חוקר שהגיע למקום שוחח עם האב, אלי פימשטיין, ושמע את הגרסה שלו והחל לחשוד: לא סביר שפעוטה בגילה של הודיה תוכל לפתוח בכוחות עצמה את שער הברזל הכבד, כפי שפימשטיין גורס שקרה. הוא בדק בעצמו את השער וראה שזה פשוט לא ייתכן. תרחיש אפשרי הוא שהיא נחטפה, ובכל מקרה - מסקנת החוקר הייתה שמישהו הוציא אותה מהבית וכי לא ייתכן שיצאה בכוחות עצמה. בגלל הנסיבות החשודות הללו הוא החליט לערב את ראש מחלק הנוער, שהגיע אף הוא למקום. מהר מאוד הוחלט לגייס שוטרים ומתנדבים לבצע סריקות בכל הרחובות הסמוכים. המשטרה הוציאה הודעה לתקשורת ובה תמונה עדכנית של הפעוטה ובקשה לעזרת הציבור במציאתה.
החיפושים אחר הודיה.
היעלמותה המסתורית של הודיה עוררה מיידית הד נרחב בקרב הציבור, עם פנייתם של אמה של הודיה, רוני קדם ושל אביה, אלי פימשטיין, אל אמצעי התקשורת בבקשה לעזרה למציאת ילדתם הנעדרת. לקראת הערב נאספו אלפי אנשים לסייע בחיפושים שנמשכו לתוך הלילה. המשטרה הפעילה נוהל בדיקה של כל הילדים שיצאו או ייצאו מהארץ - כל רשומה של ילד היוצא מן הארץ נבדקה. החוקרים גם הריצו בדיקה של פדופילים באזור, בין אם משוחררים או בחופשה. בד בבד, הוחלט לערב את שירות הביטחון הכללי - לבדוק האם יש מודיעין על כוונה לחטיפה.
הימים, ימי האינתיפאדה השנייה. ירושלים הייתה במצב מתוח במיוחד - פיגועי התאבדות ומעשי טרור היו חלק מהמציאות הירושלמית באותם הימים. שנת 2002 הייתה שנת השיא של העימות - עם חמישים ושלושה פיגועי התאבדות וארבע מאות חמישים ושניים ישראלים שנרצחו במהלך השנה.
אל החיפושים במתכונת הרחבה, אשר נמשכו כשלושה ימים, הצטרפו אלפי מתנדבים מכל רחבי ישראל, בין היתר מתנדבי יחידת הג'יפים של המשטרה, זק"א וכוחות גדולים מאוד של המשטרה והפרשה תפסה את הכותרות הראשיות במשך ימים ארוכים, בשל המאמץ הנרחב של הציבור והאירוע יוצא הדופן בהיעלמותה של הפעוטה הודיה.
חקירת פימשטיין.
פימשטיין תיאר את השתלשלות העניינים בפני החוקרים: בשבת בבוקר הוא והודיה אכלו ארוחת בוקר בחצר ואז נכנסו לבית. הוא סגר את הדלת. החליף לה חיתול. שם אותה מול הסרט "צעצוע של סיפור". אבל בחיפוש על ידי החוקרים לא נמצא שום חיתול, עובדה שלא התיישבה עם הגרסה שמסר. לאחר כל זה, הסכימו ביניהם חברי צוות החקירה שקיימות סתירות משמעותיות בין גרסת האב למציאות, והוא נלקח לחקירה.
10 שעות מתחילת האירוע אלי פימשטיין נחקר. עלה שהוא כלל לא רצה בלידתה של הודיה; הוא ורוני קדם, אימה של הודיה, הכירו בחוג פנויים-פנויות שלוש שנים קודם להיעלמות. רוני קדם נכנסה להיריון לא מתוכנן והחליטה להשאיר את העובר, למורת רוחו של בן זוגה - אלי פימשטיין. הם נפרדו, אך גם לאחר הפרידה לא פסק המתח ביניהם, בשל אי הסכמות על גובה המזונות וזכויות הביקור.
בחקירתו, פימשטיין היה רגוע וקר רוח באופן תמוה. החוקרים ציפו שיהיה נסער וידרוש שימצאו את בתו. פימשטיין לא נראה חרד במיוחד לגורל בתו הפעוטה. בדיקה במחשבו האישי של פימשטיין העלתה שהיסטוריית החיפוש כללה מאמרים על גנבת זרע, אבהות ורעל. בחקירה, פימשטיין חשף את מה שלימים יתברר כמניע: הוא שנא את רוני, אימה של הודיה.
החוקרים מצאו ליד המחשב, מחברת עם טקסט שיכול להתפרש ככוונה לרצוח את בתו הודיה ולאחר מכן לשים קץ לחייו. חוקרי הצוות עימתו את פימשטיין עם הטקסט, בו נכתב בין היתר: "להודיה בתי, עוד מעט נשמותינו ייפגשו. נהיה חופשיים מהכבלים של הגוף". הוא הודה שחווה דיכאון ושאכן כתב את הדברים הללו, אולם הכחיש כל קשר בין הדברים להיעלמות הודיה.
בנוסף, החוקרים גילו שלפימשטיין היה פסיכיאטר שטיפל בו, והתכוונו לחקור אותו. על בסיס הממצאים הללו, הם גם ביקשו לשים את פימשטיין במעצר להמשך החקירה.
החוקרים שאלו את פימשטיין האם יהיה מוכן לעבור בדיקת פוליגרף, ולהפתעתם הוא הסכים. התוצאות לא היו חד-משמעיות ופימשטיין הוסיף לטעון כי אינו יודע היכן בתו. כמו כן במסגרת החקירה, הוצמדו לפימשטיין האזנות סתר ובלשים שעקבו אחריו, אך לא נמצא כל מידע חד-משמעי שקשר בין האב להיעלמותה של הבת.
נקודת המפנה.
ב-10 בדצמבר 2002 התקבל מידע משב"ח פלסטיני שעבד כגנן, שאדם אשר הוא זיהה כדומה לפימשטיין נראה חופר בור ביער ליד המושבים אורה ועמינדב, כשלושה ימים לפני האירוע. בהמשך לחשדות כנגד האב הוא נעצר מיד וצוות של המשטרה נשלח ליער ומצא את המקום שבו נקברה הודיה ואת גופתה.
יום לאחר שנמצאה גופת הודיה, הודה האב, אלי פימשטיין, כי רצח את בתו על ידי הטבעתה באמבטיה לאחר שתכנן זאת מראש, ושיחזר את המעשה. התכנון כלל בין השאר את חפירת הבור שבו קבר אותה, כחודש לפני הרצח עצמו ובדיקת ממדיו והעמקתו שלושה ימים לפני הרצח. וכן לאחר קבירתה, ניסה לטשטש את האזור על ידי פיזור עלים שמצא בסביבה.
הליכים משפטיים.
בכתב האישום כנגד פימשטיין צוין כי הוא תכנן לרצוח את בתו קודם לאירוע, בירי, תוך כדי שהוא פוצע את אמה, על מנת שתמשיך לשאת בכאב ובאובדן הבת. על פי כתב האישום פימשטיין רצח את בתו הודיה בשל סכסוך על תשלום המזונות ואופי הביקורים של בתו, ועל מנת לגרום סבל לרוני קדם, אמה של הודיה.
פימשטיין נכלא בבית המעצר ניצן עד תום משפטו, שם באוגוסט 2003 ניסה לשים קץ לחייו בתלייה. אולם סוהרים הבחינו בו וחילצו אותו ולאחר מכן הוא פונה לבית חולים.
ביולי 2004 גזר בית המשפט המחוזי בירושלים על אלי פימשטיין מאסר עולם, כאשר השופטים דוחים את טענותיו לבעיות פסיכיאטריות:.
באפריל 2006 נגזר על פימשטיין בפס"ד תקדימי תשלום ופיצוי של כ-1.5 מיליון שקלים למשטרת ישראל על חיפושי השווא שגרם לה לבצע אחר הודיה. ביתו של פימשטיין נמכר על ידי כונס נכסים לשם תשלום הפיצוי.
אחריות מעסיק קבלן (בעל חוזה)
הנחת הבסיס בדיני הנזיקין היא שהנתבע צריך לשלם בשל מעשים שהוא עצמו ביצע וגרמו לנזק, וניתן להטיל חבות על המזיק רק כאשר הוא עושה משהו שאינו כשורה. לכן, כשאדם מעסיק קבלן עצמאי, ולא מתקיימים יחסי שליחות או יחסי עובד-מעביד, לא יחוב המעסיק באחריות על נזק שגרם הקבלן העצמאי. לכלל זה ישנם מספר חריגים המנויים בסעיף 15 לפקודת הנזיקין, שעיקרם במעורבות או רשלנות המעסיק.
האחריות בדיני הנזיקין.
אחריות שילוחית ואחריות אישית.
במרבית המקרים בהם אדם נמצא רשלן, הוא אחראי בנזיקין בגין מעשה שעשה הוא עצמו, ולכן חב באחריות אישית. אולם, ישנם מקרים שבהם דיני הנזיקין מאפשרים להטיל חבות על אדם גם על התנהגות של אדם אחר, מבלי שמעשיו/מחדליו יקיימו את תנאי האחריות ולמרות שלא הוא ישירות גרם לנזק. במצב זה תוטל על הנתבע אחריות שילוחית או אחריות מעורבת למעשיו של האחר. דבר זה קורה כשהדין מייחס לאדם אחריות על מעשיהם של אחרים. הייחודיות של אחריות שילוחית היא שאדם חב באחריות בגין מעשי הזולת למרות שההתנהגות שלו לא הפרה כל סטנדרט, הוא היה תמים לחלוטין ולא היה עליו כל אשם.
בניגוד למצבים של אחריות אישית, המתאפיינים בנתבע יחידי, מצבים של אחריות שילוחית מתאפיינים בדרך כלל בשני נתבעים, מאחר שמאפשרים לתבוע הן את השלוח, והן את השולח. עם זאת, חשוב לזכור שבהחלט ייתכן שאדם יחוב באחריות בגין מעשי הזולת באחריות אישית - ולאו דווקא באחריות שילוחית - למשל: מעביד שלא מדריך את עובדו כראוי, או נותן לו מכשיר פגום - את הנזק יגרום לכאורה העובד, אך המעביד יחוב באחריות אישית ביחס למעשה זה משום שביצע עוולה בעצמו: האחריות האישית היא עצם אי אספקת הדרכה או מכשור תקין - המעביד נושא באשמה מוסרית בעצמו, והעובדה שהנזק התרחש בפועל על ידי אחר תהווה נסיבה בלבד. יתר על כן, אין מניעה לתבוע בו-זמנית אדם גם באחריות אישית וגם באחריות שילוחית. למשל: את המעביד שלא נתן הדרכה הולמת בהחלט אפשר וצריך לתבוע הן באחריות אישית והן באחריות שילוחית. אלו הם לא דברים שמוציאים אחד את השני, ויכולים להצטבר. כך שיש לאחריות השילוחית משמעות גדולה מאוד - היא מרחיבה את מעגל הנתבעים.
המאפיין של התקיימות אחריות שילוחית כאשר יש זיקה מיוחדת בין מבצע העוולה לבין מי שחב באחריות שילוחית.
החקיקה בישראל מכירה בשני מצבים של אחריות שילוחית בלבד:
יחסי מעסיק-קבלן עצמאי.
מערכת היחסים בין מזמין עבודה לקבלן עצמאי, היא מערכת הדומה לכאורה ליחסי עובד-מעביד, אך שונה ממנה למעשה מבחינה מהותית. בניגוד לעובד, הפועל מטעם מעבידו ומהווה למעשה "ידו הארוכה" של המעביד, מתאפיינת פעולתו של הקבלן בעצמאות רבה יותר. הקבלן אינו שלוח של העובד, אלא ספק שירות, הנשכר לצורך ביצוע עבודה או מתן שירות מסוים ותו לא.
באופן עקרוני חבים מעביד/שולח באחריות שילוחית, אך סעיף 15 יוצר סייג, הגבלה לסעיפים 13 ו-14, ומסביר שבשונה מיחסי עובד ושולח, בין עוסק למעסיק כבר לא תהיה אחריות שילוחית. במצב כזה שם העובד הוא קבלן עצמאי (להבדיל מעובד) - ולא מתקיימת אחריות שילוחית.
חובת הזהירות של המעסיק.
היקפה של חובת הזהירות שחב מזמין כלפי מבצע עבודה, נגזרת משאלת מעמדו המשפטי של המבצע כקבלן עצמאי או כעובד. חובת הזהירות המוגברת הנדרשת ממעביד כלפי עובדו אינה חלה על המזמין כלפי הקבלן העצמאי. יחד עם זאת, חב המעביד כמזמין, לנקוט זהירות כלפי קבלן עצמאי כחלק מהחובה הכללית המוטלת עליו להבטיח את שלומו ואת ביטחונו של כל אדם שהוא צופה או צריך לצפות שיהא מושפע מן המתרחש בשטח. זאת ועוד, אף האחריות השילוחית שמטילה פקודת הנזיקין על מעביד לעוולות עובדו, או על שלוח לעוולות שלוחו - רק בשל העובדה שבין השניים מתקיימים יחסי עובד-מעביד, או שולח-שלוח, והעוולה בוצעה במהלך ביצוע העבודה או השליחות, אינה מתקיימת, במקום שהמועסק הוא קבלן עצמאי.
הפרת חובת הזהירות.