מאזורי הגידול העיקריים ובייחוד מדרום חצי האי ערב, היו שיירות גמלים עם מטען של מור ולבונה יוצאות לחופי הים התיכון ובייחוד לעזה, על מנת להעביר את הסחורה שנחשבה יקרה מאוד (בדומה לזהב) ליוון ולרומא. כשכבש אלכסנדר הגדול את עזה הוא מצא מחסנים של לבונה שמהם שלח ספינה שלמה ליוון. מסופר על הקיסר נירון ששרף את כל מלאי הלבונה השנתי של העיר רומא בטקס ההלוויה לאשתו פופיאה.
המרכז הקדום של הסחר בלבונה היה כנראה העיר האבודה אובר שלעיתים זוהתה עם האתר "אירם" בעומאן. אובר נתגלתה מחדש בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ומתבצעות בה חפירות ארכאולוגיות. על הסחר במור ולבונה שלטו הנבטים, ולאורך הדרך שהובילו בה את השיירות, דרך הבשמים הקימו את עריהם. דרך הבשמים ועריה הוכרזו אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 2005.
הסחר בלבונה פסק סביב שנת 300 לספירה עקב עליית הנצרות, התפשטות המדבר שהקשתה על חציית השיירות ופשיטות של פרתים.
השימוש בלבונה.
השימוש העיקרי בלבונה הוא בפולחן הדתי. על פי הרודוטוס נהגו בבבל לשרוף לבונה בשווי של 1,000 כיכר־כסף בחג לכבוד האל מרדוך. הכהנים במצרים העתיקה נהגו להקטיר לבונה במקדשי האלים, והסינים וההודים משתמשים בה עד היום.
ברפואה העממית משתמשים בלבונה בחבישה של פצעים וכיבים, כתרופה נגד הכשות נחשים ועקרבים ולמחלות של דרכי הנשימה והעיכול.
מחקר חדש של חוקרים ישראלים גילה שלצמח יש השפעה בהפחתת חרדה ודיכאון באופן שעדיין לא מוכר למדע.
מסכת סנהדרין מג: "היוצא ליהרג, משקין אותו (אחר שהתוודה) קורט של לבונה בכוס של יין כדי שתיטרף דעתו" (שישתכר ויחד עם האפקט המרגיע של הלבונה לא ירגיש במיתתו כל כך).
משמש גם בתור תבלין ובתור סם מרפא הנקרא בשם "מסטיק ערבי" או "מסטיק תימני" ביחד עם שרף עץ האלה בגלל הדמיון הרב בין שניהם, שהם יחד יכולים לשמש בתור קטורת בצורתם הקשה.
כמו כן השימוש בלבונה נפוץ אצל רקדנים (רקדני בלט בעיקר), והוא משמש כחומר נגד החלקה.
במחקר קליני מבוקר שנערך באוניברסיטאות ג'ונז הופקינס והעברית בירושלים הוכח כי הרחת קטורת המופקת משרף הלבונה יעילה להפחתת דיכאון.
בעשור השני של המאה ה-21, החלו לגדל בחוות האפרסמון אשר בצפון ים המלח, עצי לבונת הקטורת שמהם מפיקים שרף. בשנת 2018 הביאו החקלאים לחווה, כוורת דבורים שהונחה בין העצים הפורחים וכך הפיקו דבש.
ביהדות.
הלבונה נזכרת עשרים פעמים במקרא, כסממן קטורת אשר שימש לצורך עבודת ה' במשכן ובמקדש, כתוספת לקרבן מנחה ולקטורת התמיד. את הלבונה הפקידו יחד עם שאר אוצרות המקדש בלשכה מיוחדת, והיא הופקדה בידי ממונים מיוחדים.
במהלך חפירות ארכאולוגיות שנערכו בתל ערד נתגלה מקדש יהודאי מימי בית ראשון ובו שני מזבחות ,בשמאלי הונחה לבונה שנשרפה באמצעות שומן מן החי, ואילו על המזבח השני הונח שרף קנביס שגללי בעלי חיים שימשו כדלק הבערה שלו.
השרף הטהור והאיכותי נקרא 'לבונה זכה'. הלבונה נכללת בין מיני הבשמים היוקרתיים של העולם העתיק. לפי המספר הרב של אזכוריה, היא הייתה סממן הקטורת השכיח ביותר בשימושיו. היא יובאה עם הזהב בדרכי המסחר משבא.
הלבונה מזוהה בוודאות הודות למסורת זיהוי רציפה ופעילה עד ימינו בשל שימוש ממושך בה בחברות מסורתיות רבות. גם שמות הלבונה מצביעים מבחינה אטימולוגית על הצבע הלבן- חלבי של שרף העץ טרם קרישתו (בארמית ובסורית הוא נקרא 'לבונתא', בערבית 'לבאן'). למעשה, כל הפרשנים החשובים זיהו עם הסוג .Boswellia sp את הלבונה.
בנצרות.
הלבונה מוזכרת בברית החדשה בין המתנות שחילקו שלושת האמגושים (חכמי המזרח) לישו "וַיָּבֹאוּ הַבַּיְתָה וַיִּרְאוּ אֶת־הַיֶּלֶד עִם־מִרְיָם אִמּוֹ וַיִּפְּלוּ וַיִּשְׁתַּחֲווּ־לוֹ וַיִּפְתְּחוּ אֶת־אֹצְרֹתֵיהֶם וַיַּקְרִיבוּ לוֹ מִנְחָה זָהָב וּלְבוֹנָה וָמֹר". בתחילה התייחסה הכנסייה הקתולית להקטרת הלבונה כאל סממן פגאני ואסרה על הקטורת בייחוד משום שהנוצרים הנרדפים נדרשו להקטיר קטורת לפני דמות הקיסר כדי להוכיח את נאמנותם. אבל כשאירופה הפכה בהדרגה לנוצרית החלו גם אצל הקתולים להשתמש בקטורת ומשערים כי הכנסייה החלה להשתמש בלבונה כחלק מהפולחן הדתי החל מהמאה ה-4 לספירה.
קישורים חיצוניים.
קישורים בשפה העברית:
קישורים בשפה האנגלית:
דאבת
דָּאֶבֶת או דָּאֶבֶת השרירים הוא השם העברי לפיברומיאלגיה (באנגלית: Fibromyalgia), המכונה גם FMS (ראשי תיבות של Fibromyalgia Syndrome). הדאבת היא תסמונת המוכרת תחת שמות שונים ונחקרת מאז תחילת המאה ה-19. המונח "פיברומיאלגיה" הוטבע בשנת 1976 והוא הלחם שמשמעו כאבים בשריר, כולל ברקמות החיבור הסיביות שלו. המונח מורכב מהמילה הלטינית fibra, שמשמעה סיב, יחד עם נגזרות של המילים היווניות mys - μυς שריר ו-algos άλγος - כאב.
פיברומיאלגיה היא מצב רפואי המאופיין בכאב כרוני נרחב, עייפות, יקיצה לא רעננה, תסמינים קוגניטיביים, כאבים או התכווצויות בבטן התחתונה, ודיכאון. תסמינים נוספים כוללים נדודי שינה ורגישות יתר. הגורם לפיברומיאלגיה אינו ידוע, אך משוער שהיא תולדה של גורמים גנטיים וסביבתיים. גורמים סביבתיים לפיברומיאלגיה כוללים דחק, טראומה וזיהומים מסוימים. הכאב הנרחב בפיברומיאלגיה נובע ככל הנראה מתהליכים במערכת העצבים המרכזית. למרות שפיברומיאלגיה היא מחלה מתמשכת כמעט בכל החולים, היא אינה גורמת למוות או לנזק לרקמות.
משוער שפיברומיאלגיה פוגעת ב-2-4% מהאוכלוסייה. נשים חולות בפיברומיאלגיה פי שניים מגברים. השכיחות דומה באזורים שונים בעולם ובתרבויות שונות. פיברומיאלגיה הוגדרה לראשונה בשנת 1990, והקריטריונים שלה עודכנו ב-2011, 2016, ו-2019. פיברומיאלגיה מסווגת כהפרעה בעיבוד כאב עקב חריגות בעיבוד אותות כאב במערכת העצבים המרכזית. הסיווג הבינלאומי של מחלות ( ICD-11 ) ממקם את הפיברומיאלגיה בקטגוריה של "כאב נרחב כרוני", קוד MG30.01.
הטיפול בפיברומיאלגיה הוא סימפטומטי ורב תחומי. הברית האירופית של האגודות לראומטולוגיה ממליצה בחום על פעילות גופנית אירובית ואימוני כוח. המלצות חלשות ניתנות לטיפולים מסוג מיינדפולנס, פסיכותרפיה, דיקור, הידרותרפיה ותרגילים מדיטטיביים כגון צ'יגונג, יוגה וטאי צ'י. השימוש בתרופות בטיפול בפיברומיאלגיה שנוי במחלוקת, אך נמצא שתרופות נוגדות דיכאון יכולות לשפר את איכות החיים. התרופות דולוקסטין, מילנציפרן ופרגאבלין אושרו על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) לטיפול בפיברומיאלגיה. תרופות מועילות אחרות כוללות מעכבי ספיגה חוזרת של סרוטונין-נוראדרנלין (SNRI), תרופות נוגדות דלקת לא סטרואידיות (NSAIDs), ומרפי שרירים. תוספי תזונה כמו קואנזים Q10 וויטמין D עשויים אף הם לשפר את הכאב ואת איכות החיים.
אבחנה.
בשנת 2019, אגודת הכאב האמריקאית ומנהל המזון והתרופות האמריקאי פיתחו מערכת אבחון חדשה הכוללת שני ממדים. הממד הראשון כולל קריטריונים עיקריים לאבחון והממד השני כולל מאפיינים נפוצים. קריטריוני האבחון העיקריים הם:
קיומם של מצב רפואי אחר או הפרעת כאב אחרת אינם שוללים אבחנה של פיברומיאלגיה. עם זאת, יש לשלול מצבים היכולים להיות הגורם העיקרי לתסמינים של המטופל. מאפיינים נפוצים שנמצאו בחולי פיברומיאלגיה יכולים לסייע אף הם בתהליך האבחון. מאפיינים שכיחים אחרים יכולים לסייע בתהליך האבחון. אלה כוללים רגישות ללחץ קל במגע, קשיי חשיבה, נוקשות שרירים ושלד, ורגישות סביבתית או ערנות יתר.
מי שמאבחן את המחלה בדרך־כלל הוא ראומטולוג או רופא כללי.
אבחנה מבדלת.
מכיוון שהאבחנה של פיברומיאלגיה מבוססת על דיווח סובייקטיבי, ואין שימוש נרחב בבדיקות פיזיולוגיות, יש לבחון אבחנות חלופיות. עד שניים מכל שלושה אנשים שאובחנו בפיברומיאלגיה עשויים לסבול ממצב רפואי אחר. קיימות כמה מחלות ראומטיות שבשלביהן המוקדמים יכולות להיראות כמו פיברומיאלגיה. מחלות אלה כוללות דלקת מפרקים שגרונית, ספונדילוארתריטיס דלקתית, כאבי שרירים רב שגרוניים, תסמונת כאב מיופציאלי ותסמונת גמישות יתר מפרקית. מחלות נוירולוגיות המלווות בכאב יכולות אף הן להיראות כמו פיברומיאלגיה. הן כוללות טרשת נפוצה, מחלת פרקינסון ונוירופתיה פריפרית. מחלות נוספות שיש לפסול הן מחלות אנדוקריניות או מטבוליות (תת־פעילות של בלוטת התריס, יתר פעילות יותרת בלוטת התריס, אקרומגליה וחסר בוויטמין D), מחלות של דרכי העיכול (צליאק ורגישות לגלוטן שאינה צליאק), מחלות זיהומיות (מחלת ליים, הפטיטיס C וכשל חיסוני משולב חמור), ושלבים מוקדמים של מחלות ממאירות (מיאלומה נפוצה, סרטן גרורתי ולוקמיה/לימפומה). הפרעות אחרות עלולות לגרום לתסמינים דמויי פיברומיאלגיה, כגון זאבת, תסמונת שגרן, אנקילוזינג ספונדיליטיס, תסמונות אהלרס-דנלוס, תסמונות פסוריאטיות, תסמונת התעלה הקרפלית, ומיאסטניה גראביס. מספר תרופות יכולות אף הן לעורר כאב (סטטינים, מעכבי ארומטוז, ביופוספונטים ואופיואידים).
בדיקות מעבדה מקיפות אינן נחוצות בדרך כלל באבחון מבדל של פיברומיאלגיה. בדיקות נפוצות שנערכות כוללות ספירת דם מלאה, פאנל מטבולי מקיף, שקיעת דם, חלבון C-מגיב ובדיקת תפקוד בלוטת התריס. ישנם סימנים המופיעים בהיסטוריה של המטופל, שיכולים לרמוז לפיברומיאלגיה. אלה כוללים היסטוריה משפחתית של כאב כרוני בגיל צעיר, היסטוריה אישית של כאב בילדות, הופעת הכאב המפושט בעקבות אירוע קיצוני גופני או פסיכולוגי, רגישות מוגברת כללית למגע, ריח ורעש, עוררות יתר וריבוי תסמינים גופניים (נוירולוגיים, אורולוגיים, גיניקולוגיים, ותסמינים של דרכי העיכול).
תחלואה נלווית.