בשנת 1776 מרדו שלוש עשרה המושבות בכתר הבריטי וייסדו את ארצות הברית של אמריקה. החל מאותה העת, במקביל להיותה של בריטניה מכשיר להפצת האנגלו סקסיות ברחבי העולם, גם ארצות הברית קיימה תפקיד זה. מתיישבים אמריקנים השליטו את שלטון מדינתם עד לחוף האוקיינוס השקט, ואף התפשטו מעבר לו והפכו לכוח הדומיננטי באלסקה והוואי. כמאה שנה לאחר עצמאות ארצות הברית מבריטניה, אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד ודרום אפריקה החלו גם הן לזכות בעצמאותן ממנה, עם זאת תהליך זה נעשה באופן הדרגתי. גם בסופו של התהליך, בראשית המאה ה-20, מדינות אלו אמנם היו ריבוניות, אך הן כן נותרו נתונות לכתר הבריטי (דרום אפריקה פרשה ממנו בשנת 1961). ולכן ראש המדינה בהן גם כיום הוא מלך הממלכה המאוחדת היושב באנגליה. בראשית המאה ה-20, לאחר מלחמה קשה ועקובה מדם, זכתה אירלנד בעצמאות אף היא. עם זאת, בניגוד לקנדה, אוסטרליה וניו זילנד, אירלנד החליטה להפוך לרפובליקה ולנתק כל קשר ממלכתי עם בריטניה שכנתה הגדולה ממזרח. באופן זה, הפכו במאות השנים האחרונות ארצות העולם האנגלו-סקסי מבריטניה ושלוחותיה מעבר לים, לשורה של מדינות שוות מעמד.
מלבד המדינות אשר היו כרוכות בקשר היסטורי ואתני הדוק לבריטניה, רבים מדגישים את חשיבותה של קיום דומיננטיות אנגלו-סקסית במדינה על מנת להגדירה כאומה אנגלו-סקסית. כך למשל רבים אינם רואים בדרום אפריקה שלאחר נפילת משטר האפרטהייד מדינה אנגלו-סקסית, היות שהאדם הלבן איבד בה את השלטון לרוב השחור, והאנגלית איבדה את מעמדה הרם לצד האפריקאנס. אחרים אינם רואים בדרום אפריקה אומה אנגלו-סקסית כבר משנת 1961, אז פורק איחוד דרום אפריקה בו הייתה דומיננטיות אנגלית בדרך כלל, ובמקומו הוקמה הרפובליקה אשר בה כבר לכל הדעות הדומיננטיות שררה בקרב הציבור האפריקאנרי בעל השורשים ההולנדיים.
באופן דומה לדרום אפריקה, ובניגוד מסוים לקנדה, אוסטרליה וניו זילנד, בארצות הברית כבר לאורך המאה ה-19 המתיישבים הבריטיים וצאצאיהם חדלו ככל הנראה מלשמש כרוב. עם זאת, רבים טוענים כי אימוצן של התרבות והלשון האנגלית בקרב כלל האוכלוסייה האמריקנית, הפכה למעשה את רובם ככולם של תושבי ארצות הברית לאנגלו-סקסים בתרבותם.
יהודים אנגלו-סקסים.
בראשית האלף השני לספירה, יהודים השתקעו באיים הבריטיים, בבריטניה ובאירלנד של ימינו. בהמשך, עם התפשטותה של האימפריה הבריטית ברחבי העולם, יהודים התיישבו גם בכמה ממושבותיה שמעבר לים. כך נעשה בארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה (לשם יהודים הגיעו עוד קודם לכן, במהלך שנות השלטון ההולנדי). מגמת הגירה זאת של יהודים הגיעה לשיאה במהלך ראשית המאה ה-20, אז מיליוני יהודים עזבו את מזרח אירופה אל ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה ועוד. במדינות אלו היהודים השתלבו היטב, גם אם לעיתים במאמצים רבים. הם הגיעו למשרות בכירות בקרב הכלכלה, הפוליטיקה והתרבות, ואימצו את השפה האנגלית, ובדרך כלל גם את התרבות האנגלו-סקסית.
עם עליית הציונות במאות ה-18 וה-19, החלו יהודים רבים לעזוב את העולם האנגלו-סקסי ולעלות לישראל. מגמה זאת התעצמה עם הקמת המדינה ב-1948 ועם ניצחון ישראל במלחמת ששת הימים ב-1967. עלייה זאת נמשכת מדי שנה גם אל תוך המאה ה-21.
בישראל משמש כיום המונח אנגלו-סקסים לתיאורם של יוצאי קהילות העולם האנגלו-סקסי. מונח זה מובא בהקשרים רבים המתייחסים להיבטים שונים של עליית היהודים האנגלו-סקסים לארץ, לרבות השלכות פוליטיות וכלכליות. כיום מתגוררים בישראל למעלה ממאתיים אלף יהודים שמוצאם מארצות אנגלו-סקסיות, רובם הגדול מארצות הברית.
אנציקלופדיית השואה
קונוויי (ארקנסו)
קונוויי (באנגלית: Conway) היא בירת מחוז פוקנר שבמדינת ארקנסו שבארצות הברית. זוהי העיר השביעית בגודל אוכלוסייתה בארקנסו. בעיר פועלות שלוש מכללות שהעניקו לה את הכינוי "עיר הקולג'ים".
היסטוריה.
קונוויי נוסדה על ידי אסא פ. רובינסון שהגיע לאזור זמן קצר לאחר תום מלחמת האזרחים. רובינסון היה המהנדס הראשי של קו הרכבת ליטל רוק – פורט סמית' (כיום חלק מיוניון פסיפיק). אחת ההטבות שהוא קיבל מחברת הרכבות היה שטח אדמה של מיל מרובע אחד ליד היישוב הוותיק קרדון (Cadron). כאשר נסללה מסילת הברזל, העביר רובינסון חלק קטן מאדמתו לחברת הרכבות לצורך הקמת התחנה. הוא הניח את היסודות לעיירה סביב לתחנה וקרא לה "תחנת קונוויי" (Conway Station) לכבודה של משפחה מפורסמת מארקנסו. תחנת קונוויי כללה שתי חנויות קטנות, שני ברים, התחנה עצמה, כמה מבני מגורים זמניים וסניף דואר. אף על פי שכאמור במקור הוקמה קונוויי כעיירת רכבת, כיום לא פועל בה שירות נוסעים, וזאת עקב ההשפעה של התרחבות השימוש במכוניות.
ב-1878 הגיע לארקנסו הכומר הקתולי ג'וזף שטרוב. כמי שנולד באלזס-לורן גורש שטרוב מפרוסיה במהלך "מלחמת התרבות" (Kulturkampf) שהתחוללה שם ב-1872. הוא היגר לארצות הברית, התיישב בפיטסבורג, שם הוא ייסד באוקטובר 1878 את אוניברסיטת דוקן (Duquesne University). חיכוכים עם הבישוף ג'ון טואיג, הובילו את שטרוב לעזוב את פיטסבורג מיד לאחר הקמת האוניברסיטה ולעבור לקונוויי. ב-1879 עלה בידו של שטרוב לשכנע את הנהלת חברת הרכבות להקצות שטח של 810 קמ"ר לאורך הגדה הצפונית של נהר ארקנסו לצורך הקמת מושבת סנט ג'וזף. אדמות אלו כללו את השטח עליו בנה שטרוב וייסד את הכנסייה הקתולית של סנט ג'וזף בקונוויי. כחלק מעסקה זו הציעה חברת הרכבות למכור חלקות אדמה במחיר של 20 סנט לאקר לכל מהגר מגרמניה. כדי למשוך את הגרמנים הקתולים לקונוויי ולסביבתה, כתב הכומר שטרוב את הספר "הכוכב המנחה למושבת סנט ג'וזף" (The Guiding Star for the St. Joseph Colony). בנוסף לתשבחות שהעניק למעלותיה של קונוויי וסביבותיה, סיפק שטרוב מידע על הדרך הטובה ביותר להגיע אליה מאירופה. ב-1889 התגוררו כבר בקונוויי מעל מאה משפחות של מהגרים גרמנים ועד היום ניכרת השפעת השפה הגרמנית בשמות רחובות העיר ובשמות בתי העסק שלה.
קונוויי הייתה ביתו של שופט בית המשפט העליון של ארקנסו, ג'יימס ד. ג'ונסון (2010-1924), שהגיע לעיר לאחר נישואיו לבת המקום. ג'ונסון התמודד ב-1956 ללא הצלחה על תפקיד מושל ארקנסו מול המועמד הדמוקרטי, השופט דאז, אורבל יוג'ין פאובוס וב-1966 כנגד המועמד הרפובליקני, וינתרופ רוקפלר. ג'ונסון, שהיה ממובילי התומכים בהפרדה הגזעית בארצות הברית בתקופת משבר ליטל רוק, הצטרף למפלגה הרפובליקנית בשנות השמונים, לאחר מותו של רוקפלר. הוא גם הפסיד במרוץ חשוב ב-1968 בבחירות לסנאט של ארצות הברית כנגד הסנאטור המכהן דאז, ג'יימס ויליאם פולברייט. באותה שנה התמודדה אשתו של ג'ונסון, וירג'ינה, על תפקיד מושלת ארקנסו.
עדיין לא גן עדן
עדיין לא גן עדן הוא סרט בריטי משנת 1985.
עלילה.
שישה צעירים אמריקאים ובריטים, באים לישראל לקיבוץ כפר עזרא על מנת להתנדב במקום במהלך חופשת הקיץ שלהם. זאת, על מנת לצבור חוויות ולהכיר את אורח החיים הקיבוצי המיוחד. כאשר מייק (סם רוברדס), סטודנט לרפואה מתאהב בגילה (ג'ואנה פקולה), ישראלית בת הקיבוץ, המשמשת כאחראית על עבודת המתנדבים ודיורם, הוא חייב להחליט אם הוא מעוניין להמשיך לחיות עימה או לחזור הביתה למולדתו.
הנרי דייל
סר הנרי האלט דייל (אנגלית: Henry Hallett Dale; 9 ביוני 1875 – 23 ביולי 1968) היה פרמקולוג אנגלי. חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1936, ביחד עם הפרמקולוג אוטו לוי, וזאת בשל תגליתם המשותפת, האצטילכולין - מוליך עצבי נוזלי (כימי) של המערכת המוטורית ומערכת העצבים הפאראסימפתטית בגוף האדם.
קורות חיים.
הנרי האלט דייל נולד בשכונת איזלינגטון שבלונדון, לצ'ארלס ג'יימס דייל, יצרן כלי חרסינה ממחוז סטפורדשייר שבצפון-מזרח אנגליה ולפרנסס אן האלט, בתו של יצרן רהיטים, והיה שלישי מבין שבעה ילדים (אחיו היה המלחין בנג'מין דייל).
את חינוכו החל בבית הספר הפרטי טולינגטון, המשיך בבית ספר ליי שבקיימברידג', ובשנת 1894 עבר ללמוד בקולג' טריניטי שבקיימברידג'.
בקיימברידג' למד דייל רפואה, כאשר תחום התמחותו היה מחקר רפואי, בתחילה עסק במחקר בבית חולים 'סנט ברתולומיו' בלונדון, ולאחר מכן שימש כמנהל מעבדות המחקר של חברת וולקום. בין השנים 1928–1942, כיהן כמנהל 'המכון הלאומי למחקר רפואי' של לונדון. בתקופה זאת פרסם שורה של מאמרים מדעיים בתחומי הפיזיולוגיה, הפרמקולוגיה, הביוכימיה, הפתולוגיה, והטיפול ההורמונלי. עבודות אלה הקנו לו שם עולמי, תוארי כבוד, ותפקידים נכבדים. בשנת 1932, הוענק לו תואר האבירות - סר, בשנת 1944 קיבל את אות מסדר ההצטיינות, ובשנת 1948 קיבל תואר אביר הצלב הגדול של מסדר האימפריה הבריטית. בין השנים 1940–1945 שימש כנשיא החברה המלכותית.
תגליותיו.
תגליותיו של דייל היו בתחום המכניזם הכימי של העברת הגירוי העצבי, בסינפסות (אזורי המפגש בין תא עצב המעביר אות לתא המטרה בו נקלט האות) של מערכת העצבים. כמו גם בתחום המעברים בין העצבים ובין השרירים. בשנת 1914 גילה דייל את הפעילות הכפולה של האצטילכולין (הפעילות המוסקרינית והפעילות הניקוטינית), ובשנת 1929 הצליח לבודד את המוליך מרקמת בעלי חיים.
דייל היה החוקר הראשון שחילק את מערכת העצבים, לתאי עצב כולינרגיים (המפרישים אצטילכולין), ולתאי עצב אדרנרגיים (המפרישים אדרנלין), חלוקה זאת שנעשתה בשנת 1934, החליפה את ההבחנה המסורתית שהצביעה על הבדלים אנטומיים בין מערכת העצבים הסימפתטית לבין מערכת העצבים הפאראסימפתטית.
הנרי דייל חקר גם את האנזים אצטילכולין אסטראז, ובשנת 1938 גילה את המנגנון האנזימטי של ייצור אצטילכולין מכולין בהשפעת הגרוי העצבי בסינפסות.