ריקוד הבצ'אטה הוא ריקוד לטיני זוגי הכולל "מוביל" (בדרך כלל גבר) ו"עוקב" (בדרך כלל בחורה). במשך רוב הריקוד הם אוחזים ידיים באחת הצורות: אחיזה פתוחה שבה אוחזים ידיים במקביל, אחיזה סגורה (הדומה לאחיזה הסגורה, או אחיזת הטנגו ברוב הריקודים הלטיניים). צעד הבסיס של הריקוד מורכב כאשר המוביל מבצע מארבעה צעדים שמאלה: שלושה הכוללים העברת משקל, שמאל פותחת פיסוק, ימין סוגרת, שמאל פותחת שוב פיסוק, וימין סוגרת תוך ביצוע "טאפ" (צעד על קצות האצבעות ללא העברת משקל). לאחר מכן ארבעה צעדים ימינה: שוב שלושה צעדים עם העברת משקל, ימין פותחת פיסוק, שמאל סוגרת, ימין שוב פותחת פיסוק ימינה ושמאל סוגרת עם "טאפ". המובלת מבצעת באותו זמן צעדים מקבילים ברגליים הנגדיות, תחילה בתנועה ימינה ואחר כך שמאלה, כך שהם נותרים תמיד זה מול זה. בנוסף, הריקוד כולל סיבובים ותנועות שונות.
בצ'אטה חושנית (Sensual Bachata).
קורקה אסקלונה וג'ודית קורדקו, רקדנים ספרדים מקדיז (במחוז אנדלוסיה) יצרו בתחילת המאה ה-21 סגנון אחר של בצ'אטה, הכולל תנועות גוף בעלות מראה חושני: הצמדת מקומות שונים בגוף הגבר והאשה, תנועות גוף סיבוביות, תנועות גלים, אחיזה צמודה יותר ועוד. סגנון הבצ'אטה החושנית הפך לסגנון פופולרי, נלמד ונרקד במקומות רבים בעולם מאז 2010, וקיימים רקדנים רבים בסגנון זה בכל העולם ואולם הרקדנים הבולטים ביותר בתחום זה הם מספרד. קיימים כיום אירועים ופסטיבלים רבים בעולם בהם רוקדים בצ'אטה, וכך גם תחרויות עולמיות בהן BachataStars.
בצ'אטה אותנטית (Authentic Bachata).
רקדנים דומיניקנים המשיכו לפתח את ריקוד הבצ'אטה במאה ב-21 בהמשך ישיר לסגנון הדומיניקני המקורי, והוסיפו בו עבודת רגליים ואלמנטים נוספים. סגנון זה מכונה כיום "בצ'אטה אותנטית".
קיימים סגנונות נוספים בריקוד הבצ'אטה, כגון הבצ'אטה המודרנית, סלונית ובצ'אטנגו המשלב צעדי בצ'אטה וטנגו.
בצ'אטה בישראל.
סגנון הבצ'אטה מוכר בישראל משנת 2000 בערך, מושמע ונרקד במועדונים הלטיניים. אולם הפופולריות עלתה משמעותית בעשור האחרון, שבו רוב מועדוני הסלסה בישראל החלו ללמד גם את סגנון הבצ'אטה החושנית. זוגות ישראלים רבים החלו להשתתף בתחרויות בצ'אטה עולמיות ולהגיע למקומות גבוהים ואף ראשונים. רוב הפסטיבלים הלטיניים בישראל החלו להקדיש רחבה ייעודית לריקוד הבצ'אטה וכך גם מועדונים רבים, כמו כן מועדונים רבים מלמדים את סגנון הבצ'אטה בתחילת הערב וכן מדריכים רבים מקיימים קורסים בסגנון.
בשנים האחרונות החלו מספר אמנים ישראלים להקליט שירים בסגנון הבצ'אטה או הבולרו, לעיתים בשילוב של עברית וספרדית. כך למשל הזמר רותם כהן לדוגמה בשיר "כל כך יפה לך", הזמרת עינת יוספיאן בשיר "לאהוב בלי לדבר" והזמר נתי חן. כמו כן קיימים מספר תקליטנים ישראלים העורכים שירים ורמיקסים בסגנון הבצ'אטה, שחלקם מנוגנים במקומות רבים בעולם.
טובה חסקינה
טובה (דוסיה) חסקינה (חזקי נא) (14 בנובמבר 1893 - 23 בדצמבר 1948) הייתה מחנכת ארצישראלית, גננת מחלוצות הגן העברי, מדריכת אנשי חינוך לגיל הרך, עסקנית ציונית וחברת מועצת עיריית תל אביב-יפו.
ראשית דרכה.
חסקינה ילידת מחוז צ'רניהיב באוקראינה (באותה עת חלק מהאימפריה הרוסית), בת למשפחת סוחרים יהודים חילונים. בשנים 1909–1912 בהיותה סטודנטית לפדגוגיה בסנקט פטרבורג התגוררה בבית אחותה מרים וגיסה שמואל ינובסקי, אשר היה פעיל ציוני מנעוריו, והחלה בפעילות ציונית באגודת הסטודנטים. הצטרפה לקבוצת סטודנטים שהוכשרו על ידי יוסף טרומפלדור לעלייה לארץ ישראל, בין השאר בשיעורי עברית אצל הרב של סנקט פטרבורג והפעיל החברתי משה אלעזר אייזנשטדט. ב-1912 נאסר על הקבוצה לשהות בערים אוניברסיטאיות והם עלו לארץ-ישראל. בארץ הצטרפו לקבוצה קודמת של חניכי טרומפלדור בקומונה המגדלאית. עם התפרקות הקומנה עברה לחוות בן שמן ומשם לרחובות ולראשון לציון.
ב-1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נאלצו העולים שהיו אזרחים רוסים (ולפיכך נתיני אויב בארץ ישראל העות'מאנית) לבחור בין התעת'מנות (וגיוס לצבא העות'מאני) לבין גירוש. קבוצתו של טרומפלדור וביניהם טובה חסקינה גלו למצרים. לאחר שנה במצרים חזרה טובה חסקינה לסנקט פטרבורג, המשיכה בהכשרתה הפדגוגית ובפעילות ציונית, בין השאר ניהלה גן ילדים עברי, הייתה חברה בצעירי ציון, השתתפה בארגון תערוכה בוועידה הציונית השביעית בסנקט פטרבורג ב-1917. לאחר הועידה עברה לחצי האי קרים, ובהמשך לצ'ליאבינסק, ליקטרינבורג ולאירקוטסק, בהן עסקה בפעילות ציונית בקרן הקיימת, בצעירי ציון, בלימוד עברית, ובארגון קבוצות החלוץ.
פעילותה בארץ-ישראל.
עם תום מלחמת העולם הראשונה, בעזרתו של משה נובומייסקי, התאפשרה עלייתה חזרה לארץ-ישראל ב-1919, בין השאר עם משפחותיהם של יצחק אפשטיין ומשה מדזיני. בארץ הייתה פעילה בפועלי ציון, פעלה למען האיחוד עם אחדות העבודה וייסוד ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל. הייתה בין מקימי גן ילדים של הפועל הצעיר לילדי העולים מתימן ברחוב שבזי בשכונת שעריים ברחובות, וב-1920 החליפה את הגננת הראשונה רחל ניימן, בניהול הגן. חסקינה חינכה את ילדי הגן לאור תפיסתה החינוכית לאהבת הטבע והחקלאות, ובמקביל הרחיבה את פעילותה גם לביקורים בבתי המשפחות והדרכת האמהות, לימודי ערב לילדות העדה התימנית שהועסקו בעבודות משק בית, והשתתפות במועצות הפדגוגיות בבית הספר.
ב-1921 השתתפה בקונגרס הציוני העולמי ה-12 בקארלסבאד כנציגת צעירי ציון מסיביר ואורל. השתתפה בסיורים מקצועיים במוסדות חינוך ב-1921 בפראג ובוינה, ב-1925 בפריז.
חסקינה הקימה את גן הילדים העירוני הראשון בתל אביב ב-1921 (גן ילדים עירוני א', פעל בבית דב זוסמנוביץ', ברחוב לילנבלום 34). את הגן ניהלה ברוח שיטת מונטסורי, אשר במרכזה נמצא הילד, והחינוך נועד לאפשר לו בסיס מסודר להתפתח למבוגר אחראי, מאושר ומגשים את עצמו. ב-1929 השתלמה בלונדון בשיטת מונטסורי. היא .
במשך חמש שנים הייתה מדריכת גננות בבית המדרש למורות וגננות ע"ש לוינסקי, בהנהלת יצחק אפשטיין ונח פינס. הייתה ממייסדות התאחדות הגננות בארץ-ישראל ושימשה יושבת הראש שלה. הייתה חברת מרכז (הוועד המנהל) של הסתדרות המורים. ערכה את כתב העת הפדגוגי "הד הגן" שהיה כתב-עת משלים להד החינוך בהוצאת הסתדרות המורים. ארגנה והשתתפה בכנסים מקצועיים רביםופרסמה מאמרים פדגוגיים בעיתונות היומית ובכתבי עת מקצועיים.
נבחרה למועצת עיריית תל אביב, כיהנה בוועדת התרבות ויזמה בין השאר הקמת מבנים לגני ילדים וכן הקמת גני משחקים בתל אביב, מיזם שתואר בחוברת שחיברה חסקינה והוציאה לאור ועדת התרבות של עיריית תל אביב בקיץ תרפ"ו (1926). בחוברת תואר גם מצב גני הילדים בעיר, המלצות לתכנים ושירים ולתחזוקה והיגיינה, ואף רשימת איבזור מומלץ לגני ילדים. חזונה אודות גני משחקים כלל אנשי חינוך המלווים ומדריכים את הפעילויות, הן בגני משחקים במרחב הציבורי והן במבנים (מעין משחקיות), על מנת לתת מענה לילדים שעקב היצע המקומות הזמינים המצומצם לא נקלטו בגני ילדים ובבתי הספר, וכן כמענה לשעות הפנאי לשהייה באוויר הצח ולהרחקה מתנאים סביבתיים ומשפחתיים קשים.
חסקינה הציעה להקים "בתי תינוקות" לגילאי לידה עד שלוש, כדי לאפשר יציאתן לעבודה של אמהות לתינוקות ופעוטות. בתי התינוקות אמורים להיות מוארים ורבי חדרים (כללו גם חדר הנקה לאמהות), עם ריהוט וצעצועים בצבעים נעימים ותוך הקפדה רבה על ניקיון ועל איכות הטיפול. היא הציעה גם להקים כיתת-מעבר בצמוד לגן הילדים בה יחונכו ילדים עד גיל שבע (ולהעדפתה אפילו עד גיל שמונה) כדי להכינם באופן הדרגתי למעבר לבית הספר.
חסקינה יזמה את ארגון ועדי ההורים של גני הילדים בתל אביב ליד ועד ההורים המרכזי. היא ייעצה וערכה את התוכנית "פינת הילד" בתחנת הרדיו קול ירושלים ובהמשך קול ישראל.
חסקינה ייסדה וניהלה את תיאטרון הילדים של מרכז הגננות שהתקיים כשלושים שנה. "תיאטרון הגננות" היה תיאטרון הילדים המאורגן והמקצועי הראשון בישראל, בתחילת דרכו הוצגו בו שירי סיפור שכתב לוין קיפניס וביים יעקב אוקסנברג, לעיתים שותפו בהצגות ילדים מהקהל. המלחין יואל אנגל תרם מיצירותיו לתיאטרון. התיאטרון העלה גם הצגות בחגים - חנוכה, פורים ופסח. בין ההצגות האהובות שהועלו בו היו שמלת השבת של חנה'לה, הדחליל, פינוקיו. שירים שנכתבו עבור ההצגות הפכו לאהובי הקהל. בשנת תש"ב פורסמה מונוגרפיה על התיאטרון מאת משה גורלי. לאחר פטירתה של חסקינה והעברת התיאטרון להסתדרות המורים, פג להט ההתלהבות וההתנדבות שהשרתה חסקינה על שותפי המיזם, התיאטרון סבל מקשיים כלכליים וארגוניים והפסיק להתקיים במתכונתו הציבורית.
מותה.
חסקינה נפטרה בת 55 ונקברה בקבר של חברה קדישא ברחוב טרומפלדור בתל אביב. היא הותירה אחות, ד"ר אסתר (פירה) חסקינה. בהספד אודותיה נאמר:
לינדה תומאס-גרינפילד
לינדה תומאס-גרינפילד (באנגלית: Linda Thomas-Greenfield; נולדה ב-1952) היא דיפלומטית אמריקאית, המכהנת כשגרירת ארצות הברית באומות המאוחדות, מאז 25 בפברואר 2021. קודם לכן, בשנים 2013–2017, שימשה כעוזרת מזכיר המדינה לענייני אפריקה.
ביוגרפיה.
תומאס-גרינפילד נולדה בבייקר שבלואיזיאנה . היא סיימה תואר ראשון באמנויות באוניברסיטת לואיזיאנה ולאחר מכן למדה תואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.