בשנת 1971 הפיקה הלהקה את תוכניתה "נשרים בערבה", בה בלטו הלהיטים "שבחי מעוז", "בא לי", "בית המקדש" (שיר שהושפע רבות מתופעת ילד הפרחים והמחזמר "שיער"), "היי נטאשה", ו"בסיני מותר". בין חברי ההרכב היו יונית שוהם, אורי קריב, ג'ק הירש, מנחם שרייבר, אלי שני, דני טימור, איציק וינשטיין, אבי ברנד, ישראל קרסקס, ישראלה קריבושי, נורית פרי, רינה עמית, דליה בן קיקי, מנחם עיני וברייני ויינשטוק. גם לתוכנית זו יצא תקליט מלא ובו כל שירי התוכנית. באותה שנה זכתה הלהקה בתואר "להקת השנה" במצעד הפזמונים השנתי של קול ישראל. הלהיט הגדול ביותר של התוכנית היה "שבחי מעוז", אותו ביצעו יונית שוהם וברייני ויינשטוק. נעמי שמר, שכתבה והלחינה את השיר, ירדה אל המעוזים בזמן מלחמת ההתשה וראתה שם חיילים מדליקים נרות חנוכה. מחזה מרגש זה הוביל אותה לכתיבת השיר. השיר הצליח מאוד והוקלט מאוחר יותר על ידי שמר עצמה וצילה דגן.
בשנת 1972 הפיקה הלהקה את תוכניתה החמישית, "מדרום תפתח הטובה". בין הלהיטים והשירים היו "מדרום תפתח הטובה", "אלעד ירד אל הירדן", "ארץ ישראל יפה", "הבלדה על יעקב ורחל" ו"ארץ רעשה". בין חברי ההרכב היו חנה לסלאו, אביבה שמואלי (אבידן), ציפי מוסקוביץ' (מור), עירית דגן, ברייני ויינשטוק, דליה בן קיקי, אלי שני, רוני בראון, איציק עוקב, יוריק בן-דוד וברייני ויינשטוק. לתוכנית זו יצא לאור תקליט מאוד מצליח עם 12 שירים, נוסף לשתי הקלטות נוספות שהלהקה ביצע לקול ישראל. מחזור זה צילם תוכנית מיוחדת לטלוויזיה הישראלית שכלל את להיטי תוכנית זו ואת להיטי שתי התוכניות הקודמות. תוכנית זו, בסופו של דבר, לא שודרה במלואה בזמן אמת.
בתחילת שנת 1973 נכנסה הלהקה לחזרות לקראת הפקת התוכנית "חול בקפה" כאשר את כל שירי התוכנית כתבה תלמה אליגון ואילו הלחנים היו של שלמה ארצי, יוריק בן דוד, רוני בראון, קובי אושרת, ידידיה אדמון, סשה ארגוב ואורי קריב שהיה גם המעבד המוזיקלי. בין חברי ההרכב היו חנה לסלאו, אביבה אבידן, ציפי מור, איציק עוקב, רמי רודן, עמי קנר, שמעון ברק ודפנה זהבי. בעידודו ותמיכתו של אלוף הפיקוד, אריאל שרון ואשתו לילי הגיעה בשלב זה הלהקה לשיא מבחינת המשאבים שהיו לרשותה ובכלל זה שנים עשר חברי להקה על הבמה, תזמורת בת שמונה נגנים (קלידים, גיטרה, בס, תופים, שתי חצוצרות, טרומבון וסקסופון), חשמלאי ואיש סאונד וכן שני כלי רכב לניוד (אוטובוס ומשאית). הלהקה הייתה אמורה לצאת בתוכנית בתקופת החגים ולמעשה הבכורה תוכננה מיד אחרי יום הכיפורים באותה שנה, אך כמובן עם פרוץ המלחמה מצאו עצמם חברי הלהקה מחולקים לשני צוותי הווי וכך הופיעו במשך תקופת הקרבות. רק עם החלטת הפסקת האש הסופית אורגנה הלהקה מחדש, והעלתה את התוכנית, אם כי במתכונת מצומצמת. הלהיטים הבולטים של התוכנית היו "ויסעו ויחנו" (קובי אושרת), "אבשלום" (שלמה ארצי) ו"סדין אדום". לתוכנית זו יצא לאור תקליט שנשא את שם התוכנית. בעקבות תוכנית זו זכתה הלהקה שוב בפרס "כינור דוד". הלהקה צולמה על ידי צוות טלוויזיה גרמני לתוכנית דוקומנטרית שמעולם לא שודרה בארץ אך בחלקה שוחזרה על ידי יעקב גרוס בסרטו "רגעים אחרונים של אופוריה". לצורך הפסקול של סרט זה חלק מן השירים הוקלטו בשישה עשר ערוצים לעומת ארבעה ערוצים כפי שהיה מקובל מבחינה תקציבית על ענף הווי ובידור של צה"ל.
בשנת 1975 העלתה הלהקה את המחזמר "פגישת מחזור", המבוסס רעיונית על המחזמר אך כל גרסתו העברית כולל שירים מקוריים שחוברו על ידי יורם טהרלב והולחנו על ידי קובי אשרת והבימוי הופקד בידיו של אבי דוד. לראשונה בתולדות צה"ל הפקת התוכנית הופקדה בידי מפיק אזרחי, אברהם לוריא, מוותיקי המפיקים והאמרגנים בארץ. בין שירי המחזמר בלטו השירים "וגמרנו", "שיר פרידה" ו"מכת חשמל". כוכבי הלהקה היו דורית צדוק, חיים צדוק (ששר סולו את "מכת חשמל"), נתן דטנר, נתן נתנזון, ראובן ארז, רותי דיין, סימה עמיאל ואודי בוכמן. בסיום אותה תוכנית חברו יחד ארבעה מחברי הצוות והקימו את צוות הווי פיקוד דרום שפעל עד 1978. בצמוד לו פעל בחיל הרכב נוסף של הלהקה שכלל בין היתר גם את לירון נירגד
שנות ה-80 ואילך.
בשנת 1978 פורקו הלהקות הצבאיות בהוראת הרמטכ"ל רפאל איתן. איתן עשה זאת בטענה שהן כבר לא משמשות את ייעודן המקורי.
בשנת 1985 חזרו הלהקות הצבאיות, בהן להקת פיקוד דרום שהפיקה את התוכנית "הלהקה חוזרת". להיטי התוכנית היו "לדרום", "שיר נולד ללהקה" ו"המנון גבעתי". בין חברי ההרכב היו ליליאן ברטו, רותי מנור, גילי כרמיאל, בת-אלה כהן, יורם לוי, ארנון יערי, הדר הלוי, מנן דיין ואדי גרימברג. מפקד הלהקה היה דאז יאיר סרור. לתוכנית זו יצא לאור את תקליטה השביעי והאחרון של הלהקה.
להקת פיקוד הדרום המשיכה להעלות תוכניות ולבצע שירים שחלקם זכו להצלחה גדולה, אך בעצם היו שירת הברבור שלה.
בשנת 1986 הופיעה הלהקה על במת יום העצמאות ביחד עם ישראלה קריבושי עם השיר "אולי אולי מחר", שנכתב על ידי שייקה פייקוב.
בשנת 1987 זכתה הלהקה עם שירה "יונה עם עלה של זית" במקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון 1987, את השיר כתבה והלחינה תלמה אליגון-רוז ועיבד אילן גלבוע. שיר זה הופיע על גבי תקליט שדרים. באותה תקופה ביים את הלהקה מאיר סוויסה במסגרת התוכנית "חלום בדרום". בלהקה שרתו ירון כפכפי, חיה סמיר, איל בוחבוט, רמה מסינגר, עינת ארליך, רחלי יאיר, יוסי מאיר, ניצן זיצר ונועה ארד.
בשנת 1989 זכתה הלהקה להצלחה גדולה עם השיר "הצגה", אותו ביצעו אייל בוחבוט וירון כפכפי. להיט זה חתם את תקופת הזוהר המחודשת של הלהקה.
בשנת 2014 הפזמונאי והמשורר יורם טהרלב, הוסיף בית לשירו הקלאסי "הוא פשוט שיריונר", ואת השיר המחודש ביצעה הלהקה.
כמו שאר הלהקות הצבאיות, איבדה הלהקה את פופולריותה בשנים האחרונות, וכיום היא מופעלת במסגרת צוות הווי ובידור בבסיסי צה"ל.
אלבומים.
בשנת 2005 הוציאה חברת "מבראשית" של "הד ארצי" אוסף שירים של להקת פיקוד דרום, עם שירים מתוכניותיה השונות של הלהקה בשנות ה-60 וה-70, כשהתוכניות "זמר בדרום" ו"מעוז א-א'" הובאו במלואן לצד שירים נוספים מהתוכניות "מסביב לסיבוב", "נשרים בערבה", "מדרום תפתח הטובה", "וחול בקפה". ההמרה מתקליטים לתקליטורים נעשתה באופן דיגיטלי ומושגח.
משרד האוצר של ארצות הברית
משרד האוצר האמריקני
משרד האוצר האמריקאי
שלום (ברכה)
מהמט אלי אג'ה
מהמט אלי אג'ה (בטורקית: Mehmet Ali Ağca; נולד ב-9 בינואר 1958) הוא טרוריסט טורקי שניסה להתנקש בחייו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-13 במאי 1981. לאחר שריצה מאסר בן 19 שנים בכלא האיטלקי בשל כך, גורש לטורקיה, שם ריצה מאסר עולם בגין רצח העיתונאי אבדי איפקצ'י (Abdi İpekçi), אותו רצח בשנת 1979 (ונמלט מכלאו לאחר שישה חודשים).
אג'ה השתחרר ב-18 בינואר 2010.
תחילת חייו.
אג'ה נולד בכפר בנפת מלטיה שבמרכז טורקיה, וכנער התחבר לנוער שוליים והסתבך בפלילים. לאחר מכן עסק בהברחות בין טורקיה ובולגריה. לטענתו עבר אימונים צבאיים משך חודשיים בסוריה כחבר החזית העממית לשחרור פלסטין, אך טענה זו מוטלת בספק. אג'ה היה חבר בארגון הטורקי הימני הקיצוני הזאבים האפורים (Bozkurtlar). במסגרת זו, רצח אג'ה ב-1 בפברואר 1979 את אבדי איפקצ'י, עיתונאי, אינטלקטואל ופעיל זכויות אדם טורקי, ששימש אותה עת כעורך הראשי של היומון הטורקי השמאלני המתון "מילייט" (Milliyet). הוא נתפס ונשפט למאסר עולם, אך לאחר שישה חודשים, ב-23 בנובמבר 1979, נמלט מהכלא לבולגריה.
ניסיון ההתנקשות באפיפיור יוחנן פאולוס השני.
ב-10 במאי 1981 הגיע אג'ה לרומא במטרה להתנקש בחייו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני. ב-13 במאי 1981 המתין אג'ה לאפיפיור בכיכר, ובשעה 17:22 משהגיע האפיפיור למקום, פתח אג'ה באש לעברו ופצעו. שלושה כדורים פגעו באפיפיור, ואחד מהם חדר למעיו ונותר בגופו סמוך לעמוד השדרה. הוא הובהל לבית החולים ג'מלי, נותח וחייו ניצלו. אג'ה נתפס על ידי עוברי אורח מבלי שהצליח להשלים את משימתו או להימלט. הוא הועמד לדין וטען להגנתו כי פעל מטעם ארגון מהפכני שנותר אנונימי, וכי נשלח אל המשימה על ידי איש מאפיה טורקי. סנגוריו טענו מאידך כי פעל בגפו תוך שהוא מונע מדחף סכיזופרני להפוך לגיבור בעולם המוסלמי. ב-13 ביולי 1981 נדון אג'ה למאסר עולם ולא עירער על פסק דינו.
מאוחר יותר, בשנת 1982, שינה אג'ה את גרסתו וטען כי הנספח הצבאי הבולגרי ברומא היה מעורב בפרשה. לפי גרסתו החדשה ההנחיות לפעולה, שאותה ביצע עם מתנקש נוסף שהועמד בעמדת גיבוי, אורל צ'ליק (Oral Çelik), היו לפתוח באש לעבר האפיפיור בכיכר פטרוס הקדוש בקריית הוותיקן, ולהימלט אל שגרירות בולגריה בעיר בחסות מהומה שתיווצר כתוצאה מפיצוץ מטען קטן שיופעל על ידי צ'ליק. עוד מסר אג'ה כי צ'ליק נתפס לבהלה ונמלט מהמקום מבלי להפעיל את המטען כמתוכנן. בשנת 1986 נדרש בית משפט איטלקי לטענותיו החדשות של אג'ה אך לא הצליח לאששן.
עונשו של אג'ה קוצר בשלוש הזדמנויות בסך כולל של יותר משלוש וחצי שנים, ולבסוף, ביוני 2000, לאחר 19 שנות מאסר, זכה אג'ה לחנינה מאת נשיא איטליה קרלו אזליו צ'אמפי, וגורש לטורקיה. בטורקיה נאסר שוב בגין רצח איפקצ'י ובגין עבירות נוספות, ובקשתו לשחרור מוקדם בשנת 2004 נדחתה עקב הקביעה כי לא יהיה זכאי להשתחרר לפני שנת 2010. למרות זאת, ב-12 בינואר 2006 שוחרר אג'ה על תנאי לאחר שתקופת מאסרו באיטליה והתנהגותו הטובה הובאו בחשבון. מיד לאחר מכן הפכה ערכאת הערעור את ההחלטה, וב-20 בינואר 2006 הושב אג'ה לכלא. בית המשפט חישב את תקופת מאסרו הנותרת של אג'ה וקבע כי ישתחרר ב-18 בינואר 2010.