בו בזמן מתארגנת בדרכים חברה שונה בתכלית - שרידי הצבא, שנשלח לאתר פליטים ולסייע להם, הפכו לעריקים פרועים בהנהגת הסמל הוקר, לאחר שחיסל בירייה את מפקדו. הפלוגה נעה בדרכים, משתלטת על בתים, אם ריקים ואם מיושבים, בוזזת כל מזון שהיא יכולה לשים ידיה עליו, מחסלת את מי שאינו מוכן להצטרף אליה וכאמצעי גיוס מזוויע במיוחד, פונה לקניבליזם. במשך הזמן הם מצרפים אליהם את חבורת השודדים של עלים נאסור (שחיסלה את הכנופיה שרצחה את אשתו של הארווי ובזזה את ביתו וראשה מתאבל עדיין על תכולת משאיתם, שהתפוצצה במהלך קרב הכנופיות), ולאחר זמן משתלט עליהם המטיף התקשורתי הנרי ארמיטאג', הממשיך בהטפותיו הרצחניות ומפיל את חתיתו על יתר האנשים. הכנופיות הנפרדות הופכות לצבא גדול ומשוכלל, שכמעט אין לעמוד בפניו - איום ממשי לעצם קיומו של "המבצר", כפי שאנשי ג'ליסון מכנים את אזור ההרים שלהם.
בעיצומן של עבודות ההתבצרות, שרידי החקלאות ואיסוף המצרכים שעוד ניתן להציל מן החנויות והמחסנים המוצפים, נוחתת החללית הסובייטית עם ארבעת אנשי החלל. הם נשארו למעלה כל עוד יכלו, אספו מידע ושידרו כל כמה שיכלו למקומות שעוד הצליחו לקלוט אותם. הם ראו את הפגיעות באמריקה, באירופה, במזרח התיכון, בסין ובשאר המזרח הרחוק. הם ראו גם את הטילים הסינים המשוגרים אל ברית המועצות והצליחו למנוע ברגע האחרון שיגור טילים אמריקאים לרוסיה. ואז, כיון שהחללית האמריקאית נועדה לנחיתה בים וצוות החילוץ שלה נספה בפגיעת השביט, נאלצו להיענות להזמנת הרוסים ולנחות בחללית שלהם, על סמל הפטיש והמגל המתנוסס עליה בבירור, בלב שרידי היישוב החקלאי בקליפורניה, הנאבק על קיומו, לא הרחק מן העמק הכסוף וחוות הסנאטור ג'ליסון.
הצבא המשולב של חיילים לשעבר, אנשי כנופיות וקנאי דת, מאיים על קיומם של אנשי המבצר וכופה עליהם מלחמה לחיים או למוות. ייתכן שגורל יושבי המבצר היה נגזר למוות, אלמלא תושייתו של דן פורסטר, שהצליח להגיע אל החווה בכוחותיו האחרונים, יותר מת מחי. הידע העצום שלו ממציא כלי נשק אימתניים, שבזכותם ניצל המבצר ומחוסלת כנופיית הקניבלים.
אך בכך עוד לא תמו תלאותיהם - תחנת הכוח שבעמק סן ווקין, היחידה ששרדה את מכת הפטיש, מאוימת אף היא. שרידי הקנאים מאיימים להשמידה, משום שהם רואים בה את יציר השטן. אנשי המבצר חלוקים בדעותיהם - רבים מהם מוכנים לוותר על התחנה, לתת מקלט לאנשיה ולהישאר בטוחים ומוגנים מרע בגבולות המבצר, שאינו מאוים עוד.
ג'ון בייקר נהרג בקרב הראשון על התחנה, אבל ריק דלאנטי, פצוע אך כשיר לפעולה, לוקח את הפיקוד לידיו וקורא להצלת התחנה, כבסיס יחיד לציוויליזציה עתידית. הוא טוען להצלתה, כדי שילדיהם, שניצלו מן האסון, לא יידונו לחיים פרימיטיביים, למאבקי שרידה ונחשלות לעד. את המחלוקת מכריע, ברגעי חייו האחרונים, הסנאטור ג'ליסון, בצוואה שהוא מוסר בנשימתו האחרונה לעוזרו, אל הארדי - תן שוב את הברק לילדי.
סיום.
המאבק הוכרע. החורף עובר ואנשי המבצר חיים, בטוחים מרע ובונים את חייהם מחדש. יש להם חשמל, קשרי החוץ עם קהילות אחרות שהצליחו לשרוד מתחדשים בהדרגה. טים מקבל את שטר החוב שחתם כשרכש את מכונית הבלייזר שלו, בלי לדעת אם יידרש אי פעם לשלמו. מטוס סילון ראשון חולף בשמי העמק. הציוויליזציה ניצלה.
ניתוח והערות.
מן הבחינה החברתית, אפשר להבחין בדמיון בין גישתה של איין ראנד לזו של הצמד ניבן-פורנל. מאבקם של השורדים, לא רק לעצם קיומם אלא גם לקיום סדר ומשטר בעולם מתפורר. אהדת הסופרים נתונה בבירור לאנשים, המקבלים אחריות לעצמם, לתפקידם ולמקומם בעולם, סנאטור ג'ליסון דואג קודם כל למשפחתו ומקורביו כשהוא מביא אותם לקראת "יום הפטיש" אל חוותו, אך מקבל ללא היסוס את תפקידו כשליט, שופט ומקבל החלטות בעמק הכסוף, על אף הקשיים הניהוליים והמוסריים הכרוכים בתפקיד כפוי טובה זה ועל אף מצבו הבריאותי הרעוע. הוא איננו נרתע מפסקי דין של הוצאה להורג או של גירוש, שאף הוא שווה ערך לגזר דין מוות על המגורשים, בידיעה שהיסוס, רתיעה ורחמים שלא במקומם עלולים למוטט את כל מאמציהם להחזיק מעמד באסון. איילין האנקוק חוששת, שנוכחותה עלולה לפגוע בסיכוייו של טים האמנר להינצל, אך בסופו של דבר היא מתגלה כנכס שאין לו תחליף במערכת הארגון של תושבי העמק, כשכל כישורי הניהול שלה וניסיונה עומדים לרשות החברה. טים האמנר, נער השעשועים שבילה את ימיו במשחקי אסטרונומיה להנאתו ומעולם לא נאלץ לעבוד למחייתו מגלה, שבכוחו לתרום לביטחון הקהילה ולעצם קיומה. אריק לארסן, השוטר בן קנזס החולם על קריירה ספרותית, מזדעזע להיווכח, ברגעים שלאחר מכת הפטיש, בחורבן החוק והסדר שראה כמובנים מאליהם, כשמעשה רצח מתרחש לנגד עיני השוטר, שאיננו עושה דבר והמונים נידונים למוות משום שדרכם להצלה נחסמה על ידי קנאי דת. אך הוא איננו מוכן לוותר על אנושיותו ועל מעמדו כמשרת הציבור והחוק - במקום לנסות לברוח אל ההרים כל עוד הדבר אפשרי, הוא עושה את דרכו אל בית המעצר, שם יושב האנס הרוצח שעצר בערב הקודם. יתר העצורים שוחררו על ידי הסוהר, אך הוא נמנע משחרור הרוצח המסוים הזה ואריק לארסן, שאיננו מסוגל לשחרר אותו אחרי שראה את תוצאות פשעו, יורה בו כדי שלא יטבע בתאו כעכברוש. דן פורסטר, חולה, מזה-רעב, חסר הגנה וקופא מקור, ממשיך לגרור את עצמו בשארית כוחותיו אל חוות הסנאטור כדי לגלות לשורדים את סוד הספרים שהציל והסתיר, כדי שישמשו לשיקום הציוויליזציה כשיתאפשר הדבר. מורין ג'ליסון משתדלת לתרום את חלקה לצד אביה ושאר השורדים, אך נופלת מדי פעם קורבן לייאוש, ספקנות וגינוי עצמי. היא יודעת, שמעמדה כנסיכה יורשת עלול לחייב אותה לוותר על הגבר שהיא אוהבת ולהינשא לטוען השני לשלטון בעמק הכסוף, ג'ורג' כריסטופר, כדי שהשלטון לא יתפצל אחרי מות הסנאטור, והיא מוכנה לקבל את הדין, למען המשך קיומה הרופף של הקהילה.
עוד על הספר.
במקביל לסיפור העלילה, משובצים בספר קטעים מספרי מדע ומדע בדיוני, ציטטות מן התנ"ך ומן הברית החדשה, נבואות חורבן ועוד.
הספר זכה בפרס קמבל והיה מועמד לפרס הוגו ופרס נבולה. בעברית יצא הספר בשנת 1981 בהוצאת לדורי, בתרגום שלומית קדם.
ז'אק לה גוף
ז'אק לה גוף (בצרפתית: Jacques Le Goff; 1 בינואר 1924 - 1 באפריל 2014) היה היסטוריון צרפתי בן הדור השלישי של אסכולת האנאל, חבר האקדמיה הבריטית (נבחר ב-1998) וזוכה פרס דן דוד לשנת 2007.
חייו.
אבי אימו היה סוחר יינות שרושש על ידי הפילוכסרה בסוף המאה ה-19. אביו היה מורה לאנגלית ואימו מורה לפסנתר. ב-1937, בגיל שלוש עשרה הצטרף לתנועה שלחמה בגזענות ובאנטישמיות בטולון שבדרום צרפת.
לה גוף היה היסטוריון של ימי הביניים, תחום התמחותו עסק בתקופה בין המאה ה-11 למאה ה-13.
למד לדוקטורט באוניברסיטת ליל תחת הדרכתו של מישל מולא, נושא עבודת הדוקטורט היה עסקי המלח בימי הביניים, והיה תלמידם של פרנאן ברודל ומרק בלוך, שימש כיועץ היסטורי לעיבוד הקולנועי של הספר שם הוורד מאת אומברטו אקו. לה גוף השתייך לוועד המנהל של כתב העת "האנאל", ובשנת 1972 ירש את מורו ברודל בניהול האקול פראטיק דה אוטז אטיד. כחלק מהיותו בן הדור השלישי לאסכולת האנאל, היה ללה גוף חלק נכבד בהתהוות המהפכה התרבותית בלימודי ההיסטוריה שהחלה משנות השבעים, יחד עם היסטוריונים נוספים בלימודי ימי הביניים והעת החדשה המוקדמת, בהם בצרפת (פייר נורה, עמנואל לה רואה לדורי, ז'ורז' דובי, ארון גורביץ', פרנסואה פירה, ז'אן-פול ארון, ז'אן-לואי פלאנדרין, מרק פרו, פייר שוני, ז'אן דלומו ואחרים) ובעולם (קרלו גינצבורג, נטלי זימון דייוויס, קרוליין ווקר ביינום, פיטר בורק ואחרים). בין ספרו הרבים ניתן למנות את "לידתה של אירופה", "זמן, עבודה ותרבות בימי הביניים", "היסטוריה וזיכרון", הדמיון הביניימי", "לידת הפרוגטוריום" ועוד.
ז'אק לה גוף זכה בפרס דן דוד לשנת 2007 בתחום חקר העבר.
מחקריו החשובים.
המלח.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא המלח. כשהתחיל במחקרו, הייתה מקובלת הדעה כי ימי הביניים התנהלו החברות במשקים סגורים ולה גוף הפריך זאת. מאז הפרהיסטוריה, קל וחומר בתקופת ימי הביניים, הביא המלח לפתיחתם של קווי מסחר ארוכים. זאת, כיוון שהמלח היה משאב חיוני, אך לא היה נפוץ בכל מקום באותה האיכות ובאותה הכמות. ניתן היה להבחין בנתיבים וכך לעקוב אחר התרחבותה של הנצרות שהייתה בתחילת התפתחותה. הדבר איפשר להבחין במידת ההיזקקות למלח במקומות השונים, מי שלט במסחר ומעורבות המנזרים בכך, והמס שהטילו המדינות השונות על המלח.
הערים.
לה גוף חקר את גבולות הערים באמצעות מחקר על מנזרי הדומיניקנים והפרנציסקנים שהתיישבו בערים והתוו רשת של ערים. האפיפיורות התערבה בכך ואסרה על המנזרים להתקרב זה לזה יתר על המידה.
האקזמפלום.
לה גוף חקר את הז'אנר הספרותי האקזמפלום. האקזמפלה היא אנקדוטה קטנה בעלת משמעות מוסרנית, המשולבת בעיקר בסיפורים ובדרשות ומשקפות את המערכת האידאולוגית בת התקופה. האקזמפלום מציב את האדם כניצב בתווך בין האלוהים לשטן, בין הקריאה לישועה, לבין החטא והשחיתות המושכים אותו להיכנע לפיתוי האסור. האקזמפלה הופיעה עד סוף המאה ה-19. בנוסף, דרך האקזמפלה ניתן ללמוד על תודעתם ההיסטורית של כותביה ועל ראי תקופתה.
הולדת הפורגטוריום.