מבחינה מוניציפלית, לה דפאנס, ובה הגרנד ארש, אינה חלק מפריז אלא רשות נפרדת במחוז איל-דה-פראנס (אזור פריז רבתי), אך הציר ההיסטורי הופך את המקום לחלק בלתי נפרד מהעיר.
תיאור המבנה.
הבניין הוא דמוי "קשת" ישרת צלעות, ותוכנן כמעין גרסת המאה ה-20 של שער הניצחון. הוא עשוי מבטון, זכוכית וגרניט. כפרפרזה לשער הניצחון הנאו-קלאסיציסטי שנבנה לכבוד נפוליאון בונפרטה, מייצג הגרנד ארש את ניצחון האנושיות והשלום על פני המלחמה. המבנה בכללותו בנוי כקובייה כמעט מושלמת, בעלת מידות של כ-110 מ' לכל מקצוע. פנים הקובייה הוא חלל ריק שנוצר על ידי 4 הפאות העוטפות את הציר הקוסמי של פריז. כל פאה היא למעשה פירמידה מרובעת קטומה ששיפועה הוא 45°. הפאה התחתונה היא בסיס המבנה, ושיפוע הפירמידה הוא המדרגות המובילות אל הכניסה אליו, כאשר שלוש הפאות הנוספות מהוות את בניין המשרדים עצמו. יש המתארים את המבנה כיישום תלת-ממדי של טסרקט - קובייה בארבעה ממדים.
הקומה העליונה של הבניין כוללת גלריה לאמנות ומצפה לתיירים. הכניסה אל חלקו הציבורי של הבניין היא דרך מעליות קלות העוברות בתוך חלל הקובייה הפתוח. בחלל זה מספר מעליות העולות ישירות מהבסיס לקומת הגג, וכן מבנה טנסילי המורכב מאלמנטים קלים ומתוחים בלבד. מבנה היריעות, המזכיר ממברנות חיות, מעוצב באופן מנוגד לשאר המבנה: בחומר, בצורה ובעקרון המבני שלו שהוא שונה לחלוטין.
זווית הסטייה.
למעשה, הגרנד ארש אינו תואם את זווית ה"אקס היסטוריק", ואינו מקביל לחלוטין לשער הניצחון הישן. הבניין נבנה בסטייה של כ-8° יחסית לקו המדויק מאוד המגיע עד אליו. בדומה לשבירת הסימטריה על ידי התוספות הקלות שבחלל הקשת כאמירה מודרניסטית, כך גם נעשה בהטייתו הקלה של המבנה. הטייתו בזווית קלה נראית אמנם זניחה, אך סטייה זו נראית למרחקים ומורגשת גם על ידי מי שנמצא בכיכר שארל דה גול, ליד שער הניצחון. הטיה קלה זו של הבניין הרגיזה מאוד את הפריזאים למן הרגע שנבנה הבניין, ואף גררה התנגדויות ל"חוצפה" האדריכלית שהרסה, כך נטען, את ייחודו של הקו ההיסטורי המדויק.
האדריכל אוטו פון ספרקלסן מת בשנת 1987, כשנתיים לפני סיום הבנייה. על-פי אגדה אורבנית שהפכה גם לאמרה בפריז, נטען כי ספרקלסן התאבד לאחר שלא יכול היה לסבול את הזווית שנוצרה בטעות. בפועל, הזווית הייתה מתוכננת מלכתחילה ומותו של האדריכל היה טבעי, אך הביקורת כלפיה קיימת עד היום.
אגרוף סגול
חטיבת סער מגולן
AGM 78
טיל מתביית קרינה
מבצע פרשת דרכים
מבצע פרשת דרכים (אנגלית: Operation Crossroads) הוא סדרה של ניסויים בנשק גרעיני שבוצעו על ידי ארצות הברית בקיץ 1946 באטול ביקיני שבאיי מרשל.
סדרת הניסויים כללה שני פיצוצים בעוצמה של 21 קילוטון: המתקן הגרעיני "אייבל" (Abel) התפוצץ בגובה 158 מ' מעל לפני הים ב-1 ביולי 1946; המתקן הגרעיני "בייקר" (Baker) התפוצץ בעומק של 27 מ' מתחת לפני הים ב-25 ביולי 1946. הניסוי השלישי שתוכנן, צ'ארלי, בוטל לבסוף משום שהזיהום הרדיואקטיבי שנוצר בעקבות פיצוץ בייקר היה גדול מהצפוי. הפיצוצים הגרעיניים שנערכו במסגרת המבצע היו הרביעי והחמישי בהיסטוריה (לאחר ניסוי טריניטי והטלת הפצצות על הירושימה ונגסאקי). לראשונה נמסרה הודעה רשמית על ביצוע הניסוי לציבור לפני ביצועו, והוא היה הניסוי הראשון שהתקיים באיי מרשל.
מהלך הניסוי.
מטרת הניסויים הייתה לבחון את השפעות הפיצוץ הגרעיני על ספינות וכלי שיט שונים, ציוד וחומרים נוספים. למטרה זו נבנה צי שכלל 90 כלי שיט שונים באי ביקיני. בצי היו ספינות אמריקאיות ישנות, שלוש ספינות גרמניות ויפניות שנתפסו במהלך המלחמה, עודפים של סיירות, משחתות וצוללות שלא היו בשימוש וכלים אמפיביים רבים. על כלי השיט הותקנו מכשירי מדידה רבים במטרה ללמוד את השפעות הפיצוץ ואף נעשה שימוש בבעלי חיים שונים.
המבצע כולו אורגן ונוהל על ידי כוח מיוחד שנקרא "כוח משימה משולב 1" (Joint Task Force 1) והוא כלל 150 ספינות אמריקאיות ששימשו לצורכי מגורים, מעבדות מחקר וסדנאות שונות ל-42,000 איש (מתוכם 37,000 היו אנשי הצי האמריקני). כוח אדם נוסף שהה באיים הסמוכים והאתר בביקיני שימש בעיקר לצורך חופשות והפוגות. לפני הניסוי הראשון פונו כל אנשי הצוות מהצי שנועד לשמש כמטרה ומהאתר בביקיני והועברו לצי המשימתי שהפליג לעמדות בטוחות במרחק של 18.5 ק"מ מזרחית לביקיני.
בפיצוץ אייבל הוטלה הפצצה ממטוס B-29 והתפוצצה מעל למטרה. בפיצוץ בייקר נקשרה הפצצה לספינה שעגנה במרכז צי המטרה והתפוצצה בעומק של 27 מ' מתחת לפני הים. ניסוי אייבל עבר ללא תקלות מיוחדות למעט העובדה שהפצצה הוטלה במרחק של 500 מ' לערך מנקודת הציון המקורית. בשל כך נחקר צוות המטוס בחקירה ממשלתית רשמית, אך התברר שככל הנראה פגם במייצבי הזנב של הפצצה גרם להחטאה, ולא רשלנות של הצוות.
בפיצוץ עצמו טובעו חמש ספינות, אך השפעת הקרינה הרדיואקטיבית הייתה קצרת מועד וכעבור יום אחד בלבד ניתן היה לבצע בדיקות על הספינות בצי המטרה. כל הבדיקות וההכנות לפיצוץ בייקר נשלמו בהתאם ללוח הזמנים שתוכנן מראש.
בפיצוץ בייקר טובעו שמונה ספינות וניזוקו ספינות רבות יותר מאשר בניסוי הקודם. בנוסף גרם הפיצוץ התת-מימי להתזת רסס של מי ים רדיואקטיביים על ספינות צי המטרה ולשפוכת רדיואקטיבית רבה שעלתה מקרקעית הלגונה. למעט 12 ספינות שעגנו בסמוך לחופי ביקיני, כל ספינות צי המטרה סבלו מזיהום רדיואקטיבי חמור במשך מספר שבועות. עובדה זו אפשרה לחוקרים רק שהייה קצרה על סיפונן לצורך ביצוע הבדיקות הנדרשות.
הניסוי השלישי בסדרה, צ'ארלי, נועד להתפוצץ בעומק רב מתחת לפני הים לצורך בחינת השימוש בנשק גרעיני כמטען עומק, אך נדחה עקב בעיות הזיהום הרבות שנגרמו בניסוי בייקר. ניסוי זה בוצע לבסוף במסגרת "מבצע וויגוואם" (Operation Wigwam).
מכיוון שלא ניתן היה לבצע חלק מהבדיקות החיוניות בעקבות הזיהום הרדיואקטיבי, הצלחת הניסוי הועמדה בספק. אי-לכך החלו ב-1 באוגוסט בביצוע תוכנית לטיהור הכלים שספגו קרינה. הצוותים המקוריים שהשיטו את ספינות המטרה גויסו לצורך שטיפה חיצונית של כלי השיט שנעשתה תחת פיקוח הדוק ובצמוד למדי קרינה אישיים. תהליך הטיהור התקדם באיטיות היות שהצוותים המטהרים לא הורשו להישאר בקרבת כלי השיט יותר מדקות ספורות. עם חלוף הזמן גם בספינות הצי המשימתי נמדדו רמות נמוכות של קרינה רדיואקטיבית, לאחר שזו התפשטה במימי האוקיינוס. ב-10 באוגוסט התקבלה החלטה להפסיק את מבצע הטיהור ולגרור את ספינות צי המטרה ששרדו לאזור איי קווג'לין (Kwajalein), שם ניתן היה להמשיך בעבודה במים שאינם מזוהמים. העברת הצי התבצעה בסוף חודש אוגוסט ובמהלך ספטמבר. בקוואג'אליין החלו לפרוק את התחמושת שאוחסנה על ספינות המטרה, משימה שנמשכה עד לסתיו 1946. עם זאת, עבודות הטיהור והבדיקות שבוצעו נמשכו גם במהלך שנת 1947.
בתום הניסויים שמונה ספינות גדולות ושתי צוללות נגררו חזרה לארצות הברית ולהוואי לצורך בדיקות נוספות. 12 מהספינות ספגו רמות נמוכות מאוד של קרינה ולכן אוישו מחדש והפליגו לחופי ארצות הברית על צוותיהן. שאר הספינות שהרכיבו את צי המטרה טובעו ליד חופי ביקיני, קוואג'אליין והוואי בין השנים 1946 עד 1948.
חלק מספינות הצי המשימתי שספגו קרינה רדיואקטיבית במינונים שונים טוהרו ושבו לשירות פעיל לאחר בדיקות וקבלת היתרים מיוחדים. תהליך הבדיקה והאישור היה ארוך וניסיוני ובוצע ברובו במספנות הצי האמריקני בסן פרנסיסקו.
רמות הקרינה שנמדדו במהלך הניסוי.
בסוף שנת 1947 בוצע סקר ביולוגי מקיף שנועד לבחון את ההשפעות ארוכות הטווח של הניסויים שבוצעו במסגרת מבצע פרשת דרכים. כל הניסויים בוצעו תחת פיקוח הדוק על רמות הקרינה במטרה שלא לחשוף את האנשים שלקחו בהם חלק ליותר מ-0.1 רנטגן (R) ליום. באותה תקופה, רמה זו של קרינה נחשבה לנסבלת לפרקי זמן ממושכים מבלי לגרום לנזקים בריאותיים כלשהם.
הפיקוח הרדיולוגי כלל חיזוי של האזורים המועדים לחשיפת יתר לקרינה, מדריכים המיומנים בשימוש במדי קרינה וקביעת חוקים ותקנות לפעילות בזמן המבצעים. אנשי צוות שבמדי הקרינה שלהם נמדדו למעלה מ-0.1 רנטגן הורחקו או הושעו מפעילות לפרקי זמן שונים.
מתוך כלל האנשים שלקחו חלק בניסויים, 18,875 קיבלו מדי קרינה ו- 6,596 אנשים לא נמצאו כלל באזורים שספגו קרינה. את מדי הקרינה קיבלו אלו שנצפה להם הסיכון הרדיולוגי הגבוה ביותר וגם אחוז מסוים מכל קבוצת אנשים שעבדה באזורים מסוימים. רמת הקרינה הגבוהה ביותר שנמדדה הייתה 3.72 רנטגן. בהיעדר מידע מדויק על כל האנשים שעבדו באזורים מסוימים, נעשה שימוש במודל ממוחשב אליו הוזנו פרמטרים שונים ובאמצעותו חושבה רמת הקרינה הממוצעת.
יעקב זיו
מילת קישור
בדקדוק, מילות קישור הן מילים שתפקידן התחבירי הוא לחבר בין משפטים, מילים ופסקות.
השימוש במילות הקישור הוא חלק מכישורי האוריינות והשפה. מילים אלו מסייעות לכותב להעביר את המסר והרעיונות שלו בצורה ברורה ולקורא הן מאפשרות להתמצא בטקסט ולהבינו. באופן זה הן מסייעות לרכישת מיומנויות של הבנת הנקרא והבעה בכתב.
הקישוריות היא אחד העניינים המרכזיים בתהליך הניתוח המבני של הטקסט. מלות הקישור הופכות את הטקסט מרצף מקרי של משפטים לטקסט בעל משמעות.
ניתן להוסיף למילות קישור מילות הוראה ומשמעותן כדי לסייע בכתיבת משפט נכון.
לכל מילת קישור ישנו קשר לוגי מסוים, אשר עוזר לקורא להבין מה מטרת מילת הקישור, כגון ניגוד, סיבה ותוצאה.