טרה קול נולד בפרנקפורט, גרמניה, ולאחר מכן עבר עם אביו ועם שני אחיו הגדולים לקליפורניה. כשהיה צעיר הופיע עם להקתו the lookouts, שחבריה האחרים היו שכניו (מהם קיבל את הכינוי טרה קול), במועדון הפאנק רוק גילמן 924. סולן הלהקה ניהל חברת תקליטים שהייתה חתומה עליה להקה בשם Green day שהתלהב ממנה מאוד, וארגן להם ולטרה הופעה ביחד. הלהקה, שבדיוק חיפשה מתופף אחרי שהמתופף הקודם שלהם עזב לקולג', התחברה באופן מושלם עם התיפוף והאופי של טרה והשלושה נהיו חברים טובים. לא עבר הרבה זמן וטרה עזב את הלהקה שלו בשביל להצטרף ל-גרין דיי באופן קבוע. אלבום הבכורה של טרה קול עם גרין דיי היה kerplunk, האלבום באורך מלא השני של הלהקה, שהיה אלבום פריצה במונחים של מוזיקת אנדרגראונד לאחר שמכר כ-50,000 עותקים בארצות הברית.
טרה כתב והלחין מספר שירים פחות מוכרים מהאלבומים הראשונים של גרין דיי, שר מספר קטעי "בונוס" קומיים בחלק מאלבומי הלהקה, למשל את הקטע "All by Myself", שבילי ג'ו ארמסטרונג שר בזמן מסיבה, וזו רצועה חבויה באלבום Dookie. בשביל לשמוע אותו, צריך לחכות מספר דקות לאחר השיר (FOD) האחרון באלבום. או למשל את החלק הרביעי (שאותו גם כתב והלחין) בשיר Homecoming מאלבומם American Idiot טרה כתב גם את השיר dominated love slave מהאלבום kerplunk שהיה יותר דומה לסגנון הקאנטרי ונחשב בעיניי מעריצי הלהקה כשיר קומי.
טרה קול השפיע על מתופפים חדשים יותר בפאנק של היום. המתופף טראוויס בארקר מלהקת בלינק-182, טוען שהושפע מסגנון התיפוף והלבוש שלו רבות, ובראשית דרכו חיקה אותו בהופעות. בנוסף, טרה קול הושפע ממתופפים כמו רינגו סטאר, ג'ון בונהם, קית' מון, באדי ריץ' וכדומה.
בינואר 1995 נולדה לטרה ולחברתו, ליסה ליונס, בת בשם רמונה. חודשיים לאחר מכן נשא טרה את ליסה לאישה ולאחר זמן קצר הם התגרשו. בשנת 2000 נישא לאשתו השנייה קלאודיה ובשנת 2001 נולד להם ילד בשם פרנקיטו. בשנת 2003 הם התגרשו אבל נשארו לגור ביחד כדי לגדל אותו. בסופו של דבר הם הפסיקו לגור ביחד וטרה התחתן בשלישית עם שרה רוז.
תלמה ילין (צ'לנית)
תֶלמה יֶלין (בֶּנטוִויץ') (15 במרץ 1895 – 21 במרץ 1959) הייתה צ'לנית ישראלית ילידת אנגליה בעלת שם עולמי.
על שמה קרוי בית הספר התיכון "תלמה ילין" לאמנויות בגבעתיים.
קורות חייה.
תלמה בנטוויץ' (Thelma Bentwich) נולדה באנגליה, בשנת 1895, התשיעית מאחד עשר ילדיהם של שושנה והרברט בנטוויץ'. משפחת בנטוויץ' הגיעה באמצע המאה ה-19 מהעיר פוזנן שבפולין ללונדון. בית הוריה היה בית ציוני אדוק, ואביה נמנה עם ידידיו הקרובים ביותר של חיים ויצמן. בביתם אף התארחו ישראל זנגוויל ותיאודור הרצל, ואביה היה בין הדוחקים בהרצל לבקר בארץ.
תלמה ילין החלה לנגן בצ'לו בילדותה, משום שאמה קבעה לכל אחד מילדיה באיזה כלי ינגן. היא התאהבה בכלי ונשארה נאמנה לו כאמנית מבצעת עד ימיה האחרונים. בגיל 16 יצאה מלונדון לפריז, כדי להשתלם בנגינת הצ'לו אצל האמן הספרדי הדגול פאבלו קזאלס. כן הייתה תלמידתו של הצ'לן הידוע אנדריי הקינג. היא החלה בהופעות פומביות, בהרכבים משפחתיים, עם אחיותיה, וניגנה בפני חיילי מדינות ההסכמה שחנו בצרפת בעת מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1919 הגיעה לראשונה לארץ ישראל. היא התיישבה באורח זמני במושבה זכרון יעקב, בה כבר התגוררו אחיותיה. מיד עם הגיעה לארץ החלה לעסוק לא רק בנגינה, אלא בפעילות רחבת היקף של חינוך מוזיקלי ושל ארגון קונצרטים ומופעים.
בשנת 1921 נישאה לאדריכל אליעזר ילין. לימים נולדו להם ארבע בנות. גם בנותיה של תלמה ילין היו אמניות מוכשרות – בציור, בנגינה, ובכתיבה. היא המשיכה בפעילותה המוזיקלית בד בבד עם גידול בנותיה; ערכה קונצרטים ברחבי אירופה, הקליטה והופיעה בקונצרטים משודרים ברדיו.
ילין השתקעה בירושלים, ובעלה האדריכל היה מראשוני המתכננים והבונים של שכונות הגנים בעיר, ובעיקר של שכונת רחביה. בעת מלחמת העולם השנייה עבדה תלמה ילין בשירות הצנזורה הבריטית בארץ, ובמשך שנים הייתה מורה לנגינה בצ'לו. לאחר מותו החטוף של אליעזר ילין בשנת 1945 התמסרה לנגינה ולהוראת הנגינה. הייתה אמנית מוערכת, בעלת שם עולמי בנגינת הצ'לו.
בשנת 1953 הצטרפה ל"רביעייה הישראלית", במקום לסלו וינצה, שפרש. הרביעייה כללה את הוויולן עדן פרטוש והכנרים לורנד פניבש ואחותו אליס פניבש.
תלמה ילין נפטרה באביב 1959, בגיל 64, ונטמנה בהר המנוחות.
הותירה אחריה את בנותיה: שושנה (אשת אבנר ישראלי), יהודית (ניטה), יונה, ויולה הכהן-ילין (אמה של השחקנית שרון הכהן-בר).
בין צאצאיה: השחקנית שרון הכהן בר, השחקן טל קלאי והמוזיקאים תומר בר וניצן בר.
בשנת 1962 נפתח בתל אביב תיכון לאמנויות "תלמה ילין", שנקרא על שמה. בית הספר עבר בשנת 1980 לשכונת בורוכוב בגבעתיים.
בשכונת רמת בית הכרם בירושלים קרוי רחוב "תלמה" על שמה.
ארכיונה מן השנים 1917–1959, ובו מכתבים, תוכניות, תמונות וקטעי עיתונות, שמור במרכז למוזיקה של הספרייה הלאומית. בשנת 1964 פרסמה אחייניתה מַרגֶ'רי בנטואיץ ספר על אודותיה באנגלית בהוצאת ראובן מס, והוא ראה אור ב-1981 בתרגום עברי.
רצח אורון ירדן
רצח אורון ירדן הוא פרשת רצח של ילד שנחטף ב-8 ביוני 1980 למטרות כופר נפש, ונרצח על ידי החוטף, צבי גור.
ב-15 באוקטובר 2021, נפטר גור במרכז הרפואי שמיר לאחר 41 שנות מאסר.
החטיפה.
אורון ירדן, ילד בן שמונה, נחטף מסביבת בית הוריו שבסביון ב-8 ביוני 1980. הוא נראה עולה למכונית נהוגה בידי אלמוני לבוש מדים ולאחר מכן הגיעו הודעות טלפוניות אנונימיות לבית הוריו ובהן דרישת כופר תמורת שחרורו.
לאחר שלא עלה בידי המשטרה לאתר את הילד החטוף ואת חוטפו באופן מיידי, הוחלט להיענות לדרישת החוטף ולשלם לו את דמי הכופר, בסך שני מיליון לירות (כ-4.7 מיליון ש"ח, לאחר הצמדה למדד עד 2019), בשטרות של 50 שקל ישן. בהוראת צוות המשא ומתן המשטרתי הניח אביו של אורון ירדן את הכסף בשקיות פלסטיק בשעת לילה בחבית שהחוטף סימן בסיד לבן בסמוך לשכונת נווה נאמן בהוד השרון. בתוך שקית הכסף הושתל משדר לצורך מעקב אחר החוטף. כמו כן, מספריהם הסידוריים של השטרות נרשמו מראש והועברו לכל הבנקים בישראל. חבילות השטרות אף סומנו באבקה זוהרת. על החבית שבה הונח הכופר נערכה תצפית באמצעות אמצעי ראיית לילה.
באישון לילה זחל החוטף על האדמה לעבר החבית, נטל בחטף את דמי הכופר ונעלם בחשיכה. המשדר לא עבד. השוטרים בעמדת התצפית פתחו במרדף אחרי החוטף אך איבדו אותו לאחר מספר דקות. בסריקה באזור מצאו החוקרים צנצנת קטנה שהכילה אבקת פלפל שחור, ושהייתה מוכתמת בסיד הלבן ששימש לסימון החבית. הפלפל שימש, כנראה, כדי להטעות את כלבי הגישוש של המשטרה (אם כי המשטרה לא הביאה כלבים לזירה). החוטף גילה תחכום גם בכך שהוא הבחין במשדר ונטרל אותו על ידי קבירת שקית הכופר באדמה. אולם על אף תשלום הכופר, ירדן לא שוחרר. חיפושים מבית לבית שערכה המשטרה בשכונה לא העלו דבר.
מפכ"ל המשטרה באותה עת, הרצל שפיר, שהיה חולה באותו ערב הסביר בראיון טלוויזיוני כמה ימים לאחר שגור אסף את הכופר, כי המשטרה לא השתמשה בכלבים מחשש שאלו יתקפו אדם חף מפשע.
התגובה הציבורית.
לאחר 60 שעות במהלכן הפרשה הייתה אסורה לפרסום, לאור כישלון המשטרה בתפיסת החוטף החטיפה פורסמה לפנות בוקר ב-11 ביוני 1980.
דבר חטיפת ילד, אירוע שהיה נדיר בישראל עד אז, והראשון בו נחטף ילד לשם קבלת כופר גרם לזעזוע בציבור, עד כי ראש הממשלה מנחם בגין מצא לנכון לפנות לחוטף בפניה דרמטית ברדיו בקולו הוא במהלך ישיבה של תנועת החרות, לשחרר את הילד. העיתונות עקבה מדי יום אחר חקירת החטיפה בידיעות יומיות בעמוד הראשון.
דיון ציבורי התקיים, מצד אחד, בדרישה להחמיר את הענישה על חוטפים למטרות כופר, ומצד שני בהעלאת הרעיון לתת לחוטף חסינות אם ישיב את הילד בחיים.
החקירה.
המשטרה הקימה מפקדה מיוחדת והפנתה את כל כוחותיה לחיפושים אחר הילד. קלסתרון של החשוד בחטיפה, ושל חשוד בהיותו שותפו, פורסמו בעיתונות עם מספרי טלפון להתקשרות. מספר חשודים נעצרו כחשודים בחטיפה, אך התברר שאין להם קשר לאירוע.
המשטרה העבירה הנחיה לכל הבנקים בישראל לדווח לה על כל הפקדה של מזומנים בסכום הגדול מ-10,000 שקלים. ב-27 ביוני 1980 דיווח בנק הפועלים שאזרח הפקיד 13,000 שקלים במזומן בסניף של הבנק ברחובות, בחשבון שאותו פתח תשעה ימים קודם לכן. חוקרי המשטרה הגיעו אל הכתובת שרשם המפקיד. בניגוד למעשיו בעת איסוף כספי הכופר, הפעם החוטף לא נזהר והוא נרשם בשמו ובכתובתו האמיתיים - צבי גור, תושב נתניה בן 33 שעסק בציור, אך לא היה מוכר כצייר בחוגי האמנות. השוטרים מצאו בביתו את דודתו, בחיפוש בבית נמצא רוב סכום הכופר. כמו כן,
מצא חוקר המז"פ, אלכס פלג, צנצנת דומה לזו שנמצאה בקרבתה של חבית הכופר, ובה מלח שולחן. מציאת הצנצנת התאומה הביאה את החוקר לחשוד בגור, שנעצר. יחד עם גור נעצרו בת זוגו וכן אדם ששירת יחד איתו במילואים. השניים שוחררו לאחר מספר ימים משהתברר שאין להם קשר לחטיפה.