בעקבות הכיבוש הנאצי ב-1941 ניסו סוצקבר ואשתו להימלט מזרחה, לברית המועצות, אולם עקב התקדמותם המהירה של הגרמנים נחסמה דרכם והם נאלצו לשוב לווילנה. הוא נכלא מספטמבר אותה שנה בגטו וילנה. בחודשים הראשונים בגטו חווה סוצקבר אירועים קשים ביותר: אשתו ילדה בבית החולים של הגטו, אך הנאצים רצחו את התינוק, כיוון שלידות היו אסורות בגטו. זמן קצר לאחר מכן נשלחה גם אמו באחת האקציות למחנה השמדה. מכאן ואילך ארגן סוצקבר את החיים התרבותיים בגטו והמשיך בכתיבתו ללא לאות.
משנת 1942 הוא הוביל את "בריגדת הנייר", מבצע הצלת מטמון גדול של פריטי תרבות יהודית מהשמדה או גניבה מידי הנאצים, וקבוצתו הבריחה ספרים, ציורים ופסלים מארכיון יהדות וילנה - ייווא, כשהיא מסתירה אותם במקומות שונים בגטו ובסביבתו. חלק גדול מאוצר זה נשמר לאחר המלחמה.
בגטו כתב את שירו הידוע תחת זיו כוכבי שמים, שהיה להמנון היהודים בגטו, לימים במחנות העקורים ואחר כך לשיר המזוהה עם יום השואה בישראל.
ביולי 1943 העביר לפרטיזן שייקה גרטמן מחברת משיריו ובה שתי פואמות שכתב בגטו, "דאס קבר קינד" (ילד הקבר) ו"כל נדרי". הוא רצה שיצירותיו יגיעו לסופרים יהודיים במוסקבה, בהם פרץ מארקיש.
החילוץ מיערות נארוץ'.
בעקבות הוויתור של המחתרת היהודית על מרד חמוש, ברח עם רעייתו ועם לוחמים נוספים מחבריו בספטמבר 1943, לקראת חיסולו של הגטו, ליערות שסביב לעיר, שם הצטרפו לפרטיזנים שפעלו בגבוי הצבא האדום. הוא נשלח ליחידת פרטיזנים רחוקה, ביערות נארוץ' שבבלארוס.
היצירות ששלח ביולי 1943 הגיעו בשלום למוסקבה, התפרסמו שם, ועשו רושם כה עז על הוועד היהודי האנטי פשיסטי, עד כי במרץ 1944 נשלח מטוס מיוחד בהוראת סטלין להביאו מיערות נארוץ' לבירה הרוסית. פרשת חילוצו מיערות בלארוס בהוראת סטלין באמצעות מטוס מיוחד של חיל האוויר הסובייטי, היא פרשה מיוחדת במינה, ומעידה על החשיבות העצומה שייחס סטלין להפשרת היחסים עם ארצות הברית בעת המלחמה. השתלשלות האירוע: ראש ממשלת ליטא הסובייטית (הגולה במוסקבה) שמע שסוצקבר, אותו הכיר ממפגש משוררים בתחילת 1940, שוהה ביערות עם הפרטיזנים; הוא פנה לסטלין וביקש לחלצו. המטוס הראשון שנשלח למשימה הופל על ידי הגרמנים ביער, והזוג סוצקבר חולץ רק בניסיון שני. מכנפי המטוס שהתרסק הרכיבו הפרטיזנים מזוודה, בה ארז סוצקבר את שיריו ומסמכיו מגטו וילנה. המזוודה נמצאת כיום בארכיון הספרייה הלאומית.
במוסקבה.
איליה ארנבורג כתב עליו מאמר ב"פראבדה" בעקבותיו קיבל סוצקבר מאות מכתבים מכל רחבי ברית המועצות. ארנבורג אף אפשר את הופעתו הראשונה של סוצקובר במוסקבה לאחר חילוצו מיערות נארוץ'. בנוכחות סטלין וכל הצמרת התרבותית של ברית המועצות תיאר סוצקובר את מלחמתם של "מאות פרטיזנים יהודים... הנוקמים גאים ואמיצים של דם אחיהם" והוסיף: "אני קורא לכם יהודי העולם, הלחמו ונקמו את מותם". העדויות של סוצקובר ממוסקבה של 1944 מעידות שהמגמה הסובייטית לטובת מדינה יהודית, לאו דווקא תמיכה בציונות, החלה בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1946 הוא נבחר להיות העד היהודי היחיד מטעם רוסיה הסובייטית במשפטי נירנברג.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה חזר סוצקבר לווילנה, אך לא השתלב בעיר שהייתה תחת השלטון הסובייטי, ולאחר זמן קצר בחר להגר ממנה. תחילה היגרו בני הזוג לצרפת ושהו תקופה מסוימת בפריז, שם פגשו במארק שאגאל.
עלייה לארץ.
ב-1947, זמן קצר לפני קום המדינה, בעזרתה של גולדה מאיר, הגיע סוצקבר עם אשתו פרידה לארץ ישראל. בארץ התייחסו אליו בראש ובראשונה כמשורר ניצול שואה, ותיאוריו על מה שעבר עליו בשנות השואה הותירו רושם עמוק בלבם של סופרים, עיתונאים ובקהל הרחב כולו. מעטים היו משוררי היידיש ששרדו את המלחמה והחליטו לעלות לארץ ישראל.
סוצקבר דבק בלשון היידיש, והאמין באפשרות חידוש תרבות היידיש במסגרת החיים היהודיים בארץ. בישראל ייסד סוצקבר, עם אחרים, ובתמיכה ממשלתית של שלטון מפא"י, את הרבעון הספרותי "די גאָלדענע קייט" ("שרשרת הזהב"), ששימש אכסניה עולמית ליוצרי ספרות היידיש וסופריה, וערך אותו מ-1949 עד 1998. סוצקבר הופיע בפסטיבלי שירה בינלאומית, תורגם לשפות רבות, וזכה בעשרות פרסים ספרותיים, לרבות פרס ישראל ופרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש. מאז הגיעו לארץ התגורר סצוקבר בתל אביב.
בשנת 1982 הפקיד סוצקבר את ארכיונו בספרייה הלאומית בירושלים.
אברהם סוקצבר נפטר בראשית שנת 2010, בגיל 96, ונטמן בבית העלמין קריית שאול. הותיר אחריו שתי בנות. נכדתו היא השחקנית הדס קלדרון, בתה של הציירת רינה סוצקבר.
ב-15 ביולי 2013 הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון בכניסה לביתו בתל אביב.
בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט "דבש שחור" המספר את סיפור חייו ויצירתו של סוצקבר. הסרט בוים על ידי אורי ברבש במסגרת סדרת הטלוויזיה "העברים" בערוץ 11, בהפקת יאיר קדר. הסרט היה הבחירה הרשמית בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2018, זוכה פרס החוויה היהודית 2018, ובפרס חביב הקהל בפסטיבל הקולנוע הישראלי לוס אנג'לס 2018.
ספריו בתרגום עברי.
בנוסף לספריו, תורגמו לעברית גם שירים בודדים רבים משלו. בין המתרגמים: לאה גולדברג, אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן, יעקב אורלנד, אמיר גלבע, בנימין הרשב, אבא קובנר, שמעון הלקין, אביגדור המאירי, אהרון צייטלין, אברהם רגלסון, עזרא זוסמן, אשר ברש, דוד וינפלד, ק. א. ברתיני, אברהם יבין, עמינדב דיקמן, דן מירון, רועי גרינוולד ודורי מנור.
שירי אברהם סוצקבר תורגמו גם לאנגלית. בין מתרגמיו גם המשורר היהודי-קנדי, סימור מיין. ספר תרגומיו "Burnt Pearls, Ghetto Poems", יצא לאור בקנדה בשנת 1981.
לקריאה נוספת.
על יצירתו של אברהם סוצקבר נתפרסמו עשרות רבות של מאמרי ביקורת, בעברית וביידיש, מסות וכתבות. הרשימה המובאת כאן מצומצמת. כל הרוצה להרחיב ימצא את הרשימות המלאות ברמב"י, באתר בית הספרים הלאומי.
בין המבקרים והמתייחסים ליצירתו בכל מופעיה, ניתן לציין את שלום לוריא, נחמן רפ, דוד וולפה, יוסף פרידלנדר, בנימין הרשב, ק. א. ברתיני, דן מירון, בני מר, אברהם בלאט, יוסף קוריס, דב סדן, בנימין יצחק מיכלי, גרשון ויינר, חנה בלוך, יהודה אלברג, התר ולנסיה, יחיאל שיינטוך, נח גריס, טניה הדר, חוה טורניאנסקי, ליאונרד פראגר, שמואל ורסס, אברהם נוברשטרן, חנא שמרוק, ישעיהו שפיגל, דוד רוסקיס ורבים נוספים.
קישורים חיצוניים.
מיצירתו (בתרגום לעברית):
יוסי אלפי
יוסי אלפי (נולד ב-5 באוגוסט 1945) הוא איש תיאטרון, משורר, מספר סיפורים, איש תקשורת ישראלי ומורה. אלפי, הוא אבי התיאטרון הקהילתי, הוא המייסד והמנהל האמנותי של פסטיבל מספרי סיפורים. בנוסף, הוא הרצה בחוג לתיאטרון באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת בר-אילן, ממייסדי המגמה לתיאטרון קהילתי באוניברסיטת תל אביב ומייסד תיאטרון גבעתיים.
מנחה, מדריך ומספר בפרויקט "תקרא תצליח" לעידוד הקריאה בבתי ספר בכל רחבי הארץ. מייסד ומנחה קורס למורים " המורה המספר, משרד החינוך.
היה מנחה ויועץ לחיל האוויר – מדור מורי"ה-מורשת יום א' (סיפורי החיל – במקום הרצאות)
ערך, ייעץ והנחה סיפורי קהילות ישראל מארצות ערב ואיראן – למשרד לאזרחים וותיקים.
יוזם ומקים בשיתוף המועצה לשימור אתרים אתר לאומי למורשת המעברות – בהקמה.
לקראת הקמת אתר המעברות הלאומי מתקיימים אירועי "סיפורי מעברות" בכל רחבי הארץ, בהשתתפות בעלי זיקה למעברות.
ביוגרפיה.
יוסי אלפי נולד בבצרה שבעיראק. בשנת 1950 בהיותו בן ארבע, עלה לישראל עם סבתו. את הוריו וחלק מאחיו ואחיותיו פגש רק לאחר שנה, כשעלו גם הם לישראל מבצרה.
בשנים הראשונות בישראל גרה המשפחה במעברה, תקופה שהשפיעה רבות על אלפי וניכרת עד היום בכתיבתו הספרותית. הספר שעסק בנושא וזכה להדים רבים סביבו הוא הספר שכתב אלפי עם לובה אליאב: "משני עברי המעברה – דיאלוג אינטימי על זהות ישראלית" (הוצאת מעריב). בשנת 2019 הוציא לאור ספר מונומנטלי "מעברה" (עיצוב: אמיר כהן, הוצאת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל).
אלפי הוא בוגר בית הספר לאמנויות רננים בתל אביב במגמה לדרמה. למד בסטודיו למשחק ליד התיאטרון הקאמרי ובאקדמיה הגבוהה לתיאטרון בלונדון: L.A.M.D.A. באקדמיית לונדון למוזיקה ולאמנויות דרמטיות
תיאטרון
גיורא גודיק
תיאטרון החאן ואחרים
שחקן: בסרטים ישראליים
טלוויזיה בריטית, B.C.B, V.T.I ועוד.
בטלוויזיה הישראלית.
בסרטים בישראל ומחוצה לה.
תיאטרון קהילתי
מקים קורסים במסלולים אקדמיים בתחומי האמנויות הקהילתיות (אוניברסיטה עברית ירושלים, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר-אילן, קורסים באוניברסיטת חיפה, קורס לבמאים קהילתיים קלמניה).
מארגן ומשתתף בכנסים וסמינרים ארציים ובינלאומיים בתחומי היצירה והחברה.
הוראה
רדיו
טלוויזיה וקולנוע
חיים אישיים.
נשוי לסו, שעלתה לישראל מאנגליה בשנת 1970, ואביהם של השחקן והקומיקאי, גורי אלפי, השחקנית שרי אלפי, והטייס ויזם ההיי-טק בן אלפי.
פרסים והוקרה.
פרסים ומענקים (בין השאר)
עבודתו.
את הקריירה המקצועית שלו החל כבר מגיל צעיר (לפני שירותי הצבאי) כבמאי בחוגים דרמטיים. בשירותו הצבאי בלהקת גייסות השריון אליה התגייס בשנת 1963. בסיום השירות למד משחק באקדמיית לונדון למוזיקה ולאמנויות דרמטיות. לאחר לימודיו הופיע רבות בתיאטרון, בטלוויזיה הישראלית ובסרטי קולנוע שונים.
עוד בשנות ה-60 הוא שיחק בתיאטרון הקאמרי, החאן, ורבים אחרים. החל משנות ה-70 החל אלפי גם לביים מחזות תיאטרון כגון "המלך ואני" בתיאטרון הקאמרי,"שירלי ולנטיין" (בכיכובה של תיקי דיין), "זוג גרוש" (בכיכובם של ששון גבאי ויונה אליאן) ועוד מחזות שהופקו לפי ספרי ילדים שכתב כגון "המלך עושה עלייה" ו"המלך הלך לישון".