ניטשה כותב כי לאחר זמנם של אייסכילוס וסופוקלס, הגיע עידן בו הטרגדיה מתה. והוא קושר זאת להשפעתם של מחזאים טרגיים כגון אוריפידס, ולהתחזקות ההיגיון המיוצגת על ידי סוקרטס. אוריפידס הפחית את השימוש במקהלה, והציג בצורה יותר מציאותית את הדרמה האנושית, הופך אותה לקרובה יותר למציאות היום יומית. סוקרטס מצידו שם דגש על ההגיון ברמה שפגעה בחשיבותם של המיתוס והסבל לידע האנושי. שני משכילים אלה עזרו לרוקן את יכולתו של היחיד לקחת חלק באומנות, כיוון שהם ראו את הדברים באופן מפוכח והגיוני מדי. "קסם ההשתתפות", שהיה חלק מהאומנות והמיתולוגיה אבד, ואיתו הרבה מיכולתו של אדם לחיות באופן יצירתי ובהרמוניה אופטימית עם הסבל שבחיים.
ניטשה מסכם באומרו כי ייתכן ודרך האופרות של ריכרד וגנר (חברו הטוב אשר לו הקדיש ניטשה את הספר) נוכל לשוב לאיזון בין דיוניסי ואפולוני באומנות המודרנית, ולהביא מחדש להולדת הטרגדיה. עם הזמן היחס של ניטשה לוגנר עבר מהפך כפי שבא לבידי ביטוי בספרו פרשת וגנר.
ישראלי (עיתון)
ישראלי היה חינמון ישראלי יומי בתפוצה ארצית שיצא לאור בשנים 2006–2007. עיתון זה היה החינמון הראשון שהופץ מדי יום בתפוצה ארצית בישראל.
היסטוריה.
העיתון "ישראלי" הוקם על ידי איש העסקים שלמה בן צבי וקבוצת "הירש מדיה".
הגיליון הראשון יצא לאור ב-3 בינואר 2006, בשם "ישראלי ניוז"; באמצע פברואר באותה שנה קוצר שמו ל"ישראלי". המוציא לאור הסביר את שינוי השם ב:
העיתון הופץ חינם, פעמיים ביום, בתחנות מרכזיות של רכבת ישראל ואגד ובמקומות ציבוריים נוספים. לעיתים הודפסו שתי מהדורות - בוקר וערב. העיתון כלל 32 עמודים ובהם מספר מדורים קבועים - חדשות, כלכלה (בשיתוף עיתון גלובס), דעות, תרבות, פנאי (תשבצים וחידונים אבי רובינשטיין), נופש, טלוויזיה, ספורט ולוח (בשיתוף אתר מדס).
בימיו הראשונים היה גונן גינת, בעבר עורך הצופה, העורך הזמני של העיתון. עורכו הראשי בהמשך היה אבי רצון. במהלך חודש אוגוסט 2006 מונה העיתונאי עמוס רגב להיות עורכו הראשי של העיתון. בינואר 2007 רגב פרש, ומאז ערך את העיתון בפועל ברק סרי.
בנובמבר 2006 נרכשו 50% ממניות העיתון על ידי חברת ניוזקו שבבעלות אייל ההימורים היהודי האמריקאי שלדון אדלסון. זמן קצר לאחר מכן נקלע העיתון לסכסוך בין הבעלים, בן צבי ואדלסון, שאף הגיע לבתי המשפט. הסכסוך איים על המשך פעילותו של העיתון, ואף גרם לסגירתו ליום אחד. בשלב זה עזב העורך הראשי, עמוס רגב, את תפקידו. בחודש ינואר 2007 החזיר שופט את ניהולו של העיתון לקבוצת "הירש מדיה", ואדלסון החל לפעול להקמת חינמון מתחרה בשם "ישראל היום" ואף התעניין ברכישת העיתון מעריב.
ביוני 2007 החלה דעיכה בעיתון, והתמעטו מודעותיו הפרסומיות. מספר העמודים ירד מ-32 ל-24 וחלק גדול מהמדורים בוטלו. הוא הודפס והופץ רק פעם אחת ביום, ותפוצתו ירדה מ-170,000 עותקים ביום לכ-90,000 עותקים. חלק גדול מבעלי התפקידים בעיתון פרשו.
בחודש נובמבר 2007 הופסקה הפצת העיתון, לכאורה בגלל מעבר למשרדים חדשים. בסוף נובמבר דווח על שיתוף פעולה אפשרי עם ידיעות אחרונות.
באמצע דצמבר הוחלט ברכבת ישראל לאפשר את הפצת העיתון המתחרה, ישראל היום בתחנות הרכבת, ובכך לשבור את המונופול של "ישראלי" בתחנות הרכבת.
בחודש ינואר 2008 דווח על סגירת העיתון.
חוק ראסק-גרים
שלפוחית שחייה
שלפוחית ציפה
צרפת הנפוליאונית
טראוויס
טראוויס (באנגלית: Travis) היא להקת רוק אלטרנטיבי סקוטית.
היסטוריה.
הלהקה הוקמה בשנת 1990, ושמה ניתן לה בהשראת דמות מתוך הסרט "פריז, טקסס". את הסינגל הראשון שלה הוציאה הלהקה רק בשנת 1996 ואת אלבומה הראשון, "Good Feeling", רק בשנת 1997. הלהקה פרחה בתקופה של להקות הבריטפופ והרוק האלטרנטיבי בבריטניה.
למרות זאת, הפריצה האמיתית שלה לא באה בשנה זו, אלא שנתיים מאוחר יותר עם ארבעת הסינגלים המצליחים Waiting To Reach You, Driftwood, Why Does It Always Rain On Me?, Turn מהאלבום "The man who" שהיה המצליח ביותר של הלהקה, וכל הסינגלים שיצאו מתוכו נכנסו לרשימת 20 השירים הגדולים בבריטניה באותה שנה.
האלבום שאחריו, שגם הוא הצליח היה "The invisible band" שמתוכו יצאו הלהיטים "Sing", "Side" ו-"Flowers In The Window", שגם ממנו כל הסינגלים נכנסו ל-20 הגדולים, ו-Sing אף סיים את המצעד השנתי במקום השלישי, וזכור בעיקר בזכות הקליפ הביזארי שלו, הכולל מלחמת אוכל.
מתוך האלבום "memories 12" שיצא ב-2003, יצאו שלושה סינגלים, אך רק Re-offender נכנס ל-20 הראשונים במצעד השנתי.
טוקלו
טוקאלו
ליאופולד מוצרט
שפה מקורית
החטיפה מן ההרמון
החטיפה מן ההרמון (גרמנית: "Die Entführung aus dem Serail"), K.384, היא אופרה זינגשפיל (שירת-משחק) בשלוש מערכות, שהלחין וולפגנג אמדאוס מוצרט. זוהי האופרה האחרונה שמוצרט כתב בגרמנית ובסגנון הזינגשפיל לפני "חליל הקסם". היא הולחנה והוצגה בווינה, אוסטריה, ב-1782 וזכתה לתפוצה רחבה; עוד בימי חייו בוצעה האופרה בערים פראג, ורשה, בון, פרנקפורט ע"נ מיין, לייפציג, מאנהיים, קרלסרואה, קלן, זלצבורג, דרזדן, מינכן, ריגה, נירנברג, האנובר, גראץ, המבורג, וויימאר, אאוגסבורג, אמסטרדם ועוד.
העלילה מספרת על גיבורהּ בלמונטה, אשר בעזרת משרתו פדריו חותר להציל את קונסטנצה אהובתו מן ההרמון של סלים.
רקע.
האופרה הוצגה לראשונה לפקודתו של קיסר אוסטריה יוזף השני ב-16 ביולי 1782 בבורגתיאטר בווינה. הצגת הבכורה נחלה הצלחה וביססה את המוניטין של מוצרט בווינה, שעבר לשם מעיר מולדתו זלצבורג שנה קודם לכן. האופרה הגשימה משאלה ותיקה של הקיסר, שייחל לכך, שבבורגתיאטר תוצג אופרה מצליחה בגרמנית; ביצועים קודמים לאופרות מסוג זה הצליחו רק כשהיו חיקויים או תרגומים מיצירות זרות.
בתור זינגשפיל, חלק רב מהפעולה מתנהל בדיאלוג מדובר, כך שבמוזיקה מורגש מחסור ברצ'יטטיב והיא מתרכזת כולה במספרים הקבועים (אריות, דואטים, רביעיית קולות וכו').
היצירה קלילה באופיה ומטרתה לגרום הנאה. אין בה אותה ירידה לעומק הדברים וחקר הדמויות או רגשות אפלים, המורגשים באופרות המאוחרות יותר של מוצרט. עלילתה מנצלת את ההתלהבות ששררה אותו זמן לתרבות ה"אקזוטית" של טורקיה, אומה שזמן קצר קודם לכן הפסיקה להוות איום צבאי על אוסטריה, והוינאים גילו עניין בפולקלור הפיקנטי שלה. האופרה של מוצרט כללה גרסה מערבית למוזיקה הטורקית והתבססה בצורה רופפת על המוזיקה של להקות יניצ'רים טורקיות, שהופיעה ביצירותיו המוקדמות יותר של מוצרט. כמו רבות מן הקומדיות של התקופה, היא עושה שימוש באלמנטים רבים בעלילה ובדמויות, שמקורם בסגנון הקומדיה דל'ארטה.
דמויות האופרה מגלמות גם את הסטריאוטיפים הטורקים, במיוחד אוסמין, דמותו הקומית של רב השרתים המרושע, עב הכרס, של הפאשה, אשר מביע את איומיו הרבים בשירת בס. עם זאת, אי אפשר לראות באופרה כולה סטריאוטיפ טורקי, מאחר שרוח העלילה תלויה באופיו הנוח והמוכן לוותרנות של סלים, כפי שהוא מתגלה בסוף האופרה.
המוזיקה הולחנה במלוא המרץ וכוללת כמה מהאריות המרהיבות, המורכבות והמסובכות ביותר של המלחין; באריה האחרונה של אוסמין כלול אחד התווים הנמוכים ביותר ברפרטואר המערבי, רה נמוך. ייתכן שרבות מהן נכתבו מתוך מחשבה על הזמרים, שמוצרט ייעד להם את האריות. את אוסמין גילם לראשונה לודוויג פישר, זמר בס, שנודע במנעד הגדול שלו וביכולתו לדלג על מרווחים גדולים בקלות. בדומה לכך, מוצרט כתב על הזמרת הראשונה שגילמה את דמות קונסטנצה, קתרינה קווליירי: "הקרבתי את האריה של קונסטנצה במעט למען הגרון הגמיש של הגברת קווליירי." הדבר ניכר בעיקר באריה המפורסמת ביותר, יש להניח, של האופרה, "עינויים מכל הסוגים" ("Martern aller Arten") הארוכה, המשוכללת והקשה ביותר לביצוע.
אנקדוטה ידועה, שמרבים לספרה, על הקושי המוזיקלי ביצירה, אומרת: לאחר ששמע את האופרה, אמר הקיסר למלחין, "יותר מדי תווים, מוצרט יקירי," ועל כך השיב מוצרט, לפי המסופר "בדיוק המספר הנכון, הוד מעלתך." (מוזיקולוגים רבים, מכל מקום, מטילים ספק באמיתות האנקדוטה).
על השחקנים, הזמרים וכלי הנגינה.
הזמרים שרים יחד עם תזמורת של התקופה הקלאסית, בליווי כלי הנגינה הדרושים להפקת מוזיקה "טורקית": תופי בס, מצלתיים, משולש ופיקולו. לצד אלו, התזמורת כוללת זוג חלילים, אבובים, קלרינטים, בסונים, קרנות יער, חצוצרות, מערכת שני טימפני, ומערכת כלי המיתר הרגילה הכוללת כינור ראשון ושני, ויולות, צ'לי וקונטרבסים.
עלילה.
מערכה I.
בלמונטה מחפש בכל מקום אחר ארוסתו, קונסטנצה, שנפלה, עם המשרתת האנגליה שלה, בלונדשן והמשרת של בלמונטה, פדריו בשבי שודדי ים ואלה מכרו אותם לפאשה-סלים (אריה: "כאן אראך, קונסטנצה, את הינך תקוותי!" - "Hier soll ich dich denn sehen, Konstanze, dich mein Glück!"). אוסמין, משרתו של הפאשה, מגיע עם סולם לקטוף תאנים בגן ומתעלם לחלוטין מפניותיו של בלמונטה (אריה: "מי שאהבה מצא" - "Wer ein Liebchen hat gefunden"). בלמונטה מתעקש ומנסה להשיג חדשות ממשרתו, פדריו (דואט: "ארורים תהיו אתה והשיר שלך" - "Verwünsch seist du samt deinem Liede!"). אוסמין כעוס ("אילו פוחחים" - "Solche hergelaufne Laffen"). למרות הכל, לאחר שהמשרת עוזב, בלמונטה פוגש את פדריו והם נחושים לחטוף חזרה את קונסטנצה (אריה: "קונסטנצה, קונסטנצה, לו רק אזכה לראותך שוב" - "Konstanze, dich wiederzusehen, dich")