מותו של המג"ד.
המג"ד שראה את חייליו מסתערים חזיתית, החליט לעלות בעצמו בדרך הקצרה אל התל, כדי לפקד על הקרב. הוא עלה ברגל, בלווית הקש"א, משה הראל. קליין חשש כי הכוחות השונים בתל ירו זה על זה, לכן עלה על השלוחה הצפונית, ופגש את אחרון הלוחמים שנותר שם בריא, יצחק חמאווי (כיום איזי גרנות), שהיה נתון בין אש הסורים לאש כוחותינו, ולפי עדותו (בחוברת "הקרב על התל") ירו עליו משני הצדדים. חמאווי הזהיר אותו מצליפות, אולם קליין כנראה סבר, שהתל כבר נכבש וששני הכוחות יורים זה על זה, על כן הזדקף וקרא בקול את אות הקריאה של הגדוד, "איתן". המג"ד והמ"כ הצעיר השתלטו בירי על תעלה אחת, ובהסתערות הבאה נהרג המג"ד. חמאווי, שהופעתו של המג"ד לאחר כשעה שבה לחם לבדו נסכה בו תקווה, העיד שמותו של קליין כמעט שבר את רוחו. אז פגש את קצין הסיוע הראל, ויחד ירדו לדווח על מות המג"ד.
גלים של הסתערויות.
הסמג"ד, רס"ן זוהר נוי, החל לארגן לוחמים נוספים מפלוגה ג' בפיקוד מיכאל תשבי, כדי להמשיך בלחימה. הם הסתערו על המוצב הצפוני מחזיתו, ונבלמו על הגדרות באש הסורים. נוי נפצע קשה בלסתו, והמ"פ תשבי נהרג כשניסה להפעיל בונגלור לפריצת הגדר. כעת נותר הגדוד ללא המג"ד, הסמג"ד ושני מפקדי פלוגות. נוי סירב לקבל טיפול, והורה לקצינים שנותרו לאגף את המוצב ולהסתער עליו מעורפו. הקמב"ץ פרידמן, שחזר מהשליחות אל מ"פ א', הורה לפלוגה ב' בפיקודו של הסמ"פ אברהם סולוביץ' לכבוש את המוצבון בורג' בביל. בתוכנית המקורית נועדה הפלוגה לכבוש אותו אחרי כיבוש תל פאחר, אולם כעת שהכוח היה חשוף בשטח ההריגה, נוצר צורך לכובשו מוקדם יותר. בהתאם לכך, הורה המח"ט לגדוד 51 להקדים ולכבוש את יעדו, תל עזזיאת.
לאחר מכן, נטלו קצינים נוספים יוזמה, ארגנו לוחמים וזחל"מים כשירים והסתערו שוב ושוב על היעד. עזרא זכריה (כיום סלע), מפקד המחלקה המיוחדת של הפלוגה המסייעת, פיקד על זחל"ם בודד שבו נהג הקמב"ץ הפצוע קל בידו; כדי להגיע אל המוצב מעורפו בבטחה, הם נסעו על תוואי ההטיה כל הדרך עד הבניאס, ומשם חזרו על דרך הנפט, חלפו על פני הכניסה הצפונית והגיעו לעורף המוצב הדרומי. שם ספג הזחל"ם פגיעה ישירה, נפגעו מספר לוחמים אך האחרים הצליחו לחבור לכוח של ורדי שהמתין שם לתגבורת. שמואל (שמיל) גולן, סמ"פ א', אסף לוחמים כשירים בשלושה זחל"מים נוספים, והוביל הסתערות באש בדרך העוקפת את המוצב מצפונו. גם לכוח הזה היו נפגעים, אולם הוא הגיע למוצב והצטרף ללחימה. התקפות אלה השלימו את כיבוש התל הדרומי, אולם לא היה בכך די להכריע את הקרב בתל הצפוני. למרגלות התל נותרו לוחמים כשירים, שלא היה מי שיוביל אותם להסתערות ועל כן שכבו ללא מעש מאחורי מחסה.
ההכרעה בקרב.
בסביבות השעה 15:40, כשעה אחרי תחילת הקרב, התברר למפקדת החטיבה שהקרב השתבש ושההכרעה בו מתעכבת. המח"ט (מפקד החטיבה) החליט להפנות אל זירת הקרב כתגבורת את גדוד 51, שסיים לכבוש את תל עזזיאת הסמוך. כעבור כמחצית השעה שינה המח"ט את החלטתו, ופקד על סגנו, משה גת, לנוע אל התל עם כוח תגבורת, שכלל צוות מהסיירת החטיבתית שהגיע לתל בשעה 17:30. ביוזמת רס"ן צבי פז ("גולדֶה"), סגן מפקד בסיס הטירונות (בא"ח 1), הגיע למוצב סגל פלוגת הטירונים. שתי פלוגות מגדוד 51, שסיימו את כיבוש תל עזזיאת, הגיעו לתל פאחר רק לאחר סיום הקרב.
מפקד הסיירת החטיבתית, סרן ראובן (רובק'ה) אליעז, לקח איתו צוות צעיר של הסיירת ונע בנתיב הנסיעה של חטיבה 8, על ציר הנפט מדרום. כאן אירעה טעות נוספת: כוח הסיירת נתקל באש מהכפר עין פית. הוא הסתער אל מקור האש, ואז דיווח אליעז שהוא נמצא בזעורה. המח"ט פקד עליו לחזור ולהגיע לתל פאחר. כעשרה מלוחמי הסיירת שירדו מזחל"ם פגוע הלכו ברגל, ונאספו על ידי צבי פז, שהגיע לשם עם טנדר "גלדיאטור" כדי לסייע בלחימה.
אליעז ריכז את לוחמיו בכניסה המזרחית למוצב. צבי פז, שעמד זקוף חרף אזהרות מצלפים, נפגע מכדור בראשו ונהרג. סמ"פ ב', אברהם סולוביץ', שחזר מכיבוש מוצב החוץ בורג'־בביל, ארגן כ־10 לוחמים על זחל"ם תקין, ועלה ביוזמתו אל התל. אליעז שלח אותו אל הכיפה הצפונית. סולוביץ' נכנס בראש חייליו לתעלה, שם ארב להם חייל סורי וקטל כמעט את כולם. לאחר מכן הגיע הסמח"ט, משה גת, ודחק באליעז לתקוף את היעד.
אז נכנסו לוחמי הסיירת אל תוך התעלות במוצב הצפוני. מפקדם אליעז ראה מולו קצין סורי מכוון אליו את רובהו, לחץ על ההדק בנשקו – ולשניהם היה מעצור. הם התנפלו זה על זה ונאבקו בידיים חשופות. אליעז תקע אגרוף בסורי, ומעוצמת המכה נקעה זרועו, וכמעט שחוסל. למזלו קפץ דוד כהן אל תוך התעלה העמוקה, תוך שהוא יורה בקצין הסורי. כהן שבר את רגלו בקפיצה, אבל הסורי נהרג מיריותיו. עוזרו של הסמח"ט, רס"ן חיים יפרח, נטל פיקוד על שארית הכוח ויחד אתם השתלט על כיפת המוצב הצפוני. ב־18:22 דיווח הסמח"ט "תל פאחר בידינו". בפסגת הכיפה הצפונית גילו את גופותיהם של המג"ד, של קרינסקי ושל חייליהם. קבוצה של חיילים סורים הסגירו עצמם ונכנעו.
נפגעים בקרב.
בקרב נהרגו 34 חיילים, מהם: 24 לוחמים ומפקדים מגדוד 12, שני לוחמים מסיירת גולני, שני קצינים מסגל בא"ח 1 (בסיס הטירונים החטיבתי), וכן 6 לוחמים מגדוד שריון במילואים 377 של חטיבה 37. כ־100 לוחמים נפצעו. שניים מלוחמי חטיבת גולני שנהרגו בקרב, משה דרימר ודוד שירזי, עוטרו לאחר המלחמה בעיטור הגבורה.
עניינים במחלוקת.
כאמור, יש מספר פרטים אודות הקרב והסיבות לאירועים אחדים במהלכו, שהם שנויים במחלוקת. הסיבה למחלוקות היא ככל הנראה העובדה שהקרב נערך בניגוד לתוכנית המקורית, ועל כן מהלכים אחדים בו השתבשו ונכשלו, וכתוצאה מכך עלה הניצחון בקרב במחיר של הרוגים ופצועים רבים. בדומה לקרבות אחרים בהם היו נפגעים רבים, רבו בקרב הזה גם מעשים יוצאי דופן של לוחמים ומפקדים, שעליהם חלקם זכו בעיטורים.
הטעות כביכול בניווט.
החריגה הראשונה מתוכנית הקרב התרחשה בסמוך לכפר עין א־דיסה, שם אמור היה הגדוד לפנות מדרך ההטייה ולעלות אל ציר הנפט. מפקד פלוגת הטנקים, זאב נמיר, טען שאין ביכולתם לטפס מדרך ההטיה. לימים השתרשה הדעה השגויה, שמובילי הכוח טעו בדרך, ועל כן הגיעו אל המוצב מחזיתו. אולם כיום ברור, שהגדוד הגיע למקום הפניה הנכון, והיה רק ויכוח אם ניתן היה לפנות במקום ולטפס במדרון עם כלי הרכב. בתחקירים שלאחר הקרב טענו השיריונאים, שטנקי השרמן המיושנים לא היו מסוגלים לטפס על המתלול. אולם בבדיקה שערכו קציני גולני יום אחד אחרי הקרב, ובבדיקה נוספת שערך קמ"ן פיקוד צפון שלושה ימים אחר כך, התברר שבפניה הנכונה ניתן היה לטפס אפילו עם ג'יפ. בכל הבדיקות שנערכו מאז, לא נמצאה סיבה לכך שטנק לא יצליח לעבור במקום. יצוין גם שבאותה עת נחשב ה"שרמן" M-50 לדגם חדיש ובעל כושר עבירות טוב.
תוכניתו של המג"ד.
מפקד הגדוד משה קליין החליט לשנות את דרך ההגעה, ולהמשיך לנוע על דרך ההטיה. מכיוון שהמעורבים בהחלטה נהרגו בקרב, לא ברור אם כוונתו של המג"ד הייתה לאגף את המוצב מצפון וממזרח, או שהתכוון להגיע בדרך הקצרה ביותר אל המוצב, ולתקוף אותו מהחזית. התוכנית המקורית הייתה לתקוף מעורף המוצב, שם הייתה הכניסה הראשית מציר הנפט, ושם הוא היה פחות מוגן בגדרות, במוקשים ובמתלול טופוגרפי. בחלק מהמקורות על סיפור הקרב נטען, שזאת הייתה כוונתו של קליין, גם לאחר השינוי בתוכנית ההגעה.
מודיעין.
לאחר הקרב הועלתה טענה, שהכוח התוקף לא ידע על קיומן של חלק מתעלות הקשר במוצב, מפני שהן היו מחופות ומכוסות עפר ולא נראו בצילומי אוויר; וכן שהתעלות היו עמוקות מהצפוי, ועובדה זו הקשתה על הלוחמים להיכנס ולצאת מהן. אולם קציני המודיעין טענו, שכל התעלות סומנו בבירור ושהמידע הועבר למפקדים טרם הקרב.
מורשת הקרב.
הקרב נחשב לאחד מהקרבות המרכזיים במורשת הקרב של חטיבת גולני, יחד עם הקרב על החרמון במלחמת יום הכיפורים ועם הקרב על כפר סיל והקרב על הבופור במלחמת לבנון הראשונה. החטיבה, שעד מלחמת ששת הימים נחשבה ליחידה בעלת יכולת מבצעית פחותה מזו של חטיבת הצנחנים, קיבלה בעקבות הצלחתה בהבקעת הקו הסורי בגולן בכלל, וקרב תל פאחר בפרט, הכרה ביכולתה כחטיבת חי"ר מהדרג הראשון.
יצחק רבין, רמטכ"ל מלחמת ששת הימים, אמר בכנס שנערך ללוחמי החטיבה בעכו, מספר חודשים אחרי המלחמה:
בסך הכל הוענקו עיטורים ל־21 מהלוחמים בקרב: שני עיטורי הגבורה, שני עיטורי העוז, ו־17 עיטורי המופת.
בעקבות הקרב חיבר המשורר יעקב אורלנד בלדה יוצאת דופן על סיפור הקרב. הבלדה המחורזת, הנקראת "יום תל פאחר – בלדה עם ואריאציות על נושאים קיומיים", יצאה בספר (149 עמודים) בשנת 1976. היא בנויה משילוב של סיפור הקרב מפי דמויות שהשתתפו בו, סיפור חוויותיו של המשורר בפגישותיו עם הלוחמים, קטעי שירה המעלים שאלות של זהות יהודית־ישראלית וקטעי זיכרון. יצוין שאהרן ורדי, היחיד מבין מפקדי הפלוגות שנותר בחיים, התנגד שהספר יחולק כמתנה לטירונים, לדבריו כדי לא להעצים את המיתוס השגוי שנוצר אחרי הקרב, באמצעות ספר שירה שנכתב בהזמנת המח"ט.
השוואה בין קרבות סמוכים: תל פאחר ותל עזזיאת.
השוואה בין שני הקרבות, שנערכו באותה עת, על שני המוצבים הסמוכים זה לזה:
חקירת הקרב.
קרב תל פאחר היה אחד הקרבות הקשים, המשובשים ולמרות זאת הפחות נחקרים בהיסטוריה של צה"ל. במשך שנים רבות לא נודעו פרטים חשובים על מהלך הקרב, וחלק מהפרטים נותרו בגדר חידה עד היום (2017).