איינשטיין היה ממבקריה החריפים ביותר של מכניקת הקוונטים. לתפיסתו, היא סותרת את עקרון המקומיות שאותו ראה כבסיס לכל הפיזיקה. במאמר שכתב ביחד עם בוריס פודולסקי ונתן רוזן, הם הציעו להעמיד את תורת היחסות במבחן מול מכניקת הקוונטים: הוצע ניסוי EPR המשתמש בשזירה קוונטית כדי להראות שמכניקת הקוונטים מפירה לכאורה את עקרון המקומיות. 30 שנה מאוחר יותר ענה להם ג'ון סטיוארט בל במאמר משלו והראה שהסתירה היא עם ריאליזם מקומי שניתן לביטוי על ידי תורת משתנים חבויים מקומיים, לדוגמה פרשנות בוהם, ולא עם תורת היחסות הפרטית. כלומר ניתן ליישב את תורת הקוונטים, תורת היחסות הפרטית ועֶקְרון המקומיות אם נזנח את הריאליזם. בנוסף, ניסח בל את הסתירה בצורה הניתנת לבדיקה מבחינה ניסיונית על ידי הפרת אי שוויון בל. מחקר תאורטי נוסף הראה שאמנם קריסת המצב הקוונטי מתפשטת מהר יותר ממהירות האור, אך שאי-אפשר להעביר מידע באמצעותה.
ריאליזם מקומי.
ריאליזם בפי הפיזיקאים אינו חופף לגמרי להגדרה הפילוסופית. בעוד שהפילוסופיה מדגישה אובייקטיביות ביחס לאדם, מבחינה פיזיקלית הדגש הוא על מכשיר המדידה. השאלה היא האם כל התכונות של כל אובייקט מוגדרות באופן מוחלט ללא תלות בדרך שבה הן נמדדות. לפי פרשנות קופנהגן של מכניקת הקוונטים, תוצאות המדידה נקבעות בצורה אקראית וניתן לחזות רק את ההסתברות של כל תוצאת מדידה. פרשנות ריאליסטית תגרוס שהאקראיות, לכאורה, בתוצאת המדידה נגרמת מחוסר ידע על המצב האמיתי של המערכת הפיזיקלית. למידע החסר מתייחסים בתור משתנים חבויים, כלומר ערכים פיזיקליים אמיתיים שאינם ידועים לנו ולכן איננו יכולים להסביר את תוצאות המדידה והן נראות אקראיות. ריאליזם מקומי הוא ההנחה שגם עקרון המקומיות וגם הריאליזם תקפים. התאוריה הנגזרת מכך היא תיאורית משתנים חבויים מקומיים, שבה אותם ערכים שאיננו יודעים מוגדרים למיקום מסוים בלבד ואינם יכולים להיות מושפעים ממיקום מרוחק.
אבודרהם
אמר&quot;ל
אדרת
רינלדו ארנס
רינלדו ארנס (ספרדית: Reinaldo Arenas; 16 ביולי 1943 - 7 בדצמבר 1990) היה משורר, סופר ומחזאי קובני. תמך במהפכת 1959 בתחילתה, אך לימים הפך מבקר גדול שלה ושל המהפכן פידל קסטרו.
ביוגרפיה.
ארנס נולד בכפר במחוז אולגין שבמזרח קובה, ומאוחר יותר עבר לבירת המחוז, העיר אולגין. ב-1963 עבר להוואנה כדי ללמוד בבית-הספר לתכנון. לאחר שהשלים את לימודי התכנון שלו, למד פילוסופיה וספרות באוניברסיטת הוואנה, אך לא השלים את התואר. שנה לאחר מכן החל לעבוד בספרייה הלאומית. בתקופת עבודתו בספרייה זכה ארנס במספר פרסים שמוענקים על ידי אונא"ק. ספרו "הזיות" (Hallucinations) אוזכר על ידי אונא"ק כספר הטוב ביותר של 1966, אך השופטים לא רצו העניק לו את הפרס. הם חיפשו היטב ספר שיוכל לקבל את הפרס במקומו, אך לא מצאו והחליטו לא להעניק את הפרס באותה שנה (הספר 'רק צוין' כטוב ביותר).
כתיבתו וההומוסקסואליותו המוחצנת הביאוהו לידי עימות עם הממשלה הקומוניסטית. הוא עזב את הספרייה הלאומית והפך עורך במכון הספר הקובני עד 1968. מ-1968 עד 1974 שימש עיתונאי ועורך בכתב העת הספרותי  "La Gaceta de Cuba." ב-1974 נכלא בשל "סטייה אידאולוגית" ופרסום ספרים בחו"ל בלי אישור רשמי. ארנס ברח מהכלא וניסה לברוח מקובה דרך הים, באמצעות ציפה על צינור פנימי של גלגל. הניסיון נכשל, וארנס התחמק מהמשטרה זמן מה. לבסוף נתפס בפארק לנין שבהוואנה ונכלא בכלא אל מורו יחד עם רוצחים ואנסים. שם שרד באמצעות סיוע לאסירים אחרים לכתוב מכתבים לרעיותיהם ולשאר נשותיהם. ארנס הצליח לאסוף די נייר כדי להמשיך לכתוב. עם זאת, ניסיונותיו להבריח את החומר התגלו מספר פעמים והוא נענש על כך. ב-1976, תחת איום במוות, אולץ ארנס להתכחש לכל עבודתו.
ב-1980 הסתכסך המשטר הקובני עם פרו. קסטרו, מנהיג קובה, החליט לבטל את השמירה המשטרתית על שגרירות פרו, כדי שיופנה נגדה 'הזעם העממי'. אלא שההפך התרחש - אלפי קובנים ניצלו את היעדר השמירה והתבצרו בשטח השגרירות, דורשים מקלט מדיני. לבסוף הסכים קסטרו שכל הנמצאים בתוך השגרירות, יחד עם קבוצות "אנטי-סוציאליות" נוספות (הומוסקסואלים, למשל) יהגרו לארצות הברית. ארנס לא התבצר בשגרירות, אך לא רצה להחמיץ את ההזדמנות. הוא ידע שהמשטר הוציאו מן הכלל ולא יעניק לו אישור יציאה; לכן שינה בכתב יד את שמו בתעודת הזהות. כך הצליח לעבור את הבידוק ולקבל אישור יציאה.
ב-1987 אובחן ארנס כחולה איידס; הוא המשיך לכתוב ולדבר נגד המשטר הקובני. שימש כחונך לכותבים קובנים רבים בגלות, בהם ג'ון אודונל-רוזאלס. ב-7 בדצמבר 1990, מת ארנס ממנת יתר מכוונת של סמים ואלכוהול. במכתב ההתאבדות שהשאיר, כתב ארנס: ב-2012 נכלל שמו של ארנס בשביל המורשת שבשיקגו, מדרכה ציבורית שמנציחה אישים להטבי"ם והיסטוריה להטבי"ת.
כתיבתו.
ארנס היה כותב פורה. בנוסף לשני ספרי שירה, פרסם סדרה של חמישה רומנים, שמהווים "היסטוריה סודית" של קובה שלפני המהפכה. הסדרה נקראת "פנטגוניה," וכוללת את הספרים "סלסטינו לפני השחר", "שוב הים, Palace of the White Skunks, צבע הקיץ" ו-"The Assault""." בחמשת הספרים בסדרה נע סגנון כתיבתו של ארנס מריאליזם מוחלט ומודרניזם לאבסורד והומור סאטירי. הרומן השני שלו, הזיות, 'משכתב' את סיפורו של דיסידנט ידוע.
ספרו האוטוביוגרפי "לפני שירד הלילה", נבחר כאחד מרשימת עשרת הספרים הטובים ביותר של העיתון הניו יורק טיימס לשנת 1993. הספר עובד גם לסרט בכיכובו של השחקן הספרדי חווייר ברדם. הספר ראה אור בתרגום רמי סערי בהוצאת כרמל בשנת 2008.
מריו בנדטי
מריו בנדטי (; 14 בספטמבר 1920 – 17 במאי 2009) היה סופר ומשורר אורוגוואי.
ביוגרפיה.
מריו בנדטי נולד בשנת 1920 בפאסו דה לוס טורוס, אורוגוואי. כשהיה בן ארבע עברה משפחתו לגור במונטווידאו. לפני שפנה לעסוק בספרות עבד בנדטי בתור קצרן, קופאי, זבן, ספרן, עיתונאי, מתרגם, פקיד בחברה מסחרית ועובד ציבור. כך התוודע לקשת רחבה של אנשים ולמציאות החברתית העגמומית במולדתו, והיכרות מעמיקה זו מוצאת לה ביטוי נאמן ברבים מספריו. את דרכו הספרותית התחיל בנדטי במקביל לעבודתו כעיתונאי בשבועון "מַרְצָ'ה", שהיה אחד הפרסומים החשובים ביותר באורוגוואי בתחום הפוליטי והספרותי מאז היווסדו בשנת 1939 ועד סגירתו בהוראת השלטונות בשנת 1974. שיריו וסיפוריו הראשונים של בנדטי ראו אור כבר במחצית השנייה של שנות הארבעים, אבל יוצרם רכש את עיקר קוראיו הנאמנים רק בתחילת שנות השישים, עם פרסומם של הרומנים "ההפוגה" (1960) ו"תודה על האש" (1965). בשנת 1973, בעקבות ההפיכה הצבאית בארצו, גלה מארצו מסיבות פוליטיות ועד שובה של הדמוקרטיה לאורוגוואי חי כגולה, במשך כתריסר שנים, בעיקר בארגנטינה, בפרו, בקובה ובספרד. למן 1985 חילק בנדטי את חייו בין מדריד ומונטוידאו. בנדטי כתב מסות, סיפורים, שירה, מחזות, תסריטים, פזמונים, מאמרי ביקורת ספרותית ומאמרים עיתונאיים. הוא פרסם יותר מחמישים ספרים, ויצירתו תורגמה לעשרים ושלוש שפות. בעשרים שנות חייו האחרונות זכה בפרסים ולכיבודים רבים על כתיבתו, ועם מותו ב-17 במאי 2009 כתוצאה ממחלת הסרטן. הכריזה ממשלת אורוגוואי על יום אבל לאומי לזכרו. ספרו "ההפוגה" תורגם לעברית בידי רמי סערי וראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 1996.
פאבלו אורבני
פאבלו אורבני (בספרדית: Pablo Urbanyi; נולד ב-1939) הוא סופר ארגנטינאי.
פאבלו אורבני נולד בהונגריה בשנת 1939. לאחר מלחמת העולם השנייה עיירה בה התגוררה המשפחה עברה לצ'כוסלובקיה והם החליטו להגר לארגנטינה. בהיותו בבית הספר הוא התקרב למשורר ארגנטינאי רוברטו חוארוס שהכיר לו את הספרות הקלאסית.
אורבני עבד כעיתונאי ופרסם את הספרים "ליל המהפכנים" (1972) ו"אקדח בשביל מאק" (1975). בשנת 1977 גלה לקנדה, שבה הוא מתגורר מאז ועד היום. בשנות גלותו פרסם את הספרים "בשום מקום" (1981), "קצת מהכל והרבה כלום" (1988), "להיוולד מחדש" (1992), "סילבר" (1994) ו"שקיעת שמש" (1997). רבים מספריו תורגמו לאנגלית, לצרפתית ולהונגרית.
גבריאל באטיסטוטה
ארכיטיפ
ארכיטיפּ (מגרמנית: Archetyp - אַרְכֶטִיפּ, הצורה העברית הנוכחית מושפעת מההיגוי באנגלית; מקור המילה ביוונית - αρχέτυπον ארכֶטיפּון - "דגם קדום", עבר ללטינית כ- archetypum ארכֶטיפּוּם) הוא אב טיפוס של רעיון, אדם, אובייקט או מצב שהאנושות, על תרבויותיה השונות, חוותה תדיר והוא נשמר כמשקע בזיכרון האנושי, כמודל שעל פיו פרטים אחרים מתובנתים. הפרט החווה את חייו הפרטיים חשוף תמיד הן להתרחשויות ההווה שהוא שותף להן, והן לאותם דימויים קדומים מעברה של משפחת האדם.
דוגמה: דמות האם היא ארכיטיפ, שהרי כל התינוקות בכל התרבויות שותפים לחוויית האם. תפיסת התינוק את אמו שלו משלבת בתוכה את התנסויותיו עם דימוי דמות האם הטבוע בו מלידה, כפי שחווה אותה הגזע האנושי מאז ומעולם.
הארכיטיפים של יונג.
על פי התאוריה האנליטית של הפסיכואנליטיקאי קרל יונג, קיימים מספר ארכיטיפים מרכזיים:
דוגמאות לארכיטיפים נוספים: דמות האם, הגיבור, הילד, אלוהים, אמא אדמה, בעלי חיים, הזקן החכם, ועוד.
ארברטו אלדר