בבית המחוקקים העליון יצאו מתנגדיו במתקפה רבתית עליו, טענו שמחקריו נועדו רק לזכייה בפרסים כספיים, טענו שמי שנולד יהודי לא יכול להבין את השפה הרומנית לעומקה, התקיפו אותו על אי יציאה פומבית למען הרומנים הטרנסילבניים, שהיו תחת ריבונות אוסטרו-הונגרית, אף שבהיותו יהודי חסר אזרחות, הייתה פעילות פוליטית אסורה עליו והוא אכן לא היה פעיל פוליטית - הבקשה נדחתה בתוצאה של 61 נגד ורק 12 בעד והאנטישמיים חגגו. שייניאנו עדיין לא נואש, הוא המיר את דתו לנצרות אורתודוקסית, כשסנדקו בטקס היה המדינאי הרומני טאקה יונסקו. ב-1899 הצליחה בקשת ההתאזרחות שלו לעבור את ההצבעה בבית המחוקקים העליון ושייניאנו, שניסה לברר את נוהל קבלת האזרחות, גילה להפתעתו שהסיפור לא נגמר - בחידוש פרוצדורלי של הרגע האחרון, שגם סנדקו תמך בו, נקבע שהתאזרחות של יהודי זקוקה לאישור של שני בתי המחוקקים באותה קדנציה, לכן הוא נזקק לאישור מחודש של בית המחוקקים התחתון.
ביום האחרון של הקדנציה הובאה בקשת ההתאזרחות לאישור הבית התחתון, אך מתנגדיו הצליחו למנוע יצירת הרוב הדרוש - הבקשה לא אושרה. יתר על כן, הפקולטה לבלשנות, שבראשה קיווה לעמוד, בוטלה. בשנת 1900 התכנס שוב בית המחוקקים התחתון לדון בבקשת ההתאזרחות של שייניאנו ולאחר מאבק צמוד נדחתה הבקשה ברוב דחוק של 48 מתנגדים ו-45 תומכים.
שייניאנו, לאחר כל שנות ההמתנה והדחיות, נואש - הוא היגר עם משפחתו לצרפת, שם הקדיש עצמו לחקר הצרפתית ופרסם מחקרים בנושא.
ציור היהודי עם אווז.
יהודים רומנים אחרים, שראו מה קרה לשייניאנו, מלומד גדול, לא פוליטי, יליד רומניה, שהתנצר, הסיקו את המסקנות לגבי סיכוייהם, אם יבקשו להתאזרח. תהליך ההתאזרחות של היהודים הפך למסלול ביזוי וסחיטת טובות הנאה עם מעט מאוד סיכויי הצלחה. על רקע זה צייר הצייר הרומני הנודע, ניקולאה גריגורסקו, את תמונת היהודי עם אווז. התמונה הוצגה ב-1880 בתערוכה בפריז והשם המקורי היה: Juif moldave allant demander la naturalisation à l'Assemblée roumaine (יהודי ממולדובה בדרכו לפרלמנט הרומני, כדי לבקש התאזרחות). זו לא הייתה פעם ראשונה שגריגורסקו צייר יהודים דתיים, אך הפעם, בנוסף לאווז, היהודי מחזיק בידו מכתב מבויל, שניתן לקרוא את הכתוב עליו: המכתב מופנה לנשיא ולחברי בית המחוקקים. כלכלתם של יהודי מולדובה הייתה מבוססת במידה רבה על גידול אווזים ואכילת בשרם ושומנם. הציור הוא למעשה התייחסות אירונית של גריגורסקו לתהליך ההתאזרחות - בעיני הצייר, היהודי העני והתמים מבקש התאזרחות ומביא את האווז כדמי שלמונים לקידום התהליך. הציור זכה לתהודה גדולה, אך לא כל המביטים בו מתעמקים במכתב ובמשמעותו.
היהודים בצבא הרומני.
בחקיקה הצבאית הרומנית נכללו אפליות מובהקות נגד היהודים חסרי האזרחות. חוק מ-11 ביוני 1868 חייב את גיוס הרומנים והזרים חסרי האזרחות (רק יהודים היו במעמד זה). בהמשך, עד 1882 ניסו להדיר את היהודים מהצבא, אך לאחר מכן שבו לחייב אותם בגיוס בהיותם "תושבים" וחיוב זה נמשך עד מלחמת העולם הראשונה יחד עם הגבלות שמנעו מהיהודים עלייה בדרגות צבאיות מכל סוג. מצב חוקי זה נמשך תחת ממשלות רומניות מכל הזרמים הפוליטיים.
13,000 יהודים גויסו והשתתפו גם במלחמת הבלקן הראשונה ובמלחמת הבלקן השנייה ועל רקע זה צידדו הלכי הרוח ברומניה ועמדת המדיה במתן אזרחות רומנית לחיילים היהודים, כפי שניתנה האזרחות לחיילים היהודים ששרתו במלחמת 1877–1878. המלחמות הסתיימו, נחתמו חוזי השלום והחיילים היהודים נשכחו.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה עלתה שוב שאלת אזרחות היהודים הנקראים לשרת בצבא רומניה. ב-1916, כשרומניה נכנסה למלחמה, גויסו 25,000 חיילים יהודים.
שבועת היהודים ברומניה.
שבועת היהודים (בלטינית: juramentum more judaico) הייתה שבועה מיוחדת ומשפילה שיהודים אולצו להישבע בה בהתדיינויותיהם בבתי דין נוצריים או מוסלמיים. בנסיכות מולדובה הונהגה לראשונה שבועת היהודים בתקופת השליט גריגורה גיקה (1739–1741). אותר נוסח מ-1786, מתקופת שלטונו של אלכסנדרו מברוקורדאט, שהועתק פעם נוספת ב-1828, בתקופת שלטונו של יואן-סנדו סטורזה. נוסח זה הונהג ביאשי ובערים אחרות של נסיכות מולדובה. בטרם מתן השבועה, היה על היהודי לצום, לגזור צפורני ידיו ורגליו, לטבול במקווה, ללבוש תכריכי מת ולהתיצב בבית הכנסת ביום שני או ביום חמישי, כשקוראים את ספר התורה, להתעטף בטלית ולהניח תפילין של יד ושל ראש, לפתוח את ארון הקודש ולהוציא את ספר התורה בידיו. את בית הכנסת היו צריכים להכין עם רקע אפור על ידי הדלקת נרות שעווה שחורים, עבורו ועבור ילדיו. הנשבע היה אמור לשכב על מיטת מת ומעל ראשו החזיקו נר ותקעו בשופר שבע פעמים, תוך כדי הקראת כל הקללות מהתוכחה. הנשבע אמור היה לחזור אחרי הרב, להניח את אצבעותיו על ספר התורה ולהגיד שמע ישראל ופסוקים נוספים. השופט או בא כוחו איימו על הנשבע שאם ישקר תפתח האדמה את פיה ותבלע אותו, את רעיתו, את ילדיו, את הוריו ואת כל רכושו.
בנסיכות ולאכיה השכנה הנהיגו את השבועה מ-1800 והוסיפו כמה פרטים לטקס המשפיל: מיטת המת כוסתה באריג שחור ולידה הוצבו שני נרות שחורים, הנשבע עמד יחף ובנוכחות מנין יהודים מהמכובדים ביותר קרא את השבועה בעודו מחזיק בספר התורה ונוגע במיטת המת. בו זמנית תקע הרב בשופר וקרא את הקללות ואחרי כל קללה נדרשו הנשבע ויתר היהודים להגיד "אמן".
לאחר איחוד הנסיכויות הרומניות ויצירת רומניה, נמשך בה השימוש בשבועת היהודים. בכל העולם וגם ברומניה נערך מאבק לביטול שבועת היהודים המבזה. ברומניה התבלטו הרב הספרדי הראשי של בוקרשט, חיים בז'רנו והרב ישראל מרגוליס מבראילה, שנעלו את בתי הכנסת שלהם, כדי למנוע את עריכת השבועה והרב אבנר קסוואן מרמניקו סראט, שסירב להשתתף בטקס. בלטו בפעילותם הציבורית ובפובליציסטיקה האישים הבאים: דוקטור יעקב נימירובר, הרב יצחק איזיק טאובס מברלאד ודוקטור יעקב נאכט מפוקשאן (השניים כתבו מחקרים השוואתיים על השבועה ושלחו עצומות לשלטונות) והרב מאיר מוריץ בק שכינה את השבועה בשם "מורה בארבארו" ונטל חלק חשוב במאבק לביטולה. המאבק נשא פרי ב-1904, כאשר השלטונות הרומניים ביטלו את נוהג שבועת היהודים. השבועה בוטלה רשמית ברומניה רק ב-1912 וגם אחרי זה היו ערים ברומניה שהמשיכו בכך עד שנות העשרים של המאה ה-20.
רב שיח בנושא יהודי רומניה ופעילות לוצאטי.
העיסוק המתמיד במעמדם המיוחד של יהודי רומניה גרם ליוזמה של כתב עת רומני חדש לזימון אישים רבי השפעה מהמערב לרב שיח בנושא זה. כתב העת Noua Revistă Română (רביסטה רומנית חדשה) שלח ב-1901 שאלון בנושא "הבעיה היהודית" לז'ורז' קלמנסו, אמיל זולא, צ'זארה לומברוזו, תאודור מומזן, קרל לואגר, ארנסט מאך ולואיג'י לוצאטי ועוד.
בתשובתו לוצאטי תמך בחום באמנציפציה של יהודי רומניה, הדרגתית, אך הכרחית, אך המצב לא השתפר. בתקופת המלחמות הבלקניות התעוררה בלב יהודי רומניה התקווה, שבהסכמי השלום מעצמות אירופה יביאו לאמנציפציה שלהם. נרסיס לוון, שהיה נשיא כל ישראל חברים, נפגש בפברואר 1913 עם לוצאטי ומסר לו תיק עם חומר רקע למאבק זה.
ב-3 במרץ 1913, בעיתון ה איטלקי קוריירה דלה סרה, התפרסם מאמר של לוצאטי בשם Un appello alla diplomazia europea per salvare la liberta religiosa (קריאה לדיפלומטיה אירופאית למען הצלת חופש הדת) ובו קריאה למאבק דיפלומטי בשלטון הרומני המונע זכויות מיהודים. מאמר נוסף, שפרסם באותו עיתון ב-27 במרץ יצר כבר גל של תגובות היסטריות בעיתונות הרומנית ושר הפנים הרומני, טאקה יונסקו, הגיב בשני מאמרים בעיתון La Roumanie ותגובתו זכתה לתגובה של לוצאטי ב-20 באפריל. במקביל למאבק העיתונאי הבטיח לוצאטי לאדולף שטרן לייצור קשר עם שר החוץ האיטלקי, כדי שהאחרון יארגן לחץ דיפלומטי בנושא. מאמריו של לוצאטי צוטטו ותורגמו לעיתונים שונים במערב אירופה ובאמריקה. בסתיו 1913התממשה יוזמתו של לוצאטי, על פי רעיון של אדולף שטרן, להוצאת קריאה אל השלטון הרומני לאמנציפציה של היהודים. על הקריאה חתמו אישים נכבדים רבים של התקופה באירופה ובארצות הברית ובהם: ז'ורז' קלמנסו, ז'אן ז'ורס, אנטול פראנס, ג'ורג' ברנרד שו, תאודור רוזוולט, גאספארה פינאלי, הלורד רוטשילד ועוד.
מלחמת העולם הראשונה והאמנציפציה של יהודי רומניה.
הסכם השלום עם גרמניה.
במלחמת העולם הראשונה, לאחר המהפכה ברוסיה, רומניה מצאה את עצמה מבודדת מול יריביה, כשחלק גדול משטחה, כולל בירתה, כבושים על ידי האויב. בנסיבות אלה החליטה רומניה לחתום על הסכם שלום נפרד, הסכם בוקרשט. בהסכם זה, בפרק השביעי, בסעיף XXVIII נקבע שיהודי רומניה חסרי האזרחות יקבלו אזרחות מלאה.
ראש ממשלת רומניה הזמני, אלכסנדרו מרגילומן, חתם על ההסכם ב-7 במאי 1918. ההסכם אושר על ידי בית הנבחרים ב-28 ביוני ועל ידי הסנאט ב-4 ביולי 1918. עם זאת, פרדיננד הראשון, מלך רומניה, סירב לחתום על ההסכם. ההסכם החדש היה קצר מועד מכיוון שלאחר 4 ימים, ב-29 בספטמבר, נאלצה רומניה להיכנע להתקדמותן של מדינות ההסכמה. בהסכם שביתת הנשק, שנחתם ב-11 בנובמבר 1918, בוטל ההסכם עם מעצמות המרכז.
הצו המלכותי להענקת זכויות אזרחיות ליהודי רומניה.
בועידת השלום בפריז (1919) התחייבה רומניה לתת אזרחות ושוויון זכויות למיעוטים שונים, כולל היהודים, ולשם כך הוכנס סעיף מיוחד, סעיף 7 וזו לשונו:
כדי לקיים את התחייבות רומניה, הוציא מלך רומניה ביום 28 במאי 1919 צו למתן זכויות אזרחיות ליהודי רומניה וזו לשונו:
הבחירות הראשונות בהשתתפות היהודים.