עולמא (בערבית: علماء, בתעתיק מדויק: עֻלמאא', ביחיד: עאלִם - عالِم, קרי, המחזיק בידע [علم]) הם חוג חכמי הדת האסלאמיים שהשלימו הכשרה בת מספר שנים במדעים אסלאמיים. תפקידם החשוב ביותר הוא לפסוק בסוגיות שונות בהלכה האסלאמית. עיקר עיסוקם של העולמא הוא המשפט האסלאמי (פיקה), אולם רבים מהם מתמחים גם בתחומים אחרים דוגמת פילוסופיה אסלאמית (פלספה), תאולוגיה מוסלמית (כלאם) ופרשנות הקוראן (תפסיר). המופתי, הקאדי, הפקיה ומומחי החדית' - הם חלק מהעולמא. יש הכוללים בעולמא גם אנשים בעלי הכשרה דתית פחותה, דוגמת המולא או אימאם הכפר. כיום משתמשים בכינוי גם ביחס למדענים לא-דתיים. "עאלם" - אף הוא אחד מ-99 שמות אללה.
תפקידים.
העולמא מלמדים במדרסות (אולמות תפילה), ובסמינרים אסלאמיים במדינות אסלאמיות שונות. הם מטיפים במסגדים ונושאים את דרשת יום השישי. חלקם עוסקים בהפצת האסלאם (דָעַוֻה). במדינות שמרניות כמו ערב הסעודית, ישראל ואיחוד האמירויות הערביות, בהן קיימים עדיין בתי דין שרעיים, חכמי דת מכהנים כשופטים. תפקידם העיקרי של העולמא במדינות אלו הוא פירוש חוק השריעה והבטחת אכיפתו. כן מכהנים העולמא בארצות האסלאם השמרניות גם כיועצים למנהיגי המדינה, ולעיתים אף מועסקים בגופים ממשלתיים דתיים.
התפקיד המשמעותי ביותר של חכמי הדת האסלאמיים כיום בא לידי ביטוי בשלטון המדינה ברפובליקה האסלאמית באיראן. לאחר מהפכת חומייני ב-1979 תפסה קבוצה רדיקלית מהעולמא בהנהגת המולא ח'ומייני את השלטון במדינה, והנהיגה משטר בהתאם לתאוריית שלטון איש הדת (ולאית-י פקיה). שלטון הטליבאן באפגניסטן הונהג אף הוא על ידי מולא מוחמד עומאר. ואולם, במרבית המדינות המוסלמיות כוחם של חכמי הדת הוא אזורי ומוגבל.
בתקופת שלטון הטליבאן באפגניסטן, וכן באיראן כיום, מולות היו אחראים לתכנון ופיקוד על פעולות צבאיות. זאת, בדומה לתקופה האסלאמית העתיקה שבה מוחמד ויורשיו שימשו גם כמנהיגים צבאיים ולא רק פוליטיים.
במרבית המדינות מחשיבים עצמם העולמא כמייצגים את האיג'מאע (הקונצנזוס) של קהילת המוסלמים (האומּה), או כקונצנזוס של הקהילה המלומדת.
העולמא כסופרים.
עולמא רבים הותירו אחריהם דרשות ודיונים בסוגיות משפטיות, אולם כמעט ללא רשומות בכתב. עולמא אחרים כתבו רבות, חיברו תפסירים (פירושים לקוראן), תרגומים לקוראן, מחקרים אודות קובצי החדית', חיבורים פילוסופיים וכך הלאה. ישנם כתבים דתיים רבים, המשמשים לא רק להוראת האסלאם במדרסות, אלא מיועדים לעיתים להעמקת אמונת המוסלמי הממוצע. מרבית כתבים אלו לא תורגמו לשפות זרות והם בערבית, אורדו, פרסית וטורקית. חלקם אף לא הובאו לדפוס מעולם ונותרו בכתב היד של מחבריהם.
היסטוריה.
במחצית השנייה של המאה ה-20 הסתמנה הפחתה הדרגתית ומשמעותית בסמכות והשפעת העולמא במרבית מדינות האסלאם, למעט סעודיה ואיראן שלאחר המהפכה. ממשלות חילוניות בעולם הערבי פעלו להפחתת כוחם של העולמא, בין השאר על ידי הלאמת מערכת הווקף והמוסדות הדתיים. בנוסף, בוטלה מערכת הזכאת (תרומת הצדקה המחייבת על פי חמשת עמודי האסלאם) הממוסדת שהעניקה לעולמא את מקור הכנסתם העיקרי, והם נהיו תלויים במשטר החילוני, לקבלת משכורתם. המשטרים החילוניים פעלו כך הן מתוך סלידתם מהממסד הדתי, הלא-נאור בראייתם, והן בשל רצונם להחליש כל מוקד התנגדות אפשרי לשלטונם.
ב-1961 הכפיפה ממשלת מצרים של גמאל עבד אל נאצר את אוניברסיטת אל-אזהר, אחד ממקורות הסמכות החשובים בעולם המוסלמי, לשלטון המדינה. בטורקיה בתי הספר האסלאמיים המסורתיים פורקו והוחלפו בבתי ספר הכפופים למדינה, במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. באלג'יריה, לאחר קבלת עצמאותה, גם הנשיא אחמד בן בלה החליש את עוצמת העולמא בארצו.
בשיעה.
בשיעה מעמדם של העולמא חזק יותר, בין השאר מאחר שהעולמא השיעים נחשבים לשליחיו של האימאם הנסתר (המהדי) בהיעלמותו, לכן הם זוכים ליתר השפעה על מאמיניהם. חלק מ"קדושה" זו מבוטאת בתמיכה הכלכלית שמעניקים השיעים לעולמא (המשך מסורת ה"ח'ומס" בתקופת האימאמים). תמיכה זו מאפשרת לחכמי הדת להיות עצמאיים יותר ביחס לשלטונות (מאחר שאינם תלויים בהם, כמו אצל הסונים), להביע את מחאתם, ולעיתים להורות למאמינים לפעול בניגוד לדרישות השלטון, להחיל את חוקיהם (למשל, הקמת בתי דין אסלאמיים במדינות חילוניות, כאשר המאמינים מעדיפים להדיין בהם). לעיתים, העולמא אף מורדים במשטר החילוני - כשהדוגמה הבולטת ביותר היא המהפכה האסלאמית באיראן. לפיכך, פסיקתם הדתית של חכמי דת שיעים בולטים מקובלת על מרבית המאמינים, בעוד שהמֻג'תאהידים (המבצעים פסיקה בחוק האסלאמי (אִגְ'תִהאד, اجتهاد)) הסונים נהנים מתמיכה צרה יותר, רק של קבוצת המאמינים הבוחרים להסכים לפסיקתם.
כך למשל, ב-1891 פרסם חכם ההלכה השיעי (מרג'ע) אל-שיראזי פסק הלכה שאסר על הפרסים השיעים לעשן, בשל התנגדותו להסכמים עם ארצות אירופה לגבי הסחר בטבק. פסק ההלכה אילץ את השאה לבטל בשעתו את כל ההסכמים שנחתמו. השפעה גדולה כזו לא קיימת בקרב הסונים, וכך פסקי הלכה של חכם ההלכה הסוני יוסוף_אל-קרדאווי (הנחשב כיום לגדול חכמי ההלכה הסונים בעולם) יתקבלו על ידי סונים ובלבד שפסק ההלכה התאים לנסיבות שלהם, והם עשויים להידחות על ידי מוסלמים אחרים. לדוגמה, מרבית המוסלמים במערב מאמצים את עמדת קרדאווי בנוגע לאפשרות שאישה מוסלמית תינשא ללא מוסלמי; אך אותו פסק הלכה זכה לתגובות שליליות ביותר מצד מרבית המוסלמים החיים במדינות מוסלמיות.
מד'הב.
העולמא נחלקים לחמש אסכולות פסיקה שונות (מד'הב). ארבעת המד'הבים הסוניים הם:
האסכולה השיעית היא האסכולה הג'עפרית, והיא מקובלת באיראן ונפוצה גם בעיראק, בבחריין, בלבנון, כמו גם בחלקים של פקיסטן ואפגניסטן.
חלק מהעולמא הליברליים אינם מכלילים עצמם תחת אף לא אחד מהמד'הבים, בטענה כי האסכולות השונות שמרניות מדי, ועל חכם הדת לפרש את הקוראן כהבנתו האישית.
עץ אפריים
עלמאא
עאלם
משה בייסקי
משה בייסקי (29 בדצמבר 1921 – 6 במרץ 2007) היה משפטן ישראלי, שופט בית המשפט העליון בשנים 1979–1991. בייסקי היה ניצול שואה והעיד במשפט אייכמן ב־1961. עמד בראש ועדת החקירה לבירור פרשת ויסות מניות הבנקים, ובראש הוועדה לציון חסידי אומות העולם ביד ושם.
ביוגרפיה.
נולד בעיירה דז'יאלושיצה שבפולין. מגיל צעיר היה חבר תנועת הנוער הציוני בעיר קרקוב. בגיל 18 עבר את השואה במחנה פלאשוב ובכמה מחנות ריכוז נוספים, שרד את השואה בעזרת אוסקר שינדלר, ועלה לארץ ישראל מאיטליה בשנת 1945 לקיבוץ תל יצחק. לאחר מכן עבד במוסד החינוכי החקלאי במגדיאל, ובמזכירות העובד הציוני.
במלחמת העצמאות שירת בייסקי כקצין מטה לבעיות אישיות במטכ"ל, בדרגת סרן.
בשנת 1949 נשלח לצרפת, ושם ניהל את מחלקת עליית הנוער באירופה ובצפון אפריקה עד שנת 1952.
למד משפטים, השתלם באוניברסיטת סורבון בפריז, והוכתר בתואר דוקטור למשפטים בזכות עבודת דוקטורט בנושא "מקורות זכויות האדם בתנ"ך, בהשוואה עם המגילה של האומות המאוחדות".
הוסמך בישראל כעורך דין בשנת 1953. בשנת 1960 מונה לשופט וכיהן בבית משפט השלום בתל אביב (עד 1968) ובבית המשפט המחוזי (עד 1979). ב־1975 מונה לשמש שופט בפועל בבית המשפט העליון, ומאוחר יותר מונה מינוי של קבע (עד 1 בינואר 1991). בחירתו לבית המשפט העליון עוררה מחלוקת: לשכת עורכי הדין בראשות אמנון גולדנברג התנגדה, אך נשיא בית המשפט יואל זוסמן הודיע שאם לא ימונה בייסקי הוא יפרוש מוועדת המינויים, והבחירה אושרה.
בתחילת 1985 מונה ליו"ר ועדת החקירה שחקרה את הפרשה של ויסות מניות הבנקים.
לאחר עלייתו ארצה מיעט בייסקי לדבר על זיכרונותיו כניצול שואה, אך הדבר השתנה כשהעיד במשפט אייכמן ב־1961, והוא נעשה פעיל מאוד בארגונים להנצחת השואה, בין היתר ב"יד ושם" (כחבר, ובמשך כעשרים שנה כיו"ר הוועדה לציון חסידי אומות העולם) וכיו"ר המכון ללימודי השואה "משואה" (בשנים 1992–2006). בכהונתו כיו"ר הוועדה לציון חסידי אומות העולם הרחיב את ההגדרה של חסיד אומות העולם לעומת קודמו, השופט משה לנדוי. המעמד הוענק גם לאנשים שלא עמדו בסיכון ממשי עקב פעולות ההצלה, אך מעמדם נפגע; גם לאנשים שלא פעלו להצלת אדם קונקרטי, אלא מחו נגד רדיפות היהודים, התריעו והעבירו מידע על פרטי ההשמדה; וגם לאנשים שהשתייכו למפלגה הנאצית או למנגנוני ההשמדה.
היה נשיא בית הדין הציוני העליון של ההסתדרות הציונית העולמית. בשנת 1996 הוענק לו אות יקיר העיר תל אביב.
בייסקי עסק גם בהוראת משפטים באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב.
היה נשוי לאריקה עד למותה ב־2006. לזוג לא היו ילדים.
נפטר ב־6 במרץ 2007.
פסיקותיו.
בשנות ה־70 ישב בדינו של נער שנפצע בטיול בית הספר, ותבע מיליוני שקלים מהמדינה. בייסקי אישר את הפיצויים אך קבע שהם ישולמו בתשלומים חודשיים, כדי שישמשו לרווחתו של הנער. פסיקה זו אומצה בידי בית המשפט העליון.
משפחת אל-חוסייני
משפחת אל חוסייני
סאמי שווכת