במבצר כוכב הירדן נבנתה מערכת שתחילתה בשער חיצוני שהתנועה אליו עברה מעל חפיר וככל הנראה נשלטה על ידי גשר מתרומם. השער הוביל למעבר צר שהעובר בו היה חשוף לאש מחרכי ירי לאורך 40 מטרים עד לנקודה מול המגדל המזרחי גדול הממדים, בו נשבר המעבר ב-180°. שורה נוספת של חרכי ירי חלשה על המשך מהלכו לאורך 33 מטרים נוספים. בקצה הקטע נשבר המעבר בזווית ישרה לכיוון מערב והוביל לשער דו-כנפי שננעל על ידי קורה אנכית וזכה להגנה נוספת של פורטוליס, חרכי ירי משני צדדיו ומשיקולי מעליו. השער הוביל למבנה שער מקומר שהמעבר נשבר בו ב-90° והוביל לחצר החיצונית, בה חשף את ההולך לאש צולבת משתי חומות המבצר. הדרך לשער המבצר הפנימי עברה בחצר החיצונית ולאורך היקפן המלא של חומותיו. שער המבצר הפנימי היה מוגן על ידי מגדלים בולטים מהחומות הפנימיות ומשיקולי מעל דלתות הכניסה שהובילו למעבר שנשבר בזווית ישרה. מערכות מורכבות מסוג זה לא היו בנמצא בטירות אירופאיות אף לאחר ימי הביניים.
האדריכלים הצלבניים החזירו לשימוש את מערכת הפורטקליס, (צרפתית: portcullis) שהיא שער עשוי סורג ממתכת, עץ, או שילוב של שניהם. השער התרומם לתוך מבנה מגדל על מנת לאפשר כניסה לטירה, והורד כך שקצותיו ננעצו בקרקע על מנת למנוע כניסה. במקרים מסוימים איפשר הפורטקליס את כליאת האויב בין שני השערים. במקרים אלה היו חרכי ירי שאפשרו ירי חצים לעבר האויב הכלוא ופתחי הריגה שאפשרו השלכת קליעים או נוזלים על התוקפים. התקנים אלו היו בשימוש במהלך התקופה הרומאית, אך נזנחו על ידי האדריכלים הביזנטיים והערבים. שרידים המעידים על שימוש בפורטקליס, לרוב מסילות חצובות במזוזות השער, נמצאו במספר רב של מבצרים צלבניים ובהם קראק דה שבלייה, ואדום יעקב (עתרת) וארסוף. הכניסה למבצר עתלית הייתה דרך שער שנבנה בפאתו הדרומית של המבצר, בין החומה הפנימית לחיצונית. השער הוביל אל מסדרון ארוך שהיה בטווח הירי והתצפית של שתי החומות העיקריות (מזרחיות). שער זה היה מוגן על ידי משיקולי מעל פתחו החיצוני, פורטקליס לפני דלתות השער ופתחי הריגה לאורך המעבר.
פשפשים.
פִּשְׁפֵּשׁים היו פתחים קטנים בחומה ששימשו את מתכנני המבצר הצלבני לבניית יציאה אל חוץ לחומות עבור מגיני חיל המצב, מבלי להזדקק לשערים העיקריים ומבלי לסכן את מערכת ההגנה שהיו במרכז תשומת הלב של האויב. פשפשים אלו שימשו להתקפת פתע נגד אויבים, יציאה למשימות מיוחדות ובעיתות מצוקה לבריחה מתוך המבצר. הפשפשים אפשרו גם כניסה של יחידות קטנות או בודדים אל תוך המבצר ונודעו כפוטרנה (צרפתית: Postern) או סורטי. במבצר כוכב הירדן הובילו גרמי מדרגות בחלק מהמגדלים אל פתחי סתר שנבנו בנקודות מוסתרות מעיניי האויב והובילו אל קרקעית החפיר, פתחים אלו שימשו את חיל המצב בעת המצור של שנת 1188 ודרכם יצאו המגינים להתקפות חוזרות ונשנות ששברו את מערך המצור ואיפשרו לצלבנים לפשוט על המחנה המוסלמי. במבצר ג'יברין (בית גוברין) הובילו מעבר וגרם מדרגות ממגדל שסומן על ידי החוקרים כמגדל 650, אל שני פתחי סתר, אחד לצד מערב ושני לצד מזרח. הפתחים הובילו לבסיס החפיר של המבצר. בשלב מאוחר יותר נסתם אחד הפתחים והמעבר כולו נסגר על ידי מילויו בפסולת אבנים, ככל הנראה עדות לחששם של הצלבנים כי פתחים אלו עלולים לשמש את האויב כנקודת כניסה אל תוך המבצר.
חלקלקה.
החלקלקה הייתה בשימוש במבצרים עוד בעת העתיקה. החלקלקה שכנה בין החפיר המקיף את החומה לבין החומה עצמה, ולרוב נבנתה מעפר כבוש המכוסה לבנים חלקות או לבנים מסותתות. במקרים מסוימים הונחו בבסיסה סלעי ענק שהקשו על חציבה מתחתיה. במקרים אחרים, כגון במצודות הרים, צופה המדרון באבנים מסותתות כמעין חלקלקה שנועדה למנוע מהאויב את האפשרות לטפס אל בסיס חומות המבצר (כפי שנעשה במבצר מונפור) ולעיתים נחצבה החלקלקה כולה מתוך הסלע (כפי שנעשה במבצר בלמונט). אחת החלקלקות הידועות ביותר נבנתה בקראק דה שבלייה. החומות הדרומית והמערבית של המצודה הפנימית נבנו עם חלקלקה בגובה של 20 מטרים שהגנה מפני חפירת מנהרות, הפגזה ארטילרית ונזקי טבע, בעיקר רעידות אדמה שאפיינו את האזור. חלקלקות קטנות יותר נבנו במבצר כוכב הירדן שחומותיו מוגנות בשיפועים בגובה של 2 מטרים.
חפיר.
החפיר היה אחד מהאלמנטים היעילים לבידוד המבצר מסביבתו. האדריכלים הצלבניים השתמשו בחפיר בשילוב עם חומה חיצונית על מנת להרחיק כלי מצור מהחומה הראשית ולהקשות על עבודת החפרים בכריית מנהרות מתחת לחומה. חפירים חצובים שימשו כמקור חומרי בנייה עבור מבני המבצר ומידותיהם שונות ממבצר למבצר. כתב היד "בניית מצודת צפת" שנכתב על ידי נזיר טמפלרי בשנת 1264 מציין כי החפיר של מבצר צפת נחצב לעומק 15 מטרים ולרוחב 6 מטרים. החפיר במבצר כוכב הירדן נחצב בסלע בזלת קשה, לרוחב של 20 מטרים ולעומק של 12 מטרים. החפיר המזרחי של מבצר מונפור, שהפריד את המבצר מהשלוחה עליה הוקם, היה בעל מידות דומות. החפיר של מבצר עתלית היה בעל רוחב משתנה בין 15 ל-29 מטרים. עומקו הרדוד יחסית, 6 מטרים, מוסבר הן בגובה פני הים המקשים על חפירות באתר והן על ידי העובדה כי יעילותו הוכפלה על ידי יכולתם של מגיני המצודה להציף אותו במי ים על פי הצורך. לעיתים נעשה שימוש בחפיר כמאגר מים עבור חיל המצב ששכן במבצר.
טכנולוגיית בנייה.
יסודות.
מלאכת בניית המבצר הצלבני החלה בבניית יסודות עמוקים שנחפרו עד לסלע הבסיס של אתר הבנייה. באתר החפירות של מצד עתרת נחשפו יסודות המבצר בחפירות שנערכות במקום מאז שנת 1994, ובהם 3 סוגים שונים של ביסוס. בדרום המצודה נחפרה תעלה עמוקה אל תוך שכבות הסלע של התל, במזרח נבנתה החומה הצלבנית על גבי חומה עתיקה, שמקורה ככל הנראה מהתקופה ההלניסטית. בצד צפון נבנתה החומה על יסודות חלשים של מבנה בזלת בעומק של חצי מטר. הבנייה החפוזה נבעה, ככל הנראה, מהאיום של הצבא המוסלמי בפיקודו של צלאח א-דין שהתקרב למבצר. ואכן, חומה זו היא שהותקפה על ידי חפרים מוסלמיים ודרכה פרצו אל תוך המבצר.
עבודת אבן.
האבן ששימשה לבניית מבצרים צלבניים נחצבה בדרך כלל מהאזור הסמוך למבצר. באזורי ההרים והשפלה נעשה שימוש באבן גיר מקומית, באזור הכנרת ובצפון עמק הירדן בבזלת, ובמישור החוף באבני חול וכורכר, הקלות יותר לכרייה אך פחות עמידות. בפרויקטים גדולים, בעיקר של המסדרים הצבאיים שמשאביהם הכספיים היו ניכרים, הביאו הבנאים הצלבניים אבנים על פי הצורך ועל פי תכונות החומר ממספר מקורות. במבצר כוכב הירדן שימשה הבזלת שנחצבה מחפיר המבצר לבניית החומה, המגדלים והמבנים הפנימיים. אבן גיר שהובאה ממרחק (ככל הנראה מהרי הגלבוע) שימשה לאלמנטים אדריכליים, לחלק הפנימי של חרכי הירי, לקשתות, למסגרות החלונות ולמבנים בחלק העליון של המבצר הפנימי. אבן גיר מהודרת יותר שימשה לבניית הקפלה. בזלת ואבן גיר שימשו גם לבניית מבצר מרגט ומצד עתרת, שבנאיו היו בני מזל כיוון שהמבנה הגאולוגי של האתר הורכב משכבת אבן גיר מעל שכבת בזלת. הצלבנים קילפו את השכבה העליונה והשתמשו באבנים לבניית קירות המבצר, ובגושי בזלת גסים ופצלים קטנים למילוי המרווחים בין קירות החומה והקמרונות. לבנייה באבן בזלת היה גם יתרון חזותי. לקירות השחורים של מבצר מרגט הייתה השפעה מרתיעה שנוצלה במלואה על ידי הצלבנים. יש יסוד להנחה כי האדריכלים הצלבניים השתמשו ביסוד פסיכולוגי ובהופעה התיאטרלית בבניית חומות גבוהות ומגדלים מאסיביים המקרינים עוצמה. השפעה זו ניכרת בהחלטתו של צלאח א-דין שלא לצור על מבצרים אלו במהלך מסע הכיבוש של שנת 1188. מראם האימתני "הבטיח" את התשת הצרים והפחית את אומץ לבם.
סימן היכר של עבודת סתתי האבן הצלבניים ניכרת באבנים שפניהן היו חשופות לאור השמש. אבנים אלו סותתו בסיתות אלכסוני באיזמל בצורת מסרק, שהותיר סימנים אלכסוניים לא בולטים. עבודות אבן דומות היו נפוצות באירופה של ימי הביניים אך בלבנט מזוהה סיתות זה עם הצלבנים ועם מפעלי הבנייה שלהם. סתתי האבן הצלבניים קישטו וסיתתו את שולי האבן באופן מודגש, מעשה האופייני בעיקר למבנים ומבצרים מהודרים. דוגמאות לכך ניתן לראות בטירת קראק דה שבלייה, בשילוב עם אבן גוויל במגדלי הענק של טבעת ההגנה הפנימית במבצר עתלית ובאופן מוגבל במבצר כוכב הירדן.
חומות.
הצלבנים בנו את חומות המבצרים בשיטה הדומה למבצרים הארמניים מימי הביניים. בשיטה זו נבנו שני קירות, חיצוני ופנימי, והרווח ביניהם מולא בליבה של שברי אבנים ומלט שנשפך מלמעלה במהלך בניית הקירות. שיטה זו שימשה את הצלבנים בכל מפעלי הבנייה: מבצרים, מבנים עירוניים וכפריים ובתי מגורים. המלט הצלבני היה חזק מאוד, והליבה נותרה בשלמותה גם במבצרים צלבנים שעל חוף הים, בהם ניזוקו המבנים על ידי תהליכי בליה שהסירו את אבני החומה. במצד עתרת נלקחו אבני החומה לפני מאות שנים לשימוש משני במבנים מוסלמיים, אך הליבה נותרה על עומדה ובחלקים מסוימים נשתמרה לגובה של 7 מטרים. במקום שנעקרו אבנים מהחומה החזיק המלט את האבן ושברים גדולים נותרו צמודים לליבה.