שירים ישראליים בסגנון הבוסה נובה (רשימה חלקית).
תורגמו ובוצעו בעברית:
בספטמבר 2008 הוציאה להקה ישראלית חדשה בשם "בוסה" דיסק ובו מבחר שירים ישראליים מוכרים בעיבוד בוסה נובה מחודש.
UH-60 בלק-הוק
פונקציית חלוקה
אלברטו ג'ילארדיניו
סימה וקנין מכשפה
סימה וקנין מכשפה הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של דרור שאול, שיצא לאקרנים בשנת 2003.
הסרט, בכיכובה של תיקי דיין, מגולל את סיפורה של אלמנה מבוגרת בשם סימה וקנין, המעוניינת להרחיב את דירתה בשביל לאפשר למשפחתה לגור אצלה. בעקבות כוונתה זו, מתנגד אחד השכנים להרחבה, וסימה מקללת אותו. סימה מגלה שהיא מכשפה ומשם העסק הולך ומסתבך.
תקציר העלילה.
סימה וקנין (תיקי דיין), סבתא ואלמנה כבר שנה, מעוניינת להרחיב את דירתה כדי לאפשר לבני משפחתה לגור איתה. היא מקבלת סירוב מראש ועד הבית, דב וסרמן (ליאור אשכנזי), בעוד שאר השכנים הסכימו לשיפוץ. ברגע של ייאוש פורצת סימה במגוון רחב של קללות לדב וסרמן (פיטורים, שרפת ביתו, דריסה, מחלות) ולמשפחתו (לאביו התקף לב, לאחותו שבירת רגל, לאשתו הפלה). הקללות להפתעת כולם מתחילות להתגשם אחת לאחת ולמרר את חייו של דב. כאשר מתברר שסימה היא מכשפה, מקימים בני משפחתה עסק ודורשים כסף תמורת קללות וברכות. המוני אנשים מגיעים, סימה מתעשרת ומתפרסמת. אך סימה אישה פשוטה והיא סובלת מהמצב ומהאחריות המוטלת עליה ומחפשת מפלט. היא מוצאת אותו כאשר היא מתחילה לצאת עם אביו של דב, ליאון וסרמן, אשר נותן לה מעט מנוחה ממרוץ החיים. כאשר משפחתה מגלה נאלצת סימה להחליט אם לחיות בלעדיו או בלי הקריירה.
משמעויות פוליטיות נסתרות.
מתחת לעלילה הבסיסית של הסרט, שזורים מסרים פוליטיים, בעיקר כנגד תנועת הליכוד ומנהיגה בנימין נתניהו. המסרים הנוקבים ביותר מופיעים בסצנות האחרונות של הסרט, בהם נושאת סימה וקנין נאום לאומה בו היא קוראת מן הכתוב שהוכן לה על ידי משפחתה, ומבלי משים היא מכריזה על התמודדותה לראשות ממשלת ישראל. לאחר שנשאלת על ידי עיתונאים הנוכחים בקהל מה המצע שתנהיג אם תיבחר, עונה נכדה הקטן – הקרוי ביבי ענן – ומפרט את המצע המדיני שלו הכולל בין השאר שיעבוד מיעוטים ועובדים זרים ועוד הצעות מסוג זה. אלא שבמקום להביע זעזוע, משתלהב הקהל ומתחיל להריע לילד בקריאות "ביבי! ביבי!" – ככינויו של נתניהו. בכך מנסה הסרט לטעון, לכאורה, כאילו נתניהו או תנועת הליכוד מצדדים בתפיסה הפשיסטית שמציע הילד, והקהל המוסת שקול כנראה למצביעי הליכוד. הדבר מתחבר לפליטת הפה המפורסמת של השחקנית תיקי דיין המשחקת בסרט את סימה, שנאמרה במסגרת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה, ובה התבטאה כי מצביעי הליכוד הם "אספסוף".
אך בכך לא מתמצים המסרים הפוליטיים של הסרט: תוך כדי ש"ביבי" קורא את מצעו במסיבת העיתונאים, עוזבת סימה וקנין את הבמה – אז מתנפל עליה וסרמן לבוש כחרדי וכיפה על ראשו, ובידו אקדח ומאיים עליה כי אם לא תבטל את הקללה שהטילה בו – יירה בה (הסצנה מסתיימת בכך שאביו, ליאון, מגיח מאחוריו וחובט בראשו עם אלה. וסרמן נופל על הרצפה וסימה ולאון בורחים מהמקום במכונית לעבר פלמה דה מיורקה). בסוף הקטע, שהוצא בעריכה וכלול בגרסת הדי.וי.די של הסרט, נראה השוטר פינטו ניגש אל וסרמן המוטל על הרצפה, קורא לו את זכויותיו, וצועק מעליו: "אתה מואשם ברצח ראש ממשלה" ובכך ממשיל אותו כנראה ליגאל עמיר.
סימה ועקנין - מכשפה
הבית על האשד
הבית על האשד (מכונה גם בית המפל או בית קאופמן או באנגלית: Fallingwater) הוא וילה שתוכננה על ידי האדריכל האמריקאי פרנק לויד רייט ונחשב לאחת מיצירות המופת האדריכליות המפורסמות ביותר של המאה ה-20 ולאחת מיצירותיו המפורסמות ביותר של אדריכל זה. הבית מהווה גם נקודת ציון בתולדות האדריכלות בארצות הברית. ב-2019 הוא הוכרז, ביחד עם שבעה מבנים נוספים של רייט, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הבית נמצא ביער ליד העיירה בֶּר-רָאן (Bear Run) בפנסילבניה, ארצות הברית. הבית נבנה עבור משפחת קאופמן, משפחה אמידה מפיטסבורג, אשר ביקשה מרייט לתכנן עבורם בית לצד מפל מים שנמצא בשטח שבבעלותם. רייט החליט לתכנן בית שיושב מעל המפל וקשור אליו ואל סביבתו באופן אורגני. תהליך תכנון הבית החל בשנת 1934, ובנייתו הסתיימה ב-1937. הבית שימש את משפחת קאופמן כבית קיץ עד 1963. המקום הפך לאתר עלייה לרגל של חובבי אדריכלות ולכן הפך בשנת 1964 באופן רשמי למוזיאון, וככזה הוא משמש עד ימינו. מאז פתיחתו לציבור ביקרו בו מעל 2 מיליון מבקרים.
עיצוב.
רייט אימץ בחלקה את השפה החזותית של הסגנון הבינלאומי ושילב אותה עם סגנונו האישי של אדריכלות אורגנית. הבית, יותר מכל מבנה אחר של רייט, השתלב באופן מושלם עם סביבתו הטבעית כאילו צמח מעצמו בתוך היער.
תכנון הבית סובב סביב הארובה הנמצאת במרכזו והיא עשויה מאבנים שנחצבו במקום על מנת לחזק את הקשר של הבית לטבע. סביב הארובה, אלמנט אנכי בולט, נבנה שאר הבית בעיקר מרכיבים אופקיים חלקים המדגישים את התערבות האדם בטבע אך משתלבים בהרמוניה עם שכבות הסלעים הנמצאות מתחת לבית. המפל זורם בטבעיות מתחת לבית ונשפך בין המרפסות הלבנות לבין שכבות סלעים אלו.
אלמנטים יוצאי דופן לתקופתו של הבית הם המרפסות הזיזיות (קונזוליות) הגדולות שנראות כמעט מרחפות באוויר. רייט, שהיה במקצועו גם מהנדס בניין, עשה שימוש בבטון מזוין והשתמש במשקל נגד אשר סייע לשמור על יציבות המרפסות אשר יצרו מאמץ כפיפה אדיר בחיבור אל שאר המבנה. גודל המפתח של המרפסות היה חריג במיוחד ולמעשה נחשב הבית עם בנייתו למותח את גבול היכולת של טכנולוגיית הבניין.
אחת הגישות אל הבית היא באמצעות דרך מתפתלת שממנה ניתן לראות לראשונה את הבית מכיוון המפל (המבט אל הבית כפי שנראה בתצלום העליון) ורק אחר כך להמשיך אל הכניסה לבית הנמצאת מאחוריו. הגישה למבקרים כיום היא בדרך המובילה אל כניסת הבית, ורק לאחר סיום הסיור המודרך, ממשיכים לנקודה ממנה ניתן לראות את הבית מהזווית המפורסמת, כפי שצולם בתצלום.
עיצוב פנים הבית קשור מאוד לחזותו החיצונית. ריצוף הבית וסביבת האח (הצמוד לארובה המרכזית) עשויים גם הם מאבן מקומית. בתוך הבית נמצאות מדרגות המאפשרות לרדת אל הנחל מתוך הבית ולשכשך את הרגליים במימיו.
פרי העץ המורעל
פרי העץ המורעל (לפי האנגלית: Fruit of the poisonous tree; המונח שיצרה האקדמיה ללשון העברית: רְאָיָה הבאה בַּעֲבֵירה) הוא מונח משפטי שמקורו בארצות הברית המשמש לתיאור ראיה שהושגה באופן לא חוקי ומידע הנובע ממנה. הלוגיקה מאחורי המונח היא שאם מקור הראיה (ה"עץ") לא כשר, אזי כל תוצר שלו (ה"פרי") יהיה כמוהו.
על פי הדוקטרינה ראיה כזאת אינה קבילה בבית משפט אמריקני. לדוגמה, אם שוטר מבצע חיפוש בלתי חוקי בבית, ומוצא אקדח ששימש לביצוע רצח, השופט היושב בדין יפסול את האקדח מלשמש כראיה נגד הנאשם. הדוקטרינה נוסחה לראשונה בפסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1920, והשם "פרי העץ המורעל" מקורו בפסק דין מ-1939 שנוסח על ידי פליקס פרנקפורטר.
כלל זה הוא הרחבה לכלל המניעה (Exclusionary rule), אשר, למעט חריגים מסוימים, מונע קבלת ראיה במשפט פלילי שהושגה תוך הפרה של התיקון הרביעי של חוקת ארצות הברית, המגן מפני חיפוש, פריצה או תפיסה שרירותיים על ידי השלטון. בדומה לכלל המניעה, תורת "פרי העץ המורעל" נועדה להרתיע את המשטרה משימוש באמצעים לא חוקיים להשגת ראיות.
קיימים שלושה מקרים שבהם תתקבל ראיה גם אם היא "פרי עץ מורעל":
פרי העץ המורעל במשפט הפלילי בישראל.
במשך שנים רבות לא אימץ המשפט הפלילי בישראל את תורת "פרי העץ המורעל", וראיות שהושגו באופן בלתי חוקי קיבלו משקל נמוך יותר, אך לא נפסלו כליל. ב-4 במאי 2006 קבע בית המשפט העליון בפסק דין תקדימי כי ניתן לפסול ראיות שהושגו שלא כדין, אולם בניגוד למקובל במשפט האמריקאי, בית המשפט העליון אינו קובע כי חובה לפסול ראיות אלה, ומדגיש את ההפך - שרק במקרים בהם מאזן אי הצדק גדול במיוחד, ניתן יהיה לפסול את הראיות. עיקרון זה יושם בערעור של נהג שהורשע בהריגה על סמך אמירה שלו במהלך חקירה, לאחר שהחקירה לא הופסקה אף על פי שביקש לסיים את החקירה עד שייפגש עם עורך דין. שופטי הרוב בערעור ביטלו את הרשעתו בהריגה והמירו אותה בהרשעה בגרימת מוות ברשלנות.
דוקטרינת פרי העץ המורעל לא נקלטה בישראל. בית המשפט העליון העדיף על פניה גישה הקרויה "דוקטרינת הפסילה הפסיקתית". לפי דוקטרינת הפסילה הפסיקתית, יפסול בית המשפט ראיות שהושגו בניגוד לחוק אם פגעו בזכותו של נאשם להליך הוגן. כלומר, בית המשפט השוקל לפסול ראיה חייב לבחון אם האופן שבו הושגה פגע בזכותו של נאשם להתגונן בבית המשפט. גישה זו, הנשענת על איזון, היא המקובלת בעולם. בשת 2022, אושר חוק המעגן את שיקול הדעת השיפוטי לפסול ראיה שהושגה בניגוד לדין. הצעת החוק הבהירה, כי הכלל יחול על כל ראיה – הודאת נאשם, הודעת עד או ראיה חפצית.
במדינות אחרות בעולם.
במבט השוואתי על מדינות אחרות של המשפט המקובל, אימצו באוסטרליה, קנדה, אנגליה, ובדרום-אפריקה דוקטרינות פסילה גמישות ומתונות יותר, המבוססות על מודל עיוני שונה מזה הנוהג בארצות-הברית ובחרו קו מתון יותר לפסילת ראיות, הדומה לדוקטרינת הפסילה הנהוגה בישראל.
עודד קוטלר
עודד קוטלר (נולד ב-5 במאי 1937) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע, במאי, מחזאי וסופר ישראלי. מנהל אמנותי ומייסד תיאטראות שונים בישראל. חתן פרס ישראל בתחום אמנויות הבמה לשנת 2022 (ה'תשפ"ב).
ביוגרפיה.