ליגת העל המצרית הייתה בין הליגות עם הממוצע קהל הגבוה ביותר במזרח התיכון, עד מהומות פורט סעיד ב-2012 שכלל מהומות בין אוהדי הקבוצות אל-אהלי ואוהדי אל-מסרי, בהם נהרגו 74 איש ו-500 נפצעו. בעקבות תוצאות המהומה הקשה, השביתה ממשלת מצרים את ליגת הכדורגל המקומית לשנתיים, ומשחקים נערכו ללא קהל עד שנת 2017, בה הרשויות התירו לכמויות קטנות מאוד של קהל להיכנס למשחקים ורק לאחר מכן הגדילו בהדרגה.
שיאי שחקנים.
מלכי השערים בכל הזמנים.
נכון ל-3 באוקטובר 2020
בקהילה
בקהילה - השבועון החרדי בישראל הוא שבועון חרדי ישראלי.
השבועון הוקם בשנת 1997 על ידי דוד זילברשלג. במשך שבע שנים הופץ חינם, והחל משנת 2004 הוא נמכר בתשלום. בשנת 2010 אימץ העיתון מראה ותכנים חדשניים יותר, כולל חלקי חדשות וכלכלה בדפי עיתון רגילים, ומוספים אחרים במגזין כרומו.
לפי סקר TGI משנת 2017 השבועון זוכה לחשיפה של כ-8.9% בציבור החרדי. מערכת העיתון שוכנת בבני ברק.
עורכו הראשי של העיתון מאז שנות ה-90 ועד 2012 היה בנימין ליפקין. אחריו שימש בתפקיד אברהם דוב גרינבוים במשך כארבע שנים. עורכי העיתון כיום הם שלמה קוק, בתפקיד העורך הראשי ומרדכי וינשטוק בתפקיד העורך האחראי. השבועון מבוקר על ידי ועדה רוחנית, שבראשה הרב חיים שמואל אסטרייכר.
בין הכותבים בעיתון במשך השנים: קובי אריאלי, חיים גרינבוים, יעקב ריבלין, יעקב רייניץ, צביקה יעקובזון, אשר מדינה, יעקב ב. פרידמן, יצחק פלדמן ורות רפפורט. עורך המוסף היה דוד רוטנברג.
מבנה העיתון.
למגזין מצורפים בכל שבוע המוספים:
למנויי העיתון מצורף בנוסף לאלו עוד כמה מוספים: "העולם החרדי" - מגזין תמונות מהחצרות החרדיות. "חברים" - מגזין קומיקס לילדים ולנוער. "אוצר פניני החסידות" - מגזין עם דברי חסידות. "חכו ממתקים" - מקבץ עלוני שבת.
בעבר הוציא העיתון גם חוברת תורנית שנשאה את השם "תבונות" ובה התפרסמו טורים של רבנים, כתבות תורניות וסיפורים חסידיים.
בחגי ניסן ובחגי תשרי מפיק העיתון מוסף נושא, מוסף פוליטי, תקליטורי שירים, ועוד.
התנגדות.
בעת הקמתו, ניהל בקהילה מאבק נגד השבועונים החרדיים. בגיליונו הרביעי (ט"ז באייר תשנ"ז) פרסם העיתון מכתב של כמה רבנים התומכים בו ומביעים התנגדות לשבועונים המתחרים. נאמר בו: .
בהמשך, בעשור הראשון של המאה ה-21, כאשר ניהלו העיתונים יתד נאמן והמודיע מאבק בשבועונים הוכלל בו גם בקהילה. באלול תשס"ח התפרסם בבקהילה ריאיון עם הרב ישראל אליהו וינטרוב בנושא ההכנה ליום הדין. בתגובה פרסם הרב וינטרוב ביומונים החרדיים מכתב חריף נגד "בקהילה", שבו האשים את השבועון בהשגת הראיון איתו על ידי התחזות ומרמה. לדבריו, לא ידע שהאיש ששוחח עמו הוא עיתונאי ושבכוונתו להכניס את דבריו לעיתון: "הכנסת דבריי בתוך טומאה זאת שימש להם גושפנקא על חשיבות השבועון הנ"ל. והחזיר פשט טלפיו והכריז טהור אני".
בסיוון תשע"ג פורסמה כתבת דיוקן על האדמו"ר מחסידות טשרנוביל רבי מנחם נחום טברסקי. בעקבות זאת פרסם האדמו"ר לחסידיו הודעה שבה כתב: "צריך להבהיר כי השבועונים דוגמת אלו שפרסמו מאמר אודותינו בשבוע זה, הינם אסורים במגע ובמשא ומטמאים ביותר את כל הקורא בהם, ונאסרו כבר על ידי גדולי ישראל, ואל יהיה חלק – אפילו יחיד מאנ"ש (=אנשי שלומינו) בשייכות עם עיתונות אלו".
לקראת גיניאולוגיה של מוסר
עליית החסידים
עליית החסידים או עליית תלמידי הבעל שם טוב היא גלי עליית החסידים לארץ ישראל בקבוצות וביחידים משנת ה'תק"ז (1747) ביניהם רבים הקשורים לרבי ישראל בעל שם טוב. את עלייה זו מציינת במיוחד שיירה המונית שבאה בשנת ה'תקל"ז (1777) והתיישבה בגליל, הייתה השיירה המשמעותית הראשונה של חסידים שהגיעה לארץ והגדולה מבין הקבוצות שהגיעו באותה תקופה.
השיירה הונהגה בראשות רבי מנחם מנדל מוויטבסק ורבי אברהם מקליסק תלמידיו של המגיד ממזריטש ממשיכו של הבעש"ט ומנתה כ-300 איש שהיוו כ-5 אחוזים מכלל היהודים בארץ ישראל באותו הזמן. רוב רובם של העולים בעלייה זו לא היו חסידים, אלא כאלו שהצטרפו לקבוצה החסידית בדרך לארץ. בזכות עלייה זו והתשתית שיצרה חוזקו קהילות יהודיות שונות בארץ והתחזקו קשרים בין יהודי אשכנז החסידים לבין חכמי הנסתר תלמידי קבלת האר"י הספרדיים.
עליות חסידים מוקדמות.
כבר בחיי הבעש"ט ובשנות פעולתו העיקריות, בשנת 1740 ה'ת"ק התארגנו עליות חסידים של יחידים וחבורות שהתיישבו בגליל, בצפת ובטבריה.
כפי שמציין אברהם יערי במאמרו:
בשנת 1740 עלה רבי אלעזר מרגליות אבי משפחת רוקח שעל צאצאיה נמנים אדמורי חסידות בעלז והתיישב בצפת.
רבי אברהם גרשון מקיטוב גיסו של הבעש"ט עלה כנראה בשנת ה'תק"ז (1747), התיישב בחברון בהמשך עבר לירושלים ובה הצטרף אל ישיבת המקובלים בית אל שהוקמה על ידי ר' גדליה חיון ב-1737, ובראשה עמד החכם התימני ר' שלום שרעבי משנת 1750.
רבי נחמן מהורדנקא תלמידו של הבעש"ט עלה לארץ ישראל עוד לפני שנת ה'ת"ק, יחד עם בנו רבי שמשון חיים, אך חזר לחו"ל בהשפעת חלום שפירשו כרמז לעדיפות דרכו של הבעל שם טוב בעבודת ה' שלא על ידי סיגופים. ושוב עלה לארץ ישראל באלול ה'תקכ"ד, ערב ראש השנה ה'תקכ"ה (אוקטובר 1764), עם הקבוצה הראשונה המאורגנת של תלמידי הבעש"ט, יחד עם רבי מנחם מנדל מפרמישלן, בספינת עולי-רגל שהייתה יוצאת מדי חודש אלול מאיסטנבול שבטורקיה לעבר נמל יפו. מאז שהה בעיר טבריה. בשל המספר הקטן יחסית של העולים בעלייה זו, אין עלייה זו נמנית על ידי ההיסטוריונים כעלייה החסידית הראשונה, וכעלייה הראשונה נחשבת עליית החסידים משנת תקל"ז.
חסידות קרלין הייתה פעילה מראשיתה ביישוב בארץ ישראל. רבי יעקב בנו של רבי אהרן הגדול מקרלין, עלה לארץ ישראל בסביבות שנת 1770 והקים את הגרעין החסידי הראשון בארץ.
עליית תלמידי המגיד ממזריטש.
רבי מנחם מנדל מויטבסק נחשב עד עלייתו לארץ, לרבם של החסידים בבלארוס ובליטא. בשנת 1777 (התקל"ז) עלה לארץ ישראל ביחד עם תלמידו ורעו רבי אברהם מקאליסק בראשות שיירה שמנתה מעל 300 איש שבגרעינה קבוצה מחסידיהם, עלייה זו היוותה חמישה אחוזים מכלל (6000) היהודים בארץ ישראל. רבי שניאור זלמן מליאדי- "האדמו"ר הזקן" מחב"ד הצטרף אליהם אך בדרכו שוכנע על ידי רבי מנחם מענדל ורבי אברהם להישאר על מנת להנהיג את החסידים ברוסיה הלבנה וליטא.
אחת מהקבוצות של השיירה הקדימה להפליג בעונה שטרם הייתה בטוחה להפלגה. הספינה אליה הצטרפו טבעה באזור חצי האי קרים. מתוך 83 יהודים שהיו בספינה זו ניצלו רק כ-30. חלקם שבו על עקבותיהם וחלקם המשיכו בנחישות לארץ ישראל.
עלייה זו פגשה בארץ עלייה נוספת של כ־130 יהודים מצפון אפריקה, כנראה מתוניס, אף הם הגיעו באותה תקופה והתיישבו בגליל.
התיישבות.
כאשר הגיעו החסידים לארץ ישראל והתיישבו בצפת המשיכו לרדוף אותם כתבי החרמות של המתנגדים מאירופה, כחלק מן הפולמוס נגד החסידות. כתבי ההתנגדות הללו עוררו את האשכנזים בארץ ישראל לרדוף את העולים החדשים, ואליהם הצטרפו גם ספרדים מארץ ישראל. עם זאת, למרות המחלוקת בין המתנגדים תלמידי הגר"א המכונים גם בשם הפרושים לבין החסידים, לא נמנעו קהילות המתנגדים שבגולה לשלוח כספים אל העולים החסידים שבארץ, בטרם עלו הפרושים אליה כ-40 שנה מאוחר יותר, כמו כן מאוחר יותר באחת מהמחלוקות בענייני חלוקת הכספים שהייתה בתוך עדת הפרושים בירושלים בינם לבין עצמם, הם מינו לבוררות והכרעה בנושא זה דווקא שני חכמים שהיו מחסידי חב"ד שבחברון.
התנגדות אליהם, הביאה לכך שבשנת 1781 חלק מן החסידים עברו מצפת להתגורר בטבריה ובשנת 1785 בשל מגפה שפקדה את צפת עברו הנותרים מן החסידים לפקיעין בה לא שרתה המגפה. בטבריה זכו החסידים לכבוד רב מידי היהודים הספרדים בני העיר. בשל הסכנה ליהודים אשכנזים לגור בירושלים, בעקבות החובות שהותיר אחריו רבי יהודה החסיד, לא התיישבו עולים אלה בה.
החסידים הרחיבו את תחום המחיה של היישוב היהודי בעיר טבריה, ואף הקימו מבנה שבו שכנו בית כנסת, דירה, ומקווה טהרה (כיום משמש המבנה את חסידות קרלין).
ב-1787 נפטר ר' מנחם מוויטבסק וההנהגה עברה אל ר' אברהם הכהן מקאליסק עד פטירתו בשנת ה'תק"ע 1810. החסידים שלחו לקהילות ישראל בגולה שליחים מדי שנה ובידם אגרות על המצב בארץ ישראל ועל חשיבות היישוב בה, השליחים אספו כספים לטובת היישוב בארץ, עודדו והדריכו את הרוצים לעלות לארץ ישראל בעקבותם. בין העולים בעקבות היישוב החסידי נמנית קבוצה של חסידי אוקריינה ופולין, בראשות ר' יעקב שמשון משיפיטובקה ואדמורים נוספים שעלו בשנת 1794. בטרם עלייתו עבר ר' שמשון אצל יהודי ארצות המזרח בשליחות החסידים שבארץ. בשנת 1798 עלה ר' זאב וולף מצ'רני-אוסטראה. ובאותה שנה בא לארץ נכד הבעל-שם-טוב רבי נחמן מברסלב אשר שהה בארץ כחצי שנה אך חזר שוב לגולה. עלייתם של דמויות בולטות אלה עשו רושם ופרסום רב בקרב בני הגולה.
מלחמות נפוליאון ומסע נפוליאון בארץ ישראל בשנת 1799 הקשו על יהודי אירופה לעלות לארץ.
ב-1801 פרצה מחלוקת רעיונית בהבנת מהות החסידות, בין ר' אברהם מקאליסק לבין ר' שניאור זלמן מלאדי מייסד חסידות חב"ד, מחלוקת זו הביאה לעזיבתם של קבוצת חסידים מטבריה לחברון וליצירת קהילת חסידי חב"ד בה. בעקבותיהם עלו חסידי חב"ד נוספים ותרמו לחיזוק משמעותי של היישוב היהודי בחברון.
על אף המחלוקת בין המתנגדים לחסידים השתתפו גם הם בתמיכה ביישוב החסידי בארץ באמצעות ארגונם רוזני וילנה, עד לעליית תלמידי הגר"א החל מ-1808 שאז העבירו את תמיכתם לבני עדתם, אך גם אחרי כן קיימו שתי הקבוצות הנ"ל שיתוף פעולה בעניינים רבים בארץ. על כך כותב יערי:
מוחמד אבו תריכה