למרות כל האסונות שארעו, הרכבת התחתית נחשבה במהלך המלחמה לאמצעי הבטוח ביותר להגנת כמות גדולה של אנשים באזור הצפוף של הבירה. מספרם המוערך של שוהי התעלות והתחנות במהלך מלחמת העולם השנייה הוא כ-170,000.
אף על פי שמספר זה נמוך בהרבה ממספרם הכולל של תושבי לונדון, עדיין הצילה הרכבת התחתית חייהם של רבים אשר אילו לא היו עושים בה שימוש בוודאי היו נאלצים להסתפק באמצעי הגנה גרוע יותר.
מקלט ציבורי ברחוב.
בממלכה המאוחדת, הגיעו להכרה עד מהרה שמקלטים ציבוריים במרחבים, במיוחד ליד רחובות, היו נחוצים במהירות להולכי רגל ולנהגים. תוכנית לבניית מקלטי רחוב ציבוריים החלה במרץ 1940. הממשלה סיפקה חומרים והניעה את התוכנית. קבלנים פרטיים ביצעו את העבודה תחת פיקוח. המקלטים נבנו מקירות לבנים בעובי 14 אינץ' ומתקרות בטון מזוין בעובי רגל אחת. מקלטים אלו היו דומים למקלטים פרטיים שהחלו להבנות מעט מאוחר יותר למעט העובדה שהיו גדולים יותר. מקלט ציבורי אכלס כ-50 אנשים וחולק לאגפים שונים באמצעות קירות פנימיים שהכילו פתחים שחיברו את האגפים השונים. באגף היו לרוב כ-6 מיטות.
הבנייה נעשתה בקצב מהיר, עד שכמות הבטון והלבנים החלה להדלדל בשל הביקוש הקיצוני והפתאומי. בערך באותה תקופה החלו להתפשט שמועות אודות תאונות שהתרחשו במקלטים אלו כמו מקרה שבו אנשים טבעו במקלט שהוצף בשל פיצוץ בצינור מים. אז החלו מקלטים אלו לאבד את אהדת הציבור. זו הסיבה שבעלי בתים קיבלו עידוד לבנות מקלטים פרטיים על אדמתם או בתוך ביתם. הממשלה הבטיחה לספק את החומרים הדרושים.
מקלט אנדרסון.
מקלט אנדרסון תוכנן בשנת 1938 על ידי סיר ג'ון אנדרסון בתגובה לדרישה שהגיעה מהממשלה. רבים האמינו שהמקלט כונה על שם סיר ג'ון אנדרסון וייברלי אולם בפועל המקלט היה על שמו של דייוויד אנדרסון שהיה ממונה על הכנת אמצעי הגנה בפני תקיפות אוויריות טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה. לאחר בדיקות מקיפות של התכנון החלו לייצר את המקלט.
מקלטי אנדרסון תוכננו לאכלס עד שישה אנשים. העקרון המנחה להגנה היה שימוש בלוחות מעוקלים וישרים העשויים מברזל גלי מגולוון. שישה לוחות מעוקלים חוברו יחד בחלק העליון ויצרו את החלק העיקרי של המקלט. היו שלושה לוחות ישרים בכל אחד משני הצדדים ושני לוחות בחזית ומאחור. סך הכול היו כ-14 לוחות. ברצפה היה בור ניקוז קטן שמטרתו הייתה לאגור מי גשם אם יחלחלו לתוך המקלט. ממדי המקלט היו: גובה 1.8 מטרים, רוחב 1.4 מטרים, אורך 2 מטרים. המקלטים היו קבורים בעומק 1.2 מטרים ומכוסים באדמה בעובי של 0.4 מטרים מעל הגג. האבזור הפנימי היה נתון לשיקול דעתו של בעל המקלט.
מקלטי אנדרסון ניתנו בחינם לכל בעלי הבתים שהרוויחו פחות מ £250 בשנה. המקלטים נמכרו במחיר £7 לבעלי הכנסה גבוהה יותר. 150,000 מקלטים מסוג זה חולקו או נמכרו בין פברואר 1939 עד פרוץ המלחמה. במהלך המלחמה הוקמו עוד 2.1 מיליון מקלטי אנדרסון.
יעילותם של המקלטים הייתה מוגבלת, הם היו צפופים מאוד, ללא כל בידוד תרמי ובשל חוסר ניקוז נטו להיות מוצפים במים לאחר גשם. המתקנים ניצבו בגינה, דבר שאילץ תושבים לקום בלילה ולרוץ לגינה, פעולה הדורשת זמן ניכר ולא היה ניתן לבלות בהם לילות שלמים. בשל סיבות אלה העדיפו תושבים רבים בלונדון לבלות את לילותיהם בתחנות הרכבת התחתית.
בשל המספר הגדול שלהם וחוזקם, מקלטי אנדרסון רבים קיימים עד עצם היום הזה. מקלטים רבים הוצאו מהאדמה לאחר המלחמה והומרו לבקתות אחסון המשמשות לגננות.
מצודות צבאיות מתחת ללונדון.
קיימים מספר ביצורים ותעלות, מתחת לבנייני מפתח ממשלתיים, אשר נבנו במטרה לעמוד בתקיפות אוויריות. ביצורים ותעלות אלה נותרו בגדר תעלומה בשל חוסר הרצון של הממשלה לשחרר את המידע לציבור.
מקלטים גורדי שחקים בגרמניה.
מקלטים גורדי שחקים היו מקלטים גרמניים ייחודיים ובעלי תכנון לא שגרתי. הם תוכננו להקל את הלחץ שהרשויות בגרמניה חשו בשל המספרים הגואים של האנשים שנזקקו למקלט בעת התקפות אוויריות.
בניגוד למקלטים אחרים מבנים אלה אכן נחשבו ממוגנים לחלוטין מפני פצצות. יתרונם היה גם שנבנו כלפי מעלה ובכך חסכו עלויות חפירה. חלק מהמבנים שימשו גם כמגדלי הגנה אווירית. בערי בנות הברית לא היו מקלטים דומים למקלטים אלה.
מקלט גורד שחקים נבנה לרוב מבלוקים מבטון בעלי עובי של בין 1 מטר ל-1.5 מטר. הטמפרטורה ששררה בהם הייתה בין 7 ל-10 מעלות צלזיוס. זו הסיבה שהמקלטים שמשו גם כמעבדות במהלך המלחמה ולאחריה. המקלטים תוכננו להגן על אנשים, על מרכזי ניהול, על ארכיונים חיוניים ועל יצירות אומנות חשובות.
הצורות של המגדלים היו מגוונות. היו מגדלים מלבניים והיו מגדלים עגולים. בחלק מהמגדלים העגולים היו גרמי מדרגות שהסתעפו כלפי מעלה בתוך הקירות. רבים מהמבנים קיימים עד היום. הם הומרו למשרדים, למקומות אחסון, מלונות, בתי חולים ובתי ספר. המחיר של הריסת מבנים אלו לאחר המלחמה היה גבוה מאוד וניסיונות לשבור קירות מבנים כאלו בווינה עלו בתוהו.
עכבר מצוי
עכבר מצוי או עכבר הבית (שם מדעי: "Mus musculus") הוא מין מכרסם בסוג עכבר. מוצאו באזור הודו אך במהלך 8,000 השנים האחרונות התרחבה התפשטותו הגאוגרפית, כתוצאה מיחסיו עם בני האדם.
מבנה גוף ומראה.
אורך הזנב כאורך גופו וראשו יחדיו – 65-105 מ"מ. העכבר הוא בעל עיניים שחורות, אוזניים עגולות, אף מחודד ושפם זיפני ארוך. משקלו: 30-12 גרם. צבע הפרווה בדרך כלל חום בהיר עד שחור, בעל כרס פרוותית לבנה או אפורה, צבע הזנב בהיר יותר בחלק תחתון מאשר עליון.
תפוצה.
עכבר הבית נפוץ כמעט בכל אזור מחיה בו יש אנשים לרבות אזורים חקלאיים, ביערות טבעיים וגם ביערות שנשתלו על ידי בני אדם. באדמת מרעה ובאזורי חוף, באזורים בעלי שיחים נמוכים ואזורים עירוניים.
התנהגות.
בשעות היום רוב בני המשפחה חבויים במחילות ובסדקי סלעים ופעילים בשעות הדמדומים והלילה. הם מיטיבים לרוץ ולטפס.
עכבר הבית מרבה לשכון גם בסביבת האדם: בבתי מגורים, מחסנים, ומבנים אחרים. בתנאי סביבה מתאימים יימצא בשדות ולאורך נחלים, במקומות בהם צמחייה צפופה המאפשרת לו להסתתר בה.
עכבר הבית ניזון בעיקר מחומר צמחי, אבל הוא אוכל-כול. גם את הצואה של עצמו הוא אוכל. בכך הוא ניזון מחומרי מזון הנוצרים במעיו באמצעות חיידקים.
מספר שעות השינה ביממה של עכבר הבית בשבי הוא בממוצע 12.5.
העכבר הוא טריטוריאלי. ובדרך כלל זכר דומיננטי אחד חי יחד עם מספר נקבות וגורים. זכרים דומיננטיים מכבדים את הטריטוריה של פרטים אחרים, ובדרך כלל אינם נכנסים אליה אלא אם היא פנויה.
אויבים.
לעכבר הבית יש המון אויבים. חתולים, נחשים ועופות דורסים. אולם האויב הגדול ביותר הוא האדם. עקב הרתיעה הרבה מעכברים, נוצרה תעשייה שמגלגלת מיליארדי דולרים בשנה ועוסקת בלכידת והרעלת עכברים.
רבייה.
תקופת ההריון של העכבר נמשכת 19–21 יום, שבסופה ממליטה הנקבה 3–14 גורים (בממוצע שישה עד שמונה). נקבה אחת יכולה להמליט 5 עד 10 פעמים בשנה, כך שאוכלוסיית העכברים יכולה לגדול מהר מאוד. הרבייה מתרחשת לאורך כל השנה. (בכל אופן, בעלי חיים בטבע אינם מתרבים בחודשים הקרים).
הגורים נולדים עיוורים, חירשים וחסרי פרווה. השמיעה מגיעה לכדי התפתחות מושלמת ביום הרביעי ללידה, הפרווה תתחיל להופיע בערך לאחר שישה ימים, והעיניים נפתחות בערך לאחר 13 יום מהלידה. הנקבות מגיעות לכדי בגרות מינית בערך בגיל שישה שבועות, והזכרים בערך בגיל שמונה שבועות. אבל הם יכולים להזדווג גם בגיל חמישה שבועות. כאמור, בדרך כלל עכברי הבית פוליגמיים.
תוחלת חיים.
בדרך כלל חיים עכברי הבית בטבע פחות משנה. בסביבה מוגנת הם חיים לעיתים תכופות שנתיים עד שלוש שנים.
נזקים לאדם.
עכברי הבית גורמים נזק רב בהורסם יבולים חקלאיים, וגורמים לזיהום המזון שנצרך על ידי בני האדם. עכבר הבית הוא מין פולש הקשור להכחדתם של מינים מקומיים באזורים שאליהם הוא פולש, שנחשבים מחוץ לתחום האזור הטבעי שלו. עכבר הבית משמש פונדקאי למגוון רחב של מחלות וטפילים מדבקים של בני האדם. המשמעותי ביניהם הוא הדבר הבובוני שמועבר באמצעות החיידק Yersinia pestis וחיידק הסלמונלה.
חסידות צאנז-קלויזנבורג
חסידות צאנז-קלויזנבורג היא חצר חסידית משושלת צאנז, שהוקמה לאחר השואה על ידי האדמו"ר רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, שכיהן לפני המלחמה כרב בעיר קלויזנבורג. החצר משלבת בדרכה ובמנהגיה את אלו של צאנז, סיגט ודינוב. ב-2016 מנתה החסידות כ-3,800 בתי-אב, בכמה חצרות.
מבנה החצר.
הרב יקותיאל יהודה הקים את ישיבת צאנז ואת קריית צאנז בנתניה, שהיא מרכז החסידות בישראל. כמו כן הוא ייסד את שכונת קריית צאנז בירושלים, את בית החולים לניאדו ואת מפעל הש"ס. בארצות הברית הוא הקים קרייה חסידית ביוניון סיטי. התגורר בישראל ובארצות הברית לסירוגין.
לאחר פטירתו של המייסד, הוכתרו שלושה אדמו"רים במקביל: בנו הגדול, הרב צבי אלימלך הלברשטאם המתגורר בקריה בנתניה; בנו השני, הרב שמואל דוד הלברשטאם המתגורר בבורו פארק, ניו יורק; חתנו, הרב שלמה גולדמן היה האדמו"ר מזוועהיל-צאנז ביוניון סיטי, ארצות הברית.
החסידים התחלקו בין שלושת היורשים לרוב על פי מפתח גאוגרפי:
המרכז בישראל, המוכר כ"חסידות צאנז", מנה ב-2016 כ-2,500 בתי אב. בקריית צאנז בנתניה מתגוררות כ-600 משפחות, ואחרות בירושלים, קריית צאנז שבטבריה, אשדוד, בני ברק, צפת, פתח תקווה, חיפה, אלעד, רחובות, בית שמש, מודיעין עילית, וביתר עילית. באירופה החסידות נוכחת בערים לונדון, אנטוורפן ומנצ'סטר. בארצות הברית הן מתגוררות בבורו פארק, ויליאמסבורג, מונסי ולייקווד.