יצחק (איציק) סְוָארי (Swary; נולד ב-1946) הוא רואה חשבון, מעריך שווי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב ויו"ר הדירקטוריון של קבוצת אלייד. כיהן כסגן נציב מס הכנסה וכממונה על פעולות בנק ישראל בשוק הפיתוח. ייסד את מכון יוסף קסירר למחקר בחשבונאות באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
יצחק סוארי נולד בעיראק, ובגיל ארבע עלה לישראל עם משפחתו. גדל והתחנך ברמת גן.
בן 18 התגייס לצה"ל ובו בזמן נרשם ללימודי ערב אקדמיים. בגיל 33 השלים תואר דוקטור באוניברסיטת רוצ'סטר במדינת ניו יורק. בשנות ה-80 מונה לראש החוג לחשבונאות באוניברסיטה העברית ומאוחר יותר התמנה כפרופסור באוניברסיטת תל אביב.
במקביל פיתח קריירה מקצועית ועסקית במגזר הציבורי - תחילה היה הממונה על פעולות בנק ישראל בשוק הפתוח, ואחר כך כיהן כסגן נציב מס הכנסה. בתפקיד זה היה אחראי לחוק המהפכני למיסוי בתנאי אינפלציה.
ב-1986 עבר סוארי למגזר הפרטי, הצטרף כשותף למשרד רואי החשבון סומך-חייקין. הוא קיבל לידיו את התיק הגדול ביותר של התקופה - תוכנית ההבראה של "כור" חברת הדגל של ההסתדרות עד שנות התשעים. הבנקים, נושיה הגדולים של החברה, שכרו את סוארי לפקח עליה מטעמם.
סוארי עזב את סומך-חייקין ב-1989, בעקבות חילוקי דעות. המשרד שהקים - יצחק סוארי ושות' - הפך בתוך זמן קצר לאחד הגדולים בתחום הערכות השווי והייעוץ הכלכלי. כיום המשרד הוא רב-תחומי ועוסק בראיית חשבון, כלכלה, ומימון (בשנת 2015 שינה המשרד את שמו לקוגנום ייעוץ כלכלי בע"מ). בצד עבודתו המקצועית והאקדמית, כיהן סוארי כדירקטור בגופים בעלי השפעה והיה חבר בוועדות ציבוריות רבות. הוא היה חבר דירקטוריון הבורסה; חבר הוועדה המייעצת שליד בנק ישראל והוועדה האקדמית וההנהלה של מכון ירושלים לחקר ישראל; יו"ר הוועדה לבחינת חובות הקיבוצים, ורבות אחרות. עם השנים רכש מומחיות בענייני בנקאות והקדיש לנושא את עבודת הדוקטור שלו. הוא ייעץ לרוב הבנקים בנושאי מיזוגים ורכישות, שהיו קשורים בהם, ואף גויס למילואים לצורך הכנת ההפרטה של בנק אוצר החייל.
ב-1990 התמנה לראש מכון יוסף קסירר למחקר בחשבונאות במסגרת הפקולטה לניהול ע"ש רקנאטי באוניברסיטת תל אביב. היה חבר ועדת ההיגוי של תוכנית ה"יוזמה למחקר יישומי בחינוך" של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 1996 נכנסה לשימוש נוסחה שפיתח סוארי לקביעת מחירים מפוקחים.
ב-2005 ייסד (עם צבי יוכמן וניר דגן) את קרן השקעות סקיי, קרן השקעות פרטית. ב-2006 הפך לנאמן ולמנהל בפועל של קבוצת אלייד (שייסד בשנות השישים איל ההון אהרן גוטווירט). בניהולו הפכה הקבוצה לגורם כלכלי מרכזי, שעיסוקו רכישות עסקיות בישראל. פעולותיה המשמעותיות האחרונות היו רכישת רשת מכשירי החשמל א.ל.מ. ורכישת כשליש מזכויות העל של ד"ר אלי רוזנברג בתמלוגי חברת קידוחי הגז אבנר בשווי של כ-40 מיליון דולר. באוגוסט 2018 מכר את מרבית החזקותיה של אלייד בקבוצת אשטרום ובכך סיים את ההשקעה ההיסטורית של אהרון גוטווירט בחברה.
סוארי חיבר ספרים ומאמרים רבים בתחומי עיסוקו ובהם הבנקאות, המיזוגים והרכישות, והדה-רגולציה הפיננסית.
אף שיצחק סוארי נחשב מאוד מבחינה מקצועית ואקדמית, תחום הערכות שווי של גופים כלכליים בו הוא מתמחה, נחשב לשנוי במחלוקת, בגלל ההבדלים הגדולים בהערכות שווי של מומחים שונים. כמה מהערכות השווי שלו זכו לביקורת מקצועית נוקבת. הקונטרוברסלית שבהן הייתה הערכת השווי שערך עבור חברת קידוחי הגז דלק, שעליה הסתמך יצחק תשובה בעימות על השיעור וההיקף של תמלוגי הגז למדינת ישראל על התפוקה של שדות הגז בים התיכון.
נשוי לעדיה, אב לשלושה, ומתגורר ברמת אביב ג', תל אביב.
לאנאי (עיר)
לאנאי (באנגלית: Lanai, בהוואית: Lāna'i) הוא יישוב באי לאנאי, בהוואי, שבארצות הברית. לאנאי היא היישוב היחיד באי. באפריל 2009, לאנאי הוכרזה כאחד האתרים ההיסטוריים המצויים בסכנת ההכחדה הכי גבוהה בארצות הברית, משום שבתחומיה נמצאים שרידים של עיירת מטעים ששכנה במקום, דבר שלא נמצא באף אחד מאיי הוואי.
אקלים.
לפי שיטת קפן, לאנאי מסווגת כסוואנה טרופית (Aw).
היסטוריה.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, רכש וולטר אם גיבסון את אדמות האי לאנאי לטובת חקלאות ועבודות חווה. בשנת 1922, היזם ג'יימס דול רכש את אדמות האי והקים בכולו מטעי אננס, עד שבשלב מסוים באי לאנאי יוצרו כ-75% מסך יבול האננס העולמי. בשל התפתחות זו, נבנתה על הרמה הגאוגרפית הגבוהה שבמרכז האי, העיר לאנאי. ג'יימס דול מונצח בפארק דול, שנקרא על שמו, שנמצא במרכז העיר.
חיל הים של צבא השחרור העממי
חיל הים של צבא השחרור העממי (בסינית: 中国人民解放军海军, באנגלית: People's Liberation Army Navy, או PLA Navy ובקיצור נפוץ PLAN) הוא הענף האחראי על לוחמה ימית של צבא השחרור העממי. שורשיו של PLAN מגיעים עד מלחמת האזרחים הסינית והוא נוסד בשנת 1950. בעשר השנים הראשונות שלו הוא קיבל סיוע מברית המועצות בהדרכה, ייעוץ, טכנולוגיה וציוד.
עד שנות ה-80 היה PLAN נחשב לחיל ים דל אמצעים, של מים רדודים בלבד, אולם בשנות ה-90, לאחר נפילתה של ברית המועצות פחתה ההתמקדות של צמרת השלטון הסיני בחששות טריטוריאליים יבשתיים ועברה במידה לא מבוטלת אל עבר הגבולות הימיים. לאור זאת התקבלה החלטה אסטרטגית לחזק משמעותית את חיל הים הסיני ולהביאו לידי כח משמעותי הרתעתי באזור ובעולם בכלל, עד 2009.
עד שנות ה-90 היה חיל הים תחת חיל הרגלים של צבא השחרור העממי ומעמדו עלה להשתוות לזה האחרון עם השינוי בגישה כלפיו. כיום הצי הסיני הוא הגדול בעולם עם 350 ספינות
היסטוריה.
הרחבת הפעילות למים בינלאומיים.
לקראת המאה ה-21, עבר PLAN תהליך מעבר לחיל ים של "מים-ירוקים" עם תחומי פעילות שמשתרעים הרחק מהמים הטריטוריאליים המסורתיים של סין.
ניצנים למגמה נראו כבר בשנים 1989–1993 בהן ערכה ספינתך זנגה ביקורים בהוואיי, תאילנד, בנגלדש, פקיסטן והודו. ובשנים שלאחר מכן ספינות סיניות רבות ביקרו בוולדיווסטוק, וכן בצפון קוריאה, אינדונזיה, ניו זילנד, אוסטרליה והפיליפינים. לקראת שנת 2000 כבר ערכו מסעות למלזיה, דרום אפריקה ואפילו ארצות הברית, קנדה, צרפת, איטליה ואנגליה.
במרץ 1997 החלו לראשונה משחתות מסוג LUDA ו LUHU, יחד עם מכלית תדלוק מסוג Type 908, לערוך מסע ניווט (של 98 יום) הכולל את כל האוקיינוס הפסיפי.
בספטמבר 2012 נכנסה לשירות מבצעי נושאת המטוסים הראשונה של חיל הים - הליאונינג. בשנת 2017 הסתיימה בניית נושאת מטוסים נוספת - נושאת מטוסים 001A.
מבנה ארגוני.
ציים.
לחיל הים שלושה ציים:
ענפים.
לחיל הים מספר ענפים מרכזיים:
לבל
אלי זוהר
קפיל
המרכז הלאומי לפיצוי נפגעי גזזת
המרכז הלאומי לפיצוי נפגעי הגזזת הוא מוסד של משרד הבריאות, הפועל מכוח חוק לפיצוי נפגעי גזזת" התשנ"ד-1994. המרכז מטפל בתביעות ופניות המוגשות להסדרת הפיצוי הכספי המגיע לחולי גזזת בשל טיפולים רפואיים בעזרת הקרנות. הפיצוי עצמו משולם באמצעות המוסד לביטוח לאומי. המרכז פועל בשיתוף פעולה עם צוותים מחקריים אשר מסייעים בעדכון נתונים רפואיים ומידע היסטורי. המרכז משתתף גם במחקר ההיסטורי עצמו ובהגברת מודעות הציבור לזכויותיו בנושא פיצויי טיפולי גזזת.
המרכז ממוקם במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר, ברמת גן. מנהלו הראשון של המרכז היה אלי שחר (1995–2015). עם פרישתו, מונה לניהול המרכז יניב תייר.
רקע.
בסוף שנות השמונים, בעקבות פעילות חברתית ופרסומים בתקשורת, פרצה לתודעת הציבור הישראלי המודעות על השלכות הטיפול בהקרנות על חולי גזזת אשר טופלו באמצעות קרינה רנטגנית וטיפולים נוספים. הטיפול בגזזת באמצעות קרינת רנטגן נחשב עד לשנות השישים של המאה העשרים, בעולם ובישראל, לטיפול המיטבי במחלה. בישראל, העלתה פרשת הטיפול בגזזת גם סוגיות חברתיות הנוגעות לאוכלוסיית היעד והתנהלות המדינה.
בשנת 1992 החל ח"כ עמיר פרץ (יו"ר ועדת העבודה והרווחה דאז) בשיתוף עם פרופ' ברוך מודן בקידום הצעת חוק פרטית אשר תפצה כספית את מטופלי הגזזת. לאחר שנתיים של דיונים בכנסת, התקבל ביולי 1994 "החוק לפיצוי נפגעי הגזזת תשנ"ד-1994" אשר נכנס לתוקפו בינואר 1995.
מטרת החוק היא לפצות את מי שניתנו לו טיפולים בהקרנה לצורך ריפוי מחלת הגזזת או לשם מניעתה בתקופה שבין 1 בינואר 1946 ועד 31 בדצמבר 1960 על ידי המדינה, הסוכנות היהודית, קופת החולים, ההסתדרות מדיצינית הדסה או מטעמם, בין אם ניתנו בישראל ובין אם ניתנו מחוץ לישראל כחלק מההכנות לעליה לישראל ועקב כך לקו באחת המחלות המנויות בתוספת לחוק.
פעילות המרכז.
כפועל יוצא של החוק, המרכז לפיצוי בנפגעי הגזזת החל לפעול במקביל לכניסת החוק לתוקף. בתהליך הגשת בקשה לפיצויים, הבקשה נידונה בפני ועדת מומחים המונה יו"ר שופט או שופט בדימוס ושני רופאים מומחים, הקובעת על סמך ראיות האם הפונים הוקרנו בעבר לגזזת. את התביעות רשאים להגיש הנפגעים עצמם וכן שארים שהם ילדים מתחת לגיל 18 (לרבות ילד חורג או מאומץ) ובני זוג של נפגעים בזמן פטירתם שלא נישאו בהמשך מחדש.
היה והפונים הוכרו על ידי הוועדה, הם מופנים לוועדה רפואית המונה שלושה רופאים מומחים ו/או ארבעה רופאים, הבוחנת האם חלה התובע/ת באחת המחלות המנויות בתוספת לחוק לצורך מתן פיצויים.