לצידם הופיעו אמנים והרכבים ברזילאים, כמו ז'ילברטו ז'יל, לולו סאנטוס, ריטה לי (Rita Lee, בשנות השישים חברה בהרכב הרוק הפסיכדלי המוטנטים), קייטנו ולוזו (יחד עם ז'יל ואחרים הניח את יסודות זרם הטרופיקליה), נאי מאטוגרוסו (בשנות השבעים שר בהרכב הגלאם רוק Secos &amp; Molhados, כלומר, "יבשים ורטובים"), להקת הפופ-רוק Kid Abelha (קיד דבורה), עם הסולנית והמחברת פאולה טולר (Paula Toller, שיריה בשנות השמונים נודעו בשימוש במטאפורות של מיניות מרומזת, מסויגת ודו-משמעית וכיכבו בראש מצעדי הפזמונים בברזיל בשנים 83–85), פפאו גומז (Pepeu Gomes - דורג בידי המגזין Guitar World בין 10 הגיטריסטים הטובים בעולם. בשנות השישים והשבעים היה גיטריסט ההרכב Novos baianos), ההרכב Blitz של אוונדרו מסקיטה, בגלגולו הראשון עם קולות הרקע הדומיננטיים של מארסיה בולקאו ופרננדה אבראו, והלהקה Barão Vermelho (הברון האדום), עם הסולן שנודע בכינוי "קאזוזה, המשורר של הרוק" (Cazuza, o poeta do rock), מהיוצרים החשובים ביותר של הרוק הברזילאי בשנות השמונים, שהלך לעולמו ב-1990 ממחלת האיידס.
שני המופעים של להקת קווין ב-12 בינואר וב-19 בינואר הוסרטו ושודרו בדרום אמריקה על ידי Globo TV. כל אחד מהמופעים הללו, נצפה על ידי כ-200 מיליון איש וביותר מ-60 מדינות. ההערכה של קהל הצופים בכל אחד ממופעי קווין, עמדה על כ-325 אלף. עד 2003, נתון זה היה שיא עולמי עבור קהל ששילם למופע (שיא זה נשבר על ידי Molson Canadian Rocks for Toronto, שמשך קהל של 490 אלף איש אשר שילם עבור המופע).
נטען, כי ההופעה של איירון מיידן באותו פסטיבל הייתה אחת מהמרשימות, ותוארה כ"אגדית". ההופעה החלה שתי דקות לחצות הלילה, בחגיגה וקידום של אלבומם האחרון דאז Powerslave, שכלל בתוכו את השיר Two Minutes to Midnight (שתי דקות לחצות).
רוק בריו 2.
הפעם השנייה בה נערך הפסטיבל הייתה בין ה-18 ל-26 בינואר 1991, באצטדיון המרקנה. בין הכוכבים הבינלאומיים הבולטים אותה שנה ניתן היה למצוא את Guns N' Roses, פיית' נו מור ומגדת. לצידם ניתן היה למצוא את : א-הא, בילי איידול, ג'ורג' מייקל, הפי מנדייז, INXS, ג'ו קוקר, ליסה סטנספילד, פרינס, SNAP, דבי גיבסון ואחרים. בין האמנים המקומיים שהופיעו היו: ז'ילברטו ז'יל, גל קוסטה, פאולו ריקרדו ורבים אחרים.
רוק בריו 3.
הפעם השלישית בה התקיים פסטיבל רוק בריו, היה ב-2001 (בימים 13, 14, 18 - 21 בינואר), באותו המקום בו התקיים זה הראשון ב־1985. הפסטיבל הובל על ידי להקות בינלאומיות כאר.אי.אם., איירון מיידן ורד הוט צ'ילי פפרז. במקביל למופע המרכזי התקיימו משך הפסטיבל במות אלטרנטיביות של מוזיקה אלקטרונית (Tenda Eletro), מוזיקה לאומית (Tenda Brasil), מוזיקה אפריקאית (Tenda Raízes) ומוזיקת העולם (Tenda Mundo Melhor). האירוע התקיים תחת הכותרת "עבור עולם טוב יותר" (Por um mundo melhor), וחמש דקות של דומיה נשמרו לפני תחילת המופעים ביום הראשון כאקט סמלי.
התזמורת הסימפונית הברזילאית בניצוחו של המנצח הישראלי ירוחם שרובסקי השתתפה ביום הראשון של הפסטיבל וניגנה את קטע הפתיחה לפאומה הסימפונית הידועה כה אמר זרתוסטרא מאת המלחין הגרמני ריכרד שטראוס בעיבוד קצבי מיוחד לכבוד הפסטיבל.
איירון מיידן הקליטה את המופע שלהם והוציאה אותו כאלבום חי בשם "Rock in Rio". הרווחים של האלבום הזה, נתרמו לקרן קלייב בור (Clive Burr), שמטרתה לעזור למתופף העבר לשלם את חשבונותיו הרפואיים הגדלים עקב מחלתו בטרשת נפוצה.
הופעה מפורסמת נוספת מהפסטיבל, הייתה של להקת Guns N' Roses בהרכב חדש, בו השתתפו החברים המקוריים אקסל רוז ודיזי ריד, יחד עם באקטהד, וניק אוליביירי שהיה ב-Queens of the Stone Age בגיטרה בס. אוליביירי, הופיע עירום בחלק מהמופע, ולכן נעצר לאחר הקונצרט, אך שוחרר זמן קצר אחריו.
אמנים בינלאומיים אחרים שהשתתפו בפסטיבל היו : בק, רוג'ר ווטרס, אהרון קרטר, בריטני ספירס, להקת דייב מתיוז, אואזיס, Queens of the Stone Age, סטינג, שריל קרואו ואחרים. בין האמנים המקומיים ניתן היה למצוא את ז'ילברטו ז'יל, אודורה, דניאלה מרקורי, פאטו פו ועוד.
אף-15
פרוג (רקטה)
Rock in Rio
רוק אין ריו
בלוטת התימוס
בלוטת התִּימוּס (בעברית: הֶרֶת) היא מבנה ורדרד ופחוס הממוקם בתוך חלל בית החזה מתחת לעצם החזה ולפני כלי הדם הגדולים וקנה הנשימה, ומשמש ליצירת תאים של מערכת החיסון ולתפקידים נוספים שטרם הובררו די צורכם.
התימוס מורכב משתי אונות, שכל אחת מהן מחולקת לכמה אוניות שעטופות ברקמת חיבור.
התימוס פעיל מאוד במהלך שנות החיים הראשונות, והוא ממלא תפקיד חשוב ביותר בהתפתחות מערכת החיסון. תאי האפיתל והתאים הדנדריטיים המאכלסים את התימוס חיוניים להבשלת תאי דם לבנים ייעודיים מסוג לימפוציט T. תאים אלו נוצרים במח העצם ומגיעים אל התימוס להתמיינות. התאים מסייעים לגוף להילחם בזיהומים, וכינויים נגזר מן האות T, האות הראשונה של המילה "תימוס".
מבחינת תפקוד התימוס מחולק לקליפה (קורטקס) וליבה (מדולה) שבהן מתרחשים שלבים שונים בהתפתחות תאי T.
גופיפי הסל נראים בליבה אך תפקידם אינו ברור.
התימוס מגיע לשיא גודלו בתקופת ההתבגרות המינית, ולאחריה הוא מתחיל להתכווץ וגופיפי הסל גדלים ומתנוונים. בגיל זקנה האיבר כבר נעלם כמעט לגמרי.
תפקיד התימוס לא היה ידוע עד לשנות השבעים. מאמצע שנות השישים הוא זוהה כבלוטה המפרישה חלבוני תימוזין, שנחשבו הורמון, אך כיום ידוע שחלבונים אלו נוצרים ונמצאים ברקמות רבות בגוף האדם, יש מהם סוגים רבים, ולהם מגוון תפקידים, ביניהם במערכת החיסון. חלבוני התימוזין זוהו כגורמי שינוי צורה (בעולם החי).
התימוס של כמה בעלי חיים (בעיקר עגלים) משמש גם מאכל. שמו העממי של חלק זה בבשר העגל הוא שקדי עגל.
ג'וליאן ברים
ג'וליאן ברים (באנגלית: Julian Bream; 15 ביולי 1933 – 14 באוגוסט 2020) היה גיטריסט ונגן לאוטה בריטי.
ביוגרפיה.
ברים נולד בלונדון וגדל בסביבה מוזיקלית מאוד. אביו ניגן גיטרה ג'אז וברים הצעיר התרשם כששמע את נגינתו של ג'אנגו ריינהארדט. עודדו אותו לנגן בפסנתר אבל גם בגיטרה (אם כי בעזרת מפרט). ליום הולדתו ה-11 קיבל ברים גיטרה קלאסית מאביו. הוא נחשב לילד פלא, שזכה בגיל 12 בפרס על נגינתו בפסנתר בתצוגת צעירים וכך התאפשר לו ללמוד פסנתר וצ'לו בקולג' המלכותי למוזיקה. את הרסיטל הראשון שלו בגיטרה נתן בצ'לטנהם בשנת 1947, בגיל 13.
בשנת 1951 הופיע לראשונה בוויגמור הול בלונדון. אחרי שירות לאומי, חזר לקריירה העמוסה שלו וניגן ברחבי העולם, לרבות סיורי הופעות שנתיים בארצות הברית ובאירופה במשך שנים אחדות. הוא ניגן חלק מן הרסיטל בוויגמור הול בלאוטה בשנת 1952 ומאז עשה רבות להחזיר לתודעת הציבור מוזיקה שנכתבה לכלי זה. בשנת 1960 נוצר "ג'וליאן ברים קונסורט", הרכב של כלים תקופתיים, עם ברים כנגן לאוטה. הקונסורט עורר מחדש את העניין במוזיקה של התקופה האליזבתנית.
בשנת 1984 נפגע קשה בתאונת דרכים. היה עליו להשקיע מאמצים רבים כדי לחזור לכושר הטכני הקודם שלו.
הרסיטלים של ברים הקיפו קשת של סגנונות, החל בעיבודים מן המאה ה-17, יצירות רבות משל באך בעיבוד לגיטרה, יצירות ספרדיות פופולריות ומוזיקה בת זמננו, שחלק גדול ממנה נכתב בהשראתו. מלחינים רבים עבדו עם ברים ובין אלה שהקדישו לו מיצירותיהם נמנים מלקולם ארנולד, ריצ'רד רודני בנט, בנג'מין בריטן, לאו בראואר, פיטר רסין פריקר, הנס ורנר הנזה, האמפרי סרל, טורו טקמיצו, מייקל טיפט וויליאם וולטון. "נוקטורנל" של בריטן הוא בין היצירות המפורסמות ביותר ברפרטואר לגיטרה קלאסית ונכתב במיוחד למען ברים. זהו קובץ יוצא דופן של וריאציות על "בואי שינה עמוקה" של ג'ון דאולנד (המנוגן בצורתו המקורית בסוף היצירה).
ברים גם נטל חלק בהרבה מיזמים משותפים, שנחלו הצלחה רבה, ביניהם עבודה עם פיטר פירס על מוזיקה אליזבתנית ללאוטה וקול, ושני תקליטים של דואטים לגיטרה עם ג'ון ויליאמס.
נגינתו של ברים אופיינה כווירטואוזית ועתירת רגש, תוך שימת לב לפרטים ושימוש רב בגוני קול מנוגדים.
האמור לעיל, יחד עם הופעותיו הרבות ברדיו ובטלוויזיה, עשו את ג'וליאן ברים לשגריר חשוב של הגיטרה הקלאסית במאה ה-20 ומעבר לה.
דיוקן הווידאו ב-DVD, "ג'וליאן ברים: חיי במוזיקה", שיצא בשנת 2003, מכיל שלוש שעות של שיחה ונגינה. גראהם וייד הגדיר אותו "התרומה היפה ביותר שניתנה מאז ומעולם לגיטרה הקלאסית." גם את הסדרה האפית שלו "גיטרה!", שנעשתה למען הטלוויזיה הבריטית ומלווה מסע על פני ספרד, אפשר להשיג כיום ב-DVD.
ברים נפטר ב-14 באוגוסט 2020..
כח מדומה
סיפור אהבה (סרט)
סיפור אהבה (באנגלית: Love Story) הוא סרט קולנוע רומנטי בכיכובם של ראיין אוניל ואלי מק'גרו, שיצא לאור בשנת 1970 ומבוסס על רומן מאת אריך סגל. הסרט זכה לפופולריות עצומה בשנות ה-70 והוא מהסרטים האמריקאיים הנצפים ביותר.
"סיפור אהבה" זכה בפרס אוסקר בקטגוריית הפסקול הטוב ביותר (עם הנעימה שהפכה למוכרת ומזוהה עם הסרט - "איפה להתחיל"), ובמספר פרסי גלובוס הזהב בקטגוריות: סרט הדרמה הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר (אלי מק'גרו), הבימוי, וכן על התסריט המקורי.
סיפור העלילה.