לוקטלי היה וירטואוז בכינור. נאמר עליו שמעולם לא ניגן צליל שגוי – פרט לפעם אחת, כשהזרת שלו החליקה ונתקעה בגשר של כינורו.
חידושיו בטכניקת הנגינה הביאו עליו ביקורת מצד בני דורו בכל הנוגע ליפי הצליל. מבקרי מוזיקה בני זמנו השוו אותו שלא לטובתו עם כנרים אחרים, שנפלו ממנו ללא ספק בחדשנות ובהשפעה. הטכניקה של לוקטלי עודנה מהווה אתגר לכנרים עד ימינו אלה.
יצירותיו של לוקטלי נכתבו בעיקר לכינור. יצירתו החשובה ביותר היא כנראה "אמנות הכינור", אופוס 3, קובץ של שנים-עשר קונצ'רטי לכלי זה, הכוללים עשרים וארבעה קפריצ'י קשים לביצוע מבחינה טכנית - הם יכולים לשמש כקדנצות מורחבות, אבל כיום נהוג לנגן אותם בנפרד מן הקונצ'רטי.
לוקטלי כתב גם סונאטות לכינור ולבסו קונטינואו, (אופוס 6, וחלק מאופוס 8), טריו סונאטות, (אופוס 5 וחלק מאופוס 8), קונצ'רטי גרוסי (אופוס 1 ו-7) וקובץ סונאטות לחליל ולבאסו קונטינואו (אופוס 2), שבמבנה שלהן מופיעים מאפיינים, שיתרמו בשנים הבאות לגיבוש צורת הסונאטה. כן ניכרת בהם תזוזה לעבר סגנון הגאלאנט בשפע הקישוטים, הסינקופות והמקצבים המשתנים במלודיה. גם סדרת דואטים לשני חלילים יוחסה לו בטעות. מקובל היום לנגן סונאטה שלו לצ'לו (שהיא עיבוד מהמאה ה-19 לפרקים מסונאטות שונות שלו לכינור ולבאסו קונטינואו עבור צ'לו ופסנתר). ביצירותיו המוקדמות ניכרת השפעת קורלי, ואילו היצירות המאוחרות קרובות יותר לויולדי בסגנונן. בקונצ'רטי גרוסי אופוס 1 בולט הקונטרפונקט בחיוניותו ומרחיק מעבר לדגם של קורלי אל מסורת הקונטרפונקט הרומאית. החומרה המייחדת קונצ'רטי אלה נעלמת ברבים מן הקונצ'רטי אופוס 4 ו-7, שבהם ניכרת נטייה ברורה לקונצ'רטו סולו. בסונאטות לכינור אופוס 6 ו-8 מגיע לוקטלי אל פסגת יצירתו, במיזוג בעל אופי אישי ביותר של כשרונותיו הווירטואוזיים ככנר עם יכולותיו כמלחין, שהציג את המגמות המתקדמות ביותר בסגנון התקופה.
לוקטלי מוכר אולי לקהל המאזינים של ימינו הודות ליצירה שאיננה קיימת למעשה. הרומן הראשון בסדרת "אוברי-מטורין" של פטריק אובראיין מתחיל בשורה המפורסמת: "חדר המוזיקה בבית המושל בפורט מאהון, מתומן גבוה ונאה, שתקרתו נתמכת בעמודים, היה מלא בפרק הראשון החוגג של הרביעייה בדו מז'ור של לוקטלי." למעשה, לא ידוע שלוקטלי חיבר איזה שהן רביעיות. היצירה הקאמרית ששימשה לתמונה זו בעיבוד לסרט "אדון ומפקד" הייתה, לאמיתו של דבר, חמישייה בדו מז'ור של לואיג'י בוקריני.
פוסט-מודרניזם
יואב אליאסי
בור מים
בור מים הוא בור שנחצב בקרקע למטרות איסוף ואגירת מי נגר עילי (שמקורם בעיקר במי גשמים) באזורים בהם אין מקורות מים קבועים.
סוגי בורות המים ומבנה הבורות.
בור המים הוא מערכת הכוללת אגן ניקוז (השטח ממנו נאספים המים), תעלות הולכה, אגן שיקוע ופתח הבור ממנו נשאבים המים. ישנם סוגי בורות שונים. טיפוס הבור השכיח הוא "בור פעמון". סוג זה מאופיין בפתח צר המשמש גם להזנת הבור וגם לשאיבה ממנו. הפתח מכוסה לרוב בחוליית אבן. מתחת לחוליית האבן בנוי צוואר הבור, שמבנהו צר ומאורך (אורכו כ־3–4 מטר וקוטרו כמטר אחד). צוואר הבור מתרחב כלפי מטה והופך לחלל האגירה העיקרי. לחלל האגירה יש לרוב צורת פעמון ודפנותיו מצופים לעיתים קרובות בטיח למניעת חלחול. בורות הפעמון נפוצים יותר בתחומי היישוב, שם שימשו כבורות מאגר פרטיים בסמוך או מתחת לבתים. נפח ממוצע של הבורות מתקופת הברזל השנייה היה כ־25 מ"ק. נפח ממוצע של הבורות מהתקופה הרומית והביזנטית היה כ־50 מ"ק.
בור מים גדול אשר מידותיו חורגות במידה רבה מאלו של בור המים הרגיל נקרא "מאגר". המאגר הוא מתקן מקורה עם חלל גדול המצופה בשכבת טיח עבה (לרוב 5–10 ס"מ). נפח המאגרים יכול להגיע לאלפי מ"ק. המאגר הוא לרוב מתקן ציבורי לאגירת מים, לעומת בורות פעמון היכולים לשמש משפחה בודדת או מספר משפחות.
בורות הפעמון והמאגרים נחצבו לרוב בסלע קירטון. הקירטון הוא סלע רך, נוח לחציבה ונאטם במגע עם מים.
מתקני המים בנגב נחפרו בסלע הקירטון של תצורת חורשה ותצורת מנוחה, בשפלת יהודה נחצבו בורות המים בקירטון של תצורת מרשה. בהרי המרכז והרי הצפון נחצבו בורות מים רבים גם בסלעי גיר ודולומיט.
דרך אגירת המים בבורות ובמאגרים.
בור המים או המאגר מנקזים אל תוכם את מי הגשמים בדרכים שונות:
א. בור המים או המאגר נמצאים לרוב באזור הנמוך מסביבתם. מי הגשמים היורדים על הסביבה, ניגרים במורד ונאספים אל תעלות המנקזות את המים אל פתח מתקני האגירה.
ב. הטיה חלקית של מי שיטפונות הזורמים באפיקי נחלים, אל תוך המאגר.
ג. בשטחים עירוניים מי הגשמים נוקזו אל מתקני המים ממשטחי הגגות, החצרות ומשטחי הרחובות אשר היו בדרך כלל מרוצפים.
מי הנגר הנאספים בתעלות, מובלים תחילה אל אגן שיקוע המצוי סמוך לפתח מתקן האגירה. שם שוקע הסחף הגס, והמים הנקיים יחסית ממשיכים בדרכם דרך מעבר צר (שנמצא נמוך מחוליית הבור), אל תוך הבור.
סוגי בורות ושיטות לאגירת מים בהר הנגב.
את בורות המים באזור הר הנגב מקובל לחלק לשתי קבוצות: בורות פתוחים ובורות מקורים.
הבורות הפתוחים מצויים בעיקר בהר הנגב. צורתם עגולה או אובלית, קוטרם יכול להגיע ל־10–12 מטר, עומקם הממוצע הוא 4–5 מטר.
הבורות הפתוחים בנגב נחפרו לרוב בתוך שכבות רכות ואטומות של חוואר או חרסית. כדי למנוע התמוטטות של דפנות הבור, דופנו דפנות הבור באבני גוויל מקומיות (בור חמת בהר הנגב).
בורות המקורים נחלקים לשלושה סוגים: בור פעמון, מאגורת מדרון, מאגורת אפיק.
א. בור הפעמון, תואר לעיל.
ב. מאגורות מדרון נמצאות ברובן בחלק התחתון או בחלק האמצעי של המדרון. רוב מאגורות המדרון חצובות בקו המגע שבין שתי שכבות סלע. שכבת סלע רך (קירטון), שבתוכה חצובה המאגורה. ושכבת סלע קשה (גיר), המשמשת כתקרה למאגורה. (מאגורות בתוך סלע הקירטון של תצורת מנוחה עם גג של סלע צור קשה מתצורת מישאש). למאגורה (חראבה בערבית), לרוב צורה מרובעת, דפנות המאגורה מטויחות, תקרת המאגורה נשענת על עמוד תמך אחד או יותר. למאגורה יש בדרך כלל שני פתחים: פתח אחד בדופן המדרון, במקום שבו החלה עבודת החציבה, ופתח שני בתקרת המאגורה שנועד לרוב לשאיבת מים. שאיבת המים מהבור נעשתה לעיתים גם דרך הפתח שבדופן המדרון.
מי הנגר במדרון נאספים על ידי תעלות רדודות, מולכים לאגן השיקוע וממנו דרך הפתח שבדופן המדרון אל תוך המאגורה.
מהפתח שבדופן המדרון נחצב לעיתים גרם מדרגות אל תחתית המאגורה. בעזרתו ניתן היה לרדת לתחתית הבור כדי לפנות את הסחף מעת לעת.
ג. מאגורת אפיק. סוג זה של בור דומה בכל פרטי מבנהו למאגורת מדרון, אולם הוא מנקז מי שיטפונות הזורמים באפיקי הנחלים. מאגורת האפיק חצובה מעט מעל לקרקעית האפיק כך שרק שכבת המים העליונה, שבה כמות הסחף קטנה יחסית תכנס אל המאגורה. ("בורות רמלייה", קבוצת מאגורות אפיק במפגש נחל צין ונחל עבדת. חציבת המאגורה בסלע קירטון מתצורת חורשה, גג המאגורה הוא סלע גיר מתצורת מטרד).
כרונולוגיה של בורות המים בישראל.
בספר דברי הימים מסופר על פעולות הבניה של עוזיהו, כולל בניית בורות המים במדבר:
בורות המים הקדומים ביותר שנמצאו בחפירות הארכאולוגיות מתוארכים לתקופת הברונזה הקדומה הראשונה והשנייה (3,300–2,700 לפנה"ס). בורות מים המטויחים במלואם, מתקופת הברונזה המאוחרת (1,550–1,200 לפנה"ס), נמצאו בשלושה אתרים – חצור, תענך ובית שמש. לא נמצאו בורות מים מתקופת הברזל הראשונה (תקופת ההתנחלות). בתקופת הברזל השנייה נחפרו הבורות הפתוחים בהר הנגב.
מאגר המים הקדום ביותר בישראל נמצא בתל חצור והוא מתוארך לתקופת הברונזה המאוחרת. מתקופת הברזל השנייה ידועים כמה מאגרים למי נגר: עיטם שליד ברכות שלמה (כ־240 מ"ק), המאגר שבתל בית שמש (כ־700מ"ק) המאגר בתל באר שבע (כ־480 מ"ק). מקובל לתארך את בורות המים בנגב לתקופה הנבטית. הנחה זו מבוססת בעיקר על מציאת חריתות וגילופים של סמלי אלוהות נבטית בתוך המאגורות, בדרך כלל על גבי העמודים התומכים את התקרה. עם זאת, מאגורות רבות ממוקמות בקרבת אתרים רומיים וביזנטיים המאוחרים לתקופה הנבטית. מתוך כך ניתן להסיק שחציבת מאגורות ושימוש בהן התקיימו גם אחרי התקופה הנבטית. בנייה של מאגרי מים מקורים בישראל התקיימה עד סוף התקופה העותמאנית.
בחורבת פטיש נמצאו בורות מים מהתקופה הביזנטית. הבורות נבנו בתוך הקרקע בצורת פעמון. עם השנים קרקע הלס מסביבם נסחפה בשיטפונות והביאה לחשיפתם.
פרופדיה
יעקב שפיגל
יעקב שמואל שפיגל (נולד ב-11 במאי 1941, י"ד באייר ה'תש"א) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, מומחה בעל שם בספרות תורנית, ובפרט בההדרת כתבי יד. משמש כיום כראש האקדמי של פרויקט השו"ת באוניברסיטת בר-אילן. חתן פרס הרב קוק.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב לעורך הדין ד"ר יהודה שפיגל ולשרה לבית אדלר. בוגר בבית הספר צייטלין בעיר. בעל תואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה (1965), תואר שני בתלמוד (1970) ותעודת הוראה מאוניברסיטת בר-אילן. הוא קיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת תל אביב ב-1976 (ה'תשל"ו). תוך כדי לימודיו החל ללמד באוניברסיטת בר-אילן, ובמקביל באוניברסיטת תל אביב (שם לימד עד 1989). ב-1989 התמנה כפרופסור חבר במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן וב-1993 לפרופסור מן המניין. בשנים 1997-1994 שימש כראש המחלקה לתלמוד. לאחר פרישתו הוענק לו ב-4 במרץ 2010 התואר "פרופסור אמריטוס".