טיש הרים תרומות משמעותיות למוסדות אקדמאיים, במיוחד אלו שהוא למד בהם, ואלו קראו על שמו בניינים ומוסדות. בניין טיש, השוכן בקמפוס המרכזי של אוניברסיטת מישיגן, הוא מקום משכנה של המחלקה להיסטוריה של האוניברסיטה. באוניברסיטת מישיגן קיימים גם משרת פרופסורה בלימודי יהדות ובניין הטניס על שם טיש. בית הספר לאמנויות ע"ש טיש של אוניברסיטת ניו יורק, ובית החולים טיש של המרכז הרפואי של האוניברסיטה, קרויים על שמם של האחים לורנס ופרסטון טיש. ב-1995 הוקם מרכז רוברט טיש של אוניברסיטת ניו יורק לתיירות ולניהול ספורט, שהורחב ב-1999 כדי לספק את הצרכים הגדלים שלו עקב הגידול במספר הסטודנטים. ב-1997 פתח גן החיות של הסנטרל פארק את גן החיות לילדים על שם טיש.
לקראת סוף חייו צפו הרופאים לטיש חודשיים בלבד של חיים. טיש אושפז בבית החולים האוניברסיטאי דיוק שבדרהאם קרוליינה הצפונית ובניגוד לתחזיות הרופאים שרד 14 חודשים. כאות הוקרה למאמציהם תרמה המשפחה סכום של 10 מיליון דולר למרכז לגידולים מוחיים של בית החולים שנקרא על שמו של טיש.
בניין טיש בניו יורק הוא המטה של "הארגון לבריאות גברים הומוסקסואלים" , והוא קרוי על שם טיש ועל שם רעייתו, ג'ואן טיש , שהייתה חברה במועצת המנהלים של הארגון, לאחר שבמרץ 1997 הם הרימו לו תרומה של 3.5 מיליון דולר.
טיש היה גם חבר מייסד של "האגודה לניו יורק טובה יותר" (Association for a Better New York), שלקחה על עצמה את המשימה להתמודד עם בעיות העיר שקודם לכן נפלו כעול על מחלקות העירייה. הוא גם ייסד מפעל ארוחות ממונע שדואג לאוכלוסיית העיר המזדקנת. ברחוב 92 בניו יורק קיים המרכז לאומנויות 92Y על שם טיש וכן קיימות על שמו גלריות לאומנויות במוזיאון המטרופוליטן לאמנות. טיש ייסד את קרן הצדקה "קח מגרש" (Take the Field), שגייסה 135 מיליון דולר בתרומות ציבוריות ופרטיות לשיקום 43 מגרשי אתלטיקה בעיר ניו יורק.
חיים אישיים.
ב-1948 נשא טיש לאישה את ג'ואן היימן. לשניים נולדו שלושה ילדים:
לורי טיש היא פעילה בנושאי אומנויות ורווחת ילדים במסגרת קרנות ומוסדות שונים בניו יורק.
פרסטון רוברט טיש נפטר בניו יורק ב-15 בנובמבר 2005 כתוצאה מגידול מוחי. הוא נטמן בבית הקברות היהודי וסטצ'סטר הילס שבהייסטינגס על ההדסון, מדינת ניו יורק.
ראשת
מנואל גרסיה-רולפו
מנואל גרסיה-רולפו (בספרדית: Manuel Garcia-Rulfo; נולד ב-25 בפברואר 1981) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה מקסיקני. הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידים בסרטים כמו בסרט "עוגה" ו"ברך אותי, אולטימה", כמו גם בסדרת הטלוויזיה "מצאת החמה עד צאת הנשמה: הסדרה". הוא שיחק במהדורה המחודשת של הסרט "שבעת המופלאים" שיצא בשנת 2016.
ביוגרפיה.
גרסיה-רולפו נולד בגואדלחרה, חליסקו, מקסיקו. הוא גדל בחווה בחליסקו, שם למד לרכוב על סוסים. בשלב מסוים הוא נסע לוורמונט ללמוד אנגלית. הוא למד באוניברסיטת דל ואלה דה אטמאחק שם למד תקשורת לפני שהבין שתשוקתו האמיתית היא קולנוע. הוא למד באקדמיה לקולנוע בניו יורק, אך החליט לחזור למקסיקו כדי להמשיך בקריירת המשחק שלו.
קריירה.
גרסיה-רולפו שיחק בסרט אמריקאי היה בסרט "ברך אותי, אולטימה", כדוד פדרו. בשנת 2016 הוא שיחק את ווסקז, במהדורה המחודשת של שבעת המופלאים. התפקיד דרש ממנו ללמוד להשתמש בנשק, שלדעתו היה קשה, אם כי הצהיר: "היו לי שלפוחיות, אבל זה היה מצחיק." בשנת 2017 שיחק בעיבוד של קנת בראנה לספר מאת אגאתה כריסטי, "רצח באוריינט אקספרס". הוא גילם את בניאמינו מארקס, דמות שמקורה ברומן בשם אנטוניו פוסקארלי והותאמה במיוחד עבורו.
בשנת 2021 שיחק בסרט המוזיקלי המקסיקני "El rey de todo el mundo" לצדו של מנולו קרדונה. באותה שנה לוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה סנגור במבחן המבוססת על סרט באותו שם.
אנטל בקפי
אנטל בקפי (במקור נתן קאן-Nathan Kann, בהונגרית: Békefi Antal; סנטש, 1 בספטמבר 1858 – סגד, 2 באוקטובר 1907) היה נובליסט, סופר, עיתונאי, עורך. אביו של המחזאי לאסלו בקפי.
ביוגרפיה.
אנטל בקפי נולד במשפחה יהודית כבנם של לאופולד קאן, סוחר ושל רוזליה בק. המשפחה עברה מספר פעמים למקומות שונים ובסופו של דבר התיישבה בעיר סגד. באותה תקופה אנטל כבר למד בבית הספר התיכון בשמו המקורי אנטל קאן. הוא סיים את בית הספר התיכון הריאלי המקומי בשנת 1875 והתקבל לחוג האופרה של בית הספר לדרמה בבודפשט. הוא עזב את בית ספר בגלל מחלת שחפת. הוא החליף את שמו לבקפי, כנראה בתקופת לימודיו בבית הספר לדרמה. בקפי גם כתב שירים באופן קבוע והזדמן לו לפרסם אותם בעיתון של סגד (Szegedi Néplap).
בשיטפון של 1879 בסגד נהרס בית משפחתו של בקפי. בקפי נאלץ לעבור לבודפשט בגלל מצבו הבריאותי. בשנת 1879 החל בקריירה כעיתונאי והפך לעובד בעיתון העצמאי של בודוג מנדה. הוא כתב רבות על האירועים העצובים של השיטפון הגדול בסגד. מאמריו פורסמו בזה אחר זה על ידי "העיתון העצמאי". בשנת 1880 קיבל עבודה במשרה מלאה במשרד הנהלת החשבונות בסגד, אך הוא רצה גם בפעילות אינטלקטואלית ושיחק גם בשתי הצגות עם חובבים בסגד. באחת הקומדיות של אדה סיגליגטי - ליליום - הוא גילם את המלצר דיורי, אך מערכת היחסים שלו עם חובבי התיאטרון נפסקה עד מהרה. הוא היה עסוק יותר בספרות. שיריו פורסמו על ידי כתבי העת "הונגריה" (Magyarország), נאגיווילאג (Nagyvilág), סגדי היראדו (Szegedi Híradó), הוא ניסה למצוא עבודה שוב כעיתונאי. אפילו הסופר קלמן מיקסאט ביקש ממנו לכתוב מאמר לניסיון.
בקיץ 1881 מיקסאט, הסופר שהיה מוכר מאוד בסגד והיה גם עיתונאי בכיר של ה"סגדי נפלו" (יומן סגד) עזב לבודפשט, כך התפנה מקום בעיתון שבקפי קיבל אותו. בשנת 1887 בקפי היה כבר כתב בכיר בעיתון, ובשנת 1899 התמנה לעורך הראשי של העיתון הגדול ביותר מחוץ לבודפשט הבירה.
מבין יצירות הספרות של בקפי, הסיפורים הקצרים על חיי האיכרים הם אלה שראויים לתשומת לב מיוחדת. בשנת 1887 היה המייסד, סגן הנשיא ואחר כך היושב ראש של מפלגת העצמאות המקומית והמפלגה של 1848. היו לו הישגים מצוינים בשיפור מצבם החברתי והכלכלי של העיתונאים בערי השדה והכפר, וגם בתפקידו כסגן נשיא "איגוד העיתונאים הכפריים" הוא פעל רבות למען מטרה זו.
הוקרה.
במאי 1905 חגג בקפי את רבע המאה לקריירה העיתונאית שלו. הוא התקבל על ידי ההנהלה הרשמית של העיר סגד ובמיוחד על ידי חבריו לקבוצת הכתבים. עבודתו כעיתונאי וכעורך קיבל את הכבוד הראוי.
חייו הפרטיים, מותו.
בשנת 1889 התחתן עם השחקנית המוכשרת של תיאטרון סגד, וילמה קיקמזאי (1864–1891), ובשנת 1891 נולד להם בן. אשתו נפטרה מקדחת לידה. (כשהתבגר הפך הילד לקומיקאי ומחזאי קברט מפורסם בשם לאסלו בקפי). האלמן אנטל בקפי התחתן בשנית ב-1903 עם בתו של בעל בית המרקחת מקומי. בינואר 1906 בקפי חלה וכבר שהה במיטה בקביעות. המשפחה עשתה הרבה כדי לרפא אותו, אך בסופו של דבר גרמה למותו מחלת השחפת מצעירותו. סופרים, עיתונאים ומנהיגי העיר נפרדו ממנו וספדו לו בעל פה ובכתב.
עבודותיו.
הפסוק שלו הפך בן אלמוות במוזיקה של דנקו פיסטה: "הכינור שלי שבור, הוא לא רוצה לדבר...".
אטריות קדאיף
הבטחות שצריך לקיים
הבטחות שצריך לקיים: על החיים והפוליטיקה (באנגלית: Promises to Keep: On Life and Politics) הוא ספר זיכרונות מאת נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן. הספר פורסם לראשונה בהוצאת רנדום האוס ויצא לאור ב-31 ביולי 2007.
כותרת הספר נכתבה בהשראת משפט משיר שכתב המשורר האמריקאי רוברט פרוסט, וזאת מתוך שורה משירו של פרוסט "עצירה ליד חורש בערב מושלג".
הניו יורק טיימס תיאר את הספר כ"סיפור אישי מרתק".
תוכן הספר.
בספר ביידן מספר על חייו, כילד שגדל במשפחה קתולית בסקרנטון שבפנסילבניה ולאחר כך גם בווילמינגטון שבדלאוור. בספר הוא מפרט על תאונת הדרכים שקרתה ב-1972, בה נהרגו את אשתו ניליה האנטר ובתם נעמי בת השנה, ואת המאבקים שניהל בעקבות התאונה. בבנוסף לכך הוא כותב על הניסיון השני שניתן לו בעקבות דייט שערך עם ג'יל ג'ייקובס בשנת 1975, בכך שהחל בקריירה של ייצוג דלאוור בסנאט. בספר ביידן סוקר קמפיין הבחירות שלו לנשיאות ארצות הברית בבחירות לנשיאות שנערכו ב-1988.
מלבד זאת כתב כיצד גבר על הגמגום שבו לקה וזאת לאחר שבילה שעות רבות בציטוט שירה מול מראה.
פיבי ארל
פיבי ארל (באנגלית: Phoebe Earle; 1790–1863), הידועה בשם הנשואים שלה: פיבי דיטון ופיבי מקינטייר, הייתה ציירת אנגלייה שמונתה כציירת הפרחים של המלכה אדליידה.
קורות חייה.
נולדה ב-1 בספטמבר 1790 והוטבלה ב-3 באוקטובר 1790 בכנסיית מרילבו בלונדון, היא הייתה ילדם הראשון של הצייר ממסצ'וסטס ג'יימס ארל וג'ורג'יאנה קרוליין פילקינגטון (1757–1838), בתו האירית של ג'ון קרטרט פילקינגטון. אחיה הצעיר, גם הוא היה אמן, אוגוסטוס ארל ואחיה למחצה הבכור היה האדמירל ויליאם הנרי סמית'.
ב־22 ביוני 1812 בכנסיית סנט פנקראס הישנה בלונדון היא התחתנה עם הצייר דניס דיטון ונולדו להם שני בנים, הראשון לא חי זמן רב ואילו השני, הנרי דניס דיטון (1817–1874), הפך לקצין בצבא הבריטי. בשנת 1820 התקבלה עבודתה לראשונה לתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית לאמנויות והיא הציגה שם במשך חלק ניכר משאר חייה. האגודה המלכותית של אמנים בריטים הציגה גם את עבודותיה משנת 1825 והיא הוצגה גם במוסד הבריטי.