בליל האירוע סעד היילו יחד עם משפחתו וחבר נוסף בביתה של אחותו בנתניה שבו התגורר. בתום הארוחה, שם פעמיו יחד עם חברו לכיוונה של "פיצוציה" מקומית ובעודם שתויים. בהגיעם למקום נתקלו השניים באקראי באיילין ובאדם נוסף ששהה עמו. זמן קצר לאחר מכן, החל היילו לבוא בדין ודברים עם איילין בדבר סכסוך כספי שהתגלע ביניהם. השניים פנו לשוחח ביחידות באזור המשקיף על החלק האחורי של הפיצוצייה ושם, לדבריו של היילו, דרש איילין לקבל ממנו סך של 1,000 ש"ח ולא, יפעל לפגוע בו.
במהלך השיחה בין השניים, הפנה איילין את גבו להיילו כדי להטיל את מימיו תוך שהוא ממשיך להשמיע איומים באוזניו של היילו ומעיר לו הערות בעלות אופי מיני. היילו, אשר לדבריו חש מאוים וחשש כי זה יתקוף אותו מינית בפעם השלישית, התנפל עליו מאחור והחל לחנוק אותו. לאחר כמה דקות, שחרר היילו את אחיזתו באיילין וזה נפל ארצה. היילו נטל בידיו אבן אשר הייתה מונחת על הרצפה, והחל להטיח אותה נמרצות בראשו של איילין ובאזור מפשעתו ואיבר מינו. זמן קצר לאחר מכן, חדל ממעשיו ואחז ברגליו של איילין מחוסר ההכרה והחל לגרור אותו מרחק של 35 מטרים, עד אשר הניח אותו סמוך למכולת אשפה בקרבת חניון חשוך. לאחר מכן, נטל בידיו לבנה שהייתה מוטלת על הארץ והחל להטיח אותה בראשו של איילין כמה פעמים נוספות. בתום מעשיו עזב את המקום ושב לבית אחותו, פשט את בגדיו המגואלים בדם וכיבס אותם.
כתוצאה מהחבלות בראשו, סבל איילין משברים בגולגולת ובעצמות הפנים ואלו הובילו לדימום ברקמות המוח שגרם למותו.
שעות אחדות לאחר מכן, הסגיר את עצמו היילו לידיה של המשטרה ונטל אחריות על מותו של איילין.
בקשות החנינה.
באוקטובר 2012 נחשף סיפורו של היילו בתוכנית "המגזין" בערוץ 10, ולאחר מכן הוקם מטה המאבק למען היילו שפעל למען שחרורו. ב-2016, 65 חברי כנסת חתמו על עצומה שבקשה מנשיא המדינה לחון את היילו, שאף שלח בקשת חנינה רשמית, אך משרד המשפטים התנגד לבקשתו וב-18 בדצמבר אותה שנה דחה נשיא המדינה, ראובן ריבלין את בקשת החנינה. בנובמבר 2017, איילת שקד, מתוקף היותה שרת המשפטים, המליצה לנשיא המדינה לענות בחיוב על בקשת החנינה המחודשת שהגיש יונתן היילו, באופן שיקצר את עונשו בשנה כדי שיוכל לעמוד בפני וועדת השחרורים של שירות בתי הסוהר.
בנובמבר 2017 נענה נשיא המדינה בחיוב לבקשת החנינה, והמתיק חלק מעונש המאסר שלו במאסר על תנאי. בינואר 2018 דחתה ועדת השחרורים שהתכנסה בכלא רימונים את בקשת היילו לשחרור מוקדם. עם זאת ציינה הוועדה בהחלטתה את נכונותה לקיים דיון חוזר בעוד כחצי שנה בבקשת השחרור המוקדם, והתנתה זאת באם היילו ישתלב בתוכנית שיקום ייעודית לטיפול בתחום האלימות. מיד עם החלטת הוועדה הודיע פרקליטו של היילו כי הוא יערער על החלטתה לבית המשפט המחוזי. ב-26 בינואר 2018 פרסם גיא פלג באולפן שישי תיעוד מהחקירות של היילו, וכן סרטון משחזור הרצח במרכז המסחרי ומעשי האונס שקדמו לו, לכאורה, בגינה ציבורית בנתניה.
לאחר השחרור מהכלא.
ב-23 ביולי 2018 החליטה ועדת השחרורים בכלא רימונים לשחרר את היילו לאחר שריצה שני שלישים ממאסרו, בהיעדר התנגדות מטעם הפרקליטות. היילו שוחרר בו ביום, שמונה שנים לאחר שנעצר לראשונה על ידי המשטרה.
לאחר שחרורו שהה היילו שמונה חודשים בקיבוץ כברי שבצפון, ובמהלכם שקע בדיכאון והחל לצרוך אלכוהול באופן תכוף. לאחר שתקף מילולית אדם אחר בהיותו שתוי, נאלץ לעזוב את הקיבוץ.
כעבור שנה הוחזר לכלא לרצות את יתרת מאסרו, לאחר שהפר את תנאי השחרור שנקבעו לו.
ב-30 בנובמבר 2020, חמישה חודשים לאחר שחרורו מהכלא, אותרה גופתו של היילו בתפר שבין חוף פולג לחוף לגונה בנתניה. גופתו נשלחה למכון לרפואה משפטית לשם בדיקת נסיבות מותו.
מוזיאון הטבע זנקנברג
מוזיאון הטבע זֶנקֶנבֶּרג () בפרנקפורט הוא מוזיאון הטבע השני בגודלו בגרמניה. המוזיאון פופולרי במיוחד בקרב ילדים, הודות לאוסף הדינוזאורים העצום והנרחב שלו: מוזיאון זנקנברג מכיל את התצוגה הגדולה ביותר באירופה של דינוזאורים גדולים, כולל מאובן שבו טביעת העור השתמרה בסלע. בנוסף, המוזיאון מכיל את האוסף הגדול והמגוון ביותר בעולם של עופות מפוחלצים, ובו כאלפיים פריטים. ב-2010, כ-517,000 אנשים ביקרו במוזיאון.
היסטוריה.
בניין המוזיאון הוקם בשנים 1904–1907 מחוץ למרכז פרנקפורט באזור של אוניברסיטת גתה בפרנקפורט, שנוסדה ב-1914. המוזיאון נמצא בבעלות החברה לחקר הטבע זנקנברג, המתפעלת אותו. המוזיאון והחברה נקראים על שם יוהאן כריסטיאן זנקנברג, שתרם להם.
בחזית המבנה מוצבים פסלים בגודל טבעי של דינוזאורים, ושביל שבו טבועות עקבות טיטנוזאורוס מוביל לתצוגת הדינוזאורים של המוזיאון. בין הדינוזאורים הבולטים של המוזיאון נמנים: דיפלודוקוס (שנתרם על ידי המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע), סופרזאורוס, ברכיוזאורוס, פלטוזאורוס, סטגוזאורוס, אאופלוצפלוס, פרזאורולופוס, פסיטקוזאורוס מאובן עם זיפים קוצניים בזנבו ותוכן קיבתו, אובירפטור, קומפסוגנתוס, טירנוזאורוס, מאובן מקורי של איגואנודון וכן שתי גולגולות מקוריות ושלד משוחזר של טריצרטופס, שמשמש כקמע והדמותג של המוזיאון.
אף על פי שרוב המבקרים באים למוזיאון בזכות הדינוזאורים, למוזיאון תצוגות רבות נוספות, בהן אוספים גדולים של בעלי חיים, פוחלצים, מאובנים ודגמים של בעלי חיים מכל תקופות החיים. בין השאר המוזיאון כולל מוצגים מקוריים מבור מסל, בור זפת בו נקברו עכברי שדה, זוחלים, דגים ואבות הקדומים של הסוסים שחיו כ-50 מיליון שנה לפני זמננו. המוזיאון כולל שלדים של לווייתן מצוי (בעל החיים השני בגודלו, קטן רק מלווייתן כחול), קטלן וחדשן ותצוגות פילים הכוללת בין השאר פיל אפריקני, ממותה אמריקנית ומסטודון.
המוזיאון כולל גם יציקה בדמות השלד לוסי, אדם קדמון מהמין אוסטרלופיתקוס אפרנסיס. בקומות העליונות נמצאים ארונות קבינט היסטוריים בהם פוחלצים רבים של בעלי חיים, בהם פוחלץ של קואגה, שנכחדה ב-1883.
ב-2003 עבר המוזיאון שיפוץ וחידוש, ותצוגת הזוחלים החדשה המציגה גם את המגוון הביולוגי של דו-חיים וזוחלים וגם את הנושא של שימור הטבע. תצוגה נוספת כוללת דיורמה של יער גשם וגישה לדגם עץ המציג את כל רבדיו של יער הגשם: מהקרקע ועד הצמרת.
קלאב ספורט אמלק
הכנסייה היוונית
הדיוויזיה החמישית (ורמאכט)
הדיוויזיה החמישית (בגרמנית: 5. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיה של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה ב ובחזית המזרחית.
היסטוריה.
הדיוויזיה החמישית.
הדיוויזיה הוקמה באולם ב-1 באוקטובר 1934, והועמדה תחת פיקוד אויגן האן. בשנת 1939 הדיוויזיה הייתה במהלך המערכה בפולין חלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הראשונה בחזית המערבית. במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-12, ובשלב השני כחלק מהקורפוס ה-6 במסגרת הארמייה השנייה. לאחר מכן נשארה הדיוויזיה בצרפת כחיל כיבוש, ובאביב 1941 הדיוויזיה הועברה לפרוסיה המזרחית. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-5 במסגרת הארמייה התשיעית, ולאחר מכן כחלק מהקורפוסים ה-39 וה-5 לסירוגין במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, ובמהלך הקרב על מוסקבה הוחזקה הדיוויזיה בעתודת הארמייה התשיעית, ולאחר מכן פעלה במסגרת יחידת האבטחה האחורית.
דיוויזיית הרגלים הקלה החמישית.
ב-5 בנובמבר 1941 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית הרגלים הקלה החמישית, והועברה למנוחה תחת פיקוד הארמייה הראשונה כחלק מהקורפוס ה-8 בחזית המערבית, ובפברואר 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה ה-16 כחלק מהקורפוס ה-10.
דיוויזיית היגר החמישית.
ביוני 1942 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית היגר החמישית. הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים בגזרה הצפונית, כחלק מהארמייה ה-16. בינואר 1944 הועברה הדיוויזיה לגזרה המרכזית שם לחמה כחלק מארמיות הפאנצר השלישית, השנייה והרביעית, ולאחר מכן כחלק מהארמייה השנייה. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה כחלק מקבוצת ארמיות ויסלה, ובאפריל 1945 לחמה בקרב על ברלין עד להשמדתה במהלך הקרב.
נערתה
דיוויזיית היגר החמישית (ורמאכט)
סידני סאם
סידני סאם (בגרמנית: Sidney Sam, נולד ב-31 בינואר 1988 בקיל שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן גרמני המשחק בריינדורף אלטאך מהבונדסליגה האוסטרית בעמדת הקשר ההתקפי. לסאם חמש הופעות במדי נבחרת גרמניה.
קריירת מועדונים.
סאם החל את הקריירה במועדונים בעירו קיל, ובשנת 2004 החל לשחק כנער בהמבורג. בשנת 2006 החל לשחק בקבוצת המילואים של המבורג, ובדצמבר 2007 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבכירה של המבורג, כאשר החליף במשחק ליגה מול שטוטגרט את דוד יארולים. סאם ערך סך הכל ארבע הופעות בקבוצה הבכירה של המבורג, וביתר הזמן שיחק עדיין בקבוצת המילואים, ועל כן, בקיץ 2008 הושאל סאם לקייזרסלאוטרן ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה, לתקופה של שנתיים. סאם היטיב לשחק בקייזרסלאוטרן, כאשר בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע ארבעה שערים ובישל שבעה, ובעונתו השנייה בקבוצה, 2009/10, הבקיע עשרה שערים ובישל שבעה, וסייע לקייזרסלאוטרן להעפיל אל הבונדסליגה מהמקום הראשון.