לידהולם הצטרף למועדונו הראשון, אי-קו סלייפנר, בשנת 1942. ב-1946, הוא הצטרף לנורשפינג, מועדון שוודי גדול יחסית, שעימו זכה לידהולם בשתי אליפויות שוודיה. במהלך התקופה שלו בנורשפינג, צבר לידהולם 23 הופעות במדי הנבחרת השוודית, וזכה במדליית הזהב באולימפיאדה. ההצלחה שלו בנבחרת הובילה את מילאן האיטלקית לרכוש אותו בשנת 1949. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' ב-11 בספטמבר 1949, בניצחון 3-1 על סמפדוריה. בעונתו הראשונה עם מילאן, הקשר המרכזי שיחק 37 פעמים וכבש 18 שערים. ב-1951, לידהולם זכה בתואר האליפות בסרייה א', הראשון שלו מתוך ארבעה סך הכל. הוא זכה בשניים הבאים ב-1955 וב-1957. לידהולם שיחק במילאן בתקופה שבה המועדון פרח וחייו האישיים השתנו בהתאם, הוא זכה בגביע הלטיני ב-1951 וב-1956. עובדה מפורסמת אודות לידהולם היא שהוא שיחק במילאן במשך שנתיים עד שטעה במסירה הראשונה שלו במדי הקבוצה. התדירות של המסירות של לידהולם שלא הגיעו ליעדן הייתה כל כך נדירה, שכאשר החמיץ מסירה בפעם הראשונה אחרי שנתיים הקהל המקומי מחא כפיים במשך 5 דקות, כהשתאות.
לידהולם נמנה עם השחקנים הראשונים שהבינו את חשיבותו של כושר גופני ליכולת המשחק. עקב כך, הוא הוסיף לעצמו שעות אימון רבות כתוספת אישית, שבהן ביצע פעמיים בשבוע ריצת 100 מטר, 3000 מטר, הטלת כידון, קפיצה לגובה וקליעה.
ב-1958, לידהולם, אז כמעט בן 36, סייע לשוודיה להגיע לגמר הגביע העולמי, בו היא הפסידה לנבחרת ברזיל שהובלה בידי הכישרון הצעיר פלה. הוא הצליח לכבוש שער בגמר, שהפך אותו לשחקן המבוגר ביותר שכובש בגמר של מונדיאל. הקריירה שלו במועדונים נמשכה עד שהיה בן 40.
אחרי שפרש ממשחק, נהנה לידהולם מתפקידו כמאמן במילאן, ואף העלה ליגה את ורונה ו-וארזה. הצלחתו כמאמן לכדה את עין של מנהלי פיורנטינה ואז מילאן, שלבסוף לידהולם לקח שליטה על הקבוצה הבכירה שלה. הוא הוביל את מילאן לתואר אליפות עשירי בשנת 1979 לפני שנהפך להיות מאמנה של רומא. אותה הוביל לתואר האליפות השני שלה ב-1983 באמצעות שימוש בשיטת ההגנה אזורית, שהייתה לא נפוצה בסגנון הכדורגל האיטלקי של אותה התקופה. שנה מאוחר יותר, קבוצתו, רומא, הפסידה בדו-קרב פנדלים לליברפול בגמר גביע אירופה לאלופות 1984. הוא זכה גם בגביע האיטלקי שלוש פעמים עם רומא, ב-1980, 1981 וב-1984.
לידהולם טען כי הכדורגל המודרני תזזיתי הרבה יותר ומשוחק בקצב מהיר יותר מאשר בימים עברו, כמו כן הוא טוען כי "הם (השחקנים) לא עושים הרבה כדי להימנע מלהכשיל שחקנים יריבים... זה קל מדי לעצור שחקן באמצעות הכשלתו; אימון מתאים יותר ילמד אותך כיצד לזכות בכדור מבלי לבצע עבירה, וזה כבר קשה הרבה יותר."
אחרי שפרש מן הכדורגל (אבל נשאר בכל זאת לחיות באיטליה), ניהל לידהולם כרם לזמן מה. את המיזם מנהל כיום בנו. דעותיו, למרות זאת, עדיין נושאות משקל רב בכדורגל האיטלקי.
רובל רוסי
רובל רוסי (סמל: ₽ או Pуб, ברוסית: Рубль "רוּבְל", לשון רבים: Pубли́ "רוּבְלי") הוא המטבע הרשמי וההילך החוקי של רוסיה. רובל אחד מתחלק למאה קופייקות (קופייקה, ביחיד: Копейка "קַפְיֵקַה", ברבים: Kопе́йки "קַפְיֵקי"). בתקן ISO 4217 מסומן הרובל הרוסי כ-RUB. הרובל הוא ההילך החוקי הבלעדי בכל הפדרציה הרוסית.
המילה "רובל" היא שמו של ההילך החוקי הרוסי עוד מהמאה ה-13. הרובל הנוכחי נמצא בשימוש משנת 1991, תחילה במקביל לרובל סובייטי. מטבע הרובל נמצא בשימוש יומיומי במדינות: רוסיה, טג'יקיסטן, אבחזיה ודרום אוסטיה.
בדצמבר 2013 התקבל באופן רשמי סמל לרובל הרוסי - "₽", למרות, ראשי תיבות "руб" עדיין בשימוש נפוץ.
מטבעות ושטרות.
מטבעות.
מטבעות של קופייקה ורובל יש ביחידות של 1, 5, 10 ו-50 קופייקות ו-1, 2, 5, 10 רובל. כמו כן קיימים מטבעות שאינם משמשים במחזור כהילך חוקי, הנקראים מטבעות זיכרון, ביחידות של 10 20 ו-50 רובל.
שטרות.
שטרות של רובל יש ביחידות של 10, 50, 100, 200, 1,000, 2,000 ו-5,000 רובל. 200 ו-2,000 רובלים נוספו בשנת 2017.
שלישיית גרה-נו-לי
שלישיית גרה-נו-לי היא קיצור שמם של שלושה כדורגלנים שוודים: גונאר גרן (גרה), גונאר נורדאהל (נו) ונילס לידהולם (לי). שחקנים אלו היו שלישיית חלוצים שבלטו בכדורגל האיטלקי בתקופה בה שיחקו יחדיו במדי מילאן בשנות ה-50.
השלושה הובילו את נבחרת שוודיה לזכות במדליית הזהב באולימפיאדת לונדון ב-1948. הישגם הגדול ביותר במועדונם האיטלקי היה הזכייה באליפות הסרייה א' בשנת 1951. כמו כן, לידהולם ונורדהאל זכו בתואר שוב ב-1955, ולידהולם לבדו זכה בתואר שוב ב-1957 וב-1959, אחרי שגם גרן וגם נורדהאל כבר עזבו את המועדון.
מתוך השלישייה, גונאר נורדהאל היה המצליח ביותר, כאשר היה מלך השערים בסרייה א' 5 פעמים, והוא עודנו נמצא במקום השלישי ברשימת מלכי השערים בסרייה א' באיטליה בכל הזמנים ומלך השערים של מילאן בכל הזמנים.
עין א-סהלה
עין א סהלה
ההיסטוריה של משחקי הוידאו והמחשב
תומ&quot;ת M-107
תותח מתנייע M-107
תותח מתנייע M-107 הוא תותח מתנייע תוצרת ארצות הברית בקליבר 175 מ"מ שהיה בשימוש צבאות נאט"ו וצבא ההגנה לישראל תחת השם "רומח".
ה-M-107 הוא תותח כבד בעל טווח גדול - עד 32.8 ק"מ. את התותח מפעילים 5 אנשי צוות בתוך התותח ועוד 3 אנשי צוות בזחלילית אלפא M.548 המתלווה לתותח, סה"כ 8 אנשי צוות. (בעיתון דבר ב-1972 כשניקלט בצה"ל פורסם ש-8 אנשי צוות נמצאים בזחלילית וכך מגיע גודל הצוות ל-13). יש אפשרות להתקין מקלע בראונינג 0.3 או מא"ג על התותח להגנה עצמית. קיימת תצורה נוספת של התותח, M-110 ("קרדום") ובה מותקן קנה בקליבר 203 מ"מ.
בשירות צה"ל.
תותחים מדגם זה נרכשו על ידי ישראל ב-1971. חיל התותחנים הישראלי הפעיל אותם במלחמת יום כיפור (בה הפגיזו בין השאר את פאתי דמשק), מלחמת שלום הגליל, ובמבצעי צה"ל בלבנון בשנות ה-90 שכוללים מבצע דין וחשבון ומבצע ענבי זעם. בזמן מבצע ענבי זעם קרו מספר תקלות בתפעול תותחים אלו בשל השימוש בתחמושת 175 מ"מ ישנה משנות השמונים ובעקבות כך לאחר המבצע הוצאו תותחים אלו משימוש בצה"ל.
ה-M-110 כונה בצה"ל "קרדום". תותחי "רומח" הוסבו במהלך מלחמת יום הכיפורים לתצורת קרדום כשאזלה תחמושת 175 מ"מ.
רמבו (סדרת סרטים)
רמבו (באנגלית: Rambo) הוא זיכיון סרטי פעולה אמריקאי, המבוססים על רומן מאת דייוויד מורל בשם "משחק הדמים", שיצא בשנות ה-70 של המאה ה-20 ותורגם ל-30 שפות. בתפקיד הראשי מככב השחקן סילבסטר סטאלון (שאף כתב חלק מהתסריט של הסרט בעצמו) בתפקיד ג'ון רמבו, גיבור מלחמת וייטנאם וחייל הכוחות המיוחדים לשעבר, בעל מיומנויות הישרדות והתמחות בכלי נשק, קרב פנים אל פנים ולוחמת גרילה. לאורך הסרטים רמבו מוצא את עצמו נקלע למצבים קיצוניים שונים, שבין היתר כוללים הצלת שבויים והשמדת מחנה האויב. את שלושת הסרטים הראשונים הפיקו מריו קזר ואנדרו וג'נה, מפיקי סדרת סרטי שליחות קטלנית.
סדרת הסרטים כוללת את "משחק הדמים" (1982), "רמבו: משחק הדמים 2" (1985), "רמבו 3" (1988) "ג'ון רמבו" (2008) ו"רמבו 5 משחק הדמים האחרון" (2019).
סדרת הסרטים (במיוחד הסרט השני) הפכו לסרטי קאלט, והשם "רמבו", לביטוי נרדף לגיבור מלחמה.
הסרטים בסדרה.
משחק הדמים (1982).
הסרט הראשון בסדרת הסרטים יצא ב-22 באוקטובר 1982 בבימויו של טד קוצ'ף, והוא מבוסס על ספר בעל אותו שם שחיבר דייוויד מורל ויצא לאור בשנת 1972. הסרט עוסק בהתמודדות של יוצאי מלחמת וייטנאם עם חוסר האהדה של החברה האמריקאית כלפיהם לאחר המלחמה, בתקשורת הבלתי אמינה ובאחריותו של הדרג המדיני לכישלון המלחמה כאשר לא נתן לצבא לנצח. הסרט גרף הכנסות של כ-125 מיליון דולר ברחבי העולם. הביקורות שיבחו את הסרט והוא נחשב לאחד הסרטים המצליחים ביותר של שנת 1982.
ג'ון רמבו, איש הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית וגיבור מלחמת וייטנאם הסובל מהלם קרב, משתחרר מן הצבא האמריקני וחוזר לארצות הברית ומתקשה להסתגל לחיים הרגילים. הוא משוטט לאורכה של המדינה כנווד. בדצמבר 1982 הוא מגיע לעיירה נידחת, לאחר שמתברר לו שחברו האחרון שנותר בחיים מיחידתו לשעבר מת ממחלת סרטן בה לקה במלחמה. בחיפושו אחר מקום לאכול והזדמנות לעבודה, רמבו אינו מתקבל בברכה בידי שריף העיירה וויל טיסייל (בריאן דנהי), ששופט אותו לרעה עקב בגדיו המלוכלכים והמרופטים ושערו הארוך והמבולגן. הוא נעצר בעוון "שוטטות". התעללויות הסוהרים מעוררות בו פלאשבקים מזמן שביו בידי הצבא הווייטנאמי. הוא נמלט אל היער ולמרות ניסיונות רשויות החוק והצבא לתפסו ואף להורגו, הוא עושה כל שביכולתו כדי לשרוד בלי להרוג אותם. צילומי הסרט (של הצלם, אנדרו לאסלו) מתארים אלימות, מרדפים ומלכודות אכזריות, על רקע נופים יפים ומאיימים. הסרט מסתיים כאשר מפקדו של רמבו מימיו בכומתות הירוקות, הקולונל טראוטמן, משכנע אותו כביכול לחזור איתו לבסיס האימונים, בפורט בראג, ולמעשה - משכנע אותו למסור את נשקו ולהיכנע לכוחות המשטרה והצבא המקיפים אותו.
רמבו: משחק הדמים 2 (1985).
הסרט השני בסדרת הסרטים יצא ב-22 במאי 1985 בבימויו של ג'ורג' קוסמטוס. את התסריט חיברו סילבסטר סטאלון וג'יימס קמרון. הסרט נחל הצלחה בקופות וגרף הכנסות של כ-300 מיליון דולר ברחבי העולם. הוא הסרט השני המצליח ביותר לשנת 1985, אחרי בחזרה לעתיד. הסרט השיג את תשומת לבו של נשיא ארצות הברית לשעבר רונלד רייגן, ששיבח את משחקו של סטאלון כרמבו, סמל לצבא ארצות הברית.