מריאל נולד וגדל בברצלונה למשפחה אמידה. אביו, ז'ולי מריאל אי טיי היה ארכיטקט ופוליטיקאי, וגם אחיו, מלסיור מריאל, היה פוליטיקאי. בצעירותו החל לעבוד כקבלן בניין, באופן דומה לאביו. ב-1901, עם הקמתו של מועדון הכדורגל אייריש בעיר, הצטרף לקבוצה, שם שיחק כשוער. הוא גם היה נשיא המועדון באופן מעשי מימיו הראשונים, וככזה השתתף בהקמת התאחדות הכדורגל הקטלאנית. הוא היה באייריש עד פירוקו ב-1903. לאחר מכן הצטרף לברצלונה. בתחילה שיחק כשוער ולאחר מכן כקשר. מריאל שיחק 5 שנים בברצלונה, עד 1908, ותארו היחיד עם ברצלונה, ולמעשה הישג השיא הקבוצתי שלו, הוא אליפות קטלוניה, בה זכו ב-1905.
ב-1 באוקטובר 1906, בעודו שחקן פעיל במועדון, נבחר מריאל בישיבת חברי המועדון לתפקיד נשיא המועדון. ב-6 בנובמבר 1907 נבחר לשמש בתפקיד לקדנציה שנייה, שנמשכה עד ה-11 בנובמבר 1908. בתקופה זו היה המועדון במשבר, הן מבחינה מקצועית-ספורטיבית והן מבחינה חברתית. מספר חברי המועדון צנח לכדי 38. הקבוצה התקשתה להציג יכולת טובה במשחקיה, בייחוד בשל עזיבה של מספר שחקני מפתח כגון ז'ואן גאמפר, ארתור ויטי, ליואיס ד'אוסו וסטנלי האריס, שכולם היו מעמודי התווך עוד מימיו הראשונים בראשית המאה ה-20. למרות הקשיים עמם התמודדה הקבוצה במהלך כהונתו של מריאל צורפו שחקנים כגון מנואל אמצ'סורה, פאקו ברו וצ'ארלס וולאס, שהיו משחקניה המובילים עת זכתה לראשונה בתולדותיה בגביע הספרדי ב-1910. המועדון התעמת מספר פעמים עם התאחדות הכדורגל, בראשה עמד איזידרה ליורט, שהואשם בכך שהעדיף את מועדון הכדורגל X וסייע לו לזכות באליפות קטלוניה שנתיים ברציפות. ב-11 באוקטובר 1908 קיבל על עצמו מריאל גם את תפקיד נשיא התאחדות הכדורגל במקומו של ליורט, שעזב בשל הביקורת התקשורתית, אך הוא נשאר בתפקיד זמן קצר והוא סיים אותו עוד לפני סוף השנה.
בנוסף לכדורגל, עסק מריאל גם בענפי ספורט אחרים. הוא היה אחד ממייסדיו של מועדון השחייה ברצלונה ב-1907, היה בחבר המנהלים בתור רואה חשבון, וכן היה חבר באיגוד הספורט הבסקי (Real Sociedad de Sport Vasco), שם שיחק כדוריד. יתר על כן, היה חבר במועדון המכוניות של קטלוניה (RACC) ובעלים של מכונית היספאנו-סוויסה. הוא השתתף במספר מרוצים שארגן המועדון.
מרטין הינטרגר
יובל רוטמן
יובל רוטמן (נולד ב-1965) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור חבר בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. רוטמן הוא היסטוריון חברתי, העוסק בהיסטוריה חברתית ואנתרופולוגית של מזרח הים התיכון וביזנטיון (ארץ ישראל, סוריה, טורקיה, יוון, ודרום איטליה של ימינו) באלף הראשון לספירה.
חייו ופועלו האקדמי.
רוטמן נולד בתל אביב וגדל בבני-ברק ובקריית אונו. את התואר הראשון שלו, סיים באוניברסיטת בר-אילן במדעי המחשב והיסטוריה, ואת התואר השני בבית הספר להיסטוריה שבאוניברסיטת תל אביב. לאחר מכן עבר לצרפת שם השלים את לימודיו עד לקבלת תואר דוקטורט בשנת 2002 מאוניברסיטת פריז 10 - נאנטר ומאוניברסיטת תל אביב. עניינה של עבודת הדוקטורט שלו - עבדות ועבדים במעבר בין העולם הרומי של שלהי העת העתיקה לעולם הים התיכון הביזנטי-מדייאבלי. נושא העבודה: "עבדות ועבדים בעולם הים-תיכוני בין המאה השישית לאחת-עשרה". אל סוגיית העבדות, הגיע רוטמן מתוך עניינו בשאלת גלגוליה של העבדות בעולם היווני-רומי במסגרת היחסים וההשפעות, שבין הקהילות הפוליטיות השונות שנוצרו במרחב הים-תיכוני, קהילות שבשלהי העת העתיקה החלו להגדיר עצמן על פי סממנים דתיים. רוטמן המשיך וממשיך לחקור את נושא העבדות מכיוונים שונים, ולאורך השנים פרסם ספרים ומאמרים רבים בנושא עבדות, שבויי מלחמה, פדיון שבויים ועבדות ילדים.
בשנת 2009, התמנה רוטמן לחוקר ולמרצה בכיר בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2015 הפך לפרופסור חבר. בין השנים 2001–2003 היה עמית יד-הנדיב ובין השנים 2004–2005 עמית באוניברסיטת פרינסטון. בין השנים 2004–2009 הוא לימד כמרצה מן המניין במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת ייל.
בין הקורסים השונים של רוטמן, ניתן למצוא את הקורסים הבאים: "עולמות יהודים בין כורש למוחמד", יהודים, פגאנים ונוצרים כותבים היסטוריה בעת העתיקה", "בין עבד עברי לעבד אפריקאי: העבדות בישראל ובעמים", "המשפחה היהודית בעת העתיקה", "יחסי יהודים ונוכרים בעת העתיקה", "קדושים ועושי ניסים" ועוד. כולם נושקים לתחום מחקרו של רוטמן ועניינם בתהליכים ובהשפעות החברתיות והתרבותיות שהתרחשו במזרח הקרוב הרומי - ביזנטי. קרי המפגש המרתק בין, המסורת ההלניסטית, הציוויליזציה היהודית והתרבות הנוצרית העולה ותוצאותיו.
מחקריו הנוכחיים של רוטמן, עוסקים בדמות הקדוש ועושה הניסים בדתות המזרח הקרוב בשלהי העת העתיקה וביריבות התרבותית בין הקהילות היהודיות לנוצריות במרחב הביזנטי. לאורך שנותיו כאקדמאי הוא לקח ולוקח חלק פעיל בארגון ובהרצאות, בכנסים רבים ומוזמן להרצאות אורח בישראל ומחוצה לה. כמו כן הוא פרסם מספר כתבות ומאמרי דעה בעיתונים ומגזינים מקוונים בהם "הארץ".
לרוטמן הכשרה וניסיון עבר של עשר שנים כאיש מחשבים וסטרטאפיסט (הוא עבד בין השאר באינטל, אלביט, אלגוטק מערכות ובשרות הציבורי). הוא עבד כדפס והציג בתערוכות אומנות קבוצתיות ובתערוכות יחיד בישראל ומחוצה לה. הוא חי בתל אביב עם שותפו לחיים.
ספריו.
Insanity and Sanctity in Byzantium: The Ambiguity of Religious Experience, forthcoming Harvard University Press, 2016.
בשנת 2016 יצא ספרו האחרון של רוטמן בהוצאת הספרים של אוניברסיטת הרווארד :
Insanity and Sanctity in Byzantium: The Ambiguity of Religious Experience
ספר זה הוא פרי מחקריו האחרונים של רוטמן העוסקים בדמותו של הקדוש ועושה הניסים. בספר זה מתאר רוטמן כיצד מעמד הקדושה שמוענק להתנהגות חריגה ואף על גבול השיגעון, אפשרה לחברות השונות במרחב הדתי של שלהי העת העתיקה לבסס הגדרות חברתיות ופסיכולוגיות חדשות. "הקדוש המשוגע" הוא זה שבאמצעות שגעונו הצליח להגיע לרמה עליונה ומורמת של רוחניות. דמותו של הקדוש החריג מהבחינה החברתית אפשרה לבסס מעמד של נורמליות לחריגות בעולם חברתי ותרבותי משתנה. כך, מראה רוטמן, שמבחינה דתית הקדשתו של החריג, האבנורמלי, היה כלי רב עוצמה והכרחי במעבר מעולם פגאני לעולם מונותאיסטי. ספר זה בוחן בצורה מדוקדקת את אבות הטיפוס של הקדושים בדת הנוצרית המתפתחת כמו "הקדוש המשוגע", המרטיר והסגפן, ומשווה בינם לבין דמויות מקבילות ביהדות הרבנית של אותה תקופה. קריאה אנתרופולגית ושימוש במודלים תאורטיים פסיכואנליזה מאפשרים לרוטמן לחשוף את התפקיד המרכזי של קידוש אבנורמליות חברתית בתהליך הדינמי של התפתחות חברתית, כאן בתהליכי העיצוב והמעבר של החברה פגאנית לחברה נוצרית.
Les Esclaves et l’Esclavage: De la Méditerranée antique à la Méditerranée médiévale VIe-XIe siècles, Les Belles Lettres, 2004.
בשנת 2004 יצא לאור ספרו הראשון של רוטמן בצרפתית בהוצאת Les Belles Lettres, Paris, ותורגם לאנגלית בשנת 2009 על ידי הוצאת הספרים של אוניברסיטת הרווארד:
הספר מוקדש לסוגיית העבדות בביזנטיון ובמרחבי מזרח הים התיכון. בספר זה בוחן רוטמן את ההגדרות המשתנות של מושגי העבדות החירות והקשר שביניהם בעולם הביזנטי, עולם של שינויים פוליטיים, חברתיים ודתיים, ביניהם גם עלייתו של האסלאם שעיצב והגדיר מחדש את מונחי העבדות והחירות. הספר עוסק בגורלם של העבדים בעת העתיקה ובוחן את הגדרות העבדות והחירות במזרח הים התיכון וביזנטיון בעת העתיקה ובימי הביניים המוקדמים. בלבו של הספר עומדת ביזנטיון כממשיכתה של האימפריה הרומית, שבעולמה התחוללו אירועים היסטוריים בעלי חשיבות רבה, הופעתו של האסלאם ביניהם. רוטמן בוחן את תהליכי השינוי בתפיסה החברתית תרבותית של עבדים שהחלו בתקופה זו להיתפס יותר כבני אדם בעלי זהות דתית של מאמינים לצד היותם רכוש פרטי. בספר זה קורא רוטמן תיגר על הגדרות כלכליות מעיקרן של תופעת העבדות ומציע הגדרה חדשה וחדשנית למונחי העבדות והחירות, הגדרה שלא עומדת בקנה אחד עם ההקשר המודרני שנוצר בין שני המונחים, שלפיו עבדות מיוחסת לכל צורה קיצונית של תלות חברתית. רוטמן מגדיר את מוסד העבדות והשימוש בעבדים לא כמוסד משפטי-כלכלי סטטי, אלא כחלק ממערכת רחבה יותר של קשרים חברתיים, שמשתנה ומשנה את הגדרותיה בהתאם לשינויים הפוליטיים, חברתיים, כלכליים ודתיים של התקופה. הספר חושף את העבדות כתופעה דינמית שלה חלק בלתי נפרד, מושפע ומשפיע על ה ההיסטורית של העולם הים-תיכוני.
שני העצים (שיר)
שני העצים (אנגלית: The Two Trees) הוא שיר שחיבר המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס ב-1887. ייטס פרסם את השיר באוספי השירים "הרוזנת קת'לין ושירים ואגדות שונים" (The Countess Kathleen and Various Legends and Lyrics, 1892) ו"השושן" (The Rose, 1893). ייטס כתב את השיר, אחד מני רבים בתקופה זו אשר נכללו במסגרת אוסף השירים "השושן", עבור אהובתו באותם ימים, הפעילה הלאומנית האירית מוד גון. ייטס נפגש איתה לראשונה ב-1889, תוך שהוא מתוודע לאישה בת 23, יפה וגבוהה, שחקנית ופעילה מסורה למען מאבק הלאום האירי לעצמאותו מהבריטים. ייטס העריץ כמעט באופן אובססיבי את יופייה ואופן דיבורה של מוד ובמשך שלושה עשורים כמעט היא הייתה מושא לחיזוריו הבלתי פוסקים. לבסוף, ב-1917, כשהוא כמעט בן 52, לאחר שנואש מחיזוריו אחריה (ולאחר אכזבה נוספת שנחל עקב סירובה של בתה, איזולט להצעתו להינשא לה), הוא נשא לאישה את ג'ורג' הייד-ליס.
ניתוח.