בניית סכר רוזוולט החלה ב-1903 בנקודה קרובה למפגש ערוץ טונטו (Tonto Creek) עם הנהר סולט. המטרות הראשיות של המיזם היו לאגור מים עבור מיזם הנהר סולט (Salt River Project) ובקרת שיטפונות בעמק הנהר סולט. הסכר הושלם ב-1911, לאחר שכמה שיטפונות הרסניים קטעו את התקדמות הבנייה ב-1905. הסכר הושלם בעלות של 10 מיליון דולרים, והיה סכר האבנים הגדול ביותר בעולם לזמנו בגובה 84 מטרים ובאורך 216 מטרים, והמאגר שנוצר אחריו, אגם רוזוולט, היה בזמנו מאגר המים המלאכותי הגדול ביותר בעולם. שמו המקורי של הסכר היה "סכר הנהר סולט מספר 1" (Salt River Dam #1). השמות הנוכחיים של הסכר והמאגר שמאחוריו נקבעו רשמית ב-1959 על שם תאודור רוזוולט.
סכר רוזוולט, כפי שנהגה ונבנה במקור, היה סמל הצלחה וחלון הראווה של הסוכנות החדשה. הסכר תרם יותר מכל סכר אחר באריזונה ליישוב מרכז אריזונה ולפיתוח של השקיה בקנה מידה גדול בו. מטרה משנית של הסכר הייתה להפיק כמות צנועה של חשמל הידרואלקטרי.
הסכר הוכר כאתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark) ב-1963, אבל הוצא מהרשימה ב-1999 בעקבות ההרחבה שנעשתה בו ב-1989 (ראו בהמשך).
הרחבה.
ב-1989 החל מיזם שאפתני של שיקום והרחבה של סכר רוזוולט. הסכר כוסה בבטון והוגבה ב-23 מטרים לגובה של 109 מטרים. הגדלה זו של הסכר הגדילה את קיבולת המאגר של אגם רוזוולט ב-20% והוא מכיל בימים כתיקונם 2.03 מיליון קילומטרים מעוקבים של מים ויכול להכיל עד 3.6 מיליון קילומטרים מעוקבים של מים, במצבים של שיטפון. המיזם הושלם ב-1996 בעלות של 430 מיליון דולרים. עלות זו כללה שלושה מיזמי בנייה גדולים הקשורים לסכר. אלו כללו את הזזת כביש מדינתי 188 (אריזונה) מעל לגשר תאודור רוזוולט החדש במעלה הזרם מהסכר, שיפוצים בתחנת הכוח ההידרואלקטרית, ומיזם מנהור המכונה "ברז האגם" ("Lake Tap"). מטרת מיזם "ברז האגם" הייתה להכין את התשתית לצינורות שיובילו מים לתחנת הכוח ההידרואלקטרית. עם זאת, זמן קצר לאחר השלמת המיזם התחוללה בצורת ארוכה באזור, ולקח זמן רב עד שניתן היה לנצל את הקיבולת החדשה המוגדלת, כשהאגם הגיעו ל-100% מהקיבולת ההיסטורית שלו רק בפברואר 2009.
כתוצאה מהשיפוץ השתנה לגמרי מראה הסכר מכפי שהיה בעת שנרשם כציון דרך לאומי היסטורי. המבנה המקורי העשוי אבני גזית כוסה לחלוטין בבטון, וכל המבנה הוגבה ב-23 מטרים. השינויים הדרמטיים שחלו בסכר גרמו לביטול הגדרתו כציון דרך לאומי ב-10 במרץ 1999.
760-769 לפנה&quot;ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 739 - 730 לפנה"ס
אוזני
אָזְנִי או פסיון אוזנן (שם מדעי: Crossoptilon) הוא סוג של עופות ממשפחת הפסיוניים ומסדרת התרנגולאים.
לפסיונים אלה יש ציצות לבנות מסביב ל"לחיים" המתעקלות למעלה עד לאחורי העורף, בדמות שתי ציצות, מה שמזכיר מעט אוזניים. הגוף כחול, וסביב העיניים עור אדום ומעל הראש "כיפה" שחורה.
אצל הזכרים הזנב גדול ובעל נוצות לבנות ורחבות היכולות להיפרש. הנקבות קטנות יותר וזנבן קטן בהרבה.
הפסיונים מצויים ברחבי מזרח אסיה ובייחוד בסין, ביערות הרריים ואזורי אחו אלפיני. רוב זמנם הם חיים על קרקע היער ולא נוטים לעופף לעיתים קרובות.
פסיון אוזנן
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם פרנקלין דלאנו רוזוולט
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם פרנקלין דלאנו רוזוולט (באנגלית: The Franklin D. Roosevelt Presidential Library and Museum) הם הספרייה נשיאותית והמוזיאון הנשיאותי על שמו של נשיא ארצות הברית ה-32, פרנקלין דלאנו רוזוולט. המרכז הנשיאותי על שמו ממוקם בהייד פארק, במדינת ניו יורק. אלו הספרייה והמוזיאון הנשיאותי הראשון שהוקם בארצות הברית. המרכז נבנה בניהולו של רוזוולט בין השנים 1940-1939, עד לפתיחתו בשנת 1941.
רוזוולט ביקר פעמים רבות במרכז על שמו עד למותו בשנת 1945.
היסטוריה.
רוזוולט החליט להקים לעצמו את הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים בשנת 1939, וזאת לאחר שרצה לשמר את הניירת הגדולה במהלך כהונתו הארוכה, הנצחת מורשתו כנשיא ארצות הברית ומנהיגה במהלך מלחמת העולם השנייה, וכן מורשת אשתו, אלינור רוזוולט. הקרקעות שעליהן נבנה המרכז הנשיאותי הם קרקעות שהיו שייכות לאמו של רוזוולט. שטח המקום כולל 16 דונם.
הספרייה.
לפני נשיאות רוזוולט, לא היה הסדר בנוגע לניירות של נשיאי ארצות הברית. רוזוולט קבע כי כל הניירות של נשיאי ארצות הברית לדורותיהם יהפכו לרכוש ציבורי לאחר סיום כהונתם. הניירות של רוזוולט כוללות זכרונות אישיים מכהונתו, ההתמודדות עם המצב הבעייתי בעולם בעת כהונתו, ודעותיו בנושאים שונים. גם הניירות של רוזוולט בעת כהונתו כסנאטור ממדינת ניו יורק, מושל ניו יורק וכתת מזכיר הצי של ארצות הברית בכהונתו של וודרו וילסון כנשיא ארצות הברית.
המוזיאון.
המוזיאון הוא החלק הקטן יותר במרכז והוא כולל בתוכו מתנות ומזכרות שקיבל רוזוולט ממנהיגים רבים מהעולם, כשהידועה בהם זאת המתנה שקיבל מראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל. רוזוולט ביקר במוזיאון בפעם האחרונה במרץ 1945. המוזיאון שופץ בשנת 2010 והורחב לרווחת הציבור.
עונת 1971 בגביע ליברטדורס
עונת 1971 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-12 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-13 בפברואר 1971 ותחרות הסתיימה ב-9 ביוני 1971. בתחרות השתתפו 21 קבוצות מכל מדינות חברי הארגון
התחרות הסתיימה בניצחון של נסיונל בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות.
בתחרות השתתפו 21 קבוצות. מנצחת של העונה הקודמת קיבלה זכות להשתתף בתחרות ישירות בשלב השני. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-5 בתים, שתי קבוצות בכל בית עלו לשלב השני. בשלב השני, הקבוצות שיחקו ב-2 בתים. מנצחי הבתים נפגשו בסדרת משחקי הגמר.
במידה ומספר קבוצות בבית זכו באותו מספר נקודות ההכרעה הייתה על ידי משחק נוסף.
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על הניצחון הוענקו שתי נקודות.
מכללת מקס פיין
מכללת מקס פַיִין היא בית ספר תיכון מקצועי השוכנת בתל אביב. הוקמה כבית הספר המקצועי הראשון בישראל בשנת 1928.
היסטוריה.
לזכרו של מקס פיין, הוקמו בנוער העובד חדרי מלאכה להכשרה מקצועית, בהנהגתו של שמואל מסטצ'קין שנקראו "חדרי המלאכה ע"ש מקס פיין". בתל אביב הפך חדר המלאכה לבית הספר המקצועי הראשון בישראל בשנת 1928. גזבר הוועד הפועל של ההסתדרות ישראל מרום (מרמינסקי) סייע ברכישת המכונות.
מפעל זה גדל ברבות הימים והיה לרשת בתי הספר "עמל" של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
אבן הפינה לבית הספר הראשון נקבעה על ידי הנציב העליון ארתור ווקופ במגרש שהיה ממוקם בגבול מתחם הנפט ושכונת הרכבת, (שכונת העגלונים), את מבנה בית הספר תכנן האדריכל אריך מנדלסון. המחזור הראשון של 18 הבוגרים סיים את לימודיו ביולי 1936. ביום שבת 16 במאי 1948 נפגע בית הספר, שהיה ממוקם ברחוב החרושת, בהתקפת מטוסים מצרים על תל אביב.
בשנת 1955 עבר בית הספר למיקומו החדש, בצומת רחוב קפלן ודרך מנחם בגין 130, (דרך פתח תקווה דאז), פינת דרך השלום. בית הספר תוכנן על ידי האדריכלית ג'ניה אוורבוך. על חומת בית הספר מקס פיין קיים מ-1989 ציור קיר ענק הקרוי "הצעקה" שצייר האמן רמי מאירי.
בשנת 1998 נחתם הסכם בין ההסתדרות לקבוצת אהוד בן ש"ך לפינוי בתי הספר מקס פיין והולץ והשבחת שטחם.
מכללת מקס פיין - רשת עמל.
מכללת עמל מקס-פיין פועלת בתל אביב מאז שנת 1928. עם קום מדינת ישראל פעלו בישראל 11 בתי ספר מקצועיים, מתוכם שישה בתי ספר של רשת עמל, כולל בית הספר מקס פיין, אשר היה הגדול מכלם עם 250 תלמידים. המכללה הכשירה אלפי תלמידים, במאות קורסים שונים בתחומי רכב, אופנועים, תחבורה, חשמל ומיזוג.
היום פועלות כיתות ט'-י"ג, מגמות אוטוטרוניקה, אופנוטרוניקה, מנהל וחשבונאות. כיתת המשך י"ג במגמת הרכב. בבית הספר 170 תלמידים, 17 תלמידים בכתה. בית הספר בבעלות רשת עמל.
הלימודים בבית הספר מחולקים לשלושה תחומים עיקריים:
מרבית הקורסים מתקיימים בפיקוח משרד הכלכלה והתעשייה ומשרד התחבורה. בוגרי הקורסים זכאים לתעודות ממשלתיות המקנות סיווג מקצועי וכתבי הסמכה.
שבאבניקים (סדרת טלוויזיה)
שבאבניקים היא סדרת דרמה קומית ישראלית מבית היוצר של חברת הטלוויזיה HOT, שעונתה הראשונה צולמה במהלך שנת 2016 ועלתה לשידור בשנים 2017–2018. בסדרה מככבים דניאל גד, ישראל אטיאס, אורי לייזרוביץ' ועומר פרלמן בתפקידים ראשיים.
העונה הראשונה עלתה ב-24 בדצמבר 2017 והסתיימה ב-12 בפברואר 2018, וכללה 12 פרקים. העונה שנייה עלתה לשידור ב-25 ביולי 2021 והסתיימה ב-10 באוקטובר 2021, וכללה 16 פרקים. ב-13 באוקטובר 2021, אושר רשמית על ידי HOT כי הסדרה חודשה לעונה שלישית.
הסדרה זכתה להצלחה ולנתוני צפייה גבוהים והייתה לסדרת המקור הנצפית ביותר של הוט בישראל 2017. הסדרה זכתה בארבעה פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2017: הסדרה הקומית, התסריט, הבימוי והשחקן הקומי (אורי לייזרוביץ') הטובים ביותר.
שם הסדרה.
"שבאבניק" הוא סלנג שהגתה החברה החרדית לנוער שוליים שנפלט ממוסדותיה או חדל לציית לכללים והנורמות הנהוגים בה. המונח הלחם של המילה הערבית שבאב (شباب), שפירושה "נוער", עם הסיומת הסלאבית והיידית ניק). ארבעת גיבורי הסדרה הם נערים הלומדים בישיבה (ובכך אינם בקצה החמור של הגדרת שבאבניק), אך בהתנהגותם הם חורגים מהנורמות החרדיות.
תקציר העלילה.
עונה 1.
הסדרה מגוללת את סיפורם של ארבעה תלמידי ישיבה הלומדים בתנאי פנימייה בישיבה החרדית "נתיבות אברהם":