עמירב גיבש תפיסה לפיה יש לפעול ברוח משנתו של זאב ז'בוטינסקי, שראה את הסכסוך הערבי ישראלי כקונפליקט לאומי, ולכן גרס שיש להכיר בישות לאומית פלסטינית ולפעול להסדר מדיני מולה. את תוכניתו, שזכתה בעידוד מדן מרידור ומיכה רייסר, העלה אגף הארגון של חירות על הכתב בצורת חוברת, אשר הגיעה גם לידיו של סרי נוסייבה. בתיווכו של פעיל שלום ירושלמי בשם דוד איש שלום, פנה נוסייבה לעמירב והציע להפגש איתו.
עמירב התייעץ עם חבריו מהליכוד דן מרידור, אהוד אולמרט ורוני מילוא. אולמרט התקשר לשמיר ושמיר אישר את המשך המגעים.
בפגישה הראשונה ב-3 ביולי 1987 הציע נוסייבה לצרף למפגשים את חוסייני. ב-6 באוגוסט 1987 נפגש עמירב פגישה אישית עם שמיר ועדכן אותו לגבי מגעיו עם האישים הפלסטינים. שמיר לא שלל את המפגשים והשיב ש"חייבים להיות זהירים בנושא הזה". במפגש ה-13 והאחרון, ב-25 באוגוסט, הושלם ניסוח מזכר הבנות, אותו העביר חוסייני ליאסר ערפאת ועמירב העביר ליצחק שמיר. לאחר שדבר המפגשים והמסמך התפרסמו, הורה שמיר לעצור את חוסייני מעצר מנהלי שהתפרש כבגידת הליכוד בפלסטינים והושם קץ למגעים.
ב-9 בדצמבר 1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה, בעקבותיה הכירה ישראל באש"ף, ניהלה עם הארגון משא ומתן ואף חתמה איתו הסכמים.
ועידת מדריד (1991).
בשנת 1991, עם תום מלחמת המפרץ הראשונה, הצליח נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש האב לכנס את ועידת מדריד, שתכליתה הייתה ליצור סדר חדש במזרח התיכון ולהביא להסדר הסכסוך הישראלי-ערבי. מנאומו בכנס: "מטרתנו חייבת להיות ברורה וחד משמעית - לא רק לשים קץ למצב המלחמה במזרח התיכון ולהחליפו במצב של אי-לוחמה. בכך אין די, זה לא יחזיק מעמד. אנו חותרים לשלום, שלום אמיתי".
בוש קרא למשא ומתן ישיר, המבוסס על החלטות 242 ו-338 של מועצת הביטחון, הקוראות לנסיגה ישראלית מהשטחים לקווי 1967. לגבי הפלסטינים, הציע בוש לנהל משא ומתן על הסדר לממשל עצמי, שיימשך 5 שנים. החל בשנה השלישית ייפתחו שיחות על הסדר הקבע. הוא ביקש להעניק לעם הפלסטיני "שליטה משמעותית על חייו ועל גורלו, משהו שיבטיח את ההשלמה עם ישראל ואת ביטחונה של ישראל".
הוועידה סללה את הדרך למשא ומתן ישיר בין ישראל לפלסטינים. לאחר הוועידה התקיימו מספר סבבים של שיחות המשך בוושינגטון. השיחות לא הניבו הסכם כלשהו, אך ארגוני ימין בישראל ראו בהן תקדים מסוכן, וכמחאה על קיומן פרשו ב-1992 מפלגות הימין מהממשלה והובילו לבחירות חדשות.
הסכמי אוסלו.
ועידת מדריד סללה את הדרך למשא ומתן ישיר בין ישראל לפלסטינים, בסדרה של פגישות חשאיות שנערכו באוסלו, בחסות ממשלת נורווגיה. משא ומתן ישיר זה הוביל לפריצת דרך בתהליך השלום.
הסכמי אוסלו נחתמו בשנים 1993–1995 בין ישראל לבין הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) ונועדו להביא לפתרון קבע את מכלול הסוגיות התלויות ועומדות בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בעקבות ההסכמים הוקמה הרשות הפלסטינית, שקיבלה את השליטה בערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון וחבל עזה ואת האחריות על מתן שירותים אזרחיים למרבית האוכלוסייה הפלסטינית.
בסוף אוקטובר 1995 נחתמו הבנות ביילין-אבו מאזן, בעקבות מספר פגישות חשאיות בין נציגי ישראל והפלסטינים. לאחר רצח יצחק רבין ב-4 בנובמבר 1995 נקטע תהליך השלום כמעט כליל, ורוב השיחות הוקפאו. שמעון פרס, מחליפו של רבין, דחה את מסמך ההבנות.
תקופת ממשלת נתניהו (1996-1999).
לאחר בחירתו של בנימין נתניהו לראש ממשלה ב-1996 הוא הכריז על מדיניות חדשה כתגובה לגל פיגועי ההתאבדות של חמאס והג'יהאד האסלאמי, אותה כינה "הדדיות" או
"יתנו - יקבלו, לא יתנו - לא יקבלו".
בהתאם למדיניות זו חתמה הממשלה על הסכם חברון והסכם ואי. ההסכמים התקבלו בציבור הישראלי בתגובות מעורבות.
הסכם חברון.
הסכם חברון נחתם בין ישראל לרשות הפלסטינית ב-15 בינואר 1997. ההסכם עוסק בפריסה מחדש של צה"ל בעיר חברון בהתאם להסכמי אוסלו.
הסכם ואי.
הסכם ואי נחתם בין ישראל לאש"ף ב-23 באוקטובר 1998, בטקס רשמי בבית הלבן, על ידי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, יושב ראש הוועד הפועל של אש"ף יאסר ערפאת, ונשיא ארצות הברית ביל קלינטון כעד.
ההסכם נועד לפרט צעדים למימוש הסכמי אוסלו ולקבוע לוח זמנים מדויק לביצוע הצעדים הנדרשים בהסכמים, תוך שמירה על הדדיות. הכנסת אישרה את הסכם ואי ברוב של 19–75.
ממשלת נתניהו ביצעה את הנסיגה הראשונה שנדרשה בהסכם ואי, אך לא יישמה את שתי הנסיגות הנוספות שבהסכם (שנקראו גם "פעימות") בטענה שהפלסטינים לא מלאו את חלקם בהסכם. הפלסטינים מחו על כך שישראל לא מקיימת את ההסכם, ואיימו להקים מדינה פלסטינית באופן חד-צדדי.
חתימת הסכם ואי גרמה להתפרקות הקואליציה של נתניהו ולהליכה לבחירות 1999, שבהן הודח בנימין נתניהו.
הסכם שארם.
הסכם שארם נחתם ב-4 בספטמבר 1999 על ידי ראש ממשלת ישראל אהוד ברק וראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת. במעמד החתימה נכחו נשיא מצרים, חוסני מובארכ, עבדאללה השני, מלך ירדן, ומזכירת המדינה האמריקאית מדליין אולברייט.
ההסכם מכיל 11 סעיפים אשר עוסקים במשא ומתן על מעמד הקבע, העברת שטחים לידי הפלסטינים, שחרור אסירים ועוד. כמו כן יש בהסכם הצהרה משותפת ליצירת אווירה חיובית.
הסכם זה דומה בתכולתו להסכם ואי, אך עם לוחות זמנים מעודכנים לביצוע ההסכם. ממשלתו של אהוד ברק ביצעה את הנסיגות שנקבעו בהסכם ואי שנתניהו נמנע מלבצען.
ועידת קמפ דייוויד (2000).
נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, הזמין ב-5 ביולי 2000 את אהוד ברק ואת יאסר ערפאת לבוא לקמפ דייוויד כדי להמשיך את המשא ומתן של תהליך השלום מנקודת המוצא של הסכמי אוסלו.
הוועידה נמשכה כשבועיים, מבלי שנחתם הסכם בין הצדדים.
כל צד האשים את השני באחריות לכישלון השיחות. הפלסטינים טענו שלא הציעו להם מספיק, והישראלים טענו שהם לא יכלו להציע יותר. קלינטון תלה את כישלון הוועידה בערפאת. ערפאת הואשם בכך שלא הגיש הצעה נגדית לכל הצעה שהעלו ברק וקלינטון, ובכך שעשה מעט כדי למנוע את האינתיפאדה השנייה, שפרצה מיד לאחר הוועידה.
לאחר הוועידה קלינטון מינה ועדה בראשות הסנטור ג'ורג' מיטשל לבדיקת כישלון השיחות. דו"ח מיטשל הוגש לנשיא ג'ורג' ווקר בוש והיווה מאוחר יותר את הבסיס למפת הדרכים.
מתווה קלינטון וועידת טאבה.
בעקבות קריסת שיחות קמפ דייוויד בסוף שנת 2000, הציע הנשיא קלינטון מתווה להסדר קבע בין ישראל לפלסטינים, ובו ויתור פלסטיני על זכות השיבה, ויתור ישראלי על ריבונות בהר הבית, חלוקת ירושלים והעיר העתיקה, והקמת מדינה פלסטינית עצמאית על מרבית השטחים, למעט גושי ההתיישבות הגדולים ובהם מעלה אדומים, אריאל וגוש עציון.
לפי קלינטון, ברק וערפאת קיבלו את המתווה כבסיס למאמצים עתידיים, אולם שניהם הביעו הסתייגויות. בינואר 2001 התקיימה ועידת טאבה ובה נוהלו שיחות בין הצדדים על בסיס מתווה קלינטון, אך השיחות הסתיימו ללא הסכם.
בפברואר 2001 נבחר אריאל שרון לראשות הממשלה במקום ברק, ודחה את מתווה קלינטון סופית.
יוזמת השלום הערבית.
יוזמת השלום הערבית הוצגה במרץ 2002 בפסגת ביירות של הליגה הערבית, בה השתתפו רוב מנהיגי ארצות ערב. יוזמה זו כוללת תוכנית מפורטת לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני. שר החוץ הישראלי שמעון פרס בירך על התוכנית ואמר: "האופן שבו מציירת היוזמה את עתיד האזור מעניק תקווה לעמים."
אולם ישראל לא הייתה מוכנה לקבל תוכנית שתוארו בה במפורש נסיגה מלאה לגבולות 1967 ומשא ומתן על זכות השיבה לפליטים הפלסטיניים, והיא מעולם לא שימשה כבסיס למגעים בין ישראל לפלסטינים.
מפת הדרכים לשלום.
תוכנית מדינית לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני בשם "מפת הדרכים לשלום" הוצגה על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש ביוני 2002. התוכנית הותוותה על ידי הקוורטט לענייני המזרח התיכון - ארצות הברית, האיחוד האירופי, האו"ם ורוסיה. תוכנית זו מציגה שלבי ביניים לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ולוח זמנים לפיו ייחתם הסכם קבע בסוף שנת 2005.
ראש ממשלת ישראל אריאל שרון הודיע על תמיכתו בתוכנית בנאומו בכנס הרצליה ה-3 בשנת 2002. גם הרשות הפלסטינית קיבלה את מפת הדרכים ללא הסתייגויות.
אולם לאחר זמן מה הציג שרון מסמך ובו 14 הסתייגויות ממפת הדרכים, ובעקבותיו נמנעה ישראל מלבצע את הצעדים שנדרשו ממנה בתוכנית, בעיקר הקפאת בנייה בהתנחלויות, פירוק כל המאחזים הלא חוקיים שהוקמו מ-2001, נסיגת צה"ל מרוב בסיסיו ביהודה ושומרון, ביטול העוצר בשטחים והקלה על תנועת אנשים וסחורות.
הפלסטינים נדרשו למנוע פעילות טרור, לקיים בחירות חופשיות ולבצע רפורמה מדינית ברשות הפלסטינית. על פי דו"ח של שירות הביטחון הכללי, אכן חלה ירידה משמעותית במספר ההרוגים הישראלים באותה תקופה.
אולם לתוכנית "מפת הדרכים" לא התלווה תהליך מדיני ברור, וההסתייגויות שהוגשו על ידי ישראל לא יושבו בין הצדדים. לאחר שהשלב הראשון בתוכנית לא יושם, הפלסטינים והישראלים זנחו את התוכנית ולא המשיכו לשלבים הבאים.
פסגת עקבה.
פסגת עקבה (נקראת גם "ועידת עקבה") ניסתה לקדם את תהליך השלום בין ישראל והפלסטינים על פי מתווה "מפת הדרכים". הפסגה התקיימה במהלך האינתיפאדה השנייה, ב-4 ביוני 2003, בהשתתפות ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס, עבדאללה השני, מלך ירדן ונשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש. נשיא הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, היה נתון תחת מצור במוקטעה ולא נכח בוועידה לאור התנגדות ישראל.
הפסגה הייתה אמורה להיות הראשונה מבין סדרת מגעים בין הישראלים לפלסטינים אולם בשטח לא הובילה לרגיעה והאינתיפאדה השנייה נמשכה. בעקבות האירועים האלימים הוקפאו המגעים בין הצדדים וחודשו שוב רק בפסגת שארם א-שייח'.
יוזמת ז'נבה (2003).