בשנת תשע"ו (2015) גילה ד"ר ניסן שריפי, עורך דין ומרצה למשפטים, את מקום קברו המדויק של הרדב"ז, וזאת לאחר מחקר מעמיק בו סקר ד"ר שריפי מקורות רבים, אשר הצביעו על העובדה, כי הרדב"ז נקבר מימינו של קבר רבי משה מטראני (המבי"ט), בחלקת קבר האר"י, אשר היה תלמידו במצרים. כך, בכ"א בחשוון תשע"ו נערכה הילולה ראשונה על קברו של הרדב"ז, וזאת לאחר למעלה ממאה שנה של היעלמות קברו עקב איתני הטבע (רעידות אדמה וסחף קרקעי) בשילוב עם שימור לקוי של בית הקברות העתיק בצפת.
פסיקותיו.
הרדב"ז ביטל במצרים את השימוש במניין השטרות וקבע את המניין לבריאת העולם למולד בהר"ד (כלומר מולד חודש תשרי של השנה שקדמה לבריאת אדם יוצא ביום שני, שעה ה' ור"ד חלקים), המניין הנהוג היום, כמניין שנים רשמי.
שתי פסיקות שלו התפרסמו במיוחד אחרי שנעשה בהן שימוש בפולמוסים הלכתיים בני זמננו. פסיקה אחת מתייחסת לדעתו כי ה'פלשים' באתיופיה הם יהודים לכל דבר ועניין, אם כי אסורים לבוא בקהל משום ספק ממזרות. פסיקה נוספת היא בתשובה תרצ"א, שם הוא כותב באריכות על חצר הר הבית בזמנו, כותב על המסורת להיכנס להר הבית, על זיהוי ה'צכרה' שבכיפת הסלע כאבן השתייה שם היה קודש הקודשים של בית המקדש ומתיר את הכניסה למקומות המותרים בהר הבית.
תלמידיו.
אחד מתלמידיו הידועים הוא רבי בצלאל אשכנזי, מחבר השיטה מקובצת. כמו כן מהריק"ש היה תלמידו, ואף האר"י למד אצלו במצרים.
חיבוריו.
ספרי שו"ת.
הרדב"ז כתב למעלה מ-10,000 תשובות, אולם רובן אבדו. בסך הכל קיימות מעל 2,000 תשובות המכונסות בשלושה שו"תים:
רבי דוד בן זמרא
ג'יוטו
גויים
כור המצרף
על פי הנצרות הקתולית, כור המצרף (בלטינית: Purgatorium) הוא מקום או מצב בו מתבצע מירוק נשמתו של מי שלא חטא חטאי מוות (peccatum mortale). בכור המצרף הנשמה נענשת על החטאים בני הכפרה (peccatum veniale) שחטא האדם בחייו, לפני המעבר לגן העדן. אדם שחטא בחטא מוות לא זכאי למירוק נשמתו בכור המצרף, ונשמתו נדונה לייסורי נצח בגיהנום.
ניתן למצוא אזכורים מוקדמים למקום בו מתבצע מירוק נשמות כבר בכתביו של אמברוזיוס הקדוש. היסודות לאמונה בכור המצרף המתואר כאן הופיעו לראשונה במאה החמישית, בכתביו של אוגוסטינוס. כבר בשלהי המאה השישית, הדוקטרינה (שהתפתחה מעט מאז ימי אוגוסטינוס) אומצה על ידי האפיפיור גרגוריוס הראשון. למרות זאת, היא קיבלה אישור כנסייתי והגדרה רשמית רק בימי הביניים, בשנת 1274, בוועידת ליון השנייה .
כור המצרף השפיע רבות על החיים בימי הביניים. האדם הפשוט בימי הביניים האמין כי באמצעות תפילות, עריכת מיסות, וקניית שטרי מחילה, ביכולתו להציל את עצמו ואת יקיריו מייסורי כור המצרף. הכנסייה טיפחה אמונה זו באמצעות דרשות וספרות ענפה. מוכרות דוגמאות רבות לתיאורי העולם הבא, הכוללות גם את הייסורים העוברים על הנשמות בכור המצרף. אחת היצירות הספרותיות הבולטות ביותר אשר נכתבו בימי הביניים, "הקומדיה האלוהית" מאת דנטה אליגיירי, עוסקת בהרחבה בתיאור כור המצרף.
במהלך ימי הביניים ועד לעת החדשה, האמונה בכור המצרף עמדה במוקדן של מספר מחלוקות תאולוגיות. כתות מינות מסוימות אף הכחישו בשלב מסוים את קיומו של כור המצרף (למשל הוולדנזים והקתרים). בתקופת הרפורמציה, רפורמטורים טענו כי האמונה בישו בלבד מספיקה כדי לכפר על חטאי האדם, ולכן נשמה של אדם שהאמין בחייו בישו תגיע ישירות אל גן העדן.
תאולוגיה.
הדוקטרינה של כור המצרף נתמכת במספר פסוקים בברית הישנה ובברית החדשה. הפרשנות הקתולית לפסוקים אלו עברה מספר גלגולים לאורך ההיסטוריה, אולם כולם מביעים את הרעיון הבסיסי של מקום או מצב לאחר המוות, בו עדיין ניתן לכפר על חטאים בדרכים מסוימות.
ספרות בית שני.
הציטוט אשר בו נעשה השימוש הנרחב ביותר להוכחת הדוקטרינה של כור המצרף נמצא בספר חשמונאים ב, ספר מן הספרים החיצוניים אשר שייך על פי הנצרות הקתולית לברית הישנה.
על פי פרשנותה של הכנסייה הקתולית, ניתן להבין מפסוקים אלו כי קיים מצב לאחר המוות, אשר בו ניתן עדיין לכפר על חטאי המתים באמצעות תפילה וקרבנות.
גם לפי היהדות ישנו מקום דומה ל"כור המצרף" אך הוא שונה ממנו בדרכים מסוימות ובשם שלו שלפי היהדות נקרא "כַף הַקֶּלַע".
הברית החדשה.
באיגרת הראשונה אל הקורינתיים נכתב:
מפסוקים אלו הסיקו התאולוגים הנוצרים כי קיימת אש מטהרת, אשר ביכולתה למרק את חטאי האדם.
בבשורה על-פי מתי נכתב:
ניתן לפרש פסוקים אלו כהוכחה לכך שקיימים חטאים שניתן לכפר עליהם לאחר המוות, וקיימים חטאים שעליהם לא ניתן לכפר, גם לאחר המוות.
התפתחות היסטורית.
המילה פורגטוריום (המונח הלטיני לכור המצרף), קיבלה את משמעותה המוכרת רק במהלך ימי הביניים המרכזיים. מילה זו נכנסה לדוגמה הקתולית באופן רשמי רק לאחר ועידת ליון (בשנת 1274). למרות זאת, כבר מראשית ימיה של הדת הנוצרית ישנן התייחסויות למקום או מצב ביניים בו מתבצע מירוק חטאים. מונח זה לא קיבל את משמעותו התאולוגית בבת אחת, אלא התפתח לאורך הדורות.
ראשית הנצרות.
כבר במסורת הנוצרית המוקדמת מחברים שונים התייחסו לאותו מקום או מצב ביניים שזכה מאוחר יותר לכינוי כור המצרף.
במקביל להתפתחות התאולוגית של מושג כור המצרף על ידי אבות הכנסייה, ניתן היה לראות גם התפתחות טקסים אשר כללו תפילות למען נשמות המתים. ההתפתחות של טקסים אלו מראה כי התפיסה אשר עומדת בבסיסו של כור המצרף לא נותרה נחלתם של התאולוגים בלבד, אלא חלחלה לתוך האמונות והפרקטיקות הדתיות של קהל המאמינים.
20 הלהיטים
20 הלהיטים הוא שם האוסף היחיד של להקת גזוז, אשר יצא בשנת 1990, וכלל שירים משני אלבומיה של הלהקה. עד היום זהו התיעוד היחיד של הלהקה שקיים בפורמט דיגיטלי, שכן אלבומיה המקוריים של "גזוז" לא הוסבו למהדורות קומפקט-דיסק. במהדורה הראשונה של האוסף הופיעו כל שירי אלבומה הראשון של הלהקה ותשעה מתוך שלושה עשר שירי אלבומה השני. למהדורה השנייה של האוסף שיצאה ב-2002 צורף דיסק בונוס המכיל שישה קטעים: שלושה מתוך ארבעת השירים החסרים מהאלבום השני ("מנגו א לה רמפה" האינסטרומנטלי נותר בחסרונו) ושלושה שלא נכללו בשני אלבומי הלהקה: "ערב טוב" ו"סוף הרשימה" שהוקלטו בהופעה חיה בהיכל התרבות ב-1979 ו"סיפור לבנה" שהוקלט באולפן באותה שנה. לכל המילים, הלחנים והעיבודים באלבום אחראי דני סנדרסון.
רמת אביב
רמת אביב הוא שמן של מספר שכונות בצפון תל אביב, באזור שמצפון לנחל הירקון.
היסטוריה.
לפני מלחמת העצמאות שכן בחלקו הדרום-מזרחי של האזור הכפר הערבי שייח' מוניס, אשר תושביו נמלטו במהלך המלחמה.
השכונה נוסדה בשנות ה-50 בעקבות הגירה גדולה של עולים חדשים מארצות מזרח אירופה. במרוצת השנים המשיכה רמת אביב, שנוסדה מצפון לירקון, להתפתח צפונה, ומסביבה בין היתר אוניברסיטת תל אביב, מוזיאון ארץ ישראל, מרכז יצחק רבין, מוזיאון הפלמ"ח, בית התפוצות, מרכז יצחק רבין לחקר ישראל ואולפני הטלוויזיה החינוכית. סמוך לה התפתחו גם שכונות נוספות, וכן שדה דב, תחנת הכוח רדינג ופארק הירקון.
השכונה נקראה על שם מלון רמת אביב, שנבנה קודם הקמת השכונה מצידו המערבי של כביש החוף על ידי מאוריציו ויטלה, עדה סירני ויהודה ארזי ונפתח ב-1951. גולדה מאיר, שהתגוררה בשכונה, ביקשה ממאוריציו ויטלה לקרוא לשכונה כשם בית המלון, וכך היה מלון רמת אביב ל"מלון שיש לו שכונה".
שכונות.
רמת אביב א'.
רמת אביב א' מכונה גם רמת אביב 'הירוקה' או רמת אביב "הישנה". השכונה נוסדה בשנות ה־50 במסגרת "שיכון עממי", סגנון בנייה שהונהג אז ברחבי הארץ. ראש עיריית תל אביב דאז, חיים לבנון, דרש שבמקום ייבנו רק בתים צמודי קרקע, אולם ידה של שרת העבודה, גולדה מאיר, הייתה על העליונה ובמקום נבנו שיכונים. את השכונה תכנן צוות אדריכלים שבראשו עמדו יצחק פרלשטיין ורוברט בנט. מרבית המבנים (כ־85%) עלו על הקרקע עד סוף שנות ה־60. אופי השכונה הוא של בתים צמודי קרקע לצד בתים משותפים בני ארבע קומות לכל היותר, שטובלים בריאות ירוקות מטופחות.
בשכונה 11 גני ילדים עירוניים, ארבעה בתי ספר: התיכון 'אליאנס' והיסודיים 'אילנות', 'אלונים' ו'אלומות'. בשכונה גם פועל מתנ"ס רמת אביב, שבט הצופים 'אביב' וקן של השומר הצעיר. בשכונה פועלת גם תנועת הנוער "כנפיים של קרמבו".
נכון לשנת 2018 התגוררו בשכונה 10,170 תושבים.
שטח השכונה הוא 864 דונם, מתוכם 381,751 מ"ר שטחים בנויים, ובהם 3,468 יחידות דיור. גבולות השכונה הם רחוב איינשטיין מצפון, רחוב חיים לבנון ממזרח ומדרום ודרך נמיר ממערב. בצידה הצפוני של השכונה שוכן קניון רמת אביב ובמרכזה מרכז ברודצקי.
בשכונה שלושה רחובות ראשיים: חיים לבנון, ברודצקי ורידינג.
גולדה מאיר גרה בשכונה זו בשנים 1959–1978. לאחר מותה ניטעה גינה קטנה ליד ביתה ונקראה על שמה.
רמת אביב ב'.
בנייתה של שכונת נווה אביבים, הנמצאת מצפון לרמת אביב הירוקה, החלה בשנות ה־60 והואצה בשנות ה־70. תוכניתה העיקרית של השכונה בנויה מארבעה רחובות ראשיים (יהודה הנשיא, רב אשי, טאגור ואופנהיימר) הסוגרים על מרחב ציבורי רחב ידיים באופן משמעותי. מרחב זה כולל גינה שכונתית גדולה (גן יוסף פוליטי), מרכזים מסחריים, מוסדות חינוך ודת ומרכז ספורט הכולל בריכת שחייה, מדשאות ומגרשי ספורט.
בשכונה שני בתי ספר יסודיים, 'ניצנים' ו'ארזים', בית הספר לחינוך מיוחד 'יחדיו', 'שבט אביב' של הצופים וסניף בני עקיבא 'רמת אביב'. בעבר היה בשכונה בית ספר יסודי נוסף, 'אלונים'. ברחוב טאגור נמצא מרכז קניות והסעדה.
רמת אביב ג'.
שכונת רמת אביב ג' החלה להיבנות במהלך שנות ה־70 מצפון לנווה אביבים. היא התפתחה בשנות ה־80 וה־90 והייתה לשכונת יוקרה בעלת מוניטין ברמה הלאומית.