ורדי ופיאבה המשיכו בינתיים בסתר בעבודה על האופרה, בכנותם אותה "הגידוף" או "הקללה", בעודם מרגיעים את מנהלי התיאטרון, כי אין ממש בטענות הצנזורה באשר לרמת המוסריות במחזה. לאחר התלבטות, אסרה הצנזורה את העלאת האופרה. פיאבה ניסה להציל את העבודה, וכתב מהיצירה לברית חדשה בשם "הדוכס מוֶנְדוֹם", בה המלך הוחלף בדוכס והגיבן והקללה הוסרו. ורדי התנגד לאופציה זו, והחליט לשאת ולתת עם הצנזורה, כאשר הוא מתווכח עמם על כל נקודה ביצירה. בסופו של דבר הסכימו הצדדים כי שם היצירה ושמות הדמויות ישונו ומקום התרחשות העלילה יועבר מחצר המלך בצרפת לדוכסות כלשהי בצרפת או באיטליה. ורדי בחר למקם את העלילה בדוכסות מנטובה אשר חדלה להתקיים כמאה וחמישים שנה קודם לכן, כך נמנעה פגיעה באדם או משפחה כלשהי. כך שונה שמו של הגיבן מ"טריבולה" (" Triboulet") ל"ריגולטו" (ריגולו בצרפתית פירושו משעשע).
תקציר העלילה.
מערכה ראשונה.
בנשף שבארמונו שר הדוכס על העונג שבחיי הוללות עם נשים רבות ככל האפשר (אריה: "Questa o quella", אישה זו או אחרת). הוא חושק ביפהפייה לא מוכרת שראה בכנסייה, אך בה בעת הוא מנסה לפתות את הרוזנת צ'פאראנו. ריגולטו, ליצן החצר, מלגלג על האצילים שאת נשותיהם מפתה הדוכס, ומייעץ לאדונו להיפטר מהם על ידי מאסר או מוות. האצילים מחליטים לנקום בריגולטו. אחד מהם, הרוזן די מונטרונה, שהדוכס פיתה את בתו ושלח אותו למאסר, מקלל את השניים.
ריגולטו המוטרד מקללת הרוזן מונטרונה, פוגש בדרכו הביתה את ספאראפוצ'ילה, רוצח שכיר, המציע לו את שירותיו. ריגולטו מסרב אך מתעניין בדרכי הפעולה של ספאראפוצ'ילה ושואל אותו כיצד יוכל למצאו בשעת הצורך. לאחר שהשניים הולכים איש איש לדרכו, מהרהר ריגולטו בדמיון שבינו לבין ספאראפוצ'ילה - חדות לשונו שלו מול חדות סכינו של הרוצח (אריה: "!Pari siamo", אנו דומים!). ריגולטו מגיע לביתו ופוגש את בתו ג'ילדה, עליה אסר לצאת מהבית, מלבד לתפילת יום ראשון בכנסייה. היא לא מספרת לו על מאהבה הסטודנט, שפגשה בכנסייה. ריגולטו מורה לג'ובאנה לא להסיר את עיניה מהנערה. (דואט: "שמרי על הפרח").
ריגולטו יוצא, ג'ילדה מתוודה בפני ג'ובאנה על רגשות האשם על כך שלא סיפרה לאביה על הסטודנט. הדוכס מאזין לה ונכנס כשהוא מחופש לסטודנט. לשאלתה, הוא אומר לג'ילדה כי שמו גוואלטייר מאלדה (Gualtier Maldé) והם מתוודים על אהבתם זה לזו. ג'ילדה שומעת קולות, וחוששת כי אביה חוזר. היא מביעה שוב את אהבתה ל"סטודנט" והוא מסתלק. בתוך כך מופיעים אצילי העיר במסכות. הם חושבים שג'ילדה היא פילגשו של ריגולטו, ומחליטים לחטוף אותה כדי לנקום בו. הם נעזרים בריגולטו בהכנות לחטיפה, בשקרם לו שהם מתכוונים לחטוף את הרוזנת צ'פאראנו. ריגולטו שב לביתו, ומגלה שבתו נחטפה. הוא מבין שקללת הרוזן מונטרונה התגשמה, ומתעלף.
מערכה שנייה.
ארמון הדוכס
הדוכס תוהה לאן נעלמה ג'ילדה ("Ella mi fu rapita!", היא נלקחה ממני!). האצילים מודיעים לדוכס שחטפו את פילגשו של ריגולטו, מבלי לדעת שהיא בעצם בתו (ואהובתו של הדוכס). הדוכס מגלה לפי התיאור שמדובר באהובתו. הוא ממהר אל החדר בו היא נמצאת ("Possente amor mi chiama"). ריגולטו מופיע בארמון ומחפש את בתו, שהוא חושש כי נפלה ברשתו של הדוכס. האצילים לועגים לו. ג'ילדה מופיעה, נופלת בזרועות אביה, ומתוודה על מעלליה. ריגולטו הזועם נשבע לנקום בדוכס בעוד ג'ילדה מתחננת שלא יעשה זאת (דואט: "Sì! Vendetta, tremenda vendetta!", כן, נקמה! נקמה נוראה!").
מערכה שלישית.
ברחוב, מול בית ספאראפוצ'ילה
ריגולטו מגיע יחד עם ג'ילדה. הם מציצים לבית, ורואים את הדוכס מתנה אהבים עם מדלנה, אחותו של ספאראפוצ'ילה. הדוכס שר את אחת האריות המפורסמות ביותר באופרה: "הפכפכה היא האישה" - "La donna è mobile".
ריגולטו שוכר את ספאראפוצ'ילה להרוג את הדוכס. הוא מסכם איתו כי גופת הדוכס תועבר לידיו עד חצות הליל, והוא יטילה לנהר. ריגולטו מורה לג'ילדה להתחפש בבגדי גבר ולברוח לורונה, והוא יגיע אחריה. ריגולטו הולך, אך בתו ממרה את פיו ושבה לביתו של הרוצח, שם היא שומעת את מדלנה מתחננת בפני אחיה שיחוס על חיי אהובה הדוכס. הרוצח מסכים, בתנאי שיימצא לדוכס תחליף עד חצות. ג'ילדה מקריבה את חייה למען אהובה. כאשר חוזר ריגולטו למקום, הוא מקבל שק ובו גופה. הוא חוגג את ניצחונו, אך אז הוא שומע את הדוכס שר. הוא פותח את השק ומגלה בו את ג'ילדה הגוססת, המבקשת את מחילתו בנשימתה האחרונה. בכך יצא שחששותיו של ריגולטו התממשו, וקללת הרוזן נתקיימה.
גרסאות.
בשנת 1982 הוסרטה האופרה בגרסה קולנועית על ידי הבמאי ז'אן פייר פונל, בכיכוב לוצ'אנו פבארוטי, אינגוואר ויקסל ואדיתה גרוברובה. התזמורת בפסקול היא הפילהרמונית של וינה בניצוח ריקרדו שאיי.
בשנת 2003 יצא סרט קולנוע בשם "ריק" המבוסס על עיבוד של סיפור האופרה לסיפור מודרני.
ריגולטו בישראל.
בשנת 2006 הוצגה האופרה בפארק הירקון על ידי האופרה הישראלית החדשה במסגרת "אופרה בפארק", כאשר דן אטינגר ניצח על תזמורת הסימפונית ראשון-לציון, ובשנת 2012 הוצגה האופרה שנית, באותה מסגרת, הפעם תחת ניצוחו של דניאל כהן. האופרה הוצגה שוב ב-22 ביוני 2016 בבריכת הסולטן בירושלים במסגרת פסטיבל האופרה שם עם התזמורת הסימפונית ירושלים, המנצח פרדריק שאזלן, וזמרי האופרה הישראלית.
סבכי שחור כיפה
Syrphidae
דובונים (תת-משפחה)
דובונים (שם מדעי: Arctiinae) היא תת-משפחה של חרקים בסדרת הפרפראים, בעלי גלגול מלא. בעבר נחשבו כמשפחה Arctiidae שכונתה דובוניים. תת-משפחה זו כוללת כ-11,000 מינים, 15 מהם ידועים בישראל. רוב המינים בארץ הם פעילי לילה הנמשכים לאור.
שם תת-המשפחה נגזר משערותיהם הרבות של הזחלים המסודרות בציציות המזכירות את השערות הצמריות של הדובים.
הביצים כדוריות והזחלים רב-פונדקאיים. אצל חלק מהזחלים השערות גורמות לגירוי. הזחלים מתגלמים בתוך פקעת קורים רכה וספוגית בתוך האדמה או מעליה.
במינים מסוימים, הבוגרים מסוגלים להפיק צלילים בעזרת לוחית החזה האחורית (דובון מנומר למשל). צלילים אלה משמשים גם כהטעיה לעטלפים, אויביהם הטבעיים. בחזה האחורי יש לדובוניים מנגנון שמע המאפשר להם להבחין בקולות העטלפים.
רשת ד'
Arctiidae
השירה על סר טופז
השירה על סר טופז (Topas) היא סיפורה של הדמות ג'פרי צ'וסר ביצירתו של ג'פרי צ'וסר, סיפורי קנטרברי, אותה כתב ככל הנראה בשנת 1387.
דיוקנו העצמי של צ'וסר אינו מחמיא במיוחד. הוא מציג את עצמו כדמות שתקנית ומגושמת שבקושי רב מסוגלת להעלות סיפור על דעתה. בניגוד לשאר הנוסעים בקבוצה, דמותו של צ'וסר ממעטת לדבר, אך כשהוא כבר פותח את פיו, התוצאה היא פרודיה קלת-דעת השונה מאוד מהסיפורים שסופרו קודם לכן.
תקציר העלילה.
סר טופז הוא סיפורו של אביר הנחטף לארץ-הפיות על ידי מלכת-הפיות, ומגורש ממנה בשל אהבה אסורה. הסיפור הוא פרודיה על רומנסות, על אביריהן, פיותיהן וסתירותיהן הפנימיות, וצ'וסר המחבר שם לצחוק לא רק את הרומנסות הגאליות הגדולות, אלא גם את קהל-הקוראים שלהן; גברים ביישנים ונשים מלומדות.
הסיפור הוא בליל של סיפורים רבים שרווחו מאוד באותם הימים, וצ'וסר אפילו מחקה את סגנון החריזה הפשוט שלהם, דבר שהוא אינו עושה בשום מקום אחר. יסודות של הגחכה מכוונת נמצאים בשפע רב ככל שצ'וסר יכול היה להרשות לעצמו לכתוב. שמו של האביר הוא למעשה טופז (Topaz), אחת מאבני-חן השכיחות ביותר; בימיו של צ'וסר, "טופז" הייתה למעשה כל סוג של קוורץ צהבהב.
האביר מגיע מפלנדריה, שהייתה ידועה באותה התקופה כמקום משכנם של סוחרים יבשושיים ולא כמחוז חפצו של אביר-נודד. מתיאורו של צ'וסר את מראהו הנאה של הגיבור, אנו למדים כי "he hadde a semely nose." בסצנת הקרב היחידה שצ'וסר מגולל בשניים וחצי פרקים שהוא מצליח להשחיל, סר טופז נס על נפשו מהקרב, נרגם באבנים. השיר, אם-כן, כולל רמיזות הרבה לכך שהוא נכתב כשיר גבורה מבדח.
טופז הוא הראשון מבין מה שנקראת קבוצת הסיפורים המפתיעים, משום שכל אחד מהם שונה מחבריו ונראה שהם נכתבו כדי להדהים את קוראיהם. המארח, הארי ביילי, לא מתלהב ככל הנראה מסגנון סיפורים חדש זה וקוטע את צ'וסר, באומרו "thy drasty rymyng is nat worth a toord".
או-אז מגולל צ'וסר (הדמות) את הוויכוח המאולץ והמשעמם שמהווה את "הסיפור על מליבאוס". שוב, דבר זה עולה בקנה אחד עם צ'וסר הדמות: אדם מלומד יתר על המידה וחסר-ניסיון יתר על המידה. הסיפור שופע רגשי-מוסר ופילוסופיה, אך קצבו איטי למדי בעבור הקורא בן-דורנו.
ההתייחסות לסיפור לאורך השנים.
ההתקבלות של סר טופז היא אולי הפרט המעניין ביותר על אודות הסיפור. כאשר מכלול יצירתו של צ'וסר החלה לקבל מעמד של "אוצר הספרות האנגלית", לאחר מותו, כוונותיו הסאטיריות אבדו לתהום הנשייה. במאה השמונה עשרה, הקוראים החשיבו את הנזיפה של הארי ביילי לסימן של חוסר-נימוס, וראו בשירה על סר טופז כשלעצמה יצירה כבירה. היה זה תומאס ורטון שהעלה לראשונה את האפשרות (לפחות מעל גבי הדפוס) שצ'וסר לא היה רציני, שהסיפור כולו אינו אלא פרודיה ושאין לזהות את הדמות של צ'וסר עם המחבר ג'פרי צ'וסר עצמו.
גוף צפיד
אילנה אביטל
אילנה אביטל (נולדה ב-18 בפברואר 1960) היא זמרת, מלחינה ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה בשם בריז'יט אביטבול בפריז שבצרפת למשפחה יהודית ממוצא תוניסאי. ב-1971 כשהייתה בת 11, עלתה לישראל עם משפחתה, והתגוררה בנתניה. ב-1972 בגיל 12 שינתה את שמה לשמה הנוכחי אילנה אביטל.
ב-1973 בגיל 13 הקליטה לחברת תקליטים גדולה מצרפת שלושה שירים בצרפתית.