החל ממאי 2020 הוא מראיין אנשי רוח בערוץ היוטיוב שלו – גדי טאוב: שומר סף.
דעותיו וכתיבתו.
ביקורתו על הפוסט-מודרניזם.
עיקר ביקורתו של טאוב על הפוסטמודרניזם הישראלי מתמקדת בממד ה"מפרק" שבו. ההגות הפוסטמודרנית טוענת, לרוב, שמסגרות לאומיות, אידאולוגיות, ערכים וכלל התפיסות התרבותיות שיש לבני-האדם הן תבניות שנוצרות באופן חברתי והיסטורי, ויש בהן ממד מדכא (הן קודמות לסובייקט ו"מבנות" אותו). עיקר ההגות הפוסט-מודרנית עוסקת בפירוק של מבני השיח ושל "הנרטיבים הגדולים", שכן לטענתה אין תרבות "גבוהה" או "נמוכה", ואין תרבות "טובה יותר" או "טובה פחות". בישראל בא הדבר לידי ביטוי בעיקר בביקורת של הוגים האמונים על קו מחשבה זה, כלפי כור ההיתוך הישראלי, שהדיר לטענתם את המהגרים היהודים הלא-אשכנזים, וכן את הפלסטינים ואת ערביי ישראל. לטענת חלק מהמבקרים הפוסט-מודרניים והפוסט-ציונים יש לאפשר מציאות רב-תרבותית, שכן, בין השאר, לא ייתכן מכנה משותף שאינו משקף מבנה כוח, והעדפה תרבותית של קבוצה אחת על אחרת. לטענת טאוב, מה שנתפס בטיעונים הללו כביקורת חברתית-שמאלנית אינה אלא תפיסה ימנית אינדיבידואליסטית. לטענתו, יש בביקורת על הערכים המשותפים משום קריאה לפירוק החברה, הפוגעת בחלשים יותר, שכן התוצאות הפרקטיות של מהלכים כאלו הן פירוקה של מדינת הרווחה, הפרטתה הכלכלית והחברתית של החברה, והעדר האפשרות לסולידריות וחיים משותפים. מה שנראה לטענתו כשמאל רדיקלי (פוסט-מודרניסטי) אינו בעצם אלא ימין רדיקלי.
ביקורתו על התקינות הפוליטית.
טאוב מותח ביקורת חריפה על התקינות הפוליטית, וטוען שמדובר בתופעה הרסנית ופגיעה בחופש המחשבה והדיבור. הוא ביקר בחריפות את התקינות הפוליטית בהקשר לטרור האסלאמי וטען שהריאקציה לתקינות זו תהייה עליית הימין הקיצוני. הוא ביקר את התבטאות התקינות הפוליטית והפוסט-מודרניזם באקדמיה בארצות הברית, בייחוד בחוגים להיסטוריה ולימודי מגדר, שם הפרופסורים מצהירים שמטרתם היא לקדם נרטיבים מוטי-אג'נדה (למען המדוכאים ואוכלוסיות מוחלשות) ולא לחתור לגילוי האמת ולהציג תמונה נכונה של המציאות. הוא סיכם שהתקינות הפוליטית היא לדעתו "איסור לומר את האמת".
בשנת 2009, לאחר שנחשף שמפקד חיל הים אלי מרום נוהג לבלות במועדוני חשפנות, פרסם טאוב בידיעות אחרונות מאמר דעה שבו הביע תמיכה במועדונים אלו. המאמר עורר דיון ציבורי בנושא.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
טאוב ראה עצמו בעבר חלק ממחנה השמאל הציוני. בשנת 2010 פרסם מאמר ב"ניו יורק טיימס" בו כתב כי המתנחלים מסכנים את קיומה של ישראל ואת הציונות, וכי סיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל יהפכו אותה למדינת אפרטהייד.
לאחר מבצע עמוד ענן גיבש בהדרגה עמדות ימניות. בראיון בשנת 2020 אמר כי הוא יצביע לליכוד בבחירות לכנסת העשרים ושלוש. טאוב מגדיר את עצמו איש מרכז. הוא תומך בפתרון שתי מדינות לשני עמים, אך סבור שפתרון זה בלתי ניתן ליישום בעתיד הקרוב, עקב הכאוס ששורר במזרח התיכון וברשות הפלסטינית בפרט. לטענתו, סיום הכיבוש הישראלי באופן חד-צדדי על ידי ישראל רק ירע את מצבם של הפלסטינים, שייפלו קורבן לשלטון כנופיות אלים שיפגע בזכויות אדם.
ביקורת על האקטיביזם השיפוטי וה-"Deep State".
טאוב מותח ביקורת חריפה על האקטיביזם השיפוטי. לדבריו, הדבר מתבטא במשפטיזציה של הפוליטיקה ובפוליטיזציה של המשפט ופוגע בדמוקרטיה ובמשילות וגם באמון הציבור במערכת המשפט. בפוסט בפייסבוק הוא כתב: .
טאוב מקדם את גרסתו לתאוריית "Deep state", לפיה לשופטים ופקידים בישראל חסרים איזונים ובלמים חיוניים, הם לעיתים מונעים מנבחרי הציבור לממש את מדיניותם, ועוד.
חיים אישיים.
טאוב נישא לקטי קמחי בשנת 1998, ולאחר מספר שנים הם התגרשו. לאחר מכן היה מספר פעמים בקשר זוגי, בין השאר עם סמדר קילצ'ינסקי ועם העיתונאית נטשה מוזגוביה. החל מ-2017 חי בזוגיות עם ולדה טאוב, אזרחית אוקראינה. ביוני 2019 נישאו השניים בנישואים אזרחיים מחוץ לגבולות ישראל. מתגורר בתל אביב.
קישורים חיצוניים.
מספריו:
ממאמריו:
על כתביו:
- תשובה לגדי טאוב -, צור ארליך - מקור ראשון
אידוב כהן
אידוב כהן (בלידה - ישעיהו דב כהן ויזנפלד), (4 בנובמבר 1909 - 16 במאי 1998) היה סופר, מתרגם, פובליציסט ופוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת. נולד ברומניה ועלה לארץ ישראל בשנת 1940. הוא כתב בשפות יידיש, עברית ורומנית.
ביוגרפיה.
ברומניה.
אידוב כהן נולד בשנת 1909 בשם ישעיהו דב כהן ויזנפלד (Wiesenfeld) בכפר מיכאיילן במחוז בוטושאן בצפון חבל מולדובה שברומניה, כבן לבעל חנות לקמח בשם אהרן שמואל כהן ויזנפלד ושל אשתו, חנה../. היו לו עוד שני אחים. למד בישיבה בכפרו ורכש תרבות כללית כאוטודידקט. בגיל 16 הוא שלח לעיתון "אונזער וועג" מאמר על הספר של שלום עליכם "כוכבים תועים".אז החליט לעזוב את יישוב הולדתו ולנסוע לבוקרשט על מנת להתחיל קריירה ספרותית. אביו שחשש כי ייצא לתרבות רעה התיעץ עם הרב יעקב נכט מראדאוץ. הרב שכנע את האב להרשות לו וצייד את הבן עם מכתב המלצה לאברהם לייב זיסו על מנת שימצא עבורו משרה שאינה כרוכה בחילול שבת. אכן כהן מצא בבוקרשט עבודה כזאת בחנות לקונפקציה ואחר כך בשנים 1933-1927 עבד לפרנסתו כמנהל חשבונות. בו זמנית התחיל לפרסם סיפורים בעיתון ביידיש "אונזער ווארט" בעריכתו של ד"ר בוריס רייכר.
הוא השתלם בהמשך בלשון ובשפרות הרומנית והחל מ-1929 התחיל לכתוב גם ברומנית.
ברומנית הוא פרסם רשימות ומאמרים, סיפורים חסיד והיסטוריים, בעיקר בירחון Hasmonea (חשמונאה) של הסטודנטים הציונים. בשנים 1939-1933 היה חבר במערכת כתב העת הציוני "רנאשטריה נואסטרה " ("Renaşterea noastră", בתרגום- תחייתנו). כמו כן עבד כעורך של שבועון ציוני Știri din lumea evreeasă (1934-1933) ("שטיר" - ידיעות מן העולם היהודי) ושל שבועון הציוני מאויר "Ilustrațiunea evreească" אותו ייסד.
בשנים 1939-1938 ניהל את הירחון הספרותי היהודי "Adam" ("אדם") יחד עם מירון גרינדיה.
אידוב כהן היה בצעירותו פעיל בהתארגנות בני עזרא שהונהגה על ידי חיים ברזיס. מאוחר יותר היה מזכ"ל הקק"ל ברומניה (1933-1939).
בארץ ישראל.
אחרי עלייתו לארץ ישראל ב-1940 היה כהן בשנים 1942-1940 כעורך ראשי בכתב העת ""Activistul Sionist" ("העובד הציוני"). הוא הקים ב-1940 את איגוד העולים מרומניה בארץ ישראל, ב-1948 "התאחדות עולי רומניה", עבד גם כסגן עורך ראשי של המגזין "טימפול" וכעורך בכתב העת "קרננו" (1947-1942).
הוא היה חבר מייסד של המפלגה הפרוגרסיבית וונבחר לחבר הכנסת מהכנסת הראשונה עד הכנסת החמישית מטעם מפלגה זו. היה גם חבר מועצת עיריית תל אביב.
אידוב כהן נאבק למען שחרור אסירי ציון מרומניה. בין פעילויותיו הוא סייע לאיגוד הציירים בפה או ברגל.
בשנת 1961 יזם את האיחוד בין המפלגה הפרוגרסיבית לציונים הכלליים והקמת המפלגה הליברלית.
את המאמר הראשון בארץ ישראל פרסם אידוב בשנת 1940 כאשר תיאר את מעשי הגרמנים כרצח עם שיטתי, אך במת הפרסום, העיתון "העובד הציוני", לא הייתה בעלת השפעה. לפרנסתו עסק אידוב בתרגום לעברית מגרמנית, מאנגלית, מיידיש, מצרפתית ומרומנית.
עם תרגומיו הבולטים נמנים יצירות של שטפן צווייג והרומן "שואה" של ג'רלד גרין ששימש בסיס לסדרת הטלוויזיה "". כמו כן תרגם אנציקלפדיות וספרי ייעוץ שונים.
בשנת 1976 פרסם אידוב כהן בעברית את ספרו "שכחה ולקט" העוסק במורשת יהדות רומניה וכדברי א.ב.יפה "העמיד ציון וגלעד לעיירה היהודית במולדובה במאה התשע-עשרה"
הוא נפטר בשנת 1998 בתל אביב והובא לקבורה בבית העלמין כפר נחמן, שברעננה.
חיים אישיים.
אידוב כהן היה נשוי ללאה ונולדו להם 3 ילדים.
קישורים חיצוניים.
"השטעטל שלי מיכאילן" - מאת זיסו לבל - בתרגום לאנגלית מאת דר ארתור הכט 1998
עלילות בבאי
עלילות בבאי (ביפנית: パラソルへんべえ) היא סדרת אנימה יפנית בת 40 פרקים (בגרסה היפנית המקורית היו 200 פרקים) שהופקה לטלוויזיה בין השנים 1989 -1991. הסדרה שודרה בטלוויזיה החינוכית, בין השנים 1992- 1993.
מכיוון שכל הפרקים היו בתחילה ביפנית, החליטו לתרגם אותם קודם לאנגלית ואז לעברית (בגלל משחקי מילים שונים).
את שיר הנושא והסיום בגרסה העברית כתבה לאה נאור, הלחין יוריק בן דוד ושרה חני נחמיאס.
הסדרה מזכירה מאוד את סדרת האנימה "דורימון" בעיקר בשל הדמיון בין סגנונות האנימציה וקווי העלילה המקבילים של שתי הסדרות.
עלילה.
גוני הוא תלמיד בית ספר יסודי אשר מגלה יום אחד בארון הבגדים שלו יצור קטן ומוזר בשם בבאי (דומה להיפופוטם) המסוגל לדבר. לבבאי יש שמשיית קסמים שבעזרתה הוא מסוגל לעוף ולבצע קסמים. אף אחד אינו יודע איך הגיע לארונו של גוני ומאיזה עולם מסתורי הוא הגיע.
דאנה איבגי
דאנה איבגי (נולדה ב-3 באפריל 1982) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, קומיקאית, זמרת ומוזיקאית ישראלית, זוכת שלושה פרסי אופיר למשחק.
קורות חיים.
דאנה איבגי נולדה, גדלה והתחנכה בתל אביב, בתם של השחקנית עירית שלג והשחקן משה איבגי. בגיל צעיר אובחנה כדיסלקטית. בנעוריה למדה בבית הספר הדמוקרטי הפתוח ביפו. בעקבות קשיים חברתיים שהתעוררו בבית הספר בתגובה לשמה הייחודי אייתה את שמה כ"דנה" ללא האות א'. אימצה מחדש את השם "דאנה" לאחר שבגרה. איבגי לא שירתה בצה"ל.
איבגי נשואה לאמן הפלסטי איתמר שמשוני. ב-2013 נולד בנם הבכור וב-2018 נולד בנם השני.
חברה לשעבר ב"אנסמבל ציפורלה".
קריירה קולנועית.