בשתי העונות הבאות איבדו הסייברס את שני הכוכבים הגדולים שלהם, כריס דרורי ודני ברייר, שעברו לקבוצות אחרות עם סיום חוזיהם בקבוצה, והיו קרובים גם לאבד את החלוץ האוסטרי הצעיר תומאס ואנק, שנחשב לשחקן מבטיח והיה מבוקש על ידי קבוצות אחרות. הסייברס הצליחו לשמור את ואנק ואת השוער ראיין מילר בקבוצה, אולם בשתי העונות נכשלו בהגעה לפלייאוף. האירוע המרכזי עבור הסייברס באותן עונות היה ההשתתפות במשחק ה"וינטר קלאסיק" הראשון של ה-NHL ב-1 בינואר 2008, משחק תחת כיפת השמיים שהפך מאז למסורת בליגה בכל 1 בינואר. המשחק, מול פיטסבורג פינגווינס, שוחק ברוג'רס סנטר, האצטדיון של קבוצת הפוטבול באפלו בילס, משך 71,217 צופים וקבע בכך שיא NHL שהחזיק מעמד עד 2014.
הסייברס התאוששו מעט בעונת 2010 כשזכו באליפות הבית הצפון-מזרחי ועלו לפלייאוף, אולם נוצחו על ידי בוסטון ברואינס בסיבוב הראשון.
ב-2011 נרכשה הקבוצה על ידי המיליארדר טרנס פגולה. טום גליזאנו, שמכר את הקבוצה, סירב להצעה גבוהה יותר שמציעיה שאפו להעביר את הקבוצה לעיר אחרת. פגולה הוצג בפברואר כבעלי הקבוצה בטקס שנערך באולמה הביתי של הקבוצה. בטקס נכחו שלושת כוכבי "הקשר הצרפתי" משנות ה-70, בהופעתם האחרונה יחד - שלושה שבועות לאחר הטקס הלך רישאר מרטן לעולמו.
סיום חזק של העונה העלה את הסייברס לפלייאוף מהמקום השביעי במזרח, אולם לאחר סדרה רבת תהפוכות מול פילדלפיה פליירס שהגיעה לשבעה משחקים הודחה הקבוצה בסיבוב הראשון.
עונת 2012 נפתחה בצורה רעה מאוד לקבוצה. לקראת השלב המרכזי של העונה השתפרה הקבוצה מאוד, טיפסה על המקום השמיני בחטבה המזרחית המוביל לפלייאו - אולם דעיכה מחודשת לקראת סיום העונה עלתה לה לבסוף בירידה למקום התשיעי בחטיבה ואיבוד הכרטיס לפלייאוף.
פתיחה רעה של עונת 2012/13 הביאה לפיטוריו של המאמן הוותיק לינדי ראף לאחר 16 עונות בקבוצה. החלפתו ברון רולסטון לא הועילה לקבוצה, שהחמיצה שוב את הפלייאוף. המצב החמיר עוד יותר בעונות 2013/14 ו-2014/15, אותן סיימה הקבוצה במאזן הגרוע ביותר בליגה כולה, וגם שיפור קל בעונות שלאחר מכן לא הוביל את הקבוצה לעמדת מאבק על הפלייאוף. זכייתה של סנט לואיס בלוז בגביע סטנלי ב-2019 הותירה את הסייברס, ואת ונקובר קנאקס שהצטרפה לליגה יחד איתה, כקבוצות הוותיקות ביותר בליגה שטרם זכו בגביע סטנלי.
סגל שחקנים.
נכון ל-8 במאי 2022
המוסד לשפה התורכית
באפלו סאברס
הליגה הסוציאליסטית
הליגה הסוציאליסטית הייתה מפלגת פועלים סוציאליסטית מרקסיסטית ציונית, שנוסדה בשנת 1936 ושימשה מפלגת לוויין עירונית של תנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר. הליגה נוסדה כמסגרת פוליטית השותפה לאידאולוגיה הסוציאליסטית של השומר הצעיר, שמטרתה לאגד פועלים שאינם חברים בקיבוצי השומר הצעיר (ולכן אינם יכולים להיות שותפים מלאים בתנועתם הקיבוצית).
הליגה הסוציאליסטית הייתה קיימת במשך 10 שנים ופעלה באופן עצמאי למחצה בצמידות לקיבוץ הארצי. הליגה השתתפה בבחירות להסתדרות הכללית בשנת 1942 וב-1944 ברשימה משותפת עם תנועת השומר הצעיר וחיזקה את כוחה האלקטורלי של תנועה זו. כמו כן השתתפה הליגה באותה שנה בבחירות לאספת הנבחרים במסגרת חזית השמאל. בשנת 1946 התאחדה הליגה עם תנועת הקיבוץ הארצי-השומר הצעיר בהקמת מפלגת פועלים השומר הצעיר.
רקע להקמת התנועה.
הליגה הסוציאליסטית הוקמה כתוצאה מרצונה של תנועת הקיבוץ הארצי להרחיב את מסגרתה הפוליטית המצומצמת שכללה רק חברי קיבוצים ובמטרה ליצור קשר ואף ברית עם הפועל העירוני. מכיוון שהקמת מפלגה עצמאית הוא רעיון שעמד בסתירה מוחלטת לדרכה ולעקרונותיה של תנועת השומר הצעיר, הקיבוץ הארצי חיפש תחילה דרכים לאיחוד עם מפא"י. כאשר ניסיונות האיחוד לא צלחו החלה תנועת הקיבוץ הארצי להרחיב את מסגרתה הפוליטית העצמאית. ב-1936 הוקמה הליגה הסוציאליסטית שהייתה מעין "סקציה עירונית" של הקיבוץ הארצי. נהוג היה לחשוב, כי הליגה היא מסגרת להתארגנותם של מי שהיו בעבר חברי השומר-הצעיר ולא הגשימו את חזון חיי הקיבוץ, עם-זאת רוב חבריה הצטרפו אליה לא בגלל נוסטלגיה תנועתית, אלא מתוך חיפוש אחר מסגרת פוליטית חדשה התואמת את השקפותיהם הפוליטיות.
הקמתה של התנועה.
ביוני 1936 הוקם סניף הליגה הראשון בת"א, והתקיימה פגישה ארצית ראשונה. העקרונות האידאולוגיים של הליגה נתפרסמו בהמשכה של אותה שנה בעיתון הקיבוץ הארצי "השומר הצעיר". בסעיף הדן במטרות הליגה נאמר:
"לשם הגשמת המטרות הסופיות, שהן ריכוז לאומי-טריטוריאלי של המוני היהודים בארץ ישראל והקמת חברה סוציאליסטית דו-לאומית בתוכה, תפעל הליגה בשלושת השטחים הבאים:
הליגה כללה כבן-ברית פוליטי מאורגן לקיבוץ הארצי בעיקר עוזבי קיבוצים של הקיבוץ הארצי, ואחרים שהזדהו עם דרכו של השומר הצעיר. הליגה לא הייתה מפלגה פוליטית עממית אלא פעלה מתוך שותפות רעיונית עם השומר הצעיר והייתה נתונה לפיקוחו של הקיבוץ הארצי בכל המישורים.
הקשר הסבוך עם הקיבוץ הארצי.
היחסים בין הליגה לבין הקיבוץ הארצי היו מורכבים וידעו עליות ומורדות, את התנגדות הקיבוץ הארצי להקמת מסגרת משותפת הוביל יהודה גוטהלף. ההתנגדות נבעה משתי סיבות עיקריות:
בפגישה הארצית הראשונה של הליגה הציבו נציגי הקיבוץ הארצי בראשותו של מ.יערי שלושה תנאים:
אנשי הליגה הוזהרו שלא להתקשר עם אופוזיציות אחרות, ואף לא לדחוק בקיבוץ הארצי לאיחוד עימהם ולהקים מפלגה עצמאית. על הליגה הסוציאליסטית בעצם נכפה במשך העשור בו היא הייתה קיימת קיום חצי עצמאי, בצמידות לקיבוץ הארצי, קיום שלא היה לרצונה. שאלת המסגרת החריפה ביותר בשנת 1942 אחרי הבחירות לוועידה החמישית שם השומר הצעיר נחל את ניצחונו הציבורי הגדול בעלותו למדרגת האופוזיציה הגדולה ביותר להסתדרות עם למעלה מ-20 אחוז מכלל הבוחרים. עם בוחריו נמנו אלפים של פועלים שמחוץ לקיבוץ, המשתייכים לליגה הסוציליאסטית, שעלו הרבה במניינם על חברי השומר הצעיר. מהקמתה ועד לשיאה בשנת 1942 גדלה הליגה והתפרסה על-פני הארץ כולה. למרות כל העיכובים והמכשולים מבית, וחרף התנגדויות של יריבים פוליטיים, הפכה הליגה לגורם פוליטי, שהשאיר מאחור את פועלי ציון שמאל ומנה בשיאו, ב-1941, 600 חברים.
סוף דרכה של התנועה באיחוד עם מפלגת השומר הצעיר.
השומר הצעיר ציפה כי מפא"י, אשר ליכדה בתוכה את רוב-רובו של ציבור הפועלים בעל ההכרה הפוליטית, תגבש עמדות סוציאליסטיות מהפכניות. רק כאשר בשנת 1944 פרש ממפא"י הפלג השמאלי שלה (התנועה לאחדות העבודה) ומפא"י נתפסה כמפלגה רפורמיסטית מובהקת, החל השומר הצעיר לצדד בבהירות ברעיון איחוד השמאל. כך, נוסדה, בשנת 1946 בחיפה, מפלגת פועלים השומר הצעיר, על ידי איחוד התנועה הפוליטית הקיבוצית של השומר הצעיר עם מפלגת הלוויין העירונית שלה, הליגה הסוציאליסטית.
מורשתה של התנועה.
בסיכום עשר שנות קיומה של הליגה הסוציאליסטית ניתן היה לומר, שהקמתה הייתה ניסיון נועז להקמת תנועה שאינה מוגבלת לצורת יישוב (קיבוץ), המזדהה עם תנועה קיבוצית מובהקת כדוגמת השומר הצעיר. פתוחה הייתה השאלה בדבר מידת האמון שירחש לה ציבור הפועלים בעיר ובכפר, נוכח קשריה ההדוקים, אך המסובכים מבחינה ארגונית, עם הקיבוץ-הארצי, היה גם חשש שמא יצטמצם הבסיס הסוציאלי של הליגה לעוזבי קיבוצים והתנועה החינוכית של השומר הצעיר. החששות והשאלות נתבדו. הליגה הרחיבה את מסגרתה והשפעתה וחרגה הרחק מן השכבה של עוזבי הקיבוצים והתנועה. בשורותיה נקלטו פעילים ואנשי שורה שעזבו מפלגות אחרות והצטרפו אליה וכן פעילים מקצועיים רבים ממקומות עבודה, בעלי מוצא תנועתי שונה ומגוון שהייתה זו הפעם הראשונה שבה הם נקלעו אל תוך פעילות פוליטית וחברות מפלגתית. הליגה גילתה נאמנות ללא תנאי לשומר הצעיר, ושימשה עדות חיה לפועלים הבודדים שיחסו של השומר הצעיר אל הפעילות הפוליטית והמקצועית בעיר ובמושבה הוא יחס רציני ללא חרטה, זאת מול התקפות כבדות מחוץ, ומאבק על איחוד-המסגרות והסרת-המחיצות מבית.
יחסי ישראל–מצרים
היחסים של מדינת ישראל והרפובליקה הערבית של מצרים הם היחסים הדיפלומטיים בין ישראל למצרים. היחסים בין שתי המדינות ידעו ברבות השנים תהפוכות רבות – החל מיחסי עוינות ומלחמה דרך הסכם שלום היסטורי וראשון בסכסוך הישראלי-ערבי וכלה בקיומם של יחסים דיפלומטיים מלאים, אך קרירים, בין המדינות.
ממלחמת העצמאות הישראלית ועד ביקור סאדאת (1948-1977).
ב־14 במאי 1948, עם הקמת מדינת ישראל, פלש הצבא המצרי לדרומה של ישראל, כחלק ממתקפה מתואמת של צבאות מדינות ערב השכנות. יחידות מצריות התקדמו דרך אזור רצועת עזה וניצנה, הצליחו לכבוש את באר שבע, הגיעו עד גשר עד הלום בפאתי אשדוד וניתקו את הקשר בין אזור הנגב משאר הארץ. כמו כן, הכוחות המצרים הצליחו להגיע עד אזור הר חברון ולאזור הדרומי של ירושלים. בהמשך המלחמה הצליחו כוחות צה"ל להדוף את המתקפה המצרית וכבשו את שטחי הנגב עד סיני ואל עריש. המלחמה הסתיימה בהסכם שביתת נשק שנחתם באי רודוס ב-24 בפברואר 1949. ההסכם קבע את הגבול בין מצרים לישראל, על בסיס הגבולות שהתקיימו בין מדינת ישראל המנדטורית למצרים בעבר, למעט רצועת עזה שעברה לידי מצרים.