולקות לשלוש קואורדינטות בכל אחד משמונת המישורים האנכיים, אחת בקו ישר מעל המפרק ואחת בקו ישר תחתיו. השתיים האחרונות נקראות אפס ארבע ואפס אפס, בהתאמה. זאת מפני שהראשונה נמצאת בגובה של ארבע כמויות מהקו הישר שמתחת למפרק, והשנייה נמצאת במרחק של אפס כמויות ממנו. המרחקים של הקואורדינטות מנקודות האפס נספרים לפי כיוון השעון. כיוון זה נקרא כיוון פוזיטיבי. כך, הקואורדינטה שנמצאת בקו ישר שמאלה מהאיבר בגובה של תשעים מעלות מהקו הישר שנמצא תחתיו, נמצאת בגובה 2 ובמרחק אופקי 6. בהוראות לתנועה ניתן לכתוב כיוון נגטיבי, שהוא תנועה נגד כיוון השעון.
תנועת האיבר בין הקואורדינטות יכולה להרשם באחת משתי דרכים - או בכתיבה של הקואורדינטה אליה מגיע האיבר, מתוך ההנחה שהתנועה נעשית בדרך הקצרה ביותר, או הוראה לתנועה. ישנם שלושה סוגים של הוראות לתנועה:
כאשר מציינים קואורדינטה במרחב או הוראה לתנועה, נהוג לציין גם האם ההתייחסות היא למערכת המתווה המקיפה את האיבר המסוים והנגררת אתו ללא התייחסות למרחב המקיף אותו או שההתייחסות היא למערכת המתווה הכללית המוגדרת לפי המרחב. בישראל כיום, נהוג בקרב מורים למחול להשתמש במערכת המתווה הכללית כדיי לציין כיוונים במרחב. החזית של הרקדנית היא נקודת האפס, ופנייה לאחת משבע החזיתות האחרות מקבלת בפשטות את שם החזית. כך, אם הרקדנית פונה לדוגמה לחזית חמש (אלכסון אחורי שמאלה), האפס הכללי שלה אינו משתנה, אך האפס האישי שלה הוא כעת מה שנקרא עד כה חמש. כתיבה לפי המערכת האישית נקראת bodywise (בודי-וויז. מבחינת הגוף) וכתיבה לפי המערכת הכללית נקראת spacewise (ספייס-וויז. מבחינת החלל).