הפוליפוניה, שהייתה בשיאה בתקופות קודמות, איבדה מחשיבותה בתקופת סקרלטי; הוא הדגיש בכתיבתו, כמו מלחינים אחרים בני זמנו, את המשחק החופשי בין מונופוניה לפוליפוניה בחילופי נושאים וסולמות, ומאמצעי ביטוי משמעותי הייתה הפוליפוניה לאמצעי טכני בלבד. בין יצירותיו למקלדת 5 פוגות: ק. 30, 41, 58, 93, ו-417. הפוגה ק. 30 מכונה גם "פוגת החתול". בין הסונאטות של סקרלטי אפשר למצוא ניגודי אופי וגישות – יש בהן יצירות וירטואוזיות המציגות למבצע דרישות טכניות גבוהות, ולעומתן מיניאטורות ליריות עדינות. יש סונאטות, המזכירות בפיתוחיהן המלודיים המוזרים והמלאכותיים הצגת מריונטות, ואחרות המתארות לכאורה הלכי נפש ורגשות; אם כי סקרלטי לא הכתיר שום סונאטה שלו בשם ולא התייחס אליהן כיצירות תוכניתיות. סונאטות מעטות כתובות בצורת מחולות עתירי-קישוטים.
לסונאטות של סקרלטי הייתה השפעה מובהקת על הסונאטות של המאה ה-18, שהתפתחו בבירור מיצירותיו בעלות הפרק היחיד. כתיבתו לצ'מבלו התאימה בה במידה גם לפסנתר המודרני. בהקדמה לקובץ יצירות לכלי מקלדת כתב סקרלטי: "חובב או מלומד, תהיה אשר תהיה, אל תחפש בסונאטות אלה רגש עמוק. הרי אין הן אלא מעשה משובה באמנות, וכוונתן להגביר את אמונך במנענעים"; אך מסקירה מקיפה של המוזיקה שלו נראה כי סקרלטי המעיט מדי בערכה. במשך שנים רבות היו הסונאטות של סקרלטי חלק בלתי נפרד מן הרפרטואר של פסנתרנים קלאסיים, ומאז שנות ה-50 של המאה ה-20 נפוץ יותר ויותר הביצוע בצ'מבלו. יש מוזיקולוגים הסבורים כי הסונאטות יועדו לפסנתר פטישים מוקדם: בחצר בליסבון היו כמה כלים כאלה, מעשה ידיו של ברתולומאו כריסטופורי. בקבוצה אחת של סונאטות יש שימוש בצליל סול גבוה, שהיה אז מחוץ למנעד כלי המקלדת הרגילים – לא ברור לאיזה כלי נכתבו היצירות הללו, כשם שלא ברור מהו ה-Cembalo espresso המוזכר בכמה מהסונאטות.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:מלחינים מתקופת הבארוק]]
[[קטגוריה:נגני עוגב איטלקים]]
[[קטגוריה:נגני צ'מבלו איטלקים]]
[[קטגוריה:מורים למוזיקה]]
[[קטגוריה:משפחת סקרלטי]]
[[קטגוריה:מלחינים שעל שמם כוכב לכת מינורי]]
[[קטגוריה:מלחינים איטלקים במאה ה-17]]
[[קטגוריה:מלחינים איטלקים במאה ה-18]]
[[קטגוריה:ילידי 1685]]
[[קטגוריה:נפטרים ב-1757]]
שימוע
שִׁימוּעַ הוא הליך משפטי שבו ניתנת הזדמנות לאדם החשוד בביצוע עבירה מסוימת, להשמיע את טענותיו בעניין זה בפני הגורם המחליט לפני קבלת החלטה משמעותית בעניינו, כדי להשפיע עליה טרם התגבשותה.
שימוע בישראל.
נושאים עיקריים לשימוע בישראל:
שימוע לפני הגשת כתב אישום.
שימוע לפני הגשת כתב אישום נהוג בישראל שנים רבות. בשנת 1991 נקבעו כללים בנושא זה בהנחיות היועץ המשפטי לממשלה. הנחיות אלה עודכנו, וגרסתן הנוכחית (4.3001) היא מ-9 בנובמבר 2003. בשנת 2000 עוגנה הזכות לשימוע בסעיף 60א לחוק סדר הדין הפלילי.
המניע למתן זכות השימוע מופיע בפתח ההנחיות:
בהתאם לסעיף 60א לחוק סדר הדין הפלילי, על רשות התביעה שאליה הועבר חומר חקירה הנוגע לעבירה מסוג פשע (שעונשה למעלה משלוש שנות מאסר) להודיע על כך לחשוד, והוא רשאי לפנות תוך 30 יום לרשות התביעה, בבקשה מנומקת להימנע מהגשת כתב אישום. חשוד שבחר בזכות השתיקה לגבי שאלות עובדתיות שהוצגו לו בחקירתו, אינו רשאי להציג עובדות אלה במהלך השימוע. בזמן השימוע אין חובה להציג לחשוד את חומר הראיות שבידי התביעה (חובה כזו נוצרת עם הגשת כתב האישום).
על מהותו של השימוע עמד היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, בעת שהציג את הסדר הטיעון שנחתם עם הנשיא משה קצב בעקבות השימוע שנערך לו:
ישנה מחלוקת בפסיקת בתי משפט השלום ובתי המשפט המחוזיים לגבי משמעות הגשת כתב אישום ללא שימוע. ישנן ערכאות הרואות בכך 'פסול' היורד לשורשו של ההליך והמוביל לביטול כתב האישום. מאידך, ישנן ערכאות הסבורות שניתן לקיים שימוע 'בדיעבד' כל עוד רשויות התביעה יתייחסו לטענות הנאשם "בלב פתוח ובנפש חפצה". בית המשפט העליון טרם הכריע בסוגיה לגופה, אך שופטת בית המשפט העליון איילה פרוקצ'יה הביעה את דעתה לפיה "אין דומה שימוע לפני מעשה, לשימוע בדיעבד, בעוד כתב אישום תלוי ועומד."
שימוע לפני החלטה של רשות מנהלית.
בישראל פועלות רשויות מנהליות מסוגים שונים, שבסמכותן לקבל החלטות המשפיעות על אזרח ספציפי או קבוצת אזרחים. על-פי עקרונות המנהל הציבורי, לא תתקבל החלטה הפוגעת באדם, אלא אם ניתנה לו קודם לכן הזדמנות להסתייג ממנה. גישה זו באה לידי ביטוי בחוקים שונים. דוגמה לכך היא סעיף 62 לחוק מס ערך מוסף, שבו נקבע כי כאשר רשות המיסים מעוניינת להפעיל את סמכותה בתחומים מסוימים, עליה לתת לנוגע בדבר הזדמנות להביא לפניה את טענותיו.
שימוע לפני פיטורים של עובד.
שימוע לפני פיטורים הוא הליך המתנהל לפני המעסיק או לפני נציג מטעמו, שבו ניתנת לעובד הזדמנות להשמיע את טענותיו בטרם יוחלט על פיטוריו. בהליך עצמו טוען העובד כנגד הטענות העומדות בבסיס הכוונה לפטרו מהעבודה. בהתאם לפסיקה של בית הדין הארצי לעבודה, החובה לערוך שימוע חלה על כל מעסיק בסקטור הציבורי או הפרטי.
אין לקבל החלטה על הפיטורים קודם לשימוע, אלא לקיים את השימוע בתום לב: לשמוע את נימוקיו של העובד, ורק לאחר מכן להחליט בעניינו. בזמן השימוע רשאי העובד להסתייע בחבר ועד העובדים, בידיד או בעורך דין.
שימוע לפני פיטורים של עובד קבלן.
בחודש יולי 2020 פורסם פסק דין תקדימי של בית הדין הארצי לעבודה, הקובע שיש להטיל גם על המשתמש/מזמין השירות של עובד כוח אדם את החובה לערוך שימוע לעובד, וזאת בטרם קבלת החלטה בעלת השלכות מהותיות על זכויותיו, לדוגמה - הרעת תנאי העובד או הפסקת הצבתו אצל המשתמש. משמעות הטלת החובה כאמור היא שרואים במשתמש כמעסיק במשותף של העובד לעניין זכות הטיעון בלבד, וזאת גם באותם מקרים שבהם נקבע כי לא התקיימו יחסי עבודה בינו לבין עובד הקבלן. בית הדין הארצי קבע שהדרך הנכונה היא שהשימוע ייערך במשותף על ידי המשתמש והקבלן.
ג'ורג' בלנשין
ז'ורז' בלנשין או ג'ורג' בלנצ'ין (באנגלית: George Balanchine,שמו במקור בגאורגית: გიორგი ბალანჩივაძე, גיאוֹרגי באלאנצ'יוואדזֶה, בצרפתית: ז'ורז' בלנשין, 22 בינואר 1904, האימפריה הרוסית - 30 באפריל 1983, ניו יורק) היה מנהל הבלט של בלט הניו יורק סיטי ומגדולי הכוריאוגרפים הנאוקלאסיים.
ביוגרפיה.
בלנשין נולד בסנקט פטרבורג למשפחת אמנים גאורגית. הוא למד בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג. אביו מליטון בלנצ'יוודזה (1862-1937) היה מלחין ומייסד בית האופרה של כותאיסי, שנקרא על שמו. אחיו, אנדריה בלנצ'יוודזה (1906-1992), היה מלחין גאורגי נודע.
היה בין אחרוני הכוריאוגרפים שעבדו עבור סרגיי דיאגילב (אפולו מוליך המוזות, "הבן האובד",הזמיר (עיצוב תפאורה: אנרי מאטיס) ,"החתולה".) ביחד עם לינקולן קרסטיין הקים בית ספר לבלט אמריקאי ולהקה, בה כיכבה אשתו, מריה טולצ'יף, כפרימה בלרינה. באותה תקופה היה בלנשין אחראי לפיתוח הסגנון שנודע כ"בלט אמריקאי", אשר כלל טכניקות קצביות, אתלטיות, ומתואמות למוזיקה מודרנית, כדוגמת סווינג. כישוריה האקרובטיים של טולצ'יף היו מותאמים במיוחד לדרישות סגנון זה, והשניים עבדו במהלך שנים לשכללו. כשטולצ'יף רקדה בסגנון בתיאטרון בולשוי ובפריז, הוא התקבל בהתלהבות על ידי המבקרים והקהל. שיתוף הפעולה בין איגור סטרווינסקי ובלנשין אשר החל תחת ידיו של סרגיי דיאגילב נמשך עשרות שנים לאחר מותו והם יצרו יחדיו בארצות הברית עשרות בלטים. בלנשין יצר בלטים גם עבור להקת הבלט רוס דה מונטה קרלו, בלט האופרה של פריז, ותיאטרון הבלט האמריקאי. בלנשין יצר תפקידים עבור הבלרינות אלכסנדרה דנילובה, מריה טולצ'יף, מליסיה היידן, סוזן פרל, מריל אשלי ודרסי קיסטלר, אשר סוקרו בסרט "Dancing for Mr. B"' אשר יצא מספר שנים אחר מותו. בלנשין פיתח סגנון מדויק מאוד ומושלם מקצה הבוהן ועד קצה הזרת, הראש והצוואר, תבע מרקדניו ביצוע מושלם והתמסרות מושלמת. סגנונו התפתח לסגנון מופשט מאוד, הוא בחר בתלבושות שאינן מסתירות את מבנה גוף הרקדנים ומבליטות את רצינותם, אמינותם ויושרם, ונמנע משימוש באפקטים.
Tears in Heaven
Tears in Heaven (מילולית: דמעות בגן עדן) הוא שיר רוק רך שכתבו אריק קלפטון וויל ג'נינגס בשנת 1991.
על השיר.
השיר "דמעות בגן עדן" נכתב בדם לבו של קלפטון, ומתאר את האבל על מות בנו קונור, שנהרג בתאונה ב-20 במרץ 1991. קונור, בנו בן הארבע של קלפטון, נפל אל מותו מחלון קומה 53, בבניין רב קומות בעיר ניו יורק, מתוך דירתה של חברה של אמו. קלפטון, שהגיע לדירה זמן קצר לאחר התאונה, היה הרוס ושבור בעקבות האירוע.
השיר נכתב במשותף עם ויל ג'נינגס והיה חלק מהפסקול של הסרט "Rush". הפסקול זכה בפרס גראמי ב-1992. בשנת 1992, יצא לאור אלבומו של קלפטון Unplugged, שהיה הקלטה של הופעה חיה. באלבום זה מבצע קלפטון את השיר Tears in Heaven בדמעות ובכאב. אלבום זה הביא את קלפטון לזכייה בפרס גראמי בשנה השנייה ברציפות.
השיר זכה מאז כתיבתו לביצועים רבים.
מילות השיר.
השיר מתחיל בפזמון, שמתנגן פעמיים ברצף:
בית ראשון:
בית שני:
פזמון (שוב).
אני לנוקס
Apoptygma Berzerk
Apoptygma Berzerk הוא הרכב סינתפופ/פיוצ'רפופ/רוק גותי מנורווגיה שהוקם על ידי גרוט וג'ון אריק מרטינסן בשנת 1989.
ההרכב זכה להצלחה מסחרית יחסית עם שירי סינתפופ רקידים, מוקם בטופ 10 בגרמניה וסקנדינביה ואף זכה בפרסים.
ההרכב, המכונה גם APB או Apop, הופיע באירופה, צפון אמריקה וישראל עם ההרכבים VNV Nation ,Beborn Beton ו-Icon of Coil.