משנת 1883 עבד כרופא בהונג קונג במסגרת יחידת הרפואה של הצי. במהלך עבודתו שם חקר את מחלת המלריה, לה הקדיש את עבודת הדוקטורט שלו משנת 1886.
הוא נשלח בהמשך לסן-פייר ומיקלון, אחר כך עבד במערב אפריקה, בגבון וב"קונגו הצרפתית". באזורים אלה המשיך לחקור לא רק את המלריה, אלא גם את מחלת השינה והפלגרה.
בשנת 1890 השתלם קלמט במעבדתו של אמיל רו בפריז. בהיותו שותף למחקרים של פסטר, הוטל עליו להקים את מכון פסטר בעיר סייגון. הוא ארגן בשלוחה שהקים מעבדה לייצור חיסונים נגד הכלבת. כמו כן התמסר למחקרים בתחום הטוקסיקולוגיה, ענף מדעי שהתפתח לא מכבר, בחיבור ישיר אל האימונולוגיה
הוא חקר את הארס של הנחשים והדבורים, הרעלים שבצמחים ובקוררה. במקביל ארגן קלמט ייצור חיסונים נגד אבעבועות שחורות ונגד כלבת וחקר את הכולרה ואת תסיסת האופיום והאורז.
המשך פעלו בצרפת. המכון פסטר בליל. מרפאת קלמט.
ב-1894 שב קלמט לצרפת וייצר את הנסיובים הראשונים נגד הכשת נחש באמצעות נסיובים לקוחים מסוסים שעברו חיסון ושיטות אימוניזציה אחרות (הנסיוב על שם קלמט).
מחקרים אלה הומשכו מאוחר יותר במכון בוטנטן בסאו פאולו על ידי הרופא הברזילאי ויטל ברזיל שיצר נסיובים שונים נוספים נגד ארסים של נחשים, עקרבים ועכבישים.
קלמט השתתף גם ביצירת הנסיוב המחסן הראשון נגד הדבר, ביחד עם אמדה בורל ואלכסנדר ירסן (1943-1863) שהיה בין מגלי חיידק מחולל המחלה, "Yersinia pestis". הוא נסע לעיר פורטו בפורטוגל כדי לחקור מגפת דבר שפרצה שם ולעזור במיגורה.
החל משנת 1895 קיבל מידי אמיל רו את ניהול המכון פסטר בעיר ליל אותו ניהל אחר כך למשך 25 שנה. בינואר 1901 הקים קלמט את מרפאת "אמיל רו" (שבימינו נקראת על שמו - "מרפאת קלמט") ששימשה דגם לסוג השירותים הרפואיים שנדרש להקים בצרפת לפי החוק ע"ש לאון בורז'ואה שנחקק בשנת 1916 לצורך המאבק בשחפת.
ב-1904 הוא הקים את הליגה הצפונית למאבק בשחפת, הקיימת עד ימינו. ב-1905 יחד עם אדואר אמבו נמנה עם חבריו המייסדים של האיגוד הכללי של המהנדסים, האדריכלים, התברואנים והטכנאיים העירוניים שהפך מאוחר יותר לאיגוד הכללי של התברואנים והטכנאים העירוניים (A.G.H.T.M.) ואחר כך לאיגוד המדעי והטכני לענייני מים וסביבה (A.S.T.E.E). ב-1908 נמנה עם מייסדי החברה לפתולוגיה אקזוטית ובשנת 1909 השתתף גם בהקמת שלוחה באלג'יר של מכון פסטר.
בימי מלחמת העולם הראשונה התמנה קלמט לסגן מנהל שירותי הרפואה באזור הצבאי 1 בליל, אך לא הצליח להגיע לעיר שנכבשה על ידי הכוחות הגרמנים. הוא עסק בארגון מתקני עזר צבאיים לאשפוז.
מחקריו בתחום השחפת.
מחקריו המדעי העיקרי שהביאו לו תהילה עולמית והנציחו את שמו בתולדות הרפואה עסקו ביצירת חיסון נגד השחפת, מחלה שכונתה גם "הדבר הלבן" ושעשתה שמות בקרב בני האדם באותה תקופה.
ב-1882 גילה המיקרוביולוג הגרמני רוברט קוך את החיידק האחראי למחלה: "Mycobacterium tuberculosis" או :המתג על שם קוך". התגלית עוררה את עניינו של פסטר.
ב-1906 קאמי גרן, רופא וטרינר ואימונולוג קבע שיכולת החיסון נגד השחפת קשורה לחיידק החי בדם. תוך שימוש בשיטות של פסטר, שאף קלמט לדעת אם כושר חיסוני זה יתפתח אצל בעלי חיים בעקבות הזרקת באצילים מוחלשים של שחפת הפרות. סוג זה של חיסון נקרא על שם שני ממציאיו, קלמט וגרן. מפני שההחלקה הושגה על ידי גידול הבאצילים בתרבית שכללה מרה, לפי רעיון של חוקר נורווגי בשם כריסטיאן פייר אנדוורד (1934-1855), נקרא החיסון "קלמט-גרן מרתי" (Bilié Calmette Guérin), בקיצור BCG.
בשנים 1921-1908 עמלו גראן וקלמט על ייצור זני באצילים פחות ופחות אלימים, תוך העברות זו אחר זו על שורה של תרבויות. לבסוף, ב-1921 השתמשו בהצלחה ב-BCG אצל ילודים בבית החולים שאריטה בפריז.
תוכנית החיסונים קיבלה מכה רצינית כשבשנת 1930 72 ילדים בעיר הגרמנית ליבק שקיבלו חיסון לקו בשחפת. חקירת המקרים הוכיחה שמכון פסטר סיפק זנים מתאימים ושהרופאים האחראים בליבק היו רשלנים בצורה פושעת: הם נידונו בהמשך לעונשי מאסר בפועל, בעוד שהמכון פסטר נמצא חסר אשמה.
אחרי שנת 1932 חיסונים מסיביים של ילדים נגד שחפת חודשו ביתר שאת בארצות רבות, תוך שימוש בשיטות ייצור עוד יותר בטיחותיות.
דבר השערורייה מליבק פגע מאוד בבריאותו של קלמט שנפטר במכון פסטר בפריז שנה לאחר מכן.
אלבר קלמט היה אחיו הצעיר של גסטון קלמט (1914-1858), שהיה בשנים 1903–1914 העורך הראשי של העיתון "לה פיגרו" ונרצח ב-1914 על ידי אנרייט קאיו, אשת שר האוצר הסוציאליסטי ז'וזף קאיו.
הנצחה.
רחובות, מוסדות חינוך ורפואה מרובים בצרפת ובמושבות צרפתיות לשעבר נושאים את שמו
כמו כן קיבלו את שמו:
אינדרה שרפיטיטה
אִינְדְרֶה שֶׁרְפִּיטיטֶה (בליטאית: Indrė Šerpytytė; נולדה ב-1983, פלאנגה, ליטא הסובייטית) היא אמנית ליטאית החיה ופועלת בלונדון.  היא עוסקת בהשפעתן של מלחמות על היסטוריה ועל תפיסה, ועובדת בצילום, פיסול, ציור, ומיצב.
עבודותיה מוחזקות במוזיאון ויקטוריה ואלברט ובאוספים פרטיים, והוצגו בטייט מודרן, במוזיאון לאמנות מודרנית, בגלריית הצלמים, במוזיאון לאמנות עכשווית בקראקוב, ובמוזיאון פולקוואנג.
חייה ויצירתה.
שרפיטיטה נולדה ב-1983 בפלאנגה, בליטא הסובייטית, אך עקרה ללונדון בגיל 14.  היא השלימה תואר ראשון בצילום עיתונאי באוניברסיטת ברייטון, ותואר שני בצילום במכללה המלכותית לאמנות בלונדון.
"(1944-1991)".
תחת שם זה הציגה שרפיטיטה כמה סדרות תצלומים, החל משנת 2009 ועד היום (נכון ל-2016), ובהן "מבנים של הנקו"ד, מב"ד, מג"ב, וקג"ב לשעבר", אשר מתמקדת בהשלכות מלחמת העולם השנייה על ליטא.  תמונות שחור-לבן מתארות סיפור נשכח של חיכוכים מקומיים, חקירות ועינויים של אנשים בבתים שהופקעו ממשפחות לשימוש המשטרה החשאית הסובייטית.  במקום להציג את המבנים עצמם, או להראות קורבנות באופן ישיר, משתמשת שרפיטיטה בדגמים מגולפים מעץ שהזמינה במיוחד, על בסיס מחקר ארכיוני וביקורים באתרים.  בשנת 2009 פרסמה גם סדרת תצלומים בשם "אחֵי יער", שעסקה ביער הליטאי כמקום מחבוא והיעלמות לאחר ששימש בית לאחת המחתרות הפעילות ביותר בתקופת המלחמה.
מדינת/מצב שתיקה.
היצירה "A State of Silence" (2006) היא הומאז' לאביה של שרפיטיטה, אַלְבּינַס שרפיטיס, אשר כיהן בשעתו כראש מנגנון הביטחון של ליטא, ונהרג בנסיבות חשודות בתאונת דרכים בבוקר ה-13 באוקטובר 2001.
2 שניות של צבע.
תבניות הצבע הגדולות המרכיבות את היצירה המקוונת "2 שניות של צבע" לקוחות מחיפוש תמונה באתר גוגל עם מחרוזת החיפוש "עריפות דאעש" (באנגלית). היצירה מציגה יריעת טלאים של מלבנים אשר נוצרים אוטומטית עם טעינת הדף, ואשר צבעיהם לקוחים מ"השחור של בגדי המוציאים להורג, הכתום של בגדי הקורבנות [או] כחול השמיים."  התמונות מציעות תגובה למרחב התקשורת המוצף, ומבקשות "לפרוץ את המעגל הסגור שבין אלימות שמבוצעת ללא מחשבה, ואלימות שנצרכת ללא מחשבה".
150 מייל לשעה.
הציורים המרכיבים את היצירה "150 מייל לשעה" מבוססים על תמונות של בני אדם קופצים ממרכז הסחר העולמי בניו יורק במהלך התקפות ה-11 בספטמבר. בכל תמונה, הוסרה דמות האדם, ונותר רק המבנה כ"עד יחיד ומצבה לא מכוונת".
גלרוס סוד
גלרוס סוד (בגרמנית: Glarus Süd) היא אחת משלוש הערים בקנטון גלרוס שבשווייץ, כששתי הערים האחרות הן גלרוס וגלרוס נורד.
העיר שוכנת על שטחו של עמק נהר הלינת העליון ובכל השטח של עמק סרנף. שטחה המוניציפלי של גלרוס סוד כוללת את הכפרים בטשוונדן, בראונוולד, דיזבך, אלם, אנגי, הסלן, הצינגן, לויגלבך, לינטל, לוכסינגן, מט, מיטלודי, נידפורן, ריתי, שוונדן, שוונדי, וסול. גלרוס סוד הוקמה ב-1 בינואר 2011 כאיחוד של כל הכפרים הללו.
היסטוריה.
בטשוונדן.
בטשוונדן (Betschwanden) מוזכרת לראשונה במקור משנת 1240 בשם Beswando.
עד 1395 היה בטשוונדן מחויב לתשלום מיסים ומעשר למנזר סקינגן. באותה תקופה היה הכפר חלק מכנסיית הרובע של גלרוס. כנסיית הכפר נבנתה במאה ה-14 בסגנון רומנסקי. היא נבנתה שוב מספר פעמים וב-1779 הוספו לה חומות להגנה מפני שיטפונות. ב-1915 הוספו לכנסייה מרכיבים בסגנון האר נובו ובסגנון התחייה הגותית ובשנים 1975 – 1977 היא שוקמה. צידה החיצוני של הכנסייה נבנה מחדש ב-2001.
כאשר הגיעה הרפורמציה הפרוטסטנטית לגלרוס, אימצה בטשוונדן את האמונה החדשה. ב-1528 היא הצטרפה לכנסייה הרובע הפרוטסטנטית יחד עם בראונוולד, הצינגן, דיזבך וריתי. ב-1942 נפרדה מהן בראונוולד והקימה כנסיית רובע חדשה.
עד למאה ה-19, היו חקלאות אלפינית ורעיית מקנה מקור ההכנסה העיקרי של הכפר. ב-1778 נבנתה על נהר דיזבך טחנת קמח. ב-1727 נפתח בית ספר וב-1844 נפתח בית ספר תיכון. ב-1843 נפתחה במקום מטוויה וב-1910 הוסף לה מחסן. כיום מבנה זה משמש כמפעל טקסטיל. ב-1879 נפתחה בכפר תחנת של קו הרכבת של צפון-מזרח שווייץ.
בראונוולד.
בראונוולד (Braunwald) מוזכר לראשונה במקור משנת 1421 בשם Brunwald. קיימות עדויות על התיישבות עונתית בקיץ במקום בין המאות ה-12 ל-15 והחל מ-1725 התגוררו במקום כמה משפחות לאורך כל השנה. ב-1841 הוקם במקום בית ספר וב-1857 הוא עבר למבנה חדש. אכסניה שנבנתה ב-1856 הפכה להיות מלון מפורסם.
ב-1907 נפתח הפוניקולר של בראונוולד. מהלך זה לווה בהקמתם של בתי מלון נוספים, כולל ה"גרנד הוטל בלוויו" (כיום "מרשנהוטל בלוויו"), מלון אלפינה" ו"מלון אלפנבליק" (נשרף ב-2009). במחצית השנייה של המאה ה-20, נפתחו כמה קווים של מעלית כיסאות ושל מעליות גונדולה, כדי לאפשר גישה לשטחי הסקי שמעל הכפר.
עד 1939 היה בראונוולד חלק משטחו של כפר ריתי, אך בשנה זו הוא הפך להיות כפר עצמאי.