דאל לעומת זאת, טוען לתחרות ומשא ומתן בין קבוצות, מספר רב של קבוצות שעליהן לעבוד הן ביריבות והן בפשרה זו עם זו. אם זו אינה דמוקרטיה במובן הפופוליסטי של המילה, טען דאל, זו לפחות פוליארכיה, או פלורליזם. ביצירתו הידועה ביותר "מי מושל?" (Who Governs?) (1961) ניתח דאל את מבני הכוח הפורמליים והבלתי פורמליים בעיירה ניו הייבן בקונטיקט, ומצא כי ממצאיו תואמים את הערכותיו המוקדמות.
אך הביקורת על דאל מציינת, כי מערכת המושגים דרכה הוא בוחן את החברה עיוורת למה שהביקורת מכנה קבוצות מוחלשות, שכלל אינן מתארגנות.
בשלב מאוחר יותר הגיע דאל לעמדה פסימיסטית יותר. בספר "עד כמה דמוקרטית היא חוקת ארצות הברית?" (How Democratic Is the American Constitution?) שפורסם בשנת 2001, הוא טען שהחוקה אינה דמוקרטית כפי שעליה להיות בהינתן העובדה שכותביה פעלו ממצב של אי ידיעה באשר לעתיד. עם זאת הוא הוסיף שלא ניתן לעשות דבר בקשר לכך, פרט לקריסה חוקתית, מצב בו אינו חפץ.
ביצירה חשובה אחרת "הדמוקרטיה ומבקריה" (Democracy and Its Critics), שפורסמה בשנת 1989, הבהיר דאל את דעתו על הדמוקרטיה. אף מדינה מודרנית אינה דמוקרטיה אידיאלית לדעתו של דאל. דאל מכנה את הדמוקרטיות הליברליות של המערב פוליארכיות. הפוליארכיות השיגו בחירות לתפקידים ציבוריים, ובחירות אלו הן חופשיות והוגנות, כוללות זכות הצבעה לכל, זכות לכל להתמודד על משרה ציבורית, חופש הביטוי, חופש העיתונות וחופש ההתאגדות. מוסדות אלו הם התקדמות משמעותית בכך שהם יוצרים מרכזי כוח פוליטי מרובים, במקום מרכז כוח אחד. עם זאת, הם אינם עומדים בתקן לדמוקרטיה במלוא משמעותה. על פי דאל, הדמוקרטיה כוללת יותר השתתפות של האזרחים בענייני המדינה, ושליטה הדוקה יותר של האזרחים בממשל, מאשר קיימות בפועל באיזו מדינה שהיא בעולם. דאל מעולם לא הכחיש את מחויבותו רבת השנים לרעיונות סוציאליסטים.
רוברט דאהל
חתן התנ&quot;ך לנוער
קולה (יישוב)
קוּלָה (בערבית: قولة; בטורקית: Kule, "מגדל") היה כפר ערבי בגבול השפלה ולרגלי הרי יהודה כעשרה קילומטרים מצפון-מזרח ללוד, בגובה 125 מטר מעל פני הים. הכפר היה שייך לנפת רמלה במחוז לוד (1945). תושבי הכפר נמלטו ממנו במהלך מלחמת העצמאות, לאחר קרבות קשים בהם עברה השליטה בכפר מצד לצד מספר פעמים. מבני הכפר נהרסו מאוחר יותר ובמקום ניטע "יער קולה" על ידי הקרן הקיימת לישראל.
בין בני הכפר נמנו חסן סלאמה, ממנהיגי המרד הערבי הגדול נגד היהודים והבריטים, וכן בנו עלי חסן סלאמה, ממפקדי טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
היסטוריה.
במקום שוכנת בריכת אגירה ביזנטית בעומק של 2.5 מטרים. בשנת 1181 הקימו אבירים ממסדר ההוספיטלרים מרכז מנהלי בכפר שכלל מגדל ומבנה מקומר. הכפר הוקם על חורבות השרידים הצלבניים, מסגד הכפר הוקם בסמוך לשרידי המגדל הצלבני וב-1596 מנו תושביו 380 נפשות; תושבי הכפר היו מוסלמים ברובם, ועסקו בעיקר בחקלאות. רוב שטחי הכפר היו מעובדים. במפקד האוכלוסין של המנדט הבריטי בשנת 1931 נמנו בכפר 697 תושבים.
אזור הכפר נכלל בשטח שיועד למדינה ערבית לפי החלטת החלוקה של האו"ם מ-29 בנובמבר 1947. לאחר ההחלטה יצאו מקולה לוחמים שהשתתפו במאבק האלים מול היישוב היהודי, ובהם חסן סלאמה, בן הכפר, ששימש כמפקד בכיר של הכוחות הערביים.
קרבות קולה.
ב-10 ביולי 1948, לאחר סיום ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות, החל צה"ל ב"מבצע דני" - מתקפה על הערים הערביות רמלה ולוד במטרה להרחיב את השטח בשליטת ישראל שבין תל אביב לירושלים על ידי כיתור רמלה ולוד וכיבוש הכפרים שמצפון וממזרח ללוד. במסגרת המבצע נכבשו בשעות הבוקר על ידי יחידות של חטיבת אלכסנדרוני כפרי האזור רנתיה, וילהלמה, אל-יהודייה, ואילו טירה נכבשה על ידי פלוגה א' מגדוד 89 מחטיבה 8 בשעות הבוקר המוקדמות וקולה נכבשה על ידי פלוגה ב' מאותו גדוד בשעות אחר הצהריים. על הכפר הגנו לוחמים מקומיים בלבד, ותושביו נמלטו ממנו בעקבות כישלונם להגן על היישוב.
ב-15 ביולי נכבש הכפר על ידי גדוד 1 של הלגיון הערבי (צבא עבר הירדן), בקרב שגרם לכוחות חטיבת אלכסנדרוני אבדות רבות. בהמשך נכבש הכפר מחדש על ידי כוח ישראלי, עבר שוב לידי הלגיון, ולבסוף נכבש סופית ב-18 ביולי על ידי חטיבת אלכסנדרוני מתוגברת בפלוגת טנקים מגדוד 82 של חטיבה 8.
ישנה אי התאמה במספר הנופלים בקרבות קולה. לפי נתוני ענף היסטוריה בצה"ל נהרגו שם 32 לוחמים ואילו על מצבת הזיכרון במקום חקוקים שמותיהם של 31 נופלים.
לאחר כיבוש הכפר.
מבני הכפר נהרסו ככל הנראה בחלקם בעקבות בקשה שהגיש ב-13 בספטמבר 1948 ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון ל"ועדת השרים לענייני הרכוש הנטוש". ב-2 ביולי 1950 הוקמה בשטח הכפר הנטוש עצמו מעברת גבעת כ"ח (לזכרם של 28 חיילי צה"ל שנפלו בקרב) שהועברה תוך זמן קצר כשני קילומטרים מערבה והפכה למושב גבעת כ"ח.
פארק "מבצר קולה".
בימינו מצוי בשטח פארק קק"ל "מבצר קולה" ו"יער קולה" שניטע על ידי הקרן הקיימת לישראל. ביער ניתן להבחין בשרידי הכפר – בהם שרידי בתים, בורות מים, מגדל צלבני, מסגד, מבנה מקושת, בריכת האגירה וגדרות הצבר שסימנו את גבולות השטח הבנוי של קולה. עוד ביער חווה חקלאית, ובצידו המזרחי אנדרטת זיכרון לחללי חטיבת אלכסנדרוני הניצבת בגבעת כ"ח המתנשאת לגובה של 6.6 מטרים.
מדרום לפארק מעבר לכביש 465 נבנתה אנדרטת הזיכרון של עוצבת אגרוף ורומח לזכר חללי חטיבה 27.
מיצובישי
קבוצת מיצובישי (ביפנית: 三菱グループ, הגייה יפנית: Mitsubishi Gurūpu) היא קבוצת חברות יפניות (קונצרן) הפועלות באופן עצמאי וחולקות את המותג "מיצובישי", סימנו המסחרי ומורשתו.
חברות הקבוצה עוסקות במגוון רחב מאוד של תחומים כגון בנייה, בניית כלי שיט, ייצור כלי רכב, ייצור כלי טיס, ייצור ושילוח לוויינים, הנדסה גרעינית, תעשייה כימית ופטרוכימית, שירותים פיננסיים ובהם בנקאות וביטוח, מקרקעין, תעשיות כבדות, נפט וגז, כרייה, ייצור פלדה, מתכות ומוצריהן, תקשורת, אלקטרוניקה, מזון ומשקאות, ועוד תחומים רבים אחרים. קבוצת מיצובישי כוללת בתוכה מאות תאגידים, חברות, חברות־בת, מוסדות וארגונים.
השם מיצובישי מורכב משני חלקים: "Mitsu" שמשמעותו "3", ו- "hishi" (שהופך ל- "bishi" בעת הדיבור) שמשמעותו ערמוני מים (שלהם צורות המזכירות מעוין) ולכן המעוינים שבאים לידי ביטוי בלוגו המפורסם של החברה. תרגום נוסף לשם הוא "שלושה יהלומים".
היסטוריה.
חברת מיצובישי הוקמה לראשונה בשנת 1870, שנתיים לאחר רסטורציית מייג'י, כחברת ספנות על ידי יאטארו איוואסאקי. בשנת 1873, שונה שמה ל"מיצובישי שוקאיי". בחלוף הזמן, נעשה הגיוון בעסקיה בעיקר אל תחומים קרובים לספנות. החברה נכנסה לעסקי כריית פחם כדי להשיג את הפחם שנדרש לספינות, קנתה מספנה מהממשלה כדי לתקן את הספינות שהשתמשה בהן, ייסדה בית חרושת ויציקה לברזל ופלדה כדי לספקם למספנה, ייסדה חברת ביטוח־ימי כדי לספק את צורכי עסקי הספנות, וכן הלאה. מאוחר יותר, המשאבים הניהוליים והיכולות הטכנולוגיות שנרכשו והופעלו לצורך בניית הספינות, נוצלו כדי להרחיב את העסק אף יותר, לייצור כלי טיס וציוד. בדומה לכך, הניסיון שנרכש בעסקי הספנות שמעבר לים, הובילו את החברה להיכנס לעסקי המסחר.
החברה החלה עוסקת בכריית פחם בשנת 1881 עם רכישתו של "מכרה טאקאשימה", בעקבות כך החלה החברה לעשות שימוש בפחם שהופק לצורך תדלוק צי ספינות הקיטור הנרחב שלה. בהמשך, גיוונה החברה את עסקיה לתחומי בניית ספינות, בנקאות, ביטוח, אחסנה, ומסחר. גיוון מאוחר יותר, הביא את החברה למגזרי עסקים כגון ייצור נייר, פלדה, זכוכית, ציוד אלקטרוני, כלי טיס, נפט ונדל"ן. בעת שמיצובישי בנתה קונצרן רחב בסיס, היא שיחקה תפקיד מרכזי בתהליך המודרניזציה של התעשייה היפנית.
צי הסוחר העצום של החברה ומכלול העסקים שסביבו, נכנסו לתקופה של פעילות שונה ומגוונת מאוד שלבסוף הביאה ליצירת שלושה גופים:
מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ייצרה מיצובישי כלי טיס תחת הנהלתו של דר' ג'ירו הוריקושי. המטוס "מיצובישי A6M זירו" היה מטוס קרב ימי עיקרי במהלך מלחמת העולם השנייה. המטוס שימש את טייסי הצי הקיסרי היפני לאורך כל תקופת המלחמה, כולל לצורך התקפות קמיקזה במהלך שלבי המלחמה האחרונים. טייסי בעלות הברית נדהמו מיכולת התמרון של המטוס והוא נחשב מאוד מוצלח בקרב, עד שבעלות הברית פיתחו טקטיקה לניצול היתרון שלהם בכוח אש ומהירות הצלילה.
במהלך תקופת המלחמה, עשתה מיצובישי שימוש בכוח אדם תחת עבודת כפייה. הפועלים כללו שבויים מבעלות הברית ואזרחים סיניים וקוריאנים. בתקופה שלאחר המלחמה, הוגשו תביעות משפטיות ודרישות פיצויים נגד תאגיד מיצובישי, בפרט על ידי עובדי הכפייה הסיניים.
מיצובישי הייתה מעורבת בסחר האופיום בסין, בתקופת המלחמה.
מאז שנת 1945 ועד היום.
מיצובישי השתתפה בצמיחה הכלכלית היפנית חסרת התקדים של שנות החמישים והשישים (של המאה ה-20). כך למשל, כאשר יפן חידשה ושיכללה את תעשיות האנרגיה והחומרים שלה, הקימו חֲבָרוֹת מיצובישי את "מיצובישי פטרוכימיקלים", "מיצובישי תעשייה אטומית", "מיצובישי גז פחמימני מעובה", ו"מיצובישי פיתוח נפט".
הדגש המסורתי של מיצובישי על פיתוח טכנולוגי היה במיזמים חדשים בתחומים כגון פיתוח החלל, תעופה, פיתוח ימי, תקשורת נתונים, מיחשוב, ומוליכים למחצה. חֲבָרוֹת מיצובישי הפכו פעילות גם בתחומי מוצרי הצריכה והשירותים.
בשנת 1970, ייסדו חברות מיצובישי את "קרן מיצובישי" כדי לציין את יובל המאה של ייסוּד חברת מיצובישי הראשונה.
ביתני מיצובישי היו נקודות השיא של התערוכות ביפן בין שנות ה-70 ל-80, מאז תערוכת EXPO'70 באוסקה.