החזית הדרומית נפתחת לכיכר "פלאסה דס פרטריאס" (Praza das Praterias) הנתחמת מצדדיה האחרים במנזר ובארמון ראז'וי (Rajoy) המשמש כבניין העירייה. עוד ניצב בכיכר מגדל שעון בסגנון הבארוק (Torre del Reloj) שנבנה במאה ה-17. בשער הרומנסקי, "פוארטה דה לאס פרטריאס" (Puerta de las Platerias), שתי קשתות, והוא מהשמורים שבשערי הקתדרלה. הוא מוליך לבית הרוחב הדרומי ומוצגים בו תגליפים שפוסלו בשנים 1112-1117. הטימפנון השמאלי שבשער מראה את פיתוי ישו בהיותו במדבר. בצד הימני של טימפנון זה נראית אשה חצי לבושה העוסקת בניאוף עם גולגולתו של המאהב שלה בחיקה. הטימפנון הימני מראה במרכזו את הלקאתו של ישו; בשמאלו את הכתרתו בכתר הקוצים ואת ריפוי העיוור; ובחלקו העליון את ההתגלות. האפריז מתאר את ההשתנות, ומראה את ישו, אברהם, סצינות מהתנ"ך וארבעה מלאכים עם חצוצרות. העמוד התומך השמאלי מראה (מלמטה למעלה) את דוד מנגן בנבל, את בריאת אדם ואת ישו מברך את דוד המלך. בצד השמאלי של המבואה מוצג גירוש אדם וחוה מגן עדן.
פנים.
אורכו של המבנה הוא 97 מטר וגובהו 22 מטר. צורתו כשל צלב רומנסקי והוא מקורה בקמרונות חבית. חלל הפנים עשוי מספינה ראשית ומשתי ספינות משניות, מבית רוחב רחב ומבית מקהלה עם קפלות הקורנות ממנו. קתדרלה זו היא הכנסייה הרומנסקית הגדולה ביותר בספרד, אך היא קטנה מקתדרלות גותיות רבות.
אכסדרת התהילה.
אכסדרת התהילה (Portico da Gloria), והשער המרכזי הקבוע בה, הוקמו במאה ה-12. הם נמצאים בנרתקס מאחורי החזית המערבית. השער והנרתקס הם שרידים מהתקופה הרומנסקית. זוהי יצירת מופת של האדריכלות רומנסקית ושל הפיסול רומנסקי שנוצרה בשנים 1168-1188. העמודים, הטימפני והארכיוולטים של שלוש הדלתות שנפתחות לתוך שלוש הספינות עשירים בפסלים
המתארים את יום הדין. הטימפנון המרכזי מתאר את ישו המלך, כשהוא פצוע ומלווה בידי ארבעת האוונגליסטים. משני צדדיו נראית פמליה של מלאכים הנושאים סמלים של הפסיון. בארכיוולטים מתוארים 24 הזקנים של האפוקליפסה, שמכוונים את כלי הנגינה שלהם. פסלי העמוד מייצגים את השליחים על סמליהם המסורתיים, נביאים ודמויות מהתנ"ך ששמם מוטבע על גבי ספר או קלף, וכולם היו צבועים בעבר. העמוד התומך המרכזי מייצג את יעקב הקדוש, ועל המגילה שהוא אוחז בידיו כתוב "Misit me Dominus" ("האל שלחני"). מתחתיו מתואר בית דוד ומעליו ייצוג של השילוש הקדוש. צליינים נוהגים לגעת בכף הרגל השמאלית של הפסל, ובכך הם מסמנים שהגיעו ליעדם. השערים הצדדיים מוקדשים ליריבי הכנסייה: משמאל - היהודים, ומימין - הכופרים. הטימפנון הימני מחולק לשלושה חלקים ומוקדש לישועת הנשמה. במרכז מוצגים ישו ומיכאל, כשהם ניצבים בין הגהנום המוצג על ידי שדים, ובין גן עדן המוצג בדמויותיהם של ילדים. בצד מוצג כור המצרף (הפורגטוריום). הטימפנון השמאלי מציג סצינות מהתנ"ך.
הספינה הראשית.
הספינות מחולקות לאורכן ל-11 חלקים, ואילו בית הרוחב מחולק לשישה. כל עמוד תומך מוקף בעמודונים, ושלושה מהם תומכים בקמרונות הצלב של הספינות המשניות ובקשתות. גלריות מוארות נמצאות מעל הספינות המשניות וסביב חלל הכנסייה. בית המקהלה משתרע על פני שלושה אגפים ומוקף באמבולטוריום ובחמש קפלות הקורנות ממנו. בקמרונות האפסיס חלונות עגולים (אוקולוס). בחופת המזבח פסל של יעקב הקדוש מהמאה ה-13, וצליינים מורשים לנשק את גלימתו דרך מעבר צר מאחורי המזבח. הקפלות הקורנות מהאפסיס עשירות בציורים, בפסלים ובעיטורים אחרים וב"קפלת הרליקים" (Capela do Relicario) שמור צלב מזהב המתוארך לשנת 874, והמכיל פיסה מהצלב האמיתי.
הקריפטה.
הקריפטה שוכנת מתחת למזבח הראשי, ומתוארכת למאה ה-9. שרידיו של יעקב הקדוש ושל שניים מתלמידיו, תאודורוס הקדוש ואתנסיוס, שמורים בה. התיבה המכילה את השרידים כסופה והוצבה בקריפטה בסוף המאה ה-19, אחרי שהאפיפיור לאו ה-13 אישר את מקוריותם של השרידים ב-1884. במהלך השנים, נשכח מקום קבורתו של יעקב הקדוש לאחר שעקב פלישות של האנגלים וההולנדים, הועברו שרידיו ב-1589 ממקומם מתחת למזבח למקום בטוח יותר. השרידים נתגלו מחדש בינואר 1879, וכאמור מקוריותם אושרה על ידי הכס הקדוש.
הבוטאפומריו.
הבוטאפומריו (Botafumeiro - "מפיץ העשן") תלוי בשרשראות מתקרת הכנסייה, וכפי שמעיד עליו שמו, הוא נועד להפצת קטורת. הבוטאפומריו נוצק ב-1851 ונחשב לאביזר הגדול בעולם מסוגו. משקלו 80 ק"ג וגובהו 1.60 מטר. בדרך כלל הוא מוצג בספריית הקתדרלה, אך בחגים חשובים הוא נתלה בחלל המבנה וממולא ב-40 ק"ג של גחלים וקטורת.
לימונענע
לימונענע היא סוג של לימונדה עשויה ממיץ לימון טרי ועלי נענע. המשקה פופולרי בישראל, וגם בירדן, לבנון, מצרים וסוריה.
מקור השם.
השם לימונענע הוא הלחם של המילים לימון ונענע.
השם נולד במסע פרסום של חברת פוגל-לוין על ידי הרעיונאי (קופירייטר) רוני שניידר. מסע הפרסום נועד לקדם את מכירות שלטי האוטובוסים של חברת גלגלי זהב
ומטרת הפרסום הייתה ליצור מהומה סביב משקה שאז היה פיקטיבי על מנת להוכיח את יעילותו של פרסום המבוסס על שלטי אוטובוסים בלבד. הפרסום כלל מודעות בנוסח "גם רבינוביץ' וגם אוחנה שותים לימונענע", ורק לאחר שבועיים התבררה מטרתו האמיתית של הקמפיין. בעקבות העניין שנוצר במשקה הוא החל להיות מוגש במסעדות ונכנס ליצור מסחרי.
ייתכן שהמשקה עצמו היה קיים קודם לכן, ומקורו מהמזרח התיכון, מסוריה או מטורקיה .
הכרה בעולם.
הלימונענע מזוהה כמשקה ישראלי בפרט ומזרח התיכוני בכלל, וכמשקה מרענן במזג אוויר חם.
מחוץ למזרח התיכון היא מוגשת בסניפי ארומה אספרסו בר בארצות הברית, קנדה, ובבתי קפה ישראלים בפולין.
מתכונים.
המתכון הבסיסי כולל מים, הרבה מיץ לימון ונענע הנותנים למשקה טעם וצבע חזקים, וסוכר. אופן ההכנה המסורתי מעדיף מיץ לימון טרי על רכז, וכולל ריסוק הנענע בממחה והגשה עם קרח. אפשר להכין לימונענע גם כברד, וכשייק. כמו כן יש משקה יוגורט בטעם לימונענע.
טראנספראז
טרנספרז
טראנספרז
שליחי הבלוז
שליחי הבלוז היא להקת גרסות כיסוי ישראלית המנגנת בסגנונות רוק ובלוז. הלהקה מעלה מופעי הצדעה וערבי מחווה ללהקות רוק משנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 ובהן פינק פלויד, לד זפלין, דיפ פרפל, קווין, הדלתות ואף מחוות לזמרי בלוז מאותם הזמנים. בנוסף, הוציאה הלהקה שני אלבומים עם חומר מקורי.
היסטוריה.
תחילת הדרך (1993-2003).
הלהקה הוקמה על ידי צ'לי סיגלסקי בשנת 1993. לאחר חברויות בלהקת "ילד", "צ'לי והקומיקס", "ערפל" ולהקות ליווי של זמרים שונים, הניסיון לבצע חומר מקורי לא צלח ולכן הקימו סיגלסקי והאמרגן איתמר אשרוב להקת גרסאות כיסוי על טהרת הבלוז בשם "רוג'ר בלוז בנד", שהתבססה על נגנים מזדמנים. לאחר החלטה לשנות כיוון מוזיקלי, שונה שם הלהקה ל"שליחי הבלוז", והיא החלה לבצע גרסאות כיסוי של קלאסיקות רוק ואומני בלוז משנות ה-60 וה-70. הלהקה זכתה להצלחה והחלה להופיע בערבי מחווה במועדון הבארבי, "הייניקן הבימה קלאב" ומועדונים נוספים בישראל.
הלהקה הייתה שותפה לפרויקטים מצליחים עם דני שושן ו"הצ'רצ'ילים", חיימון אלגרנטי והאריות, עוזי פוקס והסגנונות. אחת לזמן מה עברה הלהקה שינויים בהרכבה, ובתקופה זו הצטרף הבסיסט ערן סנדרי. בשנת 1996 הצטרף ללהקה ערן זילברברג מלהקת איזי והפתולוגים, אך הוא פרש תוך זמן קצר.
כימיה טובה בין חברי הלהקה לחמי רודנר הובילה להשתתפות שליחי הבלוז באלבום המצליח "גאולה" של רודנר, שכתב את המילים והלחנים לשירים, מלבד "אין רוקנרול בעברית" שאותו הלחין אסף שריג (שגם ניגן בגיטרה). האלבום יצא במרץ 2000, ונחשב לאחד מאלבומי הרוק המובילים והבולטים בישראל. רודנר והלהקה יצאו לסבב הופעות במשך כשנה.
עם ההצלחה הופיעו בלהקה בעיות על רקע היחסים הבין-אישיים והיא החליטה על הפסקת פעילות. כחודש לאחר ההפסקה החליט סיגלסקי להקים מחדש את הלהקה, כשלצידו ערן סנדרי הבסיסט שהיה שותף להרכב הקודם. הם צירפו את הקלידן ניב חובב, שמתאפיין גם ביכולת שירה במנעד רחב, את אלי חדד מבנזין וישראל חדד לסירוגין על התופים ואת אריה מוסקונה כסולן הלהקה. יחד הם יצאו לדרך חדשה וזכו שוב להצלחה. עם ייסודו של ההרכב החדש, החליטו חובב וסיגלסקי לעבוד על רעיון ישן ומשותף לשניהם, סדרה של מופעי הצדעה וערבי מחווה ללהקות רוק משנות ה-60 וה-70, כשבראשן פינק פלויד, לד זפלין, דיפ פרפל ועוד. גם הופעות אלו זכו להצלחה רבה. עם עזיבתו של הבסיסט סנדרי את ישראל, צורף להרכב גולן זוסקוביץ'. לצורך ערבי ההצדעה צורף ברט וקנין ששמו נודע בז'אנר זה. כעבור שנה עברה הלהקה שינויים נוספים בהרכבה ודני שושן תפס עת עמדת הסולן ושאול אליהו את עמדת המתופף.
השנים האחרונות (2003 והלאה).
סיגלסקי והלהקה המשיכו להופיע ברחבי ישראל ובמועדונים קבועים: בארבי, קמלוט והייניקן הבימה. הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה שלה "מה יהיה" שהורכב מחומרים מקוריים שכתב סיגלסקי. האלבום כמעט לא נמכר והלהקה המשיכה כלהקת קאברים.
בשנת 2003 ביצעה הלהקה הופעת מחווה למאיר אריאל, במסגרתה נוצרה כימיה בין הלהקה לבין המוזיקאי והשחקן דן תורן. הלהקה החלה להופיע בד בבד עם החומר של תורן ועם החומר המקורי של הלהקה מהאלבום. סנדרי חזר לישראל והחליף את זוסקוביץ', ווקנין החליף שוב את דני שושן. בשנת 2006 יצא אלבומו של תורן "פרח פרי" בליווי הלהקה. בסוף אותה שנה השתתפו במופע "וודסטוק 1969 בתל אביב", בו ביצעו גרסאות של שירי להקת The Who.
ביולי 2004 השתתפה הלהקה שוב במופע לזכרו של מאיר אריאל בקיבוץ משמרות,וב-2006 השתתפה הלהקה פעם נוספת במופע לזכרו.