את תפקיד הילד חסר השם מגלם ג'וזף בודריו. צלם הסרט היה ריצ'רד ליקוק והוא נערך בידי הלן ואן דונגן, שגם היו עוזרי המפיק. ההפצה המקורית הייתה דרך מפיץ הסרטים Lopert Films Inc.
הסרט צולם במוצא הנהר של לואיזיאנה והשתמש בתושבים מקומיים כשחקנים. הסרט אינו עוסק בתרבות הקייג'ון ולא בטכניקת קידוח הנפט ואף אינו תיעודי וסיפורו בדוי לחלוטין.
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר לתסריט ולסרט בשנת 1948. בשנת 1949 זכה וירג'יל תומסון בפרס הפוליצר עבור המוזיקה של תכליל הסרט (המכיל רק יצירה אחת בסגנון הקיג'ון). הסרט הוגדר לאחרונה כ"חשוב תרבותית" על ידי ספריית הקונגרס ונבחר לשימור על ידי ארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
הגנרל
הגנרל (The General) היא קומדיה אילמת משנת 1926 שהפיצה חברת יונייטד ארטיסטס. כוכב הסרט הוא באסטר קיטון שגם ביים ביחד עם קלייד ברוקמן. התסריט עובד על ידי אל בוסברג, ברוקמן, קיטון, צ'ארלס הנרי סמית (לא ניתן קרדיט). מספר הזכרונות "מרדף הקטר הגדול" שכתב ויליאם פיטינג'ר. הסרט נחל כישלון בקופות עם יציאתו, אולם במרוצת השנים זכה להערכה עצומה.
עלילה.
באסטר קיטון מגלם את ג'וני גריי, איש הקונפדרציה במלחמת האזרחים בארצות הברית, שארוסתו היא אנאבל לי והוא עובד כמכונאי ברכבת. בזמן שאנשים רבים בעיר אולצו להתגייס לצבא, התנדב גריי ראשון אולם נדחה, מכיוון שקצין סבר שהוא נחוץ יותר כמכונאי, דבר שלא נאמר לג'וני. בזמן שהוא עוזב מדוכדך הוא נתקל באביה ובאחיה של ארוסתו אנאבל, הרומזים לו שעליו להתגייס, אולם הוא נפרד מהם והולך לדרכו. הדבר מתפרש בעיני האב כהשתמטות, וגורם לו לומר לאנאבל שארוסה הוא פחדן, שאפילו אינו מוכן להתגייס לצבא. אנאבל מודיעה בקרירות לג'וני כי מוטב לו שיעלה על מדים אם הוא מעוניין לדבר איתה שוב ואז עוזבת. שנה חולפת, לאנאבל מגיעה הידיעה שאביה נפצע. היא נוסעת צפונה על מנת למצוא אותו, אולם הרכבת שלה היא במקרה גם הרכבת של ג'וני - נחטפת על ידי מרגלי האיחוד. ג'וני צריך להציל את הרכבת ואת הנערה האהובה עליו.
העלילה מתלהטת במרדף שנערך בין שני קטרים ועובד הרכבת בכיכובו של באסטר קיטון. רבים מהאירועים אכן התרחשו במרדף שנערך בין ג'ורג'יה לטנסי, בין רכבות שנמשכו על ידי קטרים המכונים "הגנרל" וה"טקסס". האירועים אף היו נושא סרטו של וולט דיסני "מרדף הקטרים הגדול".
קיטון מבצע בסרט הרבה פעלולים פיזיים הרי סיכון מעל ומסביב לרכבת השועטת, הכוללים קפיצה מקרון המנוע, לקרון הנוסעים ומשם לקרון המטען, וריצה לאורך הגג. אחד מן הפעלולים המסוכנים ביותר מתרחשים כשבאסטר יושב על אחד מהמוטות המחברים את הקטר לרכבת. בסרט מתחילה הרכבת לנסוע באיטיות ובהדרגה מאיצה את מהירותה כשהיא נכנסת למנהרה. הרושם החזותי של באסטר האומלל כשהתנועה של המוטות מסיטה אותו למעלה ולמטה היא עזה ביותר. אולם בחיים האמיתיים היה כמעט בלתי אפשרי להתניע כל רכבת בתנועה כה מדויקת והמוטות היו זזים כה מהר שהיו מעיפים את באסטר במהירות באוויר ובוודאי פוצעים או הורגים אותו. הסיפור ממשיך כך ונדרש שכנוע רציני מצד באסטר קיטון לדרוש מנהג הקטר לבצע את התעלול.
שיא הסרט כולל רגע מרהיב שבו הגשר (בו מחבל ג'וני) מתמוטט כשהרכבת חוצה אותו (מזכיר את הגשר על הנהר קוואי). קיטון צילם את התמוטטות הגשר ביער אצטרובלים מסביב לעיר קיטג' גרוב, שבאורגון, בהשתמשו בחמש מאות ניצבים מהמשמר הלאומי של אורגון. הוא לא גילה לשחקן המגלם את תפקיד הקצין הצפוני למה לצפות: מראהו של ההלם הגמור שתקף אותו היה צפוי.
הסצנה הזאת היא אחת היקרות ביותר שצולמו בקולנוע של אותה תקופה. חברת ההפקה לא יכלה להרשות לעצמה להזיז את ההריסות לאחר שהסצנה צולמה, לכן הם הותירו את הקטר ההרוס על קרקעית הנהר, שם הוא נהפך לאטרקציה תיירותית קטנה במשך קרוב לעשרים שנה. ההריסות הוזזו במהלכה של מלחמת העולם השנייה.
ביקורות ותגובת הקהל.
הגנרל היה כישלון קופתי וזכה לביקורות שליליות עם יציאתו לבתי הקולנוע. וראייטי דיווח שבבתי הקולנוע בהם הציג ש: "לאחר ארבעה שבועות של עסקים משגשגים בהם הוקרן הסרט "Flesh and the Devil", נראה כאילו הקולנוע מז מרעב בשבוע זה". הוא המשיך וכתב שהגנרל: "רחוק מלהיות מצחיק" וכן ש"זהו כישלון". הניו יורק טיימס הצהיר כי בסרט הזה בסטר קיטון הוא "אקרובט יותר מאשר ליצן" וכי הוא נראה כמו לוליין וודוויל". הלוס אנג'לס טיימס דיווח שהסרט הוא "אינו קומדיה לחלוטין, אך גם לא דרמה מרתקת". וממשיך להצהיר שהסרט "משתרך באופן איום עם מרדף ארוך ומעייף של קטר אחד אחרי השני". היה זה אחד מהכישלונות הגדולים ביותר של קיטון בקופות. הדבר איכזב אותו כי הוא החשיב אותו כסרטו הטוב ביותר. הקהל והמבקרים הסכימו עמו במהלך השנים, לאחר שהם החשיבו את הסרט כ"סרט אומנותי" יותר מאשר בידור סתמי, וכיום הוא נחשב לאחת מהקלאסיקות הגדולות ביותר של הסרט האילם.
הסרט מופיע בעקביות ברשימת 250 הסרטים הטובים ביותר ב-IMDb, ודורג במקום ה-18 ברשימת היובל של ה-AFI's של מאה הסרטים הטובים ביותר במאה. הסרט כונה "בעל חשיבות תרבותית" על ידי ספריית הקונגרס של ארצות הברית ונבחר לשימור על ידי ארכיב הסרטים הלאומי.
כסף קטלני
The Jimi Hendrix Experience
The Jimi Hendrix Experience (בתרגום מאנגלית: "החוויה של ג'ימי הנדריקס"), היא להקה בריטית/אמריקאית בהנהגתו של הגיטריסט ג'ימי הנדריקס, שלמרות תקופת פעילותה הקצרה היא אחת הלהקות המשפיעות ביותר בהיסטורית הרוק.
ללהקה להיטים מפורסמים רבים, בהם: "פרפל הייז", "פוקסי ליידי", "פייר" "היי ג'ו" "וודו צ'יילד", "ליטל ווינג" ו"לאורך מגדל השמירה".
היסטוריה.
ג'ימי הנדריקס הגיע לאנגליה ב-24 בספטמבר 1966, עם מנהלו החדש ובסיסט להקת "The Animals" לשעבר, צ'ס צ'נדלר, הם הקימו להקת ליווי עם הבסיסט נואל רדינג והמתופף מיטש מיטשל. מיטשל היה מתופף לונדוני מנוסה שלשעבר עבד עם ג'ורג'י פאמה. הנדריקס בחר ברדינג בגלל יחסו למוזיקה ותסרוקתו. רדינג היה נגן גיטרה עד אז, אבל ניגן בס בלהקה. את השם "החוויה של ג'ימי הנדריקס" הוטבע על ידי המנהל העסקי שלהם מייקל ג'פרי. ההופעה הרשמית הראשונה של החוויה (שהוזמנה על ידי הזמר הצרפתי ג'וני האלידיי) הייתה בחידוש באוורה, צרפת, ב-13 באוקטובר 1966. שישה ימים לאחר מכן הלהקה ניגנה את ההופעה הראשונה שלהם בבריטניה בהופעה פרטית ב-"Scotch of St James".
אף על פי שהותה כלהקת הליווי עבור הנדריקס, החוויה, כיחידה, זכתה לתהילה והוקרה. בעקבות ההובלה של קרים החוויה הייתה אחת הלהקות הראשונות שגרמה לתהילה של הפורמט "Power trio", שהגביל את קו להקות הרוק לגיטרה, בס ותופים. הנדריקס שילב גיטרת קצב וגיטרה מובילה, בשימוש פדלים של Fuzz ו-Wah-wah כדי לשנות את הטון שלו. מיטשל השתמש לפעמים בטכניקות המושפעות מג'אז, ואילו רדינג ניגן קווי בס פשוטים שעזרו לעגון את צליל הלהקה.
מבחינה חזותית, הם קבעו את המגמה בבגדים ותסרוקות פסיכדליות (בעקבות תסרוקות בסגנון בוב דילן משנת 1966, מיטשל השיג לעצמו עותק מחובר). בהופעות המוקדמות שלהם, למשל ב-"The Bag O'Nails" בלונדון הגיעו כמה מהשמות הגדולים ביותר בסצנת הרוק האנגלית, כולל חברי הביטלס, הרולינג סטונז, והגיטריסטים ג'ף בק ואריק קלפטון. פיט טאונסנד מThe Who הודה כי: "[ג'ימי] שינה את כל הצליל של גיטרה חשמלית והפך את עולם הרוק על פיו". קלפטון הסכים: "אחרי שפיט טאונסנד ואני הלכנו לראות אותו מנגן, חשבתי שזהו זה. המשחק היה תלוי בכולנו. יכול להיות שאנחנו גם נארוז את זה". הלהקה הגיעה לגדולה בארצות הברית. אחרי פסטיבל הפופ של מונטריי, ביוני 1967, אחד מפסטיבלי המוזיקה העיקריים הראשונים של מוזיקת הרוק. הופעת הלהקה הסתיימה בכך שהנדריקס העלה באש את גיטרת הפנדר סטראטוקסטר. לאחר הפסטיבל הם הופיעו בסיבוב הופעות עם להקת המאנקיז, אך עזבו את סיבוב ההופעות כשבועיים לאחר מכן, על פי הדיווחים בגלל חוסר תגובה מהקהל.
עם החוויה, הנדריקס הקליט כמה להיטים כמו "Hey Joe", "Purple Haze", "The Wind Cries Mary", "Burning of the Midnight Lamp" ו-"All Along the Watchtower" ושלושה אלבומים מצליחים: "Are You Experienced", "" ו-"Electric Ladyland". עם זאת, באפריל 1969 הגיעו היחסים המדרדרים של הנדריקס עם רדינג לשיאם, והוא חש שהתפתחותו המוזיקלית פוגעת בפורמט של השלישייה. הלהקה המקורית הייתה קיימת מספיק זמן כדי לממש את הקשר שלהם, והגיעה לשיאה בפסטיבל הפופ של דנבר ב-29 ביוני 1969. לאחר ששמע שהנדריקס מתכנן להרחיב את ההרכב מבלי להתייעץ עמו קודם, פרש רדינג מהלהקה וחזר לאנגליה.
הנדריקס ומיטשל התנסו בהרכב גדול יותר שכלל את הבסיסט בילי קוקס. לפעמים הם נקראו Gypsy Sun and Rainbows הם הופיעו בפסטיבל וודסטוק באוגוסט 1969. עד חודש נובמבר התפצל ההרכב והנדריקס חזר למתכונת השלישייה עם קוקס והמתופף באדי מיילס. לאחר הקלטת האלבום Band of Gypsys והופעה שהייתה בינואר 1970 פוטר מיילס. מייקל ג'פרי (כרגע המנהל היחידי של הנדריקס) התקשר לרדינג ומיטשל על איחוד של החוויה. שניהם הסכימו להשתתף בסיבוב ההופעות. הנדריקס היה פתוח לגבי החזרה של מיטשל, אבל התנגד לחזרה של רדינג.