בעקבות ההתקפה על עורכי העיתונים, התכנסה הסתדרות העיתונאים של חבל מולדובה ב-1 ביוני 1921, חקרה את הנושא ופנתה במחאה ובתלונה אל רקטור אוניברסיטת יאשי. להודעה זו הצטרפה הודעה של החברות הסטודנטיאליות של יאשי, שגינו את התנהגותם של קודריאנו וחבריו וקראו לנקיטת אמצעים נגדו לפי התקנון. סנדקו, פרופסור קוזה, יצא להגנתו.
הסנאט של אוניברסיטת יאשי, שהתכנס לדון בעניין ב-2 ביוני, החליט פה אחד לסלק לתמיד את קודריאנו מלימודים באוניברסיטת יאשי. בעקבות ערעור סנדקו, התכנס שוב הסנאט ב-8 ביוני וחזר על החלטתו, תוך תביעה מהפקולטה למשפטים לבצע את ההחלטה. במועצת הפרופסורים של הפקולטה למשפטים, בה ישבו פרופסור קוזה וחבריו, לא קיבלו את הדין, סירבו לקבל את החלטת הסנאט, משכו את נציגותם מהסנאט והכריזו על עצמאות. קודריאנו קיבל מהם הודעה שיוכל להמשיך את לימודיו כרגיל. בסיום לימודיו של קודריאנו, סירבה האוניברסיטה להעניק לו דיפלומה, וכדי להירשם כעורך דין וללימודי המשך, השתמש קודריאנו בתעודה שהפיקה לו הפקולטה למשפטים. הסכסוך בין הפקולטה למשפטים ובין האוניברסיטה נמשך שנים, גם אחרי עזיבת קודריאנו.
נשיא התאגדות הסטודנטים למשפטים.
בסתיו 1921 קודריאנו היה לנשיא התאגדות הסטודנטים למשפטים. הבחירה הזאת לא אושררה על ידי האוניברסיטה, אשר ציינה שהוא במעמד של מסולק ממנה לצמיתות. קודריאנו הנהיג שינויים בהתאגדות הסטודנטים למשפטים - בעבר נהגו להתכנס פעם בשבוע וכל פעם סטודנט הציג נושא חוקי או ספר חוק, קרא ממנו, ניתחו את הטקסט ודנו בו. קודריאנו החליף את תוכני החוק עם תכנים אנטישמיים, בדיונים השבועיים הוצגו ספרים או מאמרים (בעיקר מאמרים אנטישמיים של פרופסור קוזה, סנדקו), שתקפו את היהודים והיהדות ודנו בהם. דיונים אנטישמיים אלה משכו קהל רב, גם מפקולטות אחרות.
ב-20 במאי 1922 הקים קודריאנו את "איגוד הסטודנטים הנוצרים" (Asociaţia Studenţilor Creştini) ועמד בראשו.
במהלך קיץ 1922 קודריאנו לקח חלק, יחד עם קבוצת פורעים אנטישמיים צעירים, בהתקפות חוזרות ונשנות על שחקנים ושחקניות יהודים בעת הופעתם על במות שונות, במטרה להרחיק את היהודים מעיסוק בתיאטרון.
ניסיון להמשך לימודים בגרמניה.
בסיום לימודיו סירבה אוניברסיטת יאשי להנפיק לו דיפלומה, כאמור לעיל, אך סנדקו, פרופסור קוזה, וחבריו בפקולטה למשפטים דאגו לו לתעודה חליפית.
קודריאנו רצה להמשיך בלימודיו בגרמניה, אך סבל ממחסור בבגדים ובכסף. חבריו סיפקו לו בגדים ולקחו הלוואה של 8,000 לאי, אותה התחייבו להחזיר בתשלומים, כדי שיהיה לו כסף לנסיעה ולשהות בגרמניה.
הוא נסע לברלין ונרשם באוניברסיטה, שם משך תשומת לב רבה בגלל לבושו הרומני העממי יוצא הדופן. באותה תקופה הייתה גרמניה במשבר כלכלי והמטבע שלה התרסק; בתוך העוני הכללי, נמוג עד מהרה גם כספו של קודריאנו. כדי להתקיים, החליט לעסוק במסחר במזון, לנסוע לכפרים, לקנות שם מוצרי מזון ולחזור לעיר ולמכור אותם למסעדות. הוא עבר לגור ביינה, שם היו הוצאות המחייה נמוכות יותר.
פולמוס גופות היהודים בפקולטות לרפואה ברומניה והחזרה לרומניה.
הקהילות היהודיות ברומניה סירבו לאפשר נתיחת גופות של יהודים על ידי סטודנטים בפקולטות לרפואה. הסטודנטים שמו לב, שחלק מהגופות המגיעות לאולמות מסולקות במהלך הלילה ונשארות רק גופות של נוצרים. בימים 3 ו-4 בדצמבר 1922, תבעו הסטודנטים הנוצרים באוניברסיטת קלוז' לאפשר לסטודנטים יהודים לנתח רק גופות של יהודים ובמהלך המהומות פגעו בסטודנטים יהודים. ביום 10 בדצמבר 1922, באוניברסיטת בוקרשט, התפרצו בזעם הסטודנטים הנוצרים, גירשו מהאולמות את הסטודנטים היהודים, וכתבו עצומה המופנית לפרדיננד הראשון, מלך רומניה, ולראש ממשלת רומניה ובה דרישה לקביעת נומרוס קלאוזוס מחמיר. הם יצאו אל הרחוב כדי להביא את העצומה ליעדה ובדרך התעמתו עם כוחות הסדר, כשהם צועקים סיסמאות אנטישמיות.
הידיעות על אירועים אלה הגיעו לקודריאנו בגרמניה והלהיבו אותו - הוא החליט לשוב לרומניה, כדי לקחת חלק בהם.
פוליטיקה מפלגתית ארצית.
הקמת ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית.
ב-4 במרץ 1923 ייסד קודריאנו יחד עם הפרופסור (לימד כלכלה פוליטית באוניברסיטת יאשי) אלכסנדרו קונסטנטין קוזה, הסנדק שלו, את ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית. בין המייסדים התעוררו חילוקי דעות לגבי מבנה התנועה, כשקודריאנו רצה במבנה צבאי למחצה וקוזה בחל בכך. באותה תקופה נפגש קודריאנו עם יון מוצה, מתרגם הפרוטוקולים של זקני ציון לרומנית ומי שעתיד להיות האידאולוג של תנועת הלגיונרים וגיסו של קודריאנו. המצע העיקרי של המפלגה היה המאבק בהענקת אזרחות וזכויות ליהודי רומניה. דגל התנועה היה דגל רומניה שבמרכזו עיגול לבן ובתוכו צלב קרס.
למרות התנגדותם של קוזה, קודריאנו וחבריהם, אושרה ב-27 במרץ 1923 חוקת רומניה על ידי האספה הלאומית המתמדת של הסנאט של רומניה, ברוב של 137 בעד, שני מתנגדים ושני נמנעים, ולמחרת חתם עליה פרדיננד הראשון, מלך רומניה. המתנגדים יצאו לרחובות למחות וקודריאנו הפיץ כרוז שקרא לאספה באוניברסיטת יאשי. מקום הכינוס שונה לאחר מכן, המוחים התעמתו עם המשטרה והיו מעצרים. למחרת הלך קודריאנו למשטרה כדי להביא אוכל לעצורים, וכשגילה שחוקרים סטודנט אחר באשמה של חיבור הכרוז, הצהיר שהוא בעצמו מחבר הכרוז. בעקבות הצהרתו נעצר ושוחרר כעבור כמה ימים.
הקשר בגבעת ספירי.
מאוחר יותר באותה שנה, היה קודריאנו בין תריסר קושרים שהתכנסו ביאשי ותכננו לרצוח שישה שרים ובראשם ג'אורג'ה מרזסקו. בנוסף להם, תכננו הקושרים גם לרצוח יהודים. בספרו האוטוביוגרפי "עבור לגיונרים", סיפר קודריאנו על החלטתם לגבי היהודים שיש לחסלם:
"ישבנו וחשבנו...מצאנו שהמפקדים האמיתיים של המתקפה היהודית על רומניה הם הרבנים, כל הרבנים...מכל הערים. הם מנהיגים את המסה היהודונית (jidănească) להתקפה ובכל מקום בו נופל רומני, לא נפל במקרה. הוא נפל כשהרב המסוים שם עליו עין. מאחורי כל פוליטיקאי קנוי יש ראש של רב שלמד את הסוגיה וציווה על הקהל או על הבנקאי היהודון המסוים לשלם. מאחורי כל עיתון יהודוני וכל שיטה: לשון הרע, השקר, ההסתה, יש תוכנית של רב". קודריאנו טען שמשום שהיו מעטים, החליטו הקושרים להסתפק ברבנים הבולטים של בוקרשט, והדגיש: "אם הייתה לנו האפשרות המספרית היינו לוקחים את כולם".
אולם מלבד הרבנים, סימנו הקושרים כמטרות גם את העשירים היהודים אריסטידה בלנק ומאוריצ'יו בלנק מבנק מרמורוש, בלנק ושות', וגם עיתונאי צמרת יהודים וביניהם וילהלם פילדרמן.
ב-8 באוקטובר 1923, בביתו של ניקולאה דראגוש על גבעת ספירי בבוקרשט, כינס קודריאנו את יון מוצה, איליה גרנאצה, טודוסה פופסקו, קורנליו ג'אורג'סקו, ראדו מירונוביץ', לאונידה באנדאק, אאורל ורניכסקו, טראיאן בראזו, ניקולאה דראגוש ויון זליה קודריאנו (אביו) - הנאספים החליטו להעניש את מי שלדעתם בגדו באינטרסים של המדינה והכינו רשימות של מנהיגים ושל עשירים יהודים אותם צריך לחסל, כולל התנקשות בחיי ראש ממשלת רומניה, יון ברטיאנו. אחד הקושרים הסגיר את דבר הקשר. המשטרה עצרה את כל הקושרים והם נכלאו בבית סוהר וקרשט, כולל הבוגד. בחקירה הראשונה החליט קודריאנו להודות בכך שתכננו להרוג את שרי הממשלה, את הרבנים ואת העשירים היהודים הבולטים. הקושרים היו עצורים כמה חודשים, ובמהלך הזמן, תוך כדי התנהלות המשפט נגדם, נודע לקודריאנו שהבוגד הוא ורניכסקו. חבר לא כלוא העביר למוצה כיכר לחם ובתוכו אקדח טעון. באחת מישיבות בית המשפט משך מוצה את ורניכסקו לחדר סמוך ורוקן בו את כדורי האקדח - ורניכסקו נפצע קשה ונלקח לבית חולים. בית המשפט זיכה את הקושרים בגלל טיעון משפטי - לפי החוק הרומני של אותה תקופה, קשירת קשר לביצוע רצח מצריכה קביעת מועד והם עדיין לא קבעו את מועד ביצוע הרציחות. מוצה נשאר במעצר בגלל ההתנקשות בוורניכסקו, אך בהמשך גם הוא זוכה ושוחרר.
ב-8 בנובמבר 1923, בעת שהיה חבוש בבית סוהר וקרשט - בתקופה בה היה פעיל של ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית, החליט קודריאנו על הקמת הארגון אחוות הצלב, שהיה ארגון נוער וצעירים.
רצח מנצ'יו והמשפט בטורנו סברין.
התסיסה המתמדת שיצר קורנליו זליה קודריאנו בקרב הסטודנטים של יאשי ומעשי האלימות נגד הסטודנטים היהודים ונגד העיתונאים הגדישו את הסאה, ולכן ב-5 בספטמבר 1923 מינה ראש ממשלת רומניה, יון (יונל) ברטיאנו, את קונסטנטין מנצ'יו (Constantin Manciu), מנהיג מקומי של המפלגה הלאומית ליברלית, לתפקיד הפרפקט של משטרת יאשי. המשימה הדחופה שהוטלה עליו הייתה לדכא את מהומות הסטודנטים בעיר. מנצ'יו שקד על משימתו ויחד עם שוטריו הפעיל יד קשה מאוד כלפי הסטודנטים המתפרעים באופן כללי וגם כלפי קודריאנו אישית.
ב-25 באוקטובר 1924, רצח קודריאנו ביריות אקדח בבית המשפט ביאשי את הפרפקט מנצ'יו, לעיני קהל שכלל שוטרים. משפט הרצח של קודריאנו נערך הרחק מיאשי, בטורנו סברין, והמוני חסידים של קודריאנו נהרו אליו וגדשו את אולם המשפט ואת רחבי העיר. הנאשם זוכה על ידי המושבעים והאירוע הפך לחגיגה מתמשכת של אוהדי קודריאנו החוזרים לבתיהם ברחבי רומניה.
החתונה.
ב-13 ביוני 1925 הגיעו לפוקשאן קודריאנו וכלתו, אלנה אילינויו, אותה הכיר באוניברסיטת יאשי, שם למדה ספרות. את הזוג ליוו הוריהם, אחיהם ואחיותיהם וכל המשפחה התארחה בבתיהם של גנרל דוקטור מקרידסקו. הוועד המארגן מסר לקודריאנו שכבר הגיעו לחתונה שלושים אלף אורחים והם מתארחים בבתי המקומיים, ובמהלך הלילה צפויים להגיע עוד אורחים, אך לא תהיה בעיה של אכסון כי תושבי העיר שמחים לארח אותם.