בו דידלי (אנגלית: Bo Diddley; 30 בדצמבר 1928 - 2 ביוני 2008) היה זמר-יוצר וגיטריסט אמריקאי. אחד מענקי הרוק אנד רול של שנות ה-50, שסגנון הנגינה שלו בגיטרה והמקצבים שיצר הפכו לחלק חשוב ביצירת הסגנון.
ביוגרפיה.
דידלי נולד בשם אלאס אות'ה בייטס מק'דניאל במק'קומב שבמיסיסיפי. בתחילת דרכו, למד דידלי נגינה קלאסית בכינור, עד אשר שמע את ג'ון לי הוקר והחל לנגן בלוז.
בתחילת שנות ה-50 ניגן עם נגן המאראקס ג'רום גרין, ועם נגן המפוחית בילי בוי ארנולד. באמצע אותו עשור, חתם על חוזה עם חברת התקליטים "צ'ס רקורדס" והוציא את הסינגל הראשון שלו, "Bo Diddley\I'm a Man" ב-1955. במשך שש השנים הבאות, דידלי הוציא שירים שלא הצליחו במיוחד, כנראה בגלל הצליל החדשני שלהם, אבל הפכו לקלאסיקות רוק אנד רול, כגון: "You Don't Love Me", "Mona" ,"Road Runner" ו-"I'm Alright". השיר היחיד שלו שנכנס ל-20 הגדולים היה "Say Man", מעין גרסה מוקדמת של ראפ.
בתקופת הפלישה הבריטית, עלתה המודעות הציבורית לחשיבותו של דידלי, והוא הפך לאמן מבוקש בהופעות חיות. למעשה, הפלישה הבריטית גם פגעה בקריירה שלו מבחינה אמנותית ומסחרית, ומ-1963 הוא לא יצר עוד שירים שהשתוו לקלאסיקות שלו. למרות זאת, הוא נשאר במודעות הציבור דרך אירועים כמו סיבוב הופעות עם הקלאש ב-1979, הופעות יחד עם הרולינג סטונז, תפקיד קטן בסרט "משנה מקום משנה מזל" עם אדי מרפי ועוד. הוא נשאר תמיד בזיכרון הקולקטיבי כחלוץ וכאמן גאוני, שבלעדיו עולם הרוק היה נראה שונה לחלוטין.
ב-2 ביוני 2008, נפטר בו דידלי בביתו מאי ספיקת לב.
ורסאיי
לואי ה-13
הורציוס
הוראטיוס
טיגר
הטיגר (בשמו המלא: פאנצרקאמפפוואגן סימן 6 טיגר דגם E, גרמנית: Panzerkampfwagen VI Tiger) היה טנק גרמני כבד שהיה בשימוש במלחמת העולם השנייה, אשר נכנס לייצור בשנת 1942. הטיגר תוכנן בתור 'טנק הבקעה' כבד, שתפקידו להוביל את המתקפה ולפרוץ את מערכי ההגנה של האויב. אף שהטיגר לא פותח כמענה ישיר לטנקים הסובייטיים מדגם T-34 ו-KV-1, שהוכיחו את עדיפותם על כל דגמי טנקים הגרמניים שהופעלו במהלך החודשים הראשונים של הפלישה הגרמנית לברית המועצות, הוא היה עדיף עליהם.
בזמן כניסתו לשירות הצבא הגרמני נחשב הטיגר לטנק החזק ביותר בעולם בזכות שריונו העבה ותותח ה-88 מ"מ החזק והמדויק שלו, והוא הצליח לשמור על עדיפותו כמעט על כל סוגי הטנקים של בעלות הברית עד תום המלחמה.
במהלך המלחמה, רכש לעצמו הטיגר מוניטין כטנק אימתני בשדה הקרב, וגרם לאבדות כבדות לכוחות השריון של בעלות הברית. אף שמעולם לא היה זמין במספרים גדולים, הוא הצליח להותיר חותם על תכנון הטנקים של בעלות הברית, שנדרשו לספק פתרונות בתחום החימוש והמיגון לעליונותו של הטיגר. לצד יתרונותיו, היו לטיגר מספר בעיות, שנבעו מהעובדה שתכנונו היה חדשני ומורכב, וכן מהאצת כניסתו לשירות מבצעי (בדומה לטנק הפנתר). תהליך הייצור שלו היה מסובך, ארך זמן ניכר, ודרש משאבים רבים. כתוצאה מכך, רק כ-1,347 טנקי טיגר יוצרו במהלך המלחמה, כמות נמוכה בהשוואה למספר הטנקים של בעלות הברית. בנוסף, טנק זה היה כבד, איטי, ובעל טווח פעולה קצר, והוא דרש מומחיות גבוהה בתפעולו ותחזוקה תכופה. בסופו של דבר, יכולתו להשפיע על תוצאות המערכה הצבאית הייתה מוגבלת ונקודתית.
היסטוריית פיתוח.
רקע.
פיתוחו של טנק הטיגר, שהוצג לראשונה ב-1942, התחיל בינואר 1937, עת החלו הגרמנים לנסות ולפתח טנק שיהיה כבד יותר מהפאנצר סימן 4 - הטנק הגרמני הכבד ביותר בשעתו. באותה עת היה המודיעין הנאצי מודאג מאחר שהצבא הצרפתי החל להכניס לשירותו טנקים כבדים דוגמת השאר B1 בן 30 הטונות. בינואר 1937 פנה משרד חיל החימוש הגרמני (Waffenamt) לחברת הנשל וביקש שזאת תפתח טנק הבקעה כבד במשקל 30 טון, שיוכל לפרוץ את קווי הגנת האויב. אב-טיפוס אחד לטנק שנקרא בשם D.W או "Durchbruchwagen I" (מגרמנית: רכב הבקעה) הושלם ללא צריח, ובעקבותיו פותח ה-"Durchbruchwagen II" שהיה דומה לקודמו אך כלל שיפורים מכניים. שני הפיתוחים לא התקדמו מעבר לדגמי אב-טיפוס.
ב-9 בספטמבר 1938 הורה משרד חיל החימוש להמשיך בפיתוח טנק בן 30 טונות. כעת נדרש טנק עם תותח 75 מ"מ L/24 בצריח, מרחב לצוות זהה לפנצר סימן 4, מהירות העולה על 35 קמ"ש, ומיגון בעובי של 35–50 מ"מ. שם קוד חדש ניתן לתוכנית - ה-VK 30.01. על המכרז לטנק החדש התחרו ביניהן הנשל וחברת פורשה, בראשות פרדיננד פורשה.
הדגם של הנשל, ה-(VK 30.01(H (האות בסוגריים מציינת את שם החברה) התבסס על ה-Durchbruchwagen II, והמשיך בעקרונות התכנונים המוכחים של הטנקים הגרמניים, עם מנוע בחלקו האחורי של הטנק ותמסורת בחזית התובה. בנוסף כלל הדגם את המאפיין החדשני של גלגלי מרכוב חופפים (מאפיין שיופיע מאוחר יותר גם בטיגר). שתי שלדות הושלמו במרץ 1941 ושתיים נוספות באוקטובר אותה שנה (כולן ללא צריח), אולם עד אז כבר הוחלט לזנוח את הפרויקט לטובת דגם כבד יותר. מאוחר יותר שימשו שתיים מהשלדות כבסיס למשחית הטנקים שטורר אמיל, שצויד בתותח בקוטר 128 מ"מ.
לצד ה-VK 30.01, עבדה הנשל גם על ה-(VK 36.01(H שהיה זהה ל-VK 30.01 בעיצוב ובמרכיביו המכניים. ה-VK 36.01 היה כבד יותר, ובעל מיגון עבה יותר של 80 מ"מ בחזית. הטנק תוכנן לשאת תותח עוצמתי יותר בקוטר 75 מ"מ חלק קדח, או תותח הוביצר בקוטר 105 מ"מ. הנשל הספיקה לייצר כשבע שלדות לטנק עד 1942.
פורשה החלה ב-1939 את העבודה על דגם משלה, ה-(VK 30.01(P (נודע גם בסיומונים Typ 100 ולאופרד), אולם קיבלה חופש פעולה מהצבא בתכנון הטנק. כדי להגן על המונופול של חברת פרידריך קרופ AG של משפחת קרופ על ייצור תותחי טנקים, הציע ד"ר מולר מ"קרופ" בפברואר 1941 לפורשה לפתח עבורה צריח שיועד לשאת גרסה מוסבת לטנק של תותח הנ"מ בקוטר 88 מ"מ Flak 18, שהוכיח את יעילותו בלחימה בכינון ישיר כנגד טנקים. שישה צריחים הוזמנו מקרופ באפריל 1941 לשתי השלדות של הלאופרד.
פיתוח.
ב-26 במאי 1941, במהלך פגישה הנוגעת לפיתוחים עתידיים של טנקים וכלי נשק נגד-טנקים שנערכה בברגהוף, הורה אדולף היטלר להאיץ את פיתוח הטנקים הכבדים של הנשל ופורשה כך ששתי החברות ישלימו 6 דגמי אבטיפוס עד לקיץ 1942. בנוסף, נדרש מיגון של 100 מ"מ בחזית ו-60 מ"מ בצדדי הטנק. עוד הצהיר היטלר בפגישה כי הדגם של פורשה יותיר את תותח ה-88 מ"מ; תותח 75 מ"מ חלק הקדח מקובל לדגם של הנשל, אולם יש לבדוק היתכנות הרכבת תותח ה-88 מ"מ על דגם זה. עם תוספת המיגון והצריח עם תותח 88 מ"מ עמדה מגבלת המשקל כעת על 45 טון, והדגמים המתחרים פותחו תחת הסימון VK 45.
הנשל ביססה את השלדה החדשה שלה, ה-(VK 45.01(H, על ה-VK 36.01 והשתמשה במרכיבים מכניים רבים מהפרויקטים הקודמים שלה. המרכיבים החדשים הבולטים בדגם זה כללו מנוע מייבאך מדגם HL 210 עם הספק של 600–650 כוחות סוס, מכלי דלק, מערכת אוורור, וציוד צליחה. מאפיין חדשני בשלדה היה פלטות שריון שתפקידן להגן על הזחלים. מאחר שלא היה מלאי מספיק של טונגסטן לתחמושת לתותח 75 מ"מ חלק הקדח, הוחלט להתקין את הצריח של קרופ עם תותח ה-88 מ"מ שתוכנן לדגם של פורשה בדגם של הנשל. כתוצאה מכך, הנשל הרחיבה את השלדה כדי לאפשר התקנת צריח בעל טבעת צריח גדולה יותר. בנוסף, מנגנון הצידוד החשמלי בצריח של קרופ הוחלף במנגנון הידראולי. למרות הסיווג VK 45.01, הטנק החדש שקל מעל 55 טון.
המהנדסים בפורשה השתמשו ב-Typ 100 כבסיס לטנק הכבד החדש שלהם, ה-(VK 45.01(P שזכה לכינוי 'טיגר'. פורשה, שנחשב למהנדס מבריק, העדיף להשתמש בהינע חשמלי. ההספק לגנרטורים החשמליים הופק על ידי שני מנועי בנזין מקוררי אוויר בעלי הספק של 310 כוחות סוס כל אחד. התמסורת שכנה בירכתי התובה. בניגוד לדגם של הנשל, בו מוקם הצריח במרכז התובה, הצריח בטיגר של פורשה מוקם בחזית התובה. כתוצאה מכך התותח היטה את מרכז הכובד הרחק לפנים והטנק הפך לכבד-חרטום. בנוסף, סבלה מערכת המתלים, החלשה מדי לטנק כה כבד, ממספר בעיות. ששת גלגלי המרכוב בכל צד הובילו ללחץ קרקע לא אחיד לאורך הזחלים, וכתוצאה מכך נטה הטנק לשקוע בקרקע רכה.
ב-22 ביוני 1941 פתחה גרמניה הנאצית במבצע ברברוסה, הפלישה המסיבית לברית המועצות. הופעתם של הטנק הבינוני T-34 והטנק הכבד KV, שביצועיהם התעלו על כל הטנקים הגרמניים הקיימים, גרמה לזעזוע בקרב הטנקיסטים הגרמניים ובקרב הפיקוד הגרמני. טנקים אלו היו כמעט חסינים לחלוטין מאש תותחי הפאנצר סימן 3 ומהפאנצר סימן 4 שהיו הטנקים העיקריים של עוצבות השריון הגרמניות בתקופה, ומאידך יכלו תותחי ה-76.2 מ"מ הסובייטים לחדור בקלות את הפנצרים. כתוצאה מכך קיבלה התוכנית של הטיגר דחיפות ומועד חדש להצגת דגמי האבטיפוס של הנשל ופורשה: 20 באפריל 1942, יום הולדתו של היטלר.
באפריל 1942 השלימו פורשה והנשל בבהילות בניית אבות טיפוס למרות לוח הזמנים הקצר, והציגו אותם בפני היטלר ובכירים נאצים אחרים ברסטנבורג. לשני הדגמים המתחרים היו מספר מאפיינים זהים: שניהם היו מצוידים בצריח כמעט זהה של קרופ עם תותח 88 מ"מ, ומקלע MG34 בתובה. מלבד זאת, שני הטנקים שקלו מעבר ל-55 טון. כבר בעת הצגתם נתקע הטנק של פורשה בקרקע רכה, לאחר שכשל לעשות פנייה בת 90 מעלות. הטנק של הנשל נחלץ לעזרתו, אך ללא הועיל. במהלך מבחני שדה שנערכו מאפריל עד יולי, הדגם של הנשל הוכיח עצמו כעדיף על זה של פורשה. האחרון היה בעל כושר תמרון גרוע וסבל ממערכת הינע חשמלית שאף שהייתה מתוחכמת נטתה להתקלקל.