פ. ג'. וודהאוס - סר פלהאם גרנוויל ווּדהאוס (באנגלית: Pelham Grenville Wodehouse; 15 באוקטובר 1881 - 14 בפברואר 1975) היה סופר ומחזאי אנגלי קומי, ואחד הסופרים הנקראים ביותר במאה ה-20. הוא כתב עשרות ספרים, "קומדיות מוזיקליות בלי המוזיקה", כפי שהוא כינה אותם.
תולדות חייו.
ווּדהאוס, שכונה על ידי רוב בני משפחתו וחבריו בשם "פלאם" (קיצור של פלהאם), נולד להנרי ארנסט וודהאוס (1845–1929), ששימש כשופט בריטי בהונג קונג, ולאימו אלינור וודהאוס. וודהאוס, השלישי מבין ארבעה בנים, נולד ב-15 באוקטובר 1881 בעיר גילדפורד שבאנגליה בעת שאימו הגיעה לביקור מהונג קונג, והוטבל שם בכנסיית סנט ניקולס. כשהיה בן 3 השיבו אותו הוריו לאנגליה והוא הושם תחת השגחתה של מטפלת, ובהמשך למד במספר פנימיות, כאשר הוריו נותרו בהונג קונג.
בתחילה למד וודהאוס בבית הספר לבנים "שאלט" (כיום הלמארסט) שבקרוידון, בין השנים 1886–1889, יחד עם שני אחיו - ריצ'רד בן הזקונים ופבריל הבכור. ב-1889 הובחן פבריל כסובל מחולשה בחזה ושלושת האחים נשלחו ללמוד ב"אליזבת' קולג'" שבגרנזי, על מנת שאוויר הים יועיל לפבריל. וודהאוס נותר במקום עד 1891, אז היה עליו לעבור למכינה לקולג'. בראשונה למד ב"מאלוור האוס" שבעיירה קירסני הסמוכה לעיר דובר, שהתמחתה בהכשרת נערים לכניסה לקולג' הימי המלכותי בריטניה שבדרטמות'. וודהאוס בילה במאלוור האוס שנתיים לא מאושרות עד ששכנע את אביו להעבירו לדליץ' קולג', שם למד אחיו הגדול ארמין.
הוא היה הומוריסטן אנגלי שכתב ספרים ומחזות ידועים. למרות האופי האנגלי של כתיבתו הוא גדל כילד בהונג קונג עד גיל שלוש, ואת רוב חייו כבוגר עשה בארצות הברית, שם גם כתב את רוב יצירותיו. את השכלתו הספרותית עשה בקולג' דארוויץ'. סגנון כתיבתו השפיע רבות על יוצרי חבורת מונטי פייתון וכן על הסופר וההומוריסט הנודע דאגלס אדמס.
במלחמת העולם השנייה נשבה בצרפת בידי הגרמנים, ואף שידר ברדיו ברלין סיפורים משעשעים מהמאסר, דבר שגרם לאי נחת רבה בדעת הקהל הבריטית, ורק שנים אחר כך נסלחו לו מעשיו אלה.
על יצירתו.
ההומור של וודהאוס קליל, והדמויות שלו עסוקות לרוב בבעיות רומנטיות ובסוגיות ברומו של עולם כמו איזה מקטורן ללבוש לארוחת ערב. וודהאוס ייחס את ההומור שלו להשקפת עולמו: "אם אתה לוקח את החיים די בקלות אתה לוקח את הצד ההומוריסטי של הדברים. כנראה נולדתי ככה.
הוא כתב נובלות, סיפורים קצרים, מחזות ומאמרים. בין הדמויות הידועות שלו היו: הדוד פרד, מר מולינר, ובמיוחד ברטראם ווסטר ומשרתו האישי ג'יבס. וודהאוס היה כותב פורה וכתב למעלה מ-96 ספרים בין השנים 1902 ל-1975. נהוג לחלק את יצירותיו ל"סדרות", העוסקות בדמויות קבועות.
הסדרות הידועות שכתב:
תרגומים לעברית.
בישראל ניתן גם להשיג עותק מתורגם של עיבוד קולנועי ליצירתו פיקדילי ג'ים.
קצונה
קאמה סוטרה
קאמה סוטרה (בסנסקריט: कामसूत्र, מילולית: "סוטרת התשוקה") הוא טקסט הודי עתיק העוסק בין היתר בהתנהגות מינית בין בני אדם, שנחשב בין היתר גם לנוהגי האהבה המקובלים בספרות הסנסקריטית. הטקסט מיוחס לפילוסוף ההודי ואטסיאיאנה, אך חוקרים לא הצליחו לאמת את כותבו או את תקופת כתיבתו. חוקרים שונים מיקמו את זמן כתיבתו בין המאה הרביעית לפנה"ס והמאה השנייה לספירה. נהוג להתייחס אליו כחלק ממסורת כתיבה ענפה על מיניות בפילוסופיה ההודית הנקראת קאמה-שאסטרה.
התרגום המילולי והישיר למילה "קאמה" הוא תשוקה. המילה סוטרה משמשת כשם לטקסטים דתיים ופילוסופיים בתרבות ההודית.
השם מוכר גם בשמות נוספים, למשל "ואטסיאיאנה קאמאסוטרום".
היסטוריה קודמת.
יש הטוענים כי הכתבים הקדומים של הקאמה שסטרה (שכללו מגוון רחב וכמות נכבדת ביותר של אינפורמציה) נכתבו על ידי נאנדי, הוא השור הקדוש, שומר השער של שיווה, שהיה עד לדברי מלל מקודשים בעוד שהיה עד למעשי האהבה של האל ובת זוגו פארוואטי.
במהלך המאה ה-8 לפנה"ס, שווטאקטו, בנו של אודאלאקה, ערך סיכום לעבודתו זו של נאנדי, אלא שהסיכום כביכול עדיין היה נרחב מדי מכדי שאפשר יהיה להפכו לנגיש לקריאה.
בהמשך, אדם משכיל בשם באבאראוויה, יחד עם כמה מתלמידיו, ערכו את סיכומם שלהם לסיכומו זה של שווטאקטו, אלא שגם סיכום זה נשאר סיכום נרחב מדי בהיקפו.
בין המאה ה-3 לפנה"ס לבין המאה ה-1 לפנה"ס, מספר מחברים נוספים ערכו חלקים אחרים של הסיכום הזה של באבאראוויה ותלמידיו בכמה וכמה חיבורים. אלו מביניהם ששמותיהם ידועים כיום הם: צ'אראיאנה, גוטאקאמוקה, גונארדייה, גוניקאפוטרה, סווארמרמרבאה ודאטאקה.
דאטאקה ערך את עבודתו על יצאנית שואטסיאיאנה שיחזר לאחר מכן כמעט במלואו בספרו קאמה סוטרה.
בחיבורו של סווארמרמרבאה מצוינת דמותו של שאטאקארני שאטאוואנה, המלך ההודי מהמאה הראשונה לפני הספירה שהרג את רעייתו בשוגג במהלך מין סדיסטי, דבר המרמז על התקופה בה נכתב החיבור.
יאשודהארה, בפרשנותו אודות הקאמה סוטרה, מייחס את מקורו של מדע האירוטיקה למאלאנאגה, הוא "נביא ה-האסוראס", על פיו יש להבין שמקור הכתבים הם בזמנים נבואיים וקמאיים. נאנדי, כך נטען על פי המסורת, היה האדם שהעביר את הכתבים לאנושות.
ייחוס השם "מאלאנאגה" למחבר ואטסיאיאנה מקורו בבלבול בתפקידו כעורכו של הקאמה סוטרה ביחס ליוצרו המיתי של מדע האירוטיקה.
התקופה והרקע לספר.
מתקבל הרושם שואטסיאיאנה חי במאה הרביעית לספירה, בתקופה של שגשוג תרבותי הידוע בשם "עידן גופטה". עצם העובדה שב-בריאהד סאמהיטה (שתרגמו הוא "האופוס הגדול"), מצוינת דעתו של ואטסיאיאנה שהוא שאב את השראתו מהקאמה סוטרה, ועצם העובדה שבקאמה סוטרה מצוינת דמותו של המלך שאטאקארני שאטאוואנה שחי במאה הראשונה לספירה, מעלות את טווח האפשרויות ביחס לתקופה שבה נכתב הספר קאמה סוטרה.
יתר על כן, ואטסיאיאנה טען שברקע עריכתו את הכתבים וכתיבתו את הספר המוכר כיום עמד לנגד עיניו הקושי ההולך וגובר במציאת הכתבים הללו ובנגישותם לקהל המעוניין לקרוא בהם.
תוכן הספר.
בספר הקאמה סוטרה 35 פרקים, המסודרים בשבעה חלקים, כשכולם כתובים על ידי מומחים ספציפיים בכל תחום ותחום.
בספר הקאמה סוטרה מופיעות 64 תנוחות מין, תוך תיאורן כאמנות לכל דבר. לטענתו של ואטסיאיאנה קיימות שמונה דרכים להתנות אהבים תוך הכפלתן של כל אחת מהן בשמונה תנוחות נוספות, להן קרא כאמור "64 אומנויות". הפרק המפרט את התנוחות המיניות הוא הפרק המוכר והידוע ביותר מבין שאר הפרקים, והתרגום שלו מופיע בגרסאות רבות. הפרק הזה נגנב למעשה מהתרגום שנערך בשנת 1980 בידי הינדרה שינה. רבים הם אלו שטועים ומייחסים אותו בטעות לסוטרה.
יחד עם זאת, התנוחות המיניות מהוות לא יותר מ-20% מהספר. שאר הפרקים מספקים הדרכה הנוגעת לאופן שלפיו ייחשב אדם לאזרח טוב, לרבות עיון מעמיק באישיותם של גברים ונשים ומערכות היחסים שביניהם.
זאת ועוד, מעשי האהבה בקאמה סוטרה מוגדרים כ-"איחוד שמיימי". ואטסיאיאנה האמין שסקס כשלעצמו לא היה דבר שאינו ראוי, אך עשייתו בקלות דעת ובקלות ראש היא מעשה חטא לכל דבר.
כתבי הקאמה סוטרה סייעו לאנשים רבים ליהנות מאומנות האהבה ברמות עמוקות יותר, וניתן גם להגדירם למעשה כמתן עזרה וסיוע מעשיים להנאה מינית לרבות היותם אמצעי להתבוננות ולעיון במנהגים ובנוהגים בהודו של אותם ימים עתיקים.
פרקי הספר:
חלק ראשון – הקדמה.
מחולק ל-5 פרקים: אודות האהבה בכלל ומקומה של האהבה בחייהם של גברים ונשים
חלק שני – פיתוח האהבה.
מחולק ל-10 פרקים: דיון מעמיק אודות נשיקות, סוגים שונים של משחק מקדים ועוררות מינית, הפורקן המיני, רשימה של תנוחות מין, מין אוראלי (הטרוסקסואלי והומוסקסואלי), מין אנאלי, סטיות מין, ו"משולש רומנטי" (בני זוג שלאחד מהם יש מאהב).
חלק שלישי – כיבוש האישה.
מחולק ל-5 פרקים אודות מסגרות וסוגי נישואים, הרפיית האישה, כיבוש האישה, התעסקות לבד ואיחוד באמצעות נישואים.
חלק רביעי – זכויות וחובות האישה.
מחולק ל-2 פרקים אודות התנהגות אישה יחידה והתנהגות האישה הראשית ויתר הנשים.
חלק חמישי – נשות הגבר האחרות.
מחולק ל-6 פרקים אודות עצת העוזרים (assistants) בדבר בחירת המאהבים, איך להתיידד, בחינה של רגשות (סנטימנטים), המלאכה של להלך "בין לבין" (go-between), תענוגות המלך והתנהגות בחצרות (מגורי) הנשים.
חלק שישי – זונות.
מחולק ל-6 פרקים אודות עצת העוזרים בדבר בחירת המאהבים, חיפוש מאהבת קבועה, דרכים לעשיית כסף, חידוש ידידות עם מאהבת קודמת, רווחים מזדמנים ורווחים והפסדים.
חלק שביעי – שיטות סמויות.
מחולק ל-2 פרקים אודות שיפור משיכה פיזית ועירור יצר וכוח מיניים שנחלשו.
השקעות דיסקונט בע&quot;מ
מרי לו (מחזמר)
מרי לו הוא מחזמר להיטים ישראלי מאת דן אלמגור וסטיבן דקסטר, המבוסס על שיריו של המלחין צביקה פיק.
המחזה נכתב על פי סיפור מאת מירית שם-אור, תמלילנית מרבית שירי ההצגה.
תקציר העלילה.
עלילת המחזה מתרחשת ברובה בעיר חוף ישראלית במשך עשור שלם החל מראשית שנות ה-70. במרכזה סיפור התבגרותו של גבריאל המחוזר על ידי שתי נערות: אלה, חברת הילדות הנאמנה שלו, ומירי ששואפת להגשים את חלומה להפוך לכוכבת.
עם מות אביו של גבריאל, בעלים של בית קולנוע עירוני ישן, קלרה, אשתו של הבעלים ואמו החורגת של גבריאל, מחליטה להפוך את הקולנוע למועדון דיסקו בו יופיעו שני בניה, סמי ופרדי. ריקרדו, אמרגן חלקלק, משכנע את קלרה ובניה להפוך את אולם הקולנוע למועדון גו-גו ואת מירי לאמץ את שם הבמה "מרי לו" ולעבור עמו לארצות הברית.
הפקות.
הפקת 2002 - תיאטרון הבימה.