בשנת 1857, בגיל 12, היא החלה שיעורי לילה בבית הספר פינסבורי הסמוך, שהיה סניף מקומי של בית הספר לאמנות דרום קנזינגטון, והשתתפה בקורס באומנות דקורטיבית. קורסים ליליים, היו פתוחים רק לנשים, והם הוצעו בציור, ציור חרסינה, חריטת עץ וליטוגרפיה. שנה לאחר מכן נרשמה לתוכנית מלאה. תוכנית הלימודים, שנוצרה על ידי הנרי קול, נועדה להכשיר בעלי מלאכה בעיצוב טפטים, אריחים ושטיחים דקורטיביים.
התוכנית הדגישה דבקות קפדנית בהעתקת אלמנטים גאומטריים ובוטניים ללא יצירתיות. היו ארבעה שלבים של הקורסים, אותם היא השלימה בשנת 1864 לפני שהלכה לבית הספר המלכותי לנשים.
המנהל בבית הספר המלכותי לנשים היה ריצ'רד בורצ'ט, שתואר כאדם מבוגר וקשה. גרינאווי הייתה די ביישנית וחשבה את עצמה כאישה פשוטה ולא מושכת בהשוואה לתלמידים האחרים. עם זאת, היא התיידדה עם אליזבת תומפסון הפופולרית בהרבה, שאיתה שיתפה אולפן. שתי הצעירות עבדו במרץ בסטודיו שלהן כדי לשפר את כישוריהן. בשלב זה הורשתה לצייר דמויות אנושיות, תחילה דגמים מגבס ואחר כך מדוגמניות לבושות בתלבושות היסטוריות או בגדים חגיגיים. כישורים אלה היא יישמה במהלך הקיץ ברולסטון. עם זאת היא לא הצליחה לשלוט בצורה מלאה באנטומיה האנושית; מתוסכלת מהעובדה, שמודלים עירומים היו אסורים בשיעורי הנשים, היא נרשמה לשיעורי לילה בבית הספר לאמנות שם פגשה את אדוארד בורן-ג'ונס, אדוארד פוינטר וולטר קראיין.
בבית הספר החדש, היה פוינטר האמן הראשי. הוא היה נחוש בדעתו לשנות את תוכנית הלימודים הנוקשה של הנרי קול, הוא הפציר בתלמידים להפוך ליצירתיים יותר. מושג זה היה זר לגרינאווי, אחרי שנות ההכשרה המוקדמות והארוכות שלה שכללו אך ורק העתקה ועבודה עם עיצובים גאומטריים. היא נאבקה בעצמה ושוב הייתה מתוסכלת מכך שנשים היו מופרדות מגברים בשעורי הדוגמנות.
בעודה לומדת בבית הספר, גרינאווי קיבלה עבודה לאיור ספרי ילדים. הספר הראשון הגיע בשנת 1867.
המוניטין שלה התבסס על הפרסים שזכתה בה כשסיימה את הקורסים הלאומיים לאמנות, ועל התערוכות המוקדמות. היא הציגה קבוצה של ציורי צבעי מים של פיות בשנת 1868, אותם מכרה לוו. ג'יי לופטי, מו"ל מגזין "פיפל " הוא פרסם אותם במגזין שלו. שנה לאחר מכן רכש פרדריק וורן ושות' שישה איורים למהדורת ספרי ילדים "יהלומים וקרפדות" בשנת 1871 פרסמו מהדורה של סיפורי האגדות של מאדאם ד'אלנוי, אותה היא ציירה. באותה שנה המשיכה לקחת שיעורים והרוויחה יותר מ -70 פאונד.
היא הייתה מודעת לכך שהעבודה שהפיקה הייתה מבולבלת יתר על המידה, בין היתר מכיוון שלא היה לה ידע טכני בתהליך הכרומוקסילוגרפיה. כדי להבין טוב יותר את תהליך הצביעה, היא ביקרה תכופות בגלריה הלאומית. שם למדה את ציורי יאן ואן אייק, שאת דמות ארנולפיני שלו אהבה במיוחד. באותה תקופה היא השיגה גישה לחדר כתבי היד במוזיאון הבריטי בו למדה על כתבי יד מוארים.
כרטיסי ברכה.
התפתחות שוק כרטיסי הברכה לחגים, שהיה פופולרי וריווחי, חפף עם סיום האימונים הרשמיים של גרינאווי. כרטיסי ברכה הופיעו לראשונה בשנות הארבעים של המאה ה-19, ועד שנות ה -60 של המאה ה-19 השוק צמח מאוד. [15] יצרנית הכרטיסים מרקוס וורד ושות' שכרה את גרינאווי בשנת 1871 על בסיס עצמאי. עם המוניטין שלה בעבודה איכותית, חברת בלפסט הייתה אחת ממדפיסות הכרטיסים הבולטות בעידן הוויקטוריאני. העיצובים שלה נמכרו טוב הכרטיס "ולנטיין המוקדם" נמכרו 25,000 עותקים בשבוע.
סגנון.
ציוריה של גרינאוויי שוחזרו על ידי כרומוקסילוגרפיה, שעל פיהם הודפסו הצבעים מגושי עץ שנחקקו ביד על ידי אדמונד אוונס. לאורך שנות ה-80 וה-1890, מתחרותיה היחידות בפופולריות באיורי ספרי ילדים היו וולטר קריין ורנדולף קלדקוט.
הילדים שציירה ואיירה, היו צעירים מכדי ללבוש מכנסיים, והיו לבושים באופנה משלהי המאה ה -18 ואופנת ריג'נסי. חנות הבגדים Liberty of London עיבדה את הרישומים של קייט גרינאווי לבגדי ילדים בפועל. דור שלם של אמהות בחוגים הבריטיים "האמנותיים" הליברליים, הלבישו את בנותיהן בבגדים ובכובעים של קייט גרינאווי בשנות ה-80 וה-1890.
שנים מאוחרות יותר ומוות.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, המעצבים הפופולריים ביותר של אקס ליבריס היו גרינאווי, יחד עם קריין ואוברי בירדסלי. עבודותיהם הציגו אלמנטים של אר נובו מורכבים עם ענפי גפן משורגים ודוגמאות פרחים.
גרינאווי נבחרה לחברות במכון המלכותי לציירים בצבעי מים בשנת 1889. היא הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
גרינאוויי נפטרה מסרטן השד בשנת 1901, בגיל 55. היא קבורה בבית העלמין בהמפסטד, לונדון.
לס קלארק
לסלי ג'יימס "לס" קלארק (באנגלית: Leslie James "Les" Clark; 17 בנובמבר 1907 – 12 בספטמבר 1979) היה אנימטור ובמאי אמריקאי באולפני ההנפשה של וולט דיסני, אשר מוכר כאחד מתשעת הזקנים של דיסני. הוא היחיד שעבד על מקורותיו של מיקי מאוס יחד עם אב אייוורקס.
ביוגרפיה.
קלארק נולד בשנת 1907 באוגדן, כאשר הוא אח בכור לאחד עשר אחים. עד שנת 1910 המשפחה התגוררה בסולט לייק סיטי, ובשנת 1920 התגוררה בטווין פולס. בשנת 1930 המשפחה גרה בלוס אנג'לס, שם למד קלארק בתיכון ונציה. במהלך לימודיו בתיכון הוא עבד בחנות גלידה ליד אולפני וולט דיסני בהוליווד, אליה היו מגיעים הרבה וולט דיסני ואחיו הגדול רוי דיסני. פעמים רבות שאכלו שם, וולט החמיא לקלארק על עבודת הכיתוב שלו בתפריטים במסעדה, דבר שבסופו של דבר גרם לקלארק לבקש לעבוד באולפנים. קלארק סיפר:
"[וולט דיסני] אמר 'תביא כמה מהציורים שלך ונראה איך הם נראים'. אז העתקתי כמה קריקטורות והראיתי אותן לוולט. הוא אמר שיש לי קו טוב, ולמה שאני לא אבוא לעבוד ביום שני."
קלארק החל לעבוד באולפנים בשנת 1927, כאשר בהתחלה עבד כמפעיל מצלמות וצובע דיו על ההנפשות. בהמשך הוא עבד בהדרכתו של אב אייוורקס, ובמהלך פיתוח דמותו של מיקי מאוס הועלה לדרגת אינבינר, דרכה עבד על סצנות עבור הסרט הקצר "ספינת הקיטור וילי", בו מיקי מאוס מופיע לראשונה באופן רשמי לאחר הקרנות ניסיון בכיכובו. מאז הוא החל לעבוד כאנימטור, כאשר הוא הנפיש סצנות בסרט הקצר "ריקוד השלד" מתוך סדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות". לאחר שאב אייוורקס עזב את האולפנים, קלארק עבד כמנווט מוביל בדמותו של מיקי מאוס.
קלארק לקח חלק בהנפשת הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים", כאשר הוא היה אחראי על שבעת הגמדים, בפרט על הסצנה בה הם רוקדים עם שלגיה כל אחד בנפרד. מאז הוא המשיך להיות אחראי על הנפשת דמויות, ביניהן פינוקיו מהסרט "פינוקיו", סינדרלה מהסרט "סינדרלה", עליסה מהסרט "עליסה בארץ הפלאות" וטינקרבל מהסרט "פיטר פן". הוא גם עבד על בימוי סרטים קצרים מונפשים רבים, ביניהם "דונלד בארץ המתמטיקסם".
במהלך עבודתו באולפנים, קלארק השתתף במספר שיעורי אומנות כדי לשפר את עבודותיו. הוא היה ידוע ביכולתו לתזמן הנפשות לקטעים מוזיקליים, וכמו כן ביכולתו להעביר רגש בעבודותיו. קלארק עזב את החברה לאחר שעבד בה 48 שנים.
ב-12 בספטמבר 1979, בגיל 71, קלארק נפטר מסרטן בסנטה ברברה. לאחר מותו הוא הוכר כ"אגדת דיסני" יחד עם תשעת הזקנים של דיסני ואב אייוורקס בשנת 1989, ובשנת 1992 הוא קיבל את פרס וינזור מקיי.
פילמוגרפיה.
בין הסרטים שעבד עליהם נכללים "צרות טרוליות" משנת 1927, "אבא מסכן" ו"ספינת הקיטור וילי" משנת 1928, "הטוראדור האיום", "ריקוד השלד", "נער המחרשה" ו"ריקוד האסם" משנת 1929, "חורף", "מנגינות קופים", "ימי החלוץ", "תעלומת הגורילה", "חבורת השרשרת", "לוחמי האש", "לילה", "דג משתובב", "חצות בחנות צעצועים", "צלפים קניבלים", "סתיו", "קיץ", "הפיקניק" ו"פאן שובב" משנת 1930, "הברווזון המכוער", "מנגינות אמא אווזה", "נער המשלוח", "ציד האיילים", "צרות תנועה", "קצב כחול" ו"מסיבת יום הולדת" משנת 1931, "פרחים ועצים", "רק כלבים", "מיקי בערב", "המעשה הטוב של מיקי", "הרביו של מיקי", "הסיוט של מיקי", "מסיבת הוופי", "המלך נפטון", "חרקים מאוהבים", "תינוקות ביער" ו"הסדנה של סנטה" משנת 1932, "הדוקטור המטורף", "ציפורים באביב", "המלדרמר של מיקי", "בניית בניין", "קינג קול הזקן" ו"ארץ ענקית" משנת 1933, "הצרצר והנמלה", "גוליבר מיקי", "אלת האביב" ו"הכלבנאפר" משנת 1934, "ארץ המוזיקה", "קונצרט הלהקה" ו"הצב והארנב" משנת 1935, "בן הדוד מהכפר" ו"יריבו של מיקי" משנת 1936, "שלגיה ושבעת הגמדים", "החובבים של מיקי" ו"הקוסם מיקי" משנת 1937, "התוכי של מיקי" ו"חייט קטן ואמיץ" משנת 1938, "תערוכת כלבים של החברה" ו"החזיר המעשי" משנת 1939, "פינוקיו" ו"מר ברווז יוצא החוצה" משנת 1940, "דמבו הפיל המעופף", "המערבולת הקטנה" ו"שנות התשעים הנחמדות" משנת 1941, "במבי", "פניו של הפיהרר", "מסיבת יום ההולדת של מיקי", "איך לשחק בייסבול" ו"כולם ביחד" משנת 1942, "סלודוס אמיגוס" ו"פלוטו פרטי" משנת 1943, "שלושת הקבלרוס" ו"צרות טרומבון" משנת 1944, "רצח הוקי" משנת 1945, "שירת הדרום" משנת 1946, "חופשי ומאושר" משנת 1947, "נועדת בשבילי" ו"עת הזמיר" משנת 1948, "כה יקר ללבי" ו"הרפתקאות איכבוד ומר טוד" משנת 1949, "סינדרלה" משנת 1950, "עליסה בארץ הפלאות" משנת 1951, "פיטר פן" ו"בן ואני" משנת 1953, "היפהפייה והיחפן" משנת 1955, "פול בוניאן" משנת 1958, "היפהפייה הנרדמת" ו"דונלד בארץ המתמטיקסם" משנת 1959, "על כלבים וגנבים" ו"דונלד והגלגל" משנת 1961, "סימפוזיון על שירים פופולריים" משנת 1962, "החרב באבן" משנת 1963, "תוכנית הישרדות האש של דונלד" משנת 1965, "רובין הוד" משנת 1973 ו"הרפתקאותיו של פו הדב" משנת 1977.
אל-וועזיה