האי נתגלה ב-18 במרץ 1522 על ידי חואן סבסטיאן אלקנו, בעת שהמשיך את מסעו של פרדיננד מגלן מסביב לכדור הארץ, לאחר מותו של האחרון. עם זאת אלקנו לא קרא לאי בשם. ב-17 ביוני 1633 האי נתגלה לעיני אנתוני ון דימן (van Diemen), פקיד קולוניאלי הולנדי באותה העת, והוא קרא לו ניו אמסטרדם, על שם ספינתו, אשר מצדה נקראה כך על שם היישוב ההולנדי שהפך לימים לעיר ניו יורק. הנוסע הראשון אשר נחת על האי היה ההולנדי וילם דה פלמינג (de Vlamingh), בדצמבר 1696. כמאה שנים אחר כך, ב-28 במרץ 1792, ערך האדמירל הצרפתי ז'וזף אנטואן בריני ד'אנטרקאסטו (d'Entrecasteaux), יחד עם איאון דה קרמדק (Kermadec), סקר מקיף של החוף המזרחי. באותו זמן בקירוב טען רב החובל והסוחר הצרפתי פייר פרנסואה פרון (Péron) כי ננטש על האי כ-40 חודשים בשנים 1792 עד 1795. אולם ייתכן מאוד כי טעה בזיהוי האי, וכי המדובר באי הסמוך סן-פול. ב-11 באוקטובר 1833 נטרפה בחופי האי ספינת המפרש הבריטית 'ליידי מונרו' (Lady Munro). מבין 97 הנוסעים ואנשי הצוות, ניצלו 21, אשר נאספו כשבועיים אחר כך על ידי 'גנרל ג'קסון' (General Jackson), ספינה אמריקנית לציד כלבי ים. ב-18 בינואר 1871 נעשה ניסיון ראשון להתיישבות קבע באי. קבוצה בראשותו של חקלאי צרפתי, תושב ראוניון, בשם ארטן (Huertin), ערכה ניסיון לקיים חקלאות באי, וכן לגדל בו צאן ובקר. לאחר כשבעה חודשים, בני הקבוצה נואשו וב-19 באוגוסט הפליגו לראוניון, בהותירם את חיות המשק, כולל חמישה בני בקר, באי.
בשנת 1843 הועלה לראשונה הרעיון להכריז על בעלותה של צרפת על האי, כמו גם על האי סן-פול, אולם בשל סירובו של מושל ראוניון, הדבר נעשה רק באוקטובר 1892. ב-1924 אותם איים הפכו למושבה צרפתית, ועד 1955, נשלטו פורמלית ממדגסקר. ב-31 בדצמבר 1949 הוקמה באי תחנת מחקר, אשר מאז ועד ימינו (2016) יושביה מתחלפים. אלה עוסקים במחקרים מטאורולוגיים, אקולוגיים, אורניתולוגיים (חקר עופות), סייסמיים ועוד. כן מופעלת מהאי תחנת רדיו לחובבים. למעשה, ספינת האספקה לתחנת המחקר היא הדרך הקונבנציונלית היחידה להגיע אליו.
בשנת 2007 העלו גורמים באופוזיציה של מאוריציוס טענה לבעלות על האיים אמסטרדם וסן-פול.
קישורים חיצוניים.
"גלה את צרפת", אודות האיים אמסטרדם וסן-פול:
אתר אודות האיים אמסטרדם וסן-פול:
לאופולד פון הוהנצולרן
מוטארה
מוטארה (באנגלית ובשונה: Mutare; נודעה בעבר בשם אומטלי, באנגלית: Umtali) היא בירת מחוז מניקלנד (Manicaland) בזימבבואה. העיר שוכנת במזרח זימבבואה, בקרבת הגבול עם מוזמביק. בעיר מתגוררים 187,621 תושבים (נכון ל-2012), והיא העיר הרביעית הכי מאוכלסת בזימבבואה, אחרי הבירה הארארה, בולאוואיו וצ'יטונגוויזה (Chitungwiza).
היסטוריה.
מקור העיר הוא במבצר אומטלי שנוסד על ידי השלטון הבריטי בסוף המאה ה-19 כדי לשמור על הגבול עם מוזמביק. תוך זמן קצר נוסדה סביב המבצר התיישבות שקיבלה את שמו של המבצר. כעבור מספר שנים, ב-1896 נוסדה מסילת רכבת בין בולאוואיו לבין עיר הנמל ביירה במוזמביק והשלטון החליט להזיז את ההתיישבות למיקומה הנוכחי הקרוב למסילה; חברת דרום אפריקה הבריטית שילמה לתושבי העיירה פיצויים על ההעברה.
העיירה גדלה לאורך השנים וב-1971 היא קיבלה מעמד של עיר. ב-1982 הוחלט לשנות את שמה של העיר למוטארה, שם מקומי שמקורו במילה "אוטארה" בשפת שונה שמשמעה ברזל או זהב והיא ניתנה למקום לאחר שהחלה בו כריית זהב במאה ה-19.
כלכלה.
כלכלת העיר מסתמכת בעיקר על כריית זהב ויהלומים, גידול הדרים ויערנות.
גאוגרפיה.
העיר שוכנת בין עמק אימבזה והרי בוומבה (Bvumba), שהם חלק מרכס הרמות המזרחיות במזרח זימבבואה, קילומטרים ספורים מהגבול עם מוזמביק.
אקלים.
באופן יחסי למיקומה באזור טרופי, מוטארה נמצאת באזור בו שורר אקלים ממוזג. הטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 19 מעלות צלזיוס, טמפרטורה נמוכה למדי ביחס לגובהה לעומת ערים בעלות גובה דומה בזימבבואה, שנובעת ממיקומה הטופוגרפי של העיר. ממוצע המשקעים השנתי עומד על כ-800 מילימטרים שרובם יורדים בין דצמבר לפברואר.
חינוך.
בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת אפריקה, אוניברסיטה פאן-אפריקנית מתודיסטית.
מוטרה
אומטאלי
מרין (שדה גז)
מרין (באנגלית: Gaza Marine) הוא שדה גז טבעי המצוי בים התיכון, מול חופי רצועת עזה.
היסטוריה.
בספטמבר 1999, הודיע גאולוג מארצות הברית כי חשף שדה גז בים בין אשדוד ועזה". בנובמבר 1999, מנהיג הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, חתם על הסכם מול חברת בריטיש גז (BG), אשר העניק לחברה אפשרות לבצע חיפוש אחר שדות גז ימיים באזור המים הטריטוריאליים של רצועת עזה. בתמורה, הוסכם כי החברה תחזיק בזכות ניצול בלעדית של שדות אלו לפרק זמן של 25 שנה. זאת לאחר שביוני 1999 חתמה על הסכם דומה עם ישראל. באותה עת הייתה החברה גם בעלת שדות גז ונפט נרחבים במצרים. במרץ 2000, אישר ראש ממשלת ישראל אהוד ברק את ביצוע הפרויקט.
שדה הגז הימי מרין התגלה בספטמבר 2000. השדה ממוקם כ-36 ק"מ (22 מייל) מהחוף, קידוח "מרין 1" נקדח לעומק 1,895 מטר, כשעומק המים באתר הקידוח כ-550 מטר. לפי הערכות ראשוניות אז, השדה מכיל כ-25 מיליארד מ"ק מטר מעוקב (BCM), בשווי מוערך של כ-8 מיליארד דולר. באוקטובר 2000, עם פריצת האינתיפאדה השנייה, בוטל קידוח "מרין 2". למרות זאת החלה בריטיש גז במשא ומתן לאספקת גז לחברת החשמל ועם קבוצת האחים עופר לאספקת גז למפעלי כימיקלים לישראל ולתחנת הכוח רמת חובב, שהייתה אז בהקמה. בתחילת 2002, חתמה על הסכם עם האחים עופר, לפיהם ירכשו ממנה 0.8-0.7 מיליארד מ"ק לשנה, וחצי מיליארד מטר מעוקב בשנה לחברת החשמל. בסך הכל חתמה עם ישראל, בשלב הראשון, על חוזים לאספקת 1.4-1.3 מיליארד מ"ק גז טבעי בשנה, כמות שהייתה בה כדאיות להקמת מערך הפקה. בשנת 2004 חתמה על הסכם נוסף עם האחים עופר לאספקת גז לתחנת הכוח במישור רותם. ביצוע ההסכם התעכב, בעקבות מחלוקות פוליטיות שונות, תחילה ראש ממשלת ישראל אריאל שרון הטיל וטו על רכישה של גז פלסטיני, ואילו שר האנרגיה יוסף פריצקי תמך בהסכם, כדי לייצור תחרות בשוק האנרגיה בישראל. לבסוף, בספטמבר 2005, אישר אריאל שרון את רכישת הגז מעזה.
במאי 2005, אישר משרד הביטחון לבריטיש גז לבצע את קידוח "עזה מרין 3" בשדה הגז נועה, שבמבנה גאולוגי משותף לישראל ולפלשתינאים, הנמצא משני צדי הגבול הימי. במקביל קיימה משא ומתן עם שותפות ים תטיס, שהחזיקה במאגרים מצידו הישראלי של הגבול, על הפקה משותפת של גז מהמאגר. הפרויקט לא יצאה לפועל ובריטיש גז הודיעה שהיא מפסיקה את קידוחיה בישראל ועזה (כולל הפרויקט שהביא לתגלית של שדה הגז התמר). בפברואר 2006 הודיעה שהיא חוזרת לפעול בשוק הגז הטבעי בישראלי.
בשנת 2006, אהוד אולמרט החליף את שרון כראש ממשלת ישראל. והמשא ומתן בין בריטיש גז וישראל הותנע פעם נוספת בשנת 2007, והצדדים אף הספיקו לנסח טיוטה משותפת, אשר נועדה להיכנס לתוקף בשנת 2009. על פי הסיכום המוקדם, ישראל הסכימה לרכוש חצי מיליארד מטר מעוקב של גז טבעי תמורת 4 מיליארד דולר. בעקבות דרישת ישראל, הכסף היה עתיד להיכנס לחשבון שאינו נגיש ישירות לגורמי הרשות הפלסטינית, ומצוי בפיקוח צד שלישי. בבחירות 2006 לרשות הפלסטינית, תנועת החמאס, אשר הוכרזה כארגון טרור מצד ישראל ומדינות נוספות ברחבי העולם, זכתה לראשונה לרוב בפרלמנט הפלסטיני. שינוי פוליטי זה, אשר המשיך בהשתלטות חמאס על רצועת עזה שנה לאחר מכן, הוביל לנסיגת ישראל מהנכונות לחתום על העסקה, בטענה כי הרווח הכספי שיצמח לחמאס מהעסקה ישמש לפעילויות טרור כנגד ישראל.
במרץ 2011, ביקש ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לחדש את המשא ומתן עם הרשות הפלסטינית לרכישת גז טבעי ופנייה רשמית בנושא הועברה ללשכתו של נשיא הרשות הפלסטינית, אבו מאזן. הפנייה נעשתה כמה ימים לאחר הפיצוץ בסיני, שהביא להפסקת הזרמת הגז המצרי לישראל. בין השנים 2012–2013, ישראל והרשות הפלסטינית פתחו במשא ומתן בניסיון נוסף להגיע להסכמה בנושא. עקב התנגדות חמאס לכל הסכם בנושא שלא יתנהל דרכו, המשא ומתן נעצר בשנית.
בתחילת שנת 2014, בעקבות ביקורו של נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן במוסקבה, החל משא ומתן לבחינת אפשרות למעורבות של חברת גזפרום בפיתוח שדה הגז, במסגרתה החברה תשקיע בפיתוח השדה כמיליארד דולר.
באפריל 2016, הרשות הפלסטינית חתמה על מסמך עקרונות לניהול משא ומתן על אספקת גז לתחנת הכוח המתוכננת בג'נין ממאגר מרין.
באפריל 2018, חברת BG (שהפכה לחברת בת של תאגיד האנרגיה "רויאל דאטש של") ויתרה על הזכיות בשדה והם עברו חזרה לקרן ההשקעות הפלסטינית (PIF) בתנאים שלא פורטו. ביוני 2018 הודיעה הרשות הפלסטינית שתתחיל בפיתוח המאגר, והחלה במשא ומתן עם חברת אנרג'יאן על הסכם פיתוח.
קירובוגרד
לומניצקי שטיט
לומניצקי שטיט (בסלובקית: Lomnický štít) הוא הר השייך לרכס הרי הטטרה, כחלק מרכס הרי הקרפטים. גובהה של פסגת ההר 2,634 מ' מעל פני-הים, מה שהופך אותו להר השני בגובהו ברכס הטטרה וכן השני בגובהו בסלובקיה (אחרי גרלחובסקי שטיט – 2,654 מ' מעל פני-הים). להר ניתן להגיע הן באמצעות רכבל והן באמצעות טיפוס רגלי. ההר מכוסה שלג בכל ימות השנה, ובמדרונותיו מספר שלוליות גדולות.
נישאותו הטופוגרפית של ההר היא 434 מטרים מעל פני-השטח.
ההר ממוקם בצפון סלובקיה. העיר הקרובה ביותר אליו היא פופרד.
זאב און