הוא למד בבית הספר הולנד פארק במערב לונדון, והופיע בהצגת בית ספר של "אופרה בגרוש". הוא הצטרף לתיאטרון יאנג ויק לנוער בווטרלו שבלונדון. את הכשרתו המקצועית רכש בבית הספר למשחק של תיאטרון בריסטול אולד ויק. בנוסף לתפקידו הידוע בדמות אדם אוקארו בסדרה הוותיקה "The Bill" של רשת ITV, הופיע נרי בתפקיד גרהם, בריסטר שעבד עם מיילס ואנה, בשתי העונות של סדרת הדרמה "החיים האלה" של ה-BBC.
אחרי הלימודים בבית הספר למשחק החל נרי לשחק עם הלהקה השייקספירית המלכותית. תפקידו הראשון היה בשנת 1982 בדמות לוציוס בהפקה של רון דניאל למחזה "יוליוס קיסר". ב-1988 שיחק בתפקיד אריאל לצדו של מקס פון סידוב שגילם את פרוספרו במחזה "הסערה" בבימויו של ג'ונתן מילר.
ב-2008 כיכב נרי בפרק בסדרה "להעיר את המתים" של ערוץ BBC1 לצדם של פיליפ ויטצ'רץ' וראסל בולטר, ששיחקו אף הם בסדרה "The Bill".
ב-2009 הופיע נרי במחזה "The Observer" בתיאטרון המלכותי הלאומי.
ב-2009 וב-2010 שיחק בתפקיד השופט דמרקו בסדרת הדרמה "", וגילם את אותה דמות שוב ב-2012 וב-2013.
בפברואר 2010 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "רופאים".
בנובמבר 2010 הופיע בעונה הרביעית של הסדרה "הרפתקאות שרה ג'יין" בפרק "Lost in Time". באוקטובר 2011 השתתף באותה סדרה בפרק הפותח של העונה החמישית בשם "Sky".
ב-2012 ו-2013 שיחק בתפקיד קסיוס בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית של המחזה "יוליוס קיסר" בבימויו של גרגן דורן בסטרטפורד על האייבון, בלונדון ובניו יורק. בביקורת בניו יורק טיימס כתב עליו בן בראנטלי "הבעת פניו של מר נרי כשהוא רושם את דבריו של קיסר, היא זו של אדם שחש את הלולאה מתהדקת סביב צווארו. זהיר וערמומי, מבוהל ומניפולטיבי, מר נרי הוא קסיוס מעולה, הקולט את האווירה של הפרנויה והפוליטיקה שממלא את האוויר".
ב-2016 היה נרי מועמד לפרס באפט"א לטלוויזיה על הופעתו בתפקיד לאנס בסדרה "מלפפון" של ראסל ט. דייוויס. עוד הופיע בפרק בסיטקום "Goodnight Sweetheart" בתפקיד רופא בבית החולים.
עוד ב-2016 גילם נרי את דמותו של פולוניוס בהפקה של סיימון גודוין למחזה "המלט" עבור הלהקה השייקספירית המלכותית.
באוקטובר 2016 החל לשחק בתפקיד קבוע בסדרה "Class" ספין אוף של הסדרה "דוקטור הו".
ב-2017 שיחק נרי בתפקיד קטן בפרק בסדרה הבלשית "Death in Paradise" בתפקיד ראש עיר מושחת.
חיים אישיים.
נרי גר בדרום לונדון מאז שנות השמונים של המאה העשרים. הוא היה נשוי, וכעת הוא מזדהה כביסקסואל. יש לו שני ילדים בוגרים.
שמעון כגן
שמעון כגן (נולד ב-6 באפריל 1942 בתל אביב) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת אמן בינלאומי, שזכה פעמיים באליפות ישראל בשחמט (בשנים 1967 ו-1969).
ביוגרפיה.
כגן נולד בתל אביב. באליפות ישראל בשנת 1965 הוא סיים במקום השני. בשנת 1967 הוא ניצח באליפות ישראל בשחמט וחזר על הישג זה ב-1969. בשנת 1971–1972 הוא חלק את המקום ה-2–5. בשנת 1978 סיים במקום השני באליפות ישראל בשחמט.
בשנת 1969 הוא קיבל דרגת אמן בינלאומי.
בשנים 1973 ו-1979 העפיל לתחרות בינאזורית (אחד ממסלולי ההעפלה לדו-קרב על אליפות העולם).
בשנת 2015 זכה כגן באליפות העולם בשש בש.
שמעון כגן באולימפיאדת השחמט.
בין השנים 1966 ל-1982 השתתף כגן ב-10 אולימפיאדות שחמט:
שמעון קגן
סקראנצ'י
סקראנצ'י היא מבד. הגומייה מכוסה באריג כדי לאסוף שיער ארוך לרוב, בקוקו (זנב סוס).
הסקראנצ'יס מיוצרים בגוונים שונים. לרוב משתמשים בהם לאסוף שיער, אך לעיתים הגומיה נלבשת על היד.
רומי רבסון הוציאה פטנט על הגומיות בשם Scünci ב-1986. ב-1989 היא מכרה את הפטנט כמותג מסחרי בשם "רומי" .
גומיות אלו היו פופולריות בשנות ה-80 וה-90. הן חזרו לאופנה בשנות העשרה של המאה ה-21.
חוק יבוא בשר קפוא
פיסול קלאסי
"פיסול קלאסי" הוא השם למכלול היצירות החצובות ברוח אמנות רומא ויוון העתיקות, המבוססות בתורן על אמנות הפיסול היווני הקלאסי. לא כל יצירה החצובה בסלע ומקורה ביוון העתיקה. לדוגמה שייכת היא אל סגנון הפיסול הקלאסי, ועל כן יש להבחין כי המונח מתייחס לפיסול בסגנון שצמח בהן בתקופה הקלאסית בלבד (בניגוד לתקופה היוונית-ארכאית לדוגמה) ומחוצה בתקופות מאוחרות יותר (מהרנסאנס האירופאי והלאה).
המושג עשוי להכיל בתוכו פעמים רבות ענפים פיסוליים כמו הפיסול הבארוקי, הרנסאנסי והנאו-קלאסי לצורך הדוגמה. אף על פי שצורות אומנותיות-פלסטיות היו קיימות ונפוצות ביוון ורומא העתיקות, נחשב הפיסול דווקא הוא לדרך הביטוי האומנותית-הפלסטית הגבוהה ביותר, באופן משמעותי מעל לציור למשל. דבר זה השתנה באירופה המאוחרת יותר של תקופת הבארוק לצורך הדוגמה בא לא נפל הפיסול מהציור לצורך הניגוד. מכל מקום, מהפסלים החשובים והמפורסמים ביותר בהיסטוריה נחצבו ברוח זאת, והטמינו חותם בלתי-יעורר על האומנות האירופאית לכל דורותיה כאשר מגדולי האומנים, כמו מיכלאנג'לו לדוגמה וברניני פיסלו על גבי חוקים אלו את יצירותיהם הטובות והמשובחות ביותר.
כרונולוגיה.
קוורצ'ה.
אחד האומנים הראשונים המעניקים לנו את יכולת ההפרדה בין אומנות ימי הביניים לבין אומנות הרנסאנס הוא ללא ספק יאקופו דלה קוורצ'ה-אשר באופן אירוני בתורו לא מושיך באופן מוחלט לאומנות הרנסאנס ולא לאומנות הגותית-דהיינו מעין היה הוא בתקופת מעבר בין שניהן. מעבודותיו החשובות ביותר נמנות פונטה גאיה בסיינה, אשר העבודות על יצירתה ערכו ב-12 שנים. עם זאת, לא ידוע הרבה על הכשרתו כאמן ועיקר הידוע על הקריירה שלו מתוארך החל מיצירתה ופרסומה של עבודתו הראשונה והיא קבר איליירה דל קארטו (Ilaria del Carretto) אשר נמצא כיום בקתדרלת לוקה (Lucca) אשר בחצי המגף האיטלקי ושסביר להניח שנוצר בשנת 1406. על פי הערכות מודרניות, בוסס הסרקופג אשר בנה קוורצ'ה על סרקופגים קדומים יותר קדומים הרבה יותר אשר שגנו בקאמפו סאנטו (Campo Santo) אשר בפיזה.
דונטלו.
אומן נוסף אשר פעל בתקופה זו באיטליה היה דונטלו, אשר רשימת עבודותיו הראשונות הידועות כיום הן שני פסלים של נביאים, פרי יצירתו של דונטלו אשר מתנוססים מעל אחד משערי קתדרלת פירנצה והוא Porta della Mandorla. העבודה מתוארכת בשנת 1406, השנה בה קיבל עשרה פלורינים כתמורה על עבודתו מרובת המאמץ. היצירה הבאה עליה עבד הייתה פסלו של דוד אשר הוזמנה ביחד עם פסל נוסף של נאני די באנקו אשר תיאר בתורו את ישעיהו. נהוג פעמים רבות להשוות בין שני הפסלים. באנקו אכן השתמש בקונטרה פוסטו כאשר הוא מפסל אותה בצורה "גותית" באופן יחסי, בעוד שדונטלו שובר את המוסכמות המקובלות בדרך כלל לדמותו של דוד ומפסל אותו לא עם זקן ארוך ונבל אלא דווקא בדמות נער צעיר.
פיטר סלארס
פיטר סלארס (באנגלית: Peter Sellars; נולד ב-1957) הוא במאי תיאטרון אמריקני הידוע בבימויו העכשווי והייחודי לאופרות ולמחזות קלאסיים ועכשוויים. סלארס הוא פרופסור באוניברסיטת UCLA, שם הוא מלמד על אמנות כפעולה חברתית ואמנות כפעולה מוסרית.
קורות חייו.
תחילת הקריירה האמנותית והמשכה.
סלארס נולד בפיטסבורג, פנסילבניה, ולמד באקדמיית פיליפס ואחר כך באוניברסיטת הרווארד, שם השלים את לימודיו בשנת 1979. מאוחר יותר למד ביפן, בסין ובהודו.
בהיותו סטודנט לתואר ראשון, הוא הציג גרסה של תיאטרון בובות למחזור הטבעת של ריכרד וגנר, וכן הפקה מינימליסטית של שלוש אחיות של צ'כוב, עם עצי ליבנה על הבמה ונוקטורנים של שופן בפסנתר כנף תלוי באוויר.
ההפקה של סלארס לאנטוניוס וקלאופטרה בבריכת השחייה של הרווארד משכה את תשומת לבה של התקשורת גם מעבר לקמפוס, כפי שקרה לאחר מכן בהפקה הטכנו-תעשייתית של המלך ליר, אשר כללה מכונית לינקולן קונטיננטל על הבמה. בשנת הלימודים האחרונה שלו הוא ביים הפקה של המפקח הכללי של ניקולאי גוגול בתיאטרון הרפרטוארי האמריקני בקיימברידג', מסצ'וסטס. אחר כך, בקיץ 1980, ביים סלארס את דון ג'ובאני בליהוק, בתלבושות ובמבנה של סרט בסגנון הבלאקספלויטיישן, כאשר דון ג'ובאני חוגג כמעט-עירום (בתחתונים בלבד) ומזריק הרואין. העיתון חדשות האופרה כינה את ההפקה הזאת "ונדליזם אמנותי". בחורף 1980, ביים סלארס, שוב בתיאטרון הרפרטוארי האמריקני, את אורלנדו של גאורג פרידריך הנדל. הפקה זו מיקדה אליו את תשומת הלב הכללית באמריקה, אולי בגלל הרעיון החדשני למקם את האופרה כולה בחלל החיצון.
סלארס ביים את השייקספיר קומפני בבוסטון בעונה של 1983-1984. ב-1984, בגיל 26, הוא נתמנה לבמאי ולמנהל התיאטרון הלאומי בעיר וושינגטון די. סי., והחזיק במשרה זו עד 1986. ב-1990 ו-1993 הוא היה המנהל האמנותי של הפסטיבלים בלוס אנג'לס והציג בהם עבודות של אמנים מוכשרים כמו הבמאי האיראני Reze Abdoh והמחזאי Frank Ambriz.
בהמשך, ביים סלארס בדרכו החדשנית סדרת אופרות של מוצרט: את "כך עושות כולן" מיקם בתוך מזנון בקייפ קוד, את "נישואי פיגארו" בדירת פאר במגדל טראמפ בניו יורק, ואת "דון ג'ובאני" ברובע הארלם הספרדית, כאשר השחקנים והתלבושות היו בסגנון סרטי הבלאקספלויטיישן. הפקות אלו זכו לשבחי הביקורת, הן תועדו באוסטריה ב-1989 על ידי ORF, ולאחר מכן צולמו לטלוויזיה על ידי PBS. בהמשך, שוחזרו הפקות אלה ב-MC93 Bobigny בפריז וב-Gran Teatre del Liceu בברצלונה.
סלארס ביים את הסרט "The Cabinet of Dr. Ramirez", סרט אילם בצבעים בהשתתפות ג'ואן קיוזאק, פיטר גלאגר, Ron Vawter ומיכאיל ברישניקוב. הוא גם השתתף בכתיבת התסריט להמלך ליר בבימויו של ז'אן-לוק גודאר.