בשנות ה-90 ניהלו ראשי הממשלה באותה תקופה (יצחק רבין, שמעון פרס, בנימין נתניהו ואהוד ברק) שיחות עם סוריה להסדר ברמת הגולן וסבוראי, שהתנגדה לויתור כלשהו על שטחים, הצטרפה ל"מועצה הציבורית למען הגולן" ופעלה רבות במסגרת התנועה הקיבוצית למען הרמה. במסגרת פעילותה תבעה מראשי התנועה ומראשי מפלגת העבודה מחויבות להתיישבות בגולן. גם לאחר מכן המשיכה לשמור על הקו הנצי בעד ארץ ישראל השלמה.
בשנותיה המאוחרות ברביבים הייתה סבוראי פעילה בפרויקטי הנצחה:
רחל סבוראי הייתה אישה עצמאית ובלתי שגרתית. היא ילדה שלושה ילדים, שאת זהות אבותיהם סירבה לחשוף, וגידלה אותם לבדה. יש לה גם נכדים ונינים. נקברה בבית הקברות של קיבוץ רביבים.
אתר ההנצחה לימאי צי הסוחר שמקום קבורתם לא נודע
קורט יורגנס
קורט יורגנס (בגרמנית: Curd Gustav Andreas Gottlieb Franz Jürgens; 13 בדצמבר 1915 – 18 ביוני 1982) היה שחקן קולנוע ותיאטרון גרמני - אוסטרי.
קורות חייו.
נולד ליד מינכן בבאוואריה ובגיל צעיר החל לעבור כעיתונאי. בהשפעת אשתו הראשונה שהייתה שחקנית החל לשחק והופיע במספר סרטים בגרמניה הנאצית.
בגלל ביקורתו על הנאציזם הוא נעצר ב-1944 ונכלא במחנה ריכוז בהונגריה. לאחר מלחמת העולם השנייה הפך לאזרח אוסטרי.
הוא שיחק בעשרות סרטי קולנוע וטלוויזיה. בתחילה בסרטים דוברי גרמנית ואחרי המלחמה גם בסרטים דוברי אנגלית וצרפתית.
ב-1956 הופיע לצידה של בריג'יט ברדו בסרט "ואלוהים ברא את האשה" והחל להתפרסם מחוץ לארצות דוברות גרמנית. באותה שנה השתתף בתפקיד ראשי בהפקה צרפתית של "מיכאל סטרוגוב".
גובהו, 1.92 מטרים, וחזותו המרשימה הקנו לו תפקידים של מפקד גרמני בסרטים דוברי אנגלית:
ב-1957 הופיע כמפקד צוללת גרמני בסרט "האויב מלמטה", מול רוברט מיצ'ם.
ב-1958 הופיע לצידה של אינגריד ברגמן בסרט "פונדק האושר השישי". באותה שנה הופיע בסרט "אני והקולונל" (בארץ נקרא "יעקובובסקי והקולונל", כקצין פולני אנטישמי מול היהודי יעקובובסקי (דני קיי).
ב-1959 הופיע לצידה של מיי בריט כפרופסור עמנואל ראט בגרסה מחודשת ל"המלאך הכחול".
ב-1962 הופיע בסרט "היום הארוך ביותר", בתפקיד הגנרל הגרמני גינתר בלומנטריט.
ב- 1963 שיחק בסרט "נס הסוסים הלבנים" לצידו של רוברט טיילור.
ב-1965 הופיע בסרט "לורד ג'ים", בתפקיד קורנליוס.
ב-1969 הופיע בסרט "הקרב על נהר נרטבה" כגנרל גרמני הנלחם בפרטיזנים של טיטו ביוגוסלביה במלחמת העולם השנייה. באותה שנה הופיע בסרט "הקרב על בריטניה" כשגריר גרמניה בשווייץ, האומר למקבילו הבריטי כי המלחמה שלהם נגד "המאסטרים של אירופה" היא חסרת סיכוי וכי כדאי כבר להתחיל לדון בתנאי השלום.
ב-1977 שיחק בסרט "המרגלת שאהבה אותי", את קרל סטרומברג, נבל הסרט.
יורגנס עבד גם בתיאטרון כשחקן ובמאי. הוא מת מהתקף לב בגיל 67 ונקבר בבית הקברות המרכזי בווינה.
בית הספר לסיעוד ע&quot;ש הנרייטה סאלד של הדסה והאוניברסיטה העברית
בית הספר לסיעוד ע"ש הנרייטה סאלד של הדסה והאוניברסיטה העברית שייך להסתדרות הציונית הדסה הפועל במסגרת המרכז הרפואי הדסה בירושלים. בית הספר נוסד ב-1918, בשם בית הספר לאחיות של הסתדרות מדיצינית הדסה, ובעת היווסדו היה אחד מבתי הספר המקצועיים היהודים העל תיכונים הראשונים לנשים בארץ ישראל. באותה העת שלט בארץ המנדט הבריטי. מוסד זה הוקם מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר המצב הבריאותי בארץ ובישוב היהודי היה ירוד. הקמת בית הספר לאחיות, הוא אחד ממפעליו המשמעותיים של ארגון הדסה בארץ ישראל. בית ספר לאחיות של הדסה לקח חלק בהפיכת הסיעוד למקצוע בארץ ישראל. כמו כן ההכשרה המקצועית של אחיות הובילה לשינוי בתפיסה הנשית ולקידום מעמדה של האישה בחברה. בשנת 1975 הפך בית הספר להיות אקדמי כשצורף לפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
היישוב היהודי לאחר מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה הותירה את היישוב בארץ ישראל מנותק ממקורות תמיכתו בעולם, דבר שגרם להידרדרותו הכלכלית והבריאותית. המצוקה הרפואית הייתה קשה ביותר. רוב בתי החולים הוחרמו על ידי השלטון הצבאי העות'מאני ורבים מהרופאים גויסו לצבא. האוכלוסייה בארץ ישראל סבלה ממגפות, שגרמו למותם של אלפים. כמו כן רבים סבלו מרעב ומהיעדר טיפול רפואי מתאים למחלות שונות.
בעקבות המצב הקשה, פנה "הוועד הפועל הציוני", ביולי 1916, אל "הסתדרות ציוני אמריקה", בבקשה לארגן סיוע רפואי מיידי ליישוב בארץ ישראל. ביצוע הבקשה נמסר ל"הסתדרות נשים ציונית הדסה", בשל פעולתה בארץ ישראל בתחום בריאות הציבור, שהחלה עוד בשנת 1913. בשנת 1917 ארגנה "הדסה" משלחת רפואית לעזרה ליישוב, אך כניסתה לארץ ישראל נדחתה על ידי השלטונות העות'מאניים. לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים, חברות הדסה פתחו במגעים עם השלטון הבריטי, על מנת לאשר כניסתה של "יחידה רפואית" לארץ ישראל. האישור הבריטי הגיע במרץ 1918 בעקבות התערבותו האישית של השופט לואי ברנדייס, שראה חשיבות רבה בהגשת עזרה רפואית מיידית לשיקום היישוב.
מקצוע הסיעוד בארץ ישראל עד 1918.
כבר ב-1913, הועלה הרעיון להקים בית ספר לאחיות. חוה ליון הגיעה מארצות הברית עם שתי אחיות מנוסות להכשיר אחיות בארץ ישראל. לפני הקמת בית הספר לאחיות של הדסה, היו גם יוזמות מקומיות להכשיר אחיות. ההכשרות לא היו ארוכות, למשל ב-1914 יזמה "אגודת הרופאים העבריים" שיעורים לאחיות בבית שנקרא, "תחנת הבריאות העברית" המטרה הייתה להכשיר אחיות, בשביל הסהר האדום. הכשרה זאת ארכה חודש, במשך חמישה ימים בשבוע אחר הצהריים, והיקפה כלל 26 שעות לימוד.
עד 1918 הסיעוד לא הוכר כמקצוע בארץ ישראל. הממשל העות'מאני לא חייב את העוסקות בסיעוד להשיג תעודה, כפי שהיה הדבר לגבי הרופאים. התואר "אחות", "אחות רחמניה" או חובשת הוענק לאישה שעסקה בעבודה סיעודית או בעזרה לרופא מבלי שנשאלה כלל מה המסגרות שבהן הוכשרה לכך או לתוקף הרישוי אשר היה אמור להינתן לה. בשנים הראשונות של המאה העשרים עד בוא המשלחת של הצלב האדום ושל הסתדרות ציוני אמריקה והדסה, בשנת 1918, בעיקר בחברה היהודית, הכשירו הרופאים עצמם את האחיות  לביצוע פעילויות מצומצמות וספציפיות.
היחידה הציונית הרפואית האמריקאית.
ב-11 ביוני 1918 יצאה "היחידה הרפואית ציונית אמריקאי" בדרכה לארץ ישראל, בחסות "הדסה". הצוות הרפואי מנה 44 רופאים (מומחים לעור, עיניים, גינקולוגיה, אורתופדיה, פתולוגיה, אף אוזן גרון), 20 אחיות, רוקחים, חובשים, אנשי מנהל רפואי, וציוד רפואי מודרני בשווי 25,000 דולר שמחציתו מומן על ידי הג'וינט.
באותה עת היה מחסור ניכר בארץ ישראל בעובדי בריאות מקצועיים. כדי לטפל בבעיה החליטה היחידה לפתוח בית ספר לאחיות. בית הספר נפתח ליד בית החולים מאיר רוטשילד בירושלים. כדי להכשיר את האחיות, הוכנה תוכנית לימודים לפי העקרונות שהיו נהוגים באותה עת בתוכניות הלימוד בארצות הברית, תוך התאמתה לצרכים של תושבי ארץ ישראל
מטרות בית הספר לאחיות הדסה והרעיונות שבבסיסו.
הסתדרות "הדסה" התפתחה בתחילת המאה העשרים והתגבשה גם כארגון פמיניסטי חברתי – ציוני שבראשה עמדה הנרייטה סאלד. באותה העת, פעלה בארצות הברית התנועה הפרוגרסיבית במשכנות העוני כדי לעזור לתושבים שם. נשות "הדסה שאפו לעזור ליישוב היהודי בארץ ישראל באותו האופן. הן פעלו למען אוכלוסייה בריאה, אשר תוכל לתפקד כראוי במישור האישי והציבורי. רעיונות פרוגרסיביים הדגישו את האמונה בקדמה של האדם וסביבתו, והמדע והחינוך שימשו מנוף עיקרי להשגתה. בפועל הטיפו הפרוגרסיבים לשיפור היעילות בניהול מוסדות, לטיפוח התפיסה המקצועית ולמעורבות שירותי המדינה או השירותים המוניציפליים בקהילה. רעיונות החינוך לבריאות הושפעו מתפיסות החינוך שהתפתחו באותה עת בניו יורק ומהשפעות ארגונים עולמים למלחמה במחלות, אשר הפיצו את התפיסה של רפואה מונעת. האידאולוגיה של המשלחת הרפואית של הדסה, בראשות ד"ר יצחק מקס רובינוב, הייתה מבוססת על סוציאליזציה מלאה של שרותי הרפואה. המשלחת הרפואית של הדסה החלה להקים שירות רפואי ריכוזי, המבוסס על רשת ארצית של בתי חולים ומרפאות שכולם כפופים להנהלה המרכזית של הארגון. האחיות במשלחת הרפואית ראו עצמן כשליחות להפצת התרבות המערבית בכלל ובשורת הסיעוד בפרט.
באתם ימים שררה במערב תפיסה כוללת של שליחות באשר לקידום מושבות בלתי מפותחות והאחיות במשלחת היו חלק מתפיסה זו. תפקידן של האחיות היה גם לחנך את האוכלוסייה בארץ ישראל. האחיות עבדו בבתי ספר ובתחנות לאם ולילד. הן לימדו את ילדי בית הספר ואת האימהות כיצד לשמור על הגינה וכיצד לטפל בתינוקן. כמו כן האחיות קיימו שיחות ייעוץ לאימהות וערכו הרצאות בנושא. מטרה נוספת בהקמת בית ספר לאחיות הייתה בהקשר הלאומי, והיא להקים בית ספר לאחיות עבריות אשר תטפלנה בחולים בבתי החולים ומחוצה להם, כדי לקדם את הבריאות בארץ ישראל ובכך לקדם את נושא העלייה. ארגון "הדסה" כארגון ציוני שאף לשפר את בריאות העם היהודי בארצו וקידום תרבותו של העולם הנחשל על כלל אוכלוסייתו, יהודים כערבים.
ההשפעות האמריקניות על הקמת בית הספר לאחיות.