אחיה של הרייט, אלברט דג'וט, הפך לימים לקברניט ספינת קיטור ונעשה אדם עשיר, שהזמין מספר עבודות אצל גיסו ג'יימס בארד.
יצירה.
עבודה עם ג'ון בארד.
התמונה הידועה הראשונה של האחים בארד היא של ספינת הקיטור "בלונה", שנעשתה בשנת 1827 כשהיו בני 12. [4] ג'יימס המשיך לעבוד עם ג'ון בשנות השלושים של המאה ה-19. לא ניתן לדעת אילו חלקים מהעבודה בוצעו על ידי כל אחד מהאחים. על עבודותיהם המשותפות חתומים "J &amp; J Bard". אף עבודה לא שרדה בחתימת ג'ון בלבד, אך ישנם כמה "Jas. Bard" חתומים.
עבודותיהם בשנות השלושים של המאה ה-19, היו בצבעי מים. הם החלו לשפר את הטכניקה שלהם ועברו לציור בצבעי שמן בשנות הארבעים. קיימת רק דוגמה אחת המתעדת את עבודתם המשותפת משלב זה, משנת 1842 - בתצוגה גדולה של עבודות של אמנים ימיים אחרים בעיר ניו יורק.
הציורים המשותפים האחרונים הידועים של האחים הם משנת 1849. אלה ציורי ספינות הקיטור "וילסון ג' האנט" ו"הסנטור", שניהם עזבו את אזור ניו יורק במארס 1850 כדי לנסוע לדרום אמריקה בדרך להגיע אל הזהב בקליפורניה. אחרי ציורים אלה, אין שום עדות נוספת לשיתוף הפעולה של ג'ון בארד. מניחים כי הוא נסע לחפש זהב, אך אין שום עדות למקום הימצאו או לפעילותו של ג'ון במהלך תקופה זו. ידוע שג'ון אושפז בבית חולים לעניים בניו-יורק. הוא נפטר ב־18 באוקטובר 1856, ונקבר בקבר לא מסומן בבית הקברות גרין-ווד בברוקלין.
עבודות מאוחרות.
פריצת הדרך שעשה ג'יימס בארד לבדו מסומנת על ידי ציורי השמן של ספינות הקיטור "אוקיינוס" ו"בוסטון" במארס 1850, עליהם חתום ג'יימס לבדו. בשנות ה -50 של המאה ה -19 היו תקופת הפיתוח של בניית ספינות בניו יורק, ובארד קיבל הזמנות רבות מבעלי ספינות שנבנו באותה העת. נראה כי בארד התפרנס בצורה צנועה מיצירתו, מכיוון שהוא היה רשום כ"אמן" בספריות עירוניות שונות, אך הצלחתו הכספית הייתה מוגבלת, מכיוון שאין שום תיעוד לכך שבארד פתח חשבון בנק או היה נדל"ן בבעלותו. ישנה הוכחה כלשהי שהוא עבד כמכונאי רכבת בשנות ה-60 של המאה ה-19. בשנות ה-80 של המאה ה-19 הופסקו ההזמנות לעבודותיו של בארד, אם כי בשלהי 1890 הוא עדיין הצליח למכור שני ציורים.
בשנת 1892, עם הגיל הידרדרה יכולתו לצייר, וככל הנראה הוא כבר לא היה מסוגל להתפרנס. בשנות ה-90 של המאה ה -19 עברו בארד ואשתו לווייט פלייס, ניו יורק, כנראה לגור עם בתו, אלן, שהייתה לה היכולת היחידה, גם אם מוגבלת, לפרנס אותם. בסוף 1896, אשתו של בארד חלתה בדלקת ריאות ונפטרה ב־5 בינואר 1897.
ג'יימס בארד עצמו נפטר ב־26 במרץ 1897. בתם אלן חיה עד שנת 1919. היא עבדה כמשרתת. חברו של אביה, סמואל וורד סטנטון, עזר לה לה באמצעות כסף ששלח לה מדי חודש. מלבד עבודותיהם, ג'יימס וג'ון בארד לא השאירו ניירות, כתבי-עת, צוואות או מסמכים אחרים.
בארד כמעט ונשכח בזמן מותו בשנת 1897. חברו, האמן הימי וההיסטוריון סמואל וורד סטנטון, ספד לו.
סגנון.
במהלך חייו, צייר ברד רישומים של לפחות 3,000 כלי שיט, כולל ככל הנראה כל ספינות הקיטור שנבנו בניו יורק במהלך חייו הפעילים כאמן. [8] העבודות של בארד כללו מרכיבים פופולריים שנועדו לרצות את הלקוחות. סירות מפרש הוצגו שכל מפרשיהן פתוחים. כמו כן הוצגו ספינות קיטור כשדגלים רבים הונפו עליהן, שאחד מהם נשא את שם הספינה. בדוגמה אחת, ג'יימס וג'ון בארד ציירו עבור פטרונם קורנליוס ונדרבילט, אז אחד האנשים העשירים ביותר בארצות הברית. הציור מציג תחרות שבה ניצחה הספינה "אורגון" את הספינה של ונדרבילט, אך בציור המצב מוצג הפוך - ספינתו של ונדרבילט מוצגת כמנצחת וממלאת את רב שטח הציור.
בארד עשה מאמצים רבים כדי לקבל את פרטי הספינות בצורה מדויקת, כולל מדידה אישית של הספינה המדוברת. ישנם שרטוטים מקדימים עבור כמה כלי שיט. באותה תקופה היה נהוג שאמנים ימיים יציירו מספר רב של יצירות של כלי בודד, אבל להציגם על רקעים אחרים, תלוי בהזמנות הפטרונים. בארד פעל לפי נוהג זה, וצייר לעיתים קרובות את אותו כלי שיט מספר פעמים.
הכרה מאוחרת יותר.
ככל שבארד התבגר, הצילום נעשה יותר ויותר בשימוש גם בתחומי הימי, וספינות קיטור עצמן פחתו בחשיבותם ביחס למסילות הרכבת. במהלך חייו של בארד, סטנטון, היה האמן היחיד שהודה בהשפעתו של בארד, וקבע בספרו "ספינות קיטור אמריקאיות" משנת 1895 כי בארד היה ג'נטלמן שהחל בעבודתו על דיוקנאות ספינות קיטור לפני 1830, "והעולם הימי חייב לו תודה על תרומתו לתיעודן הנכון של אוניות הקיטור המפורסמות".
מרבית העבודות של בארד נעשו עבור אנשים שעסקו בספינות קיטור או בים, וכאשר אנשים אלה מתו או יצאו מעסק, העבודות אבדו או נהרסו. בראשית המאה העשרים החלו ההיסטוריונים להסתמך על יצירות בארד שנותרו כאסמכתאות.
בשנת 1924, לראשונה מאז 1842, הוצגו שתי יצירותיו של בארד בתערוכת אמנות.
אחרי ההספד 1897לא נכתב דבר על האחים בארד כאמנים עד שנת 1949, אז כתבו אלכסנדר קרוסבי בראון והרולד סניפן מאמר שפורסם ב"אמנות באמריקה" שהתמקד ביצירתם של האחים בארד, דיוק הרישומים שלהם וחשיבותם עבור היסטוריונים ימיים.
אל-אעראף
אל-אעראף (בערבית: الأعراف) הוא מושג בתאולוגיה האסלאמית שמתאר מעין מקום אשר נמצא לכאורה בין גן העדן והגיהנום, ועל פי המסורת האסלאמית המקום ההוא מאוכלס על ידי אלו אשר מאזן החטאים והמעשים הטובים שלהם היה שווה.
המשמעות המילולית של המושג היא "גבעות". המקום מתואר כגבעה הנמצאת כחוצץ בין גן העדן והגיהנום, בעוד אחרים מתארים זאת כחומה גבוה.
אנשי אל-אעראף.
לפי חלק מפרשני הקוראן, האנשים העומדים על הגבעה הזאת עדים לזוועות המתרחשות בגיהנום, ובו זמנית הם חוזים ביופיו של גן העדן. חכמי האסלאם גורסים כי האנשים העומדים על גבעת אל-אעראף כמהים להיכנס לגן העדן, אך מנועים מכך למשך זמן מה, עד שהם יהיו טהורים לחלוטין, ואז יוכנסו לגן העדן.
בקוראן.
בקוראן ישנה סורה הנושאת את השם אל-אעראף, והיא הסורה השביעית. כך מתארת סורת אל-אעראף את הגבעות הללו: "בין שניהם קיימת גבעה אדירה, ועל הגבעה ניצבים אנשים המכירים את כולם לפי סימניהם. והם יקראו אל המיועדים לגן העדן, 'שלום עליכם' והם עדיין לא נכנסו אליו, אומנם הם מקווים".
אן ברמר
אן ברמר (באנגלית: Anne Bremer; 21 במאי 1868 - 26 באוקטובר 1923) הייתה ציירת יהודיה אמריקאית, שהושפעה מהפוסט-אימפרסיוניזם. כונתה בשנת 1912 "האמנית המתקדמת ביותר בסן פרנסיסקו", לאחר לימודי אמנות בניו יורק ובפריז.
ביוגרפיה.
אן מילי ברמר נולדה בסן פרנסיסקו למהגרים יהודים יוצאי גרמניה מהמעמד הבינוני-הגבוה ג'וזף ומינה ברמר. בשנים 81–1880 נסעה עם הוריה באירופה, וכשחזרו הגיע איתם בן דודה היהודי, אלברט בנדר, מדבלין, לגור איתם ולעבוד אצל דוד אחר, ויליאם ברמר. אלברט הפך לאיש עשיר ופטרון גדול של אמנים.
היא למדה אמנות אצל אמיל קרלסן בליגת הסטודנטים לאמנות בסן פרנסיסקו ועם ארתור מתוס ואחרים בבית הספר לעיצוב בקליפורניה, מכון מארק הופקינס לאמנות, וקיבלה תעודת סיום בשנת 1898.
כשסיימה את לימודיה הייתה במועצת ארגון של אמניות נשים בסן פרנסיסקו, והייתה הנשיאה בעת רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906. בהנהגתה, הפיק הארגון את התערוכה הראשונה הגדולה לאמנות בעיר לאחר האסון והגדיל את חבריו וכלל גם גברים.
היא התגוררה בברקלי במהלך 1907, השתתפה בשיעורי קיץ באוניברסיטת קליפורניה, וציירה סדרת נופים של מזרח המפרץ. באותה שנה היא גם החלה להציג בגלריה החדשה של אמנים מקליפורניה במלון דל מונטה במונטריי.
היא עברה לניו יורק בינואר 1910, שם למדה בליגת הסטודנטים לאמנות, והפליגה לאירופה באמצע אפריל 1910. היא שהתה באיטליה, ואז התיישבה בפריז, שם נשארה עד ספטמבר 1911 ולמדה באקדמיה מודרנה ובאקדמיה דה לה פאלט.
לאחר שחזרה לסן פרנסיסקו, הייתה לה תערוכת יחיד ראשונה בגלריה של ויקרי, אטקינס וטורי במארס 1912 ואחרת במלון סנט פרנסיס בנובמבר – דצמבר 1912. בזמן שציירה בכרמל ליד הים, קליפורניה במהלך בקיץ 1912 היא פגשה והתיידדה עם האמנית ג'ני קאנון, שהשתמשה בסטודיו שלה כדי לתכנן את התערוכה הראשונה של עבודותיה של ברמר בחצי האי מונטריי ואירחה לכבודה אירוע את ערב הפתיחה.
עד שנת 1913 ביתה וסטודיו היו בבניין הסטודיו ברחוב פוסט בסן פרנסיסקו יחד עם אלברט בנדר ואמנים שונים אחרים. נראה שהיא מילאה תפקיד מנהיגותי בפיתוח הבניין עם חללי עבודה ותצוגה עבור אמנים. בשנת 1915 הציגה חמש עבודות בתערוכה הבינלאומית וקיבלה מדליית ארד.
עוד בשנת 1915 היא נכללה בתערוכת "בית הספר המודרני" במוזיאון לוס אנג'לס להיסטוריה, מדע ואמנות.
בשנת 1916 נבחרה למזכירה של האגודה לאמנות בסן פרנסיסקו, שם סייעה להוביל שלב של צמיחה בשילוב הקמת מוזיאון לאמנות בארמון האמנויות.
היא הציגה תערוכת יחיד של 27 ציורים בגלריית ארלינגטון בעיר ניו יורק בשנת 1917 והשתתפה בתערוכה השנתית השנייה של אגודת האמנים העצמאיים בשנת 1918.
החל משנת 1921 התמודדה עם לוקמיה. היא ויתרה על הציור ופנתה ללימוד ספרות וכתיבת שירה. היא נפטרה באוקטובר 1923.
לאחר מותה, הקים אלברט בנדר כמה אנדרטאות, כולל פרס לסטודנטים לאמנות והקדשת ספריית הזיכרון אן ברמר במכון לאמנות בסן פרנסיסקו.
אלברט בנדר סייע בפרסום של ספרי שירים של אן ברמר (נדפס על ידי ג'ון הנרי נאש, 1927).
ברמר ובנדר נקברו זה לצד זה בבית הקברות בית השלום, קולמה, קליפורניה.
סגנונה.