חלק גדול מהקרדיט על ביצוע שימור הבניין מגיע לריכרד פון וייצזקר, באותה תקופה ראש עיריית ברלין. באמצעות משא ומתן ממושך עם גוף הכנסייה הפרוטסטנטי האחראי, הכנסייה האוונגליסטית בברלין-ברנדנבורג (Evangelische Kirche Berlin-Brandenburg) ועם רשויות גרמניה המזרחית, ובאמצעות ההבטחה לחלוק את העלויות, הוא קיבל את הסכמת המחלקה המזרח-גרמנית של הכנסייה הפרוטסטנטית של ברלין-ברנדנבורג לארגן את שיקום החלק החיצוני של הבניין. בתחילת העבודות בשנת 1984 נשמרו ואוחסנו פסליהם של שנים עשר השליחים. ריהוט עץ אחר, כמו שנים עשר הזיזים והגלריה, שהיו עדיין קיימים בתמונות שצולמו בשנת 1981, אבדו.
בנובמבר 1989 נפל מסך הברזל, ובערב חג המולד 1989 נערך שוב טקס דתי בכנסיית הגואל, לאחר כמעט שלושה עשורים. פנים הכנסייה היה עדיין חרב.
בשנת 1992, נוספו הכנסייה יחד עם הפארק ואחוזת זאקרו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו כחלק מהאתר "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין".
הבניין שוחזר בהרחבה בשנים 1993–1995. המחקר המקדים החל בשנת 1990. האדריכלים שהוקצו לנושא שיתפו פעולה עם ועדת המונומנטים ורשות בניין הכנסיות. הם השתמשו ברישומים ישנים ובתמונות בשחור-לבן כדי לשחזר חלקי מבנה אבודים. עם זאת, הבסיסים לפסלוני השליחים מעוצבים באופן חופשי על בסיס המקורות ההיסטוריים מחוץ לגרמניה. הפסלונים הוצבו ללא ידיעה היכן הוצבו במקור.
שמונים דונם משטח הגן שתכנן לנה נהרסו כליל במהלך ביצור הגבול ופארק אחוזת זאקרו ניזוק על ידי בניית מוסכים ומלונות לכלבים, כמו גם ממשק הגבול האופייני להכשרת כלבי מכס. הפארק שוקם לאחר 1994.
בית הכומר פורק בשנת 1977. מכאן שקהילת זאקרו כיום היא חלק מקהילת פפינגשטגמיינדה (Pfingstgemeinde) הפרוטסטנטית בפוטסדאם. מאז שיקום הכנסייה זאקרו בשנת 1995, זהו אתר התפילה הקבוע שוב. נערכים שם גם קונצרטים קבועים.
תיאור המבנה.
החלק החיצוני.
כמו כנסיית השלום המאוחרת יותר בפארק סנסוסי, גם כנסיית הגואל השתמשה במבנים נוצריים קדומים, כמו גם בשווקים ובפורומים הרומיים, כהשראה לעיצוב הסופי. הבניין בסגנון הקדום-נוצרי היה עבור פרידריך ויליאם הרביעי זיכרון אדריכלי מהנצרות הקדומה, שקהילת המאמינים המאוחדת עוררה בו השראה. חלק מהסגנון הים תיכוני הזה היה הגג בעל השיפוע המתון, בניגוד לגגות התלולים הרבה יותר של כנסיות הכפר הגרמניות הרגילות.
בניין הכנסייה שגובהו מעל 9 מטר, אורכו 18 מטר ורוחבו 8 מטר, כולל האפסיס המזרחי שלו, מוקף בארקדה מקורה. מבחוץ הכנסייה יוצרת את הרושם החזותי של בזיליקה בת שלוש ספינות. מכיוון שהארקדה בולטת על רציף חצי מעגלי בנהר ההאפל, נראית הכנסייה לצופים מהנהר או בגדה הנגדית בוואנזה-ברלין כמו ספינה ישנה העוגנת ליד הגדה. כשמגדל הפעמונים נראה מרחוק כמו ארובה של אוניית קיטור מנהר המיסיסיפי, רושם המתחזק מההשתקפות של המבנה במים.
בעמודים המחורצים יש טבעת (עיטור בצורת עלה תמר מסוגנן) של אבץ יצוק במקום כותרות. בכניסה הקדמית יש חריגה משורת העמודים האחידים בדמות שני עמודים רחבים של אבן חול. עליהם חקוקים פסוקים מהברית החדשה: הבשורה על פי יוחנן פסוקים 1–16 והאיגרת הראשונה אל הקורינתים פרק 13. האור נכנס אל פנים הכנסייה דרך החלון המקושת והעגול שבקומת התאורה וחלון רוזטה על הגמלון המערבי. הקירות החיצוניים, עם הלבנים הוורודות-צהובות, היו מפוספסים בלכה כחולה. הכנסייה דומה למקדש יווני מהתקופות הקדם נוצריות עם הגג משופע בכל הכיוונים.
פנים הכנסייה.
אולם הכנסייה הפשוט נשלט על ידי ציורי קיר בסגנון ביזנטי באפסיס. בכיפה המצופה זהב מזוגג יושב ישו על כס המלכות אוחז בספר החיים, מוקף בארבעת השליחים, מתי, מרקוס המבשר, לוקאס ויוחנן כותב הבשורה עם סמליהם: האריה, העיט, האדם והשור. מלאכים צפים בחצי עיגול מעל ראשם. בשיא חצי המעגל נמצאת היונה המייצגת את רוח הקודש. אדולף אייבל (Adolph Eybel) הכין את הציור בשנת 1845, וביסס את עבודתו על סקיצה של הצייר הרומנטי הגרמני קרל יוזף בגאס (Carl Joseph Begas). בחצי המעגל של הבימה חוזר רצף הצבעים של אולם הכנסייה, כוכבי זהב על רקע כחול.
שולחן המזבח המקורי מעץ ארז, נהרס בכוונה בשנת 1961. מכיוון שלא ניתן היה לשחזר אותו בגלל חוסר תיעוד, עומד כעת במקומו מזבח בסגנון דומה. לספינה יש תקרה מחולקת לפנלים תוך שימוש במסגרת עץ מאובטחת. הפנלים הייחודיים מכוסים בבד כחול וכוכבים צבועים בתכלת. בין חלונות המסדרון ניצבים פסלים של שנים עשר השליחים העשויים מעץ טיליה. הם גולפו בין השנים 1840 עד 1844 על ידי יאקוב אלברטי (Jakob Alberty). הוא השתמש בפסלי השליחים שהכין פטר וישר (Peter Vischer) לקבר סבאלדוס ב בנירנברג (סביב שנת 1500) ובמודלים הגמורים של כריסטיאן דניאל ראוך לקתדרלת ברלין.
במקור הוצבו הספסלים במקביל לקירות הארוכים, אך הם מסודרים כעת בבלוקים של ארבעה לכיוון האפסיס. הגב הגבוה מאוד של הספסלים והדלתות הגבוהות באותה מידה בין שורות ספסלים מונעים הסחת דעת ושומרים על מבטם של בני הקהילה לשלושת החלקים של הפולחן: המזבח, המקום המקודש והסטנדר.
הכניסה היחידה לכנסייה היא בצד המערבי. מעליה גלריית העוגב. בעוגב המקורי של שנת 1844 היו רק חמישה רגיסטרים עם דוושה צמודה. הוא הורחב בשנת 1907 עם צינורות נוספים, שהוסיפו לו שישה רגיסטרים ידניים ואחד המופעל על ידי דוושות. הוא הושמד על ידי ונדלים בשנת 1961. בזמן השיקום הכללי של הפנים בשנת 1990, הקהילה לא יכלה להרשות לעצמה עוגב חדש. המכשיר החדש הותקן ביוני 2009. הוא מצויד בשתי מערכות קלידים, דוושה ו-14 רגיסטרים.
מגדל הפעמונים.
על חצר קדמית מלבנית עם אכסדרה בצד הצר, ניצבת הקמפנילה הגבוהה מעל ל-20 מטר (מלטינית campana = פעמון). במגדל אותה תערובת של לבנים ואריחים כמו שאר הכנסייה. בקומות יש חלונות מקושתים שבקומה האחרונה יש בלוודרה פתוחה. המגדל מקורה בגג ששיפועו מתון עם כדור ועליו צלב.
מגדל הפעמונים של כנסיית הגואל מכיל פעמון ברונזה בן 600 שנה. תאריך היציקה המסורתי שלו הוא 1406, אם כי אי אפשר להוכיח זאת. הוא הוזכר לראשונה בשנת 1661. ככל הנראה הפעמון מגיע מכנסיית האבן העתיקה. פעמון שני הוחרם לייצור כלי נשק בשנת 1917 ומחליפו זכה לאותו גורל בשנת 1944.
בקיץ 1897 שימש מגדל הפעמונים את הפיזיקאים אדולף סלאבי (Adolf Slaby) וגאורג פון ארקו (Georg Graf von Arco) כדי לנסות לשכלל את טכנולוגיית הרדיו של גוליילמו מרקוני. זה היה האתר של האנטנה הגרמנית הראשונה לטלגרף אלחוטי. ב-27 באוגוסט, הגיעה תשדורת האותות שלהם לתחנת חיל הים הקיסרי קונגסנאס (Kongsnaes) בצד הנגדי של יונגפרנזה בסמטת הברבורים בפוטסדאם, 1.6 קילומטרים משם. לוח זיכרון שהוצב בשנת 1928 על ידי הרמן הוזאוס (Hermann Hosaeus) מעל דלת הכניסה לקמפנילה מרמז לאירוע זה. באמצע הלוח, שעשוי דולומיט ירוק, נמצא אטלס התומך בכדור הארץ, מוקף ברק וכתובת הנצחה: "במקום זה בשנת 1897 הקימו פרופ. אדולף סלבי וגראף פון ארקו את האנטנה הגרמנית הראשונה לתקשורת אלחוטית."
לקריאה נוספת.
Anke Reiss: "Rezeption frühchristlicher Kunst im 19. und frühen 20. Jahrhundert: ein Beitrag zur Geschichte der Christlichen Archäologie und zum Historismus". J. H. Röll Verlag, Dettelbach 2008, , S. 123 ff.
אליהו מרציאנו
מסיב קרוהן
מסיב קרוהן (באנגלית: Crohn Massif) הוא מסיב גדול (בצורת כיפה), ברכס פורתוס, בהרי הנסיך צ'ארלס, באדמת מק. רוברטסון שבאנטארקטיקה.
המסיב ממוקם 6 קילומטרים ממערב להר קירקבי.
אורכו של המסיבה 7 קילומטרים (כיוון מזרח -מערב); רוחבו של המסיב 4 קילומטרים.
גובהו של המסיב 1,694 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-2,456 בגובהו באנטארקטיקה.
המסיב מתנשא לגובה של 460 מטרים מעל המישור המקיף אותו.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי ההר.
ההר התגלה על ידי משלחת החקר הדרומית של מטעם משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה, שחקרה את האזור בפיקודו של וו. ג'י. בושר (W.G. Bewsher) (בעונת המחקר) 1956–1957.
מקור השם.
המסיב נקרא על שמו של פיטר וו. קרוהן (Peter W. Crohn), שהיה גאולוג בתחנת מוסון בשנת 1955 ובשנת 1956.
מרים אנגל
מרים אנגל (נולדה ב־1983) היא כוריאוגרפית, רקדנית, מורה למחול ושחקנית ישראלית. אנגל היא המייסדת של עמותת "מרחב מחול" שבמסגרתה פועלת להקת אנגלה בה היא משמשת כמנהלת אמנותית, וכוריאוגרפית ושחקנית בתיאטרון מיקרו. יצירותיה של אנגל הועלו במסגרות שונות ברחבי העולם.
השכלה.
אנגל החלה לרקוד בגיל 4, בקונסרבטוריון למוזיקה ומחול בשכונת בית הכרם בירושלים. ב-1997 החלה ללמוד במגמת המחול של אולפנת אמונה לאמנויות, ובין השנים 1999 ל-2003 למדה בסדנאות המחול של להקת ורטיגו ושל קיבוץ געתון. בשנת 2007 סיימה את לימודי התואר הראשון ותעודת ההוראה במסלול לרקדנים מקצועיים של האקדמיה למחול בירושלים.
קריירה.
בשנת 2005 החלה אנגל ללמד בלט קלאסי ומחול מודרני בבית הספר לריקוד של להקת קולבן דאנס. במקביל לימדה בסדנה להכשרת רקדנים של להקת ורטיגו.
בין השנים 2010 ל-2012 שימשה כמנהלת החזרות וכמנהלת הסדנה להכשרת רקדנים של להקת קולבן דאנס.
בשנת 2012 הקימה אנגל את עמותת מרחב מחול, בה היא משמשת כמנהלת עד היום. במקביל לניהול העמותה ממשיכה אנגל ללמד בלט קלאסי, מחול מודרני אימפרוביזציה וקומפוזיציה. תחת העמותה פועלים בית הספר למחול של העמותה ולהקת אנגלה בה היא משמשת כמנהלת אמנותית.