ספרו של סקו טורה "אפריקה ואימפריאליזם" יצא לאור ב-1973. הספר עוסק בבעיית הכיבוש הקולוניאליסטי באפריקה, ומשקף את השקפותיו של טורה בנוגע לאימפריאליזם והמאבק בו. מתוך אבחנתו של סקו טורה על מבנה האימפריאליסטי, הסיק שעל מנת להילחם בו, אפריקה צריכה להתאחד, לכן הוא קורא ל"מהפיכת אחדות". סוג זה של אחדות הופך להיות בסיס חשוב עבור השחרור האפריקאי.
טורה טען כי אפריקה צריכה לשאוף להשיג עצמאות שלמה ואמיתית, מכיוון שהאימפריאליזם לא יכול לשרוד במדינות עצמאיות מבחינה פוליטית, חברתית, אידאולוגית, כלכלית ותרבותית. הוא טוען כי "האימפריאליזם יכול לשרוד כל עוד קיימות כמה מדינות או קהילות שעליהן הוא יכול להפעיל השפעה" אפריקה תרוויח מכך אם לא יספקו לאימפריאליסטים את הסביבה ואת הבסיס האידאולוגי להישרדותם.
סקו טורה סובר כי המאבק לשחרור צריך להיות משימה עבור כולם, לא מוגבל עבור מעמד אחד או קבוצה, אלא צריך להיות מהלך המוני. טורה מסביר כי היעדר "אחדות המעורבות" במאבק השחרור נגרם על ידי האימפריאליסטים, אשר לעיתים קרובות מבקשים להפריד ולשלוט. על פי מדיניות מחושבת של האימפריאליסטים, מספר אפריקאים הוצבו בעמדת נחיתות כלכלית וחברתית על פני האחרים. לכן, אלה שהוצבו בעמדת יתרון מרגישים שאינם ששים לשחק תפקיד חיובי במאבק השחרור. האימפריאליסטים ממהרים לנצל במהירות התפתחויות כאלה, תמיד על חשבון המאבק לשחרור.
מלחמת קבינדה
מלחמת קבינדה היא סכסוך מתמשך לעצמאות וההגדרה עצמית, בין תנועת המתבדלים מקרב תושבי המובלעת קבינדה FLEC - Front for the Liberation of the Enclave of Cabinda - החזית לשחרור המובלעת של קבינדה, לבין כוחות הצבא והשלטון האזרחי של ממשלת אנגולה, השולטת בפועל במובלעת ורואה את המובלעת כחלק משטחה הלגיטימי. שורשיו של הסכסוך נטועים עמוק במשאבי הטבע ובעיקר בנפט ובהיסטוריה עוד מימי השלטון הפורטוגזי, והמשכו בתקופת עצמאות אנגולה.
גאוגרפיה ומבנה אתני.
קבינדה היא מובלעת, שוכנת על החוף המערבי של אפריקה מצפון לשפך נהר הקונגו ומשתרעת על שטח של כ-7,780 קמ"ר. מצפון לה הרפובליקה של קונגו המכונה קונגו-ברזוויל, במזרחה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו המכונה קונגו-קינשאסה ומדרום לה שפך נהר הקונגו, אזור של רצועת חוף תחת שליטת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו המפרידה את קבינדה מארץ האם שלה אנגולה. קבינדה שייכת מבחינה פוליטית משפטית לרפובליקה של אנגולה, כפרובינציה ה-18. קבינדה היא למעשה צירוף של 3 ממלכות עתיקות קטנות: נגויה (Ngoyo); לואנגו (Loango ); קאקונגו (Kakongo או Cacongo) שהיו במקור חלק מממלכת קונגו הגדולה. היא מובלעת עשירה מאוד במשאבי טבע שונים בעיקר נפט ביבשה ובים. יש בה שפע של יערות, קרקעות לחקלאות ושדות דיג עשירים. אוכלוסייתה מונה פחות ממיליון תושבים, החיים ב-4 אזורים עירוניים מרכזיים. עיר הבירה היא קבינדה, הידועה בשם Tchiowa. השפה הרשמית היא איבינדה (Ibinda) שהיא שפת בנטו. האוכלוסייה בעיקרה שייכת מבחינה אתנית לקבוצת הבאקונגו, דוברי השפה המקורית הקיקונגו (Kikongo).
רקע היסטורי.
כדי להבין את הסכסוך צריך לחזור אחורה בזמן ולהתחיל עם תיאור גאוגרפי-פוליטי של האזור בתקופה שלפני ובעת הפלישה האירופאית לאפריקה. המעצמה הרלוונטית לאזור היא פורטוגל, שיש לבחון את יחסיה הראשוניים עם תושבי המקום.
קבינדה היא כאמור צירוף של 3 ממלכות קטנות, שהיו במקור חלק מממלכת קונגו הגדולה. כאשר בשנת 1482 גילה אותה מגלה הארצות הפורטוגזי בשם דיוגו קאו (Diogo Cao). אל הפורטוגזים הצטרפו גם הבריטים והצרפתים, בעיקר לסחר עבדים וסחורות. אחריהם הגיעה הכנסייה לעבודה מיסיונרית. ממלכת קונגו הגדולה הוקמה במאה ה-14, כמאה שנה לפני הגעת הפורטוגזים. הממלכה הייתה מאורגנת בשישה מחוזות עם מושל כפוף לשליט. לא חסרו מאבקים על שליטה וכוח. את המאבקים הפנימיים הללו ניצלו הפורטוגזים לטובתם. הפורטוגזים התמקמו במפרץ צ'יאואה שמוכר בשם קבינדה, לא הרחק משפך נהר הקונגו. יחד עם ההתיישבות, החלו גם סכסוכים בין המעצמות. הצרפתים כבשו את המפרץ בשנת 1783 לאחר מכן לטשו את עיניהם אל הנמל גם הבריטים וההולנדים. כדי להסדיר את כיבוש אפריקה בין המעצמות האירופאיות לבין עצמן ולמנוע את חילוקי הדעות וסכסוכי הגבולות בשטחי אפריקה, התכנסו (1884) המדינות בברלין לוועידת ברלין בהנהגתו של אוטו פון ביסמרק, קנצלר גרמניה המאוחדת. ועידת ברלין הסתיימה בהסכם ברלין (1885) שלמעשה חילק את אדמת אפריקה בין המדינות וקבע כללים וסדר לגבי השליטה בשטחי אפריקה. למותר לציין שתושבי אפריקה ושליטיה לא השתתפו לא בכנס ולא בהחלטות. פורטוגל, עקב חולשתה, קבלה מעט טריטוריות ובעיקר הפסידה את הריבונות על רצועת שפך נהר הקונגו. כשעל טריטוריה זו קיבל לאופולד השני, מלך הבלגים את הריבונות, לרבות הכרה בשליטתו על מדינת קונגו החופשית (מדינה שהפכה לאחר יציאת הבלגים לזאיר ואחר כך לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו). כתוצאה מכך, קבינדה הופרדה מהשטח של אנגולה ונשארה כלואה בין שתי מדינות קונגו, קונגו החופשית של לאופולד השני וקונגו הצרפתית. את אנגולה השאירה פורטוגל כקולוניה, בעוד שאת קבינדה היא הפכה לפרוטקטורט, בחתימת הסכמים שהאחרון שבהם נחתם סמוך להסכם ברלין בשנת 1885 באזור שימולאמבוקו (Treaty of Simulambuco). שלוש הממלכות שהרכיבו את קבינדה סמכו ידן על ריבונות הפורטוגזים בתמורה לשמירת התרבות, המסורת, הסמכויות ושלמות הטריטוריה.
בתחילת המאה ה-20 עברה פורטוגל מספר תהפוכות פוליטיות וכלכליות שהשפיעו גם על הטריטוריות שלה באפריקה. כך בשנת 1933 הגדירה החוקה החדשה של פורטוגל את המדינה החדשה והכריזה על אנגולה וגם על קבינדה כחלקים בלתי נפרדים של המדינה – פורטוגל. כלומר אנגולה הפכה לחלק מפורטוגל, פרובינציה במעמד משפטי. בהמשך בשנת 1965 הכניסה פורטוגל תיקונים בחוק הקולוניאלי שלה, שינתה את הסטטוס של קבינדה, והפכה אותה כנגד רצונה לפרובינציה ה-18 של אנגולה, תחת המושל הכללי של אנגולה. וזו אולי תחילתו של הסכסוך המתמשך בקבינדה, שהלך והחמיר לאחר יציאת פורטוגל מאנגולה בשנת 1975.
היסטוריה של הסכסוך – מלחמת קבינדה.
שלוש תנועות לעצמאות אנגולה נלחמו במהלך השנים בפורטוגל. אנגולה, כמו גם קבינדה היא מדינה מגוונת מבחינה אתנית. כאשר, 75% מהאוכלוסייה מקורם מ-3 קבוצות. ההשתייכות לכל אחת מתנועות החופש מתקשרת לקבוצה אתנית מסוימת: - בתנועת ה- UNITA - National Union for the Total Independence of Angola – האיחוד הלאומי לעצמאות מוחלטת של אנגולה, תמכה קבוצה אתנית בשם אובימבונדו – Ovimbundu, מאזור מרכז מערב אנגולה. בתנועת ה- MPLA - People's Movement for the Liberation of Angola – התנועה העממית לשחרור אנגולה תמכה קבוצה אתנית בשם מבונדו – Mbundu מאזור לואנדה, ממלכת נדונגו - Ndongo העתיקה.- בתנועת ה- FLNA – National Front for the Liberation of Angola – החזית הלאומית לשחרור אנגולה, קבוצה אתנית בשם באקונגו – Bakongo ,שהיא גם אחת הקבוצות הגדולות בקבינדה. גם בקבינדה הוקמה תנועת חופש בשם FLEC - Frente para a Libertação do Enclave de Cabinda – החזית לשחרור המובלעת של קבינדה. תנועה זו לא נלחמה רק בפורטוגזים אלא גם בצבא ובממשל של אנגולה, וקיבלה תמיכה מצד הכנסייה הקתולית.
פורטוגל, בעקבות השינויים פוליטיים במדינה, עזבה את אנגולה (לרבות קבינדה) ונתנה לה עצמאות ב-11 בנובמבר 1975, תוך שהיא נחושה להשאיר את קבינדה כחלק בלתי נפרד מאנגולה. תחת הוראות מממשל פורטוגל החדש הוחרמה החזית לשחרור קבינדה FLEC, ומנהיגיה נאסרו. המלחמה על השלטון המשיכה בין התנועות לשחרור שנלחמו קודם לכן בפורטוגל. תנועת ה-MPLA, לאחר שהשתלטה על לואנדה עיר הבירה של אנגולה ועל מוסדות השלטון, גם השתלטה על שטחי הנפט והשלטון בקבינדה, כירושה מהשלטון הפורטוגלי שהתייחס במאה האחרונה לקבינדה כאל אחד המחוזות (הפרובינציות) של אנגולה. תנועת ה- FLNA הכירה בהפסדה ועצרה את הלחימה הפנימית, בעוד תנועת ה-UNITA המשיכה את המאבק על השלטון. המאבק החמיר בעקבות התערבות המעצמות. ברית המועצות וגרורתה קובה תמכו בתנועת MPLA, בעוד ארצות הברית תמכה בתנועת ה- UNITA יחד עם השלטון הלבן בדרום אפריקה. לאחר עזיבת פורטוגל, החלו רווחי הנפט לזרום לממשלת ה-MPLA של אנגולה ואל חברת הנפט שלה סונאנגול (Sonangol). החברה נוסדה בשנת 1976 והניחה את הבסיס לכיבוש השטח ולהענקת זיכיונות להפקת נפט לתאגידים זרים. תושבי קבינדה לטענתם, לא נהנו מהרווחים של משאב הטבע היקר שלהם וסבלו מהתנכלויות. התלות ברווחי הנפט גברה, לאחר מותו של נשיא אנגולה הראשון, אגושטיניו נטו, ותפיסת השלטון על ידי נשיא אנגולה השני אדוארדו דוש סנטוש (Eduardo dos Santos), מנהיג תנועת ה- MPLA. כך גם גדלה התלות בתמיכת ברית המועצות. יש לזכור שעדיין התרחשה מלחמת האזרחים באנגולה, ורווחי הנפט מימנו את הלחימה. ככל שגדלו רווחי הנפט, וככל שגדלה התלות בהם לצורכי הלחימה ולאיכות החיים, כך גדלה הדרת תושבי קבינדה. התלות בנפט והדרת התושבים היו מה שהגדיר את הכלכלה הפוסט קולוניאלית של אנגולה. שינויים בעולם יחד עם הלחימה הבלתי פוסקת הביאו להידרדרות של המצב הכלכלי והמצב החברתי-אזרחי באנגולה, והשפיעו על התלות שלה בנפט שבקבינדה.