בשנת 1909 נישא לרחל בת הרב אברהם אהרונסון הכהן (רב באבוליץ ובקרוצ'ה , ואחיו של הרב שלמה הכהן אהרונסון, רבהּ של קייב והרב הראשי האשכנזי הראשון של תל אביב). אחיה של רחל היה הסופר זלמן יצחק אנוכי (ז"י אנוכי).
באותה שנה, 1909, עלו בני הזוג לארץ ישראל, לאחר שדוד ביקר בה כבר בקיץ 1908. בארץ המשיך לכהן כמורה במושבות גדרה ובאר טוביה. היה מפעילי תנועת העבודה, כתב רשימות בעיתון "הפועל הצעיר". עם חבריו של דוד נמנה הסופר יוסף חיים ברנר.
בקיץ 1914 נסע ללוות קבוצה מתלמידי גימנסיה "הרצליה" לחופשה בבתי הוריהם ברוסיה, ועקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה לא יכול היה לחזור ארצה עד פסח תר"פ. בחזרתו היה למנהל ועדת התרבות של "אחדות העבודה".
עם ייסוד ההסתדרות הכללית בשנת 1920 היה במשך זמן קצר המזכיר הכללי הזמני עד להיבחרו של דוד בן-גוריון ב-1921 למזכיר הכללי הראשון.
בהמלצת דוד בן-גוריון שינה דוד ז'וכוביצקי את שם משפחתו לעברי ובחר ב-זכאי, שמזכיר בצליל את השם המקורי.
עד לייסוד העיתון "דבר" בשנת 1925, ערך את ביטאון ההסתדרות (ה"פנקס") ואת ביטאון "אחדות העבודה" "קונטרס", שם גם פרסם את מדורו "טורים". עם ייסוד "דבר" הצטרף באופן טבעי לסגל העיתון שבו פרסם את טוריו, היה חבר ומזכיר המערכת, היה עורך לילה ובתקופה מסוימת גם ערך את העיתון. חתימתו "ז. דויד", לוותה אותו במשך כל שנותיו ב"דבר". במדורו "קצרות" ביטא בתמציתיות חוויות מחייו, אירועים מחיי היישוב והעם היהודי וכתב על אודות אישים, ספרים ואנשי רוח. "קצרות" קובצו בשני ספרים.
זכאי היה אסטרונום חובב וסקירות על גרמי השמיים פרסם בטורו החודשי "בשמיים". תצפיותיו בכתמי השמש, במשך שנים רבות, התפרסמו בהוצאת מצפה הכוכבים בציריך, והוא אף תרגם לעברית את הספר "אסטרונומיה" של נורמן לוקייר (Lockyer), מדען ואסטרונום בריטי, בעל עניין מיוחד בשמש (תל אביב: קופת-הספר, תרפ"ט 1929, בסדרת "דעת: ספרי מדע לנוער ולעם).
ב"קול ירושלים" שידר הרצאות על אסטרונומיה.
בזמן מאורעות תרפ"ט, 1929, הוחבא במרתף ביתו בתל אביב, בשד' הקרן הקיימת (לימים שד' בן-גוריון) נשק של ה"הגנה". על גג הבית עמד הטלסקופ לתצפיות אסטרונומיות שבעזרתו תצפתו אנשי ה"הגנה" על הסביבה
בחצר ביתו הייתה לזכאי תחנה מטאורולוגית קטנטנה שבעזרתה דווח באופן קבוע ובמשך שנים רבות מאוד על כמויות המשקעים שנמדדו.
בשנות החמישים הרצה בשידור ב"קול ישראל" ובפורומים שונים על אגדה ומדרשי חז"ל. הרצאותיו קובצו בספר "נקרא באגדה".
זכאי כיהן כציר אספת הנבחרים וציר לקונגרס הציוני ה-19 בלוצרן, 1935. היה חבר מרכז הסתדרות המורים, חבר ועד החינוך, וכתב ב"החינוך".
בשנת 1956 זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות.
דוד זכאי נפטר בתל אביב בשנת 1978, בן 91 היה במותו ונטמן בבית העלמין "נחלת יצחק". הותיר אחריו שני בנים ובת ושבעה נכדים.
בנו יעקב היה פעיל ב"הגנה", ביתו חנה שרתה ב ATS (חיל הנשים של הצבא הבריטי) ואברהם היה המפקד הראשון של הפלי"ם וראש מספן הציוד בחיל הים.
כתביו.
אחרים:
קישורים חיצוניים.
משלו:
יום הזיכרון לרצח יצחק רבין
האימפריה הרומית
האימפריה הרומית או הקיסרות הרומית (בלטינית: IMPERIVM•ROMANVM) הייתה מדינה רומית, שהתקיימה באגן הים התיכון מימי אוגוסטוס (המאה ה-1 לפני הספירה) ועד נפילתה בשנת 476 לספירה. האימפריה הרומית נוצרה כתוצאה מהחלפת השלטון הרפובליקני ברומא העתיקה, והיא היוותה את השלב השלישי והאחרון בהתפתחות הציוויליזציה של רומא העתיקה; קדמו לה הרפובליקה הרומית (509 לפנה"ס - המאה ה-1 לפנה"ס) והמלוכה הרומית (המאה ה-8 לפנה"ס - 509 לפנה"ס). האימפריה הרומית התאפיינה בצורת ממשל אוטוקרטית ובשטחים רחבי הידיים אותם כבשה באירופה, בצפון אפריקה ובמזרח התיכון.
ישנם כמה אירועים המקובלים על ההיסטוריונים כנקודת המפתח למעבר בין הרפובליקה לקיסרות, בהם: מינויו של יוליוס קיסר לדיקטטור בשנת 44 לפנה"ס, קרב אקטיום (2 בספטמבר 31 לפנה"ס), והחלטת הסנאט להעניק לאוקטביאנוס את תואר הכבוד אוגוסטוס (ב-4 בינואר 27 לפנה"ס).
את התפשטותה החלה רומא העתיקה עוד בימי הרפובליקה, אך היא הגיעה לשיאה בימיו של הקיסר טראיאנוס, כאשר חלשה על שטח של כמעט 6 מיליון קמ"ר. בימי שלטונו של הקיסר הבא, הדריאנוס, נוהגים רבים לראות את ימי שיא עצמתה ושגשוגה התרבותי של האימפריה. מורשתה של האימפריה הרומית ניכרת בשפה, דת, ארכיטקטורה, פילוסופיה, משפטים והממשל באומות רבות ברחבי העולם עד עצם היום הזה.
לקראת אמצע המאה השלישית נקלעה האימפריה הרומית למשבר קשה עקב אי יציבות שלטונית, איומים צבאיים מחוץ לאימפריה וקשיים כלכליים. בסוף המאה הצליח הקיסר דיוקלטיאנוס לייצב את האימפריה, אך שיטת השלטון שהנהיג ב-293, הטטרארכיה, שחילקה את הנהגת האימפריה בין ארבעה שליטים שותפים, רמזה כבר על התפרקותה העתידית של האימפריה. ב-324 איחד הקיסר קונסטנטינוס שוב את האימפריה תחת שלטון של קיסר יחיד. הוא אף העביר את בירת האימפריה מרומא לקונסטנטינופול (ביזנטיון) שבפתח מיצר הבוספורוס. ב-395 הוריש הקיסר תיאודוסיוס הראשון את האימפריה לשני בניו, שקיבלו כל אחד מחצית האימפריה. כך נוצרו שתי ישויות: האימפריה הרומית המערבית שבירתה רומא, והאימפריה הרומית המזרחית שבירתה קונסטנטינופול.
הקיסרות הרומית המערבית התפוררה בהדרגה בלחץ פלישות העמים הברבריים, ורומא איבדה את שליטתה על רוב שטחיה. בשנת 476, כאשר הקיסר המערבי האחרון רומולוס אוגוסטולוס הודח על ידי אודואקר, היא חדלה להתקיים. הקיסרות הרומית המזרחית, או כפי שהיא מכונה בפי היסטוריונים מודרניים, הקיסרות הביזנטית, התקיימה עד לשנת 1453 עם כיבוש קונסטנטינופול על ידי האימפריה העות'מאנית בהנהגתו של מהמט השני. עם מותו של הקיסר הביזנטי האחרון, קונסטנטינוס האחד עשר בקרב על העיר, חדלה להתקיים גם הקיסרות הרומית המזרחית. ב-1461 העיר טרבזון נכבשה ואיתה השריד האחרון לאימפריה הביזנטית (או רומית).
היסטוריה.
ההיסטוריה השלטונית של הקיסרות הרומית מתחלקת לתקופות העיקריות הבאות:
ההיסטוריה הצבאית מתחלקת לתקופות העיקריות הבאות:
אוגוסטוס (27 לפנה"ס-14).
תוצאותיו של קרב אקטיום שהסתכמו בתבוסתם ובעקבותיה בהתאבדותם של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה, הביאו לסיומה של מלחמת האזרחים. אוקטביאנוס (אוגוסטוס), עתה שליטה היחיד של רומא, החל רפורמה בהיקף מלא של הצבא, בעניינים כספיים, ומדיניים. הכוח אותו הבטיח לעצמו היה זהה בצורתו, אם לא בשמו, לזה של קודמו יוליוס קיסר, ששנים קודם הבטיח לעצמו את תפקיד הדיקטטור.
בשנת 36 לפנה"ס, ניתן לאוקטביאנוס כוח רב הנובע ממשרת טריבון הפלבס, שנתן לו זכות ווטו על הסנאט, היכולת לשלוט על אספות העם (אספות הפלבס), והפך את האדם (הנושא את התפקיד) ואת המשרה עצמה למקודשים. עד לשנת 32 לפנה"ס, מעמדו כטריומווירט נתן לו את הכוחות הנמצאים בידיו של אוטוקרט, אך כאשר הוא הדיח את מרקוס אנטוניוס באותה השנה, הוא התפטר מהטריומווירט, וכוחות זהים לאלה שוויתר עליהם ניתנו לו שוב. בשנת 29 לפנה"ס, ניתנה לאוקטביאנוס הסמכות של קנסור, וכך את הכוח למנות סנאטורים חדשים.
הסנאט העניק לאוקטביאנוס את התואר פרוקונסולר אימפריום (Proconsular imperium), תואר שנתן לו את הסמכות על כל הפרוקונסולים (מושלים צבאיים) הפרובינקיות הנמצאות בגבולות הקיסרות ושאינן ניתנות לשליטה, בהן חנו רוב לגיונות הצבא, היו תחת שליטתו של אוגוסטוס. פרובינקיות אלה הוגדרו כפרובינקיות הקיסריות. פרובינקיות שלוות יותר, היו תחת שלטונו של הסנאט. הלגיונות הרומיים, שהגיעו למספר חסר תקדים (סביב ה-50) עקב מלחמות האזרחים, הופחתו ל-28.
בנוסף יצר אוגוסטוס 9 קוהורטות מיוחדות, למראית עין כדי לשמור על השלום באיטליה, כאשר לפחות שלוש מהן הוצבו בעיר רומא. קוהורטות אלה נודעו בשם המשמר הפרטוריאני. בשנת 27 לפנה"ס, החזיר אוקטביאנוס את השליטה במדינה חזרה לידיהם של הסנאט והאנשים של רומא. הסנאט סירב להצעה, דבר שלמעשה שימש כאשרור לפופולריות הרבה של תפקידו בקרב ההמונים. לאוקטבינוס הוענק בנוסף התואר "אוגוסטוס" (הנשגב) על ידי הסנאט, ומאז ואילך נקרא בשם אוגוסטוס קיסר. בנוסף לקח לעצמו אוגוסטוס את התואר פרינקפס, או "האזרח הראשון", מבין שלל התארים שהרעיף עליו הסנאט.
כיורשו המאומץ של יוליוס קיסר, העדיף אוגוסטוס להקרא בשם זה, המילה קיסר הייתה מרכיב בשם משפחתו. שלטון השושלת היוליו-קלאודית החזיק כמעט מאה שנה (מיוליוס קיסר האמצע המאה ה-1 לפנה"ס ועד לקיסר נירון ששלט עד לאמצע המאה ה-1). בזמנה של השושלת הפלאבית, ושלטונו של אספסיאנוס, ושני בניו, טיטוס ודומיטיאנוס, התפתח המונח קיסר, כמעט דה פקטו, משם משפחה לתואר רשמי.
מטרתו האחרונה של אוגוסטוס הייתה למצוא שיטה להעברת השלטון בירושה בצורה מסודרת. בשנת 6 העניק אוגוסטוס סמכויות של טריבון לבנו החורג טיבריוס, ולא חלף זמן רב לפני שאוגוסטוס הבין כי לא נותרה לו כל ברירה אחרת אלא להכיר בטיבריוס כיורשו. בשנת 13, נקודה זו יושבה מעל לכל ספק, הועבר חוק אשר קישר בין סמכותו אוגוסטוס על הפרובינקיות לזו של טיבריוס, כך שכעת סמכויותיו החוקיות של טיבריוס היו עצמאיות, אך שקולות, לאלה של אוגוסטוס. בתוך שנה לאחר חקיקה זו, מת אוגוסטוס.
מטיבריוס לאלכסנדר סוורוס (14 - 235).