זלטין הייתה השנייה מבין 12 ילדים. אביה היה אדריכל. עקב מצבה הכלכלי הקשה של המשפחה ועקב האנטישמיות בפולין, שלאחר מלחמת העולם הראשונה זכתה לעצמאותה מהאימפריה הרוסית, היגרה המשפחה מפולין ב-1920. לאחר נדודים בדנציג, קניגסברג, ברלין ובריסל הגיעו בני המשפחה לננסי, שם למדה זלטין היסטוריה של האמנות. שם הכירה את מירון זלטין, סטודנט יהודי צעיר שהגיע מרוסיה ולמד חקלאות באוניברסיטת ננסי. הם נישאו בשנת 1927 והקימו חוות עופות בעיירה לנדה בצפון צרפת. ביולי 1939 קיבלו סבין ומירון אזרחות צרפתית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התנדבה זלטין לקורס אחיות של הצלב האדום בליל. בשנת 1940 עברו בני הזוג זלטין למונפלייה ומשם עברו לאיזיו . במאי 1943 הקימו השניים בכפר איזיו בית ילדים ובו מצאו מחסה עשרות ילדים יהודים, נרדפי הנאצים, שהובאו למקום על ידי האוז"ה. בית הילדים היה חלק מרשת של בתי ילדים שבחלקם שהו הילדים בתור מסתור, ובחלקם באופן זמני, לפני העברתם אל מעבר לגבול, אל שווייץ או ספרד הנייטרליות. למעלה ממאה ילדים שהו בבית הילדים באיזיו מהקמתו במאי 1943 ועד פשיטת הגרמנים באפריל 1944. חלקם שהו במקום רק מספר שבועות או חודשים.
עם פשיטת הגרמנים על בית הילדים באפריל 1944 לא הייתה סבין בבית הילדים וכך ניצלה. היא הייתה במונפלייה, שם ביקשה מהאחראים על הפעלת בית הילדים, נוצרים ואנשי אוז"ה יהודים כאחד, לפזר את הילדים ולהפסיק את פעילותו של בית הילדים עקב התגברות החשש לשלומם של הילדים. זאת לאחר שבספטמבר 1943 נכבש אזור דרום-מערב צרפת בידי הגרמנים - אזור שעד אותה עת היה בידי האיטלקים.
בעלה של זלטין, מנהל בית הילדים מירון זלטין, גורש בטרנספורט 73 שיצא מצרפת לטאלין ב-15 במאי 1944 ונרצח.
לאחר תפיסת הילדים עברה זלטין לפריז ושם פעלה בשורות תנועת ההתנגדות הצרפתית.
אחרי המלחמה.
זלטין התפרנסה מעבודתה כטבחית במלון לוטציה בפריז, שם סייעה ביצירת קשרים בין ניצולי שואה ששבו ממחנות ריכוז. ביולי 1945 גילתה זלטין שילדי איזיו, שבהם טיפלה ושגורשו, נרצחו באושוויץ. רק אחת מהם, לאה פלדבלום, שרדה.
זלטין הייתה ציירת לפני המלחמה, והמשיכה בעיסוקה זה גם אחרי המלחמה. על יצירותיה חתמה בשם "יאנקה" (Yanka), שם החיבה שבו כינה אותה אביה. את עיקר פרסומה הקנתה לה פעילותה להנצחת ילדי איזיו בשנים שלאחר המלחמה. היא הייתה אחת היוזמות להקמת מוזיאון בבניין ששימש את בית הילדים. בשנת 1987 הוקם, בבניין בו פעל בית הילדים, מוזיאון המנציח את סיפורם של הילדים ואת סיפור הגירוש.
הנצחה.
זלטין קבורה בבית הקברות מונפרנאס בחלקה מספר 18.
על שמה קרוי רחוב בווילרבאן וכן רחוב ברובע השביעי בליון. בשנת 2012 שינתה עיריית ליון את שם הרחוב ל"רחוב סבין ומירון זלטין".
על קיר הבית בו גרה זלטין ברובע השישי של פריז, ברחוב מאדאם מספר 46, קבוע לוח זיכרון לזכרה.
סרט טלוויזיה בשם "הגברת מאיזיו" הנציח את סיפורה וכך גם מספר ספרים, אחד מהם נכתב על ידי סרז' קלרספלד.
ב-6 באפריל 2015, במלאת 71 שנה לגירוש, חנך נשיא צרפת פרנסואה הולנד את מוזיאון בית הילדים המחודש באיזיו, לאחר שזה נסגר למספר חודשים לשם שיפוצים.
אשר מסטולין (השני)
רבי אשר פרלוב מסטולין (כונה: האדמו"ר הצעיר וביידיש דער יונגער רבי; כ' בתמוז ה'תקפ"ז 1827 – ט"ו באב ה'תרל"ג 1873 בנו של רבי אהרן מקרלין בעל ה"בית אהרן" והאדמו"ר החמישי בשושלת קרלין.
ביוגרפיה.
רבי אשר נולד בסטולין בכ' בתמוז תקפ"ז לרבי אהרן מקרלין (האדמו"ר הזקן מקרלין) ולחוה בתו של רבי מרדכי מקרמניץ. כבר בחיי אביו התנהג בגינוני אדמו"רות לצד אביו, ועם פטירת אביו בי"ז בסיוון ה'תרל"ב נתמנה למלא את מקומו כאדמו"ר החמישי בשושלת.
נישא בראשונה לחיה בתו של רבי מנחם נחום טברסקי ממקארוב, ולאחר שנפטרה בעת לידתה - נשא לאשה את אחותה שיינה צביה. אחרי כ-14 שנות נישואין שבהן לא ילדה - התגרש ממנה ונישא בשלישית לשרה דבורה, בתו של רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק ואלמנתו של רבי יחיאל יעקב מקוז'ניץ.
כשנה בלבד כיהן כאדמו"ר עד לפטירתו בט"ו באב ה'תרל"ג בעיר דרוהוביטש במגפה שהשתוללה אז בעיר. בנו רבי ישראל מסטולין (הינוקא מסטולין) מילא את מקומו.
בשל פטירתו בגיל צעיר, ובשל כהונתו כשנה בלבד, כונה בחסידות דער יונגער רבי או בעברית האדמו"ר הצעיר.
צאצאיו.
מזיווגו הראשון נולדה חוה בת ציון אשת רבי מרדכי טברסקי מקוזמיר, ונחמה פיגא אשת רבי ישראל שפירא מגרודזינסק. מזיווגו השלישי נולד לו בנו רבי ישראל (הינוקא) מסטולין.
מירון זלטין
מירון זלטין (בצרפתית: Miron Zlatin; 1904, אורשה - 1944, טאלין) היה מנהל בית הילדים באיזיו בתקופת מלחמת העולם השנייה, ונרצח בשואה.
קורות חיים.
נעורים.
אביו של זלטין עסק במסחר בעצים על פני נהר הדנייפר. זלטין היגר לצרפת והיה סטודנט לחקלאות באוניברסיטת ננסי. באוניברסיטה הכיר את סבין ובשנת 1927 נישאו השניים. הם הקימו חוות עופות בעיירה לנדה בצפון צרפת. ביולי 1939 קיבלו מירון וסבין זלטין אזרחות צרפתית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1940 עברו בני הזוג זלטין למונפלייה ומשם עברו לאיזיו . במאי 1943 הקימו השניים בכפר איזיו בית ילדים ובו מצאו מחסה עשרות ילדים יהודים, נרדפי הנאצים, שהובאו למקום על ידי האוז"ה. זלטין ניהל את בית הילדים. בית הילדים היה חלק מרשת של בתי ילדים שבחלקם שהו הילדים בתור מסתור, ובחלקם באופן זמני, לפני העברתם אל מעבר לגבול, אל שווייץ או ספרד הנייטרליות. למעלה ממאה ילדים שהו בבית הילדים באיזיו מהקמתו במאי 1943 ועד פשיטת הגרמנים באפריל 1944. חלקם שהו במקום רק מספר שבועות או חודשים.
עם פשיטת הגרמנים על בית הילדים באפריל 1944 נעצר גם זלטין עם יתר אנשי הצוות, שבעה במספר בסך הכל, ועם 44 הילדים ששהו במוסד באותה העת. הוא גורש מתחנת רכבת בבוביני שבמחוז סן-סן-דני, בטרנספורט 73 שיצא לטאלין ב-15 במאי 1944 ונרצח באוגוסט 1944 בירי. יתר ילדי איזיו שגורשו, נרצחו באושוויץ. רק אחת מהם, לאה פלדבלום, שרדה.
הנצחה.
ביולי 1946 נקרא על שמו של זלטין רחוב בעיירה לנדה בצפון צרפת, שם חיו מירון וסבין זלטין תקופת מה לפני השואה.
אשתו של זלטין, סבין, פעלה להנצחת ילדי איזיו בשנים שלאחר המלחמה. היא הייתה אחת היוזמות להקמת מוזיאון בבניין ששימש את בית הילדים. בשנת 1987 הוקם, בבניין בו פעל בית הילדים, מוזיאון המנציח את סיפורם של הילדים ואת סיפור הגירוש.
על שמם של מירון וסבין זלטין קרוי רחוב ברובע השביעי בליון. בשנת 2012 שינתה עיריית ליון את שם הרחוב מ"רחוב סבין זלטין" ל"רחוב סבין ומירון זלטין".
ב-6 באפריל 2015, במלאת 71 שנה לגירוש, חנך נשיא צרפת פרנסואה הולנד את מוזיאון בית הילדים המחודש באיזיו, לאחר שזה נסגר למספר חודשים לשם שיפוצים.
סידני גובו
סידני רודריג נוקפו גובו (בצרפתית: Sidney Rodrigue Noukpo Govou; נולד ב-27 ביולי 1979 בלה פוי-אן-ולה) הוא כדורגלן עבר צרפתי שמוצאו מבנין ששיחק בעמדת הקיצוני ימני.
גובו שיחק לאורך רוב הקריירה בקבוצת נעוריו אולימפיק ליון. הוא שיחק במועדון במשך 11 עונות, וזכה עמו בשבע אליפויות צרפת ובגביע הצרפתי. לזכותו קרוב לחמישים הופעות במדי נבחרת צרפת, בהן כבש עשרה שערים. הוא נכלל בסגל הנבחרת בשני טורנירי אליפות אירופה ובשני מונדיאלים.
קריירת משחק.
גובו החל את קריירת המשחק בגיל מאוחר יחסית. בצעירותו הוא בחר לסיים את לימודיו בבית הספר, והצטרף לאקדמיית הנוער של אולימפיק ליון רק כשהיה בן 17. גובו הפגין יכולת גבוהה בעונתו היחידה כשחקן נוער, וזכה להארכת חוזהו במועדון. הוא החל לשחק במדי קבוצת המילואים וכבש במדיה 82 שערים בשלוש שנים.
במהלך עונת עבר גובו לשחק בשורות הקבוצה הבוגרת של המועדון, תחת המאמן ברנאר לקומב. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית ב-15 בינואר 2000, כשעלה כמחליף לעשר דקות במשחקה של ליון מול אוסר. כחודשיים אחר כך, בשמינית גמר הגביע הצרפתי מול הכוכב האדום פריז, כבש גובו את שעריו הראשונים במדי הקבוצה, כשצמד שערים שלו הביא לליון ניצחון 2-1 במשחק. את אותה העונה סיים גובו עם ארבע הופעות ליגה, ובאותו הקיץ חתם לראשונה על חוזה מקצועני בקבוצה.
בעונתו השנייה בבוגרים, תחת המאמן ז'אק סנטיני, תפס גובו מקום חשוב בהתקפת הקבוצה, לצדם של סוני אנדרסון וסטיב מרלה. עונה זו הפכה לעונת הפריצה של גובו, כשליון סיימה כסגנית האלופה וגובו עצמו זכה בתואר תגלית העונה בצרפת. הוא זכה להכרה גם בכדורגל האירופי באותה עונה, לאחר שבמשחק הבית מול באיירן מינכן במסגרת שלב הבתים השני של ליגת האלופות, כבש גובו צמד בעשרים הדקות הראשונות בדרך לניצחון קבוצתו 3-0.
בעונת זכה גובו עם קבוצתו לראשונה בקריירה באליפות צרפת. הייתה זו אליפות ראשונה מתוך שבע אליפויות רצופות בהן זכו גובו וליון. גובו היה שחקן הרכב קבוע בכל אחת משבע האליפויות. במהלך עונת , במהלך היעדרותו הארוכה של קפטן הקבוצה קלאודיו קסאפה, העניק המאמן פול לה גן את סרט הקפטן לגובו. ההחלטה נבעה בין היתר מהנאמנות שהפגין גובו למועדון נעוריו, שבלטה עוד יותר על רקע הצעות רבות שקיבל באותה התקופה.