כדי לגרום שיתוק קטטוני לחיה מסוימת, צריך להטות אותה בעדינות על צידה או אחורנית למשך כ-15 שניות; אצל מכרסמים, ההחלפה למצב של שיתוק נעשית לצד צביטה או הידוק העור בעורף. התנועות הראשונות בתום השיתוק הן של הזנב, הרגליים, הראש או העין. אחת השיטות "להיפנוט" העופות, היא על ידי החזקת הראש למטה בצמוד לקרקע, וציור קו ישר על הרצפה שתחילתו במקור באמצעות מקל או אצבע. לאחר שהעוף נכנס לשיתוק בצורה זו, הוא נשאר נייח בין 15 שניות ל-30 דקות בלי להסב את עיניו מהקו. את דג הטרוטה ניתן להכניס לשיתוק על ידי שפשוף הבטן באמצעות האצבעות. אם זה נעשה כראוי, הטרוטה תיכנס למצב של שיתוק אחרי דקה. את הלובסטר ניתן לשתק על ידי מגע באזורים מסוימים בזנבו.
טאנאטוסיס.
אצל בעלי חיים, טאנאטוסיס (Thanatosis), מתייחס לתהליך שבו בעל החי מזייף מוות כדי להתחמק מתשומת לב לא רצויה. זהו למעשה ההתחזות למת האמיתית שנעשית מרצון. המניעים לכך יכולים להיות התחמקות מטורף, זכר שמנסה להזדווג עם נקבה, וטורף שמנסה לפתות טרף פוטנציאלי להתקרב אליו.
הגנה מטורפים.
השימוש הנרחב ביותר בהתחזות למת הוא על מנת להתחמק מטורפים, המבוסס על כך שטורפים רבים אוכלים רק מזון חי שהרגו ונמנעים מאכילת פגרים. מבין הזוחלים, ניתן למנות מספר מיני זעמניים כגון נחש הדשא (Natrix natrix) ומיני דיפסדידיים כנחש אף-חזיר אשר משתמשים בהתחזות למת כאמצעי הגנה; כאשר הנחש חש מאוים הוא שוכב על גבו במהופך כשהבטן למעלה, תוך כדי שהוא פוער את פיו ומשחרר מפתח הביב נוזל מצחין המדמה ריח של פגר. אם הטורף לא משתכנע מההצגה, הנחש עשוי גם לפלוט זרזיף דם מפיו כדי לחזק את האמינות שלה. אחת הסיבות לכך, היא שחיות רבות נמנעות מלאכול פגר רקוב כאמצעי זהירות מפני מחלות זיהומיות. התנהגות דומה נצפתה גם אצל אבקועים צעירים כאשר חולדות ניסו לאכול אותם.
אצל הדו-חיים, ניתן לראות זאת גם אצל מינים רבים: הקרפדה האפריקנית הענקית (Amietophrynus superciliaris) למשל, נשכבת על הגב עם גפיים כפופים כאילו היא חסרת חיים. התנהגות דומה נצפתה אצל מינים מסוימים באירופה כמו צפרדע אגיל, בני משפחת האילניתיים, ועוד. צפרדעת עץ אדומה ("Leptopelis rufus"), נוהגת גם לשחרר ריח דוחה דמוי אמוניה מפיה, וקרפדות ממשפחת הבומביניים (ביחוד קרפדת כרס-אש) חושפות אגב ההתהפכות את בטנם הצבועה בצבעי אזהרה בולטים המתריעים לטורף שהן רעילות.
ההתחזות למת נפוצה מאוד במערכת פרוקי-רגליים מקבוצת חסרי חוליות, במיוחד אצל החרקים והעכבישאים. מינים בולטים בהקשר זה הם בני משפחות החיפושיות הבאות: ברקניתיים (Buprestidae), זבליות אדמה (Geotrupidae), רפואניתיים (Meloidae) ושחרוריתיים (Tenebrionidae), ומיני צרצריים, צרעות, חגבאים ונמליים. אצל החיפושיות, נמצא גם שאורך הזמן של ההתחזות למת עשוי לעבור בתורשה ולספק יתרון סלקטיבי על חיפושיות אחרות מאותו המין בנוכחות טורף. מיני מקלונאים נכנסים לעיתים לטאנאטוסיס, על מנת שתהיה להם הסוואה טובה יותר בסביבה בשל אי תזוזה הגורמת להם להראות כמקל סתמי.
מספר מיני ציפורים מיישמים אף הם את התנהגות זאת; השרירים של השלדג הגמדי נוטים להתכווץ בעת שהוא מפוחד עד שהוא נראה כאחד שמת, ומלכישליו חלודי נוהג להעמיד פני מת אם נתפס על ידי טורף, ואז ברגע של אי שימת לב מתעופף במהירות מהאזור. עופות רבים כמו כוס החורבות או הסיס נוהגים לשכב על גבם מבלי לזוז ויש כמו הבז שנוהגים לשכב דווקא על בטנם.
בקרב היונקים, הדוגמה הידועה ביותר של התחזות למת כאמצעי הגנה היא מיני האופוסומים ובמיוחד אופוסום וירג'יניה, עד כדי כך שהביטוי משחק אופוסום הוא שם נוסף עבור התחזות למת אצל בעלי חיים: כאשר האופוסום מרגיש מאוים ואין בכוחו להתעמת עם היריב באמצעות נשיכות, הוא נופל על צד אחד של גופו ומזיל בתחילה ריר כאילו הוא חולה, כשבהמשך הוא נכנס למצב שמתקרב לתרדמת העשוי להימשך עד 4 שעות, במהלכן הוא מדמה פגר ממשי: פוער את הפה ומשרבב את הלשון החוצה, תוך כדי פליטה של נוזל ירוק ומצחין מפי הטבעת; העיניים נותרות פקוחות במשך כל הזמן הזה אף שהאופוסום ככל הנראה לא מודע לנעשה סביבו, וניתן להפוך או לגרור אותו מבלי שהוא יגיב. האופוסום מתאושש מהתרדמת רק לאחר שהטורף עוזב, כשהאוזניים הן הראשונות שמתחילות לנוע. ההתנהגות של האופוסום יעילה במיוחד בעת שהוא בא במגע עם כלבים, אך לא תמיד ההתנהגות תשתלם במקומות ישוב: בעת חציית כביש למשל, אופוסום שנבהל מכלי הרכב הדוהרים לעברו ומתחזה למת, עשוי בסופו של דבר להפוך באמת לפגר.
דוגמה מפורסמת אחרת היא עז מתעלפת - זן אמריקאי של עז הבית אשר בעת שהיא נבהלת גופה מתקשח תוך כדי נפילה על הגב והרמת הרגליים למעלה; אצל העז ההתנהגות זאת נובעת ממחלה גנטית. מינים בולטים אחרים הם הסוריקטות הנוהגות להתחזות למת בקבוצות בעת פחד או אפילו בעת מריבות ביניהם ומינים מסוימים של ראקוניים ומכרסמים.
בקרב מטיילים ביערות, העצה הידועה ביותר לשרוד התקפה של דוב חום היא לשכב עם הפנים כלפי מטה ולכסות אותם עם הידיים/הזרועות/המרפקים, ולהעמיד פני מת - בתקווה שהדוב יאבד עניין באדם ויתרחק משם אחרי זמן מה.
הצלחת הרבייה.
אצל העכבישים מהסוג "Pisaura", זכרים של מינים רבים משלבים במהלך הרבייה טקסים של נתינת "מתנות" של חרקים עטופים בקורים לנקבה, על מנת להימנע ממצב שהנקבה תאכל את הזכר במהלך ההזדווגות; עם זאת בדומה לעכבישים רבים, קיים סיכון שהזכר יהיה אטרקטיבי יותר לנקבה בתור טרף מאשר "המתנה", וכדי למנוע זאת, העכביש נוהג להתחזות למת בזמן שהנקבה אוכלת את המתנה. מחקרים מצאו שלזכרים המבצעים בתדירות גבוהה התחזות למת לפני הגישה לנקבה, יש סיכוי גבוה יותר לשרוד את ההזדווגות לעומת זכרים המבצעים זאת בתדירות נמוכה.
כפיתיון.
ההתחזות למת נעשית לעיתים רחוקות דווקא כפתיון לנטרפים.
האמנון הרדום ("Nimbochromis"), הוא סוג קטן של דג במשפחת האמנוניים הכולל 6 מינים, שרובם אנדמיים לאגם מלאווי במזרח אפריקה. הם ידועים בשם אמנון רדום או "קאליגונו" (- "ישן" בשפת המקומיים), בשל התנהגות הציד הייחודית שלהם הנחשבת לסוג של חקיינות אגרסיבית. האמנונים הללו נהוגים לשכב על צד אחד של גופם בקרקעית הים על מנת שאוכלי נבילות קטנים יתקרבו לחקור את ה"פגר", ואז האמנון יוכל להסתער עליהם במהירות כשאחוזי התפיסה שלו יהיו גבוהים עקב הקרבה הגדולה לקרבן. אסטרטגיה דומה נצפתה גם אצל דג "Lamprologus lemairii" - מין של אמנון אפריקני מסוג אחר החי באגם טנגניקה, וכן אצל אמנון אחר - "Parachromis friedrichsthalii" החי במרכז אמריקה.
השימוש בהתחזות למת כאמצעי לפיתיון או תקיפה ידוע גם אצל היונקים: השועל האדום נוהג להתחזות למת על מנת שדורסים קטנים כעורביים יבואו לאכול ממנו ואז יוכל להפתיעם ולתופסם. אצל ציידי חמשת הגדולים באפריקה, התאו האפריקני ידוע כבעל החי המסוכן ביותר לציד עקב העובדה שהוא עשוי להתחזות למת ולהמתין לצייד שיגש אליו, וברגע המתאים יסתער עליו עם קרניו הגדולות.
טאנאטוסיס
אי-תזוזה קטטונית
הרשות לקידום מעמד האישה
הרשות לקידום מעמד האישה היא רשות ממשלתית, הפועלת במסגרת המשרד לשוויון חברתי ועוסקת בקידום מדיניות בנושא מעמד האישה בישראל; בתיאום בין הגופים המטפלים במעמד האישה בישראל; בגיבוש פעילות למניעת אלימות נגד נשים ומיגור תופעת הזנות בישראל.
היסטוריה.
תחום מעמד האישה זכה להתייחסויות שונות במהלך השנים מאז קום המדינה ואף לפני כן. בשנת 1975, הכריז האו"ם על שנת מעמד האישה. ראש הממשלה, יצחק רבין, החליט להקים ועדה, שתבחן את מצבן של הנשים בישראל. בראש הוועדה בחר ראש ממשלה להעמיד את ח"כ אורה נמיר.
ועדת נמיר.
הוועדה מנתה 92 חברות וחברים, ממגוון תחומי עיסוק ומקצוע. הוקם צוות היגוי שכלל את יושבי ראש הוועדות, בראשות ח"כ נמיר, יו"ר הוועדה ויועץ מקצועי, גוף זה ניווט את עבודת הוועדה. חברי הוועדה חולקו לתשע תת-ועדות לפי מספר נושאים, כגון: משפחה, עבודה, נשים במוקדי החלטה, חינוך, צה"ל ומערכת הביטחון ונשים במצוקה. בכל וועדה נידונו מספר נושאים הקשורים לנושא המרכזי. מליאת הוועדה התכנסה שמונה עשרה פעמים במהלך העבודה.
דיוני הוועדה כללו פגישות מקצועיות, ראיונות, ניתוחי מצב וחקר מעמיק, כולל מידע מחוץ לישראל, ביקורים בשטח והצגת חומרים.
לאחר ד"וח ביניים שהוגש בשנת 1976, הוגשו ההמלצות הסופיות, בשנת 1978, לראש הממשלה המכהן – מנחם בגין, אשר ברך במעמד זה:
"הממשלה תעשה כמיטב יכולתה כדי להוכיח שלא לשווא עמלתם... אני מאמין בשיווי זכויות של האישה, פעלתי ואפעל למען אותו עקרון מקודש. ההמלצות חשובות מאד, אני אקרא את הדו"ח בתשומת לב רבה ואעביר אותו לוועדת השרים לענייני חברה ורווחה... כדי שתבחן אותן... "
ההמלצה הראשונה בדו"ח נמיר הייתה כי "תוקם רשות ממלכתית לטיפול ומעקב בנושא מעמד האישה..." והדבר שב והודגש בפתיח לדו"ח - "כל צוותי הוועדה ממליצים באופן חד משמעי על הקמת גוף ממלכתי קבוע לטיפול ולמעקב בנושא מעמד האישה".
בהמלצה זו מתווה מבנה שבו מוקם 'גוף על', לימים הרשות לקדום מעמד האישה - בתוך המרחב השלטוני, המרכזי. לגוף זה יהיו סמכויות ותחומי אחריות של פיקוח, בקרה, התוויה והנחיה מקצועית וניתן מפרט יעדים וקווים כלליים לדרך פעולתו של הגוף כולל נימוקים להקמתו.
מן הדו"ח כולו, עולה תמונה של צורך בשינויים במעגלים רחבים בכל הקשור לתחומי החיים של נשים ולשם כך הוועדה ממליצה, להקים לאותו 'גוף על', גופים שישמשו כגורמים ביצועיים, ברמת השטח - המלצה מס' 218 – "... בכל משרד ממשלתי ובכל רשות מקומית תמונה אישה, שתפקידה לטפל בבעיותיהן המיוחדות של הנשים באותו משרד או רשות...".