מאז פתיחתו, בשנת 1876, היווה פסטיבל ביירוית תופעה סוציולוגית-תרבותית יוצאת דופן. באירוע מוזיקלי ייחודי זה נכחו אורחים רמי מעלה: הקייזר וילהלם השני, דום פדרו השני, קיסר ברזיל, לודוויג השני, מלך בוואריה (שבא בחשאי, להופעה פרטית באולם ריק, לפי דרישתו, כנראה כדי להתחמק מפגישה עם הקייזר ומחשיפה לציבור) ובני אצולה אחרים. דברי קייזר וילהלם לווגנר שיקפו כנראה את מחשבותיהם של כל שאר הנוכחים: "לא האמנתי שתצליח לעשות את זה." בנוסף, נכחו בו מלחינים ידועי-שם כמו אנטון ברוקנר, אדוורד גריג, פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי ופרנץ ליסט.
מבחינה אמנותית, נחל הפסטיבל הצלחה יוצאת דופן – "בביירוית אירע משהו, שנכדינו וילדיהם עתידים לזכור", כתב צ'ייקובסקי, שבא לפסטיבל כמבקר מוזיקה מטעם עיתון רוסי. מבחינה כספית, מכל מקום, היה הפסטיבל כישלון, ועברו עוד שנים אחדות עד שהחל להיות רווחי. וגנר זנח את תוכניתו המקורית, לקיים פסטיבל שני בשנה שלאחריה, ונסע תחת זאת ללונדון לנצח על סדרת קונצרטים, בניסיון לכסות את הגרעון. אף כי הפסטיבל סבל מבעיות כלכליות בשנותיו הראשונות, הוא החזיק מעמד הודות לתמיכה מתמשכת של חסידי וגנר בעלי השפעה, ובהם לודוויג, מלך בוואריה והנס פון בילוב, שתרם את מלוא הכנסותיו ממסע קונצרטים לכיסוי הגרעון. כישלונו של וגנר לגייס די מנויים מקרב ידידיו, חסידיו ומוקירי המוזיקה שלו, אילץ אותו להיכנע ולפתוח את שערי הפסטיבל לפני קהל האופרה הרגיל, שהיה בזוי בעיניו.
מראשיתו, משך אליו הפסטיבל את גדולי המנצחים והזמרים, שרבים מהם הופיעו בו ללא שכר. בין אלה היה גם הנס ריכטר, שניצח על הצגת הבכורה של "מחזור הטבעת" בשנת 1876 בעזרת אנגלברט הומפרדינק הצעיר. כך גם המנצח המחונן הרמן לוי, שווגנר בחר בו אישית לנצח על הצגת הבכורה של "פרסיפאל" בשנת 1882. לוי היהודי, בנו של רב, היה למנצח הראשי של הפסטיבל במשך שני העשורים הבאים. פליקס מוטל, שהיה מעורב בפסטיבל משנת 1876 עד 1901, ניצח על "טריסטן ואיזולדה" בשנת 1886.
עד שנות ה-20 של המאה העשרים, התנהלו ההצגות בביירוית מתוך הקפדה מוחלטת על המסורות שנקבעו בחסות המלך לודוויג. אף לא תו יחיד "קוצץ" מן הפרטיטורות העצומות, וזאת מבלי להתחשב במגבלות הסיבולת של הקהל. ריכרד וגנר תבע נוכחות בעלי חיים אמיתיים על הבמה למילוי תפקידי החיות השונים, וקוזימה וגנר המשיכה בדרכו. כתוצאה מכך זכו עולי הרגל לביירוית לראות במחזור "טבעת הניבלונג" את בעלי החיים הנלווים אל גיבורי מחזור הטבעת, את העורבים של ווטאן, האל הראשי השוכן בוואלהאלה, להקת העזים החיות של פריקה, אשתו, ואת הדוב והקרפדה של זיגפריד, נכדו של ווטאן מבתו זיגלינדה. בנות הריין היטלטלו, על-פי הוראת וגנר, על כבלים שחוברו אל תקרת הבמה דרך "מי נהר" של אריג רשת כחול-ירוק. מקהלות הענק, בייחוד, היו אות ומופת לתוצאותיו של תרגול טבטוני יסודי.
ביירוית והרייך השלישי.
בשנות ה-20, זמן רב לפני עליית המפלגה הנאצית לשלטון, נעשתה ויניפרד, כלתו של וגנר, לתומכת איתנה וידידה אישית קרובה של אדולף היטלר. ב-1930, לאחר מות בעלה זיגפריד, בנו של ריכרד וגנר, עמדה ויניפרד בראש הפסטיבל. הודות לתמיכה זו, שמר הפסטיבל על עצמאות אמנותית רבה יחסית לבתי אופרה רבים אחרים בימי המשטר הנאצי. ויניפרד אף ניצלה את קרבתה לשליט כדי להגן מחרמות ולחצים על שניים מזמריה שהיו נשואים ליהודיות, פרנץ פון הסלין ומקס לורנץ. קשריה של ויניפרד עם היטלר היו איתנים עד כדי כך שכתב לבקשתה אל המנצח האיטלקי האנטי-פשיסט ארטורו טוסקניני, והזמינו לעמוד בראש הפסטיבל ב-1933, אך טוסקניני סירב. משנת 1933 עד 1942 היה קרל אלמנדורף המנצח הראשי של הפסטיבל.
בשלטון הרייך השלישי התנתק הפסטיבל לראשונה מכבלי המסורת, כאשר ויתר על התפאורות המתפוררות מהמאה ה-19 שיצר ריכרד וגנר. רבים מחו נגד השינויים, בהם מנצחים חשובים כמו טוסקניני וריכרד שטראוס, ואף כמה מבני משפחת וגנר. לדעתם, כל שינוי בעקרונות המקוריים של הפסטיבל כמוהו כחילול זכרו של "המאסטרו" (וגנר). היטלר אישר את השינויים, ובכך סלל את הדרך לחידושים נוספים בעשורים הבאים.
בשנות מלחמת העולם השנייה נמסר הפסטיבל לידי המפלגה הנאצית, שהמשיכה לממן אופרות למען חיילים פצועים ששבו מהחזית. חיילים אלה נאלצו לשמוע הרצאות על וגנר לפני ההצגות, ורבים מצאו את הפסטיבל טרחני ומייגע. עם זאת, בהיותם "אורחי הפיהרר", איש מהם לא התלונן. אף על פי כן, נקל היה לראות, שהיו מעדיפים לבלות את הזמן עם משפחותיהם.
ביירוית החדשה.
שני שלישים מהעיר ביירוית נחרבו בהפצצות בעלות הברית בימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה, אם כי התיאטרון עצמו לא נפגע. לאחר המלחמה נשפטה ויניפרד וגנר לתקופת מבחן, ונאסר עליה לנהל את פסטיבל ביירוית ואת נכסיו, שעברו לידי שני בניה, וולפגנג ווילנד. הפסטיבל נפתח מחדש בשנת 1951, לאחר שהמבנה שימש זמן מה כתיאטרון לחיילים אמריקאים. וילנד ווולפגנג ניהלו את הפסטיבל יחד עד למותו של וילנד בשנת 1966.
בניהולו של וילנד וגנר, פתחה "ביירוית החדשה" תקופה מהפכנית. לא נותר עוד זכר לתפאורות הנטורליסטיות, ואת מקומן ירשו הפקות פוסט-מודרניות מינימליסטיות. בהשוואה לכך, התמורות שלפני המלחמה נראו מתונות וקלות-ערך. לראשונה בתולדותיו, קרה שקהל המאזינים בפסטיבל שרק וקרא קריאת בוז בסיום הופעות. ההפקה של "המייסטרזינגר מנירנברג" שביצע וילנד בשנת 1956 הייתה ללעג ולקלס. "פאר המסורת הגרמנית המקודשת" עורטל מהדרו, והשמרנים התקוממו על השערורייה.
וילנד הגן על התמורות בהציגו אותן כניסיון ליצור "במה סמויה", שתאפשר לקהל להתנסות במלוא ההיבטים הפסיכו-סוציאליים של הדרמה, ללא הנטל והסחת הדעת של תפאורות משוכללות ועיצוב במה מורכב. אחרים שיערו, שבערטול יצירותיו של וגנר מהיסודות הגרמניים וההיסטוריים שלהן, מנסה וילנד להרחיק את פסטיבל ביירוית מעברו הלאומני וליצור הפקות בעלות כוח משיכה אוניברסלי. עם הזמן, החלו מבקרים רבים להעריך את היופי והייחוד שבפרשנותו החדשנית של וילנד ליצירות סבו.
הפקותיו החדשניות של וילנד הזמינו השוואה לאלה של וולפגנג, שהמבקרים פסקו פה אחד כי הן חסרות השראה. אם הפקותיו של וילנד היו קיצוניות בחדשנותן, אלה של וולפגנג היו שמרניות יותר. אף כי היה מינימליסט בגישתו, וולפגנג החיה רבים מהיסודות הנטורליסטים והרומנטיים של ההפקות מלפני המלחמה. וכך, כשווילנד מת מסרטן הריאות בשנת 1966, פקפקו רבים בעתידו של פסטיבל ביירוית. הם החלו להטיל ספק בעליונותו של הפסטיבל על פני בתי אופרה גרמניים אחרים, והיו שהביעו את דעתם, כי הפקות מעניינות יותר של האופרות של וגנר עולות במקומות אחרים.
בשנת 1973, לנוכח ביקורות קשות וסכסוכים בתוך המשפחה, הועבר פסטיבל ביירוית על נכסיו אל "מוסד ריכרד וגנר החדש". מועצת המנהלים כללה את בני משפחת וגנר ואנשים אחרים שמינתה המדינה. וולפגנג המשיך בתפקידו כיושב ראש הממונה על ניהול הפסטיבל, משרה שאיש לא הטיל ספק בכישוריו לבצעה כהלכה.
בעוד שוולפגנג וגנר המשיך לנהל את הפסטיבל, החל משנות ה-70, נמסר הניהול האמנותי של ההפקות למספר במאים חדשים, במה שוולפגנג כינה Bayreuth Werkstatt ("סדנת ביירוית"). הרעיון היה להפוך את הפסטיבל לכר ניסויים לבחינת שיטות בימוי חדשות להצגת האופרות. השינוי היה הכרחי, כיוון שוולפגנג לא יכול היה לנהל את הפסטיבל הן בצד הארגוני והן בצד האמנותי. כך גם ניתנה לביירוית הזדמנות להתחדש עם כל הפקה, במקום להמשיך ולהציג את אותן אופרות באותה דרך, שנה אחר שנה. אינגמר ברגמן, שהפיק את הגרסה השוודית המפורסמת ל"חליל הקסם" של מוצרט, דחה הזמנה לנהל את הפסטיבל.
ההפקה המהפכנית ביותר בסדנת ביירוית הייתה הפקת המאה של מחזור הטבעת בידי הבמאי הצרפתי פטריס שרו.
שרו השתמש בתפאורה מעודכנת מן המאה ה-19, נאמנה לפרשנות של ג'ורג' ברנרד שו, שראה ב"טבעת" אמירה חברתית על ניצול מעמד הפועלים בידי הקפיטליסטים של המאה ה-19. תגובת הקהל נחלקה בין אלה שראו בהפקה כעלבון, לאלה שראו בה את "מחזור הטבעת" הטוב ביותר שעלה אי פעם על הבמה. המחלוקת שהתפתחה כתוצאה מכך בין המחייבים לשוללים, עלתה על כל הזכור בתולדות הפסטיבל. על רמת המשחק, מכל מקום, לא היו עוררין והוא נמנה עם המעולים ביותר בתולדות האופרה.
במאים נוספים ידועי שם שלקחו חלק בסדנת ביירוית הם ז'אן פייר פונל, סר פיטר הול מהלהקה השייקספירית המלכותית וגץ פרידריך והארי קופפר, שניהם מן האופרה של ברלין במזרח ברלין הקומוניסטית. בסופו של דבר, החלטתו של וולפגנג להזמין בימוי ניסיוני מבמאים חדשים, עזרה לחדש את נעורי הפסטיבל ולשקם את שמו כראש וראשון באופרה הווגנרית.
פסטיבל ביירוית במאה ה-21.
הנהלת הפסטיבל.
הפסטיבל המשיך את דרכו בניהולו של וולפגנג וגנר, שסירב לפנות את מקומו, אם כי 21 החברים במועצת המנהלים של הפסטיבל הצביעו בשנת 2001 בעד החלפתו בבתו, אווה וגנר-פסקיה. וגנר תכנן להעביר בבוא היום את השליטה לאשתו השנייה, גודרון, ולבתם קתרינה. באפריל 2008 הודיע וולפגנג וגנר בן ה-88, שעמד בראש הפסטיבל מאז 1951, על פרישתו בחודש אוגוסט הקרוב, ולפיכך התנהל חיפוש אחר המנהל הבא. ב-1 בספטמבר 2008 מינה שר התרבות של בוואריה, תומאס גופל, את בנותיו של וולפגנג וגנר, אווה וקתרינה, אחיות למחצה. לתפקיד ניהול הפסטיבל. הן היו אמורות להיכנס לתפקידן תיכף ומיד, כיון שאביהן הודיע על פרישתו עם נעילת הפסטיבל של 2008. הן נבחרו על פני דודניהן, ניקה וגנר וז'ראר מורטייה, שהציגו את מועמדותם להנהלה באיחור, ב-24 באוגוסט. המנצח כריסטיאן תילמן הסכים לפעול כיועץ ראשי למנהלות החדשות, למעשה בתפקיד מנהל מוזיקלי של הפסטיבל.