המבנה החינוכי בו שכנו כ-300 יתומים היה בנוי משלוש קומות: בקומה הראשונה חדרי המלאכה וגן הילדים, בקומה השנייה שכן בית הספר ובקומה השלישית חדרי המגורים. בית היתומים שעקרונותיו תמכו בעבודה עצמית והדדית הורכב מקבוצות, בראש כל קבוצה עמדו מורים שמילאו את התפקיד בהתנדבות. הילדים הגדולים דאגו לקטנים וטיפלו בענפי המשק השונים ובפעילויות החברתיות בבית. היא סיפרה כי אהבה יותר מכול להסתובב בגן הילדים:
מאסר בסיביר.
במהלך ניהול בית היתומים ניסתה לשלוח כמה שיותר ילדים וילדות לארץ ישראל. היא הבריחה ילדים מרוסיה לפולין ומשם לארץ ישראל בעזרת חיילי הבריגדה. ההברחות התבצעו על ידי הברחת ילדים עם נוסעים שהיו ברשותם אישור מעבר לפולין, שם חיכו חיילי הבריגדה. דבר זה נודע לשלטונות והם ראו בכך בגידה במולדת. גם היא חיפשה דרכים לעלות לארץ בתקווה למצוא את בעלה, שלבסוף התברר לה שנרצח בפונאר. יום אחד פגשה ברחוב בתלמידתה שסיפרה לה כי יש טייס שיוכל להטיס אותן לפולין, משם יהיה לה קל לעלות לארץ. היא השתכנעה שהדבר לא מסוכן משום שהיה ברשותה רישיון נסיעה לפולין אך הטייס שיתף פעולה עם השלטונות הסובייטים. היא הואשמה בבגידה במולדת ונגזרו עליה שמונה שנים במחנות עבודה.
הגולאג בקולימה.
הדרך לגולאג בקולימה בצפון מזרח סיביר הייתה רצופת קשיים. היא הובלה יחד עם אסירות נוספות בקרונות בקר צפופים במשך 40 יום עד מחנה הריכוז ולדיווסטוק. העיר שוכנת במזרחה של אסיה, על החוף הים היפני האסירות חולקו לשתי קבוצות: הפליליות, ששלטו בכוח הזרוע, והפוליטיות שנחשבו לאסירות נחותות יותר. לאורך כל הדרך התעללו הראשונות באחרונות:
כשהגיעה לקולימה חוותה אנטישמיות הן מצד האסירות והן מצד הסוהרים. תחילה שובצה לעבודות ניקיון, אך מאחר שתשו כוחותיה נשלחה לעבוד בבית ילדי האסירים והיא התמנתה ל"מטפלת יממה". בעבודה זו במשך יממה עבדה ויממה נחה. עבודה זו גרמה לה ניצוץ של אושר בתוך המציאות הקשה בסיביר. לאחר חצי שנה נאסר עליה להיות בקרבת ילדים בשל היותה "בוגדת במולדת" והיא הועברה למחנה אחר בו חטבה עצים בחורף ובקיץ עבדה בכריית זהב. כל אסירה הייתה צריכה לעמוד במכסה יומית, אם לא עמדה, הופחת המזון שקיבלה. היא הייתה חלשה מבחינה פיזית, לא עמדה במכסות היומיות ומצבה הבריאותי הידרדר.
משום שלא עמדה במיכסת העבודה, היא ובת זוגה לעבודה נשלחו לצינוק. היא פחדה מאוד ומיררה בבכי, השומר מחוץ לצינוק פתח את ליבו אליה ונתן לה לשבת בחדרו כל הלילה, כשהטיחה בו: "מדוע מגיע לי הסבל הזה? וכי מה עשיתי? מוטב למות מאשר לעמוד פה". עם הזמן יחסן של האסירות כלפיה השתפר משום שמצאו אותה מועילה: היא כתבה עבורן מכתבים ובקשות לבית המשפט וסיפרה להן סיפורים ואגדות בזמן המנוחה. פעולות אלו זיכו אותה בעזרה בשעת העבודה הקשה. כאשר מפקדי המחנה הבינו שאין היא מביאה תועלת לעבודות במשך היום, העבירו אותה לתפקיד לילי בו הייתה אחראית על הסבלים שעבדו בלילה. ושוב, לאחר תקופה מסוימת העבירו אותה לעבודת קציר אשר הרעה את מצבה הרפואי. היא אושפזה בבית חולים ושובצה מחדש במכרה זהב ולאחר מכן כמחלקת אוכל ואחראית ניקיון.
לאחר שחרורה לא הורשתה לעזוב את גבולות קולימה ונדרשה לעבוד במחנה קיץ ככובסת. לאחר פרק זמן הצליחה למצוא עבודה כסניטרית בבית חולים. כעבור שנה בתפקיד ביקשה לחזור לעסוק בהוראה. לבסוף הצליחה לקבל את הדיפלומה מווילנה המאשרת לה לעסוק בהוראה, וכך, בספטמבר 1953, התמנתה למנהלת בית ספר במדינת יקוטיה במזרח. לאחר שנה הידרדר מצבה הבריאותי והיא ביקשה חופשת מחלה מיוחדת בעיר חמה יותר. היא נסעה למוסקבה ומשם הגיעה בדרך בלתי חוקית לווילנה, שם פגשה מכרים ישנים שעזרו לה להסתתר במשך כמה ימים. כשחופשת המחלה הסתיימה היה עליה לחזור לסיביר, אך נשלחה לתפקיד כמנהלת בית ספר באינדיגירקה, עיירה במרומי הר סמוך לורחויאנסק. היא פנתה לרשויות כדי לקבל "רהביליטציה", טופס שיזכה אותה מן האשמה, וכך תוכל לשוב להיות אזרחית מן המניין, ואכן זוכתה. במכתב שקיבלה היו ארבע מילים: "אשמתך הופסקה מחוסר הוכחות". היא הגיעה לווילנה, משם עברה לפולין בדרכה לישראל.
חייה בישראל.
בשנת 1957 עלתה לארץ וגרה בגבעתיים. החלה ללמד בבית הספר היסודי על שם דוד שמעוני, במקביל הוזמנה להרצות במכללת בית ברל. בראיון אמרה:
בנובמבר 1965 נבחרה כחברה במועצת העיר גבעתיים מטעם סיעת המערך, וכיהנה בתפקיד במשך שלוש קדנציות.
בוועד למען החייל.
כיהנה כיו"ר סניף גבעתיים של הוועד למען החייל. בתפקידה גייסה תרומות, ארגנה אירועים ומכרה כרטיסי הגרלה. קרוב היה ללבה בסיס של חיל האוויר. בריאיון לביטאון חיל האוויר אמרה שהיא רואה את עצמה בתור ה"אמא" הרשמית של אחד מבסיסי החיל: "במשך כל הזמן הזה אני פעילה במיוחד בשביל הבת המאומצת שלנו, בסיס חיל אוויר אי שם. זאת בת יחידה שיודעת: אם זקוקים למשהו, הולכים לאמא".
לא נישאה בשנית ולא הקימה משפחה. בשנת 1980 עברה תאונת דרכים שאילצה אותה לעבור להתגורר בבית אבות. על כך אמרה:
התגוררה בבית אבות "משען" בגבעתיים. תלמידה יצחק בקנשטיין פגש בה וטיפל בה, ערך לה חגיגות ימי הולדת ועזר לה בסידורים כשהייתה חולה. שמואל ביניונסקי והיתומים שעלו לארץ באו לבקרה. בשנותיה האחרונות היא חלתה באלצהיימר. נפטרה ב-28 בינואר 2001, נטמנה בבית העלמין נחלת יצחק.
מוסא חסדייה
מוסא חסדייה (נולד ב-18 באפריל 1956) הוא פרסומאי, מוציא לאור, מנהל, יזם ואיש עסקים מוסלמי ערבי ישראלי. מייסד קבוצת המדיה "כל אל-ערב", מייסד ומנכ"ל משותף בחברת הפרסום "סקטורס אל בוסתאני". לשעבר מבעלי ערוץ הטלוויזיה בשפה הערבית, הלא TV.
ביוגרפיה.
מוסא חסדייה נולד בפרדיס כילד שביעי מתוך עשרה. למד בתיכון הערבי אורתודוקסי בחיפה. בוגר כלכלה וסטטיסטיקה (בשנת 1978) ומוסמך במנהל עסקים (בשנת 1981), שני תאריו מאוניברסיטת תל אביב. עבד במקביל ללימודיו כעוזר הוראה.
בשנת 1981 עבר לעבוד במשרד הפרסום "אריאלי". החל כעוזר תקציבאי ואחר כך הקים ועמד בראש המחלקה הערבית במשרד. בשנת 1985 הקים יחד עם אמנון אריאלי (שייסד את משרד הפרסום אריאלי) את משרד הפרסום "אלבוסתאני" שפנה לשווקים הפלסטיני והערבי. חסדייה כיהן כמנכ"ל המשרד. המשרד נמכר לקבוצת משקיעים ואחר כך לסוכנות הפרסום הבינלאומית "פובליסיס". בשנת 2008 קנה את החלק של פובליסיס ונכנס בתחום המדיה לשותפות עם משרד הפרסום "מקאן". במסגרת פעילות המשרד יזם עבור קוקה קולה תחרות כישרונות למגזר בסגנון כוכב נולד. כיום המשרד, שנחשב לגדול ביותר במגזר הערבי, פונה גם למגזר החרדי ולמגזר הרוסי.
בשנת 1988 הקים יחד עם אריאלי את קבוצת המדיה "כל אל-ערב" הכוללת (נכון ל-2016) את השבועון כל אל-ערב, את מגזין הנשים "ליידי" ואת האתר "אל ערב". בשל ניגוד עניינים עם חברת הפרסום שלו מכר בשנת 2013 את חלקו בקבוצה לשותפו פאיז אשתווי תמורת כ-7 מיליון שקלים.
היה חבר מועצת מנהלים ובעל מניות בערוץ הלא TV. ב-2012 מכר את מניותיו בערוץ לזיאד אל עומרי.
בשנת 1998 הקים חסדייה את "ערב מרקט", חברת קידום מכירות למגזר הערבי. בשנת 2006 הקים בפרדיס מרכול בשם "המרכז לשיווק מזון". בנוסף, הקים את "אל מדאמין", חברת תוכן למובייל. השקיע בחברת הסטארט אפ סלאריקס, שפיתחה יישומון של ארנק סלולרי. מפרסם מעת לעת מאמרי דעה בעיתונות הישראלית.
חסדייה נשוי ללילה, מורה במקצועה, ואב לארבעה.
חברויות ציבוריות.
בנוסף, חסדייה מכהן כחבר מועצת מנהלים במספר חברות פרטיות.
תוכנית בוז'ינקה
תוכנית בוז'ינקה (בערבית: بجنكة, בטאגאלוג: Oplan Bojinka) הוא ניסיון לפיגוע טרור בן שלושה שלבים שתוכנן על ידי רמזי יוסף, ממתכנני הפיגוע במגדלי התאומים ב-1993, וח'אלד שיח' מוחמד, המתכנן הראשי של פיגועי 11 בספטמבר. במסגרת הפיגוע שהיה אמור לצאת לפועל בינואר 1995, תכננו השניים להתנקש בחייו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני, לפוצץ 11 מטוסי נוסעים בדרכם מאסיה לארצות הברית במטרה להרוג אלפי נוסעים ולהשבית את תנועת המטוסים ברחבי העולם וכן לרסק מטוס נוסעים לתוך מטה ה-CIA בווירג'יניה.
על אף תכנון דקדקני, סוכל הפיגוע לאחר ששריפה שהתלקחה בדירה, משכה את תשומת לבה של משטרת פיליפינים ב-6 בינואר 1995. התוכנית נכשלה לחלוטין ולא גרמה לנזקים או לאבידות בנפש, למעט אדם אחד שנהרג ו-10 נוספים שנפצעו בעקבות פצצה שהתפוצצה בטיסה 434 של חברת פיליפין איירליינס, כחלק מההכנות לפיגוע. פצצות נוספות שהוטמנו בקניון ובתיאטרון בפיליפינים, לא גרמו לנפגעים.
מימון.
את המימון הכספי לתוכנית סיפקו אוסאמה בן לאדן ומרידואן איסמודין, ראש ארגון הטרור האינדונזי אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה ומספר ארגונים נוספים שנוהלו על ידי מוחמד ג'מאל חליפה, אחיינו של בן לאדן. את הליך העברת הכספים לתוכנית מימן אזרח אפגני בשם ואלי שאח , אשר הסתייע בבת זוגו הפיליפינית על מנת לפתוח מספר חשבונות בנק במדינה לשם הפקדת כספי המימון לתוכנית.
הכנות לפיגועים.
לאחר שהשיג אשרת כניסה בסינגפור בשנת 1994, הגיע רמזי יוסף למנילה והצטרף למספר אזרחים אפגנים אשר הקימו תא טרור רדום בעיר. באמצעות איש קשר, קיבל רמזי הנחיה לפגוע בנשיא ארצות הברית ביל קלינטון, אשר אמור היה להגיע לביקור בפיליפינים ב-12 בנובמבר 1994, כחלק ממסע בן חמישה ימים באסיה, אך התוכנית בוטלה בשלביה הראשונים.
כחלק מההכנות לפיגועים, החלו יוסוף ושייח מוחמד בפעולות שמטרתן בדיקת רמת הביטחון בשדות התעופה במדינה. יוסוף הזמין טיסה אשר עתידה להמריא משדה התעופה הבינלאומי במנילה ולנחות בשדה התעופה הבינלאומי בסיאול . בין היתר, הצליחו השניים להבריח 12 בקבוקים של תמיסת עדשות מגע שהוחלפו בניטרוגליצרין.