השערה נוספת שנבחנת במחקרים שונים היא השפעה של דת על א-מיניות. במסגרת דתות מסוימות התנזרות היא מעלה מוערכת. כמו כן, ברוב הדתות מיניות היא דבר שמצוינים איסורים לגביו ובאופן כולל דבר שיש להפנים ולא להחצין. הטענה בדבר הפנמה חזקה של איסורים אלו עד לכדי א-מיניות נבחנה, אך גורם זה שנוי במחלוקת שכן חלק מהמחקרים מצאו כי דווקא השקפת עולם אתאיסטית נפוצה בקרב האוכלוסייה הא-מינית.
גורם נוסף שנמצא קשור לא-מיניות הוא מגדר, שכן יותר נשים מוגדרות כא-מיניות מאשר גברים. הבדל זה יכול להיות תוצאה של חיברות וציפייה חברתית שונה מנשים ומגברים בהקשר לאופן הביטוי המיני שלהם. החברה מצפה ומעודדת גברים להחצין את מיניותם, ואילו נשים מצופות להפנמת התשוקה המינית ומחונכות לכך מגיל צעיר. ישנה הבחנה נוספת הנוגעת לסוג התשוקה המאופיינת לנשים ולגברים. בעוד גברים לרוב חווים תשוקה הקשורה לדחף ולפעילות מכוונת מטרה מינית, נשים חוות יותר תשוקה המתבטאת בתחושת עוררות מינית בנסיבות מיניות ולא בהכרח בשל חתירה עצמאית לפעולה. נשים יותר מועדות להפוך לא-מיניות מאשר גברים בהינתן אותן נסיבות סביבתיות וחברתיות.
פעילות מינית ומיניות.
בעוד שחלק מהא-מיניים מאוננים ביחידות, או מקיימים יחסי מין לטובת סיפוק בן זוג במסגרת מערכת יחסים רומנטית, אחרים אינם עושים זאת. מחקרים מלמדים כי במישור הפיזיולוגי הנוגע לא-מיניות, אנשים שאינם מיניים מסוגלים לחוות עוררות גניטלית, אך עלולים להיתקל בקשיים עם מה שמכונה "עוררות מינית סובייקטיבית". משמעות הדבר היא כי "בעוד הגוף מתעורר, באופן סובייקטיבי - ברמה של המוח והרגשות - האדם אינו חווה עוררות". מכון קינסי ביצע מחקר נוסף בנושא זה ב-2007, אשר מצא כי אנשים המזדהים כא-מיניים דיווחו על פחות תשוקה למין עם בן זוג ועל עוררות מינית נמוכה, אך לא נבדלו באופן עקבי בציוני עכבות מיניות או רצונם לאונן.
מאמר שפורסם ב-1977 בשם "Asexual and Autoerotic Women: Two Invisible Groups", מאת מיירה טי. ג'ונסון, מוקדש במפורש לא-מיניות בבני אדם. ג'ונסון מגדירה ומכלילה בתוך א-מיניות גברים ונשים "אשר, ללא קשר למצב פיזי או רגשי, ההיסטוריה המינית בפועל, ומצב משפחתי, או אוריינטציה אידאולוגית, מעדיפים שלא לעסוק בפעילות מינית." היא מבדילה בין נשים אוטוארוטיות לנשים א-מיניות: "לאישה הלא-מינית ... אין תשוקות מיניות בכלל [אבל] האישה האוטוארוטית ... מכירה בתשוקה זו אבל מעדיפה לספק אותה לבד". עדויותיה של ג'ונסון הן בעיקר מכתבים לעורך שמצאה במגזינים של נשים שנכתבו על ידי נשים מיניות / אוטוארוטיות. היא מתארת את המכתבים מנשים א-מיניות ככאלה שפורסים חוויית חיים של אנשים בלתי נראים, שנאלצים לחיות תחת הדיכוי שאינם קיימים. ג'ונסון טענה שהחברה מתעלמת, שוללת את קיומם ומתעקשת שהתנהגותם חייבת להיות פועל יוצא של היותם סגפנים מטעמים דתיים, נוירוטיים או לא-מיניים מסיבות פוליטיות.
במחקר שפורסם ב-1979 בכרך 5 של ההתקדמות בחקר ההשפעה, ובמאמר אחר המשתמש באותם נתונים שפורסם ב-1980 בכתב העת Journal of Personality and Social Psychology, התווה מייקל ד' סטורמס מאוניברסיטת קנזס גרסה מחודשת שלו ל"סולם קינסי". בעוד שקינסי מדד נטייה מינית המבוססת על שילוב של התנהגות מינית אמיתית, פנטזיה וארוטיקה, סטורמס השתמש רק בפנטזיה ובארוטיות. בנוסף, הוא הניח הטרו-ארוטיות והומו-ארוטיות על צירים נפרדים ולא על שני קצוות של סולם יחיד; סיווג זה מאפשר הבחנה בין ביסקסואליות לא-מיניות והיה בו צורך עקב הבלבול שנבע מחוסר המשיכה/המשיכה לשני המינים. באופן זה הצביע סטורמס על הטעויות העשויות לנבוע מהשימוש בסולם קינסי, עקב הסיווג השגוי.
במחקר שנערך על ידי פאולה נוריוס ב-1983, וכלל 689 נבדקים (רובם סטודנטים באוניברסיטאות שונות בארצות הברית, לקחו חלק בשיעורי פסיכולוגיה או סוציולוגיה), נעשה שימוש בקנה מידה דו-ממדי של הפנטזיה והארוטיקה, על מנת למדוד נטייה מינית. בהתבסס על התוצאות, המשיבים קיבלו ציון הנע בין 0 ל-100 עבור הטרו-ארוטיות, ובין 0 ל-100 עבור הומו-ארוטיות. המשיבים אשר דורגו נמוך מ-10 בשני הממדים קוטלגו כא-מיניים. בקטגוריה זו נכללו 5% מהזכרים ו-10% מהנקבות. תוצאות המחקר הראו, כי אנשים א-מיניים דיווחו על שכיחות נמוכה יותר של תדירות מינימלית ותדירות רצויה של מגוון פעילויות מיניות, ביניהן: מספר שותפים, פעילות מינית אנאלית, קיום מפגשים מיניים במגוון מיקומים ופעילויות אוטוארוטיות.
מחקר פמיניסטי.
במאמר שפורסם בשנת 2010 על ידי Karli June Cerankowski ו- Megan Milks, שכותרתו "Asexuality and Its Implications for Theory and Practice" (א-מיניות והשלכותיה על התאוריה והפרקטיקה), עולה הטענה כי ייתכן שא-מיניות היא' במידה מסוימת, שאלה בפני עצמה ללימודי מגדר ומיניות. Cerankowsk &amp; Milksi טוענים שא-מיניות מעלה שאלות רבות יותר מכפי שהיא פותרת. למשל, איך יכול אדם להימנע מקיום יחסי מין, פעולה שנתפשת על ידי החברה כאחד האינסטינקטים האנושיים הבסיסיים ביותר. בעבודתם טענו שהחברה תופשת את המיניות הנשית כמעצימה או מודחקת. התנועה הא-מינית קוראת תיגר על הנחה זו היות שהיא מאתגרת רבים מן העקרונות הבסיסיים של הפמיניזם הפרו-מיני.
בשנת 2014 Cerankowski ו- Milks ערכו ופרסמו מסמך בשם "Asexualities: Feminist and Queer Perspectives" (א-מיניות: נקודות מבט פמיניסטית וקווירית). זהו למעשה אוסף של מאמרים שחוקרים את הפוליטיקה של א-מיניות קווירית. מבנה המסמך מורכב ממבוא שלאחריו שישה חלקים: תאוריות א-מיניות: אוריינטציות חדשות; הפוליטיקה של א-מיניות; דימוי של א-מיניות בתרבות המדיה; א-מיניות וגבריות; בריאות, מוגבלות ומדיקליזציה; והפנייה לקריאה נוספת של הספרות העוסקת בא-מיניות. כל חלק הכיל שניים עד שלושה מאמרים על היבט מסוים של מחקר בתחום הא-מיניות. מאמר אחד כזה נכתב על ידי Ela Przybylo, חוקרת ידועה בתחום. במאמרה מופיעה התייחסות ממוקדת למחיר החברתי שנגבה מא-מיניים, עם דגש מיוחד על הלחצים שחווים גברים לקראת קיום יחסי מין בשיח ובמדיה המערביים. במחקרה היא ראיינה שלושה גברים המתגוררים בדרום אונטריו. Przybylo מודה כי משמעותו של הגודל הקטן של המדגם היא שלא ניתן להכליל מממצאיו לאוכלוסייה גדולה יותר במונחים של ייצוג, וכי הממצאים "ראשוניים וזמניים", במיוחד בשדה מחקרי זה בו יש מחסור בידע תאורטי. שלושת המרואיינים התייחסו למועקה שחוו נוכח הדימוי על פיו גברים צריכים ליהנות ולרצות לקיים יחסי מין כדי להיות "גברים אמתיים".
אחת מעבודותיה של Przybylo בשם "Asexuality and the Feminist Politics of" "Not Doing It", שפורסמה ב-2011, בוחנת כתבים מדעיים העוסקים בא-מיניות מנקודת מבט פמיניסטית. Przybylo טוענת שעצם קיומה של ההגדרה של א-מיניות מתאפשרת רק בהינתן ההקשר המערבי של תכתיבים מיניים הטרוסקסואלים. היא עוסקת בעבודות קודמות של דנה דנסמור, ולרי סולאנאס ובריאן פאהס, שטענו על "א-מיניות ופרישות מינית" שהן אסטרטגיות פוליטיות פמיניסטיות רדיקליות נגד הפטריארכיה. Przybylo עורכת אבחנה בין א-מיניות לפרישות ומנסה לטשטש מעט את הקו המפריד בין השניים כדי לאפשר הבנה פמיניסטית פרודוקטיבית של הנושא. במאמרה משנת 2013, "Producing Facts: Empirical Asexuality and the Scientific Study of Sex", מבחינה Przybylo בין שני שלבים שונים של מחקר בא-מיניות. שלב אחד מיוחס לסוף שנות השבעים ועד תחילת שנות התשעים של המאה ה-20. שלב זה כלל לעיתים קרובות הבנה מוגבלת מאוד של א-מיניות. תקופה חדשה במחקר בתחום החלה מבחינתה עם פרסום המחקר של Bogaert בשנת 2004. המחקר הפך את הנושא לפופולרי יותר ומובחן בשיח החברתי. במאמר זה, Przybylo שוב מציגה את הא-מיניות כתופעה תרבותית, וממשיכה להיות ביקורתית כלפי המחקר המדעי בנושא.
CJ DeLuzio Chasin קובע במאמרו, "Reconsidering Asexuality and Its Radical Potential," כי מחקר אקדמי על א-מיניות מיקם את התופעה בשורה אחת יחד עם נטיות מיניות בסיסיות מאוד. קביעה זו הביאה לתפנית מסוימת בכך שיצרה אבחנה בינארית בין א-מיניים לבין אנשים עם אבחנה פסיכיאטרית כגון הפרעת תשוקה מינית היפואקטיבית HSDD. Chasin טוען שאבחנות כ-HSDD פועלות לביצוע מדיקליזציה ושליטה על מיניות נשית. מטרת המאמר היא לפתוח מחדש את ההגדרות הבעייתיות של מיניות, הפוגעות הן בא-מיניים והן בנשים. Chasin קובע כי לא-מיניים יש את היכולת לקרוא תיגר על השיח השכיח של מיניות טבעית, אך המצב הנוכחי אינו מאפשר שיח שכזה. Chasin מראה במאמרו, "Making Sense in and of the Asexual Community: Navigating Relationships and Identities in a Context of Resistance," כי ישנה חשיבות לבדוק ולחקור מדוע מישהו עלול להיות במצוקה נוכח תשוקה מינית ירודה. Chasin טוען עוד, כי לקלינאים יש מחויבות מוסרית להימנע מהתייחסות לתשוקה מינית ירודה כשלעצמה כפתולוגית, ושראוי יותר לדון בא-מיניות כאפשרות בת קיימא עם מטופלים המציגים תשוקה מינית נמוכה.
התאוריות של בוגארט.
בוגארט טוען כי ההבנה של א-מיניות היא בעלת חשיבות מרכזית להבנת המיניות בכללותה. בעבודתו, בוגארט מגדיר א-מיניות כ "היעדר נטיות / רגשות כלפי אחרים". לדידו, הגדרה שכזו היא חדשה ביחס לעבודה האמפירית והתאורטית שנעשתה טרם לכן. הגדרה זו של א-מיניות מייצרת גם אבחנה ברורה בין התנהגות לתשוקה, וביחס לא-מיניות ולפרישות מינית.