קבוצות קטנות של קנגורויי דוריה הוחזקו בשבי במספר גני חיות אירופאים ואוסטרלים לאורך השנים, אך מרביתם אינם קיימים כיום למעט אוכלוסייה גדולה ומשגשגת בגן חיות בפפואה. השהות שלהם למשך מספר שנים בגני חיות, אפשרה להשיג עליהם מעט מידע אשר קשה להשיגו בטבע כתוצאה מבית הגידול הבלתי נגיש. קנגורו דוריה הוא יונק פעיל יום או פעיל דמדומים המבלה את זמנו על העצים ועל האדמה לסירוגין. הוא ניזון בעיקר מעלים, אפיפיטים ושרכים, אותם הוא מוצא על הענפים או על אדמת היער הבוצית, ובמידה פחותה גם מפירות ופרחים.
על פי עדויות של ציידים פפואנים, זכרי קנגורו דוריה נחשבים לאימתניים ואגרסיביים במיוחד כאשר מנסים לצוד אותם; הציד מתבצע לרוב בסיועם של כלבי ציד, התוקפים את הקנגורו לאחר שהופל מהעץ באמצעות חיצים. לעיתים קרובות, במהלך המאבק בין הכלבים לקנגורו, הם חוטפים נשיכות ושריטות עמוקות משיניו וטפריו הגדולים של הקנגורו. מלבד האדם, לא ידוע על טורף טבעי לקנגורו דוריה.
קנגורו דוריה הוא המין החברותי ביותר מבין קנגוריי העצים: הוא חי בקבוצות משפחתיות הכוללת מספר נקבות בוגרות וצאצאיהן וזכר שליט יחיד. אצל הנקבות, יש היררכיה חברתית קפדנית המבוססת על גיל וגודל, כאשר תמיד יש נקבה אחת דומיננטית במיוחד. הן הזכר והן הנקבות נוהגים לבלות במשחקים עם הגורים, ומרבית האינטראקציות בין הקנגורים בהרמון הן שלוות. אצל פרטים מבוגרים, נודף ריח מושק לא נעים מהפרווה, והוא חזק וחריף במיוחד אצל הזכרים. הזכר מפגין תצוגה דומיננטית בפני יריבים, במהלכה הוא יושב על רגליו האחוריות, מגביה את זרועותיו למעלה תוך כדי הרמת הראש, ומותח את אצבעותיו כדי לחשוף את טפריו הגדולים; תצוגה זו מלווה לעיתים גם בהטחת הזנב מטה. על פי דיווחים מקומיים, לקנגורו בוגר יש יכולת להשמיע שישה צלילים ווקלים שונים, ולעיתים מתרחשת שיחת-קולות בין בוגרים לצעירים.
הרבייה מתרחשת כל השנה ללא עונה מוגדרת, ולאחר היריון קצר נולד וולד יחיד זעיר החי בתוך הכיס של האם במשך שנה. הוא נעשה עצמאי לחלוטין בגיל שנתיים. במהלך תקופת ההתבגרות, הגורים מזכירים בגופם הגוצי והעגלגל את הקואלה. תוחלת החיים של מין זה גבוהה ככל הנראה ממינים אחרים בסוגו.
מצב שימור.
קנגורו דוריה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), כתוצאה מירידה בגודל האוכלוסייה בשיעור של 30% בשלהי המאה ה-21. מין זה מאוים בעיקר מפני ציד כבד למזון על ידי הילידים הפפואנים, וסלילת כבישים ברחבי פפואה עשויה להחמיר את לחצי הציד כתוצאה משיפור הגישה ליערות ולרכסים ההרריים. איום נוסף שככל הנראה עשוי להיות חמור יותר בעתיד הוא אובדן בית גידול בעקבות עלייה בצפיפות האנושית בפפואה. קנגורו דוריה נמצא במספר אזורים מוגנים ברחבי הטווח שלו, וה-IUCN ממליץ לעשות מחקרים נוספים אודות האקולוגיה, הביולוגיה והאיומים על המין.
קנגורו אילני הוזר
קנגורו אילני הוזר (שם מדעי: Dendrolagus hoserae), הוא מין חדש של קנגורו אילני אשר תואר מדעית לראשונה על ידי חוקר הטבע ריימונד הוזר בשנת 2019, ואנדמי ככל הנראה למערב גינאה החדשה. ריימונד הוזר קרא למין זה על שם אשתו שירין הוזר, שעסקה לצידו בחקר זוחלים וחיות בר אחרות. מין זה טרם נצפה בטבע על ידי חוקרי טבע מערביים, והמידע אודותיו מבוסס על דגימה מפוחלצת של נקבה.
מעמד טקסונומי.
הדגימה שעליה התבסס ריימונד הוזר, שכנה במשך מספר שנים במוזיאון בסידני, ונאספה בתאריך לא ידוע על פסגת גונונג קי בקצה המערבי של רכס מאוקי. אזור זה סמוך לעיר טמגאפורה, הנמצאת בנפת מימיקה במחוז פפואה שבאינדונזיה. זואולוגים שבחנו את הדגימה בשלהי המאה ה-21, האמינו שהדגימה מייצגת אוכלוסייה ייחודית מערבית של קנגורו אילני סרי, או לחלופין אוכלוסייה מזרחית ייחודית של קנגורו אילני וונדיוואי; שני חוקרי טבע שבחנו את הדגימה בשנת 2003 ובשנת 2018, מצאו שהדגימה שונה למדי מקנגורו סרי ומצדיקה מעמד של מין נפרד, אך נמנעו מקביעה חד משמעית. ריימונד הוזר בחן את הדגימה לעומק, ובתום מחקר מפורט הכריז ב-10 ביולי 2019 שמדובר סופית במין חדש. אחד הגורמים העיקריים לכך, הוא שהמקום שבו נאספה הדגימה מופרד מטווח התפוצה של קנגורו סרי וקנגורו וונדיוואי באמצעות חסמים גאוגרפים משמעותיים (נהרות או שפלות), שאינם מאפשרים שום חפיפה ביניהם.
תיאור.
קנגורו אילני הוזר נחשב לצורת ביניים בין קנגורו סרי לקנגורו וונדיוואי, ודומה לשניים במובנים רבים; בנוסף, הוא מהווה את הצלע החמישית ב"קבוצת הדוריה" בסוג קנגורו אילני הכוללת סך הכול 5 מינים החולקים מאפיינים פיזיים ואקולוגים דומים. ההבחנה בינו לבין המינים האחרים, היא בעיקר בצבע הפרווה: קנגורו סרי בעל פרווה שחרחרה-אפורה בחלק העליון עם גוון כסוף על גבו רגליו וזרועותיו; קנגורו אילני הוזר לעומתו, מתאפיין בפרווה בצבע חום-אפור עד חום בהיר, שלעיתים בעלת מראה מנומר בשל שילוב של שערות חומות ואפורות; סימונים נוספים אצלו שנעדרים אצל קנגורו סרי הם כתם בהיר במצח, ונקודה חיוורת בבסיס הזנב. בהתחשב בכך שפרוותו של קנגורו אילני הוזר בהירה יותר, הניגודיות אצלו בין צבעי הגפיים והזרועות לצבע הגוף, מינימלית יחסית, והבהירות שלהן ניכרת לעין בעיקר בכפות. קנגורו וונדיוואי, בעל פס גבי מעורפל אשר נעדר אצל קנגורו אילני הוזר, והוא בהיר בהרבה ממנו עם פרווה שנראית לעיתים צהובה.
תפוצה ומצב.
על פי הערכות של ריימונד הוזר, קנגורו אילני הוזר חי בטווח גובה של 3,200-2,500 מטר מעל פני הים. בית הגידול שלו מורכב מיערות גשם טרופיים בסביבה עתירת גשמים עם טמפרטורות קרות. מין זה טרם הוגדר על ידי הרשימה האדומה של IUCN, אך על פי נתונים של הזואולוג האוסטרלי שביקר באזור בשנת 1996, קנגוריי העצים בחלק האינדונזי של גינאה החדשה נדחקים יותר ויותר למרומי רכסי ההרים כתוצאה מעלייה בצפיפות האנושית וסובלים מציד נרחב.
קנגורו אילני הואון
קנגורו אילני הואון (שם מדעי: Dendrolagus matschiei ; מוכר גם בשם קנגורו אילני מטשי), הוא מין כיסאי בינוני בסוג קנגורו אילני שאנדמי ליערות הגשם בחצי האי הואון שבפפואה. הוא תואר מדעית בשנת 1908 על ידי אולדפילד תומאס, וקרוי על שמו של הביולוג הגרמני . לתקופה מסוימת, קנגורו אילני גודפלו נחשב לתת-מין שלו. כרבים מקנגוריי העצים, מין זה נתון גם הוא בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות וציד.
אנטומיה.
מאפיינים פיזיים.
קנגורו אילני הואון קטן אמנם בהרבה מהקנגורים הקרקעיים באוסטרליה, אך נחשב ליונק גדול למדי במונחים של גינאה החדשה; אורך ראשו וגופו: 81-55 סנטימטרים ומשקלו הממוצע: 9 קילוגרם. יש לו מבנה גוף גוצי ועגלגל, ראש קצר ורחב, ואף גדול. טפריו הארוכים והמעוקלים גדולים וחזקים לעומת הקנגוריים היבשתיים, ובכפות ידיו ורגליו ישנן כריות מחוספסות המקנות לו אחיזה טובה על הענפים. חלוקת האצבעות ברגליו זהה לכיסאים אחרים מסדרת הקנגוראים: הבוהן נעדרת, השנייה והשלישית מאוחדות (סינדקטיליה) ונראות כאצבע רחבה בעלת שני טפרים בינוניים, ואילו הרביעית והחמישית ארוכות במיוחד. לאצבעות יש גם תנועה עצמאית המשפרת את האחיזה בגזע.
קנגורו אילני הואון הוא הטפסן האנכי הטוב ביותר מבין קנגוריי העצים, הודות לשריריו החזקים; מעבר ליכולת הטיפוס שלו, הוא גם מסוגל ללכת על רגליו בלבד למרחקים קצרים. זנבו הגלילי והארוך מסייע לו לאזן את שיווי המשקל תוך כדי תנועה מהירה בין העצים. רגליו קצרות יותר משל שאר מיני הקנגורו האילני, ואוזניו גדולות יחסית למינים בסוגו. עיניו גדולות ושחורות, וחוטמו קצר, רחב וקרח משיער. הדו-צורתיות הזוויגית מועטת מאוד במין זה, וההבדל בין הזכרים לנקבות בא לידי ביטוי בעיקר במשקל.
כסות ומראה חיצוני.
הפרווה של קנגורו אילני הואון גסה, עבה ודוחה מים ביעילות, ולה מראה ססגוני למדי. בחלק העליון של הגוף, בגרון ובצלעות, צבעה נע בין אדמדם כהה לערמוני ולעיתים קרובות היא בצבע חום קפה או שוקולד. במפשעה, בבטן ובחזה, לעומת זאת היא בצבע כתום תפוז או צהוב עמוק, ובמקרים רבים עשויה להיות צהבהבה בהירה. בגפיים וברגליים יש חלוקה דומה: צבע ערמון או שחרחר בחלק העליון, וכתום-צהוב בחלק התחתון ובכפות. הטפרים בצבע חום כהה. לאורך הגב - מהעורף עד לזנב, יש לקנגורו זה פס בינוני בולט בצבע שחרחר, והפרווה האדמדמה בצידיו בהירה יחסית.
באופן כללי, ראשו של קנגורו אילני הואון אדמדם כהה או בהיר, ופניו צבועות בדרך כלל בצהוב או לבן. במבט מדוקדק יותר, ההתפלגות של צבעי הראש אצל קנגורו אילני הואון משתנה מפרט לפרט, וכתוצאה מכך מהווה דפוס זיהוי ייחודי: כך למשל, הצבע הלבן עשוי להשתרע על מרבית הראש עם כתמים חומים על המצח והפנים, להיות חום בלחיים ובמצח ולבן בחוטם וסביב העיניים, להיות לבן בחוטם עם שברים לבנים במצח ועוד כהנה וכהנה. אוזניו של הקנגורו בצבע ערמוני או חום כהה, והן לבנות בקצוות.
זנבו של מין זה בצבע אחיד - צהבהב, זהוב או כתמתם. קנגורו אילני הואון זהה במבט שטחי לקרובו קנגורו אילני גודפלו, אך למעשה ניתן להבדיל ביניהם בנקל: לקנגורו גודפלו פנים חומות-אפרפרות ללא כתם לבן, פרווה ופס-גב ססגוניים יותר ובטן חיוורת, וזנבו בעל טבעות אדמדמות.
תפוצה.
קנגורו אילני הואון אנדמי לאי גינאה החדשה. הוא מוגבל לחצי האי הואון הנמצא בקצה הצפון-מזרחי של האי בשליטת פפואה, והוא הנציג היחיד מבין קנגוריי העצים החי בחלק זה של האי. בנוסף, הוא מצוי גם באי אומבוי הסמוך לחצי האי, אולם ההנחה הרווחת היא שהוא הובא לשם על ידי האדם ולא היה מצוי שם בצורה טבעית. טווח התפוצה הכולל שלו הוא פחות מ-14,000 קילומטרים רבועים.