"מִדַעַת – למען בריאות מושכלת" היא עמותה ללא כוונת רווח שהוקמה בשנת 2014, ושמה לעצמה למטרה לקדם את בריאות הציבור בתחומי הטיפול הרפואי והרפואה המונעת.
היסטוריה.
בשנת 2013 התגלו בישראל נשאים של נגיף הפוליו וכן שרידים של הנגיף בשפכים של יישובים שונים. משרד הבריאות התחיל במבצע חיסונים לנגיף, שעורר תגובה מצידם של מתנגדי חיסונים. בעקבות הדיסאינפורמציה שהופצה סביב המקרה, הוקמה בשנת 2014 עמותת מדעת.
החל מהקמתה, פועלת העמותה להנגשת מידע מדעי מהימן בנושאים רפואיים, מבצעת הסברה באמצעות רשתות חברתיות והודעות לעיתונות, מונעת הפצה של חדשות כזב בנושאים רפואיים, מקיימת פעילויות פדגוגיות והרצאות ומקדמת חקיקה ואכיפה של חוקים הנוגעים לבריאות הציבור.
ב-2018, בעקבות התפרצות מחלת החצבת בישראל, נקטה העמותה בפעולות הסברה למניעת התפשטות המחלה בישראל.
באוקטובר 2019 הגדיר ארגון הבריאות העולמי את אתר העמותה כמקור אמין למידע אודות חיסונים. זהו האתר היחיד בשפה העברית שהוגדר ככזה.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל נקטה העמותה בצעדי הסברה שונים. העמותה הוגדרה כאחד ממקורות המידע האמינים בנוגע לנגיף, ובחודש דצמבר 2021 זכתה פעילותה להוקרה מאת ראש הממשלה נפתלי בנט.
פעילי העמותה.
מנכ"לית העמותה החל מנובמבר 2021 היא שירה כהן, שהחליפה את אדוה לוטן שכיהנה לכמנכ"לית הארגון מיום הקמתה. לעמותה פעילים רבים, בהם האפידמיולוגית קרן לנדסמן (שהייתה המנהלת המקצועית הראשונה של העמותה. היא הוחלפה על ידי ד"ר בן הורוביץ (PhD), ומאז פברואר 2019 מכהן בתפקיד ד"ר אורי לרנר (PhD) ), חוקרים מתחומים שונים, רופאים רבים בעלי התמחויות שונות וכן הסופרת יעל פורמן.
מוזיאון אוצרות גבעת ברנר
מוזיאון "אוצרות" בקיבוץ גבעת ברנר במקורו היה מחסן שנבנה בשנת 1936 וכיום הוא משמש כמוזיאון לקהל הרחב.
הוא מייצג את ימיו הראשונים של הקיבוץ ואת הסיפורים של המייסדים. במוזיאון יש אוצרות שהם כלי עבודה וחפצי יום יום מאותה התקופה.
מבנה המוזיאון.
במרכז קיבוץ גבעת ברנר נמצא מבנה המשמש כמוזיאון. על קיר המבנה רשום "גבעת ברנר 1928". בצידו השמאלי תלוי שלט הסבר על המחסן המרכזי. לצד המוזיאון ניצב "הליפט הישן" מצופה נייר זפת ומראה את התנאים הקשים שהיו אז לחברי הקיבוץ בשנותיו הראשונות. בכניסה למבנה הוצב פסל שנקרא "הלוחם הפצוע" שנוצר על ידי יעקב לוצ'אנסקי. האנגר הוא גדול וישן ומשתרע על פני כ-300 מ"ר ובו יש פריטים המדגימים את סיפורם של המייסדים: חפצים, כלים מקוריים, ריהוט, מכונות, כלי עבודה ותמונות.
היסטוריה.
המחסן נבנה ב-1936 ושמר על צורתו המקורית. במחסן זה נערכה גם ועידת הקיבוץ המאוחד בשנת 1943, שבה הופיעו פליטי השואה שהביאו בפעם הראשונה את ידיעות השואה היהודית באירופה וגרמו לתושבים זעזוע עמוק. המחסן שימש גם לאחסון סחורות שהובאו לתחומי המשק, מרכזי קניות וענפי תחבורה .
המוזיאון הוקם על ידי קבוצת חברים שביקשו להנציח את המורשת ההיסטורית של גבעת ברנר דרך כלים חקלאיים שמציגים את החיים בקיבוצים.
הפעילויות במוזיאון.
במוזיאון מתקיימים סיורים מודרכים הוא מציע גם סיור "מונולוג של חלוצה" המבוצע על ידי שחקנית, מארוחת צהריים בחדר האוכל של הקיבוץ. כמו כן, המוזיאון מציע הדרכות המיועדות לילדים בעזרת למידה מגוונת ולמידה חווייתית בנוסח הקיבוץ של פעם. במוזיאון מתקיימים גם הפעלות ליחידים, לבתי ספר, לקבוצות ואפילו גם למשפחות.
בשנים האחרונות שימש המבנה כספרייה ואולם מופעים.
בית החרושת של וגנר
בית החרושת של האחים וגנר נוסד ביפו כמסגרייה ונפחייה בעשור האחרון של המאה ה-19. עד מלחמת העולם הראשונה ביסס בית החרושת את מעמדו כחשוב ביותר לעבודות מתכת בתחומי ארץ ישראל. לימים נקרא בשם "נחושתן" ועבר לייצר מעליות. הייצור במפעל נמשך עד שנות ה-70. בתחילת שנות ה-80 החליטה חברת "נחושתן" לקדם תוכנית בניין עיר במתחם, אך תוכנית זו לא הושלמה.
הוא ממוקם בדרך אילת 61, תל אביב.
היסטוריה.
בית החרושת של האחים וגנר" נוסד ביפו בשכונת וולהאלה כמסגרייה ונפחייה בעשור האחרון של המאה ה-19 על ידי האחים הטמפלרים וילהלם וגיאורג וגנר, בנים למשפחה ענפה של חרשי ברזל. בבית החרושת עסקו ביציקות ברזל, בהרכבת מנועים ובמשאבות מים אשר סייעו רבות לפיתוח החקלאות ביפו וסביבתה.. בסמוך לבית החרושת הקימו את מגורי המשפחה. עד מלחמת העולם הראשונה ביסס בית החרושת את מעמדו כחשוב ביותר לעבודות מתכת בתחומי א"י. בפברואר 1917, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה ספג בית החרושת פגיעות קשות ממשחתת צרפתית מן הים, בשל החשד שייצרו בו נשק.
לאחר המלחמה הוא שוקם והמשיך לפעול עד לתחילתה של מלה"ע השנייה. אז הוחלט על ידי הבריטים לגרש מהארץ את בני קהילת הטמפלרים, שנחשבו אזרחי מדינת אויב. במרץ 1946, בתום מלחמת העולם ולאחר מגעיו של מר וגנר עם הבריטים להשבת הטמפלרים ארצה, התנקש הפלמ"ח בחייו ברחוב לוינסקי בת"א. מטרת ההתנקשות הייתה להבהיר לגרמנים כי חזרתם לארץ אינה רצויה. עם קום המדינה נסתם הגולל על אפשרות שובם של הטמפלרים לבתיהם. הרכוש הרב שהותירו הועבר לרשות מדינת ישראל. לאחר גירושם ועם צמיחת העיר תל אביב, עברו מבני המשפחה ובית החרושת מיד ליד ומצבם הידרדר. בין השאר, שיכנו בהם עולים ממצרים, השתמשו בהם כבית ספר (3) ולאחר מכן "בית החרושת של וגנר" המשיך פעילותו בשם "נחושתן" ולימים עבר לייצר מעליות. הייצור במפעל נמשך עד שנות ה-70.
בתחילת שנות ה-80 החליטה חברת "נחושתן" לקדם תוכנית בניין עיר במתחם. הכוונה הייתה להקים שני בנייני משרדים. בתוכנית לא הייתה כל התייחסות לנושא השימור. התב"ע קיבלה תוקף בשנת 1989. בראשית שנות ה-90 נרכשו שטח המפעל ומבניו על ידי לוי קושניר שביקש לשנות את ייעוד הבנייה במתחם ממשרדים למגורים. להכנת תוכנית הבינוי החדשה תוך שימור המבנים ההיסטוריים בשטח המפעל לשעבר שכרה חברת "נחושתן" את שירותיו של האדריכל אברהם יסקי.
תיאור המתחם.
המתחם כולל חמישה מבנים מלבד שער הכניסה מרחוב אילת: בית מגורים חד-קומתי (שימש כמשרדי בית החרושת), בית מגורים דו-קומתי, וילה, מבנה בית החרושת.
מצב המתחם כיום.
מאז סיום תוכנית שימור המתחם בשנים 2004–2009 ועם סיום בניית "מגדל נווה צדק" ואכלוסו פסקה התעניינותם של היזמים בהשלמת השימור והכשרת חמשת המבנים של בית החרושת לפי התכנית, וכך המבנים המשומרים הוזנחו לחלוטין ועד היום עומדים ריקים וללא שימוש. עובדה זו גורמת לבלייה מואצת והתדרדרותם הפיזית של המבנים ההיסטוריים. מזה זמן מקודמת תוכנית להסבת המבנים למלון בוטיק. ב-2009 סביב המבנים הוקמה רחבה מטופחת וגשר הולכי רגל, המקשר בין המתחם לבין שכונת נווה צדק, שמעבר לציר הרכבת הטורקית הישנה, מעין "שכיית החמדה האירופית" בלבה של תל אביב.
ליטרטורניה גזטה
ניסן כהן הברון
אדם סדג'וויק
אדם סדג'וויק (Adam Sedgwic; 1785–1873) היה גאולוג וכומר בריטי, ממייסדי הגאולוגיה המודרנית. הוא הגדיר את תקופה הקמבריום והדבון כפרקי זמן גאולוגיים. בהתבסס על עבודה שעשה בשכבות סלע וולשיות, הוא הציע את התקופה הקמבריאית בשנת 1835. בפרסום משותף עם רודריק מורצ'יסון הוא הציע גם את הגדרת התקופה הסילורית. מאוחר יותר בשנת 1840, שניהם הגדירו את שכבות הסלעים הסמוכים לגבול שבין התקופות הסילורית לקרבון, כתקופת הדבון.
אף שהנחה את צ'ארלס דרווין הצעיר במחקר המוקדם שלו בגאולוגיה והמשיך להיות ביחסים ידידותיים איתו, סדג'וויק התנגד לתורת האבולוציה של דרווין באמצעות הברירה הטבעית. הוא התנגד נחרצות להכנסת נשים לאוניברסיטת קיימברידג'.
חיים וקריירה.
סדג'וויק נולד בדנט, יורקשייר, 22 במרץ 1785, ילדו השלישי של כומר אנגליקני. הוא התחנך בבית הספר ובמכללת טריניטי, קיימברידג'.
הוא למד מתמטיקה ותאולוגיה, וקיבל תואר ראשון מאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1808 ותואר שני ב־1811. ב־1818 הוסמך ככומר. המנטורים האקדמיים שלו בקיימברידג' היו תומאס ג'ונס וג'ון דוסון. הוא הפך עמית במכללת טריניטי, קיימברידג' ופרופסור לגאולוגיה משנת 1818, כשהוא מחזיק את המשרה עד מותו בשנת 1873. הביוגרפיה שלו במאגר הבוגרים של קיימברידג' אומרת כי עם קבלתו את התפקיד, הכומר סדג'וויק לא היה בעל ידע גדול בגאולוגיה.
סדג'וויק חקר את הגאולוגיה של האיים הבריטיים ואירופה. הוא ייסד את המערכת לסיווג סלעי הקמבריום ועם רודריק מורצ'יסון עבד את סדר השכבות של תקופת הדבון. מחקרים אלה בוצעו ברובם בשנות השלושים של המאה ה-19. כתוצאה ממחקרים אלה, סדג'וויק היה מעורב עם מורצ'יסון בוויכוח עם הנרי דה לה בש, במה שנודע כ"מחלוקת הדבונית הגדולה".
סדג'וויק חקר את תופעות המטמורפיזם וההתגבשות והיה הראשון שהבחין בבירור בין ריבוד, חיבור, וקימוט. הוא נבחר לחבר עמית של החברה המלכותית ב־1 בפברואר 1821. בשנת 1844 נבחר לחבר כבוד זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
כשותף לצוואתה של אן סיל, בעלת עבדים במטעים בג'מייקה, בשנת 1835 הוענק לסדג'וויק פיצוי כספי גבוה עבור 174 עבדים, בעקבות ביטול העבדות על ידי ממשלת בריטניה.
סדג'וויק נפטר ב-27 בינואר 1873.
השקפותיו על דת וגאולוגיה.
במהלך חייו של סדג'וויק נוצרה תהום בין המאמינים בכנסייה האנגליקנית השמרנית ובין האגף הליברלי. לאחר התלבטויות במשך כמה שנים, התפרסמו מאמרים וסקירות של אנשי הכנסייה הליברלים בשנת 1860. אלה הצביעו על הבדלי ההשקפות. סדג'וויק, שהשקפותיו המדעיות והאמונה שלו היו שזורים בתאולוגיה טבעית, לקח חלק בוויכוחים אלה.