נמצאו בנסיכויות הרומניות ראיות לנוכחות יהודית קדומה, אך לא גדולה. בתקופה העות'מאנית לא היו נתונים סטטיסטיים, אך כל ההערכות קובעות, שבתחילת המאה ה-19 היו בנסיכות מולדובה פחות מאלפיים משפחות יהודיות ובנסיכות ולאכיה רק משפחות מעטות. אל הנסיכויות הרומניות הייתה הגירה יהודית משלוש אימפריות, האימפריה העות'מאנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית. עיקר ההגירה הגיעה ממזרח ומצפון, מכיוון תחום המושב. ב-1791 בלחץ סוחרים רוסים שחששו מתחרות נקבע ליהודי האימפריה הרוסית "תחום המושב" באזורי השוליים המערביים של האימפריה, ובו הותר ליהודים לחיות ולפעול. תחום המושב כלל את רוב שטחי פולין לשעבר, וכמעט את כל שטחי אוקראינה וליטא, שהיו מיושבים בריכוזי יהודים. יצירת תחום המושב גררה עקירה וגירוש של יהודי מוסקבה וסנקט פטרבורג אל תוך גבולותיו. בהמשך, נאסר גם על יהודי קייב לגור בתחומי העיר (אף שקייב נכללה גאוגרפית ב"תחום המושב"). בתקופת הצאר ניקולאי הראשון, 1825 - 1855, הוטלו גזירות נוספות על היהודים, ביניהן "גזרת הקנטוניסטים" - החובה לספק מכסת נערים לשירות של 25 שנה בצבא הצאר, ובהדרגה הורע מצב היהודים במהלך המאה ה-19. הלחץ שהופעל על היהודים היה מכוון לעידוד הגירתם מהאימפריה הרוסית וחלקם אכן היגרו, בין היתר לנסיכויות הרומניות הסמוכות.
שמות המשפחה של המהגרים היהודים במאה ה-19 היו אשכנזים, להבדיל משמות המשפחה של היהודים הוותיקים יותר, שהגיעו בעבר מהאימפריה העות'מאנית, חלקם ספרדים וחלקם מזרחיים. ב-1859 כבר היו במולדובה 118,000 יהודים ובוולאכיה 9,200 - ארבעים שנה מאוחר יותר, ב-1899, היו במולדובה 201,000 יהודים ובוולאכיה 68,000.
ההגירה היהודית התרכזה בערים ובעיירות, שם היוו היהודים אחוז גבוה באוכלוסייה ולעיתים את רובה. רבים מהמהגרים היהודים לא ידעו לדבר רומנית ולבשו בגדים שונים מהמקובל ברומניה - גם בהמשך לא למדו את שפת המקום, התבדלו מהאוכלוסייה המקומית ואפילו נבדלו במנהגי הכשרות מהיהודים הוותיקים יותר. התבדלות זו גרמה להתבלטותם ותחושת המקומיים הייתה, שהם עומדים בפני פלישה של המוני יהודים; ההערכות על כמותם היו מופרזות ביותר.
היהודים שהגיעו לרומניה נתפסו על ידי הרומנים כמתחרים לא הוגנים, הם היו משכילים יותר, סוחרים מוצלחים יותר ונקטו בתחבולות שונות, תוך ניצול מצבים. למרות המגבלות החוקיות, אף על פי שלא הייתה להם אזרחות ולמרות שבועת היהודים, שיפרו המהגרים היהודים מהר מאוד את מצבם הכלכלי לעומת הנוצרים המקומיים. הנוצרים חששו ממה שיקרה אם וכאשר יהנו היהודים גם מזכויות שוות, לכן הייתה התנגדות כללית למתן זכויות ליהודים. את ההתנגדות הובילה האינטליגנציה הרומנית ובראשה אישים דוגמת יון הליאדה רדולסקו, מיחאי אמינסקו, וסילה אלכסנדרי, צ'זאר בוליאק ואחרים, שניהלו מערכה עיתונאית מקיפה למניעת התאזרחות היהודים.
החוקה העות'מאנית.
האימפריה העות'מאנית עמדה בלחצים רבים, שהפעילו עליה מעצמות אירופה למען מתן זכויות שוות לכל תושבי האימפריה. באימפריה העות'מאנית היה נהוג החוק הדתי המוסלמי וחוק זה הפלה בין מוסלמים ובין מי שאינם מוסלמים. רומניה הייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית כמדינה משלמת מס, אך נהנית מאוטונומיה במסגרת גבולותיה. ב-23 בנובמבר 1876 הכריזה האימפריה העות'מאנית על החוקה הראשונה של האימפריה, חוקה שנתנה שוויון זכויות ואזרחות מלאה לכל תושבי האימפריה. רומניה צוינה בחוקה כ"פרובינציה מועדפת" ותושביה הוכרזו כאזרחים עות'מאנים. החוקה העות'מאנית פתרה למעשה את "הבעיה היהודית", אך נוצרה בעיה רומנית. הרומנים רתחו מזעם על החוקה, הם רצו בעצמאות מלאה וקיוו לקדם משא ומתן בנושא זה, וציונה של רומניה כ"פרובינציה" באימפריה הייתה עבורם נסיגה במעמד. הם פנו למסלול של עימות עם האימפריה העות'מאנית, מסלול שהוביל את רומניה להשתתפות במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ולאחר מכן להכרזה חד-צדדית על עצמאותה.
לקראת עצמאות רומניה.
החוקה הרומנית הראשונה.
אלכסנדרו יואן קוזה הודח בהפיכה, שבה לקחו חלק כל המפלגות הגדולות ולאחר ההפיכה החליטו בנסיכויות הרומניות שהשליט יהיה בן אצולה לא רומני. המועמד שנבחר היה נסיך גרמני בעל קשרי משפחה עם כמה משליטי אירופה באותה תקופה, מי שלימים הוכרז מלך רומניה בשם קרול הראשון, מלך רומניה. לשינוי השלטוני נדרשה התאמה במערכת החוקים ולשם כך חוקקה חוקת 1866, לפי הדגם של חוקת בלגיה (1831). לקראת חקיקת החוקה החדשה האינטרסים של יהודי רומניה ייוצגו על ידי כל ישראל חברים. אדולף כרמיה ביקר בבוקרשט וניסה להשפיע על כך שהחוקה תאפשר התאזרחות ללא תלות בדת ושילוב הדרגתי של היהודים והציע לגייס עבור רומניה הלוואה קצרת מועד של 25 מיליוני פרנקים. התגובה הרומנית הייתה שלילית וחריפה ביותר, המונים יצאו לרחוב, ביצעו פוגרום ביהודים והרסו את בית הכנסת היכל קורל, שהיה בתהליכי סיום הבנייה. הפגנה סוערת סביב בניין הפרלמנט גרמה להפסקת הדיונים ויון ברטיאנו, ראש הממשלה, הודיע שהממשלה מתכוונת לבטל לחלוטין את הסעיף הדן ביהודים (פירוש הדבר היה השארת המצב הקודם, יהודים חסרי אזרחות). האירועים התרחשו זמן לא רב אחרי איחוד שתי הנסיכויות שהרכיבו את רומניה והיה הבדל גדול בין ההתייחסות להתאזרחות היהודים בין תושבי שני החבלים, במולדובה, שם היו יהודים רבים, הייתה התנגדות חריפה, אך בוולאכיה, שם היהודים היו מעטים, הייתה אדישות מסוימת. ההנהגה הפוליטית חששה שהנושא היהודי עלול לתרום לחיזוק מחרחרי פיצול המדינה והפרדה מחודשת של הנסיכויות.
היהודים לא הוזכרו במפורש בחוקה, אך בסעיף 7 של החוקה נקבע נחרצות שרק זר נוצרי יכול להתאזרח ברומניה. בהשפעת יהדות ארצות הברית שלח נשיא ארצות הברית דאז, יוליסס גרנט, את בנימין פרנקלין פיישוטו, יהודי אמריקאי, להיות קונסול ארצות הברית ברומניה, כשמשימתו המוצהרת לדאוג לאמנציפציה של יהדות רומניה. את החזקת הקונסוליה מימנו ארגונים יהודים.
חוקת 1866 קבעה גם שאין למכור קרקע למי שאינו אזרח רומני או שהוא חסר מולדת ואף על פי שהדבר לא נאמר, ברור שהכוונה הייתה בראש ובראשונה ליהודי רומניה חסרי האזרחות.
ב-1867 התחילו השלטונות הרומניים לגרש יהודים מהמרחב הכפרי ובמרץ 1868 הוגשה לבית המחוקקים הרומני הצעת חוק בנושא גירוש היהודים מהמרחב הכפרי. ביולי 1869, בתגובה למחאה של הממשל הצרפתי על היחס ליהודי רומניה, הגיב מיכאיל קוגלניצ'אנו, שר החוץ הרומני באותה תקופה, במכתב בו סירב להכיר ביהודי רומניה כאזרחים רומנים.
המשפטן הגרמני שווייצרי הנודע יוהאן קספר בלונצ'לי הביע דעתו במחלוקות משפטיות בינלאומיות שהיו על סדר היום בתקופת חייו. במאמר שפרסם ב-1879, הקרוי "המדינה הרומנית ומצבם המשפטי של יהודי רומניה", טען ש"אין ספק בכך, שמספר גדול של משפחות יהודיות הגיעו לדאקיה בתקופת הקיסרות הרומית ומכאן, שהוותק שלהם על האדמה הרומנית לא נופל מהוותק של האומה הרומנית והן מהוות את הגרעין של יהדות רומניה". דברים אלה, בתקופה בה התנהל הפולמוס על מתן אזרחות ליהודי רומניה, הרגיזו מאוד את המתנגדים להענקת האזרחות ומתנגדיו וממשיכיהם מתווכחים ללא הפסק עם דברים אלה, גם בתקופה המודרנית (המאה ה-21), כשיהדות רומניה נמוגה למעשה.
חוזה סן סטפנו וקונגרס ברלין.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הסתיימה בתבוסת האימפריה העות'מאנית והאימפריה הרוסית הכתיבה לעות'מאנים את חוזה סן סטפנו, שלפי אחד מסעיפיו זוכה רומניה לעצמאות. מעצמות אירופה לא היו מרוצות מחוזה שלום זה, שהגדיל מאוד את כוחה של רוסיה, לכן כינסו את קונגרס ברלין.
בקונגרס ברלין השתתפו המדינות, שעל פי החלטתן בהסכמת פריז אוחדו הנסיכויות הרומניות ושימשו כנותנות חסות לרומניה. במהלך הדיונים בקונגרס ברלין הציע שר החוץ הצרפתי ונציגה בקונגרס, ויליאם הנרי ודינגטון, להתנות את ההכרה בעצמאות רומניה וסרביה, בכך שהן יכירו בכלל הגדול של שוויון הזכויות וחופש הפולחן. בהתאם להצעה זו נוסח סעיף 44 של חוזה ברלין בזו הלשון: "ההבדלים באמונות הדתיות או השקפות לא ישמשו נגד שום אדם כעילה למניעתו או אי כשרותו ליהנות מזכויות אזרחיות ופוליטיות". סעיף זה חייב שינוי סעיף 7 בחוקה הרומנית כתנאי לקבלת ההכרה בעצמאות רומניה.
באוקטובר 1879 נענתה רומניה ללחצים ושינתה את סעיף 7 בחוקתה ולאחר השינוי הסעיף קבע: "השוני באמונות הדתיות ובהשקפות אינו מהווה ברומניה מכשול בהשגת הזכויות האזרחיות והפוליטיות ובשימוש בהן". לקבלת אזרחות התנאים הבאים:
הבקשות נזקקו לאישור בתי המחוקקים של רומניה, כל אחת בנפרד. עם הגשת החוק אושרה באופן יוצא דופן וחד פעמי גם אזרחותם של 1074 יהודים, 888 ששירתו בכוחות המזוינים של רומניה במלחמה האחרונה והיתר יהודים מדוברוג'ה, חבל שצורף לרומניה במסגרת החלטות קונגרס ברלין.
יהודים רומנים, שהתבלטו בשתדלנות למען מתן אזרחות ליהודי רומניה, נתפסו בעיני הרומנים כבוגדים וננקטו נגדם אמצעי ענישה, דוגמת פיטורים ממוסדות ממשלתיים. גם החיילים היהודים (אף שלא הייתה להם אזרחות, חלה על היהודים חובת גיוס לצבא) נתפסו כלא נאמנים, לכן נתן מפקד המשמר הלאומי הוראה לסלק אותם משורותיו
פרשת סטרוסברג ויהודי רומניה.