שוורין נולד ב-23 ביוני 1899 בעיר הנובר שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית, למשפחה אריסטוקרטית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 התגייס כפהנריך (צוער) לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב ברגימנט המשמר ה-2. ב-8 ביוני 1915 הועלה לדרגת לויטננט, ובהמשך שימש כשליש גדודי ומפקד פלוגה. הוא נפצע ב-26 בספטמבר 1918 ואושפז בבית חולים עד תום המלחמה. על שירותו הוא קיבל פרט לשתי דרגות של צלב הברזל, גם עיטורים נוספים מבית הוהנצולרן. עם שחרורו מבית החולים, הצטרף לרייכסווהר, אולם סולק ממנו באביב 1920 עם המעבר לצבא של 100,000 איש.
שוורין עבד בחברה לייבוא קפה בברמן, ולאחר מכן בחברת נפט בברלין. ב-1922 הוא חזר לשרת ברייכסווהר בדרגת לוטננט, והוצב ברגימנט ה-1 (פרוסיה). בקיץ 1925 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-1 במאי 1933 הועלה לדרגת האופטמן. בין 1933–1935 הוא למד במכללה צבאית, וב-15 באוקטובר 1935 הוצב במטה הדיוויזיה ה-22. ב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת מיור, והחל מ-1 באוקטובר של אותה שנה שימש כמפקד גדוד ברגימנט ה-17. בסתיו 1938 הוצב במשרד האפסנאות, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. שוורין לא היה נאמן למפלגה הנאצית ואף נפגש עם נציגים בריטיים וניסה להזהיר אותם מפני כוונותיו של היטלר לתקוף את פולין.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה שוורין למפקד רגימנט גרוסדויטשלנד, שהיה חלק מדיוויזיית גרוסדויטשלנד, ובין פברואר למאי אף פיקד באופן זמני על כל הדיוויזיה. הוא פיקד על הרגימנט במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ובינואר 1941 מונה למפקד הרגימנט ה-200. זמן קצר לאחר מכן הועבר למערכה בצפון אפריקה, ומונה למפקד כוח שקיבל את השם "צוות קרב שוורין". במרץ של אותה שנה הוא הוביל כוח קומנדו גרמני-איטלקי שחדר למעלה מ-2,000 ק"מ לעומק הקווים הבריטיים בלוב ולקח בשבי למעלה מ-2,000 בריטים, מהם שלושה בדרגות גנרלים. לזמן קצר הוא פיקד גם על רגימנט הפאנצר ה-5, לפני שהועבר לחזית המזרחית.
ב-1 באוגוסט 1941 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד הרגימנט ה-76. הרגימנט שלו לקח חלק במצור על לנינגרד, וב-17 בינואר 1942 הוא קיבל את צלב האבירים של צלב הברזל. ב-23 ביולי של אותה שנה קיבל פיקוד על הדיוויזיה השמינית, ובאוקטובר הועלה לדרגת גנרל-מיור. ב-13 בנובמבר קיבל פיקוד על הדיוויזיה הממונעת ה-16. הדיוויזיה שלו השתתפה בקרב סטלינגרד כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, אולם לא כותרה במבצע אורנוס, ופעלה במבצע סופת חורף כחלק מקורפוס הפאנצר ה-57. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה כחלק מפלגת הארמייה הולידט, שהפכה ב-6 במרץ 1943 לארמייה השישית החדשה. במאי של אותה שנה הועברה הדיוויזיה לכוחות המילואים וב-17 במאי הוספו עלי אלון לצלב האבירים של שוורין. ב-20 במאי העביר שוורין את הפיקוד על הדיוויזיה לווילהלם קריזולי, וב-1 ביוני הועלה לדרגת גנרלוטננט. ב-23 ביוני שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-16, וב-27 ביוני חזר שוורין לפקד עליה. הוא הוביל אותה במהלך קרבות הנסיגה הקשים באוקראינה, וב-4 בנובמבר הוספו חרבות לצלב האבירים שלו. הוא פיקד על הדיוויזיה עד 10 בינואר 1944.
ב-30 באפריל 1944 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-116. הדיוויזיה שלו הוצבה בצרפת ולחמה במהלך הפלישה לנורמנדי כחלק מקורפוס הפאנצר אס אס ה-2 במסגרת ארמיית הפאנצר החמישית. בתחילת הפלישה הוצבה הדיוויזיה יחד עם דיוויזיית הפאנצר ה-9 בעתודת קבוצת ארמיות B, ולא הייתה אפשרות להפעיל אותן כנגד בעלות הברית בטרם יגיע אישור מפורש מהיטלר. ראש המטה של קבוצת הארמיות, הנס שפיידל, התקשר להיטלר וביקש ממנו אישור להפעיל את הדיוויזיות. גנרל אלפרד יודל ענה כי היטלר ישן ואין אפשרות להעירו. כשהוא התעורר ונתן רשות היה כבר מאוחר מידי כי הכוחות הפולשים יצרו כבר ראשי גשר גדולים. שפיידל, וכמוהו ארווין רומל מפקד קבוצת הארמיות, היו שותפים לקשר העשרים ביולי. שוורין היה ידוע כמתנגד למלחמה, ולפיכך גם לאחר שהגיעה ההוראה מהיטלר, החליטו השניים לשמור את הדיוויזיה שלו בעתודה באזור פריז כדי להשתמש בה לניצול הקשר. ב-19 ביולי, יום לפני תחילת הקשר, לא היה יכול יותר שפיידל להתאפק, ושלח את הדיוויזיה לקרב. שוורין פיקד על הדיוויזיה במהלך המערכה בנורמנדי ולאחר מכן במבצע קוברה ובקרב פאלז.
במהלך הקרבות הנ"ל, ספגו הדיוויזיה שלו ודיוויזיית הפאנצר ה-9 אבדות כבדות, וקיבלו פקודות להילחם עד הסוף. שוורין היה המום מכך, ובעצה אחת עם היינריך פון ליטוויץ מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-9, שלח מכתב להיטלר בו הפציר בו לסיים את המלחמה בטרם היא תגיע לגרמניה עצמה. שניהם ניצלו מהעניין ללא עונש רק תודות להישגי העבר המרשימים שלהם. הדיוויזיה שלו הוצבה באאכן, ובשלב זה הצטמצמה ל-6,000 איש, 12 טנקים וללא תותחים כלל. שוורין הבין שקרב נגד הכוחות העדיפים של צבא ארצות הברית שהתקדמו אל העיר, הוא חסר סיכוי, וכי הוא רק יסב נזק רב לאזרחים ולאדריכלות ההיסטורית של אאכן. לפיכך החליט שוורין לבצע נסיגה על דעת עצמו, והותיר בתחנת הדואר של העיר מכתב אל המפקד האמריקני בו הוא מפציר בו להפגין יחס אנושי אל האזרחים. ברגע האחרון לפני נסיגתו קיבל הודעה מוטעית על פיה האמריקנים בלמו את התקדמותם לעיר. שוורין החליט להישאר, אולם ב-1 בספטמבר 1944 הופיע כוח סיור אמריקני בפרברי העיר. שוורין הדף את הכוח החוצה, החל להתכונן לנסיגה, ושלח קצין אל בית הדואר כדי להחזיר אליו את המכתב. הקצין נפל בידיהם של אנשי אס אס שנשלחו למקום כדי לוודא ששוורין לא ינסה לעשות בדיוק את מה שניסה לעשות, והם מיהרו לעצור את שוורין והדיחו אותו מהפיקוד על דיוויזיית הפאנצר ה-116.
נערך לו משפט צבאי ונמנע ממנו עונש מוות רק תודות להפצרותיהם של הגנרל-פלדמרשלים ולטר מודל וגרד פון רונדשטט, שהעריכו אותו מאוד, ולאחר שקיבל נזיפה חמורה הוחזר לחזית. ב-9 בדצמבר 1944 הוא קיבל פיקוד על דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-90 באיטליה, וב-27 בדצמבר הועבר לפקד על קורפוס הפאנצר ה-76. הוא לחם עם הקורפוס כנגד הצבא הבריטי באיטליה, וב-1 באפריל 1945 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון. ב-26 באפריל הוא נפל בשבי הבריטי.
אחריתו.
שוורין שוחרר מהשבי ב-1947, ועד 1949 עבד במטה הכיבוש האמריקני. במאי 1950 מינה אותו הקנצלר קונראד אדנאואר כיועץ שלו לענייני צבא, ובהמשך מינה אותו לראש "המרכז לשירות המולדת" (Zentrale für Heimatdienst), שהיה אחראי על בנייה מחדש של כוחות ביטחון הפנים של גרמניה בתקופת הכיבוש האמריקני. הוא סולק מתפקידו עוד באותה שנה כיוון שלא שמר על החשאיות הנדרשת ושוחח עליו עם העיתונות. הוצע לו להתגייס לבונדסוור, אולם הוא סירב.
הנס דה זאלנגרה-דראבה
הנס דה זאלנגרה-דראבה (בגרמנית Hans de Salengre-Drabbe; 21 באוקטובר 1894 - 25 באוגוסט 1944) היה גנרלוטננט בוורמאכט אשר פיקד על דיוויזיה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
זאלנגרה-דראבה נולד ב-21 באוקטובר 1894 בעיר זיגמרינגן שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית. ב-7 במרץ 1914 התגייס כצוער לצבא הקיסרות הגרמנית. הוא הוצב ברגימנט חי"ר ה-28 (הריין ה-2 - פון גייבן), ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח לחזית כנהג רכבת צבאית. ב-24 בדצמבר 1914 קודם לדרגת לוטננט, ושימש כמפקד מחלקה ברגימנט. לקראת סוף המלחמה הוא מונה לשליש בבריגדה ה-30, וב-18 באוקטובר 1918 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט. במהלך המלחמה הוא נפצע מספר פעמים ולפיכך קיבל פרט לשתי דרגות של צלב הברזל גם את אות הפציעה בכסף. בתחילת 1919 הוא הצטרף לרייכסווהר ומונה לשליש הרגימנט ה-28. הוא מילא תפקידי פיקוד ומטה, וב-1 ביולי 1927 הועלה לדרגת האופטמן. עם הפיכתו של הרייכסווהר לוורמאכט ב-1934, מונה למפקד גדוד, וב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. ב-15 באוגוסט 1938 מונה לשלישו האישי של ראש מחלקת החימוש.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה זאלנגרה-דראבה בעל תפקיד בכיר במחלקת החימוש. ב-1 ביוני 1940 הועלה לדרגת אוברסט. ב-5 באוקטובר של אות שנה מונה למפקד רגימנט החי"ר ה-457 שהוצב בפולין. במהלך מבצע ברברוסה לחם הרגימנט שלו בדרום רוסיה כחלק מהדיוויזיה ה-257. בקיץ 1942 שונה שם הרגימנט לרגימנט הגרנדירים ה-457 והוא הועבר לצרפת. הוא מילא תפקידי מטה ופיקוד שונים וב-22 בפברואר 1943 הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל, על פעילויותיו כמפקד הרגימנט ועל "הנהגה אמיצה ועמידה איתנה למופת", לנוכח התקפות מתחדשות מצד כוחות משוריינים של הצבא האדום. ב-24 בפברואר של אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה ה-384. ב-1 במאי של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל-מיור, וב-1 בינואר 1944 הועלה לדרגת גנרלוטננט. בנובמבר אותה שנה הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרבות באוקראינה כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה ולאחר מכן כחלק מהארמייה השישית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות ברומניה, וב-27 בינואר 1944 קיבל זאלנגרה-דראבה את הצלב הגרמני בזהב. ב-25 באוגוסט 1944, במהלך מבצע יאשי-קישינב, הוא נהרג בקרב ליד טירספול.
וילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל
וילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל (; 13 בפברואר 1602 – 21 בספטמבר 1637), היה הרוזן של הסן-קאסל בין השנים 1627 - 1637.
ביוגרפיה.
וילהלם נולד ב-13 בפברואר 1602 בקאסל למוריץ, רוזן הסן-קאסל, ולאגנס מזולמס-לאובאך, בתו של יוהאן גאורג, רוזן זולמס-לאובאך. זמן קצר לאחר לידתו מתה אמו, ואביו התחתן עם יוליאנה מנסאו-דילנבורג.