בשנת 2007, הופק סרט בשם "אקסודוס: חלומה של עדה", המתאר את פעולותיה ומאמציה של עדה סרני לארגן את עלייתם לארץ ישראל של אלפי העקורים היהודים ששהו באיטליה בסיום מלחמת העולם השנייה. הסרט הוא עיבוד חופשי של הרומן האוטוביוגרפי של עדה סרני 'I clandestini del mare' "הנוסעים הסמויים של הים" (הספר יצא לאור בעברית בשם: "ספינות ללא דגל"). יוצרי הסרט הם ג'אנלואיג'י קאלדרונה וניקולה בדאלוקו. את עדה סרני גילמה השחקנית מוניקה גוריטורה. הסרט הוא קו-פרודוקציה של ערוץ הטלוויזיה האיטלקית Raiuno עם חברת Red Film. הוא שודר בטלוויזיה האיטלקית כמיני סדרה בת 4 פרקים ב-28 ו-29 בינואר 2006 לרגל יום הזיכרון לשואה, ובטלוויזיה החינוכית הישראלית. הסרט הוקרן בכמה פסטיבלים בארצות הברית וגם בפסטיבל הסרטים היהודי העולמי 2007 בתל אביב, וזכה לתגובות נלהבות.
לקריאה נוספת.
עדה סרני, ספינות ללא דגל, הוצאת עם עובד, 1975.
לילך רוזנברג-פרידמן, "גיבורה בלתי נשכחת? לשאלת מקומה של עדה סרני בזיכרון הציבורי", קתדרה 137 (תשע"א), עמ' 147–178
עדה סירני
קהילת יהודי בוקרשט
יעקב לוצ'אנסקי
יעקב לוצ'אנסקי (1876 – 1978), פסל יהודי. חי ויצר בפריז. אחרי הקמת מדינת ישראל, בגיל 73, עלה לישראל והשתקע בקיבוץ גבעת ברנר, שם יצר עוד שנים רבות.
ביוגרפיה.
לוצ'אנסקי נולד בעיר ויניצה שבאוקראינה בשנת 1876. בגיל עשרים החל ללמוד פיסול בבית הספר לאמנות באודיסה. עם סיום לימודיו גויס לצבא הרוסי.
בשנת 1903 עקר לפריז. התקבל לאקול נסיונל סופרייר דה בוזאר, שם השתלם ועבד בסדנה של הפסל הצרפתי אנטונן מרסייה (Antonin Mercié). יצירותיהם של הפסלים אוגוסט רודן, אריסטיד מאיול (Aristide Maillol) ושרל דספיו (Charles Despiau) הותירו בו רושם עמוק.
לוצ'אנסקי הציג את יצירותיו בתערוכות שונות בפריז. כמו כן ערך מסעות באירופה (בין השאר היה באיטליה, בהולנד ובשווייץ) ובשנים 1931/2 שהה בארצות הברית, שם יצר והציג תערוכות בכמה ערים.
בימי מלחמת העולם השנייה נמלט מפריז לדרום צרפת ומצא מסתור בחווה מרוחקת. הוא המשיך ליצור גם בתקופה זו, למרות תנאי המחסור והרעב. עם סיום המלחמה שב לפריז ואף הצליח להעביר לפריז את היצירות שפיסל בימי המלחמה.
זמן-מה אחרי שחזר לשגרת היצירה נפגש בפריז עם כמה אנשים מארץ ישראל ובהם אהרן ציזלינג אשר עוררו בו רצון לעלות לארץ ישראל וליצור בה. בראשית מלחמת העצמאות שהה לוצ'אנסקי בארץ במשך כמה חודשים ואחר כך שב לפריז כדי לאסוף את רכושו ולשוב לארץ ישראל. כבר בזמן היעדרו מהארץ נערכו תערוכותיו הראשונות בארץ בבצלאל בירושלים, באולם "ביתנו" בחיפה ובמשכן לאמנות בעין חרוד.
בראשית 1949, בגיל 73, עלה לוצ'אנסקי ארצה והביא עמו את כל רכושו ויצירתו. מאות מיצירותיו מסר למשכן לאמנות על שם חיים אתר בקיבוץ עין חרוד איחוד.
לוצ'אנסקי עצמו השתקע בגבעת ברנר, שם הוקם בשבילו "בית לוצ'אנסקי" ובו אטלייה ויחידת מגורים. הוא המשיך לפסל וליצור במשך יותר מעשרים וחמש שנים במקומו החדש. כיום, (2009), סגור הבית, אך מספר פסלים של לוצ'אנסקי מפוזרים ברחבי הקיבוץ.
בשנת 1976 זכה לוצ'אנסקי בפרס על שם מאיר דיזנגוף לאמנות.
לוצ'אנסקי נפטר בשנת 1978 בגבעת ברנר והוא בן 102.
על יצירתו.
הנושא העיקרי ביצירתו של לוצ'אנסקי היה האדם. הוא הרבה לפסל דמויות של בני אדם על פי המסורת הקלאסית תוך חדירה אל סוד אידיאל היופי היווני רומאי, ומבחינה זו היה לו ייחוד בין האמנים היהודיים של זמנו. הדיוקנאות שלו ממזגים את התכונות הגופניות והנפשיות של המודל; הוא מבקש לשלב את התוכן והצורה, לבטא את הממד הנפשי בערכים פלסטיים. כל אלה מקנים חמימות אנושית ליצירותיו. בדמויות הנשים שלו יש מידה מסוימת של תעלומה ודומה שהן נמצאות על הגבול שבן המינים.
התמורות הגדולות שהתחוללו בעולם בתקופת יצירתו, ובכלל זאת שתי מלחמות עולם, לא זעזעו את עבודותיו.
לוצ'אנסקי פיסל במגוון רחב של חומרים ובכלל זאת: ברונזה, עץ, בזלת, גרניט, אבן, טֶרָקוֹטָה וגבס.
אויגן קולב, שהיה מנהל מוזיאון תל אביב לאמנות בשנות ה-50, סיכם את יצירתו של לוצ'אנסקי במשפטים אלה:
יעקב לוצ'נסקי
דפוס משי
שרגא בר
שרגא בר (נולד ב-24 במרץ 1948) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן הימני בקבוצת מכבי נתניה ובנבחרת ישראל.
ביוגרפיה.
בר נולד בגרמניה ועלה לישראל בשנת 1949. הוא החל לשחק כדורגל בגיל 9 במחלקת הנוער של מכבי נתניה, ובשנת 1965 שבר את שיא המועדון כאשר עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון בגיל 15 וחצי. בר שיחק בנתניה עד שנת 1978 וזכה עמה בשלוש אליפויות, כולל דאבל בעונתו האחרונה במועדון. לאחר שעזב את נתניה שיחק גם בהפועל רמת גן.
בשנת 1966 ייצג את נבחרת הנוער של ישראל בבנגקוק ובשנת 1967 בקוריאה הדרומית. בר זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת בשנת 1968, ואת הופעת הבכורה שלו ערך במשחק ידידות מול נבחרת צפון אירלנד באצטדיון בלומפילד. את שערו היחיד במדי הנבחרת כבש בר באולימפיאדת מקסיקו (1968), בניצחון 3–1 מול נבחרת אל סלבדור. בר הגיע לשיאו המקצועי ככדורגלן בשנת 1970, כשותף במשחקי מונדיאל 1970 שנערך במקסיקו. בסך הכל הופיע בר 34 פעמים במדי הנבחרת ולזכותו שער בודד.
בר שיתף פעולה בנתניה עם אחיו, חיים בר, גם הוא שחקן נבחרת ישראל.
שיאן
שִׂיאָן (; בפין-יין: Xī'ān; מילולית: "השלווה המערבית"; נקראה בעבר גם צָ'אנְגאָן (בסינית מפושטת: 长安; בסינית מסורתית: 長安; בפין-יין: Cháng'ān; ; מילולית: "השלווה הנצחית")) היא תת-מחוז עירוני, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז שאאנשי שבמרכז הרפובליקה העממית של סין. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית תת-המחוז העירוני מנתה כ-12.9 מיליון תושבים בשטח כולל של 10,762 קמ"ר, מתוכם כ-11.9 מיליון בשטח האורבני. שיאן היא אחת הערים ההיסטוריות החשובות בסין, ושימשה כבירתה תחת שושלות רבות.
היסטוריה.
בסמוך לשיאן נמצאו שרידי כפר נאוליתי מהאלף השישי לפני הספירה. לשיאן יש היסטוריה של למעלה מ-3,100 שנה ברציפות. זו מהערים המשפיעות והחשובות ביותר בהיסטוריה האנושית. שיאן הייתה אחת מערי הבירה העתיקות של סין, כשהאחרות היו בין השאר בייג'ינג, לוו-יאנג, קאיפנג, האנגג'ואו, ונאנג'ינג. שיאן הייתה עיר הבירה של 13 שושלות לרבות שושלת ג'ואו המערבית, שושלת צ'ין, שושלת האן המערבית, שושלת סווי ושושלת טאנג וזאת במשך 1062 שנים. בתקופת שושלת האן ושושלת טאנג שיאן הייתה התחנה הראשונה בדרך המשי כמו גם המרכז הפוליטי הכלכלי והתרבותי, בתקופתה העיר הייתה העיר המאוכלסת ביותר בעולם ואחת החשובות בעולם, ומבנה העיר הועתק גם לערים חשובות כגון קיוטו בירת הייאן ואדו ביפן. כבירה נכבשה העיר רק על ידי הטיבטים לזמן קצר ב-763, וחואנג צָ'או במרד של 879, אך במשך המילניום הראשון לספירה עמדה לרוב בתפארתה בהיותה מהערים החשובות והגדולות בעולם. מעיר זאת נפוץ הבודהיזם בסין לאחר שבמאה ה-7 תורגמו בה מאות ספרי דת שהובאו מהודו. עיר זאת הפיצה גם את הקונפוציאניזם, דאואיזם וליגליזם שהיו זרמי מחשבה משפיעים בסין.
מנפילת שושלת טאנג במאה ה-10, הלכה ושקעה העיר, אם כי בראשית שושלת מינג, בסוף המאה ה-14, נבנתה מחדש והוקפה בחומה חדשה, וגם ניתן לה שמה הנוכחי. בשנת 1556 הייתה במוקד רעידת האדמה הקטלנית בהיסטוריה, כשכמעט הושמדו כליל כל יישובי המחוז והמחוזות הסמוכים. העיר שבה לספרי ההיסטוריה במאה ה-20 בבריחתה של צה-שי הקיסרית האלמנה לשם במהלך מרד הבוקסרים ובתקרית שיאן בה נחטף מנהיג סין צ'יאנג קאישק והפך לשבוי במדינתו.
גילוי צבא הטרקוטה בקרבת העיר בתחילת שנות ה-70, גרם לעיר לשוב לחשיבות העבר שלה בשמשה סמל של אחדות עבר מיתולוגית העוזרת לגבש את סין העכשווית כהמשך ישיר של סין הקדמונית. תקציבים שהופנו לעיר הפכו אותה במהירות למרכז תעשייה, אומנות, חינוך ותיירות, והעיירה המאובקת של שנות השבעים הפכה למרכז מטרופוליני של כ-8.5 מיליון איש. זו עיר שהתעשרה במהירות והפכה למרכז תעשייתי המייצר בעיקר רכיבים בקבלנות משנה. עם זאת, כעיר תיירות מהחשובות בעולם, מגיעים אליה כ-60 מיליון תיירים (מרביתם תיירות פנים), דבר התורם רבות לעושרה של העיר.
העיר מוקפת בנהר ג'ין, נהר ווי, נהר צ'אן ונהר ג'ינג. שיאן ידועה בעיקר בשל הממצאים של צבא הטרקוטה שנמצאו בסביבתה.
חומות שיאן.
חומות העיר נמצאות במרכז העיר, החומה המזרחית אורכה 11.9 ק"מ, החומה המערבית קטנה רק במעט מהמזרחית; בחומות ארבעה שערים. המזרחי - שער אניון, הדרומי - שער יונגן, המערבי - שער אנדינג ובמזרח שער צ'אנגלי.
לפני 1,400 שנה קבעה שושלת טאנג את בירתה בשיאן, באותה תקופה אורך החומות היה 35 ק"מ, חומות כה כבירות היו נדירות אז ושיאן הייתה אחת מארבע ערי הבירה העתיקות הגדולות בעולם. העיר וחומותיה הפכו חורבות במלחמה במאה העשירית.
החומות נבנו מחדש על החומות שהיו בתקופת שושלת טאנג. בתקופת שושלת מינג (1374-1378) החומות הורחבו והוגבהו. זו אחת הערים היחידות בסין בהן נשתמרו החומות בצורה כה יפה. החומה הנוכחית נבנתה במאה ה-14 בראשית שושלת מינג שגם נתנה לעיר לראשונה את השם שיאן. החומות שרדו את רעידת האדמה הגדולה מהמאה ה-16.
גובה החומות כ-12 מטרים, החומות רחבות מאוד בבסיסן, למעלה רוחבן 18 מטרים. בחלקן החומות מוקפות בתעלת מים, בכל שער יש מגדל שמירה, בכל שער היה גשר תלוי נייד שהיה מועלה בעת קרב. על החומות ניתן לטייל רגלית, לשכור אופניים או לסייר ברכב חשמלי לאורך החומה.
מאדאם בטרפליי
שוער כדורגל
חתך