חשיבות פיענוח האניגמה לניהול המלחמה נותרה חבויה מעיני הציבור. כל דיון אפשרי שהיה נערך על ידי הפולנים או הצרפתים בנוגע לפריצת האניגמה בתחילת המלחמה, לא היה חושף את ההישגים שהתרחשו במהלך המלחמה. מעטה הסודיות הוסר כאשר בשנת 1973 פורסם דבר פיענוח האניגמה, בספר "אניגמה" שכתב גוסטאב ברטראנד, קצין מודיעין צרפתי. הספר הוביל ללחץ ציבורי לחשוף את הסיפור המלא של האולטרה והאניגמה.
הסודיות של אולטרה הוסרה לגמרי כשפרידריך ויליאם וינטרבותאם, משתתף מרכזי בהפצת המידע על פרויקט אולטרה, פרסם את ספרו "The Ultra Secret" (סוד האולטרה). סיפורו הרשמי של המודיעין הבריטי במלחמת העולם השנייה פורסם בחמישה כרכים בין השנים 1979 ל-1988. העורך הראשי היה הארי הינסלי אך כרך אחד נערך על ידי מיכאל הווארד. קיים גם ספר בשם "Codebreakers" משנת 1993, המכיל את זיכרונותיהם של ותיקי אולטרה. הספר נערך על ידי הינסלי ואלן סטריפ.
לאחר המלחמה נמכרו מכונות אניגמה עודפות ומכונות דמויות אניגמה למדינות רבות בעולם, אשר היו משוכנעות בנוגע למידת האבטחה של מכונות הצופן הלא שגרתיות. האמריקאים והבריטים הפיצו את המכונות הללו משום שהם היו מסוגלים לפצחן. שווייץ אפילו פיתחה גרסה פרטית לאניגמה בשם NEMA והשתמשה בה עד אמצע שנות ה-70 המאוחרות.
על אף כל המאמצים שננקטו, מידע בנוגע לפיענוח האניגמה אכן זלג. ב-1967 כתב ההיסטוריון הצבאי הפולני, ולאדיסלאב קוזאקזוק, בספרו "המלחמה הסודית", כי האניגמה הגרמנית נפרצה על ידי הפולנים לפני מלחמת העולם השנייה. באותה שנה, תיאר דייוויד קהאן בספרו "The Codebreakers" אירוע שהתרחש בשנת 1945, ובו נלכדה האניגמה של הצי הגרמני מצוללת U-505. הוא ציין בחוסר תשומת לב שהודעות אניגמה כבר פוענחו עד אותה תקופה אך הפיענוח הצריך "מכונות שמילאו מספר בניינים".
בשנת 1970 החלו צפנים מבוססי מחשב לצבור אהדה, ככל שהעולם פנה יותר לעבר תקשורת ממוחשבת, והתוחלת שבמכונות האניגמה (ובמכונות מבוססות רוטורים באופן כללי) צנחה במהירות. ב-1974 כבר התקבלה החלטה לחשוף חלק מהפעילויות של בלצ'לי פארק.
ה-NSA של ארצות-הברית הוציא משימוש את האחרונה שבמכונות ההצפנה הרוטוריות שברשותו, סדרת ה-KL-7, בשנות ה-80.
קושי בחשיפת פרטים מסוימים.
פורסמו עדויות רבות אודות הפיענוח של האניגמה, אולם חלקן אינן אמינות בהיבטים רבים. הסיבות לכך הן:
ההשלכות האסטרטגיות של אולטרה.
יש מחלוקת בנוגע להשפעה שהייתה לפיענוח האניגמה על מהלך המלחמה. ייתכן שיש לשאול שאלה קשה יותר בנוגע להשפעת האולטרה גם על התקופה שלאחר המלחמה.
השלכות בזמן המלחמה.
מיצג אודות ה"מלחמה הסודית" שהוצג במוזיאון המלחמה האימפריאלי ב-2003 ציטט מדבריו של צ'רצ'יל, באומרו למלך ג'ורג': "הודות לאולטרה ניצחנו במלחמה". החשש הכבד ביותר של צ'רצ'יל, אפילו לאחר שהיטלר הורה לעכב את מבצע ארי הים ופלש לברית המועצות, היה שהצוללות הגרמניות יצליחו לחנוק את בריטניה ויטילו עליה סגר ימי.
בספר "שעתם היפה ביותר" העיד צ'רצ'יל שסכנת הצוללות הגרמניות היא הדבר היחיד שבאמת עורר בו מורא במהלך המלחמה. מרכיב עיקרי שמנע תבוסה בריטית בקרב על האטלנטי היה היכולת המחודשת לפענח את הודעת האניגמה של הצי הגרמני. למרות עובדה זו היו מרכיבים אחרים שהיטו את הכף בקרב לטובת בעלות הברית. עם הגידול בכיסוי האווירי מעל האוקיינוס האטלנטי ועם הרחבת הסיוע הימי של נושאות המטוסים לספינות בעלות הברית, נעשו מטוסים נגד צוללות אפקטיביים ביותר תוך שימוש בראדאר סנטימטרי ובפצצות עומק. שיפור בשיטות טריאנגולציה איפשר למטוס לחשוף את מיקום הצוללת אפילו אם לא ניתן היה לקרוא את הודעותיה. שיפור בסונאר ובפצצות העומק הגדיל את הסיכוי להטבעת צוללות.
החל מ-1942 ביצע חיל האוויר המלכותי הפצצות שטיח על ערים בגרמניה. ההרס של מרכזי ערים ותשתיות היה רב אך חשובה לא פחות מכך הייתה הפגיעה בתשתיות הטלפון, שאילצה את הכוחות הגרמניים להיות תלויים יותר בתקשורת גלי רדיו מוצפנת. עובדה זו תרמה להגדלת תעבורת ההודעות הניתנות לפענוח באופן ששירת את מטרות בעלות הברית.
לאחר D-Day, עם חידוש ההפצצות מעל גרמניה, נותר האריס מקובע על הרעיון של הפצצות השטיח. ההיסטוריון פרדריק טיילור טוען שבעוד שהאריס לא היה רשאי לדעת אודות אולטרה, הוא קיבל מידע שהושג מהאניגמה אך לא ידע את מקור המידע. זו הסיבה שהוא לא ידע שההוראה להפציץ מתקני נפט גרמניים התקבלה מתוך ניתוח של מקורות גרמניים חסויים ורמי דרג, שמהם עלה כי הפצצה כזו תהיה פגיעה אנושה בגרמנים. לכן ראה האריס בהוראות הללו סטייה מהמטרה העיקרית של החרבת הערים הגרמניות.
השלכות לאחר המלחמה.
וינטרבותאם, האיש שתיאר ראשון את השפעת פיענוח האניגמה על מהלך המלחמה, תרם רבות להבנת ההשפעה של אולטרה לאחר המלחמה. ההשפעה ניכרת בעצם הקמת ה-GCHQ הבריטי וה-NSA האמריקאי אבל לא רק בהם. וינטרבותאם מזהיר בפרק 3 של ספרו, שסרטים ותעמולה הובילו לתפיסה שהניצחון במלחמה היה אפוף הילת קרבות. הוא טוען שהמלחמה הייתה עשויה להיגמר במפלה מוחלטת אילו לא הייתה קיימת אולטרה.
הודעות מפוענחות של האניגמה הן בעלות ערך רב ביותר גם כיום, שכן הן מספקות עדות אודות מאמצי המלחמה של הנאצים וכן אודות פשעיהם. "מברק הפלה" הוא שדר לדוגמה הממחיש את מה שידעו בבלצ'לי פארק לגבי פשעי הנאצים.
מקורות.
הערה: הקטע מבוסס על התרגום מוויקיפדיה באנגלית.
ספי הנדלר
ספי הנדלר (נולד ב-1972) הוא היסטוריון אמנות ועיתונאי ישראלי, בעל דוקטורט מאוניברסיטת הסורבון, מומחה לאמנות הרנסאנס והבארוק באיטליה. החל מ-2016 משמש כמנהלה של הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע״ש גניה שרייבר. בין השנים 2016-2020 כיהן כראש החוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
הנדלר בוגר תיכון חדש בתל אביב. הוא בעל תואר ראשון בתולדות האמנות ובמשפטים מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 2009 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת הסורבון בפריז.
החל מ-1990 שימש כתב גלי צה"ל לענייני פלילים באזור תל אביב והמרכז, כתב לענייני משפט וכתב מפלגות. חתן פרס מפקד גלי צה"ל יחד עם אודי סגל (הפינה של אודי וספי), 1992. ב-1995 עבר לתפקיד עורך בדסק החדשות של העיתון "מעריב". ב-1999 החל לשמש ככתב העיתון בפריז וב-2004 עבר לתפקיד מקביל ב"ידיעות אחרונות", בו שימש עד שנת 2007. בעבודתו העיתונאית בצרפת התמקד בין השאר במצב היהודים במדינה ובעליית גל ה״אנטישמיות החדשה״. הוא הוכרז כחתן פרס בני ברית על סיקור גל האנטישמיות בצרפת, 2004.
בינואר 2010 מונה לעורך "הארץ השבוע" - המוסף הפוליטי של העיתון "הארץ". תחת עריכתו שינה המוסף הוותיק את פניו והחל לצאת בפורמט טבלואיד בן 24 עמודים החל מאוגוסט 2010. השינוי כלל גם הוספת מדורים חדשים ומתיחת פנים תוכנית של המוסף. הנדלר פרש מתפקידו בסוף חודש אוגוסט 2012 עם החלטת הנהלת "הארץ" להפסיק ולהוציא לאור את המוסף הפוליטי.
הוא הצטרף לסגל החוג לתולדות האומנות בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב שם הוא כיהן כראש החוג בשנים 2020-2016. הנדלר נבחר מספר פעמים על ידי תלמידיו למרצה מצטיין ואף זכה בתואר ״מצטיין הרקטור בהוראה״ בשנת הלימודים תשע״ט (2018-2019). הוא הקים את תוכנית המצטיינים והמצטיינות לתואר ראשון בתולדות האמנות בראשה הוא עומד משנת 2013.
הנדלר הוא חתן פרס "ל'ארמה די ברטשניידר" (L'Erma di Bretschneider) האיטלקי לתולדות האמנות 2010, לכתב היד הטוב ביותר שפורסם בשנת 2013 כספר בצרפתית: "La Guerre des Arts: Le Paragone peinture-Sculpture en Italie, XV-XVII siècle". ספרו השני עסק בדיוקנו של גמד החצר של משפחת מדיצ׳י, מורגנטה. הספר יצא לאור בפירנצה באיטלקית ובאנגלית. בנוסף לפרסומים בכתבי עת מדעיים הנדלר תורם לקטלוגים מחקריים בתחום אמנות הרנסאנס, בין השאר לתערוכות שנערכו בפירנצה, בפרנקפורט, בפריז ובניו יורק.
בשנת 2016 נבחר הנדלר לאקדמיה הצעירה הישראלית שליד האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, והיה להיסטוריון האמנות הראשון שנבחר לגוף זה, המאגד מאז 2012 את החוקרים הצעירים המבטיחים בישראל.
לצד פעילות האקדמית הנדלר משלב פעילות ציבורית בתחום מומחיותו. הוא מכהן מאז שנת 2012 כחבר מועצת קרן וולף המחלקת את פרסי וולף ואת מלגות קריל וולף. החל משנת 2017 הוא מכהן כחבר בוועדת התערוכות של מוזיאון תל אביב לאמנות. בנוסף לכך הוא כותב בעיתון הארץ אודות נושאים הנוגעים לאמנות בכלל ולאמנות הרנסאנס בפרט.
בחודש מרץ 2018 אצר יחד עם ד״ר שרון אהרונסון-להבי פרויקט בגלריה האוניברסיטאית תחת הכותרת ״נימוסי שולחן״ בו הוצגו יצירות אמנות העוסקות ביחס האנושי לאוכל ופרקטיקות התנהגות שמחולל העיסוק במזון. הפרויקט כלל תערוכת אמנות עכשווית באוצרות נירית נלסון, הקמת תיאטרון בתוך חלל הגלריה בו הוצגו מחזות קולינריים ושורה של אירועים עליהם הייתה אחראית האוצרת הקולינריית של הפרויקט רונית ורד. הוא המשיך לאצור פרויקטים משותפים בגלריה, ״קווי הגנה. מאז׳ינו בר-לב ומעבר״ עם גליה גור זאב (2018) ותערוכת ״פלאנט״ עם ד״ר תמר מאיר. התערוכה זכתה במקום השני בתחרות תערוכת השנה בעולם למוזיאון אוניברסיטאי, פרס אותו מעניק איגוד המוזיאונים האוניברסיטאי הבינלאומי, UMAC, המסונף למועצה הבינלאומית למוזיאונים הפועלת תחת ארגון אונסק״ו.
בחודש יולי 2018 הודיעה שגרירות צרפת בישראל כי הנדלר מונה ל״אביר האמנויות והספרות״, תואר כבוד אותו מעניקה הרפובליקה הצרפתית למי שתרמו תרומה משמעותית להפצת התרבות הפרנקופונית ברחבי העולם.