בחפירות שנערכו ב-1949 בגבעת רם (שייח' באדר) לצורך הקמת בנייני האומה, חשף הארכאולוג מיכאל אבי-יונה את בית המלאכה לכלי חרס שכלל כבשנים, לבנים ורעפים של הלגיון שהיה במקום. פריטים רבים של לבנים ורעפים עם טביעות החותם של הלגיון העשירי נמצאו ברחבי הארץ ובסביבות העיר בפרט.
החוקרים ונסן ואבל הניחו כי המחנה הרומאי עבר שינויים בגודלו ומיקומו בהתאם לצורכי הלגיון כך שמאז החורבן ועד מרד בר כוכבא השתרע המחנה על פני העיר העליונה ושטחו התכווץ למחצית לאחר 135 ושוב התכווץ במהלך המאה השלישית משנטש הלגיון את העיר ועבר לבסיסו באילת. הנחה זו מקובלת בחלקה על רוב החוקרים המתעלמים מהשלב הראשון שאין לגביו כל מידע. החוקרים מסכימים כי המחנה היה יוצא דופן מאחר שהוקם על חורבות עיר קיימת והפך למרכזה של קולוניה, סביב מחנה הלגיון הוקמו השכונות האזרחיות.
בתחילת המאה ה-21 מתבססת תאוריה חדשה לגבי מיקום מחנה הלגיון, אם כי הנושא עדיין נתון במחלוקת. החוקרת אילת מזר פרסמה לראשונה את ממצאי החפירות של סבה, הארכאולוג בנימין מזר, באזור ה"עופל" והפינה הדרום-מערבית של הר הבית. ממצאים אלו כוללים שרידי מבנים גדולים, ובראשם מאפיה ובית מרחץ ענק, שניתן לתארך את בנייתם לאמצע המאה השנייה לספירה, כלומר תאריך ייסוד העיר. באתר זה נמצאו אלפי לבנים ורעפים המוטבעים בחתימות הלגיון, וכאן הן נמצאו במבנים המקוריים ולא בהריסות. כמו כן נמצאו כתובות לטיניות, פסלים, מטבעות, תכשיטים ומשחקים האופייניים למאות 2–3 לספירה. על-כן, ההשערה החדשה של מזר וכמה חוקרים אחרים היא שמחנה הלגיון הועבר בשלב מסוים למרגלות הר הבית, נקודה רגישה שזקוקה להגנה, שגם השתלבה בבניית העיר החדשה. זו גם הסיבה, לפי דעה זו, למיעוט הממצאים בגבעה המערבית באזור מגדל דוד.
מרד בר כוכבא.
מרד בר כוכבא הוא מרד שערכו יהודי ארץ ישראל כנגד שלטון האימפריה הרומית בימי הקיסר אדריאנוס, בין השנים 132–136 לספירה. המרד פרץ ככל הנראה בקיץ 132, ומעט מאוד ידוע על מהלכו והקרבות שהתנהלו בין הצדדים. כמו היבטים רבים של מרד בר כוכבא, היקפו הגאוגרפי נותר גם הוא לא ברור, אף על פי שנראה כי יהודה, מעקרבה בצפון ועד באר שבע בדרום, במדבר יהודה ובאזור ים המלח, אך לא ברור אם החזיק בשפלת החוף או ביבנה. ככל הנראה בשלב הראשון הצליחו המורדים להתגבר על חלק מיחידות חיל המצב הרומי אך לא ברור האם הצליחו לכבוש את ירושלים – איליה קפיטולינה שהוחזקה על ידי הלגיון העשירי וזאת בגלל דלות הממצאים הארכאולוגיים ומחסור במקורות היסטוריים, שבעטיים לא ניתן היום להכריע בשאלה האם נכבשה ירושלים על ידי המורדים.
בשלב השני קיבל הצבא הרומאי ביהודה תגבורת מהפרובינקיות הסמוכות: מצרים, סוריה וערביה, משנכשלו אלה, נאלץ הקיסר הרומאי, אנדריאנוס, להביא בשלב השלישי, את יוליוס סוורוס נציב בריטניה, שבפיקודו היו שלושה לגיונות וחמישים יחידות עזר. העדויות מצביעות על כך ששבעה לגיונות: העשירי 'פרנטסיס', השישי פראטה שהוצבו ביהודה, העשרים ושניים דיאוטריאנה והשני טראיאנה שהגיעו ממצרים, השלישי גאליקה שהגיע מסוריה, השלישי קירנאיקה שהגיע מערביה, וכן העשירי גמינה, שהגיע מארצות הדנובה השתתפו בלחימה במלואם, וכי ארבעה או חמישה נוספים השתתפו בחלקם. השתתפות הלגיון העשירי 'פרנטסיס' בדיכוי מרד בר כוכבא עולה מכמה עדויות שונות. אחת מהן היא מכתובת אנונימית המתעדת כי מפקד הלגיון העשירי זכה בעיטורים אחדים מאדריאנוס על חלקו בדיכוי מרד בר כוכבא: שני כתרים, ה-muralis וה-vallaris, ועיטור ה-hasta.
שיא הלחימה של הלגיון העשירי היה במהלך המצור על ביתר וביחד עם יחידות רומאיות אחרות. מכלול המצור הרומאי, בדומה לזה שהוטל על ידי הלגיון העשירי על מצדה בשנת 73 או 74, היה מורכב כנראה מחמישה מחנות צבא ומסוללה באורך ארבעה קילומטרים. הרומאים הקימו דייק מצור (כרקום, בלטינית: CIRCUMVALLTIO) שכלל גם עמדות ירי כנראה בצד הדרום מערבי. אורך הדייק היה מעל 4000 מ' – יותר מהדייק של מצדה. ניתן להניח שבנוסף לחומת האבן ששרידיה נשתמרו בשטח כללה מערכת הדייק אלמנטים נוספים המוכרים הן מן הספרות הרומאית והן מן הספרות התלמודית כדוגמת מכשולים שונים, ועוד.
פעילות מאוחרת.
בזמן הקיסר מרקוס אורליוס חלק מן הלגיון העשירי נלחם במרקומנים. הלגיון העשירי תמך בפסקניוס ניגר שזה התמרד בשנת 193 כנגד הקיסר ספטימיוס סוורוס. בתקופת שלטונם של קרקלה ואלאגבאלוס הלגיון עדיין היה מוצב בירושלים. הלגיון העשירי השתתף במלחמה כנגד האימפריה הגאלית בזמנו של הקיסר גליאנוס.
קשה לקבוע בוודאות מתי עזב הלגיון העשירי את מחנה הקבע בירושלים, אולם כבר דברי דיו קסיוס, שהלגיון עדיין היה מוצב ביהודה בזמנו, מפריכים את הדעה שההעברה בוצעה קודם לכן – עוד בימיו של ספטימיוס סוורוס (211-193).
נוכחותו של הלגיון העשירי בעיר בשנים 250–251 מאושרת על ידי המטבעות הקולוניאליים האחרונים שהטביעה – איליה קפיטולינה. ההחלטה להעביר את הלגיון העשירי מירושלים לאיילה (עקבה שבירדן), מיוחסת לקיסר דיוקלטיאנוס (Diocletianus, 305-283 לספירת הנוצרים) והיא קשורה לרפורמות הצבאיות שערך. מקור המידע המהימן המאוחר ביותר בנוגע להיסטוריה של הלגיון העשירי מבוסס על ידיעות ב"אונומסטיקון" של אוסביוס מקיסריה ובנוטיטיה דיגניטטום (Notitia Dignitatum) שני המקורות טוענים שהלגיון הוצב באילה (היא אילת) שבים האדום.
סופי טאובר
גיאודט
בית שרעבי
כניס בית אלשרעבי היה אחד ממרכזי התורה ומבתי הכנסת הוותיקים שברובע היהודים ("קאע אל-יהוד") בצנעא בירת תימן. כניס זה היה שייך למשפחת אלשרעבי אשר על שמה נקרא בית הכנסת, כנהוג בתימן.
בכניס בית אלשרעבי התקיימה ישיבה של תלמידי חכמים ללימוד תלמוד ופוסקים על הסדר. המקום נוסד בשלהי המאה ה-17, לאחר חזרת היהודים מגלות מוזע, ונותר פעיל כמעט ברציפות עד להשלמת מבצע על כנפי נשרים לעליית יהודי תימן לישראל בשנת ה'תש"י (1950).
ייסוד בית הכנסת.
בית הכנסת נוסד בתחילת יישוב שכונת היהודים בצנעא (קאע ביר אלעזב), שנים מספר אחרי שובם מגלות מוזע שבתהאמה בשנת ה'ת"מ. הכניס אשר נוסד על ידי משפחת הרב דאוד חותר, אב"ד צנעא, נקרא תחילה בשם "כניס בית חותר".
כבר בתקופה זו קבעו זקני משפחת שרעבי את הכניס כמקום תפילתם ולימודם והיו מחשובי הקהל שם. כפי הנראה הרב חותר היה היחיד ממשפחתו שעמד בראשות בית הכנסת וסמוך לאחר פטירתו (ה'תק"ז; 1747) החלו לכהן בתפקיד מזקני וחכמי משפחת שרעבי.
חורבן בית הכנסת וקימומו.
בסוף חודש סיוון ה'תקכ"ב (1762) גזר המלך אַלמִהְדִּי עֲבַּאס אִבּןַ אלמַנצוּר חוּסַין להחריב את בתי הכנסת שבשכונת היהודים ובכללם כניסת מארי דאוד חותר. מיד לאחר מכן, מונה מטעם השלטון הנשיא ר' סאלם אִבּן אהרן עִרַאקִי המכונה "אַלאוּסטַא", כאחראי על כל חורבות בתי הכנסת, וייתכן שקנה גם את חורבת כניס חותר ומכרה ליוסף הכהן סבולה. בית הכנסת לא נשאר זמן רב בידי סבולה ומיד לאחר פטירתו ירש חורבה זו בנו סעיד ן' יוסף הכהן אשר בשנת ה'תק"ל (1770) מכר אותה לרב סאלם אלשרעבי במחיר עשרה קרוש (ארבעה מהם שילם הוא עצמו ואת יתר התשלום נתן בנו יורשו יעקב ן' סאלם אלשרעבי, בשנת ה'תקל"ב (1772).
בתי הכנסת נשארו בחורבנם קרוב לשלושים שנה עד שעמד המלך אלמנצור עלי בנו של המלך אלמהדי עבאס שבתמורה לשוחד התיר ליהודים לחזור ולבנות את בתי הכנסת. בין הבונים את כניס אלשרעבי היו האחים יעקב ושלמה שרעבי, בניו של סאלם שרעבי, אשר השיגו רישיון לבנות את חורבת בית הכנסת ולהעמידו מחדש על תילו. שנת הפתיחה המדויקת אינה ידועה.
בשנת ה'תקנ"ד חלק ממתפללי בית הכנסת טענו כי בית הכנסת הוא הקדש (וקף), אולם בית הדין של צנעא חקר את העניין ופסק כי הטענה כוזבת וכי בנין בית הכנסת שייך ליעקב ושלמה יורשי סאלם אלשרעבי.
סדרי הלימוד והתפילה.
נוסח התפילה.
לאורך שנות קיומו של בית הכנסת, בית הכנסת היה היחיד בצנעא אשר נוסח התפילה שנהג בו היה הנוסח השאמי. מייסד בית הכנסת, הרב דוד חותר, נטה לתקן תקנות בהתאם לקבלה ולמנהגי ספרד ועל כן נראה כי כבר בזמנו התפללו בבית הכנסת בנוסח השאמי. גם במאה ה-19 מתאר בספרו יעקב הלוי ספיר אשר ביקר בצנעא בשנת ה'תרי"ט (1859) כי בבית הכנסת מתפללים בסידורים ספרדיים. עם זאת, בראשית המאה ה-20, בזמן כהונתו של הרב אהרן הכהן הייתה אמנם מרבית התפילה בנוסח שאמי, אולם סדר היום וקטעי התפילה מנפילת אפיים ואילך היו בנוסח בלדי.
סדרי הלימוד.
בימות החול.
הלימוד בכניס היה מתחיל כשלוש עד ארבע שעות לפני עלות השחר, ובדורות האחרונים היה הרב אהרן הכהן פותח את בית הכנסת כבר בחצות הלילה. הלימוד כלל עיסוק בן שעה בספר הזוהר ולאחריו לימוד משנה. סדר הלימוד היה בעיון מעמיק ובדרך משא ומתן. מגיד השיעור היה הרב אברהם הכהן, גם בזמן כהונתו של אביו. בלימוד זה השתתפו כעשרה לומדים ובהם ר' חיים הכהן, שמעון גיאת, חיים בן יוסף צאלח, שלמה אלנדאף, סלימאן ד'הרי, ר' חיים בן משה צאלח (אלעמא), יוסף צאלח, ר' יוסף בן יחיא חייבי, ועוד. בסיום הלימוד התפזרו הלומדים לתפילת שחרית, כל אחד בבית הכנסת הקבוע לתפילתו.
לאחר סעודת שחרית התקיים בכניס לימוד בן שעתיים במתכונת ישיבה (בערבית יהודית: צנעא קֲרַאיֵהּ וַסט אַלצֲּבַּח; ובעברית: לימוד אמצע הבוקר) בדומה לנהוג בכניסים אחרים דוגמת כניס בית צאלח. במרכז הלימוד עמד ספר משנה תורה לרמב"ם אשר נלמד על הסדר תוך עיון מקביל בשולחן ערוך ובפוסקים אחרים.