למרות העקביות הראויה לציון של היל ואלי, עסקים רבים מופיעים ונעלמים עם השנים, ככל שהולך ופוחת הצורך בשירותיהם או שהם הופכים להיות מיושנים. בין בעלי עסקים שכאלו ניתן למנות את הנשק, הנגר, החייט והקברן, שנראים רק בשנת 1885, כמו גם האטליז ובית המרחץ הציבורי.
כיכר העיר.
נכון לשנת 1955, כפי שניתן לראות בשני הסרטים הראשונים של הטרילוגיה, האזור שסביב בית המשפט התפתח והפך למרכז העיר של היל ואלי. ממול לבית המשפט יש כיכר-עיר מכוסה בדשא, ומסביבה וברחובות הסמוכים - חנויות ובתי עסק שונים, שני בתי קולנוע ובתי קפה רבים. רגע מכונן בהיסטוריה הבדיונית של העיר היא יום שבת, ה-12 בנובמבר 1955, בשעת 22:04, כאשר ברק פגע במגדל השעון של בית המשפט, כאשר מאותו רגע - השעון פסק מלכת. מגדל השעון הפך לאתר היסטורי מקומי, כאשר השעון מעולם לא תוקן, ונשמר כמו שהוא, על פי דרישתה של העמותה לשימור של היל ואלי. חתיכה מאדן החלון של המגדל, אשר נשברה על ידי דוק בראון בעת שניסה לרתום את הברק אל מכונת הזמן, גם כן לא תוקנה, כפי שניתן לראות כאשר מרטי מק'פליי מגיע למקום, בשנים 1985 ו-2015, אך לא כך בשנת 1985 החלופית.
בציר הזמן המקורי של מרטי, רוב בתי העסק שבאזור כיכר העיר עברו משם או נסגרו, נכון לשנת 1985. בין העסקים החדשים שהחליפו אותם: חנות יד שנייה, סטודיו ליוגה וחנות ספרים למבוגרים. אחד מבתי הקולנוע מקרין כעת רק סרטי פורנו, בעוד שבניין התיאטרון העירוני משמש את הכנסייה; בית המשפט נראה כשהוא במצב של הזנחה, ובלילה לפחות חסר בית אחד ישן על אחד מהספספלים של הכיכר; פארק הדשא שמחוץ לבית המשפט הוסב לשמש כמגרש חניה. "זה תמיד היה אחד המרכיבים העיקריים של הסיפור, גם בגלגולו הראשון", מסביר התסריטאי בוב גייל, " אומר בביצוע של בחזרה לעתיד, "לקחת מקום, ולהראות מה קורה לו על פני תקופה של שלושים שנים. מה שקורה לעיירות הקטנות, מקום הולדתם של רבים, הוא אותו הדבר. הם בנו את הקניון באיזה חור נידח, והרגו את כל המרכז המסחרי של העיר, והכל השתנה.
במאה ה-21, אזור מרכז העיר זוכה לתחייה מחדש, לאחר שבית המשפט עובר הסבה ומשמש כקניון. העסקים החלו לשוב ולהיפתח מסביב לכיכר העיר וברחובות הסמוכים, והחניון הוחלף באגם מלאכותי. השעון שעל גג בית המשפט נשמר עדיין בשעה 22:04, והלוגו של הקניון הוא איור של ברק המכה במגדל השעון. בניין התיאטרון העירוני (ששימש כנסים של הכנסייה) הוסב למוזיאון לאמנויות.
שלטים עליהם כתוב "ברוכים הבאים להיל ואלי" ("Welcome to Hill Valley") נראים בשנים 1955, 1985 ו-2015. בשנים 1955 ו-2015, השלטים כוללים גם לוגואים של מועדונים שונים, ביניהם רוטרי, ליונס וימק"א. בשנת 1985 אין ייצוג לאף מועדון, אך מוזכר שמו של ראש העיר, גולדי וילסון. בשנת 1985 החלופית, מרטי נראה כדורך על השלט, לאחר שזה הופל, ובאמצעות תרסיס צבע הוחלפה האות I באות E, על מנת לאיית "Hell Valley" (עמק הגיהנום) במקום "Hill Valley" (עמק הגבעה). במקום שמו של ראש העיר, על השלט מופיעה הכתובת: "A Nice Place to Live" ("מקום טוב לחיות בו"), כפי שהיה גם בשנת 1955.
קניון האורנים התאומים / האורן הבודד.
קניון האורנים התאומים / האורן הבודד הוא מרכז קניות הממוקם מחוץ להיל ואלי, בו מקיים דוק בראון את הניסויים הראשונים שלו במכונת הזמן שהמציא. האתר שבו צולם הקניון הוא למעשה "Puente Hills Mall", הממוקם ב-" City of Industry", קליפורניה. חנות "J.C. Penney" הממוקמת בקניון, כפי שניתן היה לראות בסרט, נסגרה זה מכבר, ובמקומה יש במקום סניף של "Hour Fitness 24".
כאשר מרטי מקפליי חוזר לעתיד, משנת 1955 לשנת 1985, ניתן להבחין כי שמו של הקניון השתנה, מ-"קניון האורנים התאומים" ל-"קניון האורן הבודד", וזאת משום שעם הגעתו לשנת 1955, מרטי מתרסק אל תוך אסם שבחוות "האורנים התאומים" השייכת לחוואי זקן בשם פיבודי, והוא נאלץ לברוח מהמקום. במהלך בריחתו, הוא דורס בטעות את אחד משני עצי האורן הצעירים של פיבודי.
היסטוריה חלופית.
בסרט "בחזרה לעתיד 2" מוצגת מציאות חלופית וקודרת של היל ואלי. בשל השפעתו הרבה של ביף טאנן החזק והמושחת, הימורים בעיר הפכו לחוקיים בשנת 1979. מפעל למיחזור פסולת רעילה נבנה במרכז העיר, וגרם לזיהום אוויר חמור. כל בתי העסק המקומיים באזור מרכז העיר נסגרו או עברו משם, והוחלפו במועדוני חשפנות, אולמות קולנוע של סרטים פורנוגרפיים ובתי בושת. טאנן גם קנה את המשטרה. כתוצאה מכך, גבר הפשע ברחבי העיר. בתי הספר הציבוריים של היל ואלי נשרפו, ובית המשפט הוסב להיות בית מלון וקזינו בבעלותו של ביף. השעון שמעל בית המשפט עדיין נשאר במקומו, ומורה על השעה 22:04. בשנת 1973 ביף רצח את ג'ורג' מק'פליי (אבא של מרטי מק'פליי), על מנת שיוכל להינשא לאלמנתו - לוריין מק'פליי (אמא של מרטי מק'פליי).
על פי התסריט המקורי, הסרט "בחזרה לעתיד 2" אמור היה להציג את המציאות החלופית גם בשנת 2015. בשלב זה, ביף המושחת שולט על מחצית ממדינת קליפורניה, ובנו, ביף ג'וניור, הופך להיות מושל קליפורניה. על כוחו והשפעתו הרבים, ביף שומר באמצעות צבא של שוטרים קיבורגים רבי עוצמה.
ג'רלדין הוף
B-37 הייתה צוללת מסדרת פוקסטרוט (פרויקט 641) בצי הצפוני של הצי הסובייטי.
התאונה.
ב-11 בינואר 1962 הצוללת נקשרה בבסיס הצי לצורכי תחזוקה ובדיקת הטורפדו, כאשר כל הדלתות האטומות למים פתוחות. שרפה פרצה במדור הטורפדו ככל הנראה כתוצאה מגז מימן שהוצת מציוד אלקטרוני. כל 11 הטורפדו התפוצצו בעקבות החום. הצוללת הושמדה מיד כאשר כל הצוות על סיפונה, למעט 2 קצינים שהיו מחוץ לצוללת.
הצוללת S-350 הייתה קשורה ליד ה-B-37 ונפגעה קשות מהפיצוץ וכמה אנשים מכלי שיט אחרים מהמספנה נהרגו.
בסך הכל נהרגו 122 איש: 59 מאנשי הצוות של הצוללת B-37, מאנשי הצוות של ה-S-350 נהרגו 19, ו-44 אחרים.
חיים יצחק בונין
חיים יצחק בונין (הומל, ו' בשבט ה'תרל"ה, 12 בינואר 1875 - ה'תש"ג, ינואר 1943, טרבלינקה) היה סופר עברי ויידישאי מחברי תנועת המזרחי.
קורות חיים.
בונין נולד בהומל (גומל, בהיגוי רוסי) לר' אברהם, למדן וסוחר אמיד מחסידי חב"ד. אבי אמו היה חסיד חב"ד. למד בישיבת מיר בעת כהונתו של הרב חיים לייב טיקוצינסקי, ובגיל 15 התחיל ללמוד חסידות חב"ד. נסע מדי שנה לרבי שלמה זלמן שניאורסון, האדמו"ר מקאפוסט. אחרי נישואיו ניסה לעבוד במסחר אך לא הצליח. בשנת תרס"ו הוסמך לרבנות אך לא מצא משרה. בגלל הפרעות ביהודי רוסיה הוא ברח ונדד ממקום למקום. נסה להגר לארצות הברית, באליס איילנד לא התירו לו להיכנס והוא הוחזר לאירופה. באירופה נדד ממקום למקום עד ששב להומל. בהסכמת רבי יוסף יצחק הוא רכש השכלה כללית והתכונן לבחינות בגרות אך לא נבחן כיוון שסירב להיבחן בשבת. הוא שימש כמורה בבתי ספר יהודיים בהומל, קייב, וילנה, ורשה ולודז'. בשנת תר"ע (1909–1910) השתקע בוורשה.
פרסום מאמרים וספרים.
אחרי מלחמת העולם הראשונה נסע לאדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון מליובאוויטש, שהתגורר באוטבוצק, פולין. בשנת תרע"ג התחיל לפרסם מאמרים בכתבי העת של התקופה. סדרת מאמריו הראשונים "על חסידות חב"ד נדפסה בירחון השלוח, לאחר מכן פרסם מאמרים בכתבי העת העבריים והיידישאים "העולם", "הצפירה", "דאס נייע לעבן", "דאס אידישע פאלק" ועוד. בשנת תרע"ו הוא התקבל כמורה בבית ספר תיכון ("גימנסיה") יבנה בלודז'. כתב בקביעות ביומון "לאדזשער טאגבלאט" בנושאים מגוונים.
בשנת תרע"ז חיבר והוציא לאור "לימודי היהדות" - ספר לימוד לבתי ספר תיכוניים עבריים. בשנים תרפ"א-תרפ"ב ערך והוציא לאור מאסף ספרותי ליהדות בו פרסם מאמרים שלו בשמו ובשמות ספרותיים אחרים. כמו כן רבנים כמו ר' הלל צייטלין, הרב משה אביגדור עמיאל פרסמו בו מאמרים .
בונין היה חבר פעיל בתנועת המזרחי, הוגה דעות ומטיף להגשמה. הוא פרסם חוברת מיוחדת "על סף העלייה השלישית", ומאמרים רבים בעיתונים "לאדזשער טאגעבלאט" בלודז', "דאס אידישע טאגבלאט" בניו יורק ובעיתוני המזרחי בעברית וביידיש כמו "התור", "המזרחי" ועוד. פעולות אלו העמידו אותו בניגוד לליובאוויטש ולכן לא מצא מקום בין חסידיה. אך הוא התייחס אל האדמו"ר רבי יוסף יצחק בהערצה רבה והיה מקושר אליו ככל חסיד אם כי לא קיבל את דעתו בעניין בנין הארץ.
מורה בתחכמוני.
בשנת תרפ"ט כאשר נוסד בורשה הסמינריון תחכמוני מטעם מזרחי, בית מדרש לרבנים ולמורים נקרא בונין להיות אחד ממוריו. הוא עזב את לודז' ועבר לוורשה. תחכמוני התנהל על ידי שני אישים שהיו רחוקים ומנוגדים זה מזה. מנהל לימודי קודש היה הרב משה סולובייציק בעוד שמנהל לימודי החול והנציג כלפי חוץ היה ההיסטוריון פרופ' מאיר בלבן. בונין יישר חיכוכים וסכסוכים ביניהם.
עשר שנים שימש בונין כמורה בתחכמוני עד שבשנת תרצ"ט בהגיעו לגיל 65 פרש מהוראה, עזב את ווארשה וחזר ללודז'. בלודז' התחיל להתמסר לעבודתו הספרותית לסיום חיבורו "משנה חב"ד" ולחיבור ספרים אחרים שהיו בתוכניתו.
מלחמת העולם השנייה ובגטו.
כעבור חודשים אחדים, בספטמבר 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כשנכנסו הנאצים ללודז' חששו אנשי הרוח והסופרים שיהיו הקרבנות הראשונים ואמנם גל של מאסרים עבר על אלה כבר בימים הראשונים. בונין ברח עם בנו מלודז' לוורשה ושם היה בגיטו. גם בגיטו הוסיף לכתוב עד שבינואר 1940 נלקח לטרבלינקה והומת בתאי הגזים. כתביו ואוסף מכתביו אבד.
משפחתו.