ערב צאתו של גוסטב אדולף לגרמניה, הוא הבטיח את זכותה של בתו לרשת את כס המלכות במקרה שהוא לא ישוב והורה למרשל שלו, אקסל גוסטבסון באנר, לדאוג לכך שכריסטינה תקבל חינוך מהסוג שניתן בדרך כלל לבנים. אמה של כריסטינה, המלכה מריה אלאונורה, הייתה בעלת אופי מבולבל, סבלה ממלנכוליה וככל הנראה גם מאי שפיות. לאחר שהמלך נהרג, הביאה מריה אלאונורה את גופתו בארון קבורה ואת ליבו בתיבה נפרדת. היא הורתה שהמלך לא ייקבר עד אשר היא תוכל להיקבר יחד איתו. היא גם דרשה שארון הקבורה יישאר פתוח, ביקרה אותו באופן קבוע, ליטפה אותו ולא התייחסה לריקבונו. בסופו של דבר, לא הייתה לאוקסנסטירנה הנבוך, ברירה, אלא להציב שומרים בחדר בו נשמרה גופתו של המלך כדי למנוע מבוכה נוספת. כתוצאה מכך נקבר גוסטב אדולף רק ב-22 ביוני 1634, יותר משנה וחצי לאחר מותו.
בשלב זה הפכה כריסטינה להיות באיחור במרכז תשומת לבה של אמה. לאחר שקודם לכן הייתה מריה אלאונורה אדישה לבתה, לפתע היא נעשתה קשובה לה באופן קיצוני. גוסטב אדולף החליט שבמקרה שהוא ימות, יטפלו בכריסטינה אחותו-למחצה, קתרינה, נסיכת שוודיה ואחיו למחצה, קרל גילנהילם, כעוצר. הסדר זה לא התאים למריה אלאונורה, שאסרה על גיסתה להיכנס לטירה. ב-1636 לא ראה אוקסנסטירנה ברירה, אלא להגלות את המלכה-האלמנה לטירת גריפסהולם ועל המועצה המלכותית הוטל להחליט מתי יותר לה להיפגש עם בתה בת התשע. אוקסנסיטרנה לימד את כריסטינה את רזי הפוליטיקה וקיים אתה דיונים על טקיטוס. אוקסנסיטרנה כתב בגאווה על הנערה בת ה-14, "היא לא כמו כל בת" ושהיא בעלת "אינטליגנציה מזהירה". נראה היה שכריסטינה הייתה מאושרת ללמוד עשר שעות ביום. בנוסף לשוודית, היא למדה לפחות שמונה שפות נוספות: גרמנית, הולנדית, דנית, צרפתית, איטלקית, ערבית ועברית. בכל הקשור לענייני חוץ, קולו נחשב לכל יכול.
במאי 1643, התקבלה ההחלטה, שאוקסנסטירנה עצמו היה מעורב בה רבות, להכריז מלחמה על דנמרק. מלחמה זו זכתה לכינוי מלחמת תורסטנסון, ונועדה לנקום על התנאים הקשוחים של שלום קנרד ב-1613, ולהחזיר לשוודיה שטחים שנותרו בשליטה דנית. כוחות שוודיים תחת פיקודו של פילדמרשל לנארט תורסטנסון תקפו את יוטלנד דרך בוהמיה, בעוד כוחות נוספים תחת פיקודו של פילדמרשל גוסטב הורן פלשו לסקניה. המלחמה הוכרעה בקרב ימי בשנת 1644, שבמהלכו הנחיל הצי השוודי תבוסה מוחצת לצי המלכותי הדני. תבוסת הצי הדני הפכה את איי דנמרק לפתוחים לפלישה שוודית, ודנמרק פנתה לצרפת והולנד בבקשה שיתווכו בינה לבין שוודיה. אוקסנסטירנה עצמו היה מעורב במשא ומתן באופן אישי, ובסופו של דבר נחתם הסכם ברומסברו ב-8 בפברואר 1645. בהסכם זה נאלצה דנמרק לוותר על גוטלנד, סארמאה והלנד. נורווגיה (שהייתה אז חלק מדנמרק) איבדה שני מחוזות: ימטלנד והריידלן. בכך השיגה שוודיה שליטה מוחלטת בים הבלטי.
עם זאת, כאשר הוכרה כריסטינה כבגירה, היא ניסתה עד מהרה לדחוק את רגליו של מורה הזקן לשעבר. עד מהרה גילה אוקסנסטירנה שכריסטינה מחזיקה בעמדות פוליטיות שונות משלו. ב-1645 הוא שלח את בנו, יוהאן, לוועידות השלום במינסטר ובאוסנבריק כדי להציג את הרעיון שלטובתה של שוודיה מוטב היה שמלחמת שלושים השנה תימשך. מנגד, שאפה כריסטינה לשלום בכל מחיר ושלחה לוועידה את נציגה, יוהאן אדלר סאלביוס. זמן קצר לפני שסוכמו תנאי השלום, הכניסה כריסטינה את סאלביוס למועצה המלכותית, בניגוד לרצונו של אוקסנסטירנה. סלאביוס לא היה בן אצולה, אך כריסטינה שאפה שהוא יהיה משקל נגד לאצולה. ב-1648 היא קיבלה מושב בדיאט של האימפריה הרומית הקדושה, כאשר הדוכסיות של ברמן-ורדן ופומרניה השוודית, הועברו לשוודיה במסגרת תנאי שלום וסטפליה.
למרות זאת, אוקסנסטירנה התנגד לרצונה של כריסטינה להתפטר ולהעביר את כתרה לבן-דודה קרל גוסטב, בין היתר משום שהתרשם לרעה מאופיו הפרוע וההרפתקני של קרל. בסופו של דבר שינה אוקסנסטירנה את דעתו, וסייע לכריסטינה להשלים את תהליכי התפטרותה. קרל הוכתר כ"קרל האחד עשר גוסטב, מלך שוודיה" ב-6 ביוני 1654. אוקסנסטירנה מת בסטוקהולם ב-28 באוגוסט של אותה שנה. הוא נטמן בכנסיית סנט ניקולס בסטוקהולם.
צ'ארלס ליטלטון, ויקונט קובהם העשירי
צ'ארלס ג'ון ליטלטון, ויקונט קובהם העשירי (באנגלית: Charles John Lyttelton, 10th Viscount Cobham; 8 באוגוסט 1909 – 20 במרץ 1977) היה פוליטיקאי בריטי שכיהן בתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד בין השנים 1957 – 1962. לפני כן, בשנות השלושים הוא היה שחקן קריקט בכיר.
ראשית חייו.
צ'ארלס ליטלטון נולד בקנזינגטון שבלונדון כבנם של ג'ון ליטלטון, ויקונט קובהם התשיעי ושל ויולט יולנדה לאונרד. הוא היה בן דודו של המוזיקאי המפרי ליטלטון. הוא התחנך באיטון קולג' ולמד בטריניטי קולג' שבקיימברידג', שם הוא סיים תואר במשפטים ב-1932. בניו זילנד, שלימים הוא היה המושל הכללי שלה, היו לו קשרי משפחה, דרך סבא-רבא שלו, ג'ורג' ליטלטון, ברון ליטלטון הרביעי, שהיה יושב הראש של אגודת קנטרברי ותרם כספית לפיתוחה של העיר קרייסטצ'רץ' בראשית ימיה. פארק הגלי שבעיר קרוי על שם המקום שהיה בבעלות משפחתו באנגליה ונמל ליטלטון שבקרבת קרייסטצ'רץ' קרוי על שמו של ברון ליטלטון הרביעי. צ'ארלס ליטלטון ביקר בניו זילנד ב-1950 בנוגע לענייני הרכוש של משפחתו.
שירות צבאי.
ב-1933 התגייס ליטלטון לצבא המילואים (Territorial Army) של בריטניה. הוא שירת במלחמת העולם השנייה עם חיל המשלוח הבריטי לצרפת מ-1940. החל מ-1943 הוא שימש כמפקד הרגימנט החמישי. ב-1 באפריל 1969 הוענקה לליטלטון דרגת כבוד של קולונל ברגימנט הפרשים של ווריקשייר וווסטרשייר של המלכה.
ליטלטון פיתח קריירה בענף הקריקט ושיחק יותר מ-90 משחקים בשורות המועדון של ווסטרשייר בשנות השלושים ובשנים 1936 – 1939 הוא היה קפטן הקבוצה.
קריירה פוליטית.
לאחר המלחמה שאף ליטלטון ללכת בעקבות אביו ולהיבחר לבית הנבחרים, אך ב-1949 מת אביו והוא ירש את תוארו כויקונט קובהם.
ב-2 בספטמבר 1957 נבחר קובהם לתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד. למרות שמוצאו היה מחוגי האצולה, הוא התגלה כמושל כללי אהוד מבחינה ציבורית. הוא היה איש שאהב פעילות בחיק הטבע והיה מיומן בקריקט ובגולף והוא היה שופט רוגבי מוסמך. הוא ידע לאחוז בנשק והיה דייג חובב, תכונות שמצאו חן בעיני תושבי ניו זילנד. האירועים המשמעותיים שאירעו בתקופת כהונתו היו מתן העצמאות לסמואה וחנוכתו של גשר הנמל של אוקלנד.
בתקופת כהונתו של קובהם כמושל הכללי שירתו שלושה ראשי ממשלה: סידני הולנד (1957-1949), קית' הוליאוק (1957 ו-1972-1960) ווולטר נאש (1960-1957). הוא נזהר מאוד לא להגיב על אירועים שנויים במחלוקת והיו לו יחסי עבודה טובים עם כל השלושה. הוא סייע מאוד להקמתו של ארגון פעילות השדה החינוכית (Outward Bound) ופתח את בית הספר של הארגון ליד פיקטון שבצפון האי הדרומי בספטמבר 1962 שנושא את שמו. ב-1966 הוא שב לניו זילנד לביקור והיה מרוצה מאוד מהתקדמותו של בית הספר.
קובהם כיהן בתפקיד המושל הכללי עד –13 בספטמבר 1962 הוא היה נואם מוכשר וספר נאומיו נמכר ב-50,000 עותקים. את הרווח ממכירת הספרים על סך 10,000 ליש"ט הוא תרם לארגון פעילות השדה.
משפחתו ומותו.
ב-30 באפריל 1942 נשא לורד קובהם לאישה את אליזבת אליסון מקינג-ג'ונס. לזוג נולדו ארבעה בנים וארבע בנות. הלורד קובהם מת במרילבון שבלונדון ב-20 במרץ 1977. גופתו נשרפה בלונדון ואפרו נטמן בכנסייה שבאחוזת משפחתו.
הושע רבינוביץ
הרב ד"ר הושע רבינוביץ הוא מזקני תלמידיהם של הרצי"ה קוק והרב אברהם שפירא, מחבר הספרים מאורות הרצי"ה וחוקר תורני, לשעבר רבם של קיבוץ חפץ חיים ובארות יצחק וראש כולל האידרא.
ביוגרפיה.
הוריו עלו מפולין לארץ ישראל בשנות השלושים. אביו גדל בבית הרב של העיירה סופרסלא, והיה תלמיד ר' אלחנן וסרמן בישיבה בברנוביץ'. אמו הייתה בת למשפחה חסידית מהעיר לודז', המקורבת לחסידות ברסלב והאדמו"ר רבי יחזקאל מקוזמיר. השניים נפגשו בירושלים בגיל מבוגר יחסית, ונולדו להם שני ילדים. הבכור, נפל בעת שירותו הצבאי, והצעיר הוא הרב הושע. בילדותו התגורר בכפר אברהם שבפתח תקווה .
למד בבית הספר היסודי החרדי "שארית ישראל", לימודיו בישיבה התיכונית היו במדרשית נעם פרדס חנה.
באלול תש"ך עבר לישיבת מרכז הרב. שם למד מספר שנים. הוסמך לרבנות על ידי הרב יצחק אריאלי, הרב עמרם אבורביע והרב שלום יצחק הלוי. קיבל מהרב אברהם אלקנה כהנא שפירא כושר לרבנות עיר.
לאחר מכן עבר ללמד תורה בחו"ל במשך מספר שנים ועודד עלייה לארץ. בהמשך עמד בראש "כולל האידרא" בנשיאותו של הרב שלמה גורן.
בשנת תש"מ נבחר לרב הקיבוץ בארות יצחק, תפקיד שבו כיהן 5 שנים. לאחר מכן היה הרב של קיבוץ חפץ חיים במשך שמונה שנים.
ההדיר את פירוש רבי יצחק אבוהב (השני) לטור. בשנת 1992 סיים את עבודת הדוקטורט במסגרת המחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, עבודתו עסקה בפרשנותו של ר' יצחק אבוהב לתלמוד. לימד במכללת אורות ישראל ובאוניברסיטת בר-אילן. העביר ביישוב אלקנה שבו התגורר, שיעורים קבועים במשך כעשרים שנה. כיום מעביר שיעורים בירושלים.
בשנת 2011 הוציא את "מאורות הרצי"ה", סיכומים של שיעורים ששמע מפי הרצי"ה קוק, ובכך קיים את בקשתו של הרב להוציאם לאור.
הרב רבינוביץ מתגורר בירושלים. חתנו הוא הרב ציון לוז, חבר בית הדין הגדול בירושלים.
שער השוק של מילטוס
שער השוק של מילטוס הוא אחד המוצגים הגדולים והמרשימים במוזיאון פרגמון בברלין. הוא נבנה בשנים 110 - 120 לספירה בתקופתו של הקיסר אדריאנוס בעיר מילטוס (כיום- בטורקיה) וחרב ברעש אדמה במאה ה-10 או במאה ה-11.