והנה דוגמאות מיהדות אשכנז: שם המשפחה לדרמן שייך למשפחת מתקני עור/מוכרי עור/ התעסקות עם עור ממוצא גרמני ("לדר" בגרמנית פירושו עור, ו"מן" פירושו איש), משפחת מילר היא משפחה של טוחני קמח גרמנים ("מילר" בגרמנית פירושו טוחן) וכדומה. באזורים שבהם דיברו היהודים יידיש או גרמנית, משה החייט הפך למשה שניידר, הרב הפך לרבין, השוחט לשכטר וכדומה. דוגמאות נוספות: שומאכר (סנדלר), פישר (דייג), לעהרער או לרר (מורה), גלזר (זגג), קרמר (חנווני) ותהילים-זוגער (אומר תהילים, שמו המקורי של דן בן אמוץ). לעיתים הפך עיסוקו של אדם לשם משפחתו. למשל, וייץ (חיטה), זילבר (כסף) ואפל (תפוח). פישר - דייג; ריכטר - שופט; אייזנר - עובד בברזל (אייזן); בוכבינדר - כורך ספרים; ברונפמן - מזקק; דיכטר - פייטן; דורפמן - כפרי, איש הכפר. אמנם ביהדות אשכנז הפך שם המקצוע לשם המשפחה בשפה המדוברת (יידיש) ואולם בנוגע למקצועות של כלי-קודש, לעיתים נקבע המקצוע כשם המשפחה (או הכינוי המשלים את השם הפרטי) בשפה העברית, שכן השתייך לעולם הקדושה בו שלטה לשון הקודש: כך למשל במקרה של חזנים בקהילת יהודי פראג של המאה ה-17: החזן שבתי משורר בס או החזן לייב שיר השירים. ובעדות המזרח: שמות המשפחה 'חזן', 'דיין' 'גבאי' 'סופר' 'מלמד' 'מגיד' וכיוצא באלו. במקרים אחרים הופיעו גם מקצועות כלי-קודש כשמות משפחה לועזיים: למשל 'קנטור' או 'שולמן'. גם מקצוע הרבנות הפך לשם משפחה, על הטיותיו: רבין, רבינר. השפה העברית בולטת גם בשמות משפחה המבוססים על מסורת ישראל, כגון: משפחת לוי- לצאצאי שבט לוי, משפחת כהן או כ"ץ (=כהן צדק)- לצאצאי אהרן הכהן, משפחת נפתלי- לצאצאי שבט נפתלי. ואולם גם כאן השפיעה השפה המדוברת על הטיות המונח העברי המקורי: לוין, כהנא, כהנר, וכן הלאה.
שם האב, ששימש כשם משפחה מהסוג הישן, הפך לשם משפחה פטרונימי העובר מדור לדור. מרבית הסיומות מסוג -וויץ, -וביץ, -סקי, -ויצי, -וב, -וף, -שווילי, -זון, -קין וכו' מציינות את המילה "בן". הסיומות -סקי ו -וב אינן משמשות רק לשמות משפחה שמקורם בשמו של אדם, אלא גם לשמות משפחה שמקורם בשם של מקום, שכן הן סיומות סלאביות המציינות שייכות בכלל ולא רק שייכות בין בני משפחה. אברמוביץ, אברמוביצי, אברמוב ודומיהם, משמעותם "בן אברהם". במקרים נדירים הושמטה הסיומת ונשאר רק השם עצמו. לדוגמה, אברהם, אברהמס (יידיש: של אברהם). לעיתים קרובות התקבעו השמות בהיגוי הלועזי או היידי ולאו דווקא בהיגוי העברי שלהם. למשל מושק (משה), כמו במושקוביץ, ולייב (אריה), כמו בלייבוביץ. (ראו למשל מרדכי סלומון שנקרא על-שם אביו שלמה זלמן = סלומון)
כמה דוגמאות מעדות המזרח: - בן יעקב בברברית, - "בן נונו (=הנס)" בברברית, יוספיאן - בן יוסף בפרסית. אגגבבה - אביו של אגג בפרסית.
דוגמה עדכנית יותר לתופעה זו של שמות משפחה הנקבעים לפי אבי המשפחה מצויה במקרה של יהדות ביתא ישראל עם עלייתה לישראל. באתיופיה לא נהוג לתת שמות משפחה. אדם מכונה בשמו הפרטי, שם אביו ושם סבו, בדומה לנהוג בתקופת התנ"ך. כשעלו יהודי אתיופיה לישראל, הם נדרשו על ידי הרשויות להשתמש בשמות משפחה כפי שנהוג בישראל. לרוב בחרו לקחת את שם הסב והפכו אותו לשם משפחה. במקרה שהסב עדיין חי נקבע שם המשפחה על פי אביו של הסב. ובמקרה בהם אב המשפחה לא חי בעת עליית המשפחה לישראל, נקבע השם על פי שם האב המנוח.
במקרים מסוימים שם המשפחה היה מטרונים, נגזר משם האם או הרעיה. לדוגמה: מרגליות/מרגוליס/מרגולין על שם מרגלא, רוחלין על שם רחל, מלכין על שם מַלכה/מִלכה, סורקין על שם סורא/שרה, פרומקין על שם פרומא. וביהדות המזרח: - בן חנה בברברית.
ילדים קיבלו את שם המשפחה של האם כאשר בני הזוג נישאו בנישואים דתיים בקהילה ולא נרשמו לנישואים אצל הרשם האזרחי. כאשר נולדו לזוג ילדים והיה צורך ברישום הלידה אצל הרשם האזרחי, הילדים נרשמו כילדי האם בלבד ולמעשה כצאצאים מנישואים בלתי חוקיים.
היו מגוון סיבות לרישום כזה, ביניהן:
שמות על שם אם המשפחה היו נפוצים יותר בקרב החסידים מאשר אצל שאר העדות האשכנזיות. כמו כן ילדים קיבלו לפעמים מסיבות שונות את שם האם. לפעמים שיוך שם משפחה לשמה של אישה אינו מעיד בהכרח על אם המשפחה אלא על אחות במשפחה. דוגמאות לשמות על פי שמות נשיים: דבורקין - לפי דבורה; חבקין - לפי חווה; חנקין - לפי חנה; בייליס - של ביילא; רבקש (רבקה'ס) - של רבקה; עטקס (עטקה'ס) - של עטקא.
אצל יהודים יוצאי חצי האי האיברי ישנם גם שמות משפחה על שם דרגות ייחוס במשפחה המורחבת: נונה - סבתא באיטלקית, - סבא בספרדית (היו שהציעו שזהו כינוי לאישים בשם יוסף), - בן דוד (ייחוס) בספרדית. - בן בהקשר של צאצא.
לסוג זה משתייכים שמות כמו רייך (עשיר), קלוג (חכם. או: קליג, קליגר), גליק (מזל) ולנגליבן (חיים ארוכים).
החלפת שם המשפחה המקורי.
המקרה הנפוץ ביותר של שינויי שמות משפחה, התרחש כאשר משפחות היגרו מארץ אחת לשנייה, או כאשר השלטון במדינה התחלף. במקרים אלו, תורגמו לעיתים השמות משפחה לשפה, כמו וייס שהפך ל-White, מאייר הפך למאיר או רוזנברג שהפך לורדי. במקרים אחרים, נבחרו שמות מקומיים שהזכירו בצלילם את השמות הקודמים. כך, למשל, במקרים רבים של עברות השם, כמו: גלבשטיין שהפך לגביש, רוטנברג הפך לרותם, או ברקוביץ הפך לברק. מובן שבמקרים רבים, נוצלה ההזדמנות לרענון שם המשפחה ולבחירת שם חדש. אף כאן במקרה של עיברות שמות המשפחה עם המעבר לישראל, לעיתים מאמצים לעצמם אנשים שמות משפחה על פי מקום מגוריהם, כמו משפחת יגורי (על שם הקיבוץ יגור). דוגמה להשפעת המעבר לישראל על שמות המשפחה היהודיים מצויה גם בקרב קהילת בני ישראל (הודו): אף כי ישנם כ-130 שמות משפחה שונים ומוקדמים יותר אותם הביאה עימה קהילה זו מארץ מוצאה, הרי שבתחילת המאה העשרים, ובמיוחד עם עלייתם לישראל, החלו רבים לשנות את שם משפחתם, לרוב על-פי שמו הפרטי של הסב או אב הסב, כגון ראובן, יוסף או שמואל.
כך קרה לא רק במעבר גאוגרפי של המשפחה אלא גם במקרים של הגירה חברתית או מוביליות כלכלית: נטייה להתבוללות או צורך חברתי-כלכלי של משפחות יהודיות בתפוצות הובילו לעיתים לניסיון לטשטש את זיהוי האדם או המשפחה כיהודית באמצעות שם יהודי מובהק. כך למשל, בשליש האמצעי של המאה ה-19, בעקבות התעוררות רגשות לאומיים-הונגריים בקרב יהדות הונגריה, היה מעבר לשמות בעלי אופי "הונגרי" יותר, בייחוד בקרב היהודים, שקיבלו מהקיסר פרנץ יוזף תוארי אצולה על רקע תרומה לממלכה. אקדמאים, אנשי ממשל ובעלי מקצועות חופשיים שהיו בקשרים יומיומיים עם האוכלוסייה הלא יהודית - ביקשו לעיתים לצמצם את היכולת לקשר בין נושא השם היהודי לנושא השם ה"חדש", למעט במקרים של תרגום משפה לשפה. למעשה, במקרים רבים, שם המשפחה עבר גלגולים והשתנה פעמים לא מעטות. הדבר נכון במיוחד לבני העם היהודי שעברו תהפוכות רבות במהלך מאתיים השנים האחרונות - גלי הגירה רבים, שינויים מדיניים מרחקי לכת, רדיפות והשמדה. כל האירועים הללו מוליכים לשינויי שם, המערימים קשיים עד כדי הפיכת משימתו של חוקר, המנסה להתחקות אחר קורותיו של אדם, לבלתי אפשרית.
אקס-סיד 4000
אקס-סיד 4000 הוא מבנה על שתוכנן ביפן והיה (בזמנו) המבנה הגבוה ביותר שתוכנן אי פעם בצורה מפורטת. לו תוכנית הבנייה הייתה יוצאת אל הפועל הוא היה מתנשא לגובה 4,000 מטר כולל 800 קומות ובסיסו היה משתרע לאורך של 6,000 מטר. המבנה תוכנן להיבנות בטוקיו שביפן.
הבניין עוצב, על ידי תאגיד הבנייה טאיסיי בשנת 1995, בתור בניין בצורת הר באווירה עתידנית עם דגש של שילוב טכנולוגיה מודרנית יחד עם הטבע. הוא תוכנן לאכלס בין 500,000 ל-1,000,000 נפשות, להתבסס על אנרגיה סולארית ולהגיב למזג האוויר מבחוץ כדי לשמור על אותה כמות אור, טמפרטורה ולחץ אוויר בפנים. בגלל גודלו העצום, המקום היחיד הסביר שבו ניתן יהיה לבנות את הבניין הוא בים. אם יבנה במציאות, הוא יהיה גבוה יותר מהר פוג'י, ההר הגבוה ביותר ביפן, שגובהו 3,776 מטר.
הר תוצרת-האדם הראשון בעולם עשוי לעלות מאות מיליארדי דולרים, סכום השווה לתקציב השנתי הכולל של מספר מדינות בעולם.
הנרי פולסון
הנרי פולסון (באנגלית: Henry Paulson; נולד ב-28 במרץ 1946) הוא בנקאי אמריקאי משפיע. היה מזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של ג'ורג' ווקר בוש. בנוסף, פולסון הוא איש עסקים, היה בעבר היושב ראש והמנכ"ל של בנק ההשקעות גולדמן זקס ונחשב לאחד האנשים החזקים בוול סטריט. כמזכיר האוצר, פולסון היה חבר בוועדת הנגידים של קרן המטבע הבינלאומית. פולסון כיהן בעבר כיו"ר ומנכ"ל (מנכ"ל) של חברת האחזקות הבנקאית העולמית גולדמן זאקס גרופ בע"מ, וכן כיו"ר קבוצת הסחר פורום שירותים פיננסיים.
פולסון גדל בברינגטון, אילינוי. הוא קיבל תואר ראשון באנגלית במכללת דרטמות (הנובר, ניו המפשייר) בשנת 1968, וקיבל תואר שני במנהל עסקים מבית הספר לעסקים בהרווארד (קיימברידג', מסצ'וסטס) בשנת 1970. לאחר שסיים את לימודיו בהרווארד, פולסון הלך לעבוד בפנטגון, שם שימש כעוזר צוות של עוזר שר ההגנה עד 1972. בין השנים 1972 - 1973 היה חבר במועצה המקומית של הבית הלבן ועוזר לנשיא בממשלו של ריצ'רד ניקסון.
פולסון נחשב בעבר כאחד התומכים במדיניות "ירוקה" של דאגה לאיכות הסביבה, והוא אחד מאנשי הציבור המשמעותיים שהתריעו כנגד אפקט החממה ובין התומכים באמנת קיוטו. זאת בניגוד לעמדת ממשל ארצות הברית עד למינויו.
מינויו של פולסון לתפקיד מזכיר האוצר על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש היה מינוי מפתיע. זאת בהתחשב בהתנגדותו של ג'ורג' בוש בשנים האחרונות לצרף את ארצות הברית למדינות החתומות על אמנת קיוטו.