נפטר ב-27 באפריל 2020. נסיבת פטירתו לא ידועות. אלמנתו היא הכנרת הלן נייטינגייל. לזוג יש שני ילדים, והארל אב לשני ילדים נוספים מנישואים קודמים.
פרסים ואותות הוקרה.
פרסי גראמי לביצוע מצטיין של מוזיקה קאמרית:
בוראנו
בוראנו (איטלקית: Burano) הוא אזור הכולל חמישה איים בצפון-מזרח הלגונה של ונציה. בין שני האיים הגדולים מוביל גשר מעץ. לבוראנו מגיעות ספינות תיירים, העוגנות בחוף, דבר שאינו אפשרי בוונציה עצמה. האזור מאופיין בבתים הצבועים בצבעים שונים, האחד שונה ממשנהו. שלל הצבעים יוצרים פסיפס צבעוני של מבנים, שזכה לאזכורים שונים בספרות ובשירה. ייחודו של האזור הוא גם במלאכת תחרה ידנית שנשות המקום יוצרות בכניסה לבתיהן.
האי שוכן במרחק של שבעה ק"מ מוונציה וזמן הנסיעה בספינת הנוסעים הוא כ-40 דקות.
היסטוריה.
חוקרים מניחים כי ההתיישבות באי החלה, כמו בשאר חמשת האיים הקרובים, במאה החמישית, כאשר הגיעו אליו פליטים מהחוף האדריאטי, שברחו מהברברים בראשות אטילה מלך ההונים. על מקור השם יש דעות אחדות: האחת, היה זה שמה של משפחה, היא משפחת בוריאנה (Buriana); השנייה, המתיישבים הראשונים באי באו מאי קטן, צפונית ממנו, אשר נקרא בוראנלו (Buranello); והשלישית, של אתר העיר על שם הכניסה הצפונית של ונציה, שנקראת פורטה בוראנה (Porta Boreana).
בבוראנו ישנה כנסייה אחת בלבד הנקראת כנסיית סן מרטינו, אשר מפורסמת בשל מגדל הפעמונים העקום שלה, להבדיל מהמגדל המפורסם הנטוי. המגדל נבנה במאה ה-19 על כלונסאות עץ שעם הזמן קרסו ובעקבות כך התעקם המגדל.
במאה ה-15 זכתה הכנסייה של סן מרטינו לציור מאת ג'ובאני בטיסטה טיאפולו (Giovanni Battista Tiepolo). במאה ה-16 החלו לפתח באי את תעשיית התחרה. עיקר המוניטין של האי היה במה שמכונה "תחרת בוראנו" (Punto di Burano). הייצור התעשייתי פסק בסוף המאה ה-18. בשנת 1872 הוקם מחדש בית הספר לאמנות הרקמה, ומאז התחדשה מלאכת התחרה בידי נשות האיים. האי הוא אחד המקומות היחידים בעולם, שבהם מלאכת הרקמה הידנית מניבה פרנסה לתושבים. הדיג אף הוא מהווה מקור פרנסה לתושבי האיים. מספר התושבים נאמד בתקופת הפריחה של האי כ-8,000 נפש. היום מספרם נאמד ב-3,000 איש.
מבנה האזור.
בוראנו משתרעת על פני חמישה איים המחוברים על ידי גשרים: סן מרטין - ימינה, סן מרטין - שמאלה, סן מאורו, ג'יודקה וטרהנובה. (בהתאמה: "San Martino Destro", "San Martino Sinistro", "San Mauro", "Giucecca" and "Terranova"). ביניהם מצויות טחנות קמח המופעלות על ידי שלוש תעלות: פונטצ'יאלו, זואקה וטרהנובה. (בהתאמה: "Rio Ponticello", "Rio Zuecca" ו-"Rio Terranova"). ההפעלה של הטחנות מתבצעת בעת הגאות והשפל של הלגונה, בשעות קבועות של היממה. עקב הקרבה של האיים ללגונה (ראו צילום) ניכרת השפעת התנודות של גלי הים באי. מלווה בכך גם תופעת אקווה אלטה, ובאי קיים צופר מיוחד המתריע מפני התופעה. בשנת 2020 סבלה בוראנו מההצפות כמו שכנתה העיר ונציה כולה.
צבע הבתים.
כל בית מגורים באי צבוע בצבע שונה ומיוחד. הצבעים של הבתים אינם נבחרים בצורה שרירותית. המבקש לצבוע את ביתו שולח בקשה לממשל והוא מקבל תשובה באיזה צבעים הוא רשאי לבחור. נוהג זה יוצר את מגוון הצבעים המאפיינים את האי. השיטה נוצרה בתקופה המכונה "תור הזהב" של האי.
איטלו קאלווינו מביע בספרו "הערים הסמויות מעין" את דעתו לגבי הסיבה לצביעת הבתים:
כלומר, מכל חלון נשקף צבע אחר, אשר מייצג לפי בחירה: אישה אחרת, מקצוע חדש או חברים חדשים.
אגדת הרקמה.
על המסורת של עבודת רקמת היד באי יש אגדות. אחת מהן מספרת:
היה היה דיג, אשר שט במרחבי הים. הוא עמד לשאת אישה. מלכת הסירנות ניסתה לפתות אותו, אך הדייג הנאמן לא נפל במלכודת. המלכה החליטה להעניק לו פרס. היא הקישה בזנבה בסירת הדייג, קצף לבן עלה וממנו נוצר צעיף תחרה מדהים. הגיע יום החתונה ונערות האי קינאו בכלה והחליטו לארוג העתק מהצעיף. לאחר מאמצים רבים הצליחו לרקום צעיפים - אלו הם צעיפי התחרה המפורסמים של בוראנו.
פלגות הבט&quot;ש
פלגות הבט"ש הן יחידות של ספינות חיל הים הישראלי, האחראיות על הביטחון השוטף ועל מבצעים ימיים בגבולותיה הימיים של מדינת ישראל ומחוץ להם. קיימות 3 פלגות: פלגה 914 ממוקמת בבסיס חיפה, פלגה 915 בבסיס אילת, ופלגה 916 בבסיס אשדוד. על כל אחת מהפלגות מפקד קצין בדרגת סגן-אלוף פרט לפלגה 915 עליה מפקד קצין בדרגת רב-סרן כל פלגה מחולקת ליחידות משנה הנקראות "סיירות" שעל כל אחת מהן מפקד קצין בדרגת סרן או רב-סרן.
כלי השיט בפלגות הבט"ש.
בפלגות הבט"ש מופעלות כיום הספינות בדגמים: דבורה (כלי שיט), שלדג (כלי שיט) וסירת צרעה (כלי שיט) המשמשת להגנת נמלים.
חימוש ספינות הבט"ש.
חימוש ספינות הבט"ש במשך שנים רבות כלל שני תותח אורליקון 20 מ"מ ושני מקלעי 0.5. במלחמת יום הכיפורים חומשו הדבורים במפרץ סואץ במטול נגד טנקים 'קרגו'.
כיום מותקנים בספינות הבט"ש תותחי טייפון (נשק) אוטומטיים כחימוש עיקרי. ולמבצעים מיוחדים גם טילי ספייק.
התפתחות פלגות הבט"ש.
ספינות פלגות הבט"ש מגינות ברציפות על הגבול הימי של ישראל. מאז שנות השבעים של המאה העשרים עצרו ופגעו פלגות הדבורים מדרום ומצפון במחבלים שפעלו ביבשה בסמוך לגבולות ישראל והן בפעילי טרור מושטים על סירות, אופנועי ים וספינות אויב. פלגות הדבורים פועלות כנגד איומי מחבלים פלסטינים וגורמי ג'יהד עולמי בזירת ים סוף, בגבול עזה וחזבאללה מלבנון. לוחמי ספינות הסיור מסיירים בימים ובעיקר בלילות לאורך כל חופי ישראל כדי למנוע פעילות חבלנית עוינת בים ובחוף, מהווים מחסום בפני בעלי כוונות עוינות המתקרבים בכלי שיט.
אחרי מלחמת ששת הימים עם התארכות הגבולות הימיים של ישראל, התגברו פעולות הטרור ניסיונות חדירה לישראל מהים, טרפדות העץ המהירות החלו לצאת מהשירות עקב התיישנות ובלאי, אף על פי שהיו מהירות וחמושות היטב (37 -40 קשר וחימוש כבד כסת"ח תותחי 20 מ"מ בחרטום ובירכתיים, תותח 40 מ"מ בירכתיים ומקלעי 0.5 בצידי הגשר. ראה פירוט מורחב בערך: פלגות הטרפדות ) ושירתו את חיל הים באותה תקופה במשימות הביטחון השוטף. לאחר תהליך חשיבה הוחלט בחיל הים להצטייד בכלי שיט שונה שיענה על האיומים והצרכים החדשים מולם ניצבה מדינת ישראל בזירה הימית. ארבע ספינות ה"דבור" הראשונות הגיעו בנובמבר 1970 התבססו על אב טיפוס של ספינה אמריקאית אזרחית שתוכננה להובלת נוסעים ומטען למתקני קידוח נפט בים. הן צוידו במנועים תוצרת GENERAL MOTORS בעלי 12 בוכנות, במכ"ם, במקלע 0.5 בעל קצב אש גבוה, ובמכשירי קשר שונים.
בספטמבר 1971 הגיעו שש ספינות נוספות, ומאז בניית הספינות התבצעה במפעל רמת"א בבאר שבע. ספינות שנוספו להן שיפורים כגון תותח אורליקון 20 מ"מ, זרקור 30 מ"מ ותוספות נוספות.
בסוף שנות ה-70, עקב התפתחות אמצעי הלחימה בקרב ארגוני הטרור, נולד הצורך בשיפור ספינות הדבור למה שנקרא אז "דבור מוסב" בעל מנועי GM V16, מכלי דלק נוספים, תורן יעיל יותר לגילוי מטרות במכ"ם. אך לאחר זמן מה הוחלט כי יש צורך בכלי חדש שיענה להתפתחות המהירה של ארגוני הטרור.
בשנת 1978 השיק רמת"א את ה"דבורה": ספינת בט"ש המבוססת על הדבור אך גדולה יותר ומהירה יותר. מסיבות שונות רק בשנת 1989 הוחלט בחיל הים להצטייד בהן. כחלק מחוזה לבנית שש ספינות הגיעה הדבורה הראשונה באותה שנה בנוסף לארבע שנוספו לחוזה עקב המרדף בחוף ניצנים. הדבורות החדשות צוידו במנועי חברת MTU בשונה מדבורות משנות ה-70.
בשנות ה-90 נזקק חיל הים לכלים בעלי כושר תמרון טוב יותר. במסגרת השינויים נבחנה מערכת ההנעה .A.D של חברת "אריסון" המקנה את האפשרות לתמרן את הספינה בעזרת הזזת מדחפים בלא שימוש בדפי ההגה, מה שמקטין את קוטר סיבוב הספינה. המערכת נוסתה על הדבור 907 בהצלחה. השינוי תורגם בתכנון סופר דבורות סימן 2.
עם התפתחות מפרץ אילת וכלי השיט התיירותיים הרבים בו, כדי להקטין את נראות כלי מלחמה במפרץ מה שעלול להוביל לפגיעה בתיירות, הוחלט לרכוש את ה"נחשול". כלי קטן בעל מראה אזרחי ויכולת תמרון גבוהה המגיע עד ל-45 קשר. מה שתורם לשמור על הסדר בגבול עם מצרים וירדן ועם זאת לא להרתיע או להפריע ליאכטות הרבות הפוקדות את המרינה באילת.
צוותי הספינות.
ספינות הבט"ש מאוישות בצוות של כ-12 חיילים כל אחת. על הספינה מפקד חובל בדרגת סגן או סרן, שמילא כבר תפקיד סגן קצין מחלקה בסטי"ל, הוכשר בפלגות הבט"ש תוך איוש תפקיד סגן מפקד דבורה (סגמ"ד) ובוגר בית הספר לפיקוד ימי (פי"מ). במהלך שירותו כסגמ"ד יקבל סיכת לוחם לאחר שהוסמך לכך והוכיח את עצמו. בסוף הכשרתו כמפקד דבורה, במעמד טקס סיום קורס מפקדי כלי בט"ש, יקבל החובל את סיכת מפקד-דבורה שהיא סיכת דבורן מוזהבת. החובל מתפקד בדרך כלל כמפקד כלי בט"ש בין שנה וחודשיים לשנה ושמונה חודשים עד שיעבור לתפקיד בכיר יותר בפלגת הבט"ש או מחוצה לה, כגון: מפקד בית ספר שיט וימאות או מס"ר (מפקד סיירת).
אנשי הצוות הם לוחמים בשירות סדיר, שעברו טרום גיוסם, גיבוש סטי"לים/דבורים. לאחר טירונות רובאי 03 בבה"ד חיל הים מתקיים מיון לקורסים: לוחמים במגמת שיט -ימאים. ולוחמים מגמת הנעה - מכונאים.