לדברי ההיסטוריון צבי גרץ יהודים אף נרצחו.
המהומות התפשטו לערים ומדינות נוספות בגרמניה. במברג וערים נוספות בחבל פרנקוניה ובמדינת בוואריה היו הבאות בתור. בפרנקוניה גורשו היהודים בכח מבתיהם. לאחריהן הגיעו המהומות למרכז ודרום-מערב גרמניה: ביירוית, דרמשטאדט, קרלסרוהה, מנהיים, פרנקפורט, קובלנץ, קלן וערים נוספות לאורך הריין, וכן צפונה עד ברמן, המבורג וליבק. פרנקפורט הייתה מקום מושבו של הברון רוטשילד (אנשיל מאיר רוטשילד), אשר בבנק שלו נשמרו כספי מועצת הקונפדרציה הגרמנית. האירועים בפרנקפורט הביאו יהודים רבים ובהם משפחת רוטשילד לעזוב את העיר. השלטונות מיהרו להביא גדודי צבא לדכא את המהומות. בהיידלברג נזעקו דווקא הסטודנטים ובראשם שני פרופסורים להגן על היהודים.
מהמבורג נמלטו יהודים אל מעבר לגבול לדנמרק. אלא שגם לקופנהגן בירתה הגיעו הפרעות. גם בחבלים מסוימים של פולין פרצו פרעות באותה עת.
בקרלסרוהה נשמעה במשך יומיים הקריאה: "הפ! הפ! הרס ומוות לכל יהודי! אם לא תברחו, זה יהיה סופכם!". ביום השלישי הוכנס חיל הרגלים לעיר ותותחים הוצבו ברחובותיה. הארכידוכס של באדן הפגין סולידריות עם היהודים, כאשר עזב את טירתו והשתכן בביתו של יהודי מקומי חשוב.
התגובות של היהודים היו מאופקות, בין אם מתוך בהלה או משום שסמכו על שלטון החוק. בכתב העת היהודי "שולמית" אין לפרעות זכר.
השפעת הפרעות על יהדות גרמניה.
בקרב היהודים היו תגובות לשני כיוונים:
שניים מבכירי אנשי הרוח של גרמניה באותה העת, הסופרים ממוצא יהודי לודוויג ברנה והיינריך היינה, היו בין אלו שיחד עם יום-טוב ליפמן צונץ וחבריו הקימו את האגודה לתרבות ולמדע של היהודים (Verrein fur Kultur und Weissenschaft der Juden), שמטרתה הייתה פיתוח תרבותי ומדעי חילוני בקרב היהודים.
אמנת ז'נוה
אוניברסיטת הומבולדט של ברלין
אוניברסיטת הומבולדט של ברלין (בגרמנית: Humboldt-Universität zu Berlin) היא האוניברסיטה העתיקה ביותר של ברלין. אוניברסיטת הומבולדט נוסדה בשנת 1810 כ"אוניברסיטה של ברלין" על ידי וילהלם פון הומבולדט. בשנת 1828 שונה שמה לאוניברסיטת פרידריך וילהלם (על שם פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה), והחל משנת 1949 נקראת על שם מייסדה.
אוניברסיטת הומבולדט הייתה ביתם של רבים מן ההוגים הבולטים בהיסטוריה הגרמנית במהלך מאתיים השנים האחרונות, בהם התאולוג פרידריך שליירמאכר, הפילוסופים יוהאן גוטליב פיכטה, הגל, ארתור שופנהאואר, פרידריך שלינג וולטר בנימין, המשפטן פרידריך קארל פון סאביניי, הפיזיקאים אלברט איינשטיין ומקס פלאנק. מייסדי התאוריה המרקסיסטית קרל מרקס ופרידריך אנגלס למדו באוניברסיטה, כמו גם המשורר היינריך היינה, המדינאים אוטו פון ביסמרק וקרל ליבקנכט ורובר שומאן ורבים אחרים. משערי האוניברסיטה יצאו 29 זוכי פרס נובל.
הדגש המחקרי של אוניברסיטת הומבולדט שימש דגם לאוניברסיטאות מחקר מובילות בארצות הברית ובהן אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת דיוק ואוניברסיטת קורנל. האוניברסיטה חברה ב-U15 (אוניברסיטאות בגרמניה).
היסטוריה.
הקמת האוניברסיטה.
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1810. בסמסטר הראשון למדו בה 256 סטודנטים והרצו בה 52 מרצים בארבע פקולטות: משפטים, רפואה, תאולוגיה ופילוסופיה. רקטור האוניברסיטה הראשון היה תאודור שמלץ (Theodor Schmalz). במהלך המאה ה-19 התרחבה האוניברסיטה ונוספו לה פקולטות רבות. אוסף המאובנים והפוחלצים של האוניברסיטה אשר נוסד בשנת 1810 התרחב, ובשנת 1889 הפך למוזיאון.
גרמניה הנאצית.
לאחר עליית הנאצים לשלטון עברה אוניברסיטת הומבולדט נאציפיקציה והייתה לחלק ממערכת החינוך הנאצית, כמו אוניברסיטאות אחרות ברחבי גרמניה. ב-10 במאי 1933 הוצאו מספריית האוניברסיטה כ-20,000 ספרים אשר להשקפת הנאצים נכתבו על ידי בעלי דעות או מוצא נחות ונשרפו בכיכר האופרה. היה זה מפגן כוח שאורגן על ידי פלוגות הסער ואשר במהלכו נאם יוזף גבלס. אנדרטה המציינת מאורע זה ניצבת עד היום בכיכר הספרייה ובה לוח זכוכית המכסה על חדר תת-קרקעי לבן ובו מדפי ספרים ריקים ל-20,000 ספרים וכן שלט עליו ציטוט מאת היינריך היינה משנת 1820: "הייתה זו רק הקדמה, במקום שבו שורפים ספרים, שורפים בסוף גם בני אדם" (גרמנית: Das war ein Vorspiel nur, dort wo man Bücher verbrennt, verbrennt man am Ende auch Menschen). בתקופת השלטון הנאצי הוצאו מן האוניברסיטה סטודנטים וחברי סגל יהודים וכן כל מי שזוהה כמתנגד המשטר. רבים מהם מצאו את מותם בידי הנאצים.
גרמניה המזרחית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה האוניברסיטה בשטח של הסקטור הסובייטי ובכך הייתה בשטחה של ברלין המזרחית, בירת גרמניה המזרחית. ב-1946 נפתחה האוניברסיטה מחדש וצוות העובדים שבה, כמו גם הסטודנטים נבחרו בקפידה גם לפי הישגיהם אך גם לפי מידת נאמנותם למפלגת האיחוד הסוציאליסטי, המפלגה הקומוניסטית ששלטה בגרמניה המזרחית. כתגובה לכך, נפתחה ב-1948 בברלין המערבית האוניברסיטה החופשית של ברלין. ב-1949 שונה שמה של האוניברסיטה לשמה הנוכחי, כאות הוקרה למייסדה, וילהלם פון הומבולדט. לאורך השנים צברה שם עולמי והייתה לבין היוקרתיות שבגרמניה המזרחית. אף על התסיסה הגוברת של סוף שנות ה-80, צוות העובדים והתלמידים של האוניברסיטה לא לקחו חלק בתנועות ההתנגדות לשלטון ובחרו ב-1990 ליושב ראש האוניברסיטה חבר מפלגת האיחוד הסוציאליסטי ומרגל בשטאזי בדימוס, הנריך פינק.
לאחר איחוד גרמניה.
לאחר איחוד גרמניה עברה האוניברסיטה ארגון מחדש וכל המרצים בה פוטרו ונדרשו להגיש מחדש את מועמדותם לתפקידם. רוב סגל המרצים הוחלף במרצים מחלקה המערבי של גרמניה. היום אוניברסיטת הומבולט היא אוניברסיטה ציבורית בבעלות המדינה. בשנת 2003 למדו באוניברסיטה 37,145 סטודנטים, בהם 4,662 סטודנטים זרים.
קמפוס האוניברסיטה שוכן במרכז העיר ברלין והמבנה המרכזי שלה נמצא בשדרת אונטר דן לינדן. הבניין נבנה בהוראת המלך פרידריך השני עבור אחיו הצעיר הנסיך היינריך מפרוסיה. רוב מוסדות האוניברסיטה נמצאים סביב הבניין המרכזי, זאת להוציא את מכון מדעי הטבע הנמצא באדלרסהוף בדרום ברלין.
צ'רנוביץ'
דראגובטה
דראגובטה (Dragobete) הוא המקבילה הרומנית ליום ולנטיין והוא נחוג ביום 24 בפברואר.
לפי המיתולוגיה הרומנית דראגובטה היה גבר נאה, פוחז והולל, בנה של באבה דוכיה (Baba Dochia). על פי המסורות שהועברו מהדאקים דראגובטה היה סנדק החיות ורק אצל הרומנים עבר שינוי למגן האוהבים הנפגשים ביום האהבה. אהבת הנפגשים ביום דראגובטה דומה ל"אירוסי הציפורים" בתחילת העונה ואמורה להחזיק מעמד כל השנה.
יש אמונות עממיות רבות המתייחסות לדראגובטה ובהן האמונה שמי שלוקח חלק בחגיגות דראגובטה יהיה מוגן ממחלות (במיוחד מקדחת) במהלך השנה. דראגובטה אמור לעזור לכך שתהיה שנת שפע. ביום דראגובטה מתלבשים חגיגית, הצעירים והצעירות נפגשים לפני הכנסייה ויוצאים לחורשות ולשדות, כדי לאסוף פרחי אביב ראשונים. במחוז מחדינצי היה מנהג שנקרא "המעופף" - הבנות חזרו לכפר בריצה, כשהבנים המעוניינים רודפים אחריהן. אם הגבר השיג את הבחורה ומצא חן בעיניה, הייתה מנשקת אותו בפומבי. הנשיקה הזאת נחשבה כ
אירוסין לכל דבר ועניין. יום דראגובטה היה הזדמנות לקהילה לראות איזה חתונות צפויות בסתיו.
ביום דראגובטה מקובל לדאוג לבעלי החיים, כולל בעלי הכנף ואין שוחטים בעלי חיים ביום זה. נשים נהגו לנגוע בגבר מכפר אחר, כדי להיות מלאות תשוקה כל השנה. הבתולות אספו מהערב את שאריות השלג, שאריות שנקראו "שלג הפיות" והמים שנוצרו מהמסת השלג שימש אותן במהלך השנה להתייפות ולמגיית אהבה.
פרעות הפ הפ
הפ הפ
הבשורה של יהודה
הבשורה של יהודה היא בשורה גנוסטית, המתארת שיחות שנערכו כביכול בין ישו לבין תלמידיו, ובעיקר עם יהודה איש קריות, במהלך ימיו האחרונים של ישו. בניגוד להשקפה הנוצרית המקובלת, לפיה יהודה איש קריות בגד בישו, מוצג יהודה בטקסט זה כתלמידו הנאמן ביותר. על אף שקיומה של הבשורה היה ידוע לחוקרים זה מכבר, שכן חיבור בעל שם זהה הוזכר כבר במקורות קדומים יותר, תוכנה לא היה מוכר עד לשחזור קודקס צ'אקוס בו היא נכללת, ולפיכך היא נחשבת כבשורה אפוקריפית.
גילוי הבשורה.
כיום ידוע רק על עותק אחד של כתב יד זה ששרד, הכתוב על גבי פפירוס בשפה הקופטית. עותק זה נמצא כנראה בסביבות שנת 1978 במערה במדבר אל-מניא שבמצרים. במהלך השנים הבאות התגלגל הקודקס מיד ליד בין סוחרי עתיקות, עד שהגיע, בשנת 2001, כשהוא כמעט הרוס לחלוטין, למומחים בתחום. אלה עמלו על שחזורו ועל תרגומו. למרות מאמצי השחזור, כ-10-15% מתוכן הבשורה אבדו. הבשורה התפרסמה לראשונה בקרב הציבור הרחב בערוץ "נשיונל ג'יאוגרפיק" באפריל 2006 (ובגיליון מאי 2006 של כתב העת).
הבשורה התגלתה בתוך קודקס בן כ-66 עמודים המוכר כיום בשם "קודקס צ'אקוס", ובנוסף לה נמצאו בו מספר חיבורים אחרים: מכתב פטרוס לפיליפוס , "יעקב", וחיבור נוסף ששמו אבד, המכונה "ספרו של הזר".
תיארוך הבשורה.
היות שהקודקס לא התגלה בחפירה ארכאולוגית מסודרת, התקשו החוקרים לתארכו בדייקנות. מהשוואת העיצוב וצורת הכתיבה עם קודקסים בני התקופה שתיארוכם היה מדויק יותר, כדוגמת כתבי נגע חמאדי, עלתה המסקנה כי הקודקס נכתב במחצית הראשונה של המאה הרביעית לספירה. בדיקת פחמן-14 העלתה כי כתב היד נכתב בשנת 280, בדיוק של 60 שנה לכל כיוון. אימות האותנטיות של כתב היד בהקשר זה הוא רק כי המסמך אכן נכתב בין המאה השלישית למאה הרביעית, ולא של אמינות תוכנו כבשורה אותנטית.