בעונת נקראה הקבוצה גלבוע/עפולה ושיחקה הקבוצה בליגה הלאומית וסיימה במקום ה-9 המוביל לפלייאוף התחתון בו סיימה במקום ה-9 ונשארה בליגה.
בעונת שיחקה הקבוצה בליגה הלאומית וסיימה במקום ה-12 המוביל לפלייאוף התחתון בו סיימה במקום ה-10.
בעונת מונה ניר קפלן למאמן הקבוצה אשר שיחקה הקבוצה בליגה הלאומית וסיימה במקום ה-5 ובסדרת רבע גמר הפלייאוף הפסידה 1–2 למכבי חיפה.
בעונת שיחקה הקבוצה בליגה הלאומית וסיימה במקום ה-4.
בקיץ 2020 מינתה הקבוצה את רועי חגאי למאמן הקבוצה במקומו של ניר קפלן
במהלך העונה התפטר חגאי כאשר הקבוצה הייתה במוקם ה-11 במאזן 6-6 ובמקומו מונה ניר קפלן פעם נוספת, בסיום העונה הסדירה סיימה הקבוצה במקום ה-7 עם מאזן 16 ניצחונות ו-12 הפסדים, ברבע הגמר פגשה הקבוצה את ה-2 בטבלה מכבי אשדוד וגברה עליה 2–1 ללא יתרון הביתיות כאשר כל קבוצה מפסידה בביתה, בסדרת חצי הגמר הפסידה הקבוצה להפועל גליל עליון 3–2 לאחר שכל קבוצה ניצחה את משחקי הבית שלה.
בדצמבר 2021 זכתה עפולה בגביע המדינה לליגה הלאומית מול אליצור אשקלון.
את עונת 2021/22 סיימה הקבוצה במקום השישי והעפילה לפלייאוף בו הפסידה בסדרת רבע הגמר 0–3 למכבי עירוני רמת גן.
הקבוצה עורכת את משחקי הבית שלה בהיכל הספורט העירוני על שם חסון, המכיל 1,000 מקומות ישיבה קבועים ביציע אחד. האולם שוכן ברחוב מרדכי גור, ונמצא בבעלות העירייה. השיפוץ המקיף האחרון שעבר האולם היה בקיץ 2014.
יהודי מרוקו
אלכסנדר פצ'רסקי
אלכסנדר (סאשה) ארונוביץ' פצ'רסקי (ברוסית: Александр Аронович Печерский; 22 בפברואר 1909 - 19 בינואר 1990) היה קצין יהודי בצבא האדום ומנהיג המרד במחנה ההשמדה הנאצי בסוביבור, בשנת 1943.
ביוגרפיה.
אלכסנדר ארונוביץ' פצ'רסקי נולד בעיר קרמנצ'וג שבאוקראינה למשפחה יהודית מתבוללת. אביו היה עורך דין ואמו עקרת בית. בשנת 1915 עברה המשפחה לעיר רוסטוב שברוסיה. אלכסנדר סיים את לימודיו בבית ספר לאומנויות שבעיר, עבד כמנהל חשבונות של מועדון תרבות, התחתן ונולדה לו בת.
עם פלישת הצבא הנאצי לברית המועצות (מבצע ברברוסה), בשנת 1941, גויס פצ'רסקי לצבא האדום. תחילה שרת כמפקד כיתה (בדרגת סמל), ובספטמבר 1941 קודם לדרגת סגן. באוקטובר 1941, בקרב באזור ויאזמה, נפצע פצ'רסקי ונלקח בשבי. הוא הצליח להסתיר את יהדותו במחנה השבויים, וכך שרד. במאי 1942 ניסה לברוח ממחנה השבויים, אך נתפס יום לאחר הבריחה. בעקבות ניסיון הבריחה נשלח ל"מחנה עונשין" בעיר מינסק. שם, בעת בדיקה רפואית, התגלתה יהדותו. הוא הועבר לחלק היהודי של המחנה, ובספטמבר 1943, יחד עם עוד כ-600 יהודים שהיו כלואים במחנה זה, הועבר למחנה ההשמדה סוביבור. מתוך 600 המועברים הללו, רק כ-80 איש, ופצ'רסקי ביניהם, הושארו לעבוד במחנה, לאחר סלקציה, והשאר נרצחו באותו יום בתאי הגזים.
תוך זמן קצר נוצר קשר בין פצ'רסקי לבין המחתרת שהתגבשה במחנה, בראשותו של ליאון פלדהנדלר. פצ'רסקי, שנודע במחנה בשם סאשה, הפך למנהיג הצבאי של המרד המתוכנן.
הוא חשב על ניסיון בריחה של כלל האסירים. לשם כך תכנן להרוג את אנשי האס אס בחשאי, ולאחר מכן לבצע פריצה המונית של כל האסירים אל מחוץ למחנה. תאריך הבריחה נדחה פעמים אחדות, בשל סיבות שונות. לבסוף, נקבע היום המיועד לניסיון הבריחה, בשל היעדרותו של מפקד המחנה.
בשעה 4 אחר הצהריים של יום ה-14 באוקטובר 1943 (ט"ו בתשרי תש"ד, חג הסוכות), התמרדו האסירים המועסקים במחנה. לאחר שהצליחו לחסל 11 מאנשי האס אס במקום, פרצו האסירים היהודים בריצה לכיוון גדרות המחנה, ופרצו את השער הראשי ואת הגדרות בניסיון להגיע ליער הסמוך.
לאחר הבריחה מהמחנה, פצ'רסקי ו-9 אסירים נוספים (כולם שבויי מלחמה) הצליחו להגיע לאזור ברסט, ושם הצטרפו ליחידת פרטיזנים סובייטים. במשך כמעט שנה לחם פצ'רסקי בשורות הפרטיזנים. ב-1944, לאחר כיבוש האזור על ידי הצבא האדום, גויס פצ'רסקי שוב לשורות הצבא. בסוף אותה שנה, נפצע קשה בקרב בפולין, ושוחרר מהצבא האדום.
לאחר שחזר לעיר מגוריו, נשא לאשה את האחות שטיפלה בו כאשר שכב פצוע בבית החולים (מאשתו הראשונה התגרש עוד לפני המלחמה). הוא עבד במשך זמן מה כמורה למוזיקה. בשנת 1945 הצליח להוציא לאור ספר זכרונות על המחנה סוביבור ועל המרד. הוא ניהל תכתובת ענפה עם שאר ניצולי המחנה שחיו במדינות המערב. מכתבים אלו גרמו לפיטוריו מעבודתו, בשנת 1948, בשל "קשרים עם מדינות אימפריאליסטיות". הוא לא נאסר, כנראה בגלל החשש לעורר גל מחאה במערב, אך נמנע ממנו לעסוק במקצועו. במשך 5 שנים (עד למות סטלין ב-1953) עבד בעבודות מזדמנות. בשנת 1953 חזר לעבוד במקצועו, כמורה לאומנות.
בשנת 1963 היה פצ'רסקי עד תביעה ראשי במשפטם של 10 שומרים אוקראינים ממחנה סוביבור. 9 מהם נידונו למוות ואחד ל-15 שנות מאסר.
במהלך שנות ה-70 וה-80 הוזמן מספר פעמים על ידי ארגון ניצולי סוביבור לפגישות עם ניצולים אחרים בארצות הברית, אך שלטונות ברית המועצות סירבו לאשר לו לצאת לפגישות אלו. בשנת 1987 הוא קיבל אישור יציאה, אך למרות שהוזמן על ידי תומאס בלאט להקרנת בכורה של הסרט "הבריחה מסוביבור", היה חולה מכדי שיוכל להגיע.
אלכסנדר פצ'רסקי נפטר בשנת 1990 בעיר רוסטוב על הדון.
ב-2018 יצא הסרט סוביבור, בו דמותו של פצ'רסקי מגולמת על ידי קונסטנטין חבנסקי, שהוא גם הבמאי של הסרט. הסרט, שמבוסס באופן חלקי על אירועים היסטוריים, מתאר מספר ימים אחרונים של מחנה ההשמדה המסתיימים במרד ובריחה המונית של אסירים.
קרב סיבוטה (433 לפנה&quot;ס)
צרצר
מנחם פרי (שדרן)
מנחם פרי (נולד ב-22 בדצמבר 1946) הוא קריין ושדרן רדיו ישראלי.
פרי הוא מוותיקי שדרני הרדיו בישראל. הוא שידר במשך 46 שנים ברשתות קול ישראל. פרי הוא מרצה מבוקש בנושא רדיו בישראל ומחוצה לה.
ביוגרפיה.
פרי נולד בטראונשטיין שבגרמניה, בנם של ניצולי השואה מפולין.
אמו שכלה את בעלה מנישואיה הראשונים ואת כל ילדיה במהלך השואה.
גם אביו שכל את אשתו וילדיו במהלך המלחמה.
לאחר שנפגשו ונישאו, הולידו ילד אחד וקראו לו ״מנחם״, מתוך תקווה שאכן יביא להם נחמה כלשהי. פרי והוריו עלו לישראל והתגוררו בעיר לוד.
את שירותו הצבאי עשה בתור טכנאי אלקטרוניקה בחיל האוויר.
ב-1971 החל ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
כשחיפש דרך לממן את לימודיו, הגיע לקול ישראל והחל לעבוד כטכנאי שידור ברדיו. הקריינים שעבדו במחיצתו הבחינו מיד בקולו הרדיופוני והציעו לו להירשם לקורס קריינים. פרי עשה כן.
ב-1974 סיים אותו בהצלחה יחד עם עודד בן-עמי ומלאכי חזקיה.
היה נשוי לנורית (בוגרת להקת פיקוד הדרום) מאז 1974 ועד למותה ב-2019, ואב לשלושה.
פעילותו ברדיו.
ב-1976, כשרשת ג' החלה את שידוריה, החל גם פרי את שידוריו בתחנה, ולמעשה הוא השדרן היחיד ששידר בקביעות בתחנה מאז פתיחתה ועד לפרישתו. הוא התפרסם בין היתר כמגיש "מקום בצמרת", מצעד הפזמונים השבועי, שהיה בשנות השמונים פופולרי ביותר בתחנה.
בתחילת שנות התשעים הגיש בתחנה את "המלך, האיש והאגדה" - תוכנית אודות אלביס פרסלי. הגיש גם תוכנית על קליף ריצ'רד, וכן את התוכנית "עכשיו או לעולם לא" שעסקה במוזיקה הלועזית של שנות החמישים והשישים.
גם לאחר שרשת ג' עברה לשדר מוזיקה ישראלית בלבד (ב-2 בנובמבר 1997), המשיך פרי בשידור תוכניות מוזיקה לועזית. פרי הגיש את התוכנית "ציוניוני הדרך", את תוכנית הקיץ "יום יום ים", תוכנית החורף "שוקו חם", את התוכנית היומית "רק בימי חול" וכן את התוכנית השבועית "לילות משי לבן" שעסקה בשירים ישנים לועזיים לבקשת המאזינים.
מלבד רשת ג', פרי שידר גם בשאר הרשתות של קול ישראל.
החל מ-1997, הגיש פרי ברשת א' את התוכנית "אנו באנו" (ישראלים מספרים על עלייה וקליטה). פרי זכה פעמיים בפרס "בני ברית" בזכות התוכנית.
כמו כן, שידר גם את התוכנית "שיר ישיר" בתחנה (לסירוגין עם רעיה אדמוני).
ברשת מורשת הגיש פרי בימי שישי בבוקר את התוכנית "שבחי צדיקים", העוסקת בסיפורים אודות חכמי ישראל.
ברשת ב' הגיש פרי למעלה מעשר שנים את פינת הלשון "רגע של עברית".
ב-1977 נשלח על ידי רשות השידור להשתלמות בתחנות רדיו באירופה וארצות הברית, המשדרות מוזיקה בלבד, בעיקר כדי ללמוד וללמד את המגישים והעורכים בתחנה בכל הקשור להגשה קלה.
ב-2003 זכה בפרס אקו"ם על תרומתו לקידום המוזיקה הישראלית ברדיו.
מדי פעם הגיש פרי מהדורות חדשות בקול ישראל.
משנת 2005 ניהל במשך מספר שנים את מחלקת הקריינים בקול ישראל, ושימש כמרצה בכיר.
ב-31 בדצמבר 2013 שידר פרי את תוכניתו האחרונה, ופרש לגמלאות לאחר 42 שנות עבודה ברשות השידור.
לאחר כמה חודשים שב לשדר ברדיו בימי שישי ברשת מורשת - את התוכנית "שבחי צדיקים" וברשת ג את התוכנית "ציוניוני הדרך".
ב-10 במאי 2017 נפרד פרי ממאזיני קול ישראל בסיום התוכנית האחרונה של "פסקול ישראל" ברשת ג'.
ב-30 ביוני 2017 חזר לשדר את "ציוניוני הדרך" באכסניה חדשה, רדיו ירושלים ורדיו חיפה במקביל.
פעילותו בטלוויזיה.
בסוף שנות השבעים היה פרי קריין רצף בערוץ הראשון בטלוויזיה והגיש גם את התוכנית "לקראת שידור".
עד 1992 הגיש בערוץ הראשון את התוכנית "בין הכיסאות" (לסירוגין עם עמוס ארבל).
בשנות השמונים הגיש פרי מדי פעם את השעשועון "פיצוחים" בטלוויזיה החינוכית.
סיפור משפחתו של מנחם פרי באירופה לפני ואחרי השואה מופיע בספר "חלומות" של רעיה אדמוני.
שיר האולנדים
לוקהיד P-38 לייטנינג
לוקהיד P-38 לייטנינג (ברק) הוא מטוס קרב אמריקני ששימש את חיל האוויר האמריקני במלחמת העולם השנייה.