רבי מנחם קאליש (תר"כ-תרע"ח), בנו של רבי יעקב דוד, התמנה לאדמו"ר אחרי פטירת אביו כשהוא בן 18 שנים בלבד. קאליש דמה בתכונותיו לאביו. המסורת החסידית מספרת כי הוא לא הכיר בזמנים ובשעות, וההכנות לתפילות ולקיום המצוות ארכו אצלו שעות. במלחמת העולם הראשונה התיישב בוורשה, שם הרבה לעסוק בצרכי הפליטים. הוא נפטר בט"ז בכסלו תרע"ח בגיל חמישים ושמונה שנים, ונטמן בבית הקברות היהודי בוורשה. בנו הגדול, רבי יוסף קאליש, עד אז רבה של אוסטרוב מזובייצק נקרא לאמשינוב למלא את מקומו. בנו השני, רבי שמעון שלום הקים חצר חסידית באוטבוצק. בנו השלישי, רבי אברהם, חתנו של האדמו"ר מרדומסק בעל החסד לאברהם, ניהל חצר חסידית ברדומסק. נספה בטרבלינקה באוקטובר 1942.
ענף רבי יוסף מאמשינוב.
רבי יוסף קאליש, בנו הבכור של רבי מנחם וממלא מקומו באמשינוב, היה חתנו של רבי חיים אלעזר וקס. לפני התמנותו לאדמו"ר כיהן כרב העיירה אוסטרוב מזובייצק ורבים מהמתנגדים בעיירה הפכו לחסידיו. כיהן כאדמו"ר 18 שנה, עד לפטירתו בג' בשבט תרצ"ו.
בנו, רבי יעקב דוד קאליש (השני), שימש כאב בית הדין בז'ירארדוב הסמוכה לוורשה. נשא את בתו של רבי שלמה יוסקוביץ, חתנו של האדמו"ר אברהם מרדכי אלטר מגור. בתרצ"ו הוכתר לאדמו"ר מאמשינוב ומאז שימש כרב של שתי הקהילות. עם כיבוש פולין על ידי הגרמנים ברח לוורשה, שם הסתתר במשך שנתיים. הוא נפטר בגטו בחורף תש"ב ונטמן ליד סבו ואביו בבית העלמין בורשה. משפחתו כולה נרצחה בידי הנאצים.
בנו השני של רבי יוסף, רבי יצחק קאליש, הצליח להימלט לווילנה ובהמשך ליפן יחד עם דודו, אח אביו, רבי שמעון שלום. הקים את החצר מחדש בארצות הברית, בוויליאמסבורג ובהמשך בבורו פארק. נפטר בי"ט באדר תשנ"ג. ארונו הובא לקבורה בבית הקברות העתיק בטבריה.
לאחר פטירתו הוכתר בנו רבי יוסף קאליש, אך חלק מחסידיו פנו אל רבי יעקב אריה, האדמו"ר בירושלים. רבי יוסף הוציא לאור את הספר "זרע יצחק" על התורה ועל המועדים מתורתו של אביו. נפטר בי"א בניסן ה'תש"ף בהתפרצות נגיף הקורונה.
ענף רבי שמעון שלום מאמשינוב-אוטבוצק.
רבי שמעון שלום קאליש, בנו השני של רבי מנחם, היה חתן דודו רבי ישעיהו מפשיסחא. לאחר פטירת אביו הקים חצר חסידית באוטבוצק. בתרצ"ט, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נמלט ל, שם התרכזו פליטים רבים שנמלטו מפולין. מווילנה ברח ליפן, יחד עם תלמידי ישיבת מיר ולאחר שהיה של כמה חדשים הוגלו לשנחאי בסין שהייתה אז תחת שלטון יפני, שם שהו עד לסיום המלחמה. אחרי המלחמה הגיע לארצות הברית, ויסד מחדש את חצר אמשינוב בבורו פארק. הוא תכנן לעלות לישראל, אך נפטר בי"ט באב תשי"ד לפני שהספיק לעשות זאת. נקבר בארצות הברית על תנאי וכעבור שבועות ספורים הועבר לבית הקברות העתיק בטבריה בחלקת תלמידי הבעל שם טוב.
בנו, רבי ירחמיאל יהודה מאיר קאליש, חתנו של דודו רבי יעקב אריה מורגנשטרן מרדזימין-וישקוב (חתנו של רבי מנחם מאמשינוב), שרד את השואה. עלה ארצה והתיישב בירושלים בשכונת בית וגן, שם הקים את מוסדותיו ובהם ישיבת "שם עולם" בראשות חתנו, רבי חיים מיליקובסקי, מתלמידי ישיבת מיר שפגש בשנחאי. נהג להאריך בהכנות לתפילה ואלה היו מסתיימות בשעה מאוחרת ביותר. היה מפורסם באהבת ישראל שלו. נפטר בכ"ז באייר תשל"ו ונקבר בהר המנוחות שבירושלים.
בתי כנסת ומוסדות.
בתקופת כהונתו של רבי יוסף מאמשינוב פעלו בפולין כ-40 שטיבלאך של חסידיו. בתל אביב נוסד שטיבל בהוראת רבי יוסף אך אחרי פטירתו בשנת תרצ"ו, ונקרא "אוהל יוסף" על שמו. לימים התקיים בין כתליו כולל אברכים בראשות הרב דוד וייסבורד (הלחמי).
בנו של רבי יוסף, רבי יצחק, הקים את בית מדרשו בוויליאמסבורג ואחר כך עבר לבורו פארק. בשנת תשל"ח הקים רבי יצחק כולל אברכים "אוהל יוסף" בבורו פארק.
באוטבוצק פעל השטיבל של רבי שמעון שלום קאליש. אחרי השואה פתח שטיבל בבורו פארק, אך הוא אינו פעיל כיום.
החסידות כיום.
בית וגן.
האדמו"ר בירושלים כיום הוא רבי יעקב אריה מיליקובסקי, נכדו של רבי מאיר. התפרסם בגלל סדר יומו המיוחד. מאריך מאוד בהכנות לתפילה ולעשיית מצוות, באופן שאינו מתאים עם זמני התפילה על פי ההלכה הפסוקה בשולחן ערוך. השבת שלו מסתיימת לפעמים באמצע השבוע. קבלת הקהל הציבורית נערכת בדרך כלל בשעות המאוחרות של הלילה, עד לפנות בוקר.
מרכז חסידות אמשינוב בשכונת בית וגן, שבה מתגורר האדמו"ר ומשפחות מהחסידות. בשכונה ישיבה של החסידות. רבים מחסידי אמשינוב גרים בעיר ביתר עילית ולהם ארבעה בתי כנסת וישיבה. בתי כנסת נוספים קיימים בערים בני ברק, מודיעין עילית וצפת. קבוצות נוספות מקרב החסידות ניתן למצוא בערים בית שמש ואלעד.
בורו פארק.
בארצות הברית כיהן כאדמו"ר רבי יוסף קאליש, בן רבי יצחק. נפטר בניסן תש"פ, ושני בניו המתגוררים בישראל הוכתרו לאדמו"רים. לממלא מקומו מונה הבן הגדול, רבי מנחם, ר"מ בישיבת "טל תורה" וחתן רבי נתן דוד רוזנבוים מזוטשקא. הבן הצעיר, רבי אשר חיים, חתן הרב אהרן מנדלזון (בן הרב בנימין וחתן הרב שמעון למברגר ממאקווא), הוכתר לאדמו"ר מאמשינוב בית שמש.
מרכז חצר זו בבורו פארק, שבה השתקע רבי יצחק בשנת תשכ"ד. בתי כנסת נוספים קיימים בויליאמסבורג, במונסי (יחד עם חסידות אלכסנדר), בבני ברק ובבית שמש (נפתחו בשנת תש"פ).
בשנת ה'תשט"ז הקים רבי ירחמיאל יהודה מאיר קאליש את ישיבת שם עולם תחילה בעיר חולון ולאחר תקופה עברה הישיבה לשכונת בית וגן. בראשות הישיבה עמד חתנו הרב חיים מיליקובסקי, ולאחר פטירתו עמדו בראש הישיבה בניו של הרב חיים, האדמו"ר רבי יעקב אריה מיליקובסקי ואחיו הרב משה.
בישיבה לימדו בין היתר הרבנים שמואל אוירבך, עזריאל אוירבך וחיים ורנר.
חסידות אופולה.
רבי ירמיה קאליש מאופולה-אמשינוב (נולד בשנת תרל"ג), בנו הצעיר של רבי יעקב דוד הראשון. בגיל חמש התייתם מאביו וגדל בחצר אחיו הגדול רבי מנחם קאליש מאמשינוב. היה נשוי (בשנית) לקיילא נחמה בת האדמו"ר אברהם איגר מלובלין. הוסמך להוראה על ידי רבי חיים מבריסק. כיהן כרב בעיירה אופולה לובלסקי הסמוכה ללובלין. בזמן מלחמת העולם הראשונה נאסר על ידי הרוסים והואשם בריגול, אך שוחרר כעבור חודשיים. לאחר פטירת אחיו בט"ז בכסלו תרע"ח, הכתירה קבוצה מחסידי אמשינוב את רבי ירמיהו לרבם, הוא עבר להתגורר בוורשה שם התרכזו חסידיו וניהל בה את בית מדרשו. העביר את רוב היום בתפילה. עם כיבוש ורשה במלחמת העולם השנייה ביקשו מקורביו להבריחו מחוץ לגבולות פולין, ואולם הוא סירב להיפרד מחסידיו. בעת האקציה הגדולה בגטו סירב לרדת לחצר, התעטף בטלית ותפילין, התיישב על כסאו, קרא קריאת שמע ותוך כדי אמירת 'אחד' השיב את נשמתו. באישון לילה התגנבו חסידיו אל הבית והביאוהו לקבר ישראל בחצר.
נינו של רבי ירמיה, רבי שרגא זלמנוב, נתבקש לפני כחצי יובל על ידי אדמור"י פולין וזקני חסידי אמשינוב-אופולה לחדש את החצר, ומאז משמש כאדמו"ר מאופולה. מפורסם בגאונותו, ושוחרי החסידות הפולנית המקורית מבקשים את קרבתו. הקים את מכון "לב אריה" להפצת תורת וורקא. הוציא לאור את הספרים: שמועות יצחק - לקט מדברי תורתו של רבי יצחק מווארקא; יד דוד - מדברי תורתו של בנו רבי יעקב דוד הראשון מאמשינוב; דברי ירמיה - מתורתו של בנו רבי ירמיה מאופולה ועוד. חצרו ברחוב הירדן בבני ברק. הוא חתנו של רבי חיים שאול טאוב, האדמו"ר ממודז'יץ.
קוואס
קְווַאס (ברוסית: квас, בפולנית: kwas chlebowy) הוא משקה מוגז, מיוצר מתסיסה של חיטה ושעורה, בעל אחוזי אלכוהול מועטים מאוד (עד 1.2% ולרוב משמעותית פחות), צבעו חום עד שחור וטעמו מתוק עם חמיצות. קוואס משווק הן בחביות והן בבקבוקים. לפעמים מוסיפים למשקה תוספות כדי לשנות את טעמו, כגון מנטה וצימוקים.
המשקה נפוץ בעיקר במדינות הסלאביות המזרחיות – רוסיה, אוקראינה ובלארוס, וגם במדינות אחרות מחבר המדינות ופולין.
קוואס בישראל.
שיווק הקוואס בישראל החל במעדניות ומרכולים לא כשרים בסוף שנות התשעים כחלק מייבוא מסיבי של מוצרי מזון ממדינות ברית המועצות לשעבר, עם העלייה בביקוש מצד עולי מדינות אלו. בשנות האלפיים אף קמו מספר יצרנים מקומיים.
ביהדות.
בהלכה היהודית נוצר דיון תרבותי-הלכתי לגבי חשיבותו של הקוואס. קיימים טקסים רבים ביהדות המצריכים שתיית יין, כדוגמת קידוש, הבדלה וברכת המזון. מכיוון שלרבים מיהודי אשכנז לא היה יין כשר זמין, נהגו רבים מהם להשתמש בשיכר כתחליף ליין, פתרון שניתן לו מקום כבר בתלמוד הבבלי. המחלוקת נסובה סביב השאלה האם אפשר להגדיר את הקוואס כ'חמר מדינה': יש שהתייחסו לקוואס בתור שיכר, כך שניתן להשתמש בו להבדלה, ובאירועים מסוימים אף לקידוש. לעומת זאת רבים מפוסקי ההלכה התייחסו לקוואס כמשקה שאינו די חשוב כדי להיחשב שיכר, וקבעו שהוא 'כמו מים' מבחינת חשיבותו.
קבאס
התחיה הגותית
ספר עובדיה
עיתונות כתובה
תנך מזארין
יולב קאפ
אמרכול
מוהל
ביהדות, מוֹהֵל הוא אדם המבצע את ברית המילה המסורתית.
טקס ברית המילה.
על פי ההלכה כל יהודי (זכר) חייב במילת בנו הזכר. יהודי שאביו לא מל אותו, חייב הוא למול את עצמו, או למנות אחר למולו. וזו אחת ממצוות עשה היחידות שהעובר עליה חייב כרת.
הכשרים למול.
מילת אישה, קטן, ערל ומומר.
בתורה מסופר כי צפורה אשת משה מלה את בנה, ובגמרא () נחלקו האם אישה כשרה למול. להלכה נחלקו הפוסקים בכך, ולדעת הרמ"א אישה לא תמול. לעומת זאת בקהילת ביתא ישראל היה נהוג שנשים מלות את בניהן.
גם ילד קטן יכול למול, אך השולחן ערוך פוסק שלכתחילה אין לתת לקטן למול.
יהודי ערל יכול למול, בתנאי שהטעם שלא מל הוא מחמת אונס, כגון מחשש חולי או סכנה. מי שהוא כופר בתורת ישראל, או משומד לדבר אחד להכעיס, אינו יכול למול.
הטפת דם ברית.