לשופט ג'ובראן ארבעה ילדים, שלושה מהם עורכי דין. בתו ראניה, עורכת דין, הייתה הערבייה הישראלית הראשונה שהשלימה קורס צוערים במשרד החוץ הישראלי ושימשה כדיפלומטית מטעם ישראל עד שנת 2009. בנו שרבל עורך דין בתחום הספורט ומייצג שחקני כדורגל בישראל ומחוצה לה .
דמיון!
ביתן הדמיון! (באנגלית: The Imagination! Pavilion), שנקרא בעבר "ביתן המסע אל הדמיון" (The Journey Into Imagination Pavilion), הוא אחד הביתנים של פארק השעשועים אפקוט בדיסניוורלד שבפלורידה. הביתן כולל מתקנים שנושאם הוא "הדמיון".
מאז הקמת הביתן בשנת 1982 הוא ממומן על ידי חברת איסטמן קודאק.
היסטוריה.
ביתן הדמיון נפתח לציבור בשמץ 1982 וכלל אזור בו הוצג הסרט התלת ממדי "מסעות הקסם". כמו כן הוצגה בביתן המצגת "עושים זיכרונות" שהציגה את ההיסטוריה של הצילום.
בשנת 1983 נפתחה האטרקציה "מסע אל הדמיון" ושם המתקן שונה לשמה של האטרקציה. כמו כן נפתח מעל האטרקציה אזור "אימג'וורקס". בשנת 1986 הוחלף הסרט "מסעות הקסם" בסרט התלת ממדי "קפטן איו" בבימוי ג'ורג' לוקס ובכיכובו של מייקל ג'קסון. בשנת 1994 הוחלף הסרט בסרט התלת ממדי "יקרתי, הקהל התכווץ" בכיכובם של ריק מורניס (בתפקיד פרופסור ויין זלינסקי) ואריק אידל (בתפקיד מנהל המכון לדמיון, ד"ר נייג'ל צ'אנינג). ב-2010 הסרט הוחזר להיות קפטן איו אך נסגר בשנת 2015 כדי לפנות מקום לאטרקציה פסטיבל הסרטים הקצרים של דיסני ופיקסאר.
באמצע שנות ה-90 שונה שם הביתן ל"דמיון!".
גרסת חגיגת המילניום.
בשנת 1997 חברת פוג'יפילם, מתחרתה העיקרית של קודאק הציעה לחברת וולט דיסני לממן את המתקן ולהקים במקומו רכבת הרים. באותה עת עמד להסתיים החוזה של דיסני עם קודאק, וחברת וולט דיסני שקלה הצעה זו. לבסוף הציעה קודאק להמשיך לממן את המתקן תוך שיפוץ האטרקציה העיקרית בו והפיכתה לאטרקציה "מדעית" יותר. חברת וולט דיסני בחרה בהצעת קודאק שכללה מתקן מחודש שיותר זול להפעילו (המתקן הקודם של "מסע אל הדמיון" היה המתקן שהפעלתו הייתה היקרה ביותר, על אף היותו המתקן הפופולרי ביותר). בסוף שנת 1997 החליטה חברת דיסני לקבל את הצעת חברת קודאק מחשש שהציבור יעדיף מתקן מסוג מתקן אפל כפי שהיה קודם לכן על רכבת הרים. בשנת 1998 נסגר מתקן "מסע אל הדמיון" לשיפוצים. במסגרת השיפוצים הוקטנו מזרקות המים הקופצים שמחוץ לפירמידת הזכוכית במטרה להגדיל את השטחים המסחריים במתקן.
המתקן המחודש נפתח בשנת 1999 במסגרת חגיגות המליניום שנערכו באפקוט. תמת המתקן שונתה והוא הפך חלק מעלילת הסרט "יקירתי הילדים התכווצו" - כאשר במקום דמות הדרימפיינדר הופיעו דמויות מהסרט, וכן הדמות פיגמנט הופיעה רק זמן קצר ביותר בסוף המתקן.
בעקבות המחאה הציבורית הוחלט לשנות את המתקן ודמותו של פיגמנט הוחזרה למתקן.
דינה פורת
דינה פורת (נולדה ב-24 בספטמבר 1943) היא ההיסטוריונית הראשית של יד ושם, פרופסור אמריטה בחוג להיסטוריה של עם ישראל, שימשה כראש מרכז קנטור לחקר יהדות אירופה בימינו, וכמופקדת הקתדרה לחקר האנטישמיות והגזענות על שם אלפרד פ' סליינר באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
דינה פורת נולדה בשנת 1943 בארגנטינה, ועלתה לישראל בשנת 1950. אביה, משה קוסטרינסקי-קיטרון, יליד טלחן שליד פינסק, היה האב המייסד של תנועת "דרור" בדרום אמריקה וממנהיגי יהדות ארגנטינה. אמה, רות גולד, נולדה ברצקי שבליטא.
דינה פורת הגישה את התזה שלה לתואר השני בשנת 1973 בנושא: "ריכוז הפליטים היהודיים בווילנה בשנים 1939–1941: מאמצי היציאה". היא קיבלה את הדוקטורט שלה בשנת 1984 בבית הספר למדעי היהדות באוניברסיטת תל אביב בהנחיית פרופ' דניאל קארפי בנושא: "חלקה של הנהלת הסוכנות בירושלים במאמצים להצלת יהודי אירופה בשנים 1942–1945".
פורת שימשה בתפקידים שונים באוניברסיטת תל אביב: כראש בית-הספר למדעי היהדות על-שם חיים רוזנברג (2004–2008), ראש החוג להיסטוריה של עם ישראל (2000–2003) וראש המכון לחקר האנטישמיות והגזענות על שם סטפן רוט (1998–2010). הייתה מופקדת הקתדרה לחקר האנטישמיות והגזענות על שם אלפרד פ. סליינר (מאז 1997) ושימשה כראש מרכז קנטור לחקר יהדות אירופה בימינו (2021-2010). משמשת כהיסטוריונית הראשית של יד ושם (מאז אוקטובר 2011).
פורת הייתה ב-1985 עמיתת מחקר במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית, שימשה כחוקרת במרכז לחקר ישראל ויהדות באוניברסיטת קולומביה (1987–1988), ובסמינר של המכון הבינלאומי לחקר השואה של "יד ושם" (1995–1996). הייתה פרופסור אורח במרכזים ללימודים אירופיים וללימודים יהודיים באוניברסיטת הרווארד בשנת 1999, באוניברסיטת ניו יורק ב-2004, במכון לזכר השואה בפריז (אוקטובר 2007) ובאוניברסיטה הבינלאומית בוונציה (סתיו 2008) נבחרה למרצה המצטיינת בפקולטה למדעי הרוח לשנת 2004. קיבלה את מדליית ולנברג ב-2012, נמצאת ברשימת 50 החוקרים המובילים בישראל של דהמרקר לשנת 2013 וברשימת 50 הנשים המשפיעות בישראל ברשימת פורבס לשנת 2018.
הנחתה 31 עבודות לתואר שני ו-20 לתואר שלישי.
מילאה את מקומו של פרופ' יהודה באואר כיועץ אקדמי של כוח המשימה הבינלאומי להנצחת זכר השואה (2005- 2010) והשתתפה בוועידות בינלאומיות של האו"ם.
ביולי 2018 יעצה בעניין ההצהרה המשותפת של ראשי ממשלות ישראל ופולין, שעליה נמתחה ביקורת רבה. לדבריה התבקשה לתת ייעוץ אישי להצהרה ולא פעלה כהיסטוריונית ראשית של "יד ושם".
ב-2010 זכתה בפרס מועצת הספר היהודי בארצות הברית על הביוגרפי שכתבה על אבא קובנר ופורסמה על יד סטנפורד, וב-2018 זכתה בפרס בהט לספר העיון המקורי הטוב ביותר על כתב היד לספרה "לי נקם ושילם: היישוב, השואה וקבוצת הנוקמים של אבא קובנר", אודות הנוקמים.
נישאה לאל"ם יהודה פורת ולהם 3 בנים ו-11 נכדים. בנם עידו פורת הוא פרופסור למשפטים.
מחקריה.
הנהגה במילכוד, היישוב נוכח השואה, 1942–1945.
הספר עוסק בשאלת תגובת היישוב בארץ והנהגתו לשואה באירופה בעצם התרחשותה. לאחר הקדמה המפרטת את מוסדות היישוב, הרכבו ודרכי פעולתו, באים שלושה חלקים. הראשון דן באופן שבו הגיעו הידיעות על השואה ארצה, ובקושי להבין אותן ואת האירועים חסרי התקדים שעליהם דיווחו. החלק ממשיך ודן בדרכי התגובה של היישוב לאחר שנודע שההשמדה היא שיטתית, מימי אבל ועצרות תפילה עד להקמת ועד ההצלה, ומאיסוף כספים ועד לשיגור נציגים לארצות הנייטרליות.
בחלק השני נידונות פעולותיהם של אותם נציגים, ותוכניות ההצלה שהעלו גורמים שונים ביישוב, כמו תוכניות חליפין, ניצול הסרטיפיקטים להצלת ילדים, תוכנית אירופה, פרשת "סחורה תחת דם", הפצצת אושוויץ, שיגור הצנחנים, ועוד.
על כישלון הניסיון להציל קרוב ל-30 אלף ילדים, כתבה פורת: "זהו אחד המקרים שבהם מרגיש ההיסטוריון שהוא רוצה לזרוק הצִדה את כל הכללים שלימדוהו – לשון מאופקת, בדיקת מקורות מדוקדקת, הסקת מסקנות זהירה ומוצדקת – ופשוט לשבת תחתיו ולבכות".
החלק השלישי מנתח את מקומה של ההצלה במדיניות היישוב בזמן המלחמה והשואה, ביחסים שבין הארץ לקהילות ולתנועות הנוער באירופה, ומגיע למסקנות בדבר אמצעיו הצנועים של היישוב ויכולתו המוגבלת להציל בזמן מלחמה חובקת עולם ומול מכונת ההשמדה הנאצית, ובדבר החרדה למשפחות ולקהילות שנותרו באירופה ולהשלכות השואה על עתיד הארץ והעם.
הספר ראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 1986 ובמהדורה שנייה ב-2004 הוא תורגם לאנגלית ולספרדית והוא הראשון שפורסם בארץ בנושא זה.
שלושה קבצים המשלימים את הספר:
מעבר לגשמי: פרשת חייו של אבא קובנר.
ספר זה יצא לאור בשנת 2000. זוהי ביוגרפיה של חתן פרס ישראל הסופר והמשורר אבא קובנר (1918–1987). קובנר היה משורר, פרטיזן ואדם מרכזי בתקופת השואה ובחייה של המדינה. הוא גדל בוילנה שבין שתי המלחמות, עיר שבה חייה קהילה יהודית תוססת שפיתחה תרבות עשירה, למד שם בגימנסיה העברית ונעשה חבר בקן השומר הצעיר ועם זמן הפך לראש הקן; שהה בה תחת השלטון הסובייטי שסיפח את ליטא בתחילת מלחמת העולם השנייה, ותנועתו הפכה לתנועת מחתרת; כאשר פלשו הגרמנים והחלו האקציות התחבאו קובנר וכמה מחבריו במנזר סמוך לעיר, ושם כתב קובנר את הכרוז הידוע הקורא להתגונן ולא ללכת כצאן לטבח. לקראת סוף 1941 חזר לגטו שהוקם בינתיים בווילנה והיה ממקימי המחתרת בגטו וממפקדיה. בקיץ 1943, בזמן חיסול הגטו, לאחר שמפקדה הסגיר עצמו לגרמנים, יצאה המחתרת ליער, ושם פיקד קובנר על גדודי פרטיזנים יהודיים. עם תום המלחמה, ולאחר כישלונותיהם של הניסיונות להקים מחדש חיים יהודיים בווילנה, יצא קובנר דרומה ופתח בכך את קו "הבריחה" - היציאה מאירופה – הראשון. לאחר שהגיע אל הבריגדה היהודית בצפון איטליה בראש למעלה מאלף ניצולים פתח בניסיונות לנקום בגרמנים.
אבא קובנר הצטרף לקיבוץ עין החורש בו חי עד מותו. במלחמת העצמאות היה קצין התרבות של חטיבת גבעתי ואז כתב את דפי הקרב שעודדו להילחם, כולל הדף שגינה את כניעתה של ניצנים והליכתה בשבי. בקיבוצו ניהל במשך שנים את חיי התרבות, ותרם לחגים ולאירועים, כשהוא מנסה למסוך יהדות בציונות. ברוח זו של שמירה על מורשת יהודית תכנן והגה את בית התפוצות ומוזיאונים נוספים, ועד יומו האחרון כתב ויצר וניסה להשפיע על החלטות עקרוניות בחייה של הארץ. היה נואם בחסד, אוטודידקט, סופר ומשורר, איש שמשך אש של ביקורת קשה מזה והערצה עצומה מזה.
הספר זכה בפרס יצחק זנדמן מטעם ארגון חיילים ופרטיזנים נכי המלחמה בנאצים ובפרס בוכמן מטעם יד ושם. הוא תורגם לאנגלית, ופורסם על ידי הוצאת הספרים של אוניברסיטת סטנפורד ב-2009 תחת הכותרת THE FALL OF A SPARROW, THE LIFE AND TIMES OF ABBA KOVNER וקיבל את ה-NATIONAL JEWISH BOOK AWARD.
פרסומים.