לתעשיית הקולנוע נכנס כשחקן בשנת 1914, בעקבות אחיו המבוגר, פרנסיס, שהיה לבמאי ושחקן. בשלוש השנים הבאות שיחק ב-19 סרטים אילמים, בהם גם עם אחיו המבוגר, פרנסיס, שאף ביים אותו. בתקופת היותו שחקן סיגל לעצמו פורד את השם 'ג'ק פורד' כשם הבמה שלו. סרטו המשמעותי ביותר כשחקן היה "לידתה של אומה" של הבמאי ד. וו. גריפית', אולם תפקידו שם היה מזערי וללא קרדיט.
ב-1917 החל בבימוי סרטים. הוא החל בבימוי סרטים קצרים, לרוב מערבונים, כשהוא עצמו הופיע בשלושה מתוכם. כבר באותה שנה החל לביים סרטים באורך של כ-50 דקות, כשהוא כתב את התסריט. בראשית שנות העשרים שימש פורד כנשיא איגוד במאי הקולנוע האמריקני.
מכאן החלה קריירה בת חמישה עשורים בה ביים ג'ון פורד מעל ל-140 סרטי קולנוע קצרים וארוכים, חלקם הגדול מערבונים שהביאו לו את פרסומו הגדול. ג'ון ויין היה השחקן שהופיע במספר הסרטים הגדול ביותר בבימויו של פורד. שיתוף פעולה זה, שהתקיים במעל לעשרים סרטים, החל ב-1930 בסרט "גברים ללא נשים", בו הופיע ויין בתפקיד ניצב נטול קרדיט. השניים חזרו לשתף פעולה בשלהי שנות השלושים בסרט "מרכבת הדואר" (Stagecoach), מערבון שהיה לנקודת פריצה בקריירה הן של פורד והן של ויין. הסרט גרף 7 מועמדויות לפרס האוסקר כולל על הבימוי.
ובהמשך שיתפו פעולה, בין השאר, גם בסרטים "הקרבה ראויה לשמה", "שלושת הסנדקים", "על כנפי נשרים", טרילוגיית המערבונים: "מבצר האפאצ'ים", "היא ענדה סרט צהוב" ו"ריו גראנדה", "חיילים על סוסים" ושניים משלושת סרטיו הגדולים ביותר של פורד: "האדם השקט", זוכה פרס האוסקר על הבימוי, בו גילם ויין מתאגרף, ו"המחפשים", הנחשב לאחד המערבונים הגדולים שנעשו אי פעם. ב-1946 ביים את המערבון "קלמנטיין יקירתי" בכיכובם של הנרי פונדה וויקטור מצ'ור". ב-1961 ביים את "שניים רכבו יחדיו" בכיכובם של ג'יימס סטיוארט וריצ'רד וידמרק. במערבונים של פורד ניכרת אידאולוגיה נוצרית שמרנית שהעלתה על נס את דמות החלוץ, עובד האדמה הישר והצנוע ואת מאבקו המייגע בשממה. כך לקח פורד חלק בעיצוב האתוס האמריקני על האדם הנלחם באיתני הטבע ובאינדיאנים ומביא את הקדמה ואת התרבות אל הספר הפראי (מיתוס השליחות בישימון).
בנוסף הרבה פורד לביים סרטי מלחמה, במיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה, כשהבולטים שבהם היו "מר רוברטס" ו"הקרבה ראויה לשמה", שעסקו במלחמת העולם השנייה שזה עתה הסתיימה. פורד ביים גם דרמות, החפות מכל אלימות כדוגמת "ענבי זעם", על פי הרומן הנודע של ג'ון סטיינבק שעסק במשפחת חקלאים בתקופת השפל הגדול שפקד את ארצות הברית בשלהי שנות העשרים,"דרך הטבק" לפי ספרו של ארסקין קולדוול, הדרמה "הוריקן" שעסקה בגזענות ו"מרי מלכת סקוטלנד", דרמה תקופתית על חייה של מרי מלכת הסקוטים, אותה גילמה קתרין הפבורן. ב-1953 ביים את הסרט מוגמבו עם קלארק גייבל, אווה גארדנר וגרייס קלי. ב-1955 החל לביים את הסרט מר רוברטס אך פרש והוחלף על ידי מרווין לרוי. סרטו העלילתי האחרון היה "שבע נשים" (1966).
ב-1973 העניק לו הנשיא ריצ'רד ניקסון את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
פרסי אוסקר.
פורד הוא היחיד שזכה בארבעה פרסי אוסקר לבמאי הטוב ביותר, על הסרטים: "המלשין" (1935), "ענבי זעם" (1940), "מה יפית עמק נוי" (1942) ו"האדם השקט" (1952). אף אחד מארבעת הסרטים הללו אינו מערבון. שישה מסרטיו היו מועמדים לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר, ואחד מהם זכה ("מה יפית עמק נוי"). בנוסף זכה פורד בשני פרסי אוסקר בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר, כששירת בצי האמריקני והפיק סרטים דוקומנטריים בעת מלחמת העולם השנייה.
למדה
למבדה
בקטריופאג' למדא
בקטריופאג' למדא (בקיצור: פאג' למדא; מסומן פאג' λ (שם מדעי: "Enterobacteria phage lambda") הוא בקטריופאג' המדביק חיידקי "Escherichia coli". פאג' למדא הוא הבקטריופאג' הנחקר ביותר בביולוגיה והוא משמש כאורגניזם מודל (אף על פי שנגיפים אינם נחשבים לאורגניזמים). אין ספור תגליות חשובות במיקרוביולוגיה ובגנטיקה התגלו באמצעות מחקר בפאג' למדא.
גנום הלמדא מונה 48,502 בסיסים והוא מורכב מ-DNA דו-גדילי. הוא משתייך מבחינה טקסונומית לסדרה Caudovirales, הכוללת בקטריופאג'ים בעלי זנב ו-DNA דו-גדילי. פאג' למדא התגלה בשנות ה-50 על ידי המיקרוביולוגית אסתר לדרברג. פיענוח הרכבו הגנטי נחשב לאחד מאבני הדרך בביולוגיה. בשנות ה-90 הושלם ריצוף הגנום של פאג' למדא במלואו; הגנום מכיל כ-30 גנים.
למדא הוא בקטריופאג' מתון; לאחר חדירתו אל תא החיידק בוחר הלמדא באחד משני מסלולים: המסלול הליטי, בו מתרבה הפאג' וגורם להרס ממברנת התא של החיידק ולמותו, או המסלול הליזוֹגני, בו משתלב עותק בודד של הפאג' בכרומוזום החיידקי ונשאר רדום. גורמים רבים - מטבוליים, פיזיולוגיים וגנטיים - משפיעים על "החלטת" הפאג'. בתנאים סטנדרטיים בוחרים רוב הפאג'ים במסלול הליזוגני. הפאג'ים שבחרו במסלול הליטי הורגים את החיידקים בהם הם שוכנים ויוצרים בהדרגה חורים עגולים ("פלאקים", Plaques) בתרבית חיידקים צפופה על גבי צלחת אגר; באמצעות ספירת הפלאקים ניתן לחשב את ריכוז הפאג'ים בתרבית. פאג' אחד אשר מדביק חיידק אחד גורם ליצירתם של כ-100 פאג'ים חדשים בתוך תא החיידק בטרם מות החיידק.
הפאג' נצמד לקולטנים על גבי ממברנת תא החיידק אשר תפקידם בשגרה קשור בשינוע הסוכר מלטוז אל התא ומחוצה לו.
פאג' למבדא
פאג' למבדה
בקטריופג' למבדה
קרב דיר'ומי
קרב דיר'וֹמי (בגאורגית: დიღომის ბრძოლა) היה חלק מהמסע שערך המלך הגאורגי סימון הראשון מלך כארתלי, לשחרור העיר טביליסי מידי הפרסים הספווים בשנת 1567.
ב-29 במאי 1555 נחתם הסכם אמסיה , הסכם שלום בין האימפריה הספווית לבין האימפריה העות'מאנית, במסגרתו חילקו הפרסים והטורקים את גאורגיה וארמניה לשני חלקים שווים. בהמשך לאותו הסכם כבשו הפרסים את מזרח גאורגיה מידי ממלכת גאורגיה ובכללם את הבירה טביליסי וגרמו למעשה לחלוקתה של גאורגיה לממלכה מזרחית (ממלכת כארתלי) וממלכה מערבית (ממלכת אימרתי). הגאורגים לא הוכרעו לגמרי, העבירו את בירתם לגורי וניסו להשיב לעצמם את השליטה על הממלכה. קרב דיר'ומי היה השני מבין הקרבות שנערכו במסעו של סימון. הקרב הראשון היה קרב גאריסי בראשות אביו של סימון, לוארסב הראשון, שנהרג באותו קרב.
כוחות המלך סימון הקימו את המחנה שלהם בעמק דיר'ומי, שליד טביליסי של אותם ימים (כיום חלק מטביליסי) והחלו בהכנות למצור. על העיר הגן דאוד-חאן, שליט גאורגי שמונה על ידי השאה הפרסי תחמספ הראשון (طهماسب). כשהתכוון דאוד חאן לצאת עם כוחות פרסיים, נחסם על ידי פרשים מהכוח של סימון ומצא מחסה בתוך חומות טביליסי. הכוחות הכארתליים כיתרו את המצודה, אולם לא הצליחו לכבוש אותה והמשימה הסתיימה ללא הצלחה.
קרב אספינדזה
קרב אספינדזה (בגאורגית: ასპინძის ბრძოლა) היה קרב בין הגאורגים, בראשות ממלכת כארתלי-קאחתי ארקלה השני, כנגד האימפריה העות'מאנית. הקרב התקיים ב-20 באפריל 1770, בתקופת מלחמת רוסיה-טורקיה, 1774-1768 והסתיים בניצחונם של הגאורגים.
במרץ 1770 חנו בסוראמי צבאות רוסיים וגאורגיים, הצבא הרוסי שמנה כ-1,200 איש, היה בפיקודו של הגנרל ג. טוֹטלֶבֶּני. הצבא הגאורגי שמנה כ-7,000 איש, היה בפיקודו של המלך ארקלה השני. ב-24 במרץ הצבא המשותף החל לנוע דרך בורג'ומי לכיוון אחלציחה, וב-14 באפריל כבשו את מצודת סדגרי (სადგერის ციხე). ב-17 באפריל הקיפו את מצודת אצע'ורי (აწყურის ციხე), ולא הצליחו לכבוש אותה. עקב העיכוב התעשת הפשה של אחלציחה ושלח, ב-18 באפריל 2,000 איש לעזרת הנצורים במצודה. בעקבות חילוקי הדעות שנתגלעו בין הגנרל הרוסי והמלך הגאורגי, עזב לפתע ב-19 באפריל טוטלבני את הקרב וחזר כלעומת שבא. בעקבות זאת, התקיפו המבוצרים את הגאורגים. ארקלה הצליח לחסות את ההתקפה ופנה לכיוון אספינדזה כדי לחסום את הדרך. הפשה של אחלציחה אסף 1,500 לוחמים ממצודת אחלכלכי ומצודת חבסורתי. ארקלה הצליח לנצח את הלוחמים החדשים. בינתיים שלח הסולטאן העות'מאני מוסטפא השלישי צבא האימפריה העות'מאנית לאספינדזה בכוח המונה כ-8,000 איש. ארקלה איפשר להם לחצות את נהר הקורה. בלילה, בסיועם של האריסתווים, סווימון מוחרנבטון (სვიმონ მუხრანბატონ) וחוּדיה בּוֹרבַּצַ'לוֹאֶה (ხუდია ბორბაჩალოე) הוא בנה גשר פשוט על הנהר, כך שאם יעלו עליו כוחות כבדים הוא יקרוס. ב-20 באפריל נערך הכוח הגאורגי לקרב כשמימין הכוחות בראשות דוית אורבליאני (დავით ორბელიანი), ומשמאל גיאורגי בטונישווילי (לימים מלך ממלכת כארתלי-קאחתי בשנים 1798-1800, והיורש של ארקלה השני), ובמרכז ארקלה בעצמו.
בקרב עצמו הצליחו הגאורגים לגרום לנסיגת העות'מאנים, שנסוגו היישר לגשר החדש. הגשר החדש קרס כצפוי, והגאורגים ניצחו ניצחון גדול, כשהם מנחילים לאויביהם כ-4,000 הרוגים ויתר הלוחמים נלקחו בשבי.
אספינדזה
אינטראקציות פאי
אנטראקציות פאי
אנטראקציות ארומטיות
גנרל הצבאות
גנרל הצבאות של ארצות הברית (באנגלית: General of the Armies of the United States) היא הדרגה הבכירה ביותר בהיררכיה הצבאית של ארצות הברית, והיא מקבילה לדרגת הגנרליסימו. האנשים היחידים בתולדות ארצות הברית שהחזיקו בדרגה זו היו ג'ון פרשינג וג'ורג' וושינגטון (הדרגה הוענקה לו לאחר מותו).
סמל הדרגה.