יצירותיה השונות משקפות את השקפותיה החברתיות והפוליטיות על נושאים שונים. ביצירותיה היא מתמקדת במאבק של האפרו-אמריקאים, ובמיוחד במאבק של הנשים האפרו-אמריקאיות נגד גזענות, סקסיזם, ושוביניזם. בכתביה היא נוטה להדגיש את הכוח של הנשים האפרו-אמריקאיות ואת החשיבות של המורשת והתרבות האפרו-אמריקאית. היא מרבה לכתוב על פמיניזם, זכויות האדם והאזרח, אקולוגיה ואיכות הסביבה, זכויות בעלי חיים ועוד.
ווקר זכתה בפרסים ספרותיים רבים, ובהם: פרס פוליצר על הרומן שלה "הצבע ארגמן" (שעובד לסרט קולנוע מצליח בשם זהה), פרס או. הנרי על סיפור קצר שכתבה, ועוד.
יחסה לישראל.
בשנת 2009 הגיעה ווקר לביקור מתוקשר בעזה, עם כ-60 אקטיביסטיות כדי למחות נגד מדיניות ישראל ברצועה והכריזה ש"הכיבוש הישראלי הוא כמו האפרטהייד האמריקאי,
הלבנים התייחסו לשחורים באותה צורה שבה הישראלים מתייחסים לפלסטינים". ביוני 2012 סירבה ווקר לאשר תרגום מחדש לעברית של ספרה "הצבע ארגמן" שפורסם בהוצאת ידיעות ספרים. בתשובתה לפניית ההוצאה, טענה ווקר כי ישראל "אשמה באפרטהייד וברדיפה של העם הפלסטיני, גם בישראל וגם בשטחים הכבושים". ווקר תומכת בחרם האקדמי והתרבותי על ישראל, בין השאר קרא לזמרת אלישיה קיז לא להגיע לישראל.
ווקר חתמה על עצומות הקוראות לשחרורן של דארין טאטור ועהד תמימי הפלסטיניות מהכלא הישראלי.
ב-2018 המליצה ווקר בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס על קריאת הספר האנטישמי And the Truth Shall Set You Free של הסופר הבריטי דייוויד אייק, הסופרת רוקסן גיי כתבה בעקבות זאת: "אליס ווקר אנטישמית כבר שנים. אני מציינת את זה גם כשאני מספרת כמה אהבתי את Possessing the Secret of Joy" (ספר אחר של ווקר).
זוג או פרט
זוּג או פֶרֶט (נקרא גם זוג או פֶרֶד ופרט-זוג) הוא משחק לשני שחקנים. גרסה קלה של משחק ה"מורה" האיטלקי.
בדומה לאבן נייר ומספריים, "כלי המשחק" הוא כף היד. בתחילה בוחר אחד השחקנים בין זוג לפרט (והשחקן השני מקבל את מה שנותר). אחר כך מראים שני השחקנים, בבת אחת, מספר מסוים בעזרת אצבעותיהם. תוצאות המשחק מחושבות באמצעות חיבור שני המספרים. אם סכום המספרים הוא אי-זוגי השחקן שהימר "פרט" ניצח, אך אם סכום המספרים זוגי ניצח השחקן שהימר "זוג".
רובימא
רובימא (באנגלית: Bertha) היא סדרת אנימציית סטופ-מושן בת 13 פרקים שהופקה לטלוויזיה ב-1985 על ידי ה-BBC. הסדרה שודרה לראשונה בערוץ הראשון בין השנים 1989–1990 ולאחר מכן בעוד מספר הזדמנויות.
העלילה מתרחשת במפעל צעצועים העונה לשם "צעצועופלא", ומתמקדת בעלילותיהם של העובדים במפעל ובמיוחד במכונה גדולה וירוקה בעלת פנים דמוי אנושיות ששמה רובימא, אשר מסוגלת לייצר כמעט כל דבר אשר תתבקש.
שיר הפתיחה לסדרה מתחיל במילים:
קספר וינברגר
וינברגר
יהדות צ'ילה
יהדות צ'ילה היא אחת הקהילות היהודיות בדרום אמריקה. החל מהמאה ה-16, עם הכיבוש הספרדי הגיעו היהודים הראשונים, שנאלצו ברובם להסתיר את יהדותם מפחד האינקוויזיציה. כיום בני הקהילה היהודית הם בני ההגירות הגדולות של המאה ה-19 וה-20, וברובם אשכנזים. לפי הערכה מינימליסטית, הקהלה מונה כיום כ-25,000 יהודים, אך הערכות הכוללות יהודים מתבוללים מגיעות ל-150,000 ועד 175,000.
היסטוריה.
בין הספרדים שהגיעו לצ'ילה במרוצת שנות הכיבוש הספרדי היו, ככל הנראה, גם יהודים אנוסים. הראשונים שבהם הגיעו החל מאמצע 1535, ורובם נמלטו מן הרדיפה הדתית בספרד, שכן באותן שנים האינקוויזיציה עדיין לא פעלה ביבשת שזה עתה נתגלתה. בין היהודים הראשונים נמנים כנראה גם מגלה צ'ילה דייגו דה אלמגרו, שליטי צ'ילה פרנסיסקו דה ווילאגרה, דייגו גרסיה דה קאסרס ואחרים.
האינקוויזיציה שפעלה במדינה זאת העלתה יהודים רבים על המוקד עד שנת 1813, אז הופסקה פעילותה. בין היהודים שהועלו על המוקד היה פרנסיסקוס מלדונדו דה-סילבה, רופא אנוס שכינה עצמו אליהו הנזיר, שהצהיר על יהדותו בגלוי והועלה בשל כך על המוקד בשנת 1639. על אף שהתגורר בקונספסיון, משפטו ושריפתו התנהלו בלימה, פרו. דה סילבה הונצח בספר "La Gesta del Marrano" המתאר את קורותיו. בשנת 2021 פרסם הסופר אילן שיינפלד את הרומן 'הנזיר היהודי' (בהוצאת כנרת זמורה), המספר את קורות חייו של פרנסיסקוס מלדונדו דה סילבה.
במאה ה-20 נתגלו מספר שבטים אינדיאנים אשר קראו לעצמם הישראליטים, ואשר קיימו כמה ממצוות היהדות. שבטים אלו טענו כי אבותיהם למדו את מצוות היהדות מאנוסים שהגיעו למדינה עם הכובשים הספרדים.
עם קבלת עצמאותה התירה צ'ילה לבני דתות השונות מהנצרות הקתולית להגר אליה, ביניהן גם היהודים. התפילה היהודית בגלוי הותרה רק בשנת 1856. משנת 1882 ואילך הגיעו לצ'ילה יהודים בעיקר ממזרח אירופה וממקדוניה הצפונית. הארגון היהודי הראשון בצ'ילה הוקם בשנת 1909.
במשך המאה ה-20, ובעיקר בתקופת מלחמת העולם השנייה, גאתה האנטישמיות בצ'ילה. עם עלייתו לשלטון של סלבדור איינדה וממשלתו המרקסיסטית, ברחו צ'יליאנים רבים בני המעמדות הבינוני והגבוה, בהם יהודים רבים, מכיוון שהחזיקו בעסקים ומבני תעשייה.
בתחילת שנות ה-70 היו בצ'ילה כ-30,000 יהודים, ובשנת 2006 ירד מספרם ל-20,900 בלבד, בעיקר בגלל הגירת יהודים מהמדינה והתבוללות באוכלוסייה הכללית.
בצ'ילה ישנן תנועות נוער יהודיות, כגון השומר הצעיר, צעירי עמי, תקווה, בית אל, ומכבי. בעבר גם היו התנועות בית"ר והבונים דרור.
בצ'ילה שני בתי חב"ד פעילים, אחד בסנטיאגו, הכולל בית כנסת ותלמוד תורה, והשני בדרום צ'ילה בעיר פוקון שם קיים מרכז למטיילים ישראלים עם בית כנסת בצורת 770.
בממשלה.
ב-2006 דווח בעיתונות הישראלית כי אחרי ממשלת ישראל, "הקבינט בצ'ילה שנבחר הוא הממשלה היהודית ביותר בעולם, עם שלושה שרים יהודים וסגן שר יהודי בממשלה". שלושת השרים הצ'יליאנים היהודים היו: שר העבודות הציבוריות אדוארדו ביטרן, השרה לתכנון ושיתוף פעולה קלריסה הארדי, ושר הכרייה והאנרגיה קארן פוניאצ'יק. אליהם הצטרף סגן שר החוץ, אלברטו ואן קלאברן.
קורבן פסח
קורבן פֶּסַח ביהדות הוא קורבן של טלה או גדי שהוקרב לראשונה שעות ספורות לפני מכת בכורות – המכה האחרונה מעשר המכות, ערב יציאת בני ישראל ממצרים, ובעקבות זאת נקבע כקורבן המוקרב בכל שנה, מעת הכניסה לארץ ישראל, בי"ד בניסן (חג הפסח במשמעותו המקורית – שהשתמרה בלוח השנה במגילות קומראן) אחר הצהריים, ונאכל בליל ט"ו בניסן – חג המצות, או חג הפסח במשמעותו כיום. הפסח נקרא על שם ה"פסיחה" של אלוהים על בתי ישראל בזמן מכת בכורות, ככתוב:
למצווה זו משמעות היסטורית ודתית רבה, והמקרא מדגיש את קיומה של המצווה מספר פעמים באירועים היסטוריים מיוחדים.
מקור המצווה.
"פסח מצרים".
מקורה של המצווה הוא בספר שמות, כאשר משה מצטווה להודיע לבני ישראל בעודם במצרים, לקחת שה (של כבש או עז) בי' בניסן, ולשחוט אותו בי"ד בניסן, בין הערביים:
למצוות האכילה נוספו איסורים וציוויים מיוחדים: יש לאוכלו עם מצה ומרור, יש לצלות אותו באש דווקא ולא לבשלו, אין לשבור בו עצם, אין להותיר ממנו עד הבוקר (את הנותר עד הבוקר יש לשרוף), וכן יש לאוכלו בחיפזון: כמו כן הצטוו למרוח מדם הקורבן על המשקוף ועל שתי המזוזות, משום שאותו לילה היה ליל מכת בכורות, ומריחת הדם מהווה מעין "אות" למלאך המשחית ש"יפסח" על בתי בני ישראל ולא יכה את הבכורים שבהם (ומכאן השם "פסח").
חז"ל הסבירו את שחיטת השה בכך שהשה היה אלוהיהם של המצרים, ושחיטתו מהווה ניתוק מן העבודה הזרה (אחד הגלגולים של רע היה איל שמחזיק את השמש. לדעת המפרשים השמש בזמן מזל טלה הגבירה את הנילוס בגלל הפשרת שלגים). מריחת דם הקורבן היוותה, לפי זה, מעין סימן שבית זה מנותק מן התרבות האלילית המצרית, ואף מסכן עצמו בשחיטת אלוהי המצרים לעיניהם כדי לקיים את מצוות ה', ובכך ראוי הוא להצלה. למצוות השונות שנלוו אל הקורבן ניתנו פירושים שונים; העיקרי שבהם הוא שמדובר באלמנטים של חיפזון (צלייה באש היא מהירה, יש לאכול עד סוף הלילה, אין להתעכב לשבור את העצמות ולמצוץ את לשדן), כמו האלמנטים הבולטים של "מתניכם חגורים, נעליכם ברגליכם ומקלכם בידכם". וכן אכילת המצות עם קורבן הפסח מבטאת זריזות, שכן הכנת ואפיית המצה נעשית בזריזות. כל אלו מסמלים נכונות לצאת ממצרים עד עלות השחר. פירוש נוסף שהוצע הוא שהאלמנטים הללו הם דרך מלכות ושחרור – צלי אש הוא מאכל מלכים; דרכם לאכול את הבשר עם ירק (המרור); שבירת עצמות היא דרכם של עניים, וכן על דרך זו.
"פסח דורות".
בפרשה נפרדת, ציוותה התורה () גם על הקרבת הפסח כקורבן קבוע מדי שנה בתאריך בו הקריבו את קורבן הפסח במצרים. המצווה לדורות היא זכר למצווה בה נצטוו ישראל בזמן יציאת מצרים – "פסח מצרים", ואשר סימלה את הברית בין עם ישראל לאלוהיו ואת התנתקותו של עם ישראל מהעבודה הזרה של המצרים. כחלק מהציוויים של פסח זה (שחלו גם על הפסח במצרים), נאסר על טמא, על ערל (אדם שלא נימול) ועל גויים, לאכול את הפסח, וכן נצטוו לאכלו רק בבית אחד ולא להוציא מן הבשר החוצה.
באשר למצוות שהוזכרו בפרשה שלפני כן, הבינו חז"ל שחלק מהן, כגון האכילה בחיפזון ומריחת הדם על הבתים, היו רק לאותו זמן, שאותו כינו "פסח מצרים", ואילו אחרות – כגון השחיטה בין הערביים, האיסור לשבור עצם ולהותיר עד הבוקר והחובה לאוכלו עם מצה ומרור – נשארו גם לדורות, קורבן זה כינו בשם "פסח דורות".