בקיץ 1990 שב בסן לשיר עם תיסלם בסיבוב הופעות איחוד, שנמשכו בהצלחה רבה עד החורף. לרגל האיחוד הקליטה הלהקה שירים חדשים בהפקתו המוזיקלית של אשדות: "פרצופה של המדינה" (ניצני/תיסלם) ו"יש לך אותי" (פילוסוף/אשדות). במקביל הוציאה תיסלם אלבום אוסף בפורמט של תקליטור, "נגנו עכשיו", אליו צורפו ארבעת השירים החדשים והמחודשים שהקליטה. מאז ערכה הלהקה איחודים רבים, כולל הופעה חגיגת במלאת 30 שנה ליצאת האלבום "רדיו חזק" בהיכל התרבות בתל אביב.
בקיץ 1992 יצא אלבומו השלישי, "חלום שכחה" עם להקה מקומית. בסן עצמו היה שותף לעיבודים יחד עם חברי "להקה מקומית": עובד אפרת וקובי אייזנמן בגיטרות, צוף פילוסוף בבס, ומישל עמר בתופים. לאחר יציאת התקליט יצאה לסיבוב הופעות עם "להקה מקומית", כולל הופעה בפסטיבל ערד.
בשנת 1994 השתתף בסן בסרטה הדוקומנטרי של ג'ולי שלז "באבא-לובה". הסרט תיעד את מסע-השורשים של בסן בחיפושיו אחר אביו הביולוגי בארץ מוצאו, ברזיל, וחקירת המושגים אבהות, הורות ומשפחה. הסרט זכה להצלחה וזכה בפרס אופיר בקטגוריית הסרט התיעודי.
בשנת 1996 שיחק בסרטו של נדב לויתן, "אין שמות על הדלתות", לצידם של מאיר סויסה ומוסקו אלקלעי.
באפריל 2005 הוציא את אלבומו הרביעי - "מאז שהתאהבנו". האלבום כלל עיבוד לפסנתר וכלי מיתר לשיר מאלבומו הראשון - “ככלות הקול והתמונה” שיצא קודם כסינגל בפברואר 2004, “צ’רניצ’קי אובלצי” (עננים שחורים), שיר הנושא מתוך הסרט עטור הפרסים של ג’ולי שלז – “באבא לובה” (מסע החיפושים של בסן אחרי אביו בברזיל) ואת שיר הנושא “מאז שהתאהבנו”. בין כותבי השירים לאלבום: מיכה שטרית, מאיר גולדברג, יענקל’ה רוטבליט ועמיר לב, ובין מלחיניו ארקדי דוכין, קורין אלאל וסיוון שביט. אמיר צורף עיבד והפיק מוזיקלית את האלבום. במקביל העלה את המופע "אתה חייב לשיר", ששואב את שמו ממכתב שקיבל מסבתו בילדות. במופע שר בסן מלהיטיו ומספר על העלייה ארצה לבדו עם אמו, החיפוש אחר אביו, כמו גם, סיפורים מימי תיסלם. המופע עלה מאז פעמים רבות נוספות בתיאטרון תמונע.
ב-2015 ביצע דואט עם אדם גורליצקי את השיר "מגדלים" לאלבומו של גורליצקי "שתי ארצות". השיר עצמו זכה להצלחה.
בשנת 2018 החל להופיע יחד עם יושי שדה בבתים פרטיים לפי הזמנה.
קריירת קריינות ודיבוב.
מאז התפרקות להקת תיסלם עסק בהקלטת ג'ינגלים וקריינות, בין היתר לפרסומות. במשך שנים הוא שימש כקריין הקבוע בקדימונים של הערוץ הראשון ושל שידורי טלעד. בין המיזמים בהם עסק ניתן לציין סדרת התעודה "עולם מופלא", לה תרם את קולו כקריין ההסברים בגרסה העברית. בעשור השני של המאה ה-21 הוא משמש כקריין קדימונים לתוכניות בערוץ 10.
בסן עסק גם בדיבוב. הוא תרם את קולו לתומאס אומלי בגרסה העברית של הסרט "חתולים בצמרת", לבאלו הדוב בסרט "ספר הג'ונגל 2" של דיסני (תפקיד שאותו מילא בסרט הראשון זמר אחר, דני ליטני) ובסדרת אנימציה שבאה לאחר מכן (אך לא הופקה בידי דיסני). הוא דיבב גם את ג'ף מהסדרה "כנפי הרעם", וכן כזמר ב"צעצוע של סיפור" (תפקיד שבמקור ביצע אותו רנדי ניומן, כותב הפסקול של הסרט). הוא השתתף בכמה קלטות וידאו ותקליטורי צפייה לילדים, ביניהן כקריין אורח ב"שירים וסיפורים על אצבעות" (בימוי מיכל פיק חמו) בשנת 1995 לצידן של אפרת רייטן ופזית נוני, ותרם את קולו לבובה של העכביש בסרט הילדים ״תוף הלב של דין דין״ בשנת 2000 לצידה של דין דין אביב.
חיים אישיים.
בסן נשוי לחגית ציבנר, מתווכת נדל"ן. בשנת 1987 נולדה להם שלישייה של בנים. מתגורר בשכונת נווה רסקו ברמת השרון.
גדעון גרייף
גדעון גרייף (Greif; נולד ב-16 במרץ 1951) הוא היסטוריון ישראלי העוסק בתחום חקר השואה. גרייף, מומחה לתולדות מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ. גרייף התפרסם בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 כזמר שזכה להצלחה במצעדי הפזמונים ובפסטיבלי זמר שונים. שירו המוכר ביותר, שהיה ללהיט בזמנו, נקרא "עלי זהב".
ביוגרפיה.
גרייף נולד בתל אביב. בשנת 1951.
משנת 1965 עד 1969 גדעון גרייף למד בתיכון הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב.
גרייף הוא אביה של הסופרת והעורכת הספרותית אביגיל גרייף-קנטורוביץ'.
קריירה מוזיקלית.
בגיל 14, שר בתוכנית הכישרונות הצעירים של "קול ישראל" "תשואות ראשונות". את שירותו הצבאי עשה כעורך מוזיקלי וקריין בגלי צה"ל.
בשנת 1971 שר גרייף בפסטיבל שירי ילדים השני את השיר "טל והרוח" (מילים: אפרים כץ, לחן: לאה לופנפלד).
את ההופעה הראשונה שלו בפסטיבלי הזמר החסידיים עשה גרייף בשנת 1971 בפסטיבל הזמר החסידי מס' 3, שבו שר את השיר "שאלו שלום ירושלים" (מילים: תהילים קכ"ב, לחן: צבי בורודו). בשנה שלאחר מכן, זכה גרייף במקום הראשון בפסטיבל הזמר החסידי מספר 4, בשיר "והביאנו לציון עירך", על-פי לחן של ראובן סירוטקין וטקסט הלקוח מן התפילה.
לימודים וקריירה אקדמאית.
גרייף עזב באופן חלקי את עולם המוזיקה, והחל ללמוד היסטוריה.
משנת 1974 עד 1976 למד באוניברסיטת תל אביב, שם קיבל את התואר הראשון בהיסטוריה של עם ישראל, עם התמחות בההיסטוריה של ארץ ישראל. בין השנים 1976 ו -1982 עשה תואר שני בהיסטוריה יהודית באוניברסיטת תל אביב. משנת 1996 עד 2001 למד באוניברסיטת וינה שממנה קיבל את הדוקטורט שלו.
הוא התמחה בחקר השואה. עבד ביד ושם כשלושים שנים, ובמסגרת זו של "יד ושם" פרסם ספרים ומחקרים בתחום השואה. לימד גם באוניברסיטה הפתוחה.
גרייף הפיק וערך תוכניות רדיו בקול ישראל ובגלי צה"ל בנושא השואה, וזכה בשנת 1988 בפרס סוקולוב על המשדר "סאלוניקי-אושוויץ".
מאז 2019 הוא עומד בראש ועדה שהוקמה ברפובליקה סרפסקה כדי לחקור פשעים שבוצעו בסרברניצה במהלך המלחמה בבוסניה-הרצגובינה (1992–1995).
מחקר.
גרייף היה היועץ המדעי והיועץ ההיסטורי של התערוכה "איתי כאן שישה מיליון מאשימים" שציינה 50 שנה למשפטו של אדולף אייכמן בשנת 1961, שנחנך ב -11 באפריל 2011 ביד ושם. התערוכה מתארת את הקריירה של אייכמן ב- SS, אחריותו האישית לגירוש מיליוני יהודים לגטאות ולמחנות ההשמדה, ניסיונות ההסתתרות שלו לאחר המלחמה ומבצע גילויו ותפיסתו בארגנטינה ב -1960. התערוכה נועדה להוכיח כי אייכמן לא היה "הרוצח מאחורי השולחן", אלא אויב קנאי של היהודים, נחוש לשלוח אותם אל מותם.
פרויקטים מיוחדים.
גרייף יזם בשנת 2006 את פרויקט הקרון האותנטי, שעומד כעת על הרמפה של בירקנאו, לא רחוק מהכניסה הראשית למחנה, כזיכרון נצחי למאות אלפי יהודי הונגריה, שנרצחו על ידי גרמנים בתאי הגזים של בירקנאו בשנת 1944, והוקדשו לזכרו של הוגו לואי.
ספרו של גרייף "בכינו ללא דמעות" היה מקור בו השתמש הבמאי ההונגרי לאסלו נמס ליצור את הסרט "הבן של שאול" המוקדש לזונדרקומנדו. הסרט זכה פרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר באוסקר 2016, וזכה גם בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2016.
בינואר 2017 השתתף יחד עם נציגי סרביה בארצות הברית ביצירת בתערוכה "Jasenovac 75" בניו ג'רזי המכסה פשעים שביצע אוסטאשה הקרואטי במחנה הריכוז יאסנובאץ, כולל פשעים נגד הסרבים . בינואר 2018, עם נציגי סרביה, גרייף ארגן את התערוכה "Jasenovac - pravo na nezaborav" באו"ם בניו יורק. התערוכה זכתה לביקורת מצד ה- MVEP הקרואטי על "הפצת מידע כוזב ותעמולה", בעוד שהאו"ם התנער מתוכן התערוכה. גרייף בילה ארבע שנים בבחינת ארכיונים במחקר על רצח העם ב- המדינה העצמאית של קרואטיה, בהם טען כי יותר מ-800,000 סרבים ו-40,000 יהודים נהרגו על ידי הקרואטיים, בנוסף לצוענים ולאנטי-פשיסטים.
מחקר טבח בסרברניקה.
בשנת 2019 מונה גרייף על ידי רפובליקה סרפסקה לעמוד בראש ועדה לבדיקת אירועי טבח סרברניצה במהלך המלחמה בבוסניה והרצגובינה (1992-1995). בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר כמו גם בית הדין הבינלאומי בהאג ובתי המשפט הפנימיים אפיינו את ההרג הזה כרצח עם.
פרסים והוקרה.
גרייף קיבל מספר עיטורים מממשלת סרביה.
הוא היה אמור לקבל מנשיא גרמניה, פרנק-ואלטר שטיינמאייר, אות ההצטיינות המוענק על ידי ממשלת גרמניה על חקר השואה והוראתה ועל תרומתו לטיפוח הקשרים הפדגוגיים והמחקריים בין מדינת ישראל לבין גרמניה, אולם התעוררה מחאה עקב מעורבותו בוועדת החקירה לחקר האירועים בסרברניציה ב-1995 וקביעתה כי לא היה מדובר ברצח עם (ג'נוסייד) אלא בפשע מלחמה בלבד וההענקה נדחתה.
תשואות ראשונות
תשואות ראשונות הייתה תוכנית רדיו ששודרה ב"קול ישראל" משנת 1965 ועד 1980, בעריכתו ובהפקתו של יוסף (פפו) אריה.
מטרת התוכנית הייתה גילוי כישרונות צעירים בתחום השירה, והיא הייתה הגרסה הרדיופונית המוקדמת של כוכב נולד. התוכנית אפשרה לזמרים אלמונים להופיע בשידור חי בפני קהל בליווי תזמורת ועיבודים מקצועיים.
את התוכנית ערכו והפיקו יוסף "פפו" אריה ועפרה סמואל, שאף הנחתה את התוכנית מראשיתה.
מערכת התוכנית כללה את עפרה סמואל, יוסף ("פפו") אריה, דליה און-פריזנט ואבי קורן. עשרות צעירים מכל רחבי הארץ הופיעו בפני חברי הצוות והתמודדו על הזכות להשתתף בתוכנית ולהופיע בשידור.
התוכנית נערכה בבית המורה בתל אביב, והוקלטה באיכות מוזיקלית גבוהה. המנהל המוזיקלי היה שמעון כהן, ובהמשך גם לסלו רוט ויצחק גרציאני. בין המעבדים היו חנן וינטרניץ ומרטין מוסקוביץ'.
ראשון המשתתפים, בתוכנית הראשונה בשנת 1965, היה הזמר הצעיר בן ה-14, גדעון גרייף, אז בעל קול הסופרן, שביצע שני שירים: "מתוך הרגל" ו"הצריף הקטן".
התוכנית הוקלטה בהקלטה פומבית באולם "בית המורה" בתל אביב. על התזמורת ניצח שמעון כהן.