רוטברד, יליד תל אביב, למד בתחילת שנות ה-80 אמנות במדרשה לאמנות ברמת השרון ולאחר מכן למד אדריכלות בפריז ב-École Spéciale d'Architecture . לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1991 עבד במשרדי אדריכלות הפריזאיים ז'אן נובל ו-Architecture Studio. לאחר שובו ארצה בשנת 1993, עבד כ-4 שנים במשרדו של האדריכל אברהם יסקי.
בשנת 1998 הצטרף להוצאת בבל שהוקמה על ידי אשתו, עמית רוטברד, ב-1995. רוטברד ערך את סדרת "ארכיטקטורות" בה ראו אור בין השאר ספרו של לה קורבוזיה "לקראת ארכיטקטורה" ואוסף כתביו של הארכיטקט הוינאי אדולף לוס "דיבור לריק, למרות הכול". מאז 2005 הוא עורך את סדרת הפרוזה של ההוצאה "הספרייה של בבל", שבה ראו אור ספרים של מחברים כנדין גורדימר, ז'ורז' פרק, מישל וולבק, תומאס ברנהרד, דרור בורשטיין, אסף שור ובן ורד.
בשנת 2005 הוציא רוטברד את ספרו הראשון "עיר לבנה עיר שחורה" הבוחן את שורשיה של העיר תל אביב-יפו, ובשנת 2007 הוציא את הספר "אברהם יסקי, אדריכלות קונקרטית" המסכם ובוחן את פועלו של האדריכל הישראלי אברהם יסקי.
בשנים האחרונות משמש רוטברד כמורה ומרצה לאדריכלות במחלקה לארכיטקטורה בבצלאל בירושלים. רוטברד מפרסם מאמרים בנושאים שונים הקשורים לאדריכלות הישראלית מעל לבמות שונות.
קמץ גדול
נבחרת גביע דייוויס של אוסטריה
נבחרת גביע דייוויס של אוסטריה היא נבחרת הטניס של אוסטריה המשחקת בבית 1 האירופאי האפריקני של גביע דייוויס השנתי העולמי.
הישג השיא של נבחרת גביע דייוויס האוסטרית היה ההעפלה לשלב חצי הגמר בבית העולמי בשנת 1905. בשנת 1990 שחזרו האוסטרים את הישג השיא שלהם כאשר ניצחו ברבע הגמר של הבית העולמי את נבחרת איטליה.
מאז תחילת השתתפותה בגביע דייוויס, בשנת 1904, שיחקה אוסטריה (נכון לשנת 2017) 155 משחקים בינלאומיים, בהם ניצחה 72, כאשר אלכס אנטוניץ' הוא השחקן עם מספר ההשתתפויות הבינלאומיות הגדול ביותר, 27 בסך הכל. לעומת זאת בעל שיא הניצחונות במשחקים, 44 במספרם, הוא תומאס מוסטר.
עד לאחרונה, נבחרת אוסטריה הייתה חברת קבע בבית העליון, אך לרוב איננה מגיעה לשלבים המתקדמים בתחרות.
בשנת 2009 נשרה אוסטריה לבית 1 האירופאי -אפריקני אחרי הפסד בחוץ לצ'ילה.
אוסטריה משחקת בצבעים אדום ולבן.
רנא רסלאן
רַנָא רסלאן (בערבית: رنا رسلان; נולדה ב-17 במרץ 1977) היא דוגמנית ערבייה-ישראלית. מלכת היופי של ישראל לשנת 1999.
ביוגרפיה.
רסלאן נולדה, גדלה והתחנכה בשכונת ואדי ניסנאס שבחיפה. בת לאב מוסלמי ולאם נוצרייה שהתאסלמה. לה שני אחים ואחות.
ב-1992 כשהייתה בת 15, זכתה לתואר סגנית שנייה בתחרות "נסיכת הצפון", ובשנת 1996 כשהייתה בת 19, זכתה בתחרות היופי "מיס ליילכ" של המגזר הערבי, בחסות מגזין נשים מבית א-סינארה המיועד לנשים ערביות. מאוחר יותר, עבדה כמזכירה ועסקה מעט בדוגמנות.
בשנת 1999 התמודדה בתחרות מלכת היופי של ישראל בחסות שבועון "לאשה" וזכתה בה ובכך הפכה למלכת היופי הערבייה הראשונה בישראל (והיחידה עד כה). בנאום התודה שלה אמרה רסלאן בשידור חי: "הזכייה שלי היא עוד הוכחה שכולנו בני אדם, ושאנחנו יכולים לחיות כאן יחד, יהודים וערבים, כי אחרי הכול - אנחנו עם אחד. ליופי אין לאום. הוא אוניברסלי." בהמשך יצאה לייצג את ישראל בתחרות מיס יוניברס 1999. בחודש מאי באותה שנה הצטרפה למשלחת ישראל שביקרה במחנות הפליטים של מלחמת קוסובו במקדוניה, אותה ארגנה הסוכנות היהודית.
ב-2002 נבחרה למקום ה-31 ברשימת הנשים היפות בתבל, על ידי המגזין הבינלאומי "GQ". מאז הספיקה ללמוד יהלומנות, לעסוק בבורסה וללמוד משחק. במקביל עסקה בדוגמנות, בין השאר למעצב האיטלקי רוברטו קוואלי.
ב-2007 נשלחה רסלאן להתגורר בכפר בדואי ביחד עם חנה לסלאו, במסגרת הסדרה "פעם בחיים" של Yes.
בשנת 2014 השתתפה בתוכנית המציאות, "הצילו! אני לא יודע לבשל", ששודרה בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת.
חיים אישיים.
בשנת 2003 נישאה רסלאן לאיש עסקים ושייח' מיליונר מאיחוד האמירויות הערביות, והם התגוררו בדובאי. הזוג התגרש ב-2021.
לרסלאן אין ילדים.
רנא ראסלן
פולקיזם
פולקיזם הוא זרם בהגות בספרות ובפוליטיקה הגרמנית מאז המאה ה-19.
התנועה הפולקיסטית (בגרמנית: Völkische Bewegung) היא הגרסה הגרמנית של התנועה הפופוליסטית (עממית). הפולקיזם כולל דגש רומנטי על פולקלור ועל הפן ה'אורגני' של העם. המונח 'פולקיסט' מקורו במילה הגרמנית Volk, 'עם'. בגרמנית יש כאן גם קרבה לשונית למובן 'כח העם', עממי, פולקלורי.
שורשי הפולקיזם הגרמני.
שורשי התנועה הפולקיסטית בלאומיות הרומנטית כפי שזו נתנסחה בכתביהם של רומנטיקנים מוקדמים כמו פיכטה בחיבורי הפנייה שלו אל האומה הגרמנית (נתפרסמו החל משנת 1808 ואילך, בימי מלחמות נפוליאון) ובייחוד במסה השמינית 'מהו עם, במובן העמוק ביותר, ומהי אהבת המולדת?' - שם ענה פיכטה על השאלה המופיעה בכותרת המסה. בתשובה לשאלה 'מה יכול להעניק משמעות נאצלת למאמצי הפרט ול'אמונתו בנצחיות פועלו'? ענה שם פיכטה שזו תוכל להיות אך ורק במסגרת 'טבעה הרוחני המיוחד של הסביבה האנושית אשר בתוכה הוא עצמו, בכל פעולותיו ומחשבותיו...נוצר, דהיינו העם ממנו הוא הגיע ובו עוצבה אישיותו'.
התנועה הפולקיסטית שילבה עניין פטריוטי-סנטימנטלי בפולקלור הגרמני, בהיסטוריה לוקאלית ובמגמה עממית ואנטי-אורבנית של 'שיבה אל האדמה' לה מקבילות רבות גם בכתביו של ויליאם מוריס. החזון הזה כיוון אל חיים עצמאיים ומספקים הכרוכים בזיקה מיסטית אל האדמה. הייתה זו תגובת-נגד לניכור התרבותי שהמהפכה התעשייתית הביאה בכנפיה. (ואגב, תחושות דומות בוטאו גם בארצות הברית בשנות השלושים של המאה העשרים בכתביהם של סופרים 'אגרריים' בדרום).
ארבעת הרומנים הקלאסיים הסיניים
ארבעת הרומנים הקלאסיים של הספרות הסינית הם ארבעה ספרים עבי-כרס הנחשבים בסין לרומנים הקלאסיים החשובים ביותר. ארבעת הספרים נכתבו בתקופת שתי השושלות האחרונות - שושלת מינג (1644-1368) ושושלת צ'ינג (1912-1644), תקופות שבהן הגיעה הפרוזה הקלאסית הסינית לשיאה. ספרים אלה נחשבים לקאנון של הספרות הסינית וידועים היטב בחוגי ההשכלה בסין.
אופרה צרפתית
אוֹפֵּרָה צָרְפָתִית הוא מונח המתאר את המסורת האופראית של צרפת, מן החשובות באירופה. המסורת כוללת יצירות משל מלחינים בשיעור קומתם של ז'אן-בטיסט לולי, ז'אן-פיליפ ראמו, הקטור ברליוז, ז'ורז' ביזה, קלוד דביסי ופרנסיס פולנק. גם למלחינים זרים היה מקום במסורת האופראית הצרפתית, בהם כריסטוף ויליבלד גלוק, לואיג'י כרוביני, ג'ואקינו רוסיני, ג'אקומו מאיירבר וג'וזפה ורדי.
לעומת הפקות מיובאות של אופרה איטלקית, יצר האיטלקי ז'אן-בטיסט לולי מסורת צרפתית נפרדת בחצר המלך לואי ה-14. על אף מוצאו הנוכרי, הקים לולי אקדמיה למוזיקה ופרש את שלטונו על האופרה הצרפתית משנת 1672. החל ב"קדמוס והרמיונה" יצר לולי, יחד עם הלבריתן שלו פיליפ קינו, את ה"טרגדיה במוזיקה" (tragédie en musique), צורה ששמה דגש מיוחד על מוזיקת מחול וכתיבה כוראלית. האופרות של לולי הקדישו גם תשומת לב לרצ'יטטיב עתיר הבעה, שעקב בנאמנות אחר מתארי השפה הצרפתית.
במאה ה-18 היה ז'אן-פיליפ ראמו ממשיכו החשוב ביותר של לולי. ראמו חיבר חמש טרגדיות במוזיקה, ואינספור יצירות בסוגות אחרות, כגון "אופרה-בלט", המצטיינות כולן בתזמור עשיר ובהעזה הרמונית. האופרה הראשונה שלו, "איפוליט ואריסי", המבוססת על "פדרה" של ז'אן רסין, נכתבה בשיתוף פעולה עם הסופר ואב המנזר סימון ז'וזף פלגרן ובוצעה לראשונה בשנת 1733. ראמו נתן למרכיב המוזיקה באופרה משקל רב יותר מקודמו, לולי. כדבריו, "לולי זקוק לשחקנים אבל אני זקוק לזמרים". ההרמוניה הנועזת של ראמו, כפי שהתגלתה באופרות "ההודים האציליים" (1735) ו"הקטור ופולוקס" (1737) זיכתה אותן בהצלחה עצומה וביססה את מעמדו של ראמו כממשיכו של לולי. אחרי מותו של ראמו, שוכנע המלחין הגרמני גלוק להפיק שש אופרות לבימה הפריזאית בשנות ה-70 של המאה ה-18. באופרות אלה ניכרת השפעתו של ראמו, אך הן מפושטות יותר וממוקדות יותר בדרמה. באותו זמן, באמצע המאה ה-18, הייתה סוגה אחרת שצברה פופולריות בצרפת: "אופרה קומית". זו הייתה המקבילה הצרפתית לזינגשפיל הגרמני, וגם בה התחלפו לסירוגין אריות בדיאלוגים מדוברים.
בשנת 1803 הגיע לפריז מלחין איטלקי בשם גספרה ספונטיני, שניסה לחקות את סגנון האופרות של גלוק. האופרה שלו "הווסטלות" זכתה להכרה ולהוקרה כיצירת מופת בארצות אירופה. השילוב של הדר צבאי ומוזיקה הרואית עם דרמה אנושית של תשוקה אסורה שבה את לב הקהל. הייתה זו הופעתה הראשונה של הגראנד אופרה הצרפתית.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 פינתה השפעתו של גלוק בצרפת את מקומה לאופרות של רוסיני. "סמירמיס" שלו, שנכתבה לוונציה לפי מחזה של וולטר, יחד עם "וילהלם טל", הצטרפו לסוגה החדשה של הגראנד אופרה שראשיתה בו"וסטלות" של ספונטיני. התומך הנלהב ביותר של סוגה זו היה ג'אקומו מאיירבר. גם האופרה הקומית, הקלילה יותר, נחלה הצלחה עצומה בידי פרנסואה-אדריאן בואלדייה, דניאל אובר ואחרים. באקלים זה נאבקו האופרות של המלחין הצרפתי הקטור ברליוז על זכותן להישמע. יצירת המופת האפית של ברליוז, "הטרויאנים", שיא הגשמתה של השפעת גלוק בצרפת, לא זכתה להפקה מלאה במשך קרוב למאה שנה לאחר השלמתה.