על פי המסורת האוסטרלית של האבורג'ינים, בנדיקוט רגלי-חזיר היה בעל חיים נדיר למדי עוד לפני הגעת האירופאים ליבשת, ואף חווה ירידת מספרים משמעותית כבר בזמן שהתגלה לראשונה למדע במאה ה-19. מלבד שני הפרטים שנאספו על ידי ג'רארד קרפיט ב-1857, רק קומץ בנדיקוטים נאספו במהלך החלק השני של המאה ה-19; מרביתם נאספו בעיקר בצפון מערב ויקטוריה, אך במידה פחותה גם מדרום אוסטרליה, מערב אוסטרליה והטריטוריה הצפונית. עד תחילת המאה ה-20 הבנדיקוט נעלם מוויקטוריה ודרום מערב אוסטרליה. הדגימה האחרונה שנאספה הייתה בשנת 1901. מזמן זה ואילך הדעות חלוקות לגבי מצב המין; יש הטוענים כי הוא נכחד ב-1901, אולם לטענת חוקרים רבים המתבססים על תצפיות לא מאושרות בשנת 1926, רק בשנת 1945 המין נעלם לגמרי מדרום וצפון אוסטרליה, כשהפרטים האחרונים של המין שרדו במרכז המדינה. עם זאת, על פי דיווחי שבט הפינוטפי מהאבורג'ינים, הבנדיקוט שרד לפחות עד שנת 1950 במדבר גיבסון ומדבר סנדי במרכז אוסטרליה המערבית. מכיוון שחלפו למעלה מ-50 שנה ללא צפייה וודאית בפרט חי, ארגון השימור IUCN מסווג את בנדיקוט רגלי-חזיר כמין נכחד (EX). מבנדיקוט זה נותרו כיום מספר פוחלצים וגולגולות במוזיאונים שונים.
הסיבה להכחדתו של הבנדיקוט נותרה לא ברורה: המינים הפולשים ההרסניים ביותר באוסטרליה - השועל האדום והארנבון, עדיין לא הובאו לאוסטרליה המערבית בעת הכחדת המין. המין הפולש היחיד שהיה נפוץ שם בתקופה זאת היה חתול הבית, ועל כן יש המשערים שהללו היו אחראיים במידה רבה להכחדה. למרבית חוקרי הטבע, סיבת ההכחדה הסבירה ביותר הייתה שינוי בית הגידול; הילידים האבורג'ינים היו נוהגים במשך אלפי שנים להבעיר אזורי סבך קטנים באזורים רבים במדבריות, וכתוצאה מכך צמחייה טרייה וחדשה הייתה צומחת באזורים השרופים ומספקת מקלט ומזון לבנדיקוט. לאחר הגעת האירופאים, אוכלוסיית האבורג'ינים ירדה בכ-90% במהלך המאה ה-19 בשל המחלות שהובאו על ידי האירופאים, ובנוסף האבורג'ינים לא הורשו להמשיך במנהגיהם על ידי אדוני הארץ החדשים - כמו ציד מסורתי, הבערת שריפות וכדומה. בשל כך כנראה בתי גידול המתאימים לבנדיקוט הופחתו בצורה רצינית. מלבד זאת, האירופאים הביאו איתם עדרים עצומים של בקר וצאן מה שהוביל כנראה לשינויים רבים במבנה הקרקע, צמיחת העשבים וזמינות המזון בבתי הגידול של הבנדיקוט.
בנדיקוט רגלי-חזיר לא היה המין היחיד שנעלם בתקופה זאת; מתוך כל קבוצות חיות הכיס, הבנדיקוטים, הבילבים וחיות כיס מדבריות אחרות היו המינים שסבלו ביותר מחדירה האירופאית ליבשת, וכמעט כל מיני היונקים באזורים הצחיחים והצחיחים למחצה באוסטרליה נכחדו או צומצמו לכמה אוכלוסיות קטנות. כדוגמה ליונקים נוספים שנכחדו ניתן למנות בילבי זוטר, בנדיקוט מדברי ואף מיני קנגוראים רבים כמו קנגורו חולדתי רחב-פנים, בטונג נולרבור, קנגורו חולדתי מדברי, וולבי זנב-מסמר סהרוני, קולווארי, וולבי גריי, ועוד. הכנסת מינים פולשים ושינוי בית גידול שהיו כנראה האיומים העיקריים לבנדיקוט רגלי-חזיר, ממשיכים להוות עד היום איום גדול על חיות כיס מדבריות שנותרו.
עכבר מקפץ
עכבר מקפץ (שם מדעי: "Notomys") הוא סוג של עכבר הכולל 10 מינים האנדמיים ליבשת אוסטרליה (מחצית מהם נכחדו). עכברים אלו מתייחדים בכך שהם בין יונקי השליה היחידים שחיים באופן טבעי באוסטרליה.
מאפיינים.
כל המינים בסוג מתאפיינים בזנבות ארוכים מאוד, רגליים מפותחות המאפשרות להם לקפוץ בדומה לקנגורו, ובפרווה חומה כהה או חומה בהירה, אשר מחווירה לאפור או לבנבן בגחון. כמחצית מהמינים בסוג נכחדו בעקבות הגעת האירופאים ליבשת. הגורם העיקרי להכחדתם הוא ככל הנראה הבאת שועלים וחתולים בשילוב עם תחרות על מזון מצד ארנבים ובקר. העכבר המקפץ ניזון בעיקר מזרעים, וחרקים ושעות פעילותו הן בלילה. הוא מין חברותי למדי המוצא מחסה במחילות תת-קרקעיות אותם הוא חופר בגפיו. העכבר המקפץ מתייחד בכך שהוא מסוגל לרכז כמות גבוהה של שתן בגופו לזמן רב (20-10 פעמים יותר מן האדם), ועובדה זאת מאפשרת לו לשרוד במדבריות במשך זמן רב ללא מי שתייה.
מתחפרים
מתחפרים, או נוברים (באנגלית: "Burrower" או "Fossorial", נגזר מהמילה הלטינית "fossor" שפירושה "כורה"), הוא מונח המתאר בעלי חיים הנוהגים לחפור מחילות מתחת לאדמה ומותאמים לחיים תת-קרקעיים. בין בעלי החיים הנכללים תחת המונח ניתן למנות יונקים רבים כמו הגירית, החולד, השנבוב, הבילבי, החפרפרת, הארנב, הדרבן, השועל הטיבטי, המארה, המרמיטה, הנובחנית, וכן מינים רבים של זוחלים, חרקים, דו-חיים, חסרי חוליות ויצורים ימיים. המינים המתחפרים רבים מתאפיינים בדרך כלל ברגליים קדמיות חזקות עם טפרים גדולים ועבים (בעיקר בקרב היונקים המתחפרים), מנגד ישנם מינים מתחפרים שהגפיים שלהם מנוונים או נעלמו לגמרי (כך זה אצל תולעי האדמה, זוחלים כמו החומטיים והנחשיליים, ודו-חיים כמו חסרי רגליים). למינים רבים יש ראייה חלשה, חלקם אפילו עיוורים לחלוטין. כמו כן רבים מהאיברים הבולטים של המתחפרים, לרבות אפרכסות האוזניים והזנב, נוטים להיות קצרים כדי של יפריעו למתחפר בתנועתו מתחת לאדמה.
הגדרת המושג היא לעיתים כוללנית יותר: מרבית הדבורים וצרעות רבות נקראות "מתחפרות" (בגלל המחילות בכוורת) וכן מכרסמים רבים נחשבים לחופרים, למרות שההתאמה שלהם לחיים מתחת לאדמה היא מינימלית (או במקרה של הדבורים בכלל לא). אף על פי כן, משנת 2000 ואילך, המונח "מתחפר" מתייחס גם לבעלי חיים אשר חופרים וחיים במחילות במהלך חלק מהיממה, בעוד שבעלי חיים שחיים מתחת לאדמה במשך רוב חייהם נקראים "בעלי חיים תת-קרקעיים". יש לציין כי המונח אינו מתייחס לבעלי חיים המשתכנים במחילות שנעזבו אלא למינים שמסוגלים לחפור בעצמם.
בעלי חיים רבים - בעיקר אלו החיים באזורים מדבריים - משתמשים במחילות על מנת לווסת את חום גופם (לדוגמה הפנק), בעוד שאחרים משתמשים במחילות כאזור מוגן מפני טורפים או לאחסון מזון (לדוגמה סנאי קרקע, טמיאס, ונמליים). ישנם בעלי חיים המשתמשים במחילות למגוון שימושים: מגן מפני טורפים ושמש, מקום לאיסוף מזון, אמצעי לתנועה מתחת לאדמה מאזור אחד למשנהו וכמקום לשינה ומנוחה. בעלי חיים שמראים הסתגלות מוגבלת לחפירה ולחיים מתחת לאדמה מכונים "תת-מתחפרים" (לדוגמה צבועון הרעמה). מינים כאלה יעדיפו לרוב למצוא מחילה נטושה מאשר להוציא אנרגיה על חפירת מחילה חדשה.
טריאודיה (עשב)
טריאודיה (שם מדעי: "Triodia") הוא סוג של עשב גדול האנדמי לאוסטרליה ומשתרע על פני כ-22% מכלל היבשת; הוא ידוע גם בכינוי עשב דרבן ובעיקר בכינוי ספיניפקס, למרות שאין קשר בינו לבין עשב הספיניפקס המצוי רק בחופים החוליים של היבשת. הטריאודיה נפוץ בכל רחבי המדינות והטריטוריות של אוסטרליה לבד מטסמניה. רבים מהמינים בסוג זה נכללו בעבר בסוג "Plectrachne". בסוג ישנם כ-64 מינים מתוכם 36 מינים במדינת הטריטוריה הצפונית לבדה. כ-20 מינים נפוצים ביותר ביבשת (כמו "Triodia basedowii" ו-"Triodia pungens"), ומינים נוספים בעלי אוכלוסיות מקומיות גדולות (לדוגמה "Triodia schinzii"); שאר המינים אינם נפוצים כל כך. הטריאודיה הוא הצמח הדומיננטי ביותר במדבריות האוסטרלים הגדולים כמו מדבר טאנאמי, מדבר גיבסון ומדבר החול הגדול, בנוסף לתפוצתו הנרחבת ברכסים סלעיים וגבעות טרשיות במרכז.
מאפיינים.
הטריאודיה הוא עשב רב-שנתי אוסטרלי אשר גדל באזורים צחיחים בהם יש בצורת דרך קבע ואשר עניים במשאבי טבע ובמים. למיני טריאודיה רבים יש מספר מאפיינים זהים: הם בדרך כלל גדלים כמו כיפה רחבה דמוית כדור, פקעת או תלולית צפופה, כשהעלים הירוקים ממוקמים על פני החלק החיצוני. החלק הפנימי של הכדור מורכב מצפיפות של גבעולים ועלים מבוגרים סבוכים ועלים שנשרו. העלים הצעירים הם שטוחים ורכים יחסית, אך ככל שהם מזדקנים הקצוות של העלה הופכות להיות מאוד נוקשים וחדים ועלולים לגרום לחתכים בעור. אורך של עלה ממוצע הוא 40-30 ס"מ. מינים אחרים כמו טריאודיה מיטשל, נוטים להיות פתוחים ודלילים ומזכירים בצורתם עשבים רגילים וארוכים, אולם בכל זאת הן ישמרו על הדפוס של התקשחות קצוות העלה לאחר מספר שנים.
באופן כללי כדורי הטריאודיה מגיעים לגובה קצת פחות ממטר, אבל מדי פעם הם מגיעים לגודל יוצא דופן של 2 מטר גובה ו-3-2 מטר רוחב. הגבעולים המתבגרים במרכז הכדור עלולים לקרוס בשלב מסוים, וסביבם נוצרות טבעות של עלים חיים. במקומות שבהם עשב הטריאודיה מגיע לגיל מבוגר של 25 שנים או יותר, הפקעת שלו הופכת לדליקה במיוחד ובמוקדם או במאוחר היא תהיה למאכולת לשרפות העונתיות. השורשים של הטריאודיה יורדים עד לעומק של כ-3 מטרים בתוך האדמה. באופן כללי השורשים מתפתחים לכיוונים מנוגדים, כך שכל אחד מקבל אספקת מים אישית.
מינים רבים של הטריאודיה בעלי שרף רב, עד כדי כך שהשרף עשוי לטפטף במורד גבעולים ועלים בימים חמים, וגושים גדולים של שרף נראים לעיתים קרובות בבסיסי תלוליות שנשרפו. בעקבות שרפה עונתית, האוכלוסיות של הטריאודיה יכולות להתחדש בגלל זרעים שמכונסים בקרקע, או מזרעים שנותרו בבסיסי התלוליות השרופות. בהתאם לעיתוי, לתדירות ולעצמה של כל שרפה, מינים רבים מסוגלים לצמוח מחדש משתי האפשריות הנזכרות. השריפות של כדורי הטריאודיה אינן סדירות ולעיתים כדור אחד יורכב מחלקים מבוגרים ומחלקים חדשים וירוקים. האש גם עשויה להשפיע על מיקום העשבים; באזורים רבים במרכז אוסטרליה למשל, מיני הטריאודיה גדלים דווקא לאורך מדרונות של גבעות טרשים נמוכות.