חלק מרכזי מעלילת הסרט מתרחש בכפר במחוז לה מנצ'ה, שבו נולדו וגדלו ריימונדה וסולה, ובו מתגוררות דודה פאולה ואגוסטינה. זהו גם אזור הולדתו של אלמודובר. את פרסומו קנה המחוז בזכות "דון קיחוטה איש לה מנצ'ה". את טחנות הרוח שבהן נלחם דון קיחוטה מחליפות בסרט טורבינות רוח, הנראות בו פעמים אחדות, בעת נסיעתן של גיבורות הסרט ממדריד ללה מנצ'ה ובחזרה. לעומת התחדשות זו, אמונתם של בני הכפר ברוחות רפאים ממשיכה להיות נטועה בעבר.
הכפר שבסרט קרוי אלקנפור דה לאס אינפאנטאס, והסצנות המתרחשות בו צולמו בעיירה אלמגרו שבקסטיליה-לה מנצ'ה. עיירה זו שימשה את אלמודובר גם לצילומי סצנות הכפר בסרטו "פרח הסוד שלי".
נשים וגברים.
ברבים מסרטיו של אלמודובר, כגון "נשים על סף התמוטטות עצבים" ו"הכל אודות אמא", לנשים מקום בולט ביותר. "לחזור" הגיע לשיא מבחינה זו. לגברים מקום זניח למדי בסרט, והמעטים שמופיעים בו נעלמים תוך דקות מעטות מרגע שהופיעו. עם זאת, הגברים מהווים רקע לעלילה, העוסקת בשלושה דורות של נשים שסבלו משוביניזם גברי והתמודדו אתו, כל אחת בדרכה. כן עוסק הסרט ביחסי אם-בת: יחסיה של אירנה עם בנותיה ריימונדה וסולה, ויחסיה של ריימונדה עם בתה פאולה.
העיסוק במוות.
בסרט ישנו עיסוק תדיר במוות, שמהווה מרכיב בסיסי ביצירתו של אלמודובר. נושא מרכזי בסרט הוא חזרתה של האם, שנחשבה מתה, לחיק משפחתה ובנותיה, וכן מתוארות דרכי ההתמודדות של בני לה מנצ'ה עם המוות.
יאיר הוכנר, בביקורת באתר "סרט", כתב כי:
כשנשאל אלמודובר בראיון האם החיפוש בסרט אחר מישהו שיהיה אתנו ברגע מותנו, משקף את הפחד שאנו חשים מהמוות, ענה:
קבלת הקהל והמבקרים.
הסרט התקבל באופן חיובי בידי קהל המבקרים, ובאתר Rotten Tomatoes, שמאגד ביקורות קולנוע, מסווג הסרט נכון ל-2020 כסרט "טרי" עם 91% ביקורות חיוביות מבין 170 הביקורות שנמנו. כמו כן, 89% מגולשי האתר ציינו את הסרט לחיוב. לפי נתוני האתר Box Office Mojo, בקופות הקולנוע צבר הסרט הכנסות בסך $85,585,177.
מבקר הקולנוע אורי קליין כתב על הסרט:
יאיר הוכנר, בביקורת באתר "סרט", שיבח את "לחזור" ודירג אותו בציון 5 כוכבים מתוך 5. הוא כתב "בדיוק כמו בסרטיו הגדולים ביותר גם הפעם מצליח אלמודובר לנוע בקצב מסחרר מסצנות מצחיקות, מרגשות ומותחות בלי שהדבר יראה לא טבעי". כן שיבח את הופעתה של פנלופה קרוז וכתב כי הסרט "הוא קודם כול הזדמנות לצפות בכוכבת הקולנוע הספרדייה פנלופה קרוז בהופעה קולנועית אינטנסיבית ובוגרת".
בביקורת באתר Pixelsurgoen, נכתב כי הסרט מדגים שוב את בגרותו של אלמודובר ביצירתו, לעומת סרטיו בשנות ה-80 המאוחרות ובתחילת שנות ה-90, אז היו ידועים סרטי הקומדיה שיצר בהתמקדותם באלמנטים המתקבלים בזעזוע, בבלתי רלוונטי ובקיטש (כדוגמת הסרט "קיקה"). בסרט מצליח אלמודובר לחשוף כל סיפור לאיטו, ולחבר את כל הסיפורים לידי רקמה אחת של מערכות יחסים בין הדמויות. כן צוין, כי ניכרות בסרט השפעותיהן של יצירות מלודרמה קלאסיות, החל מיצירותיו של דאגלס סירק וג'ורג' קיוקור, וכלה בסגנון הנאו-ריאליזם האיטלקי של שנות ה-50.
פרסים.
פסטיבל הקולנוע בקאן 2006:
פרס גויה:
פרס הקולנוע האירופי:
מערכות זמן אמת
זמן אמת
עליות מגורשי ספרד ופורטוגל
עליות מגורשי ספרד ופורטוגל הם גלי העלייה לארץ ישראל של מגורשי חצי האי האיברי וצאצאיהם לארץ ישראל. גלי העלייה החלו במהלך המאה ה-15, והתגברו לאחר גירוש ספרד בשנת 1492 (רנ"ב) ופורטוגל בשנת 1497, ונמשכו שנים רבות לאחר מכן לאורך המאה ה-16. בדורות שלאחר הגירוש, המשיכה הגירתם של רבים מיהודי ספרד ופורטוגל שנשארו בהן לאחר שהתנצרו, ונקראו אצל היהודים אנוסים, ובחברה הנוצרית: "נוצרים חדשים"; הם ביקשו לעזוב את חצי האי האיברי, ולזנוח את הנצרות בארצות הגירה חדשות.
חלקם ניסו להיקלט במדינות השכנות של ספרד, והקרובות לה מבחינה תרבותית; בפורטוגל שבה שכנה קהילה יהודית גדולה; אולם מלכי ספרד עודדו את גירוש היהודים גם מפורטוגל, ארבע שנים מאוחר יותר.
רבים היגרו לצפון אפריקה, אחרים אל מרכז אירופה ומזרחה, ואף אל יבשת אמריקה, שהדרך אליה נפתחה בשנת 1492.
אולם חלק ניכר היגר לאימפריה העות'מאנית הצעירה, שהעומד בראשה - הסולטאן באיזיט השני, קיבל אותם בזרועות פתוחות, מתוך תקווה שיועילו לקידום האימפריה. עלייתם הביאה לתמורות ולהתחדשות משמעותית ביישוב היהודי בארץ ישראל.
בשלהי התקופה הממלוכית.
לפני עליית מגורשי ספרד.
החל מהרבע השני של המאה ה-15 התקיימה גזירת הים, שהייתה למעשה איסור בצו אפיפיורי על העברת יהודים ואולי גם סחורות של סוחרים יהודים במזרח הים התיכון מאירופה לארץ ישראל, בעקבות סכסוך על המקומות הקדושים בירושלים והמצב הגאופוליטי במזרח הים התיכון. איסור זה היה בתוקפו, לסירוגין, למעלה מיובל שנים: מ-9 במרץ 1427 עד 1467-1485. מאידך, בהשפעת האירועים הגאופוליטיים, בראשם כיבוש המוסלמים את קונסטנטינופול, השריד האחרון של האימפריה הרומית המזרחית, התעוררה עלייה בקרב יהודים בארצות המזרח.
ירושלים.
בשלהי התקופה הממלוכית הייתה ירושלים במצב ביטחוני קשה. לעיר לא היו חומות, ותושביה סבלו מפשיטות שודדים. יהודי העיר נקלעו לבעיה כלכלית ולחובות בשל הריסת בית הכנסת המרכזי שלהם (1474) ובנייתו מחדש בעזרת הלוואות בריבית ממוסלמים ומראשי הכנסיות בעיר, ורבים מהם נטשו את העיר.
בשנות ה-80 של המאה ה-15 ניכר שינוי ביחס השלטון כלפי הקהילה היהודית ולתלמידי חכמים הוענק פטור ממסים. בעקבות כך חל גידול במספר העולים לירושלים.
בשלהי התקופה חיו בירושלים יהודים מוסתערבים, רומניוטים ואשכנזים, ובנוסף להם כבר הייתה קהילה קטנה של ספרדים.
רבי עובדיה מברטנורא הגיע בשנת ה'רמ"ח 1488 אל העיר, בה חייתה קהילה קטנה ודלת אמצעים, כפי שהוא מתאר באיגרתו:
תושביה היו עניים ואפילו לא היו להם ספרי תורה. מאחר שפרנסתו הייתה מצויה מפקדונות בנקאיים נושאי ריבית אותם השאיר באיטליה, נרתם רבי עובדיה לשיפור המצב העגום. הוא אף קיבל תרומות ייעודיות לצורך זה, מאחיו ואביו.
עקב השתדלותו לסייע לביסוס וחיזוק הקהילה מבחינה רוחנית וחומרית כאחד, וכן בשל גדלותו התורנית, תפס הוא עד מהרה מקום של כבוד בין תושביה היהודים של ירושלים, ונתמנה לרבה הראשי, מינוי שהוכר גם על ידי השלטונות הממלוכים. בין שאר פעולותיו הייתה הקמתה המחודשת של החברה קדישא בירושלים, בה שימש הוא כחבר מן המנין ואף עסק בעצמו בקבורה. כמו כן, סייע בשיקום בית הכנסת ברובע היהודי שנהרס על ידי פורעים.
לאחר גירושי ספרד פורטוגל.
חלק מהמגורשים ניסה להתיישב בארץ ישראל, ובמיוחד בעיר צפת. נראה שכבר בשנת 1504 (רס"ד) תפסו יוצאי ספרד מעמד של בכורה בעיר, על פני קהילת המוסתערבים. הספרדים אף זכו לתרומות שארגן נגיד קהילת יהודי מצרים - יצחק שולאל - וקוממו עליהם את חכמי המוסתערבים.
הנוסע הפורטוגזי פנטליאו דה אביירו, שביקר בארץ ישראל סמוך לשנת 1565, דיווח כי יהודים "ממשיכים להימלט מספרד" אל תחום האימפריה העות'מאנית.
בתקופה העות'מאנית.
האימפריה העות'מאנית, כבשה מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1516 (רע"ז), את ארץ ישראל מידי הממלוכים, ופתחה את התקופה העות'מאנית בארץ ישראל. העות'מאנים שנמצאו בשיא פריחתם, השקיעו בבנייה, בסדר ובביטחון, והשגשוג ניכר הן בקרב האוכלוסייה המוסלמית של סוריה - ארץ ישראל והן ביישוב היהודי בארץ.
גלי עלייה של יהודים גברו, בעיקר מקרב מגורשי ספרד וצאצאיהם, אך גם מאיטליה, אשכנז וצפון-אפריקה; ויהודים רבים הצטרפו ליישוב המקומי - המוסתערבים. העולים שבארצות מוצאם, חיו בדרך כלל בערים, העדיפו להמשיך ולגור בערים גם בארץ ישראל (בארבע ערי הקודש - ירושלים, חברון, טבריה, וצפת - ובעזה); ולא לגור בכפרים, למרות שגם בהם ישבו יהודי הארץ (בעיקר אלה שבגליל).
היישוב היהודי בעיר עזה באותה תקופה, גדל באורח ניכר. זוהי גם תקופת הפריחה הכלכלית והתרבותית של העיר צפת, ובייחוד של הרובע היהודי בה, שרבים מן המגורשים פנו להתיישב בו.
ארבע ערי הקודש.
ירושלים.
גם על ירושלים עברו שינויים דמוגרפיים, ארגוניים ותרבותיים. בראשית התקופה עמד בהנהגתה ר' יצחק הכהן שולאל, אשר שימש בשלהי ימי השלטון הממלוכי כנגיד על קהילת מצרים. כמנהיג קהילת מצרים ומפרנסיה, פרס את חסותו גם על יושבי ארץ ישראל ובפרט ירושלים. לאחר הכיבוש העותמאני בוטל מעמדו במצרים, וגם מעמדו הכלכלי נפגע. הוא עלה לארץ ישראל ושימש בירושלים בתפקיד מנהיגותי לצד רבי שמואל מסעוד ורבי יעקב בן מני. ואליהם הצטרפו כמה חכמים חשובים שעלו מאשכנז ואיטליה בהם ר' יוסף בן פרץ קולון ורבי ישראל מיפורשא.
זמן קצר לאחר כיבוש ירושלים בידי העות'מאנים בשנת 1517, החל השלטון העות'מאני לשקם את העיר ואת המבנים שבה, ואף עודד יהודים ממגורשי ספרד להתיישב ברחבי האימפריה העות'מאנית בכלל, ובארץ ישראל בפרט. לפיכך, יהודים רבים יותר יכלו לפקוד את המקום והכותל המערבי הוכר כאתר תפילה יהודי באופן רשמי על ידי השלטונות בפקודת הסולטאן סֻלמאן. התפילה נערכה בסמטה צרה ליד קטע קטן שאורכו היה עשרים מטרים, ובמרחק של כ-110 מטרים מצפון לפינה הדרומית-מערבית.
במהלך המאה ה-16 התרבו התיאורים של הכותל המערבי ברשימותיהם של נוסעים יהודים וקראים, ונראה שבתקופה זו כבר הפך המקום לאתר תפילה יהודי מוכר וסמל קדוש ליהודי התפוצות.