במת השחקנים או בימת השחקנים הייתה קבוצת תיאטרון שנוסדה ב-1965 על בסיס יוצרים צעירים ובהם: אמנון מסקין, עודד קוטלר, מיכאל כפיר, לאורה ריבלין, גדליה בסר, אילן תורן, אלכס אנסקי, הלל נאמן, לבנה פינקלשטיין ואסי דיין.
בנובמבר 1968, שלוש שנים לאחר היווסדה, חדלה בימת השחקנים לפעול כמסגרת עצמאית ושולבה בתיאטרון הקאמרי כחטיבה. עם זאת כעבור שנה עברו כמה מחבריה הבולטים, בהם מסקין וקוטלר להתגורר בחיפה ולפעול במסגרת תיאטרון חיפה.
היסטוריה.
"במת השחקנים" החלה בסדנת תיאטרון שנהגו אמנון מסקין ועודד קוטלר לערוך פעם או פעמיים בשבוע לשחקנים צעירים. מטרתה הייתה לפתח את היכולות של השחקנים, לעבוד על תפקידים חדשים ולערוך ניסויים תיאטרוניים שלא יכלו לבצע במסגרת התיאטרון הרפרטוארי, מאחר שבמסגרת זו הבמאי מחליט מי ישחק ובאיזה תפקיד, ואין לשחקן מתחיל יכולת להשפיע על בחירה זו.
לאחר שלוש שנים החליטו להקים תיאטרון חדש, שהתבסס על הסדנה, ושחרת על דגלו להיות תיאטרון רפרטוארי צעיר, חדשני, יצירתי ופורץ דרך. התיאטרון החל לפעול בנובמבר 1965, שלמסקין וקוטלר הצטרפו, הלל נאמן ומיכאל כפיר כמייסדים. ההפקה הראשונה שהעלתה הקבוצה, במרץ 1966, הייתה עיבוד של מחזה אמריקאי בשם "מי יציל את הפלאח" מאת פרנק ד. גילרוי , בתרגום תרצה אתר. במקור המחזה, "?Who'll Save the Plowboy", עסק בחקלאי אמריקאי הפוגש לאחר חמש עשרה שנים בחבר שהציל אותו בזמן מלחמת העולם השנייה. בגרסה העברית השניים נפגשים חמש עשרה שנים לאחר מלחמת העצמאות. במחזה שיחקו: הלל נאמן, מיכאל כפיר, דפנה סלנט, רות גלר-אשכר ודן קדם. הוא עלה בחסות ומימון "הבימה" באולם הקטן שלו. הקבוצה עבדה במקביל על הפקה נוספת, מחזהו של יוסף בר-יוסף "תמר יולדת בן" בבימויים של נאמן ומסקין. אך לאחר חודשיים, מאחר שהמחזה "מי יציל את הפלאח" לא הצליח מסחרית, החליט "הבימה" לבטל את החסות על הקבוצה, והיא החליטה להמשיך להציג את המחזה בעצמה ברחבי הארץ ללא החסות.
בסוף 1966 העלתה הקבוצה את המחזה "אהבה מיוחדת במינה", שלושה מערכונים מאת טנסי ויליאמס בבימוי אמנון מסקין והצגה לפי מחזה מקורי בשם "הנזירים" מאת אלי קינן. בתחילת 1967 עלה המחזה "מלקולם הקטן ומלחמתו בסריסים", מאת המחזאי הבריטי דיילי האליוול , בתרגום רבקה משולח, ובבימוי עודד קוטלר. במחזה השתתפו ליאורה ריבלין, אלכס אנסקי, קוטלר, מסקין ובן ציון מוניץ, והוא היה ההצלחה המסחרית והביקורתית הראשונה של הלהקה. הצגתה הבאה של הלהקה, "עלילות טלמאכוס קליי" מאת לואיס ג'ון קרלינו רשמה הצלחה נוספת. המחזה תורגם על ידי תרצה אתר ועלה באוגוסט 1967, בבימוי אמנון מסקין ובכיכובם של אסי דיין ולבנה פינקלשטיין, שלשניהם היה זה תפקיד ראשון על הבמה. בנובמבר 1967 החליף השחקן מוטי ברכאן את אסי דיין בתפקיד הראשי. מחזה נוסף שעלה בסוף אותה שנה היה "סיפור אוריה", מאת בנימין גלאי, בבימוי עודד קוטלר. מחזה שהוא מעין הקבלה בין אגדה אצטקית והסיפור התנ"כי, בהשתתפות אמנון מסקין, מיכאל כפיר, הלל נאמן, ולבנה פינקלשטיין.
באוקטובר 1967, אריה זקס, שמונה כמנהל האמנותי של תיאטרון החאן בירושלים, שהיה אז בשלבי הקמה, הזמין את "במת השחקנים" לעבור לירושלים ולפועל כחלק מצוות השחקנים של התיאטרון החדש. לאחר שהיו על סף חתימת הסכם, המהלך בוטל בעקבות התפטרותו של זקס מתפקיד המנהל האמנותי, לאחר שלא קיבל את החופש האמנותי שהובטח לו, וההנהלה הציבורית שמונתה לתיאטרון ביקשה לשלוט ברפרטואר. בנוסף היו חילוקי דעות בתוך קבוצת "במת השחקנים" לגבי המעבר לירושלים. בעקבות ההיכרות עם זקס, הוא הוזמן לביים בתל אביב עם צוות "במת השחקנים" את הקומדיה היוונית "השלום", שעלתה באפריל 1968, עם צוות שכלל בין היתר גם את לבנה פינקלשטיין וטוביה צפיר. את הכוראוגרפיה למחזה יצרה גליה גת, רקדנית להקת בת שבע, ואת התלבושות והמסכות יצרה עדה המאירית. המחזה זכה לביקורות נלהבות. לאחר שהוצג פעם אחת בירושלים, באולם "בית העם", פנו גורמים דתיים לעירייה ודרשו שלא יוצג יותר, מאחר שבסצנה אחת לקראת סיום המחזה מופיעה אחת השחקניות בחזה חשוף. עקב כך עבר המחזה מאולם "בית העם", שהיה בבעלות העירייה, לאולם "מיטשל" בירושלים שהיה שייך להסתדרות. באוגוסט 1968, עלה המחזה "כל יום אותו סיפור" מאת ג'יימס סונדרס, בבימוי בן ציון מוניץ, שהיה מעצב התאורה של הלהקה וגם שיחק במספר הפקות קודמות, וקיבל את ההזדמנות גם לביים.
במאי 1968 הושאל עודד קוטלר כבמאי לתיאטרון "המעגל" של פיליפ דיסקין בירושלים, בכדי לביים את "כך משתעשעת אמי המשוגעת", מאת אן ג'ליקו, שעלה באולם "החאן". בספטמבר החל משא ומתן על איחוד בין "המעגל" ו"במת השחקנים" בחסות עיריית ירושלים, במטרה להקים תיאטרון עירוני ירושלמי שיפעל באולם תיאטרון ירושלים, שהיה עתיד להחנך ב-1970, והאולם הקיים בהחאן הירושלמי. אך לבסוף חתמה הקבוצה על הסכם הצטרפות לתיאטרון הקאמרי כחטיבה נפרדת, תוך הבטחה שהלהקה תשמור על עצמאותה ועל האג'נדה האמנותית שלה. במסגרת הקאמרי המשיכה הקבוצה לעלות הפקות תחת הכותרת "בימת השחקנים". ההצגה הראשונה שהציגה הקבוצה בקאמרי הייתה "חדרים", שני מחזות קצרים של הרולד פינטר ("החדר" ו"האוסף"), בבימויו של עודד קוטלר, עם עדנה פלידל, אמנון מסקין, טוביה צפיר, אלכם פלג וליאורה ריבלין.
גם במסגרת הקאמרי פעלו זמן קצר יחסית, וכעבור שנה עברו חברי הקבוצה לפעול במסגרת תיאטרון חיפה, לאחר שעודד קוטלר מונה כמנהל אמנותי של התיאטרון, עובדה שנתנה דחיפה אמנותית משמעותית לתיאטרון החיפאי בשנות השבעים.
ראנגל-סנט אליאס
צב נהר המרי
משפט שכטי
משפט שחטי
אדם לכל עת
גרטי דאוב
גרטי דאוב (בגרמנית: Gerti Daub; נולדה ב-1937) היא דוגמנית גרמנייה.
ביוגרפיה.
דאוב נולדה באוטרכט וגדלה בהמבורג, ב-1957, כשהייתה בת תשע עשרה, הוכתרה למיס המבורג ובחודש לאחר מכן זכתה בתואר מיס גרמניה.
מספר ימים לאחר מכן היא גם הגיעה למקום השלישי בתחרות מיס אירופה, התקשורת במדינתה כינתה אותה "גרייס קלי" עקב הדמיון בין שתיהן.
היא ייצגה את גרמניה בתחרות מיס תבל, שנערכה בלונג ביץ'. בטקס פתיחת התחרות בה הוצגו המתמודדות לפי מדינתן היא נבחרה ל"מיס פוטוגניק" על ידי העיתונאים שסיקרו את התחרות. היא נהייתה למועמדת מועדפת בתחרות גם על ידי התקשורת וגם על ידי הציבור. בעיתון לוס אנג'לס טיימס היא תוארה כ"בלונדינית מושלמת ופייבוריטית לכתר מיס יוניברס" וכינו אותה גם "ונוס הבלונדינית של גרמניה". ביום בו כל אחת מחמש עשרה מתמודדות הגמר הגישו נאום היא קיבלה את הכי הרבה תשואות מן הקהל. בערב גמר התחרות היא לבסוף נבחרה לסגנית רביעית בלבד. עקב מיקומה הקהל באולם הפגין בוז על כך, ואף נראה בולט שהמנחה אד הנסי לא הסכים עם בחירה זו.
היא הופיעה בסרט גרמני "הלב של סט. פאולי". חברת ההפקות מטרו גולדווין מאייר הציעה לה 250,000 דולר על מנת שתשתתף בסרט ומספר כוכבי קולנוע וביניהם מריה של, קורט יורגנס ויול ברינר ניסו לשכנע אותה לעשות זאת אך היא סירבה.
ואדי חאלפה
בדפורד OB
בדפורד OB (באנגלית: Bedford OB) הוא אוטובוס מתוצרת יצרנית הרכב המסחרי הבריטית Bedford Vehicles , אשר יוצר בין השנים 1939–1951.
לפני מלחמת העולם השנייה יוצרו 72 יחידות. בזמן המלחמה הייתה הפסקה בייצור. סך הכל יוצרו 12,766 יחידות.
קארן קרפטיאן
קארן וילהלמי קראפטיאן (בארמנית: Կարեն Վիլհելմի Կարապետյան) הוא מדען, כלכלן ופוליטיקאי, ראש ממשלת ארמניה לשעבר.
בעבר כיהן כראש עיריית ירוואן, כשקודם לכן עבד במגזר האנרגיה והשתלב בחברות הבת של תאגיד גזפרום בארמניה.
ביוגרפיה.
השכלה.
קארן נולד בשנת 1963 בסטפנאקרט, שבנגורנו-קרבך. עד מהרה עברה משפחתו לבירת ארמניה, שם למד בבית הספר מספר 128 בירוואן. הוא המשיך את לימודיו בעיר הבירה של הרפובליקה הארמנית ונרשם לאוניברסיטת ירוואן. הוא למד היטב ובשנת 1980 סיים בהצטיינות בפקולטה למתמטיקה.
לאחר שסיים את לימודיו, הוא נכנס לעבוד במרכז החשבונאות של הוועדה לתכנון המדינה של ארמניה, במקביל עסק גם בפעילות מדעית. בשנת 1989 סיים תואר.
בעידן הסובייטי הוא עדיין לא חשב על פעילות פוליטית, תוך התמקדות מלאה בתחום המדע.
לא השפיעו עליו רוח הפרסטרויקה והחידוש בתחום הפוליטי והחיים הציבוריים. הוא המשיך לעבוד בוועדה לתכנון המדינה, תוך מתן תשומת לב מועטה לשינויים המתרחשים סביב.
פעילות כלכלית בארמניה העצמאית.
אחרי שארמניה זכתה בעצמאות, הכלכלן והתאורטיקן המשיך בפעילותו האקדמית כמה שנים. הוא הצטרף לאגודה של מדע ותרבות והרצה באוניברסיטת ירוואן.
עם זאת, הקריירה שלו עברה בהמשך שינויים דרסטיים. על פי השמועות, הוא היה קרוב משפחה של רוברט קוצ'ריאן המשפיע, שהפך מאוחר יותר לנשיא המדינה.
בשנת 1996 קראפטיאן מונה לתפקיד סגן יו"ר חברת "Armenergo". בתוך שנתיים הוא כבר עמד בראש מערך האנרגיה של הרפובליקה וניהל אותו עד 2001. אז הוא קיבל קידום ומונה לתפקיד שר האנרגיה.
קארן עבד בקבינט השרים לא לזמן רב, בשנת 2001, על פי המלצת קוצ'ריאן, הוא היה מועמד לתפקיד מנכ"ל המיזם הארמני-רוסי המשותף "ArmRosgazprom", חברה שהוקמה על ידי גזפרום. הוא הוכיח את עצמו כמנהל יעיל ומוצלח ומילא תפקיד זה עד 2010.
ראש עיריית ירוואן.
קארן החל להיות מעורה יותר ויותר בפוליטיקה ובשנת 2009 קיבל מושב במועצה העירונית של ירוואן מטעם המפלגה הרפובליקנית של ארמניה. בדצמבר 2010, נבחר על ידי המועצה לתפקיד ראש העיר של הבירה הארמנית.