אומת האסלאם הוא ארגון אשר נוסד בשנת 1930 על ידי ואלאס פארד בדטרויט, מישיגן. פארד טען כי הנצרות היא הדת של האדם הלבן, ושהיא נכפתה על האפרו-אמריקאים במהלך תקופת העבדות. לעומת זאת, האסלאם קרובה יותר לשורשים ולזהות האפריקאית והיא דתם של השחורים. חברי אומת האסלאם קראו את הקוראן, סגדו לאללה כאלוהיהם, וקבלו את מוחמד כנביא הראשי שלהם. יחד עם עקרונות האסלאם שולבו עקרונות של לאומיות שחורה וגאווה שחורה, וחסידיו של פארד נקראו "מוסלמים שחורים". פארד הטיף לצדק, חופש ושוויון זכויות עבור האזרחים ממוצא אפריקאי, הוא זכה במהירות לתמיכה גדולה. בתוך שלוש שנים היה אומת האסלאם ארגון מלוכד אשר שכר אולם בדטרויט ששימש כמקדש עבור חברי הארגון. אחד מתלמידיו הראשונים של פארד היה אלייז'ה פול אשר מאוחר יותר שינה את שמו ונודע בשם אלייז'ה מוחמד. כאשר בשנת 1934 וואלס פארד נעלם באורח מסתורי תפס את מקומו אלייז'ה מוחמד והפך למנהיג הארגון. אלייז'ה הפיץ את תורתו של פארד ברחבי ארצות הברית, הוא הקים מסגדים ומקדשים בערים רבות, ביניהן שיקגו, וושינגטון ואחרות. אומת האסלאם משכה אליה תומכים רבים, ופעלה באופן מיוחד בבתי הכלא. אחד הפעילים הבולטים ביותר של הארגון היה מלקולם ליטל אשר שינה את שמו מאוחר יותר למלקולם אקס. מלקום התוודע לתנועה ב-1952 בעת שריצה עונש מאסר על שוד. אלייז'ה מוחמד זיהה במהרה את הפוטנציאל של הנואם הכריזמטי, ומלקולם הפך לדובר הראשי של הארגון ומאוחר יותר לאחד ממנהיגיו הבולטים, עד הירצחו בשנת 1964.
אומת האסלאם נוסדה על בסיס טינה כלפי הלבנים ותרבותם. הם הטיפו להסתמכות על אפריקאים בלבד, ולא ביקשו אינטגרציה עם לבנים, אלא האמינו שדווקא בהפרדה יוכלו להבנות את כוחם של שחורים. הם ביקשו להקים בתי ספר וכנסיות לשחורים, ושאפו להתאחד וליצור קהילה מאוחדת ונפרדת, עם תמיכה הדדית ללא כל הסתמכות על קבוצות גזעיות אחרות, כך חשבו שיתנגדו לדיכוי השחורים. הארגון קרא לאפריקאים-אמריקאים להיות גאים במורשתם, וניסה לקדם רעיון להקמת מדינה נפרדת לשחורים. התנועה לא דגלה באי-אלימות, ואלימות אף הוצדקה אידאולוגית כהגנה עצמית, וכאמצעי לגיטימי להשגת צדק. בשנת 1959 הופק סרט דוקומנטרי על הארגון בשם "השנאה שהשנאה הולידה" ("The Hate that Hate Produced"). הסרט פורסם והציג את הארגון באור שלילי, כקבוצה הדוגלת בעליונות גזעית שחורה. הסרט יצר דעת קהל שלילית ומנהיגי זכויות אזרח ואף מוסלמים אפרו-אמריקאים אחרים החלו להתנער מהאידאולוגיה של הארגון. הגינויים על הארגון ועל מנהיגו אלייז'ה מוחמד נמשכו עד מותו בשנת 1975. לאחר מותו של אלייז'ה, בנו של וואלס פארד לקח את הנהגת הארגון לידיו, והכניס שורה של שינויים באידאולוגיית הארגון, שינויים אשר קרבו את הארגון לרעיונות אורתודוקסים של מנהיגי האסלאם והתרחקו מאידאולוגיית עליונות שחורה. השינויים הובילו לנטישה של רבים מחברי הארגון אשר לא היו מרוצים מהאידאולוגיה החדשה. אלו האחרונים התקבצו סביב לואיס פרחאן והקימו את "אומת האסלאם החדשה" אשר חזרה למעשה לתורתו המקורית של אלייז'ה מוחמד.
אלייז'ה מוחמד.
אלייז'ה מוחמד נולד בשם אלייז'ה פול ב-7 באוקטובר 1897 בג'ורג'יה. הוא עבר לדטרויט ב-1932 שם הכיר את ואלאס פארד מייסד תנועת אומת האסלאם. אלייז'ה במהרה הפך לתומך קנאי של פארד והצטרף לתנועתו. הוא שינה את שמו לאלייז'ה מוחמד. מוחמד היה לאחד מתלמידיו הבולטים והפך למנהיג הארגון לאחר היעלמותו של פארד ב-1934, כאשר עבר לשיקגו עם קבוצה של חסידי הארגון, שם הקים את המקדש השני של אומת האסלאם כמפקדה החדשה של הארגון. הוא החל להפיץ את תורתו ולמשוך עוד ועוד חברים חדשים אל הארגון. בשנת 1942 נעצר מוחמד ונכלא עקב השתמטותו מרישום לגיוס במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא שוחרר ב-1946. במשך שלושים השנים הבאות מוחמד בנה והפך את הארגון מקבוצת שוליים דתית קטנה לארגון גדול ומורכב בעל אלפי מאמינים. הוא המשיך להטיף לעצמאות כלכלית לשחורים, להפרדה גזעית ונגד אינטגרציה. הוא היה דובר כריזמטי ולא חסך בביקורת על הדיכוי הלבן. הוא הנהיג את הארגון עד מותו ב-1975.
מלקולם אקס.
מלקולם אקס נולד ב-1925 באומהה, נברסקה, בשם מלקולם ליטל. הוא היה מנהיג ממוצא אפרו-אמריקאי, נואם ופעיל זכויות אדם. הוא שימש כדובר של אומת האסלאם בשנות החמישים והשישים, ובשל מאמציו הגדולים בתנועה הוא הצליח לסחוף אחריו אלפים. הוא הצטרף לתנועה בזמן ששהה בכלא. עם שחרורו ב-1952 מנתה התנועה כ-400 חברים. הוא הפך למנהיג ודובר התנועה, וב-1960 התנועה גדלה לכ-40 אלף חברים. אקס תמך בעוצמה ובלאומיות שחורה, ובהחזרת גאווה וגבריות לשחורים. הוא האשים את האמריקאים הלבנים והתבטא נגדם במילים קשות. הוא הטיף לשחורים להשליך את "כבלי הגזענות" מעליהם ולהילחם בגזענות בכל האמצעים הדרושים, גם בדרך אלימות, בטענה כי "אין מהפכה לא אלימה". מטרת המהפכה, לדבריו, הייתה לבסס את עצמאות העם השחור, הצעה אשר זכתה לתומכים רבים, אך בו בזמן גם לביקורות עזות.
אקס טען כי יש צביעות בערכים של התרבות המערבית, מהערכים הדתיים של הנצרות ועד לערכים של המוסדות הפוליטיים והכלכליים של הלבנים. הוא תמך בבדלנות שחורה. הוא טען כי קהילה נפרדת של שחורים אשר ישלטו בפוליטיקה ובכלכלה הפנים קהילתית יטיבו עמם יותר מאשר התמזגות בתפקידים פוליטיים או כלכליים בקהילה הלבנה. הוא הטיף לאפריקאים אמריקאים לחדש את זהותם הלאומית, לאמץ את הזכויות הכלולות בתיקון השני ולהגן על עצמם מפני הגמוניה לבנה. בתחילת שנות השישים הופיע מלקולם אקס כקול מוביל של אגף רדיקלי בתנועה לזכויות האזרח, בה הציע אלטרנטיבה פילוסופית לחזון של מרטין לותר קינג, אשר הטיף למען חברה משולבת גזעית, עם אינטגרציה מלאה בין שחורים ללבנים. קינג דגל במאבק לא אלים. לנאום המפורסם של קינג "יש לי חלום" הגיב אקס כי "בזמן שלקינג יש חלום, לשאר השחורים יש סיוט". ("while King was having a dream, the rest of us Negros are having a nightmare") ב-1964 עזב מלקולם אקס את אומת האסלאם בשל קרע ומחלוקת בינו לבין אלייז'ה מוחמד. אקס גילה כי המורה שלו מפר את תורתו שלו, ופועל בניגוד לאידאולוגיה של התנועה, וניהל רומנים מחוץ לנישואיו עם מזכירותיו הצעירות. אקס התאכזב ויצא למסע ארוך דרך צפון אפריקה והמזרח התיכון. במסעו אקס הפך למוסלמי סוני, ושינה את שמו בפעם השנייה לשם "אל-חאג' מאלִכּ אל-שבאז". בערב הסעודית הוא עלה לרגל למכה, העיר הקדושה בדת האסלאם. כשחזר אקס לארצות הברית הוא נטש את מחויבותו לבדלנות הגזעית ומיתן את השקפותיו. עם זאת, הוא המשיך לתמוך בהגדרה עצמית לשחורים, הגנה עצמית וזכויות אדם. ב-21 בפברואר 1965, בזמן שנאם אקס באולם במנהטן בכנס של ארגון האחדות האפריקאי-אמריקאי, הוא נורה למוות על ידי שלושה מחברי אומת האסלם.
פרנץ פנון.
פרנץ פנון היה הוגה דעות אנטי קולוניאלי. הוא כתב ספרים שעסקו במאבק בקולוניאליזם והעמיק בבעיה של השחורים בעולם הנשלט על ידי האדם הלבן. פנון נולד ביולי 1925, באי הקריבי מרטיניק, שנשלט על ידי צרפת. ב-1943, בגיל 18, התגייס ונלחם לצד הכוחות הצרפתיים במלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נשאר בצרפת, שם למד פסיכיאטריה ורפואה באוניברסיטה בעיר ליון, שם הוא נתקל בגזענות נגד שחורים. ב-1952 הוא עבר לאלג'יריה והחל לכהן כראש המחלקה הפסיכיאטרית בבית החולים בלידה-ג'ונוויל. שנה לאחר מכן, ב-1954 פרצה מלחמת העצמאות של אלג'יריה, כאשר אלג'יריה דרשה להשתחרר משלטון צרפת. את המלחמה ניהלה החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה, FLN, אשר הובסה על ידי הכוחות המזוינים הצרפתים שהשמידו את תשתיותיה הצבאיות של ה-FLN ומנהיגיה חוסלו או נכלאו. בבית החולים הצרפתי פנון טיפל במצוקות הפסיכולוגיות של החיילים הצרפתים שביצעו עינויים כדי לדכא את ההתנגדות האנטי-קולוניאלית. פנון טיפל במקביל בפצועים האלג'יריים שהיו קרבנות לעינויים. ב-1956 פנון הבין כי הוא אינו יכול לעזור ולסייע למאמצים הצרפתיים לדכא את תנועת הדה-קולוניזציה, והוא התפטר מתפקידו בבית החולים. הוא עבר לתוניסיה, שם החל לעבוד עם תנועת ה-FLN, והכשיר אחיות לטפל בפצועים. הוא הפך לעורך הראשי של עיתון התנועה "אל-מוג'היד". הוא עצמו כתב מאמרים אוהדים על התנועה אשר פורסמו בעיתונים שונים ברחבי העולם. באותה השנה הוא מונה לשגריר הממשלה האלג'ירית הזמנית בגאנה, שם לקה במחלת הלוקמיה. בשנה האחרונה לחייו הספיק לכתוב את אחד הספרים הזכורים והמשפיעים שלו בשם "מקוללים עלי אדמות". ב-1961 הוא נפטר ממחלת הלוקמיה בארצות הברית שם קיבל טיפול. לאחר פטירתו, לבקשת ה-FLN הוחזרה גופתו לאלג'יריה, שם נקבר.