בעקבות פלישת בעלות הברית לסיציליה בשנת 1943, כונס הגוף השלטוני "המועצה הפאשיסטית העליונה" ב-24 ביולי 1943. במהלך הכינוס הציע שר החוץ לשעבר דינו גראנדי כי מוסוליני יודח מכל תפקידיו. לאחר ישיבה מרתונית שנמשכה כתשע שעות, התקבלה ההצעה. מוסוליני קבע פגישה למחרת היום עם המלך ויטוריו אמנואלה השלישי. במהלך הפגישה הודיע לו המלך כי הוא מוחלף בתפקידו כראש ממשלה על ידי באדוליו, והביא למעצרו. באדוליו קיבל על עצמו את התפקיד, והכריז על משטר צבאי.
כאשר קיבל באדוליו את התפקיד היה מצבה הצבאי של איטליה כלאחר ייאוש. הצטרפותה של איטליה למלחמה לצד גרמניה כילתה את משאביה הצבאיים של איטליה בשדות מלחמה רחוקים בהן המערכה בצפון אפריקה וקרב סטלינגרד שנערך בסוף שנת 1942 נהרגו ונשבו עשרות אלפי איטלקים, במערכה רחוקה ולא פופולרית. פלישת בעלות הברית לסיציליה נראתה כמבשרת פלישה לאיטליה עצמה. באדוליו ראה עצמו כאנוס לקיים משא ומתן עם בעלות הברית על כניעתה של איטליה. ב-3 בספטמבר 1943 חתם נציגו של באדוליו, הגנרל קסטלאנו, על הסכם הכניעה של איטליה, בעיירה קאסיבילה שבסיציליה הכבושה בידי בעלות הברית. מבחינה רשמית הייתה עדיין איטליה קשורה בברית עם גרמניה, אך באדוליו עדיין לא סיפר על דבר הכניעה כך לבעל בריתו הרשמי, קנצלר גרמניה והפיהרר אדולף היטלר משפורסם כתב הכניעה, ב-8 בספטמבר הורה היטלר על כניסתם של כוחות גרמניים לשטחה של איטליה. באדוליו וממשלתו נסו בתחילה לפסקארה ולאחר מכן לברינדיזי שהייתה בשליטת בעלות הברית. נוסח מפורט יותר של הסכם הכניעה נחתם על ידי באדוליו באופן אישי במלטה ב-23 בספטמבר.
חתימת הכניעה הביאה לכניסת הכוחות הגרמניים לאיטליה, סיפוח חלקים מאיטליה הצפונית לגרמניה, והקמתה של ממשלת בובות בשם "הרפובליקה של סאלו", בה שלט מוסוליני בחסותו של היטלר, בחלקי איטליה שלא סופחו על ידי גרמניה מצפון, או נכבשו על ידי בעלות הברית שנחתו בדרום. ממשלה זו פעלה במקביל לממשלתו של באדוליו. ממשלתו של באדוליו בברינדיזי לא הייתה עצמאית יותר מזו של מוסוליני בסאלו. באדוליו והמלך פעלו תחת פיקוח הדוק של בעלות הברית, ותחום סמכותם האפקטיבי הסתכם, כדברי ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, וינסטון צ'רצ'יל, בתחומי בניין הממשל בעיר ברינדיזי. האזורים באיטליה שנכבשו על ידי בעלות הברית לא ניתנו לשליטת ממשלת באדוליו, אלא הושמו תחת ממשל צבאי של בעלות הברית.
ב-13 באוקטובר 1943 הכריזה ממשלת באדוליו מלחמה על גרמניה. לאחר שחרורה של רומא, ביוני 1944, הוחלף באדוליו באיוונואה בונומי, שהיה אנטי-פאשיסט. לאחר שפרש ממשרת ראש הממשלה, פרש באדוליו גם מן הפוליטיקה, ואת שארית חייו בילה בחברת משפחתו.
פייטרו באדוליו מת בשנת 1956.
בסיס עקרון
ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה
ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה (באיטלקית: Vittorio Emanuele III; 11 בנובמבר 1869 – 28 בדצמבר 1947) היה מלך איטליה בין 1900 ל-1946, וכן כונה קיסר אתיופיה בין 1936 ל-1943 ומלך אלבניה בין 1939 ל-1943. בימי שלטונו הארוכים ידעה איטליה שתי מלחמות עולם, את עליית הפשיזם ושלטון בניטו מוסוליני, את נפילת הפשיזם וכיבושה של איטליה על ידי הגרמנים ולאחר מכן על ידי בעלות הברית.
ביוגרפיה.
עלייתו לשלטון.
ויטוריו אמנואלה השלישי היה בנם היחיד של אומברטו הראשון, מלך איטליה, ומרגריטה מסבויה, בתו של דוכס ג'נובה. עם מות אביו מידי מתנקש אנרכיסט בעת ביקור בעיר מונזה, ב-29 ביולי 1900, עלה ויטוריו אמנואלה לכס המלוכה.
מאביו קיבל את העצה כי "זכור שכל שאתה זקוק לו על מנת למלוך באיטליה הוא לדעת לחתום את שמך, לקרוא בעיתון, ולעלות על סוס". שנותיו הראשונות בתפקידו הראו כי, על פי הסטנדרטים של בית סבויה לו היה שייך, היה ויטוריו אמנואלה מסור לרעיון המלוכה החוקתית, ועל אף הנסיבות הטראגיות בהן נרצח אביו, לא פגע בזכויות האזרח.
מלחמת העולם הראשונה.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה שמרה איטליה בתחילה על נייטרליות, אולם בשנת 1915 חתמה איטליה על בריתות חשאיות בהן התחייבה להיכנס למלחמה לצד מדינות ההסכמה. רוב העם האיטלקי התנגד לכניסה למלחמה, ובית הנבחרים האיטלקי הכריח את ראש הממשלה אנטוניו סלנדרה להתפטר. ויטוריו אמנואלה סירב לקבל את התפטרות סלנדרה, והחליט בעצמו על הכניסה למלחמה, על פי זכותו החוקתית. איטליה נכנסה למלחמה כשצבאה אינו מוכן, והמנגנון הממשלתי שלה נגוע בשחיתות. על אף שהצטרפו לצד המנצח, סבלו מספר תבוסות, ותבוסה מכאיבה במיוחד בקרב קפורטו. לאחר המלחמה נכנסה איטליה למשבר כלכלי. הדעה הרווחת, בה נקט אף המלך, הייתה כי הממשלה האיטלקית היא מושחתת ואינה יעילה, וכי בכך נעוצה הסיבה להישגים הירודים במלחמה, כמו גם למשבר הכלכלי בעקבותיה.
עליית הפאשיזם.
המשבר הכלכלי הביא לתסיסה במעמד הפועלים האיטלקי, ובניטו מוסוליני, מנהיג המפלגה הפאשיסטית ניצל את חוסר היציבות, ותפס את השלטון במצעד על רומא, סדרה של מהומות ומצעדים שערכו חברי הארגון הפאשיסטי "החולצות השחורות" באוקטובר 1922. ראש הממשלה לואיג'י פקטה וחברי ממשלתו ניסו להכריז על מצב חירום ועל משטר צבאי, אך המלך סירב לחתום על הצו. המלך טען כי אין ביד הצבא למנוע את השתלטות הפשיסטים על רומא (על אף שעדויות מפקדי הצבא, וחומר ארכיוני ששרד סותרים טענה זו). לבסוף הורה למפקד הצבא לאפשר את כניסת אנשי "החולצות השחורות" לרומא. צעד זה הביא להתפטרותו של פקטה, ולמינויו של מוסוליני לראש הממשלה, ב-31 באוקטובר 1922.
ויטוריו אמנואלה והפאשיזם.
עם תחילת השלטון הפאשיסטי סירב המלך לפעול כנגד הפרות זכויות האדם והפרות החוקה שליוו את משטרו, כולל מעורבותו של מוסוליני ברצח המנהיג השמאלי ג'אקומו מאטיאוטי בשנת 1924, שהביאה לסערה שהייתה קרובה להפיל את המשטר הפאשיסטי עוד בראשיתו. יש הרואים במחדליו בתקופה זו משום סימן לחוש שיפוט גרוע, ורגשות אנטי דמוקרטיים. אחרים טענו כי ראה בפאשיזם את הצד החיובי - היציבות השלטונית שהגיעה לאחר תקופה ארוכה של ממשלות כושלות המתחלפות במהירות, מניעת עליית השמאל הקיצוני לשלטון, האפשרות שאיטליה תהפוך למדינה בעלת חשיבות באירופה ובעולם. פנים אלו של הפאשיזם הביאו לו אהדה בקרב רבים באיטליה, וודאי שהמלך היה שותף לרגשות אלו.
העובדה כי מוסוליני נמנע מלפגוע במעמדו המיוחד של בית המלוכה, ועל אף שמשטרו פיתח סממנים של משטר טוטליטרי, חד מפלגתי, שכלל פולחן אישיות של "הדוצ'ה" מוסוליני, עדיין נשמרה מראית העין לפיה מתקיימת החוקה ובה ראש הממשלה כפוף באופן פורמלי למלך, ודאי שתרמה לכך שהמלך נמנע מלפעול כנגד הפאשיזם.
גם בזמן השלטון הפשיסטי, שטיפח את פולחן האישיות של "הדוצ'ה" מוסוליני, נהנתה המונרכיה האיטלקית מיחס של כבוד ומתמיכה עממית. עד לאמצע שנות הארבעים נפתחו יומני הקולנוע בתמונתם של ויטוריו אמנואלה ואשתו, שהביאה למחיאות כפיים באולמות. עם זאת, במהלך התקופה, החליט ויטוריו אמנואלה כמה החלטות שהתגלו כהרסניות ושגויות. בין החלטות אלו היו קבלת כתר אתיופיה, שכיבושה על ידי איטליה במלחמה בה נעשה שימוש בלוחמה כימית זכה לגינוי בעולם, והביא ליציאת המלך היילה סלאסי לגלות.
יחסו ליהודים.
בשנת 1887 ביקר כנסיך בירושלים והתקבל בכבוד רב על ידי בני הקהילה היהודית בעיר. בתחילת כהונתו, ב-1902, מונה הגנרל ג'וזפה אוטולנגי, כשר המלחמה, והיה ליהודי הראשון שמונה כשר.
רופאו הפרטי היה פרופ' שמואל סירני, (1870-1944) אביו של הצנחן אנצו סירני.
שתיקתו של המלך כאשר החלה איטליה, בלחצו של היטלר לקבל חוקים אנטישמים, שחשפו את נתיניו היהודים לרדיפות ולבסוף להשמדה, נתונה לביקורת חריפה. באופן פרטי התלונן המלך על החקיקה האנטישמית בפני מוסוליני, אך לא נקט בצעדים נוספים. קבלת החוקים סתרה את שבועתו של ויטוריו אמנואלה עם כניסתו לתפקידו, ואת שבועתו לחוקה האיטלקית. איטלקים רבים סיכנו את חייהם על מנת להציל את בני ארצם היהודים, דבר שהבליט את מחדליו של המלך. המלך הובל, יחד עם מוסוליני, אל הברית עם היטלר שהובילה את צבאו לאבדון, את מדינתו לכיבוש בידי זרים, את עמו למלחמת אזרחים (; 1943-1945), ואת נתיניו היהודים להשמדה.
ביקורו בלוב.
ב-18 באפריל 1928 ביקר אמנואלה יחד עם אשתו אלנה ובנותיו מריה וג’ובאנה בטריפולי שבלוב. בטריפולי קיבלו את פניו אזרחים רבים ותלמידי בתי הספר, ולכבודו נערך מסדר צבאי, שבסופו נפגש עם נכבדי העיר, ובהם גם נציגי הקהילה היהודית והרב יצחק חי בוכבזה. בימים שלאחר מכן, ב-19 ועד ה-21 באפריל, סייר אמנואלה בעיירות הקטנות מסביב לטריפולי, שם נערכו לו גם כן קבלות פנים. ב-22 באפריל אחר הצהריים, ביקר אמנואלה בטריפולי העתיקה, במסגדים ובכנסיות. בביקורו בקהילה היהודית ובבית הכנסת המקומי, נערכה לכבודו קבלת פנים על ידי נכבדי הקהילה ובראשם הרב יצחק חי בוכבזה.
הדחת מוסוליני ותוצאותיה.
מלחמת העולם השנייה הביאה למפנה ביחסם של האיטלקים, והמלך בראשם, אל מוסוליני. לאחר התבוסות שהביאו עמן השנים 1942 ו-1943, כאשר המלחמה הלכה והתקרבה אל אדמת איטליה, וכאשר בעלות הברית פלשו לסיציליה, במעשה שנראה כהכנה לפלישה לאיטליה עצמה, יזמה קבוצת מנהיגים פאשיסטים את הדחתו של מוסוליני. שר החוץ לשעבר, דינו גראנדי, העלה במועצה הפאשיסטית העליונה הצעה לפיה יודח מוסוליני מכל תפקידיו. לאחר דיון מרתוני התקבלה ההצעה, ב-25 ביולי 1943. למחרת היום זימן ויטוריו אמנואלה השלישי את "הדוצ'ה" לארמונו, הודיע לו כי הוא מפוטר מכל תפקידיו, והחליפו בתפקיד ראש הממשלה במרשל פייטרו באדוליו. לאחר מכן הודיע כי הוא מסיר את הכינויים "קיסר אתיופיה" ו"מלך אלבניה".