שנותיו הראשונות.
קיראיהדי למד בבודפשט בגימנסיה הריאלית ברחוב הוראנסקי, שם ערך את השבועון "הומור התלמידים" עם בן כיתתו פרנץ קאלנאי. העיתון נאסר עד מהרה על ידי הנהלת הגימנסיה בגלל הביקורת שלו על סגל המורים. בשל אי הבנות ואי הסכמות עם המורה לציור הוא עבר לגימנסיה הריאלית של מרכז העיר, שם סיים את בחינות הבגרות בשנת 1918. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית התגייס לצבא האדום לפלוגת הסער ה-28, אך עקב נפילת הרפובליקה הסובייטית כבר לא הייתה לו אפשרות להילחם.
בגרותו.
לאחר שמיקלוש הורטי נכנס לבודפשט, הוא לא רצה להישאר בהונגריה, ולכן החליט להגר לארצות הברית. נסע תחילה לווינה עם מכר ואז נסע לטריאסטה. "טריאסטה יפהפייה. ריח טריאסטה, ריח חלזונות, ריח דגים, ריח ים. היו כל מיני ריחות טובים שם, פשוט לא היה לנו גרוש ובגלל זה רעבנו או צמנו, לסירוגין." מכיוון שבאותה עת היו עשרות אלפי מובטלים בעיר הנמל, קיראיהדי וחברו לא הצליחה למצוא עבודה. בסופו של דבר חברו חזר להונגריה, אך קיראיהדי דבק ברעיונו, שכן קרוב משפחתו, דודו, מארטון הימלר, התגורר באמריקה. הוא פגש את השחקן קארוי וידור בפאב מקומי, איתו התגורר ועבד זמן מה, תחילה במקום שהכירו, בפאב ואחר כך על חוף הים כסבל. הם הכירו קצין ים הונגרי שהסתיר אותם בבטן ספינה שהפליגה לאמריקה. לאחר טיול של קרוב לחודש הם הגיעו לניו יורק.
בארצות הברית היה מלצר, נער מעלית, עבד במפעל לעיבוד עורות של ארנבות, עבד בבנק וכתב מאמרים לעיתונים בשפה ההונגרית. הוא התפרנס מעבודה מזדמנת. היה תחילה ניצב בסרטים בהוליווד ואחר כך כתב תסריטים.
קיראיהדי חזר להונגריה בשנת 1931 והפך לכתב של הפשטי נפלו. מאמריו הופיעו בין היתר גם במגזין "חיי התיאטרון" (Színházi Élet), ובמגזין הספרותי "זמנים חדשים" (Új Idők). בין השנים 1938 לבין 1941 התגורר באנגליה ועבד בדיילי טלגרף. הוא חזר להונגריה, גויס לשרות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי).
בשנת 1944 גורש לאושוויץ. אחרי שנתיים בשירות העבודה, בעט בו חייל גרמני והוא נפל לתוך הבור שחפר זה עתה:
הוא ניצל באושוויץ והצליח לחזור לביתו בשנת 1945. משנת 1946 כתב שוב מערכונים לקברט בודפשט. ההומורסקות שלו הופיע בשבועון ההיתולי לודאש מתי ובמגזין "מבט בתמונות". הוא הוגלה על ידי המשטר הקומוניסטי לכפר אדאץ' בצפון מזרח הונגריה בשנת 1951. משנת 1952 הקברט של בודפשט שוב הציג את המערכונים שלו. הוא היגר שוב לאמריקה בשנת 1956, מאוחר יותר חזר להונגריה, ונפטר בשנת 1981 בבודפשט.
גרגורי וינטר
צ'ארלס מקנרי
צ'ארלס לינזה מקנרי (באנגלית: Charles Linza McNary; 12 ביוני 1874 – 25 בפברואר 1944) היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת אורגון משנת 1917 ועד מותו בשנת 1944. בשנים 1926–1933 עמד בראשות וועדת החקלאות ולאחר מכן הנהיג את המיעוט הרפובליקני בסנאט. בבחירות לנשיאות 1940 ניסה להיבחר לתפקיד סגן הנשיא תחת ונדל וילקי אך לא נבחר לתפקיד.
ביוגרפיה.
צ'ארלס מקנרי נולד ב-12 ביוני 1874 בסיילם שבאורגון, התשיעי מבין עשרה ילדים. הוריו נפטרו כשהיה בן תשע בלבד. בשנת 1896 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת סטנפורד. הוא התקדם בקריירה המשפטית, עד אשר כיהן כשפוט בבית המשפט העליון של אורגון בשנים 1913–1915.
בשנת 1917 נבחר מקנרי לסנאט האמריקאי. בשנת 1922 הנשיא וורן הרדינג הציע למקנרי להתמנות לתפקיד מזכיר הפנים, אך מקנרי סירב והעדיף להישאר בסנאט. משנת 1933 כיהן כמנהיג המיעוט הרפובליקני לסנאט. בניגוד לחלק מהסנטורים במפלגתו, מקנרי דווקא כן תמך בחלקים מן מדיניות הניו דיל של הנשיא הדמוקרטי פרנקלין דלאנו רוזוולט. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מקנרי תמך בסיוע לצרפת והממלכה המאוחדת.
מקנרי נפטר ב-25 בפברואר 1944 בפורט לודרדייל שבפלורידה לאחר ניתוח לא מוצלח בגידול במוח.
אקולוקציה בעטלפים
אריק בציג
רוברט אריק בציג (באנגלית: Robert Eric Betzig; נולד ב-13 בינואר 1960) הוא פיזיקאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2014 ביחד עם שטפן הל וויליאם מורנר, "על פיתוח מיקרוסקופיה פלואורסצנטית ברזולוציית-על". מכהן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ביוגרפיה.
אריק בציג נולד ב-13 בינואר 1960 באן ארבור שבמישיגן. בשנת 1983 בציג סיים תואר ראשון בפיזיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה, כשמטרתו אז הייתה להצטרף לתעשיית האווירונאוטיקה. לאחר מכן למד באוניברסיטת קורנל. בשנת 1988 סיים באוניבריסטה זו את לימודי הדוקטורט בפיזיקה ישומית ובפיזיקה הנדסית. עבודת הדוקטורט שלו התמקדה בפיתוח מיקרוסקופ אופטי שיוכל להציג עצמים קטנים מיכולת הרזולוציה של האור הנראה, שהיא כשני מיקרומילימטר (0.2 מיקרון). מגבלה תאורטית זו - מחצית מאורך הגל הקצר ביותר הנראה, של האור הסגול - נתגלתה על ידי ארנסט אבה ב 1873.
אמנם, מיקרוסקופ אלקטרונים יכול להראות עצמים קטנים בסדרי גודל מ-0.2 מיקרון, אבל הוא מחייב להקפיא את האובייקט בו רוצים לצפות, ולכן מיקרוסקופ האלקטרונים אינו מאפשר מעקב אחרי תהליכים בתא החי.
בשנת 1989, לאחר קבלת הדוקטורט, החל בציג לעבוד במעבדות בל, במחלקה למחקר מוליכים למחצה. באותה שנה, 1989, עמיתו של בציג, ויליאם מורנר, שזכה בהמשך בפרס נובל בכימיה יחד עם בציג, פיתח את המיקרוסקופ הראשון שיכל להציג עצמים קטנים מהמגבלה התאורטית של 0.2 מיקרון. המיקרוסקופ של מורנר יכל לפעול רק בטמפטורת האפס המוחלט. בעקבות המחקר של מורנר, בציג היה לאדם הראשון שהצליח לצפות בחומרים פלואורוסצנטיות (פלואורופור) בטמפרטורות החדר, תוך שהוא קובע את מיקומן בדיוק של פחות מ-0.2 מיקרון. חלבונים פלואורוסצנטיים אלו פולטים אור באורך גל מסוים, בתגובה לכך שהם מוארים באור באורך גל אחר. לדוגמה, בתגובה לכך שהם מוארים באור בצבע כחול, הם יפלטו אור בצבע אדום. בכך הם מאפשרים לצבוע חלקים מסוימים בתא ולעקוב אחריו. מחקרם של בציג ושל מורנר התבסס גם על עבודתו של שטפן הל בגרמניה ובפינלנד. ב-2014 זכה שטפן הל בפרס נובל לכימיה יחד עם בציג ומורנר.
בשנת 1994, עקב תסכול שחש מהקהילה האקדמית ומעבודתו במעבדות בל, בציג עזב את האקדמיה ואת עבודתו במעבדות המחקר של בל, ונעשה אב במשרה מלאה בביתו. בשנת 1996 חזר לעבוד, בחברה שהייתה בבעלות משפחתו, "אן הרבור מכונות". הוא פיתח בוכנות הידראלויות-חשמליות, אבל לאחר השקעה של מיליוני דולרים במחקר, הצליח למכור רק שני מכשירים.
בשנת 2002 חזר בציג למחקר אקדמי בתחום המיקרוסקופים, וייסד מכון מחקר במישיגן. בציג שאב השראה מעבודה שערך חוקר בשם מייקל דוידסון עם חומרים פלואורסצנטים. כמו כן הייתה עבודתו של בציג מבוססת על הישגיו של ויליאם מורנר במחקריו על בליעת אור של מולקולה יחידה (בשנת 1989 והלאה), ובהמשך, משנת 1997, גם עם חלבון פלואורצנטי ירוק. בציג הצליח לפתח שיטה שבה אפשר לגבור על המגבלה של ארנסט אבה ולצפות ברזולוציה גבוהה גם בעצמים קטנים מ-200 ננומטר. השיטה של בציג פועלת על ידי צילום מספר רב של תמונות של מולקולות בצבעים שונים, ולאחר מכן חפיפה של התמונות שצולמו. החפיפה של התמונות מתבצעת באופן אוטומטי על ידי מצלמה ומחשב המחוברים למיקרוסקופ האופטי.
טיפת מזל (שיר)
טיפת מזל הוא שיר שנכתב על ידי דני שושן, ובוצע על ידי הזמרת הישראלית זהבה בן. השיר יצא כחלק מאלבומה הראשון של בן, טיפת מזל, שיצא לאור ב-31 בדצמבר 1988. השיר הוא גרסה בעברית לשיר Dil Yarası של הזמר הטורקי אורהאן גנג'ביי .
"טיפת מזל" נחשב לשיר הפריצה של הזמרת, ועם הזמן, הפך לאחד משיריה המוכרים והמזוהים ביותר איתה.
בן ביצעה את השיר גם בסרט טיפת מזל מ-1992, בו השתתפה.
הצלחה.
בשנת 2015 זכה השיר במקום ה-17 במצעד הים תיכוני של ynet, רדיו תל אביב, רדיו חיפה ורדיו דרום של כל הזמנים.
לאורך השנים, פורסמו גרסאות כיסוי רבות לשיר, שבוצעו, בין היתר, על ידי כנסיית השכל, אגם בוחבוט, ושירי מימון עם גיא שרפי. כמו כן, ביצעה בן את השיר כדואט עם זמרים שונים, בהם אייל גולן, רמי קלינשטיין, הראל סקעת, ואתי לוי, אחותה התאומה.
קרל בארי שארפלס
קרל בארי שארפלס (באנגלית: Karl Barry Sharpless; נולד ב-28 באפריל 1941) הוא כימאי וזוכה פרס נובל לכימיה הידוע בעבודתו בנושא תגובות סטריאו-סלקטיביות וכימיה של קליקים.
ראשית חייו.
שארפלס נולד ב-28 באפריל 1941 בפילדלפיה, פנסילבניה. הוא סיים את לימודיו לתואר הראשון בשנת 1959, והמשיך את לימודיו בקולג' דרטמות', וזכה בתואר שני בשנת 1963. ותואר דוקטור בכימיה מאוניברסיטת סטנפורד בשנת 1968. הוא המשיך בעבודות פוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד (1968–1969) ובאוניברסיטת הרווארד (1969–1970).
קריירה אקדמית.
שארפלס הוא פרופסור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (1970–1977, 1980–1990) ובאוניברסיטת סטנפורד (1977–1980). הוא מחזיק בתפקיד הפרופסור בכימיה של W. M. Keck מאז שנת 1990.
מחקר.
שארפלס פיתח תגובות חמצון סטריאו-סלקטיביות, והראה כי ניתן לזרז את היווצרות מעכב בעל עוצמה פמטומולרית על ידי האנזים אצטילכולין אסטראז, החל באזיד ואלקין. הוא גילה כמה תגובות כימיות שהפכו את הסינתזה הא-סימטרית ממדע בדיוני לשגרה יחסית, כולל אמינוהידרוקסילציה, דיהידרוקסילציה ואפוקסידציה א-סימטרית חדה.
בשנת 2001 הוא זכה בחצי מפרס נובל לכימיה על עבודתו בתגובות חמצון מזרזות כיראליות. המחצית השנייה של פרס השנה חולקה בין ויליאם ס. נואלס וריוג'י נויורי (על עבודתם בנושא הידרוגנציה סטריאו-סלקטיבית).