המלון נבנה בתחילת שנות השישים של המאה העשרים, ביוזמת בית המלוכה הירדני, והוא נחנך ב-20 במרץ 1964. המלון נבנה על פסגת הר הזיתים, ודרך הגישה אליו נסללה על קברים של בית הקברות היהודי, לאחר בדיקה של חברה קדישא וחוקר ארץ ישראל זאב וילנאי הם אישרו שהמלון עצמו לא נבנה בתחומי בית הקברות. המלון תופעל על ידי רשת המלונות הבינלאומית אינטרקונטיננטל, ששיוקה אותו לציבור היהודי בארצות הברית ובריטניה, באמצעות פרסם בכתבי עת יוקרתיים דוגמת ההניו יורקר והאקונומיסט.
בשנות השישים נחשב המלון למפואר שבמלונות ירושלים הירדנית ואורחים רמי דרג התארחו בו. ב-28 במאי 1964 נערכה במלון ועידת היסוד להקמת ארגון אש"ף בראשות אחמד שוקיירי.
לאחר מלחמת ששת הימים עבר המלון לידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים, הכפוף למשרד האוצר, לאחר שבעליו המקוריים, בית המלוכה הירדני, הוכרזו נפקדים. מאז ועד היום מצוי המלון תחת אחריותו של האפוטרופוס הכללי של מחוז ירושלים. באוגוסט 1967 רשת אינטרקונטיננטל הגיעה להסכמה עם ממשלת ישראל לתיקון הנזקים שנגרמו למלון בזמן המלחמה, ונחתם הסכם, לפיו הושכר המלון למשך שנתיים לחברה, תמורת דמי שכירות קבועים של 18,000 דולר. בנובמבר 1967, הורה ראש הממשלה לוי אשכול, להרוס את הכביש המוביל למלון, לחשוף ולשקם את הקברים שניקזו.
בדצמבר 1968, לאחר שהמלון פעל בהצלחה, נחתם הסכם חדש, לפני תום תקופת החוזה הקודם, לתקופה של עשרים שנה. ההסכם קבע את שיטת חלוקת הרווחים, לפי המקובל בהסדרים עם רשתות המלונות הבינלאומית האחרות שפעלו בישראל אז (שרתון והילטון). מרב הרווחים עמדו לרשות האפוטרופוס על נכסי נפקדים ומיעוטם לרשת אינטרקונטיננטל. והוסכם כי לא ישולמו שום דמי ניהול לחברה עבור כל שנה אשר לא תסתיים ברווח. כמו כן החליט האפוטרופוס להרחיב את המלון ב-100 חדרים נוספים, להקים שתי מסעדות ולהגדיל את אולם הקבלה. ועדה ציבורית בחרה באדריכל דוד רזניק לתכנן את ההרחבה, שמועד התחלתה נקבע לאוקטובר 1969. בפברואר 1969 הוחלט לבסוף לא להרחיב את המלון.
בשנת 1989, לאחר שהאינתיפאדה הראשונה הביאה להידרדרות חדה בתיירות לישראל בכלל ולירושלים בפרט, החליטה רשת אינטרקונטיננטל לא לחדש את חוזה הניהול שפג לאחר עשרים שנה. בעקבות שינויי הניהול, שונה שם המלון לשבע הקשתות, על שם שבע הקשתות היוצרות את המבנה המרכזי שלו.
בשנות ה-2000.
בשנות ה-2000 החל המלון לשמש בעיקר קבוצות תיירים וצליינים ורמתו נמוכה יחסית לעברו המפואר. את מקומו כמלון המפואר במזרח ירושלים וכמוקד לפעילות דיפלומטית ירש מלון אמריקן קולוני.
לאחר שמבנה המלון הוזנח ומצבו התדרדר, שכר האפוטרופוס, במאי 2010, את משרד האדריכלים מילוסלבסקי-קאופן כדי לקדם תוכנית מפורטת לשיפוץ והרחבה ניכרת של שטח המלון, מכ-12 אלף מ"ר ליותר מ-20 אלף מ"ר. התוכנית כוללת בנייה 45 חדרים באגף הצפוני, 30 חדרים באגף הדרומי, אולם כנסים ואירועים ובריכת שחייה.
בשנת 2016, נערך שיפוץ מסיבי באגף הימני של המלון וכן בחדרי האוכל וחדרי הכינוס. כחלק מהשיפוץ נוספה גם מעלית. החל משנת 2017 החל לפעול קו אוטובוס של חברת אגד בין תחנת גבעת התחמושת לפסגת הר הזיתים למלון שבע הקשתות ולמפלס העליון של בית הקברות.
באוגוסט 2016, הודיע ראש עיריית ירושלים ניר ברקת כי הרכבל לכותל, הנמצא בתכנון, ימשיך ויגיע לתחנה נוספת שתיבנה ליד המלון.
שינג אי צ'ואן
שׂינג-אי צ'וּאַן היא סגנון של וו-שו ונחשב לאחד משלושת "הסגנונות הפנימיים" (סגנונות השמים דגש על רוחניות וצ'י מתוך התפישה הדאואיסטית), לצד בָּה-גוּאה ג'אנג, טאי-ג'י צ'ואן. פירוש הסימנית שינג הוא: "צורה/תבנית/דמות/מראה חיצוני". פירוש הסימנית אי הוא: "כוונה/רעיון/תשומת לב".הסיומת "צ'וּאן" שמשמעותה המילולית אגרוף, באה לציין שיטת לחימה. כלומר, שיטת הלחימה של הדמות והרעיון או הצורה והכוונה.
השם, המעיד על קשר בין המראה החיצוני לתחושה הפנימית, מעיד על החשיבות של שילוב הרכיבים התודעתיים בתנועת הגוף. דגש זה בשם, שניכר אף ביישומי הלחימה של שיטה זו, ממחיש את הקשר הבל-ינתק שבין החיצוני לפנימי במהלך כל שלבי הלימוד והתרגול.
היסטוריה קצרה.
מקורות השינג-אי המדויקים אינם ידועים. המסורת הסינית מייחסת את המצאת השינג-אי למצביא הפטריוט יוּאֶה פיי(1103-1141) משושלת סוֹנג הדרומית. למרות הוודאות שבקיום דמות היסטורית זו, אין שום ראיות שתצבענה על הקשר שבין המצביא לאמנויות לחימה כפי שאנו מכירים אותן ולהמצאת השינג-אי.
הסגנון נקרא תחילה "שׂין אי ליוֹ חה צ'וּאן" - שיטת הלחימה של שש ההרמוניות של הלב והכוונה. כיום סגנון זה עדיין קיים בקרב המיעוט המוסלמי (חוי) וגם שבט דאי, בסין העממית. המונח "שש הרמוניות" מתייחס לשלוש ההרמוניות הפנימיות (הלב/תשוקה בהרמוניה עם הכוונה; הכוונה בהרמוניה עם הצ'י; הצ'י בהרמוניה עם הכוח) ולשלוש ההרמוניות החיצוניות (הכתפיים עם המותניים; המרפקים עם הברכיים; כפות הידיים עם כפות הרגליים). בהתאם לתפיסה זו המתרגל עובר תהליכי התאמה וכוונון עדינים, הכוללים תהליכים פנימיים הממצים ממנו את המקסימום ומביאים אותו למצב של גוף מאוחד, חזק ויציב.
המקורות ההיסטוריים האמינים הראשונים מספרים על ג'י לונג-פנג (ג'י ג'י-קה) ממחוז שׂאנשי, שלימד את אמנות הלחימה "שין אי ליו חה צ'ואן". ג'י חי בסוף שושלת מינג (1600) ונודע במיומנותו "הייחודית בלחימה בחנית. בכתבים הקלאסיים הוא מצוטט כמי שאמר "בעתות מלחמה הגנתי על מעצמי בהצלחה רבה בעזרת חנית. עתה, כשכולם מפורקים מנשקם, איך אגן על עצמי מפני עימותים לא צפויים?". גם את התשובה לשאלה רטורית זו מספק ג'י ומתייחס לאמנות הלחימה ביד ריקה שבה התמחה בשם "ליוֹ חה" - שש ההרמוניות (אין לבלבל עם אמנות הלחימה "ליו חה צ'ואן" - אמנות לחימה סינית אחרת).
לג'י לוֹנג-פנג היו שני תלמידים מפורסמים : צאוֹ ג'י-ווּ ממחוז חבּיי ומא שׂוּאה-לי ממחוז חנאן. בנקודה זו בהיסטוריה התפצלה השׂין-אי, או כפי שנודע אחר כך - השׂינג-אי, לשלושה זרמים קרובים אך שונים זה מזה : הסגנון של שׂאנשי, הסגנון של חנאן והסגנון של חבּיי - בהתאם לאזורים השונים בהם לימד ג'י תלמידים, בתקופות שונות בחייו.
לאחר שלמד כתריסר שנים עם ג'י לוֹנג-פנג, הגיש צאוֹ ג'י-ווּ את מועמדותו למבחנים הצבאיים הקיסריים, התקבל והגיע למקום הראשון בדרגה העליונה. באותה תקופה התקיימו המבחנים הצבאיים בנפרד מהמבחנים האזרחיים, ודרגה זו, מעבר לכבוד העצום שהקנתה לבעליה אפשרה לו אף לתפוס מקום בהיררכיה הצבאית של סין הקיסרית. עם עלייתו ופרסומו של צאוֹ עלתה קרנה של אמנות הלחימה בה עסק והתפרסמה בכל צפון סין. תלמידים רבים נהרו ללמוד עם צאוֹ את האמנות, אך מבין כולם, המפורסמים ביותר היו האחים דאי לוֹנג-בּאנג ודאי לין-בּאנג. האחים ידועים גם בשל פיתוחה המעשי והתאורטי של השיטה, וגם בשל תלמידם המפורסם, מי שהיה אולי הלוחם הבולט של השיטה בכל הזמנים, לי לאוֹ-ננג.
הסיפורים על לי לאוֹ-ננג מרובים וכולם מדברים בשבחו. הוא למד עם מורים שונים, ביניהם האחים דאי, נדד כשומר ראש ולימד במחוזות שונים ש צפון סין. אחד מתלמידיו במחוז חבּיי, גוּאוֹ יוּן-שן, נודע ביותר בזכות תנועת "אגרוף מרסק" (בּנג צ'וּאן, אחד מחמשת האגרופים בשיטה), ובכינוי "יד המחץ השמיימית".תלמיד מפורסם אחר היה ליוּ צ'י-לאן שמורשתן מפורסמת הן בסין והן במערב.
להלן תרשים המדגים את השושלות של שׂינג-אי צ'וּאן עד לימינו אנו. על הקורא לשים לב שמורים רבים נוספים קיימים בשושלות האמורות, אך מסיבות טכניות לא היה ניתן לכלול את כולם. בתרשים מופיעים בדורות הקדומים יותר המורים אשר השפעתם הייתה הגדולה ביותר על התפתחות ותפוצת האמנות, ובדורות האחרונים מורים ישראלים או כאלה המוכרים לקהילת אמני הלחימה הישראליים.
מחלוקות היסטוריות.
האגדה העממית המקובלת גורסת כי האמנות הגיעה כאמור מן הגנרל הסיני המפורסם יואה פיי. עם זאת, אין שום הוכחה לאגדה הזו, וישנן עוד מספר אמנויות לחימה שנטען כי נוצרו או הועברו על ידי יואה פיי.
ישנם הטוענים כי קיים קשר היסטורי בין שינג אי למנזר שאולין. במנזר שאולין המודרני ובסביבתו מתורגלת אמנות הנקראת שין-אי בה (Xin Yi Ba), אשר יש לה דמיון חיצוני מועט לשינג אי צ'ואן, וכן דמיון כללי לאמנויות הסיניות הפנימיות. טיבו של הקשר, אם קיים, אינו ברור. שינג אי, על כל פנים, לא דומה לאמנויות סיניות אחרות שמתורגלות במנזר שאולין המודרני, או לאמנויות שנטען שהגיעו ממנו.