עם כיבוש העיר בספטמבר 1939 בידי הגרמנים, החלו אלו להתעלל בתושביה היהודים, תוך ירי לבית הכנסת בעיר במהלך תפילה בראש השנה. לאחר 10 ימים הועברה העיר לשלטון הסובייטים במסגרת הסכם ריבנטרופ מולטוב. בתקופה זו נסגרו המוסדות היהודיים בעיר, וכ-1,500 פליטים יהודים הגיעו אליה משטחי הכיבוש הגרמני בפולין.
ב-29 ביוני 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, שבו הגרמנים לעיר, והתירו לאוקראינים מקומיים לפרוע ביהודי העיר משך יום שלם, ולשדוד את רכושם, תוך רצח משכילים יהודים. עד מהרה הוקם בעיר יודנראט, בראשות אברהם פרידמן, אשר נצטווה לספק לגרמנים כוח אדם יהודי לעבודות כפייה, ולהעביר לגרמנים רכוש וכסף. כמו כן, בוצעו ביהודי העיר מעשי התעללות שונים, בתי התפילה היהודיים בעיר חוללו, ויהודי העיר צוו לשאת סרט עם מגן דוד על זרועם, ונאסר עליהם להימצא במרכז העיר. בד בבד, החלו הגרמנים להעביר לעיר יהודים שגורשו מיישובי הסביבה, ועד ספטמבר 1941 הגיע מספר היהודים בעיר לכ-6,400 איש.
באוקטובר 1941 הוקם בעיר גטו, אליו הועברו בהדרגה כל יהודי העיר, ואשר רבים מיושביו מתו מרעב וממגיפות. מסוף שנת 1941 החלו יהודים מהעיר להילקח למחנות עבודה בסביבתה.
מפברואר 1942 החל חיסולם של יהודי הורודוק, כאשר אנשי המשטרה הגרמנית החלו לרצוח קבוצות יהודים מהגטו בבית העלמין היהודי בעיר, ושילחו רבים מהם למחנות עבודה, ובהם ינובסקה, מהם לא שבו. בחודש מאי לבדו שולחו כ-1,900 יהודים מהגטו למחנות עבודה. ביולי 1942 נרצחו כ-400 יהודים מהגטו בבית העלמין היהודי, ובאוגוסט נשלחו כ-1,300 יהודים, ובכללם יו"ר היודנראט, פרידמן, למחנה ההשמדה בלז'ץ. לאחר מכן, שטח הגטו בעיר צומצם, והוא נסגר לחלוטין, תוך שהובאו אליו כ-2,000 יהודים נוספים מהסביבה. באותה עת מונה בגטו יודנראט חדש, בראשות אפרים רצקין. סגניו היו שמריהו צוקרמן ונחמן סבירסקי. רצקין וצוקרמן שיחדו את הזקיפים הגרמניים ששמרו על הגטו ואפשרו לאנשי הגטו להימלט.
ב-26 בדצמבר 1942 נערכה בגטו אקציה במסגרתה נרצחו בקבר אחים מחצית מיושביו, כ-1,300 יהודים. ב-27 בינואר 1943 חוסל הגטו בעיר סופית, כאשר הגרמנים והאוקראינים הציתו את בתיו, והיוצאים מהם נורו למוות. כעבור כמה ימים שבו הגרמנים לעיר, ורצחו עוד כ-800 יהודים שנתפסו על ידם. מספר יהודים שנדרשו לגרמנים לשם עבודה הועברו למחנות עבודה בסביבת העיר. בין 160 ל-300 גברים יהודים שהובאו לעיר לשם עבודות כפייה, והוחזקו בבניין אחד, נשרפו למוות בידי הגרמנים.
לאחר שחרור העיר בידי הצבא האדום ב-25 ביולי 1944, שבו אליה כ-20 יהודים בלבד, אשר הצליחו להסתתר בסביבתה. במהלך המלחמה הושמדו שני בתי העלמין היהודיים בעיר, והוסבו לגנים, ומצבותיהם שימשו לריצוף רחובות העיר.
גרודק יאגיילונסקי
גרודק יגיילונסקי
Clement Greenberg
נמייה קצרת-זנב
נמייה קצרת-זנב (שם מדעי: Herpestes brachyurus) היא מין של נמייה ממשפחת הנמייתיים הנפוצה ביערות הגשם של דרום-מזרח אסיה והודו.
צבע פרוותה הוא חום-אדמדם עד שחור, כשהרגליים שחורות. אורכה 60–65 ס"מ ומשקלה 1.4 ק"ג. כפי שהשם מרמז היא ייחודית לסוגה בכך שזנבה קצר ומגיע לאורך 25 ס"מ בלבד.
נמייה זו חיה בטבע בחצי האי המלאי, בורנאו, סומטרה ואיי פלאוואן וBusuanga שבפיליפינים. היא חיה באזורי נהרות ומקווי מים מתוקים דומים שם היא צדה טרף קטן כולל דגים, צפרדעים, חלזונות, סרטנים ומכרסמים קטנים וגם פירות או נבלות.
דרך אבא הלל סילבר
פוסט-מודרני
עירום (אמנות)
באמנות, הצגת דמות בעירום היא מסורת, בעיקר באמנות בעולם המערבי, והשימוש בה נעשה כדי לבטא את האידיאלים של יופי גברי או נשי, וכן תכונות אנושיות אחרות.
באמנות יוון העתיקה היה זה עיסוק מרכזי, ולאחר תקופה חצי-רדומה במהלך ימי הביניים, חזר העירום למקום מרכזי באמנות המערבית, עם הרנסאנס. נעשה שימוש בדמויותיהם של ספורטאים, רקדנים, ולוחמים על מנת להביע חיים ואנרגיה אנושית, כאשר העירום, בתנוחות שונות, מבטא רגשות בסיסיים או מורכבים כגון פאתוס.
אמנים מודרניים ממשיכים לחקור נושאים קלאסיים, אבל גם ייצוגים מופשטים יותר, תוך התרחקות מאידיאליזציה של ייצוג אנשים. במשך רוב שנות המאה העשרים, המודרניסטים לא מצאו עניין רב בייצוג היופי האנושי, שכן במקום זאת הם התמקדו בבניית היופי באמצעים פורמליים. בימינו, או בעידן הפוסט-מודרני, העירום נתפס כפאסה על ידי הרוב, עם זאת תמיד ישנם אמנים שמוצאים השראה בגוף האדם האנושי.
במובן אחד, עירום הוא יצירת אמנות יפה שהנושא המרכזי שלה הוא גוף האדם הלא-לבוש, היוצר סוגה של נושא באמנות, באותו אופן כמו נופים וטבע דומם. לעיתים קרובות, גם סוגים אחרים של אמנות עושים שימוש בדמויות לא-לבושות, כמו ציורי היסטוריה, אמנות אלגורית ודתית, דיוקנאות, או אמנות דקורטיבית. אמנם אין הגדרה אחת של אמנות יפה, ישנן תכונות מסוימות המקובלות על רוב ההגדרות. באמנות יפה הנושא הוא לא רק מועתק מן הטבע, אלא משתנה על ידי האמן לאובייקט אסתטי, בדרך כלל ללא תועלת משמעותית, מטרה מסחרית (פרסום, איור), או למטרות דקורטיביות בלבד.
יש גם את עניין הטעם האישי; העירום הוא חלק מהתרבות הגבוהה. עם זאת, טעם באמנות איננו סובייקטיבי לחלוטין, אלא כולל קריטריונים של מיומנות ואומנות ביצירת אובייקטים, תקשורת מורכבת של העברת מסרים בצורה לא טריוויאלית, ויצירתיות. עבודות שבעבר התקבלו כתרבות גבוהה, נראות כיום חיקוי או סנטימנטליות, או, בקיצור, קיטשיות.
סקירה היסטורית.
פיסול.
בפסלים רבים מהעת העתיקה מוצג הגוף העירום במלואו, כולל איברי המין. דוגמאות לכך הם הפסלים אפולו קוטל לטאה, אפולו בלוודרה, הרמס נושא את דיוניסוס התינוק, נושא הרומח, המגרד ופסלי קורוס. לעומתם, בפסל ונוס ממילו העירום הוא חלקי, מהמותניים ומעלה בלבד, ובפסלים אפרודיטה מקנידוס וונוס קפיטולנה שבא בעקבותיו, כף היד מסתירה את אזור המבושים. בפסלי עירום מתקופת הרנסאנס, כגון דוד של דונטלו ודוד של מיכלאנג'לו מוצגים איברי המין, וכך גם בפסל מאוחר יותר, עידן הברונזה מאת אוגוסט רודן משנת 1876. אוסף של יותר מ-200 פסלי עירום, של גברים, נשים וילדים, כולם מאת גוסטב ויגלנד, נמצא בפארק ויגלנד שבאוסלו.
עירום מופיע באחדים מפסליו של פרננדו בוטרו, ובהם ", המוצב בנמל התעופה מדריד-בראחס, ו", המוצב במונקו.
ציור.
גילוי וכיסוי.
הרישום "האדם הוויטרובי" מאת לאונרדו דה וינצ'י הוא תמונה חזיתית של גבר, כולל איבר המין. בציורי עירום פעמים רבות מוסתרים המבושים, לעיתים לכאורה באקראי ולעיתים בכוונה. בציורים "ונוס הישנה" מאת צייר הרנסאנס האיטלקי ג'ורג'ונה, ו"ונוס מאורבינו "מאת טיציאן, תלמידו של ג'ורג'ונה, כף ידה של האישה המצוירת שמוטה על מבושיה ומסתירה חלק מהם. בציור "הוּלדת ונוס" מאת סנדרו בוטיצ'לי מחזיקה ונוס את שערה הארוך באופן שמסתיר את מבושיה. בציוריו של לוקאס קראנאך האב נמצאות שתי הגישות: בציור " מוסתרים מבושיהם באמצעות ענף שמחזיק אדם, ובציור " מוסתרים מבושיה של ונוס באמצעות צעיף שהיא מחזיקה, ואילו בציור אחר של "" מבושיה גלויים. פער גדול יותר ניכר בציוריו של פרנסיסקו דה גויה: בשנים 1797–1800 צייר את המאחה העירומה ולאחריו צייר את המאחה הלבושה. בציורו של ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, "המקור" (הושלם ב-1856) האישה העירומה חשופה, ובציורו של הצייר הצרפתי גוסטב קורבה משנת 1866, "מקורו של העולם", חשוף איבר המין לחלוטין ומוצג בפירוט רב. ויליאם אדולף בוגרו הרבה לצייר ציורי עירום, שבמרביתם אזור המבושים מוסתר בדרכים שונות. דוגמה לכך היא ציורו "נערה מתגוננת מפני ארוס", משנת 1880 בערך, שבו פלג גופה התחתון של הנערה מכוסה בבד כחול. לעומת זאת, בציורו "הולדת ונוס" , משנת 1879, ונוס עירומה לחלוטין.
בניגוד לעירום נשי, יש מיעוט יחסי של ציורים עם עירום גברי מלא. הציור צעיר עירום יושב על שפת הים שצויר בשנת 1835 על ידי
פלנדרן היה אחד הציורים שהתמקדו ספציפית בעירום גברי, בתקופה שבה הדבר היה פחות מקובל. הוא נחשב כציור עירום למרות שלמעשה אין בו כלל איברי מין.
בציורי העירום של אמדאו מודיליאני מתחילת המאה העשרים (ראו בו), כולם של נשים, לעיתים המבושים גלויים ואף מודגשים, ולעיתים מוסתרים בדרכים שונות. עירום נכלל גם באחדים מציוריו של פבלו פיקאסו, כגון "עירום, עלים ירוקים וחזה" משנת 1932, המציג את מארי-תרז ולטר. סגנונם של ציורים אלה הוא סוריאליסטי, ולכן העירום בהם פחות בוטה. ביצירתו של טום וסלמן "קולז' אמבטיה מס' 3" משנת 1963 בולטים שלושה איברים: שפתיים ורודות, פטמות בצבע תואם ושער ערווה, אך גם זהו עירום פחות בוטה. ציורי עירום נכללים גם בעבודתם של אגון שילה ולוסיאן פרויד.
היריון אינו נושא נפוץ בציור, ועוד פחות נפוצים ציורי היריון בעירום. ציורו של גוסטב קלימט, "תקווה 1" משנת 1903 מציג תמונת פרופיל של אישה עומדת הנמצאת בהיריון מתקדם ומביטה בצופה.
רחצה.
רחצה, באמבט, בים או בנהר, היא סצנה שבה העירום טבעי ומתבקש, ואכן מופיע בציורים אחדים, ובהם: " מאת טינטורטו משנת 1556; אחדים מציוריו של ויליאם אדולף בוגרו: " (1875), " (1879) ו"" (1884); "אישה מתרחצת באמבט" מאת אדגר דגה משנת 1886; "המתרחצות הגדולות" מאת פול סזאן משנת 1906; "המתרחצות" מאת רנואר משנת 1919 ; "עירומה ישובה מייבשת את רגלה" מאת פיקאסו משנת 1921; "קולז' אמבטיה מס' 3" מאת טום וסלמן משנת 1963; "מחווה לבונאר" מאת פרננדו בוטרו משנת 1972. בכל היצירות הללו מוצג עירום נשי. עירום גברי (חלקי) מוצג בציורו של ז'אק-לואי דויד "מות מארה" משנת 1793 ובציורו של דייוויד הוקני "Man in Shower in Beverly Hills" משנת 1964.