הרמן ברודר (רון סילבר) הוא ניצול שואה שגר בקוני איילנד עם אשתו הפולניה יאדוויגה (מרגרט סופי סטיין). אשתו ושני ילדיו נספו בשואה והוא ניצל על ידי יאדוויגה שהייתה משרתת בביתם. היא החביאה אותו בעליית גג ולאחר המלחמה הם התחתנו והיגרו לארצות הברית.
הרמן סובל מפוסט טראומה. בלילות הוא חולם איך שהנאצים גוררים ומכים את אשתו וביום הוא מדמה כל שוטר לאיש אס אס. הוא אומר ליאדוויגה כי הוא עובד בעסק של ספרים בפילדלפיה אבל למעשה הוא עובד ככותב נאומים לרב למבק (אלן קינג) בניו יורק.
הוא לא מגלה ליאדוויגה כי הוא מנהל יחסים קרובים עם מאשה טורשינר (לנה אולין), ניצולת שואה גרושה, שגרה עם אימה שפרה פועה (ג'ודית מלינה) בברונקס, שתיהן סובלות נפשית ממאורעות השואה. מאשה רוצה להתחתן אבל הרמן מהסס. לאון טורשינר (פול מזורסקי) בעלה לשעבר, נפגש איתו ומזהיר אותו שלא יילכד ברשת שלה כפי שהוא נלכד.
הרמן קורא בעיתון מודעה שתמרה אשתו בחיים והיא מחפשת קרובים. הוא נפגש אתה והיא מודיעה לו כי שני ילדיהם נספו. הוא מגלה לה שהוא נשוי והיא באה לדירתם ונפגשת עם יאדוויגה ההמומה.
הרמן בשלב זה נשוי לשתי נשים ורכלנית השכונה, גב' שרייר(ריטה קארין) מגיעה ביחד עם מר פשלס (פול לידס), מנהל בית אבות, לרחרח בסביבה.
יאדוויגה מתקרבת ליהדות, מדליקה נרות שבת והולכת לבית כנסת. כאשר היא דורשת מהרמן להתלוות אליה לתפילת כל נדרי הוא מסרב, מתווכח וסוטר לה. היא פורצת בבכי ומטיחה בפניו האם זה מגיע לה לאחר שסיכנה את חייה למענו?
לבסוף מתחתן הרמן עם מאשה. כעת הוא נשוי לשלוש נשים. הרב למבק מזמין אותם למסיבה בביתו ושם חושף פשל,ס לפני כולם שהרמן נשוי לשלוש נשים.
מאשה עוזבת בכעס ובאותו זמן מגלה לו יאדוויגה כי היא בהיריון. הרמן נמשך למאשה וחוזר לדירתה בברונקס. הם מחליטים לברוח לפלורידה אך באותו יום מתה אימה. מאשה נכנסת לדיכאון ומתאבדת בנטילת כדורי שינה והרמן נעלם.
יאדוויגה מובהלת לחדר לידה בלווית תמרה והרב למבק. היא יולדת בת וקוראת לה מאשה.
מודסט פון קורף
הברון והרוזן מודסט אנדרייביץ' פון קורף (ברוסית: Модест Андреевич Корф; 11 [23] בספטמבר 1800, פטרבורג, האימפריה הרוסית — 2 [14] בינואר 1876) היה איש ציבור, מנהל הספרייה הציבורית הקיסרית (1849-1861), יו"ר ועדת בוטורלינסקי, האחראית לתחום הצנזורה, מנהל המחלקה השנייה בלשכת הצאר (1861–1864). מזכיר מדינה (1834), יועץ חשאי (1854).
מחבר ספר זיכרונות, שפורסם בכתב העת "סטארינה הרוסית" בשנים 1899–1904, עם הערות בכתב ידו של אלכסנדר השני.
ביוגרפיה.
מוצאו של מודסט קורף הגיע מאצילי קורלנד. הוא ראה את עצמו "... קורלנדי מלידה, אך רוסי מחינוך, מאמונה...". בבית הוריו, הברון היינריך (אנדריי) אולריך קזימיר קורף ואולגה סרגייבנה, לבית סמירנובה, שלטה המסורת שהתבטאה באדיקות, הרמוניה מוחלטת בין בני המשפחה, אירוח, טוב לב וחיבה הדדית.
הוא למד ב"ליצאום של צארסקויה סלו" יחד עם אלכסנדר פושקין. עם כניסתו לליצאום עבר קורף בהצלחה את הבחינות, גילה יכולות מצוינות וכעבור שש שנים סיים המוסד החינוכי עם תעודת הערכה. מוריו בליצאום ציינו את רגישותו וענוותו ובו בזמן את גאוותנות ואופיו החשאי. נודע כסרקסטי ומכור לקריאת ספרי דת.
בשנת 1816, העניק מנהל הליצאום, אנגלהרדט (1775 - 1862), לקורף את התיאור הבא: "יש לו כישרון יוצא מן הכלל ורגישות רבה לצד הפורמלי של המדעים... הוא ממלא את תפקידיו בכיתה בחריצות רבה. המחברות שלו תמיד בסדר הגדול ביותר, הוא כותב יפה ומצייר היטב."
בחיבור הליצאום שלו בנושא "על הסיבות לקידום הפטריוטיות" כתב מודסט בן ה-14: "יש מעט סגולות יפות כל כך, התואמות כל כך את מטרת הטבע האנושי ויחד קשה כל כך להגשים, כמו אהבה לארץ המולדת." חייו הלאומיים של הברון אישרו לחלוטין את נוכחותה של סגולה זו בו. לאחר לימודיו כיהן קורף בתפקידים שונים במשרד המשפטים ועל פי דבריו של אנגלהרדט, הפך לחביבו של השר, הנסיך לובנוב ועבד תחילה במשרד המשפטים ובוועדה לעריכת חוקים ואז עבר למשרד האוצר. במשרד המשפטים עמל על "האוסף השלם של חוקי האימפריה הרוסית" ו"קוד החוקים של האימפריה הרוסית".
במשך כחמש שנים עבד אצל מיכאיל ספרנסקי במחלקה השנייה של לשכת הצאר ומונה לפקיד בכיר במחלקה בשנת 1826. היה אמון על מחלקת מיסים וחובות שונים של משרד האוצר.
בשנת 1831 מונה לראש סגל ועדת השרים ומשנת 1834 היה מזכיר מדינה ולאחר מכן חבר המועצה המדינית משנת 1843.
בשנת 1848 מונה לחבר הוועדה החשאית לפיקוח על ענף הדפוס, ובשנת 1855 הפך ליושב ראש הוועדה. מגמות חדשות בתחומי הממשלה, שנגרמו ממסירת סבסטופול, אילצו אותו להגיש דו"ח לאלכסנדר השני בשנת 1856 עם עצומה לסגירת הוועדה מכיוון ש"לא רק שהפסיקה להיות שימושית, אלא גם הפכה למזיקה."
בשנים 1849—1861 הוא היה מנהל הספרייה הציבורית הקיסרית, שבענייניה לקח גם חלק נלהב. במשך 12 שנות עבודתו כמנהל הספרייה הציבורית הקיסרית, הוא שיפץ אותה, פעל להגדלת כספיה, משך תשומת לב ציבורית ותרומות פרטיות, הקל על הגישה לספרייה, קידם את אוסף הקטלוגים והקים מחלקה מיוחדת של ספרים זרים על רוסיה ("רוסיקה") והפך את הספרייה לאחת הטובות באירופה. מונה לחבר כבוד באקדמיה למדעים מאז 1852. לאחר שעזב את הספרייה הוצב באולם הספרייה דיוקן בגודל מלא של מודסט כהערכה על מעשיו כמנהל הספרייה.
בשנת 1861 הוא מונה למנהל הראשי של המחלקה השנייה בלשכת הקיסר. באותה שנה פורסם חיבורו של קורף "חייו של הרוזן ספרנסקי". הברון כתב בהכרת תודה על ספרנסקי כמורהו וציין כי יש לו "...מתנת דיבור מרתקת, מיומנות ליישב ולנתח את נושאי המדינה הסבוכים והקשים ביותר." קורף חייב חלק גדול מהקריירה שלו לספרנסקי. יאקוב גרוט (1812–1893), שעבד באותה תקופה בהנהלת קורף, כתב: "הוא ידע להקיף את עמדתו באיזה הברקה מיוחדת; באמצעות החסד והאמון של הצאר הוא הצליח להשיג סמכות בעיני חברי המועצה המשפיעים ביותר. ביחס לפקודיו, הוא היה בוס חביב ואוהב; מהגבוה לנמוך, כולם יכלו לצפות לתשומת לב הוגנת לעבודתם ולנכונות לעזור לכל מי שנזקק לעזרה. סדר העבודה במשרד בוצע בשלמות."
בשנת 1864 התמה ליו"ר המחלקה לחוקי מועצת המדינה. בשנת 1872 הוא הועלה לדרגת רוזן. על פועלו הוענק לו פרס דמידוב בשנת 1862.
מודסט היה נשוי לבת דודתו אולגה פיודורובנה, לבית קורף, לה היה נשוי 26 שנים, ממנה נולדו לו שלוש בנות ובן.
קורף היה רחוק מהסביבה הידידותית של אלכסנדר פושקין. לאחר שסיימו את לימודיהם בבית הספר הם התגוררו פעם אחת בבית קלוקצ'ב (כיום גדת נהר פונטאנקה 185), בו שכרו הוריהם דירות. אך השניים שמרו על קשר. לאחר שנודע לו שפושקין עובד על "ההיסטוריה של פיוטר הראשון", שלח לו קורף ביבליוגרפיה של ספרות זרה על רוסיה. עליו הגיב המשורר בהכרת תודה: "החבילה שלך מאתמול שלך יקרה לי מכל הבחינות...". זמן קצר לפני מותו ביקר פושקין את קורף החולה ו"השאיל לו ספרים ישנים ומעניינים מאוד על רוסיה".
עד ימיו האחרונים, שמר על מרץ ושימש דוגמה נדירה לכל מי שיכול להעריך את רעננות הרוח בגיל מבוגר ומת בינואר 1876. הוא נקבר בסנקט פטרבורג בבית העלמין ניקולסקויה של כנסיית אלכסנדר נבסקי.
עבד א-לטיף בן רשיד א-זיאני
פילוסופיה פמיניסטית
פילוסופיה פמיניסטית היא גישה לפילוסופיה מנקודת מבט פמיניסטית וגם שימוש בשיטות פילוסופיות לנושאים ושאלות פמיניסטיות. הפילוסופיה הפמיניסטית כוללת פרשנות מחודשת של טקסטים פילוסופיים וניסיונות לבקר או להעריך מחדש את רעיונות הפילוסופיה המסורתית מתוך פרספקטיבה פמיניסטית. הפילוסופיה הפמיניסטית הייתה קיימת לפני המאה העשרים אך תויגה ככזו עם הגל השני של הפמיניזם במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. ספר בולט בהתפתחות הפילוסופיה בתחילתה הוא שעבוד האישה שך ג'ון סטיוארט מיל שיצא לאור בשנת 1869. כתבים בולטים נוספים הם המין השני של סימון דה בובואר (1949), המסתורין הנשי מאת בטי פרידן (1963), פוליטיקה מינית מאת קייט מילט (1970) והדיאלקטיקה של המין של שולמית פיירסטון (1970).
הפילוסופיה הפמיניסטית עוסקת בשלל נושאים, ובהם: תורת ההכרה, אתיקה, מטאפיזיקה, פנומנולוגיה ואסתטיקה.
עומר אל-רזאז
המלכה נור מירדן
דינה, מלכת ירדן
סולטני עומאן
התנועה לשחרור הנשים
התנועה לשחרור הנשים הייתה תנועה פוליטית, אינטלקטואלית וחברתית שפעלה החל מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ועד לשנות ה-80 בעיקר במדינות המתועשות במערב. מטרת תנועה פמיניסטית זו הייתה להשיג שוויון חברתי מלא בין גברים לנשים. התנועה ביקרה את הפטריארכיה והסקסיזם שבחברה, הייתה חלק משמעותי מן הגל השני של הפמיניזם. התנועה טענה כי הבעיה העיקרית ביחסי גברים ונשים אינה החוק, אלא באקלים החברתי. התנועה הושפעה רבות מכתביהן של הוגות פמיניסטיות כגון סימון דה בובואר ובטי פרידן. התנועה החלה בארצות הברית שתססה במאבקים חברתיים כמו המאבק לזכויות האזרח והמחאה נגד מלחמת וייטנאם). מארצות הברית התנועה הקרינה גם על ארצות מערב אירופה, קנדה אוסטרליה, יפן וישראל.
דמויות בולטות מן התנועה לשחרור הנשים הן קייט מילט, אדריאן ריץ', שולמית פיירסטון וג'רמיין גריר.
יחסי אוקראינה–צ'ילה
יחסי אוקראינה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין אוקראינה לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה.