הוראת שעה של השב"ס, מונעת מאסירים ביטחוניים שאינם תושבי ישראל (פלסטינים) או ערבים ישראלים, להיפגש עם מומחים פרטיים לשם גיבוש תוכנית שיקום וחוות דעת לוועדות השחרורים. בהוראת השעה נקבע כי הסיבה לאיסור הגורף על אסירים אלו היא "היעדר פוטנציאל להצלחת תוכנית שיקום" של אסירים ביטחוניים שביצעו עבירות על רקע אידאולוגי, וחוסר היכולת לפקח על תוכניות שיקום של אסירים זרים. הטענה המרכזית היא כי "עבריינות אידאולוגית אי אפשר לשקם" ועל כן, לדעת השב"ס, זה יהיה בזבוז של משאבים. בנוסף, העובדה שכל האסירים הביטחוניים כלואים יחד לפי שיוך ארגוני מונעת את הצלחת השיקום, משום שהאסיר חוזר לאגף לאחר המפגש השיקומי ושישוב ויושפע מחבריו לאגף. טענה נוספת היא שרבים מהאסירים הביטחוניים אינם רואים בעצמם עבריינים, ולפיכך גם אם יתאפשר להם להשתתף בתוכניות שיקום הם יסרבו.
הקביעה שלא ניתן לשקם אסירים אידאולוגיים נתונה למחלוקת, משום שאין כיום בעולם מחקר המוכיח זאת. לעומת זאת, עד לפני מספר שנים, שב"ס איפשר לימודים על תיכוניים לאסירים הביטחוניים. תוכנית זו מיתנה את העמדות שלהם וגם את ההתנהגות שלהם בכלא.
ב-2016, בית המשפט העליון דן בשלוש בקשות ערעור על פסקי דין בעתירות של אסירים שלא הורשו להכניס מומחים מטעמם לבית הסוהר, באי כוחם של האסירים והסנגוריה טענו כי מדיניות השב"ס פוגעת בזכות האסירים להליך הוגן אל מול ועדת השחרורים. בדיון בבית המשפט טענה המדינה כי קיומם של מפגשים בין אסירים ביטחוניים למומחים פרטיים, והצורך בהיערכות והפיקוח עליהם, יקשו על הניהול התקין של בית הסוהר. בית המשפט העליון קבע כי הוראת השעה של השב"ס, אינה מידתית ופוגעת בזכותם להליך הוגן.
תמיכת הציבור הפלסטיני באסירים.
תמיכת הרשות הפלסטינית.
עד שנת 2014 קיבלו האסירים הביטחוניים הפלסטינים הכלואים בישראל תמיכה כספית מהרשות הפלסטינית. בשנת 2013 הרשות העבירה כ-4% מתקציבה לצורך זה. כל אסיר תוגמל בקצבה הנעה בין 1400 ש"ח לחודש לאסיר חדש, ועד 12,000 ש"ח בחודש לאסיר המרצה יותר מ-30 שנה. תמיכה זו ספגה ביקורת מצד ישראל שטענה כי מדובר בהסתה נגד ישראל ועידוד הטרור. לדברי זאב אלקין "שכר המחבלים" גבוה פי ארבעה משכר שוטרי הרשות, מה שהופך את האסיר לבעל המשרה הציבורית הנחשקת ביותר לצורך מימון משפחתו.
בשנת 2014 החליטה הממשלה הפלסטינית לבטל את המשרד לענייני אסירים, והקימה במקומו את "הרשות הלאומית לטיפול באסירים ובעצירים", בהתאם לבקשת ישראל וגורמים מערביים שהתנגדו לסיוע כספי לאסירים מתקציב הרשות. רשות זו היא חלק מאש"ף, איננה ממומנת על ידי תורמים בינלאומיים ופועלת באופן עצמאי מממשלת הרשות.
במאי 2019 במסגרת חשיפה של ארגון לביא את הרשימות אותם קיבל במסגרת בקשת חופש מידע עלה מהתשובות כי הרשות הפלסטינית ממנת מדי חודש לכל אסיר תושב הרש"פ בשב"ס 400 שקלים לרכישת מוצרים בחנויות המכר בבתי הכלא.
שביתות רעב.
שביתת הרעב הראשונה של אסירים פלסטינים נערכה בשנת 1968 בכלא שכם במחאה על תנאי הכליאה ועל עינויים. מאז התרחשו שביתות רעב רבות שחלקן הסתיימו בפשרה שכללה שיפור תנאים בכלא ושחרור עצירים מנהליים. חמישה אסירים פלסטינים מתו עקב האכלה כפויה במהלך שביתות רעב: עבד אלקאדר אבו אלפחם בשנת 1970 בכלא שקמה, ראסם חלאוה ועלי ג'עפרי בשנת 1980 בכלא נפחא, מחמוד פריתיג בשנת 1984 בכלא ג'ניד וחסין נמר עבידאת, בשנת 1992 בכלא שיקמה.
שביתות רעב מאורגנות.
באוגוסט 2004 פתחו כ-4,000 אסירים פלסטינים בשביתת רעב בתביעה להקלת תנאי מאסרם, בין היתר דרשו החזרת טלפונים לאגפים, הרחבת ביקורי משפחות והפסקת חיפושים. השר לביטחון פנים צחי הנגבי הגיב באמרו . השביתה הסתיימה בלי שדרישותיהם העיקריות של השובתים נענו. יש המסבירים זאת בהשפעת שרות בתי הסוהר על הסיקור התקשורתי של תנאי האסירים ובתשומת הלב הנמוכה שהשביתה קיבלה בתקשורת בין היתר בשל העיתוי - במקביל לאולימפיאדה.
ב-17 באפריל 2012, יום האסיר הפלסטיני, פתחו כ-1600 אסירים פלסטינים בשביתת רעב המונית. דרישות השובתים כללו:
במהלך השביתה נערכו אירועי הזדהות עם העצירים השובתים בגדה, בעזה ובתחום הקו הירוק. אירועים אלו כללו הפגנות, עצרות ואוהלי מחאה מול בתי כלא, משרדי הצלב האדום, קונסוליות זרות ועוד. ביום ה-20 לשביתה התכנסה ועדת האתיקה של שרות בתי הסוהר והחליטה כי במקרה הצורך יואכלו השובתים בכפייה. ב-14 במאי 2012, היום ה-28 לשביתת הרעב, הושג הסכם בתיווך מצרים ובמעורבות הנהגת החמאס והרשות הפלסטינית בין הנהגת השובתים למדינת ישראל. ההסכם כלל התחייבות של האסירים להימנע "מכל פעילות אשר תהווה תמיכה מעשית בטרור" וישראל מצידה התחייבה להוציא אסירים מבידוד, לאפשר ביקורי משפחות ולהתחיל בדיונים על הקלת תנאי המאסר. בהתאם להסכמות הוצאו 18 אסירים מבידוד ונערכו מספר ביקורי משפחות מרצועת עזה בליווי הצלב האדום. ביקורים אלו הוגבלו להורים ובנות זוג אף על פי שהסכם סיום השביתה כלל גם ביקורי אחים ובני אסירים. ההסכם לא כלל את נושא העצירים המנהליים ואלה המשיכו בשביתות רעב.
אסיר בטחוני
2002 בטלוויזיה בישראל
בשנה זו (בט"ו בשבט, 28 בינואר 2002) ערוץ 10 החל את שידוריו, והיה לערוץ המסחרי השני שהוקם.
תוכניות וסדרות.
להלן חלק מהתוכניות שנוצרו בשנת 2002:
1894 במדע
1893 במדע
רפואה.
9 ביולי - דניאל הייל ויליאמס מבצע בהצלחה את ניתוח הלב הפתוח הראשון
גרוס
גְרוֹס (Groß, Gross) הוא שם משפחה שפירושו בגרמנית "גדול".
ג'ון בלואו
ג'ון בלואו (באנגלית: John Blow; 1649 - 1 באוקטובר 1708) היה מלחין ונגן עוגב אנגלי. בין תלמידיו ויליאם קרופט והנרי פרסל.
חייו.
בלואו נולד כנראה בצפון קולינגהם בנוטינגהאמשייר. הוא היה לזמר במקהלת הקאפלה המלכותית והתבלט בכישרונו המוזיקלי.
בלואו חיבר בגיל צעיר מאוד כמה מזמורי תפילה, ביניהם "אלי, אתה מפלטנו", "אלי, אל תוכיחני" ו"תמיד אביע תודותי", שהיה האחרון בסדרה של עבודה משותפת עם פלהאם האמפרי וויליאם טרנר ונועד לחגוג ניצחון על ההולנדים בשנת 1665, או, סביר יותר, פשוט להנציח את הידידות בין שלושה זמרי מקהלה.
לתקופה זו שייך החיבור בשני קולות ל"לך, עד שקר", שנכתב לבקשת צ'ארלס השני כחיקוי ל"דברו, שמיים" של ג'אקומו קריסימי. בשנת 1669 התמנה בלאו לנגן העוגב של כנסיית וסטמינסטר. ב-1673 קיבל את התואר אציל משמש בקאפלה המלכותית ובספטמבר של אותה נשא לאישה את אליזבת בראדוק, שמתה בלדתה כעבור עשר שנים.
בלואו, שנשא תואר דוקטור למוזיקה משנת 1678, התמנה בשנת 1685 לאחד הממונים על המוזיקה בחצר ג'יימס השני, מלך אנגליה. בין 1680 ל-1687 כתב את היצירה היחידה שלו לבימה שנותר ממנה איזה שהוא תיעוד, "ונוס ואדוניס", הצגה לבידור המלך. במופע זה שיחקה מרי דייוויס בתפקיד ונוס ובתה מצ'ארלס השני, ליידי מרי טיודור (בתו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה), הופיעה כקופידון.
בשנת 1687 התמנה למנצח המקהלה בקתדרלת סנט פול; ב-1695 נבחר לנגן העוגב של סנט מרגרט, כנסיית וסטמינסטר והשמועה אומרת, שקיבל עליו מחדש את משרת נגן העוגב בווסטמינסטר לאחר שהתפטר, או פוטר, ממנה בשנת 1680 כדי לפנות מקום להנרי פרסל. ב-1699 התמנה למשרה החדשה של מלחין הקאפלה המלכותית.
היום מוכרים ארבעה-עשר סדרי-תפילה ויותר ממאה מזמורים מאת בלואו. נוסף למוזיקה הכנסייתית הצרופה, כתב בלאו את "ריבון רם ונישא, שמחת לבנו", אודה לראש השנה 1682 וחיבורים דומים לשנים 1683, 1687, 1688, 1689, 1693, (?), 1694 ו-1700; אודות וכדומה לחגיגת יום ססיליה הקדושה ב-1684, 1691, 1695 ו-1700; לכבוד הכתרת ג'יימס השני שני מזמורי תפילה, "הנה אלוהים מגיננו" ו"יש ואלוהים דובר בחזיונות"; כמה קטעי צ'מבלו (1689); "אפיסדיום" למלכה מרי (1695) ואודה על מותו של פרסל (1696). בשנת 1700 הוציא לאור את "אמפיון אנגליקוס", קובץ קטעי מוזיקה לקול אחד, שניים, שלושה וארבעה קולות, בליווי בס ממוספר.
דף מפורסם ב"היסטוריה של המוזיקה" מאת צ'ארלס ברני מוקדש לאילוסטרציות של "crudities", שרובן מגלות רק מאמצי ביטוי ראויים לשבח, אם גם בוסריים, האופייניים למוזיקה אנגלית של אותן שנים, אך אחדות מהן (שעליהן אומר ברני "כאן אנו אבודים") מצוינות בפירוש.
בלואו מת ב-1 באוקטובר 1708 בביתו בברוד סנקטוארי ונקבר בשדרה הצפונית של כנסיית וסטמינסטר.
ארבע אימהות
בית הסוהר קציעות
בית הסוהר קציעות (בעבר "כלא קציעות", מכונה בערבית "אנצאר 3") הוא מתקן כליאה ישראלי הנמצא בחולות חלוצה. מבחינת קיבולתו המקסימלית ושטחו המשתרע על 400 דונם, זהו מתקן הכליאה הגדול בישראל.
בשנת 2007 היו כלואים בו כ-2,500 איש, רובם המוחלט אסירים ביטחוניים פלסטינים, עצורים עד תום ההליכים ועצורים מנהליים. הכלא מחולק לשלושה מתחמים, בכלא קיים גם אגף של אסירים פליליים המבצעים את עבודות תחזוקת הכלא.
בבית הסוהר קציעות נמצא בית משפט צבאי למעצרים מנהליים. בית משפט זה הוא חלק מיחידת בתי המשפט הצבאיים באיו"ש.
היסטוריה.
בית הסוהר נפתח בשנת 1988, בעקבות האינתיפאדה הראשונה. בשנים 1993–1996, לאור יישום הסכמי אוסלו שוחררו מרבית האסירים ממנו והמתקן נסגר כמעט לחלוטין. לאחר מבצע "חומת מגן" ב-2002 שופץ הכלא ונפתח מחדש ככלא באחריות צה"ל, ולאחר מכן הועבר לאחריות שירות בתי הסוהר.