לאחר מלחמת ששת הימים הצטרף למייסדי היישוב אלון שבות בגוש עציון בשנת 1971. בשנים הראשונות להקמת ישיבת ההסדר "הר עציון" שימש בה כר"מ, ומאז התגורר באלון שבות עד לפטירתו. בהמשך שימש עשר שנים כר"מ בישיבה התיכונית "חורב" בירושלים, עד התמנותו לרבה של אלון שבות. עם פתיחת שערי העלייה מברית המועצות עסק גם בקליטת עולים בישובו בגוש עציון ואצל חלקם גם בגיורם בהוראת רבו הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא. בהמשך התמנה כדיין בבית הדין המיוחד לגיור במסגרת מינהל הגיור בראשות הרב ישראל רוזן, ודעתו - כמו של הרב רוזן עצמו - שכל גיור שייעשה ללא אישור הרבנות הראשית לא יוכר. לאחר מכן התמנה לדיין בבית הדין לגיור במסגרת רשמית של בתי הדין הרבניים וכיהן בדיינות זו כ-15 שנים. לאחר פטירת הרב ישראל רוזן כיהן במקומו כאב בית הדין לגיור בבית הדין שלו. בעל תואר ראשון בייעוץ חינוכי. לימד גם בישיבת ירושלים לצעירים.
החל משנת תשמ"ז שימש גם כיועץ בצוות לשכתו של הרה"ר לישראל הרב שפירא.
במסגרת הרבנות האזורית בגוש עציון יזם הרב פרל והקים בי"ד לדיני ממונות הפועל כבר למעלה מעשרים שנה. מיום הקמת מכון צומת היה חבר בו, ובעשר השנים האחרונות הצטרף למיזם החתונות של ארגון רבני צוהר.
כשותף אחראי על רישום הנישואין ועריכת חופה וקידושין כהלכה שהתנהל בהנחייתו ובהדרכתו. כמו כן הוא מראשוני ארגון רבני "דרך אמונה" שהוקם כמענה רבני-תורני לגופים ליברליים. שימש גם כאחד מרבני מפלגת תקומה ובבחירות 2015, הצטרף לקריאה להצביע בבחירות למפלגת הבית היהודי.
בתמוז תשע"ו זכה בפרס מפעל חיים לרב קהילה של מרכז ברקאי.
נפטר בכ"ח בכסלו ה'תשפ"ב, שלושה ימים לפני יום הולדתו ה-81.
משפחתו.
התגורר עם רעייתו באלון שבות. השאיר אחריו שבעה ילדים שכיום כולם נשואים. בנו הוא דוידי פרל לשעבר ראש מועצת גוש עציון.
דריו לסקאנו
דריו לסקאנו מנדוסה (בספרדית: Dario Lezcano Mendoza, נולד ב-30 ביוני 1990 באסונסיון שבפרגוואי) הוא כדורגלן פרגוואי המשחק בחוארס מליגת העל המקסיקנית ובנבחרת פרגוואי בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים.
לסקאנו שיחק במועדונים שונים בפרגוואי עד לשנת 2008. בשנה זו עבר לשחק במועדון השווייצרי פ.צ. ויל, שם שיחק שתי עונות וחצי, בהן הופיע ב-66 משחקי ליגה והבקיע 14 שערים. בפגרת החורף של עונת 2010/11 עבר לסקאנו לפ.צ. תון מליגת העל השווייצרית, ובהופעת הבכורה שלו במועדון, בפברואר 2011, הבקיע שער בהפסד 3-2 לפ.צ. בזל. לסקאנו נשאר בתון עד לפגרת החורף של עונת 2011/12, אז חתם בלוצרן השווייצרית. את שערי הבכורה בקבוצה הבקיע לסקאנו בפברואר 2012, בניצחון 2-0 על יאנג בויז ברן, אז הבקיע צמד. בספטמבר 2015 הורחק לסקאנו בצהוב שני בתיקו 3-3 של לוצרן מול גראסהופרס ציריך. לסקאנו דחף את השופט ובעט את הכרטיס האדום מידיו כאקט מחאתי. על התנהגות זו, הושעה לסקאנו משמונה משחקי ליגה.
בפגרת החורף של עונת 2015/16 חתם לסקאנו באינגולשטאדט 04, והיווה תוספת כוח משמעותית בהתקפת הקבוצה, שסיימה במקום ה-11 בעונת הבכורה שלה בבונדסליגה. את שער הבכורה בקבוצה הבקיע לסקאנו בתיקו 3-3 מול שטוטגרט במרץ 2016.
בקיץ 2019, לאחר שירד שתי ליגות ברציפות עם אינגולשטאט, חתם לסקאנו בחוארס מליגת העל המקסיקנית.
קריירה בינלאומית.
לסקאנו שיחק בנבחרת פרגוואי עד גיל 17 בצעירותו, והבקיע במדיה חמישה שערים, אך במשך שנים רבות לא נכלל בסגל של נבחרת פרגוואי הבוגרת. במוקדמות מונדיאל 2018 זומן לסקאנו על ידי מאמן הנבחרת רמון דיאס, והתרומה הייתה מיידית, כאשר הבקיע ארבעה שערים בשלושה משחקים בטורניר מוקדמות זה, לרבות צמד מול נבחרת אקוודור ושערים מול נבחרת בוליביה ונבחרת ברזיל. לסקאנו זומן לסגל פרגוואי לקופה אמריקה סנטנריו.
אנגרי בירדס (סרט)
דאריו לסקאנו
קרלס פוצ'דמון
שחור כחול לבן
יעקב ארליך
יעקב ארליך (15 בספטמבר 1877 - 17 במאי 1938), היה פעיל ציוני ומנהיג הקהילה היהודית בווינה, אוסטריה. כיהן כאחד מסגני נשיא הקונגרס הציוני העולמי מ-1913 עד למותו. ארליך ייצג את תושביה היהודים של העיר וינה (180,000) במועצת העיר לפני מלחמת העולם השנייה. היה בין המגורשים אל מחנה הריכוז הנאצי דכאו, זמן קצר לאחר כניסת הצבא הגרמני לווינה במרץ 1938. ארליך נרצח בדכאו כעבור כמה שבועות מהלקאות.
קורות חיים.
פעילותו בתנועה הציונית.
יעקב ארליך נולד ביסטריצה ​​פוד הוסטינם, עיירה קטנה בצפון מוראביה, צ'כיה. כנער הצטרף לתנועה הציונית בהנהגת הרצל. במקביל החל ללמוד משפטים בווינה, שם הוא הצטרף לארגון יהודי -אקדמי "העברית". בצעירותו הוא הרבה לסייר דרך מוראביה, בוהמיה ואוסטריה, תוך שהוא נואם על חזונה של הציונות המודרנית ומסייע בארגון קבוצות ציוניות.
בשנת 1908 הוא חזר לווינה, עבר את הבחינות במשפטים, וכבר בשנה שלאחר מכן היה רשום בתור עורך דין. הוא היה נואם אנרגטי ורטוריקן מוצלח, ובזכות פעילותו עלה הייצוג הציוני בארגון הקהילה היהודית וינה (IKG - הגוף המייצג את הקהילה היהודית בווינה) ממושב אחד לשלושה. בשנת 1913, נפתח בווינה הקונגרס הציוני ה-11, ועל פי בקשת חיים ויצמן (לימים נשיא הקונגרס ונשיא מדינת ישראל), נבחר ארליך לכהן כסגן נשיא הקונגרס.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שירת ארליך כקצין בצבא האוסטרי. לאחר שירות ארוך בחזית הועבר לתפקיד נשיא בית המבקר לאודסה, שם קבוצה של צעירים יהודים הואשמה בפעילות מהפכנית, ונידונה למוות על ידי בית דין צבאי. ארליך הפריך את האשמות והוכיח שהן חסרות בסיס. בין הצעירים שהציל היה בנו של המהנדס הציוני מנחם אוסישקין, עמו עבד ארליך מאוחר יותר בשיתוף פעולה בווינה, על אף פערי השקפות מסוימים ביניהם.
לאחר המלחמה, חזרה מועצת העיר וינה לתפקד, וארליך עמד בראש הסגל היהודי-לאומי בהם היו שלושה מועמדים. ארליך נהג להתלונן בפני המועצה כנגד עוולות ואפליה כלפי האזרחים היהודים, והיה מביא לכך דוגמאות ונתונים סטטיסטיים אינספור, חברי המועצה היו מאזינים לדבריו בקשב, ורק לעיתים רחוקות הופרע נאומו בשל קריאות ביניים. אחת הסיבות העיקריות לכך היה מאבקו המוצלח והבלתי פוסק למען התאזרחות היהודים שזרמו לווינה במהלך המלחמות מגליציה וממחוזות אחרים.
בקונגרס הציוני העולמי.
באוגוסט 1925 נפתח הקונגרס הציוני העולמי ה-14, ב​​בית הקונצרטים של וינה. בקונגרס זה גברה הביקורת על ההנהגה הציונית בנוגע ליחסה המתון לשלטון הבריטי בארץ, ונשיא הקונגרס חיים ויצמן ואשתו נסעו ברחובות מול המונים מתגרים, בליווי משטרתי צמוד ממלונם לאולם הוועידה. האולם עצמו היה מוגן על ידי קבוצות נוער יהודיות, וקבוצות אחרות של סטודנטים ועובדים. כחבר במועצת העיר, ארליך פתח את דבריו בברכה מטעם ההמשלה לקונגרס. כנציג המשרד האוסטרי, היה ארליך צריך למזער את הסכנה הנשקפת מן האיום הנאצי, זאת למרות שידע את חומרת המצב. בנאום ההשבעה שלו הזכיר ארליך את הקונגרס הציוני ה-11, שהתקיים אף הוא בווינה 12 שנים קודם לכן (1913), אז הוחלט להקים אוניברסיטה עברית בירושלים. מאז, האוניברסיטה העברית הוקמה וננקטו צעדים נוספים כדי לקדם את המשך הפיתוח והחינוך בארץ ישראל, בנוסף ליוזמות אחרות.
בשנת 1933, זמן קצר לאחר שהמפלגה הנאצית תפסה את השלטון בגרמניה, הגיע ארליך לביקור בארץ ישראל. הוא התלהב מאוד ממה שראה, אך גם היה מאוכזב מן המציאות הגולמית של התנאים הקשים. אף על פי כן, הוא דאג לרכוש רישיונות עלייה למשפחתו ולקבוצה ממכריו. תוכנית זו לא יצאה אל הפועל בסופו של דבר, בשל הסתייגויותיהם של כמה מחברי הקבוצה.
נאומו כנגד הפשיזם באוסטריה.
ב-1938, ארליך היה הנציג הרשמי של יהודי העיר במועצת העיר של וינה. בנאום מיוחד ואמנותי שדווח בהרחבה בכלי התקשורת, אותו נשא באחד הדיונים על התקציב השנתי, הוא הצליח להביא לתשומת לב בינלאומית את עובדת התחזקות הפשיזם האוסטרי. בנאומו הוא הראה כיצד כל אחד מהחוקים הפרטניים והתקנות שנחקקו על ידי מספר חברים אנטישמיים במועצת העיר, נועדו לפגוע בזכויותיהם של האזרחים היהודים, ואף מזיקים לתדמית הכללית של הממשלה ושלטון החוק. הנאום הודפס בכל העיתונים הזרים הגדולים בליווי פרשנות תוססת ותומכת. העיתונות הגרמנית דיווחה אף היא על הנאום, ויוליוס שטרייכר, עורך העיתון האנטישמי "דר שטירמר", הדפיס קריקטורה של ארליך שכבשה את כל העמוד הראשון, תחת הכותרת: "מה עושה עדיין היהודי ארליך במועצה הגרמנית של וינה?"
מספר חודשים לאחר מכן הצבא הגרמני התקבל בברכה בווינה (במסגרת האנשלוס), וארליך נעצר באשמת שווא של ניסיון לארגן התנגדות מזוינת כלפי הנאצים. הוא נשלח למחנה הריכוז דכאו שבגרמניה, שם מת ממכות והצלפות.
כמה שבועות לאחר מכן הוחזרה גופתו לווינה בתוך ארון אטום. הוא נקבר בבית הקברות היהודי של וינה.
לוח זיכרון לחברי מועצת העיר וינה שנהרגו בתקופה הנאצית, ביניהם יעקב ארליך, הותקן בבנין העירייה של וינה בשנת 1988.
ג'סיקה בראון פינדלי
ג'סיקה רוז בראון פינדלי (באנגלית: Jessica Rose Brown Findlay; נולדה ב-14 בספטמבר 1989) היא שחקנית אנגלייה. היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד ליידי סיביל קרולי בסדרת הדרמה "אחוזת דאונטון" של רשת ITV, ומתפקידה בתור שארלוט ולס בסדרה "פרוצות" של רשת הולו; עוד ידועה פינדלי בתפקידה בתור אמיליה קונאן דויל בסרט הדרמה הקומית "אלבטרוס" בתפקיד בוורלי פן בעיבוד הקולנועי של הספר "אגדת חורף" , ומתפקידה בתור לורליי בסרט "ויקטור פרנקנשטיין"
ביוגרפיה.