יחסים זוגיים בלעדיים או רכושניים לא זכו לאהדה בקהילה, ועוררו ביקורת קהילתית. מיניות הייתה גורם מרכזי בליכודה החברתי של הקהילה, וחבריה ראו בה תפקיד חברתי חשוב. הקהילה האמינה שכיוון שהריונות הם תוצאה טבעית של יחסי מין, גידול הילדים צריך להיות אחריות קהילתית. נשים בוגרות בנות למעלה מ-40 שימשו כ'מנטוריות' מיניות לבנים המתבגרים, משום שבמערכות יחסים אלו היה הסיכוי המינימלי להרות. יתרה מכך, נשים אלו הפכו מודל לחיקוי עבור הגברים הצעירים. באותו האופן, גברים מבוגרים הכירו לעיתים קרובות נשים צעירות ליחסי מין. נויז עצמו הפעיל פעמים רבות שיקול דעת בקביעת מערכות היחסים המיניות שייווצרו, והיה מעודד יחסים בין חברים אדוקים לחברים שאינם אדוקים בקהילה, בתקווה שהראשונים ישפיעו על האחרונים.
בשנת 1993 נפתח ארכיון הקהילה לראשונה למחקר, ובו יומנה של חברת הקהילה תרזה מילר, אחייניתו של נויס, אשר כתבה בהרחבה על קשריה הרומנטיים והמיניים עם חברים אחרים באונידה.
ניסויים אאוגנטיים.
טיפוח הגזע (Stirpiculture) הייתה תוכנית פרוטו-אאוגנטית, של הולדה מבוקרת וסלקטיבית בתוך הקהילה, שהומצאה וטופחה על ידי נויס בשנת 1869. מטרתה הייתה להביא לכך שהילדים הנולדים בקהילה יהיו 'מושלמים יותר' מבחינה רוחנית ופיזית, ויגיעו למעלתם הרוחנית של אבות הנצרות. חברי הקהילה שרצו להיות הורים הופיעו בפני ועדה שאישרה את ההתאמה ביניהם בהתבסס על תכונותיהם הרוחניות והמוסריות. נויס היה הגורם המכריע בוועדה, אולם הוא הרבה להתייעץ עם היתר. ההורים המיועדים נדרשו לחתום על התחייבות לכללי התוכנית, ובכללם נאמנות לאלוהים ולנציגו עלי אדמות - נויס, וכן התחייבות להימנע מכל רגשות אישיים ביחס לילדים.
53 נשים ו-38 גברים השתתפו בתוכנית זו, מה שחייב הקמת אגף חדש בבית האחוזה הקהילתית של אונידה. התוכנית הולידה 58 ילדים, שתשעה מהם נולדו על ידי נויס עצמו, ומלבדם נולדו עוד כ-12 בהריונות בלתי מתוכננים.
הניסוי היה הראשון שנעשה בתחום האאוגנטיקה בארצות הברית, עוד טרם מינוח המושג בשנות ה-20 של המאה ה-20, אך הוא לא הוכר בשל הרקע הדתי מתוכו צמח. נויס פיתח את הרעיון בעקבות קריאה בכתביהם של אפלטון, דרווין, פרנסיס גולטון וחקלאים שעסקו בהרבעה.
איפוק גברי.
בניגוד לתנועות חברתיות מהמאה ה-20, כמו המהפכה המינית של שנות ה-60, חברי הקהילה לא האמינו בשימוש באמצעי מניעה, אותם ראו כלא טבעיים. על מנת לשלוט בהיקפי הילודה בקהילה, התפתחה שיטה איפוק גברי (Male continence), שלאו דווקא כללה התנזרות מלאה ממין, אלא תרגול שיטות ליחסי מין בלא שפיכה (coitus reservatus) בדומה לנהוג בקרב חלק ממתרגלי הטנטרה. ג'ון המפרי נויס טען כי יחסי מין משרתים שתי מטרות ברורות: גילוי חיבה והולדה. על יחסי המין שבוצעו תוך איפוק גברי, טען נויס כי הם "מניחים את כפיפות הבשר לרוח ומלמדים גברים לחפש בעיקר את התענוגות הרוחניים הגבוהים של קשר מיני" וכן כי הם נועדו "לאפשר למינים לתקשר ולהביע חיבה זה לזה". מתוך כמאתיים מבוגרים שעשו שימוש בשיטה זו, היו באונידה רק 12 לידות לא מתוכננות בין 1848 ל-1868. גברים צעירים הוכשרו לאיפוק גברי על ידי נשים שהיו לאחר גיל הפוריות, ונשים צעירות על ידי גברים מבוגרים.
נויס האמין כי השפיכה "סוחטת את חיוניות הגבר ומובילה למחלות" וכי היריון ולידה "הטילו מס כבד על חיוניותן של נשים". הוא גיבש את שיטת האיפוק הגברי מתוך רצון לחסוך מאשתו הרייט, היריון נוסף לאחר חמש לידות קשות שארבע מהן נסתיימו במות התינוק. חברי הקהילה העדיפו שיטה זו על פני שיטות אחרות של אמצעי מניעה כי הם מצאו אותה כטבעית, בריאה וחיובית להתפתחות מערכות יחסים אינטימיות. נשים דיווחו על עליה בסיפוקן המיני במסגרת התרגול של שיטה זו, ואונידה נחשבת לחלוצית בחשיבות שהעניקה לסיפוקן של נשים ביחסי המין באותה התקופה, כשחיזוריהם של גברים שלא היו מספקים נשים ביחסי המין היו מועדים להדחות.
לא ברור האם השיטה של איפוק גברי הולידה בעיות משמעותיות בקהילה. הסוציולוג לורנס פוסטר זיהה רמזים במכתביו של נויס המרמזים כי אוננות, והתרחקות חברתית מחיי הקהילה היו בעיות אפשריות.
ביקורת הדדית.
בכל אספה כללית, היה נתון כל חבר בקהילה לביקורת מצד הוועדה או מצד הקהילה כולה. המטרה הייתה לחסל תכונות אופי שאינן רצויות. מקורות שונים טוענים כי אף נויס עצמו היה נתון לביקורת אם כי בתדירות נמוכה מחברים אחרים, וביקורת פחות קשה. פעמים רבות הייתה הביקורת מלווה גם בדברי שבח שנועדו להדגיש את הצדדים החיוביים באופיו של החבר, לצד תוכחה על מעידות שמעד. יושב ראש הוועדה היה נוהג לשאול את החבר בתום הביקורת לתחושותיו, והאם נגרם לו צער. קשרים בלעדיים היו לא פעם במוקד הביקורת ההדדית.
צ'ארלס נורדהוף כתב תיאור של אירוע שכזה, בו ביקרה הקהילה אדם אחר בשם צ'ארלס:
הטיפול בילדים.
ב-15 החודשים הראשונים לאחר הלידה, עודדה הקהילה את הישארות הילד אצל אימו, ואת הנקתו. מרגע שנגמלו הילדים מיניקה הם גודלו באופן קהילתי באגף הילדים או באגף הדרומי של האחוזה. הוריהם הורשו לבקרם, אולם מחלקת הילדים הייתה הסמכות המרכזית בנוגע לגידולם. אם המחלקה חשדה כי הורה וילד קשורים בקשר הדוק מדי, הקהילה הייתה אוכפת תקופת פרידה מכיוון שהקבוצה רצתה לקרר את היחסים בין ההורים לילדיהם. החשש היה שמערכת יחסים קרובה מדי בין ההורים והילדים לא תצליח ללמד את הילד את היסודות הקהילתיים המתאימים לו. הקהילה עודדה חיבור והקשרות, אבל לא בלעדיות.
במחלקת הילדים היו גבר ואישה אחראים על הילדים בין גיל שנתיים ל-12. הם דאגו שהילדים יבצעו את שגרת יומם שכללה התלבשות, תפילות, ארוחת בוקר, עבודה, לימודים, ארוחת צהרים, עבודה, זמן למשחקים, ארוחת ערב, תפילות ולימוד - שהותאמו לפי הגיל והיכולת. חברי קהילה רבים היו מעורבים בחינוך הילדים. הילדים זכו לתזונה בריאה ועודדו לשחק במשחקים ולהתאמן. בנים ובנות זכו שניהם לחינוך, וחלק מהילדים אפילו הלכו ללמוד בקולג' וזכו לעידוד לעשות כן.
תפקיד האישה.
אונידה הייתה אחד המאמצים הרדיקליים ביותר בתקופתה, לשינוי מוסגי בתפקידן של נשים ושיפור מעמדן. נשים בקומונה זכו לחירויות מסוימות שלא היו קיימות עבור נשים מחוצה לה. חלק מהפריווילגיות הללו כללו את אי הצורך להיות כבולות לטיפול בילדים, בשל מערכת החינוך והלינה המשותפת, זאת לצד מיעוט ההיריונות הלא רצויים לאחר עקרונות האיפוק הגברי. נשים נטלו חלק כמעט בכל סוגי העבודות הקהילתיות. בעוד שעבודות הפנים והבית נותרו אחריות הנשים בראש והראשונה, נשים היו חופשיות והשתלבו גם בתפקידים שונים בעסקים ובמכירות, כאמניות או כבעלות מלאכה - ורבות עשו זאת, במיוחד בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-19. לנשים היה גם תפקיד פעיל בעיצוב מדיניות הקומונה והן השתתפו בישיבות הדתיות והעיסקיות היום יומיות. בנוסף, נשות הקומונה נהגו ללבוש בגדים פונקציונליים בסגנונם, ונהגו להסתפר בתספורות קצרות.
מערכת 'הנישואין המורכבים והאהבה החופשית שהונהגו באונידה היו אף הן משמעותיות בהקשר של מעמד הנשים, שזכו לחופש שווה בביטוי ובמוייבות המינית. הפרקטיקות המיניות באונידה הכירו במיניות הנשית באופן שבלט על רקע התקופה, והייתה הכרה בזכותן של נשים לסיפוק מיני ואורגזמה. עם זאת, זכותן של נשים לסרב לחיזור הייתה מוגבלת בהתאם למעמדו של הגבר המחזר.
אלן וולנד-סמית', שחקרה את מעמדן ותפיסתן העצמית של נשות קהילת אונידה, אמרה כי גברים ונשים היו בעלי מעמד שווה בערכו בקהילה, וציינה כי על אף ששני המינים היו כפופים בסופו של דבר לחזונו ורצונו של נויס, נשים לא סבלו מדיכוי ייתר.
כלכלה.
בשנותיה הראשונות הייתה הקהילה ענייה מאוד, והתבססה בעיקר על חקלאות ומכירת תוצרתם. בשנת 1850 הצטרף לקומונה צייד מקומי סואל ניוהויס, והביא עימו שיטה ייחודית לייצור מלכודות ובשנת 1857 הפכו חברי הקומונה את הייצור לתעשייתי, והצליחו להגדיל משמעותית את הכנסתם בשל ריבוי ההזמנות והתבססות תוצרת המפעל כמותג מוביל בארצות הברית. בשנות ה-60 של המאה ה-19 הייתה כבר הקהילה מבוססת יותר כלכלית. בניגוד לתנועות קומונליות רבות אחרות בנות אותה התקופה, ביכר נויס את פיתוח ענפי התעשייה על פני ענפי החקלאות, בשל העובדה שהם דורשים פחות קרקע ומספקים הכנסה בטוחה יותר. בהמשך התפתחה בקומונה תעשיית משי, בית חרושת לצביעת בדים, בית חרושת לשימורים, בית חרושת לייצור ילקוטים ובית חרושת ליציקת מתכת שאף ייצר מכונות לבתי החרושת האחרים. לצד זאת הוקמו כן ענפי מלאכה שונים כגון נגריה, מסגריה, טחנת קמח, מנסרה ועוד. מפעל הסכו"ם שבסופו של דבר נותר עד היום שריד למפעלי הקומונה - ייוסד רק בסוף ימיה - ב-1877.
חברי הקהילה נדרשו לעבוד, איש על פי יכולתו. הנשים מילאו הרבה מהתפקידים הבייתיים. על אף שתפקידים בכירים נטו להישאר אצל חבר יחיד (המנהל הכלכלי למשל מילא תפקידו לכל אורך חיי הקהילה) ברוב העבודות הייתה רוטציה - עבודות בבית, בשדות ובענפי התעשייה השונים. ככל שאונידה שגשגה החלה לשכור גם עובדים מבחוץ לעבודות מסוימות, והייתה לאחד המעסיקים הגדולים באזור עם כ-200 עובדים עד שנת 1870. כמעסיק, נהגה הקהילה לשלם שכר גבוה יותר מהמקובל באזור באותה התקופה
קשרים עם החוץ.