בשנת 1995, בעקבות הסכמי אוסלו, פורטוגל החלה לראות את ישראל בצורה חיובית יותר, והיחסים בין המדינות התחממו, אך עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, היחסים התקררו מחדש.
ב-20 בדצמבר 2005 נחתם מזכר הבנה בדבר חילופי מידע ומעקב אחרי פעילות ניירות ערך בין שתי המדינות.
ב-26 בספטמבר 2006 נחתמה אמנה למניעת כפל מס בין ישראל ופורטוגל. האמנה אושררה בישראל ב-22 בפברואר 2007 ובפורטוגל ב-15 בינואר 2008.
בשנים 2005–2011, בתקופת ז'וזה סוקרטש, היחסים שוב התחממו והביקורת כלפי ישראל פחתה מאוד. סוקרטש גינה בחריפות את האיום האיראני על ישראל, ואף בנאום האנטישמי של נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד בועידת האו"ם נגד הגזענות (2009), המשלחת הפורטוגלית החרימה אותו.
גם בשנים 2011–2015, בתקופת פדרו פאסוש קואליו, היחסים המשיכו להתחמם. קואליו תמך בשלום בין ישראל לפלסטינים, אך עם זאת הביע תמיכה בעמדת ישראל.
אחרי תקופה זו שבה הביקורת החריפה של פורטוגל נגד ישראל (בין היתר גם בגלל התחזקות יחסי איראן–פורטוגל והסרת הסנקציות של האיחוד האירופי על איראן). באירוויזיון 2018 בליסבון אף סלבדור סובראל שניצח באירוויזיון הקודם, ביקר את ישראל ונטע ברזילי ביקורות אנטישמיות ואף אמר שלא יסכים לתת לה את גביע המנצחת (ישראל שהובילה בהימורים זכתה באירוויזיון בסופו של דבר).
ביקורים רשמיים מטעם שתי המדינות.
ב-23 בינואר 2011 ערך שר החוץ אביגדור ליברמן ביקור רשמי בבריטניה ובפורטוגל. ליברמן הגיע לפורטוגל ב-25 בינואר באותה שנה, ומהלך הפגישה בליסבון נפגש ליברמן עם שר החוץ של פורטוגל, לואיש אמאדו, עם נשיא הפרלמנט, ג'יימה גמא ועם ראשי הקהילות היהודיות בפורטוגל.
ב-9 בספטמבר 2007 ביקר בירושלים שר החוץ הפורטוגלי לואיש אמאדו. במהלך הביקור נפגש אמאדו עם שרת החוץ ציפי לבני, נשיא המדינה שמעון פרס, ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט, שר הביטחון אהוד ברק, חבר הכנסת יוסי ביילין ועם שליח הקוורטט למזרח התיכון טוני בלייר ששהה באותה העת בירושלים. בדצמבר 2019 נפגש ראש ממשלת ישראל עם ראש ממשלת פורטוגל אנטוניו קושטה ועם שר החוץ של פורטוגל אוגוסטו סאנטוס סילבה בליסבון.
זכאות לאזרחות פורטוגלית.
בשנת 2013 הודיעה ממשלת פורטוגל כי בכוונתה לאפשר קבלת אזרחות לצאצאי היהודים שגורשו בתקופת ממלכת פורטוגל. לאחר טיפול בנושא שארך קרוב לשנתיים, בפברואר 2015 נחקק בפורטוגל החוק המעניק הקלות בקבלת אזרחות לצאצאי יהודי פורטוגל שגורשו או עזבו את פורטוגל מסוף המאה ה-15 ואילך.
במסגרת החוק, גם צאצאי מגורשי ספרד עשויים להיות זכאים לאזרחות פורטוגלית, אם יוכלו להוכיח את שורשיהם הספרדיים באמצעות מאגר שמות משפחה המוכר כשמות יהודיים על ידי ממשלות ספרד ופורטוגל. הוכחה נוספת והכרחית לזיקה ליהדות ספרד ופורטוגל היא תעודות עלייה ממדינות שאליהן גורשו היהודים, כגון אלג'יריה, מרוקו, תוניסיה, מצרים, סוריה, לוב, יוון, טורקיה, בולגריה, בוסניה, רומניה, סרביה ועוד.
מלבד הקשר לספרד ולפורטוגל, יהודים המעוניינים להגיש בקשה לאזרחות פורטוגלית צריכים להיות בני 18 לפחות ללא אפוטרופוס, וכן בעלי גיליון הרשעות נקי ללא עבר פלילי. הורים לילדים יכולים להגיש בקשה לאזרחות בשם ילדיהם הקטינים.
לאחר חקיקת החוק הוגשו לממשלת פורטוגל עשרות אלפי בקשות לאזרחות מצד ישראלים אשר ראו אטרקטיביות באזרחות הפורטוגלית, בין היתר בזכות הדרכון הפורטוגלי וכרטיס הכניסה לאיחוד האירופי.
פרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד
פרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד (בגרמנית: Franz Josias Herzog von Sachsen-Coburg-Saalfeld; 25 בספטמבר 1697 – 16 בספטמבר 1764) היה דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד בין השנים 1745–1764.
ביוגרפיה.
פרנץ יוזיאס נולד ב-25 בספטמבר 1697 בזאלפלד שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-זאלפלד, ליוהאן ארנסט הרביעי, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ולשרלוטה יוהאנה, רוזנת ולדק-וילדונגן, בתו של יוזיאס השני, רוזן ולדק-וילדונגן. בשנת 1718 התגייס פרנץ יוזיאס לצבא האימפריה הרומית הקדושה, אולם בשנת 1720 חזר על פי דרישת אביו לקובורג. בשנת 1724 התחתן אחיו כריסטיאן ארנסט בנישואים מורגנטיים, ובשל כך הורה אביו שלאחר מותו ישלטו שניהם במשותף. בשנת 1729 מת אביו יוהאן ארנסט הרביעי, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ופרנץ יוזיאס ואחיו כריסטיאן ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד עלו לשלטון במקומו, אולם כריסטיאן ארנסט היה השליט העיקרי. בשנת 1733 החל פרנץ יוזיאס להיות השליט העיקרי בדוכסות, ובשנת 1735 החל לשלוט לבדו בקובורג.
ב-4 בספטמבר 1745 מת אחיו כריסטיאן ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ופרנץ יוזיאס עלה במקומו לשלטון. בין השנים 1750–1755 היה פרנץ יוזיאס העוצר של דוכסות סקסוניה-ויימאר בשם ארנסט אוגוסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
ב-16 בספטמבר 1764 מת פרנץ יוזיאס, ובנו ארנסט פרידריך, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד עלה לשלטון במקומו.
משפחתו.
ב-2 בינואר 1723 התחתן פרנץ יוזיאס עם אנה סופיה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטט, בתו של לודוויג פרידריך הראשון, נסיך שוורצבורג-רודולשטט, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
קרינת פלאנק
אוגוסטה, נסיכת בריטניה
אוגוסטה, נסיכת בריטניה (באנגלית: Princess Augusta of Great Britain; 31 ביולי 1737 – 31 במרץ 1813), הייתה נכדתו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה, אשתו של קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ואמה של קרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל - אשתו של ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
ביוגרפיה.
אוגוסטה נולדה ב-31 ביולי 1737 בארמון סנט ג'יימס, לונדון, לפרדריק, נסיך ויילס ולאוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג, בתם של פרידריך השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ומגדלנה אוגוסטה, נסיכת אנהלט-צרבסט. אוגוסטה גדלה בארמון קיו, שם התחנכה יחד עם אחיה ג'ורג' הנסיך מוויילס, ולמדה היסטוריה, ספרות, צרפתית ואיטלקית.
ב-16 בינואר 1764 התחתנה אוגוסטה עם בן דודה קרל וילהלם פרדיננד, נסיך הכתר של בראונשווייג-וולפנביטל בקפלה המלכותית בלונדון, ולאחר מכן נסעו השניים לבראונשווייג. לקראת לידת בתה הבכורה - אוגוסטה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל, נסעה אוגוסטה לבריטניה, על מנת ללדת בסיבה מוכרת. בכל תקופת חייו של חמיה - קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, הייתה אוגוסטה בצל חמותה הדומיננטית - פיליפינה שרלוטה, נסיכת פרוסיה, ומשום כך התרחקה מחיי החצר. בשנת 1780 מת חמיה קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ובעלה עלה לשלטון במקומו כקרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
בשנת 1806 נהרג בעלה קרל וילהלם פרדיננד במהלך קרב ינה-אאורשטדט, ולאחר מכן נכבשה דוכסות בראונשווייג. בעקבות כך ברחה אוגוסטה לבריטניה, והתגוררה שם לצד משפחתה עד למותה ב-31 במרץ 1813.
משפחתה.
בשנת 1764 התחתנה אוגוסטה עם קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
האגודה למען הלהט&quot;ב בישראל
האגודה למען הלסביות, ההומואים, הטרנסג'נדרס והביסקסואלים בישראל, או בשמה הרשמי "האגודה לשמירת זכויות הפרט", היא עמותה שנוסדה בשנת 1975 המשמשת כארגון הגג של הקהילה הגאה בישראל.
האגודה פועלת למען קידום זכויות האזרח של ההומואים, הלסביות, הביסקסואלים והטרנסג'נדרים במדינת ישראל, במתכונת של ארגון מבוסס מתנדבים. בתחילת דרכה התנהלה האגודה במסגרת סניפים שהתקיימו בתל אביב, בבאר שבע, בקריית שמונה, בעמק יזרעאל ובאילת.
בעשור השני של המאה ה-21, עשייתה מתמקדת, בקידום המאבק הארצי והפוליטי לשוויון של הקהילה הגאה, שרותי סיוע לחברי וחברות הקהילה וחיזוק קהילות מקומיות ברחבי הארץ לשינוי מדיניות בזירה המוניציפלית.
היסטוריה.
אגודת הלהט"ב הוקמה ב-6 באוקטובר 1975 כ"אגודה לשמירת זכויות הפרט", על ידי קבוצה של 12 הומואים ולסביות, בהם יעקב פזי, דן לחמן ותיאו מאינץ. שמה של העמותה נקבע בשל העובדה שרשם העמותות סירב לקבל את המילים "הומואים" ו"לסביות". החל מ-1977 ועד אמצע שנות השמונים, פעלה האגודה מביתו של יונתן דנילוביץ'.
בשנים הראשונות עיקר פועלה של העמותה היה בעריכת מסיבות ומפגשים חברתיים לחברי הקהילה ההומו-לסבית. חברי האגודה נרשמו תחת שמותיהם הפרטיים, ומסרו רק את כתובות תאי הדואר שלהם. כמו כן, קיבלה את פניהם של תיירים ועולים חדשים, שפנו באמצעות תיבת דואר.
ב-1979 אירחה האגודה, ביוזמת דנילוביץ', את כנס ארגוני הלהט"ב היהודיים. האורחים מחוץ לישראל השתתפו באירוע שישנם המחשיבים כמצעד הגאווה הראשון, שהתקיים בכיכר מלכי ישראל. בשנה זאת, הקים פעיל האגודה דן לחמן את "הקו הלבן" כקו סיוע לפונים במצוקה.
לאורך השנים הייתה האגודה אחראית לקיום אירועי תרבות עבור הקהילה, ובעבר אף הייתה המפיקה הראשית של מצעד הגאווה. בשנים 2005 ו-2006 המצעד נוהל בשיתוף פעולה בין האגודה לבין עיריית תל אביב, והחל משנת 2007 הוא הופק בלעדית על ידי העירייה. האגודה הוציאה לאור את ירחון הזמן הוורוד, והפיקה את תחרות "גבר השנה" מדי שנה.
ב-9 באוגוסט 2010 קיבלה אגודת הלהט"ב את אות הנשיא למתנדב המוענק על ידי נשיא מדינת ישראל.