ארגונים להגנת בעלי חיים הצליחו לחולל שינויים גדולים בתעשיית הביצים ובשיטות הגידול באמצעות קמפיינים שהובילו לחקיקה האוסרת לגדל תרנגולות בשיטות התעשייתיות הנהוגות.
שווייץ הייתה המדינה הראשונה שאסרה על כליאת תרנגולות בכלובי סוללה - וכלובים בכלל - עוד ב-1991. ב-1999 החליט האיחוד האירופי לאסור על כלובי סוללה במהלך מדורג, שהושלם ב-2012, אך האיסור מאפשר להחזיק תרנגולות ב"כלובים מאובזרים" ומוגדלים מעט, בתקן שזכה לביקורת רבה. בפועל, הוביל האיסור להתרחבות עצומה בגידול תרנגולות בלולים ללא כלובים כלל. ייצור ביצים בלולים ללא כלובים מהווה כיום כמחצית מייצור הביצים באיחוד האירופי (52% מהתרנגולות באיחוד האירופי הוחזקו ב-2019 בלולים ללא כלובים), 94% מהייצור בגרמניה (יצרנית הביצים הגדולה באירופה), 99% באוסטריה, 91% בשוודיה, 86% בהולנד, 85% בדנמרק, 65% בבריטניה, 48% באירלנד ו-45% בבולגריה. בשווייץ, מ-1992, 100% מהייצור הוא ללא כלובים כלל.
בארצות הברית ניכרת בשנים האחרונות עלייה חדה בכמות הביצים מלולים ללא כלובים: יותר מרבע (26.2%) מהביצים ב-2019 הגיעו מלולים ללא כלובים, בעוד שרק חמש שנים קודם לכן, ב-2014, הנתון עמד על פחות מ-6%. העלייה צפויה להימשך עם יישום החקיקה לאיסור על מכירת ביצים מכלובים בחלק מהמדינות, ועם מימוש התחייבויות תאגידיות להפסקת השימוש בביצים בכלובים.
בקליפורניה, במסצ'וסטס, בוושינגטון, ברוד-איילנד, במישיגן, באורגון, בקולורדו, בשווייץ, בהולנד, בגרמניה, באוסטריה, בלוקסמבורג, בבהוטן ובניו זילנד נאסרו כל סוגי הכלובים או נקבעו תקנים מחמירים יותר מהדירקטיבה האירופית המינימלית. במסצ'וסטס, בקליפורניה, בוושינגטון, באורגון בקולורדו ובמישיגן, בנוסף לאיסור הדרגתי על כליאת תרנגולות בכלובים, החוקים החדשים אוסרים גם על מכירת ביצים מכלובים, אפילו אם מקורן במדינה אחרת.
אחריות תאגידית.
בעקבות הביקורת מצד ארגונים להגנת בעלי חיים, כ-1,800 תאגידים ברחבי העולם התחייבו להפסקה הדרגתית של השימוש בביצים מכלובים, ביניהם תאגידי המזון נסטלה, יוניליבר, וקלוגס, רשתות הסופרמרקטים וולמארט וסיינסבורי'ס חברות ההסעדה סודקסו ו-ISS, ורשתות המלונות הילטון, אינטרקונטיננטל ומריוט (בעלת מלונות שרתון וריץ קרלטון). ברוב המקרים ההתחייבות אינה בהכרח לביצים מלולים בהם לתרנגולות יש גישה לחצר, אלא לביצים מלולים ללא כלובים.
ביקורת.
מבקרים רבים, ובראשם ארגונים לזכויות בעלי חיים ולשחרור בעלי חיים, מצביעים על כך שתרנגולות ב"לולי חופש" אינן באמת חופשיות, ועל הדמיון הרב שקיים בינם לבין יתר תעשיית הביצים מבחינת הפגיעה בתרנגולות. הפגיעה בבעלי חיים המשותפת לכל סוגי הלולים - כלובי סוללה, אורגני, "חופש" - כוללת, בין היתר:
אולם, גם מרבית המבקרים של תעשיית "לולי החופש" בשל אכזריותה או בשל ההטעיה הכרוכה בשמה ובפרסומיה, מכירים לרוב בכך שהיא אכזרית פחות מתעשיית לולי הכלובים המקובלת.
פארמנידס
אגם אדוארד
אגם אדוארד (באנגלית: Lake Edward) הוא הקטן מבין האגמים הגדולים של אפריקה.
גאוגרפיה.
האגם מצוי על הבקע הסורי-אפריקני, על הגבול בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואוגנדה וגדתו הצפונית של האגם נמצאת כמה ק"מ דרומית לקו המשווה. הנרי מורטון סטנלי ביקר באגם ב-1888 והעניק לו את שמו, על שם אלברט אדוארד, נסיך ויילס. האגם קיבל מאוחר יותר את השם אגם אידי אמין או אגם אידי אמין דאדא על שם הדיקטטור האוגנדי אידי אמין, אך כיום קרוי האגם שוב אגם אדוארד.
אגם אדוארד מוזן על ידי הנהרות ניאמוגסני, איששה, רוטשורו ורווינדי. הוא מנוקז בצפון דרך נהר סמליקי לאגם אלברט. אגם אדוארד מחובר באמצעות ערוץ קזינגה לאגם ג'ורג' שמצפון מזרח אליו. האגם שוכן בגובה של 920 מטר, אורכו 77 ק"מ ורוחבו 40 ק"מ בנקודות השיא שלו. האגם משתרע שטח כולל של 2,150 קמ"ר (ה-15 בגודלו ביבשת). החופים הצפוניים והדרומיים שלו הם מישורים נמוכים, אך רוב גדותיו המזרחיות והמערביות הם קירות תלולים.
חברת בעלי החיים החיים על גדות הנהר מוגנת על ידי הפארק הלאומי וירונגה (קונגו) ופארק לאומי המלכה אליזבת (אוגנדה). האגם משמש כבית גידול למיני עופות ודגים רבים. דיג היא פעילות חשובה בקרב התושבים המקומיים.
רצח סטולרו-יכמן-צ'צ'קס
רצח סְטוֹלֶרוֹ-יַכמַן-צַ'צ'קֶס הייתה פרשת רציחות שעוררה הד רב בישראל של שנות ה-60 ולא פוענחה מעולם.
הפרשה.
בין החודשים נובמבר 1962 ליולי 1963 אירעו בישראל שלושה מקרי רצח שלא פוענחו על ידי משטרת ישראל. לא היה קשר כלשהו בין שלושת הנרצחים, אולם נסיבות הרצח היו דומות בשלושת המקרים ונולדה סברה בציבור כי המדובר בסדרת רציחות.
קורבנות הרצח.
הקורבן הראשון היה משה סטולרו, גיבן בן 32, בעל חנות לכלי בית, ספרים ועיתונים ברחוב דרך נגבה פינת רחוב החי"ל ברמת גן, אשר התגורר עם הוריו בדירה בקומה אחרת של הבניין שבו נמצאה החנות. ב־15 בנובמבר 1962 בסמוך לשעה 7 בערב, כשנעל סטולרו את חנותו והיה בדרכו לעלות לדירתו בכניסה לבנין מצד רחוב החי"ל הוא נורה בחדר המדרגות בשלוש יריות מתת-מקלע עוזי ונהרג. הרוצח נמלט ולא נתפס.
הקורבן השני היה ד"ר זיגפריד יכמן, רופא ישראלי שסיפק שירותי רפואה לשגרירות ארצות הברית. ב-2 באפריל 1963 בסמוך לשעה 10:30 בערב חזרו הרופא ואשתו מקונצרט לביתם במרכז תל אביב. בכניסה לבית נורה ד"ר יכמן מירייה בודדת בתת-מקלע עוזי ונפטר מפצעיו. הרוצח נמלט מן המקום.
הקורבן השלישי הייתה אישה בשם דבורה צ'צ'קס. בשעת לפנות בוקר של ה־17 ביולי 1963, חדר אלמוני לבית הקטן ליד הפרדסים שבפאתי כפר סבא בו גרה צ'צ'קס עם משפחתה וירה מספר כדורים מתת-מקלע עוזי באשה ובבעלה בשנתם. האישה נהרגה ובעלה פישל נפצע קשה, והרוצח נמלט ממקום המעשה.
תגובת הציבור לרציחות.
העובדות כי שלוש הרציחות היו ללא מניע הנראה לעין, כי שלושתן בוצעו בתת-מקלע עוזי, כי בשלושתן הרוצח נמלט ובשלושתן לא נמצא קצה חוט לפענוח, עוררו היסטריה בתקשורת (באותה עת בעיתונות וברדיו; טלוויזיה טרם פעלה אז בישראל) ובציבור.
כאשר נתברר כי דבורה צ'צ'קס ביקרה בשנת 1960 את אמה החולה בברית המועצות (ביקור נדיר באותה תקופה), בהצטרפה לעובדה כי ד"ר יכמן נתן שירותים לשגרירות ארצות הברית, גרמו להולדת ספקולציות הקושרות את שלושת המקרים לענייני ריגול (יוצא הדופן היה סטולרו, שלא היה לו כל קשר "זר"). אמנון דנקנר שילב בעלילת הריגול שבספרו הראשון "אל תירו בנשיא" (1980) מקרה הדומה למקרה הרצח של דבורה צ'צ'קס. לסברה כי הרציחות היו קשורות לריגול או לעניינים חשאיים לא הובא כל ביסוס מעולם.
האשמת לוי נויפלד.
בה בעת יצא מביתו סטודנט לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים בשם לוי נויפלד ונעלם מבלי להותיר עקבות. הסטודנט בן התשע עשרה, שכפעוט ניצל מהשואה עם אחיו יהודה, והיה תלמיד מצטיין, סבל ממצוקות נפשיות והיה בטיפול נפשי. חוקרי המשטרה העלו סברה כי הסטודנט הנעלם הוא הרוצח בשלושת המקרים ופתחו במצוד אחריו שנקרא "מבצע שדה" (פירוש שם המשפחה נויפלד ביידיש הוא "שדה חדש"). המבצע היה רחב היקף והשתתפו בו כאלף שוטרים. העיתונות קיבלה סברה זו וראתה בנויפלד את הרוצח, כאילו הועמד לדין והורשע. המשוררת זלדה יצאה להגנתו עוד טרם נוקה מהחשדות נגדו, ובפעם היחידה בחייה שלחה מכתב ל"הארץ", שבו כתבה: "איני מכירה את האיש הזה ומעולם לא ראיתי את פניו, אולם משהו מזכיר לי את ההוללות האפלה של משפט לינץ'. בטרם שפט השופט, העיד העד, החליטו כולם כי לוי נויפלד רצח אישה, רופא ונכה. והרי ספק אם שפך האיש טיפת דם אחת...".
ב־3 במאי 1964 מצאו ילדים מטיילים את שרידי גופתו של לוי נויפלד בחורבה בשכונת עין כרם שבירושלים, ולידה מכתב התאבדות ובקבוק רעל. התברר כי הסטודנט, שסבל ממצוקות נפש, שם קץ לחייו. לפי ממצאי הבדיקה הפתולוגית נקבע כי מותו של נויפלד קדם לשתי הרציחות האחרונות מתוך השלוש.
בעקבות המקרה כתבה זלדה על נויפלד את השיר "בחיק העשבים בכה", שכהקדמה לו ציטטה מ"הארץ" כי "מן המכתבים שנמצאו במזוודה שהייתה מונחת ליד הגופה הסיקה המשטרה שנויפלד התאבד. בכך הגיע לסיומו אחד המצודים הנרחבים ביותר שמשטרת ישראל ערכה אי־פעם" (1/6/64); "המשטרה מסירה כל חשד מלוי נויפלד" (11/6/64). נויפלד נקבר בבית העלמין קריית שאול.
התעלומה.
במשך למעלה מארבעה עשורים שחלפו מאז לא נתגלתה כל ראיה חדשה או קצה חוט שיוביל לפענוח, והתעלומה נשארה בעינה. בריאיון למקומון "ידיעות תל אביב" באוקטובר 2012 חשף אברהם צ'צ'קס, בנה של דבורה, את העובדה שכאשר הוריו חיו בברית המועצת אביו פישל פעל באחד מארגוני הבריחה משם. הוא המשיך לעבוד עבור המודיעין הישראלי גם לאחר עלייתם ארצה. דבורה ביקרה בברית המועצות זמן קצר לפני הרצח ולדברי אברהם ככל הנראה הק.ג.ב עלה על עקבותיו של צ'צ'קס. לפי גרסה זו המתנקש היה אמור להרוג את פישל צ'צ'קס. צ'צ'קס סיפר בראיון שלפני גיוסו שוחח עם דוד בן-גוריון על הנושא. הוא אמר לו שהמתנקש הרוסי כבר עזב את הארץ. בראיון שקיים העיתונאי אפרים גנור עם ראש השב"כ איסר הראל על הפרשה, הוא אמר שבאותן שנים היו סוכני קג"ב בארץ, אך לא ייתכן שסוכן נכנס לארץ וביצע התנקשויות עבור שולחיו בלי שהשב"כ או המוסד עלו על עקבותיו.
ימת ויקטוריה
ימת אדוארד
שניאור זלמן חשין
שניאור זלמן חֵשִׁין (25 באוקטובר 1903 – 29 בדצמבר 1959, ד' בחשוון תרס"ד – כ"ח בכסלו תש"ך) היה שופט בית המשפט העליון מיום הקמתו, ולימים ממלא מקום קבוע של נשיא בית המשפט העליון.
ביוגרפיה.