מרגרט וייז בראון (באנגלית: Margaret Wise Brown; 23 במאי 1910 - 13 בנובמבר 1952) הייתה סופרת אמריקאית של ספרי ילדים, כולל ספרי הילדים לילה טוב ירח וארנבון בורח מהבית, שניהם מאוירים על ידי קלמנט הרד.
ביוגרפיה וקריירה.
בראון היא האמצעית מבין שלושה ילדים. גדלה בשכונת גרינפוינט בברוקלין, ניו יורק. ב-1923 היא החלה את לימודיה בבית הספר Chateau Brilliantmont בלוזאן, שווייץ בזמן שהוריה התגוררו בהודו ובקנטרברי, קונטיקט. ב-1952 החלה את לימודיה בבית הספר Kew-Forest. ב-1926 החלה את לימודיה בבית הספר Dana Hall בוולסלי, מסצ'וסטס, שם הצליחה באתלטיקה. לאחר שסיימה את לימודיה ב-1928 החלה בראון את לימודיה במכללת Hollins ברואנוק, וירג'יניה.
לאחר סיום לימודיה לתואר ראשון באנגלית במכללת Hollins ב-1932 החלה לעבוד בהוראה בנוסף ללימודי אמנות. בתקופת עבודתה במכללה להוראה Bank Street Experimental School בניו יורק היא החלה לכתוב ספרי ילדים. המכללה קידמה גישה חדשה בחינוך ילדים ובספרות, תוך שימת דגש על העולם האמיתי ו"כאן ועכשיו". גישה זו השפיעה על עבודתה של בראון. היא קיבלה השראה גם מהסופרת גרטרוד שטיין שסגנון עבודותיה השפיעו על הכתיבה של בראון עצמה. ספר הילדים הראשון של בראון שהתפרסם היה When the Wind Blew. הספר פורסם ב-1937 על ידי הוצאת Harper &amp; Brothers. בראון המשיכה לפתח את ספרי "כאן ועכשיו" שלה, ומאוחר יותר פיתחה את סדרת הספרים "Noisy Book", סדרה העוסקת בקולות הסובבים ילדים, תוך כדי עבודה כעורכת בהוצאת הספרים W. R. Scott. כעורכת בחברת סקוט, אחד המיזמים הראשונים שלה היה לגייס סופרים עכשוויים לכתיבת ספרי ילדים עבור החברה. ארנסט המינגוויי וג'ון סטיינבק לא טרחו להגיב לבקשתה, אך גרטרוד שטיין, הנערצת על בראון, קיבלה את ההצעה. ספרה של גרטרוד, The World is Round, אויר על ידי קלמנט הרד אשר חבר לבראון בעבר כשעבדו יחד על הספר Bumble Bugs and Elephants של הוצאת סקוט ש"נחשב כנראה לספר המודרני הראשון בכריכה קשה לתינוקות". מאוחר יותר חברו שוב בראון והרד כשעבדו יחד על הקלאסיקות ארנבון בורח מהבית ולילה טוב ירח שיצאו לאור בהוצאת Harper. בנוסף להוצאה לאור של כמה מספריה של בראון, תחת עריכתה של בראון חברת סקוט הוציאה לאור את ספרה הראשון של אדית' תאצ'ר הרד, Hurry Hurry, ואת הקלאסיקה של אספיר סלובודקינה, כובעים למכירה.
בין השנים 1944 ל-1946 הוצאת הספרים Doubleday פרסמה שלושה ספרים מאוירים שנכתבו על ידי בראון תחת שם העט גולדן מק'דונלד ואוירו על ידי לאונרד וייסגרד. וייסגרד היה מועמד למדליית קלדקוט ב-1946 וב-1947 זכה במדליה עבור Little Lost Lamb ו-The Little Island. שני שיתופי פעולה נוספים שלהם הופיעו בשנים 1953 ו-1956, לאחר פטירתה של בראון. הספר The Little Fisherman שאויר על ידי דאלוב איפקר יצא לאור ב-1945. הספר Little Fur Family שאויר על ידי גארת' ויליאמס יצא לאור ב-1946. בתחילת שנות ה-50 בראון כתבה מספר ספרים עבור הסדרה Little Golden Books כולל The Color Kittens, Mister Dog ו-The Sailor Dog.
חיים אישיים.
בתקופת לימודיה ב-Hollins היא יצאה במשך תקופה עם "אדם טוב ושקט מווירג'יניה", ניהלה מערכת יחסים ארוכה עם ויליאם גסטון והתאהבות קצרה בפרסטון סויר. בקיץ של 1940 החלה במערכת יחסים ארוכה עם בלאנש אואלריקס (ידועה בשם העט מייקל סטריינג'), משוררת, מחזאית ושחקנית ואשתו לשעבר של ג'ון בארימורה. מערכת היחסים אשר החלה כהדרכה הפכה בהמשך לרומנטית וב-1943 כללה מגורים משותפים במנהטן. אואלריקס, שהייתה מבוגרת מבראון ב-20 שנה, נפטרה ב-1950.
בראון השתמשה במספר שמות עט בקרב מעגלים שונים של חברים. בבתי הספר Dana ו-Hollins היא כונתה בפי חבריה בשם "טים", מאחר שצבע שיערה היה כצבע חציר הטימותי. חבריה ב-Bank Street כינו אותה "בראוני". ויליאם גסטון כינה אותה "גולדי", על פי שם העט גולדן מק'דונלד בו השתמשה עבור הספר שכתבה, The Little Island.
ב-1952 פגשה בראון את ג'יימס סטילמן רוקפלר ג'וניור במסיבה ובהמשך הם התארסו. בהמשך השנה, במהלך מסע בינלאומי שערכה לקידום ספרה בניס, צרפת, היא מתה בגיל 42 בעקבות תסחיף, זמן קצר לאחר שחלתה בדלקת התוספתן. היא בעטה ברגלה כדי להוכיח לרופא עד כמה היא חשה בטוב, ובכך גרמה לקריש דם שנוצר ברגלה להתנתק ממקומו וכך להגיע אל ליבה.
בראון הספיקה לכתוב בחייה מעל מאה ספרים. אפרה פוזר לבקשתה במים סביב אי, בווינלהייבן שבמיין.
מורשת.
בראון הורישה את התמלוגים של רבים מספריה, כולל לילה טוב ירח וארנבון בורח מהבית, לאלברט קלארק, בנם של שכניה, שהיה בן 9 שנים כשהיא מתה. ב-2000 הכתב ג'ושוע פראגר פירט בוול סטריט ג'ורנל את חייו המורכבים של מר קלארק אשר בזבז את מיליוני הדולרים שהרוויח מתמלוגי הספרים, ואשר מאמין שווייז בראון הייתה אימו, טענה שאחרים שללו מכל וכל.
בראון הותירה מעל 70 כתבי יד שלא ראו אור. לאחר שאחותה רוברטה בראון ראוץ' לא הצליחה למכור אותם היא אחסנה אותם בגזע עץ ארז למשך עשרות שנים. ב-1991 הביוגרפית העתידית שלה, איימי גארי מחברת .WaterMark Inc, גילתה את צרורות כתבי היד, מעל 500 דפים מודפסים במכונת כתיבה בסך הכל, ודאגה להביא את מה שניתן לדפוס (חלק מהספרים לא הושלמו על ידי בראון).
רבים מספריה של בראון פורסמו מחדש עם איורים חדשים, עשרות שנים לאחר שיצאו לאור לראשונה. ספרים רבים אחרים שלה עדיין מודפסים כיום עם האיורים המקוריים. ספריה תורגמו למספר שפות. ביוגרפיות על בראון לילדים נכתבו על ידי לאונרד ס. מרקוס (1999), ג'יל ס. ווילר (2006) ואיימי גארי (2017). קיים ניתוח פרוידיאני של "הסדרה הקלאסית" שלה על ספרי ארנבים שנכתב על ידי קלאודיה ה. פירסון, Have a Carrot (2010).
תרבות פופולרית.
גרסה בדיונית של בראון קיימת בספרה של שרה ג'יוס Goodnight June. בספר סדרה של מכתבים בין בראון והדמות רובי קריין באים להראות כיצד החברות בין קריין לבראון וחנות הספרים שלה בסיאטל, וושינגטון השפיעו על כתיבת הספר לילה טוב ירח.
עבודות נבחרות.
במהלך חייה היו לבראון ארבעה מוציאים לאור: Harper &amp; Brothers, W. R. Scott, Doubleday ו-Little Golden Books. הספרים שיצאו לאור על ידי Doubleday פורסמו תחת שם העט גולדן מק'דונלד. ספרים אלו היו ספרים מאוירים שאוירו בידי לאונרד וייסגרד. שניים מהם התפרסמו לאחר מותה.
בית הכנסת בחמאם ליף
__ללא_תוכן__
בית הכנסת העתיק בחמאם ליף (ערבית: حمام الأنف) שבתוניסיה, היא נארוֹ (Naro) הפניקית והרומית, כ-20 ק"מ מדרום לקרתגו, התקיים במאות הרביעית עד השישית (ואולי אף תחילת המאה השביעית) לספירה הנהוגה.
הגילוי.
שרידי בית הכנסת העתיק, שעיקרם רצפות פסיפס, נחשפו באקראי בשנת 1883, שנתיים אחרי השתלטות צרפת על תוניסיה, כשקצין הצבא ארנסט דה פּרוּדוֹם (Ernest de Prudhomme) ביקש להתקין גינה לביתו. הגילוי פורסם עוד באותה שנה בכתב העת הצרפתי "Revue Archéologique".
זיהוי האתר כבית כנסת נקבע על פי כתובת הקדשה במרכז רצפת פסיפס נרחבת, שבה מופיעות המלים "בית הכנסת הקדוש של נארו" ברומית – SANCTA[m] SINAGOGA[m] NARON[itanam וכן לפי סמלים יהודיים מובהקים הצמודים לכתובת: דימויי מנורות שבעה קנים, שופר (או לולב, לפי ביאור שונה) ואתרוג. כתובת ההקדשה וציורי המנורות מופנים מזרחה. הכתובת אינה נושאת תאריך.
בעת הגילוי נמצאה רצפת הפסיפס המרכזית של המבנה כמעט בשלמותה, אך סמוך לכך פשטו עליו חובבי עתיקות. מרִצפות הפסיפס של בית הכנסת נשתמרו המקטעים שנטל הסרן פרודום לאוספו הפרטי בצרפת, ואלה נמכרו ב-1905 למוזיאון ברוקלין בניו יורק. מקטעים בודדים אצורים במוזיאון בַּארדוֹ בתוניס.
בשנת 1909 חודשו החפירות במקום, גם הן בידי חובבים, בתקווה לגלות שרידים נוספים של בית הכנסת, אולם האתר כבר נהרס, ונמצאו בו בעיקר נרות מעוטרים בסמלי מנורת שבעה קנים. בגלל ההרס לא ניתן לשחזר כהלכה את תוכנית המבנה, והמחקר מסתמך על תרשים שנעשה סמוך לַגילוי ב-1883. התוכנית מציגה מבנה מרובע (מידותיו כ-22 מ' X 20 מ') שנמנו בו 16 חדרים, והיא אינה שונה בעיקרה מתוכניות של וילות רומיות בנות התקופה. אולם-התפילה, שבו נמצאה כתובת ההקדשה המרכזית, הוא רוחבי, וגומחה (להיכל ?) קבועה בקירו המערבי. בתוכנית מסומנים קטעי רצפות פסיפס בחדרים נוספים.
הפסיפסים.
רצפת הפסיפס המרכזית של בית הכנסת מוכרת כמעט בשלמות הודות לציור בצבעי מים (אקוורל) שנעשה מיד לאחר חשיפתה ב-1883, ככל הנראה על פי תצלום. הציור הוצג לראשונה במאמרו של ארנסט רנאן ב-"Revue archéologique" מ-1884. מרִצפה זו נותרו קטעי לוחות מבודדים.
ציור רִצפת הפסיפס מראֶה ארבעה שטיחים ממוסגרים בדגמי תשליבים גאומטריים. בשטיחים הימני והשמאלי, בתוך מדליונים עשויים משריגי קוציץ (אקנטוס) מסוגננים, מתוארים עופות למיניהם (ובהם ניתן לזהות ברווזים, אווזים, חסידות, חוגלות ואולי גם סוּפיוֹת). בשטיח השמאלי מתוארים שני סלים, שבאחד מהם פירות ובשני – ככרות לחם, וכן ארנב במרוצה. בשטיח הימני הצר יש תיאורים של אווז ושל אריה.
השטיח המרכזי מחולק לרוחבו לשני אזורים שכל אחד מהם נתון במסגרת משלו. ביניהם קבועה כתובת ההקדשה של יוליאנה (מידותיה 56.2 X 193.04 ס"מ) ומשני עבריה לוחות עם דימויי מנורת שבעה קנים. מלבד המנורות שבלוחות הנפרדים יש סימון של המנורה בסיום הכתובת. משני צדי הקנה המרכזי של המנורה שבלוח השמאלי מוצגים סימונים של אתרוג ושופר (לולב ?).