לאחר הפלישה של הוקון הרביעי, מלך נורווגיה להלנד ב-1256, התפייס כריסטופר עם מלכי נורווגיה ושוודיה שזעמו על מעשיו של אבל. באותה שנה פרצו נגד כריסטופר מרידות איכרים ושוב ב-1258 בשל מס הרכוש החדש שהוא הטיל. ב-1257 סירב הארכיבישוף יקוב להכיר בבנו הצעיר של כריסטופר, אריק, כיורש בכוח לכתר הדני ואיים בנידוי כנגד כל בישוף שיכתיר את הנסיך כמלך דנמרק. היה זה הקש ששבר את גב הגמל. כריסטופר הורה לאחיו של הבישוף ארלנדסן לעצור את הארכיבישוף. הוא פגע בגאוותו של הארכיבישוף רב העוצמה בכך שאילץ אותו ללבוש בגדים חילוניים ולחבוש כובע של ליצן חצר שאליו הוצמד זנב שועל. הארכיבישוף הוצעד לכל אורכה של הארץ להנגנסקוב שליד אסנס, שם הוא נכבל והושלך לכלא. ארלנדסן הורה עוד קודם לכן במועצת הכנסייה בוויילה, שבמידה והוא יאסר, על כל הבישופים להכריז חרם כנגד כל דנמרק, אך אף אחד מהבישופים לא עשה כן. בישוף רוסקילדה, פדר בנג, נמלט לריגן ושכנע את ראש השבט ירימר השני, לפלוש לזילנד.
כריסטופר ניסה להפוך את אחיו המנוח, אריק הרביעי, לקדוש, אך בלי תמיכתו של הארכיבישוף יקוב, נדון צעד זה לכישלון. כאשר מת הדוכס ולדמר, ניסה כריסטופר למנוע מאחיו, אריק, לרשת את מקומו. אלמנתו של ולדמר עודדה כמה רוזנים מצפון גרמניה למרוד. במבוכה שהשתררה, נמלט כריסטופר לדרום יוטלנד כדי להיות בחסותו של בישוף ריבה.
מותו.
כריסטופר הראשון מת באופן בלתי צפוי לאחר שהשתתף במיסה. על פי מקורות בני התקופה, כריסטופר מת לאחר ששתה יין קודש מורעל מידיו של ראש מנזר כנקמה על היחס שהעניק לארכיבישוף ארלנדסן ופעולות הדיכוי שנקט כלפי הכנסייה. לנידוי שהוטל על המלך כריסטופר לא היה כל משמעות והוא נקבר בחזית המזבח של קתדרלת ריבה מיד לאחר מותו ב-29 במאי 1259. ככל הנראה מת כריסטופר בנסיבות טבעיות. אחריו מלך בנו אריק תחת השם אריק החמישי.
נתן קמנצקי
הרב נתן קמנֶצקי (1930 – ה' בסיוון ה'תשע"ט, 8 ביוני 2019) היה סגן ראש ישיבת איתרי ומנהל מוסדות איתרי. התפרסם גם בשל החרם הליטאי על ספרו "עשייתו של גדול" העוסק באירועים בחיי אביו הרב יעקב קמינצקי ורבנים בולטים אחרים בעולם הישיבות הליטאיות שלפני השואה.
ביוגרפיה.
נולד בציטביאן שבליטא לרב יעקב קמנצקי ששימש באותה עת כרב המקומי, ולימים ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק וחבר מועצת גדולי התורה באמריקה; ולעטיל, בתו של משגיח ישיבת סלובודקה הרב דב הירש הלר ("ר' בערע הירש"). בסוף שנת ה'תרצ"ז (1937) היגרו הוריו לארצות הברית, המשפחה התגוררה תקופה קצרה בסיאטל שבוושינגטון, ואחר כך בין השנים ה'תרצ"ח (1938) - ה'תש"ה (1945) התגוררו בטורונטו שבקנדה. הוא נישא לשולמית בתו של הרב דוד ליפשיץ מסובאלק שכיהן כראש ישיבת רבינו יצחק אלחנן.
עלה לישראל בשנת ה'תשכ"ח (1968) והתגורר בקריית אונסדורף בירושלים.
נמנה בין מקימי ישיבת איתרי ושאר מוסדותיה יחד עם הרב מרדכי אליפנט.
הרב קמנצקי נהג לפרסם מאמרים בתלמוד ובתנ"ך על גבי גליונות כתבי העת התורניים המעיין, קובץ בית אהרן וישראל ומוריה. חלק ממאמריו כונסו לספר 'אֲסֻפֹּת נִתְּנוּ' שהוציאו בניו. בשנת 2002 הוציא את ספרו "Making of a Godol" (עשייתו של גדול), אותו החרימו רבנים ליטאיים בולטים. כן הביא לבית הדפוס את הביוגרפיה של אביו "רבי יעקב" (תרגום מאנגלית, ירושלים ה'תשנ"ז).
נפטר ב-8 ביוני 2019, ערב חג השבועות ה'תשע"ט. נקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות בירושלים.
נתן קמינצקי
פתון ים סוף
יקטרינה זלנקו
יקטרינה איבנובנה זלנקו (באוקראינית: Зеленко Катерина Іванівна) (14 בספטמבר 1916, קורושצ'ין, מחוז ווהלין, האימפריה הרוסית - 12 בספטמבר 1941, מחוז סומי, ברית המועצות) הייתה טייסת קרב אוקראינית בצבא ברית המועצות במלחמת העולם השנייה. היא האישה היחידה בעולם שביצעה נגיחה אווירית.
קורות חיים.
זלנקו התחנכה בקורסק, ולאחר מכן עקרה עם אמה לוורונז'. שם למדה בבית ספר תיכון לטיסה. באוקטובר 1933 סיימה הכשרה במועדון הטיסה של וורונז' ונשלחה לבית הספר הצבאי לטיסה מספר 3 באורנבורג, על שם קלימנט וורושילוב. לאחר מכן הוצבה בחטיבת המפציצים הקלים ה-19 בחרקיב. במהלך מלחמת החורף הייתה זלנקו הטייסת היחידה ממין נקבה בשירות פעיל. על תפקודה במהלך המלחמה עוטרה בעיטור הדגל האדום
ערב הפלישה הגרמנית לברית המועצות השתתפה זלנקו בהכשרה מחדש של סגל אוויר בכיר בשבע אוגדות הטיס, להטסת סוחוי Su-2. לאחר תחילת הפלישה, ביצעה זלנקו ארבעים גיחות (לרבות גיחות לילה) והשתתפה בשנים עשר קרבות אוויר עם מטוסי אויב. ב-12 בספטמבר 1941 הותקף מטוס הסוחוי 2 של זלנקו על ידי שבעה מטוסי מסרשמיט מדגם Bf-109. לאחר שאזלה לזלנקו התחמושת, ביצעה נגיחה אווירית מלמעלה, ופילחה מסרשמיט לשניים באמצעות המדחף הקדמי. אולם כתוצאה מכך התפוצץ מטוס הסוחוי שלה, והיא הועפה מתא הטייס. עדי ראייה שצפו בקרב האווירי זיהו את גופתה.
ב-5 במאי 1990 הוענק לזלנקו עיטור גיבור ברית המועצות. כוכב לכת מינורי, 1900 קטיושה, נקרא על שמה. בעלה של זלנקו, פאבל איגנטנקו, נהרג אף הוא בקרב אוויר, בשנת 1943.
מיג-25
מיג-25 (ברוסית: МиГ-25, קוד דיווח נאט"ו: פוקסבט - Foxbat) הוא מטוס יירוט וביון על־קולי מהיר, שתוכנן בברית המועצות על ידי "משרד התכנון מיקויאן-גורביץ'". המטוס טס לראשונה בשנת 1964, ונכנס לשירות מבצעי בשנת 1970. מהירותו המרבית היא מאך 2.83 והוא פותח בשתי גרסאות עיקריות: ביון-תקיפה ויירוט. גילוי קיומו של המטוס גרם בתחילה לתבהלה בקרב גורמים צבאיים מערביים בשל הערכות על ביצועיו יוצאי הדופן. יכולותיו האמיתיות לא התגלו עד שנת 1976, אז ערק ויקטור בלנקו, טייס מיג-25 סובייטי, ליפן. מנתחי מערכות המטוס גילו עיצוב פשוט אך פרקטי הכולל מכ"ם שפופרות ריק, שני מנועי סילון חזקים, ושימוש חסכוני בחומרים מתקדמים כמו טיטניום. הדבר אפשר ייצור בהיקף גדול של 1,190 מטוסים אלו.
במהלך מלחמת ההתשה ולקראת סוף מלחמת יום הכיפורים טסו מטוסי מיג-25 מגרסת הביון ממצרים מעל שטח בשליטת ישראל, ולמרות ניסיונות רבים לא הצליחה ישראל ליירטו. עם זאת, ישראל הפילה שלושה מטוסי מיג-25 של חיל האוויר הסורי בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20.
מיג-25 שירת באחדות מבעלות בריתה של ברית המועצות, במדינות ערב ובחבר המדינות, ונותר בשימוש מוגבל ברוסיה ובמדינות נוספות גם בתחילת המאה ה-21, בעיקר בגרסת הביון שלו.
היסטורית הפיתוח.
בשנות החמישים השתמש חיל ההגנה האווירית הסובייטי (PVO) במערכת הנ"מ SA-1 שהיא בעלת טווח וגובה מוגבלים, ועל כן היא שימשה להגנה נקודתית של מתקנים וערים. לכן נשען החיל על מספר דגמי מטוסי קרב מיושנים, כגון מיג-15 מדגמי PF ו-PM, מטוסי מיג-17 מדגם PM ומטוסי יאק-25. יכולות מוגבלות אלו הולידו מספר מאמצים לשיפור הביצועים של הדגמים הקיימים וכן לפיתוח מטוסי יירוט חדשים. בשנת 1958 נכנס לייצור המטוס סוחוי Su-9 שהיה יכול ליירט מטרה בגובה 20,000 מטר אך כלל מכ"ם בעל טווח נעילה צר מאוד. מפני שהאיום המרכזי שה-PVO היה אמור להתגונן מפניו היה מבני ענק של מפציצי אויב סילוניים ומגביהי טוס התוקפים בעזרת פצצות וטילים גרעיניים במרחק ניכר מהשטח האווירי של ברית המועצות, נדרש היה לפתח מערכות הגנה בעלות טווח גדול ומהירות גבוהה. לכן חיפשו משרדי התכנון רעיונות למטוסי יירוט. בתחילת שנות ה-60 תוכננו שורה של מטוסי יירוט כבדים שלא התאימו לקרבות אוויר ויועדו למשימת יירוט של מטוסי הפצצה הרחק מגבולות המדינה בעזרת טילי אוויר-אוויר בעלי טווח בינוני וארוך, כגון לבוצ'קין La-250, I-75, Ye-150, Ye-152 ו-סוחוי T-37. אלא שפיתוחם נעצר על ידי יושב ראש המפלגה הקומוניסטית ניקיטה חרושצ'וב, שהעדיף לתמוך בטכנולוגיית הטילים על המטוסים לכל צורך צבאי. דוגמה לזאת היו פיתוח הטילים הבליסטיים שהפכו ליכולת התקיפה הגרעינית העיקרית של ברית המועצות (במקום מטוסי הפצצה אסטרטגיים), וכן פיתוח מערכות נ"מ כגון SA-2. עם זאת, האיום מכוח המפציצים האסטרטגי של ארצות הברית, שעתה כלל את המפציץ B-58 האסלר העל קולי, ופיתוחים של מטוסי ריגול והפצצה שיכלו לטוס במהירויות של מאך 3 ומעלה כגון לוקהיד SR-71 ו-XB-70 ולקירי, דרשו מענה בצורת מטוסי יירוט שיכלו ליירט את מטרותיהם הרחק מגבולות המדינה.
העבודה על המטוס החלה באמצע שנת 1959 ולאחר מספר שבועות של תכנון הוצע מפרט בסיסי למטוס עתיר ביצועים. נציגי חיל האוויר הסובייטי (VVS) וחיל ההגנה האווירית הסובייטי (PVO) הביעו עניין רב במטוס החדש והמבטיח למשימות ביון ויירוט בהתאמה. מפני שבחלקם הגדול דרישותיהם של ה-VVS וה-PVO היו זהות הוחלט בשנת 1960 על פיתוח מטוס אחד למילוא שתי המשימות. בפברואר 1961 הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות הוציאה הוראה לפיתוח מטוס תחת הסימון Ye-155 בשני דגמים עיקריים: P לטובת יירוט ו-R לטובת ביון.
התכנון הראשוני ובחינת החלופות.