את חינוכו התורני קיבל בתחילה מהישיבה בעירו בראשות סבו. משם החל ללמוד בישיבות בהונגריה. למד בתרצ"ט כשנתיים בישיבה בסאטמר שהייתה באותו זמן תחת רבנותו של הרב יואל טייטלבוים האדמו"ר מסאטמר. משם עבר לישיבת ויז'ניץ בגרוסוורדיין שהייתה באותו הזמן תחת רבנותו של חיים מאיר הגר (שנה). בשנת תש"א חזר לעיר הולדתו ובהדרכתו ובמחיצתו של דודו הרב יעקב שמואל אליאש, השתלם לקראת סמיכה לרבנות. שאמנם הוענקה לו על ידי האדמור של דעש יעקב אלימלך פנט, והרבנים מטאשנאד - מרדכי בריסק וסעקעלהיד- יהודה סג"ל רוזנר. שניהם ניהלו גם ישיבות גדולות בטרנסילבניה. יחד עם הסמיכה לרבנות השלים גם את השכלתו התיכונית ובכך זכתה הסמכתו גם לאישור השלטונות.
בכל מקום שאליו הגיע היה סוקר את הספריות ומעיין בספרים המיוחדים אותם מצא.
בשנת 1944 עם גירוש יהודי הונגריה לאושוויץ נשלח כהן עם פלוגה של עובדי כפייה לעיר גרוסוורדיין, לעבוד במיון חפציהם של היהודים המגורשים. שם שהה עד שהצבא האדום התקרב לעיר.
בסיום המלחמה בה נספו רוב בני משפחתו, הוא חזר לעירו, ומשם נסע למחנה העקורים בפורנוולד שבגרמניה. במחנה זה הצטרף לישיבת שארית הפליטה בראשותו של האדמו"ר ר' יקותיאל יהודה הלברשטאם, והוא מונה למזכיר הישיבה. משם עבר לאופנבך שם החל ללמוד את מלאכת ייצור מוצרי עור. בעיר זה נאספו ספרים רבים שהוחרמו בידי השלטון הנאצי. ביניהם הספרייה של בית המדרש לרבנים בברסלאו וספריות של קהילות שונות. הצבא האמריקאי שחיפש מביני דבר למיון הספרים העסיק את כהן, שהייתה זו תחילת עבודתו הספרנית המקצועית.
עם עלייתו לישראל בסוף שנת 1949 הוא עבד בספריה הלאומית בה ישב עד סוף ימיו. תחילת דרכו הייתה במחלקת "אוצרות הגולה" שהיה בה המשך לעבודתו באופנבך – מיון האוספים שהוחרמו בידי הנאצים. בהמשך מונה למנהל הקטלוג העברי. במסגרת עבודתו זו הוא נשלח למקומות שונים בעולם למטרות מחקר ואיסוף של אוצרות של ספרים עבריים.
עבודתו.
כהן פרסם מאמרים רבים, בין השאר ב"קריית ספר", ב"", ב"עלי ספר" ועוד. חלק גדול ממחקריו עסק בחקר התפילה והפיוט. הבולט שבהם היה המבוא למחזור בני רומא שכתב. לימים פורסמו רוב מאמריו בספרו "מקורות וקורות" (תשמ"ב).
עיקר התמחותו היה בתולדות יהודי הונגריה, רומניה וטרנסילבניה, עם דגש על הדפוס העברי באזורים אלו. ספריו הגדולים "חכמי טרנסילבניה" ו"חכמי הונגריה" (שיצא אחרי מותו) מהווים ספרי יסוד בהיסטוריה התורנית של ארצות אלו. ספרו "ספר מארמארוש" (נכתב יחד עם שלמה יעקב גרוס) מהווה ספר יסוד לחבל ארץ חשוב זה. כן כתב ערכים לפנקס הקהילות בהוצאת יד ושם בכרך של רומניה.
עונת 1955/1956 בליגה הלאומית
עונת 1955/1956 בליגה הלאומית הייתה העונה הראשונה של הליגה הלאומית כליגת הכדורגל הבכירה בישראל.
הליגה כללה 12 קבוצות. העונה החלה ב-3 בדצמבר 1955 והסתיימה ב-16 ביוני 1956 לאחר משחקי המבחן. על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. במידה והיה שוויון בנקודות, נקבע הדרוג בטבלה על פי יחס שערים. בתום העונה סיימה מכבי תל אביב במקום הראשון, וזכתה באליפות השמינית בתולדותיה לאחר שהקדימה בשלוש נקודות את הפועל תל אביב והפועל פתח תקווה, אלופת העונה הקודמת. המבקיעים המצטיינים של העונה היו אברהם לוי מבית"ר תל אביב ומיכאל מיכאלוב מהפועל תל אביב, שכבשו 16 שערים כל אחד.
מכבי יפו, אשר עלתה לליגה הבכירה לקראת עונה זו, נשארה בליגה בתום העונה לאחר משחקי המבחן, ואילו מכבי רחובות והפועל כפר סבא ירדו לליגת המשנה.
משחקי המבחן.
בסיום העונה התקיימו משחקי מבחן לליגה הבכירה כשמכבי יפו שסיימה במקום ה-10 בליגה התמודדה מול הכח תל אביב שסיימה במקום הראשון בליגת המשנה.
הפלייאוף נסתיים בניצחונה של מכבי יפו שנשארה בליגה הלאומית עונה נוספת.
הסכם פריז (אקלים)
אוניית המערכה הרונה
אוניית המערכה הרונה (ביפנית: 榛名) הייתה אוניית מערכה של הצי הקיסרי היפני, ששירתה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, והייתה האונייה הרביעית בסדרת סיירות המערכה מסדרת קונגו. בניית האונייה החלה ב-1912 במספנות קווסאקי בקובה, והיא נכנסה לשירות ב-1915, ביחד עם אוניית האחות שלה קירישימה.
ב-1926 עברה הרונה שיפוצים נרחבים, וסיווגה השתנה לאוניית מערכה, וב-1933 עברה סבב שיפוצים נוסף, שבמהלכו הורחב גוף האונייה ומערכת ההנעה שופרה. לאחר מכן סווגה הרונה מחדש כאוניית מערכה מהירה, והצטרפה לכוח הליווי של נושאות המטוסים היפניות. במהלך מלחמת סין–יפן השנייה שימשה הרונה בעיקר כנושאת חיילים לסין, ועם פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט השתתפה בכיבוש סינגפור מידי בריטניה.
הרונה השתתפה ברבים מקרבות הצי הקיסרי היפני בראשית 1942, בהם כיבוש איי הודו המזרחיים, וכיבוש מלאיה, ולאחר מכן אף השתתפה בקרב מידוויי, בו הצטרפה לכוח הליווי של נושאות המטוסים של תת-אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, ולאחר מכן פעלה באיי שלמה במהלך קרב גוודלקנל. לאורך מרבית 1943 הפליגה הרונה בין מעגן הצי היפני בלגונת טרוק שבאיי קרוליין, מספנת הצי בקורה שביפן, ואיי לינגה שבאינדונזיה, והשתתפה במספר קרבות כנגד נושאות המטוסים האמריקניות, וב-1944 השתתפה בקרב ים הפיליפינים ובקרב מפרץ לייטה. ב-28 ביולי 1945 טובעה על ידי מטוסי נושאות מטוסים אמריקנים בבסיס הצי בקורה.
תכנון ובנייה.
הרונה היא האונייה הרביעית מתוך ארבע אוניות בסדרת סיירות המערכה קונגו שתכנן המהנדס הבריטי ג'ורג' ת'ורסטון. היפנים הזמינו את בניית אוניות הסדרה בתגובה להשקת סיירת המערכה הבריטית אה"מ אינווינסיבל ב-1908, כדי לשמור על מאזן הכוחות בימים. תכנון האוניות נבנה על שאיפת היפנים לבנות אונייה שתוכל להתמודד עם סיירות המערכה הבריטיות, ובשל חימושם והשריון הכבד שלהן היו אוניות סדרת קונגו אוניות המלחמה היפניות הגדולות ביותר באותה עת.
שדריתה של הרונה הונחה במספנות קווסאקי בקובה ב-16 במרץ 1912, והיא הושקה ב-14 בדצמבר 1913. לאחר טיפולים אחרונים ומספר ניסויי ים, נכנסה הרונה לשירות בצי הקיסרי היפני ב-19 באפריל 1915.
חימוש.
סוללת התותחים הראשית של הרונה כללה שמונה תותחי 360 מ"מ (14 אינץ') בארבעה צריחים – שניים בקדמת האונייה, ושניים בחלקה האחורי. תותחים אלה יכלו לירות תחמושת חודרת שריון או תחמושת מרסקת לטווח מקסימלי של 19.14 מילים ימיים (35.45 ק"מ), בקצב של שני פגזים בדקה. מחסני התחמושת של האונייה איפשרו אחסנת תשעים פגזים לכל תותח.
סוללות התותחים המשניות כללו שישה עשר תותחי 150 מ"מ (6 אינץ') שנפרסו לאורך גוף האונייה, שמונה תותחי נ"מ 76 מ"מ (3 אינץ'), ושמונה צינורות טורפדו. במהלך סבב השיפוצים השני של הרונה הוסרו כל תותחי ה-76 מ"מ ובמקומם הותקנו שמונה תותחי 130 מ"מ (5 אינץ'), וכן נוספו מספר תותחי נ"מ 25 מ"מ (1 אינץ'). ב-1943 נוספו שמונה תותחי 150 מ"מ, תריסר תותחי 130 מ"מ, וב-1944 נוספו 108 תותחי נ"מ 25 מ"מ.
שירות.
1926-1915: סיירת מערכה.
הרונה נכנסה לשירות פעיל ב-19 באפריל 1915 ביחד עם האונייה-האחות שלה קירישימה, ויחד הן יצרו את פלגת אוניות המערכה הראשונה. לאחר שבעה חודשים של מבחני ים עברה הרונה לפלגת אוניות המערכה השלישית, וקפטן סאבורו היאקוטאקה קיבל את הפיקוד עליה. באפריל 1916, במסגרת מעורבות האימפריה היפנית במלחמת העולם הראשונה עזבו הרונה וקירישימה לראשונה את יפן והפליגו לסיור בים סין המזרחי, ועד סוף המלחמה ערכו מספר סיורים לאורך החוף הסיני.
ב-12 בספטמבר 1920 ערכה הרונה תרגולי תותחנות בסמוך להוקאידו, כשפיצוץ עז החריב את התותח הקדמי והרג שבעה אנשי צוות. חקירה צבאית הובילה למסקנה שפגם בפתיל גרם להצתת אבק השרפה ולפיצוץ הפגז בעודו בקנה. צריח התותח עבר שיפוץ ולאחר שלושה חודשים שבה הרונה לפעילות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה השתלטה האימפריה היפנית על שטחי הקיסרות הגרמנית באוקיינוס השקט, ושמרה על יחסים טובים עם בריטניה ועם ארצות הברית. לפיכך נותר הצי הקיסרי היפני ללא פעילות מבצעית, והרונה ואוניות מלחמה גדולות נוספות העבירו את מרבית השנים שבין שתי מלחמות העולם במעגן.
אמנת וושינגטון, שנחתמה ב-1922, הגבילה את גודלו של הצי הקיסרי היפני ונקבעה בה הקפדה על יחס של 5:5:3 במספר ספינות המלחמה בין ארצות הברית, בריטניה והאימפריה היפנית. באמנה אף נאסר על היפנים לבנות אוניות מערכה חדשות, אך שיפורים לאונית קיימות הותר.
1933-1926: אוניית מערכה.
תחת מגבלות אמנת וושינגטון, פנו היפנים לשפר את אוניות המערכה ואת סיירות המערכה שהיו ברשותם. הרונה הייתה אוניית המלחמה הגדולה הראשונה שעברה שיפוצים נרחבים, החל ביולי 1926. שריון נוסף הגן על מחסני התחמושת ואמצעים נגד טורפדו נוספו. מערכת דוודים חדשה העניקה להרונה מהירות גבוהה יותר, והמבנה העילי של הספינה נבנה מחדש בצורת פגודה על מנת לאפשר מקום להתקנת אמצעי לחימה נוספים. כמו כן, להרונה נוספו מתקנים שאיפשרו לה לשגר ולקלוט מטוסים ימיים. ביולי 1928 הסתיימו עבודות השיפור, שבסופן נוספו לאונייה כ-4,000 טון, תוך הפרת אמנת וושינגטון, והיא סווגה מחדש כאוניית מערכה.
ב-10 בדצמבר הצטרפה הרונה לפלגת אוניות המערכה הרביעית של הצי השני, והייתה אוניית הדגל של קיסר יפן. במהלך השנה שלאחר מכן פעלה הרונה בין יפן וסין, ועל סיפונה שירת הנסיך טקמצו, אחיו הצעיר של הקיסר הירוהיטו.