במקור מאזורי צפון וייטנאם ודרום סין, הווייטנאמים כבשו שטחים רבים שהיו שייכים לממלכת צ'אמפה ולאימפריית חמר. הם הקבוצה האתנית השלטת ברוב מחוזות וייטנאם, ומהווים חלק משמעותי מאוכלוסיית קמבודיה. תחת שלטון הקמר רוז' בקמבודיה הם היו הקבוצה הנרדפת ביותר. עשרות אלפי וייטנאמים נרצחו בטבחים שאורגנו על ידי השלטון, ורוב הניצולים ברחו לווייטנאם.
במהלך המאה ה-16 וייטנאמים רבים היגרו לתאילנד וסין. בתאילנד הם נמצאים כיום בעיקר במחוז איסאן ובסין הם נמצאים בעיקר באזור מחוז גואנגשי, שם הם נקראים עמי גין (Gin). הגין הם אחת מ-56 קבוצות אתניות המוכרות רשמית על ידי ממשלת סין. הם מדברים וייטנאמית מעורבבת עם ניב קנטונזי ומונים כ-20,000 איש.
כשהצרפתים עזבו את וייטנאם בשנת 1954 היו וייטנאמים שהיגרו לצרפת, אולם בצרפת הייתה קיימת קהילה וייטנאמית מאז סיום מלחמת העולם השנייה. בעקבות החלוקה בין צפון לדרום וייטנאם כמיליון וייטנאמים ברחו מהצפון אל הדרום כדי להימלט מרדיפות, ומספר קטן של וייטנאמים עזבו את הדרום כדי להצטרף לצבא הצפון.
לאחר סיומה של מלחמת וייטנאם וייטנאמים רבים ברחו מהמדינה – הרוב הגדול אל ארצות הברית, קנדה, בריטניה, צרפת, מערב גרמניה ואוסטרליה.
וייט
טורטייה
טורטייה (בספרדית: Tortilla) היא סוג של לחם עגול, דק ושטוח. בצק הטורטיות עשוי תירס או קמח חיטה דקיק ואינו מכיל שמרים. מקורה של הטורטייה במקסיקו ומרכז אמריקה, והיא נפוצה כיום גם בארצות הברית ובקנדה. זהו מאכל מסורתי גם בקרב אינדיאנים מדרום-מערב ארצות הברית.
טורטיות נאפו במקסיקו עוד בטרם הגעת האירופאים לאמריקה, אך השם "טורטייה" ניתן להן על ידי הספרדים, בשל דמיונן לחביתות הטורטייה הספרדיות.
מקור השם "טורטייה" עצמו ב"טורטה" (torta), עוגה עגולה פשוטה.
מספר מאכלים מקסיקניים מבוססים על טורטייה עם מילוי, ולעיתים שלב נוסף של אפייה או טיגון, ביניהם: בוריטו, טאקו, אנצ'ילדה, קסדייה וטוסטדה.
באזורים שונים בספרד קיים לחם דומה. באזור הבסקי של ספרד הוא מכונה "טלו" (talo), בצפון ספרד, למשל באסטוריאס, הוא מכונה "פריקסואלוס" (frixuelos) ובגליסיה - "פיואס" (filloas).
טורטייה שימשה כפריט מזון ברבות ממשימות מעבורות החלל של נאס"א מאז 1985, בשל יתרונותיה כמזון מתאים בתנאי אי כבידה ובהיותה לחם חסר פירורים, העלולים לפגוע במִכשור עדין.
הכנת טורטייה.
טורטיות מקמח חיטה או תירס הוכנו עוד בתקופה הקדם-קולומביאנית. קליפת גרעיני התירס הוסרה באמצעות בישולם במי סיד (תמיסה של בסיס הסידן - calcium hydroxide) ושטיפתם. תהליך זה מכונה "ניקסטמליזציה" (nixtamalization). הגרעינים נגרסו ונלושו לבצק, המכונה "מסה ניקסטמלרה" (masa nixtamalera). "מסה" הוא כל בצק המבוסס על גרעינים מרוסקים ולא על קמח; המילה "ניקסטמלרה" מתייחסת לתהליך הניקסטמליזציה שעברו הגרעינים. אם מייבשים את הבצק וטוחנים אותו לאבקה, מתקבל קמח המכונה "מסה הרינה" (Masa harina).
את הבצק מסה ניקסטמלרה שיטחו לעיגולים דקים. עיגולי הבצק נאפו על גבי קומל לוהט - במקור היה זה משטח טרקוטה, כיום משתמשים ביריעת מתכת (בדומה לסאג' הערבי).
להשריית התירס במים חשיבות תזונתית, כיוון שהיא גורמת לשחרור ויטמין B3 והחומצה האמינית החיונית, טריפטופן. התירס הובא מ"העולם החדש" לאירופה, אסיה ואפריקה, ללא מודעות לחיוניותו של שלב זה בהכנת מאכלים המבוססים על תירס. באזורים בהם התזונה התבססה על קמח תירס (כמו ספרד, צפון איטליה ודרום ארצות הברית) רבים חלו בשל כך בפלגרה.
במקסיקו, בליז, אל סלוודור, גואטמלה, הונדורס ומדינות לטינו אמריקה אחרות עדיין מכינים טורטייה בהכנה ידנית. את טורטיות התירס נהוג להגיש חמות; כשהן מתקררות, יש להן מרקם של גומי.
נשים הכינו את הטורטיות באמצעות "מַנוֹ" (mano) - מערוך אבן ומֵטַטֶה (metate) - משטח אבן מעט קעור בשוליו (כדי שהתירס לא ייפול ממנו).
טורטיות חיטה פותחו באזורי ספרד החדשה לאחר שהחיטה הובאה לשם מספרד. הבצק מבוסס מים וללא עלים, והוא נלוש ונאפה כמו טורטיות תירס. טורטיות אלו דומות ללחמים ללא שמרים האופייניים לארצות ערב, המזרח התיכון ודרום אסיה, אם כי הן דקות יותר וקוטרן קטן יותר. לחם דומה בסין הוא "לאובינג" וגם לחם רוטי ההודי דומה לטורטיית קמח.
קוטרן של הטורטיות נע בין 6 ל-30 סנטימטר באזורים שונים ובהתאם למאכלים שונים שהן משמשות עבורם.
בייצור מסחרי ובחלק מהמסעדות הגדולות צרים את הטורטיות באמצעות מכונה, המכינה את הטורטיות מהבצק.
ארונה
ארוונה היבוסי
ארונה היבוסי
הקדמה לשייקספיר
הקדמה לשייקספיר היא ההקדמה שכתב סמואל ג'ונסון למהדורה של כל כתבי שייקספיר בעריכתו, שיצאה לאור ב-1765. בהקדמה עוסק ג'ונסון בנושאים שונים שעולים בדיון ביצירתו של שייקספיר. טקסט ההקדמה הוא מהטקסטים המכוננים של ביקורת הספרות האנגלית לדורותיה.
בשנת 1756 התחייב סמואל ג'ונסון להוציא בעריכתו מהדורה מלאה של כל כתבי שייקספיר, מלווה בהערות מפורטות ובהקדמה. רק בשנת 1765 הוא הוציא לאור את המהדורה, השישית באנגליה של אותה המאה.
בהקדמה עוסק ג'ונסון בכמה נושאים, הנוגעים ליצירתו של שייקספיר. למשל, הוא מבקר את שיקספיר על מונולוגים ארוכים המופיעים במחזותיו, על קטעי סיפר ארוכים, וכדומה. ג'ונסון מציין גם את יתרונותיו של שייקספיר: במחזותיו הוא מתעלם מהכללים הנוקשים של המחזאים הצרפתים (כמו ניקולה בואלו או ז'אן ראסין), ויוצר מחזאות חיה המחקה את האנושות היטב. הדמויות שהוא יוצר הן טיפוסיות כראוי ועם זאת מבטאות ייחודיות עצמאית, ועוד. בהקדמה מטיח ג'ונסון האשמות בעורכים קודמים של מהדורות שייקספיר, אשר מנעו מהטקסט לדבר בעצמו, הכבידו בהערות שוליים, התווכחו לכל אורך הטקסט עם העורכים שלפניהם ומנעו הזדהות והקשבה של הקורא לטקסט.
ג'ונסון הוא מראשוני המתייחסים לטקסט המחזאי כטקסט לקריאה, והמייחס לביקורת את תפקיד בחינת תגובתו של הקורא.
המשורר כגאון.
החיקוי של המשורר נובע מיכולת התבוננות שלו על טבע האדם ומאחר והתבוננות על העולם משתנה במהלך הדורות, כל דור מקדם את הספרות בהתאם לנקודת מבטו. ג'ונסון הבדיל בין שני סוגים של טבע. הראשון הוא טבע אישי אשר מתמקד באדם ובעניינים התרבותים-פוליטיים של התקופה. טבע זה נוטה לקוטב דיכאוני. הסוג השני הוא טבע כללי המהווה את מכלול הרגשות והחוויות הבסיסיות שחווה כל אדם במהלך חייו כמו ניצחונות, אכזבות, תקופת הזקנה וכדומה.
מתוקף עקרון זה, אין המשורר צריך להיות משכיל או בקיא בתחומי הידע השונים, וכך גם לא הקוראים. בנוסף לכך, הוא קבע את אחד העקרונות החשובים ביותר בספרות. לדעתו, היוצר קדם למבקר ומכאן שיש לבקר עבודות על פי נימוקים והשוואות בין יצירות. זאת גם הסיבה שבגללה יצירות חדשניות מקבלות הערכה פחותה לערכן - אין יצירות אחרות להשוואות אליהן.
עקרונות ג'ונסון.
עלילה אחידה ולכידה, כלומר כל אירוע מוביל לאירוע הבא. אחדות הזמן והמקום שנקבעו בידי פייר קורניי מבוטלים מאחר שלדעתו, נבעה הקביעה עקב בלבול בין אילוזיה לדלוזיה ומטרתו של הבמאי ליצור אלוזיה. בנוסף, יש לשמור על שלמות היצירה, כלומר עלילה רציפה שאינה מותירה מקום להספקות (קורניי חשב שצריך להיות בין סצנות במחזה הפסקות).
ג'ונסון העדיף מחזות מעורבים שייצגו בנאמנות את המציאות המורכבת מרע ומטוב. הצגת המציאות היא כלי חינוכי אך גם מענג, שכן לראות עיניו, העצבות יכולה לענג את הצופה. בהתאם גם הדמויות, יכולות להיות מעורבות בין הסוגות השונות.
תואם דמות צריכה להתאים לתפקיד אותה היא מגלמת, כך למשל דמות "נרגנת" תשמור על תכונותיה, עצבנית, כועסת, וכו'. מצד שני, ג'ונסון אפשר מרחב תימרוני בניגוד לאריסטו וקורניי והסביר שאם דמות אציל היא מחרחרת מריבות וצמאת דם; היא יכולה להיות גם שיכור, אם כי השכרות אינה מייצגת את מאפייני הדמות עצמה.
סבירות הם אירועים שיכולים להתרחש כפי שהגדיר אריסטו את ההגדרה. גאונות שייקספיר, בניגוד ליוצרים אחרים, היא הלקיחה של אירוע יוצא דופן, שלא קרה אף פעם, והפיכתו לרצף הגיוני ומוכר, שאם הוא היה קורה, הוא מתרחש כפי ששייקספיר סיפר.
מהדורה מתוקנת.
ג'ונסון הגדיר מה היא מהדורה ביקורתית ולמעשה הניח כלים ליצירתה, למשל הוא המליץ על שמירת הטקסט המקורי תוך כתיבה של הערות רק בצדו של הטקסט המבוססות על השוואות בין מהדורות וסברה הגיונית. עם זאת, המבקר יכול היה להוסיף או להפחית מילים קטנות וניקוד לפי ראות עיניו. הוא המליץ להימנע מפרשנות יתר והפרשנות לעולם לא תהיה מוחלטת. בכל מקרה, כל אלו יעשו רק אחרי קריאה של הטקסט כולו והבנת הרעיון העומד בבסיסו.
בגרט
הכוכב הכחול (סרט)
הכוכב הכחול הוא סרט קולנוע ישראלי, אשר בוים על ידי הבמאי והתסריטאי גור בנטביץ', ויצא לאקרנים בשנת 1995.
עלילה.
עלילת הסרט מתרחשת בעיר תל אביב, על רקע פתיחת התחנה המרכזית החדשה.
הסרט עוסק בסיפורו של בחור צעיר בשם מולי (אלון אבוטבול), אשר מגיע לתחנה המרכזית הישנה בתל אביב על מנת לצאת משם באוטובוס לטיול בקהיר, אך רגע לפניכן מאבד את התרמיל שלו.
מאותו הרגע מתחיל מולי במעין מסע סוריאליסטי אשר כולל ביקורים לא צפויים במספר אתרים, חלקם בדיוניים, ברחבי ישראל ובמפגש עם טיפוסים משונים. במהלך המסע פוגש מולי את זהר (זהר דינר) ואת נירית (נירית כצנשטיין), נקלע למאורות סמים, ובסופו של דבר מוצא את עצמו בכוכב הכחול.
הפקה.
בסרט משולבים קטעי אנימציה, חלקם פסיכדליים, והוא מלווה בקטעי מוזיקה פסיכדלית ואוונגרדית של הלהקות "גונג" ו"המהפכה המיותרת". עלילתו של הסרט איננה ליניארית, ואף מעורפלת לעיתים, והתחושה שהסרט מעביר היא של בלבול והזיה.