תפקיד המזמן בעבר.
תפקיד המזמן היה בעבר ארוך ומשמעותי יותר - הוא קרא את הברכה כולה עבור כל הסועדים. מצב זה נבע מכך שבעבר לא היו קיימים "ברכונים" - ספרונים המכילים את ברכת המזון שכן הדפוס טרם הומצא, כמו כן ברכת המזון לא הייתה שגורה על לשונם של כל הסועדים. על כן המזמן היה מברך בקול גם עבור אלו שלא ידעו את הברכה ובכך מוציאם מידי חובת ברכת המזון. בתקופה המודרנית נוהג המזמן לקרוא בקול עד לסוף נוסח הזימון שהובא לעיל על פי דעה אחת, ועד סוף ברכת הזן על פי דעה אחרת (ראו לעיל), ובכל מקרה אומר בקול את מילותיה האחרונות של ברכת הזן. כל אחד מן הסועדים ממשיך את ברכתו בשקט.
כנסת הגדולה
כנסת הגדולה הייתה המוסד הרוחני העליון של חכמי ישראל, מימי עזרא ונחמיה ועד סמוך לכהונתו של שמעון הצדיק, כלומר בפרק הזמן שבין סוף תקופת הנביאים האחרונים (שיבת ציון) לתחילת תקופת הזוגות והתנאים - חכמי תקופת המשנה. אנשי כנסת הגדולה תפקדו כהנהגה רוחנית, מחוקקי תקנות מחייבות, עורכי וחותמי התנ"ך ומנסחי חלק חשוב מן התפילות.
אנשי כנסת הגדולה.
מיעוט המקורות על 'כנסת הגדולה' ועל אנשיה וכן הסתירות הקיימות במקורות אלה יצרו מבוכה רבה בקרב חוקרי התקופה. משום כך, היו שטענו שמוסד זה כלל לא היה קיים. כן לא ברור האם עיקר פעילותו של מוסד זה הייתה דתית-ספרותית או מדינית.
באופן כללי מדובר באספת עם שהתכנסה לעיתים מזומנות בחצר בית המקדש ודנה בשאלות חקיקה, בעיות יסוד של העם ובהכרעות דחופות לשעת חירום, בדומה לאסיפות העם בפוליס היווני.
על פי חלק מהדעות כנסת הגדולה היא מעמדי קריאת התורה, לימודה וכריתת האמנה שבפרקים ח-י בספר נחמיה, ובראשה עמד עזרא הסופר. על פי חז"ל עם אנשיה נמנו גם אחרוני הנביאים בישראל: חגי, זכריה ומלאכי, וכן מרדכי היהודי הידוע ממגילת אסתר. על פי דעות אחרות ניתן גם להצביע על מעמד ההתכנסות להכתרת שמעון החשמונאי המתואר בספר מקבים א' ככנס של הכנסת הגדולה (הביטוי היווני המופיע במקום הוא בתרגום מילולי הכנסת או ההתכנסות הגדולה).
על-פי בבלי מגילה (יז ע"ב), עם ייסודה היו חברים בכנסת הגדולה 120 ראשי חכמי ישראל. כך גם מתבאר בדברי הירושלמי מסכת ברכות (פ"ב ה"ד) "מאה ועשרים זקנים ומהם שמונים וכמה נביאים". עם זאת בירושלמי מסכת מגילה (פ"א ה"ז) מופיע נתון שונה: "שמונים וחמשה זקנים, ומהם שלשים וכמה נביאים, היו מצטערין על הדבר הזה" (על חידוש ימי הפורים וקבלת מגלת אסתר בין הכתובים).
יש משערים שמספר זה נועד כדי לבצר קונצנזוס של כל החכמים סביב מוסד זה, עם הקמתו. על פי השערה זו, עם פטירתם של חברים, הלך ופחת המספר מ-120, עד שהגיע למספר 70 (או 71), המקובל כמספר החכמים בסנהדרין הגדולה. מכאן ואילך תפקד המוסד בעצם כ'סנהדרין הגדולה', ואם נפטר אחד מחברי הכנסת הגדולה, הוכנס חכם אחר במקומו. על פי גרסה אחרת, תמיד היה קיים מוסד בן 70 חכמי דת (המקבילים לרבנים), שתפקידו היה לשמש כסנהדרין גדולה. רמז לכך ניתן למצוא בסיפור על שבעים הזקנים (חכמים) שמונו כדי לעזור למשה בהנהגת העם (), ובסיפורים לאורך התורה על "זקני העם" (כשלפעמים מצוין, במקרא או בפרשנים, שמספרם היה שבעים). לפי גרסה זו, שמשה הכנסת הגדולה כמוסד הנהגה דתי בתקופת שיבת ציון, במשך כמאתיים שנה, כאשר שבעים מחבריו מהווים את הסנהדרין הגדולה, שהיא מוסד רבני, ושאר חבריה הם חכמי דת, נביאים (כמו חגי זכריה ומלאכי), ובראשה עומד הכהן הגדול (כמו עזרא הסופר בראשיתה ושמעון הצדיק באחריתה).
יש אומרים שכנסת הגדולה התקיימה, תוך כדי הפסקות, עד לחורבן הבית השני.
שמעון הצדיק מוזכר במשנה במסכת אבות כחוליית מעבר בין תקופת אנשי הכנסת הגדולה לתקופת התנאים כבר בפרק א משנה ב:
תפקידי כנסת הגדולה.
אנשי כנסת הגדולה חוקקו תקנות וגזירות שהן נקראות דרבנן. הם קבעו את נוסח התפילה והברכות, ורבות מתקנות ומגזירות חז"ל נקבעו על ידם. הכרעות חשובות שיש עליהן סימוכין:
ע"פ התלמוד הבבלי, אנשי כנסת הגדולה ערכו את נבואותיהם של: יחזקאל, ושנים עשר, דניאל, ומגילת אסתר.
כנסת הגדולה הייתה בית המדרש העליון ללימודי התורה. אנשי כנסת הגדולה מופיעים בראש מסכת אבות כחוליה בשרשרת מוסרי התורה, ממעמד הר סיני ועד לחתימת המשנה:
לאנשי כנסת הגדולה היה תפקיד שיפוטי. אף כי לפי ההלכה, במוסד השיפוטי העליון, הסנהדרין, ישנם 71 חברים בלבד, נמסר כי אנשי כנסת הגדולה מנו 120 חברים (ואפשר שזהו מספר טיפולוגי). רוב החוקרים (למשל: יוסף קלוזנר, אפרים אורבך) מבדילים כרונולוגית בין התקופה בה פעלה כנסת הגדולה, לבין תקופה מאוחרת יותר בה פעל הסנהדרין.
בספר עזרא שבתנ"ך, מופיע כי עזרא השתמש בכח השיפוטי של "עצת הזקנים", כדי לכוף את עולי הגולה, לשמוע להוראותיו.
במסכת אבות מופיעות שלוש אימרות של אנשי כנסת הגדולה, המפרטות את שלושת התפקידים של כנסת הגדולה:
"...הם אמרו שלושה דברים: הוו מתונים בדין, והעמידו תלמידים הרבה, ועשו סייג לתורה" (אבות א, א)
על-פי המסורת היהודית, עריכת התנ"ך וניסוח הספרים שבו, הסתיימו בתקופתה של הכנסת הגדולה, עם היפסקות הנבואה, בניגוד לגישה המקובלת במחקר לפיה התנ"ך נחתם סופית בדור יבנה. זו הסיבה, על פי המסורת, שסיפורם של החשמונאים לא מופיע כחלק מהתנ"ך - המרד החל לכל הפחות מספר דורות אחרי מותו של אחרון חברי הכנסת הגדולה - שמעון הצדיק.
אזכורים במקרא.
בספרי עזרא ונחמיה מופיע תיאור של מועצת שרים וזקנים שכיהנה לצידם של נחמיה ועזרא:
וְכֹל אֲשֶׁר לֹא-יָבוֹא לִשְׁלֹשֶׁת הַיָּמִים, כַּעֲצַת הַשָּׂרִים וְהַזְּקֵנִים—יָחֳרַם, כָּל-רְכוּשׁוֹ; וְהוּא יִבָּדֵל, מִקְּהַל הַגּוֹלָה ()
וָאַעֲלֶה אֶת-שָׂרֵי יְהוּדָה, מֵעַל לַחוֹמָה; וָאַעֲמִידָה שְׁתֵּי תוֹדֹת גְּדוֹלֹת וְתַהֲלֻכֹת לַיָּמִין, מֵעַל לַחוֹמָה, לְשַׁעַר, הָאַשְׁפֹּת. ()
כנסיית סנט דנסטן שבמזרח
כנסיית סנט דנסטן שבמזרח (באנגלית: St Dunstan-in-the-East) היא כנסייה אנגליקנית שהייתה על גבעת סנט דנסטן באמצע הדרך בין גשר מצודת לונדון לבין מצודת לונדון בסיטי של לונדון. הכנסייה נהרסה במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה. הריסותיה הן גן ציבורי כיום.
היסטוריה.
הכנסייה נוסדה בשנת 1100 בסגנון גותי. היא ניזוקה מאוד בשרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666, ושוקמה בין השנים 1668–1671. צריח, בתכנונו של סר כריסטופר רן, נוסף לכנסייה שלושים שנה לאחר שיקומה. הצריח תוכנן בסגנון גותי כך שיתאים לכנסייה.
מצב הכנסייה התדרדר, והיא נבנתה מחדש בין השנים 1817–1821 על ידי האדריכלים דייוויד לאיינג וויליאם טייט. הצריח של רן שולב במבנה החדש.
בשנת 1941 נהרסה הכנסייה במהלך הבליץ. לאחר המלחמה הוחלט לא לשקמה. ב-1967 החליט האיגוד של לונדון להפוך את הריסות הכנסייה לגן ציבורי, וזה נחנך ב-1971.
הצריח שתכנן רן שרד את הבליץ, ומשמש כיום מרפאה ציבורית. מהכנסייה עצמה נותרו רק הקירות הצפוני והדרומי, וביניהם נשתלו עצים ונבנו מספר מזרקות. הגן נחשב לאחד מהיפים בגני הסיטי.
כנסיית סנט מרי אלדרמאנבורי
כנסיית סנט מרי אלדרמאנבורי (באנגלית: St Mary Aldermanbury) הייתה כנסייה אנגליקנית שתכנן ובנה האדריכל סר כריסטופר רן.
הכנסייה נהרסה בבליץ במהלך מלחמת העולם השנייה והוחלט לא לשקמה. לאחר המלחמה הועברו שרידיה לפולטון במיזורי שבארצות הברית והם מהווים אנדרטה לסר וינסטון צ'רצ'יל.
בגן האנדרטה נמצאת אנדרטה להנרי קונדל וג'ון המינגס שערכו את המהדורה הראשונה של מחזות ויליאם שייקספיר.
תסמונת הנטינגטון
טריאסטה
טריאסטה (באיטלקית: Trieste, בסלובנית: Trst, בגרמנית: Triest) היא עיר נמל בצפון-מזרח איטליה, המשמשת כבירת המחוז האוטונומי פריולי-ונציה ג'וליה מאז 1963, וכבירת נפת טריאסטה. בסוף ינואר 2019 מנתה אוכלוסיית העיר 203,234 תושבים.
לטריאסטה עבר מפואר כעיר נמל וכמרכז מסחרי וכלכלי באזורה, והיא שימשה כנמל העיקרי של אוסטריה משך מאות שנים. במהלך מאתיים השנים האחרונות של השלטון האוסטרי, החזיק הנמל במעמד של אזור סחר חופשי, ובחלק מהזמן אף הוחל מעמד זה על העיר כולה. טריאסטה הייתה ונותרה מוקד חשוב של ענף הביטוח האיטלקי והבינלאומי, והתפתחה בה קהילה יהודית עשירה שלמרות גודלה הצנוע הוציאה מקרבה מספר לא מבוטל של אישים מפורסמים.
כיום, טריאסטה היא עיר שוקקת, ומעמדה כנמל חופשי אושר על ידי האיחוד האירופי. מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 היא הפכה למרכז מחקר וחינוך בינלאומי מהשורה הראשונה.
גאוגרפיה.
טריאסטה ממוקמת על מישור קארסו (Carso) הצר, בקצה מפרץ טריאסטה (באיטלקית: Golfo di Trieste, בסלובנית: Tržaški zaliv) שהוא שלוחה של מפרץ ונציה בים האדריאטי. העיר שוכנת בשולי אזור קראס שהעניק את שמו לתופעת הקרסט וסמוך אליה, מצפון, נמצאת המערה התיירותית הגדולה בעולם, גרוטה ג'יגאנטה. הקרקע עשויה בעיקרה מאבן גיר ומטרה רוסה המתאימה לגידול גפנים. היין המקומי, ה"קארסו" (Carso), נמצא תחת פיקוח רשמי (Denominazione di origine controllata) מאז 17 ביולי 1985. היין הלבן, "קארסו מלוואסיה" (Carso Malvasia), מיוצר מענבי מלוואסיה איסטריאנה (Malvasia Istriana), ואילו היין האדום, "קארסו טרנו" (Carso Terrano) - מענבי טרנו.