בית הגידול של האריה המסאי הוא בעיקר סוואנות יבשות עם צומח בגובה קצר עד בינוני כדוגמת סוואנת סרנגטי, ובמידה פחותה גם סוואנות שיחים-דוקרניות, חורשות דלילות, "יערות מיומבו", מדרונות הרריים כדוגמת הר קניה והרי באלה, ובעבר גם אזורים סלעיים ומדבריים בקרן אפריקה וצפון-מרכז אפריקה. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 250 מילימטר לשנה.
האריה המסאי חי בקבוצות משפחתיות של עד 15 פרטים, המורכבות בעיקר מלביאות וזכר אחד עד שלושה זכרים המגנים יחד על הטריטוריה לתקופה ארוכה. שעות הפעילות הן בעיקר בשעות הלילה, הבוקר והערב, בעוד שעות הצהריים החמות מנוצלות למנוחה. הלביאות יוצאות יחדיו לציד ומתחלקות לרוב לשתי קבוצות: קבוצה אחת מבריחה את הטרף והקבוצה השנייה מחכה במארב.
בין פריטי הטרף הפוטנציאלים של האריה המסאי ניתן למנות את בעלי החיים הבאים: צבי תומסון, צבי גראנט, צבי סומרינג, צבי אדום חזית, קובוס המים, קובוס הנילוס, צבי סוף מצוי, צבי ג'ירפי, גנו כחול, זברה מצויה, חזיר יבלות מדברי, צביון הארווי, צביון נאטאל, ראם ביסה, קודו גמלוני, קודו זוטר, קודו משורטט, קודו ההרים, דיקדיק, אילנד מצוי, דאמאליסק הסהר, בובאל קוקה, בובאל ליכטנשטיין, הירולה ואימפלה. הם טורפים בתדירות נמוכה יותר דרבנים, פנגולינים, תאו אפריקני, היפופוטם, ג'ירף מסאי ולהקות בעתות רעב אף יתקפו פילים וקרנפים צעירים. הם גם יתקפו טורפים אחרים כמו צבועים, ברדלסים ותנינים שיצאו מהמים.
שימור.
מצבו של האריה המסאי אמנם לא הוגדר על ידי IUCN, אך סביר להניח שהוא במצב טוב יחסית לעומת אריה סנגלי או אריה אסייתי. הוא נפוץ במספר אזורים מוגנים, ובחלקם יש שמירה קפדנית המבטיחה את הישרדותו לאורך זמן. בין האזורים המוגנים הבולטים ניתן למנות: הפארק הלאומי סרנגטי, שמורת מסאי מארה, הפארק הלאומי קילימנג'רו, הפארק הלאומי מזרח צאבו, הפארק הלאומי מערב צאבו, הפארק הלאומי טראנגירה, הפארק הלאומי אמבוסלי, שמורת הציד סלוס, ושמורות ופארקים נוספים.
בשנת 2006 היו רשומים בשבי שמונה פרטים בשם "P.l. massaicus" מאוגנדה וקניה, ו-23 פרטים תחת השם "P.l. nubicus" מטנזניה. עם זאת, סביר להניח שיש מאות פרטים שאינם רשומים.
אריה קטנגה
אריה קטנגה (שם מדעי: Panthera leo bleyenberghi; קרוי גם אריה דרום-מערב אפריקני), הוא אחד מתת-המינים של האריה החי במערב-מרכז אפריקה. זהו בין תת-המינים של האריה הגדולים ביותר ותפוצתו בעבר חפפה לאריה טרנסוואל, אריה מסאי ואריה הכף. שמו ניתן לו עקב הדגימה הראשונה שתוארה בשנת 1914 ממחוז קטנגה שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו (זאיר) על ידי הזואולוג השוודי אינר לונברג (Einar Lönnberg). נכון להיום אריה קטנגה מאכלס את האזורים הצחיחים ביותר מכלל תת-המינים, אך עם זאת הוא מצוי גם בסוואנות טרופיות ובאגני ניקוז של נהרות.
מאפיינים פיזיים.
לאריה קטנגה פרווה חלקה ודלילה בשערות, בעלת צבע בהיר יחסית של זהוב-חולי עם גוון אפרפר לעיתים. הפרווה תהיה כהה מעט באזור הגב והכתפיים. הגחון, החזה והרגליים הקדמיות בצבע לבן קרמי או צהבהב בהיר-חיוור. הפס הדהוי בגב ובקודקוד נעדר אצלם לעיתים קרובות. כפות הרגליים עשויות להיות בצבע לבן. הפנים בצבע בהיר בדומה לגוף, עם כתם לבן סביב הסנטר והשפתיים; הסנטר מתאפיין בשערות צפופות וארוכות במעט שנראות לעיתים כזקן קצרצר. הלוע והאף בצבע שחור, וסמוך לעין יש חריץ שחרחר המוקף ברצועה לבנה-קרמית מתחתיו. בצידי האף יש זיפים לבנים או זהובים ארוכים, ולעיתים יש גם ריסים לבנים ארוכים מעל העיניים. האוזניים בצבע זהה לגוף עם כתמים שחורים בקצוות. מעל העיניים יש כתמים כהים קטנים דמויי-שריטה.
לזכרי אריה הקטנגה יש רעמה עבה, ארוכה וסבוכה בצבע צהבהב קרמי-זהוב הבהירה יותר מתת-מינים אחרים, והיא מקיפה את העורף, הצוואר, הגרון, החזה, האוזניים והלחיים. בגיל מבוגר החלק האחורי של הרעמה משתנה לצבע שחור פחם - אך שאר הרעמה תישאר בהירה. רעמתו של אריה זה אינה מתפשטת בדרך כלל מעבר לבית השחי.
מבנה הגוף של אריה זה ארוך, רחב ומאסיבי, ויש לו כתפיים שריריות ורחבות וראש קצר ועבה. האוזניים עגלגלות וקצרו, והזנב ארוך ובעל ציצה שעירה כהה בקצהו. הרגליים עבות וקצרות ביחס לגופו, והוא בעל כפות רגליים גדולות עם טפרים גדולים וחדים. אריה קטנגה כאמור הוא בין תת-המינים הגדולים: אורך הראש והגוף - מהחוטם עד לזנב - הוא 3.10-2.5 מטר אצל הזכרים, ובסביבות 2.65-2.3 מטר אצל הנקבות. משקל הזכרים בדרך כלל הוא 140–242 ק"ג, ושל הנקבות 105–170 ק"ג. גובה הכתפיים הממוצע של תת-המין הוא 90 ס"מ עד 1.20 מטר.
האריה בעל אורך הגוף הגדול ביותר שתועד היה זכר מתת-מין זה שניצוד בדרום אנגולה ב-1973; אורך גופו הגיע כמעט ל-3.6 מטר.
תפוצה ואקולוגיה.
התפוצה ההיסטורית הוודאית של אריה קטנגה השתרעה על פני צפון בוצוואנה ונמיביה (כולל רצועת קפריבי), מרבית חלקי אנגולה, מערב זימבבואה וזמביה ודרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו; התפוצה בעבר של האריות במרכז הרפובליקה של קונגו, שייכת כנראה לתת-מין זה ולא לאריה סנגלי, בהתחשב בכך שיערות הגשם של קונגו, קמרון וגבון היוו מחסום טבעי בין האוכלוסייה המרכזית של האריה הסנגלי לאוכלוסייה במרכז קונגו. אפשרי שהטווח ההיסטורי כלל את מרבית נמיביה ואולי גם את צפון פרובינציית הכף הצפוני בדרום אפריקה. התפוצה כיום נמצאת בעיקר בדרום מזרח אנגולה, צפון מערב בוצוואנה, צפון נמיביה עם אוכלוסיות קטנות בזמביה וזימבבואה; ככל הנראה האריה נכחד בקונגו הדמוקרטית.
בית הגידול של האריה קטנגה הוא בעיקר סוואנות צחיחות, אזורים מדבריים למחצה או מדבריים לגמרי כמדבר קלהרי וצפון מדבר נמיב. עם זאת, אריה קטנגה מאכלס גם סוואנות גשומות ולחות בקנגו וצפון אנגולה, כמו גם אזורי נהרות וביצות כדוגמת דלתת האוקבנגו בבוצוואנה. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 50–800 מילימטר לשנה.
האריות הם בעלי חיים חברתיים, עם מספר נקבות בעלות קשר חזק החיות יחדיו בלהקה, וזכר שליט אחד או שניים השומרים על הלהקה והטריטוריה מפני אויבים או אריות מתחרים. להקה ממוצעת מורכבת מ-4–8 פרטים, אך נצפו גם להקות עם עד 30 פרטים. הלביאות הן אלו שמנהלות בעיקר את הציד, והן נוהגות להתחלק לשתי קבוצות: אחת שמבריחה את הטרף ואחת שמחכה במארב. הריון נמשך כ-3 חודשים ובסופו נולדים 4–6 גורים. הזכרים ולעיתים גם הנקבות מגורשים כאשר הם מגיעים לבגרות, והם עלולים לשוטט ביחד עד אשר יצטרפו ללהקה אחרת. האריות זקוקים לשתיית מים באופן קבוע, אך הם מסוגלים לשרוד בסביבה צחיחה מאוד על ידי השגת הלחות הנדרשת מטרפם או מצמחים בשרניים כדוגמת מלון טסאמה במדבר קלאהרי.
בין פריטי הטרף הפוטנציאלים של אריה קטנגה ניתן למנות את בעלי החיים הבאים: קובוס המשקפיים, בובאל הכף, גנו כחול, זברה מצויה, זברת הרים, דלגן, קודו גמלוני, אילנד מצוי, קודו מסורטט, פוקו, אנטילופת סוס שחורה, אימפלה, ראם הצבי, חזיר יבלות, אוריבי, דוקרן הסטינבוק, תאו אפריקני, ועוד.
שימור.
מצבו של אריה קטנגה לא הוגדר על ידי IUCN, אך סביר להניח שמצבו טוב יחסית לעומת תת-מינים, בהתחשב בכך שמגמת אוכלוסייתו בעלייה בבוצוואנה, נמיביה וזימבבואה בשל צפיפות אנושית נמוכה. אריה קטנגה מצוי במספר אזורים מוגנים; להלן הבולטים שבהם: הפארק הלאומי אטושה, הפארק הלאומי הונגוואה, הפארק הלאומי בואבבואטה, הפארק הלאומי מודומו, שמורת קאוקולנד ושמורת מאנגו.
ישנם בשבי 29 אריות רשומים תחת השם של אריה קטנגה על ידי המערכת הבינלאומית למידע על מיני בעלי חיים. אף על פי שהפרטים שבשבי מקורם באנגולה וזימבבואה, מניתוח גנטי עולה, כי חלק מהם בעלי גנים מעורבים של אריה קונגו או אריה סנגלי.
אריה קונגו
אריה קונגו (שם מדעי: Panthera leo azandica; קרוי גם אריה אוגנדי או אריה צפון-מזרח קונגו), הוא אחד מתת-המינים של האריה, החי במרכז אפריקה; בעבר נחשב לאריה מסאי.
בשונה מרוב האריות, מצוי אריה קונגו באופן נרחב גם ביערות גשם טרופיים.
הגדרה כתת-מין.
אריה קונגו הוא תת-מין שבעבר נחשב כאוכלוסייה נוספת של אריה מסאי. הזואולוג האמריקאי ג'ואל אסף אלן ( Joel Asaph Allen; 1921-1838) היה הזואולוג הראשון שהתייחס אליו כתת-מין נפרד, לאחר בחינת דגימה של אריה זה ב-1912 עבור האוסף הזואולוגי של המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע. אלן אמנם הודה שלתת-המין החדש גולגולת ומערכת שיניים הזהות לאלו של האריה המסאי, אך טען שהיות וצבעו של אריה זה שונה הוא ראוי להכרה כתת-מין נפרד.
הפרסום המדעי הראשון של אריה קונגו כתת-מין בפני עצמו היה בגיליון שיצא ב-1924 שהוקדש לזכרו של אלן שנפטר 3 שנים קודם לכן וכלל תיאור נרחב של הדגימות שאסף אלן בקונגו.
בניתוח גנטי נמצא שאריה קונגו והאריה הסנגלי קרובים יותר לאריה האסייתי מאשר לתת-מינים אפריקנים אחרים של האריה.
מאפיינים פיזיים.
לאריה קונגו פרווה חלקה ודלילה שצבעה כהה יותר משל תת-מינים אחרים ונוטה לגוון זהוב-חאקי כהה או חום-ורדרד דהוי. הפרווה כהה יותר, בדרך כלל, בחלק העליון בהשוואה לצלעות ולגחון, ואצל הזכרים היא כהה יותר.
לאורך הגב ניתן להבחין בפס דהוי בצבע קפה בהיר, הנמשך עד הקודקוד או עד בין העיניים. הגחון, הלחיים, החזה ופנים הרגליים הם צבע לבן-שמנתי, ועל הרגליים והמותניים יש לעיתים כתמים. מעל עיני האריה זוג כתמים כהים במסגרת בהירה, הנראים כשריטות ותחת עיניו יש רצועה לבנה. סביב הפה והסנטר יש כתם צהבהב, והלוע בצבע שחור. צבע הזנב זהה לצבע הגוף, כשבקצהו ציצה שעירה שצבעה חום כהה או שחור.