השכונה המשיכה להיות מעורבת, גם לאחר מלחמת ששת הימים, כשבאופן כללי הערבים יושבים בחלקה התחתון של השכונה והיהודים בחציה העליון, אך הגבול הולך ומטשטש. המוצבים הישראליים והירדניים סולקו, וסמטת הגבול הייתה עתה לרחוב עשהאל המפריד בין החלק הערבי והחלק היהודי של השכונה. אופי קביעת הגבול והאכלוס היהודי שבא בעקבותיו הביאו לרחובות מופרדים, שחלקם התחתון-המזרחי מיושב בערבים והעליון-המערבי מיושב ביהודים. בעברו המערבי של רחוב עשהאל עומדות וילות מטופחות של משפחות יהודיות המסתגרות מאחורי חומות אבן, ובמזרחו בתים ערביים אשר חלקם בנויים בבנייה ערבית לא סדורה.
השפעת תקופות האינתיפאדה.
בתקופת האינתיפאדה החל מ־1987 החל מתח הולך וגובר בין היהודים לערבים בשכונה, כאשר חבלות ושרפת מכוניות של יהודים הפכו לדבר שבשגרה. המתח הגובר הביא לצמצום המגעים שבין יהודים לערבים, והשכונה נחשבה לשכונת 'תפר'. באזור רחוב עשהאל בנו היהודים שגרו בו חומות הגנה גבוהות מקומת אדם לבתיהם בצדם המזרחי, הגובל בחלקו הערבי של הרחוב. הרחוב וחומות האזור היהודי הוארו בלילות בפנסים רבי עוצמה, והמשמר האזרחי סייר לאורכו. בעבר היו תושביה הערבים של אבו תור נוהגים לקצר את דרכם ולחצות את האזור היהודי בדרכם לתחנות האוטובוס שברחוב דרך חברון ולמקומות עבודתם במערב העיר. כמו כן, חלק מהצעירים ובני הנוער הערבים שעברו באזור היהודי של השכונה נהג בוונדליזם כלפי רכוש תושבי השכונה היהודית ואף תקף מילולית את בנות השכונה. בחששם, הקימו התושבים של האזור היהודי שער ברזל בין רחובות עשהאל ועובד המונע מהערבים לעבור בחלקה היהודי של השכונה. לאחר הסכם אוסלו ב-1994 שבו החיים אט אט למסלולם, אך המתח שבין הקהילות עדיין קיים, ובמשך השנים סבלו התושבים היהודים ממקרים רבים של יידוי אבנים ובקבוקי תבערה.
לשם פיקוח מהיר יותר וממוקד על אירועים על רקע לאומני, הקימה משטרת הבירה מתקן צילום בווידאו ברחוב עשהאל. המתקן קשור ישירות למשטרה ומאפשר פיקוח בזמן אמת על המתרחש באזור קו התפר. מצלמה דומה הותקנה גם ברחוב נעמי הסמוך. בשעות הבוקר המוקדמות של 2 בדצמבר 1998 נרצח אוסאמה נטשה, עובד עירייה ערבי תושב השכונה בן 41, על ידי רעול פנים ברחוב נעמי. מצלמות האבטחה לא פעלו אך לטענת המשטרה בוצע הרצח על רקע לאומני בידי דוקר סדרתי יהודי שפעל גם באזור מאה שערים.
סוגיות אקטואליות ואופי השכונה כיום.
לעומת ההתיישבות היהודית, הצד הערבי קפא על שמריו. תוכנית אב לבנייה בשכונות ערביות במזרח העיר משנת 1998 הראתה את האפשרות לבניית יותר מ־3,000 דירות במגזר הערבי. התוכנית נועדה להביא את שטחי הבנייה האפשריים בשכונות הערביות לידי מיצוי, אך גם לאפשר לעברייני בנייה לקבל היתרים בדיעבד והכשרה לבנייה שבוצעה בלא רישיון. בשכונת אבו תור הערבית הותר לפי תוכנית זו לבנות 150 יחידות דיור. ההבדל בין שני חלקי השכונה ניכר גם בהיבט הבינוי. לעומת הפיתוח המואץ שפקד את שכונת אבו תור היהודית, שבה בתי דירות נאים, גגות רעפים וגינות נאות, החלק הערבי של השכונה, שבו מוסיפים קומות לבניינים נמוכים ושטחי ביניים שבין הבתים מתמלאים בבתים חדשים, נראה ככפר מוזנח.
חיי המסחר, השירותים, הבילוי והפנאי מתקיימים בשכונות סמוכות. לאבו תור הערבית מערכת של חינוך, רווחה ותחבורה נפרדת לחלוטין מזו של השכונה היהודית. בחלק הערבי של השכונה יש כמה חנויות מכולת שהיוו בעבר מקומות מפגש שבין יהודים לערבים, אך החל מהאינתיפאדה הראשונה התמעטו מאוד היהודים המבקרים בהם.
בחלק הערבי של השכונה ישנו בית ספר יסודי בשם "אחמד סמך". במרכז הקהילתי של השכונה, בית נחמיה, נוצר עימות בין ילדי השכונה הערבים הלומדים בבית הספר "אחמד סמך" לבין ילדי השכונה היהודים על השימוש במתקני השעשועים בגן שבמתנ"ס. על רקע העימות שאף גלש לפסים אלימים, נוצר בשנים 1999–2000 פרויקט "מרכז החוויה היהודי־ערבי", שיצר מפגש שבין שתי התרבויות. הפרויקט נועד ליצור היכרות ולהפחית את החשדנות ההדדית.
התיישבות יהודים בשכונה.
התיישבות של יהודים בכל השכונה החלה כבר מאז 1949, ובגבול הרחובות עשהאל, עין רוגל והמפקד ישנה התיישבות משותפת, כך שלמעשה לא קיימת הפרדה בולטת בין השכונות.
כיום מתגוררות בשכונה היהודית כ־400 משפחות. הצד היהודי המערבי של השכונה הפך גם לאזור יוקרתי שבו רמת חיים גבוהה ובו גרים היהודים בבתים ערביים משופצים ומודרניים ובבתי יוקרה חדישים שנבנו בשנות ה־80 וה־90. בשכונה אין בית ספר יהודי וילדי השכונה מוסעים על ידי הוריהם או נוסעים ללמוד בשכונות הסמוכות.
ב־2001 רכשה עמותת עטרת כהנים בניין בן שלוש קומות בחלק התחתון של שכונת אבו תור, בלב האזור הערבי. הבית היה בבעלותה של משפחת עג'מיאן הארמנית, שעברה לחו"ל לאחר המכירה, והיה בעבר בשימושה של הקונסוליה הצרפתית בירושלים. בבית, שנרכש בסוף ספטמבר 2001, הוצבו מאבטחים השומרים על הבניין ביום ובלילה, הבניין זה נקרא בשם: "בית המפקד". העמותה שיכנה שתי משפחות צעירות, והכניסה למגורים במקום עוד ארבע משפחות, כולן מאנשי ישיבת עטרת כהנים. היום מתגוררות בבניין שש משפחות, כולן ללא קשר לישיבת עטרת כהנים. אחת מהמשפחות היא משפחתו של הרב בנימין אייזנר. מאז התיישבו משפחות רבות נוספות באזור.
אתרים חשובים בשכונה.
כנסייה ביזנטית.
במרומי הגבעה, ממזרח למפגש הרחובות עמינדב וישי, מתחם נוצרי יווני־אורתודוקסי סגור (דֵיר אבו תור), ובו שרידי כנסייה, המציינת את המקום בו נדון ישו בראשונה, וקברים מהתקופה הביזנטית.
במקום חפרו ח' גולדפוס, ג"מ גוזלן וע' שיאון, שמצאו שרידים של כנסייה ברמת השתמרות נמוכה. לכנסייה מבנה בזיליקה, ובו אולם תווך ושתי סיטראות. מספר העמודים שהיו בבזיליקה ומקומם אינם ידועים. החלק המערבי של הכנסייה לא שרד כלל. במרכזו של האפסיס של הכנסייה הפונה מזרחה נחצב אפסיס. משני צדיו של האפסיס הותקנו חדרי משנה (פסטופוריה).
תחת הסיטרה הצפונית של הכנסייה נחשפה קריפטה החצובה בסלע שהשתמרה במצב בינוני. לפי אחת מהסברות של החופרים, שימשה הקריפטה לקבורה, וזאת לפי הכתובת שנחשפה בתוך הקריפטה ובה נכתב כי כאן ה"קבר של פ[רוקופיוס]...". לפי סברה אחרת הקריפטה היא כנסייה תת-קרקעית (קטקומבה). הכנסייה שייכת למנזר על שם הקדוש מודסטוס.
חורשת אבו תור.
במרכז השכונה, על גב הגבעה, סמוך למרכז הקהילתי "בית נחמיה", שנקרא ע"ש נחמיה כהן, חלל צה"ל בן השכונה ששירת בסיירת מטכ"ל, קיימת חורשה המיועדת לשימור ומשווה לשכונה אופי כפרי פסטורלי. החורשה נקראת לעיתים בפי התושבים "גן החרוב".
באמצע שנת 1999 הוצע על ידי העירייה, לאור בקשת עמותת בית הכנסת של השכונה, לעקור את החורשה ובמקומה להקים בית כנסת מרכזי. מרבית התושבים של השכונה מתנגדים לתוכנית זו, בטענה שהיא תיפגע באופייה של השכונה.
מרכז שרובר.
בשנת 2015, נחנך ברחוב נעמי פינת דרך חברון מרכז שרובר לתרבות, מרכז שבו כ-16 בתי קולנוע, בתי קפה ומסעדות, בכניסה לטיילת גבריאל שרובר.
בית הקברות הקראי בירושלים.
בית הקברות הקראי נמצא בקצה הצפוני של השכונה מעל גיא בן הינום. הקראים יושבי ירושלים קברו את מתיהם כאן עוד בדורות קדומים. בית הקברות נטוש ללא השגחה ובמקום חלקי מצבות עם כתובות בעברית. עד למלחמת ששת הימים עבר הגבול עם ירדן בסמוך לבית הקברות.
מצפה אבו תור.
נקודת תצפית אל גיא בן הינום בסמוך לבית הקברות הקראי.
Innuendo
Innuendo (בעברית: רמיזה) הוא אלבום האולפן ה-14 של להקת הרוק הבריטית קווין. האלבום יצא לאור ב-5 בפברואר 1991 והיה לאלבום האחרון של הלהקה בהרכב המקורי והאחרון שיצא כאשר סולן הלהקה פרדי מרקיורי היה בחיים. האלבום נמכר ב-11 מיליון עותקים ונבחר לאלבום ה-94 הטוב ביותר בכל הזמנים.
היסטוריה.
האלבום זכה לשבחים בידי המבקרים והמעריצים כאחד מהאלבומים המשובחים בקריירה המאוחרת של הלהקה. הוא הגיע לראש המצעדים הבריטים תוך שבועיים מיציאתו.
גם בהולנד (ארבעה שבועות), גרמניה (שישה שבועות), שווייץ (שמונה שבועות) ואיטליה (שלושה שבועות). האלבום היה הראשון שזכה למעמד של אלבום זהב מיד לאחר יציאתו, מאז אלבומם העשירי, The Works משנת 1984. הוא הגיע למקום השלושים במצעדים האמריקאיים.
האלבום הוקלט בין מרץ 1989 לנובמבר 1990, כשמרקיורי היה בשלביו האחרונים במלחמה במחלת האיידס, (ולכן בקליפים של השירים הוא מונפש או מופיע תחת איפור כבד) עובדה ששמר בסוד עד ליום לפני מותו. האלבום מאופיין בסגנון מוזיקלי שנע בין שירי הארד רוק עוצמתיים כ-Innuendo ו-Headlong, שירים מלנכוליים כ-Don't Try So Hard ו-Bijou ושירים בעלי גוון פסיכדלי כ-I'm Going Slightly Mad. מרקיורי נפטר תשעה חודשים לאחר השקת האלבום.
עטיפת האלבום עוצבה על ידי הלהקה וריצ'רד גריי, בהשראת הציור "להטוטן העולמות" של האמן בן המאה ה-19, ז'אן גרנדוויל. עטיפות הסינגלים עוצבו גם הן בהשראת עבודותיו.
מידע אודות השירים.
Innuendo.