בשנת 1997 נבחר לאחד מ-30 חברי קבוצת כל הזמנים של ה-ABA, אשר פורסמה לרגל חגיגות 30 שנה להקמת הליגה. לואיס ניצב במקום השישי בתולדות ה-ABA בסך נקודות (11,660), ובמקום הרביעי בסך אסיסטים (2,883). אחד משישה שחקנים אשר השתתפו בכל 9 העונות של ליגת ה-ABA.
קריירת מכללות.
לואיס נולד בעיר הנטינגטון שבווירג'יניה המערבית, וגדל במקיספורט אשר בפנסילבניה. בשנת 1962 החל ללמוד במכללת מזרח אריזונה הצנועה, ושנתיים לאחר מכן עבר לאוניברסיטת המדינה של אריזונה. בשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל של "אריזונה סטייט" קלע 13.8 ו-22.7 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה.
קריירה מקצועית.
בדראפט ה-NBA 1966 נבחר לואיס בבחירה ה-88 (סיבוב עשירי), על ידי סינסינטי רויאלס. בעונתו היחידה בסינסינטי קלע 4.7 נקודות בממוצע למשחק, כמחליפו מהספסל של אוסקר רוברטסון.
בדראפט ההרחבה של שנת 1967 נבחר על ידי סן דייגו רוקטס, אך משלא זכה לחוזה בקבוצה הצטרף לאינדיאנה פייסרס מליגת ה-ABA. לאורך תקופתו באינדיאנה היה אחד משחקניה המובילים, לצידם של מל דניאלס, רוג'ר בראון, ג'ורג' מקגיניס ובוב נטוליקי. כבר בעונתו הראשונה הצטיין עם 20.6 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר. בעונת 1969/1970 השתתף בשנית במשחק האולסטאר, וזכה עם הפייסרס באליפות ה-ABA הראשונה של המועדון, לאחר שגברו על לוס אנג'לס סטארס בסדרת הגמר. בשנת 1972 נבחר פעם נוספת למשחק האולסטאר, והוביל את אינדיאנה לזכייה השנייה באליפות ה-ABA, לאחר שגברה על ניו יורק נטס בסדרת הגמר. לאורך סדרת הגמר היה לואיס הקלעי המוביל של קבוצתו, עם ממוצע של 22.8 נקודות למשחק, ובסיומה זכה בתואר ה-MVP של הפלייאוף. בעונת 1972/1973 גברו הפייסרס בסדרת הגמר על קנטקי קולונלס, ובכך זכו באליפות שנייה ברציפות ושלישית בסך הכול.
בקיץ 1974 עבר לשחק בקבוצת ממפיס סאונדס, וכבר לאחר 6 משחקים הועבר בטרייד לספיריטס אוף סנט לואיס. עד לסיום עונת 1974/1975 קלע שיא קריירה של 22.6 נקודות בממוצע למשחק, לצד מרווין בארנס ומוריס לוקאס. במשחק האולסטאר של אותה עונה, בו השתתף בפעם הרביעית בקריירה, זכה בתואר ה-MVP לאחר שקלע 26 נקודות ומסר 10 אסיסטים.
באוגוסט 1976, לאחר כשנה וחצי בסנט לואיס, חזר לשחק באינדיאנה פייסרס, אשר עברה באותה עונה לשחק ב-NBA. עד לסיום עונת קלע 7.0 נקודות למשחק, בטרם פרש ממשחק.
פרד לואיס
BB King
אוטו שנייד
אוטו (נפתלי) שנייד (בגרמנית: Otto Schneid; 30 בינואר 1900, יבלונקובה, שלזיה האוסטרית - 12 במאי 1974, טורונטו, קנדה) היה צייר, פסל, משורר, סופר, היסטוריון של האמנות ופרופסור לאמנות יהודי. בשנות ה-30 של המאה ה-20 אסף שנייד חומרים רבים העוסקים באמנות יהודית מאותה התקופה. רבים מהאמנים אותם תיעד בעבודתו נספו בשואה.
ביוגרפיה.
ראשית דרכו.
שנייד נולד ב-30 בינואר 1900, ביבלונקובה, שלזיה האוסטרית (לימים בצ'כיה) ליעקב ובלומה שנייד, זוג מהגרים יהודים-פולנים, צאצא לשלמה יהודה רפפורט. בילדותו עברה משפחתו לביילסקו-ביאלה, שם גדל. מגיל צעיר צייר אוטו, בעיקר ציורים אקספרסיביים וריאליסטים, ובנוסף הכין דגמים לפסלים. הוא למד תולדות האומנות, פילוסופיה, אסתטיקה, פרהיסטוריה והיסטוריה של המזרח הקרוב באוניברסיטת וינה, השתלם באוניברסיטת פריז וב-1926 השלים את הדוקטורט שלו בתולדות האמנות.
שנות ה-30: אירופה.
לאחר סיום הדוקטורט החל שנייד לנדוד באירופה, הרצה בנושאי אמנות, צייר ופיסל. ב-1934 פרסם את ספרו הראשון, שבוסס על עבודת התזה שלו ועסק בייצוגם של צמחים ובעלי חיים באמנות הסינית. בין השנים 1936–1938 התגורר בוילנה, והקים מוזיאון אמנות בחסות ייווא. במוזיאון הוצגו למעלה מ-100 יצירות של אמנים שונים, בהם מארק שאגאל, מאנה כץ, מרק אנטוקולסקי, מאוריצי גוטליב ועוד. לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, תוכן המוזיאון הוחרם על ידי אלפרד רוזנברג והמוזיאון הושמד.
בשנת 1930 החל שנייד לאסוף חומרים לצורך כתיבת מונוגרפיה בנושא אמנים יהודים בני המאה ה-20. במסגרת המחקר, החליף שנייד מכתבים עם אמנים מרחבי אירופה, ששלחו לו את האוטוביוגרפיות שלהם, דוגמות של עבודתם וקטלוג של תצוגותיהם. מחקרו של שנייד זכה לשיתוף פעולה נרחב והוא הצליח לאסוף מידע רב. ב-1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, הכריזה ממשלת גרמניה על מלחמה באמנים היהודים ובאמנות היהודית, שכונתה אמנות מנוונת. שנייד האמין כי באמצעות מחקרו יוכל לשכנע את היטלר ואת חברי המפלגה הנאצית כי האמנות היהודית אינה מנוונת.
ב-1938 הגיש את המונוגרפיה, שכותרתה הייתה "Die Juden und die Kunst" (בגרמנית: "היהודים והאמנות"), להדפסה בווינה. בעקבות האנשלוס הוחרם ספרו ושנייד היה למבוקש על ידי הנאצים בשל כתיבתו. הוא התחבא בוורשה במשך חצי שנה עד שנתפס על ידי המשטרה הפולנית. אף על פי שתכננו להסגירו, שוחרר שנייד לאחר שלושה ימים בשל מחאת הקהילה היהודית בפולין. על אף שחרורו, שנייד עדיין היה מבוקש על ידי הנאצים, ולכן השיג ויזת אקדמאי כדי שילמד באוניברסיטה העברית ובפברואר 1939 הגיע לארץ ישראל עם עותק של כתבי היד והתמונות ששמר.
שנות ה-40 וה-50: ארץ ישראל.
בין השנים 1939–1945 התפרנס שנייד מכתיבת ספרים והעברת הרצאות בקיבוצים ובמועדונים, אך התקשה להרוויח שכר הגון ואף היה חסר בית. ב-1944 עברת את שמו הפרטי לנפתלי. ב-1945 נשא לאישה את מרים לבית גולדשמידט, משוררת צעירה ממנו ב-24 שנים. ב-1946 נודע לו כי אמו, אחותו ואחיו למחצה נספו באושוויץ בתשעה באב 1943. ידיעה זו השפיעה עמוקות על אמנותו של שנייד, ובעקבותיה חדרו לכתביו, ציוריו ופסליו איקונוגרפיות שואתיות ותנ"כיות.
ב-1946 החל שנייד לפרסם ספרים מחקריים בעברית. תחילה פרסם ספר אודות הציורים בבית הכנסת בדורה אירופוס, ב-1947 פרסם ספר העוסק בציורי התנ"ך של רמברנדט וב-1948 פרסם ספר הסוקר את אמנות יוון הקלאסית. בנובמבר 1947 מונה להיות מרצה בטכניון בנושא תולדות האדריכלות ותולדות האמנות.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 החליט שנייד לתרגם לעברית ולעדכן את ספרו אודות האמנים היהודים. הוא חקר את תולדות האמנים ומשפחותיהם, והוא ראה את התוצר הסופי כספר זיכרון. היצירה, שהייתה למעשה המגנום אופוס של שנייד, כונתה "אמנותנו בגולה". בשנות ה-50 המאוחרות היה כתב היד מוכן לפרסום בעברית, אך פרסום הספר "האמנות היהודית" מאת ססיל רות הוביל את המוציא לאור לחשש מהצפת השוק, והספר מעולם לא פורסם.
שנות ה-60 ואילך: אמריקה.
גורל ספרו של שנייד ציער אותו מאוד, וב-1960 פרש מתפקידו כמרצה בטכניון ועבר לארצות הברית על מנת להתמקד באמנותו. בתקופה זו הציג תערוכות יחיד של ציוריו ופסליו בגלריות באירופה, בארצות הברית ובקנדה. ב-1964 עבר להתגורר בטורונטו, קנדה. ב-1970 פרסם ספר בשם "The Man-made Hell: a Search for Rescue", אותו תיאר כ"ניתוח של זמננו". בהקדמה לספר מצהיר שנייד כי האנושות נמצאת במצוקה קשה, וכי הספר הוא ניסיון לתקן את בעיות האנושות באמצעות תיאורן, ניתוחן, מציאת הקשר ביניהן ובחינת ההיתכנות של מציאת פתרונות להן. את הספר הקדיש שנייד למוהנדס קרמצ'נד גנדי, למרטין לותר קינג ולמרטירי אושוויץ.
שנייד נפטר ב-12 במאי 1974 בטורונטו. הוא הותיר אחריו את אשתו, מרים, ושני בנים.
ארכיון אוטו שנייד.
בשנת 1998 פנתה אלמנתו של שנייד, מרים, לספריית תומאס פישר לספרים נדירים באוניברסיטת טורונטו והציעה לתרום את הארכיון האישי של שנייד לספרייה. התרומה הועברה לספרייה בשני שלבים, הגדול מביניהם באותה השנה והקטן מביניהם בשנת 1999.
הארכיון כולל למעלה מ-5,000 פריטים, שנאספו בין השנים 1929–1974 ומחולקים ל-7 הקטגוריות הבאות:
אליפות העולם באופני כביש - גברים עד גיל 23
מקצה הגברים עד גיל 23 באליפות העולם באופני כביש הוא אחד מהמקצים באליפות. במקצה רשאים להשתתף רק רוכבים שגילם פחות מ-23 והוא מאורגן כמו שאר המקצים, על ידי ה-UCI.
היסטוריה.
המקצה התחיל בשנת 1996, אז ניצח בו ג'וליאנו פיגראס. בשנה הזו כל שלושת הראשונים היו איטלקים, שחוץ מפיגראס, רוברטו סגמבלורי ולוקה סירוני האיטלקים גם סיימו על הפודיום. גם ב-1998, כל שלושת הראשונים היו איטלקים.
העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית
העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית מקיימת פעילות ענפה להרחבת הידע על ההתרחשויות הביטחוניות הרלוונטיות לעם ישראל. העמותה חברה בעמותה הבינלאומית להיסטוריה צבאית ומשמשת כשלוחתה בישראל.
מטרה ותחומי פעולה.
המטרה המרכזית של העמותה היא קיום פעילות בתחום ההיסטורי הצבאי אשר תגביר את המודעות בתחום ואת העיסוק בקרב הציבור הרחב, כל זאת לתועלת ביטחון מדינת ישראל בכלל וצה"ל בפרט. חקר ההיסטוריה הצבאית והפצתה לציבור בכתב ובעל פה, תוך כדי קשר עם כל הנוגעים בדבר בישראל ומחוצה לה.
תחומי הפעולה של העמותה הוגדרו בשלושה מעגלים: עם ישראל וארץ ישראל, הזירה המזרח תיכונית והזירה הגלובלית.
הכיסוי ההיסטורי לתחומים הכרונולוגיים כדלהלן: העת העתיקה, ימי הביניים, הזמן החדש, הזמן החדש עד לימי מלחמת העולם השנייה. המאבק לקיום מדינת ישראל ומלחמות ישראל מאז תש"ח.
ניהול.
בכל הקשור לענייני כספים נסמכת העמותה על אוניברסיטת אריאל. בעבר עד שנת 2010, נסמכה על אוניברסיטת תל אביב. העמותה אינה מבקשת תרומות ואף אינה גובה דמי חבר. המשתתפים משלמים לכל פעילות בנפרד. ברשימת התפוצה יש כ-1,500 מכותבי דאר אלקטרוני ומרבית החברים הם וותיקי צה"ל ומערכת הביטחון.
חברי הנהלת העמותה הם: ד"ר מתי מייזל, תא"ל (מיל) ד"ר דני אשר, פרופ' אהרון שי, אל"ם (מיל) פרופ' זאב דרורי.
מנהל אדמיניסטרטיבי ומפיק האירועים: יוסי פוגל.