הצדוקים והבייתוסים האמינו שלא תהיה תחיית מתים. באבות דרבי נתן נכתב שראשיתן של כתות אלו בשני תלמידים של אנטיגנוס איש סוכו שפירשו באופן מוטעה את אמירתו: "אל תהיו כעבדים המשמשים את הרב על מנת לקבל פרס, אלא היו כעבדים המשמשים את הרב שלא על מנת לקבל פרס".
תחיית המתים כתחילת העולם הבא.
לדעת רוב פרשני היהדות תחיית המתים היא תחילת "העולם הבא", שהוא הגמול הסופי והנצחי לצדיקים ולרשעים. לאחר התחייה יקבל כל אדם, בגופו ובנפשו יחד, את הגמול הראוי לו. עולם זה יהיה עולם גשמי אך שונה מהעולם הזה, הגוף שיקום לתחיה יהיה מושלם כעין גופו של האדם הראשון בגן עדן. בעולם ההוא לא יהיה רוע, והגוף וכוחותיו לא יהוו מכשול לדבוק באלוהים. האנשים בעולם ההוא יהיו נביאים, כל אחד לפי מעשיו ומדרגתו.
לעומתם, לרמב"ם ישנה השקפה שונה בעניין זה, כפי שהוא מבארה בפירוש המשנה למסכת סנהדרין בהקדמה לפרק חלק ובמאמר תחיית המתים. והיא, שתחיית המתים היא נס גדול, שהתרחשותו מובטחת בידי הנביאים, שבו יקומו הצדיקים בלבד לחיים ארוכים וממושכים, שבסופם ימותו, כדרך כל הארץ. אין, לדעתו, לתחיית המתים כל זיקה למושג העולם הבא, שהוא חיי הנשמה לאחר המוות. זאת ועוד, בהלכות מלכים מנתק הרמב"ם את אמונת תחיית המתים מן האמונה במשיח וקובע כי המשיח לא צריך לחולל ניסים כלשהם, למשל לא להחיות מתים. בעקבות עמדה חריגה זו, הרמב"ם אף נחשד בכך שאינו מאמין בתחיית המתים. עקב כך הוא נאלץ לכתוב איגרת, שנקראה לימים "מאמר תחיית המתים", בה הוא מסביר בארוכה את דעתו בעניין זה.
הרמב"ם קבע את תחיית המתים כאחד מי"ג העיקרים בהם מחויב כל יהודי להאמין, ובהיעדר אמונה זו הוא מאבד את חלקו בעולם הבא.
הרב סעדיה גאון, בספרו "אמונות ודעות", מבחין בין תחיית המתים כתחילתו של העולם הבא, בה כולם יקומו לתחייה, מי לקבל את שכרו ומי את עונשו, לבין תחיית המתים שתתרחש בזמן הגאולה בעולם הזה, בה יקומו רק הצדיקים שבעם ישראל. מצבם של הקמים לתחייה בזמן הגאולה שונה יהיה באופן מהותי ממצבם בעולם הבא. לעומת העולם הבא ש"אין בו אכילה ושתייה" ושאר המרכיבים של החיים הטבעיים, הקמים לתחייה בזמן הגאולה יחיו חיים טבעיים, למעט המוות, שהם לא ימותו עוד, אלא יעברו אל העולם הבא באופן "חלק" ללא כל תהליך של מיתה, וזאת על פי דברי חז"ל במסכת סנהדרין: "צדיקים שעתיד הקדוש ברוך הוא להחיותן אינן חוזרין לעפרן, שנאמר "והיה הנשאר בציון והנותר בירושלים קדוש יאמר לו כל הכתוב לחיים בירושלים", מה קדוש לעולם קיים - אף הם לעולם קיימין. השקפה דואלית זו על המושג של תחיית המתים היא כעין צירוף ההשקפה המקובלת והשקפתו של הרמב"ם יחד. לטענתו של רס"ג, בו בזמן שתחיית המתים של העולם הבא מקובלת על כל האומה הישראלית, תחיית המתים בזמן הגאולה איננה מקובלת על הכל, וישנו מיעוט המפרש את הפסוקים המעידים על תחיית המתים בזמן הגאולה כמבשרים על תחיית עם ישראל ויציאתו מן הגלות.
השאלות המתעוררות בעקבות האמונה בתחיית המתים.
מושג תחיית המתים עורר שאלות שונות, חלקן נידונו כבר בתלמוד וחלקן הועלו על ידי ההוגים לאחר מכן. לפעמים יש בהן מן הקוריוז והאבסורד, ולפעמים נוגעות הן אף לעניין הלכתי. לדוגמה: אישה שמת בעלה ונישאה שוב, לאיזה בעל תשוב כאשר יקומו לתחייה? (תשובה: לא בטוח ששני הבעלים יקומו לתחייה ואף גם היא ייתכן שלא תזכה לפני משיח).
והאם הנישואין פוקעים על ידי המוות, ואין להם עוד תוקף לאחר תחיית המתים? האם המתים קמים בלבוש שהם נקברו בו? (תשובה: ציצית שנקברים איתה) האם הם קמים במומיהם או שמא מתרפאים? (תשובה: מתרפאים) האם הגוף החדש מורכב מאותן הפרודות של הגוף הקודם, ואם כן, במקרה של אדם שטבע ונאכל על ידי הדגים, ואת אותם הדגים אכל איש אחר, כיצד תיתכן תחיית שניהם? (תשובה: כאמור לא בטוח ששניהם יקומו לתחייה ואם אחד מהם קם לתחייה ראה חזון העצמות היבשות) כיצד תכיל הארץ את כל הקמים לתחייה? (תשובה: באחרית הימים 2/3 מאוכלוסיית העולם יכחדו ויישאר 1/3 אחד מאוכלוסיית העולם של אותו דור) ועוד. הרמב"ם הגיב בתרעומת על העיסוק המופרז בשאלות סביב תחיית המתים של הגוף הגשמי, למול חוסר העיסוק בעולם הבא הרוחני, (ראו השקפתו לעיל).
מעלת הקבורים בארץ ישראל.
לדעת האמורא הארץ-ישראלי רבי אלעזר אין תחיית המתים אלא לקבורים בארץ ישראל. לשיטתו, הקבורים בחוץ לארץ יעברו על ידי גלגול מחילות לארץ ישראל. מסיבה זו ציוו יעקב אבינו ויוסף להביאם לקבורה בארץ ישראל.
על פי המדרש מתי ארץ ישראל עתידים לקום לתחייה לפני מתי חוץ לארץ. הגוף של מתי חוץ לארץ שיקומו לתחייה לא תשרה בו רוח חיים אלא בארץ ישראל, לאחר התגלגלותו אליה דרך המחילות.
קיים מנהג עתיק בעם ישראל, המוזכר כבר בתלמוד, להשתדל להביא את המתים בחוץ לארץ לקבורה בארץ ישראל. קבורתו של האדם בארץ ישראל אף נחשבת לכפרה על חטאיו. מכאן גם התפתח המנהג להניח עפר מארץ ישראל על המת בטקסי קבורה של יהודי התפוצות.
לדברי הרדב"ז, תחיית המתים עתידה להתרחש דווקא בהר הזיתים שבירושלים, ולא בכל שטחה של ארץ ישראל:
דבריו תואמים לדברי התרגום לשיר השירים:
על פי זה התיר הרדב"ז לפנות קבר במטרה להעלות את עצמות הנפטר לירושלים, אף על פי שבדרך כלל יש בכך איסור. על פי פסיקה זו נוהגים גם בימינו.
החייאת מתים על ידי נביאים וחכמים.
בספר מלכים א' מסופר על אליהו הנביא כיצד החיה את בנה של האישה הצרפתית.
בספר מלכים ב' מסופר על אלישע הנביא שהחיה את בנה של האישה השונמית:
על פי המסופר במלכים ב' גם לאחר מותו הביא אלישע לתחיית המת:
בכך נתקיימה ברכתו של אליהו הנביא לאלישע:
על פי דעות מסוימות בתלמוד גם הנביא יחזקאל החיה מתים.
במסכת עבודה זרה מסופר שבזמן שאנטונינוס ביקר אצל רבי, החיה רבי חנינא בר חמא את עבדו ההרוג של אנטונינוס. אמר על כך אנטונינוס לרבי: "ידענא זוטי דאית בכו מחיה מתים" (=יודע אני שהקטנים שבכם מחיים מתים).
אחת ממצוות פורים היא סעודת פורים. במסכת מגילה, במסגרת הדיון האם יש מצווה להשתכר בפורים "עד דלא ידע בין ארור המן לברוך מרדכי". מסופר על שני אמוראים שקיימו מצווה זו:
במסכת כתובות מסופר על רבי חנינא בן חכינאי שהחיה את אשתו, שפרחה נשמתה כשראתה אותו לאחר שהייתו הממושכת מחוץ לביתו לצורך לימוד התורה. וכך התפלל עליה: "רבונו של עולם עניה זו זה שכרה!".
על רב כהנא מסופר במסכת בבא קמא, שציער את רבי יוחנן, ולכן "חלש דעתיה ונח נפשיה" חלשה דעתו של רבי יוחנן, וכתוצאה מכך מת רב כהנא. למחרת התחרט רבי יוחנן והלך למערת הקבורה של רב כהנא, ביקש עליו רחמים והקימו לתחייה.
במחקר.
מזווית המחקר, תפיסת תחיית המתים נקלטה ביהדות כאשר תפיסות דומות הפכו למקובלות באזור ישראל, החל מתקופת חז"ל. חז"ל ביססו בכתביהם את חשיבותה התאולוגית של תחיית המתים, בין היתר בעזרת הכנסת אזכורים רבים לכך בסידור התפילה שנכתב בזמנם. מאז ועד ימינו מקובלת בזרמים המרכזיים של היהדות פרשנות לפיה תחיית המתים מוזכרת ונרמזת כבר בתנ"ך.
תחיית המתים בנצרות.
הנצרות אימצה את המושג "תחיית המתים" מן היהדות. לפי האמונה הנוצרית ובהתאם לנאמר במעשי השליחים (כד 14–15) ובחזון יוחנן, תתקיים תחיית המתים ביום הדין, לאחר ניצחונו של ישו על האנטיכריסט במלחמה האחרונה. לפי החזון, רק המאמינים, שקיבלו את ישו כמשיח יוכלו לעלות ל"ירושלים העליונה" ולקחת חלק במלכות השמיים שהבטיח ישו.
תחיית המתים והעלייה לשמיים מתוארים בחזון יוחנן.
תחיית המתים בדת הזורואסטרית.
זרתוסטרא, נביאה של הדת הזורואסטרית היה כנראה הראשון לדבר על תחיית המתים. כמוטיב מרכזי באגדה הקדומה ביותר על "תחיית המתים" שימשו הדמעות, אלו על פי האגדה, נאספו על ידי האל, לאוצר מיוחד בשמים, שכאשר יבוא היום והסבל האנושי ימלא עד תום את אוצר הדמעות, ויכפר על חטא קדום, או אז יהפוך האל את הדמעות לטל ויחיה בהם את המתים.
כוונת האגדה הקדומה הייתה להראות, שהדמעות של כולנו אינן לחינם, ושדרך הדמעות עוד תצמח הישועה לעולם כולו.
יש חוקרים הנוטים לשייך את תחילת האמונה היהודית בתחיית המתים לתקופת גלות בבל, אז, נחשפו הגולים לדת הזורואסטרית. אף על פי שגם ביהדות המושג "טל של תחייה" הוא חלק מהאמונה בתחיית המתים, קיים שוני משמעותי ביניהם והוא, שביהדות תחיית המתים נקנית רק בזכות האמונה וקיום המצוות, ולא בזכות הזלת הדמעות.
אדריכלות מוסלמית
מוסררה
מוסררה (בערבית: مصرارة, תעתיק מדויק: מצרארה; או מורשה, שמה העברי הרשמי) היא שכונה בירושלים הגובלת בשכונות מאה שערים ומסעודיה בצפון, מגרש הרוסים וכיכר ספרא במערב, הרובע הנוצרי והרובע המוסלמי בדרום, ומזרח ירושלים במזרח. השכונה כוללת כ-860 בתים, מהם 350 נבנו בשנות החמישים בעוד השאר הם בתים ערביים מן התקופה הקודמת. שטח השכונה כ-160 דונם ומספר התושבים בעשור הראשון של המאה ה-21 עמד על לערך 4,500
הצירים המרכזיים בשכונה הם: רחוב שבטי ישראל, החצי המזרחי של רחוב הנביאים והחצי המערבי של רחוב סולטאן סולימאן.
היסטוריה וגבולות.
מוסררה הוקמה בסביבות שנת 1889 על ידי ערבים מהעיר העתיקה בירושלים בני המעמד הגבוה, ביניהם בני משפחת חוסייני, בתקופת "היציאה מן החומות" בשלהי המאה ה-19. בחצי הראשון של המאה ה-20, עד קום מדינת ישראל, הייתה מוסררה שכונת יוקרה ערבית ונבנו בה וילות פרטיות. בין היתר התגוררו בשכונה באותה עת מוסא אל-עלמי, ההיסטוריון עארף אל-עארף, הרופא ד"ר תאופיק כנעאן, סוחר הטקסטיל תאופיק ואפא דג'אני ועוד. בשכונה התגוררו גם משפחות יהודיות אחדות, ובהן משפחת רחל וצבי שוורץ ובנותיהן רות וראומה.