ספרה "Ben-Gurion: Father of Modern Israel", מבקש לפרוש בפני הקורא את דמותו של דוד בן-גוריון כאדם פרטי וכן לעקוב אחר התהליך הארוך שהוביל להתפתחותו למעמד של מנהיג לאומי ואחד מן האישים המשמעותיים בקורות המאה העשרים. הביוגרפיה העדכנית על בן-גוריון מעניקה זווית התבוננות שונה על אישיותו ועל האופן שבו אפשר להבין את הישגיו, כישלונותיו ותפקידו בזירה ההיסטורית.
אניטה שפירא משתמשת בספרות להדגמה ולשימוש בהלכי רוח ולא כנושא לניתוח ספרותי.
חלק מספריה תורגמו לאנגלית, לגרמנית, לרוסית ולצרפתית.
בפודקאסט שנערך עמה באוקטובר 2019, התייחסה שפירא לאופן כתיבתה: "אני אף פעם לא חושבת על הקהל. הקהל לא קיים כשאני כותבת. אני כותבת מה שאני חושבת שזה הכי קרוב לאמת שאני יכולה להגיע אליה [...] החוקר, צריך שתהיה לו היכולת להסתכל מבחוץ על הגיבורים ועל הגיבורות שהוא כותב עליהם... זה צריך להיות המבט שלו. ואולי זה מה שעושה את ההבדל בין כתיבה משמימה לכתיבה שהקורא יכול להזדהות עם הכותב, לאו דווקא עם הכתוב [...] אני כותבת על נושאים שהדרמה האנושית בהם מרגשת אותי."
חיים אישיים.
שפירא הייתה נשואה לשמריהו (בובי) שפירא ששימש כסמנכ"ל תדיראן ממנו התאלמנה בשנת 2012. היא אם לשני בנים ובת. מתגוררת בתל אביב.
קישורים חיצוניים.
על כתביה
החטיבה הירושלמית
י&quot;ט באלול
צופן ויג'נר
כ' באלול
כ&quot;א באלול
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בכ"א אלול היא לרוב פרשת נצבים-וילך. אבל אם בר המצווה חל בשנה בה פסח הוא ביום ראשון (שנים מקביעויות השא, החא וזחא), פרשת בר המצווה היא פרשת נצבים בלבד. אם בר המצווה חל בשנה בה פסח, וממילא תשעה באב, הוא בשבת (שנים מקביעויות בשז, גכז, הכז), אז פרשת בר המצווה היא פרשת כי תבא.
כ&quot;ב באלול
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בכ"ב אלול היא פרשת נצבים. לבד כשראש השנה חל ביום שני או שלישי, ויחד עם פרשת וילך כשראש השנה חל ביום חמישי או בשבת.
כ&quot;ג באלול
כ&quot;ד באלול
כ&quot;ה באלול
כ&quot;ו באלול
כ&quot;ז באלול
כ&quot;ח באלול
כ&quot;ט באלול
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בכ"ט אלול היא פרשת וילך, אם ראש השנה שלמחרת חל ביום שני או שלישי בשנת בר המצווה. לעומת זאת, אם ראש השנה שלמחרת חל ביום חמישי או בשבת, פרשת בר המצווה תהיה פרשת האזינו.
Eszett
קוהלת מוסר
המארה
המָארֶה (Le Marais, משמעות השם בצרפתית - "הבִּצָּה") הוא אזור בפריז, צרפת, שהיה בעברו הרובע היהודי ומעוז הבורגנות, וידוע כיום בעיקר הודות לחיי הלילה הערים של הקהילה ההומוסקסואלית שמתנהלים בו. המארה שוכן על הרבעים (arrondissement) השלישי והרביעי של פריז, שבגדה הימנית (Rive Droite) של העיר, כשהוא תחום ברחוב הטמפל ("רי די טאמפל") (Rue du Temple) במערב, שדרות בומרשה (Boulevard Beaumarchais) במזרח ורחוב ברטן (Rue de Bretagne) בצפון.
היסטוריה.
מהשבחת הקרקע ועד לפיתוח.
במאה ה-12 ניקה מסדר אבירי המקדש (Ordre du Temple) את אזור הביצות שמצפון לביצורים שבנה המלך פיליפ אוגוסט. מהמאה ה-16, ובמיוחד לאחר בניית הכיכר המלכותית (Place Royale) על ידי המלך אנרי הרביעי בשנת 1605 (שמה שונה אחר-כך לפלאס דה ווז'), הפך המארה לאזור המגורים האופנתי ביותר בפריז, ולרובע נהרו בני האריסטוקרטיה והחלו לבנות בו אחוזות מגורים (אוֹטֶל פָּרטיקוּליֶיה) מפוארות.
רובע האצולה.
במאות השבע-עשרה והשמונה-עשרה התגוררו ברובע זה בני האצולה, שהלכו יחדיו למיסה בכנסיית סן-לואי הסמוכה (כיום שמה הוא כנסיית סן פול סן לואי).
מאדאם דה סבינייה, אשר התגוררה באוטל קרנוולה שבמארה, הלכה אף היא בקביעות למיסה בכנסייה כדי להקשיב לדרשותיו המפורסמות של האב לואי בורדלו (Louis Bourdaloue). במקום ניתן היה לשמוע מוזיקה פרי עטם של גדולי המלחינים הצרפתים בני התקופה: מארק אנטואן שרפנטייה, אנדרה קמפרה (André Campra), ז'אן-פיליפ ראמו ולואי מרשן (Louis Marchand).
סוחרים ובעלי מלאכה.
לאחר עזיבת החצר המלכותית את פריז לטובת משכנה החדש שבורסאי, התדרדר האזור והוזנח. הבתים הפרטיים והחצרות עברו לידי בני המעמד הבינוני, פועלים, סוחרים ובעיקר בעלי מלאכה.
השיפוצים הגדולים של פריז, והשינויים האורבניים העמוקים בעקבותיהם, שהוביל במחצית המאה ה-19 הברון אוסמן, השפיעו אך מעט על אזור המארה. אי לכך, ניתן לראות היום באזור רחובות צרים באופן בלתי רגיל וסמטאות שאפיינו את פריז של טרום המהפכה. באזור ניצבים עדיין בתים מימי הביניים, כדוגמת הבית בכתובת 3 Rue Volta שברובע השלישי, אשר נבנה בשנת 1292 ונחשב לעתיק ביותר בעיר.
לקראת סוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 הפך האזור שסביב רחוב רוֹזְיֶיה (Rue des Rosiers) לביתם של יהודים רבים שהגיעו ממזרח אירופה, שפתחו שם תעשיית ביגוד מקומית. המארה הפך, לפיכך, ליעד מרכזי עבור הנאצים כששלטו בעיר בעת כיבוש צרפת. כיום קבועים מספר לוחות זיכרון בכניסה לכמה מבני ציבור, בתים ובתי-ספר, לציון זכרה של אותה תקופה.
חזרה לאופנה.
בשנת 1969 הפך שר התרבות של צרפת, הסופר אנדרה מאלרו, את המארה לאזור השימור הראשון של פריז, ותרם להפיכת המתחם לבית עבור מוזיאונים רבים, גלריות חשובות ואתרים היסטוריים שמורים. צו השימור אינו מאפשר לחנויות ולבתי העסק המתחלפים באזור לשנות את חזית הרחוב, וכך נוצרים שילובים קומיים כגון חנות נעליים שבחזיתה מתנוסס שלט של מאפיה.
המארה כיום.
רחוב רוזייה הוא עדיין מרכז חשוב עבור הקהילה היהודית בפריז, ועל קירותיו ניתן לראות מודעות הקשורות לאירועים ולחגים יהודיים; ישנן חנויות ספרים המתמחות בספרות יהודית, וכמו כן מסעדות ודוכנים המוכרים אוכל כשר, פלאפל ומוצרים מיוחדים לארוחות חג יהודיות.
בצפון המארה שוכנת הקהילה הסינית הוותיקה והדיסקרטית ביותר בפריז. שם גם שוכנת הכנסייה הסינית של פריז.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, גדלה הקהילה הלהט"בית באזור, בעיקר סביב רחוב סנט-קרואה-דה-לה-ברטונרי (Sainte-Croix de la Bretonnerie), והפכה את האזור לגיי ויליג'.
אחד הרחובות המרכזיים והארוכים ביותר במארה, הנחשב גם לאחר המעניינים בשכונה, הוא רחוב דה-פרנק-בּוּרז'וּאָה (rue des Francs-Bourgeois), אשר יוצא ממרכז ז'ורז' פומפידו. לאורך מסלולו עומדים כמה מבתי המידות היפים של האזור, כמו גם המוזיאון לתולדות פריז שב"אוטל קרנוולה" והכיכר המפורסמת פלאס דה ווז'. הרחוב גם ידוע במגוון חנויות האופנה שבו.
אהוד שני
דן הראל
דן הראל (נולד ב-1955) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף. כיהן בין היתר כסגן הרמטכ"ל, כנספח צה"ל בארצות הברית, כמפקד פיקוד הדרום וכמזכיר הצבאי לשר הביטחון. לאחר שחרורו מצה"ל, כיהן כמנכ"ל משרד התחבורה ומשרד הביטחון ושימש כיו"ר דירקטוריון חברת נתיבי איילון ורכבת ישראל.
ביוגרפיה.
הראל נולד, גדל והתחנך בעיר חיפה. בנעוריו למד בבית ספר בסמ"ת כולל כיתה י"ג של לימודי טכנאות אלקטרוניקה. היה חבר בגרעין השומר הצעיר בקיבוץ מצר ומשם התגייס לצה"ל.
קריירה צבאית.
החל את שירותו הצבאי בצה"ל בקורס טיס בשנת 1974 והודח ממנו ב-1976. באותה שנה עבר לחיל התותחנים שם מילא שורה של תפקידי פיקוד ומטה, ביניהם מפקד סוללה וקצין מבצעים בגדוד 402. ב-1980 סגן מפקד גדוד 403 ומספר חודשים מג"ד בפועל. במהלך מלחמת לבנון הראשונה מונה למפקד גדוד 402. בהמשך שירת כמפקד ענף קצינים בביסל"ת, כמפקד סיוע ארטילרי בגבול לבנון ומפקד עוצבת גולן, אגד ארטילרי בפיקוד הצפון.
בשנת 1993 התמנה לראש מחלקת המבצעים במטה הכללי, תפקיד שמילא עד שנת 1995, אז מונה לקצין תותחנים ראשי בדרגת תת-אלוף, תפקיד שבו החזיק עד 1998. בשנת 1996, במהלך מהומות מנהרת הכותל, נפצע מירי באזור טולכרם וירכו התרסקה.
ב-1998 מונה למזכיר צבאי לשר הביטחון ושימש כמזכירם הצבאי של יצחק מרדכי, משה ארנס ואהוד ברק. עשה הסבה לשריון ובשנת 2000 התמנה לתפקיד מפקד עוצבת המפץ, אוגדה משוריינת בפיקוד הצפון. ב-2001 קודם לדרגת אלוף ומונה לראש אגף המבצעים.
באפריל 2003 בוצע סבב תפקידים, ובו מונה לתפקיד מפקד פיקוד הדרום, ובמסגרתו היה אחראי ללחימה ברצועת עזה ולביצוע תוכנית ההתנתקות. הראל העריך עוד לפני ביצוע ההתנתקות שהיא תגביר את הטרור מעזה והתריע בפני מפקדיו שהיא תביא להתגברות השפעת החמאס ברצועה. הראל זכה לשבחים רבים על אופן הביצוע המאופק של הפינוי, ונבחר לאיש השנה של העיתון "מעריב". בשנת 2005 סיים את תפקידו כמפקד פיקוד הדרום ומונה לנספח צה"ל בארצות הברית.
ב-1 באוקטובר 2007 מונה הראל לסגן הרמטכ"ל במקום האלוף משה קפלינסקי, ובאוקטובר 2009 הוחלף על ידי בני גנץ.
הראל הוא בוגר אוניברסיטת חיפה בהצטיינות במדע המדינה ובוגר קורס מח"טים והקורס המתקדם לקציני תותחנים בצבא ארצות הברית.
קריירה אזרחית.
בינואר 2011 מונה הראל למנכ"ל משרד התחבורה, ובאוקטובר 2011 הודיע על התפטרותו מהתפקיד. ב-1 באוגוסט 2013 החל לכהן כמנכ"ל משרד הביטחון. במהלך כהונתו יצא נגד מסקנות הוועדה לבחינת תקציב הביטחון (ועדת לוקר), בהם קיצוץ שירות החובה ושינוי מבנה הפנסייה של חיילי הקבע. סיים את תפקידו כמנכ"ל משרד הביטחון במאי 2016, על רקע חילוקי דעות בין משרד הביטחון ל סביב סוגיות תקציב ורכש, בהן רכש הספינות להגנה על אסדות הגז.