אגריקולה כתב מספר אופרות איטלקיות, לידר, פרלודים כוראליים, יצירות שונות לכלי מקלדת ומוזיקה כנסייתית, בעיקר אורטוריות וקנטטות. המוניטין שלו נובעים בעיקר מכתביו התאורטיים והביקורתיים בנושאים מוזיקליים. בשנת 1754 כתב מאמר לזכר יוהאן סבסטיאן באך יחד עם בנו, קרל פיליפ עמנואל באך. ה"מבוא לאמנות השירה" Anleitung zur Singekunst
שלו משנת 1757 הוא חיבורו של פרנצ'סקו טוזי משנת 1723, "דעות על שירה עתיקה ומודרנית" Opinioni de' cantori antichi e moderni עם הערות רבות ומקיפות של אגריקולה.
הערות שוליים.
הערך האנגלי נעזר באנציקלופדיה בריטניקה מהדורה 1911 שהיא כיום נחלת הציבור.
יחיאל וינברג
פאריד אלאטרש
כביש 31
כביש 31 הוא כביש רוחב בדרום הארץ. הכביש מתחיל במחלף עידן הנגב וחולף דרך להבים, לקיה, חורה, כסייפה וערד, ומסתיים בצומת זוהר סמוך לים המלח. אורכו . הכביש, בן הכ-70 קילומטרים, משמש כציר עיקרי בצפון הנגב, ומחבר בינו ובין ים המלח לבין כביש 6 וכביש 60.
היסטוריה.
התוכנית הראשונית לסלילת הכביש גובשה באמצע שנות ה-50.
ביולי 1961 הוחל בסלילת קטעו המערבי של הכביש, בין להבים לערד. התחלת העבודה צוינה בטקס בנוכחותו של פנחס ספיר. עבודות העפר על הכביש נמשכו עד מאי 1962 ואז הוחל בהנחת תשתיות. במחצית השנייה של 1962 בוצעו עבודות הזיפות והכביש נחנך בפברואר 1963. במעמד החנוכה נקרא הכביש על שם גרשון דובינבוים איש הפלמ"ח שנהרג באזור. גם עבודות הפריצה בקטע המזרחי של הכביש, מערד לים המלח, החלו ביולי 1961, אך בעקבות התוואי התלול של הכביש הם לקחו זמן רב יותר, והסתיימו בספטמבר 1962. קטע זה של הכביש נחנך ביוני 1964.
הכביש כלל נתיב אחד לכל כיוון, ובשנים 2010–2012 נהרגו בו 30 בני אדם בתאונות דרכים. הקטע בין ערד לסדום היה כביש מסוכן הצונח לאזור ים המלח בסיבובים חדים עד לשדרוגו בשנת 2014. קטע זה אהוב על אופנוענים שאחדים מהם מצאו בו את מותם. מדרום לכביש נמצא מקבץ של מספר אנדרטאות לאופנוענים שנהרגו במה שמכונה "כביש המוות". בשנת 2010 החלה החברה הלאומית לדרכים בישראל בביצוע פרויקט להרחבת הכביש לדו-נתיבי בשני המסלולים בקטע צומת שוקת - ערד. הפרויקט כולל הקמת אי תנועה רחב ומגונן בין המסלולים, וכן הקמת מחלפונים במקום הצמתים הקיימים. רוב המחלפונים נפתחו בשנת 2015. במסגרת העבודות בוצע טיפול אינטנסיבי לפיתוח הנופי ולגינון בשולי הדרך, הוקמו מדרכות ותותקן תאורה לכל אורך הקטע. בנוסף, נסלל שביל אופניים והוצבו מעקות בטיחות לכלי רכב ולהולכי רגל. בצומת הכניסה לעיר ערד הוצב רמזור להסדרת התנועה בין כביש 31 לרחובות שמיר וקנאים.
ב-3 בפברואר 2015 אירעה תאונה בין משאית שהובילה טרקטור לבין אוטובוס סמוך לצומת להבים. 8 תושבות חורה והסביבה נהרגו ועשרות נפצעו.
בעבר נמשך הכביש מערבה עד לצומת הנשיא. כיום קטע הכביש מצומת הנשיא לצומת להבים מסומן ככביש 310. כביש 6 נסלל תוך ניצול התוואי הקיים של כביש 31 מלהבים עד מחלף לקיה וכיום קטע זה מסומן ככביש 6 בלבד. הקטע נפתח בשנת 2015. כביש 6 ממשיך דרומה ומתחבר לכביש המשודרג לערד במחלף שוקת.
תאודול ריבו
תאודול ארמן ריבו (צרפתית: Théodule-Armand Ribot; 18 בדצמבר 1839 – 9 בדצמבר 1916) היה פסיכולוג צרפתי ונחשב כאבי הפסיכולוגיה בצרפת.
ראשית דרכו.
ריבו נולד בגנגאן (Guingamp) בחבל ברטניה אשר בצרפת ולמד בבית הספר התיכון סן-ברייה. לאחר מכן הצטרף לצוות ניהול בית הספר. כשעזב משרה זו, השתקע בפריז, והחל ללמוד בשנת 1864 באקול נורמאל סופרייר. הוא קיבל תואר "agrégé" בשנת 1866 וסיים דוקטורט ב-1875. תזת הדוקטורט שלו, שפורסמה בשנת 1882, "Hérédité: étude psychologique", היא ממחקריו המפורסמים והמשפיעים ביותר.
ריבו לימד פילוסופיה בבית-הספר התיכון בעיר וזול (Vesoul) ובתיכון בלוואל (Laval). לאחר מכן חזר לפריז כדי להקדיש עצמו למחקריו בפסיכולוגיה ניסויית. בשנת 1885 העביר סדרת הרצאות בנושא זה בסורבון, וב-1888 התמנה לראש הקתדרה לפסיכולוגיה ניסויית בקולז' דה פראנס .
גישתו המקצועית.
הגישה הפוזיטיביסטית של ריבו עוצבה בעקבות תאוריות האבולוציה של הרברט ספנסר וג'ון היולינגס ג'קסון, על ידי הפסיכולוגיה האסוציאטיבית הבריטית, ועל ידי נוירופיזיולוגיה ניסויית גרמנית.
על בסיס שיטות מחקר ניסוייות וסינתזות, תיאר ריבו את השפעת התורשה על תופעות נפשיות. הוא הקדיש תשומת לב מיוחדת לפן הפיסי של חיי הנפש, והתעלם מכל גורם רוחני או לא-חומרי באדם. בספרו הפסיכולוגיה האנגלית בת-זמננו ("La Psychologie anglaise contemporain", 1870) הוא מציין את אהדתו לאסכולה הסנסציונליסטית, ואת תרגומו לעקרונות הפסיכולוגיה של הרברט ספנסר.
שכחה והיזכרות.
ריבו היה מחברה של מונוגרפיה רבת השפעה במאה ה-19 על שכחה והיזכרות, מחלות הזיכרון: מאמר בפסיכולוגיה פוזיטיבית ("Les Maladies de la mémoire", 1881). ספרו של ריבו הוא בו זמנית דין-וחשבון על הזיכרון ועל טבעו של האני והמודעות העצמית ("le moi"). כפי שריבו מציג זאת, העצמי נחווה כשני מצבי קיום תלויים החודרים זה את זה הדדית (בדומה לזיכרון אצל מרסל פרוסט).
הראשון ביניהם הוא סך כל מצבי המודעות העכשוויים; ריבו עורך אנלוגיה בין מובן זה של העצמי עם שדה ראייה: התפיסה במרכז השדה חדה ומפורטת, אך באזור השוליים של שדה הראייה היא הופכת פחות מדויקת. במהלך אירועים רגיל, הרשמים והזיכרונות שנתפסים במרכז המודעות מוחלפים ברשמים חדשים ונגישים יותר. הרשמים שהעתקו נדחפים למצב מודעות נמוך יותר, בשולי המודעות. הרשמים שנותרים במרכז המודעות מתאחדים כעת סביב רשמים חדשים, כפי שעשו לפני-כן. רכז תשומת הלב שמופיע "הופך לנקודה בה נוצרות אסוציאציות חדשות; ובאופן זה הרכב חדש, אגו חדש [le moi], נוצר". ארגון חושף ונוזלי זה של מצבי תודעה הוא שווה ערך למה שאנו עשויים לקרוא לו עצמי סינכרוני.
העצמי הדיאכרוני, "האישיות המודעת" על-פי ריבו, מכיר וחווה את עצמו דרך המשכיותו עם העבר. זהו העצמי כסובייקט של ההיסטוריה של עצמו. ככזה, זהו דבר מיוצר, מוזן ומחודש על ידי הזיכרון. כמו העצמי הסינכרוני, זוהי תופעה שמשנה צורה במהירות, שעוברת ללא הפוגה דרך שלבי גדילה, דגנרציה ושעתוק. אך חידוש עצמי הוא אפשרי רק משום שמקום לזיכרונות חדשים ואסוציאציות חדשות נוצר כל הזמן. והמקום זמין רק משום שזיכרונות ישנים דוהים, ונחלשת יכולתם לעורר רגשות אליהם קושרו בעבר, עד שלעיתים הם אינם אלא זיכרונות של זיכרונות. לשון אחר, התזה של ריבו היא שהשכחה היא בו-זמנית נורמלית והכרחית: "לחיות פירושו לרכוש ולאבד; החיים מורכבים מהתפרקות כמו-גם מצבירה. שכחה היא התפרקות...ללא ההחרבה הטוטאלית של מספר רב מאוד של מצבי תודעה, וההדחקה הזמנית של רבים אחרים, היזכרות הייתה דבר בלתי אפשרי. שכחה, מלבד במקרים מסוימים, אינה מחלה של הזיכרון, אלא תנאי לבריאות ולחיים".
אמנזיה.
בסכמה של ריבו, העצמי והמודעות-העצמית תופסים מרחב קיומי אשר תחום, מצד אחד, בהיפר-אמנזיה, זכירה רבה מדי, "מצב בו פעולות, רגשות או רעיונות מהעבר מועלות בחיות רבה אל הנפש, שבמצבה הטבעי הייתה שוכחת לחלוטין אותם". מצד שני, גבול המודעות העצמית הוא אמנזיה, זכירה מעטה מדי. ריבו מתאר ארבע קטגוריות של אמנזיה:
בשלוש הקטגוריות הראשונות, אמנזיה שווה לאובדן זיכרון שנגרם כתוצאה מהתרוששות פתולוגית או מפירוק העצמי. בקטגוריה הרביעית, אמנזיה היא אקט הסתרה והיא גורמת לטרנספורמציה פתולוגית של העצמי.
מקרים של אמנזיה תקופתית מחולקים לשני סוגים. "הצורה המתקדמת" המורכבת משינוי אישיות מודעות: כל אישיות מעוכבת על ידי מלאי הזיכרונות שלה, ואף אישיות אינה יכולה לבוא במקום רעותה. ריבו קרא למצב זה "מודעות כפולה". בנוסף לסוג המפותח הזה של אמנזיה תקופתית, ישנה "צורה לא מפותחת" אותה מקשר ריבו עם "קורבנות סומנמבוליזם (somnambulism), טבעי או נגרם". סומנמבוליזם מקביל פחות או יותר למה שמכונה כיום מצב היפנוטי או דיסוציאטיבי.
ארה יקינטונית
מולסה
זיאטין
זאטין
מפלגת המאבק הלאומי
שארל מלורן, דוכס מיין
שארל מלורן, דוכס מיין (בצרפתית: Charles de Mayenne; 26 במרץ 1554 - 3 באוקטובר 1611) היה ממנהיגי הקתולים במלחמות הדת בצרפת.
ביוגרפיה.
שארל היה בנו השני של פרנסואה, דוכס גיז, ואחיו של אנרי הראשון, דוכס גיז. ב-1572 השתתף במצור על עיר הנמל לה רושל, שהייתה מעוזם של ההוגנוטים, וזכה בתואר דוכס מיין. ב-1574, כשאנרי דוכס אנז'ו (לעתיד מלך צרפת, אנרי השלישי) נבחר למלך פולין, התלווה אליו שארל מלורן, דוכס מיין במסעו לפולין. הוא שב לצרפת במהרה כדי לסייע לאחיו, אנרי הראשון, דוכס גיז. ב-1577 השתתף בקרבות נגד ההוגנוטים במלחמת הדת השישית, ושימש בתפקיד אדמירל עד 1582. ב-1585 התמנה למושל חבל בורגון, ודאג לתמיכת חבל זה בליגה הקתולית, שאנשיה לחמו נגד ההוגנוטים.
ב-12 במאי 1588 נמלט המלך אנרי השלישי מפריז, אחרי שהדוכס מגיז השתלט על העיר. המלך קרא לאספת המעמדות להתכנס בארמונו שבעיר בלואה. משהגיע הדוכס מגיז, הוא נרצח מיד בידי אנשי משמרו של המלך. ביום המחרת הוצא להורג גם אחיו הצעיר, לואי השני, הקרדינל מגיז. אחרי רצח שני אחיו (דצמבר 1588), הפך שארל מלורן, דוכס מיין, לראש הליגה הקתולית. הוא עשה הכנות לעלות על פריז, וגייס אנשי צבא בחבל בורגון ובחבל שמפאן. בעקבות רצח האחים גיז, התקוממה פריז נגד המלך, והפגנות רחוב קראו להדחתו.