השימוש בגירוי חשמלי לשליטה בכאב החל לראשונה ברומא העתיקה, בשנת 63 לספירה. הוא תועד על ידי סקריבוניוס לארגוס שתיאר איך אדם דרך בכף רגלו היחפה על דג חשמל בחוף הים, והדבר גרם להקלה בכאב. בין המאה ה-16 למאה ה-18 מספר מכשירים אלקטרוסטטיים שימשו לטיפול בכאבי ראש וסוגי כאב נוספים. אחד התומכים בשיטה זו להקלה בכאב היה בנג'מין פרנקלין. במאה ה-19 מכשיר שנקרא electreat ומכשירים מבוססי חשמל נוספים החלו להיות בשימוש נרחב יותר להקלה בכאב ואף בניסיון לטפל בסרטן. רק ה-Electreat נותר בשימוש במאה ה-20, אך חסרונותיו בלטו היות שמדובר היה במכשיר נייח ובעל אפשרות מוגבלת לשליטה על הגירוי החשמלי. פיתוחו של מכשיר ה-TENS המודרני הנוירוכירורג קלייד נורמן שילי .
מכשיר ה-TENS הנייד המודרני, הומצא בארצות הברית בשנת 1974. בתחילה, הוא נועד לבדוק את הסיבולת של מטופלים עם כאב כרוני לגירוי חשמלי, טרם השתלת אלקטרודות בעמוד השדרה כטיפול דפנטיבי.
האלקטרודות חוברו למקלט שהושתל בגוף המטופל, אשר הוטען על ידי אנטנה שהולבשה על פני העור.
באופן זה, על אף שמטופלים רבים היו מיועדים להשתלת אלקטרודות, הם חשו הקלה כה רבה מהטיפול ב-TENS כך שמעולם לא חזרו להשתלה עצמה.
מספר חברות החלו לייצר יחידות של TENS לאחר ההצלחה המסחרית של חברת מדטרוניק, שהצלחתה בתחום החלה להתפרסם.
בחברת מדטרוניק עצמה, הצוות הנוירולוגי המפתח פיתח יישומים נוספים להשתלת מכשירים לגירוי חשמלי עצבי לטיפול באפילפסיה, פרקינסון ועוד הפרעות של מערכת העצבים.
כיום, רבים מבלבלים את המכשיר TENS עם המכשיר EMS (גירוי חשמלי שרירי). הם נראים דומים, בשניהם ישנו שימוש באלקטרודות, אך יש להבחין בין הפעולות השונות – מכשיר הTENS נועד לחסום את הכאב בעוד EMS נועד לגרות את השרירים על ידי העברת הזרם החשמלי.
אופן פעולת מכשירי גירוי עצבי חשמלי עורי.
מכשיר ה-TENS מבוסס על מספר אלקטרודות משתנה אשר יוצרות שדה אלקטרו-מגנטי בתדירויות ועוצמות מגוונות. המטען בשדה האלקטרומגנטי גורם לדה-פולריזציה ויצירת מתח פעולה של קבוצות עצבים עוריות ותת עוריות אשר מקושרות להרפיית כאב.
מבנה העצבים הסנסוריים
החישה הסנסורית מורכבת מקבוצות סיבי עצבים אפרנטיים (Afferent) וממספר של נוסיצפטורים. בתוכם, קבוצה סיבים בשם סיבי עצב מקבוצה A. סיבים אלו מחולקים, באופן מסורתי, למספר קבוצות כאשר החלוקה הבסיסית של סיבי העצב הסנסוריים היא ל-Aα, Aβ, Aδ ו-C. הפרמטרים השונים בין הסיבים מובאים בטבלה:
מכשיר ה-TENS עובד על ידי גירוי העצבים הסנסורים וחלק מועט של עצבים מוטוריים פריפריים כך שהמנגנונים השונים משפיעים על תחושת הכאב אצל המטופל. שני המנגנונים העיקריים בהם מכשיר זה עובד הם גירוי הנוירונים הסנסורים המתחרים בשער חישת הכאב וכן עירור תגובה אופיאטית.
סוגי מכשיר ה-TENS.
הסוגים השונים של המכשיר מתבססים על הפרמטרים הבאים: אורך גל, תדירות, עוצמה (המושפעת ממשרעת הגל) ומטרת הטיפול. הטבלה הבאה מפרטת את סוגי המכשירים השונים:
בטיחות שימוש במכשיר.
ככלל, המכשיר נחשב למכשיר בטוח ללא תופעות לוואי רבות כאשר הוא בשימוש בצורה נכונה. מדובר במכשיר קטן, ניתן לנשיאה ולהפעלה בידי המטופל עצמו. הוראות השימוש כוללות הן התוויות נגד לשימוש בשדה חשמלי והן מיקומים נקודתיים בהם אסור להפעיל את המכשיר.
התוויות נגד לשימוש במכשיר:
מיקומים בהם לא ניתן להניח את האלקטרודות:
פרנסס ברני
פרנסס "פאני" ברני (באנגלית: Frances "Fanny" Burney; 13 ביוני 1752 – 6 בינואר 1840), ידועה אחרי נישואיה גם כמאדאם ד'ארבלה (Madame d'Arbley), הייתה סופרת ומחזאית אנגלייה. הרומן הראשון שפרסמה, "אוולינה" (1778), הוא רומן מכתבים סאטירי, שזכה להצלחה רבה ולביקורות אוהדות. על אף שהרומן פורסם בעילום שם, זהותה של ברני התגלתה, והיא הייתה לדמות מוכרת ומקובלת בחוגי החברה הגבוהה בלונדון. בהמשך חייה היא פרסמה שלושה רומנים נוספים, "ססיליה", "קמילה" ו"המשוטטת". היא כתבה גם שמונה מחזות - קומדיות סאטיריות וטרגדיות - אך רק אחד מהם, אדווי ואלגיבה, עלה לבמה בימי חייה. בנוסף, היא כתבה ביוגרפיה של אביה, המוזיקאי והמוזיקולוג, דוקטור צ'ארלס ברני. בשנים 1786–1791 היא שימשה כמלבישה של המלכה שארלוט. לאורך רוב חייה ניהלה ברני חליפת מכתבים ענפה וכתבה יומן אישי, שפורסם לאחר מותה. היומן נחשב כיום ליצירה ספרותית בפני עצמה, והוא מהווה מקור היסטורי ללמידה על החיים בחברה הגבוהה בלונדון ועל אירועים הקשורים בחייה, כגון התפרצות מחלת הנפש של המלך ג'ורג' השלישי שרדף אחריה בגני קיו, תיאור החיים בבריסל בזמן קרב ווטרלו ותאור של המסטקטומיה שעברה בהכרה מלאה.
ראשית חייה ומשפחה.
ברני נולדה בקינגס לין שבמחוז נורפוק, שם בחר אביה, צ'ארלס ברני, לעבוד כנגן עוגב בכנסייה. אמה הייתה אסתר סליפ, גם כן מוזיקאית. הייתה לה אחות בכורה, אסתר, ואח בכור, ג'יימס. ג'יימס חונך מגיל צעיר לקריירה בצי המלכותי, והוא השתתף במסע השני של ג'יימס קוק לאוקיינוס השקט ואל מעבר לחוג האנטארקטי. בהמשך הוא חיבר חמישה כרכים על מסעות הגילויים באוקיינוס השקט עד לאלה של קוק, והיה לחבר בחברה המלכותית. אחרי פרנסס נולדו מנישואים אלה סוזן, צ'ארלס ושרלוט. סוזן הייתה קרובה במיוחד לפרנסס, וכמוה הצטיינה בכתיבת מכתבים. בעודו לומד בקיימברידג' נתפס צ'ארלס גונב ספרים מספריית האוניברסיטה לצורך מכירתם. הוא סולק מהלימודים והאירוע השפיע על שארית חייו, אך לקראת סופם הוא הצליח לשקם את תדמיתו ולקבל משרת דיאקון.
בשנת 1760 חזרה המשפחה ללונדון, שם החל צ'ארלס ברני בקריירה כמורה נחשב ופופולרי למוזיקה. את השכלתה רכשה ברני בבית. כיוון שהייתה קצרת רואי, התפתחו לימודיה הראשוניים באיטיות יחסית לבני המשפחה האחרים, ובגיל שמונה עדיין לא ידעה קרוא וכתוב. אולם, בשנתיים הבאות לימודיה התפתחו במהירות, ובגיל עשר היא כתבה את הרומן הראשון שלה, "ההיסטוריה של קרולין אוולין", שאותו ככל הנראה שרפה בגיל חמש עשרה.
בספטמבר 1762 מתה אמה של ברני, אירוע שהשפיע מאוד עליה ועל משפחתה. אביה שלח את שתי בנותיו האחרות להתחנך בפריז, ופרנסס נשארה בבית, שם למדה לקרוא בצרפתית. ב-1767 נישא האב בשנית לאליזבת אלן, אלמנה של סוחר עשיר. לאליזבת היו שלושה ילדים מנישואיה הקודמים, אחת מהם היא אליזבת מיק , סופרת שכתבה כ-30 רומנים בימי חייה. לבושת המשפחה, אליזבת ואחותה מריה ברחו ליבשת (מריה לאיפר ואליזבת לפריז), כל אחת בנפרד, בעודן בגיל העשרה, על מנת להתחתן. היחסים בין פרנסס ואחיה מהנישואים הראשונים של האב לבין אשתו השנייה לא היו טובים. ב-1768 נולד אחיה למחצה ריצ'רד ("דיק"). הוא היה מעורב בשערורייה כלשהי, ובגיל 16 נשלח להודו, שם הוא הקים בית ספר לילדים יתומים ליד כלכותה. הוא מעולם לא שב לאנגליה, ולא קיים קשרים עם משפחתו. ב-1772 נולדה לברני אחות למחצה, שרה הארייט ברני, שהייתה גם כן לסופרת מצליחה.
במהלך שנות ה-70 פרסם צ'ארלס ברני מספר חיבורים על מוזיקה אירופית ואת עבודתו הגדולה "היסטוריה של המוזיקה", שזיכו אותו בהערכה רבה מצד בני תקופתו. פרנסס שימשה כמזכירה ספרותית של אביה והייתה מעורבת בתהליך הכתיבה של חיבוריו. בית המשפחה בלונדון היה לסלון תרבותי, בו התארחו רבים מבני החברה הגבוהה. בין החברים של המשפחה היו דייוויד גריק, סמואל ג'ונסון, ג'ושוע ריינולדס, הסטר ת'רייל והמחזאי סמואל קריספ, שעמו היו לברני יחסים קרובים.
אוולינה.
"אוולינה", או בשמו המלא "אוולינה, או ההיסטוריה של הכניסה לעולם של ליידי צעירה" ("Evelina, or the History of a Young Lady's Entrance into the World"), הוא הרומן הראשון שפרסמה ברני. הוא כתוב כרומן מכתבים ויצא לאור בשלושה כרכים. זהו רומן חניכה ומעין סיפור סינדרלה, שעלילתו מתמקדת באוולינה, בתו של אריסטוקרט אנגלי. אמה מתה זמן קצר לאחר לידתה, ואביה סירב להכיר בה. עד גיל 17 היא גדלה והתחנכה באנגליה הכפרית. דרך שורה של אירועים וצירופי מקרים היא מגיעה ללונדון, שם היא נפגשת לראשונה עם עולם האופנה, התרבות והצרכנות של העידן הג'ורג'ייני . אוולינה מנסה לנווט את דרכה בחברה זו. בתוך כך, הרומן מציג באופן סאטירי את מנהגי החברה הגבוהה בלונדון ובבריסטול, את קוד הנימוסים, ההתנשאות החברתית, והסכנות שאורבות לנשים. אוולינה שואפת גם להתחתן, אך בתוך מעגלי החברה הגבוהה אין זו משימה פשוטה. כל המכרים של אוולינה "הם... במעגלים של החיים הגבוהים; לברייה התמימה והצעירה הזו, שלה יותר מידי יופי מכדי לברוח מתשומת לב, יש יותר מידי רגישות מכדי לא להיות מודעת לכך; אך יש לה מעט מידי עושר מכדי להיות מבוקשת באופן הולם על ידי גברים בעולם האופנתי". בסופו של דבר אוולינה מתחתנת עם אריסטוקרט בשם לורד אורוויל, והכל בא על מקומו בשלום.
ברני החלה לכתוב את אוולינה בתחילת שנות ה-70, ומרבית העבודה על הרומן נעשתה בשנים 1776–1777. היא הסתירה את העבודה על הספר מאביה ומשאר העולם, למעט אחיה ובן דודה. כשהחליטה לנסות לפרסם את הספר, היא העתיקה את הכרך הראשון בכתב יד שאינו שלה, על מנת שזהותה לא תתגלה. אחיה צ'ארלס ניגש בתחפושת כדי להגיש את כתב היד בעילום שם למוציא לאור תומאס לונדס, שהסכים לפרסם את הרומן ולתת לה 20 גיני בעבורו.