מחולל חמצן אוסף אוויר מהסביבה בעזרת מדחס ומסיר ממנו את חלקיקי החנקן. פעולה זו, של סינון החנקן מתוך תרכובת הגז, משאירה בסופה גז המועשר בחמצן לשימושם של אנשים הזקוקים לחמצן רפואי בגלל רמות חמצן נמוכות בדם.
יישומים.
מחוללי חמצן ניידים.
מאז תחילת המאה ה-21 נכנסו חברות רבות אל שוק מחוללי החמצן הניידים. בדרך כלל, מכשירים אלה מאפשרים זרימה רצופה של חמצן בתפוקה של אחד עד חמישה ליטרים לדקה. במחוללי החמצן הניידים קיים בדרך כלל וסת אלקטרוני המזהה שאיפה של המשתמש על מנת לספק חמצן רק בשעת הצורך. בנוסף, המשתמש יכול לשלוט בדרגות הזרימה של אספקת החמצן באופן ידני על פי החלטתו.
מחוללי חמצן ניידים מתחברים לשקע חשמלי לפעילות על בסיס מקור חשמל ישיר ומאפשרים הפעלה רצופה. בנוסף לכך, יתרונם הגדול של מחוללי החמצן הניידים על המחוללים הביתיים הוא יכולתם לעבוד על סוללת ליתיום-יון המאפשרת הפעלה מחוץ לבית ובמהלך הפסקות חשמל. בדרך כלל ניתן לחבר מחוללי חמצן ניידים לשקע טעינה ברכב ובכך מתאפשרת טעינה בדרכים.
רשות התעופה הפדרלית (FAA) אישרה את השימוש במחוללי חמצן ניידים בחברות תעופה מסחריות. עם זאת, על משתמשים במכשירים אלה לבדוק מראש אם המותג או הדגם המסוים מותרים בחברת תעופה מסוימת.
בדרך כלל, מחוללי חמצן אינם משמשים את החולים בזמן שהם ישנים. זאת מאחר שנצפו מקרים בהם המחולל לא זיהה מתי המשתמש שואף אוויר.
בטיחות.
למחוללי החמצן קיים יתרון בכך שהם אינם מסוכנים כמו בלוני חמצן, העלולים להגדיל מאוד את קצב הבעירה של שרפה במקרה של דליפת הבלון.
יישומים חלופיים.
באמצעות הסבה ניתן להשתמש במחוללי חמצן רפואיים למטרות חיתוך, ריתוך ועבודות ניפוח זכוכית.
יריב אורן
יריב אורן (8 בספטמבר 1930 – 12 באפריל 2004) היה מנהל רשות הספורט במשך 25 שנים. אתלט, קצין במערך האימון הגופני של צה"ל, מאמן, מורה ומפקח. שימש בתפקידים בכירים במוסדות הספורט בישראל במשך עשרות שנים
שנים ראשונות ושירות צבאי.
יריב אורן (אורבוך) נולד בשנת 1930 בכפר הדר (חלק מהוד השרון כיום). למד בבית החינוך היסודי המשותף בכפר מל"ל ובגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב. בגיל 13 הצטרף לארגון ההגנה, בה מילא תפקידי הדרכה, פיקוד ומשימות מבצעיות. ב-1948 גויס לצה"ל ולחם במלחמת השחרור. בתום שירות החובה ב-1950, המשיך אורן לשרת בצבא הקבע, במסגרתו נשלח ללימודים בבית הספר הלאומי לחינוך גופני בצרפת. בשנת 1951 חזר ארצה בתום לימודיו ומונה למפקד בית הספר הצבאי לכושר קרבי (בה"ד 8). עם סיום תפקיד זה, קודם לתפקיד קצין הספורט של פיקוד דרום. בשנת 1953 השתחרר מצה"ל והמשיך לשרת במילואים עד לפרישתו מצה"ל בדרגת רב-סרן.
קריירה ספורטיבית.
אורן היה אתלט מצטיין והחזיק בשיאי ישראל לנוער בהדיפת כדור ברזל והטלת כידון. שיחק בנבחרת הנוער בכדוריד, נמנה עם נבחרת ישראל באתלטיקה וייצג אותה בתחרויות בינלאומיות בא"ק בטורקיה ובבלגיה. ב-1953 פרש מפעילות ספורטיבית תחרותית עקב פציעה.
הוראה, פיקוח ואימון.
בשנת 1953 החל אורן להורות חינוך גופני וגדנ"ע בבית חינוך ע"ש ברל כצנלסון בכפר סבא. משנת 1959 שימש מפקח על החינוך הגופני בבתי הספר התיכוניים באזור מרכז ודרום. בנוסף להוראה עסק אורן באימון אתלטיקה באגודת הפועל כפר סבא. חניכו הבולט היה גדעון אריאל, אלוף ישראל בזריקת דיסקוס שייצג את המדינה במקצוע זה במשחקים האולימפיים ברומא 1960 ובטוקיו 1964. היה חבר ועדת האתלטיקה בהתאחדות לספורט וריכז מקצוע זה במרכז הפועל. במסגרת תפקידיו אלה, ניהל משלחות ספורט ישראליות בחוץ לארץ והשתתף בכנסים בינלאומיים.ארגן את תחרויות האתלטיקה בכינוסי הפועל. ב-1959 נבחר ליו"ר ועדת האתלטיקה בהתאחדות לספורט ופעל בתפקיד זה 8 שנים
לימודים אקדמאיים ולימודים נוספים.
בתקופת עבודתו כמורה, מאמן ומפקח, למד אורן סוציולוגיה וחינוך באוניברסיטת תל אביב וסיים בהצטיינות תואר ראשון ושני במקצועות אלה. ב-1978 למד וסיים את לימודיו במכון למינהל של נציבות שרות המדינה ובשנים 1980 - 1981 למד וסיים בהצלחה את הלימודים במכללה לביטחון לאומי.
מנהל רשות הספורט.
אורן מונה למנהל רשות הספורט בספטמבר 1970 על ידי יגאל אלון שכיהן אז כשר החינוך. חבר הכנסת אהרן ידלין היה סגנו ואחראי על הספורט. אורן כיהן בתפקידו זה במשך 25 שנה ובשנים אלה ביצע רפורמות ושינויים רבים במבנה הספורט הישראלי. בשנים 1980–1981 יצא לחופשת לימודים במכללה לביטחון לאומי, ואת מקומו מילא אורי אפק. ב-1988 אוחד הפיקוח על החינוך הגופני במשרד החינוך, יחד עם רשות הספורט במשרד. אורן עמד בראש הגוף המאוחד בתפקיד סמנכ"ל משרד החינוך בתחום זה, עד פרישתו לגמלאות ב-1995. לאחר פרישתו המשיך לכהן כיו"ר מועצת המנהלים של מכון וינגייט.
חיים אישיים.
ב-9 בספטמבר 1952 נישא לאביבה, ולהם שתי בנות, בן ועשרה נכדים.
סם זמוריי
סמואל זמוריי (18 בינואר 1877 – 30 בנובמבר 1961) היה איש עסקים יהודי-אמריקאי שהרוויח את הונו ממסחר בבננות, בקני סוכר, באננס ובפירות ונודע בכינוי "סם איש הבננה". היה ציוני ותרם בחשאי מכספו ומניסיונו להקמת מדינת ישראל.
סם זמוריי הקים בהונדורס את חברת הספנות להובלת פרי The Hubbard-Zemurray Steam Ship Company ואת חברת הפירות קוימל. בהמשך הפך ליו"ר ונשיא חברת הפירות המאוחדת מבוסטון, חברת הפירות המשפיעה ביותר בעולם באותה תקופה. שתי החברות מילאו תפקידים שונים בתולדותיהן של כמה ממדינות אמריקה הלטינית והשפיעו באופן משמעותי על התפתחותן הכלכלית והפוליטית.
גוטליב האמר, מראשי המגבית היהודית המאוחדת בארצות הברית, תיאר את זמוריי כאיש מסתורין בינלאומי, שהפך ממשלות ושינה הסכמים לפי הצרכים העסקיים. הוא היה אחד האנשים העשירים והחזקים ביותר בארצות הברית. למרות עובדה זו, הצליח זמוריי להימנע מפרסום ולהרחיק את שמו מעיתונים ומתקשורת.
ביוגרפיה.
סמואל זמוריי נולד בשנת 1877 כשמואל (שמיל) דוידוביץ זמורה בקישינב, שבבסרביה, באימפריה הרוסית (כיום קישינאו, מולדובה) למשפחה יהודית ענייה, להוריו דויד ושרה (לבית בלוזמן) זמורה. לאחר מות אב המשפחה, כאשר שמואל היה נער בן 14, היגרה המשפחה לאלבמה שבארצות הברית והתיישבה בעיר סלמה, שם הייתה לדודו חנות, וסם החל לעבוד בחנות לפרנסת אמו ומשפחתו. מהר מאוד עזב את החנות ועסק בעבודות שונות ומזדמנות.
בשנת 1895 בגיל 18 נכנס זמוריי לסחר הבננות בעיר מובייל שבאלבמה. עושרו המוקדם נבע ברובו ממיזם ומהרפתקה מוצלחים מאוד בנמל ניו אורלינס. זמוריי ראה שהבננות שהובאו לנמל בספינות המשא ממרכז אמריקה הבשילו בחלקן תוך כדי זמן ההפלגה. מכיוון שלא ניתן היה לשנע את הבננות הבשלות אל השווקים במרחבי היבשת בטרם יירקבו הן הושלכו לאשפה ישירות מהאניות עם הגעתן לנמל.
זמוריי קנה את הבננות הבשלות במחיר נמוך מאוד ומכר אותן בזריזות לסוחרי הפירות המקומיים של ניו אורלינס שהיו ממוקמים לאורך מסילות הרכבת שיצאו מניו אורלינס לכיוון צפון עד לעיר מגוריו סלמה. הוא הצליח למכור את הסחורה שרכש תוך יום אחד מיום הגעתה לנמל, וכך איפשר את הגעתה אל הצרכנים בעוד הבננות בשלות וראויות למאכל. ההצלחה הפנומנלית הביאה עמה עושר רב. בגיל 21 היו לזכותו בבנק כ־100,000 דולר. והוא זכה לכינוי "סם איש הבננה"
בשנת 1905 רכשו זמוריי וחברו אשבל האברד את חברת ספינות הקיטור של האחים טאצ'ר והקימו קו ספינות קיטור לייבוא בננות ממגדלים עצמאיים באזורים הטרופיים שבמדינות מרכז אמריקה, ולמכירתם בערי ארצות הברית. חברה זו נודעה בשם חברת ספינות הקיטור Hubbard-Zemurray. באותה שנה, הפליג זמוריי להונדורס כדי לבדוק אפשרות לגדל בננות בעצמו. בשנת 1910 רכש 5,000 אקרים לאורך נהר קוימל ובהמשך רכש אדמות נוספות במחירים נמוכים, אך רכישות אלו גרמו לו חובות כבדים ביותר.
באותה תקופה פעלו ממשלות הונדורס וניקרגואה כדי להסדיר את החובות הציבוריים, הממשלתיים והריבוניים שלהן כלפי הבנקים הגדולים בעולם. במשאים ובמתנים היו מעורבים מזכיר המדינה האמריקאי ושר החוץ של ארצות הברית, פילנדר סי. נוקס, נציגים ובנקאים של בנק ג'יי.פי מורגן ומספר חברות ביניהן חברת הפירות המאוחדת. הדיונים נערכו במשרדי המכס של המדינות האלה ועסקו באופן גביית המיסים הדרושים להחזרי החוב. זמוריי, אשר חשש שיחויב במיסים ובקנסות גבוהים גם על כספים שהיו מחוץ לעסקיו באותן מדינות, פנה למזכיר המדינה ושר החוץ נוקס בבקשת עזרה. נוקס דחה את פנייתו, אילץ את זמוריי לשוב לניו אורלינס. והבולשת הפדרלית עקבה אחריו על מנת למנוע ממנו לשוב להונדורס.
באותם ימים חי בגלות ניו אורלינס נשיא הונדורס המודח מנואל בונילה . במאמץ להציל את עסקיו חבר זמוריי בחשאי לבונילה וחבריו אשר תכננו לעשות הפיכה צבאית בהונדורס. בונילה חתם על הסכמים עם שני שכירי חרב, גיא מולוני שכונה "מכונת ירייה" ולי קריסמס , שגייסו צבא של שכירי חרב ויחד עמם תכנן להפיל את ממשלת הונדורס ולהשתלט על המדינה. תפקידו של זמוריי בתוכנית ההפיכה היה לממן קניית נשק ולהבריח את בונילה להונדורס על גבי אחת מספינותיו כשהיא עמוסה בנשק רב עוצמה. בהפיכה צבאית מהירה הצליח מנואל בונילה להחזיר לעצמו את השלטון בהונדורס, ולאחר מכן, כמחווה תודה, הוא העניק לזמוריי מתנה של ביטול המיסים שנקבעו לו בעבר על אדמותיו בהונדורס, ואף חתם על צו המבטל לחלוטין תשלומי מיסים על ידי זמוריי וחברותיו, וזאת למשך 25 שנה. מחווה זו הצילה את עסקיו של זמוריי בהונדורס.