יוסף מצטט באופן מפורש את הספר ה-16 של פוליביוס, שכלל את אירועי השנים 200-201 לפנה"ס. מכיוון שהוא מצא את קרב בניאס ואת כיבוש יהודה שבא אחריו מתוארים באותו ספר של פוליביוס, יש לתארך אותם ללא מאוחר משנת 200 לפנה"ס.
ניתן לראות שפוליביוס כלל בטיפולו במלחמה הסורית החמישית בספר ה-16 תיאור של המצב הפוליטי והצבאי ביהודה.
תיאורו של פוליביוס את ירושלים כמקדש הותיר את רישומו על סופרים מאוחרים יותר, כמו ליוויוס.
בספר "נגד אפיון" מונה יוסף היסטוריונים שונים שהחזיקו בדעה כי אנטיוכוס הרביעי הפר ברית עם היהודים ושדד את בית המקדש מתוך חסרון כיס:
"על זאת מעידים סופרים רבים ואנשי-מעלה, כמו פוליביוס איש מגלופוליס... כלם מספרים פה אחד, כי אנטיוכוס היה זקוק לכסף, ועל כן הפר את ברית שלומו עם היהודים ונצל את בית המקדש, אשר היה מלא כלי זהב וכסף".
בהקשר זה של פעולותיו של אנטיוכוס אפיפנס בירושלים, ניתן להניח שפוליביוס העניק מעין סקירה כללית על היהודים, כשהוא מקצה מקום מרכזי למקדשם ולדתם.
בית מאלאווליה
בית מאלאווליה (באיטלקית: I Malavoglia) הוא רומן משנת 1881 פרי עטו של הסופר האיטלקי ג'ובאני ורגה. רומן זה, המשתייך לזרם הווריזמו (הוא הריאליזם האיטלקי), מהווה אבן דרך בספרות האיטלקית.
עלילה.
משפחת טוסקאנו, הידועה יותר בכינויה משפחת "מאלאווליה", היא משפחה של דייגים מהכפר אצ'י טְרֶצה שבסיציליה המחזיקה בבית ("בית עץ השסק") ובסירת דייגים בשם "Provvidenza" ("השגחה עליונה"). פאדרון 'נטוני הישיש, אביו של בסטיאנאצו אשר לו חמישה ילדים, קונה מטען גדול של תורמוסים על מנת לשלוח את בנו בסטיאנאצו לסחור בהם. הסירה, שהייתה מקור הפרנסה העיקרי של המשפחה טובעת על המטען שבה וטובע עמה אף בסטיאנאצו. זה הראשון מבין סדרה ארוכה של אסונות העתידים לפקוד את בית מאלאווליה; על מנת לפרוע את החובות שנוצרו עקב אסון התורמוסים נאלצים הם למכור את ביתם. לוקה, בנו השני של בסטיאנאצו, נופל בקרב ליסה ואילו מארוצה, אלמנתו של בסטיאנאצו, מתה במגפת הכולרה. המזל הרע פוקד אף את שאר בני המשפחה: 'נטוני, בנו הבכור של בסטיאנאצו, חובר לאנשים מפוקפקים ומתחיל לעסוק בהברחות ולבסוף נתפס ונכלא בבית הסוהר. ליה, הבת הצעירה, בורחת מביתה ונעלמת לאחר שמופצות עליה שמועות בדבר יחסיה כביכול עם דון מיכלה, רב-פקח ממשמר המכס. בהמשך הספר נודע כי זו החלה לעסוק בזנות. הבת הגדולה, מֶנה, עקב הקשיים הכלכליים אינה יכולה להתחתן עם אלפיו. גרעין המשפחה מתפרק לחלוטין עם מותו של פאדרון 'נטוני. 'נטוני הצעיר נוטש את אצ'יטרצה על מנת לנדוד הרחק משם. נותר אלֶסי, צעיר הבנים, שעליו לפדות את "בית עץ השסק" ולהמשיך במלאכתו של הסב.
מיקי שביב
מיקי שביב (נולד ב-29 בספטמבר 1952) הוא זמר-יוצר, מוזיקאי, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי.
ביוגרפיה.
שביב נולד ביפו. בגיל 14 הצטרף ללהקת "הגנרלים" שביצעה קאברים, בעיקר של שיריי להקת הביץ' בויז. לאחר מלחמת ששת הימים נדדה משפחתו בעולם והשתקעה בקנדה, שם גם הופק תקליטו הראשון בשנת 1972.
ב-1979 חזר לישראל והשתלב יפה בתעשיית המוזיקה המקומית. הוא ניגן במיטב ההפקות הישראליות, בין השאר באלבומים של אריק איינשטיין, שם טוב לוי, יוני רכטר, יהודית רביץ ואבנר גדסי.
בשנת 1984 ייסד ביחד עם ז'אן פול זימבריס את להקת טנגו, שפעלה עד לשנת 1987. הלהקה הוציאה שני אלבומים וזכתה להצלחה רבה. בשנת 1985 הקליט יחד עם להקת טנגו דואט משותף עם אלון אולארצ'יק את המגה להיט "או שאתה שר"... (או שלוקחים אותך מפה).
בשנת 1987 השתתף בסיבוב הופעות עם מאיר אריאל שנקרא "מסע הבחירות של מאיר אריאל" כחלק מלהקת קאריזמא (גיטרות, בס, שירה וקולות).
ב-1988 עבר לקנדה. בשנת 1996 עזב בקנדה את אשתו ובתו (המתגוררת עם בעלה בטקסס, ארצות הברית) וחזר לארץ.
הזמרת מיקה קרני הייתה אשתו השנייה, ולשניים שלוש בנות. שביב השתתף בהפקת רוב אלבומיה של קרני עד היום ובכתיבת חלק ניכר מן השירים בהם, בין היתר באלבומה השני "סיפור אמיתי" (יצא בשנת 2000) ובאלבומה השמיני "הבטחה" (יצא בשנת 2007). השניים הוציאו מיני-אלבום משותף בשם "עולם אחר" בשנת 2001, והחל משנת 2004 נהגו להופיע מדי יום שישי בהופעות אינטימיות בביתם שבמושב אמירים.
ב-2005 קיים הופעה אקוסטית בלתי שגרתית בחנות המוזיקה "האוזן השלישית" שתועדה באלבום "בעירום".
בשנת 2011 עבר עם משפחתו להרצליה. בראשית 2013 נתפרסם כי קרני ומיקי שביב נפרדו.
ציטוטיו של היושב ראש מאו צה דונג
תייר
דיש
דגל קרוליינה הצפונית
דגל מדינת קרוליינה הצפונית מוגדר בחוק המדינה:
חוק זה התקבל במרץ 1885, והחליף את הדגל המקורי של המדינה שהתקבל בחוק ב-22 ביוני 1861, זמן קצר לאחר פרישת מדינת קרוליינה הצפונית מארצות הברית ב-20 במאי 1861.
על הדגל מופיעים תאריך הצהרת העצמאות של מקלנבורג (20 במאי 1775) ותאריך החלטת הליפקס (ה-12 באפריל 1776) המציינים את מועדי עצמאותה של המדינה מהשלטון הבריטי הקולוניאלי.
שני תאריכים אלה מופיעים גם על החותם הגדול של קרוליינה הצפונית.
דגל צפון קרולינה
קנרית
קנרית אטלנטית, בַּזְבּוּז קָנָרִי או קנרית מצויה (שם מדעי: "Serinus canaria"; מקובל גם הכתיב כנרית אטלנטית) היא מין ציפור שיר קטנת גוף ממשפחת הפרושיים. הקנרית מצויה באופן טבעי באיים הקנריים, האיים האזוריים ומדיירה. רוב גופן של הקנריות החיות בטבע צהוב-ירקרק, וגבן מפוספס ברצועות חומות. בתי הגידול הטבעיים של הקנרית הם אזורים פתוחים למחצה, כדוגמת פרדסים, שם היא בונה את קנה על העצים או השיחים. המזון המועדף על הקנרית הוא עשבים ממינים שונים, דגניים ותאנים.
כחלק מתהליך החיזור, כל שנה מזמר הקנרי שיר אחד המורכב מצלילים שונים. בזמר זה קיימת תופעה נוירולוגית מעניינת. בתקופת הרבייה, מתחלקים תאי עצב באזור מסוים במוח הקנרי. אותו אזור גדל ומתרחב עקב יצירת סינפסות (קשרים עצביים) חדשות. לאחר תקופת הרבייה חוזר מוחו של הקנרי לגודלו המקורי. לאחר שנה, עם בוא עונת הרבייה, אותו אזור משתנה שוב, והקנרי מזמר "שיר" חדש לחלוטין.
תוחלת החיים של הקנרית בטבע היא כ-10 שנים, בעוד בשבייה היא נעה בין 10 ל-15 שנים.
הקנרית האטלנטית סווגה טקסונומית לראשונה על ידי לינאוס ב-1758, בספרו "Systema Naturae." היא סווגה במקור על ידי לינאוס כתת-מין של הבזבוז האירופי, אך כמה עשורים לאחר מכן הועברה על ידי הטקסונום קויור לסוג "Serinus", אליו היא שייכת עד היום. הבזבוז האירופי הוא המין הקרוב אליה ביותר, ואם יוכלאו, כרבע מצאצאיהם של הקנרית והבזבוז יוכלו להתרבות.
הקנרית שימשה כורי פחם על מנת להתריע על נוכחות של גזים רעילים במכרות. אם הקנרית הייתה מגלה סימני מצוקה זו הייתה אינדיקציה לקיומם של גזים רעילים.
תיאור.
אורכה של הקנרית נע בין 10 ל-12 ס"מ, מוטת כנפיה היא בין 21 ל-23.7 ס"מ, ומשקלה בין 8.4 ל-24.3 גרם, בעוד הממוצע עומד על כ-15 גרם. ראשו, חזהו ובטנו של הזכר צהובים-ירקרקים, בעוד פניו, רצועת העין שלו ומצחו בעלי גוון צהוב מודגש יותר. הבטן התחתונה וחלקו התחתון של הזנב לבנבנים, ועל צדי גופו ישנן רצועות כהות. העורף והגב אפורים-ירוקים, ומפוספסים בפסים בעלי גוון כהה. העכוז צהוב דהוי. הנקבה דומה לזכר במראה, אך צבעי גופה דהויים יותר: ראשה ובטנה בעלי גוון אפור יותר, בעוד הגוונים הצהובים בבטנה ובחזה בולטים פחות. צבע נוצותיהם של פרטים צעירים נוטה יותר לחום, בעוד חלק גדול מגופם מפוספס ברצועות כהות.
רבייה.
הקנרית היא מין חברותי, ומקננת בדרך כלל בקבוצות בהן כל זוג מגן על טריטוריה קטנה. הקן דמוי-הכוס נבנה בין מטר עד שישה מטרים מעל הקרקע בעץ או בשיח, בהם הוא מוסווה היטב. החומרים העיקריים המרכיבים את הקן הם זרדים, עשבים, טחבים וחומרים נוספים מן הצומח, ומרופד בשערות ובנוצות.
עונת ההטלה באיים הקנריים היא בדרך כלל בין ינואר ליולי; באיים האזוריים היא בין מרס ליולי, כאשר שיא מספר הביצים המוטלות הוא במאי, ובמדיירה בין מרס ליוני, כאשר השיא הוא באפריל ובמאי. הביצים כחולות בהירות או כחולות-ירקרקות; בקצהן הרחב, ישנם גוונים סגלגלים או אדמדמים. הנקבה מטילה 3-4 ביצים בתטולה, ובמקרים נדירים אף 5; למרות זאת, בדרך כלל מספר הצאצאים שהיא מגדלת עד לבגרות הוא בדרך כלל 2 או 3. הביצים נדגרות במשך 13-14 ימים, והצאצאים פורחים מהקן כ-14-21 יום לאחר בקיעתם, כאשר הממוצע עומד על כ-17 או 15 ימים לאחר הבקיעה.
בשבי.
הקנרית בויתה בידי האדם בתחילת המאה ה-15 בידי מלחים ספרדים שהביאו אותם מאזור גידולה ליבשת אירופה, ומאז היא נפוצה כחיית מחמד; האיים הקנריים, אזור בו היא נפוצה, הוא המקור לשמה. ישנם מספר הבדלים בין הקנרית המבויתת לזו החיה בטבע, הנובעים מברירה מלאכותית שמטרתה השבחת קולה של הכנרית ושינוי צבעי גופה.
זכר הקנרית, דהיינו קנר, שר במשך כל השנה חוץ מתקופת ההשרה אשר נמשכת בדרך כלל חודש בתחילת הסתיו. הנקבה איננה שרה, אבל ישנן נקבות ששורקות שירים מאוד קצרים. מכל ציפורי השיר המבויתיים קנרית היא בין בעלות כושר הביטוי הקולי הטוב ביותר; קולה העשיר ומשך שירתה הארוך, שעשוי להגיע ל-25 שניות, הפך אותה לפופולרית בקרב מגדלים.
לקנרית מספר תת-מינים - קנרית שרה, קנרית צבעונית וקנרית מקושטת - ומספר רב (יותר מ-120) של תת-מינים שפותחו בידי האדם. ביניהם ניתן למנות את קנרית גלוסטר, קנרית אצילית סקוטית, בונדוק (הכלאה בין חוחית לקנרית), ועוד.
קישורים חיצוניים.
ספרים:
נבחרת גינאה בכדורגל
נבחרת גינאה בכדורגל, הידועה בכינויה "Syli Nationale", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של גינאה.