בנוסף למקרה הרצח המאפיינים כל פרק, ישנם מספר תתי-עלילות שהיוו חלק גדול מכל עונה. העונה הראשונה עסקה ברוצח הסדרתי הווארד אפס, שצוות הג'פרסוניאן נדרש להוכיח את חפותו אך בהמשך הם מוצאים ראיות נגדו. העונה השנייה עסקה באביה האובד של ד"ר ברנן - פושע נמלט שצריך לשלם על חטאי עברו. העונה השלישית עסקה ברוצח הגורמוגון, שמשאיר לצוות חלקי גופות ואשר מתנהלת נגדו חקירה ארוכה. עלילה זו התחילה בעונה הראשונה והסתיימה בעונה השלישית. בהמשך הסדרה יתגלו פרטים נוספים על משפחתה של ד"ר ברנן ויחולו שינויים במערכת היחסים שלה ושל הסוכן סילי בות'. תתי עלילות נוספות התרחשו במהלך העונות, ביניהן חקירה מתמשכת העוסקת בחופר הקברים, אשר קובר אפילו את דוקטור ברנן וד"ר הודג'ינס בחיים ומבקש כופר עם כמות מוקצבת של זמן כמו שהוא עושה עם שאר הקורבנות שלו, במטרה למנוע מהם להמשיך בחקירה נגדו, בהמשך הוא גם יקבור את סילי בות' ויהפוך את העניין לאישי, מה שהופך את צוות הג'פרסוניאן אפילו יותר נחושים לתפוס אותו. העלילה מתפתחת משם לכיוונים נוספים ומעניינים, אשר מהם תתפתח עוד תת-עלילה העוסקת בצלף מיומן אשר הורג פושעים במטרה ליצור "צדק" אך פוגע באנשים חפים מפשע בדרך, כולל אחד מהאנשים בג'פרסוניאן. התת-עלילה החמישית תעסוק בהאקר מיומן ומסוכן עם יכולות גדולות שהורג את הקורבנות שלו אבל אף אחד לא יכול להוכיח את זה כי לפי הצמיד מעקב שמוצמד לו לרגל, הוא לעולם לא יצא מהבית. בהמשך הוא אפילו יפליל את דוקטור ברנן ברצח.
הפקה.
רעיון.
הרעיון של התוכנית פותח במהלך החלק האחרון של עונת ההגשות של 2004, כאשר חברת פוקס המאה ה-20 ניגשה להארט הנסון עם רעיון לסדרת דרמה משטרתית. הנסון התבקש להיפגש עם המפיק בפועל, בארי יוספסון, שרכש את הזכויות ליצור יצירה דוקומנטרית על קתי רייקס, אנתרופולוגית משפטית וסופרת. למרות שהנסון לא שש להיות מעורב ביצירת סדרת דרמה משטרתית, הוא חתם על החוזה וכתב את התסריט לפרק הפיילוט לאחר פגישתו עם יוספסון. מכיוון שהתוכנית מבוססת על עבודותיה של רייקס, תסריטאי הסדרה מערבים אותה באופן תדיר בתהליך כתיבת העלילה. רייקס הצהירה כי היא רואה את התוכנית במידה מסוימת כפריקוול לרומנים שלה, כאשר ד"ר טמפרנס ברנן בתוכנית הטלוויזיה היא גרסה צעירה יותר של ד"ר ברנן מהרומנים.
על מנת לייחד את התוכנית בעיצומה של תקופה בה הצליחו דרמות משטרתיות פליליות רבות ששודרו בטלוויזיה כמו חוק וסדר וCSI, הנסון החליט להחדיר לתוכנית שימוש נרחב בהומור שחור ופיתוח סיפור הרקע של הדמויות ככל האפשר. אלמנט נוסף שהוכנס לתוכנית היה ה"אנג'לטור", מקרן הולוגרפי אשר סיפק דרך להחליף את סצנות הפלאשבקים בהם נעשה שימוש על ידי הסדרות האחרות. בנוסף למטרות החזותיות שלהם, התמונות ההולוגרפיות, שנוצרו על ידי אפקטים חזותיים, הביאו סגנון חזותי ייחודי לתוכנית אותו המפיקים חיפשו.
שידור.
שמות פרקי הסדרה מציינים כיצד או היכן הקורבן יתגלה בפרק או מרמזים על נקודת מפנה בעלילת הפרק.
סדרת-בת.
המוצא.
באוקטובר 2010 הודיעה רשת FOX שהיא מפתחת סדרת בת סביב דמויות שיופיעו באופן חד פעמי בעונה השישית של הסדרה. סדרת הבת נוצרה על ידי היוצר של בונז, הארט הנסון, ותהיה מבוססת על סדרת הספרים "המאתר" של הסופר, ריצ'רד גרינר. דמותו של וולטר מתוארת כמתבודד תמהוני אבל משעשע אשר מאוד מבוקש בעקבות יכולתו למצוא כל דבר. הוא אדם סקפטי וסובל מנזק מוחי בעקבות פציעה צבאית משירותו בצבא ארצות הברית בעיראק, מה שמסביר את הפרנויה המתמדת שלו והיותו ידוע בנטייתו לשאול שאלות פוגעניות, אשר לכאורה לא רלוונטיות למקרה על מנת להגיע לאמת. בפרק 19 בעונה השישית הנושא את שם סדרת הבת, בות' וברנן מטיילים לקי וסט בפלורידה, היכן שמתרחשת העלילה של סדרת הבת. התוכניות שודרה במשך עונה אחת החל מ-10 במאי 2011 ועד ה-11 במאי 2012.
עקרון לה-שטלייה
תפוח מסוכר
תפוח מסוכר הוא תפוח מצופה סוכר. לרוב נמכר על מקל, כדי להקל על אכילתו. הציפוי הנפוץ הוא סירופ סוכר שהתקרר והתקשה, לרוב בצבע מאכל אדום ולעיתים מתובל בקינמון.
במדינת ישראל היה נקרא גם בשמות "אפל'ה", "בומבל'ה", "גידיאלה","אמבר" ו"חלוצ'ה".
תפוחים מסוכרים נמכרים כחטיף בירידים, פסטיבלים ומסיבות. במדינות המערב הם חטיף מסורתי בפסטיבלי סתיו, למשל בעת ליל כל הקדושים, מכיוון שמועד החג הוא בסופה של עונת קטיף התפוחים.
ויליאם וו. קוֹלְבּ היה הממציא של התפוח המסוכר. קולב, יצרן ממתקים מניוארק, ערך ב-1908 בחנות הממתקים שלו ניסויים שונים עם ממתק קינמון אדום, ובאחד מהם טבל תפוחים לתוך הסירופ. הוא הציג אותם בחלון הראווה של החנות ומכר את כולם, ובהמשך מכר אלפי תפוחים מסוכרים בשנה. בעשורים הבאים נפוצה מכירת התפוחים המסוכרים לאורך חוף ניו ג'רזי, במופעי קרקס, ובערך מסוף שנות ה-40 נמכרים התפוחים בחנויות ממתקים רבות בכל רחבי ארצות הברית.
קונצרטחבאו
קונצרטחבאו (בהולנדית: Concertgebouw, מילולית: "בניין קונצרטים"; נהגה בשפת המקור: קוֹנְסֶרְטחֶבָּאוּ) הוא בניין הקונצרטים המרכזי של אמסטרדם, הולנד, ומקום משכנה הקבוע של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית. בזכות אקוסטיקה יוצאת דופן נחשב האולם הגדול של הקונצרטחבאו ("Grote Zaal") לאחד משלושת אולמות הקונצרטים המשובחים בתבל (יחד עם המוזיקפראיין שבווינה וה"בוסטון סימפוני הול" שבבוסטון).
האולמות.
אורך האולם הגדול 44 מטרים, רוחבו 28 מטרים, גובהו 17 מטרים ובו 2037 מקומות ישיבה. זמן הרוורברציה באולם הגדול הוא 2.8 שניות ללא קהל ו-2.2 שניות עם קהל, נתון ההופך את האולם מתאים במיוחד ליצירות מהתקופה הרומנטית המאוחרת, כגון אלה של גוסטב מאהלר.
האולם הקטן ("Kleine Zaal") משמש בעיקר לקונצרטים של מוזיקה קאמרית. צורתו אליפטית, אורכו 20 מטרים, רוחבו 15 מטרים ובו 478 מקומות ישיבה.
אולם המראות ("Spiegelzaal"), שזכה לשמו בשל המראות על דלתותיו, ממוקם תחת האולם הקטן ודומה לו בממדיו. הוא משמש בין היתר להקלטות רדיו.
היסטוריה.
אדריכל הבניין הוא אדולף לאונרד ואן חנדט ששאב את השראתו מבניין ה"נויה גוואנדהויס" בלייפציג, אשר נבנה שנתיים קודם לכן ונהרס ב-1943. הבנייה החלה ב-1883 על שטח שהיה אז מחוץ לתחומי העיר אמסטרדם. הבניין ניצב על 2,186 כלונסאות באורך 12–13 מטר, אשר הושקעו בתוך האדמה החולית.
הקונצרטחבאו נפתח ב-11 באפריל 1888 בקונצרט השקה עם תזמורת בת 120 נגנים ומקהלה בת 500 זמרים. בקונצרט בוצעו יצירות מאת יוהאן סבסטיאן באך, לודוויג ואן בטהובן גאורג פרידריך הנדל וריכרד וגנר. ב-3 בנובמבר ניגנה תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית את הקונצרט הראשון שלה באולם הגדול.
בזמן בניית הקונצרטחבאו, עוד היה תחום האקוסטיקה ענף שעשייתו אינה מבוססת על ידע ברור אלא יותר על ניסוי וטעייה (גם כיום אינו מובן לחלוטין). משהושלם הבניין, האקוסטיקה טרם הייתה מושלמת ומאמצים רבים הושקעו בשיפורו עד רמתו הנוכחית. כיום, בזמן עריכת שיפוצים בבניין, שומרים בקפידה שלא לשנות את טיב החומרים במיבנה הפנימי על מנת לשמר את איכות האקוסטיקה.
בשיפוץ שנערך בשנים 1985–1988 נבנתה כניסה חדשה מכיוון כיכר בראוורס עם חלל כניסה מקורה זכוכית. ההרחבה תוכננה על ידי האדריכל פי דה ברוין.
כיום נערכים בקונצרטחבאו כ-800 קונצרטים בשנה, בהם מבקרים 850,000 מאזינים. אגודת ידידי הקונצרטחבאו מעניקה פרסי עידוד לבולטים מבין הנגנים הצעירים בהולנד.
כריסטינה אפלגייט
כריסטינה אפלגייט (באנגלית: Christina Applegate; נולדה ב-25 בנובמבר 1971) היא שחקנית ורקדנית אמריקאית, מועמדת ארבעה פרסי גלובוס הזהב וזוכת פרס אמי על תפקידה בסדרה "חברים" ומועמדת לפרס טוני על המחזמר "צ'ריטי המתוקה".
אפלגייט התפרסמה לראשונה כשגילמה את דמותה של קלי באנדי בסדרה "נשואים פלוס", ולאחר מכן בסדרה "סמנתה מי?" בדמותה של סמנתה ניולי. בנוסף היא ביססה קריירת קולנוע, עם כמה תפקידים ראשיים בסרטים "הכי מתוק שיש", "גנבים על רמה", "והרי החדשות", "חדשות בהפרעה" ו"חופשה בהפרעה".
ביוגרפיה.
אפלגייט נולדה בהוליווד, לוס אנג'לס בקליפורניה. אביה רוברט וויליאם "בוב" אפלגייט, היה מפיק תקליטים ומנהל חברת תקליטים, ואימה ננסי פרידי , היא זמרת ושחקנית אשר נולדה באינדיאנה. הוריה נפרדו זמן קצר לאחר לידתה. יש לה שני אחים למחצה (אליסה וקייל) מנישואיו השניים של אביה. לאחר גירושי הוריה, אמה ניהלה מערכת יחסים עם המוזיקאי סטיבן סטילס.
קריירה.
בגיל שלושה חודשים הופיעה אפלגייט לראשונה בטלוויזיה, יחד עם אמה, באופרת הסבון "ימי חיינו". בגיל חמישה חודשים הופיעה בפרסומת של חברת ההלבשה התחתונה "Playtex".
בשנת 1981, כשהייתה בת תשע הופיעה אפלגייט לראשונה בקולנוע, בסרט "Jaws of Satan" לצד אמה בתפקיד של אם ובת. ב-1983 הופיעה בסרט הביוגרפי הטלוויזיוני "גרייס קלי" על חייה של גרייס קלי, בו שיחקה את קלי בילדותה. ב-1986 הופיעה בסדרת הדרמה "Heart of the City".
אפלגייט התפרסמה בגיל 15, כאשר לוהקה לתפקיד קלי באנדי בסדרה "נשואים פלוס" ששודרה בין השנים 1987–1997. בין 1998 ל-2000 שיחקה בתפקיד הראשי בקומדיית מצבים בשם "Jesse" , ועל תפקידה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2002 כיכבה עם קמרון דיאז בסרט "הכי מתוק שיש", שם שיחקה את קורטני, חברתה הטובה של דיאז.
אפלגייט הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "חברים" בתור אחותה של רייצ'ל גרין, פעם אחת בעונה התשיעית, ופעם נוספת בעונה העשירית. ב-2003, זכתה בפרס אמי על השתתפותה בפרק בעונה התשיעית וקיבלה מועמדות נוספת על העונה העשירית.