כאשר הבטונג מופרע בתוך קינו, הוא מזנק ממנו במהירות עם גב מקומר ומשמיע תוך כדי רעש חזק הדומה לנפיחה. במהלך הריצה הקופצנית, הבטונג משתמש בתנועה דו-רגלית לחלוטין, כשהגפיים צמודות לחזה, הראש נטוי קדימה, והזנב מתוח לאחור בתור שיווי משקל. הטורפים העיקריים של הבטונג הם עיט מחודד-זנב והדינגו, וכן דורסי לילה, פיתון השטיחים, כוח החולות, פראנטי וטורפים פולשים שהובאו ליבשת על ידי האדם. חוקר טבע שביקר בשנת 1924 באי סנט פיטר, ציין ביומניו שהבטונג נוהג לפקוד את הגינות והחצרות בתורו אחר ירקות ושאריות מזון, וכי הוא מתנהג בטבעיות בנוכחות האדם ואינו נרתע ממנו.
הבטונג חי בשטח מחיה קבוע שגודלו 20–48 דונם הכולל מספר קינים ואזורי האכלה, אך מתוכם רק 4–6 דונם שסביב הקן המרכזי נחשבים לבלעדיים, והזכר או הנקבה מפגינים אגרסיביות רבה כלפי בני אותו הזוויג שנכנסים לתוכו ומגרשים את הפולש באלימות. שטחם של הזכרים גדול משל הנקבות. הבטונג חופר באדמה באינטנסיביות במהלך חיפושיו אחר מזון, ובלילה אחד הוא מותיר אחריו 38–115 חפירות. בדרך זו, כל פרט עשוי להזיז בשנה אחת עד 6 טון אדמה. החפירות הרבות של הבטונג הופכות אותו למהנדס סביבה מקומי אשר משפר את ספיגת המים באדמה ויוצר בעקיפין מיקרו-טופוגרפיה מתאימה לזרעים שונים.
תזונה.
בדומה למיני הפוטורו ולמינים אחרים בסוגו, הבטונג המברשתני הוא אוכל פטריות. אף על פי שהוא ניזון גם מפקעות, זרעים, חרקים ושרף של שיח האמו ("Hakea laurina"), עיקר התזונה מורכבת מכמהין, שאותן הוא מאתר באמצעות חוש הריח וחפירה עם טפריו הקדמיים והארוכים. הפטריות מהוות מקור חשוב לליפיד ויסודות קורט, אך חסרות חומצות אמינו מסוימות דוגמת הליזין; כדי למלא את החסר, בתהליך עיכול ארוך בקיבה ובמעי הדק, תוצרי הלוואי שנפלטים מפירוק הפטריה על ידי החיידקים ותסיסת ציסטאין ומתיונין, מספקים לגוף את החלבונים הנדרשים.
הקיץ והסתיו האוסטרליים הגשומים, מספקים לבטונג מגוון רחב של כמהין שמתוכן נצרכים לפחות 24 מינים. במהלך הקיץ, מינים מהסוג מזופליה ("Mesophellia" - כמהין מדומה) מהווים חלק עיקרי מהתזונה; הבטונג נמנע מהשכבה החיצונית הקשה של המזופליה, ואוכל בעיקר את הליבה הרכה. במהלך החורף השחון, הבטונג עשוי לפצות על המחסור בכמהין באמצעות אכילת צמחים עשבוניים ופטריות רגילות. בעבר, הבטונג מילא ככל הנראה תפקיד חשוב בהפצת נבגי הפטריות והכמהין ברחבי היבשת.
מלבד פטריות, מקור מזון בולט נוסף, הוא זרעיו הגדולים של עץ האלמוג האוסטרלי ("Santalum spicatum"); הבטונג נוהג ללעוס את הזרעים הללו לעיתים קרובות, וכן להטמין אותם בחפירות רדודות באדמה לצריכה מאוחרת. במקרים רבים, הזרעים נעזבים ונובטים, כך שהבטונג ממלא תפקיד חשוב בהפצת העץ. בטונגים שהובאו לאיים בחופי דרום אוסטרליה, ניזונו בעיקר מפקעות, שורשים, זרעים, עלים וחיפושיות, שברובם לא נצרכו על ידי הבטונגים היבשתיים. הדבר מצביע על הסתגלות מסוימת של הבטונג למזון הזמין. הבטונג המברשתני אינו זקוק למים ומקבל את הלחות הנדרשת ממזונו. מאפיין זה איפשר לו להתקיים בעבר במדבריות האוסטרלים הצחיחים.
מחזור חיים.
הבטונג המברשתני הוא יונק פוליגמי שמסוגל להתרבות בכל עונות השנה כאשר התנאים הסביבתיים נוחים. לאחר תקופת היריון של 18–21 ימים, נולד גור זעיר שמבלה בכיס במשך 98 ימים. הגור מתלווה לאימו וממשיך לינוק ממנה גם לאחר עזיבת הכיס, עד שלידת גור נוסף גורמת לאם למנוע ממנו לינוק. לאחר הגמילה הגור שוהה לצד אימו מספר חודשים, עד שהיא מכריחה אותו לעזוב את האזור.
הבטונגית מסוגלת לעכב את התפתחות העובר עד שהגור הקודם יעזוב את הכיס, כך שהיא נמצאת רוב הזמן בהיריון. הזכר והנקבה מגיעים לבגרות בגיל 6 חודשים, וההמלטה הראשונה של הנקבה מתרחשת בגיל 170 יום. לאחר מכן, היא ממליטה גור נוסף כל 3.5 חודשים למשך שארית חייה.
תוחלת החיים של הבטונג המברשתני: 6-4 שנים בטבע, עד 18 שנים בשבי.
מצב.
כאמור, הבטונג המברשתני היה מין נפוץ מאוד באוסטרליה. בתחילת המאה ה-20, טווח התפוצה הרחב שלו התכווץ במהירות לכדי שרידי אוכלוסיות המפוזרות על פני שטח נרחב, וגם הן נעלמו לבסוף. עד שנות ה-70, המין נעלם ממזרח ומרכז אוסטרליה, ונותר רק בדרום-מערב היבשת. היעלמותו של המין מרחבי היבשת, מיוחסת לשילוב של מספר גורמים: פינוי יערות עבור שטחי חקלאות, רעיית עדרי צאן ובקר, וצמצום מקורות המזון על ידי הארנבונים. לטורפים הפולשים - שועל אדום וחתול הבית, הייתה את ההשפעה המזיקה ביותר על הבטונג, והם גרמו להכחדתו מכיסים מבודדים ומהמדבריות.
תוכנית השימור הראשונה עבור הבטונג המברשתני הוקמה ב-1991, והיא התמקדה בעיקר בהשבה לטבע לאזורים שנוקו משועלים. ההצלחה של התוכנית הייתה אמנם מוגבלת, אך בכל זאת האוכלוסיות המקוריות גדלו במהירות בשנים הבאות תודות לקצב הרבייה הגבוה של המין, ורשויות השימור האוסטרליות הסירו אותו מרשימת המינים המאוימים לאחר שהאוכלוסייה הגיע ל-250,000 פרטים בשנת 1999.
בסוף 2001, התרחשה צניחה חסרת תקדים במספריו שהגיעה לשיעור 90-70% מהאוכלוסייה תוך מספר שנים, דבר שהוביל את הרשימה האדומה של IUCN לסווג אותו כמין בסכנת הכחדה חמורה (CR); הירידה הפתאומית מיוחסת להתפרצות מחלה אפיזוטית (טפילים בדם ככל הנראה) ולטריפה על ידי חתולים שאוכלוסייתם פרחה בעקבות צמצום אוכלוסיית השועל האדום באמצעות פתיונות וירי. אי הצתת שריפות מבוקרות בסביבת המחיה שלו, היה גורם משני שהוביל להתיישנות הצמחייה ולצמצום משאבי המזון, ואולי גם פגיעה של העובש "Phytophthora cinnamomi" (מהסטראמנופילס) בפטריות ובכמהין. בעקבות המצב החמור, הוקמה תוכנית התאוששות חדשה. התוכנית כללה פרויקט מחקר ענק של עשרות גופים באוסטרליה אודות הגורמים לירידה, חיסול שועלים וחתולים, שיפור המגוון הגנטי של הפרטים שהושבו לטבע, שמירה על מושבות שבויות, ושחרור לאזורים נוספים שנוקו מטורפים פולשים.
למרות כל הפעולות, אוכלוסיית המין ממשיכה לרדת אך לא בקצב מהיר כבעבר. בשנת 2010 האוכלוסייה העולמית הייתה 33,000 פרטים ונכון לשנת 2016 היא נאמדת בסביבות 18,000-12,000 פרטים. רשויות השימור שוקדות על פתרונות למיגור החתולים הפראיים שנחשבים כגורמים לירידה, וכן נעשים מחקרים לאיתור מחלות אצל הבטונג.
בטונג מדברי
בטונג מדברי (שם מדעי: Bettongia anhydra), הוא מין כיסאי קטן בסוג בטונג שהיה אנדמי למרכז יבשת אוסטרליה ונכחד מן העולם במהלך המאה ה-20. מאחר שלא נצפה מעולם פרט חי ממין זה על ידי זואולוגיים מערבים, אין כל מידע אודות הביולוגיה ומראהו החיצוני.
מידע כללי.
המין התגלה בשנת 1933 על ידי הגאולוג מייקל טרי בגבעות מקווין מזרחית לאגם מאקאי, הנמצאות בתחומי מדבר טאנאמי בשטח הטריטוריה הצפונית. הלה מצא פגר טרי של היונק ושלח את הגולגולת שלו למוזיאון. מאחר שטרי לא ציין את צבעו של הפגר, אין מידע על מראהו החיצוני. בטונג זה תואר מדעית לראשונה בשנת 1957 על ידי הדלי הרברט פינליסון בתור תת-מין של בטונג זנב-מברשת, אם כי הוא ציין שסביר להניח שיוכר בעתיד כמין נפרד על בסיס המורפולוגיה הייחודית שלו; פינליסון קרא לו על שם האזור היבש שבו נמצא. ב-1967, הוא סווג כתת-מין של בטונג מתחפר על בסיס קווי דמיון מסוימים בגולגולת. בשנת 2015, שודרג מעמדו לרמה של מין נפרד בעקבות מחקר מורפולוגי מקיף וניתוח גנטי.
הבטונג המדברי היה קטן אמנם מארבעת מיני הבטונג הקיימים כיום, אך גדול במעט מבטונג נולרבור המסתורי שנכחד בנסיבות לא ברורות. הגולגולת שלו הייתה צרה וקצרה. הניבים והשיניים הטוחנות שלו היו גדולות במיוחד, ושרירי הלעיסה שלו היו חזקים; בשל כך, משערים שהוא היה בעל עוצמת נשיכה חזקה יותר משאר המינים בסוגו. יכולת זו נוצלה על ידו ללעיסת מזון קשה יותר כמו שורשים וזרעים גדולים, והדבר היווה התאמה מיוחדת לחיים בסביבה המדברית שבה המזון הצמחי דליל. הבטונג המדברי היה פעיל ככל הנראה בשעות הלילה. מעבר לכך, אין מידע נוסף אודות אורח חייו, וסביר להניח שהוא חלק קווי דמיון רבים עם המינים האחרים בסוגו.
המין היה נפוץ במרכז היבשת, אולם ממצאים תת-מאובנים עשויים להצביע על טווח היסטורי נרחב שהשתרע עד למישור נולרבור בדרום היבשת. בית הגידול שלו הורכב מדיונות ומישורים צחיחים המנוקדים בשיחים ועשב יבש. הפגר שנמצא על ידי מייקל טרי היה ההוכחה היחידה לקיומו של המין. סקרים נרחבים שנעשו במדבריות מרכז-אוסטרליה לא הצליחו לתעד את המין אפילו פעם אחת.
הכחדה.
תאריך ההכחדה של הבטונג המדברי אינו ידוע, אך ייתכן שזה היה בשנות ה-50 או ה-60 של המאה ה-20, בהתחשב בכך שבטונג מתחפר ובטונג זנב-מברשת נעלמו מהמדבריות המרכז-אוסטרלים עד 1960. בראיונות עם אבוריג'ינים במדבריות אוסטרליה, חוקרי הטבע לא שמעו מפיהם על מין שלישי של בטונג. ייתכן שהסיבה לכך נובעת מכך שהילידים בעצמם לא הבדילו בין הבטונג המדברי לבין שני מינים האחרים. מכיוון שחלפו למעלה מ-50 שנה ללא צפייה בפרט החי, הרשימה האדומה של IUCN מסווגת את הבטונג המדברי כמין נכחד (EX).
הגורמים העיקריים להכחדתו הם ככל הנראה השועלים האדומים וחתולי הבית שהובאו על ידי האדם ליבשת אוסטרליה וגרמו לירידה דרסטית במיקרופאונה המדברית, ואולי גם בשל הפסקת השריפות המבוקרות של הילידים האבוריג'ינים על ידי הממשל הקולוניאליסטי, שמנע את חידוש הצמחייה. הבטונג המתחפר ובטונג זנב-מברשת למשל, כמעט נכחדו אף הם באותו זמן חרף התפוצה הרחבה שלהם. יונקים מדבריים אחרים שנכחדו באותה תקופה מסיבות דומות הם קנגורו חולדתי מדברי, קולווארי, בנדיקוט מדברי, בנדיקוט רגלי-חזיר, וולבי זנב-מסמר סהרוני, ועוד.
בטונג מזרחי