אף על פי שהתגלות יכולה להיות מתועדת במסורת שבעל-פה או להישכח, הצורה המקובלת והחשובה ביותר בהן אמונות משמרות את ההתגלויות שהן מתבססות עליהן היא של כתבי קודש. הדתות האברהמיות השונות, לדוגמה, רואות את התורה כמסמך שהוכתב מילולית למשה; הנצרות מוסיפה לו ולמקרא את הברית החדשה ורואה בישו את שיא ההתגלות האלוהית, בעוד שהאסלאם גורס שהקוראן מתקן את כל השגיאות שנפלו לפני גילויו ומוחמד הוא "חותם הנביאים". למעמדם של כתבי הקודש כפרי התגלות מתלווים סיבוכים שונים הנובעים מכך. בין השאר, קיימת השאלה האם או באיזו מידה הם חפים מטעות בתוקף היותם דבר האל. פידאיסטים קיצונים סירבו להתפשר על כך שתכניהם אכן צודקים באופן מוחלט, אך אפולוגטיקנים שונים לכל אורך ההיסטוריה ובייחוד בעת החדשה, כשתגליות במדעי הטבע או מחקר היסטורי אתגרו את טענות הכתובים יותר ויותר, נקטו בגישה של מידוּר וחלוקה. ההתגלות נחשבה לתקפה וחסינה מטעות רק בענייני דת או מוסר. נתונים אחרים (כמו תיאור השמש כמקיפה את כדור הארץ) תורצו בטיעון, שהמושגים שהיו מקובלים בעת שההתגלות הועברה הם אלה שננקטו, משום שלא על כך נסוב תוקפם של המסרים הגנוזים בה.
עניין טעון לא פחות הוא פרשנות ההתגלות לאורך הדורות ובידי מי היא נתונה. לרוב הדתות הממוסדות מנגנון פרשני המיועד להחיל, לבאר ולגלות את המסר הרלוונטי הצפון בהתגלות המקורית לכל עת או מקרה. ביהדות (הרבנית) מוענק לתורה שבעל פה מעמד שווה לזו שבכתב, וכמותה מאמינים שגּוּלְּתָה במעמד הר סיני, ושהיא מכילה פוטנציאלית את כל הפרשנויות הרלוונטיות הנכונות לכל שאלה שעשויה לעלות; ברוב הכנסיות יש למסורה שהועברה בעל-פה מעמד דומה ביחס לברית החדשה, ובאסלאם מוענקת חשיבות גדולה לחדית' ולסונה. גם דתות השוללות בעקרון את תקפותן המחייבת של מסורות אלו, ומקדשות את הטקסטים לבדם, כמו הקראים או הפרוטסטנטים, יצרו מיד מקבילות משלהם – הראשונים קיבלו ליקוט תקדימים בשם "סבל הירושה", והאחרונים אימצו את החלטות הוועידות האקומניות וכתבו הצהרות אמונה כמו "ספר קונקורד" הלותרני – הגם שמעמדן שונה, ומתייחסים אליהן בדרך כלל בגמישות רבה יותר.
טענתיות.
סוגיה אחרת היא השאלה, האם ועד כמה ההתגלות האלוהית היא טענתית (פרופוזיציונלית), כלומר מכילה אמיתות שניתן לקבל או לשלול. עד הנאורות, למרות המחלוקות הקשות והמרות בין ובתוך הדתות השונות, הטענתיות של ההתגלות נתפשה כמובנת מאליה. עליית הפילוסופיה החדשה שהדגישה את הסובייקטיביות של ההבנה האנושית, ברוח עמנואל קאנט ואחרים, יחד עם המחקר ההיסטורי-ביקורתי בכתבי הקודש, פרמו במידה רבה מוסכמה זו בנצרות במערב אירופה ובצפון אמריקה (וגם בקרב קבוצות יהודיות שהושפעו ממנה, בעיקר הרפורמים). תאולוגים שניסו להכליל את המדע והפילוסופיה החדשים בעבודתם, בראש ובראשונה פרידריך שליירמאכר שתיאר את התקשורת עם האל כחוויה פנימית של התעוררות רגשית ותודעתית, העלו נגדם את ההאשמה כי גרמו לכך שאף בעיני המאמין, אבד למושג ההתגלות כל מובן אובייקטיבי ופרופוזיציונלי שהיה לו בעבר. לנוכח ההתרופפות שניבעה מכך, ניסו הוגים כמו סרן קירקגור, ובמיוחד תאולוגים נוצרים "נאו-אורתודוקסים", דוגמת אמיל ברונר וגם קרל בארת, לפתור את המתח מבלי להיגרר חזרה לעמדות פונדמנטליסטיות. הם קבעו שללא תלות בתוכן כתבי הקודש, אותם הוסיפו לבחון בעין ביקורתית ומתוך ההקשר בו חוברו, היה גילוי אובייקטיבי של אלוהים עצמו, שדי היה בו כדי לתקף את מושג ההתגלות; אפילו אם לא הועבר שום מסר טענתי, והנביאים רק עיבדו את חוויית המפגש אותו כלל לא יכלו להבין, נוכחות הבורא בפני עצמה היוותה את ההתגלות. השקפה זו, אף שהתיימרה לפתור את הבעיה, הותקפה מיד על ידי מבקרים שציינו כי אי-אפשר לתאר מגע בורא-בריה בלי תוכן טענתי כלשהו, שהרי אפילו החוויה הבסיסית ביותר של המגע מכילה גרעין כזה. באגף הליברלי (על פי רוב הכנסיות הפרוטסטנטיות המתונות ושמאלה מהן) הוסיפו לתאר את ההתגלות במונחים מופשטים ומעורפלים יותר ויותר, עד ערעורה כליל והאשמתם ברידוד האמונה למוסר חברתי חילוני ותו לאו. החוגים הפונדמנטליסטיים, לעומתם, דבקו בכך שכתבי הקודש משקפים במדויק את דבר הבורא.
דוכסות לורן
דוכסות לורן, הייתה דוכסות באימפריה הרומית הקדושה, שהוקמה בשנת 959 בעקבות חלוקת לותרינגיה לשתי דוכסויות, והתקיימה עד לשנת 1766, לאחר מותו של סטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין שהיה הדוכס האחרון, לאחר שקיבל את הדוכסות במלחמת הירושה הפולנית.
היסטוריה.
רקע.
בשנת 843 חולקה האימפריה הקרולינגית בין בניו של לואי החסיד, ובנו לותאר הראשון קיבל את פרנקיה התיכונה - החלק האמצעי של הממלכה. לאחר מותו של לותאר חולקה נחלתו בין בניו, ובנו לותאר השני קיבל את לותרינגיה, שהשתרעה מבורגונדי עד הים הצפוני. לאחר מותו של לותאר השני בשנת 869 חולקה נחלתו בחוזה מרסן, ולבסוף עברה נחלתו בשנת 880 לפרנקיה המזרחית. לאחר מותו של לודוויג הצעיר בשנת 911 נכבש האזור על ידי פרנקיה המערבית, אולם בשנת 925 כבש היינריך הראשון, מלך גרמניה את האזור בחזרה. בשנת 942 ויתר לואי הרביעי, מלך צרפת שהיה שקוע בסכסוך עם איג הגדול, על כל תביעותיו על אזור לותרינגיה.
דוכסות לורן העילית.
בשנת 953 מינה אוטו הראשון, מלך גרמניה את אחיו ברונו הגדול לדוכס לותרינגיה, ובשנת 959 חילק ברונו את הדוכסות ללורן התחתית וללורן העילית, שהופרדו על ידי נהר הריין, ולאחר מותו בשנת 965 הפכה החלוקה לקבועה. חתנו של ברונו - פרידריך הראשון מבאר ירש את לורן העילית, ואילו לורן התחתית עברה לגוטפריד הראשון, דוכס לורן התחתית. עד מהרה התפצלה לורן התחתית לכמה נחלות קטנות, שכללו את רוזנות לוקסמבורג, ארכיבישופות טריר, דוכסות באר ובישופויות מץ, טול, ורדן ועוד.
הגבול בין ממלכת צרפת לאימפריה הרומית הקדושה נשמר לאורך כל ימי הביניים, אך בשנת 1301 מסר פיליפ הרביעי, מלך צרפת את חלקה המערבי של הדוכסות לאנרי השלישי, רוזן באר. בשנת 1475 טען שארל הראשון, דוכס בורגונדיה על זכותו לדוכסות, אולם הוא לבסוף הובס ונהרג בקרב נאנסי בשנת 1477.
הדוכסות וממלכת צרפת.
בשנת 1552 נמסרו הערים מץ, טול וורדן לממלכת צרפת בחוזה שאמבור, כתמורה לסיועה לנסיכים הפרוטסטנטים בראשות מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה במלחמתם נגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
במהלך מלחמת שלושים השנים כבשה ממלכת צרפת בשנת 1641 את הדוכסות, אולם היא החזירה אותה בשלום וסטפליה בשנת 1648. בשנת 1670 נכבשה הדוכסות מחדש על ידי הצרפתים, וקרל החמישי, דוכס לורן ברח לווינה, שם יצר קשרים חמים עם בית הבסבורג.
בשנת 1697 נחתם הסכם רייסווייק שסיים את מלחמת תשע השנים בין צרפת לאנגליה, ספרד והאימפריה הרומית הקדושה. אחד מתנאיו של הסכם זה היה כי דוכסות לורן ודוכסות באר, שהיו במשך שנים תחת שלטון מלך צרפת, יחזרו להיות עצמאיות תחת שלטונו של לאופולד, דוכס לורן. כדי לחתום את ההסכם בינו לבין דוכס לורן הסכים לואי הארבעה עשר, מלך צרפת לתת את אחייניתו אליזבת שארלוט, נסיכת אורליאן, בתם של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן ואליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ ככלה ללאופולד בן ה-18.
ב-17 באוגוסט 1698 נכנס לאופולד בתהלוכה לנאנסי, בירת הדוכסות, ומיד החל לטפח את הדוכסות ולאכלסה מחדש.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית נכבשה בירתו של לאופולד נאנסי, ולאופולד ומשפחתו עברו לשאטו דה לינוויל, שהפכה תחת חסותו לורסאי של לורן. בשנת 1715 מת לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ואחיה של אליזבת שארלוט, פיליפ השני, דוכס אורליאן הפך לעוצר בשמו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת הקטין למשך שבע שנים, במהלכן העניק אדמות נוספות לטובת גיסו, לאופולד. בשנת 1729 נפטר לאופולד באופן פתאומי, ובנו פרנץ שטפן עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1733 פרצה מלחמת הירושה הפולנית, וצרפת ניצלה את ההזדמנות לתפוס את הדוכסות, משום שחששה מנוכחות כוחות אוסטריים סמוך כל כך לגבולה. באוקטובר 1735 נחתם הסכם שלום, שחזר ואושרר באמנת וינה בנובמבר 1738, ובו הוחלט שדוכסות לורן תעבור לסטניסלאב לשצ'ינסקי, חמיו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, בעוד פרנץ יוכר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה על ידי צרפת, ובנוסף, יקבל כפיצוי את הדוכסות הגדולה של טוסקנה, שאותה ירש פרנץ רק בשנת 1737, לאחר מותו של ג'אן גסטונה דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
בשנת 1766 מת סטניסלאב לשצ'ינסקי, והדוכסות סופחה לממלכת צרפת.
שלושת הפאשות
שלושת הפאשות הוא הכינוי שניתן לטריומווירט שהוביל את האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה: מהמט טלעת פאשה - שר הפנים (ומ-1917 הווזיר הגדול), איסמעיל אנוור פאשה - שר המלחמה ואחמד ג'מאל פאשה - שר הימייה. שלושתם נשאו בתואר פאשה.
רקע.
ב-1908 התחוללה באימפריה העות'מאנית 'המהפכה החוקתית', שהובלה על ידי תנועת הטורקים הצעירים אשר נחלקה בתוכה בין הפלג הליברלי שדגל באימוץ דפוסי ממשל פלורליסטים ובין אלמנטים מהקצונה העות'מאנית הבכירה שדגלו בקו לאומני וחלקם גם לאומני-דתי. ב-1909 הודח הסולטאן עבדול חמיד השני. ב-1913 לאחר הכישלון העות'מאני במלחמת הבלקן הראשונה התחוללה הפיכה שהובלה על ידי הלאומנים מקרב מועצת האיחוד והקידמה. לאחר שינוי חקיקה הפכה מועצת האיחוד והקידמה למפלגת השלטון היחידה המותרת באימפריה. ניהול האימפריה העות'מאנית התבצע למעשה על ידי הטריומווירט שכלל את שלושת המנהיגים של מועצת האיחוד והקידמה, אשר היו ידועים בשם "שלושת הפאשות".
מלחמת העולם הראשונה ורצח העם הארמני.