קולר זה עשוי מחומר קשיח ורחב מספיק כדי לתמוך בסנטר מלמעלה ובכתפיים מלמטה. קולר מסוג זה מגביל מאוד את יכולת התזוזה של הצוואר ומכריח את העונד לתנוחה שבה ראשו זקוף קדימה ומעלה. שדה הראייה של העונד מצומצם להתרחשויות בגובה עיניו בלבד מכיוון שהוא איננו מסוגל להרכין מבט מטה ואינו יכול לסובב ראשו לצדדים מבלי לסובב את כל גופו וכתפיו.
קולר טורין (Turian collar).
קולר העשוי ממתכת קשיחה בצורת חישוק. המונח הוטבע על ידי הסופר ג'ון נורמן בסדרת ספריו גור. לחישוק המתכת הברגה פנימית מאחור או מנעול קטן והוא אינו צמוד לצוואר העונד. קולר זה משמש כקולר סמלי ונחשב כפריט אופנתי יותר משאר הסוגים.
רצועה.
רצועה היא חתיכת חבל, עור, שרשרת או כל חומר גמיש אחר אשר מתחברת לקולר הנשלט או מקיפה את צווארו ישירות. הרצועה הנפוצה ביותר היא רצועת לולאה בעלת טבעת קטנה בקצה כך שניתן להשחיל צד אחד בטבעת וליצור לולאה אשר תקיף את הצוואר. משיכת רצועת הלולאה מהדקת את הלולאה סביב צוואר הנשלט ומאפשרת לשולט להכריח את הנשלט לעשות כרצונו או להענישו כראות עיניו.
מטרת הרצועה:
היסטוריה.
קולרי מתכת שימשו בעת העתיקה בעיקר כאמצעי ריסון לעבדים. ברומא נהוג היה לסמן עבדים בעזרת קולר ואפילו לסמנו עם כתובת בעליו כך שאם העבד יברח וייתפס יתאפשר למצוא את בעליו בקלות.
שימוש בקולרי עבדים נעשה גם במאה ה-18 לזיהוי עבדים בבריטניה.
מסור מוזיקלי
מסור מוזיקלי (או מסור מזמר) הוא כלי נגינה בן 300 שנה לפחות, השייך לקבוצת האידיופוניים. זהו מסור נגרים עשוי מפלדה שבו מנגנים בעזרת קשת.
כל מסור שאינו חשמלי יכול לשמש ככלי נגינה. השיניים שבמסור אינן דרושות לנגינה, ולכן נגני מסור מוזיקלי רבים משייפים את השיניים כדי שהכלי יהיה פחות מסוכן. טיב הצליל נקבע על ידי האורך, הרוחב וטיב הפלדה של המסור.
הנגינה במסור מוזיקלי הופיעה בארצות רבות בסוף המאה ה-17, כך שאין ארץ מוצא יחידה לכלי. נגינה במסור מוזיקלי הייתה פופולרית בתחילת המאה ה-20 אך לאחר מלחמת העולם השנייה כמעט נעלמה. כיום קיימים בעולם רק נגני מסור מעטים. המפורסמת שבהם היא המוזיקאית הישראלית-אמריקאית נטלי פרוז. גם שחקנית הסרטים מרלן דיטריך הייתה נגנית מסור מוזיקלי.
כיום מתעורר מחדש העניין בנגינה במסור מוזיקלי. ניתן לשמוע נגינת מסור מוזיקלי בפסי קול של סרטים ומלחינים מודרניים כותבים יצירות לכלי זה.
הפועל עירוני קרית שמונה
אונגוור
מפקד פיקוד הדרום
טל גלעד
טל גלעד (נולד ב-9 בספטמבר 1960) הוא תסריטאי, מרצה, עיתונאי וסופר ישראלי.
ביוגרפיה.
בנו של מיכאל גולדמן-גלעד, ניצול שואה אשר סיפורו האישי היווה השראה לסרט המכה ה-81. למד בבית הספר היסודי "הס" בחולון ואחר-כך בתיכון לאמנויות ע"ש תלמה-ילין, במגמת התיאטרון. אחרי השירות הצבאי עבד במשך שנים אחדות כקופירייטר, למד תכנות מחשבים ועבד כמפעיל מחשב. במקביל כתב טור אישי ובמדור הסאטירי "צו השעה" יחד עם יוסף ג'קסון ותמי טוראל במגזין "לאשה".
ב-1991 החל לכתוב לטלוויזיה, תחילה בתוכניות ילדים ובתוכנית הבידור "מוצ"ש" בערוץ הראשון. ב-1995 הצטרף לצוות הקבוע של כותבי תוכנית הסאטירה "החרצופים", עם אפרים סידון, עופר קניספל, חגי לפיד ואבי כהן. בחרצופים כתב בכל עונות התוכנית, עד ירידתה מהמסך בשנת 2000.
במהלך השנים כתב בקביעות גם לתוכנית הבידור "זהו זה!", לתוכניות של אלי יצפאן, אדיר מילר, ולעוד תוכניות בידור וסאטירה. כמו כן כתב לתוכניות ילדים רבות ולמופעי במה של טוביה צפיר, חנה לסלאו, צביקה הדר, יצפאן וסוויסה, ננסי ברנדס, בנות פסיה ושלישיית "מה קשור".
כתב את הצגת הילדים "צי-פי, חברה מכוכב אחר" עם ציפי שביט ואת ספר הילדים "ג'ק במסע המרתק" (בהוצאת כתר), שזכה לפופולריות רבה בקרב ילדים ואף הומלץ במצעד הספרים של שנת תשס"ה. בשנת 2004 ערך והשתתף בכתיבת ספרו של יחיאל ספרא "טריוויה עד הבית".
בשנים האחרונות עוסק בנוסף לכתיבה גם בהרצאות וכותב טור בעיתון ״ישראל היום״. בשנים 2009 - 2013 שימש כתסריטאי ראשי ב"מהדורת השבט", תוכנית הסאטירה השבועית של אתר לאטמה. בין השאר כתב את "סרטון המשט" (We Con the World), שזכה למיליוני צפיות בארץ ובעולם.
גבריאל צפרוני
גבריאל צפרוני (17 באוקטובר 1915 - 7 ביוני 2011) היה עיתונאי ישראלי, עורך העיתון "הבוקר" ומנכ"ל תיאטרון "הבימה".
קורות חיים.
צפרוני נולד בווילנה, כבן למשפחה יהודית בשם צפלביץ'. ב-1920 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתגורר בתל אביב. עבד במאפייה מגיל 14 כמחלק לחם בעיר הקטנה והצעירה, וכך הכיר רבים מנכבדי העיר. מגיל 16 עבד כעיתונאי ב"חזית העם", ואחר כך בעיתון "דואר היום" שעורכו היה איתמר בן-אב"י. עבד ככתב של "דיילי טלגרף" ו"הצופה". בשנת 1935 החל לעבוד בעיתון "הבוקר", תחילה ככתב בתל אביב ואחר כך כראש סניף ירושלים. מידע שאסף בעבודתו העיתונאית העמיד גם לרשות ארגוני ההגנה, האצ"ל והלח"י.
בשנת 1962 מונה לעורך העיתון "הבוקר", וכיהן בתפקיד זה עד לסגירת העיתון ב-1965. בין השנים 1969–1977 שימש כמנכ"ל תיאטרון "הבימה".
צפרוני מפורסם בסיפוריו ובהגזמותיו; שנינותו וחוש ההומור שלו נודעו בעיקר דרך תוכנית הרדיו "שלושה בסירה אחת" שבה השתתף בשנות החמישים.
השתתף בוועדות רבות והיה חבר בארגונים ממשלתיים ועירוניים רבים (ועדת השמות בתל אביב, ארגון הגנים הלאומיים, אל-סם). היה בין מקבלי אות יקיר תל אביב לשנת 1995. צפרוני נודע גם בקשריו הרבים עם אנשי רוח וממשל בארץ ובעולם; עם חבריו ומכריו נמנו אהוד אולמרט, אהרן אמיר ודוד בן-גוריון.
על אף שישנם סיפורים שמעולם לא אומתו הוא טען גם להיכרות עם הזוג ג'.ר.ר. טולקין כאשר ביקרו בארץ ישראל. כן טען כי בילדותו פגש במקרה את אלברט איינשטיין ובאותו הבוקר ממש גם את דיזנגוף ויידע את זה האחרון על הימצאותו של הראשון בעיר.
גבריאל צפרוני היה נשוי לשולמית צפרוני (1917–2008), בתם של רפאל חיים אבולעפיה ושל הציירת חד גדיא (מרים-מרוסיה ניסנהולץ), שעבדה כמורה. נולדה להם בת אחת, נעמה, סגנית עורכת "ארץ אחרת".
קנאביס סאטיבה
קנאביס סאטיבה (שם מדעי: "Cannabis sativa") מין בסוג קנאביס, הוא צמח חד-שנתי ודו-מיני. בני האדם גידלו קנאביס סאטיבה לאורך ההיסטוריה לצורך סיבים תעשייתיים, שמן מהזרעים, מזון, הפקת סם, שימוש דתי למצבי רוח רוחניים, ולרפואה. כל חלק של הצמח נקטף באופן שונה, בהתאם למטרת השימוש בו. המין הוגדר לראשונה על ידי קארולוס ליניאוס ב-1753.
שימושים עיקריים.
זרעיו משמשים בעיקר כדי להפיק את שמן קנבוס שיכול לשמש לבישול, לתאורה, ללכות, או צבעים. ניתן להשתמש בהם גם כמזון מזין לציפורים. הפרחים (ובמידה מועטת גם העלים, הגבעולים והזרעים) מכילים תרכובות פסיכואקטיביות הידועות כקנבינואידים שנצרכים כסם לשם הנאה, רפואה, או מטרות רוחניות-דתיות. בדרך כלל פרחי הקנאביס כפי שהם מיובשים, או מעובדים לחשיש נצרכים על ידי עישון, אידוי, ובליעה דרך הפה. מבחינה היסטורית, חליטות, תה, ומשחות היו גם תוצרים נפוצים.
מחזור חיים.
הקנאביס סאטיבה מתחיל את צמיחתו באביב והיא נמשכת בין 4 ל-6 חודשים. מחזור החיים של הצמח בטבע מתחיל בזרעים, אשר שכבו עמוק בקרקע כל החורף, המתחילים לנבוט בסביבות מאי. לאחר הנביטה, הצמח מתחיל בשלב של גדילה לגובה והצמחת ענפים לצדדים תוך פרישת עלים אשר מטרתה הגברת שטח החשיפה לשמש ועל ידי כך הגברת תהליך הפוטוסינתזה וצבירת אנרגיה. שלב זה נמשך בין חודשיים לשלושה, ולאחר מכן, עם תחילת התארכות הלילות בסוף יוני, מתחיל שלב הפריחה. בשלב הפריחה הצמח גדל עוד מעט לגובה, אך בעיקר מטפח מסת ענפים ועלים. כשבועיים לאחר תחילת שלב הפריחה יוצאים הפרחים באזורי ה"מפרקים" של הענפים והעלים. כעת ניתן להבדיל בין שני המינים - לזכר יש פרח קטן ועגול ולנקבה פרחים בשרניים וגדולים יותר, המכוסים על שטח פניהם בבלוטות, המפרישות את החומר הפעיל THC, ולעיתים גם בשערות דקיקות. בשלב זה מתחילים הצמחים לשחרר אבקנים לאוויר, מתבצעת האבקה והנקבה מגדלת המוני זרעים בפרחיה. עם בוא החורף, הצמחים מתים מהקור, והזרעים מתפשטים בקרקע ומחכים לאביב.
זנים.
באופן כללי, יש שלוש קבוצות זנים של קנאביס שמגודלות היום:
בדרך כלל במדינות בהם צמח הקנאביס אסור בחוק, אין הבחנה בין הסוגים למרות שמבחינה כימית ריכוז החומרים הפעילים בזנים המגודלים לצרכים תעשייתיים נמוך עד אפסי.
שימוש כסם.
מהחלקים העשירים בטריכומים (שערות המכילות את בלוטות השרף) בצמח מפיקים את הסם הפסיכואקטיבי קנאביס. תוצריו הבולטים ביותר הם מריחואנה וחשיש, שצריכתם נעשית לרוב על ידי עישון, אידוי (בעזרת מכשיר אידוי) או אכילה.
פסיכואקטיבי
סאלביה
סאלוויה
סאלביה דיבינורום
סאלוויה דיווינורום
סאלויה דיוינורום
איתמר לוי (סופר)
איתמר לוי (נולד ב-1956 ברמת גן) הוא סופר ישראלי, ובעלים של חנות ספרים.
ביוגרפיה.
זמן קצר לאחר פרסום ספר הביכורים שלו, "זליג מיינץ וגעגועיו אל המוות" שידר לוי בגלי צה"ל את התסכית "841 נוסע צפונה צפונה", שכל פרק בו גולל סיפור מנקודת מבטו של נוסע אחר במהלך נסיעה בקו האוטובוס של אגד מספר 841 שנסע מתל אביב לקריית שמונה.