מאז פרישתו ממשרד החוץ, העלה גבאי ביתר שאת את סוגיית הפליטים יהודי ערב, והיה בין הראשונים שעסקו בכך, תוך הדגשת חשיבותה המדינית והשגיאה ההסברתית בהתעלמות ממנה. הוא מחה על אי הצדק שנפל בחלקם, לאחר שנושלו מרכושם הפרטי והקהילתי, ברחו והגיעו כפליטים לישראל, ובה הוזנחה מורשתם. הוא האשים את מערכת החינוך הישראלית, שבמשך שנים רבות התעלמה ממורשת זו, וגרמה בכך ל"טשטוש הטרגדיה שהייתה מנת חלקם", בשעה שהפלסטינים "הצליחו להציג את הנרטיב שלהם, והשיגו אהדה בינלאומית". לדבריו: "אחת התוצאות של גישה זו היא יותר מ-160 החלטות והצהרות בינלאומיות התומכות בפליטים הפלסטינים, ושום התייחסות ליהודים יוצאי מדינות ערב", וכי "אין זה מוצדק לדבר רק על הסבל של צד אחד, הפליטים הפלסטינים. כאשר מציינים את הפליטות וחילופי האוכלוסין שהתרחשו במזרח התיכון בעקבות הסכסוך הערבי-ישראלי. יש להציג גם את הפליט היהודי ממדינות ערב".
כמשקל נגד ל"נכבה" הפלסטינית, הוא טבע את המושג "הנכבה היהודית" - לה היו אחראים ראשי מדינות ערב ומנהיגי הפלסטינים הערבים.
חברות בארגונים ציבוריים.
בשנת 2005, שימש כיועץ בכיר בחברת קו צינור אילת-אשקלון (קצא"א), כמו כן היה:
חקר השירה הערבית ופובליציסטיקה.
עוד מימי לימודיו עסק גבאי בנושאי המזרח התיכון והשירה הערבית. הוא חיבר עבודה מקיפה על המשורר הסורי הבולט ניזאר קבאני, כתב מספר ספרים, ופרסם מאמרים בעברית ובאנגלית בנושאי המזרח התיכון, השירה הערבית ויהודי ערב, בבמות רבות, וניסה לקרב את הלכי הרוח של האינטלקטואלים הערבים, שפתם ותרבותם ליהודים (בין היתר עסק באדוניס). הוא כתב בעיתונים יומיים ובכתבי עת שונים: "רישומים - ביטאון משרד החוץ"; "בתפוצות הגולה" ו"כיוונים חדשים" - כתבי עת לציונות ויהדות; "האומה - במה למחשבה לאומית"; "אפריון - כתב עת לספרות, תרבות וחברה"; "נהרדעא - ביטאון מרכז מורשת יהודי בבל"; "מראה - מגזין בענייני מדינה, חברה ותרבות"; "לבלוב - כתב העת של הארגון העולמי של יהודים יוצאי לוב"; "מאזנים - ירחון לספרות"; "עתון 77 - כתב עת לספרות, אמנות, חברה וביקורת"; "שבו - כתב עת לשירה"; "מבט מל"מ - ביטאון מורשת המודיעין", ועוד. כן כתב בעיתון ובאתר הארץ, ובאתר חדשות מחלקה ראשונה.
ב-2014 קיבל את פרס אח"י - האגודה לעידוד המחקר, הספרות והאמנות, מיסודם של יוצאי עיראק.
צבי גבאי נפטר ב-27 ביולי 2018. לו ולרעייתו מרגלית (ששירתה אף היא במשרד החוץ) בת בשם אורנה, עו"ד.
ספריו.
השירה - האימפריאליזם היפה (משירת שכנינו; לקט תרגומי שירה ערבית מודרנית - פרשנויות ומאמרים). ספרי עיתון 77, 2010 (אחיו, השחקן ששון, הקליט ספר זה).
מבגדד לנתיבי הדיפלומטיה: סיפור אישי. אוטוביוגרפיה, עריכה - ברוך מאירי. אגודת האקדמאים יוצאי עיראק בישראל, ירושלים, 2013. פורסם באנגלית, 2015.
יהודים וערבים בזמננו - אסופת מאמרים ופואמות. ירושלים, 2016.
מצר ז'רלאש
מצר ז'רלאש (Gerlache) הוא מצר המפריד בין ארכיפלג פאלמר לבין חצי האי האנטארקטי.
היסטוריה.
גילוי המצר.
המשלחת האנטארקטית הבלגית, בהנהגת לויטננט אדריאן דה ז'רלאש, חקרה את המצר בינואר ופברואר 1898.
מקור השם.
ז'רלאש קראה למצר על שם ספינת המשלחת "בלגיקה".
מאוחר יותר שונה השם כאות הוקרה למפקד המשלחת עצמו.
חאן פיידזה
אלכסנדרה וסטר
אלכסנדרה וסטר (בגרמנית: Alexandra Wester; נולדה ב-21 במרץ 1994) היא אתלטית גרמנייה המתחרה בקפיצה לרוחק.
ביוגרפיה.
וסטר נולדה בגמביה, בתם של אב גרמני ואם מגאנה. בגיל שלוש עברה עם משפחתה לגרמניה ובגיל שש החלה להתאמן באתלטיקה. ב-2008 הצטרפה למועדון האתלטיקה מיינץ וב-2009 שברה את שיא גרמניה לנערות בקרב שבע. בגיל 16 סיימה שנייה בקפיצה לרוחק באליפות גרמניה עד גיל 18. היא עמדה לייצג את גרמניה באליפות העולם לנוער ב-2011 בקרב שבע אך סמוך לפני התחרות נפצעה בעת ריצת משוכות וסבלה מקרע במניסקוס ומקרע ברצועה הצולבת בברכה. היא נאלצה לעבור מספר ניתוחים ותקופת שיקום ממושכת של למעלה משנה, לפני שיכלה לחזור ולהתחרות.
ב-2014 עברה לארצות הברית והחלה ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת מיאמי. לאחר שנה חזרה לגרמניה ולמועדון מיינץ. במהלך 2015 עברה למועדון האתלטיקה בקלן והחלה להתאמן אצל צ'ארלס פריידק, אלוף העולם בקפיצה משולשת ב-1999. היא השילה ממשקלה והתמקדה בשיפור מהירותה. באוגוסט 2015 קבעה שיא אישי של 6.59 מטר בתחרות באצטדיון בקאסל. בתחרות שהתקיימה בפברואר 2016 באולם בברלין קבעה שיא אישי של 6.95 מטר, תוצאה שרק שתי קופצות גרמניות השיגו טובה ממנה בעבר באולם, הייקה דרקסלר (7.37) והלגה רדקי (7.09). שבועיים לאחר מכן זכתה באליפות גרמניה באולם כשקבעה תוצאה של 6.75 מטר. באליפות העולם באתלטיקה באולם 2016 סיימה במקום השישי בתוצאה של 6.67 מטר. ביוני 2016 שיפרה את שיאה האישי ל-6.79 מטר. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו סיימה במקום ה-34 במוקדמות. באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיימה במקום ה-27 במוקדמות.
מלבד העיסוק באתלטיקה עובדת וסטר גם כדוגמנית.
משה וינשטוק
משה וינשטוק (נולד ב-27 בנובמבר 1972) הוא איש חינוך ישראלי, ד"ר למחשבת החינוך, ששימש בתפקיד יושב ראש המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך בשנים 2016–2018.
ביוגרפיה.
וינשטוק נולד וגדל באלון שבות. בנם של דב (דובק) ושרון. הוא למד באוניברסיטה העברית, בבית מורשה בירושלים, במכללת הרצוג, ובמכינה הקדם-צבאית בני דוד. אחיו יצחק נרצח בפיגוע טרור בשנת תשנ"ד (1993).
בשנת 2009 קיבל דוקטורט במחשבת ישראל מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטורט זכתה ב-2011 בפרס המרכז להגות בחינוך היהודי על שם דב רפל.
בשנים 2013–2016 עסק בסדרת מחקרים בנושא חוויית הלמידה המשמעותית ביחד עם ד"ר אורית פרנפס.
בשנת 2015 עסק וינשטוק במחקר פוסט דוקטורט בנושא "למידה דיגיטלית משמעותית" במכון מופ"ת בהנחיית פרופ' ברוך שוורץ מהאוניברסיטה העברית.
וינשטוק לימד וחינך במגוון בתי ספר, כיהן כסגן מנהל התיכון בישיבת מקור חיים. ריכז את בית המדרש בבית מורשה, והיה מרצה מן המניין וראש מערך הוראה ולמידה במכללת הרצוג.
בשנים 2010–2016 הקים וניהל וינשטוק את מיזם "לב לדעת", במסגרתו נכתבו תוכניות לימודים, הוכשרו מפקחים, מנהלים ומורים. במקביל, באותן שנים, שימש וינשטוק בתפקיד מוביל הלמידה במנהל החמ"ד. בנוסף, היה וינשטוק פעיל בשנים אלו ב"תנועה להעצמת הרוח בחינוך", חבר המטה לחינוך אזרחי וחיים משותפים, חבר ועדת המקצוע במחשבת ישראל, חבר בצוות ההיגוי של האולפנה התיכונית "אוריה" ובית הספר היסודי "קדם", כיהן כיו"ר עמותת "נתיב ליעד", לליווי והכוונה לבני נעורים במצוקה והיה שותף (בשנים 2009–2011) בקבוצת "מכנה משותף" למנהלים בחינוך מטעם מכון ון ליר.
ב-29 במרץ 2016 נבחר וינשטוק פה אחד על ידי ועדת איתור לשמש כיושב ראש המזכירות הפדגוגית. הממשלה אישרה את מינויו ב-4 באפריל. הוא שימש בתפקיד עד אוגוסט 2018, אז החליפה אותו ד"ר מירי שליסל. כיו"ר המזכירות הפדגוגית הוביל וייסד וינשטוק את תחום הדעת ״תרבות יהודית ישראלית״ בבתי הספר הממלכתיים, ייסד ופיתח קורסים מקוונים בסגנון mooc המהווים תחליף לבחינות הבגרות, יזם והקים את המרכז להעצמת הרוח בספריה הלאומית. וינשטוק הוביל הכנסת שאלות חשיבה העוסקות בערכים, מעורבות ורלוונטיות – לבחינות הבגרות בכל תחומי הדעת. במסגרת תפקידו הוא גם הוביל את יישום מסקנות ועדת ביטון.
וינשטוק היה מיוזמי ומובילי ״מגילת היעוד המשותף״, שנחתמה בחנוכה 2020 בבית הנשיא על ידי נשיא המדינה ראובן ריבלין, ראש הממשלה בנימין נתניהו, ראש הממשלה החלופי בני גנץ, שרת התפוצות עומר יענקלביץ, וח"כ נפתלי בנט.
וינשטוק שירת בצה"ל כקצין קרבי בסדיר ובמילואים. בנוסף, היה ממובילי החיפושים שהביאו למציאת גופות שלושת הנערים בקיץ 2014.
מלון דורצ'סטר
מלון דורצ'סטר הוא מלון יוקרתי בפארק ליין בלונדון. מבנה המלון מוגדר כבניין רשום דרגה II.
מלון דורצ'סטר נפתח ב-18 באפריל 1931. המלון היה בבעלות משפחת מק-אלפיין עד שנמכר ב-1976 לקבוצת אנשי עסקים מהמזרח התיכון ובראשם סולטאן ברוניי.
במלון התארחו בכירים וראשי מדינות, בהם המלך חוסיין. במהלך מלחמת העולם השנייה קיים דווייט אייזנהאואר מטה במלון.
במשך השנים התקיימו במלון נשפים רבים, בהם גם של ארגונים יהודיים וציונים רבים. בעקבות מכירת המלון לגורמים ערביים, החרימו גופים יהודיים שונים את המלון, בין השאר בטענה שהוא אינו מאובטח כיאות. ביוני 1982 אירעה ההתנקשות בחייו של שלמה ארגוב, בצאתו ממלון דורצ'סטר.
במלון כיהנו שפים נודעים, בהם יוג'ין קאופלר ואנטון מוסימן.
אלסטן סטנקילסון, מלך שוודיה
אלסטן סטנקילסון (בשוודית: Halsten Stenkilsson או Alstan; 1050 – 1084) היה מלך שוודיה בין השנים 1067 – 1070 וככל הנראה גם בין השנים 1079–1084. אלסטן היה בנו של סטנקיל, מלך שוודיה. הוא מלך לאחר מותו של אביו ולאחר המאבק בין אחיו, אריק סטנקילסון לבין הטוען לכתר, אריק הפגני. ייתכן שהוא מלך יחד עם אחיו אינגה הזקן.