חדר בריחה (באנגלית: Escape Room) הוא סרט אימה אמריקאי אשר בוים על ידי ויל וורניק, לפי תסריט שכתבו ויל וורניק ונואה דורסי. את הדמויות הראשיות מגלמים אוון ויליאמס, אנאבל סטיבנסון ואליזבת' האוור. במקור, יצא הסרט בשנת 2017.
בישראל, עלה הסרט לאקרנים ב-15 בפברואר 2018.
תקציר העלילה.
בתחילת הסרט, ניתן לראות את טיילר (אוון ויליאמס), כשהוא חוגג את יום ההולדת ה-30 שלו ביחד עם בת הזוג שלו, נטשה (אנאבל סטיבנסון) ולאחר מכן, היא מודיעה לו כי היא רכשה עבורו ועבור החברים שלהם כרטיסים לחדר הבריחה היוקרתי ביותר בלוס אנג'לס.
החבורה מתלהבת ועושה את דרכה אל חדר הבריחה. תחילה, מסבירים להם כי יש להם שעה לברוח מתוך חדר הבריחה ולאחר מכן, מתחילה החבורה את המשחק. לאורכו של הסרט, מגלים כולם כי חדר הבריחה מציאותי וכי הסיכויים שיצאו משם חיים אפסיים.
בסוף הסרט, נשארת כריסטן לבדה, לאחר שכל החבורה שלה כולל בן זוגה נרצחו בתוך חדר הבריחה. היא מצליחה לחמוק מחדר הבריחה, תוך שהיא רצה עירומה ברחובות העיר על מנת להזעיק עזרה בעקבות כל מה שעברה.
מפרץ שרף
מפרץ שרף או מפרץ סראף (באנגלית: Seraph Bay) הוא מפרץ רחב בקצה הדרום-מזרחי של האי ת'רסטון, בארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
רוחבו של המפרץ 28 קילומטרים.
המפרץ גובל בכף אנאוואן שמצפון-מערב לו; ובמדף הקרח אבוט, והאי דסטין, שמדרום-מזרח לו.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי המפרץ.
המפרץ התגלה על ידי חברי השירות האנטארקטי של ארצות הברית בטיסה שהמריאה מן האונייה בר (Bear) בפברואר 1940.
המפרץ מופה על ידי משלחת חקר ים בלינגסהאוזן של צי ארצות הברית בפברואר 1960.
מקור השם.
שמו של המפרץ ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
המפרץ נקרא על שם הבריג שרף מסטונינגטון, במדינת קונטיקט שבארצות הברית, בפיקודו של קפטן בנג'מין פנדלטון (Captain Benjamin Pendleton) אשר הפליגה בשנת 1830 לכיוון מערב מאיי שטלנד הדרומיים, והגיעה עד קו אורך 101 מערב, מדרום לקו רוחב 60 דרום.
לקריאה נוספת.
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 379
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, P 210
דסטין (אי, אנטארקטיקה)
האי דסטין (באנגלית: Dustin Island) הוא אי הממוקם מדרום מזרח לאי ת'רסטון בארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
האי ממוקם 28 קילומטרים דרומית-מזרחית לכף אנאוואן שבאי ת'רסטון.
האי גובל מדרום מזרח במפרץ שרף.
אורכו של האי 28.9 קילומטרים.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי האי.
האי התגלה על ידי אנשי השירות האנטארקטי של ארצות הברית, בפיקודו של אדמירל ריצ'רד בירד, בטיסה שהמריאה מן האונייה דב ("Bear") ב-27 בפברואר 1940.
מקור השם.
בירד נתן לאי את שמו.
בירד קרא לאי על שמו של פרדריק ג'י. דסטין (Frederick G. Dustin), שהיה חבר במשלחת החקר של בירד לאנטארקטיקה בין השנים 1933–1935, והיה מכונאי בשירות האנטארקטי של ארצות הברית בין השנים 1939–1941.
לקריאה נוספת.
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 379
בלרמינו בגאטי
__ללא_תוכן__
בֶּלַרמינוֹ קמילו בַּגאטי (Bellarmino Camillo Bagatti; לארי , בנפת פיזה, איטליה, 11 בנובמבר 1905 – ירושלים, 7 באוקטובר 1990) היה נזיר פרנציסקני וארכאולוג שעשה את רוב שנותיו בארץ ישראל.
חייו ופועלו.
בלרמינו בגאטי הצטרף בנעוריו למסדר הפרנציסקני. ב-1928, בגיל 23, הוסמך לכמורה. גילה עניין מיוחד באמנות והשתלם במכון האפיפיורי לארכאולוגיה נוצרית. ב-1934 קיבל תואר דוקטור על מחקרו בקטקומבות של קומודילה ברומא, שבהן חפר בשנים 1933–1934. ב-1935 הצטרף כמוֹרה וכחוקר לסגל בית הספר הפרנציסקני למקרא בירושלים. פעילותו התמקדה בשלושה תחומים: תרגומים מוּערים של כתבי צליינים לארץ הקודש, חֶקֶר ארכאולוגי של אתרים נוצריים קדומים וחקר הישרדותם והשפעתם של יהודים-נוצרים במאות הראשונות לנצרות.
בשנים 1968–1978 ניהל את בית הספר הפרנציסקני למקרא בירושלים, ושנים רבות לימד בסמינר התאולוגי של משמורת ארץ הקודש.
בגאטי ניהל חפירות ארכאולוגיות בהר האושר (1936), באתר כנסיית הביקור בעין כרם (1938), בכנסיית אל-קובייבה (1940–1944), בכנסיית המולד בבית לחם (1948–1951), במתחם כנסיית דומינוס פלוויט בהר הזיתים (1953–1955), בנצרת (1954–1971), בנחל שיח בהר כרמל (1960-1961). כמו כן חפר בירדן – בהר נבו (1935) ובאתר ח'רבת אל-מֻחַיַּט שם (בתקופות שונות).
בגאטי ייסד יחד עם עמיתו סילבסטר סאלר (Saller) את כתבי העת בארכאולוגיה בהוצאת בית הספר הפרנציסקני למקרא – Collectio Maior (מאז 1941) ו-Liber Annuus (מאז 1951). פרסומיו השונים כוללים 20 ספרים ומאות מאמרים.
בלרמינו בגאטי מת ב-7 באוקטובר 1990 במנזר סן סלוודור בירושלים, והוא קבור בבית הקברות הקתולי בהר ציון.
בובספוג מכנסמרובע (עונה 7)
העונה השביעית של סדרת הטלוויזיה והאנימציה בובספוג מכנסמרובע היא אחת מעונות הסדרה ועונת ההמשך של שש העונות הקודמות. העונה ועלתה לאוויר לראשונה ב-19 ביולי 2009 עם הפרקים "אהבה טנטקלית", "אני אוהב לרקוד", "כאבי גדילה", "תקוע במסחטה", "מישהו במטבח עם סנדי" ו"עבודה פנימית". העונה הסתיימה ב-11 ביוני 2011 עם הפרק "קללת הזקנה". העונה שודרה בניקלודיאון ודובבה לעברית באולפני נ.ל.ס. פרקי העונה הם 127–152.
מרסל ברויאר
מרסל לאיוש ברויאר (Marcel Lajos Breuer; 21 במאי 1902 – 1 ביולי 1981) היה אדריכל ומעצב רהיטים מודרניסטי אמריקאי ממוצא יהודי-הונגרי. בבית הספר לעיצוב ואדריכלות – הבאוהאוס הוא עיצב את כיסא וסילי ואת כיסא צ'סקה שהם "בין עשרת הכיסאות החשובים ביותר של המאה העשרים." ברויאר הרחיב את אוצר המושגים של הפיסול אותו פיתח בסדנת הנגרות של הבאוהאוס, לכדי ארכיטקטורה אישית שהפכה אותו לאחד האדריכלים הפופולריים בעולם והציבה אותו בפסגת העיצוב של המאה העשרים. עבודותיו כוללות מוזיאונים לאומנות, ספריות, מבני מכללות, בנייני משרדים ומגורים, רבים מהם בסגנון ברוטליסטי, כולל מתקן המחקר והפיתוח לשעבר של IBM, שהיה מקום הולדתו של המחשב האישי הראשון.
מהלך חיים, עבודה והמצאות.
ברויאר, שנודע בכינויו בקרב חבריו ומקורביו בשם המקוצר בוב (ההקטנה של שמו האמצעי), נולד בפץ', הונגריה. הוא עזב את עיר הולדתו בגיל 18 בחיפוש אחר הכשרה אומנותית והיה בין התלמידים הראשונים והצעירים בבאוהאוס – בית הספר לעיצוב ואדריכלות שהקים ולטר גרופיוס בוויימאר ממש לאחר מלחמת העולם הראשונה. הוא זוהה על ידי גרופיוס ככישרון משמעותי והוצב תוך זמן קצר בראש סדנת הנגרות. גרופיוס נותר מנטור לחיים עבור אדם שהיה צעיר ממנו ב-19 שנים)
לאחר שבית הספר עבר ממקום משכנו בוויימאר לדסאו בשנת 1925, ברויאר שב מביקור קצר בפריז כדי להצטרף לחברי סגל הפקולטה המבוגרים יותר כמו יוזף אלברס, וסילי קנדינסקי פאול קלה כמומחה, ובסופו של דבר לימד ארכיטקטורה במחלקה החדשה שהוקמה שם.
ברויאר, שהוכר לראשונה בזכות המצאת ריהוט הפלדה הצינורי שלו, שהושפע מכידון האופניים, התפרנס מעבודות עיצוב, בתקופה ההיא של שלהי שנות העשרים ותחילת שנות השלושים של המאה העשרים, כשעמלות התכנון האדריכלי אליהן שאף היו אז מעטות ונמוכות. הוא נחשף אל ענקי התקופה כמו לה קורבוזיה ומיס ואן דה רוהה, שאת אוצר המילים האדריכלי שלהם סיגל מאוחר יותר לעצמו, אך הם, לעומת זאת, בקושי החשיבו אותו, מאחר שהיו מבוגרים ממנו בכ־15 שנים. למרות הדעה הרווחת כי אחד המפורסמים מבין כיסאות הפלדה הצינוריים של ברויאר, כיסא וסילי תוכנן עבור וסילי קנדינסקי, הרי שזה לא כך. קנדינסקי התפעל מהעיצוב המוגמר של הכיסא של ברויאר, ורק אז עשה ברויאר עותק נוסף לשימושו של קנדינסקי בביתו. כשיצא כיסא זה לשוק מחדש בשנות ה-60, הוא כונה "וסילי" על ידי היצרן האיטלקי משנודע לו שקנדינסקי היה בין הראשונים לקבל אב טיפוס של הכיסא.
גרופיוס היה זה שהעניק לברויאר את משימת עיצוב הפנים שלו בשיכון וייסנהוף (Weißenhofsiedlung) ב -1927 ואפשר לו את משימת תכנון הבית הראשונה שלו עבור הרנישמאקרס (Harnischmachers) בוויסבאדן ב-1932. זיגפריד גדיון, ההיסטוריון ומבקר האדריכלות השווייצרי, הרחיב את שיתוף הפעולה עם ברויאר בתחום הריהוט בוונבדארף בציריך, והכליל את עיצוביו באולם תצוגת ריהוט ובדירות דולדרטל (Dolderthal) הנרחבות ממש מחוץ לעיר.
בשנת 1936, בעצתו של גרופיוס, עבר ברויאר להתגורר בלונדון. עזיבתו של ברויאר את גרמניה הנאצית הובילה כמה חוקרים לראות בו חלק מקבוצת האדריכלים והאמנים היהודים שנמלטו מהמדינה באותה תקופה. אף על פי שהוריו של ברויאר היו יהודים, רק בשנת 1981 מצא כריסטופר וילק, שהכין את קטלוג עצובי הפנים שלו למוזיאון לאמנות מודרנית של ניו יורק, את הוויתור הפורמלי שלו על יהדותו בפני הרב הראשי של פרנקפורט בארכיוני ברויאר בסירקיוז. ברויאר הצהיר על עצמו כחסר דת כדי להתחתן עם אהובתו מימי הבאוהאוס, מרתה ארפס (1902–1977).
בזמן ששהה בלונדון הועסק ברויאר על ידי ג'ק פריצ'רד בחברת איזוקון, אחד התומכים הראשונים של העיצוב המודרני בבריטניה. ברויאר עיצב את הכיסא הארוך שלו וכן התנסה בעיצובי עץ לבוד ומכופף. בין השנים 1935 - 1937 עבד עם פ.ר.ס. יורק האדריכל המודרניסט האנגלי איתו תכנן מספר בתים.