אל-וליד אבן עבד אל-מַלִכּ (בערבית: الوليد بن عبد الملك; 668-715) היה הח'ליף השישי מבני אומיה, שלט בין השנים 705-715. תקופת שלטונו אופיינה בהמשך מדיניות אביו הח'ליף עבד אל-מלכ לפיתוח חקלאי בעיראק, והתרחבות האימפריה, כך בימיו אל-וליד הגיעה האימפריה לשיא התפשטותה עם כיבוש ספרד במערב ובוכרה וסמרקנד במזרח. בהיסטוריוגרפיה הערבית בולט אל-וליד לטובה בזכות דבקותו הדתית והתרומות שתרם לעניים, בייחוד בימי צום הרמדאן. אופיו הפשרני הביא לרגיעה זמנית במתיחות שבין שבטי קייס וימן.
עלייתו לשלטון וצעדים צבאיים.
אל-וליד הוא בנו הבכור של הח'ליף עבד אל-מלכ, ולאחר מותו בשנת 705 עלה אל-וליד לשלטון. כמו אביו, הסתמך שלטונו של אל וליד במזרח האימפריה על מושל עיראק אל-חג'אג' אבן יוסף, זה ניהל את מסעות המלחמה במרכז אסיה ומינה את קתיבה אבן מוסלם למפקד הכוחות בשטח. במהלך מסעות הכיבוש הגיעו הצבאות המוסלמים עד לטראנסאוקסאניה (היום בקזחסטן ) בצפון ולסינד (היום בפקיסטן ) בדרום, במהלך המלחמה נכבשו גם ערים חשובות כגון סמרקנד, בוכרה ופרגנה.
במערב כבשו כוחותיו של אל-וליד בהנהגתם של מוסא אבן נוציר וטארק אבן זאיד את אל-אנדלוס (חצי האי האיברי). בצפון, לחם אחיו של אל-וליד, סלמה אבן עבד אל-מלכ בחזית ביזנטיון וכבש את מחוז אדהרביג'אן (היום צפון מערב איראן). הצלחותיו של אל וליד בחזיתות השונות נובעות באיכות המצביאים השונים והגידול בסדר הכוחות של צבא היבשה והצי.
צעדים אזרחיים.
מהבחינה הדתית, הכלכלית והחברתית, שלטונו של אל-ואליד היה המשך ישיר לשלטונו של אביו, הח'ליף עבד אל-מלכ. כחובב אדריכלות, שלטונו של אל וליד אופיין בבניה מסיבית של מבנים לתועלת הציבור כגון מסגדים, בתי חולים ומוסדות צדקה. אל וליד בנה את המסגד האומיי הגדול בדמשק על חורבות הבזיליקה של יוחנן המטביל אותה הרס. המסגד האומיי הגדול נחשב למבנה המפואר ביותר שנבנה בתקופה האומיית. אל-וליד שיפץ את מסגד הנביא באל מדינה (מסג'ד אל-נבווי) ובנה את מסגד אל-אקצא בירושלים (לאחר שאביו בנה את כיפת הסלע). בימיו נבנו מספר ערים חדשות ברחבי הח'ליפות ובהן העיר רמלה בארץ-ישראל.
אל וליד גם השקיע בפיתוח התשתיות האזרחיות כגון שיפוץ דרכים ומעברים ברחבי הממלכה, בעיקר בעיראק ובסוריה, ופיתוח החקלאות בעיראק.
לאחר מותו עלה לכס הח'ליפות אחיו של אל וליד- סלימאן אבן עבד אל מלכ ששימוש בתקופת שלטון אל וליד כמושל ג'נד (מחוז) פלסטין, מחוז שהשתרע על מרכז ארץ-ישראל ודרומה.
קריסת פונקצית הגל
ליזיאס
קומיז
טיסה 587
שליח דרבנן
ולדימיר
ולדימיר (ברוסית: Владимир) היא אחת הערים העתיקות ברוסיה, ומשמשת כיום כבירת מחוז ולדימיר. העיר יושבת על גדות נהר הקליאזמה (Клязьма), כ-200 ק"מ מזרחית למוסקבה. מספר התושבים בשנת 2015 היה כ-340 אלף איש (לעומת 349,702 תושבים בשנת 1989). העיר הייתה בירת אחת הנסיכויות החזקות ברוסיה בימי הביניים. מספר מבנים בעיר הוכרזו כאתרי מורשת עולמית (ראו האתרים הלבנים בוולדימיר ובסוזדל).
היסטוריה.
ראשית נוכחותם של בני-האדם באזור התקיימה כבר לפני כ-25,000 שנים. באופן מסורתי, מועד הקמת העיר הוא 1108, בהתאם לעדויות בכתבי עת עתיקים והגרסה לפיה העיר הוקמה על ידי הנסיך ולדימיר השני, מונומך. הסיבה להקמת העיר, לפי אותה הגרסה הייתה הרצון של ולדימיר להרחיק את עצמו מערים ותיקות כמו רוסטוב וסוזדל. בשנת 1958 צוינו 850 שנים לייסוד העיר.
לפי עדויות שהתגלו בשנות ה-90, ולדימיר הראשון נסיך קייב ביקר בעיר כבר בשנת 990. בהתאם לכך, הוזז מועד הקמת העיר לשנת 990.
תקופת הזוהר.
ללא קשר לשנת הקמת העיר, התקופה החשובה בתולדות העיר הייתה המאה ה-12. יורי דולגורוקי, הנסיך הגדול שייסד גם את מוסקבה, הקים את נסיכות ולדימיר-סוזדל והעביר את בירת רוסיה של קייב מקייב לוולדימיר. תקופת הזהר נמשכה עד לפלישת המונגולים לרוסיה. באותה התקופה ולדימיר הייתה אחת הערים הגדולות והיפות באירופה. מעמד העיר חוזק עוד יותר עם העברת מרכז מושבו של הארכיבישוף מטרופוליטני הרוסי מקייב לוולדימיר. באותה תקופה נבנו כנסיות, ארמונות ומבני ציבור רבים. רק 3 מהם שרדו עד היום: שער הזהב, קתדרלת דמיטרי הקדוש וקתדרלת עלייתה השמיימה של מרים, אם ישו. באותה תקופה נבנתה גם הכנסייה מפורסמת על נהר הנרל (Нерль, כ-12 ק"מ מהעיר), הנחשבת לאחד היהלומים של ארכיטקטורה הרוסית בימי הביניים.
נפילה.
ב-8 בפברואר 1238, העיר נכבשה על ידי באטו חאן, שליט מונגולי. שרפה גדולה השתוללה בעיר. משפחת הנסיך הגדול נהרגה. מאז, לא חזרה העיר לעצמה. למרות זאת, עד לאמצע המאה ה-14 העיר הייתה מושבו של ארכיבישוף מטרופוליטני. כמו כן, על אף שבהדרגה, החשיבות הפוליטית עברה למוסקבה, התואר הרשמי של הצארים היה "הנסיך הגדול של ולדימיר". הצארים הוכרזו בקתדרלה של העיר, עד שקתדרלה דומה נבנתה במוסקבה.
קבר של אלכסנדר נבסקי היה בעיר עד לשנת 1703, אז הוא הועבר לסנקט פטרבורג.
יחידת דובר צה&quot;ל
נגמ&quot;חון
זורואסטרים
טיאסטו
פוקהונטס (סרט 1995)
פרנזיטורם
סעיד אחמד חאן
אלימינציית גאוס-ג'ורדן
ז'וזף לואי לגרנז'
נקודת לגרנז'
מוזיאון ינקו דאדא
מוזיאון ינקו דאדא שוכן בכפר האמנים עין הוד. המוזיאון הוקם בשנת 1983 על ידי קבוצת חברים של האמן מרסל ינקו, ממייסדי תנועת דאדא העולמית שהיה בין מקימי הכפר. במוזיאון נמצאת תצוגת קבע המוקדשת ליצירתו של האמן, ובחללי תצוגה נוספים מוצגות תערוכות מתחלפות של אמנות ישראלית ובין-לאומית עכשווית.
המוזיאון פועל לשימור המורשת של ינקו ותנועת דאדא, וכן לחשיפת אמנים עכשוויים מהארץ ומהעולם. המוזיאון מקיים קשרים ושיתופי פעולה עם מוסדות אמנות בעולם, הכוללים תערוכות ואירועי תרבות.
המוזיאון, הפועל כעמותה, שוכן בלבו של הכפר, על רכס הכרמל, כעשרים קילומטרים מדרום לחיפה, סמוך לכביש 4. מנהלת המוזיאון והאוצרת הראשית היא רעיה זומר.
הקמת המוזיאון.
הרוח החיה מאחורי הקמת המוזיאון היה איצ'ה ממבוש, ולצידו פעל משה זנבר שגייס את הכספים לבנייה. בין מייסדי המוזיאון נמנים גם חיים בר-לב, חיים צדוק, אהרון רובינשטיין, עודד מסר ו ויוסף פקר . ממבוש שכנע את מרסל ינקו לתרום לצורך כך מגרש וחמישים מיצירותיו.
מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל משה זרחי בהתנדבות. את תכנון המבנה הציג זרחי: "המוזיאון תוכנן כמבנה מופנם הכולל חצר ואולם כניסה, אולם לתערוכות קבע, אולם לתערוכות מתחלפות, שטחים פתוחים להצגות, ושירותים נלווים. האולמות ושטחי התצוגה בעלי הממדים המשתנים, משתלבים זה בזה ויוצרים רצף חללי אחד. כאן תוצגנה יצירות של מרסל ינקו כשלכל אחת — הוקע המתאים לה".
אבן פינה למוזיאון הונחה ביולי 1981. המוזיאון נבנה על ידי הקבלן זכריה דרוקר והוא נחנך ב-21 ביוני 1983 בנוכחות נשיא המדינה.
חללי התצוגה של המוזיאון.
מוזיאון ינקו דאדא כולל חמישה חללי תצוגה:
- תצוגת קבע בה בה מוצגות יצירותיו של ינקו
- גלריה באכסדרה המציגה תערוכות מתחלפות של אמנים צעירים ופרויקטים ייחודיים
- הגלריה התחתונה מציגה אמנות עכשווית
- הבור – חלל שנחצב מתחת למוזיאון, משמש חלל ייעודי לתצוגת אמנות וידאו
- חדר הסטודיו של מרסל ינקו, הצמוד למבנה המוזיאון
בנוסף, פועל במוזיאון מרכז חדש לחקר דאדא ואמנות בת זמננו. המרכז נמצא בחלל הגלריה העליונה וכולל ספרות שנכתבה בנושא תנועת דאדא ומרסל ינקו, וכן מחקרים, חומרים ארכיוניים מעיזבונו של ינקו, ספרים וקטלוגים בנושא אמנות בת זמננו ועוד. הקמת המרכז התאפשרה בזכות תרומת הקרן לאמנות ע"ש בוריס לוריא שהיה ידידו של מרסל ינקו. לחנוכת המרכז נלוו 2 תערוכות שנערכו במוזיאון: התערוכה "דווקא" המוקדשת לעבודותיהם של אמני קבוצת NO!art, ותערוכת יחיד לאמן הישראלי איתמר בגליקטר.
פעילות המוזיאון.
המוזיאון מפיק בשנה 15–20 תערוכות מתחלפות. בחירת התערוכות נעשית על ידי ועדה אמנותית הכוללת אנשי מקצוע.
במהלך השנים הוצגו תערוכות שעוררו הדים רבים בהן סדרת התערוכות של האומן חוני המעגל ז"ל, במסגרתם העביר למוזיאון חנות למוצרי אמבט ואילץ את המבקרים להירטב, ובתערוכה אחרת הציב את קברו וקיים טקס אשכבה.
בתקופת משבר הקורונה והסגרים שהוטלו בעקבותיו עברה הפעילות למדיה הדיגיטלית. המוזיאון העלה סדרה של תערוכות וירטואליות. אלה כוללות את התערוכה הווירטואלית הראשונה של האמן יוסי וקסמן "הגלגול, החרק המגפה והעולם" ועוד תערוכות יחיד וירטואליות. בנוסף, הופק סרטון של סיור וירטואלי בתערוכות המוזיאון.
לצד תצוגת הקבע והתערוכות המתחלפות עורך המוזיאון אירועים בסגנון "דדאיסטי" למגוון קהלים בגילאים שונים. כמו כן מתקיימת במוזיאון פעילות חינוכית ענפה הכוללת הדרכות, סדנאות, הוצאה לאור של ספרי ילדים, מפגשי אמן, סיור מומחז בסמטאות, שעות סיפור, וה"מעבדאדא" - סדנה מעשית בה מוזמנים המשתתפים להתנסות בטכניקות אמנותיות של אמני דאדא.
תוכניות ההדרכה נערכות בעברית, ערבית ואנגלית. הפעילויות מתקיימות ברחבי המוזיאון, ברחבי עין הוד ואף מחוץ לכפר האמנים.
המוזיאון מרבה לתמוך באמנים צעירים, ומחלק מדי שנה פרס כספי לאמן צעיר ע"ש עודד מסר, ממקימי המוזיאון.
גורדון לייטפוט
גורדון מרדית' לייטפוט הבן (אנגלית: Gordon Meredith Lightfoot Jr.; נולד ב-17 בנובמבר 1938) הוא זמר פולק ופזמונאי קנדי.
חייו.