ב-13 בדצמבר 1825, יום אחד לפני מרד הדקבריסטים בפטרסבורג, נעצר פסטל בטולצ'ין בעקבות מכתב הלשנה של אחד מקציני החטיבה שלו. לאחר החקירה והמשפט הוא נדון למוות ונתלה עם עוד ארבעה דקבריסטים במבצר פטרופבלובסקיה ביולי 1826, על אף שהיה היחיד מכל החמישייה שלא השתתף בהתקוממות ולא ירה באיש. עובדה זאת יכולה ללמד על כך שהשלטונות ראו בו את האידאולוג והמארגן הראשי של תנועת המרי.
דמותו של פסטל בהיסטוריוגרפיה הרוסית.
כמעט שאין ויכוח בין ההיסטוריונים על כך שפסטל היה הדמות המשמעותית ביותר בקרב הדקבריסטים. אולם במשך השנים שעברו מאז האירועים, השתנו הערכות החוקרים על אופיו ועל המניעים לפעולותיו.
למרות הכריזמתיות ומעלותיו האינטלקטואליות של פסטל, הדעות עליו בקרב בני זמנו היו חלוקות ורבים מהם החזיקו בדעה שלילית עליו. הרבה מחברי תנועת הדקבריסטים בסנט פטרסבורג, כמו רילייב וטרובצקוי ממנהיגי "האגודה הצפונית", ייחסו לו שאיפות של דיקטטור והאשימו אותו ב"בונפרטיזם". נ.א. גרץ', סופר ועיתונאי רוסי שהכיר אישית כמה מהקושרים הדקבריסטים, כתב בספר זיכרונותיו על תפקידו של פסטל בתנועת הדקבריסטים כך: "מה היו מטרותיו? למיטב שיפוטי הן היו אישיות ואנוכיות. רצונו היה לצור מהומה ולנצל אותה לתפיסה לידיו את השלטון."
בשנות ה-50 של המאה ה-19 אלכסנדר הרצן, סופר והוגה דעות רוסי, הנחיל בחברה הרוסית הליברלית דעה מאוד חיובית על פסטל כגיבור ולוחם חופש. הרצן סבר שפסטל היה האישיות הבולטת בין כל חברי האגודות החשאיות. דעותיו של הרצן על פסטל עצבו את דימויו בעיני החוגים הליברליים הרוסים בעשורים הבאים.
כחצי מאה מאוחר יותר, ולדימיר לנין, מנהיג מהפכת אוקטובר, העלה על נס את התנועה הדקבריסטית, ובכך נתן את הטון לדורות של היסטוריונים סובייטיים בכל הנוגע לדקבריסטים בכלל ולפסטל, כמנהיגם הבולט, בפרט. בתקופה זו הגישה החיובית והמתלהבת בהערכת דמותו של פסטל כמהפכן גיבור, הייתה הגישה השלטת ואף היחידה. לדוגמה, כך כותבת מ.ו. נצ'קינה, חוקרת סובייטית מובילה בנושא הדקבריסטים, על "רוסקאיה פרבדה", פרויקט החוקה של פסטל: "זוהי האנדרטה הגדולה ביותר למורשת המהפכנית של הרבע הראשון למאה ה-19... "רוסקאי פרבדה" חדורה באהבת מולדת חמה, אותה פסטל העריך מעל הכל".
לאחר הסתלקותו של השלטון הסובייטי, כאשר ירד עול הצנזורה והתאפשרה גישה חופשית יותר לארכיונים, עמדת החוקרים על אישיותו של פסטל החלה להסתמך יותר על עדויות בני תקופתו והחוקרים החלו לתארו כ"רלטיביסט מוסרי" שעבורו המטרה לעיתים תכופות קידשה את האמצעים.
חורשט סבזי
חוֹרֵשְׁט סַבְּזִי (בפרסית: خورش‌ سبزی) הוא תבשיל ירקות ובשר הנחשב למנת הדגל במטבח הפרסי.
תבשיל חמצמץ אשר רכיביו הם ירקות ירוקים טריים ומיובשים המתבשלים יחד עם בשר בקר ושעועית אדומה בבישול ארוך. את התבשיל נהוג לאכול באירועים מיוחדים ובשבתות, ונהוג להגישו עם אורז לבן.
משמעות השם 'חורשט'.
'חורש' פירושו תבשיל, 'סבזי' פירושו ירק. החורשט משלב סוגי בשר שונים עם פירות או ירקות, בהתאם למצאי העונתי. בדרך כלל הבישול ייעשה על להבה נמוכה ולמשך זמן רב.
בחלק מהערים בפרס שם התבשיל נהגה בצורה שונה ונקרא "גורמה סבזי" או ""חורמה סבזי"."
המטבח הפרסי.
המטבח הפרסי ידוע כעשיר בירקות ובעשבי תבלין. האוכל הפרסי השפיע על מטבחים ממדינות שכנות כגון טורקיה, יוון והודו, ומטבחים אלו אימצו תבלינים וטעמים מפרס כגון אורז מתובל, מילוי ירקות באורז ובישול בבשר. גם הבישול הפרסי הושפע ממדינות אלו, ואל המטבח הפרסי נכנסו יוגורט (מיוון), כדורי בשר וקפה (מטורקיה).
המטבח הפרסי נחשב כמטבח בריא היות שהוא מכיל ירקות רבים וחלבונים, ופחות שומן וסוכר. בדרך כלל בישול פרסי לא יכיל טיגון עמוק או שימוש במוצרים מעובדים. עיקר התבשילים מכילים חומרי גלם בצורתם הטבעית- ירקות, פירות, עשבי תבלין, נתחי בשר ועוף. השימוש בירקות טריים ועונתיים מעניקים לאוכל הפרסי יתרונות בריאותיים, ויטמינים ומינרלים. גם התבלינים השמישים במאכלים הפרסיים, כדוגמת כורכום, נענע וכמון בהם נעשה שימוש בתבשילים רבים, ידועים כנוגדי חמצון וכמונעי מחלות.
המאכלים הפרסיים נוצרו על בסיס המצרכים הזמינים בפרס. עשבי תיבול כדוגמת פטרוזיליה, ריחן, עלי חילבה ונענע, למשל, היו זמינים ובשפע רב. בעת ההגשה שולחן פרסי אופייני כולל קערה ובה ירק מכל הסוגים בצורתם הטרייה; לרבות צנונים, בצל ירוק ומלפפונים, המוגשים למרכז השולחן.
הכנה.
ישנן גרסאות שונות של מתכונים לתבשיל, השינויים קשורים למצאי הירק הקיים ולהעדפה אישית. רוב הגרסאות זהות והשינויים מינוריים.
בבסיס המתכון התבשיל כולל בשר בקר לא שמן, בדרך כלל צלי כתף המכונה בשר מספר 5 (במתכונים מסוימים התבשיל יכלול בשר מספר 8), לימונים פרסיים מיובשים, תערובת ירקות כגון פטרוזיליה, כוסברה, בצל יבש, סלרי, כרישה ועלי חילבה (בחלק מהגרסאות מוסיפים גם נענע, עלי סלק, שמיר ובצל ירוק), המתבשלים יחד עם שעועית אדומה שהושרתה במים לפחות 3 שעות. אל התבשיל מתווספים התבלינים הידועים במטבח הפרסי - כורכום, כמון, לימון, מלח ופלפל שחור.
הבישול מתחיל בדרך כלל בטיגון הבצל עם קוביות הבשר, הוספת הירק הקצוץ והשעועית האדומה ולבסוף תבלינים. הנזיד מתבשל זמן רב עד לריכוך הבשר וקבלת תבשיל סמיך בעל צבע ירוק כהה.
ייחודיות רכיבי התבשיל במטבח הפרסי.
הבישול הפרסי ידוע כבריא. מדובר בבישול הממעט בטיגון וממעט בחומרים משמרים ובתוספים שאינם טבעיים. בדרך כלל מדובר במאכלים המתבשלים לאורך זמן.
הפרסים נהגו לייחס לירקות המתבשלים בתבשיל זה ובתבשילים אחרים גם תכונות ריפוי. חלק מתכונות אלו כיום ומשמשות לצורך ריפוי ברפואה האלטרנטיבית. כך למשל האמינו כי שימוש בכורכום מונע מחלות דלקתיות ונוגד חימצון (יש המעניקים לו גם סגולות כמונע גידולים סרטניים). גם כמון ידוע כאחד התבלינים החשובים בבישול הפרסי, וידוע כמקל על כאבים בקיבה ואנמיה. בבישול הפרסי בכלל נעשה שימוש רב בתבלינים אלו, ובחורשט סבזי בפרט.
מיכאל אלקיים
מיכאל אלקיים (נולד ב-1954) הוא צייר ישראלי המצייר בסגנון אמנות יהודית. ציוריו מביעים את הקשר למסורת היהודית. בשנים האחרונות ניכר ביצירתו הקשר הרב דורי והחזרה לשורשי בית אביו וילדותו.
תולדות חייו.
תושב נתיבות, נולד ב־1954 בטינריר () שבמרוקו ועלה לארץ ב־1956. התחנך בארץ, סיים את לימודיו בבית מדרש לאומנות בבאר שבע והשתלם בבית הספר הגבוה לאומנות "בצלאל" בירושלים.
מיכאל ממשיך מסורת משפחתית ארוכת שנים שעסקה בצורפות, ספרות סת"ם ויודאיקה. מלמד אומנות בבית הספר התיכון בעיר שדרות.
מיכאל אלקיים שכל את שני אחיו במלחמות ישראל, והדבר השפיע על יצירתו. התערוכה "לא עוד מלחמה" (1986) באה להנציח את זכרם של אחיו וזכרם של חללי צה"ל. במהלך השנים הוצגה התערוכה ב"יד לבנים" ברחבי הארץ.
בשנים האחרונות, מאז ביקר במרוקו, יש בעבודותיו חזרה לשורשי בית אבא ולילדותו. היצירות הוצגו בתערוכות: " חוט של זהב" (2013) "חרוזים שבורים" (2014) ו- "אמנות בהגירה" (2017).
מיכאל הוא אביה של נטע אלקיים, אמנית וזמרת. במרץ 2013 הציגו השניים תערוכה משותפת בשם "חוט של זהב" בגלריה בקיבוץ בארי. התערוכה הציגה עבודות משותפות לאב ולבת ואת הקשר המשפחתי, המסורת המרוקאית והיהודית ואת סיפור המשפחה. דיוקנאות של סבתות המשפחה היוו השראה לדמויות נשים בעבודתה של נטע. התערוכה מציגה יותר מכל את הדמויות החסרות בה - אביו של מיכאל ושני אחיו שנפלו בקרב. התערוכה מדגישה את "פחד החללים החסרים" המתמלאים באהבת אב ובת.
מיכאל חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל, יו"ר המדור לאמנות פלסטית במועצה לתרבות ואמנות בקהילה.
מיכאל אלקיים קיבל את אות "יקיר העיר נתיבות" בתחום מורשת ותרבות לרגל 70 שנה למדינת ישראל.
יצירתו.
יצירתו מתחלקת לשלושה סגנונות עיקריים:
ציור בסגנון יודאיקה.
טכניקת טמפרה על קלף בגוונים עזים. עיקר יצירתו. יצירותיו עשירות במוטיבים וסמלים יהודיים המבוססים על קבלה, סיפורי התנ"ך, חגי ישראל ומעגל החיים היהודי. על עבודותיו חלים כללים אשר מקורם במצוות "לא תעשה לך כל פסל וכל תמונה". ציוריו סובבים סביב מעגלי החיים ומעגל השנה היהודיים ובאים לידי ביטויי בעיצוב כתובות, מזוזות וכרזות סביב חגים. חלקם מצוירים כמעגל, בסגנון "מנדלה". בנוסף ישנה חלוקה בציוריו בתבנית "קומות" הבאה לסמל את הספירות השונות ביקום, השפעות מהקבלה והמיסטיקה .
הציור מפגין סינתזה מקורית בין ישן וחדש, אומנות קליגרפית יהודית קלאסית עם עקרונות מתקדמים של ציור וקומפוזיציה בת ימינו, תוך שילוב אלמנטים של סימבוליזם יהודי ומיסטיקה.
ציור בצל אובדן.
טכניקת רישום בדיו, ציורי אקוורל על נייר וציורי שמן על בד בגוונים של חום צהוב אפור. הציורים מנציחים את זכרם של שני אחיו שנפלו במלחמות ישראל. בציורים אלו יש חיפוש מתמיד אחר השלום ופחד מהבלתי נודע. האמן מנסה לחפש בנבכי בדידותו את הקשר בין החיים לבין אלה שאינם. רישומי הדיו מתארים את השלום באמצעות היונה, המסמלת את השלום עוד מימי נח.
ציורי האקוורל (צבעי מים) מתארים את כאב המלחמה בהשארת חפציו של האדם המת. הנופלים משאירים אחריהם עיזבונות, וביניהם חפצי קודש יהודיים כגון: טלית סידור ותפילין. אלה מסמלים את המשכיות החיים היהודיים על אף המוות. ציורי השמן על בד מתארים את החיפוש המתמיד של האדם אחר השלמות בחיים. בציורים אלה יש שילוב של אלמנטים מיתיים, של חיים ומוות. המסר של האומן ביצירות אלה הוא "לזכור ולא לשכוח את הנופלים".