ב-1941 כבשה גרמניה הנאצית את יוון. ג'קו נתפס בעת שעסק בפעולות חבלה כנגד הגרמנים. הוא נכלא בבית סוהר על ידי הגסטפו ושם עבר חקירות בהן הוכה ועונה קשות במשך כ-4 חודשים. כשבוע לאחר ששוחרר מהכלא, ב-6.4.1943 הועבר עם יושבי גטו הברון הירש לאושוויץ. ג'קו לקח תחת חסותו באושוויץ את יעקב הנדלי ובזכותו הנדלי הצליח להשיג מזון ולשרוד. באושוויץ רזון היה בין המתאגרפים, ביניהם היה גם אלוף העולם במשקל קל ויקטור (יונג) פרץ.
לאחר זמן הועבר ג'קו למחנה בונה- מונוביץ' (Buna- Monowitz ) וגם שם המשיך להתאגרף. מפקד המחנה, ארגן לג'קו עבודה במטבח, וכך הצליח ג'קו לגנוב אוכל מהמטבח, לרכוש דברים שונים מהפולנים אותם חילק לחבריו במחנה ובעזרתם הציל אנשים רבים ממוות באותה תקופה. באחד הימים נתפס עם חבית אוכל שהעביר לנשים. הוא הוכה נמרצות, החבית הושלכה על ראשו על ידי קצין אס אס והוא נפצע קשה מאוד ונזרק מן המטבח.
ג'קו יצר קשר טוב במחנה עם רופא מסלוניקי, בשם ד"ר קואנקה. אשר הגרמנים העריכו מאוד. הרופא אמר לג'קו שישלח אליו למרפאה כל יהודי שאינו יכול לעבוד. ואכן, ג'קו שלח למרפאה חברים אשר הצליחו להתאושש ולהתחזק במרפאה, בזכות מזון נוסף שהעביר ג'קו, וכך ניצלו.
בהמשך הועבר ג'קו למחנה דורה-מיטלבאו דרך מחנה גלייביץ, שם המשיך להתאגרף ואת מעט האוכל שקיבל המשיך לחלק לשאר האסירים. ממחנה דורה הועבר למחנה ברגן-בלזן ושם שוחרר על ידי הצבא הבריטי.
ג'קו ערך כ-120 קרבות וניצח בכולם.
לאחר השואה.
לאחר המלחמה, בסוף שנת 1945 חזר ג'קו ליוון והבין כי הוא נותר היחיד ממשפחתו. את רעייתו בלה הכיר ג'קו במחנה ברגן בלזן.
לאחר חזרתו ליוון, היה רזון למנהיג של ניצולי שואה שתכננו לעלות ארצה באופן בלתי חוקי. הם הפליגו על אוניית המעפילים "הנרייטה סולד", עם 356 מעפילים, אשר נתקלו בספינות מלחמה בריטיות בנמל חיפה. רזון הוביל מרד נגד הצי הבריטי, אשר דוכא בסופו של דבר, והוא ושאר הנוסעים גורשו לקפריסין, שם הם נכלאו במשך מספר חודשים.
בשנת 1946 עלה ג'קו לארץ והשתתף במלחמת העצמאות. הוא היה ממקימי ארגון יוצאי יוון ניצולי מחנות הריכוז בישראל.
הכרה והנצחה.
בשנת 1989 עלה למסכים הסרט "ניצחון הרוח", העוסק בחייו ובחוויותיו מהשואה של חברו הטוב של ג'קו רזון, סלומון ארוך. ג'קו טען שהסרט בעצם מגולל גם את סיפור חייו שלו. את ג'קו גילם השחקן קוסטוס קוסטוס גרבה.
ב-2007 בטקס הדלקת המשואות ביום השואה, אחד ממדליקי המשואה היה ג'קי הנדלי, שאותו לקח ג'קו תחת חסותו באושוויץ ובזכותו ניצל.
הנריקוס הנק הפנר
הנריקוס (הנק) הפנר (בהולנדית: Henricus Josef Anthonius Henk Huffener; 1923–2006), היה צייר הולנדי ומחסידי אומות עולם, שפעל מאז גיל 19 בשורות המחתרת ההולנדית שפעלה כנגד הנאצים אשר שלטו בהולנד. עיקר עזרתו הייתה בהברחת יהודים מהולנד, לשווייץ ולספרד.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
הפנר מאוד הושפע מקיס בואקה (בלועזית: Kees Boeke) (מקים בית הספר שבו למד הפנר, אדם שדגל בשוויון ופציפיזם) ומ יופ ווסטרוויל (בלועזית: Joop Westerwee), ממנהיגי המחתרת ההולנדית במלחמת העולם השנייה.
בהשפעתם, החליט הפנר להצטרף כפעיל למחתרת. עד סוף המלחמה, הוא נסע ברחבי הולנד, על מנת לחפש מקומות מסתור להסתרת יהודים, ליווה את היהודים אל המקומות שמצא, דאג למצבם הבריאותי . כך למשל הוביל ילד יהודי שהיה זקוק לניתוח בעגלה ודאג שיקבל את הטיפול המתאים ולאחר מכן סיפק להם תעודות זהות מזויפות שאפשרו להם לנהל חיים חדשים בזהות שאולה.
מבין המשפחות היהודיות שהציל הפנר היו משפחת 'דה קוסטא', 'בפ' ו'מאני אלסבל', ששהו לפרק זמן קצר בבית הוריו.
במרץ 1943, הפנר נעצר בתחנת רכבת באמסטרדם בגלל פעולותיו למען יהודים. לאחר שחוקריו נואשו מלדלות ממנו מידע, הוחלט כעבור כמה שבועות לשולחו לגרמניה. בזמן המסע לגרמניה, הוא הצליח להימלט אך נתפס ונשלח למחנה ריכוז.
מאוחר יותר ב-1943 שוחרר הפנר מהמחנה בשל חוסר ראיות נגדו, חולה וסובל מתת-תזונה. למרות הקשיים, הוא רצה לחזור לפעילות המחתרתית באמסטרדם. חברים מסרו לו מפתח לדירתם באמסטרדם בה מצא זוג יהודים שהחליטו להתאבד מרוב יאוש- למרות שהפנר הבטיח לסייע להם ולדאוג לכל צורכיהם, הם התאבדו והפנר מצא את גופותיהם למחרת בדירה. האירוע גרם להפנר זעזוע נפשי ורופא הורה לו להישאר בבית על מנת להחלים. הפנר חי במסתור שכן הגרמנים חפשו אותו ובקשו להמשיך לעקוב אחר פעילותו.
אחרי המלחמה.
הפנר נישא למרגרט ובשנת 1950 עברו בני הזוג הפנר לגילדפורד, אנגליה, לאחר שקיבלו אזרחות בריטית. בבריטניה הפך הפנר לצייר ולסוחר עתיקות
הכרה והנצחה.
בשנות ה-60, כמה מבני משפחת דה-קוסטא שאותם הוא הציל עלו לישראל ושתלו לכבודו ולכבוד אביו של הפנר עצים
ב-23 ביולי 1998 יד ושם הכיר בהפנר בתור חסיד אומות העולם
סטן וולס
סטנלי וולס (Stanley Wells), שכונה על ידי חבריו "סטן", היה חסיד אומות העולם בריטי, אשר השתתף בהצלתה של יהודייה בשם חנה שרה ריגלר במהלך השואה. בזכות מעשה ההצלה, זכה לקבל את אות גיבור השואה הבריטי ואת אות חסיד אומות העולם, מיד ושם.
מעשה ההצלה.
סטן וולס השתייך לקבוצה של שבויי מלחמה בריטים, אשר נשבו בשנת 1940 בצרפת, והוגלו מזרחה למחנה שבויים גרמני סמוך לחוף הים הבלטי. בזכות "דמם הארי" הם עבדו בחוות חקלאיות באזור.
באסם של החווה אשר בו עבד וולס, מצא באחד הימים את שרה מטוסון, יהודיה ילידת שאולאי שבליטא, אשר חמקה מצעדת מוות ומצאה מסתור באסם זה. תחילה הוא נתן לה מזון, ואחר כך הביא אותה לפני האסירים האחרים כשהיא עטופה במעיל צבאי ישן. האסירים האחרים נדהמו ממצבה הרפואי הקשה והתגייסו לעזור לה.
הם הבריחו אותה לתוך מחנה השבויים שלהם, מחנה B20 שליד גרוס גולמקאו (Gross Golmkau), שם הסתירו אותה בתוך מתבן. לאור מצבה הגופני שהמשיך להיות קשה, הם התחלקו בטיפול בה. הם הביאו לה מזון, טיפלו בכוויות הקור מהן סבלה, השיגו פראפין על מנת להילחם בכינים בשערה, רחצו אותה ודאגו שתבריא. הסכנה שתיחשף הייתה רבה, מאחר שממש מחוץ למגוריהם הייתה תחנת משטרה. הסוסים בהם השתמשו השוטרים, הוחזקו ממש באותו אסם ושרה הוסתרה במתבן שמעליהם. הם ניסו לברר אודות בני משפחתה אך נכשלו בעיקר בשל התפרצות מגפת טיפוס במחנה שבו שהו. לקראת סוף המלחמה, מציליה של שרה היו צריכים לעזוב את המחנה, ובערב פינויים, הם העבירו אותה לטיפולה של אשה מקומית שתטפל בה עד להגעתו של הצבא האדום. שרה שרדה את השואה, ובסיומה היא מצאה כי היא היחידה ששרדה מכל משפחתה. היא עזבה את אירופה והיגרה לארצות הברית. על מנת להנציח את זכרה של אחותה, הוסיפה את השם חנה לשמה. את שמותיהם של אביה, אמה, אחותה, שני דודיה, ארבע, דודותיה וששת בני דודיה אשר נספו בשואה, היא הנציחה בדפי עד שנמסרו ליד ושם. במשך שנים רבות ניסתה לאתר את מציליה, אך רק כ-25 שנים לאחר סיום המלחמה מצאה אותם ויכלה לחדש עמם את הקשר.
הכרה.
ב-2 בנובמבר 1988 הכיר יד ושם בסטן וולס כחסיד אומות העולם יחד עם ג'ורג' המונד, טומי נובל ואלן אדוארדס. לאחר כחצי שנה, ב-15 במרץ 1989, הצטרף אליהם רוג'ר לטצ'פורד והוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם. ביל קיבל, ברט המבלינג, ביל סקרוטון, ג'ק בקלי וווילי פישר גם הוכרו כחסידי אומות העולם, לאחר למעלה מעשור, ב-11 באוקטובר 2011.
פאבל מאהרר
פאבל מאהרר (בצ'כית: Pavel Mahrer; 23 במאי 1900 - 18 בדצמבר 1985) היה כדורגלן יהודי צ'כי ששיחק בנבחרת הכדורגל של צ'כוסלובקיה. בתקופת השואה שיחק בליגת טרזין בקבוצת "הקצבים".
ביוגרפיה.
מאהרר, יליד טפליצה, צ'כיה נלכד ונשלח כשהיה בן 17, בתקופת מלחמת העולם הראשונה, למחנה שבויים באיטליה. במלחמת העולם הראשונה גויס כנגד רצונו לצבא האוסטרו-הונגרי. לאחר מכן נכנעה האימפריה ומאהרר נפל בשבי האנגלי. למזלו, הקצין האחראי על השבויים היה בעצמו שחקן כדורגל מהליגה המקצוענית באנגליה, שדאג לארגן טורנירי כדורגל בתוך המחנה וצירף את מאהרר לאחת הקבוצות. כשבאחד מהטורנירים זכתה קבוצתו של מאהרר לאחר שכבש את שער הניצחון. כאות הערכה, העניק לו הקצין את נעלי הכדורגל שלו, שאותן שמר עד יומו האחרון.
עם שובו מהשבי האנגלי, הצטרף פאבל ל-DFC, אחת מקבוצות הכדורגל המקצועניות של פראג. כישרונו יוצא הדופן העניק לו מקום בנבחרת צ'כוסלובקיה. ב-1923 ,לאחר ניצחון חוץ 5:2 בטורקיה, במשחק מוקדמות למשחקים האולימפיים בפאריס 1924, נכתב עליו בעיתון Prazsky Sport: "אל תשכחו את מאהרר, השחקן הסימפתי של DFC. בסיום המשחק, ארגנו לו קבלת פנים כיאה לאחד מהלוחמים הישרים וההוגנים ביותר המשחקים תחת הדגל הצ'כי".
בתקופת השואה.
מאהרר נתפס בשעה שניסה להבריח מזון בשוק השחור. יחד עמו נתפסו עוד 11 גברים, 10 הורשעו והוצאו להורג, אך מאהרר ניצל מחוסר הוכחות. הוא הוחזק במשך כשנה בכלא הגסטפו, שם בעקבות ההתעללות של אנשי הגסטפו איבד את השמיעה באחת מאוזניו. לאחר מכן נשלח לגטו טרזיינשטאט ושם שיחק בליגת טרזין בקבוצת הקצבים.
בניו ואשתו נכלאו במחנה שבויים. במקרה של מאהרר הגרמנים נאלצו לכבד את אמנת ז'נבה, שם נכתב כי לא יופרדו קטינים מהוריהם, ולכן אשתו של מאהרר ושני בניו ניצלו משילוח לאושוויץ, הסיבה שהגרמנים כיבדו את אמנת ז'נבה במקרה זה הייתה דיפלומטית: בנו הצעיר נולד בארצות הברית והיה בעל אזרחות אמריקאית ולכן הושארו אשתו ובניו של פאול במחנה וכך ניצלו והועברו לארצות הברית עוד בטרם הסתיימה המלחמה.
לאחר השואה.
אשתו של פאול מאהרר ובניה עשו את דרכם לניו-יורק.