בין ההצגות בהן שיחק ניתן למנות את "המלט" (המלך קלאודיוס), "פאוסט" (מפיסטו), "נתן החכם", "וילהלם טל" (גסלר), "מרי סטיוארט" (בארלי), "השודדים" (גרף פון מור) ו"הסוחר מוונציה" (שיילוק).בנוסף, זכה גם לתפקידים קטנים בסרטים אילמים.
בשנת 1927 היה לסגן מנהל ולבמאי בתיאטרון בדיסלדורף, ומשנת 1930 שימש כבמאי בתיאטרון טאליה בהמבורג. בשנת 1932 היה לבמאי ומנהל "התיאטרון הקטן" (Das Kleine Schauspielhaus) בהמבורג. בפברואר 1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, נאלץ לעזוב את משרתו ועבר עם רעייתו פרידל הרמס לווינה שבאוסטריה.
לובה עלה באותה שנה לארץ ישראל, בעקבות הזמנתו של משה הלוי, מייסד ובמאי "האהל", לביים הצגה אחת. לובה המשיך לביים "בהאהל" לצד הלוי ובסך הכל העלה 21 מחזות, בהם "ליליום", "הקמצן", "מות דנטון" (של גאורג ביכנר) ו"רופא על פרשת דרכים". לובה התקשה ללמוד עברית ולכן לא יכול היה לעבוד כשחקן.
בשנת 1935 ביים את המחזה "החייל האמיץ שוויק" לפי ספרו של ירוסלב האשק, שעובד לתיאטרון על ידי מקס ברוד. המחזה היה להצלחה הגדולה ביותר של "האהל" במשך כל שנות קיומו והוצג כאלף חמש מאות פעמים במשך השנים.
שני מחזות מצליחים נוספים ביים בלובה ב"האהל": "מעשה בחייט" בשנת 1947 ו"משי ולחם" בשנת 1949.
בתחילה נטען שהמחזאי הוא הולנדי בשם "יאן דה פריס", אולם כיוון שהעיתונאים החלו להתעניין בזהותו של "כותב המחזות ההולנדי" העלום, נאלץ לובה להודות על דפי העיתון שהוא כותב המחזות. נימוקו לכך היה:
"בחרתי בפסאבדונים במטרה להבטיח להצגות שלי הערכה נייטרלית צודקת. אין זאת חדשה שאין נביא בעירו. עובדה היא כי הצגות שמקורן בחוג עובדי-התיאטרון המקומיים נתקבלו מראש בספקות."
לובה כתב גם פזמונים לתיאטרון הסאטירי המטאטא, ואף מחזה אחד – "עגל הזהב" – שהמטאטא העלה בשנת 1950 בבימויו של צבי פרידלנד. בסך הכל כתב לובה אחד-עשר מחזות, כולם בגרמנית, והם תורגמו לאחר מכן לעברית. במסגרות אחרות ביים לובה תשע הצגות נוספות.
בשנת 1940 נישא לובה בשנית למירה לובה, שעלתה לארץ מגרמניה בשנת 1936. לאחר נשואיהם החלה מירה לובה בכתיבת ספרי ילדים שזכו להצלחה מיידית.
לובה נבחר על ידי אדיס דה פיליפ, למרות חוסר ניסיונו בבימוי אופרות, לביים את האופרה הראשונה, "תאיס" שהעלתה האופרה הישראלית (הופעת הבכורה נערכה במאי 1948).
ההצגה האחרונה של לובה ב"אהל" הייתה "העולם אינו יכול לחכות", שהועלתה לראשונה באוגוסט 1950.
למרות שביים הצגות רבות ב"אהל" וזכה לתגובות חיוביות גם מקרב הקהל וגם מן הביקורת, לא התקבל לובה לקולקטיב ולא זכה אף לחוזה שנתי. הוא הועסק כפרילנסר, מצבו הכלכלי היה קשה ועל כן נאלץ לביים גם במקומות אחרים ועסק גם בכתיבה עיתונאית ודרמטית.
בשנת 1950, מצא לובה משרה בתיאטרון ("Theater in der Scala") בווינה שבאוסטריה והוא היגר עם משפחתו לשם. התיאטרון פעל באזור הכיבוש הסובייטי בעיר והיה בעל גוון סוציאליסטי. שם הופיעה גם אשתו הראשונה של לובה.
בעקבות יציאת כוחות הכיבוש מאוסטריה, ציירה העיתונות האוסטרית את התיאטרון כבעל צביון קומוניסטי והוא נאלץ להסגר. עקב כך עברו לובה ובני משפחתו לברלין המזרחית, שם קיבל לובה משרה ב"תיאטרון הגרמני" ("Das Deutsche Theater"), שבו גם שיחק בעברו.
בברלין חי בדוחק, אולם היה מאושר. עיתונאי ישראלי פגש אותו ושאל אותו אם לא היה מצבו בישראל טוב יותר. לובה ענה: "לא! לא! ועוד פעם לא! כאן אנחנו יכולים לעבוד. כאן יש לנו השפעה. כאן מעריכים אותנו".
כעבור למעלה משנתיים שבו לובה ומשפחתו לווינה, בה השיג לובה תפקיד משמעותי בתיאטרון ביוזפשטט. בווינה פגש שוב בשחקן הישראלי קרני ברטוב, שגם הוא עזב את ישראל.
עבודת הבימוי האחרונה של לובה הייתה מחזה אנטי-קומוניסטי ב"תיאטרון האומץ" ("Theater der Courage"), שאותו הקימה וניהלה סטלה קדמון, אותה הכיר לובה עוד בישראל.
פרידריך לובה נפטר לאחר זמן קצר בווינה, בשנת 1958.
הוא היה נשוי פעמיים, אשתו הראשונה הייתה השחקנית פרידל הרמס. מנישואיו למירה לובה נולדו שני ילדים - קלאודיה וריינהרד.
משחק עט ונייר
משחק עט ונייר הוא משחק שכלי המשחק המשמשים בו הם כלי כתיבה (כמו עט או עיפרון) ונייר או כל משטח אחר שעליו ניתן לכתוב.
דוגמאות למשחקי עט ונייר.
משחקי עט ונייר נפוצים:
השפעת הטכנולוגיה.
קיימים משחקי עט ונייר אשר עברו תהליך של דיגיטציה כדי ליצור גרסאות אלקטרוניות שלהם.
בתקופה המודרנית ניתן לשחק במשחקי עט ונייר באמצעות מחשב, כשהשחקנים מרוחקים זה מזה, המקלדת והעכבר מחליפים את העט, ומסך המחשב מחליף את הנייר. לעיתים ניתן לשחק במשחקי עט ונייר בעל-פה, ולעיתים משמשים כלי משחק (כגון אבנים או מטבעות) כתחליף לעט.
ניסויי האותורן
תומאס ניוקומן
תומאס ניוקומן (אנגלית: Thomas Newcomen; פברואר 1664 - 5 באוגוסט 1729) היה חרש מתכת וממציא אנגלי, שיש הרואים בו את "אבי המהפכה התעשייתית" והיזם הראשון שלה.
ב-1712 בנה ניוקומן עם תומאס סייוורי, שותפו לעסקים, מנוע קיטור אטמוספירי לשאיבת מים ממכרות פחם ובדיל בדרום-מערב אנגליה - מקום לידתו של ניוקומן - ובעיקר בקורנוול.
המנוע של ניוקומן הוכנס לראשונה לשימוש במפעלי הפחם "קוניגרי" (Conygree) ליד דאדלי שבמערב המידלנדס ב-1712. רפליקה של המנוע נבנתה ב-Black Country Living Museum הנמצא שם.
במנוע זה נעשה שימוש בקיטור כאמצעי ליצירת תת-לחץ ולאו דווקא בלחץ הקיטור עצמו. תת-הלחץ שנוצר בתוך צילינדר שצדו העליון נותר פתוח גרם ללחץ האטמוספירי לדחוף את הבוכנה מטה, ומכאן השם "מנוע אטמוספירי".
מנועים נוספים הותקנו על ידי ניוקומן עצמו במכרות במידלנדס, בצפון ויילס ובקאמבריה, ולמעלה מ-100 מהם נבנו בטרם פג תוקפו של הפטנט ב-1733. את המנוע הוסיף ופיתח מאוחר יותר ג'יימס ואט.
ב-1920 נוסדה בלונדון חברה מדעית לטיפוח ועידוד חקר תולדות מדע ההנדסה והטכנולוגיה, והיא נקראת Newcomen Society על שמו של תומאס ניוקומן.
דגל קונטיקט
דגל קונטיקט מורכב ממגן לבן על רקע כחול. על המגן מצוירים שלושה שריגי גפן שעל כל אחד שלושה אשכולי ענבים. מתחת למגן מופיע שלט עליו כתוב: "Qui Transtulit Sustinet" ׁ(בלטינית: "הוא אשר שתל מחדש - נותן לנו מחייתנו") - מוטו המדינה.
האספה הכללית של קונטיקט (הרשות המחוקקת) אישרה את הדגל בשנת 1897.
מקורו של הסמל בחותמה של מושבת סיברוק שנוסדה בשנת 1639. על חותם המושבה היו מצוירים 15 שריגי ענבים, ופינתו השמאלית העליונה של החותם היה כתוב "Sustinet qui transtulit". כאשר מושבת קונטיקט קנתה את סיברוק בשנת 1644 המושבה החלה להשמש בחותם של סיברוק. ב-25 באוקטובר 1711 קיבלו המושל ובית המחוקקים של קונטיקט החלטה לשנות את הסמל, הפחיתו את מספר שריגי הענבים מ-15 לשלושה, על מנת לייצג את שלוש המושבות המקוריות שהרכיבו את המושבה - מושבת ניו הייבן, סיברוק וקונטיקט, כמו כן שונה מיקום המוטו וניסוחו.
Diablo
בית דין רבני
בתי הדין הרבניים הם חלק ממערכת המשפט בישראל, הכוללת גם את בתי הדין הדתיים, הפוסקים על פי ההלכה היהודית והמשפט העברי. בחוקי מדינת ישראל ניתנת לבתי הדין הרבניים סמכות שיפוט בלעדית בנושאי הנישואין והגירושין של אלו המוכרים כיהודים על-פי ההלכה, סמכויות בדיני אישות בתנאים מסוימים, ובכלל זה גם גיור. לבתי הדין יש סמכויות נוספות הנילוות לענייני הנישואין והגירושין, וכן סמכויות בעניינים דתיים. הגוף האחראי על בתי הדין הרבניים הוא הנהלת בתי הדין הרבניים. מאז קום המדינה ועד לשנת 2004 הייתה הנהלת בתי הדין הרבניים יחידת סמך במשרד הדתות. עם פירוקו של משרד זה בשנת 2004 הפכה הנהלת בתי הדין ליחידת סמך במשרד המשפטים. בשנת 2015, בעקבות דרישת ש"ס בעת הקמת הקואליציה, הועברה בהחלטת ממשלה האחריות על בתי הדין הרבניים ממשרד המשפטים למשרד לשירותי דת. בראש המערכת של בתי הדין הרבניים, ניצב בית הדין הגדול לערעורים בירושלים, בראשותו של אחד משני הרבנים הראשיים לישראל. כיום עומד בראש ביה"ד הגדול לערעורים הרב דוד לאו, אשר מכהן כנשיא בית הדין הרבני הגדול.
מבנה בתי הדין וסמכויות המינוי.
השופטים בבתי דין רבניים נקראים דיינים. לפני קום המדינה שימשו לשכות הרבנות המקומית כבתי הדין הרבניים ורבני הערים היו הדיינים, אך לאחר קום המדינה הוחלט על הקמת מערכת בתי דין רבניים נפרדת מהרבנות המקומית. הדבר הוסדר בשנת 1955 בחקיקת חוק הדיינים, ומאז הדיינים ממונים לתפקידם על ידי הוועדה לבחירת דיינים בראשות השר לשירותי דת (הדומה בתפקידה ובהרכבה לזו של הוועדה לבחירת שופטים). לרוב יושבים הדיינים בהרכב של שלושה, אך במקרים דחופים ובהסכמתם של שני הצדדים ניתן לשפוט גם בהרכב של דיין אחד. בתי הדין הרבניים פוסקים על פי ההלכה היהודית והמשפט העברי.
בישראל קיימים תריסר בתי דין רבניים אזוריים (באריאל, אשדוד, אשקלון, חיפה, טבריה, ירושלים, נתניה, פתח תקווה, צפת, רחובות, תל אביב ובאר שבע אשר לו גם שלוחה באילת), וכן בית דין מיוחד לענייני גיור.
בית הדין הרבני הגדול לערעורים יושב בירושלים, ובנשיאותו יושב אחד משני הרבנים הראשיים לישראל המכהן למעשה כאחראי על כל מערכת השיפוט הרבנית בישראל, ובמקרים מסוימים מטפל לבדו בערעורים הנובעים מטעויות סופר או הלכה. בנשיאות בית הדין הגדול מכהן כיום הרב דוד לאו.
על הצד הלוגיסטי של בתי הדין אמונה הנהלת בתי הדין הרבניים. במשך 20 שנים שימש הרב אלי בן דהן כמנהל בתי הדין, ובשנת 2010 החליף אותו הרב שלמה דיכובסקי. כיום מכהן הרב דוד מלכא כמנהל של בתי הדין הרבניים.