תרגום זה הוא הביבליה המקובלת בקרב רוב העדות הנוצריות המזרחיות (קתוליות ואורתודוקסיות כאחד) – לרבות הכנסייה המרונית (בלבנון), הכנסייה היעקובית (בטורקיה וסוריה), והכנסייה הנסטוריאנית (בעיראק). זאת גרסת הביבליה, שהייתה שגורה בפיהם של אפרים הסורי (Ephrem) ואפרהט (Aphrahates).
הפשיטתא היא התרגום לסורית הנפוץ היחידי כיום. בעבר שימשו לצידו הסירו-הקספלה, תרגום בארמית מערבית (התרגום הסורי הארץ-ישראלי) וכן תרגומים לסורית נוספים.
היסטוריה.
שני חלקי הפשיטתא, הברית הישנה והברית החדשה, הן שתי יצירות שונות שנכתבו בתקופות שונות ובידי כותבים שונים, ואוחדו מאוחר יותר על ידי הכנסייה לקודקס אחד. שפתה של הפשיטתא היא הסורית הקדומה, שהיא למעשה להג של השפה הארמית שדוברה בעיר אדסה, ולכן עבודת התרגום נעשתה, ככל הנראה, בעיר זו.
אשר לברית הישנה, סדר כתבי היד של הפשיטתא שונה מהמקובל בכך שספר איוב מופיע מיד לאחר חמשת ספרי התורה ולפני ספר יהושע. תרגום ספרי התנ"ך לארמית-סורית נעשה בשלהי המאה ה-2 לספירה באופן ישיר מנוסח עברי, הקרוב יותר לנוסח המסורה מאשר תרגום השבעים. כמו כן, ניכרת השפעה מסוימת של התרגומים הארמיים האחרים (כגון תרגום אונקלוס) על נוסח הפשיטתא, ובמקומות מסוימים (בעיקר בספרים ישעיה ותהלים) נראה כי המתרגמים נעזרו בתרגום השבעים.
בפשיטתא נמצאים רכיבים נוצריים, שמרמזים אולי כי התרגום בוצע בידי נוצרים – אולי בעת התנצרותו של המלך אבגר התשיעי, מלך אדסה. יחד עם זאת, סגנון הפשיטתא משתנה מספר לספר, כשבמקומות מסוימים ניכרת השפעה מדרשית, דבר המוכיח כי חלקים מסוימים תורגמו בידי יהודים דוברי-סורית, ובכלל זה יהודים נוצרים קדומים. בגלל עדויות סותרות אלו, בפועל אין הוכחות חד משמעיות למוצאו היהודי או הנוצרי של התרגום.
כתבי היד של הפשיטתא.
נמצאים כיום כ־250 כתבי יד מלאים או חלקיים של הפשיטתא לתנ"ך. כתבי היד העיקריים והעתיקים ביותר הם:
מהדורות מודפסות של הפשיטתא.
הפשיטתא לברית החדשה נדפסה לראשונה בשנת 1555, והפשיטתא לתנ"ך כולו נדפסה לראשונה בשנת 1645. הדפסות אלו נעשו על סמך כתבי יד מאוחרים, ונוספו להן שיבושים שהוכנסו על ידי המהדירים. נוסחים אלו נדפסו שוב ושוב ללא שינויים משמעותיים, לאחרונה בלונדון בשנת 1823 בידי סמואל לי ("מהדורת לי"). במחצית השנייה של המאה ה-19 יצאו שתי מהדורות בידי נוצרים דוברי סורית חדשה, מהדורת אורמיה (1852) ומהדורות מוצול (1887–1892). מהדורות אלו מנוקדות, והן עולות באיכותן על המהדורות הקודמות. בשנת 1927–1929 הרב חיים הלר הוציא את התרגום לספרים בראשית ושמות באותיות עבריות בתוספת הערות. מהדורה מדעית של הפשיטתא, המבוססת על כתבי יד קדומים ובראשם כתב יד אמברוזיאנה, יוצאת לאור כרכים-כרכים בליידן (כרך ראשון, הכולל את הספרים בראשית ושמות, יצא בשנת 1977).
ויקטור יאנג
ויקטור יאנג (באנגלית: Victor Young; 8 באוגוסט 1900 - 10 בנובמבר 1956) היה מלחין, מעבד, כנר, ומנצח יהודי אמריקאי.
חייו.
יאנג החל את הקריירה ככנר קונצרטים, אך בהמשך נכנס למוזיקה פופולרית, כשהצטרף לתזמורתו של טד פיוריטו. באמצע שנות ה-30 עבר להוליווד, שם עסק בכתיבת מוזיקה לסרטים, בנוסף ליצירת אלבומים רבים בתחום המוזיקה הקלה. ב-1943 היה מוענד לפרס אוסקר על פסקול המוזיקה לסרט למי צלצלו הפעמונים.
בין יצירותיו המוכרות ניתן למנות את "שבע הגבעות של רומא", "When I Fall In Love", "Blue Star", "Love Letters", ההצגה הגדולה בתבל, סקרמוש, עגילי זהב, ג'וני גיטאר, "סיפורו של ד"ר וואסל", יאנקי בחצר המלך ארתור ואת "Stella By Starlight".
יאנג היה מועמד 22 פעמים לזכייה בפרס אוסקר, אך מעולם לא זכה בו במהלך חייו. פרס האוסקר היחיד שזכה בו ניתן לו לאחר מותו עבור כתיבת המוזיקה לסרט "מסביב לעולם בשמונים יום" שיצא בשנת 1956. ב-1951 זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הפסקול המקורי הטוב ביותר, עבור המוזיקה שהלחין לסרט "רומן בספטמבר".ב-1954 חיבר את הפסקול לסרט הקש בעץ בכיכובו של דני קיי.
נפטר בשנת 1956 בפאלם ספרינגס, קליפורניה, לאחר שלקה בדימום מוחי.
הטרילוגיה הניו יורקית
ברוך התוגרמי
רבי ברוך התוגרמי (שנת ה' אלפים, 1240 בערך) היה ממקובלי ספרד בתקופת הראשונים.
תולדותיו.
רבי ברוך היה רבו של רבי אברהם אבולעפיה בחכמת הקבלה, שמעיד עליו שפירושיו הם בדרך גימטריה ונוטריקון, ושיטתו בקבלה היא בדרך צירופי שמות.
יש המזהים אותו עם רבי ברוך המובא על ידי רבי משה מבוטריל בשם "חושן משפט בקבלה". השערה אחרת מובאת בנספח לפירוש ספר יצירה" של תלמידו, ר' אברהם אבולעפיה. המהדיר שם מנסה להתחקות על גימטריאות מקבילות של ר' אברהם ור' ברוך, ולפי זה הוא מנסה לזהות את שניהם.
ספרו היחיד הוא, מפתח הקבלה - ספר העוסק בתורת הקבלה - פירוש לספר יצירה.
מאדאם בוברי
12 לפנה&quot;ס
יש&quot;ר מקנדיה
אליעזר מרגולין
קולונל אליעזר (לָזָר) מרקוביץ' מרגולין (5 בפברואר או 26 במרץ 1875, בלגורוד, האימפריה הרוסית – 22 ביוני 1944, סידני, אוסטרליה) היה ממפקדי הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה.
קורות חיים.
מרגולין נולד בשנת תרל"ה בעיר בלגורוד שבאימפריה הרוסית, מחוץ לתחום המושב. אחיו הגדול, משה מרקוביץ' מרגולין (1862–1939), היה סופר רוסי, עורך העיתון "Еврейская жизнь" ("חיים יהודיים") ומעורכי הלקסיקון האנציקלופדי ברוקהאוס-אפרון. בילדותו לא קיבל חינוך ציוני, ונמשך דווקא לתרבות הרוסית. התחנך בגימנסיה רוסית בבלגורוד, ידע בעל-פה את שירי פושקין ולרמונטוב, אהב את מרחבי השדות של הדון והוולגה והעריץ את הקוזקים על רוח החופש הפועמת בהם ועל סוסיהם המהירים.
לאחר רצח הצאר אלכסנדר השני קיסר רוסיה בשנת 1881, הלך מצב היהודים ברוסיה והורע בהדרגה. ב-1892 החליטו הוריו של מרגולין לעלות לארץ ישראל ולקנות משק חקלאי במושבה רחובות, ומרגולין בן ה-17 עלה איתם, למורת רוחו.
1892–1902: חקלאי ברחובות.
מרגולין הוטל לפתע לארץ שוממה, ונתגלה לו כי השפה העברית אינה משמשת רק לתפילה אלא היא גם שפת דיבור וכותבים בה סיפורים ושירים. הוא ראה גם בפעם הראשונה יהודים עובדים ולא רק מסתובבים ועוסקים במסחר עם איכרים ו"פריצים". הוא החל לעבוד במרץ בכרם ובשקדים של משק הוריו. שומר המושבה לימד אותו לקלוע ברובה, ושומר הכרמים, בדואי, לימד אותו רכיבה על סוסים. צעירי רחובות התארגנו בפיקודו של מרגולין שאימן אותם ברכיבה ובקליעה למטרה. כאשר ביקר הרצל ברחובות בשנת 1898 היה מרגולין בראש יחידת רוכבים שקיבלה את פניו. מרגולין היה לבוש בעבאיה וכאפיה. זה עשה רושם רב על הרצל, וכשניגש מרגולין ללחוץ את ידו טפח לו בחיבה על כתפיו. למרגולין היו גם חברים ערבים רבים, שהעריצו אותו וקראו לו "חוואג'ה נזר".
כאשר נפטרו הוריו של מרגולין, בהפרש זמן קצר האחד מהשנייה, נקלע המשק שלו לקשיים והוא הסתבך בחובות ותשלומי ריבית. ממורמר ומאוכזב החליט למכור את המשק ולהגר לאוסטרליה. לפני שעזב את המושבה מצא מגורים לאחיו ואחותו הקטנים ממנו, הלך לבית הקברות ברחובות להיפרד מהוריו, ונשבע כי יישוב לארץ כספן בצי הבריטי, כדי לשחרר אותה משעבוד הטורקים המושחתים ומן המלווים בריבית.
מפקד בצבא האוסטרלי.
מרגולין הגיע לאוסטרליה ב-10 באפריל 1902, בחוסר כל. הוא עבד כנהג משאית ובעבודות מזדמנות עד שלמד אנגלית ופתח בסידני מפעל קטן לתרופות. בהמשך נדד ברחבי אוסטרליה וניסה כוחו בחקלאות, אך נכשל. הוא פנה לעסוק במסחר, שאותו שנא, והגיע לעיירת הכורים קולי שבאוסטרליה המערבית. שם פתח חנות משקאות. הוא הצליח במסחר, צבר מעט הון והתכונן לחזור לארץ ישראל, אך אז פרצה מלחמת העולם הראשונה.
ב-19 בספטמבר 1914 התנדב מרגולין לצבא האוסטרלי, ונשלח למצרים במסגרת חיל המשלוח האוסטרלי–ניו זילנדי (אנזא"ק). משם נשלח לחזית גליפולי, שם נפצע והועלה לדרגת קצין. עם כישלון המערכה בדרדנלים נשלח לצרפת, שם עלה בסולם הדרגות. בקרב על נהר סום קיבל את אות השירות המצוין (Distinguished Service Order, DSO). מספר פעמים התפוצצו פצצות על ידו, חבריו נהרגו והוא יצא שלם בגופו. הוא התקדם בסולם הדרגות והגיע לדרגה של לויטננט קולונל. מרגולין נפצע שלוש פעמים. הפציעה השלישית הייתה קשה, והוא פונה ללונדון, ושכב שבועות רבים בבית החולים. כשהחלים קיבל שחרור מהצבא, והתכוון לשוב לאוסטרליה. באותו הזמן שמע לראשונה על הגדודים העבריים. זאב ז'בוטינסקי, שהיה באותו הזמן בלונדון, נפגש עם מרגולין ושכנע אותו להצטרף כמפקד בגדודים העבריים.
מפקד בגדודים העבריים.
מרגולין היה באותה התקופה המפקד היהודי הנערץ ביותר. הוא קיבל את הפיקוד על הגדוד העברי השני, שנקרא גם "גדוד 39 של קלעי המלך", והורכב בעיקר ממתנדבים יהודים מארצות הברית. מרגולין מוזכר בשירו המפורסם של אריה רובינשטיין, "אריה, אריה":
בספטמבר 1918 היה מרגולין בראש כוח מגדוד 39 ויחידות מגדוד 38. הכוח חצה את הירדן במעבר אום-שורט וכבש את העיירה א-סלט. מרגולין היה מושל צבאי בעיירה זו במשך שבועיים.
עם תום מלחמת העולם הראשונה פורקו גדודים 38 ו-39, שהיו מורכבים ממתנדבי חו"ל, והוקם גדוד ממתנדבי ארץ ישראל, שנקרא הגדוד "הראשון ליהודה". סמל הגדוד היה מנורה ומתחתיה המילה קדימה בעברית.
קיומו של כוח יהודי היה לצנינים בעיני הבריטים והערבים. הוחלט להקים כוח מעורב יהודי-ערבי תחת פיקוד בריטי, אשר ייקרא "חיל ההגנה לפלשׂתינה" (Palestine defense force). הכוח היהודי בפיקודו של מרגולין היה אמור להיות בצפון הארץ, והערבי – בדרומה.
מאורעות מאי 1921: סיום הקריירה הצבאית.