המשקל הסגולי של הצמח קטן מהמשקל הסגולי של המים – דבר המאפשר לצמח לצוף מעל פני המים ולקבל אנרגיית אור המאפשרת לו לקיים פוטוסינתזה. שורשיו הם עמוקים ומסועפים ואורכם יכול להיות עד אורך של פי 3 מאורכו של הצמח – דבר המאפשר לצמח לקבל מינרלים גם מהמים וגם מקרקעית הבריכה. שטח הפנים של העלים הוא גדול יחסית לנפחם – דבר המגדיל את כמות אנרגיית האור שהצמח קולט ומגדיל גם את קצב הפוטוסינתזה. פריחת פרחי הנופר הצהוב מתרחשת בקיץ, כאשר במים יש כמות רבה של חרקי מים שמאביקים את הצמחים – דבר המסייע לצמח להתרבות. שורשיו מכוסים בשעווה מיוחדת – דבר המגן על השורשים מפני ריקבון וכניסת מים לתאי השורש. הגבעול בנוי מרקמה בעלת מבנה ספוגי – דבר המאפשר לצמח להתאים את עצמו למפלס המים המשתנה בהתאם לעונות השנה ולזרימת הנחל. לצמח יש רקמה הנקראת ארנכימה שמעבירה לצמח חמצן מהעלים דרך הפטוטרת והגבעול אל השורשים – דבר המסייע לביצוע הנשימה התאית בשורשים.
קש הוא גבעול יבש של דגן, ממנו נלקחו הגרעינים. קש מהווה בערך חצי מהתוצר הסופי, לאחר הקציר של צמחים כגון חיטה, שעורה ותירס. הוא נחשב תוצר לוואי שימושי בעבר ובהווה.
גם כיום וגם בעבר, לקש יש שימושים רבים, והביקוש לקש כחומר בעירה, עבור יצור דלק, הופך לנרחב יותר ויותר. שימוש בקש כמצע לשינה, עדיין נהוג בחלקים רבים בעולם, הן עבור בהמות והן בני אדם.
הקש עשוי לשמש כמרכיב המזון הגס במספוא עבור בהמות הצורכות אנרגיה לקיום בלבד. למרות ערכו התזונתי הנמוך הוא נחשב כשימושי, כיוון שהוא נעכל בקלות וגורם להרגשת שובע וכך מספק פתרון זול לחלק גדול מהמנה היומית עבור בעלי חיים אשר אינם נזקקים למנות עשירות באנרגיה ובחלבון.
השימוש בקש לכיסוי גגות, הופך ליותר ויותר פופולרי, בעיקר בשל העובדה שהוא מאוד ידידותי לסביבה. בנוסף, השימוש בקש וחימר כדי להכין חומר בנייה חזק עדיין נהוג במספר מקומות בעולם. קיימת טכניקת בנייה בה קש משמש כמבודד חום, חומר בנייה עיקרי, או שניהם.
מאז ומתמיד קש שימש לקליעת אלילות פריון לבני אנוש, לחי ולתוצרת החקלאית. כמו ארגו, קלעו או ליפפו סלים ורהיטים, או אף בניה ירוקה של בתים
קש רך אבל אינו נמעך ולכן יעיל כחומר מיגון לחבילות. בעבר נהגו למגן בקבוקי יין בעטיפות קש. כיום עטיפות כאלו נדירות אבל מספר סוחרים עדיין משתמשים בהם.
ניתן להכין נייר מעיסת קש.
קש משמש ליצור מטרות עבור קשתים. כיום תהליך הייצור ממוכן.
קש משמש להכנת חבלים, כובעי קש וסלסילות קש.
במספר מקומות כגון יפן, נהוג לעטוף עצים בקש כדי להגן עליהם מנזקי הקור בחורף. קש נפרש על הקרקע תחת צמחי תות גינה כדי למנוע מפירות נופלים להתלכלך מהקרקע. כמו כן, משמש הקש כמצע גידול בגידול אינטנסיבי של פטריות מאכל.
ההבדל המרכזי בין חציר ובין קש הוא שהחציר הוא התוצר הבלעדי מהשדה בו גודל. הוא כולל את כל חלקי הצמח ובהם גם הגרגרים או פרי הצמח ולכן הוא עשיר מבחינה תזונתית. הקש לעומתו, הוא שאריות הצמח לאחר שרוב פריו או גרגריו נאספו והוא למעשה תוצר לוואי של הגידול החקלאי ודל יותר מבחינה תזונתית.
תבן במקורות התורה.
התבן הוא הקנה הנקצר עם השיבולת.
אדריכלות כנסיות
אדריכלות הכנסיות התפתחה יחד עם הנצרות במהלך אלפיים השנים האחרונות. הכנסייה היא מבנה הפולחן המרכזי של הנצרות, ותפקידה לשמש מקום אספה לקהילה ולאפשר את קיומה של הליטורגיה הדתית של העדות הנוצריות השונות. אדריכלות הכנסיות והקתדרלות, בכל מקום ובכל תקופה, התאימה עצמה לאופי הקהילה ולמנהגיה הדתיים.
לאורך תקופות ארוכות בהיסטוריה התרכזה האדריכלות בעיקר בבנייה של כנסיות. בחקר המודרני של תולדות האדריכלות המערבית, נהוג לבחון את הכנסיות שנבנו בכל מקום ותקופה (לפחות באירופה) כמייצגות את פסגת הישגי האדריכלות של אותו מקום. האדריכלות התפתחה על פי שינויים בתאולוגיה הנוצרית, ברוח החברה, בטכנולוגיה ובסגנונות האמנות. תחרויות בלתי רשמיות בין ערים שונות באירופה על בניית כנסיות גדולות יותר ומרשימות יותר, האיצו התפתחויות אלה.
היסטוריה.
מבנה הכנסייה של הדת הנוצרית שואב ממסורת הבנייה הרומית שקדמה לה. המבנה הבסיסי של הכנסייה הנוצרית, הבזיליקה, מקורו באדריכלות הרומית, והוא נבחר בשל יכולתו להכיל קהל גדול. מספר שינויים חשובים נערכו באדריכלות הבזיליקה כדי להתאימה לצרכים הנוצריים, המרכזי בהם הוא הפיכתה ממבנה רוחב, שהכניסה אליו היא מן החלק הרחב, למבנה אורך, שבו הכניסה היא מחלקו הצר. שינוי זה יוצר מבנה טקסי יותר, משום שהוא ממקד את המאמינים בליטורגיה הדתית. כל הכנסיות, מהראשונות ועד המודרניות, ממקדות את המבט לכיוון מסוים בתוך המבנה, שעל פי רוב גם פונה למזרח. במבני הפולחן הפגאניים של רומא העתיקה, לעומת זאת, השימוש במבנה לצורכי הפולחן היה שונה.
הכנסייה, במיוחד בימי הביניים, לא הייתה רק מבנה דת, אלא גם מבנה ציבור שבו מתקיימים אירועים ומפגשים שונים של הקהילה. במהלך ההיסטוריה התפתחה מאוד אדריכלות הכנסיות כמבני דת וכמבני ציבור, המתאפיינים בכל תקופה ובכל אזור באלמנטים שונים המעידים על רוח הזמן ועל אופייה של החברה.
נהוג לחלק את סגנונות האדריכלות של בניית הכנסיות למספר תקופות:
קיימים סגנונות רבים של בניית כנסיות המאפיינים מקומות שונים. רשימה זו מונה את הסגנונות הראשיים שהתפתחו בעיקר בארצות המרכזיות שהנהיגו את אירופה במשך מאות שנים.
מבנה הכנסייה.
למרבית הכנסיות, בייחוד אלה שנבנו עד המאה ה-20, מבנה כללי דומה וחלקי מבנה דומים, אף כי מובן שבכל תקופה ומקום היה עיצוב חלקים אלה שונה. במרבית המקרים בנויות הכנסיות בצורה המזכירה צלב, אף כי משמעות איקונוגרפית של ממש בצורת תוכנית המבנה אינה מהווה סוגיה בהתפתחות האדריכלות של הכנסיות. כמעט בכל הכנסיות הכניסה היא מצד מערב, כאשר כיוון התפילה הוא מזרח. מבואת הכנסייה נקראת 'נרתקס', ואליה מתחבר החלל המרכזי של הכנסייה. בקתדרלות או כנסיות גדולות מכונה חלל התפילה הראשי "ספינה ראשית" ואליו מתחברים חללים ופונקציות נוספות. בקצה הספינה נמצא ה'אפסיס', בו יושב הכומר ופונה ממנו אל המתפללים.
נרתקס.
הנרתקס (אנגלית: Narthex) הוא החלל הראשון שבתוך הכנסייה, בצמוד אל הדלתות. בכנסיות שבהן הוא קיים הוא משמש כמבואה שבה מתאספים המתפללים לפני התפילה (דבר זה בולט בעיקר בליטורגיה הנוצרית המוקדמת ובליטורגיה הארמנית). לא תמיד נחשב הנרתקס חלק מהכנסייה. לעיתים הנרתקס אינו מחובר בחלל אחד לחלל המרכזי אלא מופרד על ידי מעברים או מסכים נוספים. יש נרתקסים המופרדים לגמרי מן הכנסייה ומתפקדים כמרפסת חיצונית מקורה בעלת עמודים התומכים בקמרונות.
הספינה – החלל המרכזי של הכנסייה.
החלק המרכזי של הכנסייה, כלומר מבנה האורך שלה, נקרא גם 'ספינה' (לטינית: Navis, אנגלית: Nave) או "אולם התווך", ולצדיו 'ספינות משניות' (אנגלית: Aisles). השימוש במילה 'ספינה' נובע מהעובדה שלבזיליקות המוקדמות היה גג עץ בצורת משולש, הנתמך על מערכת עמודים ותומכות המזכירה שלדה של סירה, משום שבוני הגגות המוקדמים בנו במקביל גם ספינות. בנצרות קיבל השם 'ספינה' משמעות נוספת, בכך שהכנסייה משולה לספינה שתביא את המאמין אל גן העדן העתידי.
שורות עמודים מחלקות את החלל המרכזי של הבזיליקה לאגפים משניים (סיטראות), המכונים גם 'ספינות משניות' (לעומת הספינה הראשית). בכנסיות רבות היה החלל מחולק בין סוגי קהלים שונים. בכנסיות ימי הביניים, לדוגמה, ישבו בקדמת הבזיליקה, במקום הקרוב לאפסיס במזרח, בני האצולה.
באדריכלות הנוצרית המוקדמת קורתה הספינה הראשית, בדרך כלל, בקורות עץ, או במקרים נדירים בקמרון חבית. אדריכלות הרומנסק החלה להשתמש בקמרונות צולבים כדי ליצור את החלל הראשי מחולק לתאים נפחיים לאורכו. ברומנסק המאוחר נעשה גם שימוש בקמרונות סקספרטייט. באדריכלות הגותית נעשה שימוש בקמרונות צלעות שהדגישו את הקווים של התקרה. בגותיקה המאוחרת, ובעיקר בגותיקה באנגליה, התפתחו קמרונות הצלעות לקמרונות מניפה. בסגנון זה הקווים האנכיים שלאורך העמוד מתרחקים זה מזה, לקראת התקרה, ויוצרים לספינה הראשית מראה המזכיר שורת עצים ביער.
אדריכלות הרנסאנס שהתפתחה באיטליה לא השתמשה כלל בקמרונות מרובי קווים, אלא בקמרונות פשוטים יותר, לרוב קמרון חבית אחד לכל אורך הספינה, או אפילו ללא קמרון בכלל. קיימות כנסיות רבות שנבנו באיטליה במאה ה-15 וה-16 שבהן תקרת הספינה הראשית היא משטח אופקי הבנוי על קורות עץ או גמלון משולש מקורות עץ.
השימוש בקמרונות מסוגים שונים נפוץ עד ימינו. בכנסיות רבות שנבנו במאה ה-20 נעשה שימוש בקמרונות בעלי צורות קלאסיות, שנבנות מבטון מזוין או טכנולוגיות חדשות אחרות. לעומתן, קיימות כנסיות מודרניות, בעיקר בנצרות הלא-קתולית, אשר צורת החלל בהן שונה לחלוטין, או שכלל לא קיימת ספינה ראשית ברורה כבדורות הקודמים.
טרנספט.
הטרנספט (לטינית: Transeptum, אנגלית: Transept, עברית: בית הרוחב) הוא מבנה הרוחב בכנסייה הממוקם בצד המרוחק מן הכניסה, מעט לפני האפסיס. ההצטלבות שלו עם מבנה האורך (הבזיליקה) יוצרת צורה של צלב, שהוא אחד מן הסמלים האיקונוגרפיים המרכזיים בנצרות, עם זאת, לא תמיד יש לצורה זו משמעות איקונוגרפית. חלל המפגש בין הטרנספט לספינה הראשית נקרא "Crossing" (מקום המצלב) והוא החלל הגבוה ביותר בכנסייה. לעיתים רבות נבנים כיפה, מגדל או צריח מחודד מעל חלל זה.
בית המקהלה.