וורן כריסטופר
וורן מינור כריסטופר (באנגלית: Warren Minor Christopher; 27 באוקטובר 1925 – 18 במרץ 2011) היה מזכיר המדינה ה־63 של ארצות הברית מ־20 בינואר 1993 ועד 17 בינואר 1997 בממשל של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
ביוגרפיה.
בשנים 1977–1981 שימש כסגן מזכיר המדינה בממשל של ג'ימי קרטר, על פועלו קיבל עם עזיבתו את מדליית החירות הנשיאותית.
ב-1993 מונה למזכיר המדינה. בתקופת כהונתו תרם למספר אירועים חשובים, בהם תחילת פעולות נאט"ו לשמירת השלום בבוסניה וחתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן. כריסטופר היה מעורב גם בהסכמי אוסלו בין מדינת ישראל ובין אש"ף, ושימש כעד לחתימה.
לאחר סיום תפקידו, סייע כריסטופר במספר אירועים נוספים. בשנת 2000 נקרא לפקח על ספירת הקולות המחודשת בפלורידה מטעם המועמד לנשיאות אל גור בעקבות התוצאות השנויות במחלוקת של הבחירות לנשיאות שם. בנוסף, הוא סייע בהשגת השלום בבוסניה בשנת 1995. עם סיום תפקידו כמזכיר המדינה סיפר כי התגאה בעיקר בקידום האיסור לתרגל ניסויים בנשק גרעיני. הוא היה חבר במועצות היועצים לארגונים "מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון" ו"השותפות לאמריקה בטוחה". מ-2003 הוא הרצה בקורס ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. כן כתב במספר מגזינים מקצועיים בנושאי מדיניות חוץ.
מותו.
וורן כריסטופר נפטר בביתו בגיל 85 ב-18 במרץ 2011, כתוצאה ממחלת הסרטן. היה נשוי למארי וויליס, ואב לארבעה ילדים.
מכוניות
להק הרמ&quot;ט
להק רמ&quot;ט
הרולד אברהמס
הרולד מוריס אברהמס (באנגלית: Harold Maurice Abrahams; 15 בדצמבר 1899 – 14 בינואר 1978) היה אתלט יהודי-בריטי. הוא היה אלוף אולימפי בריצת 100 מטר, אירוע שתואר ב-1981 בסרט זוכה 4 פרסי אוסקר, "מרכבות האש".
קורות חיים.
אברהמס נולד בבדפורד. אביו, איזק, היגר לאנגליה מפולין הקונגרסאית. הוא עבד בתור איש כספים ונישא לאסתר ילידת ויילס. אחיו הבכור, סיר סידני אברהמס היה אתלט אולימפי בקפיצה לרוחק ונשיא בית המשפט העליון של סרי לנקה. אברהמס למד בבית ספר רמפטון ואחר כך בגונוויל וקיז קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'. הוא היה אצן וקופץ לרוחק מאז ילדותו, והמשיך לעשות זאת גם כשלמד בקיימברידג'.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920), בלגיה סיים אברהמס במקום 16 בריצת 100 מטר, במקום 11 בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.0 שניות, במקום 20 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.05 מטר ובמקום רביעי בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 43.0 שניות.
בארבע שנים שלאחר אולימפיאדת אנטוורפן שלט אברהמס בריצות הקצרות ובקפיצות לרוחק בבריטניה.
באולימפיאדת פריז (1924), צרפת זכה אברהמס בשתי מדליות: מדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא אולימפי חדש של 10.6 שניות, תוצאה שקבע פעמיים נוספות כבר בשלבים המוקדמים, תוך שהוא מביס את כל האצנים האמריקאים הפייבוריטים, כולל את האלוף האולימפי מאולימפיאדת אנטוורפן צ'ארלי פדוק מארצות הברית, ומדליית כסף בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 41.2 שניות, אחרי הרביעייה האמריקאית שקבעה שיא עולם חדש של 41.0 שניות. בריצת 200 מטר הוא סיים במקום השישי בתוצאה של 22.3 שניות. אריק לידל, השתתף בריצה זו וזכה במדליית הארד. הוא לא השתתף בקפיצה לרוחק באולימפיאדה זו. שנה לאחר מכן, אברהמס נפצע ברגלו, מה שגרם לו להודיע על פרישה.
לאחר פרישתו, היה אברהמס עיתונאי ספורט במשך ארבעים שנה, והיה גם פרשן ספורט ברדיו ה-BBC.
אברהמס התנצר בשנת 1934. בשנת 1936 הוא התחתן עם סיביל אוורס, זמרת מצו סופרן. הזוג אימץ בן ובת.
הרולד אברהמס מת באנפילד שבלונדון ב-14 בינואר 1978. הוא היה בן 78 במותו.
מד&quot;ן
דייהטסו
דייהטסו חברת מכוניות בע"מ (ביפנית: ダイハツ工業株式会社 ) היא חברה לייצור מכוניות יפנית שמייצרת בעיקר מכוניות קטנות וקומפקטיות וכן רכבי SUV וקרוסאובר. אחת מהתמחויות החברה היא בייצור מכוניות מיקרו הנקראות ביפן מכוניות מקבוצה קיי. מאז אוגוסט 2016 החברה נמצאת בבעלות מלאה של חברת טויוטה.
היסטוריה.
דייהטסו הוקמה במרץ 1951, בתור ממשיכת דרכה של חברת Hatsudoki Seizo Co. Ltd, שנוסדה בשנת 1907. חברה שנוסדה על ידי צוות מהמחלקה להנדסה באוניברסיטת אוסקה, שעסק בפיתוח מנוע, המונע על ידי בנזין, לתחנות כוח קטנות נייחות. ב-1930, ייצרה אב טיפוס של משאית תלת-גלגלית, אך החברה התמקדה בעיקר בייצור מנועי קיטור לחברת הרכבות הלאומית של יפן, וקרונות נוסעים. לאחר מכן התמקדה החברה בייצור מנועי דיזל לקטרים.
החלטת החברה להתחיל להתמקד בייצור מכוניות וטכנולוגיות נלוות, הושפעה מימיה הראשונים של תעשיית הרכב ביפן, בסוף שנות ה-20, כאשר גם חברת פורד וגם חברת ג'נרל מוטורס מארצות הברית פתחו מפעלים ביפן, ונהנו מנתח שוק ניכר. פורד פתחה מפעל ביוקוהמה במרץ 1925 ובשנת 1927 פתח ג'נרל מוטורס מפעל באוסקה. בשנות ה-60 החלה לייצא כלי רכב לאירופה, על אף שלא זכתה להצלחה גדולה במכירות עד לשנות ה-80.
בשנת 1967 התחיל שיתוף הפעולה בין דייהטסו לחברת טויוטה, אשר רכשה גם נתח קטן בחברה. בשנת 1995 הגדילה טויוטה את אחזקותיה בחברה מ-16.8% ל 33.4%, על ידי רכישת מניות מבעלי מניות אחרים, בהם בנקים וחברות ביטוח. באותה תקופה ייצרה דייהטסו כמה דגמי מכוניות קטנות עבור טויוטה. בשנת 1998, טויוטה הגדילה את אחזקתה בחברה ל-51.2% על ידי רכישת מניות מבעלי המניות הגדולים שלה כולל מוסדות פיננסיים.
בשנת 1988, החלה לפעול חברת הבת "דייהטסו ארצות הברית", עם שיווק דגם השרייד והרוקי, אך חברה זו נסדרה בפברואר 1992, ודייהטסו הפסיקה לשווק את רכביה בארצות הברית.
ביולי 1999, החליטה חברת דייהטסו להפסיק עד סוף שנת 2000, את ייצורם של שלושה דגמים עם מנועים בנפח 1.5 ו-1.3 ליטר. והיא הודיעה כי בכוונת החברה להתמקד בפיתוח דגמי המיני שלה, בנפח של פחות מ-800 סמ"ק. ולהמשיך לייצר ולשווק את המכונית העירונית "סיריון" ואת הרכב ה-SUV "טריוס". הדגמים שייצורם הופסק היו המשפחתית "אפלאוז", המכונית הקומפקטית "שרייד" והמיניוואן הקומפקטי "גראנד מוב". נשיא דייהטסו, אמר, כי "אם לוקחים בחשבון את עלויות הייצור והפיתוח, מדובר במכוניות לא רווחיות, שאנו שוקלים להפסיק את ייצורן. אנו רוצים להגדיל את הרווחיות על ידי התמקדות במכוניות מיני ובדגמים בנפח עד 1.3 ליטר".
בינואר 2011 הודיעה דייהטסו כי בכוונתה לפרוש משווק כלי רכב באירופה בתוך שנתיים. לדברי החברה חוזקו של הין היפני הפך את הייצוא של כלי רכב לאירופה לבלתי כדאי עבור חברות קטנות, שבסיס הייצור שלהן ביפן. מאחר שבעקבות המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008, צנחו מכירותיה של דייהטסו באירופה, מ-58 אלף כל רכב בשנת 2007 ל-12 אלף בשנת 2011. החברה הודיעה שהיא מתכוונת להפסיק לשווק באירופה מכוניות בינואר 2013, אולם היא תמשיך לשווק חלקים ותמיכה טכנית.
באוגוסט 2016, השלימה טויוטה את רכישת 100% ממניותיה של דייהטסו בעסקת חילופי מניות. במסגרת העסקה הוכרז כי דייהטסו תמשיך לייצר מכוניות קטנות תוך התבססות על טכנולוגיות שיושאלו מטויוטה, גם עבור המותג שלה וגם עבור מותג חברת האם טויוטה.
יבוא לישראל.
דייהטסו הייתה אחת מיצרניות המכוניות היפניות היחידות שלא נכנעו לחרם הערבי, ומכרו מכוניות נוסעים בישראל. יבוא דגמי דייהטסו ומכירתם בישראל החל בסוף שנת 1982, על ידי סוכנות הרכב "נוע", שהייתה שותפת בין איש העסקים רמי אונגר (בעל סוכנות הרכב "טלקאר" שייבא לישראל גם את דגמי לנצ'יה ואוטוביאנקי), וחברת נצבא (במקור ניצב"א - נכסי צאן ברזל אגד) חברת בת של קואפרטיב אגד. בשנת 1985 רכשה נצבא את מלוא הבעלות על הסוכנות, אך בשנת 1989 מכרה אותה חזרה לרמי אונגר.
שני הדגמים הראשונים ששווקו בישראל היו דגם השרייד (סופרמיני), ודגם השרמנט (משפחתית מבוססת טויוטה קורולה דור קודם). השרייד זכתה להצלחה במכירות, אך השרמנט התקשתה להתחרות בסובארו ליאונה הפופולרית, בין היתר בשל המבנה המיושן שהיה בעל הנעה אחורית. דייהטסו חזרה לשוק המכוניות המשפחתיות בשנת 1990 עם הצגה של "'האפלאוז". בשנה זו מכרה דייהטסו כ-5,100 כלי רכב בישראל. האפלאוז זכתה להצלחה גדולה והייתה במשך כמה שנים לאחת מהמכוניות הנמכרות ביותר בישראל. בתחילת שנת 1991 נבחרה הדהייטסו אפלאוז כרכב שירות לקציני צה"ל בדרגות אלוף-משנה וסגן אלוף.
בשנת 1996, לאחר כמה שנים של מכירות חדשות, מכרה דייהטסו כ-2,100 כלי רכב בישראל
בקיץ 1997 הטיל המכס "תוספת הרמה" בסכומים שנעו בין 400 ל-1,000 שקל על מכוניות דייהטסו. תוספת מס זו נגבת מהיבואנים בעת שהם משחררים את המכוניות מהמכס. הרקע להטלת המס הנוסף היה חקירה שניהל המכס נגד יבואני רכב בחשד שהם ניפחו את מחירי המזגנים שהותקנו בכלי הרכב וקיזזו את התוספת ממחיר כלי הרכב עצמם.
בשנת 2006 זכתה דייהטסו לעדנה נוספת בארץ, כשהושק כאן הדור השני של הסיריון, אשר הייתה מכונית סופר-מיני קטנה שהתבססה בחלקה על מכלולים שהושאלו מטויוטה יאריס. בזכות תג מחיר אטרקטיבי למדי נמכרה בארץ במספרים גבוהים. לצידה זכה להצלחה גם הטריוס, שהיה למעשה הג'יפון העירוני הראשון שנמכר בארץ והקדים את זמנו בעשור שלם. בתחילת דרכו נחשב הטריוס בישראל כקרוסאובר עירוני שאינו מסוגל לספק יכולות שטח גבוהות בדומה לרכבי SUV נפוצים אחרים, אך עם גידול הביקוש לרכבי SUV וקרוסאוברים, בזכות מכלולי ההנעה שצויד בהם הכוללים, בין היתר, הנעה כפולה-קבועה (4WD), דיפרנציאל מרכזי ננעל וסרן אחורי חי, נחשב הטריוס לקרוסאובר עירוני המסוגל לספק יכולות שטח בלתי מבוטלות ביחס לקרוסאוברים ששווקו מאוחר יותר בישראל. בשלב מאוחר יותר הצטרפה לדגמי הדייהטסו גם המאטריה, אך זו זכתה להצלחה בינונית למדי.