במהלך מסעותיו נחשף לשיטות כלכליות שהיו נהוגות במדינות השונות, בין השאר ברעיון השימוש בכסף נייר וגיבש את משנתו הכלכלית. לו קנה לו שם כמומחה בתחום הפיננסים. בשנת 1704 חזר לסקוטלנד וניסה, ללא הצלחה בשלב זה, לקבל חנינה מאן מלכת בריטניה. בתקופת שהותו בסקוטלנד חיבר שני חיבורים, בהם פרס את משנתו הכלכלית וניסה לעניין את אנגליה וסקוטלנד בהקמת בנק לאומי המנפיק שטרות נייר שערכם מבוסס על ערך הקרקע. תוכניתו זו נדחתה. בעקבות דחיית תוכנית זו ודחיית בקשת החנינה שלו עזב לו את סקוטלנד ויצא שוב לגלות. על לו עברו עשר שנים נוספות של נדודים בניסיון לעשות נפשות לתוכניותיו עד שנחל הצלחה.
בועת המיסיסיפי.
המלחמות הרבות שבהן נלחמה צרפת בתקופתו של לואי ה-14 השאירו את המדינה במצב כלכלי קשה, חוב לאומי ומחסור במתכות יקרות. לאחר מותו של לואי ה-14 שוכנע הדוכס מאורליאן, העוצר למלך צרפת, לתת ללו לנסות את כוחו בהבראת המשק. בשנת 1716 פתח לו רחוב הטמפל את "בנק גנרל"
(Banque générale de dépôt de change et d’escompte) שהיה בנק פרטי, אך נתמך על ידי הממשלה (הדוכס מאורליאן הפקיד בבנק כספים רבים, שטרות שהנפיק הבנק הוכרו לצורך תשלום מיסים בשלב מסוים ועוד). בשנת 1717 הקים את "חברת מיסיסיפי", שנועדה לתמוך במתיישבים הצרפתים בלואיזיאנה והיו לה זכויות מסחר במושבה זו.
בתחילה נחלו מפעלים אלו של לו הצלחה כבירה. הבנק היה מקובל בציבור הרחב ובקרב הממשלה והוא אף הולאם ונהפך ל"בנק רויאל". חברת מיסיסיפי התרחבה, רכשה זכויות מסחר באזורים נרחבים ומניותיה עלו משער של כ-500 ליברות (מאי 1719) לשער של כ-10,000 ליברות (פברואר 1720). לו מונה בשנת 1719 לאחראי על גביית המיסים בצרפת ובפועל שלט בכלכלת צרפת. הוא אף קיבל לבסוף חנינה ממלכת בריטניה.
אולם, עליית שערי מניות חברת מיסיסיפי הייתה בפועל בועה כלכלית. המושבה עצמה הייתה כושלת וענייה. עליית מניות החברה הביאה להתעשרות אנשים רבים, אך גם לאינפלציה מהירה. בשלב מסוים נוצר חוסר אמון בציבור בשטרות הבנק של לו ובחברת מיסיסיפי. מניות חברת מיסיסיפי צנחו בחזרה לשער של כ-500 ליברות בשנת 1721. גם חינו של לו סר בעיני הציבור עקב גזירותיו הכלכליות וניסיונות רפורמה מהפכניות מדי לתקופה זו. לו פוטר מתפקידו ונאלץ לעזוב את צרפת.
לו עבר לבריסל ואז חזר ללונדון, שם ניסה לקבל תפקיד בממשלה הבריטית. לאחר מכן עבר לוונציה, שם נפטר בשנת 1729.
ביצת עין
ביצת עין (נקראת גם ביצה עין, עין וביצייה) מאכל של ביצה מטוגנת בה החלמון נשאר שלם ואינו מעורבב עם החלבון. שמה נובע מהמראה דמוי עין, כשהחלמון מדומה לאישון והחלבון לקשתית.
הטיגון מבוצע במחבת משומנת, וניתן להשתמש גם במחבת טפלון ללא שימון. כשהמחבת חמה מאוד שופכים לתוכה את הביצה. ניתן לשבור את הביצה ישירות אל המחבת או אל תוך קערה וממנה להחליקה למחבת. בדרך כלל ממליחים את הביצה, יש המוסיפים גם פלפל שחור. ניתן לטגן את הביצה מצד אחד או להפכה לאחר טיגון צידה התחתון, כדי שתהיה מטוגנת משני צידיה. ניתן גם לטגן מצד אחד תוך כיסוי המחבת בעת הטיגון, דבר שיגרום לחלמון להתגבש.
ביצת עין סביב העולם.
בישראל נהוג לטגן ביצת עין רק מצידה התחתון, כך שהחלמון ישאר נוזלי.
ביצת עין משמשת בישראל לארוחות בוקר וארוחות ערב, כשלצידה מוגש סלט ירקות ולחם. יש הנוהגים לטבול לחם בחלמון הנוזלי. המאכל מוכן לעיתים מביצה אחת ולעיתים משתיים, במיוחד במסעדות ובתי קפה. במסעדות מכינים לעיתים ביצת עין בתוך טבעת מתכת, כך שהביצה מתקבלת כעיגול מושלם. ניתן לאלתר טבעת כזו על ידי הכנת טבעת קרטון, ציפויה בנייר כסף ושימונה.
בבריטניה ואירלנד ביצת עין היא חלק מארוחת בוקר אנגלית מסורתית, לצד מאכלים כגון שעועית אפויה, עגבניות מטוגנות, תפוחי אדמה, נקניקיות, בייקון מטוגן, קלי. בנוסף, ביצת עין מוגשת לעיתים על קלי או בבגט, לרוב עם בייקון. בפאבים קיימת מנה של סטייק שינקן עם ביצת עין.
בארצות הברית שיטת ההגשה הישראלית והאנגלית מכונה "שמש כלפי מעלה" ("Sunny side up"). לעיתים משתמשים בשמן הטיגון כדי ללחלח את הצד העליון. שיטות הגשה נוספות הן:
בצרפת מוגש קלי "קרוק מאדאם" שהוא כריך קלוי של האם וגבינה צהובה, ומעליו ביצת עין.
ברומניה מוגשת מנה פופולרית של ממליגה מוקרמת עם גבינות, בייקון וביצת עין.
במקסיקו ובמדינות לטינו-אמריקאיות נוספות מגישים כתוספת לארוחת צהריים מנה של אורז לבן ומעליו ביצת עין. בספרד מנה זו מוגשת עם רוטב עגבניות ומכונה "ארוז א-לה קובנה".
התבשיל הקולומביאני "bandeja paisa" מכיל ביצה מטוגנת, שעועית, אבוקדו ומגוון בשרים המוגשים כולם באותה צלחת.
בארגנטינה ובאורוגוואי מנה של שתי ביצי עין מעל שניצל בקר ("מילנסה") או צ'יפס נקראת "על גב סוס" (Milanesa a caballo או papa fritas a caballo).
ביפן מוגשת ארוחה בסגנון מערבי הכוללת ביצים מטוגנות עם שינקן, לעיתים בליווי סלט. למנה נלווה רוטב סויה או רוטב "סוסו".
מנת "ביבימבפ" הקוריאנית מכילה אורז, מעליו ירקות ומעליהם ביצת עין, עם רוטב פלפל חריף. באינדונזיה, מלזיה וסינגפור תבשיל אורז מטוגן פופולרי, "נסי גורנג", מלווה לרוב בביצת עין. מנה אחרת הנפוצה במזרח אסיה היא אורז לבן שמעליו ביצת עין עם רוטב צדפות או רוטב הויסין.
ביצה בקן.
ביצה בקן היא ביצת עין המוחלקת אל תוך חור עגול בפרוסת לחם, בעוד פרוסת הלחם מיטגנת במחבת. אם החור מרובע המאכל מכונה "ביצה מרובעת". זהו מאכל ילדים אהוב בישראל ובמדינות דוברות אנגלית. ניתן להכינו גם עם שתי פרוסות לחם המונחות זו על זו עם חור במרכזן, אליו מוחלקות שתי ביצים.
ביצת עין ובריאות.
בהכנת ביצת עין בה החלמון נשאר נוזלי קיימת סכנת סלמונלה. משרד הבריאות הישראלי מנחה מוסדות אשפוז לטגן ביצת עין במשך 2 - 3 דקות מכל צד או 4 דקות בכלי מכוסה. בשנת 2006, עקב התפרצות שפעת העופות נמסרה הנחיה ברוח זו באמצעי התקשורת לכלל הציבור. גם לתינוקות ולנשים הרות מומלץ לא לאכול ביצי עין עם חלמון נוזלי.
בחלק ממדינות ארצות הברית, למשל מישיגן, מסעדות המגישות ביצים חייבות להציג אזהרה לציבור לגבי אכילת ביצים שאינן מבושלות דיין. גם במדינות שאינן מחויבות בכך, ישנן מסעדות המוסיפות אזהרה כזו לתפריטיהן.
שבאית
שבאית היא שפה שמית דרום-ערבית עתיקה שדוברה על ידי הסבאים (הקשורים, לפי המסורת, למלכת שבא) באזור תימן של ימינו עד המאה ה-8 לספירה. שְׁבָאִית (או סָבָּאית; בערבית: السبئية אל-סַבַּאִ'יָה) הייתה שפת דרום-ערבית עתיקה שדוברה בין כ-1000 לפני הספירה למאה ה-6 לספירה, בפי אנשי ממלכת סבא. היא שימשה כשפה כתובה בידיהם ובידי כמה עמים אחרים בציוויליזציה העתיקה בדרום חצי האי ערב, כולל ממלכת חמיָר, החשידים, הצִרְוואחים, ההוּמלַנים, הע'יימאנים והרדמאנים.
השפה השבאית היא אחת מארבע שפות דרום-ערב העתיקות, המשויכות לענף השמי הדרומי, במשפחה השמית. שבאית נבדלת מהשלוש האחרות בקבוצה במאפיין המבחין של שימוש ב-/h/ לסימון גוף שלישי (כמו "הוא, היא, הם, הן" בעברית), ובתחילת הבניין הגורם (כמו "הפעיל" בעברית); זאת בעוד יתר שפות הקבוצה משתמשות בעיצור /s1/ (שהתמזג בעברית עם סמ"ך) במקרים אלה; על כן שבאית מכוּנה "שפת h" ואילו שלוש האחרות מכונות "שפות s".
כתב.
שבאית נכתבה בכתב הדרום-ערבי העתיק, אשר כרבים מהכתבים השמיים מייצג רק עיצורים, בעוד שהתנועות יוצגו רק לעיתים באמות קריאה, בדומה לעברית ולערבית. במשך שנים רבות הטקסטים היחידים שהתגלו היו כתובות בכתב הרשמי (בשבאית: ms3nd מֻסְנַד), אך ב-1973 התגלו מסמכים בכתב מחובר עם אותיות קטנות, המתוארכים למחצית השנייה של המאה הראשונה לפני הספירה; רק מעטים מאלה פורסמו עד כה.
הכתב הדרום-ערבי העתיק ששימש באזור שהיום הוא תימן, אריתריאה, ג'יבוטי ואתיופיה, החל במאה ה-8 לפנה"ס, ומאוחר יותר התפתח לכתב געז ההברתי. בעבר סברו ששפת געז גם היא צאצאית של השפה השבאית, אך טענה זו כבר לא מקובלת כיום, וישנן עדויות לשוניות לכך ששפות שמיות היו בשימוש באריתריאה ובאתיופיה כבר בשנת 2000 לפני הספירה, מוקדם יותר משבאית.
ממצאים בשבאית נמצאו בכ-1,040 כתובות הקדשה, ב-850 כתובות על בניינים, ב-200 טקסטים משפטיים וב-1,300 כתובות קיר קצרות (המכילות שמות אנשים בלבד). עדיין לא התגלו טקסטים ספרותיים בשום אורך. המיעוט של חומר מקורי ושל הסוגות של הכתובות מקשה על קבלת תמונה מלאה של הדקדוק השבאי. נמצאו אלפי כתובות שנכתבו בכתב המחובר, המכוּנה "זבּוּר", בחריתה על מקלות עץ, המתוארכות לתקופה הסבאית התיכונה; אלה מייצגים מכתבים ומסמכים משפטיים, ועל כן כוללים מגוון רחב הרבה יותר של צורות דקדוקיות.
וריאנטים.
שבאית: שפת ממלכת סבא (המזוהה עם שבא המקראית) ומאוחר יותר גם ממלכת חִמְיַר, ומתועדת גם בממלכת דעמת בקרן אפריקה. ממצאים רבים: כ-6000 כתובות.
בתקופה השבאית המאוחרת כבר לא מוזכרים שמותיהם הקדומים של האלים, ורק ישות אלוהית אחת מתייחסת לרחמאנאן. הכתובת האחרונה הידועה בשבאית מתוארכת לשנת 554/9 לספירה. היכחדותה בסופו של דבר התרחשה כתוצאה מההתפשטות המהירה של האסלאם, והביאה עמה את הערבית הצפונית, של שבט הענק מוּדָר (בתעתיק: מֻצָ'ר), שהפכה לשפת התרבות והכתיבה ובהדרגה החליפה לגמרי את שבאית.