עם המעבר לשותפות עם רולס-רויס הואץ תהליך הפיתוח. בדצמבר 1942 מנוע ה-W.2B עבר 37 שעות ניסוי בהרצה, בחודש שאחרי רולס-רויס ביצעו 390 שעות ניסוי. ב-7 במאי 1943 מנוע ה-W.2B השלים ניסוי הרצה של 100 שעות בכוח מלא של 7.1 קילו ניוטון. גרסאות של סדרת הייצור החלו לצאת מהמפעל באוקטובר 1943. המנוע שכונה בהתחלה W.2B/23 קיבל את השם RB.23 על שם החברה והמפעל המייצר ("Rolls-Barnoldswick") ולבסוף נקרא רולס-רויס וילנד. מפעל בארנולדסוויק היה קטן מדי בשביל לשמש כפס הייצור העיקרי למנוע ולכן הוסב חזרה למתקן ניסוי ופיתוח בעוד המפעל הראשי הוקם בניוקאסל תחת נהר הליים שבמחוז סטפורדשייר. הפיתוח של ה-W2B/26 שקיבל את השם רולס-רויס דרוונט החליף במהרה את הווילנד, דבר שאפשר את סגירת פס הייצור בארנולדסוויק בשלהי 1944.
הלאמת פאוור ג'טס.
בשנת 1943 הציע ויטל לסטפורד קריפס, השר האחראי על התעשייה האווירית, להלאים את כל תהליך פיתוח מנוע הסילון. לדבריו המנוע פותח במימון של משקיעים פרטיים, שלאחר הפיתוח רואים את חוזי הייצור עוברים לחברות אחרות, ורק על ידי הלאמה יהיה ניתן להגיע לעסקה הוגנת לכולם. הוא הביע את נכונותו לוותר על המניות שלו בחברה כדי לאפשר זאת. באוקטובר 1943 הודיע קריפס שלדעתו הפתרון הטוב יותר יהיה הלאמת חברת פאוור ג'טס בלבד. קריפס בחן עוד לפני הצעתו של ויטל כיצד יוכל להגן על ההשקעה המשמעותית של משרד האווירייה, יאפשר המשך פיתוח ויוכל לבנות תשתית פיתוח טכנולוגי עם ההון האנושי של פאוור ג'טס, והגיע למסקנה שהפתרון הוא הקמת מוסד ממשלתי.
ביולי 1943 קודם ויטל לדרגת מפקד כנף ובשנת 1944 קודם למפקד להק.
ב-1 בדצמבר הודיע קריפס שמשרד האוצר מוכן לשלם 100,000 פאונד לרכישת פאוור ג'טס, אבל לאחר משא ומתן נוסף עלתה ההצעה ל-135,000 פאונד שאותה קיבל ויטל, אם כי לא בלב שלם. ויטל לא קיבל כסף מהעסקה, שכן ויתר על מניותיו. שותפיו ויליאמס וטינלינג קיבלו 46,800 פאונד כל אחד, בעוד שהמשקיעים המקוריים קיבלו החזר משולש של השקעתם המקורית. למרות הסתייגויותיו של ויטל בתהליך ההלאמה, העסקה הושלמה ב-28 במרץ 1944. חברת פאוור ג'טס הפכה ל"פאוור ג'טס (מחקר ופיתוח) בע"מ" וויטל שימש בה כיועץ טכני ראשי. ב-5 באפריל 1944 שלח משרד האוצר לוויטל פרס של 10,000 פאונד על מניותיו.
מתאריך השלמת העסקה שהה ויטל חצי שנה בבית חולים כדי להשתקם מתשישות עצבים שחווה. הוא התפטר מפאוור ג'טס בינואר 1946. ביולי 1946 התמזגה החברה עם חטיבת טורבינות גז של המוסד המלכותי למטוסים (RAE) והפכה למוסד הלאומי לטורבינות גז (NGTE Pyestock) בפארנבורו.
לאחר הפרישה מפאוור ג'טס.
בשנת 1946 קיבל ויטל תפקיד של יועץ טכני בהנדסת ייצור מנועים ובקרת אספקת חלפים בחיל האוויר. באותה שנה קיבל את העיטורים לגיון ההצטיינות, מסדר האמבט ומסדר האימפריה הבריטית. כמו כן במאי הוא קיבל פרס בסך של 100,000 פאונד על תרומתו לפיתוח מנוע הסילון. לאחר מכן הצטרף לתאגיד המטוסים הבריטי מעבר לים וביקר במגוון ארצות שבהן בחן פיתוחי מנועי הסילון. בשנת 1952 הוא פרש ועבד על הביוגרפיה שלו:" Jet: The Story of a Pioneer". הוא קיבל את מדליית אלברט של האגודה המלכותית לאמנות, תעשייה ומסחר (RSA) ב-1952.
ב-1953 חזר ויטל לעבוד במשרד מומחה להנדסה מכנית בחברת של, שבה פיתח מקדח לכריית נפט שדרש פחות חיבור מכני לאורך הצנרת המחוברת אליו, ועל כן היה קל מהמקדחים המקובלים. ב-1957 פרש ויטל משל ועבר לחברת בריסטול אירופליין. יחד עם בריסטול ייסד את חברת "בריסטול סידלי ויטל כלים" כדי להמשיך לפתח את המצאתו, אך קשיים כלכליים שנגרמו בשל הרכש של בריסטול על ידי רולס-רויס בשנת 1966, ופשיטת הרגל שלה עקב קשיים בפיתוח מנוע ה-RB-211, גרמו להיעלמות מקדח הטורבו של ויטל. בשנות ה-1980 רוסיה, שלא יכלה לייצר צנרת כבדה למקדחים לכריית נפט, אימצה את התכנון של ויטל.
ויטל היגר לארצות הברית בשנת 1977 וקיבל משרת פרופסור למחקר מחטיבת הפיקוד למערכות אוויר ימיות (NAVAIR) באקדמיה הימית של ארצות הברית (USNA). במחקריו התמקד בנושא שכבת הגבול (שכבת האוויר הצמודה לכנף/גוף המטוס) לפני שמשרתו הפכה לחצי משרה בין השנים 1978–1979. העבודה בחצי משרה אפשרה לוויטל לכתוב את ספרו השני: "Gas turbine aero-thermodynamics: with special reference to aircraft propulsion" שפורסם בשנת 1981.
ויטל הכיר את מפתח המנוע הגרמני הנס פון אוהיין, שעבד אז עבור חיל האוויר האמריקאי כמדען ראשי של מעבדת מחקר מנועי סילון, בשנת 1966. בהתחלה היה ויטל בטוח כי הנס העתיק את עבודתו אך מאוחר יותר השתכנע כי עבודתו הייתה מקורית, ושני הממציאים הפכו לידידים טובים.
בשנת 1986 התקבל ויטל למסדר ההצטיינות. הוא התקבל להחברה המלכותית והחברה המלכותית לאווירונאוטיקה (RAeS) ובשנת 1991 קיבל, יחד עם פון אוהיין, את פרס צ'ארלס סטארק דרייפר.
פרנק ויטל נפטר ב-9 באוגוסט 1996 מסרטן הריאה בביתו בקולומביה שבמרילנד. גופתו נשרפה ואפרו הוטס לאנגליה בה נקבר בקראנוול.
נורד אוויאיישן
סוד אוויאיישן
תבליט פירקטין
תבליט פירקטין הוא תבליט חתי על גבי מצוק סלע, השוכן כ-50 ק"מ דרומית לעיר קייסרי בנפת קייסרי  במרכז אנטוליה בטורקיה. התבליט, הנושא אופי דתי, זוהה לראשונה ב-1880 בפירקטין (Firaktin) השוכנת על גדות נהר אנזל דיר (Enzel Dere), שהוא יובל של נהר הזמנטי . הפילוסוף היווני סטראבון קרא לאתר דסטרקון (Dastarkon).
מיקום התבליט.
התבליט נמצא בעמק תלול בין הר ארג'ייס וחלקם הדרומי של הרי האנטי-טאורוס, דרומית-מזרחית לעיר דבלי . העמק שכן בעת העתיקה כנראה בשטחה של ממלכת כיזוואתנה ועברה בו דרך מעבר חשובה לקיליקיה ומשם לתוך סוריה, דרך המעברים גזבלי וקוצ'וק-גזבלי (Küçük Gezbeli). העמק הוא בעל אדמה פורייה, כולל מעיינות, והיה כנראה מיושב בצפיפות בתקופת הברונזה המאוחרת, תקופת הברזל והתקופה הרומית. בסביבת האתר נמצא קנקן מיקני שהגיע כנראה מקיליקיה. בין השנים 1880 ועד 1939 נמצאו באתר חמישה תבליטים מהתקופה החתית, יותר מאשר בכל מקום אחר באנטוליה. ארבעת התבליטים האחרים הם: תבליט האניירי, תבליט אימאמקולו , ושני תבליטי טאשצ'י .
תיאור.
גובהו של התבליט הוא 1.3 מטר ורוחבו 3.2 מטר לערך. התבליט נוצר במאה ה-13 לפנה"ס, בתקופת האימפריה החתית. התבליט פונה לכיוון צפון-מערב, לכיוון הרי ארג'ייס. הרים אלה נחשבו הרים קדושים בתקופה החתית. התבליט מחולק לשלושה חלקים.
חלקו השמאלי של התבליט מראה מצד ימין של חלק זה את המלך החתי חתושיליש השלישי (1267–1237 לפנה"ס) נותן מנחת נסך לאל הסער האנטולי תַרְחֻנְזַס, הנמצא משמאל, במוזגו מים מתוך קנקן מעוקל, לכלי הנמצא על האדמה. ביניהם נמצא מזבח מחורץ. המלך והאל נושאים על ראשיהם כובעים מחודדים, המסמלים אלוהות. המלכים החתים נחשבו לאלים לאחר מותם. סימול האלוהות בכובע מאפשר להניח שהתבליט נוצר לאחר מותו של חתושיליש, בתקופת מלכותו של בנו, תודחליאש הרביעי. מול כל אחד מהראשים נמצאת כתובת הירוגליפית לווית המציינת את שמה של הדמות.
בחלקו האמצעי של התבליט, מצד ימין מופיעה פודוחפה, אשתו המלכה של חתושיליש השלישי. היא לבושה מכף רגל ועד ראש בלבוש של כהנת, נוסכת נסך לאלת השמש חבת, המוצגת משמאל. ביניהם נמצא מזבח שעליו נמצאת ציפור או קנקן המעוצב כציפור. בחלק זה של התבליט רואים רק את קווי המתאר של הדמויות והתבליט חסר פרטים, בניגוד לחלק השמאלי של התבליט. ייתכן והעבודה על חלק זה בתבליט לא הושלמה.
בחלקו הימני השלישי של התבליט מופיעה כתובת גדולה בכתב הירוגליפי בלווית. הכתובת מתייחסת למלכה פודוחפה, שהייתה בתו של כהן מכיזוואתנה. הכתובת אומרת: . יופמיזם זה היה נהוג בתרבות החתית לציון אנשים שמתו.
על חלקו העליון של מצוק הסלע נמצאות שקערוריות ששימשו לנסך, המצביעות על כך שהאתר שימש לטקסים דתיים. מעל המצוק נמצאים שרידי מחצבות מהעת העתיקה. מספר מאות מטרים מצפון לתבליט נמצאים שרידי מבנה גדול, כ-30 על 28 מטר. לידו נמצאו גם שרידי שקערוריות נסך, שהיו כנראה קשורים גם הם לתבליט. כ-1.5 ק"מ ממערב - צפון-מערב לתבליט נמצא תל ארכאולוגי ששמו "תל פירקטין". התל שוכן במישור השיטפון של יובל אחר של נהר הזמנטי, ששמו קרה. התבליט נמצא קרוב למקום בו מתחברים שני הנהרות.
העתק מבטון של הכתובת נמצא במוזיאון קייסרי. העתק נוסף עשוי גבס נמצא במוזיאון פרגמון בברלין, גרמניה.
יצחק מאיר האיתן
הרב יצחק מאיר האיתן (כ"ד בכסלו תש"א 24 בדצמבר 1940 - ו' באלול תשנ"א 16 באוגוסט 1991) היה רבו הראשון של השומרון.
ביוגרפיה.
נולד בעיר ברלד ברומניה לתמר, בתו של הרב משולם ראטה, ולרב ד"ר ישראל הייטנר (האיתן), שכיהן שנים רבות כרב הראשי של חיל הים, ונקרא על שם סבו. היה בן יחידי יחד עם אחות, ציפורה. בגיל שלוש וחצי, ביום ב' בסיוון תש"ד, עלתה משפחתו ארצה. למד בבית הספר היסודי לבנים יבנה בחיפה, בישיבת כפר הרא"ה והחל מתשי"ט בישיבת כפר חסידים, שם היה מתלמידי הרב אליהו לופיאן.
משם עבר לישיבת מרכז הרב והיה מתלמידי הרב צבי יהודה קוק. היה משתתף קבוע גם בשיעוריו של הרב שלמה יוסף זוין. בשלהי שנת תשכ"ד נישא לדבורה לבית הרצברג.
בשנת תשכ"ז כיהן משגיח רוחני בישיבה גבוהה בקריית שמואל. לאחר מכן חזר לירושלים והתגייס לשירות קצר של שלושה חודשים בחיל ההנדסה. בהמשך שימש כר"מ בישיבת נתיב מאיר.