החל מיולי 1923 ועד יוני 1926, שימש טאוסיג כחלק מהצוות הפיקודי של מכללת המלחמה של הצי, שם כיהן כראש מחלקת אסטרטגיה. ב-1926 הוענק לו הפיקוד על הסיירת הקלה Trenton. בין 1927 ל-1930 כיהן שוב במכללת המלחמה של הצי, בתפקיד ראש המטה, וב-16 במאי 1930, קיבל את הפיקוד על אוניית המערכה "Maryland". ב-1 ביולי 1931 קודם טאוסיג לדרגת אדמירל משנה ושימש כראש מטהו של האדמירל ריצ'רד לי. ב-1933 מונה טאוסיג לעוזרו של ראש המבצעים הימיים במחלקת הצי של ארצות הברית. עם זאת, בהינתן שבינואר אותה השנה החל פרנקלין דלאנו רוזוולט לכהן כנשיא ארצות הברית, אפסו סיכוייו של טאוסיג, אליבא דאדמירל פרדריק ס. וייטינגטון, להתקדם אי פעם לדרגה הגבוהה מאדמירל משנה, בשל המחלוקת שלו עם רוזוולט בשנות ה-20. על רוזוולט נמתחה ביקורת על ידי בעלי הטורים דרו פירסון ורוברט אלן, כאשר, ב-1936, במקום למנות את טאוסיג לתפקיד מפקד ה-United States Fleet, מונה טאוסיג לתפקיד מפקד ה-Battleship Division 3. ב-1937, עדיין בדרגת אדמירל משנה, מונה טאוסיג לפקד על ה-Scouting Force. במאי 1938 מונה טאוסיג למפקד מספנת נורפוק ולמפקד ה-Fifth Naval District [כיום, ה-Commander, Navy Installations Command (פיקוד האחראי לכל מתקני החוף שבשליטת הצי האמריקאי)], עמדה בה ניצב אביו, אדוארד טאוסיג, 30 שנים קודם לכן.
עימות נוסף עם פרנקלין דלאנו רוזוולט.
במאי 1940 התעמת טאוסיג שוב עם פרנקלין דלאנו רוזוולט, שבתקופה זאת כבר כיהן כנשיא ארצות הברית, כאשר הסנאטור ממסצ'וסטס דייוויד וולש הזמין את טאוסיג להעיד בשימוע של הסנאט של ארצות הברית, ביחס לתוכניות להרחבת הצי של ארצות הברית. טאוסיג צידד בבניית אוניות המערכה מסדרת איווה ומסדרת מונטנה, והעיד באשר לתוכניות האגרסיביות והאימפריאליסטיות של האימפריה היפנית, אשר תכננה לספח את סין, את הפיליפינים ואת איי הודו המזרחיים ההולנדיים. טאוסיג הזהיר מפני עליונות צי הסוחר היפני, ביחס לזה האמריקני, וביחס לצורך לחדש את בסיסי ארצות הברית באוקיינוס השקט ולהתכונן להגנה על הפיליפינים, באומרו "אני לא יכול לראות כיצד נוכל להימלט מלהיגרר למלחמה, בהתבסס על המגמות הנוכחיות של האירועים". עדותו של טאוסיג עוררה מחלוקת שנדונה בעיתונות במשך שבועות ארוכים, והציתה את זעמו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, אשר שאף לראות את טאוסיג מפנה את מקומו כמפקד מספנת נורפוק ומפקד ה-Fifth Naval District. כך או אחרת, ראש המבצעים הימיים, האדמירל הארולד סטארק, שכנע את רוזוולט לשקול מחדש את החלטתו, ובסופו של דבר נמנע רוזוולט מפעולה. עם זאת, סטארק הצהיר בפומבי כי השקפותיו של טאוסיג עמדו בניגוד לעמדת מחלקת הצי של ארצות הברית בנושא, וב-23 באפריל 1940, פרסם נזיפה שנכללה בתיקו האישי של טאוסיג.
מלחמת העולם השנייה.
אדמירל משנה טאוסיג נאלץ להתפטר בספטמבר 1941 בשל גילו המתקדם, חרף עתירתו להמשיך בשירות פעיל, על רקע המשבר הבין-לאומי הממשמש ובא. טאוסיג קודם לדרגת תת-אדמירל ב-22 באוקטובר 1941, עקב שירותו במרד הבוקסרים. באפריל 1940 העיד טאוסיג בפני ועדת הסנאט לעניינים ימיים, כי מלחמה עם יפן על הפיליפינים היא בלתי נמנעת, אם לא יתרחש שינוי במדיניות. עדותו כללה תחזיות מדויקות ביחס למלחמה הקרבה ובאה באוקיינוס השקט. על פי מאמר שנכתב על ידי העיתונאי דרו פירסון ב-9 במאי 1940, אולץ טאוסיג לפרוש לגמלאות בשל תחזיתו הפומבית שמלחמה עם יפן היא בלתי נמנעת. במאמר שפרסמו פירסון ורוברט אלן ב-9 ביוני 1940, התייחסו אל טאוסיג הכותבים כ"האינטלקטואל הכוכב והאסטרטג של צי ארצות הברית".
ב-8 בדצמבר 1941 פקד הנשיא רוזוולט להסיר את הנזיפה שספג טאוסיג מתיקו האישי, לאחר שבנו, ג'וזף טאוסיג ג'וניור, נפצע באורח קשה ואיבד את רגלו, בעת ששירת על אוניית המערכה "Nevada", במהלך המתקפה על פרל הארבור. טאוסיג ג'וניור זכה על אירוע זה בצלב הצי.
בקשתו של טאוסיג לשוב לשירות פעיל התקבלה בסופו של דבר ב-1943, והוא שירת במשרדו של מזכיר הצי של ארצות הברית בוועדת החנינה והבקרה של הצי של ארצות הברית, במועצה לבדיקת המשמעת בצי, ובמינהל הרכש והפרישה, עד ל-1 ביוני 1947, חודשים ספורים לפני מותו.
תת-אדמירל טאוסיג הלך לעולמו ב-29 באוקטובר 1947, במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד בעיר בת'סדה שבמדינת מרילנד.
טאוסיג השאיר אחריו את אשתו מזה 38 שנים, לולי ג'ונסטון טאוסיג; שתי בנות, אמילי ויטני שרמן ומרגרט פיליפ הלמר, ואת בנו, ג'וזף טאוסיג ג'וניור. ביתו מרגרט הייתה נשואה לקפטן ג'ורג' פיליפ ג'וניור, עד מותו ב-1945.
שונות.
נכדתו של טאוסיג נשואה לעורך הדין ומנחה תוכנית האירוח הרדיופונית, יו יואיט.
מוגנס סקואו
מוגנס אבלין סקואו (בדנית: Mogens Abelin Schou, 24 בספטמבר 1918 - 29 בספטמבר 2005) היה פסיכיאטר דני שמחקריו על יעילות הטיפול בליתיום (1956, 1967) הובילו להפצת טיפול זה בהפרעה האפקטיבית הדו-קוטבית. סקואו הצטיין כאחד מחלוצי הרפואה מבוססת הראיות בתחום הפסיכיאטרי.
סקואו כיהן כפרופסור לפסיכיאטריה ביולוגית באוניברסיטת אורהוס וזכה בשנת 1987 בפרס לסקר-דבייקי למחקר רפואי קליני.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.
מוגנס סקואו נולד בקופנהגן בשנת 1918 כבנו של הפסיכיאטר והנוירולוג הנס יאקוב סקואו (1952-1886), שכיהן כמנהל בית חולים פסיכיאטרי גדול. אמו, מרגרטה לבית ברודרסן, הייתה פסנתרנית קונצרטים.
הוא בחר ללמוד רפואה מתוך כוונה לחקור את מחלת מניה-דפרסיה, הקרויה בימינו הפרעה דו-קוטבית.
בשנת 1944 הוא סיים את התואר דוקטור ברפואה באוניברסיטת קופנהגן. סקואו התמחה בהמשך בפסיכיאטריה אצל הרמן קלקאר בקופנהגן, היינריך וולש בניו יורק ואצל החוקר הנורווגי רולף ייסינג ושוב בדנמרק, באוניברסיטת אורהוס, אצל אריק סטרמגרן.
אחרי התמחותו בפסיכיאטריה למד גם ביולוגיה ניסויית.
פעילותו המדעית.
החל משנת 1951 עבד סקואו בבית החולים הפסיכיאטרי בריסקוב, על יד אורהוס.
ב-1965 התמנה לפרופסור שלא מן המניין באוניברסיטת אורהוס והחל מ-1971 היה לפרופסור ראש הקתדרה לפסיכיאטריה ביולוגית באותה אוניברסיטה.
סקואו התמקד בעיקר בשימוש הטיפולי בליתיום אצל חולי הפרעות אפקטיביות.
הטיפול בליתיום בחולים מאניים.
עידן הפסיכופרמקולוגיה התחיל באופן ממשי בשנת 1949 עם מאמר מאת החוקר האוסטרלי ג'ון קייד שדיווח על פעילות אנטי-מאנית של הליתיום.
ב-1952, בהשראת מאמרו של קייד, עודד הפרופסור אריק סטרמגרן מהמכון למחקר פסיכיאטרי של אוניברסיטת אורהוס, את תלמידו, מוגנס סקואו, לערוך ניסויים אקראיים בנוגע לטיפול בליתיום.
סקואו, שהסתקרן מאוד מהנושא, ערך בשנת 1954 מחקר מבוקר ראשון עם סמיות כפולה בעזרת ליתיום ואינבו. זה היה המחקר הראשון מסוג זה בתחום הפסיכיאטריה שהפיק תוצאות חיוביות. סקואו המשיך במחקרים תוך שימוש בסמיות כפולה (1956) והוכיח את היעילות הטיפולית של הליתיום בהתקפים מאניים. מטופלים בשלב המאני של ההפרעה הדו-קוטבית שקיבלו תכשירי ליתיום קרבונט חזרו למצב נפשי נורמטיבי.
במאמרו ב-1954 כתב סקואו כי טיפולים אלה עשויים להחליף את הטיפולים שהיו מקובלים עד אז (על ידי ברביטורטים) - נזעי החשמל.
הליתיום כטיפול אחזקתי-מונע בהפרעה הדו-קוטבית.
בשנות ה-1960 המוקדמות סקואו, ובמקביל ג'.פ. הרטיגן ופול כריסטיאן באסטרופ (2002-1918) באוניברסיטת קופנהגן, הגיעו באמצעות תצפיות ספורדיות כי לליתיום ישנה גם פעילות מונעת (פרופילקטית -של מניעה שניונית).
סקואו שם לב שכשהמטופלים בהפרעה דו־קוטבית נוטלים ליתיום קרבונט, הם חווים פחות התלקחויות של המחלה ובעוצמה פחותה יותר.
באסטרופ הוכיח זאת לראשונה במחקר שפורסם ב-1964.
באסטרופ וסקואו ערכו אחר כך ביחד בבית החולים גלוסטרופ מחקר בלתי סמוי למשך 7 שנים שאישר את תצפיותיהם הקודמות.
התרופה הורידה בצורה משמעותית את מספר האשפוזים בגלל דיכאון. הם מצאו כי הממצאים היו כה משמעותיים שהסיקו את המסקנה כי "ליתיום הוא התרופה הראשונה שהוכחה כבעלת תכונה מונעת חד משמעית בטיפול אחת המחלות הפסיכוטיות העיקריות" (1967).
ב-1970, על יסוד המודל של ז'ול אנגסט משווייץ, ערכו סקואו ואנגסט בציריך ניסוי שאישר אפקט מונע במחלה הדו־קוטבית.
עם זאת ההשערת לגבי ההשפעה המונעת של הליתיום כפי שנוסחו על ידי סקואו ובאסטרופ נתקלו בהתנגדות חריפה מצד פסיכיאטרים בריטיים מבית החולים מודסלי. אוברי לואיס ומייקל שפהרד הגדירו אותן כ"הבלים מסוכנים". שפהרד יחד עם הארי בלקוול התייחסו אליהן כאל "מיתוס טיפולי" שלדעתם התבסס על "ליקויים מתודולוגיים רציניים" ועל "טענות-שוא". הועלו אף האשמות של "עבירות אתיות" ו"חוסר מדעיות". מאוחר יותר כשנתבקש להסביר את הגישה ששללה את הטיפול בליתיום הסביר שפהרד שהיא הייתה מוצדקת בכך שבבריטניה לא עשו הבדל בין סוגי דיכאון שונים והייתה סכנה שיטפלו בהם טיפול גורף בליתיום.
אחרי שלקחו בחשבון את ההיבטים האתיים, כתגובה להתקפות ערכו סקואו ובאסטרופ ניסוי חדש כפול-סמיות המבוסס על דגם של צפי בזמן והפסקת מתן טיפול ועל חלוקה אקראית של חולי מניה-דפרסיה (שהיו כבר מטופלים בליתיום) בין הקבוצות של מתן ליתיום ושל מתן אינבו. הניסוי, שאישר את השערתם, פורסם בכתב העת "לאנסט" בשנת 1970.
סקואו גילה שליתיום עשוי למנוע גם אפיזודות דיכאוניות של ההפרעה הדו-קוטבית ומאוחר יותר, הצביע על אפקט מונע של הליתיום אף במקרים של דיכאון שאינו מתקשר למאניה ("דיכאון חד-קוטבי"). הוא ראה שהטיפול בליתיום הפחית באופן דרמטי אצל אחיו הצעיר את תדירות ההתקפים הדיכאוניים.