על מאפייני "מאזנים" עמד ישראל זמורה, מעורכיו של "מאזנים", בגיליון היובל לכתב העת:
מאזניים (כתב עת)
וורוניה
מערת וורוניה (בגאורגית: კრუბერის გამოქვაბული) או מערת קרוברה-וורוניה היא המערה העמוקה ביותר הידועה בעולם. היא ממוקמת בארביקה מסיף של נפת גגרה, באבחזיה. שיא העומק של המערה מגיע ל-2,140 מטר (±9), יותר מעומקו של הגרנד קניון.
ההיסטוריה של גילוי המערה.
המערה התגלתה בשנת 1960, על ידי חוקרי קרסט (סלע גיר) . הם מצאו מערה וחקרו את עומקה עד לעומק של 180- מטר. בשנות ה-80 המוקדמות, משלחת מ"מועדון קייב", חקרה את המערה עד לעומק 340- מטר. באוגוסט 1999, הקבוצה אוקראינית "האצ'לון השני", גילו חלון (בתוך המערה) בעומק של 230- מטר, שהוביל לעומק של 490- מטר. שנה לאחר מכן, באוגוסט 2000, אותה הקבוצה הגיעה לעומק של 1,200- מטר.
בספטמבר 2000, קבוצת אוקרסה (UkrSA) וקבוצת מטדה (MTDE), המשיכה לחקור והגיעה לעומק של 1,410- מטר. בינואר 2001, קבוצת אוקרסה וקבוצת כאבקס (Cavex), חקרו חלון במערה בעומק של 1,350- מטר, שהוביל אותם לעומק של 1,430- מטר. שם הם חפרו עוקה (sump), או גומה שנועדה לקליטת הסחף, ואז גילו מעבר צידי בגובה 1,420- שהוביל אותם לעומק של 1,710- מטר. באוגוסט 2003, קבוצת כאבקס וקבוצת מועדון קייב, חלפו על פני העוקה בעומק 1,440- מטר (נקראת גם "עוקה 1"), והגעו לעומק של 1,660- מטר בלבד.
ביולי 2004, קבוצת כאבמקס המשיכה במאמציה והניחה עוקה חדשה בעומק של 1,810- מטר. באוגוסט 2004, הצליחה קבוצת אוקרסה בראשות אוסטרלי בשם אלן ווארילד (Alan Warild), להגיע לעומק של 1830- מטר. בכך הם חצו את השיא הקודם, של המערה העמוקה ביותר, משנת 2001, שעמד על עומק של 1,710- מטר, באותה מערה עצמה. לרף זה הגיעו כאשר ראש המשלחת בוחר נתיב חדש למסע. אלן עצמו ציין כי ישנם 3 דרגות במערה, וכי היא בוצית, ובחלק אחד צריך לצלול. הם חפרו עוקה בעומק 1,824- מטר.
מעבר לרף ה-2,000.
באוקטובר 2004, הצליחה קבוצת אוקרסה (הפעם ללא אלן ווארילד) לעבור את רף ה-2,000 מטר לראשונה בהיסטוריה של הספלאולוגיה (חקר המערות) והגיעו לעומק של 2,080- מטר. בינואר 2005, ההליקופטר, שהוביל את המשלחת של קבוצת כאבקס, בדרכם למערה, התרסק (ללא נפגעים). בפברואר 2005, קבוצת אוקרסה חפרה עוקה חדשה בעומק של 1980- מטר.
השיא החדש.
ביולי 2005, נתגלה חלק חדש של המערה שלא נמצא, על ידי קבוצת כאווקס, והמערה הפכה לעמוקה יותר. המשלחת אישרה את העומק של המערה, שעומד כעת על 2,140 מטר (±9 ) שהוא השיא העולמי הנוכחי (2007). כדי להגיע לעומק זה היה צריך לחפור 3 עוקות.
ישיבת דימונה
קרוברה
אלכסנדרו יואן קוזה
אלכסנדרו יואן קוזה (; 20 במרץ 1820, ברלאד – 15 במאי 1873, היידלברג) היה פוליטיקאי רומני. השליט המשותף הראשון של הנסיכויות המאוחדות של ולאכיה ומולדובה תחת השם אלכסנדר יואן הראשון בין השנים 1859 עד 1866 והחל מינואר 1862 – דומניטור רומניה. בדומה לרבים מבני האליטה הרומנית באותם הימים היה קוזה בעל שורשים יוונים.
קוזה נבחר להיות השליט הן בנסיכות מולדובה והן בנסיכות ולאכיה, ובכך למעשה התאחדו שני חבלי הארץ תחת אוניה פרסונלית בשם הנסיכויות הרומניות המאוחדות. לקראת סוף תקופת שלטונו ניסה ליזום מספר רפורמות בנושאי קרקעות, אך לא צלח בכך ואולץ למעשה לחתום על כתב הוויתור שלו על כיסאו.
קוזה היה הנסיך האחרון של הנסיכויות ולאכיה ומולדובה. בינואר 1862 שינה את שם הנסיכויות המאוחדות לרומניה וקבע את בוקרשט כבירתו היחידה.
קוזה רצה להעניק זכויות אזרחיות ליהודי ארצו, אבל ההתנגדות החזקה שקמה מחוגים אנטישמיים רחבים, מנעה זאת ממנו. הוא הבטיח ליהודים אמנציפציה הדרגתית ועשה צעדים ראשונים בכיוון זה, אך הדחתו הפסיקה את התהליך.
רקע משפחתי ושנות צעירותו.
אלכסנדרו יואן קוזה נולד ב-20 במרץ 1820 בעיר ברלאד בנסיכות מולדובה. אביו, יואן קוזה, היה איספרבניק, פרקלאב של גאלאץ, נשיא בית משפט מקומי) ומקורו היה במחוז פלצ'יו שבמולדובה. שם המשפחה קוזה מצביע על שורשים יוונים (קוזאס). האם, סולטאנה לבית קוזאדיני, הייתה בת למשפחה יוונית, וממנה למד אלכסנדרו גם את השפה היוונית המודרנית.
פעמים רבות הוזכרו כמקומות הולדתו גם הערים גאלאץ (לפי ההיסטוריון אי.ג'. ולנטיניאנו) וחוש (לפי החוקרת לוצ'יה בורש), אולם העיר ברלאד צוינה כמקום הולדתו בכמה מסמכים אישיים - כמו תעודת הפטירה מ-15 במאי 1873 בהיידלברג, דיפלומת הבגרות מאוניברסיטת סורבון בפריז ב-8 בדצמבר 1835, הצהרת התודה של אלמנתו אלנה למשלחת של תושבי ברלאד שבאו ללוויה בשנת 1873 ושפורסמה בעיתון המקומי "סמנטורול ", שהופיע בעיר ברלאד ובמונוגרפיה שפרסם בשנת 1903 ההיסטוריון אלכסנדרו דימיטריה קסנופול.
אלכסנדרו יואן בילה את שנות ילדותו באחוזת אביו בכפר ברבוש (Bărboşi). למד ב"פנסיון" (פנימייה) הצרפתי של סאקטי בגאלאץ, ולאחר מכן ב"פנסיון" הצרפתי היוקרתי של ויקטור קנים ביאשי שם למדו יחד איתו דמויות נוספות של הפוליטיקה והתרבות הרומנית העתידית - מיכאיל קוגלניצ'אנו, וסילה אלכסנדרי ומאטיי מילו.
בהמשך למד בתיכון בפריז עד שנת 1835. אחרי לימודי ספרות, התחיל לימודי משפטים, אך לא סיים. נרשם באיגוד הכלכלנים בפריז. בבירת צרפת היה פעיל בחוגי הסטודנטים, לצידם של אלכסנדרי, האחים גולסקו, יון גיקה, צ'זאר בוליאק ואחרים.
בחזרתו למולדת בשנת 1839 התגייס לצבא המולדבי ושרת בו שלוש שנים. אחרי כן הועסק במערכת המשפטית. בין השנים 1842–1845 מונה כנשיא בית המשפט של המחוז ("צינוט") קובורלוי. בגיל 24, ב-30 באפריל 1844 נשא לאישה את אלנה רוסטי-סולסקו (1825–1909), בתו של הפוסטלניק יורדקה רוסטי ושל אקתרינה לבית סטורזה.
לזוג לא היו ילדים ולקוזה היו הרבה קשרים מחוץ לנישואים ולבסוף הייתה לו פילגש, מריה אוברנוביץ', שילדה לו שני בנים, שאומצו על ידי קוזה ורעייתו.
פעילותו המהפכנית.
באירועי אביב העמים במולדובה בשנת 1848 נמנה אלכסנדרו יואן קוזה עם הפעילים הראשיים. יחד עם וסילה אלכסנדרי ומיכאיל קוגלניצ'אנו השתתף במפגשים של שוחרי החופש והרפורמות באחוזה מנז'ינה (Mânjina) של קוסטקה נגרי. עשרה ימים אחרי בריחתו של מטרניך מווינה, קוזה ומהפכנים אחרים נפגשו ביאשי כדי לתכנן את צעדיהם. בהמשך השתתף קוזה ונאם באספה במלון "פטרסבורג" ביאשי כשדרש מהשליט מיכאיל סטורדזה רפורמות בשם העם. אולם נעצר כעבור זמן קצר בתוך קסרקטין והוכה יחד עם מהפכנים אחרים. בעקבות המכות נפצע ברגלו וסבל מכך שנים רבות.
יחד עם אסירים פוליטיים אחרים גורש על ידי השלטונות לטורקיה, אבל בדרך, מלחים יוונים שעמדו בקשר עם הקונסוליה האנגלית החזירו אותם על סירה אל עיר-הנמל בראילה בנסיכות ולאכיה. משם, מצוידים בדרכונים אוסטרים הוברחו לטרנסילבניה. כך יכול היה להיות נוכח באספה הגדולה של המוני העם הרומני בעיר בלאז' ב-3 - 5 במאי 1848, שבה נאמו אברם ינקו וסימיון ברנוציו. באותו חודש, בעיר בראשוב צרף חתימתו לתוכנית המהפכנים המולדבים הגולים.
לאחר מכן נסע לבוקובינה, חבל ארץ בצפון מולדובה שהיה אז חלק מאוסטריה, ויחד עם קוסטקה נגרי, היה ביוני 1848 חבר בוועד המהפכני המולדבי. שימש כחבר בהנהגת הוועד וכאחד מאוספי התרומות למענו.
בהמשך פנה לווינה ולפאריז וסירב להיענות להצעת החנינה של מיכאל סטורדזה. בינתיים, באפריל 1849 מיכאל סטורדזה נאלץ לעזוב את כס המלכות לטובת גריגורה אלכסנדרו גיקה ). קוזה נפגש באיסטנבול עם השליט החדש, בעל דעות יותר ליברליות מקודמו, שאהד בסתר את התנועה המהפכנית מ-1848. גריגורה אלכסנדרו גיקה שאף, כמו קוזה, להגשמת איחוד הארצות הרומניות למדינה אחת.
קוזה ליווה את גיקה ליאשי והתמנה שוב על באוקטובר 1849 כנשיא בית המשפט במחוז קובורלוי. בשנת 1851 מונה מנהל במשרד הפנים, ולאחר מכן, בשנת 1856 כפרקלאב של גאלאץ.
בשנת 1858 התמנה לתפקיד שר המלחמה.
איחוד הנסיכויות הרומניות.
איחוד הנסיכויות הרומניות היווה הגשמת שאיפה ארוכת שנים שהתחזקה אחרי שנת 1848 כשהשליטים מיכאיל סטורדזה וגאורגה ביבסקו חתמו על איחוד מכס בין שתי הארצות. היה מדובר בתהליך מורכב מבוסס על הזיקה החזקה מבחינה לשונית, תרבותית וכלכלית שביניהן.
סיום מלחמת קרים יצר הזדמנות להקשר אירופי נוח להגשמת שאיפה זו.
בחירתו בשנת 1859 של אלכסנדרו יואן קוזה לשליט בשתי הארצות הביאה בסופו של דבר למימוש האיחוד, מעבר ל
מה שציפו המעצמות.
כשבאוקטובר 1857 בהתאם להחלטות קונגרס השלום בפריז הוקמו ה"דיוואנים אד הוק", אסיפות שנועדו לדון בארגון מחדש של הנסיכויות הרומניות, קוזה השתתף בפורום מסוג זה שהוקם ביאשי. הוא היה נציג של גאלאץ.
נמנה עם התומכים ההחלטיים ביותר באיחוד שתי הנסיכויות - מולדובה וולאכיה (מונטניה או "הארץ הרומנית").
אחרי שהאסיפות אד הוק הצביעו בעד איחוד הנסיכויות, המעצמות אימצו בוועידת פריז (מאי-אוגוסט 1858) את רעיון האיחוד החלקי, מעין פדרציה, וביקשו לערוך בכל נסיכות בחירות לשליטים, לממשלות ולפלמנטים נפרדים. אחרי שתחילה הועלו המועמדויות של וסילה אלכסנדרי ושל קוסטקה נגרי, בסופו של דבר "המחנה הלאומי" -Partida Națională - שנהנה מרוב קולות ותמך באיחוד - בחר בקולונל קוזה כמועמד שלו. המועמד הנגדי של המחנה השמרני היה השליט לשעבר, מיכאיל סטורדזה. בבחירות שהתקיימו ב-5 בינואר 1859 (17 ינואר לפי לוח השנה הגרגוריאני) נבחר אלכסנדרו יואן קוזה כשליט (דוֹמְן) של מולדובה, על ידי כל 48 הנציגים הנוכחים. תומכי סטורדזה- חלקם נמנעו מלהצביע, חלקם הצטרפו לעמיתיהם מהמחנה הלאומי.