לעיר מועדון כדורגל בכיר הנקרא פ.צ. סנט גאלן המשחק בליגת העל השווייצרית. זהו מועדון הכדורגל הוותיק ביותר בשווייץ והוותיק ביותר באירופה היבשתית, שנוסד בשנת 1879. בקבוצה משחקת באצטדיון איי.גי.אף., סנט גאלן שתכולתו היא 19,694. למועדון שתי אליפויות, גביע אחד וגביע הליגה אחד.
לעיר קבוצה נוספת, SC Brühl, המשחקת בליגה השלישית בשווייץ.
פיאט אלבה
פיאט אלבה (באיטלקית : Fiat Elba, קרויה גם : Innocenti Elba) היא מכונית סטיישן מתוצרת יצרנית הרכב הברזילאית Fiat Automoveïs , חברת בת של קונצרן הרכב פיאט אשר יוצרה בין השנים 2000–1987 בברזיל
מתי כספי שר סשה ארגוב
מתי כספי שר סשה ארגוב הוא האלבום השישי של המוזיקאי והזמר הישראלי מתי כספי, שיצא בשנת 1982.
אלבום זה הוא שיתוף הפעולה הראשון מתוך שני אלבומים בין המלחין סשה ארגוב, כאשר האלבום השני, "מתתיהו ואלכסנדר" יצא שנתיים מאוחר יותר (ב-1984), ושני האלבומים יצאו לאחר מכן יחד באלבום כפול ב-1990.
צמד אלבומים זה הוא בין היחידים בקריירה של כספי אשר הוא המבצע את השירים ולא המלחין בהם.
שר סשה ארגוב
פלאנודונטה
פלאנודונטה (שם מדעי: Palaeanodonta) הוא ענף של יונקים פרהיסטוריים בעלי שליה מהקבוצה פריה, בה נכללים הטורפים והפנגולינאים המודרניים וכן הקראודונטים הטורפים. קבוצה זו נחשבת לקבוצת מעבר בין שני הסדרות, אך יש חוקרים המשייכים אותה לסדרת הפנגולינאים (Pholidota). לצידם הם משויכים לקבוצה פוליודונטמורפה.
המאובנים של בני קבוצה זו התגלו מאמצע הפלאוקן עד לתחילת האוליגוקן, כשמרביתם התגלו באמריקה הצפונית, במזרח אסיה ובאירופה. הם נכחדו עד לתחילת המיוקן, אולי עם התייבשות הסביבה ושינויי אקלים גדולים.
מינים אלה היו קטנים יחסית, לא עלו על 50 סנטימטרים באורכם שדמו באורח חייהם לארמדילים. הם היו שוכני קרקע ברובם והיו בעלי גולגולות רחבות, ובהם ניבים חדים וחזקים כמו לכלבים, אשר במשך הזמן התנוונו. מבנה השיניים לא התאים לאכילת בשר, והם היו אוכלי חרקים, אך לא מותאמים לחלוטין לאכילת נמלים כמו הפנגולינים. ייתכן שהיו מתחפרים באדמה תוך שימוש בטפריהם הגדולות.
ארכיון הטקסטיל והאופנה
האישה החדשה
האישה החדשה (באנגלית: The New Woman) הייתה אידיאל פמיניסטי שצץ בסוף המאה ה-19 והייתה לו השפעה עמוקה על הפמיניזם במאה העשרים. בשנת 1894, הסופרת האירית שרה גרנד השתמשה במונח "אישה חדשה" במאמר כדי להתייחס לנשים עצמאיות המבקשות שינוי קיצוני, ובהמשך הסופרת האנגלית קואידה (מריה לואיזה רמה) השתמשה במונח ככותרת למאמר המשך. המונח הפך לפופולרי עוד יותר על ידי הסופר הבריטי -אמריקאי הנרי ג'יימס, שהשתמש בו כדי לתאר את הגידול במספר הנשים בקריירות מצליחות, שהיו משכילות ועצמאיות באירופה ובארצות הברית. העצמאות הייתה כרוכה גם בשינויים גופניים בפעילות ובלבוש, שכן פעילויות כמו רכיבה על אופניים הרחיבו את יכולתן של נשים להשתלב בעולם פעיל ורחב יותר.
האישה החדשה דחפה את הגבולות שקבעה חברה שנשלטה על ידי גברים, במיוחד כפי שבוטאה במחזותיו של הנריק איבסן הנורווגי (1828–1906).
שינוי תפקידים חברתיים.
הסופר הנרי ג'יימס היה בין הסופרים שהפיץ את המונח "אישה חדשה", דמות שהייתה מיוצגת בגיבורות הרומנים שלו - בהן הדמות המרכזית של הרומן "דייזי מילר" (בהמשכים 1878), ו"איזבל ארצ'ר " ברומן בהמשכים 1880). לדברי ההיסטוריונית רות בורדין, המונח "אישה חדשה" נועד על ידי הנרי ג'יימס, לאפיין נשים אמריקאיות שחיות באירופה: נשים בעלות אמצעים ורגישות, שלמרות או אולי בגלל עושרן, הפגינו עצמאות והיו רגילות לפעול בכוחות עצמן. המונח "אישה חדשה" תמיד התייחס לנשים שהיה להן שליטה בחייהן בתחומי האישיות, החברה או הכלכלה.
השכלה תיכונית ומקצועית.
אף שהאישה החדשה הפכה למשתתפת פעילה יותר בחיים ובכוח העבודה, היא תוארה בספרות, בתיאטרון ובייצוגים אמנותיים אחרים, כמפעילה את האוטונומיה שלה בתחום הבית הפרטי. תנועת הסופרג'יסטיות של המאה ה-19 שאפה לקבל זכויות דמוקרטיות לנשים, הייתה לה ההשפעה משמעותית ביותר על דימוי "האישה החדשה". הזדמנויות חינוך ותעסוקה לנשים הלכו וגדלו ככל שמדינות המערב הפכו עירוניות ומתועשות יותר. כוח העבודה - "הצווארון הוורוד", נתן לנשים דריסת רגל בתחום העסקי והמוסדי.
בשנת 1870, נשים מקצועיות היו רק 6.4% מכוח העבודה הלא-חקלאי של ארצות הברית; עד שנת 1910 עלה הנתון ל-10%, ואז ל-13.3% בשנת 1920. נשים נוספות זכו ללמוד באוניברסיטה או במכללה. חלקן השלימו השכלה מקצועית והפכו לעורכות דין, רופאות, עיתונאיות ופרופסוריות, לעיתים קרובות במכללות יוקרתיות לנשים כמו: שבע האחיות, ברנרד, ברין רדקליף, סמית, וסאר וולסלי. האישה החדשה בארצות הברית השתתפה בתחילת המאה העשרים בחינוך העל-תיכוני במספרים גדולים יותר.
מיניות וציפיות חברתיות.
אוטונומיה הייתה יעד רדיקלי לנשים בסוף המאה ה-19. נשים היו תמיד תלויות מבחינה משפטית וכלכלית בבעליהן, בקרובי משפחה גברים או במוסדות חברתיים. הופעתם של הזדמנויות חינוך וקריירה לנשים בסוף המאה ה-19, כמו גם זכויות משפטיות חדשות ברכוש (אם כי טרם קיבלו זכות הצבעה), גרמו לכך שהן נכנסו לעמדה חדשה של חופש ובחירה בכל הנוגע לזוגיות ומין.
האישה החדשה נתנה חשיבות רבה לאוטונומיה המינית שלה, אך קשה היה להוציא את זה לפועל מכיוון שהחברה עדיין השמיעה הסתייגות גדולה מכל סימן של חריגה נשית. עבור נשים בעידן הוויקטוריאני, כל פעילות מינית מחוץ לנישואין נתפסה כבלתי מוסרית. שינויי דיני גירושין בשלהי המאה ה-19 יצרו אישה חדשה שיכולה לשרוד גירושין בעצמאותה הכלכלית. מספר הולך וגדל של נשים גרושות נישאו בשנית. שמירה על מכובדות חברתית תוך מימוש זכויות משפטיות שנחשבות עדיין לא מוסריות בעיני רבים הייתה אתגר עבור האישה החדשה.
ברומנים של הנרי ג'יימס היה ברור כי ככל שגיבורותיו החופשיות מנסות לממש את האוטונומיה האינטלקטואלית והמינית שלהם, הן שילמו בסופו של דבר מחיר עבור בחירותיהם.
חלק מהמעריצות של תנועת האישה החדשה העזו לעסוק במערכות יחסים לסביות דרך הרשתות שלהן בקבוצות נשים. עבור חלקן "אהבה של נשים אחרות הפכה לדרך לברוח ממה שראו כהסתברות לשליטה גברית הגלומה במערכת יחסים הטרוסקסואלית". עבור אחרות העצמאות הכלכלית פירושה שהן לא מאפשרות את האחריות לאפוטרופוס, בגלל בחירותיהן המיניות והן ניצלו את החופש החדש הזה.
הבדלי מעמדות.
האישה החדשה הייתה תוצאה של שינוי הולך וגובר של חינוך ותעסוקה לנשים שהשתייכו לשכבות הגבוהות המיוחסות בחברה. החינוך האוניברסיטאי עצמו עדיין היה תחום סגור למדי המיועד לגברים עשירים בראשית המאה העשרים, ופחות מעשרה אחוזים מהאנשים בארצות הברית היו בעלי השכלה גבוהה.
הנשים שנכנסו לאוניברסיטאות השתייכו בדרך כלל למעמד הבינוני הלבן. כתוצאה מכך, מעמד הפועלים, אפרו-אמריקאיים, והמהגרים הושארו לרוב במירוץ להשגת מודל פמיניסטי חדש זה. סופרות נשים המשתייכות לקהילות אלה הוסיפו לרוב ביקורת על האופן בו חירותן הקשורה למגדרן באה על חשבון גזען, אתניותן או מעמדן. אף על פי שהם הודו וכיבדו את עצמאותה של האישה החדשה, הם לא יכלו להתעלם מהעובדה לפיה את הסטנדרטים של אישה חדשה יכולות להשיג בעיקר נשים מהמעמד הביניים הלבן.
ספרות.
דיונים ספרותיים על הפוטנציאל ההולך וגדל של נשים בחברה האנגלית מתוארכים לפחות לספר "בלינה" של מריה אדוורת (1801) ו"אורורה ליי" (מאת אליזבת בארט) (1856), שבחנו את מצוקתה של אישה בין נישואים קונבנציונליים לבין האפשרות הרדיקלית שהיא יכולה להיות אמנית עצמאית. בדרמה, בסוף המאה התשע-עשרה הוצגו מחזות ברוח ה"אישה חדשה" כמו "בית הבובות" של הנריק איבסן (1879) ו"הדה גאבלר" (1890), מחזהו של הנרי ארתור ג'ונס "המקרה של סוזן המורדת" (1894) ושל ג'ורג' ברנרד שו "קנדידה" (1898).
הספר "דרקולה" של ברם סטוקר מציין את האישה החדשה בדפיו, כששתי הדמויות הנשיות הראשיות בו דנות בתפקידיהן של נשים ובאישה החדשה בפרט. מינה הרקר ממשיכה לגלם כמה מאפיינים של האישה החדשה, תוך שימוש בכישורים לשעשע את הדמויות הגבריות. לוסי ווסטנרה תוהה אם האישה החדשה יכולה להתחתן עם כמה גברים בבת אחת, מה שמזעזע את חברתה מינה. ניתוחים פמיניסטיים של דרקולה רואים בחרדה גברית בשאלת האישה ומיניות האישה, נושא מרכזי בספר.
סופרים וסופרות שעסקו בנושא באותה תקופה כללו: אוליב שריינר, אנני סופי קורי, שרה גרנד, מונה קהיר, ג'ורג' אגרטון, אלה ד'ארסי ואלה הפוורת' דיקסון. ראוי להזכיר גם את "מאדאם בובארי" של פלובר (1856), שמתעד את חיפושה הנחרץ של אישה אחר עצמאות ומימוש עצמי באמצעות ניסויים מיניים.
אומנות.
אמניות הפכו לחלק מאנשי המקצוע, כולל הקמת עמותות אמנות משלהן. יצירות אמנות שנעשו על ידי נשים נחשבו לנחותות, וכדי לסייע להתגבר על כך נשים הפכו ל"קולניות ובטוחות יותר" בקידום עבודותן, וכך הפכו לחלק מהדימוי המתהווה של "האישה החדשה "המשכילה, המודרנית והחופשית יותר.
אמנים "מילאו תפקידים מכריעים בייצוג האישה החדשה, הן על ידי רישום תמונות של האייקון והן באמצעות אימוץ אורח חיים חדש". בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים כ־88% מהמנויים של 11,000 כתבי-עת וכתבי-עת היו נשים. עם כניסת נשים לקהילת האמנים, שכרו המו"לים נשים כדי ליצור איורים המתארים את העולם בראייה של אישה.
ציירות ומאיירות מצליחות כללו את רוזה בונר, אנה קלומפק, ג'ני אוגוסטה בראונסקום, ג'סי וילקוקס סמית, רוז אוניל, אליזבת שיפן גרין, ויולט אוקלי קורנליה בארנס.