מגרשה הביתי של הקבוצה במשך שנים רבות היה האצטדיון העירוני עכו המכונה "אצטדיון נפוליאון" בשל מיקומו בגבעת נפוליאון. בתחילת שנות ה-2000 נהרס היציע המערבי באצטדיון לטובת פרויקט של רכבת ישראל. לאחר הריסת היציע נפסל האצטדיון לשימוש במשחקי ליגה ומאז הוא משמש כמגרש האימונים של הקבוצה. את משחקי הבית שלה העבירה הפועל עכו לאצטדיון בנהריה המכיל 2,500 מקומות. בסיום עונת 2008/2009 עלתה הקבוצה לליגת העל ונאלצה להחליף שוב את מגרשה הביתי משום שהאצטדיון בנהריה לא עמד בקריטריונים לאצטדיון בליגת העל. בעונות 2009/2010 ו-2010/2011 היה אצטדיון גרין שבנצרת עילית האצטדיון הביתי של הפועל עכו, אך היא אירחה חלק ממשחקיה באצטדיון עילוט שבעילוט.
בספטמבר 2011 חנכה הקבוצה אצטדיון חדש בן 5,000 מקומות ישיבה, שנקרא אצטדיון טוטו עכו, שחלק מהמימון להקמתו הגיע מרכבת ישראל כפיצוי על האצטדיון הישן. את האצטדיון היא חנכה במשחק נגד האלופה מכבי חיפה, בו הפסידה 0–2.
אוהדים.
עם קומה של מדינת ישראל, הוקמו ב"תל עכו" (ידועה גם כ"גבעת נפוליאון") מעברות לעולים חדשים. במעברות השתכנו עולים יהודים ובחלק נוסף בגבעה ישבו ערבים, חלקם ממוצא בדואי. בסמוך לגבעה, היה מגרשה העירוני של הקבוצה דאז "מגרש נפוליאון" וממנה מקור השם למגרש. בעקבות הקרבה בין מגרש נפוליאון למעברות העולים, רבים מהעולים החדשים ביניהם ילדים צעירים ומבוגרים נהגו ללכת למשחקי הקבוצה ובכך עם השנים הפכו לאוהדים מן המניין.
המגרש העירוני בעכו היה ידוע בשל מיעוט מספר המקומות שבו. אך בשל היותו צמוד לגבעה, הקנה לאוהדים רבים את האפשרות לצפות במשחקים מהגבעה. שדרן הספורט של רשת ב', זוהיר בהלול, תיאר את המשחקים של הקבוצה באותה תקופה, לפיו האצטדיון והגבעה שתצפתה על המגרש מלאים עד אפס מקום.
תמונות מימיה הצעירים של הקבוצה מראות שלעיתים הצפיפות הייתה כה גדולה עד שחלק מהאוהדים עלו על עמודי תמרון הרכבת (הצמודים למגרש) ועל הגבעה ומשם צפו במשחקים. בהמשך בשנות ה-60 לאחר בנייתם של השיכונים החדשים החלו לפרק את המעברות ובהתאם החלו עולי המעברות להתפנות. בעונת העלייה של הקבוצה לראשונה לליגה הבכירה בשנת 1976, חזרה הקבוצה לעכו ממשחק העלייה שהתקיים בנצרת, ואל האוטובוס נהרו לפי עדויות למעלה מרבבת אוהדים אשר הרימו את השחקנים עד למגרש נפוליאון ושם החלו חגיגות העלייה הרשמיות של הקבוצה.
לאחר שנתיים בליגה הבכירה וירידת הקבוצה לליגה הלאומית, החלה הקבוצה להידרדר ולהסתבך במשך שלושה עשרים בליגות הנמוכות, כך שבמשך אותם שנים כמות האוהדים ירדה באופן ניכר. בתחילת שנות ה-2000 נהרס היציע המערבי באצטדיון לטובת פרויקט של רכבת ישראל. לאחר הריסת היציע נפסל האצטדיון לשימוש במשחקי ליגה ועד לאחרונה שימש כמגרש האימונים של הקבוצה. עד לפתיחת האצטדיון החדש, שחלק מהמימון להקמתו הגיע מרכבת ישראל כפיצוי על האצטדיון הישן, נאלצה הפועל עכו להעביר את משחקי הבית שלה לערים אחרות, כך, בעונת 2009/2010, עם חזרתה של הקבוצה לליגת העל, היא נאלצה לנדוד במשך כשתי עונות באצטדיון "גרין", דבר שגרם למיעוט אוהדים ניכר במשחקי הקבוצה בבית. כאשר חנכה הקבוצה את אצטדיונה החדש בספטמבר 2011, עלתה בהדרגה כמות האוהדים של הקבוצה מעונה לעונה.
תארים.
אלוף האלופים של ליגה א' (1): 1976
גביע הטוטו של הליגה השנייה (1): 2005/2006
יהודי פרס
מכבי הרצליה
מכבי הרצליה היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר הרצליה, אשר משחקת בליגה א'. מגרשה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון עירוני הרצליה, וצבעיה הם צהוב וכחול.
היסטוריה.
מכבי הרצליה החלה להתארגן כאגודת ספורט וקיימה מספר משחקי כדורגל עוד בשנת 1929. לאחר מכן גם התחרתה במשחקי הגביע של שנת 1930, שם הודחה בשמינית הגמר. המועדון הוקם רשמית בשנת 1932. בתקופת המנדט הקבוצה התחרתה בעיקר בליגות המחוזיות שהיוו את ליגות המשנה לליגה הארצית הבכירה (שם שיחקה יריבתה העירונית הפועל הרצליה ובמשחקי הגביע של עונות אלו, ללא הישגים מיוחדים. לאחר הקמת המדינה שיחקה בעיקר בליגות הנמוכות - ליגה ב' ולאחר מכן ליגה ג' (הליגה הנמוכה ביותר באותם ימים). בין שחקניה הראשונים בתקופה זו היו אריה מכנס, אביהם של האחים מכנס שהיו כוכבי מכבי נתניה; זכריה ניצן, שגם בנו אורי ניצן כיכב בשנות ה-60 בקבוצה ובהמשך במכבי פתח תקווה, וטוביה צ'סלר. המשימה לבנות קבוצה חדשה זו הופקדה על רפאל ימין (פרג'י), שחקנה של הפועל הרצליה לשעבר. הוא הזמין לבחינות צעירים משכונותיה של הרצליה ומהמפעלים בעיר, ומתוכם הרכיב את הקבוצה החדשה והחובבנית. בתחילת דרכה אירחה את משחקיה הביתיים במגרש החול העירוני ברחוב הס.
מכבי והפועל הרצליה שיחקו במשך תקופה ארוכה באותה הליגה, בעיקר בשנות ה-60 וה-70 המוקדמות. באותם זמנים הכדורגל המקומי היה עיסוק פנאי מרכזי בעיר, ואוהדים רבים היו פוקדים את המגרש הישן ברחוב הס בעיר. האווירה בין האוהדים באותה תקופה הייתה לוהטת ולוותה לא פעם בתיגרות אלימות.
שנות ה-70'.
עד תחילת שנות ה-70 הקבוצה המובילה בעיר הייתה הפועל הרצליה. התפנית ביחסי הכוחות לטובת מכבי החלה עם עלייתו של ניסים כהן ממחלקת הנוער בגיל 16 והצטרפותו לקבוצת הבוגרים. ניסים בכר הוחתם לתפקיד מאמן-שחקן ושחקני רכש רבים הצטרפו למועדון, בנוסף לשחקני בית כגון ויקטור מסיקה, שלמה מסיקה, נינו חדד, ערן קוליק ואחרים. עם השינוי, גם קבוצת הנוער של המועדון השתדרגה וילדים מרחבי העיר ואף מחוץ לה (בעיקר מרמת השרון) הצטרפו למחלקות הצעירות של המועדון. בין הבולטים שבהם היו: רוני גאון, איתן קונסט, רחמים עמרן והשוער אריה אלטר (כל אלו עלו לאחר מכן אל קבוצת הבוגרים).
בסיום עונת 1977–1978 (עם המאמן אריה סגל) עלתה הקבוצה מליגה א' צפון לליגת המשנה. לאחר מכן עברה על הקבוצה תקופת הידרדרות והיא ירדה עד לליגה הרביעית (ליגה ב'), בעקבות מכירה סיטונאית של שחקני הבית: ניסים כהן נרכש על ידי מכבי פתח תקווה בסכום שיא לאותם הימים - 1,000,000 לירות - ואחריו נמכרו רוני גאון ואיתן קונסט למכבי יפו, רמי עמרן לבית"ר תל אביב ואריה אלטר למכבי נתניה (קבוצות אלו שיחקו אז בליגה הראשונה, הליגה הלאומית).
שנות ה-80' וההעפלה לליגה הראשונה בשנות ה-90'.
עם בחירתו של אלי לנדאו לראשות העיר הרצליה בשנת 1983 ופריסת חסותו על הקבוצה מבחינה תקציבית, מונתה לאגודה הנהלה חדשה. ההנהלה התמודדה עם חובות עבר מעיקים, רשמה עמותה חדש, ארגנה את העמותה במסגרת מחלקות והעבירה את כל הפעילות לפסים מקצועיים תוך הקפדה על כללי המנהל התקינים ועל פעילות במסגרת תקציבית מבוקרת. הובאו מאמנים ברמה גבוהה יחסית גם לבוגרים וגם למחלקת הנוער, גויסו שחקני רכש וכתוצאה מכל אלה, חל שיפור דרסטי במצב המועדון. בסיום עונת 1990/91 הקבוצה עלתה מליגה א' לליגה הארצית, ובסיום עונת 1992/93 עלתה לליגה הלאומית, אז הליגה הבכירה, שם שהתה 7 שנים רצופות (בין 1993-2000). היו אלו ימי השיא של הקבוצה שתקעה יתד בליגה העליונה. עם פרישתו של לנדאו מתפקיד ראש העיר והורדה חדה בגודל התקציבים לקבוצה לפי החלטת ראש העיר החדשה יעל גרמן, הרים את הכפפה מאמן השוערים באותו זמן, אריאל שיימן. הקיצוץ התקציבי החד מצד העירייה נתן את אותותיו והורגש בפועל. בעונת 1998/99 עוד הציגה הקבוצה עונה טובה תחת המאמן שייע פייגנבוים ובכיכובו של קשר נבחרת אוקראינה לשעבר אולג נדודה, אך עונת 1999/2000 כבר הייתה שונה. פייגנבוים, שפתח את העונה בתור מאמן, הביא לקבוצה שחקנים יקרים יחסית, כמו אישטוון שאלוי, אלי דריקס ואיציק זוהר. אולם הרכש הנוצץ לא התחבר, והקבוצה נקלעה כבר עם פתיחת העונה לקרבות התחתית. פייגנבוים פוטר, זוהר עזב, ודריקס פרש מכדורגל באמצע העונה. בסוף העונה מונה דריקס למאמן חירום בקבוצה, שהפסידה במחזור האחרון 2–4 למכבי חיפה, ונשרה לליגה השנייה. שיימן שלקח בעלות על הקבוצה, ניסה לשקם את הקבוצה, ואף תבע את העירייה עקב קשיים רבים שהערימה עליו, אך הפסיד בתביעה.
הליגה השנייה בין השנים 2000–2006.
מכבי הרצליה כשלה בהעפלה לליגת העל בסיום עונת 2000/2001. בעונה שלאחר מכן היה נראה, כי הקבוצה בדרכה הבטוחה לליגת העל, כאשר חלוץ הקבוצה ליאור אסולין הבקיע מספר רב של שערים, והקבוצה ניצבה במרבית העונה במקומות הראשונים. אולם, הפסד 2–3 להפועל רמת גן במחזור הסיום מנע ממכבי הרצליה את ההעפלה לליגת העל, והקבוצה סיימה במקום השלישי בלבד. ההישג הבולט ביותר של הקבוצה בימיה בליגה השנייה היה סגנות גביע המדינה ב-2005, כאשר הפסידה בגמר למכבי תל אביב בבעיטות הכרעה לאחר הארכה. בסיום עונת 2005/2006, לאחר שש עונות בליגה השנייה, הקבוצה הצליחה לעלות שוב לליגה הראשונה.
הליגה הראשונה בין 2006–2008.
לפני חזרתה לליגה הראשונה התאמנה הקבוצה תחת הדרכתו של המאמן פרדי דוד. כחודש לפני פתיחת עונת 2006/07 התפטר דוד כיוון שלטענתו, בעלי הקבוצה אריאל שיימן התערב בעניינים המקצועיים. במקומו מונה שחקן העבר ראובן עטר. לאחר 7 מחזורים בלבד פוטר עטר, ואל תפקיד המאמן חזר פרדי דוד. באותה עונה זכתה הרצליה בתואר הראשון והיחיד בתולדותיה, גביע הטוטו, לאחר ניצחון 1–2 בהארכה מול הפועל כפר סבא, משער של עומר בוקסנבוים בדקה ה-116.
בסיום עונת 2007/2008 שבה מכבי הרצליה לליגת המשנה, לאחר שסיימה במקום האחרון בליגת העל, בהפרש של 7 נקודות מהקו האדום.
הליגה השנייה החל מעונת 2008/2009.