סיפור חייו של גרינשטיין נכתב על ידי אד שפילמן בספר "האטום האדיר" ושימש השראה לדמות הבדיונית אל פראט בקומיקס "אטום" שיצא החל משנת 1940.
מייק, בנו של גרינשטיין, הופיע בשנת 2014 בגיל 93 בתחרות "America's Got Talent" ומשך מכונית במשקל טון וחצי בשיניו.
יאנה צ'וריקובה
יאנה צ'וריקובה (ברוסית: Яна Алексеевна Чурикова, נולדה ב-6 בנובמבר 1978) היא עיתונאית ומנחת טלוויזיה רוסייה.
ביוגרפיה.
צ'וריקובה נולדה במוסקבה, אמה הייתה כלכלנית ואביה היה איש צבא, היא למדה בבית ספר למוזיקה בהונגריה עקב שירותו של אביה שם.
בין השנים 1992 ל-1996 עבדה ככתבת בעיתון, מ-1995 ועד שנת 2000 היא למדה בפקולטה לעיתונאות של אוניברסיטת מוסקבה ונושא עבודת הגמר שלה היה "השפעת המוזיקה על תודעת ההמונים".
מ-1998 ועד 2002 היא הנחתה בערוץ MTV רוסיה, ב-2002 החלה לעבוד בהערוץ הראשון (רוסיה) והיא ידועה בעיקר מהנחיית התוכנית מפעל הכוכבים.
היא הגישה מספר שנים את תוצאות הניקוד הרוסי באירוויזיון, הנחתה את התחרות לבחירת הנציג הרוסי לתחרות ובנוסף היא הייתה אמורה להנחות את אירוויזיון 2009 אך עקב הריונה היא פרשה מהנחיית האירוע.
מריה אפרוסינינה
מריה אפרוסינינה (אוקראינית:Марія Єфросиніна, נולדה ב-25 במאי 1979) היא מנחת טלוויזיה אוקראינית.
קורות חייה.
אפרוסינינה נולדה בחצי האי קרים, היא למדה במחלקה לשפות זרות של אוניברסיטת קייב והוסמכה כמתורגמנית של אנגלית וספרדית.
בגיל תשע עשרה החלה להופיע בערוץ הראשון האוקראיני בתוכנית "Happy Bell" ועל הופעתה הייתה מועמדת לפרס בטקס פרסי הטלוויזיה האוקראיני.
ב-2004 זכתה בפרס "מנחת הטלוויזיה הטובה של השנה".
ב-2005 הנחתה את תחרות האירוויזיון 2005 שנערכה בקייב בפעם הראשונה.
ב-2009 החלה להנחות את הגרסה האוקראינית של תוכנית הריאליטי "מפעל הכוכבים", ב-2010 דורגה במקום ה-77 ברשימת הנשים המשפיעות ביותר באוקראינה על פי מגזין "Focus" המקומי, באותה שנה גם הנחתה את טקס ההגרלה של יורו 2012 שנערך בארמון התרבות והמדע שבפולין.
היא נשואה לטימור חרומייב ולהם בת ובן, אחותה יליזבטה נשואה לבנו של נשיא אוקראינה לשעבר ויקטור יושצ'נקו.
אלבה
ירבוע ארבע אצבעי
גשור (פירושונים)
אביבה משמרי
וויצ'ך סאוויקי
וויצ'ך סביצקי
וויצ'ך סוויצקי
וויצ'ך סאביצקי
שמסיה הסאני
שמסיה הסאני (Shamsia Hassani) (בדארי: شمسیه حسینی. תעתיק מדויק: שמסיה חסיני) (נולדה ב-1988) היא אמנית גרפיטי אפגנית, מרצה לאמנות ופרופסורית לפיסול באוניברסיטת קאבול. היא נחשבת לאמנית שחשפה את אמנות הרחוב לרחובות קאבול. היא הציגה תצוגות אמנות דיגיטלית, אמנות רחוב וגרפיטי בתערוכות במדינות רבות, ביניהן הודו, איראן, גרמניה, איטליה, ובנציגויות דיפלומטיות בקאבול. היא נבחרה לאחת מ-100 ההוגים העולמיים המובילים של מגזין Foreign Policy לשנת 2014.
ביוגרפיה.
הסאני נולדה ב-1988 בטהראן, לשם היגרו הוריה באופן זמני מקנדהאר שבאפגניסטן במהלך המלחמה המתמשכת בין המוג'אהדין לברית המועצות.
הסאני גילתה עניין בציור כבר מגיל צעיר. בזמן לימודיה בטהראן לא הייתה רשאית ללמוד אמנות משום שהדבר נאסר על פליטים מאפגניסטן.
כאשר חזרה לקאבול בשנת 2005, החלה ללמוד לתואר באומנות מסורתית באוניברסיטת קאבול. לאחר זמן מה הצטרפה לאוניברסיטת קאבול כמרצה, ולאחר מכן כפרופסורית לפיסול מן המניין.
הסאני גם הקימה את "Rosht", קולקטיב לאמנות עכשווית. היא משתמשת בצבעוניות של הגרפיטי כדי לכסות, לטענתה, את הזיכרונות השליליים של האנשים מימי המלחמה.
הסאני טוענת, בין היתר, כי לתמונה יש יותר השפעה מאשר למילים, וזוהי דרך ידידותית יותר לתקשר מאשר להילחם. היא גם משתמשת באמנות שלה כדי להילחם למען זכויות הנשים, כשהיא מעוררת אנשים לשים את לבם לטרגדיות שפוקדות את הנשים באפגניסטן.
האסני למדה לצייר גרפיטי בצורה מקצועית בסדנה בקאבול בדצמבר 2010 בחסות צ'ו, אמן גרפיטי בריטי.
בעקבות הסדנה החלה לתרגל אמנות רחוב על קירות בתים ברחובות קאבול. בזמן זה אימצה הסאני את שיטת האמנות הזו, משום שהמוצרים הנצרכים כדי ליצור אותה זולים ונפוצים בהרבה מציוד מקצועי ליצירת אמנות מסורתית.
סגנון אמנות והשקפה.
ב-2013 אמרה הסאני ל-ART RADAR: "אני רוצה לצבוע את הקירות מחדש בצבעים מאירים כדי לכסות את הזיכרונות הרעים של המלחמה. אני רוצה שיכירו את אפגניסטן בגלל האמנות שבה, ולא בגלל המלחמות".
האסני מייצרת בעיקר תמונות מונומנטליות מסוגננות של נשים לובשות בורקה. בראיון על הנושא אמרה: "אני רוצה להראות שנשים חזרו לחברה האפגנית בצורה חדשה וחזקה יותר. זאת אישה חדשה, מלאת אנרגיה, אשר רוצה את החיים מחדש". באותו ראיון הסבירה גם ש"אני מאמינה שיש הרבה ששכחו את כל הטרגדיות שנשים מתמודדות איתן באפגניסטן. אני משתמשת בציורים שלי כאמצעי להזכיר את זה לאנשים. אני רוצה להדגיש את העניין הזה בחברה, עם ציורים המשקפים נשים בבורקה בכל מקום. אני מנסה להראות אותן גדולות יותר משהן במציאות, בצורות מודרניות של אושר ותנועה. אני מנסה לגרום לאנשים להסתכל עליהן בצורה שונה".
אחת מיצירותיה צוירה על קירות מרכז התרבות של קאבול. ביצירה נראית אישה לובשת בורקה היושבת מתחת למדרגות, כשתחת היצירה כתוב: "המים יכולים לחזור לנהר יבש, אבל מה עם הדגים אשר מתו?".
הסאני משלימה את עבודתה בתוך 15 דקות, כדי להימנע מהטרדות במהלך עבודתה, משום שלדעת אנשים רבים היא נראית "לא-אסלאמית".
האסני מוטרדת במהלך עבודתה לעיתים קרובות. בראיון על כך אמרה: "זה מאוד מסוכן בשביל אישה לצייר ברחובות בקאבול. לפעמים אנשים באים להטריד אותי משום שהם לא חושבים שהאסלאם מתיר לאישה לעמוד ברחוב ולעשות גרפיטי".
אמנות דיגיטלית.
האסני מעורבת גם בהצגת עבודת אמנות בפורמט דיגיטלי באמצעות פרויקט שכותרתו: "חולמים גרפיטי".
בפרויקט היא מציגה ומציירת על גבי תמונות דיגיטליות "כדי לחקור בעיות של ביטחון לאומי ואישי", לטענתה.
פרסים.
ב-2014 הייתה האסני מועמדת לקבלת פרס Artraker על הפרויקט: "קסם האמנות הוא קסם החיים".
Shamsia Hassani
אברהם-לואי ברגה
אברהם-לואי ברגה (Abraham-Louis Breguet, 10 בינואר 1747 – 17 בספטמבר 1823), יליד נשאטל בשווייץ, לשעבר נסיכות של פרוסיה, היה שען-אמן ששיכלל ופיתח חידושים רבים במהלך קריירה ארוכה בצרפת. עוד בימי חייו הוא נחשב לשען הטוב ביותר בתקופתו, ולקוחותיו היו אנשי ציבור מובילים ובני אצולה אירופיים. השעון המפורסם שבנה עבור מארי אנטואנט מוצג כיום במוזיאון ל. א. מאיר לאמנות האסלאם בירושלים, לצד שעונים רבים אחרים שלו. ברגה ייסד את החברה הנושאת את שמו ושייכת כיום ליצרנית השעונים השווייצרית סווטש.
חייו.
אברהם-לואי ברגה נולד בקנטון נשאטל בשווייץ (שהיה באותה העת נסיכות פרוסית) לאביו ז'ונא-לואי ברגה (Jonas-Louis Breguet) ולאמו סוזן-מרגריט בולה (Suzanne-Marguerite Bolle). בגיל 10 נפטר אביו של ברגה הצעיר, ולימודיו הרשמיים הופסקו בגיל 12. אימו נשאה בשנית לז'וזף טאטה, נצר למשפחת שענים, וזה ניסה במשך זמן מה לשכנע את ברגה הצעיר להיכנס לעסקי השענות, ללא הצלחה. לבסוף, בגיל 15, הסכים ברגה ללמוד את המקצוע ונשלח כשוליה לשען אלמוני בוורסאי. לחצר המלוכה דאז הייתה השפעה רבה על מקצוע השענות וטובי השענים פעלו באזור ורסאי.
במהרה הדהים ברגה את מורו בכישרונו ובאינטליגנציה שלו. הוא השלים את השכלתו בשיעורי ערב במתמטיקה בקולג' מאזרין, ומורו בקולג' דאג להציג את ברגה הצעיר בפני המלך לואי XII של צרפת. המלך התעניין מאוד במכניקה והזמין מאוחר יותר עבודות רבות אצל ברגה, ובכלל זה את שעון ה-perpetuelle (שעון שנמתח מעצמו), ששימח את המלך במיוחד.
אולם זמן קצר לאחר תחילת לימודיו נפטר מורו של ברגה, ואחריו גם אימו ואביו החורג, וברגה הצעיר נאלץ לפרנס את עצמו ואת אחותו הצעירה באופן בלתי ידוע, עד אשר הקים את העסק הפרטי שלו. ברגה השלים את תקופת החונכות שלו ונישא ב-1775 לססיל מארי-לואיז להוייה, ויחד איתה ייסד את חברת השעונים ברגה בפריז.  ברגה המציא מנגנונים מכניים חדשניים לשעונים, ובכלל זה את מנגנון ה-tourbillon למתיחה אוטומטית של השעון, לצד חידושים רבים אחרים. רבות מהמצאותיו נותרו פורצות-דרך עד ימינו.
בתוך עשר שנים קיבל ברגה הזמנות ממשפחות האצולה של צרפת ומחצר המלוכה. השעון המפורסם ביותר של ברגה תוכנן ככל הנראה עבור מארי אנטואנט, אולם הכנתו הושלמה רק לאחר הוצאתה להורג במהפכה הצרפתית. שעון זה מוצג במוזיאון ל. א. מאיר לאמנות האסלאם בירושלים לצד כ-57 שעונים אחרים של ברגה, ובהם גם "שעון ה-Sympathiques". כל השעונים האלה נתרמו על ידי בתו של האספן, ורה סלומונס, שהקימה את המוזיאון.
סטיב פירס
סטיב פירס (באנגלית: Steve Pearce; נולד ב-24 באוגוסט 1947) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית המכהן כנציג המחוז השני של ניו מקסיקו בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ביוגרפיה.
פירס נולד בלמיסה שבמחוז דוסון בטקסס. גדל ולמד בהובס שבניו מקסיקו. ב-1970 סיים תואר ראשון מאוניברסיטת המדינה של ניו מקסיקו וב-1991 סיים תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת מזרח ניו מקסיקו.
בשנים 1970 עד 1976 שירת כטייס בחיל האוויר של ארצות הברית. הוא השתתף במלחמת וייטנאם כטייס מטוסי תובלה לוקהיד C-130 הרקולס, על שירותו עוטר בצלב התעופה המצוינת ושתי מדליות האוויר. השתחרר בדרגת קפטן. לאחר שחרורו הקים חברת שירותים לחברות קידוחי נפט.