אולם גל האופוריה ששטף את טורקיה בעקבות המערכה המוצלחת לא הביא מזור לחוסר היציבות הפוליטי במדינה, וממשלתו של אג'וויט לא הוציאה את שנתה הראשונה. משבר האנרגיה העולמי ב-1973 והאמברגו שהוטל על טורקיה בעקבות הפלישה לקפריסין דרדרו את מצבה הכלכלי של המדינה. ב-17 בנובמבר 1974 שוב מינה הנשיא פהרי קורוטירק ממשלה ממונה אשר החזיקה מעמד ארבעה וחצי חודשים בלבד, ונפלה ב-31 במרץ 1975 בעקבות הצבעת אי-אימון. החל ב-1975 ועד 1980 כיהנו בטורקיה חמש ממשלות. סוליימאן דמירל ממפלגת הצדק ובולנט אג'וויט ממפלגת העם הרפובליקאית החליפו זה את זה בראשות הממשלה. ממשלתו של דמירל החזיקה מעמד שנתיים עד 1977. הממשלה הבאה הוקמה בידי אג'וויט וכיהנה חודש בודד בלבד בטרם שב השלטון למשך חצי שנה לרשותו של דמירל. אג'וויט שב והחליפו ב-5 בינואר 1978, ובסוף 1979 שוב היה דמירל לראש הממשלה. מחול זה הסתיים בהפיכה הצבאית השלישית במדינה ב-12 בספטמבר 1980.
בשש השנים שמ-1974 ועד 1980 חוותה טורקיה מסכת של טרור ואנרכיה. מספר קורבנות מעשי הטרור במחצית השנייה של העשור עמד על למעלה מ-5,000, מספר שמשמעותו כ-10 מקרי רצח בכל יום בממוצע. רוב מקרי הרצח היו על רקע מאבק אלים בין גורמי הימין הקיצוני, ובראשם ארגון הזאבים האפורים השייך למפלגת התנועה הלאומית, לבין גורמי שמאל קיצוני. במשפטים שנערכו מאוחר יותר דובר ב-5,388 מקרי רצח - מהם 2,109 פעילי שמאל ו-1,296 פעילי ימין, בעוד שאת יתר הקורבנות לא ניתן היה לשייך בוודאות לצד זה או אחר.
ב-1 במאי 1977 במהלך הפגנה לרגל "חג הפועלים" (1 במאי) בכיכר טקסים באיסטנבול בה השתתפו כחצי מיליון אנשי שמאל נפתחה על המפגינים אש צלפים, ובין 34 ל-42 איש נהרגו ו-126 עד 220 איש נפצעו באירוע, רובם נמחצו או נדרסו במהלך הפאניקה שהשתלטה על הכיכר. ב-16 במרץ 1978 נרצחו שבעה סטודנטים בכיכר באיזיט סמוך לאוניברסיטת איסטנבול. ב-9 באוקטובר 1978 נרצחו שבעה פעילי שמאל נוספים ברובע בהצ'ליבלר ב-אנקרה (Bahçelievler), אולם השיא היה ב-23 בדצמבר 1978 עת פעילי ימין רצחו לפחות מאה אלווים בעיר קרמאנמרש בדרום המדינה. בעקבות התקרית שנודעה כטבח קרמאנמרש הוכרז שלטון צבאי ב-14 מ-67 נפות טורקיה, ומאוחר יותר הורחב זה לשש נוספות. ב-1 בפברואר 1979 התנקש חבר ארגון הזאבים האפורים מהמט אלי אג'ה בחייו של אבדי איפקצי' (Abdi İpekçi), עיתונאי, אינטלקטואל ופעיל זכויות אדם טורקי, אשר שימש אותה עת כעורך הראשי של היומון הטורקי השמאלני המתון "מילייט" (Milliyet). אג'ה התפרסם שנתיים לאחר מכן בניסיון ההתנקשות באפיפיור יוחנן פאולוס השני.
ב-1978 קמה מפלגת הפועלים של כורדיסטן (כורדית Partiya Karkerên Kurdistan, PKK, טורקית Kürdistan İşçi Partisi) והצטרפה גם היא לקלחת האלימות.
ההפיכה הצבאית השלישית (1980).
ב-12 בספטמבר 1980 התחוללה ההפיכה הצבאית השלישית בטורקיה. בנימוק שהמדינה התדרדרה לחוסר יציבות חברתית ושלטונית, תפס הצבא בהנהגת ראש המטות המשולבים, קנן אוורן, את השלטון. האספה הלאומית הגדולה של טורקיה פוזרה, כל המפלגות הפוליטיות ומרבית הארגונים נאסרו. החוקה מ-1961 הושעתה ובמדינה הוכרז שלטון צבאי. השלטון הצבאי נמשך למעלה משנתיים, ולפי הערכות אמנסטי אינטרנשיונל נעצרו כרבע מיליון איש בתקופה זו, וחלקם הגדול עונה. "ארגון זכויות האדם" (İnsan Hakları Derneği) הטורקי העריך את מספר העצורים על רקע פוליטי בתקופה זו בכ-650,000 איש. אוורן שנחשד לעיתים מזומנות בהיותו ראש ארגון גרילת הנגד במדינה בכבודו ובעצמו ובקיום קשרים עם ארגון הטרור של הזאבים האפורים במטרה לתדלק את מצב "אסטרטגיית המתח" במדינה, הוציא עתה את הארגון אל מחוץ לחוק. כ-220 מאנשי הארגון כמו גם חלק מאנשי מפלגת התנועה הלאומית אליה היה מקושר ומנהיג המפלגה אלפארסלן טירקש, הועמדו לדין במאי 1981, והואשמו בכוונה לפגוע במשטר החוקתי במדינה ובמטרה להקים בה דיקטטורה פשיסטית.
ב-29 ביוני 1981 מינתה החונטה אספה מייעצת לניסוח חוקה חדשה, וב-9 בנובמבר 1982 אישר משאל עם את החוקה החדשה שנוסחה במידה רבה בהתאם למידותיו ושאיפותיו של אוורן עצמו. בעוד שחוקת 1961 הושפעה מהחשש לאובדן אופייה הדמוקרטי של המדינה ולכן הרחיבה את מערכת האיזונים והפיקוח בין רשויות השלטון; הלך הרוח ששרר בטורקיה בתחילת שנות השמונים הושפע מהאנרכיה שהתפשטה במדינה במהלך שנות השבעים. 92% מבעלי זכות הבחירה אשר ניצלו את זכותם והשתתפו במשאל העם תמכו בחוקה החדשה, שצמצמה את היקפן של חירויות הפרט, הרחיבה את סמכויותיו של נשיא טורקיה באופן מרחיק לכת, ביטלה את הסנאט ומסרה כוח רב יותר בידיה של המועצה לביטחון לאומי וכפועל יוצא מכך, גם בידי הצבא. חוקת 1982 ספגה בשל כך ביקורת ותוארה כדוגמה למידה הרבה בה יכול שלטון צבאי להכתיב את תנאי סיומו. החוקה החדשה שינתה את אופייה השלטוני של המדינה, וקרבה אותה שוב למעמד של רפובליקה נשיאותית. אוורן עצמו היה לנשיא טורקיה השביעי ב-9 בנובמבר 1982 ובמקביל המשיך ושימש עד ה-1 ביולי 1983 כראש המטות המשולבים.
ב-6 בנובמבר 1983 נערכו בטורקיה בחירות כלליות לראשונה מאז 1977. בחירות אלה לא היו חופשיות במובן המקובל שכן על רוב המדינאים הבולטים במדינה בתקופה שלפני ההפיכה נאסר לקחת חלק בחיים הציבוריים, ורק שלוש מפלגות הורשו להשתתף בהן - מפלגת הדרך הנכונה (Doğru Yol Partisi, DYP) ממשיכת דרכה של מפלגת הצדק, מפלגת העם הרפובליקאית (Cumhuriyet Halk Partisi, CHP) הישנה-חדשה ומפלגת המולדת (Anavatan Partisi, ANAP) החדשה. בבחירות ניצחה מפלגת המולדת הימנית-מתונה בהנהגתו של טורגוט אזאל (Turgut Özal).
שנות השמונים והתשעים.
בשנות השמונים החל פרויקט דרום-מזרח אנטוליה, פרויקט רב-מגזרי לפיתוח אזורי בר-קיימא משולב בדרום-מזרח אנטוליה בטורקיה, אזור בעל נוכחות כורדית רבה. מטרותיו העיקריות של הפרויקט הן להעלות את איכות חייהם ורמת הכנסתם של תושבי האזור, להקטין פערים בין-אזוריים, להגדיל את התפוקה והצמיחה הכלכלית במגזר הכפרי, וכן לתרום למטרות כלכליות וחברתיות במישור הלאומי. הקשיים השונים בפרויקט נפתרו ברובם בתחילת המאה ה-21. בין הקשיים שמהן סבל הפרויקט הייתה הלחימה בין PKK לצבא טורקיה באזור, שנמשכה עד 1999. מסיבה זו, החל מיולי 1987, הוטל מצב חירום בדרום-מזרח טורקיה, צעד שנמשך עד נובמבר 2002.
בתחילת שנות התשעים חזר חוסר היציבות הפוליטית. בשנת 1991 שב סוליימאן דמירל לראשות הממשלה לאחר שניצח את מסוט ילמאז. בחירות 1995 הביאו לקואליציה קצרת מועד בין ומפלגת המולדת בראשות מסוט ילמאז למפלגת הדרך הנכונה, כעת עם טנסו צ'ילר בראש. ילמז שב לכהן כראש הממשלה ב-6 במרץ 1996 כאשר עמד בראשה של ממשלת קואליציה עם מפלגת הדרך הנכונה, אך לא לזמן רב. שלושה וחצי חודשים לאחר מכן קמה לראשונה בתולדות המדינה ממשלה בראשות מפלגה בעלת מצע מוסלמי, ונג'מטין ארבקן (Necmettin Erbakan), ראש מפלגת הרווחה (Refah Partisi), היה לראש הממשלה. שלטונה של מפלגת הרווחה היה קצר מועד, וב-1997 הצבא הביא בהתבטאויותיו להתפטרותו של ארבקן. הצבא, בהתייחס לתמיכת ממשלתו במדיניות דתית הנחשבת מסוכנת לאופיה החילוני של טורקיה, שלח תזכיר לראש הממשלה נקמטין ארבקאן וביקש ממנו להתפטר, וכך עשה. האירוע זכה לתואר "הפיכה פוסט מודרנית" על ידי האדמירל הטורקי סלים דרביסוטולו.
זמן קצר לאחר מכן, מפלגת הרווחה (RP) נאסרה ונולדה מחדש כמפלגת המעלות (FP). ממשלה חדשה הוקמה על ידי ANAP ומפלגת השמאל הדמוקרטית של בולנט אג'וויט (DSP) הנתמכת מבחוץ על ידי מפלגת העם הרפובליקנית (CHP). DSP הפכה למפלגה הפרלמנטרית הגדולה ביותר בבחירות 1999. למקום השני הגיעה מפלגת התנועה הלאומית (MHP). שתי מפלגות אלה, לצד ה-ANAP של ילמאז הקימו ממשלה. הממשלה הייתה אפקטיבית במידה מסוימת, אם לא הרמונית, הביאה לרפורמה כלכלית נחוצה מאוד, הנהיגה חקיקת זכויות אדם וקרבה את טורקיה לאיחוד האירופי.
היסטוריה עכשווית.
במאה ה-21, הפוליטיקה הטורקית נשלטת במידה רבה על ידי ארבע מפלגות עיקריות. הגדולה ביותר היא מפלגת הצדק והפיתוח (AKP), שהוגדרה כמפלגה שמרנית שנוטה לאסלאם. היא שלטה מאז שזכתה בניצחון מוחץ בבחירות הכלליות של 2002. מפלגת העם הרפובליקנית (CHP) נותרה כמפלגה השנייה בגודלה מאז 2002, תוך תמיכה באידאולוגיה סוציאל-דמוקרטית וכמאליסטית. מפלגת התנועה הלאומית (MHP) שומרת על אידאולוגיה לאומנית טורקית והייתה השלישית בגודלה בפרלמנט מאז הבחירות הכלליות ב-2007. מפלגת העמים הדמוקרטית (HDP) נוסדה בשנת 2012. היא נתפסת במידה רבה כמפלגה פרו-כורדית ושומרת על אידאולוגיה של זכויות מיעוט ואנטי-קפיטליזם. היא עברה לראשונה את אחוז החסימה הגבוה (10%) ב-2015.
בבחירות שנערכו ב-3 בנובמבר 2002, השיגה מפלגת הצדק והפיתוח רוב מוחלט באספה הלאומית הגדולה של טורקיה והצליחה לבסס קואליציה חד-מפלגתית לראשונה מאז שנת 1987. באותה שנה צומצם כוחו של המועצה לביטחון לאומי (טורקיה), הגוף שהקימו אנשי הכוחות המזוינים של טורקיה בשנות ה-60.
רג'פ טאיפ ארדואן הוא נשיא טורקיה ה-12, מאז 28 באוגוסט 2014. קודם לכן כיהן כראש ממשלת טורקיה ה-26 במניין, החל מ-14 במרץ 2003. לאחר שבתחילת שלטונו טורקיה ידעה פריחה כלכלית, המדינה נכנסה למיתון בסוף העשור השני של המאה ה-21.