חמולת ברגותי (בערבית: البرغوثي, בתעתיק מדויק: אלברע׳ות׳י) היא חמולה פלסטינית ידועה. רוב בני החמולה מתגוררים בנפת רמאללה ואל-בירה.
מספר מבני המשפחה הם טרוריסטים וכמה מהם דמויות בולטות בספרות ובפוליטיקה הפלסטינית.
האוצר מתחת לגשר
האוצר מתחת לגשר (או: האוצר תחת הגשר, #1645 בסיווג ארנה-תומפסון ובשמו הרשמי האוצר בבית) היא אגדה בינלאומית, עם מקורות בתלמוד ובמדרש. ביהדות מוכרת כסיפור חסידי עם מוסר השכל, שסופרה על ידי רבי שמחה בונים מפשיסחה בגרסתה המוכרת יותר והמובאת להלן, ובגרסה שונה מעט על ידי רבי נחמן מברסלב.
האגדה מספרת על איש החולם שיש אוצר תחת גשר רחוק. בהגיעו אחר תלאות לגשר, הוא מוצא ששומר הגשר חלם על אוצר בחצר ביתו של האיש החולם. החולם חוזר לביתו ומגלה שאוצרו תמיד היה אצלו בבית.
גלגולה של האגדה והמחקר אודותיה.
אגדה זו הייתה ידועה באירופה המערבית והמזרחית, וכן במזרח התיכון, ומיוחסת לאנשים ולמקומות שונים כסיפור אמיתי. בקרב חסידי פולין יוחס סיפור זה לגביר רבי אייזיק יעקלס מקים בית כנסת אייזיק שול, בעיר קרקוב., ואילו בגרסה שסיפר רבי נחמן מברסלב, החולם הוא דמות אלמונית, והאוצר נמצא מתחת לגשר בעיר וינה שבאוסטריה.
מקורות הסיפור נמצאים בתלמוד הירושלמי ובמדרש. היא מסווגת כמספר 1645 בסיווג ארנה-תומפסון (נושא N531.1), בשם האוצר בבית.
מחקרים ומאמרים רבים על גלגולה של האגדה ומשמעותה נכתבו במרוצת הזמן, במיוחד על ידי חוקרי ה'השכלה', מבית המדרש לרבנים בגרמניה.
האגדה מופיעה בקובץ הסיפורים "אלף לילה ולילה" - החולם נמצא בבגדאד והאוצר במסגד בקהיר. לאחר שנתפש והולקה על לא עוול בכפו בעוון גנבה שלא ביצע, ראש המשטרה מגלה שאף הוא חלם על האוצר בבית האיש מבגדאד. יצוין שחלק ניכר מאגדות אלף לילה ולילה יסודם במקורות יהודיים ויש הסוברים כי האסופה המקורית נכתבה בידי היהודי המומר ואהב איבן מונאביה.
הסיפור נלמד בבתי ספר תיכוניים בישראל ובעולם, שימש נושא במבחן הבגרות בספרות, היווה נושא לסרטים, ומודפס כיום כסיפור ילדים עממי ללא מקור.
מחקר יסודי על מקורות הסיפור, ועיון בגלגוליו נערך בידי ד"ר חנה הנדלר.
במקור התלמודי בא אדם לפני רבי יוסי בן חלפתא וסיפר לו שבחלומו ראה שעליו ללכת לקפדוקיה (ביטוי ל"קצה העולם" - ולמעשה אזור בצפון מזרח טורקיה) ושם ימצא את "מזלו" של אביו. שאל אותו רבי יוסי: האם אביך היה מעולם בקפדוקיה? ענה האיש: לא. אם כן, השיב רבי יוסי: לך עשרה צעדים בתוך ביתך ותמצא את האוצר תחת קצה קורת הגג. בארמית, זהו משחק מילים של "קפדוקיה" ו"קפא דקורא", וכן "עשרה שריין" (צעדים) ו"עושר" - מזלו של אבי החולם. המדרש מסביר את משחק המלים בכך ש"כפא" - הוא עשרים - בגימטריה של האות כ"ף, או בשפה היוונית, ודוקיא - הוא קורה בשפה היוונית.
הסיפור החסידי הקדום מייחס סיפור דומה לבעל שם טוב, שיעץ לחולם החלום ולשומר הגשר ללכת אחר חלומם, בשמעם זה את חלומו של זה. ואכן הם מוצאים את האוצר במקום המרוחק. אלא שכל אחד מהם בנפרד מחליט לשתף את השני באוצר. כשנפגשים ביניהם הם משיאים את בניהם זה לזה. (גם לסיפור זה יסוד בתלמוד, בסיפור אלכסנדר מוקדון וארץ "קצה").
עלילה.
חסיד ושמו אייזיק מהעיר קראקא, חולם כמה פעמים שאם יסע לעיר הרחוקה פראג, ימצא שם אוצר, מתחת לאחד הגשרים הראשיים. הוא מחליט לנסוע לפראג הרחוקה, אך לאכזבתו, מגלה שהוא לא יכול לחפור מתחת לגשר, משום ששם שומרים אנשי משמר המלך. הוא מתעצב והולך אנה ואנה ליד הגשר. ראש השומרים שם לב ליהודי שמסתובב שוב ושוב סביבות הגשר, ושואלו לפשר מעשיו, הוא מספר לו על חלומו, וכתגובה השומר לועג לו, ואומר לו שגם הוא חלם חלום, שמתחת לתנור בביתו של יהודי ושמו אייזיק, בקראקא, (הוא אייזיק מושא הסיפור) מסתתר אוצר! הוא מוסיף כמובן, שלדעתו, אסור להאמין לחלומות, ושהחסיד עשה שטות בבואו עד לפראג רק מכוח חלום. אז הבין החסיד שמטרת בואו לפראג הייתה רק כדי לשמוע זאת, שבעצם האוצר נמצא ממש מתחת לאפו. חזר לביתו, חפר מתחת לתנור, מצא את האוצר והתעשר, ובנה בכסף בית כנסת על שמו.
פרשנות.
יש הסוברים שאגדה זו מבוססת על סיפור אמיתי, משום שעד היום בפולין עומד בית כנסת על שם רבי אייזיק יעקלס מקרקוב, וגם על מצבתו כתוב "פ"נ הנגיד הנושא המיוחס... האלוף כמהר"ר אייזיק בר"י אשר בנה בית הכנסת מעשי ידי אומן".
רבי נחמן מברסלב הסביר שזהו משל לכל חסיד הנוסע לצדיק ללמוד ממנו, שיידע שהאוצר נמצא אצלו ממש, והוא צריך לחפור בביתו, כלומר בתוך עצמו, ויימצא את אוצרו. אלא שלהכיר בכך שיש בו אוצר מוכרח הוא ללכת אל הצדיק.
לכאורה, ניתן לראות במשל מסר כאילו לא צריך לחפש את האוצר רחוק מכיוון שהוא נמצא אצלנו בבית. אך ניתן לפרש את המסר בצורה הפוכה: חייבים לצאת ולחפש אחר משמעות החיים, בשביל לדעת שהאוצר אצלנו בבית. לעיתים צריך להגיע אפילו עד סוף העולם, כדי להבין כי האוצר האמיתי נמצא מתחת לאפינו.
ככל סיפור שעבר בעל פה, סיפור זה זכה לעיבודים שונים ולגרסאות שונות בעולם היהודי ואף מחוצה לו. ספרו המצליח של פאולו קואלו, "האלכימאי", מבוסס גם הוא על מוטיבים זהים לאלה שבסיפור.
פיית השינים
נאו-אורתודוקסיה (יהדות)
נאו-אורתודוקסיה, או תורה עם דרך ארץ, היא זרם אידאולוגי ביהדות האורתודוקסית שהתפתח בתחילת המאה ה-19 בעיקר בקרב יהדות גרמניה, אך גם בכמה ממדינות מערב אירופה ובחלקים של הונגריה. בין מייסדי הזרם ניתן למנות את רש"ר הירש ורבי עזריאל הילדסהיימר.
היסטוריה.
תהליכי המודרניזציה במרכז ומערב אירופה במאות ה-18 וה-19, ובעיקר מתן אמנציפציה ליהודים, הציבו בפני היהדות מציאות חדשה עמה הייתה צריכים להתמודד. התהפוכה החברתית הובילה לשינוי עמוק בציבור היהודי, שעזב ברובו את אורח החיים המסורתי ואימץ את התרבות הסובבת. הצורך למענה דתי לכך הוליד מחד את היהדות הרפורמית ומאידך את היהדות האורתודוקסית, ששאפה לשמר את הקיים.
התגובה האורתודוקסית למצב החדש הייתה מגוונת וחוקרים מחלקים אותה לרוב לשלוש: האולטרה-אורתודוקסיה שיצאה מבית מדרשו של החת"ם סופר ובעיקר תלמידיו הקיצוניים בהונגריה רבתי וסביבותיה; התגובה האורתודוקסית המאוחרת והמתונה שרווחה ביהדות מזרח אירופה; והנאו-אורתודוקסיה.
את האחרונה גילם רש"ר הירש, הוגה הראשי, בכמה ססמאות שטבע: תורה עם דרך ארץ ו-Mensch-Jisroel ("אדם-ישראל"), משמע אין סתירה בין חיים על פי התורה וההלכה לבין ההתפתחויות המודרניות בחיים והעיסוק במדעים ובמלאכה ועולם החומר. הרב הירש טען כי בניגוד לרפורמים, המבקשים לשנות את היהדות בהתאם לרוח המודרנית, הרי שלדעתו מראש אין סתירה בין החיים בעולם הגשמי לתורה וניתן לשלבם יחד. בכך עומדת גישתו גם מול גישת החת"ם סופר השוללת את הקידמה – "חדש אסור מן התורה".
כותב הרב יצחק ברויאר, שלפי השקפת סבו הרש"ר הירש, לומדי התורה צריכים לבוא ולהתעמת מול המציאות החדשה בצורה לכתחילאית ולגרום להתפתחות טבעית ואמיתית של התורה, ולא רק כדי לשמר את היהדות כמות שהיא. מבחינת הרב ברויאר, וכך גם הבין בשיטת הרש"ר הירש, ה' גלגל את התהפוכות החברתיות בדורות האחרונים כדי לעורר את היהדות הנאמנה להחיות בחזרה את התורה כמות שהיא כשהיא שולטת בכל הוויות החיים ולא רק נמצאת מוגבלת ב-"ארבע אמות של הלכה" כמו שהיה בגלות.
מבחינת ההשקפה לגבי חינוך, הנאו-אורתודוקסיה הייתה נטועה בתוכנית של תנועת ההשכלה המוקדמת על שילוב של לימודי חול עם לימודי קודש, וראשי "תורה עם דרך ארץ" ייחסו כבוד רב לנפתלי הירץ וייזל ולמשה מנדלסון. כותבים מאוחרים מטעם האסכולה אף התקשו להסביר את ההתנגדות הרבנית החריפה לבתי-הספר המתוקנים הראשונים שהחליפו את תלמודי התורה.
רש"ר הירש אימץ שינויים אסתטיים שונים, מהסוג שהונהג עוד על ידי רבו חכם יצחק ברנייס ודומים לו בהתאמת ארחות בית-הכנסת לתרבות הסביבה. אף כי אלה היו מקובלים מזה זמן רב כמעט בכל גרמניה, הם הובילו להתנגשויות בינו לגורמים שמרניים כשכיהן במוראביה המסורתית יותר. בין היתר, לבושו הרבני היה מודרני ומעוצב בדומה ללבושם של הרפורמים. נשא את דרשותיו בגרמנית ולא בניב היהודי (יידיש) וליווה את התפילות בשירת מקהלת גברים. את החופה המשמשת בחתונות העמיד בתוך מבנה בית-הכנסת ולא מחוצה לו. השינוי הרדיקלי ביותר שערך, וממנו חזר במהירות, היה השמטת תפילת כל נדרי, שנתפשה על ידי הנוצרים כהיתר להפרת שבועות ועילה לשבועת היהודים, ביום הכיפורים של 1840.
אחד ההבדלים המשמעותיים שבין הנאו-אורתודוקסיה לבין התגובות האורתודוקסיות האחרות נגעה לשאלת המטרה הבסיסית. בעוד האורתודוקסיה ביקשה שיניחו לה לנפשה, הנאו-אורתודוקסיה ביקשה בדיעבד, ובהמשך לכתחילה (ולפי הרב יצחק ברויאר זו הייתה כוונת הרש"ר הירש מתחילה), לנצל את המודרניות עבור קידום החיים היהודיים והדת היהודית. עבור הירש, לתרבות אירופה היה ערך מכשירי שיוכל להשתמש בה כאמצעי לפתח את התורה כפי שהיא באמת. הנאו-אורתודוקסיה שמה משקל רב במחשבה ובפרקטיקה שהיה בהם משום עמדה חיובית כלפי המודרנה, ושמה דגש על טקסים, נימוסים ואסתטיקה של בית הכנסת.