לאחר מלחמת העולם השנייה התערער מעמדה הבינלאומי של הרפובליקה הצרפתית הרביעית בעוד מאבקים פוליטיים קרעו את הסמכות הריכוזית ואפשרו את עלייתן של התנגדויות עממיות להמשך השלטון מצד הנתינים הקולוניאלים ברחבי המושבות. עם אירועי מלחמת העצמאות של אלג'יריה פרצו מרידות ומחאות רבות גם במרוקו שנאבקו למען עצמאות הממלכה מידי האימפריה הקולוניאלית הצרפתית. חסן פעל רבות, ביחד עם אביו מוחמד החמישי, לשחרור ארצו משלטון החסות הקולוניאליסטי הצרפתי. בין השנים 1955–1953 הוגלתה משפחת המלוכה על ידי הצרפתים לקורסיקה בעוד מוחמד החמישי עצמו הוגלה למדגסקר (שהייתה גם כן מושבה צרפתית באותה העת). חסן היה היחיד מבני המשפחה שהלך אחרי אביו לגלות במדגסקר.
הניסיון הצרפתי להרגיע את התסיסה האזרחית במושבות האפריקאיות לא צלחה וכמעט כל מושבותיה באפריקה הכריזו על עצמאותן במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20. בשנת 1956 הכריז בית המלוכה המרוקאי על עצמאות המדינה ושנה מאוחר יותר החליף מוחמד החמישי את תוארו המלוכני מזה של סולטאן לזה של מלך מרוקו, פעולה שנועדה להראות מודרניזציה בממשל המרוקאי. לאחר שובם מהגלות, מונה חסן בשנת 1956 על ידי אביו לראש המטה הכללי של הצבא המלכותי של מרוקו.
יורש העצר במדינה הריבונית.
בשנותיו בתור יורש העצר של מרוקו למד חסן על חשיבותו של הממסד הצבאי ודרכי פועלו. כאשר ירש מאוחר יותר את כס המלוכה, שמר חסן על תפקידו בתור המפקד העליון של הכוחות וראש המטה הכללי בפועל. חסן טען כי יש צורך לחזק במהרה את יכולותיה הצבאיות של מרוקו לקראת איומים עתידיים, מה שהוביל להסכמי סחר נשק עם הכוחות המזוינים של ארצות הברית. במקביל הפעולה הייתה חלק מרכזי בהתקרבותה של מרוקו אל הגוש המערבי. עם מהפכת הקצינים החופשיים ברפובליקת מצרים ארצות ערב התחלקו בתוך המלחמה הקרה כאשר רוב הממלכות, דוגמת מרוקו וערב הסעודית צידדו ביחד עם ארצות הברית והגוש המערבי בכלל.
בשנת 1960 התרחשה רעידת האדמה באגאדיר אשר הייתה רעידת האדמה הקשה ביותר בהיסטוריה הרשומה של מרוקו. רעידת האדמה פגעה קשות באוכלוסייה האזרחית והרסה קליל את העיר אגאדיר לחופי האוקיינוס האטלנטי. מוחמד החמישי עירב את הצבא המלכותי במטרה לפנות פצועים, מה שהוביל את חסן להיות המפקד בשטח של פינוי הפצועים והבינוי מחדש של העיר אגאדיר. באותן השנים, דמותו של חסן בתור מדינאי פעיל בתוך הממשל המרוקאי הובילה לאהדה רבה שלו מצד האוכלוסייה האזרחית. עם הבינוי מחדש של אגאדיר חסן גם פיתח חיבה לאדריכלות ובניין, דבר שמאוחר יותר הפך בעל השפעה על סדרת תשתיות שנבנו במרוקו תחת הדרכתו.
מלך מרוקו.
חלוקת סמכויות ביחס לממשלה.
ב-26 בפברואר 1961, בעקבות פטירתו של אביו, הוכרז חסן השני למלך מרוקו והוכתר בטקס רשמי ב-3 במרץ 1961. חסן ראה את משטר אביו, שהביא למודרניזציה רבה ועליית סמכות הפרלמנט, החלישה וערערה את מעמדה של השושלת העלווית והובילה בכך לפגיעה בסדר האזרחי ולעלייתן של אידאולוגיות אנטי-מלוכניות אשר ערערו עוד יותר את מעמד בית המלוכה, דוגמת קומוניזם משמאל ואסלאמיזם מימין. במקורה של הפוליטיקה המרוקאית ישנה מערכת בחירות דמוקרטית הבנויה על נציגים. כמו כן, ההתפרקות שלמרוקו לפלגים שונים מנעה את הקמתן של ממשלות מתוך מפלגה יחידה וחיזקה את הצורך ליצור ממשלות קואליציה.
כאשר הוקמה מרוקו הריבונית אז החלה תקופת מונרכיה חוקתית כאשר ראש ממשלת מרוקו, הוא ראש הרשות המחוקקת. מאז התפטרותו של ראש הממשלה מבארכ אל-בכאי בשנת 1958 מושב ראש הממשלה נותר ריק עד 1963, ובמהלך זמן זה סמכויות הרשות המחוקקת הועברו לידיו של המלך, שבמסגרת החוקה סמכויותיו כוללת את היותו המפקד העליון של הכוחות המזוינים, ראש הרשות השופטת והסמכות הדתית העליונה במדינה. עקב ההתנגדות הזאת לשלטונו חסן השני עוד מעת ירש את הכתר פעל לטהר כל אופוזיציה אפשרית לשלטונו. בשנת 1963 חש כי מעמדו בטוח די במטרה להשיב את מוסד ראשות הממשלה. חסן השני מינה את אחד ממקורביו, אחמד באהניני, פרופסור באוניברסיטת אל-קרוויין, לתפקיד ראש הממשלה החדש.
באהניני פעל מטעם מפלגה חדשה - "החזית להגנת המוסדות החוקתיים" - שצידדה בשימור סמכויות בית המלוכה. במהלך בחירות 1963 השיגה המפלגה 1,159,932 אשר הם שווי ערך ל-34.8 אחוזים מכלל הבוחרים, דבר שהפך אותה למפלגה הגדולה ביותר. המפלגה החדשה שינתה את הפוליטיקה המרוקאית לגמרי מכיוון שהייתה נתונה לתמיכתו הישירה של חסן השני. המפלגה החדשה גם מנעה את הקמתה של מערכת דו-מפלגתית שככל הנראה הייתה נבנית מתוך מפלגת אל-איסתקלאל (העצמאות) שהייתה שמרנית מבחינה אידאולוגית ומפלגת האיחוד הלאומי של הכוחות העממיים, שהייתה סוציאליסטית מבחינה אידאולוגית. בשנת 1965 חסן השני שב לכוח עת פיטר את באהניני מתפקידו ושנתיים מאוחר יותר השיב את מוסד ראשות הממשלה מחדש בכך שמינה את מוחמד בנהימה לתפקיד ראש הממשלה החדש גם כן מטעם מפלגת ה"החזית להגנת המוסדות החוקתיים".
מאבקי שטחים מול אלג'יריה.
רקע למאבק.
במהלך המאה ה-19, סדרת הפסדים צבאיים במלחמות לספרד וצרפת הובילו לאיבוד רוב שטחיה של סולטנות מרוקו בשטחי הסהרה שממזרח להרי האטלס. עם הקמתה של מרוקו הצרפתית רוב השטחים ממזרח לאטלס הועברו רשמית לידי מושבת אפריקה המערבית הצרפתית. עם התפרקותה של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית שטחים אלו חולקו בין אלג'יריה ומאוריטניה. הממשל האלג'ירי תחת הנהגתו של אחמד בן בלה, צידדה באידאולוגיה סוציאליסטית והייתה ביחסים חמים עם הגוש המזרחי בהנהגת ברית המועצות, דבר אשר בתגובה קירב את מרוקו לידי הגוש המערבי. בקרב חוגים לאומנים מרוקאים נוצר רעיון "מרוקו הגדולה", שקרא לסיפוח שטחים נרחבים מאלג'יריה ומאוריטניה כמו גם סהרה המערבית שהייתה בחזקתה של המדינה הספרדית.
סכסוך הגבול אל מול אלג'יריה החריף עם גילויים של משאבי טבע ומצבורי מינרלים באזור המסוכסך ממזרח לאטלס. הטענה המרוקאית ההיסטורית לשליטה על האזור הובילה בסופו של דבר לקרע ביחסי אלג'יריה–מרוקו. במרץ 1963 ביקר חסן השני באלג'יר, בירת אלג'יריה, במטרה לשוחח עם נשיא אלג'יריה, אחמד בן בלה, בנוגע להסדר הגבולות. אלג'יריה באותה העת נאבקה עם תסיסה אזרחית ומשברים פנימיים רבים, כמו גם חוסר ריכוזיות מספקת של הממשל במטרה להשקיט את מרידות האוכלוסייה האזרחית. מצב זה הביא את בן בלה לראות את הסכסוך עם מרוקו כעניין מינורי ועל כן החליט הנשיא האלג'ירי על דעת עצמו שלא לפגוש במלך המרוקאי. החלטה זאת התקלה בזעם רב מצידו של חסן השני ונחשבה כזלזול במעמדו ובמעמדה של מרוקו.
מרוקו מצידה קיבלה תמיכה מהרפובליקה הצרפתית החמישית, אשר תחת משטרו של שארל דה גול ויורשיו שימרה יחסים חמים עם מרוקו ומושבות שונות שהיו בעבר בחזקתה במטרה לחזק את אחדותו של הגוש המערבי ולחזק את השפעה של צרפת ביבשת אפריקה. רוב האוכלוסייה הברברית השבטית באזור המסוכסך תמכה בסיפוח לתוך מרוקו ועל כן החל מרד ברברי נגד השלטון האלג'ירי. המרד הכושל עורר חשד בממשל האלג'ירי בנוגע למעורבות מרוקאית ואף ניסיון מרוקאי לערער את יציבותה של אלג'יריה. בתגובה החל הצבא המרוקאי המלכותי להתנייד לעבר הגבול בהוראתו של חסן השני. חסן הכיר בחשיבותו של חבל הארץ למען יוקרתה הבינלאומית של ארצו ולמען מעמדו שלו אל מול אנשיו ועל כן סיים את כל ניסיונותיו להגיע לנורמליזציה ביחסים עם אלג'יריה.
המלחמה וסיפוח השטחים.
התכתשויות בין הכוחות המוצבים באזור הגבול הובילו בסופו של דבר לפריצתה הרשמית של מלחמת החולות בין מרוקו לאלג'יריה. הצבא המרוקאי רוכז ברוב רובו באזור המסוכסך ולכן היה יכול היה לנוע לפעולה מהר יותר מהצבא האלג'ירי, שברובו רוכז עוד בצפון המדינה. הכוחות המרוקאים נעו דרום-מזרח והטילו מצור על העיר טינדוף. בתחילת 1964 קיבלה אלג'יריה תמיכה צבאית מצד רפובליקת מצרים ואף תמיכה ששל כוחות אדם מידי קובה, אשר תחת הנהגתו של פידל קסטרו פעלה לחזק את ההשפעה הקומוניסטית והסוציאליסטית על מדינות ברחבי יבשת אפריקה. החוזקה המרכזית של הצבא המרוקאי הייתה בחיל השריון, אשר היה מנויד כמעט לגמרי עוד קודם המלחמה והיה בכוננות מלאה לקראת מתקפה על שטחי אלג'יריה המדבריים. רוב הטנקים וכלל כוחות השריון שהיו בחזקת הצבא המרוקאי המלכותי נקנו בהסכמי סחר הנשק של מרוקו עם ארצות הברית.
הכוחות האלג'ירים נהדפו עם המהלכים הראשונים אך החלו לתכנן מתקפת נגד עם עליית התמיכה המצרית והקובנית בהם. על כן, בפברואר 1965, יצא המלך חסן השני במהלך מפתיע; המלך הורה לחיילים הכובשים לצאת מן השטחים שכבשו צבאית ומרוקו עצמה סיפחה שטחים מעטים יחסית ממזרח להרי האטלס. חסן השני עשה זאת ככל הנראה במטרה לשמר את השטחים המעטים שכן הצליח צבאו לסבסד בהם שלטון מרוקאי יציב ולמנוע איבוד שטחים במהלך מתקפת נגד אפשרית. למרות זאת, הטענה הרשמית של חסן השני להוראה על שיבת הכוחות הייתה כי היא נעשתה במטרה שלא לפגוע ביחסי אלג'יריה-מרוקו לטווח הארוך, שכן שתי המדינות היו שכנות וחברות בליגה הערבית אשר לאורך המלחמה ניסתה לטווח בין הצדדים ולהביא להסדר כוחות. למרות השבת הכוחות המרוקאים, הפגיעה בכוחות האלג'ירים כבר נעשתה והאיבה כלפי מרוקו החלה בחוגי הממשל הפנימיים של אלג'יריה.