הקונצ'רטו לכינור ותזמורת של לודוויג ואן בטהובן ברה מז'ור נכתב בשנת 1806. זהו אופוס 61 של בטהובן.
ביצוע הבכורה של היצירה היה ב-23 בדצמבר 1806, ב"תיאטר אן דר וין" בווינה. בטהובן כתב את הקונצ'רטו למען עמיתו פראנץ קלמנט, כנר מן השורה הראשונה באותם ימים, שנתן לו לפני כן עצות מועילות בנוגע לאופרה שלו, פידליו. האירוע היה קונצרט התרמה למען קלמנט.
קיימת טענה, שבטהובן סיים את תפקיד הסולו במועד מאוחר כל כך, עד שקלמנט נאלץ לנגן את החלק המאוחר בקריאה מן הדף בעת קונצרט הבכורה. כביטוי לכעסו, אולי, או שמא כדי להראות מה הוא יכול לעשות כשיש לו זמן להתכונן, קטע קלמנט את הקונצ'רטו בין הפרק הראשון לשני בקטע סולו פרי עטו, שאותו ניגן על מיתר אחד כשהכינור מוחזק הפוך.
הופעת הבכורה לא נחלה הצלחה, והקונצ'רטו לא בוצע כמעט בעשרות השנים הבאות.
היצירה הושבה לחיים בשנות ה-40' של המאה ה-19, הרבה אחרי מותו של בטהובן, בנגינת הכנר יוזף יואכים, עם תזמורת בניצוח פליקס מנדלסון; מאז ועד היום הוא נחשב לאחד החשובים ביותר ברפרטואר הקונצ'רטי לכינור, והוא מבוצע ומוקלט לעיתים קרובות.
שלושה פרקים ביצירה:
המוטיב, או הרעיון המוזיקלי, החשוב ביותר של היצירה (חמש נקישות שוות מקצבית על הטימפני) נשמע בשתי התיבות הראשונות של הפרק הראשון, ואפשר למצוא אותו עובר כחוט השני ביצירה כולה.
אחרי מבוא הטימפני, נמשך הפרק בנחת בפסוקים פשוטים, סימטריים בקבוצת כלי הנשיפה מעץ, עד התיבה העשירית, שם נשמע לראשונה עוד מוטיב חשוב. מוטיב זה (המבוסס בעצמו על הנושא הפותח בטימפני) מורכב מארבעה צלילי רה דיאז בסולם רה מז'ור (דיסוננס מרשים). מוטיב זה חוזר ומופיע בזכות עצמו במועד מאוחר יותר בפרק, בייחוד בפיתוח ובקדנצה של קרייזלר. כניסת הכינור סולו, אחרי הצגת הנושא הראשון בתזמורת, נחשבת לאחת הקשות ביותר לביצוע כהלכה ברפרטואר לכינור, בגלל שילוב של קלישות התזמור, קושי טכני באוקטבות והפתיחה התזמורתית, המתמשכת מעבר למקובל, הקודמת לה. הפרק, שאורכו כ-25 דקות, הוא מן הארוכים ביותר שכתב בטהובן.
הפרק השני, בסול מז'ור, מורכב מווריאציות על נושא, המופיע לראשונה בפתיחה בכלי מיתר מעומעמים. בכל אחת מן הווריאציות יש תמיד כלי או קבוצת כלים אחרת מול הכינור. לדוגמה: בווריאציה הראשונה, הקרנות מנגנות את המוטיב מן הנושא, בשעה שהכינור מנגן חומר אחר. לאורך הפרק אפשר למצוא מדי פעם רעיונות מן הפרק הראשון. דמיון ניכר לנושא הראשון בפרק הפתיחה אפשר למצוא בתיבה 45, ואי-אילו אזכורים למוטיב הטימפני הפותח מצויים בפרק השני.
סיום מעניין מבחינה הרמונית מקשר אטאקה (ללא הפסקה) ישירות אל רונדו הפינאלה, הכתוב במקצב של 6/8 במפתח. המלודיה הראשית שלו בנויה משני מוטיבים, אשר הראשון בהם מחקה קרן ציידים, ואילו השני מחקה ציוץ ציפורים. קטע רב-עוצמה בסולם המינור של הטוניקה מוסיף פאתוס לפרק עליז וקליל מטבעו. במהלך הקטע הזה, חוזר הבסון כהד על הנושא במינור, אחרי שהוא נשמע לראשונה בכינור, בעוד הכינור מעטר את המלודיה בתווים בעלי ערכי-משך קצרים. קטע זה עשוי להזכיר למאזין את הווריאציה השלישית בפרק השני, שגם בה מנגן הבסון עם הכינור.
קדנצות ליצירה כתבו כמה כנרים ידועי שם, ביניהם יוזף יואכים. הקדנצות של פריץ קרייזלר הן מן הסתם המקובלות ביותר לביצוע.
עיבוד של היצירה כקונצ'רטו לפסנתר קיימת בשם "אופוס 61a", אם כי אין ודאות, שבטהובן עצמו הוא המעבד. יש ראיה, מכל מקום, לכך, שהעיבוד הושם על ידי מוזיקאי בן זמנו של בטהובן, שקיבל הנחיות מסוימות מן המלחין באשר לעיבוד תפקיד הסולו. בלי קשר לכך, בטהובן אכן כתב בעצמו את הקדנצות שלו לעיבוד, ובהן מופיע, שלא כמקובל, גם טימפני לצד כלי הסולו, אולי כאזכור למוטיב הטימפני הפותח. קדנצות אלה עובדו מאוחר יותר לכינור על ידי הכנרים בני המאה ה-20 מקס רוסטאל ווולפגנג שניידרמן. הגרסה הזו איננה מנוגנת באותה תכיפות כמו חמשת הקונצ'רטי לפסנתר "המקוריים" של בטהובן.
קונצ'רטו זה זכה אף לעיבוד לקלרינט ולתזמורת.
סקלרודרמה
סקלרודרמה (Scleroderma) טרשת רב מערכתית או "טרשת רקמת חיבור" היא מחלה אוטואימונית כרונית הפוגעת בעיקר בעור ועשויה לפגוע גם בכלי הדם, באיברים הפנימיים ובמפרקים. סקלרודרמה מאופיינת בעודף של קולגן שהוא החלבון התומך העיקרי של רקמות החיבור באזורים הנגועים. מקור המונח סקלרודרמה שפירושו "עור קשה", בשפה היוונית (סקלרוס = נוקשה, דרמה= עור). המונח בא לציין את הקשיות וההתעבות של העור, שהוא הסממן הבולט של המחלה.
לסקלרודרמה שתי צורות עיקריות: סקלרודרמה מוגבלת או מורפיאה (Morphea) – Limites cutaneous scleroderma: מחלה קלה יותר, אשר בעיקר משפיעה על הידיים, הזרועות והפנים, ולעיתים כוללת גם יתר לחץ דם ריאתי. הצורה השנייה והקשה יותר היא סקלרודרמה מפושטת או Systemic sclerosis- מחלה נדירה יותר, המאופיינת בהתפתחות מהירה והמשפיעה על אזורים גדולים של העור כמו גם על איברים פנימיים כגון הכליות, הוושט, הלב והריאות, ויכולה להיות פטאלית. אין טיפול ספציפי לסקלרודרמה, אלא טיפול לסיבוכים הנגרמים כתוצאה ממנה.
למחלה המוגבלת (מורפיאה) פרוגנוזה טובה, אך לסקלרודרמה מפושטת גרועה יותר, במיוחד אצל גברים ובגיל מבוגר. מוות מתרחש בעיקר כתוצאה מסיבוכים הקשורים ללב, לכליות ולריאות. במחלה המפושטת, שיעור ההישרדות לאחר 5 שנים הוא 70%, ו-55% לאחר 10 שנים.
הסיבה לסקלרודרמה אינה ידועה. היא קיימת אצל משפחות, (מחלה משפחתית) ואולם הגנים לא זוהו לחלוטין. המחלה משפיעה על כלי דם קטנים- ארטריאולות- בכל האיברים. בתחילת המחלה, תאי האנדותל המצפים את הארטריאולה מתים, יחד עם תאי שריר חלק המהווים חלק מכלי הדם, בתהליך אפופטוזה. תאים אלו מוחלפים ברקמת קולגן ופיברוזיס. תאי דלקת, ובעיקר תאים מסוג CD4+ Helper T cell, מסתננים לארטריאולה, וגורמים לנזק נוסף. התרופות המשמשות במחלה מתערבות בתהליכי הדלקת המזיקים הנוצרים במנגנון זה.
סוגים.
סקלרודרמה מאופיינת על ידי הופעה של אזורים בעור, מוגבלים או מפושטים, קשים או רכים, בעלי צבע שנהב, א־מוביליים, אשר נותנים לעור מראה של עור קשה (ומכאן שם המחלה)- הופעה זו של העור אופיינית הן לצורה המוגבלת של המחלה והן לצורתה המפושטת.
תסמונת CREST.
תסמונת CREST (ראשי תיבות של calcinosis, raynaud's phenomenon, esophageal dismotility, Sclerodactyly, telangiectasis), היא תסמונת אופיינית לסקלרודרמה, אך לא תמיד מופיעה. תופעות אלו יכולות להופיע גם בצורה בודדת.
שכיחות.
המחלה שכיחה יותר אצל נשים (פי 4 יותר מגברים). בארצות הברית, 1 מכל 1000 איש חולה במחלה. ילדים כמעט ולא סובלים ממחלה מפושטת, אלא מסקלרודרמה מקומית. מרבית המבוגרים מאובחנים במחלה בין הגילאים 30-50.
אבחנה.
סקלרודרמה מוגדרת באופן קלאסי כהתעבות סימטרית של העור, כאשר בכ- 90% מהמקרים מופיעה תסמונת ריינו- Raynaud's phenomenon: זוהי תופעה בה יש התכווצות של כלי הדם כתוצאה מקור, אשר מאופיינת בשלוש פאזות: בשלב הראשון יש הלבנה של האצבעות, לאחר מכן כיחלון (ציאנוזיס) ובסופו של דבר האצבעות מאדימות. אם תופעות אלו נמשכות, הסכנה היא נמק של האצבעות. (חשוב להבדיל בין תופעה זו, המאופיינת בשלוש פאזות כאמור, לבין כיחלון של האצבעות כתוצאה מקור- אקרו-ציאנוזיס, המאופיין בפאזה אחת בלבד). תופעת ריינו לעיתים מקדימה את הופעת המחלה – לפעמים בכמה שנים עד שהמחלה עצמה מתפתחת. בנוסף מאופיינת המחלה בקיום נוגדנים שהם anti-nuclear. לעיתים ההסתמנות הקלינית אינה קלאסית וכוללת וריאציות שונות או היעדר שינוי בעור. תסמינים נוספים של סקלרודרמה מופיעים בתוך שנתיים מהיווצרות תסמונת ריינו המאפיינת מאוד את המחלה.
בדיקות מעבדה יכולות להציג קיום של נוגדנים אנטי-טופואיזומרז (במידה והמחלה מפושטת) או נוגדנים שהם אנטי-צנטרומר (במידה והמחלה מוגבלת יחסית, וכן במקרה של תסמונת CREST). נוגדנים נוספים שניתן לראות יהיו מסוג anti UR או anti RNA polymerase.
טיפול.
אין טיפול ישיר במחלה עצמה אלא בסימפטומים שלה. כך למשל, חולים הסובלים מתופעת ריינו יטופלו בתרופות שמטרתן להגדיל את זרימת הדם לאצבעות- לרבות ניפדיפין, דיליטאזם וכו'.
פיברוזיס של העור מטופל בחומרים כגון d-penicillamine, קולכיצין, PUVA, רלקסין וציקלוספורין.
בכליות- מטפלים ביתר לחץ דם- כגון מעכבי ACE ו- ARB.
ביתר לחץ דם ריאתי- ניתן חמצן ונוגדי קרישה, ומנסים להרחיב את כלי הדם בתכשירים שונים.
מאחר שסקלרודרמה היא מחלה אוטואימונית, חלק מהתרופות הן תרופות מדכאות מערכת חיסון עצמית- כגון מתוטרקסט, ציקלופוספמיד, אזתיופרין ו- מיקופנולט.
לירון וייסמן
לירון וייסמן (נולדה ב-30 במרץ 1980) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית.
ביוגרפיה.
וייסמן נולדה בעפולה למשפחה דתית, וגדלה ביישוב כוכב יאיר. לאחר שסיימה לימודים בבית ספר דתי ושירות בצה"ל בתור מש"קית חינוך בחיל התותחנים. בשנת 2002 החלה ללמוד משחק בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין. בשנת 2003 השתתפה בטלנובלה "משחק החיים" לצד גיא אריאלי וניר לוי, בדמותה הראשית של ליה ברגר. במסגרת לימודי המשחק השתתפה בהצגות "ליצנים של אלוהים" ו"צוות לחדר טראומה".
השתתפה בהצגות "שמוליק של זהרה" בתיאטרון אורנה פורת, "לפתוח פה גדול" בתיאטרון צוותא ו"חי בסרט" בתיאטרון תמונע. בשנת 2005 השתתפה בסרטו של יובל שפרמן, "הדברים שמאחורי השמש", לצד אסי דיין וטלי שרון.
ב-2006 השתתפה ב"האלופה" לצד עפר שכטר, לירז צ'רכי ויהודה לוי.