גילוי המצוק.
המצוק התגלה בפברואר 1936 על ידי אנשי משלחות דיסקברי, שהגיעו על הספינה ויליאם סקורסבי.
מקור השם.
שמו של המצוק ניתן לו על ידי אנשי המשלחת שגילו אותו.
השם הוא תיאורי (המצוק הוא סטאק), וכן בהקשר זה ניתן השם למצוק איסט סטאק הסמוך.
לקריאה נוספת.
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, P 296
קוסקוס מנוקד
פוסום אוסטרלי
פוסום אוסטרלי כסוף-אפור
דמויי-קוסקוס
דמויי-קוסקוס (שם מדעי: Phalangeriformes), היא תת-סדרה של כיסאים אוסטרליים בסדרת הקנגוראים, המצויים ביבשת אוקיאניה ובמידה פחותה גם בדרום-מזרח אסיה. בתת-סדרה זאת קיימים כיום 6 משפחות, ובכך היא גדולה יותר מתת-הסדרות האחרות: דמויי-קנגורו (3 משפחות) ודמויי-וומבט (2 משפחות). בניגוד לתת-הסדרות האחרות שמצויות בעיקר באוסטרליה, תת-סדרת דמויי הקוסקוס מצויה באופן נרחב גם בגינאה החדשה, ארכיפלג ביסמרק ואיי מאלוקו, ואף במספר איים מקבוצת איי סונדה בדרום-מזרח אסיה.
בני קבוצה זו מכונים בשם העממי פוסומים (המבלבל בינם לאופוסומיים האמריקאים).
מאפיינים.
בשל המאפיינים הגופניים והאקולוגים שלהם, דמויי הקוסקוס ממלאים ביבשת אוקיאניה תפקיד אקולוגי דומה לפרימטים, וניתן להבחין בדמיון רב בינם לבין הלמורים ממדגסקר, הלוריסים, הגלשנאים והקופיפים מדרום-מזרח אסיה והאופוסומים מאמריקה. כל המינים בתת-סדרה זאת בעלי זנב גמיש ששווה לאורך הגוף או למעלה מזה, והם משתמשים בו לאיזון, ייצוב, או כ"רגל חמישית" בדומה לקופים רבים. לרוב המינים יש טפרים חדים ומעוקלים שהופכים אותם לטפסני עצים מצוינים. דמויי הקוסקוס מתאפיינים במבנה גוף קומפקטי ועגלגל, ויש להם רגליים וגפיים קצרים. הראש שלהם חרוטי והאף קטנטן וחלק. באזור החוטם יש להם זיפי מישוש ארוכים מאוד שחיוניים במיוחד לפעילות הלילית שלהם. אוזניהם עגלגלות או משולשות ומשתנות בגודלן בין המינים.
כל המינים בתת-הסדרה פעילים בשעות הלילה - חלקם אך ורק בזמן זה, וחלקם יהיו פעילים במידה פחותה יותר גם בבין השמשות ובשחר. במהלך היום הם נוטים לנוח מכורבלים בפרוותם בתוך חורים נטושים בעצים ובסלעים. מרבית דמויי הקוסקוס חיים בבדידות, אך יש מספר מינים חברותיים. הרגלי האכילה של המשפחות בסדרה משתנים בין המינים: חלקם אוכלי כל או אוכלי עלים בעוד שאחרים יהיו אוכלי חרקים או יונקי צוף. באופן כללי, המינים הגדולים יאכלו בעיקר פירות, עלים, ופרוקי רגליים והקטנים יאכלו בעיקר חרקים זעירים וזרעים או ילקקו שרף וצוף. כמעט כל מיני הפסומים חיים ביערות ושיחים סבוכים, אך יש מספר מינים שמותאמים היטב גם לאזורים עירוניים.
תת-סדרת דמויי הקוסקוס מכילה 3 קבוצות לא טקסונומיות: קבוצת הפוסומים, קבוצת הדאונים וקבוצת הקוסקוסים. הפוסומים בעלי זנב דקיק וגמיש עם פנים חרוטיות ואוזניים משולשות, הדאונים מפורסמים בקרומי הדאייה שלהם והקוסקוסים ידועים במבנה גופם המוצק והחזק, בזנבם הקירח ובראשם האגסי.
מבחינה אקולוגית וחיצונית, ניתן למצוא קווי דמיון בין משפחות מסוימות בדמויי-הקוסקוס: הפוסומים הטבעתיים והקוסקוסיים מתאפיינים במידות גוף גדולות יחסית, יש להם ראש וגוף עגלגלים יותר, פרווה שעירה, או צמרירית בגווני חום, שחרחר, אפרפר וזית ולרובם אוזניים קטנות. לרובם זנב חזק ועבה. הכיסנאיים קטנים יותר ומתאפיינים בפרווה חלקה ורכה בצבע אפרפר-כסוף עם סימונים שחורים ולבנים על הפנים. בנוסף לכך לכל המינים במשפחות אלו ישנו קרום עבה בין המפשעה לבית השחי שמאפשר להם לבצע דאייה באוויר למשך זמן קצר או ארוך. הפוסומים המנוצים, הפוסומים הננסיים והצופוניים (פוסומי הדבש) זעירים יותר - גודלם לא עולה על 15 סנטימטרים. הם מתאפיינים בפרווה עדינה בצבע חום-אפרפר, יש להם ראש קטנטן ומחודד יותר ואף ועיניים זעירים. למינים אלו יש זנב דקיק שמשמש אותם לאחיזה בגבעולים דקים ובתפרחות עליהם הם מסוגלים לטפס בשל משקלם הנמוך.
מבחינה פילוגנטית וגנטית, המשפחות בסדרה מחולקות בצורה שונה לגמרי: הקוסקוסיים והפוסומים הננסיים מסווגים תחת על-משפחת הפלנגרים, והשאר מסווגים תחת על משפחת הפטאורים. המין הגדול ביותר בתת-סדרת דמויי-הקוסקוס הוא המין קוסקוס דובי סולוואסי שעשוי להגיע למשקל של 10 קילוגרם, והמין הקטן ביותר פוסום ננסי זוטי שמשקלו כ-10 גרם בלבד.
איפולה
איפולה (שם מדעי: Dendrolagus notatus) הוא מין של כיסאי פפואני דמוי דובון בסוג קנגורו אילני, שאנדמי למזרח גינאה החדשה. הוא תואר לראשונה בשנת 1916 על ידי הביולוג הגרמני פאול מטשי (Paul Matschie) בתור תת-מין של קנגורו אילני דוריה, והוכר כמין נפרד בשנת 2007. כרבים מקרוביו, הוא נמצא בסכנת הכחדה עקב ציד ובירוא יערות.
תיאור.
האיפולה בעל מבנה גוף גוצי וכבד, ומזכיר יותר את הוומבט מאשר את הקנגורו הקרקעי מערבות אוסטרליה. הגפיים שלו מסיביות וחזקות, כאשר הקדמיות ארוכות יותר מהאחוריות. הוא בעל טפרים עבים ומעוקלים, ורפידות מחוספסות בכפות הרגליים. זנבו ארוך, גלילי ועבה ומשמש לשיווי משקל. ראשו קצר ורחב, חוטמו גדול ועגול, ואוזניו קצרות ומשולשות. הדו-צורתיות הזוויגית אצל מין זה, ניכרת בעיקר במידות הגוף: אורכו של הזכר 58–69 סנטימטרים ומשקלו בין 7 ל-9.1 קילוגרם, ואילו האורך של הנקבה 51–63 סנטימטרים, ומשקלה 6.5-6 קילוגרם. הזנב של האיפולה זהה פחות או יותר לאורך הגוף (כ-54 סנטימטרים בממוצע), והוא ארוך במעט אצל הזכרים.
הפרווה של האיפולה עבה, צפופה וקצרה. צבעה הכללי נע בין חום בהיר לחום-קפה כהה, בעוד שהפנים, הגפיים, כפות הידיים ולעיתים אף הגב, בצבע אפרורי או כסוף. סביב פתח הביב ובסיס הזנב, ישנו כתם גדול בצורת טבעת בצבע כתמתם או צהוב, ואילו שאר הזנב עשוי להיות בצבע שוקולד כהה או שילוב של שערות צהובות, שחורות ואפורות. האוזניים והאף כהים אף הם משאר הגוף. הגורים של האיפולה בהירים יותר מהוריהם, וצבעם נוטה לאדמוני עם ראש בהיר.
תפוצה ואקולוגיה.
האיפולה אנדמי לרכס ביסמרק במרכז פפואה, הממוקמת בצד המזרחי של האי גינאה החדשה; טווח התפוצה של האיפולה גדול ממרבית המינים האחרים ומשתרע על לא פחות מ-40,000 קילומטרים רבועים, אך חרף זאת הוא הפך לנדיר מאוד עקב הצפיפות האנושית הגבוהה במיוחד ברמות המרכזיות של פפואה. האיפולה הצליח לשרוד בלב האזור הזה שנחשב לאחד הצפופים ביותר במלנזיה, בעיקר בשל סביבת המחיה הבלתי נגישה שלו במרומי ההרים כדוגמת הר ג'ילוו והר סטולי.
בית הגידול שלו מורכב מיערות גשם טרופיים ויערות עננים על רכסי ההרים בגבהים של 3,100-900 מטר מעל פני הים. האיפולה חופף בקצה התפוצה המזרחי שלו עם קנגורו דוריה, ובקצה המערבי עם קנגורו סרי.
בהתחשב בכך שהאיפולה מאכלס בתי גידול גבוהים ובלתי נגישים, אין כמעט מידע זמין על האקולוגיה שלו. בטבע ובשבי, האיפולה פעיל בעיקר בשעות הדמדומים, וניזון בעיקר מעלים בגדלים שונים. בשעות הלילה, הוא נוהג לרדת לקרקעית היער על מנת להעשיר את תזונתו בעשבים ובצמחים טריים. האיפולה נוהג לעיתים קרובות להקיא את מזונו וללעוס אותו שוב, בדומה למעלי גירה, והוא שותה מים בתדירות גבוהה יותר ממינים אחרים שמסתפקים לרוב בלחות ממזונם הצמחי.
אין מידע רב על רבייה ומחזור החיים של המין, וסביר להניח שהוא דומה בכך לקרוביו. ההערכה היא, שהנקבה זקוקה להפסקה של 18 חודשים בין רבייה לרבייה, אשר מקטינה משמעותית את קצב הגידול של האוכלוסייה.
מצב שימור.
האיפולה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל ירידה דרסטית במספריו בשלהי המאה ה-21 שמוערכת בלפחות 50%, וזאת כתוצאה מכריתת יערות, ציד על ידי בני אדם וטריפה על ידי כלבים. האיפולה נתפס על ידי כפריים מקומיים בעיקר בשוליים של רכסים הרריים, ולעיתים על ידי ציידים מקצועיים המרחיקים לכת לאזורים גבוהים יותר. הוא ניצוד בעיקר עבור מזון, או נלכד בתור חיית מחמד; במקומות מסוימים, האיפולה נחשב כחלק מהמוהר המסורתי. מפרוותו, טפריו ועצמותיו, מכינים לעיתים קרובות פריטי קישוט מקומיים.
האיומים הללו הובילו להכחדתו מרכס שריידר, ומצבו בשאר רכסי ההרים אינו מעודד. נכון לשנת 2019, אין עדיין פעולות שימור ספציפיות עבור האיפולה, אך הוא מצוי במספר אזורים מוגנים. נדרשים מחקרים נוספים אודות התפוצה, גודל האוכלוסייה, האקולוגיה והאיומים על האיפולה, על מנת לתכנן עבורו אסטרטגיית שימור יעילה.
בטונג
הבטונג (שם מדעי: Bettongia; קרוי גם קנגורו ירבועי), הוא סוג של כיסאי קטן דמוי ירבוע במשפחת הקנגורים החולדתים, הכולל בתוכו 6 מינים שאנדמיים ליבשת אוסטרליה. הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1837 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי, ומקור שמו בכינוי של הילידים האבוריג'ינים. קנגורו חולדתי אדמוני שויך בעבר לסוג זה וכונה בטונג אדמוני, אולם בסופו של דבר קיבל מעמד של סוג בפני עצמו. מאז תחילת ההתיישבות האירופאית באוסטרליה, הבטונג הפך ליונק נדיר ביבשת כתוצאה מאיומים שונים מעשי ידי אדם וחלק ממיניו נכחדו.
מאפיינים.