בנוסף, עליו לפתח כוונה תקשורתית ויכולת לביסוס תשומת לב משותפת, שהיא תנאי חיוני לקיומה של תקשורת.
פעולות התקשורת הראשוניות של תינוקות יתבצעו על ידי תקשורת בלתי-מילולית כמו מחוות גוף ומבט עין.
לצורך כך הוא מפתח את היכולת למקד את המבט לעבר הדמות המטפלת בו, לזהות צלילים, אנשים וחפצים.
ההתפתחות השפתית מאפשרת לצרף למחוות ולמבטים גם מבעים מילוליים. בשלב הראשון תינוקות מתחילים לשחק בצלילי השפה.
רכישת השפה, מתבטאת בשימוש הולך-ומשתכלל בהגאים (תחילה תנועות, ובהמשך עיצורים), עד כדי הרכבת מילים בסיסיות - בעיקר שמות עצם מוחשיים, שמהווים את עיקר אוצר-המילים בסוף תקופת הינקות.
עם הגיל פעוטות וילדים צעירים רוכשים מגוון הולך וגדל של צורות לשוניות-פרגמאטיות להבעה של פעולות דיבור שונות בהקשרים חברתיים שונים.
התפתחות רגשית-חברתית.
הקשרים הבין-אישיים הראשוניים מתחילים במסגרת המשפחה.
במישור הרגשי מפתח התינוק התקשרות עם הדמויות המטפלות, והוא מגלה בהדרגה רגשות כמו פחד, חרדת זרים, חרדת נטישה ועצמאות. תאוריית ההתקשרות של ג'ון בולבי עוסקת בקשר שבין הפעוט לדמות המטפלת שלו.
הקשרים הראשוניים הללו יוכללו ליחסים בין אישיים לאורך כל חייו של האדם.
פעוטות שלא גודלו בקשר אוהב בשנה וחצי הראשונות לחייהם עלולים לפתח פסיכופתיה, אשר תמנע מהם את היכולת לחוש אהבה ואת הצורך בה.
תקופות קריטיות בגילאי הינקות.
הפלסטיות של מערכת העצבים היא המנגנון המאפשר למידה ושינוי בהתנהגות בעקבות מפגשים עם הסביבה. מכיוון שהיא משתנה לאורך החיים, התגובה שלה לגירויים סביבתיים מסוימים יכולה להשתנות מתקופה לתקופה.
מנגנונים עצביים מסוימים מעוצבים על ידי הניסיון בשנות החיים הראשונות בלבד.
כתוצאה מכך הינקות מהווה תקופה קריטית עבור התפתחותן של מספר יכולות ומיומנויות. כלומר, רק אם הפעוט יתנסה בגירויים המתאימים בתקופות אלו הוא יוכל לפתח אותן.
רכישה מלאה ושוטפת של שפת אם יכולה להתבצע בשנות הינקות והילדות המוקדמות בלבד.
חשיבות השינה.
השינה היא הפעילות העיקרית של המוח בתחילת החיים, כך שבמשך רוב הזמן שבו מתפתחות היכולות השונות של הפעוט המוח ישן. פעולת השינה הצליחה להישמר לאורך האבולוציה משום שהיא חשובה להתפתחות ולתפקוד.
בעיות בשינה בגיל הינקות.
תינוקות שסובלים מהפרעות שינה נוטים להראות בעיות התנהגותיות רבות יותר בהשוואה לתינוקות ללא קשיי שינה. הם מתוארים על ידי הוריהם כנרגנים, תובעניים, נודניקים, רגישים לגרויים שונים ומתקשים להסתגל למצבים שונים.
התנהגות חקרנית.
הצורך לדעת ולהבין בא לידי ביטוי בינקות ובילדות באופן גלוי וחופשי.
ילדים נהנים מהתבוננות בטבע ומחשיבה על הסובב אותם.
בשנת החיים הראשונה והשנייה של התינוק הוא לומד להכיר את העולם באופן ישיר באמצעות חושיו ומעשיו.
כבר בגיל הרך הפעוטות חוקרים את סביבתם הפיזית והאנושית מכוח הסקרנות ומיצר הפעילות הטבועים בהם. התינוק בוחן את עולם העצמים והגירויים שמסביבו. בתהליך זה הוא לומד להכיר את תכונותיהם ומתאים את עצמו אליהם. ככל שההתנהגות הזאת מביאה להם סיפוק רב יותר כך גוברת נכונותם להתנסות בניסיונות נוספים. במובן הזה ההתנהגות החקרנית מחזקת את עצמה.
סקרנות עלולה לדעוך בעקבות איסורים החלים עליה או חוסר שימוש בה.
אחת ממטרות החינוך בגיל הרך היא לעודד ולפתח את ההתעניינות והסקרנות הטבעית של הילדים.
בהתאם לכך, עם הזמן מחליטים המבוגרים שעליהם להתערב ולקבוע במה על הילד לעסוק. בתחילה מדובר בהורים ואחר כך הגננות והמורים.
גם כאשר כוונותיהם של המבוגרים טובות, מצב זה עלול לצמצם את הסקרנות הטבעית של הילד אם מכריחים אותו ללמוד נושאים שאין הוא חפץ בהם באמצעות ענישה מחמירה.
ניצני אוריינות.
תהליך הרכישה של מיומנויות אורייניות נמשך לאורך שנים. הוא מתחיל כבר בגילאי הינקות, שבהם הפעוט נחשף לשפה הדבורה ולסביבה עתירת דפוס, שבה אנשים קוראים וכותבים.
מחקר.
ניסויים הבוחנים יכולות מוקדמות של תינוקות מבוססים על הביטואציה. ניסויים אלה בנויים משני שלבים. בתחילה מציגים לפני התינוק גירוי באופן חוזר ונשנה, עד שהתינוק מגלה סימנים של דעיכת העניין בגירוי. מכך מניחים כי התרחשה
למידה מהסוג של התרגלות. לאחר מכן מציגים לפני התינוק גירוי שני הדומה לגירוי הראשון אך אינו זהה לו ובוחנים את מידת העניין המחודש שהתינוק מגלה. אם התינוק אכן מגיב באופן המצביע על עניין בגירוי החדש, ניתן להסיק שהוא מבחין בין שני הגירויים.
קפיטול
מלאכת מחשבת
מלאכת מחשבת הוא שם כולל לַתְנָאִים בהם ל"ט אבות מלאכה ותולדותיהם אסורים להיעשות מדאורייתא בשבת ויום טוב.
מקור המושג מלאכת מחשבת.
בשל סמיכות פרשיות ציווי המשכן ומצוות השבת הנמצאות בסוף ספר שמות למדו התנאים, כי המלאכות האסורות בשבת מן התורה, הן אותן המלאכות שנעשו בבניין המשכן. מלאכות אלו כונו בתורה "מלאכת מחשבת". משום כך, לא כל פעולה של הכנת סעודה או סידור הבית, תחשב למלאכה אסורה. לדוגמה, חיתוך ירק לסעודה, שטיפת ככלי במים, הצעת המיטה, ועשיית ערימה של פירות בבית, אינן נחשבות למלאכה שאסורה בשבת, מכיוון שאינן דומות למלאכות שנעשו במשכן. דבר נוסף שנלמד מהדמיון למלאכת המשכן הוא שכדי להאסר צריכה להיות "מלאכת מחשבת", כלומר מלאכה מתוכננת. מכאן למדים שרק מלאכות הנעשות במחשבה כשם שנעשו בבניית במשכן, אסורות בשבת מדאורייתא. מסמיכות זו של מצוות השבת למלאכת המשכן למדו כמה דברים ביסודן של מלאכות שבת.
כלל "מלאכת מחשבת אסרה תורה" הוא אחד הכללים המרכזיים והבולטים ביותר בכל מושגי מלאכות שבת, וממנו נלמדים עקרונות רבים.
תנאי מלאכת מחשבת.
לגבי הציווי לא לעשות כל מלאכה בשבת, לומדים מסמיכות הצווי למשכן שתנאי האיסור הם שהמלאכה תהיה "מלאכת מחשבת". לולי סמיכות זו, היה מובן שכל מה שאפשר לתאר בשם מלאכה היה אסור. נמצא שהכלל מלאכת מחשבת אסרה תורה, פעמים בא להתיר מה שאינו מלאכה, ופעמים בא לאסור מלאכה שאינה נעשית באופן ישיר, משום שגם פעולות שנעשות על ידי כוחות הטבע כמו מלאכת זורה הן תוצאה של פעולה מושכלת, מלאכת מחשבת.
כדי שהמלאכה תהיה אסורה מן התורה יש כמה תנאים:
תקנות חכמים בנוגע למלאכה שאינה מלאכת מחשבת.
חכמים תקנו לאסור משום גזירה אופנים נוספים של עשיית מלאכה, אשר מצויים בסטטוס פטור אבל אסור (פטור מן התורה אך נאסר על ידי חז"ל) ואשר מרחיבים את האיסורים בשבת ויום טוב:
העונש.
אדם שעשה מלאכת מחשבת בשבת במזיד, כלומר ידע שהמלאכה אסורה וידע שאותו הזמן הוא שבת - עונשו כרת. אם המלאכה נעשה לעיניהם של שני עדים אשר התרו בו - חייב סקילה. אם עשה את המלאכה בשוגג - חייב חטאת.
אם עבר על איסור דרבנן במזיד והתראה - מכים אותו מכת מרדות, ובשוגג - פטור מעונש.
הבדלי דאורייתא ודרבנן.
להבחנה בין מלאכות האסורות מדאורייתא לאלו האסורות מדרבנן ישנן כמה נפקא מינוֹת:
איסורי שבות.
נוסף על הגרעין הפנימי של איסורי מלאכת מחשבת, בכמה מקומות גזרו חכמים איסורים שנועדו להרחיק את האדם מלעבור על איסורים אלה. גזירות אלו מכונות "שבות" וקיימים ארבעה טיפוסים לאיסורים אלה:
תנועה בראונית
המונח "תנועה בראונית" (על שם הבוטנאי רוברט בראון) יכול להתייחס לאחד מהשניים:
תנועה בראונית היא אחד התהליכים הרציפים בזמן הפשוטים ביותר, והיא מהווה גבול הן לתהליכים סטוכאסטיים פשוטים והן למורכבים יותר (ראו גם הליכה אקראית ומשפט דונסקר). "כלליות" זו מזכירה מאוד את ה"כלליות" של התפלגות הנורמלית. בשני המקרים, הנוחיות המתמטית של המודלים היא זו שיוצרת העדפה לשימוש בהם, יותר מהדיוק שלהם.
תנועה בראונית נקראת גם "הליכת שיכור". הסיבה לשם זה היא שהחלקיק נע בכיוונים אקראיים, משל היה שיכור המתנודד מצד לצד בהולכו.
היסטוריה.
המדען ההולנדי ביצע כמה תצפיות על תנועה חריגה של אבק פחם על אלכוהול ב-1785, אבל תנועה בראונית נחשבת בדרך כלל כתגליתו של הבוטניסט רוברט בראון ב-1827. מאמינים כי בראון חקר חלקיקי אבקת פרחים צפים על מים תחת מיקרוסקופ. הוא מצא כי חלקיקים זעירים בתוך חללי גרגירי האבקה מבצעים תנועה לא יציבה. על ידי חזרה על הניסוי עם חלקיקי אבק, הוא היה מסוגל לפסול את המסקנה כי התנועה נבעה מהיות חלקיקי האבקה "חיים", אף על פי שהסיבה האמיתית לתנועה נותרה ללא הסבר.
הראשון שהסביר את המתמטיקה מאחורי התנועה הבראונית היה האסטרונום הדני ב-1880, בעבודה על שיטת הריבועים הפחותים. בעקבותיה באה עבודה עצמאית של לואי בשלייה ב-1900, בתזת הדוקטורט שלו "תורת הספקולציה", שעסקה בניתוח סטוכסטי של שוק המניות והאופציות. עם זאת, היו אלה מחקריהם הבלתי תלויים של אלברט איינשטיין משנת 1905 ושל (1906), אשר הביאו את הפתרון לתשומת לבם של הפיזיקאים.
באותה תקופה, טבעו האטומי של החומר היה עדיין רעיון שנוי במחלוקת. איינשטיין וסמולוכובסקי הבחינו כי אם התאוריה הקינטית של הנוזלים היא נכונה, אזי מולקולות המים ינועו באקראי. לכן, חלקיק קטן יקבל מספר אקראי של פגיעות בכוח אקראי בכל פרק זמן קצר. הפצצה אקראית זו על ידי מולקולות הנוזל, יגרמו לחלקיק קטן מספיק לנוע בדיוק באופן שתואר על ידי בראון. תיאודור סוודברג ביצע הדגמות חשובות של תנועה בראונית בקולואידים, ופליקס ארנהאפט – של חלקיקי כסף באוויר.