שרוליק הוא ילד בן שמונה, בעל עיניים כחולות ושיער ג'ינג'י, בן למשפחה יהודית אורתודוקסית. הוא הקטן מבין חמישה אחים. המשפחה גרה בפולין, בעיירה בלוניה. במהלך מלחמת העולם השנייה נאלצת המשפחה לעבור לגטו ורשה.
החיים בגטו קשים ואביו ואמו של שרוליק מחליטים לברוח מהגטו, יחד איתו, דרך פרצה שמצא אחיו הגדול. ההורים מתכננים את הבריחה במחשבה שאם יצליחו יקראו ליתר האחים. ניסיון הבריחה נכשל, שרוליק ואמו מוחזרים לגטו והאב נעלם.
אמצעי המחיה בגטו דלים ואמו של שרוליק נאלצת לחטט בפחים כדי למצוא אוכל. יום אחד, במהלך ליקוט שיירי מזון, מאבד שרוליק את אמו. הוא אינו זוכר את הדרך לביתו החדש בגטו ומחליט להצטרף לחבורת יתומים שהוא פוגש ברחוב. לאחר זמן מה שבו שוהה שרוליק בחברת היתומים בגטו, מבינים היתומים שסיכויי ההישרדות בגטו נמוכים, והם מחליטים לברוח. במהלך הבריחה נאלץ שרוליק להיפרד מהחבורה, אך הפעם הוא מצליח לצאת מהגטו.
שרוליק מצטרף לחבורת יתומים כפרית: הילדים מסתתרים ביערות וגונבים אוכל מהכפרים. לאחר זמן מה נתקלת חבורת הילדים בגרמנים ומתפזרת. שרוליק מנסה לשרוד לבדו ביער תקופה קצרה ולאחר מכן מתחיל לשוטט בכפרים בחיפוש אחר עבודות תמורת אוכל ולינה, כשהוא מציג את עצמו כיוּרֶק, יתום פולני שהוריו מתו בהפגזות.
באחד משיטוטיו הוא נתקל בחיילים גרמנים שחושדים בו ומתחילים לרדוף אחריו. שרוליק מנסה להימלט אל היער ובמהלך הבריחה הוא נתקל במפתיע באביו, שחשב כבר מזמן למת. כשהם שוכבים בתוך השיחים והגרמנים בעקבותיהם מוסר לו אביו צוואה: עליו להישאר בחיים, להתנהג כמו הגויים כדי לשרוד עד סוף המלחמה, לאמץ שם פולני, אך לעולם לא לשכוח שהוא יהודי. אבא של שרוליק נפרד ממנו, וכפעולת הסחה מסגיר את עצמו לגרמנים כדי לאפשר לשרוליק להימלט אל היער.
שרוליק לומד להתנהג כפולני וכנוצרי, מאמץ את השם יורק סטניאק. הוא חי מעבודות מזדמנות אצל מעסיקים פולניים. כשאינו מוצא עבודה הוא ישן ביער וניזון מפירות יער וחיות קטנות שהוא מצליח לצוד.
באחד מעבודותיו נתפסת ידו הימנית במכונת דיש ומתרסקת, ובבית החולים מתגלה סודו - שהוא יהודי. הרופא מסרב לטפל בו בשל כך וביד מתפתח נמק. עד שמגיע רופא אחר כבר מאוחר מידי, והוא נאלץ לכרות את היד. יורק לומד להסתדר עם מוגבלותו וחוזר לנדוד בין הכפרים והיערות.
לקראת סיום המלחמה פוגש שרוליק בצבא הרוסי, מתיידד עם כמה מחייליו ומחליט להישאר איתם. לאחר זמן מה עוזב הצבא את המקום בדרכו לברלין על מנת לכבוש אותה ויורק נאלץ לחפש שוב עבודה. לאחר זמן מה הוא מגיע למשפחה שיש לה בן בגילו, והמשפחה מאמצת אותו כבן משפחה.
המלחמה נגמרת. יורק נקשר למשפחה ומחליט להישאר איתם, אך אט אט מתחילים להגיע לאזור יהודים ששרדו את השואה ששמעו עליו והם מציעים לו להצטרף אליהם.
יורק, שלמד על בשרו שמוטב לו להסתיר את מוצאו, מכחיש את יהדותו בתוקף ומסרב לכל ההצעות. אך עם זאת מתחילים לכרסם בו לבטים והוא מתנדנד בין הנאמנות לזהותו ודתו החדשות, בהם נאחז משך כל ימי המלחמה, ובין הבטחה שנתן לאביו: לעולם לא לשכוח שהוא יהודי.
ההתלבטות מוכרעת לבסוף כאשר יורק נלקח בכפייה למוסד להצלת יתומים יהודים. גברת רפפורט, העובדת עם מוסד זה, מסייעת לו להיזכר בזהותו האמיתית, ולאחר מכן - גם לאתר את אחותו, שנמצאת בארץ ישראל. יורק, שאף אחרי שהתפייס עם יהדותו החליט להמשיך להיקרא "יורק", נשאר ללמוד בפולין, ומשלים שם את כל לימודי היסודי והתיכון, ולאחר מכן ממשיך גם ללימודים באוניברסיטה. רק לאחר סיום לימודיו, ולאחר שנתקל מספר פעמים בגילויי אנטישמיות, הוא מחליט לעלות לארץ ישראל. שמו מעוברת ליורם, והוא עובד בישראל כמורה מחנך ומורה למתמטיקה. יורם מתחתן נולדים לו בן ובת. למרות שידו נכרתה, יורם מסרב להשתמש ביד תותבת, שבלעדיה הסתדר במהלך כל המלחמה.
פרסום.
הספר תורגם לשפות רבות וזכה לפרסים רבים כגון:
הסרט.
על בסיס עלילת ספר זה צולם סרט. הסרט צולם בבגרמניה ובמערב פולין, תוך שימוש לרוב בשחקנים פולנים. שחקנים: משה – איתי טיראן. שרוליק/יורק סטניאק: התאומים אנדז'יי וקאמיל טקאש. קצין האס אס – ריינר בוק. גברת הרמן – ג'ינט היין.
רודולף קמפה
רודולף קמפה (בגרמנית: Rudolf Kempe; 14 ביוני 1910 - 12 במאי 1976) היה מנצח גרמני.
חייו.
קמפה נולד בדרזדן, שם למד מוזיקה. הוא ניגן באבוב בכמה תזמורות לפני שהתמנה למנצח האופרה של לייפציג בשנת 1937. הוא ניהל את התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן משנת 1949 עד 1952, ואת האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן משנת 1952 עד 1954 (כממשיכו של גאורג שולטי. הופעת הבכורה שלו בפסטיבל ביירוית הייתה בשנת 1960. משנת 1961 עד 1975 ניצח על התזמורת הפילהרמונית המלכותית, משנת 1965 עד 1972 עבד עם תזמורת טונהאלה בציריך, ומשנת 1967 עד מותו ניצח על הפילהרמונית של מינכן. בחודשי חייו האחרונים, עמד בקשרים קרובים עם תזמורת רשות השידור הבריטית.
הוא מת בציריך.
בעיקר זכור קמפה הודות להופעותיו והקלטותיו מיצירות ריכרד שטראוס (שאת מכלול יצירותיו התזמורתיות הקליט) וריכרד וגנר.
פרנץ פריצ'אי
פרנץ פריצ'אי (בהונגרית: Fricsay Ferenc; 9 באוגוסט 1914 - 20 בפברואר 1963) היה מנצח הונגרי.
ביוגרפיה.
פריצ'אי נולד בבודפשט ולמד מוזיקה אצל בלה בארטוק, זולטאן קודאי, ארנסט פון דוהנאני ולאו ויינר.
עלייתו של פריצ'אי לתהילה הייתה מהירה כברק, לאחר הופעתו הראשונה כמנצח בגיל 15. הוא התמנה למנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית RIAS, שאך זה נוסדה בגרמניה בשנת 1949. את רוב זמנו, משנות ה-50' ואילך, עשה בגרמניה כמנהל מוזיקלי של האופרה הממלכתית של בוואריה (1956 - 1958) ושוב בברלין, על דוכני הניצוח של תזמורת RIAS, דויטשה אופר ברלין והפילהרמונית של ברלין. במהלך התקופה הזאת, משנות ה-50' עד מותו, הרבה להקליט לחברת דויטשה גראמופון.
הקונצרט האחרון בניצוחו של פריצ'אי היה ב-7 בדצמבר 1961 בלונדון, שם ניצח על הפילהרמונית של לונדון, בסימפוניה השביעית של בטהובן. הוא סבל ממחלות חוזרות ונשנות כל ימי חייו ולבסוף נכנע למחלה ב-20 בפברואר 1963, בגיל 48.
פריצ'אי נודע בפרשנויותיו למוזיקה של מוצרט ובטהובן, כמו גם לזו של מורו, ברטוק. הקלטת הסימפוניה התשיעית של בטהובן בניצוחו, משנת 1958, הונצחה בסרט "התפוז המכני".
אפילו כיום, עשרות שנים לאחר מותו, עוד יש לתקליטי פריצ'אי מספר ניכר של חסידים בקרב חובבי המוזיקה הקלאסית.
בית-צבי
אם. יו. אונליין
ביזה
ביזה היא לקיחת רכוש שבעליו עזבו את המקום או חסרים יכולת להתנגד. פעולה זו נפוצה בעיקר בימי מלחמה ובימי אסונות הגורמים לאנארכיה זמנית, כגון - רעידת אדמה או פיגוע טרור המוני. בתנ"ך מכונה כל לקיחת שלל "ביזה".
ביזה בזמני מלחמה.
שני סוגים של ביזה עשויים להתבצע בזמן מלחמה: ביזה שנערכת על ידי צבאות, וביזה שנערכת על ידי אזרחים שמנצלים את מצב השלטון הרופף כדי לבזוז רכוש. ביזה צבאית עשויה להיות מאורגנת, כלומר - מבוצעת על ידי כלל החיילים על פי הוראות מלמעלה, או בלתי מאורגנת, ומתבצעת על ידי חיילים בודדים במטרה להשיג רווח אישי.
ביזה משני הסוגים הייתה נפוצה מימי קדם ועד למאות האחרונות, כשהייתה נחשבת למעשה לגיטימי בזמן מלחמה. במספר מקומות בתנ"ך ניתן לראות כי הביזה הייתה נאספת ומחולקת על פי כללים ידועים. דוד המלך אף קבע כלל מנחה - השלל מתחלק בין הכוח הלוחם לכוח העורפי:
על פי המשפט הבינלאומי ואמנת ז'נבה, אסורה הביזה, למעט רכוש ממלכתי שלקיחתו מותרת כשלל מלחמה. עם זאת, ביזה בלתי מאורגנת היא תופעה המתרחשת כמעט בכל מלחמה, גם בידי צבאות של מדינות דמוקרטיות. גם ביזה מאורגנת לא נעלמה מן העולם. לדוגמה - ביזת יצירות אמנות בידי הנאצים בתקופת הרייך השלישי, או בזמן מלחמת המפרץ הראשונה אז נבזזה כווית באופן מאורגן על ידי כוחות עיראקיים.
ביזה בצה"ל.
בצה"ל אסורה הביזה בפקודות מטכ"ל, על פי כללי המשפט הבינלאומי. קובע כי: .
עונש על ביזה חמור הרבה יותר מעונש על גנבה רגילה, שדינה שנתיים בלבד. ואולם השופטים הצבאיים נוטים להקל בדין ואינם נוהגים לגזור יותר מאשר חמישה חודשי מאסר בפועל. מקרי ביזה שהתרחשו במהלך מבצע חומת מגן עוררו ביקורת ציבורית.
ביזה בזמני אסונות.
מקרי ביזה עשויים להתרחש כמעט בכל אירוע הגורם להתרופפות זמנית של הסדר באזור מסוים, כמו בעת סופה או רעידת אדמה, אך גם בעת התרחשות מהומות ופיגועי טרור. כדי להילחם בתופעות כאלה ננקטת בדרך כלל יד קשה על ידי הרשויות כנגד בוזזים, עם נוכחות רבה של כוחות משטרה או צבא במקומות המועדים לביזה. במדינות מסוימות הותר לכוחות השיטור לירות בבוזזים, כגון בניו אורלינס, בזמן אסון הוריקן קתרינה.
על הביזה אחראים בדרך כלל עבריינים אך עשויים להצטרף אליה גם אנשים מן השורה, תוך שהם נותנים לגיטימציה למעשיהם מסיבות שונות, כגון פיצוי על רכוש אישי שאבד ומחשבה שאחרים ממילא יבזזו את הרכוש או שהוא ממילא ייהרס. לעיתים מתבצעת ביזה לצורכי הישרדות - איסוף של דברים חיוניים כמו מזון, תרופות ודלק. ביזה כזאת עשויה להתבצע אף בצורה מאורגנת, על ידי הרשויות.
לילי קוסאשווילי
לילי קוסאשווילי (בגאורגית: მადონა ქოსაშვილი, מדונה כּוֹסאשווילי; 1949 בגאורגיה – 11 בדצמבר 2017) הייתה טבחית, אמו של הבמאי דובר קוסאשווילי, שלוהקה על ידו כשחקנית קולנוע בסרטו "חתונה מאוחרת".
ביוגרפיה.
קוסאשווילי נולדה וגדלה בגאורגיה, נישאה בגיל 16, ובשנת 1972, כשהייתה בת 23, עלתה לישראל. בישראל גידלה ארבעה ילדים, הבולט שבהם הוא הבמאי דובר קוסאשווילי, והחלה לעבוד כטבחית בפנימייה באור יהודה, עיר מגוריה.