האנשים שהוטרדו מפקודה זו יותר מכולם היו אנשי הבאניאמולנג' (Banyamulenge). הם עזרו להביא את קבילה לשלטון, ופתחו במרד פומבי באזור המזרחי של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו באוגוסט 1998. הם זעמו על כך שכאשר עזרו לו לעלות לשלטון, ציפו שיגן על הגבול מכוחות אנטי ממשלתיים וקיצוניים משבט ההוטו. בפועל, מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו היווה בסיס למתקפות נגד רואנדה על ידי אותם קיצוניים משבט ההוטו.
קבילה הפנה עורף לטוטסי הרואנדים שעזרו לו לעלות לשלטון. הם התקשו להאמין כאשר שמעו מדיווחי המודיעין שלהם שקבילה מגייס אנשי הוטו. כתגובה, ממשלות אוגנדה ורואנדה פלשו לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו והגיעו עד לפאתי עיר הבירה קינשאסה (Kinshasa). הצבא של קבילה, בתוספת גיבוי של כוחות צבאיים מזימבבואה, אנגולה ונמיביה עצרו אותם שם.
אף על פי שהושגה הפסקת אש ביולי 1999, נמשכו תקיפות לא סדירות בין שני הצדדים במשך כשלוש שנים. בשנים אלו, קבילה נסוג והסתגר סביב מעגל הדוק מאוד של קרובים ואנשי שלומו, תוך כדי שהוא משתיק באכזריות כל סוג של התנגדות כלפיו.
התנקשות בחייו (2001).
ב-16 בינואר 2001, במעון הנשיאותי פאלה דה מארברה (Pala de marbara) בקינשאסה, נורה קבילה על ידי אחד משומרי ראשו (שנהרג כשניסה להימלט מזירת הפשע). באותו ערב הוצאו להורג 11 אזרחים כחלק ממערכת הענישה של שלטונות הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הודיעה לתקשורת כי קבילה מת מפצעיו ב-18 בינואר 2001.
כעבור שבוע נערכה לקבילה הלוויה ממלכתית. גופתו של קבילה הגיעה לבירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, והוצבה בארמון שם טרם הלוויה. הלוויה התקיימה בארמון העם, ונכחו בה עשרות אלפי אבלים. הלוויה הייתה גדולה ומכובדת. שמונה נושאי דגל לובשי מדים צבאיים סחבו את הארון של קבילה. בלוויה נכחו הנשיאים רוברט מוגאבה מזימבבווה, אדוארדו דוס סנטוס מאנגולה וסם נוג'ומה מנמיביה.
לאחר הלוויה נערך טקס ההשבעה של הנשיא החדש, ג'וזף קבילה, בנו של לורן קבילה. ג'וזף קבילה מונה פה אחד על ידי הפרלמנט לנשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שמונה ימים לאחר הרצח. ג'וזף נבחר לנשיא בדרך לא דמוקרטית בגיל צעיר. ג'וזף היה כבן שלושים בלבד כשנבחר לנשיאות קונגו, והתקשה לשלוט על הנעשה במדינה למשך תקופה. עם זאת, במשך הזמן הצליח להשתלט והתרגל למעמדו החדש, וכיהן כראש ממשלה עד שנת 2019.
עקב הרצח, חל שינוי מהותי בהתפתחות מלחמת קונגו השנייה: הנשיא החדש נפגש בארצות הברית עם נשיא רואנדה, פול קגאמה. אוגנדה, רואנדה והמורדים הסכימו לתוכנית נסיגה שהאו"ם הציע, והחלו לסגת מהחזית. בשנת 2002 נחתם הסכם שלום, אף על פי שתקיפות במזרח המדינה נמשכו גם לאחר מכן.
במותו הותיר לורן קבילה מורשת מפוקפקת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. מלחמה שבמשך שנתיים וחצי גבתה יותר ממיליון קורבנות, חלקם ממחלות ורעב. אף על פי כן, הותיר קבילה משפחה, ילדים, פוליטיקאים ותומכים שכאבו את מותו ומנציחים את זכרו. בנו ג'וזף הוא הוכחה להמשך מורשתו. לורן קבילה ייחשב תמיד לדמות מפתח ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
פיל בורנאו
לוטרת נהר צפון-אמריקנית
אדאמה בארו
אדאמה בארו (באנגלית: Adama Barrow, נולד ב-16 בפברואר 1965) הוא פוליטיקאי ויזם נדל"ן גמבי, המשמש כנשיא המדינה השלישי מאז 19 בינואר 2017.
ביוגרפיה.
בארו נולד בבאס סנטה סו שבמזרח המדינה ב-16 בפברואר 1965. למד בתיכון מוסלמי ולאחר מכן עבד כאיש מכירות. בארו עבר ללונדון שבממלכה המאוחדת ושם החל לעסוק בנדל"ן ובמקביל עבד כמאבטח. הוא חזר לגמביה בשנת 2006. הוא התמנה לגזבר המפלגה הדמוקרטית המאוחדת, אשר פעלה באופוזיציה. בספטמבר 2016 התמנה בארו למנהיג המפלגה.
הנשיאות.
ב-30 באוקטובר 2016 בארו זכה בהתמודדות האופוזיציה על נשיאות המדינה. במהלך הקמפיין בארו הבטיח להחזיר את גמביה לחבר העמים הבריטי ולבית הדין הפלילי הבינלאומי, חיזוק חופש העיתונות, ולבצע רפורמה במערכת הביטחון. בארו זכה בבחירות עם 43.34% מהקולות, ובכך ניצח את יחיא ג'אמה (אשר קיבל 39.6% מהקולות). ג'אמה בתחילה קיבל את התוצאות, אך חזר בו לאחר מכן. כתוצאה מהקונפליקט, בארו ברח לסנגל השכנה והושבע בשגרירות הגמביאנית בדקר בירת סנגל בימים שלאחר מכן. לבסוף ג'אמה אף הוא יצא לגלות ובכך בארו חזר לארצו והחל לכהן כנשיא בפועל בינואר 2017. הוא הושבע בפעם השנייה ב-18 בפברואר, אך באופן פומבי מול אזרחי המדינה.
בתחילת כהונתו הכריז בארו כי שמה הרשמי של גמביה ישונה מן "הרפובליקה האיסלמית של גמביה" לכדי השם "הרפובליקה של גמביה", ובכך ביטל את השינוי של ג'אמה קודמו. ב-14 בפברואר החלה גמביה בתהליך החזרתה לחברות בחבר העמים. בנאום הפתיחה שלו הודיע בארו כי הורה לשחרר את כל העצורים ללא משפט תחת משטרו של ג'אמה. ב-21 בספטמבר חתם בארו על צו לביטול עונש המוות. בנוסף על כך, הוא חתם גם על האמנה להגנה על זכויותיהם של כל מהגרי העבודה ובני משפחותיהם ועל אמנה כנגד נשק גרעיני.
בנובמבר 2021 הכריז אדמה בארו על מועמדותו לבחירות לנשיאות ב-2024.
חיים אישיים.
בארו הוא חבר הקבוצה האתנית פולה והוא מוסלמי אדוק. הוא פוליגמיסט והוא נשוי לשתי נשים. משתי נשים אלו יש לבארו כארבעה ילדים בחיים. אחד מבניו נפטר בינואר 2017 כתוצאה מנשיכה של כלב.
סטודנט חופשי
ספורט סנקט פטרבורג
"ספורט" סנקט פטרבורג (ברוסית: Санкт-Петербург «Спорт»; בשמו המלא "חוג חובבי הספורט הסנקט פטרבורגי", ברוסית: Санкт-Петербургский кружок любителей спорта) הוא מועדון כדורגל מהעיר סנקט פטרבורג, שנוסד לראשונה בשנת 1897 והיה אחת מקבוצות הכדורגל הראשונות שפעלו ברוסיה בתקופת האימפריה הרוסית.
היא נחשבה לאחת הקבוצות החזקות בתקופה שקדמה לפרוץ מלחמת האזרחים ושחקניה הרכיבו את נבחרת סנקט פטרבורג שזכתה באליפות האימפריה הרוסית בכדורגל בשנים 1912 ו-1913, בתקופה שלא התקיימה אליפות ארצית למועדונים אלא אליפות בין נבחרות הערים.
המועדון איגד ספורטאים שעסקו בענפי ספורט שונים, לרבות סקי ומרוצי אופניים. המועדון נודע בקבוצת הכדורגל, שהוקמה ב-1897 ופעמים רבות הייתה בתחילת המאה העשרים לאלופת העיר והתמודדה באליפויות העיר עד לפירוק המועדון ב-1927.
בנובמבר 2019 מועדון הכדורגל הוקם מחדש על בסיס קבוצת "מרקט סבטה".
היסטוריה.
תקופת האימפריה הרוסית.
מועדון הספורט הוקם בשנת 1888 בכפר טיארלבו (סמוך לפאבלובסק) לבנים של גננים. במקור נקרא המועדון בשם "אגודת חובבי ריצה" (Общество любителей бега) שערכה תרגילי אתלטיקה במסלולי המרוצים של ההיפודרום בצארסקויה סלו. לאחר מכן חברי הקבוצה החלו לעסוק בספורט, לא רק בפרברי העיר, אלא גם בעיר סנקט פטרבורג עצמה, בפארק שבאי פטרובסקי והחברה שינתה את שמה ל"אגודת חובבי הריצה של פטרובסקי". ב-15 ביוני 1896 המועדון נרשם באופן רשמי תחת השם "חוג חובבי הספורט הסנקט-פטרבורגי" (ברוסית:Санкт-Петербургский кружок любителей спорта; בקיצור КЛС או בפשטות «Спорт» = "ספורט").
המייסד והאידאולוג שעמד מאחורי המועדון היה פיוטר מוסקבין. לנשיא המועדון הראשון בשנת 1896 נבחר אלכסיי לבדב. בפעילויות החוג היה מעורב גם העסקן, גאורגי דיופרון, מי שעתיד להתמנות לנשיא התאחדות הכדורגל הרוסית בשנת 1911. המועדון מומן על ידי הנסיך סרגיי בלוסלסקי-בלוזרסקי.
קבוצת הכדורגל אורגנה בשנת 1897. בתחילה משחקי הכדורגל נערכו במגרש הסוסים שסמוך לנהר ז'דאנובקה והושכר מ"חוג רוכבי האופניים של האי וסילי", מאוחר יותר הקבוצה אירחה את משחקיה בוולודרום שבאי האבן. ב-24 בספטמבר (או ה-12 בספטמבר, לפי הלוח הישן) 1897, נערכו לראשונה משחקי כדורגל ברוסיה, בין קבוצת "ספורט" סנקט פטרבורג" ו"אגודת חובבי הכדורגל של האי וסילי" (Василеостровского общества футболистов ברוסית), שהסתיים בניצחונם של הכדורגלנים מהאי וסילי – בתוצאה 6:0. תאריך המשחק הפך ליום ההולדת הרשמי של הכדורגל ברוסיה. בשנת 1900, המועדון חכר חלקת אדמה על האי קרסטובסקי, אשר הכיל מגרש כדורגל, מגרש טניס ומגרש כדורגל מוקף במסלול ריצה (לימים הפך האי גם בית לאצטדיון לנין הישן ולאצטדיון קרסטובסקי, המהווה למגרש הבית של קבוצת הכדורגל "זניט").
הקבוצה נטלה חלק באליפות העיר סנקט פטרבורג וזכתה באליפות העיר בשנים 1908, 1909, 1910, 1913, 1914, 1922 וסיימה כסגנית האלופה בשנים 1912, 1915, 1923 ובמקום השלישי בשנים 1903, 1907 ו-1911. היא גם זכתה בגביע האביב העירוני בשנים 1914, 1916 וב-1922. מאז אמצע שנות ה-1900, בשורות הקבוצה החלו לשחק לא רק שחקנים רוסים, אלא גם שחקנים ממדינות אחרות (כמו אנגליה, דנמרק ופינלנד; ביניהם כריסטיאן מורוויל () – שחקן נבחרת דנמרק במשחקים האולימפיים של שנת 1912 והפיני ברור ויברג, שאף הוא נטל חלק במשחקים האולימפיים).
"ספורט" מחזיקה בשיא מספר מפגשי כדורגל בינלאומיים בתקופת האימפריה הרוסית, כאשר החל משנת 1907 פגשה קבוצות כדורגל זרות, לרבות קבוצות כמו "קורינטיאנסום" פראג הצ'כית ("Korintiansom") ב-1910 (0:6), נבחרת לייפציג (1:4) ובודפשט (3:2) ב-1913 ועם מועדון "" מאדינבורו, סקוטלנד, במאי 1914 (0:3).
רבים משחקני הקבוצה הרכיבו את נבחרת רוסיה (בשנים 1912–1913) ובתקופה ההיא שיחקו בה שחקנים כמו נ. גרומוב, א. איגורוב, ו. מרקוב, ג. ניקיטין, פ. סורוקין, א. סובורוב וא. אוברסקי. במועדון "ספורט" שיחק גם מי שנחשב לאבי הכדורגל הרוסי, גאורגי דיופרון.
מאז 1924, חוותה הקבוצה קשיים רבים. היא פורקה ואורגנה מחדש תחת השם "רובע פטרוגרדסקי א" (Петроградский район А) עד שבשנת 1927, הקבוצה כבר חדלה מלהתקיים.
תחייה מחודשת.