הזאבה הקפיטולינית (באיטלקית: Lupa Capitolina) הוא פסל ברונזה המוצג במוזיאון הקפיטוליני בקמפידוליו שעל גבעת הקפיטולין שברומא. הפסל הוא סמל העיר רומא ומוצג במוזיאון מאז שנת 1473. במשך שנים נטען כי הפסל שייך לאמנות האטרוסקית, אך תיארוך פחמן-14
שבוצע בשנת 2012 הראה שהפסל נוצר, ככל הנראה, בין השנים 1021 ל-1153.
תיאור הפסל.
על פי המסורת של ייסוד רומא, נומיטור מלכה החוקי של העיר הלטינית של אלבה לונגה, וסבם של רמוס ורומולוס, הודח על ידי אחיו אמוליוס שתפס את השלטון על אלבה. לאחר מכן כפה אמוליוס על ריאה סילביה להפוך לבתולה וסטלית ובכך למנוע ממנה להביא יורשים חוקים לנומיטור ולכס המלכות. למרות זאת, היא נכנסה להריון, שבסופו ילדה ריאה את התאומים רמוס ורומולוס. כאשר נולדו התאומים ציווה אמוליוס לקבור בחיים את ריאה (העונש המסורתי לכוהנת וסטה שאיבדה את בתוליה) והכריח את אחד ממשרתיו להרוג את התאומים ולהשליכם לנהר הטיבר. המשרת לא הרג את התאומים, אלא נתן להם לצוף על הטיבר, ואל הנהר טיברינוס, הוביל אותם בבטחה לעץ תאנה. שם הם נמצאו על ידי זאבה שגידלה אותם והניקה אותם.
עד יולי 2008 היה מקובל כי פסל הזאבה נוצר (על פי סגנונו) בין השנים 480 - 500 לפני הספירה, וזאת, בהסתמך על כתביו של קיקרו בן המאה הראשונה המתאר פסל של זאבה אשר רגלה הימנית נפגעה בפגיעת ברק. ב-2008 התפרסם כי בדיקת תיארוך פחמן-14 מראה שהפסל נוצר במאה ה-13, והתאומים נוספו בסוף המאה ה-15. בהתאם למחקר זה, ולמחקר נוסף לפיו הפסל נוצר באמצעות יציקה בשעווה והפגם ברגל הזאבה מקורו בשיטת היציקה ולא במכת ברק, פסל הזאבה הקפיטולינית המוצג במוזיאון אינו הפסל אליו התייחס קיקרו. תארוך נוסף באמצעות פחמן-14 שבוצע ב-2012, העריך את התקופה בה נוצר הפסל לבין השנים 1021 ל-1153.
ממדי הפסל הם 75 ס"מ גובה ו-114 ס"מ אורך.
הפסל כסמל.
הפסל הוצג בארמון הלטראנו החל מאמצע המאה התשיעית, ומוזכרת בכתבים מהמאה ה-10 כ"אמא של רומא". הפסל מוזכר בכתבים נוספים עד המאה ה-15 כפסל המוצג בבית המשפט של העיר או באתר ההוצאה להורג ומסמל את העיר. הפסל הועבר בשנת 1473 למוזיאון הקפיטוליני בקמפידוליו בצו האפיפיור סיקסטוס הרביעי.
הפסל היה אהוב במיוחד על ידי בניטו מוסוליני שליט איטליה הפשיסטית אשר ראה את עצמו כבונה "רומא החדשה". במסגרת ניסיונותיו לחזק את קשריה של איטליה עם ארצות הברית, שלח מספר העתקים של הפסל לערים שונות ובהם לעיר סינסינטי שבאוהיו בשנת 1929. בשנת 1931 נשלח פסל נוסף לעיר רומא שבמדינת ג'ורג'יה (הפסל הוסתר במהלך מלחמת העולם השנייה מחשש שיינזק). פסל שלישי נשלח לעיר ניו יורק.
רומולוס ורמוס
פצצת שימוש כללי
פצצת שימוש כללי (בראשי תיבות: ש"כ, מכונה גם "פצצת ברזל") היא פצצה המוטלת מהאוויר ומאזנת בין נזק הדף, חדירה ורסס בפיצוץ.
מאפיינים.
פצצות שימוש כללי מודרניות עשויות מזיווד מתכת עבה הממולא בחומר נפץ (בדרך־כלל TNT, תרכובת B, או טריטונל בשירות נאט"ו וארצות הברית) שמהווה כ־50% מהמשקל הכולל של הפצצה. פצצת השימוש כללי היא חימוש נפוץ במטוסי קרב ומפציצים משום שהיא שימושית עבור מטרות טקטיות מגוונות ובגלל מחירה הזול יחסית.
פצצות שימוש כללי מזוהות בדרך־כלל על ידי משקלן (500 ליברות, 250 ק"ג לדוגמה). במקרים רבים אין זה אלא משקל נומינלי, והמשקל האמיתי של כל פצצה משתנה בהתאם לסנפירים, המרעום, ותצורת ההאטה. למשל, המשקל הנומינלי של פצצת סימן 117 האמריקנית הוא 750 ליברות (340 ק"ג), אך משקלה האמיתי הוא 820 ליברות (374 ק"ג).
פצצות שימוש כללי מודרניות מתוכננות כך שיפחיתו את יצור הגרר עבור המטוס הנושא אותה.
בתקיפות מגובה נמוך קיימת הסכנה שהמטוס התוקף יפגע מההדף של הפצצה אותה הטיל. כדי להתמודד עם בעיה זו, מותקנים על פצצת שימוש כללי בדרך־כלל התקני האטה כגון מצנח או סנפירים הנפתחים עם הטלת הפצצה, המאיטים את קצב נפילת הפצצה ומאפשרים למטוס שהות לחמוק מהפיצוץ.
ניתן להתקין מגוון מרעומים וסנפירים על פצצת שימוש כללי למטרות שונות. פצצת שימוש כללי משמשות גם כראשי קרב לפצצות מונחות. התקנת סוגים שונים של ראשי ביות וסנפירים הנשלטים אלקטרונית הופכת פצצת "ברזל" רגילה לפצצה מונחית לייזר (כגון סדרת הפיבוואי האמריקנית), פצצה אלקטרו־אופטית, או פצצה מונחית מערכת ניווט לוויינית (כגון ה־JDAM האמריקני העושה שימוש בלוויני ה־GPS).
סוגי פצצות שימוש כללי.
אמריקניות.
במהלך מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם ארצות הברית השתמשה עדיין בפצצות ישנות ממלחמת העולם השנייה כמו הסימן 117 והסימן 118, להם היה יותר חומר נפץ (כ־65%) מרוב הפצצות שבשימוש כיום. אף־על־פי שכמה מהפצצות האלו נשאר בארסנל ארצות הברית, כמעט ולא עושים בהם שימוש, והסימן 117 נישא רק על ידי ה־B-52 סטרטופורטרס.
בגלל שמטוסי הסילון שנכנסו לשרות היו מהירים פי שניים, ועם מנוע שצורך יותר דלק; חביות עגולות שמנמנות שתקועות תחת הגוף מייצרות הרבה גרר, מה שמחייב את המנוע לעבוד קשה יותר וכך מתקצר זמן המשימה. וכך נצרו מצבים בהם המטוס טס קדימה, בעוד הפצצה שהטיל נשארה מאחור.
סדרת סימן 80.
פצצות השימוש כללי העיקריות של ארצות הברית כיום הן סדרת סימן 80. לפצצות אלו יש צורה הידוע כ"איירו 1A", שתוכנן בידי אד הינמן מחברת דאגלס איירקראפט כתוצאה ממחקרים ב־1946. יש לו יחס אורך:קוטר של כ־8:1 (formula_1) היוצר כוח גרר מינימלי עבור המטוס הנושא. סדרת סימן 80 לא נכנסו לשירות מבצעי עד למלחמת וייטנאם, אך מאז החליפו את מרבית פצצות השימוש כללי הקודמות. היא כוללת ארבעה סוגי פצצות עיקריים:
הסימן 81 הוכיח את עצמו כבלתי אפקטיבי מספיק במלחמת וייטנאם, והיא יצאה משירות בארצות הברית. אם כי, הפצצה החלה לחזור כיום לשירות בתור ראש קרב לפצצות מונחות, בעקבות לקחי מלחמת עיראק, בשל הנזק הסביבתי הנמוך שהיא גורמת בהשוואה לפצצות גדולות יותר.
מאז מלחמת וייטנאם, הצי האמריקני וחיל הנחתים האמריקני עושים שימוש בפצצות עם שכבת ציפוי עבה המעכבת אש, המיועדת להשהות פיצוץ במקרה שבו תפרוץ אש בספינה. בסיסים קרקעיים בדרך־כלל לא עושים שימוש בציפוי כזה, משום שהם מוסיפים כ־30 ליברות (14 ק"ג) למשקל הכולל של הפצצה.
בריטיות מודרניות.
הבריטים מכנים פצצות שימוש כללי "זיווד בינוני" (MC - medium case). הפצצות הבריטיות המודרניות העיקריות הן במשקל 540 ליברות (245 ק"ג) ו־1,000 ליברות (454 ק"ג).
סובייטיות או רוסיות.
הסימול הרוסי לפצצות שימוש כללי הוא "פוגאסנאיה אוויאציונאיה בומבה", ובראשי תיבות FAB ואחריו משקלה הנומינלי של הפצצה בק"ג. למרבית פצצות השימוש כללי הרוסיות יש משטחי טבעת עגולה במקום הסנפירים שהם משתמשים בפצצות מערביות.
פצצות גדולות יותר בעלות צורה פחות אווירודינמית נשארו בארסנל הסובייטי, בעיקר לשימוש על ידי מפציצים כבדים. באפגניסטן ב־1988 עשו מפציצי טופולב 22M שימוש נרחב ב־FAB-1500 (משקל נומינלי 1,500 ק"ג/3,300 ליברות) וב־FAB-3000 (משקל נומינלי 3,000 ק"ג/6,600 ליברות).
צרפתיות.
פצצות שימוש כללי צרפתיות, המשווקות על ידי מאטרה ומיוצרות על ידי Société des Ateliers Mécanique de Port-sur-Sambre (SAMP) נבנות במגוון סוגים עם משקל נומינלי של בין 50 ק"ג (110 ליברות) ל־1,000 ק"ג (2,205 ליברות). הנפוצות ביותר בן ה־250 ק"ג (1,102 ליברות) EU2 ו־T25, 400 ק"ג (882 ליברות) T200 ו־1,000 ק"ג (2,205 ליברות) BL4.
מדינות אחרות.
מדינות אחרות, בהן ברזיל, צ'ילה, ישראל, פורטוגל, רומניה, דרום אפריקה, ספרד ושוודיה מייצרות פצצות משלהן, רובן גרסאות של סדרת סימן 80 האמריקנית המיוצרות ברישיון או חיקויים דומים.
קריאה קוירית
איי סישל
פצצת ברזל
פצצת סימן 82 (Mark 82 או בקיצור MK-82) היא פצצת שימוש כללי אמריקנית מסדרת פצצות הסימן 80.
אורכה של פצצת הסימן 82 הוא 87.4 אינץ' (2220 מ"מ) וקוטרה 10.75 אינץ' (273 מ"מ). משקלה הנומינלי הוא 500 ליברות (227 ק"ג), אך משקלה האמיתי משתנה בהתאם לסנפירים, המרעום, ותצורת ההאטה, מ-510 ליברות (232 ק"ג) ל-570 ליברות (259 ק"ג). זיווד הפלדה האווירודינמי של הסימן 82 מכיל 192 ליברות (87 ק"ג) של חומר נפץ מסוג טריטונל.
פצצת סימן 82 משמשת גם כראש קרב לפצצות מונחות הלייזר GBU-12 וה-GBU-22, וה-GBU-38 JDAM.
סינדי שרמן
סינדי שרמן (באנגלית: Cynthia Morris Sherman; נולדה ב-19 בינואר 1954) היא צלמת ואמנית יהודיה אמריקאית, הידועה בעיקר בשל הפורטרטים הקונספטואליים שלה העוסקים בדימויים ובאופן בו אנו מציגים את עצמנו בפני העולם.
הסדרה הידועה ביותר שלה היא "Complete Untitled Film Stills", הכוללת 69 צילומי שחור-לבן, אשר עוסקים בדימויים נשיים בסרטים ובתרבות. ב-1995 זכתה שרמן במלגת מקארתור, וב-2013 הוענק לה דוקטורט לשם כבוד מטעם המכללה המלכותית לאמנות שבלונדון. היא כלת פרס וולף לאמנות לשנת 2020 על "שהגדירה מחדש את תפיסת האמנות הנוצרת באמצעות מצלמה".
קורות חיים.
סינתיה (סינדי) מוריס שרמן נולדה למשפחה יהודיה בגלן רידג', ניו ג'רזי. היא הייתה הקטנה בחמשת ילדיהם של דורותי וצ'ארלס שרמן. אביה היה מהנדס ואמה הייתה מורה לקריאה. זמן קצר לאחר הולדתה עברה משפחתה להאנטינגטון שבלונג איילנד. סינדי נולדה בשלב מאוחר יחסית בחייהם של הוריה, וכשהייתה בכיתה ה' פרש אביה מעבודתו.
שרמן לא התעניינה באומנות בגיל צעיר. אף על פי שהוריה לא גילו שום נטיות אמנותיות, הם תמכו בסינדי כשבחרה להתחיל ללמוד אומנות לאחר סיום התיכון, אם כי אמה הפצירה בה לנסות ללמוד הוראה, "ליתר ביטחון".