באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה קאר בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בשיא עולם חדש של 46.28 שניות, לפני חברו לנבחרת שיאן העולם היוצא בן איסטמן (46.50 שניות) ואלכס וילסון מקנדה (47.4 שניות) ובריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם איוון פוקווה, אדגר אבלוויץ' וקרל וורנר בשיא עולם חדש של 3:08.14 דקות, לפני בריטניה (3:11.2 דקות) וקנדה (3:12.8 דקות).
ב-17 במרץ 1933 הקריירה הספורטבית של קאר נקטעה לאחר שהיה מעורב בתאונת דרכים שבה שבר את שני קרסוליו ואגן הירכיים שלו.
בשנת 1966 נפטר קאר מהתקף לב במהלך חופשה בטוקיו, יפן.
ינשפינג (מחוז)
מחוז יֵנְשֶׁפִּינְג (בשוודית: Jönköping) הוא מחוז בדרומה של שוודיה. המחוז גובל במחוזות קרונוברי בדרום, בווסטרה ייטלנד במערב, באגם וטרן בצפון ובאסטרייטלנד במזרח. האזור המנהלי בו נמצא ינשפינג הוא סמולנד.
גמר מונדיאל 1934
גמר מונדיאל 1934 התקיים באצטדיון נאציונלה PNF ברומא, בירת איטליה, ב-10 ביוני 1934, ובו נקבע שאלופת העולם לשנת 1934 היא נבחרת איטליה, שניצחה את נבחרת צ'כוסלובקיה בתוצאה לאחר הארכה. היה זה גמר המונדיאל השני בהיסטוריה, והראשון אי פעם שהגיע להכרעה בהארכה. כמו בטורניר הקודם, גם הפעם ניצחה הנבחרת המארחת בגמר וזכתה בטורניר. בניגוד לטורניר המונדיאל הראשון, שם הגיעו לגמר שתי נבחרות מדרום אמריקה, אל גמר הטורניר השני הגיעו שתי נבחרות מיבשת אירופה. יתרה מכך, כל שמונה הנבחרות שהתמודדו ברבע הגמר היו נבחרות אירופיות.
השער הראשון במשחק נכבש רק בדקה ה-71, כשאנטונין פוץ' העלה את צ'כוסלובקיה ליתרון. עשר דקות אחר כך הצליחה איטליה להשוות משערו של ריימונדו אורסי, אחד משלושה ארגנטינאים מתאזרחים שפתחו בהרכב האיטלקי. המשחק עבר להכרעה בהארכה, וחמש דקות מפתיחתה כבש אנג'לו סקיאביו את שער הניצחון, שהקנה לאיטלקים את תואר אליפות העולם הראשון בתולדותיה.
רקע.
איטליה אירחה את טורניר הגמר השני בהיסטוריה של גביע העולם, תחת שלטונו של בניטו מוסוליני. כפי שעשה אדולף היטלר שנתיים אחר כך באולימפיאדת ברלין, השתמש מוסוליני בטורניר כאמצעי תעמולה איטלקית.
אל הטורניר הגיעו 12 נבחרות מיבשת אירופה, אליהן הצטרפו , , ששלחה סגל חסר, מחוזק בכוכבים כלאונידאס דה סילבה, ו ששלחה סגל חובבני. , שאירחה את המונדיאל הקודם בו איטליה סירבה להשתתף, בחרה שלא להגיע לטורניר. גם בחרה שלא להגיע, בפעם השנייה ברציפות.
הדרך אל הגמר.
טורניר מונדיאל 1934 התנהל בשיטת נוקאאוט לכל אורכו. 16 הנבחרות המשתתפות החלו את דרכן בשלב שמינית הגמר.
איטליה פתחה את הטורניר הביתי בניצחון 7-1 מרשים על , עם שלושער של אנג'לו סקיאביו. במשחק המקביל, חזרה צ'כוסלובקיה מפיגור 1-0 בהפסקה מול לניצחון 2-1 בסיום, כשאת שער הניצחון כובש אולדז'יך ניידלי.
בשלב רבע הגמר פגשה איטליה את . לואיס רגיירו העלה את ספרד ליתרון, אך ג'ובאני פרארי השווה את התוצאה דקה להפסקה. התוצאה נשמרה עד לסיום, והנבחרות התייצבו למשחק חוזר יום אחר כך, אותו הכריע ג'וזפה מאצה עם שער ניצחון כבר בדקה ה-11, שקבע 1-0 לאיטליה. צ'כוסלובקיה פגשה ברבע הגמר את , ושוב מצאה עצמה בפיגור בתוך המחצית הראשונה. הצ'כוסלובקים הצליחו להשוות עוד טרם המחצית, ועם פתיחת המחצית השנייה השלימו מהפך ועלו ליתרון 2-1. 12 דקות בלבד לסיום שווייץ מצאה את השוויון, אך כעבור ארבע דקות שוב כבש ניידלי שער ניצחון עבור נבחרתו, 3-2 לצ'כוסלובקיה שממשיכה לחצי הגמר.
בחצי הגמר פגשה איטליה את , שנחשבה לנבחרת חזקה מאוד באותה תקופה וליריבה ראויה לאיטלקים. בדקה ה-19 של ההתמודדות כבש אנריקה גאיטה, מתאזרח ארגנטינאי, את שער הניצחון עבור איטליה, שהעפילה לגמר לראשונה בתולדותיה. בחצי הגמר המקביל כבש ניידלי שלושער שהעלה את נבחרתו לגמר הראשון בתולדותיה לאחר ניצחון 3-1 על . ניידלי העלה את מאזנו האישי לחמישה שערים, שהספיקו לו לתואר מלך השערים של הטורניר.
שופט המשחק.
איוואן אקלינד השוודי נבחר לשופט המשחק. עוזרי השופט, לואיס בארט הבלגי ומיחאלי איוואנצ'יץ' ההונגרי, נבחרו לשמש קוונים במשחק.
אקלינד שפט בשלב שמינית הגמר את ניצחונה של 2–3 על . הוא שפט את איטליה בניצחונה על 0–1 בשלב חצי הגמר. ביקורת רבה נמתחה על הופעתו במשחקי חצי הגמר והגמר, שעיקרה הייתה חד צדדיות לטובת האיטלקים במשחק.
בארט שפט את משחקה רבע הגמר בין איטליה ל שהסתיים בשוויון 1–1 ובמשחק חוזר. וכן בניצחון המארחת 1–3 על בשמינית הגמר. איוואנצ'יץ' לא ניהל אף משחק כשופט ראשי בטורניר.
מהלך המשחק.
המשחק ברומא נפתח בחום כבד של מעל ל-40 מעלות צלזיוס. איטליה עלתה למשחק עם שלושה מתאזרחים ממוצא ארגנטינאי - ריימונדו אורסי, אנריקה גואיטה ולואיס מונטי. האיטלקים פתחו חזק את ההתמודדות, ושלטו במחצית הראשונה ללא עוררין. השוער והקפטן של צ'כוסלובקיה, פרנטישק פלניצ'קה, הפגין יכולת גבוהה ומנע שערים מג'וזפה מאצה ומג'ובאני פרארי בהצלות מרשימות. ההזדמנות הגדולה ביותר במחצית הראשונה הייתה של אנג'לו סקיאביו, שהחמיץ מול שער ריק כשבעט את הכדור גבוה מדי.
המחצית השנייה נפתחה כמו הראשונה, בלחץ איטלקי. אמנם, תחת החום הכבד והתסכול מחוסר התכליתיות מול השער, החלה איטליה לאבד את השליטה במשחק. בדקה ה-71, פחות מעשרים דקות לסיום, הצליחה צ'כוסלובקיה להדהים את יושבי האצטדיון ולעלות ליתרון. אנטונין פוץ', שהתאושש מפגיעה גסה של אטיליו פראריס עשר דקות קודם לכן, קיבל מסירה משטפן צ'מבאל, עבר את ארלדו מונצליו והכניע את השוער ג'אנפיירו קומבי. לאחר השער, שררה דממה באצטדיון ברומא.
בדקות שלאחר השער, יכלה צ'כוסלובקיה להכריע סופית את המשחק, אך ייז'י סובוטקה ופרנטישק סבובודה החמיצו ממצבים קורצים. בדקה ה-81, לאחר סדרת ההחמצות של צ'כוסלובקיה, הצליחה איטליה לחזור למשחק. אורסי פרץ באגף שמאל ושלח כדור לרחבה, אותו הצליח לדיסלב ז'נישק להרחיק. על הכדור החוזר השתלט שוב אורסי, שהפעם הכניע את השוער וקבע שוויון 1-1.
לאחר השער האיטלקי, נסוגו הצ'כוסלובקים להגנה, ושמרו על התוצאה עד לסיום הזמן החוקי. המשחק עבר להכרעה בהארכה, וכבר לאחר חמש דקות מפתיחתה השיגה איטליה את שער הניצחון. הגבהה של גאיטה מצאה את אנג'לו סקיאביו, שהכניע את השוער וקבע 2-1 לאיטליה. התוצאה נשמרה עד לסיום, ואיטליה חגגה במגרשה הביתי את הזכייה הראשונה בתולדותיה בגביע העולם.
שופט: איוואן אקלינד
קוונים: לואיס בארט, מיחאלי איוואנצ'יץ'
גוסטב פהן
גנרל גוסטב פהן (בגרמנית: Gustav Fehn; 21 בפברואר 1892 – 5 ביוני 1945) היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
פהן נולד ב-21 בפברואר 1892 בנירנברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1911 התגייס פהן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-67 (מגדבורג ה-4). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר לרגימנט המילואים ה-67, ובסתיו 1914 הועבר לרגימנט הרגלים ה-98. ב-18 באפריל 1916 הועלה לדרגת אובר לוטננט, ובשנת 1917 מונה לקצין מטה בחטיבת המילואים ה-89. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פהן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 במאי 1927 מונה פהן למפקד פלוגה 15 ברגימנט הרגלים ה-12, ובאביב 1929 מונה למפקד פלוגה 6 ברגימנט. ב-1 באוקטובר 1932 מונה לשליש רגימנט הרגלים ה-5 (הפרוסי), וב-1 באפריל 1933 הועלה לדרגת מיור. בשנת 1935 מונה למדריך בבית הספר הצבאי בדרזדן, וב-1 בדצמבר 1935 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-33. ב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באפריל 1939 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-33.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ המלחמה היה פהן מפקד רגימנט הרגלים ה-33, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין, כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-13 במסגרת הקורפוס הממונע ה-14. ב-1 באפריל 1940 הפך הרגימנט ה-33 לרגימנט הרובאים ה-33, ובמהלך המערכה על צרפת לחם פהן הרגימנט שבפיקודו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוס הממונע ה-16. ב-1 באוגוסט 1940 הועלה פהן לדרגת גנרל מיור, וב-5 באוגוסט 1940 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-25 בנובמבר 1940 מונה פהן למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5, ובמהלך המערכה בבלקן לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה. במהלך מבצע ברברוסה הייתה דיוויזיית הפאנצר ה-5 בעתודת הOKH, ולא השתתפה בלחימה, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם פהן עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. במרץ 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-5, במאי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, וביולי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה התשיעית. ב-7 ביולי 1942 קיבל פהן את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 באוגוסט 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-30 בספטמבר 1942 מונה פהן למפקד קורפוס הפאנצר ה-40, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות A, וב-1 בנובמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון. ב-16 בנובמבר 1942 מונה פהן למפקד קורפוס אפריקה, וב-26 בנובמבר 1942 מונה למפקד זמני של ארמיית הפאנצר אפריקה. ב-2 בדצמבר 1942 חזר רומל לפקד על הארמייה, ופהן חזר לפקד על קורפוס אפריקה, וב-15 בינואר 1943 נפצע פהן באורח קשה ונלקח לבית חולים.