החל מסוף 2011 באומן היה במערכת יחסים עם אמילי ואן קאמפ שכיכבה לצדו בסדרה "נקמה". בני הזוג התארסו ב-11 במאי 2017 ונישאו ב־15 בדצמבר 2018 בבהאמה.
בלטונאקרטיה
בלטונאקרטיה (בהונגרית: Balatonakarattya) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
הכפר הוקם בשנת 2014 לאחר פיצול מהכפר בלטונקנשה (Balatonkenese). הכפר הוא אתר תיירותי ובו מרחצאות חמים וגישה נוחה לאגם בלטון.
א-רשיד, סולטאן מרוקו
א-רָשִׁיד בֶּן עָלִי אֶל-שָׁרִיף, סולטאן מרוקו (בערבית: الرَّشيدُ بْن عَلِيُّ الشَّرِيفِ; 1631 – 9 באפריל 1672), נודע גם בשם מוּלַאָי א-רָשִׁיד, היה הראשון בשליטי מרוקו מהשושלת העלווית. הוא הוכרז כסולטאן מרוקו בתאפילאלת באזור שנת 1630 ועם הזמן כבש את כלל מרוקו מידי השושלת הסעדית. אחיו, אסמאעיל, מלך מרוקו, היה מבין החשובים בשליטי האומה.
ביוגרפיה.
בשנת 1664 ירש מולאי א-רשיד את אחיו מוחמד, שבמשך 30 שנה ניסה לייצב נסיכות של בית העלווים בתאפילאלת (צפון מזרח מרוקו). א-רשיד שכר את כוחם של שכירי חרב ערבים וברבריים והסדיר את שלטונו במזרח.
הוא הקים בירה זמנית בתאזה, בפער בהרי הריף המשקיפים על המישור האטלנטי. בשנת 1666 צבא א-רשיד עבר את הפער וכבש את פאס, בירת השושלת הסעדית אשר שלטה במרוקו בזמן זה. א-ראשיד הכריז על עצמו כסולטאן ובכך הקים רשמית את השושלת העלווית.
מפאס המשיך לכבוש את הצפון, שדד ופירק את מחנות הסעדית, ותפס את השליטה בחוף האוקיינוס האטלנטי של מרוקו ממעצמותיו אירופאיות שפעלו להתיישב בו. א-רשיד הפנה בנקודה זאת תשומת ליבו לכיוון דרום מערב, הוא כבש את מרקש בשנת 1669 וכבש את אזור סוס ואת הרי אטלס. הדרומיים על ידי יצאה אכזרית במערכות נגד השבטים ונגד הסעדים, במטרה ליצור ממשל ריכוזי יציב.
הוא נפטר במפתיע בשנת 1672 בבירתו מרקש לפני שהספיק לאחד את כל ממלכת מרוקו תחת שלטונו. במותו הוא הוריש לאחיו אסמאעיל, את הסמכויות של הכתר ואת המלחמה לאיחוד כלל מרוקו כמו גם מניעת התפשטות אירופאית בחופי האוקיינוס האטלנטי.
התשתית האירופאית למחקר השואה
התשתית האירופאית למחקר השואה (EHRI) היא פרויקט של האיחוד האירופי, שמטרתו דיגיטציה של ארכיונים במטרה לקדם את חקר השואה. הוא ממומן על ידי הנציבות האירופית באמצעות יוזמות תוכנית המסגרת האירופית למחקר ופיתוח - תוכנית המחקר השביעית ואופק 2020 (Horizon 2020). התשתית הושקה בנובמבר 2010 ופורטל ריכוז מידע בהשקעה של 7 מיליון אירו הושק במרץ 2015 בתום פרויקט שנמשך 4 שנים. ב-2016 נתן EHRI את חסותו לסדנה בנושא סרטים ארכיוניים מתקופת השואה כמקור היסטורי: מתודולוגיה ואתיקה בעידן הדיגיטלי, סדנה שהתקיימה ביד ושם בירושלים.
EHRI כבר הייתה נושא של מספר פרסומים מדעיים בתחום מדעי הרוח הדיגיטליים ותחומים נלווים.
פורטל ה-EHRI קיבל אזכור מכובד בתחרות הפרסים Prix Ars Electronica בשנת 2018.
עדנה קלארק הול
עדנה קלארק הול (באנגלית: Edna Clarke Hall; 29 ביוני 1879 – 16 בנובמבר 1979) הייתה אמנית צבעי מים, חריטים, ליטוגרפית ושרטטת אנגלייה, הידועה בעיקר בזכות האיורים הרבים שלה לרומן "אנקת גבהים" מאת אמילי ברונטה.
קורות חייה.
עדנה נולדה למשפחת ווה בספירבורן, כפר זעיר בשדות הכשות של מחוז קנט, והיא הייתה העשירית מבין שנים עשר ילדיו של הפעיל החברתי בנג'מין ווה שהיה מייסד החברה הלאומית למניעת אכזריות לילדים. בשנת 1881 הם עברו לסאות'גייט, ובשנת 1889, לאחר שאביה התפטר מעבודתו כדי להתמסר ל-NSPCC, התיישבה המשפחה בסנט אלבנס, הרטפורדשייר.
עדנה ווה הצעירה גילתה כישרון מוקדם לציור. כשהייתה בת ארבע-עשרה, חבר של אביה, ויליאם קלארק הול (1866–1932) דאג לה להיכנס לבית הספר לאמנות של סלייד. בעודה שם לימד את עדנה הנרי טונקס, "המורה הנודע והנורא ביותר בדורו". היא למדה לצד גוון ואוגוסטוס ג'ון, אידה נטלשיפ, אמברוז מקאבוי ואלברט רתרסטון, ועשתה רישומים ותחריטים רבים של חבריה החדשים. היא זכתה בפרסים ותעודות רבות על רישומיה ובשנת 1897 הוענקה לה מלגת סלייד. אף על פי שקיימים כמה ציורי שמן, שצוירו בהדרכתה של גוון ג'ון, המדיום המועדף על עדנה כציירת היה צבעי מים.
נישואיה.
עדנה בת ה-19 התחתנה עם ויליאם קלארק הול ב־22 בדצמבר 1898. אף שעודד ותמך בלימודי אשתו, היו מתחים בין שאיפותיה האמנותיות של עדנה לבין הציפייה של בעלה שהיא תתאים לתפקיד המסורתי של נשים. בשני העשורים הבאים אמנותה של עדנה קלארק הול הפכה לפעילות אישית מאוד המשותפת רק לחברים קרובים והוצגה מדי פעם בתערוכות קבוצתיות.
זמן קצר לאחר נישואיהם שכרו בית מהמאה השש עשרה בשם 'טומקינס הגדול' בית זה הזכיר לעדנה את "אנקת גבהים" מאת אמילי ברונטה, מה שגרם להשראה הראשונה מתוך האיורים הרבים של סצינות מהרומן שהיא תיצור. למשך שארית חייה האמנותיים קלארק הול הוסיפה רישומים ל"אנקת גבהים" בתקופות של משבר רגשי. הם תיארו סצנות כמו "קתרין הנבוכה בוכה על היתקליף הנעדר" ו"היתקליף תומך בקתרין הגוססת". אחד הרישומים שלה מהסצנה האחרונה היה כתוב עם הציטוט 'תן לי לבד! אם טעיתי, אני מת על כך' .
מלבד "אנקת גבהים", בניה של עדנה, ג'סטין (נולדה ב־1905) ודניס (1910–2006) היו נושאים מרכזיים לאמנותה. לעיתים קרובות היא ציירה אותם בזמן שהם עסקו בעניינהם, ויצרה דיוקנאות עדינות אך לא סנטימנטליים, בדרך כלל בצבעי מים.
בשנת 1914 שכנע הנרי טונקס את תלמידתו לשעבר לקיים תערוכה של אישה אחת בגלריות Chenil בלונדון. תערוכה זו זכתה להצלחה גדולה, כאשר ביקורת אחת תיארה אותה כ"ציירת רגישה ואקספרסיבית והתפעלת מהשימוש בצבע ה"אינדיבידואלי והיצרי" שלה.
התמוטטות וזהות אמנותית.
עדנה קלארק הול סבלה מהתמוטטות עצבים בשנת 1919. בעזרתם של טונקס והפסיכולוג הנרי הד היא התייחסה לחלק מהבעיות בנישואיה והצליחה לאושש את זהותה האמנותית. בשנת 1922 הקים בעלה סטודיו בכיכר הדרומית, גריי אין, שם תוכל לעבוד. בין השנים 1924–1941 הציגה באופן קבוע בגלריית Redfern בלונדון. התערוכה שלה בשנת 1926 הביאה לכך שמבקרת האמנות של הטיימס הכריזה עליה כ"אמנית הכי דמיונית באנגליה".
עדנה קלארק הול כתבה ופרסמה שני כרכים של שירה: שירים (1926) והיבטים (1930). שלושה שירים מ'תמונות השירים' שלה, ששילבו איור וטקסט באופן שמזכיר את ויליאם בלייק, מופיעים כליטוגרפיות ב'היבטים'.
ויליאם קלארק הול קיבל תואר אבירות בשנת 1932 על פועלו למען רפורמה בחוק הילדים, ובשלב זה אשתו הפכה ליידי קלארק הול. הוא נפטר מאוחר יותר באותה שנה. קרן נאמנות הוקמה על ידי חבריהם כדי לאפשר לעדנה לשמור על הסטודיו שלה ולהמשיך לעבוד.
בשנת 1939 נערכה רטרוספקטיבה של רישומיה במנצ'סטר.
בשנת 1941 הסטודיו של קלארק הול בלונדון נהרס, יחד עם חלק ניכר מעבודתה, במהלך הבליץ.
מותה.
אובדן הסטודיו שלה היה מכה הרסנית. קלארק הול ציירה בהדרגה פחות ופחות עד שהפסיקה לחלוטין בתחילת שנות החמישים.
היא חיה את שארית חייה עם אחייניתה ובת זוגה, מרי פירנלי סנדר, עד מותה, בת 100, ב־16 בנובמבר 1979.
הוועדה הבינלאומית לתביעות ביטוח מתקופת השואה
הוועדה הבינלאומית לתביעות ביטוח מתקופת השואה (International Commission on Holocaust Era Insurance Claims - ICHEIC) הוקמה על ידי האיגוד הלאומי של נציבי הביטוח באוגוסט 1998 במטרה לזהות, להסדיר ולשלם תביעות ביטוח בודדות מתקופת השואה ללא עלות לתובעים.
ICHEIC הוקמה בעקבות משא ומתן בין נציגי ארגונים בינלאומיים של יהודים וניצולים, מדינת ישראל, חברות ביטוח אירופיות ורגולטורי ביטוח בארצות הברית. תוצאת המשא ומתן הייתה מזכר ההבנות ("MOU") שנחתם ב-25 באוגוסט 1998 על ידי כמה חברות ביטוח אירופיות.
עקב הקמת ארגון זה נמנע הצורך בחקיקה בכמה מדינות בארצות הברית, חקיקה שנועדה לספק פיצוי לקורבנות השואה. עם זאת, ניו יורק, קליפורניה ופלורידה העבירו כל אחת חקיקה לפיה הניצולים זכאים לפיצוי לפני ארגונם. בניו יורק, סנטור גי וללה (Guy Velella), תמך בחקיקה מסוג זה ודיונים אצל מומחים לארכאולוגיה בביטוח (Risk International) התקיימו כדי להוכיח כי מהקורבנות נשללו זכויות לתביעות אלה.
הוועדה הבינלאומית לתביעות ביטוח מתקופת השואה הפסיקה לקבל טופסי תביעה / בקשות מניצולי שואה ב-31 במרץ 2004. על פי אתר ICHEIC, כל התביעות שהוגשו בזמן קיבלו החלטה סופית בתהליך ICHEIC עד דצמבר 2006.
הוועדה הבינלאומית לתביעות ביטוח מתקופת השואה תמכה בפרויקטים של הנצחת זכר השואה, למשל פרויקט שהתקיים ביד ושם ב-2016 ובמסגרתו נוצרו סרטוני וידאו לשימושם של תלמידים ומחנכים, סרטונים שהועלו ליוטיוב.
אנדרטת הסירה לזכרו של אברהם ישראל (כושי)
אנדרטת הסירה היא אנדרטה לזכרו של סגן-אלוף אברהם ישראל ("כושי"), שניצבת מעל כביש החוף באזור מושב עין אילה, על גבי סלע כורכר המשקיף לים התיכון.
עם פטירתה של אלמנתו יונה ("יוני") הוספה דמותה של יונה בקצה התורן לזכרה.
תיאור מועד ומיקום.
האנדרטה דמוית סירת מפרש המשקיפה אל האופק ממרומי צוק הכורכר. במרכזה נר זיכרון מסתובב. החלק התחתון של הסירה חתוך כך שהוא יוצר את הכיתוב "כושי" ובולט בצבע אדום. האנדרטה הוקמה בשלהי שנת 1996
משמעויות: האנדרטה באה להנציח את זכרו של סא"ל ישראל אברהם (כושי). ואת אהבתו לים, למישור החוף ולסביבה בה חיי כתושב זכרון יעקב.
האנדרטה הוצבה על סלע כורכר, מערבית לעין אילה, נצפית היטב לנוסעים בכביש 2.
מרכיבי האנדרטה.
סירת המפרש – מסמלת את אהבתו של סא"ל אברהם לים, את ילדותו בקרבת הים, דרך לימודיו בבית הספר לקציני ים עכו וכלה בשירותו כקצין ומפקד על כלי שיט בחיל הים.