השכם בבוקר ה-14 בדצמבר, בתנאים של רוח עזה ושלג כבד, תקפו הרונין עם אוישי בראשם את ביתו של קירה באדו. הרונין, חמושים בחרבות וקשתות, התחלקו לשתי קבוצות. על פי התוכנית תתקוף הקבוצה הראשונה, מובלת על ידי אוישי, את השער הראשי והקבוצה השנייה, בראשות בנו של אוישי, אוישי צ'יקרה, תתקוף את הבית דרך השער האחורי. נקבע שקול תוף יסמן את תחילת ההתקפה המתואמת של שתי הקבוצות, ושריקה תודיע על מותו של קירה.
לאחר הריגתו של קירה, תכננו הרונין לערוף את ראשו ולהציבו כמנחה על קבר אדונם המת. אז יוכלו להסגיר עצמם לשלטונות ולצפות לעונש מיתה. במהלך ארוחת הערב האחרונה, וידא אוישי שפרטי התוכנית ידועים ומקובלים על חברי הקבוצה וכן הפציר בהם להימנע מפגיעה בנשים, ילדים וחסרי ישע אחרים.
עם תחילת ההתקפה על הבית, שלח אוישי ארבעה אנשים שיטפסו מעל לגדר הבית ויחדרו לביתן השומר. הארבעה לכדו וכבלו את אנשי המשמר שנמצאו שם. לאחר מכן שלח אוישי אנשים לבתי השכנים, כדי שיסבירו כי התוקפים אינם שודדים, אלא שמטרתם היא לנקום את מות אדונם וכי אין על השכנים לחשוש מפני שלא יאורע להם כל רע. השכנים, ששנאו את קירה, בחרו לא לעשות דבר.
אוישי הציב קשתים על גג ביתו של קירה כדי למנוע מיושבי הבית (שעדיין נמו) לקרוא לעזרה והחל מכה בתוף כאות לתחילת ההתקפה על הבית. עשרה מאנשיו של קירה הצליחו לבלום את ההתקפה על חזית הבית, אולם קבוצתו של צ'יקרה הצליחה לפרוץ לבית דרך עורפו.
קירה המבועת מצא מסתור, יחד עם אשתו ומספר משרתות, בתוך ארון במרפסת הבית. יתר משרתיו, שישנו בקסרקטין מחוץ למבנה הראשי, ניסו לפרוץ לבית כדי לבוא לעזרתו. קבוצתו של אוישי הצליחה להתגבר על המגנים בחזית הבית והתאחדה עם קבוצת בנו שכבר נכנס למבנה. בכוחות משותפים נלחמו הרונין באנשי קירה שנכנסו לבית. חייליו של קירה חשו בהפסדם המתקרב וניסו לשלוח בקשת עזרה, אולם חיציהם של הקשתים שהוצבו על הגג מצאו את השליחים והרגום.
הקרב העז נגמר לאחר שאחרון אנשיו של קירה הוכנע. שישה עשר מאנשי קירה הומתו ועשרים ושניים נפצעו, בהם נמנה נכדו של קירה. אלא שלא נמצא כל זכר לקירה עצמו. הרונין חיפשו אחריו בבית ומצאו רק נשים בוכיות וילדים. היאוש החל אוחז בהם אלא שאז השכיל אוישי לבדוק את מיטתו של קירה ומצא שהיא נותרה חמימה. הלוחמים הבינו שקירה לא יכל להתרחק.
מות קירה.
החיפוש אחרי קירה התחדש ובמהלכו התגלה פתח מוסתר לחצר סודית. בחצר היה מבנה קטן שהכיל פחם ועצים לבעירה, שני חיילים חמושים שהסתתרו במבנה הוכנעו ונהרגו. במבנה התגלה מסתתר אדם נוסף שניסה לתקוף את מגלהו עם פגיון אך פורק מנשקו בנקל.
האדם סירב להזדהות ולמרות זאת סברו מגליו כי מדובר בקירה והשמיעו שריקה. הרונין התאספו במקום ואוישי בחן את פניו של האדם בעזרת אור עששית. הוא זיהה אותו כקירה, כהוכחה ודאית לזהותו נמצאה הצלקת על פניו שהותירה התקפתו של אסנו.
אוישי כרע על ברכיו והסביר לפקיד רב המעלה כי הם ממלאים את חובתם כסמוראים ונוקמים את מות אדונם. הוא ביקש מקירה לנהוג כסמוראי גם הוא ולהרוג את עצמו. אוישי הציע עצמו כמשנה לספוקו והגיש לקירה את אותו הפגיון ששימש את אסנו בטקס הספוקו שלו. למרות כל בקשותיהם מקירה, כרע האחרון כשהוא רועד ואילם ולא עשה דבר. לבסוף, בראותו שקירה לא יצלח לדבר, הורה אוישי לאנשיו לאחוז בקירה וערף את ראשו עם הפגיון. קירה מצא את מותו בליל היום הארבע עשרה של החודש השנים עשר לשנה החמש עשרה לגנרוקו.
הרונין כיבו את עששיות הבית ובעירות בתוכו כדי למנוע שרפה שתתפשט לבתי השכנים ויצאו אותו, נושאים עימם את ראשו של קירה.
אחד הרונין, טֵרַסָקַה קִיצִ'יאֵמוֹן, הצטווה לעשות דרכו לאקו ולהודיע כי ננקם מותו של האדון. גרסאות נוספות לסיפור טוענות שטרסקה נמלט מהמקום לפני או לאחר הקרב או שהצטווה לעזוב לפני שהרונין הסגירו עצמם לשלטונות
לאחר הקרב.
עם תחילתו של היום נשאו הרונין את ראשו של קירה לקברו של אדונם במקדש סֵנגַקוּ-גִ'י. מסעם עורר מהומה לא קטנה שכן סיפור מאורעותיהם הקדים אותם ותושבים שניקרו על דרכם היללו אותם והזמינו אותם לנוח ולהתכבד במזון ושתייה.
בהגיעם למקדש, ארבעים ושישה הרונין הנותרים רחצו וניקו את ראשו של קירה והניחו אותו יחד עם הפגיון שהרג אותו ואת אסאנו לפני קיברו של אדונם. הם התפללו שם ומסרו לאב המנזר את כל כספם, תוך שהם מבקשים ממנו לדאוג לקבורתם המכובדת ולהתפלל עבורם. לאחר מכן הסגירו עצמם הרונין לשלטונות. הללו הפרידו אותם לארבע קבוצות ומסרו כל קבוצה למשמר בדאימיו אחר, כך שארבעה דאימיו שמרו עליהם.
בזמן זה הגיעו שניים מחבריו של קירה כדי לקבל את ראשו לידיהם ולקוברו. במקדש עדיין שמור המסמך המקורי שנוגע לראש. חתימותיהם של החברים ושל כל הנזירים שעסקו בעניין מתנוססות על המסמך.
בבואם להחליט על גורלם של הרונין מצאו עצמם נציגי השוגונות בבעיה. מחד, הרונין פעלו על פי קוד הבושידו ונקמו את מות אדונם. מאידך, פעולתם מתריסה כנגד סמכות השוגונות שכן הם עברו על החוקים שקבע השלטון. השוגון עצמו קיבל לידיו מספר עצומות חתומות על ידי נתיניו שקראו לו לפעול לטובת הרונין. כצפוי, נידונו הרונין למוות אך השוגון מצא את הפתרון לבעיה בכך שנתן לרונין את הזכות ליטול את חייהם בספוקו מכובד ולא הוציאם להורג כפושעים. ידוע כי כל אחד מהתוקפים אכן הרג עצמו בטקסיות המקובלת.
ב-4 בפברואר 1703 ביצעו ספוקו ארבעים ושישה הרונין (מספרם באותו הזמן עורר בלבול מסוים בשם הסיפור שתואר לפעמים כ־46 הרונין. בכל מקרה, בהתקפה נטלו חלק 47 רונין). על פי בקשתם, הם נקברו בסנגקו-ג'י אל מול קבר אדונם. כאשר חזר משליחותו הרונין הארבעים ושבעה, טרסקה, חנן אותו השוגון (ייתכן שעקב גילו הצעיר). טרסקה המשיך את חייו עד לגיל המופלג של שבעים ושמונה ולאחר מותו נקבר עם אחיו לסאגה בסנקגו-ג'י.
עד היום שמורים במקדש בגדיהם וכלי נשקם של הרונין, יחד עם התוף והמשרוקית ששימשו בהתקפה. את השריון שעטו לגופם הכינו הרונין בעצמם כדי לא לעורר חשד בעת רכישתם.
קבריהם של הרונין קודשו בידי עולי רגל שהגיעו להתפלל עליהם. רבים ביקרו במקום מאז תקופת גנרוקו. אחד מהם היה עובר האורח מסצומה שפגע באוישי והעליב אותו. האיש פנה לקברו של אוישי והתחנן שיסולח לו על מעשיו ועל כי חשב שאוישי אינו סמוראי של ממש. לאחר מכן התאבד האיש וקברו נקבע בסמוך לקברם של הרונין.
הסיפור בתרבות יפן.
אחד מהוגי בושידו החשובים של התקופה, מִיאַמוֹטוֹ צונטומו, טען, כי מעשיהם של 47 רונין לא היו נכונים מבחינת בושידו: לדעתו, הרונין התמקדו יתר על המידה בהצלחת הנקמה, ולכן חיכו שנה שלמה לעיתוי מושלם של המתקפה. והרי לפי בושידו, אין משמעות לתוצאות המעשה, אלא רק לאומץ והחלטיות שמפגין הסמוראי כאשר הוא עושה את הדבר הנכון. לכן, לפי צונטומו, היו הרונין אמורים לתקוף את ביתו של קירה מיד אחרי מות אדונם. עם זאת הפך הסיפור לדורות לדוגמה של נאמנות לאדון, והוא הונצח במחזות, סיפורים ציורים וסרטים רבים לאורך כל ההיסטוריה היפנית.
המחזה הראשון אודות המאורע עלה על הבמה כשבועיים לאחר המתקפה. הרשויות אסרו על המחזה והוא ירד מהבמה, אך רבים אחרים הופיעו אחריו. הפופולרי מבין המחזות היה מחזה בונרקו בשם צ'וּשִינגוּרָה: מטעמי צנזורה, המחזה העביר את העלילה למאה ה-14 ושינה את שמות הדמויות. במאה ה-20, צולמו לפחות שישה סרטים המבוססים על סיפורם של 47 רונין. הסיפור היה גם לנושא פופולרי בקרב אמני אוקיו-אה: מרבית אמני הז'אנר, בהם הציירים המפורסמים כמו הוקוסאי, הירושיגה וקוניסדה, הציגו בציוריהם את מאורעות הסיפור, את הדמויות ואת שחקני קבוקי אשר הופיעו במחזות על 47 הרונין. אוטגאווה קוניושי הקדיש ל-47 רונין לא פחות מ-11 סדרות ציורים ו-20 טריפטיכונים.
בתרבות.
במהלך השנים, יצאו מספר סרטים על הסיפור.
רב חנן מאישקיא
עלי בן אביטאלב
פירוז הראשון
פּירוֹז הָרִאשׁוֹן היה מלך האימפריה הסאסאנית בין השנים 459 – 484. פירוז היה בנו של יזדגרד השני וירש את אחיו, הורמיזד השלישי (457 – 459), לאחר שרצח אותו בסיועם של האפתליטים.
פירוז חתר להגיע להסכם שלום עם האימפריה הביזנטית. הוא הצליח בכך, אך נכשל במאבקו באפתליטים. במהלך המלחמה נגדם נפל בשבי ונאלץ להפקיד את בנו, קבאד הראשון, כבן ערובה עד שיאסוף סכום כסף מספיק לכופר עבורו. לאחר ששחרר את בנו, צעד פירוז בראש צבאו מזרחה במטרה למנוע מהאפתלטים לבזוז את ממלכתו, אך איבד את דרכו במדבר, נפל בידיהם ונהרג. צבאו כמעט והושמד כליל. לאחר מותו עלה על כס השלטון אחיו, בלש.
בימיו של פירוז, שהיה נתון להשפעתם הרבה של הזורואסטרים, סבלה האימפריה הססנידית מרעב, חוסר יציבות ופגעים נוספים. סופר דברי ימי פרס אף כתב עליו "מושל שהביא רעה, המזל הרע של עמו".
פירוז נהג כלפי היהודים באכזריות רבה; הוא אסר והוציא להורג (470) את החכמים אמימר בר מר ינוקא ורב משרשיא בר פקוד ואת ראש הגולה הונא מרי בר מר זוטרא, חייב את היהודים להישפט בבתי המשפט הפרסיים, אסר על קיומם של בתי ספר יהודיים, בתי כנסת ובתי מדרש, מסר ילדים יהודים לחינוך זורואסטרי, וציווה, בעקבות תקרית שבה נהרגו שני אמגושים (כוהני דת; או, על פי דעה אחרת, בעקבות עלילת דם על הלקאתם), להרוג מחצית מיהודי אספהאן ולמכור את ילדיהם לעבדות (472, ייתכן שהילדים נמסרו לשמד). על מעשים אלו כונה בפי היהודים "פירוז רשיעא".
גם את הנצרות רדף פירוז, אך לא את המינות הנסטוריאנית, שלא הייתה נהוגה ברחבי האימפריה הביזנטית.
עמעם (חשמל)