מרוץ הגרנד פרי הבינלאומי הראשון בו לקח חלק היה הגרנד פרי הצרפתי בריימס, שהתקיים ביולי 1948. פנג'יו החל את המרוץ מהמקום ה-11, אך בהמשך נאלץ לפרוש. ב-29 באוקטובר במהלך הגרנד פרי הדרום-אמריקאי, שהתקיים בין בואנוס איירס לקראקס, התהפך עם מכוניתו במורד אחד ההרים. במהלך ההתהפכות דניאל אורוטה, נהג המשנה שלו, הועף מהרכב. מאוחר יותר מצא אותו פנג'יו כשהוא ללא רוח חיים. בעקבות מותו של אורוטה שקל פנג'יו לפרוש מהמשך התחרות, אך לבסוף שוכנע להמשיך.
באפריל 1949 שב להתחרות באירופה ולקח חלק בגרנד פרי של סן-רמו, כשהוא נוג במזארטי 4CLT. הוא ניצח את שני מקצי התחרות ורשם ניצחון בסיכום הכולל של האירוע. במהלך השנה התחרה בשישה מרוצי גרנד פרי נוספים וניצח ארבעה מתוכם.
אליפות הנהגים בפורמולה 1 עשתה את הבכורה בשנת 1950. פנג'יו הצטרף לאליפות כנהגה של קבוצת אלפא רומיאו, לצידו של ג'וזפה פארינה. הוא ניצח שלושה מרוצים, מתוך שבעה בעונה, אך הפסיד את התואר לפארינה שניצח גם הוא שלושה מרוצים אך צבר יותר נקודות. במרוצים שלא היו חלק מסבב האליפות. בעונת 1951 ניצח את הגרנד פרי השווייצרי, הצרפתי. לקראת גרנד פרי ספרד, המרוץ האחרון בעונה, הוביל את האליפות בפער של שתי נקודות בלבד על פני אלברטו אסקרי נהגה של קבוצת פרארי. במרוץ עצמו השיג את הניצחון השלישי בעונה וזכה בתואר האליפות בפער של 6 נקודות.
לקראת עונת 1952 שונו התקנות באליפות והוגבל נפח המנוע המותר לשימוש. כתוצאה מהשינוי פרשה אלפא רומיאו מהאליפות ופנג'יו נותר ללא רכב להתחרות בו. במהלך חודש יוני השתתף בשני מרוצים בצרפת ובאירלנד, כשהוא נוהג ברכב של קבוצת BRM הבריטית. פנג'יו אמור היה לנהוג עבור קבוצת מזארטי במרוץ שהתקיים במונזה יום אחרי המרוץ באירלנד, אך הוא החמיץ את טיסת ההמשך שאמור היה לקחת ונעצר בפריז. הוא החליט לעבור את המרחק בנסיעה ונהג לאורך כל הלילה עד שהגיע אל המסלול מותש כשעה וחצי לפני תחילת התחרות. הוא זינק מהמקום האחרון ובסיבוב השני איבד את השליטה על רכבו ונזרק מהרכב שהתהפך מספר פעמים. כתוצאה מהתאונה פונה לבית החולים, כשהוא סובל מפציעות רבות, ביניהן שבר בצוואר. הוא לא שב להתחרות במהלך העונה וחזר לארגנטינה לתקופה של החלמה.
לקראת עונת 1953 שב להתחרות עבור קבוצת מזארטי. הוא התקשה להתמודד עם הדומיננטיות של אסקרי, האלוף המכהן, שזכה בתואר בפעם השנייה ברציפות. ניצחון בגרנד פרי האיטלקי, שסיים את העונה, הבטיח לו את המקום השני. בהמשך השנה השתתף במרוץ קרארה פאנאמריקה (Carrera Panamericana), מסלול באורך 3,200 קילומטר לרוחבה של מקסיקו. הוא נהג בלנצ'יה D24 וסיים את המרוץ אחרי חמישה ימים כמנצח.
את עונת 1954 החל כנהג מזארטי וניצח את המרוצים בארגנטינה ובלגיה. עם כניסתה של מרצדס לאליפות, במהלך העונה, עבר להתחרות עבורה. הוא ניצח ארעה מרוצים נוספים וסיים כאלוף בפעם השנייה. בשנה זו נבחר לספורטאי השנה בארגנטינה ("אולימפיית זהב"). גרנד פרי ארגנטינה פתח את עונת 1955 התקיים בתנאי חום קיצוניים. טמפרטורת האוויר הגיעה ל-40 מעלות צלזיוס ואילו המסלול עצמו הגיע לחום של 57 מעלות. פנג'יו סיים את המרוץ כמנצח בפער של כדקה וחצי מהמקום השני. הוא ניצח שלושה מרוצים נוספים והשלים זכייה שנייה ברציפות באליפות. במהלך חודש יוני השתתף במרוץ 24 השעות של לה מאן, במהלכו התרחשה תאונה קטלנית שהובילה למותם של למעלה מ-80 צופים שהיו בקהל ופציעתם של כ-120 צופים נוספים. בעקבות התאונה פרשה מרצדס מהמשך התחרויות עד סוף השנה ופנג'יו לא שב להתחרות במרוץ הלה מאן.
בעונת 1956 עבר להתחרות בקבוצת פרארי, עמה זכה בתואר האליפות הרביעי. למרות ההצלחה לא נוצרו קשרים טובים בינו ובין אנצו פרארי ובסיום העונה שב להתחרות עבור מזארטי. מאזרטי עדיין עשתה שימוש בדגם ה-250F, אותו הדגם עמו זכה באליפות שלוש עונות קודם לכן. בפתיחת העונה השיג שלושה ניצחונות רצופים. בגרנד פרי הגרמני, שלושה מרוצים לסיום העונה, היה יכול להבטיח זכייה באליפות. הוא זינק מהפול פוזישן, אך במעלך ההקפה השלישית נעקף על ידי צמד נהגי פרארי מייק הות'ורן ופטר קולינס. במהלך ההקפה ה-13, לאחר שלקח שוב את ההובלה, נכנס לעצירה ברחבת הטיפולים כשהוא מוביל בפער של 30 שניות. עיכוב בטיפול של הצוות הטכני, אפשר לצמד נהגי פרארי לעקוף אותו בשנית. הוא שב למסלול כשהוא במקום השלישי בפער של 50 שניות מאוחרי צמד המובילים. פנג'יו החל לצמצם את הפער בעקביות ובסיבוב הלפני אחרון עלה שוב למקום הראשון וניצח את המרוץ בפער של 3 שניות. הניצחון הקנה לו את תואר האליפות הרביעי ברציפות. בדיעבד הסתבר שזהו גם הניצחון האחרון בקריירה.
בעונת 1958 התחרה בשני מרוצים בלבד. בגרנד פרי הצרפתי, מרוץ הפרישה שלו, זכה למחווה מיוחדת מצד הות'ורן. נהגה של פרארי, שהוביל את המרוץ ועמד בפני ניצחון האט לפני קו הסיום על מנת לאפשר לפנג'יו להשלים 50 הקפות.
החטיפה.
בשנת 1957 יזם המשטר הקובני, בראשותו של הגנרל פולחנסיו בטיסטה, קיום של מרוץ גרנד פרי במדינה. המרוץ לא נכלל בסבב אליפות הפורמולה 1. פנג'יו ניצח את מרוץ הבכורה בשנת 1957 וקבע את הזמן הטוב ביותר בדירוג לקראת המרוץ של 1958. ב-23 בפברואר נכנסו שני אנשים חמושים, חברים בארגון "26 ביולי" שהקים פידל קסטרו, למלון לינקולן בהוואנה וחטפו את פנג'יו באיומי רובה. מטרת החטיפה הייתה למשוך את תשומת לב התקשורת העולמית לפעילותם על ידי חטיפת דמות ספורטיבית בכירה. למרות הידיעות, שהופצו בעולם, הורה בטיסטה על קיום המרוץ כמתוכנן. שוטרים נשלחו להקים מחסומי דרכים בכבישים ונערכו חיפושים נרחבים בשדות תעופה.
פנג'יו הועבר בין שלושה בתי מסתור. חוטפיו אפשרו לו להאזין ברדיו לשידור המרוץ ולצפות בטלוויזיה בסיקור התאונה שהתרחשה במהלך המרוץ. חוטפיו ניהלו עמו שיחות בו פרשו לפניו את משנתם הפוליטית, אך הוא הביע את חוסר התעניינותו בנושא. לאחר ששוכנע שחייו אינם בסכנה פיתח סימפטומים של תסמונת סטוקהולם ולאחר מכן הביע הזדהות עם מטרות החטיפה. לאחר סיום המרוץ, 29 שעות לאחר שנחטף, הועבר פנג'יו לשגרירות ארגנטינה.
החוטפים ביקשו להוביל לביטול המרוץ ועל ידי כך להביך את שלטונו של בטיסטה. המרוץ אמנם התקיים בסופו של דבר, אך רבים בקובה ראו בעובדה שהמשטרה לא הצליחה לאתר את החוטפים כסימן לאוזלת ידו של השלטון. המהפכה הקובנית שהתרחשה בשנת 1959 הובילה לביטול המרוץ בשנים הבאות. בשנת 1999 תועד סיפור החטיפה תועד בסרט שנקרא "מבצע פנג'יו" (בספרדית: Operación Fangio).
לאחר הפרישה.
לאחר פרישתו עבד כאיש מכירות של חברת מרצדס בארגנטינה. בשנת 1974 מונה למנהל הראשי של מרצדס ארגנטינה ובשנת 1987 מונה לנשיא של כבוד לכל החיים.
בשנת 1986 נפתח "מוזיאון חואן מנואל פנג'יו". המוזיאון המשתרע על פני שטח של כ-4,600 מ"ר מהווה משכן לדגמי מכוניות מרוץ, רפליקות, גביעים ומזכרות הקשורים למרוצי מכוניות. המוזיאון מרוחק חמישה רחובות בלבד מהמקום בו נולד פנג'יו. חלק ניכר מכלי הרכב המוצגים במוזיאון שופצו והורכבו על ידי פנג'יו עצמו במהלך השנים שלאחר הפרישה.
בשנת 1990 נבחר להיכל התהילה של ספורט המוטורי.
ב-15 ביולי 1995 נפטר בבית החולים בו אושפז בעקבות דלקת ריאות ואי-ספיקת כליות.
ביולי 2013 נמכרה במכירה פומבית מרצדס W196R מודל 1954, שבה נהג פנג'יו במהלך עונת הבכורה של מרצדס באליפות. המכונית נרכשה על ידי אספן ששילם תמורתה כ-30 מיליון דולר, סכום שיא לרכב באותו הזמן.
חיים אישיים.
פנג'יו מעולם לא התחתן. במהלך שנות החמישים ניהל מערכת יחסים רומנטית עם אנדראה ברואט, ממנה נפרד בשנת 1960. בשנת 2000 אדם בשם אוסקר "קאצ'ו" אספינוסה (Oscar Cacho Espinosa) טען כי הוא בנם המשותף של פנג'יו וברואט. טענות דומות עלו מצד רובן ואסקס. ביולי 2015 הורה בית המשפט בארגנטינה על הוצאת גופתו של פנג'יו מקברה לצורך עריכת בדיקת אבהות. בעקבות הבדיקה קבע בית המשפט כי אספינוסה הוא בנו של פנג'יו. חודשיים לאחר מכן הכיר בית המשפט גם בוואסקס כבנו של פנג'יו.
יועצות הלכה
בן שאן
בן שאן (אנגלית: Ben Shahn; 12 בספטמבר 1898 – 14 במרץ 1969), היה אמן, צייר, וצלם יהודי אמריקאי, יליד ליטא. ידוע בשל יצירותיו בסגנון הריאליזם החברתי ובשל עמדותיו הפוליטיות השמאלניות.
ביוגרפיה.
שאן נולד בשם בנימין שאן בעיר קובנה (כיום בליטא) תחת שלטון האימפריה הרוסית למשפחה יהודית. אביו יהושע השיל נאשם בשנת 1902 בפעילות מהפכנית ונשלח לגלות בסיביר. אימו גיטל (ליברמן) שאן, עברה עם שאן ושני אחיו הצעירים לאוקמרגה באוקראינה. בשנת 1906 המשפחה היגרה לארצות הברית שם התאחדה לאחר שהאב הצליח להימלט מסיביר. הם התמקמו בשכונה וויליאמסבורג בברוקלין, ניו יורק, שם נולדו להורים עוד שני ילדים. בניו יורק החל שאן את דרכו כאמן, ראשית התמחה בליטוגרפיה ועיצוב גרפי, תחומים אשר היוו בסיס ליצירות אשר שילבו תמונות ותמליל. כמקובל בין ציירי ריאליזם חברתי, המדיום העיקרי בו יצר היה טמפרה. בניו יורק הוא השתייך לחוג של אמנים שכלל בין השאר את אלכסנדר ארכיפנקו, ז'אק ליפשיץ, חיים גרוס, דה-הירש מרגוליס, מיטשל פילדס ורפאל סויאר.
נושאים עיקריים בציור.
גישתו של בן שאן לאמנות התבססה על התפיסה הריאליסטית-חברתית, ועל בחינה של סטטוס-קוו חברתי. נושאי עבודותיו העיקריים היו החיים העירוניים המודרניים, עבודה מאורגנת, הגירה וצדק חברתי, אותם תיאר באופן רחום ואנושי. גישתו החברתית באה לידי ביטוי לא רק בנושאי העבודות אלא גם בנטייתו ליחסים אינטימיים והדדיים שבין האמן והקהל, וביקורת כלפי יומרות אמנותיות אשר מנותקות מהציבור.
חיסכון לכל ילד