זאת הייתה התמונה מראשית תקופת העצמאות הלטבית (1920) עד 1934. באותה שנה התחוללה הפיכה ימנית שהונהגה בידי קרליס אולמאניס. בניגוד לפשיסטים הקלאסיים של אירופה הוא עלה לשלטון ללא שפיכות דמים ולא היה אנטישמי מוצהר. אך למעשה פעלו שיטותיו לרעת המיעוטים, והיהודים בתוכם. הוא פיזר מפלגות פוליטיות וסגר את כל העיתונים, פרט לאלה שתמכו בו. הפקוח על מוסדות החינוך היהודיים עבר לידי אגודת ישראל ושפת ההוראה הייתה יידיש בלבד, נאסרה פעילות הארגונים הציוניים והסוציאליסטים.
שיטותיו בכלכלה כמו - אנטי קפיטליזם, הלאמת עסקים, עידוד הלאטביזציה וכדומה פעלו לרעת היהודים. הפיכתו נתנה לגיטימציה לרוח לאומנית-אנטישמית שהחלה מנשבת כבר בשנות ה־20.
ערב מלחמת העולם השנייה.
עוד לפני הכיבוש הנאצי נכבשה דווינסק על ידי ברית המועצות (17.6.40). נסתם הגולל על החיים האוטונומיים של יהודי לאטביה בכלל, ושל דווינסק בפרט. בתי הספר היהודיים ומוסדות הקהילה נסגרו, ובנייניהם הולאמו. יהודים פעילים בתחום המדיני והסוציאלי חוסלו או הוגלו לסיביר. בתי הספר העבריים נסגרו ונשאר רק בית ספר יידיש אחד.
הקהילה בשואה.
כיבוש העיר על ידי הגרמנים.
בשנת 1940, בהתאם לפרוטוקולים הסודיים של הסכם ריבנטרופ מולוטוב, שנחתם ב-23 באוגוסט 1939 בין גרמניה הנאצית לבין ברית המועצות, כבשה וסיפחה ברית המועצות את המדינות הבלטיות ובתוכן את לטביה.
ביוני 1941 החלה החזית המזרחית של מלחמת העולם השנייה. ב־22 ביוני 1941 פלשו כארבעה מיליון חיילים של מדינות הציר לשטח ברית המועצות, במבצע שכונה על ידי הגרמנים מבצע ברברוסה. ההתקפה הגרמנית הפתיעה לחלוטין את ההנהגה הסובייטית ואת פיקוד הצבא האדום, קבוצת הארמיות הצפונית הגרמנית נעה דרך המדינות הבלטיות: ליטא, לטביה ואסטוניה והערים הסובייטיות פסקוב ונובגורוד אל עבר מטרתה - העיר לנינגרד.
עם התקרבות הצבא הגרמני לעיר ניסו רבים מיהודי דווינסק להימלט לתוך ברית המועצות אבל רק מעטים מאוד הצליחו, רבים מהם נהרגו בדרך בהפצצות הגרמנים או נרצחו בידי אנשי ה"איזסארגי" (ארגון פאשיסטי לאטבי). ב־26 ביוני 1941 כבש הצבא הגרמני את דווינסק, ב־28 ביוני 1941, יומיים לאחר כיבוש דווינסק, הנאצים אספו יהודים בבית הכנסת ולאחר מכן הוציאו אותם וירו בהם. יהודים אחרים נרצחו באופן אקראי כשהתהלכו ברחוב. למחרת, הצבא הגרמני החל לרכז את הגברים היהודים של דווינסק ולהכפיף אותם לטרור, השפלה וכליאה בתנאים אכזריים וצפופים.
גטו דווינסק (דאוגאוופילס).
בין ה 29 ביוני ל־2 ביולי, בהוראת מפקד המשטרה הלטבית בדווינסק הצטוו כל הגברים היהודים בני 16 עד 60 שנה להתייצב בכיכר העיר, ולטבים חמושים גירשו לכיכר גברים שלא התייצבו בעצמם. מטרת ההתאספות בכיכר הייתה להעביר את אלפי היהודים לבית הסוהר. בהשפלה השתתפו אף תושבי העיר הלטביים שצפו במתרחש ולקחו חלק בהכאת היהודים. היהודים הוחזקו בבית הסוהר במשך זמן רב בתנאים קשים, בלי מים ומזון. הם שועבדו בעבודות כפייה והושפלו תדיר. בצו הגרמנים החלו באקציות בהן הוצאו היהודים להורג בקבוצות בגן הרכבת שליד בית הכלא.
האס דה, סוכנות המודיעין של המפלגה הנאצית, ניסה לעורר רגשות אנטישמיים אצל המקומיים הלטבים. זה היה חלק מתוכנית כוללת שלהם לשייך את היהודים עם הקומוניזם והרוסים, שלא היו פופולריים בלטביה. האשמת היהודים החלה לחלחל והיהודים החלו להיות מוגבלים יותר ויותר. הם נצטוו ללבוש את הטלאי הצהוב, נאסר עליהם להשתמש במדרכות אלא היו צריכים לרוץ באמצע הכביש, נאסר עליהם לדבר עם מי שאינו יהודי, וכן לקרוא עיתונים.
ב־7 ביולי 1941 משטרת לטביה עצרה 1,250 אנשים, בהם 1,125 יהודים, והחזיקה בהם בבית הסוהר המרכזי בדווינסק.
מעשי הטבח שהתרחשו בדווינסק - שניים התרחשו בפארק מסילת הרכבת, אחד בשטח האימונים הצבאי ואחד ליד בית הקברות מצפון לעיר. הגרמנים מילאו את כל התעלות שנחפרו בגופות של האנשים שנרצחו ב־9 ביולי, אבל עדיין היו הרבה אנשים שהם התכוונו להרוג. בסופו של ההרג, הניצולים הועסקו בחפירת קברים חדשים ובכיסוי האדמה על הגופות בחפירות הקודמות. למחרת, ב־10 ביולי 1941 ההרג התחדש.
עד 16 ביולי דיווחו הגרמנים על 1,150 יהודים שנרצחו, ובאותה עת הוצתו גם בתי הכנסת בעיר.. הגרמנים הפרידו מאוחר יותר את אלה שזיהו את עצמם כבעלי מלאכה, כגון נגרים, מאנשי המקצוע. כמה מבעלי המלאכה הוחזקו בחיים במשך זמן מה, אבל אנשי המקצוע נרצחו מיד.
ב־26 ביולי נקבע גטו במבנים של מחנה צבאי ואורוות מעבר לנהר. בגטו נדחסו ללא תנאים כ־15,000 יהודים מהעיר ומעיירות סמוכות. מונו ועד יהודי ומשטרה יהודית והקהילה הקימה מוסדות קהילתיים במבנים מאולתרים. נערכה "סלקציה"- אלה שלא היו כשירים לעבודה נלקחו ליערות ושם נרצחו, וכן יהודי העיירות הסמוכות נרצחו באקציה נוספת. ניתנו תעודות עבודה לעובדים שעבדו מחוץ לגטו.
הגטו בדווינסק לא דמה לגטאות אחרים במובן של אזור בתוך עיר המותאם אישית ליהודים, אלא היה זה בית כלא מאולתר ליהודים, כדי להחזיקם בהם עד שיוכלו לחסלם. היהודים הקימו מועצה משלהם של כ־12 אסירים, מעין יודנראט שהורכב ברובו מאנשי מקצוע ואנשים ידועים, על מנת לנהל את ענייניו הפנימיים של הגטו. בגטו הופרדו גברים ונשים. פועלים מיומנים שוכנו בנפרד וקיבלו טיפול טוב יותר, כולל מנות טובות יותר של מזון. הנאצים ניצלו את האסירים בגטו לעבודה.
השמדת יהודי דווינסק.
השמדת יהודי דווינסק עצמם החלה בשתי אקציות גדולות, בשבוע השני והשלישי באוגוסט 1941, ביער פוגוליאנקה. לפי מקורות גרמניים נרצחו בחודשיים הראשונים לכיבוש 10,162 יהודים מדווינסק וסביבתה. אחרי אקציה נוספת, ב־9 בנובמבר נותרו בדווינסק רק אלו שעסקו בעבודות חיוניות ומשפחותיהם, שאר היהודים הובלו ליער פוגוליאנקה ונרצחו.
פעולות ירי המוני המשיכו ברציפות באזור דווינסק עד סמוך לסוף אוגוסט. ב־1 באוגוסט הודיעו כי הוכן מחנה חדש לא הרחק מהגטו ועל היהודים שלא היו תושבי דווינסק לאסוף את חפציהם ולעבור לשם. אנשים רבים היו להוטים לעזוב. טור של 2,000 אנשים יצא תחת שמירה של משטרת העזר הלטבית. כמה ימים לאחר מכן, אולי ב־6 באוגוסט 1941, הוצעה הצעה דומה לכל ההורים עם ילדים קטנים. במקום ללכת למחנה חדש, האסירים הוצעדו לקבוצה של קברים שהוכנו בשטח אימונים של הצבא הלטבי לשעבר ביער פוגליאנקה. גרמנים ולטבים דחפו אותם לבורות ירי שנחפרו בעבר וירו בהם. תינוקות לא נורו אלא פשוט נזרקו לבור ונקברו חיים. בשבועות הראשונים של אוגוסט 1941, האס דה ערך "בחירות" נוספות בגטו - מי יחיה ומי ימות. היו גם פעולות גדולות ב־18 וב־19 באוגוסט. מרבית האמהות, הילדים, הקשישים והחולים נאספו ונורו. התבצע גם טבח של 400 ילדים מבית היתומים.
לאחר האקציות נותרו בגטו רק כ־7,000 יהודים.
בסתיו 1941 הנפיקה הסיפ"ו, סוכנות לחקירות בגרמניה הנאצית, תעודות עבודה ("שיינים") חדשות אדומות שניתנו רק למקצת העובדים היהודים. באותה העת נפוצו שמועות על בורות חדשים בפוגולנקה. היהודים למודי הניסיון ניסו להכין מקומות מסתור בגטו ומחוצה לו, הורים מסרו את ילדיהם לאיכרים ולמנזרים עד יעבור זעם. ב־7–9 בנובמבר 1941 שוב נעשתה אקציה בגטו. בתחילה נלקחו קשישים, חולים ויתומים וכן יהודים שלא היה להם מקום עבודה, הם ובני משפחותיהם אִתם. אחר כך נלקחו גם ילדיהם של יהודים עובדים, לרבות ילדיהם של בעלי התעודות האדומות, וילדים שנתפסו אצל איכרים ובמנזרים. בסך הכל נרצחו 3,000 עד 5,000 בני אדם, ובהם כאלף ילדים.
בין סוף נובמבר לתחילת דצמבר 1941 הוטל על הגטו הסגר חמור בשל מגפת טיפוס. הגטו נותק לחלוטין מכל מקורות המחיה והרעב הכבד הפיל חללים נוספים. כעבור ארבעה חודשים, עם הסרת ההסגר באביב 1942, היו בגטו רק כ־500 יהודים.
במרץ ובאפריל 1942 הורו הגרמנים להקיף את אתר הירי בפוגולינקה בחוטי תיל, ותלויים שלטים המזהירים מפני כניסה לאתר. הקברים עצמם כוסו בברזנט, להבות נצפו בלילה ועשן כהה בשעות היום. במשך שבועיים נשרפו גופות הקורבנות. לאחר מכן נורו כל התושבים המקומיים שהשתתפו בשריפה.
חיסול הגטו.
ב־1 במאי 1942 רודולף לנגה, מפקד האס-דה בלטביה, נתן הוראה לחסל את הגטו. הנאצים ואנשי קומנדו ארייס (יחידה שהשתייכה למשטרת המתנדבים הלטבית אשר הייתה כפופה לאס דה הנאצי), נכנסו לגטו בשעות הבוקר אחרי שהיהודים כבר צעדו החוצה לאתרי העבודה. הנאצים ערכו "סלקציה" נוספת באותו יום, והרגו את מרבית יהודי הגטו. חולים ותינוקות נרצחו במיטותיהם, ושאר יושביו, לרבות חברי שירות הסדר היהודי והיודנרט על ועדותיו ועובדיו, נלקחו לפוגולנקה ונרצחו שם.
מחוץ לגטו נותרו בחיים 350–450 צעירים וצעירות שלא היו בעלי משפחות, שעבדו בעבור הצבא והמשטרה הגרמניים במקומות שונים בעיר. ב־28 באוקטובר 1943 העבירו הגרמנים את שרידי היהודים למחנה הריכוז קייזרוולד (Kaiserwald), סמוך לריגה. אחדים שהצטיידו בכלי נשק והתנגדו למעצרם נורו במקום. בעיר השאירו הגרמנים כמה עשרות בעלי מלאכה שעבדו בשביל הסיפ"ו, אך ערב נסיגתם של הגרמנים שולחו גם הם למחנות.
השתתפות לטבים מקומיים במעשי ההרג בדווינסק הייתה נרחבת. יחידת אס-דה לטבית הוקמה בדווינסק, כמו גם יחידה של משטרת העזר הלטבית. ארגונים אלה רדפו, הגבילו ובסופו של דבר הרגו את יהודי גטו דווינסק. אם כי לצורך ההרג הגדול, הובא מריגה קומנדו ארייס.
הערכת הקרבנות.
על-פי הערכות נרצחו בדאוגאוופילס כ־7,700 (כ־70 אחוזים) מהיהודים שחיו בה לפני המלחמה, ועם הפליטים מעיירות בסביבה ומליטא נרצחו בה כ־13,000 יהודים בסך הכל.
הקהילה לאחר השואה.
דווינסק שוחררה על ידי הצבא האדום ב־27 ביולי 1944.