השלכה מהותית של מציאת השלד, ובעיקר של פרסום עדויות הבדואים, הייתה טיהור שמו של יוסף לישנסקי מאשמת רצח אבשלום. פעמים רבות הואשם לישנסקי כי הוא זה אשר רצח את פיינברג כחלק מריב רומנטי על לבה של שרה אהרנסון, ואף היו שמועות כי נמצאה על אצבעו טבעתו של אבשלום או שנראתה אצלו תמונתה של שרה אהרנסון עם הקדשה לאבשלום בכתב ידהּ. אמנם גם לפני כן העלו מחברי הספר "ניל"י – תולדותיה של העזה מדינית" טענות כנגד ההאשמה, אך הן לא הפריכו אותה באופן חד כל-כך, ולא זכו לפרסום כפי שזכה לו גילוי קבר אבשלום. הודאת הבדואים ברצח הפריכה כליל את הטענה, ובעקבות מאבק ציבורי זכה לישנסקי לקבורה מחדש בטקס ממלכתי-צבאי בהר הרצל, סמוך לקברו של אבשלום, באוגוסט 1979.
הנצחת האירוע.
עקב מציאת עצמותיה של אישיות היסטורית חשובה זו, התעורר רצון לציין את האתר במעשה ציוני המסמל חיים (כניגוד לרצח) – התיישבות.
בי"ז בתמוז תשכ"ט עלתה היאחזות הנח"ל ה-44 "נח"ל דקלה", כ-10 קילומטרים דרומית לרפיח. היישוב אוזרח בכ"ב באייר תשל"א ונקרא דקלה. על-פי המקורות הרשמיים, מקור שם היישוב הוא "הדקל שצמח מן התמרים שהיו בכיסו של אבשלום פיינברג, שנקבר בקרבת מקום". אתר הדקל עצמו, מדרום לרפיח, נקרא "דקל אבשלום". ניטע בו דקל חדש והוצב שלט, ובמשך שנים היה המקום מוקד למבקרים. בעקבות מסירת סיני למצרים והוצאת היהודים מהשטח, הוקם היישוב דקל שנושא שם דומה, ואף אתר הדקל ננטש.
בחודש אב תשל"ג הוקם "מרכז-גושי" לפִתחת רפיח בשם אבשלום (היישוב נקרא גם בשם מרכז אבשלום). גם יישוב זה נקרא על שם פיינברג ומנציח את אירוע מציאת קברו באזור. בעקבות מסירת סיני למצרים, הוקם היישוב אבשלום כשם היישוב המקורי.
הסופרת והפזמונאית תלמה אליגון-רוז כתבה בלדה בשם "אבשלום", אותה הלחין הזמר שלמה ארצי, בה נפרשים סיפור חייו ומותו של פיינברג. את השיר ביצעה להקת פיקוד הדרום בתוכניתה "חול בקפה" כאשר הסולנית היא אביבה שמואלי, לימים אביבה אבידן.
בעונה השלישית של תוכנית ההומוריסטית היהודים באים הוצגה חוליית ניל"י המתכננת את המסע למצרים. הקטע מציג את לישנסקי כמתכנן להרוג את פיינברג על רקע רומנטי ומציין את מציאת גופתו לפי עץ תמר.
טטראהדר
ווזאני
ועידת ותיקן השנייה
קולונל ז'יל
ג'נגו
ג'נגו (דמות קולנועית)
ג'נגו (Django) הוא דמות קולנועית שגילם פרנקו נרו ב-1966 במערבוני הספגטי "ג'נגו" בבימויו של סרג'יו קורבוצ'י ו"ג'נגו מכה שנית" (ג'נגו 2) בבימויו של טד ארצ'ר.
בארצות הברית הסרט הראשון נחשב כסרט פולחן.
בשנות ה-60 וה-70, במטרה לנצל את הפופולריות של הדמות, נוסף השם ג'נגו לשמם של מערבוני ספגטי רבים, ללא קשר לשם הסרט המקורי - לדוגמה "!Django Kill... If You Live, Shoot" או "Halleluja for Django" .
שמה של הדמות הוא מחווה לגיטריסט הג'אז ג'אנגו ריינהארדט, שכן, גם הדמות הקולנועית נפגעת בידה אך מצליחה להתגבר על מגבלה זו.
עלילה.
ג'נגו הוא דמות של אקדוחן מסתורי הנע במערב הפרוע בעודו נושא ארון מתים ובתוכו מכונת ירייה. במהלך מסעו הוא משאיר אחריו שובל גוויות.
ג'נגו נקלע למלחמה בין חבורת גזענים אמריקאים לבין חבורת שודדים מקסיקנים, המתנהלת בעיירת גבול שלווה.
כמקובל בסרטים כאלו, הוא מציל נערה יפה (מריה) מידי חבורת השודדים המקסיקנים. ג'נגו מבצע עסקה עם מנהיג המהפכנים, הגנרל רודריגז, אולם אחר כך גונב את כספו כאשר הוא מנסה להימלט יחד עם הנערה שהציל.
הכסף אובד, מריה נורית וידו של ג'נגו נמחצת, אולם הוא מצליח להתגבר על שוביו ולפגוע בגזענים שרדפו אחריו.
בשנת 2012 שיר הנושא של הסרט פתח את "ג'אנגו ללא מעצורים", סרטו של הבמאי קוונטין טרנטינו.
פסקול.
את הפסקול עבור "ג'נגו" הלחין, וגם ניצח עליו, לואיס בקלוב (Luis Bacalov), שידוע בזכות ביצועו בסרט " The Gospel According to St. Matthew ". זה היה הביצוע הראשון שלו במערבון, ואחרי כמה חודשים ביצע גם את הפסקול עבור דמיאנו דמיאני (Damiano Damiani) בסרט " A Bullet for the General " שמחזר ביצועים מהניצחון שלו בג'נגו.
בהשוואה לניצוח של אניו מוריקונה (Ennio Morricone) בסגנון הקלאסי העכשווי, הפסקול של בקלוב מסורתי יותר ומסתמך בעיקר על פליז וכלי תזמורת, על אף שכמה מביצועיו משתמשים באלמנטים ייחודיים של מוזיקה לטינית ומוזיקת רוק.
שיר הנושא, הולחן על ידי ברונו ניקולאי (Bruno Nicolai) ונכתב על ידי פרנקו מיליאצ'י (Franco Migliacci) ורוברט מלין (Robert Mellin), בוצע באנגלית לסרט של רוקי רוברטס (Rocky Roberts). גרסה איטלקית לשיר, יצאה רק באלבום הפסקול וכסינגל, בוצעה על ידי רוברטו פיה (Roberto Fia). אלבום הפסקול, יצא רשמית ב-1985, ויצא מחדש ב-2013 עם שיר חדש ורצועות נוספות.
שחרור התקליט הרשמי, 1985.
סדרת טלוויזיה.
בפברואר 2021 נמסר שדמותו של ג'נגו תשוב להופיע בסדרת טלוויזיה בריטית-צרפתית בת 10 פרקים, המבוססת באופן רופף על הסרט משנת 1966. השחקן ההולנדי מתיאס שונארטס יגלם את דמותו של ג'נגו, היוצא לחפש את בתו שמונה שנים אחרי שמשפחתו נרצחה, ומאמין שהבת שרדה את הטבח.
ז'וזף אנדריי
יבגני יהודין
יבגני יהודין הוא קלרינטן ישראלי, יליד בלרוס.
יהודין זכה פעמיים בפרס הראשון בתחרות הארצית ברוסיה ובפרס פרנסואה שפירא בשנת 1994. הוא חבר בחמישיית כלי הנשיפה הישראלית. היה נגן ראשי בתזמורת הסינפונייטה הישראלית באר שבע וכיום הוא קלרינטן ראשון בתזמורת הפילהרמונית הישראלית. יהודין היה מורה באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים משנת 1992.
יהודין הוא בוגר האקדמיה למוזיקה במינסק והאקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב. הוא הופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה ובהרכבי מוזיקה קאמרית בישראל ובעולם.
הוא נחשב לאחד הנגני הקלרינט הטובים בעולם.
היום, הוא מתגורר ברמת גן עם אשתו, פולינה, נגנית כינור ראשון בפילהרמונית. לזוג שני ילדים. כמו כן, ליהודין יש ילדים נוספים מנישואיו הקודמים
מאוריציו פאז
מאוריציו פּאז (Mauricio Paez; נולד ב-3 בפברואר 1963 בקוסטה ריקה), הוא נגן בסון ישראלי.
מאוריציו פאז נולד בקוסטה ריקה. בגיל 17 התמנה לבסוניסט הראשי בתזמורת הפילהרמונית הלאומית של קוסטה ריקה. מיד עם עלייתו לישראל הצטרף לסינפונייטה הישראלית באר שבע ובמקביל ניגן גם בתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
בעבר הוא היה נגן בסון ראשי בתזמורת הקאמרית הישראלית, וכיום מאוריציו משמש כנגן בסון ראשי בקאמרטה הישראלית ירושלים.
כמו כן, מאוריציו חבר בחמישיית כלי הנשיפה הישראלית. כן הוא מכהן כראש מחלקת כלי נשיפה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים וכמורה ומרצה בכיר לבסון, וכמורה לבסון באקדמיה למוסיקה באוניברסיטת תל אביב בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב.
פאז מרבה להופיע כסולן עם תזמורות שונות ומנגן עם הרכבים של מוזיקה קאמרית בפסטיבלי מוזיקה בישראל ובעולם.
זכה בפרס פרנסואה שפירא (1988), בפרס בנימיני מטעם שרת החינוך (2004), במלגות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל ועוד.
כיום מתגורר בעיר יבנה.
טבח תל א-זעתר
טבח תל א-זעתר (בערבית: مذبحة تل الزعتر) הוא מעשה טבח שבוצע על ידי מיליציות נוצריות במחנה פליטים פלסטינים, במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית ב-12 באוגוסט 1976, לאחר מצור של מספר חודשים על המחנה.
רקע.
מחנה הפליטים תל א-זעתר בפאתי ביירות שיכן בתוכו כ-20,000 פליטים פלסטינים ממלחמת העצמאות הישראלית ב-1948. בקיץ 1976, אלפי חברי מיליציות נוצריות מארוניות הטילו על המקום מצור, בתמיכת נשיא סוריה חאפז אל-אסד שהתערב במלחמת האזרחים ב-1976, נגד "המחנה הרדיקלי" (של הפלסטינים, הדרוזים והמוסלמים). הפגזות ארטילריות במהלך הלחימה הרסו את מרבית המחנה.
המחנה נחשב למעוז אש"ף והתנועה הלבנונית הלאומית של המחנה הרדיקלי, וכ-1,500 לוחמים מארגונים אלו שהו במקום. המחנה היה מבוצר היטב, ונחפרו בו תעלות תת-קרקעיות להגנה ואחסון תחמושת. מאחר שהמחנה נמצא במזרח בירות, בצדה הנוצרי של העיר, הוא הותקף לעיתים קרובות על ידי המיליציות הנוצריות. בתחילת אוגוסט 1976 היה מצב הנצורים נואש ואנשי אש"ף בקשו למסור את המחנה לידי הנוצרים אם יורשה להם לעזוב את המחנה על נשקם. ב-12 באוגוסט 1976 המחנה נפל.
הטבח ואחריתו.
הפלסטינים טוענים כי תושבי המחנה שנותרו פונו ממנו בכוח למערב ביירות (המוסלמית), וחלקם נרצחו. במהלך הפינוי, הכוחות הנוצריים ירו בשיירות של פליטים, ואחרים נהרגו מדקירות סכין ורימונים עוד במהלך שהותם במחנה; כמו כן, אנשי המיליציות ביצעו מעשי אונס רבים.
לטענת הנוצרים, מלבד זאת שלוחמי אש"ף מנעו את עזיבתם של התושבים הנצורים, הרי שבנוסף מרבית המתים נהרגו בקרבות על כיבוש המחנה, ולא בוצע טבח.
לאחר פינוי התושבים נהרס המחנה, כדי למנוע את שיבת תושביו. מקרי חטיפה רבים אירעו בביירות לאחר היוודע הדבר. רבים מהפליטים ששרדו, שוכנו על ידי אש"ף בכפר הנוצרי דאמור, בו הפלסטינים ביצעו טבח בנוצרים ב-20 בינואר.
הטבח הוביל לביקורת חריפה על סוריה בעולם הערבי ובקהילה הבינלאומית. נטען גם כי מקרה זה תרם להתגברות התנגדותם של הסונים בסוריה, לשלטון העלווי, שבסופו של דבר התפרצה במרידה נגד המשטר (ראו למשל טבח חמאת). לאור זאת, סוריה הפסיקה את מתקפתה נגד אש"ף והתנועה הלבנונית הלאומית של המחנה הרדיקלי, והסכימה לכינוס הליגה הערבית, שהביא להפסקה זמנית בלחימה.
מספר הנספים.