בחוק השיפוט הצבאי יש סעיף מיוחד, 159, הקובע כיצד קצין השיפוט ינהל את הדין המשמעתי:
מסעיף זה נובע שסדר הפעולות בדיון בתלונה הוא:
סירוב להישפט.
אם חייל מסרב להישפט בפני קצין השיפוט הדיון בתלונה עובר אל מפקדו של קצין השיפוט. בנוסף, אם קצין השיפוט הראשון היה קצין שיפוט זוטר, התלונה חייבת לעבור לדיון בפני קצין שיפוט בכיר (לדוגמה, אם חייל מסרב להישפט אצל קצין בדרגת סגן, דרגתו של קצין השיפוט השני חייבת להיות רב-סרן ומעלה כיוון שמדרגה זו קצין השיפוט נחשב לקצין שיפוט בכיר).
כאשר חייל נשפט מלכתחילה בפני קצין שיפוט בכיר הוא רשאי לבקש להישפט בפני מפקדו של קצין השיפוט, כמו במקרה של קצין שיפוט זוטר, אך הוא גם רשאי לבקש להישפט בפני בית דין צבאי. במקרה כזה ממונה קצין-בודק מתוך היחידה שתפקידו הוא לבדוק את נסיבות העבירה, לגבות עדויות ולכתוב את טענותיו של הנאשם. את הדו"ח של הקצין שולחים לפרקליט צבאי המחליט האם הסירוב מוצדק. הפרקליט יכול לאשר להחזיר את הדיון בתלונה למפקדו של קצין השיפוט הראשון למרות סירובו של הנאשם אולם כל עוד לא התקבל אישור ההליך מעוכב.
כיוון שלכאורה חייל יכול לסרב להישפט שוב ושוב ולבסוף להגיע לדיון בפני מפקדי צה"ל הבכירים ביותר, נקבעו בחוק השיפוט הצבאי סייגים המגבילים זכות זו:
חוות דעת סניגור.
בהליכי דין משמעתי, לא קיימת אפשרות ייצוג על ידי עורך דין, אך קיימת האפשרות להציג לקצין השיפוט חוות דעת מאת סנגור, שלעיתים יש בה כדי להציף בפני קצין השיפוט כשלים משפטיים או ראייתיים שעשויים לסייע לנאשם.
הפסק והעונש.
לאחר שקצין השיפוט דן בתלונה הוא מחליט מה הפסק. בגלל שמדובר בדין משמעתי יש שתי אפשרויות בלבד: אשם או זכאי.
במקרה שבו החייל נמצא אשם, קצין השיפוט חייב לגזור עליו עונש במגבלות הסמכויות הנתונות לו ובמקרה של חריגה מסמכויות הפסק בטל אלא אם כן אושר על ידי הפצ"ר או סגנו. העונשים המשמעתיים הם לפי סעיפים 152–153 בחוק השיפוט הצבאי:
העונש היחיד שקצין שיפוט יכול לתת על תנאי הוא עונש המחבוש, את כל העונשים האחרים יש לבצע מיד או לאחר תקופת זמן מסוימת במידה וקצין השיפוט החליט לדחות את ביצוע העונש.
למרות האמור בחוק השיפוט הצבאי הפרקליטות הצבאית מטילה מגבלות נוספות על קציני השיפוט ואף מחלקת את סמכויות קציני השיפוט השונים, באופן פרטני יותר מהאמור בחוק, לפי דרגותיהם. למעשה יש לנהוג לפי טבלת העונשים שפרסמה הפרקליטות הצבאית:
קיימות מגבלות על קציני השיפוט השונים בנוגע לצבירת עונשים, כלומר אם קצין שיפוט שופט חייל על שתי עבירות שונות וגוזר עליו שני עונשים נפרדים, אין זה אומר שמספר רב של עונשים יחולו האחד בסמוך לשני.
על פי חוק השיפוט הצבאי סעיף 157ז' עונש מחבוש ניתן לצבירה עד 70 ימים, אולם כמו בסמכויות הענישה, גם כאן הטילה הפרקליטות הצבאית מגבלות נוספות:
ערר.
בדומה לכל הליך משפטי מינהלי, גם בדין משמעתי חייל יכול להגיש ערר בפני מפקדו של קצין השיפוט על תוצאות הדיון בתלונה. ניתן לערור על תוצאות התלונה פעם אחת בלבד, כך שתוצאת הערר היא תוצאה סופית.
במקרה שהחייל בוחר לערור בפני קצין שיפוט בכיר, על פי הפקודות, עליו לעשות זאת בתוך שלושה ימים ממתן פסק הדין בתלונה, או 15 ימים אם פרקליט צבאי הורה על ההעמדה לדין.
במקרה שבו החייל כבר ריצה את עונשו, הערר התקבל ובוטלה ההרשעה, החייל מקבל פיצוי מסוים על העונש שריצה לשווא.
רק חייל שהורשע בדין יכול לערור על תוצאות הדיון. במקרים חריגים ביותר הפרקליט הצבאי שהורה על העמדה לדין של חייל יכול לערור בעצמו על תוצאות הדיון בתוך 15 ימים.
כאשר קצין השיפוט הוא הרמטכ"ל, אין אפשרות מבחינה חוקית לערור כיוון שהרמטכ"ל הוא הקצין הבכיר ביותר בצבא. במקרה הזה החייל יכול להגיש בקשה לרמטכ"ל לעיון חוזר בדרך שנקבעה בפקודות הצבא.
כאשר קצין דן בערר של חייל הוא יכול לעשות אחד מהדברים הבאים:
בקשת מחילה.
אפשרות נוספת שחוק השיפוט הצבאי מאפשר היא להגיש בקשת מחילה על העונש אל האלוף שאליו החייל כפוף מבחינת שרשרת הפיקוד. בניגוד לערעור, הקצין שאליו הוגשה בקשת המחילה יכול רק לקבל אותה באופן חלקי או מלא או לדחות אותה, אך הוא לא יכול להחמיר בעונשו של החייל.
התערבותו של בית המשפט הגבוה לצדק.
כיוון שברוב המקרים קציני השיפוט אינם משפטנים, היו מספר פעמים שבהם ההליכים נוהלו בניגוד לתקנות והפרקליטות הצבאית סירבה לבטל את התלונה למרות שיש לה את הסמכות החוקית לעשות זאת.
מספר חיילים הגישו עתירה לבג"ץ בנוגע להליכי דין משמעתי. שניים מפסקי הדין הבולטים הם:
המעבדה הלאומית לורנס ברקלי
המעבדה הלאומית לורנס ברקלי (באנגלית: Lawrence Berkeley National Laboratory ובקיצור LBNL, אבל לפעמים ידועה גם כ-Berkeley Lab או LBL) היא מעבדה לאומית אמריקנית המופעלת בידי אוניברסיטת קליפורניה, ונמצאת בסמוך לקמפוס האוניברסיטה בברקלי.
היסטוריה.
מקורה של המעבדה ב"מעבדת הקרינה" של ארנסט לורנס, שצמחה בשנות ה-30 של המאה העשרים סביב הציקלוטרון (מאיץ החלקיקים שלורנס המציא ושהיה המתקדם ביותר בזמנו) והשימושים בו - החל ממחקר בסיסי על גרעין האטום, דרך יצירת איזוטופים ואטומים חדשים, וכלה בשימושים ביולוגיים ורפואיים באיזוטופים הרדיואקטיביים שיוצרו על ידי שימוש בציקלוטרונים.
ב-1936 קיבלה המעבדה מעמד עצמאי, וב-1940 עם גדילתה ובייחוד עם בניית ציקלוטרון גדול חדש יצאה המעבדה מחוץ לתחומי הקמפוס, לאתר הסמוך לו בו היא נמצאת עד היום. בזמן מלחמת העולם השנייה לורנס רתם את המעבדה למאמץ המלחמתי, ובפרט לפרויקט פיתוח הפצצה הגרעינית. לורנס ואנשי המעבדה פיתחו את שיטת ההפרדה האלקטרומגנטית להעשרת אורניום.
באותה תקופה המעבדה גדלה באופן משמעותי בזכות המימון הממשלתי לפעולותיה, והפכה להתגלמות גישת "המדע הגדול" של פרויקטים הדורשים משאבים רבים וצוותים גדולים של אנשים שבאים מתחומים שונים ומגוונים. אחרי המלחמה לורנס דאג להמשיך את השותפות עם הממסד הביטחוני והממשלתי, והמעבדה הפכה לחלק מרשת המעבדות הלאומיות של הוועדה לאנרגיה אטומית שנוסדה אז.
ב-1952 ייסד לורנס יחד עם אדוארד טלר סניף של המעבדה בליברמור, כ-50 ק"מ ממזרח לברקלי, שהפך למעבדה לאומית עצמאית הנקראת היום המעבדה הלאומית לורנס ליברמור. מעבדה זו הוקמה בשביל להוות מתחרה למעבדה הלאומית לוס אלמוס, ובמשך הזמן היא ריכזה את המחקר הביטחוני המסווג, בעוד המעבדה בברקלי חזרה לעסוק במחקרים בעלי אופי מדעי אזרחי.
הישגים.
במעבדת ברקלי התגלו מספר רב של יסודות כימיים מלאכותיים, ובראשם הפלוטוניום. בין יסודות אלה גם הברקליום והלורנציום שנקראו על שם המעבדה ומייסדה. 11 מהחוקרים במעבדה זכו בפרסי נובל לפיזיקה
ולכימיה: לורנס עצמו זכה בפרס לפיזיקה בשנת 1939 על המצאת הציקלוטרון; גלן סיבורג ואדווין מקמילן (כימיה, 1951) על גילוי וחקירת היסודות הטרנס אוראניים הראשונים; אמיליו סגרה ואוון צ'מברלין (פיזיקה, 1959) על גילוי האנטי-פרוטון; דונלד גלייזר (פיזיקה, 1960) על המצאת תא הבועות; מלווין קלווין (כימיה, 1961) על גילוי מעגל קלווין בעזרת האיזוטופ הרדיואקטיבי פחמן-14; לואיס אלוורז (פיזיקה, 1968) על גילוי חלקיקים תת-אטומיים קצרי חיים (מצבי תהודה) בעזרת תא הבועות; יואן לי (כימיה, 1986) על חקר הדינמיקה של תהליכים כימיים; סטיבן צ'ו (פיזיקה, 1997) על קירור אטומים בעזרת קרני לייזר; וג'ורג' סמוט (פיזיקה, 2006) על חקר קרינת הרקע הקוסמית.
במעבדה נבנה מאיץ חלקיקים על פי עקרון של האצת פלסמה שהוא בעל ממדים קטנים בהרבה ממאיצים רגילים.
מנהלה.
אוניברסיטת קליפורניה מפעילה את המעבדה עבור משרד האנרגיה. מנהלתית היא מפעילה אותה בנפרד מהקמפוס שלה בברקלי, אולם בפועל יש חפיפה רבה בין שני המוסדות, חוקרים רבים במעבדה מחזיקים במשרה גם באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וסטודנטים רבים לתארים מתקדמים בברקלי מבצעים את עבודת המחקר שלהם במעבדה.
במעבדה יש כ-4000 עובדים, מתוכם כ-800 סטודנטים. בנוסף, מתארחים כל שנה כ-3000 חוקרים. המעבדה מכילה 76 בניינים ושוכנת על שטח של כ-0.8 קמ"ר.
אגריפה פוסטומוס
מרקוס ויפסניוס אגריפה פוסטומוס (בלטינית: Marcus Vipsanius Agrippa Postumus; 12 לפנה"ס - 14 לספירה) הידוע גם כאגריפה פוסטומוס היה אציל רומאי מהשושלת היוליו-קלאודית.
חייו.
אגריפה נולד בשנת 12 לפנה"ס, לאמו יוליה שהייתה בתו של הקיסר אוגוסטוס ולאביו מרקוס ויפסניוס אגריפה, מפקד הצבא הבכיר ביותר של הקיסר וחברו הקרוב. מספר חודשים לפני לידתו נפטר אביו. הוא היה גם דודו של הקיסר קליגולה מצד אמו, בן דוד מדרגה שנייה של הקיסר קלאודיוס, ודוד רבא של הקיסר נירון.
אגריפה נקרא על שם אביו המת ולאחר לידתו נלקח להתחנך בביתו של אוגוסטוס ותחת הדרכתו. אולם בניגוד לאחיו הבכורים, גאיוס ולוקיוס, לא אומץ אגריפה על ידי אוגוסטוס. ייתכן, שהסיבה לאי אימוצו הייתה בכך שאוגוסטוס לא ראה באגריפה יורש.
עם זאת, בעקבות מותו של לוקיוס בשנת 2 ושל גאיוס בשנת 4, אימץ אוגוסטוס מחוסר ברירה את אגריפה וטיבריוס כבניו. אימוץ זה הפך את אגריפה לאויבו של טיבריוס ואמו ליוויה מכיוון שהדבר איים על מעמדו של טיבריוס כיורשו של אוגוסטוס. למרות זאת וככל הנראה, לאימוצו על ידי אוגוסטוס לא הייתה שום כוונה פוליטית והדבר נעשה מסיבות אישיות של אוגוסטוס.
ההיסטוריונים של העת העתיקה מתארים את דמותו של אגריפה באופן שלילי כטיפוס גס רוח, טיפש, חסר צניעות והולל הנתון להתפרצויות זעם אלימות. ככל הנראה הוא היה פחות מוכשר מאחיו הבכורים וזו אחת הסיבות שאוגוסטוס, שחשק תמיד שצאצא שלו ירש אותו, לא הועיד אותו להיות יורשו.