ב-24 בינואר 2003 החל אינגלנד לכהן בתפקידו החדש כסגן מזכיר ביטחון המולדת במסגרת המחלקה החדשה שהוקמה, המחלקה לביטחון המולדת. אף על פי שכהונתו בתפקיד זה הייתה קצרה מאוד, צוטט עמית שלו בדיווח בוושינגטון פוסט שתפקיד זה "הרחיב את חשיפתו בבית הלבן ואת קשריו בוושינגטון".
כהונה שנייה כמזכיר הצי.
חודשים ספורים לאחר מכן נקרא אינגלנד לשוב ולקחת על עצמו את תפקיד מזכיר הצי, בעקבות התאבדותו של המועמד להחליפו, קולין מקמילן. ב-1 באוקטובר 2003 הוא הושבע בשנית לתפקידו. לדברי אחד ממקורביו שצוטט בוושינגטון פוסט, תקופת כהונתו של אינגלנד במחלקה לביטחון המולדת "הרחיבה את זווית הראייה שלו בנוגע למלחמה של הממשל בטרור", והובילה למספר יוזמות שהוא קידם במהלך תקופת כהונתו השנייה כמזכיר הצי, כולל חיזוק הקשרים בין הצי לבין משמר החופים וסיוע רחב יותר לחיל הנחתים בקווי החזית בעיראק.
ביוני 2004 נקבע בפסק דין של בית המשפט העליון שזכותם של האסירים במפרץ גואנטנמו לעתור לבתי משפט בארצות הברית. כפי שצוין ב-BBC, מתוך 600 אסירים שהיו ב"סחרור משפטי" מאז שבייתם במהלך הפלישה לאפגניסטן ב-2001, הואשמו רק שלושה אסירים וכמה עשרות נשלחו בחזרה לארצותיהם עקב לחצים דיפלומטיים. אינגלנד מונה לעמוד בראש פאנל סודי של שלושה קצינים שבפניו יכלו האסירים להגיש עתירות לשחרורם. הוא הבהיר ש"השאלה היא: האם הם עדיין מהווים איום לאמריקה? אין זה עניין של אישום או זיכוי". כתוצאה מתהליך זה שוחררו 38 אסירים בשל חוסר ראיות, או כפי שהגדיר אותם אינגלנד, "תיקים קטנים".
בינואר 2006 הוחלף אינגלנד כמזכיר הצי על ידי דונלד וינטר.
סגן מזכיר ההגנה.
ב-13 במאי 2005 הוצגה מועמדותו של אינגלנד כסגן מזכיר ההגנה ועד ה-3 בינואר 2006, כאשר אושר מינויו בסנאט, הוא שימש בתפקיד זה כסגן המזכיר בפועל. כניסתו של אינגלנד לתפקיד במקומו של פול וולפוביץ התקבלה בברכה על ידי התקשורת. הוושינגטון פוסט העיר: "לאינגלנד יש מוניטין כמי שגישתו פחות אידאולוגית בהשוואה לזו של וולפוביץ וכמי שמכוון יותר לדרישות הממשל מפקיד ממשל אזרחי בדרג השני בפנטגון", אך רבים מתחו ביקורת על כך שנאמנותו העיקרית נותרה לתעשיית הביטחוניות.
אינגלנד פרש מתפקידו עם תחילת נשיאותו של ברק אובמה. בשלהי כהונתו, ב-23 בינואר 2009, שימש אינגלנד כמזכיר ההגנה בפועל ליום אחד כאשר רוברט גייטס עבר ניתוח.
לאחר פרישתו.
אינגלנד היה מעורב במגוון של ארגונים אזרחיים, ארגוני צדקה וגופים ממשלתיים. הוא שימש כסגן יושב ראש מועצת המנהלים של חברת Goodwill Industries, חברה להכשרה ולהשמה מקצועית. הוא היה חבר במועצת הנגידים של ה-USO (המקבילה האמריקאית לאגודה למען החייל), במועצה המדעית של מחלקת ההגנה, במועצת המבקרים של האוניברסיטה הנוצרית של טקסס ובגופים נוספים.
על תרומתו המקצועית והציבורית הוענקו לו פרס ההצטיינות לבוגרי אוניברסיטת מרילנד, מדליית ההצטיינות בשירות אזרחי של מחלקת ההגנה, "פרס בונה הכסף" של תנועת הצופים בארצות הברית, פרס אביר הכסף לניהול מאגודת הניהול הלאומית, פרס הנרי מ. ג'קסון ופרס מטעם Institute of Electrical and Electronics Engineers. הוא חבר ב"מסדר הימי של ארצות הברית".
הורסט גרוסמן
הורסט גרוסמן (בגרמנית: Horst Großmann; 19 בנובמבר 1891 – 4 במאי 1972) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
גרוסמן נולד ב-19 בנובמבר 1891 בזיבא, פרוסיה המזרחית, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית (מאז 1955 חלק מאלק בפולין המודרנית). בשנת 1912 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-175, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה בקרבות השונים. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף גרוסמן למשטה, אולם בשנת 1920 הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1923 הוא הועלה לדרגת ריטמייסטר, ובשנת 1926 הוא מונה למפקד פלוגת הנדסה של רגימנט הרגלים ה-6. לאחר מכן הוא הפך למדריך בבית הספר לחי"ר בדרזדן, וב-1 באוקטובר 1934 הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-22. ב-1 באוקטובר 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וזמן קצר לאחר מכן הוא מונה למפקד קבוצת ההדרכה B בבית הספר למלחמה בפוטסדאם.
מלחמת העולם השנייה.
ב-15 באוקטובר 1939 מונה גרוסמן למפקד רגימנט הרגלים ה-84, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-8, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת ומבצע ברברוסה, וב-23 באוגוסט 1941 הוא קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-25 בדצמבר 1941 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-6, וב-1 בינואר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 בינואר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובפברואר קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב. בקיץ אותה שנה הוא לחם עם הדיוויזיה בקרב קורסק, וב-4 בספטמבר קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בינואר 1944 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-35, וכן למפקד הקורפוס ה-55, עליו פיקד עד מאי 1944. ב-11 באוגוסט 1944 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-6, וב-9 בנובמבר 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. בינואר 1945 הוא סיים את תפקידו, ובתום המלחמה הוא נלקח לשבי הבריטי.
לאחר המלחמה.
ב-7 ביולי 1947 שוחרר גרוסמן מהשבי, ולאחר שחרורו הוא התגורר בריסלנסהיים, שם חי עד מותו ב-4 במאי 1972.
אנטי-מדע
אנטי-מדע הוא כינוי לעמדות שדוחות את המדע ואת השיטה המדעית. אנשים בעלי השקפות אנטי-מדעיות אינם מקבלים את המדע כשיטה שיכולה לייצר ידע , וטוענים כי הרדוקציוניזם המדעי הוא אמצעי מוגבל לצורך ההבנה של עולם מורכב.
היסטוריה.
בתחילת המהפכה המדעית, מדענים מוקדמים כרוברט בויל מצאו עצמם בקונפליקט עם פילוסופים כתומאס הובס, שהטילו ספק בכך שהמדע הוא דרך מספקת להשיג ידע אמיתי על העולם.
עמדתו של הובס נחשבת לעיתים כעמדת אנטי-מדעית: בספרו "רדוקציוניזם: ניתוח ומלאות המציאות", כתב ריצ'רד ה. ג'ונס כי הובס היה גם מי "שהצביע על התפקיד המשמעותי שממלא ה'לא-רציונלי' בהתנהגות האנושית". ג'ונס כלל את הובס בקבוצה של הוגים שהוא הגדיר כ"אנטי-רדוקציוניסטים" ו"אינדיבידואליסטים", ביניהם וילהלם דילתיי, קרל מרקס, ג'רמי בנת'ם וג'ון סטיוארט מיל, ומאוחר יותר הוסיף לרשימה את קרל פופר, ג'ון רולס ואדוארד אוסבורן וילסון.
ז'אן-ז'אק רוסו, טען ב"מאמר על אמנות ומדעים", כי מדע יכול להוביל לחוסר מוסריות, וכי התקדמות המדעים והאמנויות גרמה לשחיתות של המידות והמוסר. ג'פרי בלאק כתב כי "יש לנו הרבה מה ללמוד מהביקורת [של רוסו] על המדע, על הסכנות הכרוכות במחויבותנו הפוליטית לקדמה המדעית, ועל הדרכים להבטיח את האושר העתידי של האנושות". עם זאת, רוסו לא טען במאמר כי המדעים הם בהכרח דבר רע, וקבע כי יש לכבד ולהוקיר דמויות כמו רנה דקארט, פרנסיס בייקון ואייזק ניוטון. בסיכום המאמר הוא אומר כי דמויות שכאלה יכולות לפתח את המדעים לטובה, ואילו השחיתות המוסרית נובעת בעיקר מהשפעתה הרעה של החברה על מדענים.
ויליאם בלייק הגיב בציוריו ובכתביו בחריפות לעבודתו של ניוטון, ונתפס לפעמים בתור הדוגמה הראשונה (או לפחות הבולטת והיציבה ביותר) למה שמוגדר על ידי היסטוריונים כריאקציה אנטי-מדעית אסתטית או רומנטית. לדוגמה, בשירו "סימני התום" משנת 1795, בלייק מתאר את אדום החזה היפה והטבעי כשהוא כלוא בכלוב המטריאליסטי של המתמטיקה והמדע הניוטוני. בלייק אף צייר את ניוטון "כגיבור מוטעה שמבטו מופנה רק לתרשימים גאומטריים סטריליים שצוירו על האדמה". בלייק חשב ש"ניוטון, בייקון ולוק, עם הדגש שהם שמו על התבונה, היו לא יותר מ'שלושת המורים הגדולים לאתאיזם, או תורת השטן'... הציור משתנה מהשפע והצבע שבצד שמאל לסטריליות ולחשיכה שבימין. לדעתו של בלייק, ניוטון לא מביא אור, אלא לילה".
אחד הביוגרפים האחרונים של ניוטון רואה בו אלכימאי של הרנסאנס, פילוסוף טבעי וקוסם, יותר מאשר נציג אמיתי של נְאוֹרוּת מדעית כפי שהיא נתפסת כיום, בעקבות וולטייר וניוטוניאנים אחרים.
רעיונות אנטי-מדעיים נתפסים כשלב מהותי במעבר מ"קדם-מדע" או "פרוטו-מדע" למדע אמיתי, כדוגמת המעבר מאלכימיה לכימיה. חלק מהתחומים שקדמו לאימוץ הנרחב של השיטה המדעית, כגון גאומטריה ואסטרונומיה, אינם נחשבים לאנטי-מדע, אם כי חלק מהרעיונות הקדומים בתחומים אלה נתפסים כתוצר של עמדה אנטי-מדעית (למשל חלק מהתפיסות האריסטוטליות שנדחו בעקבות תגליות גלילאו גליליי).
פרידריך ניטשה טען במסגרת "המדע העליז" כי "לאמונות מוחלטות אין אזרחות במדע, כפי שנאמר בצדק. רק כאשר הן מחליטות לרדת לצניעות של השערה, של נקודת מבט ניסיונית וזמנית, של פיקציה רגולטיבית, הן עשויות להתקבל ואף לזכות בהערכה מסוימת בתחום הידע – אם כי תמיד תחת ההגבלה שהן נותרות תחת פיקוחה של משטרת חוסר האמון. אך אם נשקול בדייקנות רבה יותר, האם אין פירוש הדבר שאמונה עשויה להתקבל כמדעית רק כאשר היא מפסיקה להיות אמונה? האין יסודה של דיסציפלינת הרוח המדעית בכך שאין עוד להרשות לעצמנו אמונות מוחלטות? נראה שזה אכן כך. אך עדיין יש לשאול: כדי שתוכל הדיסציפלינה הזו להתחיל, הלא כבר הייתה קיימת בוודאי אמונה, ואף אמונה כה מחייבת ובלתי מותנית שהיא הקריבה את כל האמונות האחרות לשמה. ברור שגם מדע נשען על אמונה; אין מדע 'ללא הנחות מראש'. השאלה אם יש צורך ב'אמת' חייבת הייתה להיות מאושרת לא רק מראש, אלא גם באותה מידה בה העיקרון והאמונה באים לידי ביטוי: 'אין דבר נצרך יותר מאשר האמת, וביחס אליה לכל השאר יש רק ערך מדרגה שנייה".