ברגמן נולדה בסטוקהולם שבשוודיה, כאשר הייתה צעירה מאוד התייתמה משני הוריה וגדלה אצל קרובי משפחה. למדה באקדמיה המלכותית לתיאטרון בסטוקהולם ובשנת 1935 הופיעה בתפקידה המשמעותי הראשון בסרט "הרוזן מן העיר העתיקה", לאחר ששיחקה בתפקיד זעיר קודם בסרט שוודי בשנת 1932. לאחר ששיחקה בתריסר סרטים בשוודיה הוחתמה על ידי המפיק ההוליוודי הנודע דייוויד או. סלזניק להפקה דוברת אנגלית של אחד מסרטיה השוודים "אינטרמצו". הסרט הצליח מאוד, וברגמן הפכה לכוכבת הוליוודית מן השורה.
לאחר שהשלימה מספר סרטים בהפקתם החלה בשוודיה, והופיעה בשלושה סרטים הוליוודיים נוספים ביניהם ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד, הופיעה ברגמן בסרט קזבלנקה אשר קיבע את מעמדה כמיתוס הוליוודי. תפקיד אילזה, הנקרעת בין אהובה ריק (המפרי בוגרט), הציניקן המריר המנהל בית קפה בקזבלנקה בימי שלטון צרפת של וישי, ובין בעלה, לוחם המחתרת הנועז ויקטור לאזלו (פאול הנרייד), הוא אחד מתפקידיה הזכורים ביותר. בשנת 1943 הייתה מועמדת לפרס האוסקר עבור תפקידה בסרט "למי צלצלו הפעמונים", ובשנת 1944 קיבלה את הפרס כשחקנית הטובה ביותר עבור הופעתה בסרט הפילם נואר "אורות הגז". מועמדות שלישית רצופה לפרס הגיעה בשנת 1945 עבור תפקידה בסרט "פעמוני סנט מרי". היא הייתה מועמדת שוב לפרס עבור הסרט "ז'אן ד'ארק" משנת 1948.
ברגמן הייתה בין השחקניות המועדפות על הבמאי הנודע אלפרד היצ'קוק ושיחקה בשלושה מסרטיו "בכבלי השכחה" (1945), "הנודעת" (1946) ו"מתחת לחוג הגדי" (1949). היצ'קוק היה ידוע במשיכתו העזה לטיפוס "הבלונדינית הקרירה" שעליו נמנו שחקניות כברגמן וגרייס קלי, ופיתח משיכה אובססיבית אל ברגמן. ב-1948 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט שער הניצחון לפי ספרו של אריך מריה רמרק.
בשנת 1948 פגשה ברגמן בבמאי האיטלקי הנודע רוברטו רוסליני. היא התרשמה מסרטיו "רומא עיר פרזות" ו"פאיסן", וכתבה לו מכתב בו הציעה לככב בסרטו הבא אם דרושה לו "שחקנית שוודית הדוברת אנגלית היטב, לא שכחה את הגרמנית שלה, אינה מובנת בצרפתית, ויודעת באיטלקית רק את המילים 'טי אמו' (אני אוהבת אותך)". נראה שמפרט זה השביע את דרישותיו של רוסליני, הוא קיבל אותה לשחק בסרטו "סטרומבולי", והשניים התאהבו. בשנת 1950 עזבה ברגמן את בעלה השוודי ד"ר ארון פטר לינדסטרום, ואת בתה פיא לינדסטרום, ונישאה לרוסליני. לרוסליני ילדה שלושה ילדים, ביניהם השחקנית איזבלה רוסליני. הוליווד השמרנית של שנות החמישים לא יכלה לשאת התנהגות "בלתי מוסרית" מעין זו, ובמיוחד צרמה העובדה שברגמן הייתה בהריון מתקדם בעת החתונה. כוכבה של ברגמן דעך בארצות הברית, והיא הפכה למוקצית מחמת מיאוס.
בשנת 1956 שבה ברגמן לשחק בהוליווד בסרט "אנסטסיה", והצלחת הסרט כיפרה על "חטאיה". הסרט הביא לה את פרס האוסקר בפעם השנייה. היא המשיכה לשחק בסרטים הוליוודיים ואירופאיים. ב-1958 שיחקה בסרט פונדק האושר השישי ובסרט חופשה בלונדון. ב-1961 שיחקה בסרט "האם את אוהבת את ברהמס?", ב-1964 שיחקה ב"הרולס רויס הצהובה", ב-1969 שיחקה בקומדיה "פרח הקקטוס" לצידו של וולטר מתאו. בשנת 1975 שיחקה בסרט "רצח באוריינט אקספרס" אשר הביא לה את פרס האוסקר השלישי, אך עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר. בנאום קבלת הפרס הכריזה כי הפרס מגיע לשחקנית ולנטינה קורטיזי. בשנת 1978 שיחקה בסרטו של הבמאי השוודי הדגול אינגמר ברגמן "סונטת סתיו", אשר הביא לה את המועמדות השביעית לאוסקר. היה זה סרטה האחרון על המסך הגדול. לאחר פרשיית-אהבים עם המחזאי והתסריטאי רוברט אנדרסון ("תה וסימפתיה") נישאה, באחרית ימיה, לאדם בשם לארס שמידט, שהיה צעיר ממנה בשנים רבות. תפקידה האחרון היה גולדה מאיר בסרט הטלוויזיה "אישה ושמה גולדה", שהוקרן בשנת 1982, ועבורו קיבלה פרס אמי ופרס גלובוס הזהב שהוענקו לה לאחר מותה.
מתה מסרטן השד ביום הולדתה ה־67 בלונדון, גופתה נשרפה במולדתה שוודיה, ואפרה פוזר בסטוקהולם.
פטר קארלסון (שחקן טניס שולחן)
פטר קארלסון (בשוודית: Peter Karlsson; נולד ב-29 במאי 1969) הוא שחקן טניס שולחן שוודי.
קארלסון זכה בשנת 1991 באליפות העולם לזוגות ובשנת 2000 זכה באליפות אירופה ליחידים.
ג'ורג'יו באסאני
The Beatles 1967-1970
1967-1970 (נקרא גם האלבום הכחול) הוא אלבום אוסף של להיטיה הגדולים של להקת הביטלס מהשנים 1967 ועד 1970. האלבום יצא לאור יחד עם האלבום The Beatles 1962-1966 (או האלבום האדום), שכלל את הלהיטים מהשנים 1962 ועד 1966.
עטיפת האלבום מראה את חברי הביטלס ב-1970, בהשוואה לתמונתם מ-1962 שמופיעה על האלבומים Please Please Me ו-1962–1966. צילום זה היה אמור להיות על עטיפת האלבום Let It Be אבל בסופו של דבר הוא הופיע על אלבום זה.
הורקרוקס
חסאפיקו
חַסַאפִּיקוֹ (ביוונית: χασάπικο) הוא ריקוד יווני מסורתי. הוא קרוי גם "חַסַאפִּיקוֹס חוֹרוֹס" (χασάπικος χόρος) או חַסַאפִּיקוֹס". המקור מהמילה Kasap בשפה הטורקית שפירושה קַצָּב (מוכר בשר, קרוב לעברית). מקור הריקוד הוא בחברי גילדת-הקצבים בקונסטנטינופול בתקופה הביזנטית.
הגרסה האיטית של הריקוד קרויה חַסַאפִּיקוֹ וָרִי (χασάπικο βαρύ) או חַסַאפִּיקוֹס וָריס, ובדרך כלל מבוצעת בקצב של 4/4.
הגרסה המהירה נקראת גְרִיגוֹרוֹ חַסַאפִּיקוֹ (γρηγορός χασάπικος), גְרִיגוֹרוֹס חַסַאפִּיקוֹס, מַקֶלַּרִיוֹס חוֹרוֹס (μακελλάριος χορός) או חַסַפּוֹסֶרבִיקוֹ (χασαποσέρβικο).
השם חַסַפּוֹסֶרבִיקוֹ מעיד על השפעה סרבית ובלקנית-סלאבית על הריקוד. הגרסה המהירה הזו מבוצעת בדרך כלל בקצב של 2/4 וקשורה למנגינות הכליזמרים היהודיים
חאסאפיקו הוא הבסיס לריקוד הסירטאקי.
דרבנט
דרבנט (ברוסית Дербент; באזרית Dərbənd; באווארית Дербенд; בלגזית Кьвевар; בפרסית دربند), או דרבנד, היא העיר השלישית בגודלה ברפובליקה של דאגסטן בדרום רוסיה והעיר הדרומית במדינה. בשנת 2017 התגוררו בדרבנט 125,832 איש, והיא נחשבת לעיר השנייה בחשיבותה בדאגסטן, אחרי הבירה מחצ'קלה. רוב תושבי העיר הם אזרים, והקבוצות האתניות הגדולות האחרות הן הלזגינים והטבסראנים.
דרבנט, המזוהה כמו מעבר דריאל בגאורגיה עם שערי אלכסנדר האגדיים, טוענת לתואר העיר העתיקה בפדרציה הרוסית, ומתגאה בעבר ארכאולוגי בן 5,000 שנה. המצודה, העיר העתיקה וביצורי דרבנט הוכרזו בשנת 2003 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
גאוגרפיה.
דרבנט שוכנת על מישור צר לחופו המערבי של הים הכספי, כ-25 ק"מ צפונית לגבול אזרבייג'ן. אורכה כ-7 ק"מ לאורך חוף הים ורוחבה כ-3 ק"מ לכל היותר. העיר העתיקה שבחלקה המערבי של דרבנט שימרה את אופייה המסורתי ובתיה מטפסים על מורדות ההרים עד לגובה של 130 מטר. בקצה המערבי של העיר העתיקה שוכנת המצודה המשקיפה עליה ועל הים הכספי מגובה של כ-175 מטר. רחובות העיר החדשה סמוך לים ערוכים בתבנית שתי וערב, והם מקבילים או ניצבים לו. מסילת רכבת חוצה את העיר מדרום לצפון לאורך חוף הים ומוליכה דרומה אל באקו וצפונה אל מחצ'קלה.
אטימולוגיה.
מקור שמה של העיר הוא במאה ה-6 במילים הפרסיות "שער" (در) "נעול" או "קשור" (بند), שם המנציח את ההקשר האגדי אל שערי אלכסנדר מוקדון ואת מיקומה הגאוגרפי כשער לארצות הקווקז שמדרום לה. לעיר כעשרים שמות בשפות שונות, ובכולן נזכר מוטיב השער. היסטוריונים יוונים ורומים כינו את העיר בשמות "השער הכספי" או "השער האלבני", הביזנטים קראו לה "צור" או "צופ", ובימי הביניים כינו אותה סופרים קווקזים בשם "שער חור". גם הערבים קראו לעיר "באב אלאבוואב" (שער השערים) או "באב אלחדיד" (שער הברזל), ושם בעל משמעות דומה נהוג גם בשפות טורקיות - "דמירקפה" (Demirkapı - "שער הברזל").
היסטוריה.
הממצאים הארכאולוגיים המוקדמים בעיר הם מהאלף ה-4 לפנה"ס או מהאלף ה-3 לפנה"ס, ומבני מגורים עשויים אבן וקורות עץ שחוברו אלה לאלה בחרסית מתוארכים לשליש האחרון של האלף ה-2 לפנה"ס ולתחילתו של האלף ה-1 לפנה"ס. בין המאה ה-8 לפנה"ס למאה ה-7 לפנה"ס קם מבנה מבוצר על גבעת דרבנט, וזה נותר עומד על תילו אגב בנייה מתמדת ושיפוץ עד הקמת הביצורים הסאסאנים במאה ה-6. בסוף האלף ה-1 לפנה"ס קמה אלבניה הקווקזית בשטחן של אזרבייג'ן ודגסטן של ימינו, ובמאה ה-1 לפנה"ס הייתה דרבנט לחלק ממדינה זו.
במאה ה-3 כבש שאפור הראשון, מלך האימפריה הסאסאנית, את דרבנט, אך השליטה הסאסאנית באזור הייתה רופפת ושליטים מקומיים המשיכו לשלוט בעיר ובמעבר האסטרטגי לאורך חוף הים הכספי. רק במאה ה-4 ולאחר סדרה של קרבות עם האימפריה הרומית, הצליחו הסאסאנים לחזק את אחיזתם בדרום דגסטן. במחצית הראשונה של המאה ה-5 שיפץ יזדגרד השני את מצודת העיר ובמאה ה-6 המשיכו קבאד הראשון וכוסרו הראשון במלאכת הבנייה בעיר. בתקופה זו הוקמה המצודה הנוכחית של העיר, שחומותיה נבנו על תוואי החומות הקודמות, וניתן לה שמה הפרסי. עוד הוקמו באותה עת חומת העיר הצפונית, ולאחר מכן חומת העיר הדרומית והחומה המערבית שלאורך מורדות ההרים.