לרוב חוויית סף מוות מתוארת על ידי החווים אותה כחוויה חיובית ונעימה, אך לפעמים (כ-5%) היא נחוות כטראומה ובמקרים קיצוניים אף משאירה סימנים של פוסט טראומה.
ממדי התופעה.
חוויית סף מוות היא תופעה נפוצה. על פי סקר מכון גאלופ שפורסם בשנת 1992, כ-13 מיליון איש (5% מהאוכלוסייה באותו זמן) חוו חוויה כזו בארצות הברית. סקר אחר שפורסם בגרמניה העריך את שעור החווים בכ-4% מהאוכלוסייה.
מחקר שפורסם בהולנד על ידי הקרדיולוג פים ואן לומל מצא כי 18% מאלו שעברו דום לב והוגדרו במוות קליני, דווחו לאחר מכן על חוויית סף מוות.
מחקרים במדינות לא-מערביות, כולל סין, הודו, תאילנד, טיבט, קהילות ילידיות באוסטרליה, צ'ילה, גואם, הוואי ועוד, מצביעים על כך שהחוויות המדווחות בהן דומות בכך שיש תחושת "חיים שאחרי המוות" או מודעות לכך שאדם נמצא במצב של מוות, תיאור של שלווה גדולה, פגישת קרובים שנפטרו, פגישת ישויות רוחניות, וכן מעבר על "סרט" מאורעות החיים.
על פי אזכורים בספרות עתיקה נמצא שהתופעה הייתה מוכרת לכל אורך הדורות. היא מוזכרת כבר בכתבי אפלטון בשנת 420 לפני הספירה, במקורות של היהדות מלפני 2,000 שנה ואילך וכן בכתבים היסטוריים שונים ברחבי העולם. בעידן המודרני החלו להצטבר עדויות מתועדות, ואף מוקלטות ומצולמות, ובסוף המאה ה-20 התחילו ניצני מחקרים מדעיים המנתחים את התופעה.
מחקר מדעי של חוויית סף מוות.
המחקר המדעי של חוויית סף המוות מתחלק לשני כיוונים עיקריים. מחקרים תצפיתיים ששואפים לתאר את החוויה, כפי שהיא מוסברת על ידי החולים, וניסויים מדעיים שמנסים להתחקות אחר התופעה גם במימד שמתקיים מחוץ לחוויה הסובייקטיבית. סוג זה של ניסויים מדעיים מורכב במיוחד לביצוע ומתקשה לספק הוכחות חותכות, בגלל מיעוט המקרים הספציפיים לכל מאפיין של חווית סף המוות, ומצבם הבריאותי הרעוע של רבים מהנבדקים שמקשה על בדיקתם.
חוקרים שונים, ביניהם סם פרניה שהוביל כמה מהמחקרים הגדולים בתחום, מפרשים את הממצאים שנאספו עד 2020 ככאלו המצביעים על כך שבדקות הראשונות לאחר המוות התודעה האנושית עדיין קיימת. אחרים, דוגמת הדוקטור לפסיכולוגיה רון סיגל, רואים בחווייה המתוארת כהזיה של המוח. סיגל מנמק את גישתו בכך שהתסמינים השונים של חוויית סף המוות - החל מראיית האור ועד לתחושה שכל חוויות החיים חולפות במהירות מול העיניים - כבר זוהו ככאלו שיכולים להיגרם על ידי תופעות שונות כמו חום גבוה, התעלפות, זיהום, לחץ או אף כתוצאה מתופעות פסיכולוגיות. דרגות קיצוניות של תסמינים אלו עלולים להשפיע על הנשימה ודופק הלב או על מערכת העצבים האוטונומית, באופן שיגרום להפחתה קצרה של העברת חמצן למוח. גם מחקר שבחן מניעת חמצן למוח בקרב חולדות וגם מחקריו של פרניה הצביעו על קשר בין הפחתת חמצן למוח לחוויית סף מוות והראו שמצב זה מעורר גירוי גבוה בפעילות המוחית בשלבים המוקדמים של דום לב כאשר נפסקת זרימת הדם במוח.
הפסיכולוגית סוזן בלקמור שבחנה עדויות מרחבי העולם בהם מאפיינים של חוויות סף המוות מושפעות מהדת והתרבות המאפיינת את סביבתו של הנבדק (למשל, כאשר חווים שפוגשים דמויות מסוימות), שיערה שכאשר התפיסה החושית של הגוף קורסת המוח מנסה לגשר על הפער באמצעות שימוש בסימבולים מוכרים. הנוירולוג קווין נלסון שחקר את התהליכים הביולוגים של החוויה הצביע על אפשרות לקשר בין תהליך המוח בעת חוויית סף המוות לבין התהליך שמתקיים בעת חלימה, אולם מחקר זה עדיין לא מבוסס.
ארגון IANDS החל משנת 1982 מוציא לאור כתב עת Journal of Near-Death Studies.
סקירת המחקרים הבולטים.
ממצאיו של ריימונד מודי.
החלוץ בתחום המחקר המדעי היה ד"ר ריימונד מודי (Raymond Moody), רופא צעיר שהתמחה בפסיכיאטריה, שפרסם בשנת 1975 את הספר "החיים שלאחר החיים". ספר זה, המבוסס על מחקר איכותני שערך, מביא 150 עדויות של אנשים אשר נפגעו קשות ומתו מוות קליני, ואחר כך חזרו להכרתם, רובם חולים קשים או פצועי תאונה - שהוכרזו מתים אך נשארו בחיים כניסים רפואיים. העדים הרבים שהביא עמדו מאחורי עדותם, גם לאחר בדיקות חוזרות, ומבחינתם דיווחו על אירועי אמת.
מודי, במחקרו, הביא עדויות בעלות מאפיינים דומים מרגעי הפטירה, וממה שלפי הטענה התרחש מיד אחר כך. בעדויות אלה חוזר התיאור של תחושת עזיבת הגוף הפיזי וריחוף, ראיית מנהרה ולעיתים מעבר דרכה, אור חזק ובדרך-כלל לבן, וקיומה של ישות, שאינה בהכרח מוגדרת, השופעת אהבה ללא קץ, ששוחחה עמם והובנה על ידם, אף על פי שלא "דיברה" באופן מילולי.
כמה מהעדים במחקרו של מודי תיארו את האירועים שהתרחשו מיד לאחר קביעת המוות הקליני, כדוגמת פירוט שולחן הניתוחים שאליו הובאו, או אופן פינוים מהמכונית המרוסקת בה נפגעו, ועוד. היו שפרשו את ממצאיו של ריימונד מודי כעדות לחיים לאחר המוות ולנשמה הנוטשת את הגוף הפיזי.
המחקר של פרניה.
בשנת 2001 פרסמו סם פרניה ועמיתיו את תוצאות מחקרם שנמשך שנתיים, ובמהלכו תועדו 63 מקרים של חולים שהוחיו בהצלחה לאחר דום לב. 11.1% מהנבדקים דווחו על זיכרונות כלשהם מסף המוות, ובאותם המקרים תועד לחץ חמצן מעט גבוה יותר באותם החולים. החוקרים מיקמו בתקרת החדר סימנים מיוחדים לזיהוי כדי לנסות לבחון מקרים של "חוויה חוץ גופית", אולם לא עלה בידם להגיע למסקנה מחקרית בהקשר זה.
המחקר של פים ואן לומל.
סקר שנערך בבתי חולים בהולנד בשנת 2001, וכלל 344 חולים שעברו החייאה מוצלחת העלה ש-62 מתוכם (18%) דיווחו על חוויית סף מוות. ל-21 מתוכם (6%) היה "זיכרון כלשהו" ול-6 (2%) מהם היו חוויות near-death experience) NDE) עמוקות מאוד (היתר הוגדרו כדרגות ביניים).
דוגמה לדיווח על חוויה חוץ גופית:
על שכיחותה של החוויה מעיד סקר של מכון גלופ המדווח על כשמונה מיליון אמריקאים שטוענים שחוו חוויה שכזאת. מחקר שהשווה סיפורי חוויות סף מוות לפני ואחרי שנת 1975 (אז הביא הפאראפסיכולוג ריימונד מודי את התופעה לתודעת הציבור הרחב), הראה כי הסיפורים ברובם אינם אופנה מתחלפת.
AWARE.
החל משנת 2008 ניסה סם פרניה לשחזר את מחקרו משנת 2001, אולם הפעם בהיקף גדול יותר ולאורך טווח רב יותר, בתקווה להצליח ולבחון הפעם מקרים של חוויה חוץ גופית, באמצעות תמונות נסתרות שניתן יהיה לראותן רק מזווית גבוהה. נכון לשנת 2020 המחקר נמשך ברצף ב-25 בתי חולים באירופה ובאמריקה, וסיפק נתונים מלמעלה מ-2,000 מקרי החייאה בדום לב, אולם רק מעט מאוד מאותם המקרים היו רלוונטיים למחקר. מבין מעט יותר מ-300 ששרדו את ההחייאה, 142 יכלו להתראיין בפועל מסיבות רפואיות או מהעדפה אישית. מתוך 142 המרואיינים, 38% דיווחו שזכרו דבר מה מהשלב בו היו מחוסרי הכרה ובפועל 9% בלבד חוו תסמינים המזוהים ממש עם חוויית סף המוות. 2 מטופלים דיווחו גם על חוויה חוץ גופית, אולם אחד מהם לא יכול היה להשלים את הראיון בנסיבות בריאותיות והשני עבר את ההחייאה בחדר בו במקרה לא הציבו החוקרים תמונות, כך שגם בשלב זה לאהיה יכול פרניה להציג מסקנה כלשהי בנוגע לאותנטיות של החוויות.
מחקרים נוירולוגים.
הבסיס הנוירולוגי של חוויית סף המוות אינו ידוע, אם כי מחקרים שונים עשויים לרמז על אופיו.
מחקר של קווין נלסון (Kevin R. Nelson, מהמחלקה לנוירולוגיה של אוניברסיטת קנטקי) שפורסם בשנת 2006 ב-Neurology מצביע על קשר בין פריצת שנת רע"מ (REM intrusion) לחוויית סף המוות. פריצת שנת REM היא תסמונת בה נוצר מצב דמוי שנת REM (השלב בשינה המאופיין בתנועות עיניים מהירות וחלימה מוגברת) בזמן ערות. ההפרעה מאופיינת בתחושת ערות המלווה חוסר שליטה על הגפיים ובהזיות חזותיות ושמיעתיות. המצב נלווה בדרך כלל להפרעות שינה. מחקרו של נלסון בדק 55 אנשים שדיווחו על חוויית סף מוות, והראה שכיחות גבוהה של הפרעות שינה הקשורות בהזיות (60%) לעומת קבוצת ביקורת (במאפייני גיל ומין דומים). נלסון העריך בעקבות תוצאות המחקר שלאנשים שחווים חוויית סף מוות יש נטייה נוירולוגית שמעודדת תגובתיות של פריצת שנת REM במקרים שונים, דוגמת סכנה, גם אם אינם מאובחנים כבעלי פריצת שנת REM. חלק מעמיתיו הנוירולוגים הטילו דופי במחקרו וטענו שהמחקר לא בוצע באופן המאפשר לגבש מסקנה ברורה.
מחקר שפרסמה אוניברסיטת מישיגן בשנת 2013 בחן פעילות האלקטרואנצפלוגרם המוחית בחולדות 30 שניות לאחר שנגרם להם מוות קליני בדום לב, וגילה בכל המקרים שנבחנו דפוסי פעילות מוחית האופייניים לתפיסה מודעת ברמת גירוי גבוהה, גם לאחר הפסקת זרימת הדם במוח. נוסף על כך, פעילות מוחית דומה נצפתה גם בקרב חולדות שחוו חנק. מסקנתם של החוקרים הייתה שמניעת חמצן מהמוח, או מניעה משולבת של חמצן וגלוקוז, גורמת להתעוררות מוגברת של פעילות מוחית.
קטאמין.
יש הטוענים כי חלק מהתופעות המדווחות בחוויית סף המוות נוצרות גם כשמזריקים לווריד 50–100 מ"ג סם הזיה הנקרא קטאמין (ketamine). הקטאמין חוסם קולטנים של גלוטמט שהוא מוליך עצבי חשוב בקליפת המוח. במצב של חוסר חמצן פתאומי, נוצר שטף של גלוטמט שעלול להרעיל תאי עצב. השערה רווחת היא שלמוח מנגנון הגנה מפני נזקו של עודף גלוטמט על ידי חסימת הקולטנים שלו, כלומר על ידי יצירת מצב הדומה לפעולת סם הקטאמין.
מצבים אחרים בהם מתקבלות עדויות על מצבי NDE כולל יציאה מהגוף הם התקפי אפילפסיה (מחלת הנפילה) ולעיתים מיגרנה.
תחושת יציאה מהגוף.