ב-2016, אושר כי ניסן תיקח חלק בתוכנית "Dansk Melodi Grand Prix 2016", התחרות בה בחרה דנמרק את שירה לאירוויזיון 2016, עם השיר "Never Alone" השיר נכתב על ידי זוכת אירוויזיון 2013 הדנית אמילי דה פורסט. בסופו של דבר היא סיימה במקום השני בגמר, מאחורי הלהקה הזוכה Lighthouse X. בשנה לאחר מכן, היא חזרה ל "Dansk Melodi Grand Prix 2017 " עם השיר "Where I Am". היא ניצחה בתחרות, וייצגה את דנמרק באירוויזיון 2017. כחודש לפני התחרות ניסן אף הגיעה להופעה בישראל במסגרת מופע "Israel Calling" בו מופיעים מבחר אמנים המשתתפים בתחרות כדי לקדם את שיריהם בקרב המעריצים בישראל ובאירופה. אניה העפילה לגמר האירוויזיון וסיימה בו במקום ה-20, עם 77 נקודות
אניה (זמרת אוסטרלית)
אניה ניסן (זמרת דנית-אוסטרלית)
אליהו בנאמוזג
ציון רשב&quot;י
הגבירות מל'אנגול'ן
הגבירות מל'אנגול'ן (באנגלית: The Ladies of Llangollen) היה כינוין של אלנור באטלר ושרה פונסונבי, שתי נשים בנות המאה ה-18 ממעמד האצולה האירי שחיו כזוג נשוי. הבחירה של השתיים "לחיות חיים בלתי שגרתיים" עוררה את חמת משפחותיהן, ואת סקרנותם ואהדתם של מובילי התרבות של התקופה.
תחילת דרכן.
אלנור שרלוט באטלר (11 במאי 1739 – 2 ביוני 1829) הייתה בת לשושלת באטלר, רוזנות (ומאוחר יותר דוכסות) אורמונד. בקרב משפחתה שהתגוררה בטירת קילקני, מושבה המסורתי, נחשבה באטלר לתולעת ספרים עם השכלת-יתר. היא דיברה צרפתית והתחנכה במנזר בצרפת. מאחר שלא נישאה, ניסתה אמה לאלץ אותה להצטרף למנזר.
שרה פונסונבי (1755 – 9 בדצמבר 1831) התגוררה אצל קרובי משפחה בעיירה וודסטוק שבמחוז קילקני באירלנד. קרוביה היו גם הם מבני האצולה, וביניהם הסופרת ליידי קרוליין לאם.
משפחותיהן חיו קרוב זו לזו, והשתיים נפגשו ב-1768 ופיתחו חברות אמיצה. המשפחות לא ראו בעין יפה את קרבתן, הן בשל הפרשי הגילים ביניהן והן מכיוון שהשתיים רצו להקדיש את זמנן למדיטציה ולימוד. משפחתה של שרה במיוחד העדיפה שהיא תגלה עניין בנושאים שנחשבו מתאימים יותר לבנות גילה ומעמדה, ותחפש חתן. אך שרה ואלנור התעקשו גם אחרי שמשפחתה של אלנור כלאה אותה למשך תקופה, ועם הזמן השלימו המשפחות עם המצב ואף התחייבו להמשיך לתמוך כלכלית בבנותיהן.
הבטחה זו השרתה בשתיים תחושת ביטחון, והן רקמו תוכנית בריחה כדי להגשים את חלומן לחיות ביחד חיים בלתי שגרתיים.
בית חדש.
כדי לוודא שלא ייאלצו להינשא בניגוד לרצונן, השתיים החליטו להתרחק מאוד מבתי משפחותיהן. הן עברו קודם לאנגליה, אך בסופו של דבר השתקעו בוויילס, בבית בסגנון נאו-גותי בשם "פלאס נוויד'" (Plas Newydd) ליד העיירה ל'אנגול'ן (Llangollen).
הבטחת ההכנסה לא התממשה, לפחות לא מיד. עורך הדין של משפחת פונסונבי טען שהכסף נועד לשמש נדוניה לשרה, וסירב לכל בקשה או הצהרה שאין בכוונתה להינשא. גם משפחתה של אלנור נטתה "לשכוח" להעביר לה כספים. למרות שהכנסתן הייתה צנועה, השתיים לא גילו איפוק בכל מה שנגע להוצאות. הן שיפצו את בית האחוזה והתקינו בו חלונות זכוכית. הן גם שכרו את שירותיהם של גנן, משרת, ושתי משרתות. כל אלו הכניסו אותן לחובות, והן נאלצו להסתמך על נדיבותם של חברים.
הנשים, שנקראו בפי המקומיים בל'אנגול'ן פשוט "הגבירות", העבירו זמנן בלימוד ספרות ושפות ובטיפוח הבית והגנים. הן לא גילו עניין בפיתוח יחסים חברתיים וגם לא התעניינו באופנה. למעשה, השתיים נטו להתלבש בבגדים בסגנון גברי והסתפרו קצר. אלנור כתבה יומנים מוקפדים על מעשיהן וחייהן.
על אף רצונן להתבודד, שמן יצא לפניהם, ועם הזמן התחילו להתעניין בהן אנשי תרבות וחברה של התקופה. ביתן הפך למרכז בו שהו מבקרים כדוגמת לורד ביירון, פרסי שלי, רוברט סותי, ויליאם וורדסוורת, סר וולטר סקוט, המנהיג הצבאי הדוכס מוולינגטון, איל התעשייה ג'וזאיה וג'ווד, והסופרת האצילה קרוליין לאם. גם אן ליסטר - האישה הראשונה לכתוב יומנים נרחבים על חייה כלסבית - הייתה בין מבקריהם, וייתכן כי שרה ואלנור היוו את ההשראה שלה "להינשא" לבת זוגה לפני נישואיה הפורמליסטים לבעלה. גם בני מלוכה מאירופה הגיעו, כולל הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו, שכתב עליהן בהערצה.
גם המלכה שרלוט הייתה בין מעריציהן, ורצתה לבקר בביתן. היא שכנעה את המלך להעניק להם פנסיה. עם הזמן, גם המשפחות למדו לקבלן.
חיים אישיים.
באטלר ופונסונבי חיו יחדיו כזוג נשוי למעלה מ-50 שנה. הן החתימו את ספריהן וכלי ביתן בראשי התיבות המשותפים שלהן, ואף חתמו במשותף על מכתבים. הן ישנו באותה מיטה, וקראו אחת לשנייה "אהובתי" ו"החצי השני שלי". עם זאת, הסברה כי השתיים היו לסביות הוא עדיין נושא שנוי במחלוקת. חבריהם בני זמנן לא סברו שהן "סאפפיות" (הכינוי דאז לנשים-אוהבות-נשים), אלא ראו בהן חברות המסורות אחת לשנייה באופן מיוחד. חלק סברו שמדובר ב"נישואים בוסטוניים" - כינוי לנשים שחיות ביחד ביחסי נישואים שאינם מבוססים משיכה מינית או רומנטית. אחרים ראו ביניהן יחסים רומנטיים, אך לא ראו רמז ליחסים מיניים (גם לא ביומנים של אלנור, ואף לא בקוד כמו ביומניה של ליסטר ויומנים סאפפיים אחרים). היסטוריונים ומבקרי תרבות חלוקים אף הם, ביניהם המדגישים שדיבורים שלאוזן המודרנית ייחשבו לרומנטיים היו מקובלים אז, ואחרים מדגישים שבאותה תקופה השפה והתרבות עדיין לא כללו מושגים כמו ביסקסואליות או א-מיניות, ולכן זו טעות לנסות למקם את יחסיהן של אלנור ושרה במונחים של היום.
מותן.
אלנור באטלר נפטרה בשנת 1829. שרה פונסונבי נפטרה שנתיים לאחר מכן. שתיהן קבורות בבית הקברות של כנסיית סנט קול'ן, בל'אנגולן.
מורשת.
הבית של הגבירות, פלאס נוויד', הוא כיום מוזיאון המנוהל על ידי המועצה של מחוז דנבישייר. גבעת באטלר, הסמוכה לבית, נקראת על שמה של אלינור באטלר. פונדק Ponsonby Arms שנקרא על שמה של שרה פונסונבי הוא בניין רשום ברחוב מיל בל'אנגול'ן.
שנת 67
DNR (ראשי תיבות: Do not resuscitate, ובעברית: אין לבצע החייאה), היא הוראה רפואית המורה על הימנעות מביצוע פעולות החייאה, במקרה של דום לב או דום נשימה. מטופל, או בא כוחו, יכולים לבקש כי תינתן הוראה שלא להחיות ובמידה והרופא האחראי לטיפול מאשר אותה, היא מחייבת את הצוות המטפל. יש המבקרים את המונח משום שלטענתם משתמע ממנו שחוסכים מהחולה פעולות מצילות חיים. מנגד, יש מחקרים המראים כי רק כ-5% מהחולים מחוץ לבתי החולים ורק כ-15% מהחולים המאושפזים בבית חולים שורדים ניסיונות החיאה. בקרב קשישים הפרוגנוזה להצלחת החיאה נמוכה יותר, והיא יורדת במיוחד בקרב חולים סופניים, כמו חולים אונקולוגים במצב מתקדם. הוראה זו מתייחסת רק לפעולות ההחייאה. חולים שבעניינם ניתנה הוראה שלא להחיות יכולים להמשיך לקבל טיפולים רפואיים אחרים כמו כימותרפיה, אנטיביוטיקה, דיאליזה וכדומה.
הימנעות מביצוע פעולות החיאה קיבלה הכרה חוקית במדינת ישראל בחוק החולה הנוטה למות שנחקק בשנת 2005. החוק מאפשר להימנע מהחיאה, בנסיבות המפורטות בו, בעת הטיפול בחולים נוטים למות, אלה שתוחלת חייהם אינה עולה על שישה חודשים.
ב.מ.וו 3/20
ב.מ.וו 3/20 - היא מכונית משפחתית שיוצרה על ידי חברת BMW הגרמנית בין השנים 1932–1934.
ב.מ.וו 3/20 היה רכב הסדאן הראשון של חברת ב.מ.וו, שיוצר באופן עצמאי על ידי החברה. המנוע נלקח מדגם "אוסטין 7" תחת רישיון חברת "אוסטין מוטור" הבריטית. גוף הרכב נבנה מפלדה. בדגם הורכבו בלמי תוף מכניים בכל ארבעת הגלגלים.
סך הכל יוצרו 6,512 יחידות.
הסכם וורמס
בית הכנסת דושנבה
בית הכנסת דושנבה הידוע גם בשם בית הכנסת הבוכרי הממוקם בדושנבה, בירת טג'יקיסטן, נבנה בסוף המאה ה-19 באחד משני הרבעים היהודיים בדושנבה באותה עת, והיווה חלק ממתחם הקהילה היהודית, אשר כלל גם מוסדות דתיים ובית ספר.
ב-1920 עבר בית הכנסת לשליטה סובייטית, וב-1952 נסגר בית הכנסת והולאם על ידי השלטון הסובייטי; רק שש שנים לאחר מכן הורשו היהודים לחזור למבנה, אך הוא נותר בבעלות המדינה, בדומה לשאר האדמות שהולאמו. בית הכנסת המשיך לפעול לאחר קבלת העצמאות של טג'יקיסטן ב-1991 ולאורך מלחמת האזרחים שטלטלה את המדינה בין 1992 ו-1997. ב-1995 התבצע ונדליזם בבית הכנסת, כחלק מהתקפה שכללה גם בזיזת בתי יהודים.
במאי 2003 קיבלה הקהילה היהודית מכתב מהרשויות בו נצטוותה לפנות את הבניין לשם הריסתו, ובפברואר 2006 החלה הריסת מתחם הקהילה היהודית, כחלק מתוכנית התחדשות עירונית שנועדה לפנות מקום למגורים נשיאותיים חדשים, "ארמון האומות", יחד עם אזורי נוי סמוכים. הריסת בית הכנסת התעכבה בשל מחאות בינלאומיות וסדרת תביעות משפטיות עד סוף חודש יוני 2008, כאשר הבניין הישן נהרס לבסוף עד היסוד.
בית הכנסת החדש נפתח במאי 2009, באמצעות תרומה של איש העסקים הטג'יקי חסן אסדולוזודה, גיסו של הנשיא אמומאלי רחמון.
Survivor
Survior הוא אלבום האולפן השלישי של להקת הבנות האמריקאית דסטיניז צ'יילד. האלבום יצא ב-1 במאי 2001 בארצות הברית. האלבום הופק ונכתב ברובו על ידי סולנית הלהקה ביונסה נואלס. מתוך האלבום יצאו חמישה סינגלים "Independent Women", "Survivor", "Bootylicious", ביצוע לשיר "Emotion" של בי ג'יז ו-"Nasty Girl".
האלבום נחת במקום הראשון של מצעד הבילבורד 200 ב-19 במאי 2001 עם מכירות של 663,000 עותקים בשבוע הראשון. האלבום נשאר במקום הראשון במשך שבועיים. האלבום השיג 3 מועמדויות בטקס פרסי גראמי, ביצוע ה-R&amp;B הטוב ביותר על ידי קבוצה, שיר ה-R&amp;B הטוב ביותר ואלבום ה-R&amp;B הטוב ביותר. האלבום הגיע למעמד פלטינה מרובעת על ידי ה-RIAA ב-7 בינואר 2002. בילבורד דירגו את האלבום במקום 70 ברשימת 200 האלבומים של העשור.