יְדִיד נֶפֶשׁ הוא פיוט שחובר בארץ ישראל במאה ה-16 על ידי רבי אלעזר אזכרי, ממקובלי צפת. בנוסח ספרד נהוג לאמרו לפני תפילת מנחה בערב שבת ובנסוח אשכנז לפני קבלת שבת או לעיתים נדירות יותר, בסעודה שלישית. בהשפעת מנהג זה, חלק גדול מהציבור הדתי לאומי נוהג לשיר אותו לאחר תפילת מנחה של ערב שבת, לפני אמירת קבלת שבת. כמו כן, הפיוט הוכנס ברוב תפוצות ישראל, לחלק מזמירות השבת לסעודה שלישית. בקהילות ספרדיות מסוימות נהוג לשיר אותו לפני תפילת שחרית כחלק משירת הבקשות.
מחבר הפיוט.
יש שייחסו בטעות את הפיוט לרבי יהודה הלוי או לרבי ישראל נג'ארה, אך למעשה נכתב על ידי יליד צפת, רבי אלעזר אזכרי (1533–1600), שהיה דרשן ומקובל ונמנה עם חכמי הדת שהסתופפו באותה תקופה בצפת, דוגמת רדב"ז, שלמה אלקבץ, רמ"ק, יוסף קארו, חיים ויטל, האר"י ורבי ישראל נג'ארה.
הפיוט נדפס לראשונה בשנת 1600 בספרו המפורסם של הרב אזכרי, "ספר חרדים", שם כתב כי הפיוט הוא "בקשה על הייחוד וחשק האהבה".
הפיוט התקבל במהרה בסידורים על פי נוסח ספרד וכמה עשרות שנים מאוחר יותר חדר גם לסידורים נוסח אשכנז, שהראשון שהביא אותו הוא היעב"ץ בסידורו "בית יעקב", ושם העיר על הפיוט כי הוא "זמר לעורר הנפש לאהבת השם יתברך".
לחנים.
לפיוט הולחנו עשרות לחנים. הלחן המפורסם הוא ניגון חסידי עממי (המושר בין היתר בחצרות וורקא, קרלין, לעלוב ותולדות אהרן). נהוג לסיים את שירת הפיוט בלחן חב"די. לחנים נוספים מפורסמים הם לחן עממי (המופיע בין היתר בתקליט "הכל שרים זמירות שבת"), לחנה של חסידות ברסלב ולחנו של יוסי גרין שיצא לאור בביצוע זמר המוזיקה החסידית אברהם פריד, הופיע באוסף "הלהיטים הגדולים". לחן נוסף הוא לחנה של חסידות מעליץ, שקטע מפורסם ממנו הוא השיר "אלה חמדה לבי" שהושר בתנועות הנוער בקום המדינה. בקרב קהילות יהודי גאורגיה פיוט זה מושר בלחן עתיק, במסגרת פיוטי הבקשות הנאמרים לפני תפילת שחרית של שבת.
לחן מוכר נוסף הולחן על ידי שרה ואהוד צוויג, והשתתף בפסטיבל הזמר החסידי לשנת 1970 בביצוע עדנה לב.
כמו כן ישנם לחנים לקטעים מתוך הפיוט, כמו לבית הרביעי, "הגלה נא", עליו הלחינו בין היתר בחסידות חב"ד ומשה גולדמן.
לחנים רבים נוספים, הולחנו בידי זמרים בני זמננו כדוגמת יוסף קרדונר, ביני לנדאו, מאיה בלזיצמן, אברהם אבוטבול (בביצועו של אהוד בנאי) ומרדכי גרנביץ. הרב יצחק גינזבורג הלחין אף הוא לחן לניגון זה, והוא מבוצע על ידי יוסף קרדונר בדיסק "שמחת עולם".
מבנה הפיוט.
הפיוט בנוי בארבעה בתים, בכל בית שלושה טורים וכל טור מתחלק לשתי צלעות. הטורים חרוזים במבנה א-א-ב א-א-ב, שני הטורים הראשונים בחרוז "ָךְ" והשלישי בחרוז "ָם". כל צלע שקולה לפי שמונה תנועות לרבות שוואים וחטפים. בראשי הבתים אקרוסטיכון של השם המפורש.
שינויים ושיבושים בפיוט.
בשל תפוצתו הרבה של הפיוט נפלו בו שינויים ושיבושים רבים, שהבולט והמפורסם שבהם הוא החלפה של המשפט "והייתה לך שפחת עולם" ל"והייתה לה שמחת עולם". שינויים נוספים היו במשפט "אנא אלי מחמד לבי", שכן בחלק מסידורי נוסח אשכנז מופיע "אלה חמדה לבי" (שהפך לאחר מכן לשיר בתנועות הנוער), ובחלק מנוסחי עדות המזרח שונה ל"אנא אלי חמדת לבי". פרופ' מאיר בניהו גילה את כתב היד המקורי של הפיוט כתוב בעצם כתיבת ידו של המחבר בגנזי בית המדרש לרבנים באמריקה. הוא הדפיס אותו בעלה בודד, יחד עם אהרן מירסקי שניקדו. נוסח זה, המוגה מתוך כתב ידו של המחבר עצמו, מופיע בסידור רינת ישראל, ובסידור איש מצליח. אחר כך, הוציא מכון "יד בן צבי" בירושלים מהדורה מדעית שלו, אף היא מתוך כתב יד של המחבר.
גיטין
היפנוס
היפנוס (יוונית עתיקה: Ύπνος, "שינה") היה התגלמות השינה במיתולוגיה היוונית. בקרב הרומאים הוא נודע כסומנוס (Somnus).
מיתולוגיה.
היפנוס שכן במערה אפלה בעולם התחתון, הרחק מאור השמש. למערה לא היה פתח ולא הייתה כניסה. מי שכן מעז להגיע אל המערה נתקל במרבד פרחי פרג בעלי ריח משכר ונרדם. כך נשמרת הדממה על מנת שאיש לא יוכל להיכנס ולהפריע לתנומתו של היפנוס השקוע בתרדמה.
ב"איליאדה" היפנוס מוזכר כאחיו התאום של תנטוס, התגלמות המוות. הסיודוס (בתאוגוניה) מציין שהיפנוס הוא בנה של ניקס, אלת הלילה, אך הוא לא נוקב בשמו של האב.
היפנוס היה אביו של מורפיאוס, אל החלומות, וכן היה אחד מבני לווייתו של האדס, אל השאול ושליט המתים. הוא העניק לאנדימיון את היכולת לישון עם עיניו פקוחות, כדי שגם בשנתו יוכל להשגיח על אהובתו סלנה, אלת הירח. אולם, מעבר לסיפורים אלו היפנוס כמעט ולא מופיע בסיפורי המיתולוגיה, ומעולם לא הייתה לו כיתת פולחן מרכזית.
שימושים.
באמנות היפנוס תואר כגבר צעיר ערום בעל כנפיים הבוקעות מרקותיו. לעיתים הוא הוצג כבעל זקן וכנפיים המחוברות לכתפיו.
משמו של האל היפנוס נגזר המושג היפנוזה שנטבע ב-1841 על ידי הרופא המנתח הסקוטי ג'יימס ברייד.
יבמות
כתובת (ארכאולוגיה)
כתובת היא מונח המתייחס לכל מסמך, סימן, מספר או אות שנכתבו, גולפו, עוצבו, או נחרטו על חומרים בעלי שרידות יחסית כגון אבן, שיש, מתכת, עץ. חקר הכתובות הוא תחום במדעי הארכאולוגיה הנקרא אפיגרפיה.
חקר כתובות נבדל מחקר מסמכים שנכתבו על נייר, עור, גוויל, או פפירוס; מחקרם של טקסטים אלה נקרא פלאוגרפיה.
ניסויים בלשניים בקופי אדם
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 ועד היום נעשו מספר מחקרים בקופי אדם בשבי - בעיקר בשימפנזים ובבונובו ("שימפנזה ננסי"), אבל גם בגורילות ובאורנגאוטן - שבמסגרתם ניסו ללמד אותם להשתמש בשפה טבעית באופן דומה לשימוש שעושים בה בני אדם, וכן בשפות מתוכננות שונות. המניע לניסויים האלו היה הוויכוח שהתלהט בקהילה המדעית עם ההתקדמות במחקר הבלשני במהלך המאה ה-20 (התקדמות שהביאה ליצירת ענפי הבלשנות הסטרוקטורליסטית והגנרטיבית), לגבי השאלה האם רכישת שפה והשימוש בה הן יכולות ייחודיות לבני אדם בלבד.
קופי אדם דומים מאוד לאדם מבחינה גנטית, והם מפגינים במידה מסוימת כישורים שאופייניים בעיקר לבני אדם, כמו שימוש בכלים פשוטים. אף מין מביניהם אינו מסוגל להפיק את מגוון הקולות שמסוגל בן-אדם להפיק, כיוון שתיבת הקול (לרינקס) שלהם ממוקמת גבוה בגרון. עם זאת, קופי אדם משתמשים באופן טבעי במחוות גוף לצורך תקשורת ביניהם, אם כי לא נצפתה אצלם שפה כלשהי העונה להגדרת "שפה טבעית". הניסויים התבססו על ההשערה שקופי אדם נמצאים שלב אחד לפני פיתוח שפה מבחינת יכולותיהם הקוגניטיביות ומבנה מוחם. על פי ההשערה, הם אמנם אינם מסוגלים לפתח שפה בכוחות עצמם, אבל הם יכולים לרכוש שפה בהדרכת בני אדם.
השימפנזה ויקי ודיבור אנגלית.
בשנות ה-40 של המאה ה-20, נקבת שימפנזה מצוי בשם ויקי (Viki) השתתפה באחד הניסויים הראשונים ללמד שפה לקופי-אדם. בני הזוג קית' וקתרין הייז (Keith and Catherine Hayes) גידלו אותה בביתם כתינוק אנושי. היא קיבלה תרפיית דיבור דומה לזו שקיבלו אז ילדים לקויי למידה ופגועי מוח, כאשר בני הזוג הייז מניעים את לסתה התחתונה באופן הנדרש, וכן על ידי עידודה לחקות דיבור אנושי. ויקי הצליחה ללמוד לומר רק ארבע מילים באנגלית: mama (אמא), papa (אבא), up (למעלה) ו- cup (ספל). ניסוי זה המחיש את הקושי של שימפנזים להפיק צלילים אנושיים בגלל האנטומיה השונה של תיבת הקול שלהם, והביא למסקנה ששפות המבוססות על מחוות ידיים יביאו לתוצאות טובות יותר.
השימפנזה ווֹשו ושפת הסימנים.
וואשו הייתה נקבת שימפנזה מצוי שנולדה במערב אפריקה בספטמבר 1965. תאריך ומקום לידתה המדויקים אינם ידועים. משערים שהיא נתפסה בעודה גורה בידי ציידים לא-חוקיים שהרגו את אמה. היא נמכרה, והובאה לארצות הברית לשימוש חיל האוויר האמריקני. ב־21 ביוני 1966 אימץ אותה זוג חוקרים אמריקנים - אלן וביאטריס גרדנר (Drs. Allen and Beatrix Gardner) מאוניברסיטת נבדה. הם כינו אותה "וושו" (Washoe) על-שם מחוז וושו בנבדה שבו נמצאת האוניברסיטה.
מהלך הניסוי.
בני הזוג גרדנר החליטו לגדל את וושו בביתם כאילו הייתה ילדה, כדי לבדוק באיזו מידה תוכל לרכוש כישורים קוגניטיביים, אשר בדרך כלל מאפיינים בני אדם. בני הזוג גרדנר היו מודעים לאי-יכולתם של שימפנזים להפיק צלילים המשמשים בסיס כמעט לכל השפות האנושיות, ולפיכך בחרו לדבר עם וושו בשפת הסימנים האמריקנית (ASL, מכונה לעיתים רחוקות גם AMSLAN), שהיא שפה טבעית המשמשת לקויי שמיעה בארצות הברית. הניסוי נמשך כשלוש שנים, שבמהלכן תיעדו אותו בני הזוג גרדנר בסרטים מצולמים וביומנים. הם גם ערכו כמה ניסויים מתועדים על-מנת לבחון את כישוריה הקוגניטיביים של וושו, ובעיקר את שליטתה בהבנה ובהפקה של שפת הסימנים.
הממצאים והמסקנות.
על-פי הדוח של בני הזוג גרדנר, וושו עברה תהליכים דומים לתהליכי רכישת שפה אצל ילדים אמריקנים שנחשפו לשפת הסימנים. בני הזוג גרדנר טענו כי לקראת סוף הניסוי היא הצליחה להבין הוראות בשפת הסימנים ולהביע בקשות בשפה זו. על פי דיווחם וושו למדה כ-350 סימנים, כאשר הקריטריון היה שימוש ספונטני ונכון בסימן במשך שבועיים לפחות. בני הזוג גרדנר גם דיווחו על שימוש יצירתי בשפה - וושו יצרה לכאורה צירופי סימנים משלה לעצמים שהיא לא ידעה את שמם. למשל, היא התייחסה למקרר באמצעות צירוף הסימנים "לפתוח-לאכול-לשתות", לבקבוק תרמוס בצירוף "ספל-מתכת-לשתות", ולריבה באמצעות הצרוף "לכלוך-מתוק". על פי דיווח יותר מאוחר וושו נשאלה "מה זה?" כשראתה ברבור ובתשובה השתמשה בצירוף שני סימנים המוכרים לה: "ציפור-מים". את טענות הצירוף לא הצליחו בני הזוג גרדנר להוכיח היטב, כיוון שיכלו להביא רק שתי דוגמאות מתועדות לכך.
וושו לאחר הניסוי ואימוצו של לוליס.