אכילת הפסח צריכה להיעשות על השובע – כאשר האדם שבע, ולכן נהגו להקריב קורבן נוסף בערב הפסח – קורבן שלמי חגיגה, לאכול ממנו תחילה, ורק לאחריו, בסיום הסעודה, לאכול את בשר הפסח. עם זאת, גם מי שאכל את הפסח כשהוא רעב יצא ידי חובתו.
לפני האכילה יש לברך ברכה מיוחדת. נוסח הברכה הוא: "ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, אשר קדשנו במצוותיו וציוונו לאכול הפסח". לפני אכילת שלמי החגיגה מברכים: "ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, אשר קדשנו במצוותיו וציוונו לאכול הזבח".
מצוות אכילת הפסח כוללת כמה מצוות נוספות, המנויות במניין תרי"ג מצוות:
לאחר אכילת הפסח אסור לאכול דברים אחרים, כדי להישאר עם הטעם של הפסח בפה. מקור המנהג במשנה: "אין מפטירין אחר הפסח אפיקומן", כלומר: אין נפטרים מהסעודה, לאחר אכילת הפסח, באפיקומן (קינוח סעודה).
זמן אכילת הפסח.
זמן אכילת הפסח שנוי במחלוקת תנאים: לדעת רבי עקיבא, ניתן לאכול את הפסח, מן התורה, כל הלילה, ואילו לדעת רבי אלעזר בן עזריה, זמן אכילת הפסח אינו אלא עד חצות. גם לפי רבי עקיבא, אסור מדרבנן לאכול את הפסח לאחר חצות. גם הראשונים נחלקו בעניין זה להלכה: יש שפסקו כרבי עקיבא, ויש שפסקו כרבי אלעזר בן עזריה.
הבאת הקורבן בטומאה.
קורבן הפסח, כשאר הקורבנות שיש להם זמן קבוע, דוחה את הטומאה, בהתאם לכלל טומאה הותרה בציבור. כאשר רוב קהל מקריבי הפסח טמאים בטומאת מת בשעת הקרבת הפסח הם רשאים וחייבים להקריב את הפסח למרות טומאתם. במצב זה, הטמאים נכנסים לעזרה בטומאה, ועושים את כל הפעולות הדרושות להקרבת הפסח. דין זה נוהג בטומאת מת (ולפי חלק מהדעות גם בטומאת שרץ), אך לא בטומאות ה"יוצאות מגופו של האדם" – טומאת זב, זבה, נידה, יולדת ומצורע, אם כי הם ייפטרו מכרת אם אכלו פסח שבא בטומאה.
כשם שהפסח קרב בטומאה כאשר רוב קהל מקריבי הפסח טמאים, כך הפסח קרב בטומאה כאשר רוב הכהנים טמאים, אף שרוב מקריבי הפסח טהורים. גם אם המקריבים והכהנים טהורים, אך כלי השרת (הכלים המשמשים להקרבה) טמאים, הפסח קרב בטומאה.
כאשר הפסח קרב בטומאה הוא גם נאכל בטומאה על ידי המקריבים. זאת בניגוד לשאר הקורבנות, שגם כשהם קרבים בטומאה אין הם נאכלים בטומאה. הסיבה לכך היא שקורבן הפסח שונה במהותו משאר הקורבנות, בכך שהוא "לא בא מתחילתו אלא לאכילה" (בניגוד לשאר קורבנות שבהם העיקר הוא תהליך ההקרבה, והאכילה, אם ישנה, היא בעלת ערך משני).
חגיגה הבאה עם הפסח.
יחד עם קורבן הפסח, אפשר גם להקריב קורבן חגיגה, שהוא קורבן שלמים, ואותו אוכלים לפני אכילת הפסח, כדי שאכילת האחרון תהיה "על השובע". יש הסוברים שקורבן זה אינו חובה כלל בעוד שלדעת אחרים, בתנאים מסוימים (ראו להלן) הקורבן הוא חובה, אך לא מן התורה אלא מדברי חכמים. הקורבן נלמד מן הפסוק . פסוק זה מוקשה, שכן אם מדובר בקורבן הפסח עצמו, הרי אותו מותר להקריב (לפי הפרשות האחרות בתורה) רק מן הצאן, ולא מן הבקר. על כן הבינו חז"ל, שמדובר בקורבן שבא יחד עם הפסח, שאותו מותר להביא גם מן הבקר. לקורבן זה קראו "חגיגת ארבעה עשר".
המשנה קובעת שקורבן חגיגה זה בא בחול ובטהרה, כלומר דווקא כאשר קורבן פסח קרב ביום חול וכאשר הציבור והכהנים טהורים, ולא כאשר הוא קרב בשבת או כאשר הציבור או הכוהנים טמאים (ראו לעיל: הבאת הקורבן בטומאה). טעם הדבר הוא שקורבן חגיגת ארבעה עשר הוא קורבן רשות, אין הוא דוחה לא את השבת ולא את הטומאה. עוד אומרת המשנה שהקורבן קרב דווקא "במועט", דהיינו כשיש מעט בשר לאכילת בני החבורה, ויש צורך באכילה נוספת כדי שהפסח ייאכל על השובע, ולא "במרובה" – כאשר בשר קורבן הפסח הוא רב, וניתן לשבוע ממנו ללא תוספות.
בשר קורבן החגיגה נאכל, שלא כבשר הפסח, במשך שני ימים ולילה (כלומר: ביום ההקרבה, בלילה שלאחריו וביום המחרת), אולם אם העלו את בשר החגיגה על השולחן ביחד עם בשר הפסח יש לבערו ביחד עם הפסח, כאשר תם זמן אכילת הפסח, שמא נתערבו זה בזה.
פסח שני.
בספר במדבר מתואר מאורע שבו בשנה השנית לצאת בני ישראל ממצרים, עת נצטוו לעשות את הפסח במועדו, באו קבוצת אנשים שהיו טמאים באותו זמן, והתלוננו לפני משה שברצונם לעשות את הפסח גם הם (). בעקבות זאת ניתן ציווי לפיו מי שהיה טמא או שהיה בדרך רחוקה בזמן שחיטת הפסח יכול להקריב פסח בי"ד באייר. הלכה זו נקבעה לדורות, ויום זה כונה על ידי חז"ל "פסח שני". פסח שני שונה מפסח ראשון בכמה דינים.
קורבן פסח בימינו.
מאז שחרב בית המקדש, אין מקריבים את קורבן הפסח, כשם שאין מקריבים את שאר הקורבנות, מסיבות של אי-היתכנות פוליטית-מדינית, ובעיות הלכתיות שונות. עם זאת, חז"ל הנהיגו כמה הלכות ומנהגים זכר לקורבן הפסח:
קורבן הפסח אומנם אינו נהוג ביהדות הרבנית, בשל האיסור להקריב קורבנות מחוץ לבית המקדש, אך היה קיים אצל קהילת ביתא ישראל משום שבני קהילה זו נהגו להקריב קורבנות גם מחוץ לבית המקדש. הקרבת הקורבנות בקהילה נמשכה עד העלייה מאתיופיה למדינת ישראל במהלך שנות ה-80 וה-90. כיום הקהילה היחידה המקריבה את קורבן הפסח היא קהילת השומרונים, המקריבה את הפסח בהר גריזים.
ניסיונות לחידוש קורבן הפסח.
בימינו יש מספר קבוצות (תנועת נאמני הר הבית וקבוצות דומות) המבקשות לחדש את קורבן הפסח או לכל הפחות להיות מוכנים ומזומנים לקיימו שמא תשתנה המציאות בכל יום. מכיוון שאין צורך בבית מקדש בנוי, על פי ההלכה ש"מקריבין אף על פי שאין בית", הרי שהמניעות ההלכתיות להקריב את הקורבן אינן כה גדולות. בכל שנה מבקשות הקבוצות הללו אישור ממשטרת ישראל להקריב את קורבן הפסח, ונענות בשלילה.
פעולות אלה זכו בהתחלה לתמיכה של חלק קטן מהממסד הרבני ושל מיעוט בציבור הדתי בלבד, אם משום הבעיות ההלכתיות הכרוכות בהקרבת קורבן פסח בימינו, ואם משום השקפת עולם האומרת שאין לחדש את הקורבנות כל זמן שאין נכונות לכך מצד הציבור הישראלי. במרוצת השנים התרבתה התמיכה לאחר שרבנים נוספים הביעו את הסכמתם לחידוש קורבן פסח בהם הרב אריה שטרן, רבה של ירושלים, ורבנים נוספים.
מועדון ארוחת הבוקר
מועדון ארוחת הבוקר (באנגלית: The Breakfast Club) הוא סרט נעורים דרמטי-קומי אמריקאי משנת 1985 בבימויו של ג'ון יוז. הסרט עוקב אחרי חמישה בני נוער, אשר כל אחד מהם מייצג צעיר סטריאוטיפי שונה בתיכון בארצות הברית של שנות ה-80, הנמצאים ביחד בריתוק ביום שבת, ה-24 במרץ 1984, בתיכון "שרמר" שבאילינוי. במהלך הסרט מגלה כל אחד מהצעירים שחבריו עמוקים יותר מהסטריאוטיפים שלהם. הסרט נקרא בשם "מועדון ארוחת הבוקר" כיוון שכך השיב בנו של אחד מחבריו של יוז כשנשאל איך נקרא הריתוק ביום שבת בבית ספרו.
בני הנוער בסרט שוחקו על ידי אמיליו אסטבז (אנדרו קלארק, "הספורטאי"), אנטוני מייקל הול (בריאן ראלף ג'ונסון, ה"חנון"), ג'אד נלסון (ג'ון בנדר, "המורד המסומם"), מולי רינגוולד (קלייר סטנדיש, "המפונקת העשירה") ואלי שידי (אליסון ריינולדס, "המוזרה"). בנוסף, השתתפו בסרט גם: פול גליסון שגילם את ריצ'רד ורנון, המנהל והאחראי על התלמידים וג'ון קאפלוס שגילם את השרת, קרל יוז.
מכל הצוות, רק רינגוולד והול היו באמת בני נוער בשעת צילום הסרט, והם יצאו ביחד במשך זמן קצר לאחר מכן. נלסון היה בן 25.
הופעתו של ג'אד נלסון הושפעה רבות משיטת המשחק הייחודית שלו לפיה הוא נשאר בדמות גם כשהמצלמה הייתה כבויה. הוא הואשם בכך שהציק למולי רינגוולד, על הסט, בשל התעקשותו להישאר בדמות. ההתנהגות זו, כמעט הביאה את יוז לידי פיטורו של נלסון. באופן אירוני, היה זה "יריבו" בסרט, אמיליו אסטבז, שקם להגנתו.
חלק מהשחקנים (שידי, רינגוולד, הול וגליסון) הופיעו יחד בטקס הסרטים של MTV לשנת 2005 שם קיבל הסרט את פרס דלי הזהב עבור מצוינות.
שיר הנושא של הסרט הוא "(Don't You (Forget About Me" של סימפל מיינדס. השיר, שהופיע בפסקול הסרט הפך לאחד השירים המצליחים של שנות השמונים.
עלילה.
ביום שבת, 24 במרץ 1984, בשעה 7 בבוקר, חמישה תלמידים מתייצבים בבית הספר התיכון "שרמר", שברובע שרמר הבדיוני בשיקגו, אילינוי. החמישה משתייכים לקבוצות חברתיות שונות ואינם מכירים אלה את אלה, וכן יש להם מעט במשותף: קלייר סטנדיש (מולי רינגוולד), הנערה היפה והמפונקת, אלוף אילינוי בהיאבקות אנדרו קלארק (אמיליו אסטבז), תולעת הספרים בריאן ג'ונסון (אנטוני מייקל הול), אליסון רינולדס המרוחקת חברתית (אלי שידי) וג'ון בנדר (ג'אד נלסון) המורד.
החמישה נפגשים בספריה שם המנהל ריצ'רד ורנון פוגש אותם, מורה להם לא לדבר, לישון, או לזוז מכסאם במשך 9 השעות הבאות. התלמידים מקבלים משימת חיבור, עליהם לתאר ב-1000 מילים, "מי אתה חושב שאתה?". ורנון עוזב את הילדים וחוזר רק לעיתים לבדוק לשלומם. בנדר, שלו מערכת יחסים מלאת ריבים עם ורנון, מתעלם מהוראותיו, מתגרה באנדרו ובריאן ומציק לקלייר. אליסון נשארת שקטה בהתחלה למעט התפרצויות אקראיות.