בעבר, מעבר לעניינים הדתיים, חייבים היו הח'טיבים להזכיר את שמו של המנהיג (בסוף הח'טבה למשל, באחולי הבריאות), ובכך הפגינו נאמנות לשלטון. השמטת השם פורשה כהכרזת מרד, ופעמים רבות במהלך ההיסטוריה המוסלמית היא שמשה מנהיגים שונים, להכרזת עצמאותם (כמו גם, למשל הימנעותם של בני הקהילה להתפלל במסגד בעל דרשן שתומך בשלטון); הזכרת שם של שליט אחר, הייתה איתות ברור למעבר מחנות.
גם כיום לחֻ'טְבּה ישנה משמעות פוליטית, אם כי האימאמים אינם מחויבים (מבחינה חוקית) להזכיר את שם השליט, ואי הזכרתו, אינה מאותתת על התנגדות פוליטית. עם זאת, אימאמים שרוצים להפגין נאמנות לשלטון, ולשמור על מערכת יחסים טובה עם השלטון כדי לשמור על משרתם, מקפידים להזכיר את שם השליטים. כאשר השליט אינו דתי מוסלמי (כדוגמת מחמוד עבאס, למשל) נמנעים בדרך כלל הח'טיבים מלהזכיר את שם המנהיג. אימאם שמעוניין להדק את יחסיו עם השלטון, ירבה להזכיר את שם המנהיג מעל המינבר (למשל, ברכות כמו "שאלוהים יכניס אותו לגן העדן", או שבחות כגון "הוא השליט הנאמן של המוסלמים").
שליטי המדיניות המוסלמיות בימנו, אינם מעוניינים בכך שהח'טיב ינצל את הדרשה על מנת לתקוף את השלטון או מדיניותו, ועל כן הם ממנים למשרת האימאם אך ורק אנשים, אשר נראים כדוגלים בתפישה הפוליטית של השלטון הקיים.
ברוך ג'מילי
ברוך ג'מילי (2 בנובמבר 1923 – 29 בדצמבר 2004) היה חייל בחטיבת גבעתי ולוחם בחטיבת הראל של הפלמ"ח במלחמת העצמאות, שנודע בזכות גרפיטי שכתב בזפת, "פלמח ברוך ג'מילי פ"ת 1948 !", על קיר של מבנה שאיבת מים בשער הגיא, שעליו שמר.
ביוגרפיה.
ברוך ג'מילי נולד בשנת 1923 בפתח תקווה למשפחה תימנית מסורתית. אביו היה ממקימי שכונת מחנה יהודה בעיר ומוח'תאר השכונה.
בשנת 1940 הצטרף ג'מילי ל"הגנה" ובמקביל שירת כנוטר במשטרה הבריטית. לקראת תום מלחמת העולם השנייה התגייס לבריגדה היהודית, שם שירת תחת פיקודו של חיים לסקוב. במסגרת הבריגדה הוצב במצרים ובצרפת. היה מעורב גם בהברחת יהודים בגבול מצרים.
במלחמת העצמאות התגייס ג'מילי לחטיבת גבעתי זכה לדרגת רב-סמל ושירת כמלווה שיירות.
באחד הקרבות נפגע ברגלו ופונה לבית החולים. עם החלמתו חזר ליחידתו. לאחר הקרבות סופח לאחת היחידות של חטיבת הראל (של הפלמ"ח), ששמרו על תחנות השאיבה בשער הגיא ואז מרח בזפת את הכתובת הידועה.
לאחר מבצע קדש עזב את הצבא ועבד במכס. לאחר מכן חזר לשירות קבע כנגד משמעת, ובתפקיד זה התמיד עד שפרש בשנת 1981 בדרגת רב-סרן.
בשנת 2003 חזר לשירות מילואים בגיל 80, וחילק ערכות מגן. לפרסום נוסף זכה בשל נישואיו לשתי נשים, וזאת בניגוד לקביעת בית הדין הרבני. עד מותו היה פעיל במשמר האזרחי בפתח תקווה.
ג'מילי מת מסרטן בגיל 81. נטמן בבית העלמין "סגולה" בפתח-תקווה. הותיר אחריו חמש בנות ובן.
הכתובת והתעלומה.
במשך שנים נשארה כתובת הזפת על הקיר. ניתן היה לראות את הכתובת מכביש שער הגיא (באב אל-וואד), והיא הפכה למפורסמת כמו שלדי המשוריינים שהושארו במקום כאנדרטה.
ג'מילי חזר לאותה עמדה לאחר שנפצע בקרבות קודמים. הוא כתב "ברוך ג'מילי פ"ת פלמ"ח 1948" בהשראת החיילים הבריטים שנהגו לכתוב את שמותיהם בעזרת זפת חמה. באותה העת, היה מספרם של הנופלים שלא נודע מקום קבורתם גדול, וג'מילי החליט לכתוב את שמו, כשהוא מבקש מחייליו כי אם ייפול, ישנו את הסיומת מפ"ת לפ"נ - פה נקבר. לאחר מכן הפכה הכתובת עבורו ועבור אחרים שהכירו את הסיפור לסמל המנציח את פועלו ואת מקום נפילתם של רבים מחבריו לנשק.
אחד מחבריו של ג'מילי אמר: "כך כל שנה היה חוזר ומחדש את האותיות. כעבור מספר שנים הפסיק כי משום מה - כל שנה שחזר - היה מוצא את הכתובת מחודשת... אלמונים המשיכו את מסורתו."
במשך שנים נשארה זהות כותב הגרפיטי עלומה, וקמו לו חקיינים רבים. כתובות הנושאות את השם "ברוך ג'מילי" ניתן היה למצוא בכל רחבי ישראל.
מחיקת הכתובת ושחזורה.
בשנת 1984, 36 שנה לאחר שנכתבה, נמחקה הכתובת מתחנת השאיבה. ג'מילי פנה לבית המשפט בבקשה לחייב את חברת "מקורות" להחזיר את הכתובת. ג'מילי צוטט אומר בנדון: "בטח עשה את זה מישהו שנולד אחרי שזה נכתב ולא מבין מה זה מסמל. רציתי להקים לי יד כיוון שלא ידענו אז מי יחיה ומי ימות. אני אמנם יצאתי שלם מן התופת, אך השם שלי על הקיר היה זיכרון לכל מה שהתרחש שם באותה התקופה בדיוק כמו שרידי המשוריינים בצד הדרך". בקשתו של ג'מילי נדחתה על ידי בית המשפט.
ביום העצמאות ה-63 למדינת ישראל, 10 במאי 2011, שוחזרה ונכתבה מחדש הכתובת במיקומה המקורי, במסגרת תוכנית לחידוש, שיקום והעצמת אתרי מורשת לאומית במשרד ראש הממשלה ובסיוע חברת מקורות. מזכיר הממשלה וראש ועדת ההיגוי של התוכנית, צבי האוזר, הודיע כי "אנחנו שמחים להחיות אייקון היסטורי, משפט קצר המסמל תקופה שלמה. אנו מצדיעים לדור שהקים את המדינה. חידוש הכתובת הוא מצווה צנועה ומחוות תודה לדור ההוא". הכתובת שוחזרה על ידי שי פרקש, משמר ציורי קיר ועיטורים היסטוריים, שחשף את שרידי הכתובת המקורית וחידש אותה באמצעות זפת – החומר שבאמצעותו נוצרה במקור.
אזכורים בתרבות בעקבות הגרפיטי.
התעלומה הניעה את שלמה ארצי לכתוב את "הבלדה על ברוך ג'מילי" ביחד עם המלחין גידי קורן. השיר התחרה בתחרות "פסטיבל הזמר והפזמון 1974", וזכה במקום הראשון. מארגני הפסטיבל, שהבינו את פוטנציאל השיר, איתרו את ברוך ג'מילי, והעלו אותו לבמה לאחר הכרזת המנצח.
דמותו של ג'מילי הונצחה גם במערכון "שיח טבחים" של הגשש החיוור. על פי המערכון, על תחתית סיר המרק שבו בישלו הטבחים במלחמת העצמאות היה כתוב "ברוך ג'מילי". גם בסדרה הקומית החמישייה הקאמרית היה מערכון שהזכיר את ברוך ג'מילי. במערכון זה, בתו יוצאת עם הבן של "עוזב הקיבוץ" מהשיר "בלדה לעוזב קיבוץ" של להקת כיף התקווה הטובה.
בספרו תש"ח טוען הסופר יורם קניוק כי ברוך ג'מילי והכיתוב בשער הגיא מייצגים נאמנה את הפלמ"ח, הרבה יותר מ"מורשת הפלמ"ח" אשר לטענתו לא היה לה ביסוס אמיתי.
בסדרת הקומיקס "יוני המכבי הקטן" שהתפרסמה בעיתון הילדים "אותיות" בשנותיו הראשונות, שיבץ שי צ'רקה את הכתובת "ברוך הגמלאי, פתח תקווה" בפתחה של מערה, כמחווה לברוך ג'מילי.
באחד ממערכוני ה"קניון" של התוכנית "ארץ נהדרת" שמתרחש בימים שלפני קום המדינה, מופיעה הכתובת "ברוך ג'מילי אכל כאן" על אחד מסירי הבישול שבהם דבורה השתמש.
בישראל חלק גדול מאמני הרחוב זוקפים את דמותו של ג'מילי כאב הרוחני של התחום.
רמי מאירי ואמני הרחוב הצעירים יותר, כגון Know hope, עדי סנד, Kis-Lev, Dede ואחרים, רואים בעבודותיהם כדבר-מה הנמצא מעבר לוונדליזם
ואשר נועד להשאיר חותם, באופן דומה לרצונו של ג'מילי "להקים לו יד".
בדצמבר 2021 העלה תיאטרון הצפון את הקומדיה "ברוך ג'מילי" המבוססת על חייו, בבימויו של גדי צדקה ובכיכובו של יעקב כהן בתור ג'מילי.
מארדי גרה
מרדי גרא
מרדי גרא (בצרפתית: Mardi Gras, יום שלישי השמן) הוא חג שמקורו במסורת הנוצרית, הנחוג ביישובים נוצריים רבים בעולם, כחלק מחגיגות הקרנבל.
ישנם מקומות בהם הפך חג המרדי גרא מחג דתי לפסטיבל תרבותי חילוני, הכולל מצעדי רחוב מלאי שמחת חיים. כך למשל בעיר ניו אורלינס שבארצות הברית, בה, ברובע הצרפתי של העיר, נחוג החג זה כ-250 שנה, והפך לאחד מאירועי התרבות הייצוגיים של העיר. גם בעיר סידני שבאוסטרליה נחוג המרדי גרא כפסטיבל רחוב ואירוע תרבותי, ללא קשר לדת.
מקורות החג.
מקור החג הוא חגיגת הקרנבל. הקרנבל נחגג כאירוע נוצרי, אך אפשר לאתר את שורשי הקרנבל עוד לפני הנצרות בחגיגות היווניות לכבוד דיוניסוס ובחגיגות הרומיות לכבוד סטורנאליה. המילה "קרנבל" משמעותה "סילוק הבשר" או "פרידה מהבשר" (מלטינית: carni = בשר, vale = פרידה). באירופה נהגו הנוצרים הקתולים להתנזר מבשר ומכל הנאה גופנית אחרת במשך 40 יום או שישה שבועות לפני חג הפסחא, כהזדהות עם סבלו של ישו, תקופה הידועה כ'לנט'. לפני צום הבשר התקיימו חגיגות זלילה וחטאים, שבאיטליה, שווייץ, צרפת, פורטוגל וספרד התלוו למסיבות רחוב של ריקודים, תחפושות ומסכות. הקרנבל הגיע לשיאו בימי הביניים, אז היה נחוג במקומות רבים באירופה. בערים הגדולות התארכו החגיגות עד שלושה חודשים. אפשר למצוא סימנים לדעיכת הקרנבל האירופי, בעיקר במישור הסמלי, כבר בתקופת הרנסאנס, מאז נחוג יותר כמסורת ולא כחג דתי.
מועד תחילת החגיגות של המרדי גרא הוא ביום שלישי המציין את היום האחרון לפני התענית - ההתנזרות הנוצרית מבשר במשך 40 יום לפני חג הפסחא. מקור השם "מרדי גרא" הוא מצרפתית, ותרגומו המילולי הוא "יום שלישי השמן". למחרת המרדי גרא, ביום רביעי של האפר מתחילה התענית.
שמות החג.
השמות הנוספים לחג, מלבד "מרדי גרא" בצרפתית, הם:
החג כאירוע תרבותי בניו אורלינס.
החג הובא לניו אורלינס על ידי המייסדים הצרפתים הקתולים כחג דתי. עד מהרה הפך החג למאפיין תרבותי שאינו דתי, והוא נחוג בעיקר באזור התיירותי של הרובע הצרפתי בעיר. במהלך החג מתמלאים רחובותיה של ניו אורלינס במשך כשבועיים בחגיגות חסרות מעצורים של ריקודים, צעדות ושכרון חושים, בתחפושות ובבגדים צבעוניים במיוחד, ולעיתים בלבוש חלקי של המשתתפים או המשתתפות בפסטיבל.