ב-23 במרץ 2021 התקיימו הבחירות לכנסת העשרים וארבע. בחירות אלה היו הפעם הרביעית בתוך שנתיים שבה התקיימו הבחירות לכנסת, כחלק מהמשבר הפוליטי המתרחש בישראל מאז שנת 2019. גם בבחירות אלה, כמו במערכות הבחירות שקדמו להן, התגבשו בכנסת שני "גושים": גוש מצדדי המשך כהונת בנימין נתניהו כראש הממשלה, שכלל בכנסת זו 52 ח"כים מסיעות הליכוד, ש"ס, יהדות התורה והציונות הדתית; וגוש מתנגדי המשך כהונת נתניהו, בראשות יאיר לפיד, שכלל בכנסת זו 57 ח"כים מסיעות יש עתיד, כחול לבן, העבודה, ישראל ביתנו, הרשימה המשותפת, תקווה חדשה ומרצ. על פי תוצאות הבחירות, לאף גוש לא היה רוב ברור לצורך הקמת ממשלה חדשה. סיעות ימינה ורע"מ, שמנו ביחד 11 ח"כים, לא הצהירו לפני הבחירות לאיזה "גוש" הן משתייכות, ולאחריהן קיימו משא-ומתן קואליציוני עם ראשי שני הגושים.
הקמת הממשלה.
ב-5 באפריל 2021 נועץ נשיא המדינה, ראובן ריבלין, בנציגי כל הסיעות בכנסת העשרים וארבע, בנוגע לזהות חבר הכנסת שעליו יש להטיל את מלאכת הרכבת הממשלה השלושים ושש. אף אחד מהמועמדים לא השיג המלצותיהם של 61 ח"כים, הנדרשים להבטחת הרכבת ממשלה, לאחר ש-52 ח"כים המליצו על בנימין נתניהו, 45 ח"כים המליצו על יו"ר סיעת יש עתיד יאיר לפיד ו-7 ח"כים המליצו על יו"ר ימינה נפתלי בנט. למחרת הטיל הנשיא את תפקיד הרכבת הממשלה על נתניהו, שזכה למספר הגבוה ביותר של ממליצים מבין כל המועמדים.
נתניהו לא הצליח להרכיב ממשלה ב-28 הימים המוקצים לכך, וב-5 במאי 2021 העביר הנשיא את המנדט ליאיר לפיד, יושב ראש מפלגת יש עתיד. לפיד התחיל בניסיונות להקמת ממשלה יחד עם מפלגות ימינה, כחול לבן, העבודה, תקווה חדשה, ישראל ביתנו, מרצ ורע"ם. תוך כדי כך פתחה ישראל במבצע שומר החומות והמגעים הקואליציוניים הושהו. הם התחדשו אחרי המבצע, וב-2 ביוני 2021, כחצי שעה לפני פקיעת המנדט בחצות, הודיע יאיר לפיד לנשיא ריבלין שעלה בידו להרכיב ממשלה.
הממשלה הורכבה כממשלת חילופים, בדומה לממשלה שקדמה לה (ממשלת ישראל הראשונה במודל זה), והוסכם על רוטציה לפיה נפתלי בנט יכהן כראש ממשלה בשנתיים הראשונות, וב-27 באוגוסט 2023 יחליף אותו בראשות הממשלה יאיר לפיד. בממשלה הקודמת הסכם הרוטציה בין נתניהו לבני גנץ לא הגיע לכדי מימוש מפני שנתניהו ושר האוצר ישראל כ"ץ לא הניחו על שולחן הכנסת הצעה לתקציב המדינה, ולכן התפזרה הכנסת עקב אי-אישור התקציב במועד הקבוע בחוק. בממשלה ה-36 הסכימו חברי הקואליציה על סעיפים שימנעו פרצה זאת, ובהם סנקציה על מי שיבחר לתמוך בחוק להתפזרות הכנסת, וכן גמישות בנוגע למועד אישור תקציב המדינה של 2023.
הזיקה בממשלה הפריטטית נקבעה באופן הבא: סיעות ימינה ותקווה חדשה הן חלק מ"גוש ימינה" והשרים וסגני השרים ממפלגות אלה הם בעלי זיקה לנפתלי בנט, ואילו סיעות יש עתיד, כחול לבן, העבודה, ישראל ביתנו ומרצ הן חלק מ"גוש יש עתיד" והשרים וסגני השרים ממפלגות אלה הם בעלי זיקה ליאיר לפיד.
ב-7 ביוני 2021 פורסמו קווי היסוד להקמת ממשלת אחדות בתקופת כהונת הכנסת ה-24. יומיים לאחר מכן נקבע בוועדה המסדרת מועד השבעת הממשלה.
הממשלה קיבלה את אמונה של הכנסת ברוב של 60 בעד מול 59 נגד ונמנע אחד, והושבעה ב-13 ביוני 2021, ד' בתמוז ה'תשפ"א.
סיום כהונת הממשלה.
ב-6 באפריל 2022 הודיעה חברת הכנסת ויו"ר הקואליציה, עידית סילמן, מסיעת ימינה על פרישה מהקואליציה, מה שהותיר את הקואליציה עם 60 חברי כנסת, דהיינו, ללא רוב בכנסת.
ב-13 במאי 2022 הכריז השר לשירותי דת, מתן כהנא, על התפטרותו מהממשלה במטרה לשוב למושבו בכנסת, זאת, בתיאום עם ראש הממשלה נפתלי בנט ועל מנת להבטיח את יציבות הקואליציה. עוד סוכם בין בנט לכהנא, כי האחרון ימונה לסגן השר לשירותי דת וימשיך בפועל את ניהול המשרד כסגן שר, משום שאבד הרוב לאישור מינויו כשר מחדש.
ב-19 במאי 2022 הודיעה חברת הכנסת רינאווי זועבי, ממפלגת מרצ, כי היא פורשת מהקואליציה, ובכך הותירה את הממשלה עם 59 ח"כים בלבד – מיעוט בכנסת. מספר ימים לאחר מכן היא שבה לקואליציה.
ב-13 ביוני 2022 הודיע חבר הכנסת ויו"ר ועדת הכנסת, ניר אורבך, מסיעת ימינה, על הפסקת תמיכתו בממשלה ועל פרישתו מן הקואליציה עד להצבעה בכנסת לחידוש תוקפן של תקנות יו"ש, ואמר: "הניסוי איתכם (רע"מ) נכשל". בכך, הוא הותיר את הממשלה עם 59 חברי כנסת בלבד כממשלת מיעוט.
ב-20 ביוני 2022 ראש הממשלה נפתלי בנט וראש הממשלה החלופי יאיר לפיד סיכמו ביניהם על פיזור הכנסת והקדמת הבחירות לאחר שמוצו הניסיונות לייצב את הקואליציה, כאשר ראש הממשלה, ממשלת מעבר, יהיה יאיר לפיד. ב-30 ביוני עבר חוק התפזרות הכנסת בקריאה שלישית. בחצות הלילה בין ה-30 ביוני וה-1 ביולי הפך לפיד לראש הממשלה.
העבודה וישראל ביתנו לא השתתפו בהצבעה כמחאה על כך שלא הועבר "חוק המטרו" שמהותו בניית רכבת תחתית בגוש דן. יחד עם הצעת התפזרות הכנסת הי אמור לעבור גם "חוק הנאשם", האוסר על נאשם בפלילים להיות ראש ממשלה, אך הוא לא עבר מכיוון שלא היה רוב לאישורו.
עוד חוק שהיה אמור לעבור הוא ביטול חובת הויזה בכניסה לארצות הברית, אך לבסוף לא הועלה החוק להצבעה כיוון שגם לגביו התברר כי לא יהיה רוב לאישורו.
במקביל, הרשימה המשותפת הניחה על שולחן הכנסת 12,000 הסתייגויות בכדי לעכב את התפזרות הכנסת מכיוון שלפי החוק תקנות יו"ש היו אמורות לפקוע בחצות ה-30 ביוני, אלא אם כן תתפזר הכנסת.
ציוני דרך ומדיניות.
קווי יסוד.
תמצית קווי היסוד:
סיעות הקואליציה.
מספר חברי הכנסת החברים בקואליציה:
הרכב הממשלה.
חילופי שרים וסגני שרים.
לפי ההסכמים הקואליציוניים, תוכננו להתקיים במהלך הרוטציה ב-27 באוגוסט 2023 השינויים הבאים:
בסופו של דבר הכנסת החליטה על התפזרותה ב-30 ביוני 2022 ובהתאם ל רק בנט ולפיד התחלפו בתפקידיהם.
מאפייני השרים.
שרים חדשים.
בממשלה זו כיהנו 14 שרים חדשים: קארין אלהרר, חמד עמאר, עמר בר-לב, ניצן הורוביץ, תמר זנדברג, עודד פורר, אורנה ברביבאי, אלעזר שטרן, מתן כהנא, עיסאווי פריג', מרב מיכאלי, יואל רזבוזוב, נחמן שי ואלי אבידר
נשים בממשלה.
בממשלה זו מכהנות 9 נשים:
כהונת השרים כח"כים.
בממשלה זו היו רק 7 שרים מתוך 28 שלא התפטרו במסגרת החוק הנורווגי וכיהנו כח"כים:
שר אחד לא כיהן כח"כ בכל תקופת הכנסת הנוכחית:
יוצאי מערכת הביטחון.
בממשלה זו כיהנו 6 שרים בדרגות אלוף-משנה ומעלה בצה"ל:
הכנסת ה-24
הבחירות לכנסת ה-24
צ'אנג ג'נג 8
צ'אנג ג'נג 8 או צעדה ארוכה 8 (בסינית: 长征八号, פין-יין: Chángzhēng bā, באנגלית: Long March 8) הוא משגר לוויינים וחלליות ממשפחת צ'אנג ג'נג, שפותח על ידי האקדמיה הסינית לטכנולוגיית רכבי שיגור (CALT) לנשיאה של עד 4500 ק"ג למסלול מסונכרן-שמש (SSO) בגובה 700 ק"מ. הרקטה מבוססת על קודמתה "צעדה ארוכה 7" עם השלב הראשון שלה ו-2 של המאיצים שלה, יחד עם השלב השלישי של בעירת מימן נוזלי מגרסאות ישנות יותר 3A/3B/3C ו-7A כשלב השני שלה.
גרסת רכב שיגור עתידית מתוכננת של צעדה ארוכה 8 צפויה להיות ניתנת לשימוש חוזר באופן חלקי על ידי נחיתה אנכית של השלב הראשון והמאיצים כיחידה אחת.
שיגור הבכורה של צעדה ארוכה 8 היה ב-22 בדצמבר 2020 מאתר שיגור החלליות ונצ'אנג.
הנס בולץ
הנס בולץ (בגרמנית: Hanns Bolz; 22 בינואר 1885 - 4 ביולי 1918) היה צייר, פסל ומאייר גרמני של אקספרסיוניזם ופוטוריזם גרמני.
חיים.
לאחר ימי לימודיו באאכן וקלן, למד בולץ באקדמיה לאמנות בדיסלדורף בין השנים 1905–1908. לאחר מכן בילה כמעט שלוש שנים בפריז, שם שכר סטודיו במונמארטר, בו השתמש בעבר פבלו פיקאסו (1881–1973) בשנת 1900. במקום מפגש אמנים ידוע, קפה דו-דום, הוא פגש את הנס פורמן (1880–1966) ואת רודולף לוי (1875–1944), ולבסוף את סוחר האמנות אלפרד פלכטיים (1878–1937), שהלך אחר כך בעקבותיו.
בשנים 1911 ו- 1912 התגורר במינכן, שם עבד בין היתר כמאייר במגזין "קומט". כאן היה לו היכרות עם ריצ'רד סוואלד (1889–1976) והשחקנית אמי הנינגס (1885–1948), בין היתר, ברובע הבוהמי שוואבינג, והיה אחד מחברי צוות המערכת של "דאר בלוי רייטר" )(הפרש הכחול) סביב הצייר פרנץ מארק (1880-1916) ו וסילי קנדינסקי (1866-1944). אבל הוא לא שהה כאן זמן רב וחזר לפריז בשנת 1912, שם עבר לסטודיו במונפרנס. בינתיים הוא נסע לטיולי לימוד שונים למדריד, לונדון, ונציה ואוסלו.
בשנת 1914 גויס לשירות צבאי ונשלח לחזית. כאן סבל מהרעלת גז קשה וכמעט הפך לעיוור. הנכות הובילה לשחרורו המוקדם מהשירות הצבאי בשנת 1917, אך לאחר מכן הוא כבר לא היה מסוגל לעבוד ולכן העסיק את עצמו רק בפיסול.
הוא שהה בעיקר בקלן עם אוטו פרוינדליך (1878-1943) בסטודיו שלו, שם פגש גם את מקס ארנסט (1891-1976).
מאוחר יותר חזר למינכן, אך נאלץ לאשתפז בסנטוריום נויויטלסבאך שם נפטר בשנת 1918 בגלל נכותו ופציעתו במלחמה.
מאפיינים אמנותיים.