המפקדה המצומצמת, שאמצה את השם גיס רק בפברואר 1975, כללה את מפקד הגיס, סגנו, ראש המטה ובצדם מספר קציני מטה בסדיר ובמילואים ובהם קצין אג"ם, קצין מודיעין, קצין הנדסה, קצין קשר, קצין סיוע ארטילרי, קצין תיאום אוויר, קצין נ"מ, קצין שלישות וקציני אגף האפסנאות (כיום אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה) ובהם תחזוקה, חימוש ורפואה. ארבע שנים לאחר הקמתו של הגיס נבחן שוב המבנה והארגון שלו והוחלט לבנותו כמפקדה גדולה יותר שתוכל לפקד על אוגדות, על חטיבות עצמאיות ועל גופים מסייעים שיוקצו בהתאם לצרכים המשימה. כמו כן ועל מנת לאפשר פיקוד ושליטה בסדר הכוחות הגדול של הגיס הוחלט להקים למפקדה גדוד קשר גייסי. עם זאת, נותרו תפקידיה של מפקדת הגיס בלחימה כשהיו, דהיינו לתכנן ולפקד במאמץ מרוכז על כוח משימה על-אוגדתי.
בצה"ל ישנם כיום שני אלופים בקבע המשמשים כמפקדי גייסות:
קורפוס
דולני קובין
דולני קובין (בסלובקית: Dolný Kubín, בגרמנית: Unterkubin - אונטרקובין, בהונגרית: Alsókubin - אלשוקובין) היא עיירה בסלובקיה על נהר האורבה במחוז ז'ילינה, בגובה 468 מטר מעל פני הים. בשנת 2012 נמנו בעיירה כ-20,000 תושבים, 97% מהם סלובקים.
בדולני קובין מרכז תעשיית ברזל, אך למרות זאת בשנת 1992 היה בה ריכוז יחסית נמוך של עופרת באוויר. לאחר הפרדות סלובקיה מצ'כיה, עברו פועלים סלובקים מאוסטרבה חזרה לסלובקיה, בין השאר לדולני קובין.
בדולני קובין מוזיאון לזכר המשורר פאבל הויזדוסלאב וגשר עץ עתיק מהארוכים ביותר במרכז אירופה.
היסטוריה.
העדות הכתובה הראשונה לעיירה דולני קובין היא מראשית המאה ה-14. מסמך משנת 1381 מעיד על סכסוך קרקעות בין בעלי הקרקעות של דולני קובין וויסני קובין. החל מהמאה ה-15 דולני קובין נמצאת במחוז אורבה של ממלכת הונגריה. תושביו היו צמיתים אשר עיבדו את האדמות של טירת אורבה. דולני קובין קיבלה זכויות של עיירה ובהן הזכות לנהל שוק ויריד בשנת 1632. עם קבלת הזכויות נדרשו תושבי העיירה לבנות רק בתים יפים ונאסר על בניית בתים מעץ ובתים עם גגות קש. הזכויות אושרו על ידי פרדיננד השני בדצמבר 1633.
בשנת 1687 הייתה העיירה מושב להנהלת מחוז אורבה ובשנת 1696 הורשה לעיירה לגבות דמי מעבר מהעוברים במעברה של האורבה בדולני קובין. במטרה לעודד את התפתחות האזור העניק המלך קרל השישי לתושבי דולני קובין פטור מתשלום דמי מעבר במעברה של האורבה וזכות לקיים שוק נוסף. במאה ה-18 נבנה בעיר אולם כנסים והכיכר המרכזית עוצבה מחדש. משקים חקלאיים נדרשו להתמקם רק בחלקים החיצוניים של העיירה, כדי שהבקר לא יסתובב ברחבי העיירה. למרות הצפה בשנת 1813 ושתי שרפות גדולות שפקדו את העיירה בשנים 1893 ו-1895 העיירה המשיכה להתפתח במהלך המאה ה-18 וה-19. כלכלת העיירה התבססה על חקלאות, במיוחד גידול בקר, וייצור בירה ושנאפס.
במאה ה-19 הייתה דולני קובין מרכז של לאומיות סלובקית ובה התגורר, בין השאר, המשורר פאבל הויזדוסלאב (Pavol Országh Hviezdoslav) ומחבר המנון סלובקיה ינקו מטושקה. בשנת 1910 היו בעיירה כ-1800 תושבים: כ-60% סלובקים, כ-30% הונגרים וכ-10% גרמנים, רבים מהם היו יהודים, בעיקר הגרמנים.
לאחר הקמת הרפובליקה הצ'כוסלובקית הוקם בדולני קובין בית ספר תיכון, דבר שנמנע לפני כן על ידי השלטון ההונגרי בגלל הגילויים של לאומיות סלובקית בעיירה. בבית הספר למדו תלמידים אשר בקשו חינוך תיכוני מכל הסביבה.
אקלים.
האקלים בדולני קובין הוא אירופי אופייני למקום בהרים. ממוצע המשקעים בדולני קובין מגיע לכ 1000 מ"מ בשנה. הטמפרטורה הממוצעת בינואר הוא 5.0- מעלות צלזיוס, וביולי הוא 15.6 מעלות צלזיוס.
יהודים.
יהודים החלו להגיע לדולני קובין במאה ה-18, בימי מריה תרזה והתפרנסו בעיקר כבעלי חנויות. בית כנסת הוקם במקום בשנת 1775 ובית ספר יהודי נוסד בדולני קובין בשנת 1851. בזכות רמתו הגבוהה, עשירי העיירה הלא יהודיים נהגו לשלוח את ילדיהם לבית הספר היהודי. במקביל, התקיים בדולני קובין גם תלמוד תורה. בשנת 1870 פרשו כ-40 משפחות מהקהילה והקימו קהילה רפורמית נפרדת. בשנת 1886 הקהילות התאחדו חזרה במסגרת הסטטוס קוו. בית הכנסת נהרס בשרפות של 1893 ו-1895 ובית כנסת אחר נבנה במקומו. בית הכנסת משמש כיום כאולם קולנוע. בשנת 1897 הוקם בדולני קובין אגודה ציונית, שהייתה אחת הראשונות באימפריה האוסטרו-הונגרית. רב העיירה משנת 1909 (בערך) עד השואה, היה רבי שבתאי פרידמן. לפני השואה היו בדולני קובין מעל מאתיים יהודים. כ-75% מהם נשלחו להשמדה בקיץ 1942, אך רוב הנותרים הצליחו לשרוד כאשר נמלטו לאחר ההתקוממות הסלובקית של 1944.
בית הקברות היהודי נמצא בצמוד למרכז העיר ואינו מתוחזק. המצבות בבית הקברות מכילות כתובות בעברית וגרמנית.
סופי טויבר-ארפ
סופי טויבר-ארפ (בגרמנית: Sophie Taeuber-Arp; 19 בינואר 1889 - 13 בינואר 1943) הייתה אמנית שווייצרית, חברת תנועת הדאדא.
טויבר למדה אמנות בהמבורג ובמינכן. בשנת 1915 פגשה את ז'אן ארפ, אמן גם הוא והשניים נישאו בשנת 1922. ב-1916 הייתה טויבר-ארפ שותפה לייצירת תנועת הדאדא בעיר ציריך לצד ויקינג אגלינג ומרסל ינקו. היא הופיעה בקברט וולטר בריקוד ושירה, כשהיא לובשת מסכות בסגנון "פרימיטיבי", יצרה תיאטרון מריונטות, שטיחי קיר גאומטריים ועוד. במקביל שימשה טויבר כמרצה בבית הספר לאמנות ולאומנות בציריך, שם כיהנה עד שנת 1929.
ב-19 בינואר 2016 הקדישה לה חברת גוגל שרבוט גוגל לרגל יום הולדתה ה-127.
הלגיון העשירי פרטנסיס
הלגיון העשירי פְרֵטֶנְסִיס (לטינית: LEGIO X FRETENSIS או בקיצור LXF) היה לגיון רומאי שהוקם על ידי אוקטביאנוס בשנת 41 לפנה"ס, בזמן מלחמת האזרחים ברומא. הידיעות על פעולות הלגיון מגיעות עד תחילת המאה ה-5.
היסטוריה.
מלחמת האזרחים והתקופה הקיסרית.
אוקטביוס הקים את הלגיון העשירי בשנת 41 לפנה"ס, המספר שניתן לו הוא התייחסות ללגיון העשירי אקווסטריס שפעל תחת פיקודו של יוליוס קיסר.
המערכה הראשונה של הלגיון התקיימה בסיקיליה ב-36 לפנה"ס. הלגיון, תחת פיקודו של מרקוס אגריפה, נלחם נגד צבאו של סקסטוס פומפיוס. הניצחונות בקרבות במילאי ובנאולוכוס, בקרבת מצר מסינה (לטינית: Fretum Siculum), הסירו את האיום שהטיל פומפיוס על רומא, והעניקו ללגיון את הכינוי פרטנסיס – "של המיצר".
בשנת 31 לפנה"ס נלחם הלגיון העשירי בקרב אקטיום כנגד מרקוס אנטוניוס. השתתפותו העיקרית של הלגיון בקרב, שהיה קרב ימי, היה בעלייה ותפיסת ספינות שעגנו ליד החוף. לציון הקרב נקבעה ספינת מלחמה תלת-חתרית כאחד מסמליו. סמל נוסף היה דמות של חזיר בר.
מאוחר יותר הוצב הלגיון העשירי בבלקן ומשם הועבר לסוריה בשנת 6 לפנה"ס, שם הוא היה חלק מן המערך הצבאי הרומאי שהוקם כהגנה נגד פלישה של האימפריה הפרתית. עם סיפוחה של יהודה לאימפריה הרומית בשנת 6 נשלח הלגיון העשירי לעזור לקוויריניוס לדכא כל התנגדות לסיפוח ולארגון יהודה כפרובינקיה.
מטבע עם טביעת רכב של הלגיון העשירי פרטנסיס נמצאה בחורבת מצד.
המרד הגדול.
הלגיון העשירי יחד עם הלגיון החמישי מקדוניקה הוצבו באלכסנדריה בשנת 66 כהכנה לפלישה לאתיופיה אולם פרוץ המרד הגדול ביהודה גרם לשינוי התוכנית והלגיונות הועמדו תחת פיקודו של אספסיאנוס שנירון הטיל עליו לדכא את המרד. מפקד הלגיון העשירי בתחילת המרד היה מרקוס אולפיוס טראיאנוס. תחילה הלגיון העשירי היה מוצב בעכו אולם הוא נאלץ לעבור לקיסריה, הלגיון השתתף בכיבוש אזור הטראכון והעיר גמלא, הוא חנה בבית שאן. עדויות למחנהו של הלגיון נמצאו גם בעין המסייעת 7020. בשנת 67 כבש הלגיון את יפיע והחריב אותה. הלגיון כבש והרס את היישוב היהודי בקומראן באביב של שנת 68. הלגיון הקים את מחנה החורף שלו ביריחו. הלגיון העשירי היה חלק ממחנה הצבא הרומאי שהטיל מצור על ירושלים בשנת 70, מחנהו של הלגיון היה על הר הזיתים ואנשיו הצטיינו בירי בליסטראות על העיר הנצורה, המצור נמשך כחמישה חודשים שבסופם הלגיונות הרומאיים הסתערו על העיר, כבשוה ושרפו את בית המקדש.
אחרי הניצחון על מרכז ההתנגדות בירושלים הלגיון העשירי השתתף במבצעים הרומאים לטיהור שאריתה של יהודה משרידי המרד, הוא כבש את המבצרים הרודיון ומכוור. הלגיון תחת פיקודו של פלביוס סילבה הטיל מצור בשנת 72 על מצדה, מעוזם האחרון של המורדים, הצרים החלו בבניית סוללה אדירה שהייתה מורכבת מאלפי טונות של אבנים ואדמה. בנייתה הושלמה בשנת 73 והלגיון הצליח לפרוץ את חומות המבצר רק כדי לגלות שהמורדים בחרו לקחת את חייהם מאשר ליפול בשבי הרומאי. לאחר השלמת דיכויו של המרד הלגיון העשירי הועבר ליהודה ומחנה הקבע שלו נקבע בירושלים, הוא היה כפוף לפיקודו של נציב יהודה שמעתה היה בדרגה של לגאטוס. הלגיון העשירי לקח חלק במלחמות הפרתיות של הקיסר טראיאנוס כנגד האימפריה הפרתית.
בסיס הלגיון העשירי בירושלים.
על-פי כתבי יוסף בן מתתיהו, יחידות מהלגיון העשירי נשארו לשמור על חורבות ירושלים, והתמקמו באזור מגדלי המצודה של הורדוס (אזור מגדל דוד של ימינו), שלא הוחרבו יחד עם שאר העיר. עד לשנים האחרונות סברו רוב החוקרים כי זה היה מיקום מחנה הלגיון עד לסוף המאה השלישית כאשר עזב הלגיון את העיר. אולם בחפירות הארכאולוגיות הנרחבות שהתנהלו באזור נמצאו ממצאים מועטים שניתן לשייכם ללגיון העשירי, כגון כמה מטבעות, וכן רעפים, לבנים וצינורות חרס מוטבעים בחותם הלגיון. ממצאים כאלה נמצאו באתרים רבים בעיר ובסביבותיה ולכן לא יכולים להוות הוכחה חד-משמעית למיקומו של הלגיון. כמו כן לא נמצאו שרידי ביצורים או מבנים אחרים שניתן לשייכם למחנה צבאי.