ב-939 נאבק באוטו הראשון, מלך גרמניה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה, על השליטה במחוז לורן, אך לבסוף נשא לאישה את גרברג, אחותו של הקיסר, שילדה לו שני בנים ובת. המלך לואי הרביעי נפל מסוסו ומת ב-954. הוא נקבר בכנסיית סן רמי שבעיר ריימס. בנו בכורו לותר ירש את כתר ממלכת פרנקיה המערבית.
היפים
מלפפוני-ים
מְלָפְפוֹנֵי-יָם (שם מדעי: Holothuroidea) היא מחלקת קווצי עור, בעלי גוף מוארך ועור מחוספס. המלפפונים נמצאים בעיקר על קרקעית הים וקרקעית האוקיינוסים השונים, ואחדים מהם חיים בעומק של מעל 5,000 מטר. הם קרויים על שם צורתם דמוית המלפפון וכמו כל קווצי העור, בעלי שלד פנימי מתחת לפני העור, אך הוא מורכב מסידן פחמתי.
תיאור.
הם בעלי מבנה גלילי וגופם עוטה בגלימה קוצנית מעט. אורכם הממוצע מגיע ל-10 עד 30 ס"מ אך הקטן ביותר מגיע לאורך 3 מ"מ והגדול ביותר לשלושה מטרים. מלפפון הים בעלי מעיים ארוכות מאוד ומפותלות ומחוברות ללוע של מלפפון הים. פי הטבעת שלו נפתח למים. דגים ממשפחת הדייריים משתמשים במעי מלפפון הים בשביל להסתתר בו. רוב המינים הם נייחים אך חלקם משתמשים בגלימתם כדי "לרחף" מעל המים בחיפוש מזון. המלפפון ידוע בכך שהוא חסר מוח, אפילו ללא שום גנגליונים.
מלפפוני הים הם בעיקר אוכלי נבלות, ניזונים משאריות בשכבה הבנטית. אחת מדרכיהם להשגת מזון היא למקם את עצמם בניגוד לזרם המים ולתת לפלנקטון להיתפס בזרועותיהם. דרך נוספת היא לעבור על קרקעית האוקיינוס ולסנן את הסחופת האורגנית באמצעות הזרועות. אפשר למצוא מלפפוני ים במספרים גדולים מתחת לחוות דגים.
יש להם יכולת להפריש חוטים דביקים, אולי על מנת לשתק טורפים. ביכולתם גם להשיל את איבריהם כשהם נתקלים בטורף אפשרי. איברים אלה גדלים מחדש בדרך רגנרציה.
מלפפוני ים מתרבים באמצעות הפרשת זרע וביציות למי האוקיינוס. בהתאם לתנאים, פריט יחיד יכול להפרות אלפי גמטות.
בתרבות.
מלפפוני הים היוו השראה לאלפי שירי הייקו ביפן, שם הם קרויים "נמקו". בשירים הם מוזכרים כ"חלזונות ים", בשביל המטפורה החלזונית, וישנו ספר עם למעלה מאלף שירים הקרוי "עלו, חלזונות הים!". עם זאת ביולוגים רואים בחלזונות ים יצורים בפני עצמו, השייכים למחלקת החלזונות שבמערכת הרכיכות.
מלפפוני הים הם אחד מהמעדנים של המטבח הסיני והיפני. הוא יקר במיוחד בעיקר בגלל תכונות רפואיות המיוחסות אליו.
שימושים רפואיים.
נאמר על סוגים מסוימים של מלפפוני ים שלהם תכונות מרפא. מספר חברות משווקות משחות, תרופות ומוצרי קוסמטיקה עשויים ממלפפוני ים, בעיקר במלזיה. תכונותיו הרפואיות של מלפפון הים הן נושא של מחקר שקדני. ממחקר שבוצע בתחום עולה כי מלפפון הים מכיל את כל חומצות השומן הנדרשות כדי להעניק לו פוטנציאל לתפקד כגורם פעיל בתיקון רקמות.
גרגוריוס הראשון
האפיפיור גרגוריוס הראשון (בלטינית: Gregorius I; בערך 540 – 12 במרץ 604), גרגוריוס הגדול (Gregorius Magnus) או גרגוריוס הקדוש, היה ראש הכנסייה הקתולית מ-3 בספטמבר 590 ועד מותו. גרגוריוס היה ידוע גם כ"גרגוריוס של הדיאלוג" בכנסייה האורתודוקסית בשל הדיאלוגים שכתב. הוא היה ראשון האפיפיורים אשר הגיע מרקע מנזרי. הוא נחשב למייסד האפיפיורות של ימי הביניים, ועיצב את דרכה של האפיפיורות במאתיים השנים לאחריו: עצמאות הקיסר וברית עם אבות המנזרים הבנדיקטינים ועם הממלכות המרובינגיות של הפרנקים. גרגוריוס נחשב לאחד מאבות הכנסייה וזכה להיות אחד מארבעת הדוקטורים של הכנסייה הראשונים וזאת על אף שלא היה תאולוג.
שנת לידתו של גרגוריוס איננה ידועה, אך ההערכה היא שמדובר בסביבות שנת 540. גרגוריוס נולד למשפחה פטריקית נוצרית ברומא, שהיו בבעלותה לטיפונדיה ואחוזה. אחד מאבותיו היה האפיפיור פליקס השלישי. אביו, גורדיאנוס, היה פקיד ממשלתי גבוה ברומא, וגרגוריוס עצמו בחר ראשית בקריירה חילונית בתחום הפוליטי, אשר הגיעה לשיאה כנציב רומאי, הדרגה הגבוהה ביותר, אך לאחר מכן החליט להמיר את אורח חייו, להפוך לנזיר ונכנס למנזר שהוא הקים באחוזת הוריו. הוא היה חבר במשלחת ששלח האפיפיור פלגיוס השני לקונסטנטינופול בשנת 579 לערך, ונשאר בעיר שש שנים, בהן הכיר את ליאנדר מסיביליה, אחיו של איזידור מסביליה.
בקונסטנטינופול, גרגוריוס נקלע למחלוקת עם פטריארך קונסטנטינופול אאוטיכיוס, על נושא תחיית המתים והאיחוד בין הגוף לנפש. המחלוקת הגיעה לשיפוטו של הקיסר, שפסק לטובת גרגוריוס. פרסומו של אאוטיכיוס נידון להשמדה. עם חזרתו לרומא, גרגוריוס מונה למזכיר ראשון של פלגיוס ונבחר ליורשו כאפיפיור.
גרגוריוס כאפיפיור.
אחת הפעולות הראשונות שלו עם הפיכתו לאפיפיור ב-590 הייתה פרסום סדרת איגרות המכחישות כל שאיפה לרשת את כֵּסו של פטרוס הקדוש ומשבחות את חייהם של הנזירים הבנדיקטינים. הכס הקדוש לא הצליח להכפיף את מנהיגותו וסמכותו במערב מאז גלסיוס הראשון. בגאליה הבישופות הייתה מזוהה עם המשפחות החזקות באזור; בספרד הוויזיגותית לבישופים הייתה שליטה על השליטים ומעט קשר עם רומא; באיטליה הוותיקן סבל ממתקפות של הדוכסים הלומברדיים מצפון מחד, ומלחץ האימפריה הביזנטית ברוונה מדרום מאידך. במקביל, הנצרות הקלטית התפתחה באירלנד ללא קשר לותיקן והתפשטה אל האיים הבריטיים.
יחסים עם לומברדיה ומעורבות בסכסוכים אזוריים.
פעולותיו העצמאיות של גרגוריוס במינוי מושלים, סיוע לצדדים במלחמות, מתן הוראות לגנרלים, שליחת שגרירים למלכי לומברדיה ואף ניהול משא-ומתן לשלום ללא היוועצות במנהיגי האימפריה הביזנטית הפכו את האפיפיורות באופן זמני לכוח אזורי. הרקע של גרגוריוס – ילדותו בצל המלחמה הגותית, הכשרתו המקצועית החילונית, שהותו בקונסטנטינופול, והערכתו את מנהיג האימפריה הביזנטית – שכנע אותו שהוא אינו יכול לצפות לסיוע מן המזרח בעימותים עם לומברדיה. מותו של אותרי (Authari) מלך לומברדיה זמן קצר לאחר כניסתו של גרגוריוס לתפקידו, עורר שרשרת אירועים אלימים בשושלת לומברדיה. אלמנתו של אותרי, המלכה תיאודלינדה , נישאה לאגילולף, אך במקביל דוכסים עצמאיים – אריולף מספולטו ואריצ'יס מבנוונטו - איימו על טריטוריות כנסייתיות מדרומה ללומברדיה.
גרגוריוס ביטא בחלק מאגרותיו הראשונות את הקשיים מול לומברדיה, אבל המצב החריף בקיץ 592, כאשר אריולף מספולטו שלח מכתב איום לכס הקדוש, ולאחריו צרו כוחות לומברדיים על חומות רומא. בה בעת צר אריצ'יס מבנוונטו על נאפולי, שבה באותה תקופה לא היה בישוף או מנהיג צבאי. גרגוריוס החליט באופן חסר תקדים למנות טריבון תחת סמכותו אשר ייקח פיקוד על העיר, ולהגיע לשלום עם הלומברדים.
פעילותו העצמאית של גרגוריוס עוררה גם את חמתו של מצביא האימפריה הביזנטית רומאנוס, שכינס כוחות ותקף את פרוג'ה. רומאנוס נסוג מפרוג'ה עם כוחותיו באביב 593. באותה עת, אגילולף התקדם לעבר רומא כתגובה לצעדיו של רומאנוס בסביבות יוני 593. החרדה שחש גרגוריוס משתקפת בדרשותיו על הנביא יחזקאל שנתן באותה תקופה. אגילולף נסוג עם זאת מן העיר אחרי זמן קצר, ותיאורים של עימות בין גרגוריוס ואגלילוף על מדרגות בזיליקת פטרוס הקדוש, נושא פופולרי בציורים היסטוריים, הם פרי הדמיון. באחת מאגרותיו מתייחס גרגוריוס לעצמו כאל "השלם של הלומברדים", וככל הנראה, תשלומי כסף היו התמריץ העיקרי להסרת המצור.
בשלב זה, האפיפיור היה מעוניין להשיג שלום בר קיימא עם הלומברדים. השגת שלום כזה הייתה מותנית בהסכם בין כוחות האימפריה הביזנטית וראשי הלומברדים, בתיווך המלכה תיאולינדה, שהייתה קתולית אדוקה. במשך כשנה התמהמהו הצדדים ושקעו במשא ומתן חסר תוחלת, וגרגוריוס החל לחתור לקראת הסכם פרטי, אפילו ללא הסכמת רומאנוס. האיום דווח לקונסטנטינופול, והקיסר מאוריקיוס הגיב במכתב נזעם בשנת 595. המכתב אבד, אך תגובתו הביקורתית של גרגוריוס נשמרה. עם זאת, נראה כי גרגוריוס הבין שלא יהיה ניתן להגשים הסכם עצמאי, ולאחר מכן לא נמצאות עדויות לניסיון לחתום על הסכם שלום נפרד.
המתיחות ביחסיו של גרגוריוס עם רומאנוס החריפה עד למותו של האחרון בשנת 596 או תחילת 597. המצביא החדש, קליניקוס היה דיפלומט מיומן ושיחות השלום חודשו. הסכם השלום שנחתם בשנת 599, לשמחתו של גרגוריוס, לא שרד יותר משנתיים: בשנת 601 פרצה מלחמה מחדש, לאחר מתקפה של קליניקוס, שהודח שנתיים לאחר מכן. יורשו, סמאראגדוס, חידש את השלום עם הלומברדים, שלום שנשמר עד אחרי מותו של גרגוריוס.
סרבוס סרבורום דאי.
גרגוריוס היה בין האפיפיורים הראשונים שהדגישו את עליונות מוסד האפיפיורות. אף על פי שלא השתמש במונח "אפיפיור", הוא ריכז את סמכויות הבישוף של רומא תחת תואר רשמי – "סרבוס סרבורום דאי" – משרתם של משרתי האל. כפי שבנדיקטוס הקדוש הצדיק את סמכותו העליונה של אב מנזר על הנשמות שתחת חסותו, כך ביטא גרגוריוס את העקרון ההיראטי (מקודש), לפיו הוא האחראי הישיר בפני אלוהים על הכהונה.
בתקופת מנהיגותו של גרגוריוס עוצב מושג הכפרה שמוסד לאחר מכן בכנסייה. הכפרה שעוברת הנשמה בכור המצרף יכולה להתחיל במהלך חיי האדם, באמצעות מעשים טובים, צייתנות והתנהגות "נוצרית". באופן זה יתקצרו הייסורים שיעבור אדם בתופת לקצרים וקלים יותר. רק קדושים יעברו ישירות לשמיים. חזון אופטימי זה יכול היה לגרום למאמין להרגיש מחוזק לגבי עתידו, לאחר מותו.