פליפה הוא בנם הזכר הראשון של מלכי ספרד חואן קרלוס וסופיה, ולכן הוא בעל הזכות לרשת את הכתר הספרדי. שמו המלא הוא פליפה חואן פבלו אלפונסו של השילוש הקדוש ושל כל הקדושים מבורבון ומיוון (בספרדית: Felipe Juan Pablo Alfonso de Todos los Santos de Borbón y Grecia). השמות הסמליים שניתנו לו בעת הטבלתו נעוצים במספר מקורות: פליפה - על שם פליפה החמישי, מלך ספרד הראשון מבית בורבון; חואן - על שם סבו חואן, רוזן ברצלונה; פבלו - על שם סבו פאולוס, מלך יוון; אלפונסו - על שם אבי סבו אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד; התוספת "של כל הקדושים" שנהוג לתת בקרב בני משפחת המלוכה הספרדית; בורבון - שם בית המלוכה הספרדי. סנדקיו הם סבו, חואן, רוזן ברצלונה, ואם-סבו המלכה ויקטוריה אאוחניה, נסיכת בטנברג.
בנעוריו למד בתיכון לייקפילד קולג' סקול באונטריו, קנדה, ולאחר מכן הוא עבר הכשרה צבאית באקדמיה הצבאית בסרגוסה, באקדמיה לחובלים במרין ובאקדמיית חיל האוויר בסן חאבייר. אחרי סיום שירותו הצבאי החל ללמוד לתואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה האוטונומית של מדריד. הוא לקח קורסים נוספים בכלכלה ולמד לתואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון בארצות הברית, בה היה שותף לחדר של בן דודו הנסיך היווני פבלוס.
עבודתו בספרד ובמדינות זרות.
פליפה מילא שורת התחייבויות עוד לפני שהיה למלך. בין השאר, הוא השתתף ועמד בראשם של אירועים רבים בספרד ומחוץ לה. באוקטובר 2005 הוא החל בסדרת ביקורים רשמיים בקהילות האוטונומיות בספרד על מנת להכיר היטב כל אחת מהן. כמו כן, הוא אחראי למפגשים קבועים עם ארגונים וגופים שלטוניים על מנת להתעדכן בפעילויותיהם. לעיתים קרובות הוא השתתף בישיבות ההנהלה של ארגונים אלה ושל הקהילות האוטונומיות, כדרוש מהתחייבויותיו כנסיך.
כנסיך השתתף בפגישות אישיות ופומביות על מנת להעניק לעם הספרדי מבט מעודכן על מצבה הלאומי והבינלאומי של ספרד, ובעיקר עם אנשים בני דורו המצטיינים בעבודתם, כמו פוליטיקאים, כלכלנים ואנשי תרבות ותקשורת. לעיתים תכופות מילא את מקומו של אביו המלך באירועים מגוונים, ביניהם טקסים צבאיים שונים.
כחלק מתפקידו, הוא ערך ביקורים רשמיים רבים מחוץ לספרד. בין הארצות שביקר נמצאות ארצות דרום אמריקה, המזרח התיכון, אסיה ואוסטרליה. יש לו עניין מיוחד בכל הקשור לאיחוד האירופי, למזרח התיכון, לצפון אפריקה ולדרום אמריקה. החל מינואר 1996 הוא ייצג את ספרד בטקסי השבעה של נשיאים בארצות דרום אמריקה.
כמו כן, הוא מילא חלק פעיל וחשוב בקידום המסחר והכלכלה של ספרד במדינות זרות והשתתף בצורה פעילה בכנסים וסמינרים כלכליים בספרד ומחוץ לה.
פליפה הלך בדרכי אמו סופיה, שהשתתפה באולימפיאדת רומא בשנת 1960 בענף שיט מפרשיות, והיה חבר המשלחת האולימפית של ספרד באותו ענף באולימפיאדת ברצלונה בשנת 1992. הוא השתתף בטקס הפתיחה ונשא את דגל ספרד. בסופו של דבר, הוא סיים במקום השישי וזכה בדיפלומה אולימפית.
חיים אישיים ונישואים.
חיי הרווקות של הנסיך פליפה סיפקו כותרות רבות לעיתונות הצהובה בספרד. שמו נקשר לנשים רבות, אך ניהל מערכות יחסים רציניות רק עם שתיים מהן - אשת האצולה הספרדית איסבל סרטוריוס והדוגמנית הנורווגית אווה סאנום. אף אחת מהן לא קיבלה את האישור של בית המלוכה הספרדי ולא של העם הספרדי.
לתדהמת העם הספרדי, בנובמבר 2003 הודיע הנסיך במסיבת עיתונאים על כוונתו להינשא לעיתונאית ומגישת החדשות לטיסיה אורטיס. הידיעה על כך שהשניים זוג נודעה ימים ספורים לאחר מכן, והתברר שהשניים יצאו כשנה עד להודעה על נישואיהם. בעבר לטיסיה אורטיס הייתה נשואה לפרופסור אלונסו גררו, והתגרשה ממנו לאחר כשנה. פליפה ולטיסיה נישאו ב-22 במאי 2004 בקתדרלת אלמודנה במדריד בנוכחות אנשי מלוכה, פוליטיקאים ואנשי ציבור רבים. החתונה גרמה להתרגשות רבה בקרב העם הספרדי, וצפו בה כ-25 מיליון איש ברחבי העולם. תוארה הרשמי של לטיסיה הוא כיום הוד מלכותה מלכת ספרד, והיא משמשת כמלכה רעיה, בת זוגו של המלך.
ב-31 באוקטובר 2005 נולדה בת בכורה לפליפה וללטיסיה בשם לאונור. על פי חוקת ספרד מ-1978, ולאחר עליית אביה לכס המלוכה לאונור היא הראשונה בסדר הירושה לכתר הספרדי.
ב-29 באפריל 2007 נולדה בניתוח קיסרי סופיה, בתם השנייה של לטיסיה ופליפה, והשנייה בתור לכתר הספרדי.
תוארו הרשמי.
הכתר הספרדי הוא בעל מסורת של מאות שנים, ופליפה עצמו הוא צאצא של משפחות מלוכה אירופיות רבות. בין השאר, הוא צאצא של לואי ה-14 מלך צרפת, חימש של ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת, וכן חימש של ויקטוריה, אשת פרידריך השלישי קיסר גרמניה, שתיהן בנותיה של ויקטוריה מלכת בריטניה. משפחת בורבון, עליה הוא נמנה, שלטה בעבר בצרפת וקשורה גם לבית הבסבורג האוסטרי. תוארו המלא משקף את ההיסטוריה הארוכה של משפחתו ומזכיר חבלים רבים באירופה ובאסיה שאינם בשליטתו למעשה, ואף כאלה שמעולם לא היו בשליטה ספרדית.
גלובוס (פירושונים)
היינריך אוטו וילנד
היינריך אוטו וילנד (בגרמנית: Heinrich Otto Wieland; 4 ביוני 1877 - 5 באוגוסט 1957) היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1927, "על מחקריו בתחום חומצת המרה וחומרים קרובים".
ביוגרפיה.
וילנד נולד בפפורצהיים, באדן, שבגרמניה, במשפחת אנשי עסקים ליברלים. אביו היה כימאי שעבר בתחום הרוקחות ורכש אחרי מלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1871-1870 מפעל לטיהור מתכות יקרות. הוא למד באוניברסיטאות מינכן, ברלין ושטוטגרט, וב-1901 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מינכן, תחת הדרכתו של יוהאן טילה.
בשנת 1905 עבר בחינת "הביליטציה" עם תזה על תחמוצות חנקן. בהמשך במקביל לעבודתו כמרצה במינכן, עבד וילנד למשך שנים רבות כיועץ ומתן חוות דעת מומחה. היה לו קשר ארוך שנים שם המפעל הכימי-הפרמצבטי "בהרינגר אינגלהיים" שבאינגלהיים אם ריין.
ב-1917 ירש את אדולף פון באייר כפרופסור לכימיה באוניברסיטת מינכן.
פעילותו המחקרית.
במשך כל הקריירה שלו חקר תרכובות אורגניות הכוללות חנקן, ביניהן מורפיום וסטריכנין. פרסומיו בתחום חומצות המרה, שהחלו ב-1912, הגיעו לשיאם ב-1932, כאשר הצליח לזהות את מבנה השלד הפחמני של סטרואידים. הוא פעל גם בתחום הרדיקלים, ותהליכי חמצון בתאים חיים, שסייעו לו לזהות את האוניברסליות של תהליכי דהידרוגנציה בטבע.
ב-1941 הצליח וילנד לבודד את הרעלן אלפא אמניטין, החומר הפעיל העיקרי בפטרייה הרעילה ביותר בעולם, אמנית המוות "Amanita phalloides".
וילנד פעל רבות להגנה על סטודנטים, במיוחד יהודים, שסבלו מאפליה גזעית בעקבות חוקי נירנברג. סטודנטים שסולקו יכלו להישאר בקבוצתו של וילנד ככימאים, או כ-"Gäste des Geheimrats" (אורחים של חבר המועצה). אחד מתלמידיו, הנס קונרד לייפלט, הוצא להורג לאחר שאסף כסף למען אלמנתו של קורט הובר, חבר קבוצת הוורד הלבן.
וילנד נישא ליוזפין בארטמן ב-1908, ונולדו לזוג שלושה בנים ובת: וולפגנג, פרופסור לרוקחות; תאודור, פרופסור לכימיה; אוטו, פרופסור לרפואה; ואווה, שנישאה לפרופסור פאודור לינן, פרופסור לביוכימיה באוניברסיטת מינכן, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לשנת 1964.
פרס היינריך וילנד.
מאז שנת 1964 מוענק מדי שנה פרס על שם היינריך וילנד לקידום המחקר בתחומי הכימיה, ביוכימיה, פיזיולוגיה, ורפואה של ליפידים וחומרים קרובים. הפרס המוענק ממומן על ידי חברת התרופות בהרינגר אינגלהיים, בה עבד וילנד מספר שנים כיועץ, והיה גם דודנה של אשת מקים החברה.
אביס
עוגיית מדלן
עוגיית מדלן (בצרפתית: madeleine או petite madeleine - "מדלן הקטנה") היא עוגייה מסורתית שמקורה בחבל המז בצפון מזרח צרפת.
לעוגיות המדלן צורה מסורתית של קונכייה, שמקורה בתבנית בעלת הצורה בה הם נאפות. לעוגייה מרקם של עוגת ספוג וטעמי חמאה ולימון מורגשים. ניתן להכין וריאציות של עוגיית המדלן המסורתית בטעמי וניל, תפוז ושוקולד.
מרכיבי העוגייה כוללים קמח, ביצים, חמאה וסוכר.
העוגיות בתרבות.
עוגיות המדלן זכו לפרסום בכל רחבי העולם בשל ספרו של מרסל פרוסט "בעקבות הזמן האבוד" - À la recherche du temps perdu. בספר זה מספר פרוסט על עוגיות המדלן שצורתן כצורת קונכייה. המחבר מספר כי טבל את העוגייה בתה, ושילוב הטעמים העלה בו אושר גדול וזיכרונות ילדות:
עוגיות מדלן
ריחן מצוי
רֵיחָן או בזיליקום (שם מדעי: "Ocimum basilicum") הוא צמח תבלין ממשפחת השפתניים ("Labiatae") מוצאו באזורים הטרופיים כולל דרום-מזרח אסיה ומרכז אפריקה.
מקור השם.
מקור שמו של הבזיליקום במונח היווני בזילאוס (βασιλεύς- Basileus) שמשמעותו "מלך", "מלכותי", "שליט". היוונים הקדמונים העריכו כל כך את תכונותיו ואת ריחו של הצמח, שכינו אותו "מלך התבלינים".
בעברית נקרא הבזיליקום "רֵיחָן", בדומה לשמו בערבית "רַיְחַאן" (ريحان) .
שימושים.
ישנם שני זנים נפוצים של ריחן מצוי הנבדלים זה מזה בטעמם, אזור גידולם ושימושם הקולינרי במידה רבה, הזן האיטלקי והזן התאילנדי. הזן הנפוץ במערב הוא הזן האטלקי המשמש טרי או מבושל במגוון מאפים, תבשילים ברטבים שונים, דוגמת פיצה או פסטו. במטבח הצרפתי הוא משמש כאחד המרכיבים בתערובת התבלינים הרב דה פרובאנס. זן זה מאופיין בעלים דקים, גדולים ועגולים ובריח חזק המזוהה איתו.
הזן התאילנדי, המכונה בתאית "הוֹראפְּהַה" (תאית: โหระพา), בעברית "בזיליקום תאילנדי", מאופיין בעלים מוארכים ומחודדים, בעלי מרקם קשיח מעט וגבעול סגול. טעמו שונה למדי מטעם הריחן האיטלקי, ומזכיר אניס, קינמון ונענע. הריחן התאילנדי משמש למגוון רחב של מנות במטבחי דרום-מזרח אסיה, ובהם המטבח התאילנדי והמטבח הווייטנאמי, למשל מרק פו, מחית קארי ירוקה, וספרינג רול.