ביטוי שכיח של האשמת קורבנות אונס, האופייני לתרבויות שבהן המבנה המשפחתי הוא פטריארכלי באופן מובהק, הוא שימוש בסטיגמות פוגעניות ומאשימות. לדוגמה, תרבויות כאלה עשויות להציג אישה שהייתה קורבן לאונס (במיוחד אם הייתה בתולה עד האונס) כ"פגומה". קורבנות בתרבויות אלה עלולות לסבול מבידוד, התעללות פיזית ונפשית, סלאט-שיימינג, טקסי השפלה פומביים, נידוי על ידי חברים ובני משפחה, איסור חתונה (או איסור גירושים אם כבר הייתה נשואה), ואפילו רצח. עם זאת, גם בתרבויות הנחשבות מפותחות, סטיגמות כנגד נשים ושנאת נשים הן עדיין תופעות מושרשות.
במקרה של נשים קורבנות שנפלו קורבן לתקיפה מינית, האשמת הקורבן עשויה לבוא להתבסס על מיתוסים סקסיסטיים רווחים, כגון המיתוס שלפיו לבישת בגדים פרובוקטיביים מעוררת באורח מיידי תוקפנות מינית בגברים, או המיתוס שלפיו נשים הבוחרות ללבוש בגדים חושפניים מנסות לפתות באמצעות כך שותפים ליחסי מין, באופן שמייתר את קבלת הסכמתן המילולית לכך. מיתוסים אלה לא זכו לאישוש מחקרי: לא נמצא קשר סיבתי משמעותי בין אופן הלבוש לתקיפות מיניות.
בסיום פסק דין, שבו נדחה ערעורו של גבר שהורשע בעבירות מין חמורות שביצע בגיסתו בת ה-12 וחצי, פנה שופט בית המשפט העליון, יצחק עמית, אל קורבן העבירות ואמר:
מחקר שהתפרסם בשנת 2009 מרמז כי במקרה של גברים שנפלו קורבן לאונס, האשמת הקורבן עשויה להתבסס על תפיסת הגבריות בתרבות: לפי המחקר, גברים קורבנות אונס נוטים להאשים את עצמם בעוול שנגרם להם, מתוך תפיסה שלפיה גבר שלא הצליח להתגבר פיזית על התוקף הוא חלש, וודאי רצה בסתר במגע המיני. השפעותיהם של חלק ממקרי אונס כאלו על הנפגעים כוללות פגיעה בדימוי העצמי הגברי, בלבול לגבי הנטייה המינית ותחושת כישלון.
במקרים רבים, התקשורת נוקטת בהאשמת הקורבן כתגובה לאירועים שונים של אלימות מינית ואונס, וכך היא משמשת סוכנת של האשמת הקורבן ותרבות האונס.
גישה מנוגדת.
רוי באומיסטר , פסיכולוג חברתי, טען כי האשמת הקורבן אינה בהכרח תמיד מוטעית. הוא טען שהתייחסות לאחריות האפשרית של הקורבן בקטטה עשויה להוות ניגוד חשוב להסברים אופייניים של אלימות ואכזריות, אשר מציגים את דמות הקורבן כחף מפשע. לדבריו, תפיסת קורבנות כאנשים חפים מפשע ובעלי כוונות טובות שמותקפים לפתע על ידי רשעים בעלי כוונת זדון היא בגדר מיתוס (בלשונו: "המיתוס הקלאסי של הרוע הטהור"). באומיסטר מתאר את המיתוס הזה כעיוות אפשרי של העבירה על ידי הקורבן, המבקש למקסם אותה.
דוגמאות מפורסמות.
דוגמה להאשמת הקורבן בתוך מערכת המשפט ובתקשורת במערב ניתן לראות במקרה משנת 2011, שבו ילדה בת 11 הייתה קורבן לאונס קבוצתי חוזר ונשנה בקליבלנד, טקסס. סנגורם של האנסים האשים את הילדה כי היא מפתה גברים. בניו יורק טיימס הופיע מאמר ביקורתי שהאשים גם הוא את הקורבן. מאוחר יותר פרסם העיתון התנצלות. מקרה נוסף הוא משפט אזרחי שנערך בשנת 2013 בלוס אנג'לס: בית ספר מחוזי האשים ילדה בת 14 בכך שמורה בבית הספר התעללה בה מינית. עורך הדין מטעם המדינה טען כי מניעת ההתעללות הייתה על אחריותה של הקטינה. בטענה זו הניח עורך הדין את כל האשמה על הקורבן ופטר את העבריין מכל אחריות. למרות זאת, בית המשפט פסק כי תלמיד קטין שהותקף מינית על ידי המורה אינו אחראי למניעת התקיפה. בשנת 2015, שופט בריטי ביקר אישה שנאנסה על ידי שני גברים על כך ששתתה יותר מדי, התייחס אליה כ"לא מאוד חכמה", וציין כי "השליכה את עצמה על גברים רבים". למרות זאת, אותו שופט הרשיע את שני הגברים בפגיעה בחסר ישע.
דוגמה נוספת לפרקטיקה של האשמת קורבנות היא תקיפה של נשים הודיות בחומצה בניסיון להעניש אותן על מה שנתפס כאחריותן לעוול שחוו. מקרה כזה אירע בניו דלהי בשנת 2005, אז קבוצה של גברים שפכה חומצה על נערה בת 16 כי האמינו שהיא גרמה לגבר לגירוי מיני.
במקרה נוסף מדצמבר 2012 שזכה לסיקור בעולם, אישה נאנסה ונרצחה בהודו, וכמה פקידי ממשלה הודיים ומנהיגים פוליטיים האשימו את הקורבן. רבים מהמעורבים התנצלו בסופו של דבר.
בסומליה, קורבנות של התעללות מינית נחשבים ככאלה הראויים לסבל, נידוי חברתי והטרדה. דוגמה למקרה שהתרחש בסומליה היה החטיפה והאונס של נערה בת 14 בשם פטימה. בעקבות האונס, נעצרו האנס והנערה כאחד. קצינים החזיקו את הנערה שבויה במשך חודש ואנסו אותה. במקרה אחר, שאירע ב-2008, נערה סומלית בת 13 בשם עאישה איברהים הוצאה להורג על ידי הקבוצה המיליטנטית ג'יהאד א-שבאב, בעוון ניאוף על פי חוקי השריעה, לאחר שניסתה להתנגד לאנסיה.
מצבת תל זינג'ירלי
מצבת תל זנג'ירלי
האונס הקבוצתי בלוד
האונס הקבוצתי בלוד היה מעשה אונס שביצעו סוחרי הסמים חוסאם אבו עבייד וחמודה אזברגה בצעירה יהודייה, לעיני בן זוגה. האונס אירע ב-24 באוקטובר 2003 בשכונת הרכבת בלוד.
רקע.
בראיון שנערך עמה העידה הצעירה כי זהו אינו מקרה האונס היחידי שחוותה: כשהייתה בת 12 נאנסה על ידי אדם זר, שתקף אותה בכניסה לבית חברתה. הצעירה העידה כי מעולם לא סיפרה לאיש על האירוע, ומאז הפכה סגורה ומופנמת. הצעירה ובן זוגה צרכו סמים כבר מגיל 14. תחילה צרכו גראס וקריסטל עד שהתדרדרו לשימוש בהרואין. שני בני הזוג נפגשו בתוכנית גמילה מסמים בכפר איזון (כפר טיפולי בקיבוץ שדות ים) והפכו לבני זוג.
בערב המקרה החליטו השניים לרכוש סמים. החלטה זו הוגדרה על ידיהם לאחר מכן כמעידה חד פעמית.
השתלשלות האירועים בערב המקרה.
בליל האירוע, 24 באוקטובר 2003, בני הזוג השתתפו בסעודת ליל שבת בבית הצעירה. לאחר מכן החליטו לרכוש סמים קלים בשכונת הרכבת בלוד, ומשם להמשיך ולנסוע לתל אביב. לצורך כך הם שאלו מאבי הצעירה את רכבו, רכב שטח יוקרתי. כאשר התקרבו ללוד, הבחינו בנוכחות משטרתית. כיוון שלא רצו להסתבך עם המשטרה, פנו לכיוון היציאה מלוד. בדרכם לכיוון היציאה מהעיר עצר אותם בצדי הכביש סוחר סמים, חוסאם אבו עבייד, שהציע להם לקנות את הסמים במקום אחר. הזוג נענה בחיוב, ולאחר שיחת טלפון שהתקיימה בערבית עלה לרכבם של הזוג וכיוון אותם לעבר סמטה בקרבת פרדס, שהתבררה כדרך ללא מוצא. סוחרי הסמים החלו להרוס את רכבה של אבי הצעירה: הם קרעו את ריפוד המושבים, עקרו מושבים וזרקו את תכולת הרכב. בין היתר נטרלו את מכשיר האיתוראן שהותקן במושב הרכב האחורי.
בשלב זה, חלק מסוחרי הסמים החלו ללטף את הצעירה. הצעיר הזהיר אותה לבל תתנגד, מתוך חשש שהדבר יוביל לפגיעה בחייהם. לאחר מכן הכניסו סוחרי הסמים את בני הזוג לרכב ההרוס-למחצה והחלו בנסיעה פרועה אל עבר הפרדס. לאחר שהגיעו לפרדס, הורד הצעיר מן הרכב, והצעירה הוחזקה במושב האחורי כאשר סוחרי הסמים מוסיפים לבזוז את הרכב ולהרסו כליל. בשלב זה סוחרי הסמים החלו להפשיט את הצעירה בעודם מרחיקים את בן זוגה מרחק-מה מן הרכב, מרתקים אותו לקרקע באופן שמנע ממנו לזוז ומאיימים עליו. החל משלב זה ביצעו סוחרי הסמים בנערה אונס קבוצתי אכזרי תוך איומים חוזרים על כוונה לרצוח את הצעירה אם לא תשתף פעולה. האונס כלל מעשי סדום ומין אוראלי בכפייה בזה אחר זה ובמשך זמן רב, לעיני בן זוגה שנותר מרותק לקרקע ללא יכולת להתנגד או להתערב בנעשה. במהלך האונס הוכה חברה של הצעירה והושפל על ידי סוחרי הסמים. בחלוף הזמן נאספו סביב הרכב אנשים נוספים משולהבים שלא לקחו חלק באונס עצמו אך חלק מהם בזזו את הרכב.
הטיפול המשטרתי באירוע.
לאחר שהאירוע הסתיים וסוחרי הסמים עזבו את המקום, מיהרו בני הזוג לכביש הסמוך וביקשו מאדם שעבר באזור להזעיק משטרה. כשהתקבלה קריאה במשטרה על הימצאותם של הצעירים בכביש הסמוך לפרדס, נלקחו השניים לתחנת משטרת לוד לתחקיר ראשוני. שני הצעירים היו נסערים, וגורמים במשטרה סיפרו כי הצעירה הייתה שרויה במצב נפשי קשה מאוד. עדותו של הצעיר סייעה רבות לחקירת האירוע, משום שכללה פרטים מדויקים בנוגע לתוקפים: צבע נעליהם, פריטי לבושם ומאפייניהם החיצוניים כדוגמת העובדה כי ידו של מנהיג החבורה הייתה נתונה בתחבושת גבס.
כמעט כל שוטרי תחנת לוד גויסו למבצע לכידת התוקפים. שוטרים ושוטרות בעלי חזות נערית שוטטו בבגדים אזרחיים ברחבי שכונת הרכבת שבעיר, על מנת להניע את התוקפים לשוב ולפעול. בזכות עדות הצעיר, פעולות מודיעין משטרתיות ושליחת שוטרים סמויים לשכונת הרכבת, הושג מידע רב אודות התוקפים. התפתחות מפתיעה הייתה הירתמותם של ראשי סוחרי הסמים בשכונת הרכבת לסיוע בלכידת מבצעי האונס, אשר נבעה מחששם מפני סיקור תקשורתי של המתבצע בשכונה ומפני פגיעה בעסקיהם. יומיים לאחר האירוע נעצרו כל המעורבים באונס. לאור העדויות והממצאים, לא נותר להם אלא להודות באשמה. זהות חלק מהנוכחים המשולהבים, שנכחו במקום ובזזו את רכב השטח, אך לא השתתפו באונס עצמו, לא נודעה.
פסק הדין.
כחלק מהסדר טיעון עם הפרקליטות, שניים מהנאשמים בביצוע האונס הודו בעבירות שיוחסו להם. במאי 2004 נגזר דינם ל-16 שנות מאסר בפועל. בגזר הדין התייחסו השופטים סביונה רוטלוי, אברהם טל ועפרה סלומון צ'רניאק לכך שחומרת העבירות ונסיבות ביצוען, בנוסף לעברם הפלילי של האנסים, מחייבים ענישה חמורה מזו שבהסדר הטיעון. אף על פי כן, החליטו השופטים לקבל את ההסדר. זאת, מכיוון שהנאשמים הודו במעשים שיוחסו להם ולקחו אחריות תוך הבעת חרטה על מעשיהם, וזאת חרף הלחץ החברתי והמשפחתי שהופעל עליהם. בכך חסכו הנאשמים מקורבנותיהם את הצורך להעיד ולחוות מחדש את רגעי התקיפה הקשים. קטין כבן 17 וחצי שהורשע בעבירה של מעשה סדום בנסיבות של אינוס נידון ל-18 שנות מאסר בפועל. שני מעורבים נוספים באירוע, שלא הואשמו בביצוע עבירת מין, נידונו האחד לשש שנות מאסר בפועל והשני לשש וחצי שנות מאסר בפועל.
הסיקור בתקשורת.