רעלן זה מסוכן במיוחד בשל השפעותיו המשתהות. הוא תוקף אט אט את הרנ"א פולימראז II שבכבד. מספר השפעות מדווחות תוך 10 שעות; אין זה יוצא דופן שהשפעות ניכרות ייקחו עד 24 שעות לאחר הכנסת החומר לגוף. שלשולים ועיוותים הם התסמינים הראשונים, אך אלה עוברים ולאחריהם יש הפוגה מטעה. אז, ביום הרביעי או החמישי, גורם הרעל להשפעות חמורות על הכבד והכליות ומוביל לכשל מערכתי כולל בהם. מוות קורה לאחר כשבוע מכניסת הרעל לגוף.
בסביבות 15% מן הנחשפים לרעל ימותו תוך כעשרה ימים של התקדמות דרך שלב חוסר ההכרה לכשל כלייתי, כשל בכבד, תרדמת כבדית, כשל נשימתי ומוות. המחלימים מחשיפה לרעלן עלולים להישאר עם נזק פרמננטי לכבד. תבחין מוקדם עשוי להיות מטעה, והטיפול הוא בעיקר טיפול תומך אבל כולל מגוון תרופות נגד האמאטוקסינים כגון פניצלין ונגזרות צפלוספורין, והוא יכול להגיע עד להשתלת כבד. השיטה המהימנה ביותר לטיפול בהרעלת אמניטין היא באמצעות שאיבת הקיבה מיד לאחר צריכת הרעל; עם זאת, התחלת התסמינים היא לרוב מאוחרת מדי לאפשרות זו.
רעלן זה בודד לראשונה בשנת 1941 על ידי הכימאי הגרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1927, היינריך אוטו וילנד.
אבימלך בן גדעון
אֲבִימֶלֶךְ בֶּן גִדְעוֹן היה מנהיג בתקופת השופטים. יש המונים אותו עם השופטים. הוא עלה למלוכה בשכם וסביבתה בתמיכת בעלי שכם - ראשי המשפחות הכנעניות החזקות בעיר, לאחר שטבח באחיו בני גדעון. ואולם, מלכותו הייתה בלתי יציבה וקצרת ימים - הוא נאלץ לדכא מרידות שפרצו כנגדו, ולבסוף נהרג במהלך מצור על מעוז המורדים בתבץ.
אבימלך היה אחד משבעים ואחד בניו של השופט גדעון בן יואש, ואמו, פילגש גדעון, הייתה כנענית משכם. אבימלך הציע את עצמו לבית אמו להיות שופט אחר מות אביו, בטענו שמוטב כי ימלוך עליהם אדם אחד ולא שבעים. תושבי שכם נאותו להצעה ונתנו לו 70 כסף מבית אלילם שישמש לשכירת רוצחים, ובלשון הכתוב "ריקים ופוחזים" על מנת שיהרגו את אחיו. לאחר מכן המליכו בני העיר את אבימלך באלון מוצב בקרבת שכם.
ביסוס שלטונו.
כדי לבסס את שלטונו שחט אבימלך את 69 אחיו ליד אבן בעפרה אך אח אחד בשם יותם ניצל. יותם עלה להר גריזים ונשא את משל יותם, המתאר עצים שביקשו להמליך עליהם מלך, ולבסוף המליכו את האטד, שלא היו לו פירות אלא קוצים. מטרתו של יותם הייתה להתריע בפני בעלי שכם על המהלך השגוי בהמלכת אבימלך.
לאחר מכן החלו מרידות נגד אבימלך בתוך שכם בתואנה שהוא זר אשר הגיע מחוץ לעיר ובשל כך אינו ראוי למלוך עליה. בהתקוממות שבוצעה ניצח אבימלך את געל בן עבד מנהיג המורדים, בעזרתו של זבול - שר העיר שדיווח לאבימלך על המרד, יעץ לו ואף משך זמן עבורו כשראה שגעל מזהה אנשים על ראש ההר.
בסוף דיכוי המרד בשכם שרף אבימלך את מגדל שכם ובו 1,000 איש ואישה, וזרע את העיר שכם במלח.
זמן מלכותו.
על פי המקרא זמן מלכותו היה 3 שנים.
מותו.
כאשר פנה להילחם נגד המורדים בתבץ (יש המזהים עם טובאס כיום), נהרג: כאשר קרב אל המגדל על מנת לשרפו, השליכה עליו אשה פלח רכב וניתצה את גולגולתו. נערו קטל אותו בחרב לפי פקודתו: . למרות זאת, בדורות הבאים נזכר אבימלך כמי שהומת בידי אישה, כדברי יואב בן צרויה: .
במבט היסטורי, ניתן לראות בסיפור אבימלך ניסיון שנכשל לכונן מלוכה הממזגת אלמנטים כנעניים וישראליים בתקופת השופטים. ניסיון המלוכה הבא, שהצליח, היה רק בימי שאול המלך, אלא שאז בקשת המלוכה באה מקרב עם ישראל ואושרה על ידי הנביא.
ג'ון וויליאמס
שושנת מים
החיים על-פי אגפא
החיים עפ&quot;י אגפא
מבצע אלוני הבשן
מכת עונשין
צנזורה פנימית
בכלים השונים להפצת מידע, כגון אמצעי התקשורת, הוצאה לאור ותעשיית הקולנוע, צנזורה פנימית או צנזורה עצמית היא הטלה וולונטרית, על ידי המו"ל, המפיק או היוצר, של הגבלות על פרסום מידע או סגנונו, כתוצאה מאינטרסים כלכליים, חברתיים או אחרים של המו"ל, המפיק או היוצר, אינטרסים העומדים בסתירה לעיקרון של זכות הציבור לדעת ו/או חופש הביטוי. לכן, הצנזורה הפנימית שונה מצנזורה המוטלת על ידי השלטון.
במדינות בעלות משטר לא-דמוקרטי קיימת אפשרות כי יוצרים יגנזו חומרים מתוך חשש לשלומם. במדינות דמוקרטיות קיימות מספר סיבות לצנזורה עצמית: לעיתים נובעת הצנזורה הפנימית מלחצים שהופעלו על המו"ל, המפיק או היוצר, למשל על ידי לקוחותיו, המפרסמים וכו'.
לכל אמצעי תקשורת יש מדיניות עריכה גלויה וברורה, והפעלה של מדיניות זו איננה בגדר צנזורה פנימית. בהתאם לכך, החלטה של עיתון, היוצא לאור על ידי מפלגת שמאל, שלא לפרסם מאמר בעל אוריינטציה ימנית היא החלטה שבמסגרת מדיניות העריכה, ואיננה בגדר צנזורה פנימית. גם החלטה לפסול מאמר משום שלדעת העורך הוא באיכות ירודה ואינו ראוי לפרסום איננה בגדר צנזורה פנימית. צנזורה פנימית בעיתון היא החלטה לגנוז ידיעה, או לפרסמה בהצנעה לא-סבירה, כאשר ידיעה זו מנוגדת לאינטרסים של העיתון, אף שמבחינת טובת הקורא ראוי לפרסם ידיעה זו.
לעיתון עשויים להיות אינטרסים כלכליים, בדמות חברות הקשורות בו. לעיתים נוקטים העיתונים גילוי נאות, ומציינים, בידיעה העוסקת בגוף הקשור לעיתון, שמדובר בגוף כזה (כך שייתכן שיש בידיעה צנזורה פנימית).
בתעשיית הקולנוע בארצות הברית נהג משנות השלושים ועד אמצע שנות השישים קוד הייז, שהיווה צנזורה פנימית בתעשייה זו.
פליניוס
גאיוס פליניוס
קריית שמואל (חיפה)
קריית שמואל היא שכונה בפאתי חיפה, השוכנת בלב הקריות בעמק זבולון. קריית שמואל גובלת בקריית ים ממערב ומצפון, בקריית חיים מכיוון דרום ובקריית מוצקין ממזרח. השכונה רחוקה כקילומטר מחוף קריית חיים, ובגבולה עם קריית מוצקין, ממוקמת תחנת הרכבת קריית מוצקין.
קריית שמואל היא הקטנה בשטחה ובאוכלוסייתה שבין הקריות, והקריה היחידה שרוב תושביה דתיים. נכון לתחילת דצמבר 2016 גרים בשכונה כ־7,800 נפשות, בחתך גילים המאפיין חברה דתית בישראל, כלומר אחוז ניכר של אוכלוסייה צעירה (כשליש מהאוכלוסייה הם בגילאי 0–17) ורק כשביעית מעל גיל 65.
השכונה נקראת על שמו של שמואל חיים לנדוי, ממנהיגי הפועל המזרחי.
היסטוריה.
ההחלטה על הקמת הקריה התקבלה בשנת 1933 על ידי קבוצת חברי סניף הפועל המזרחי בחיפה, שהעדיפו הקמת שכונה עצמאית, על פני קבלת אזור מצומצם בין שני רחובות בקריית חיים.
בניית התשתית לשכונה החלה בט"ו בתמוז תרצ"ה (16 ביולי 1935) על קרקעות בעמק זבולון שרכשה הקרן הקיימת.
לאחר קשיים שנבעו מפשיטת רגל של החברה שבנתה את הבתים, נחנכו הבתים הראשונים בל"ג בעומר תרצ"ח (19 במאי 1938). הבתים הראשונים, בני קומה אחת, על מגרש גדול, נבנו על הקרקע החולית ברחובות הנצי"ב, בר-אילן ותורה ועבודה של ימינו. השכונה נבנתה באזור שומם באותם הימים, מצידה המערבי של מסילת הרכבת חיפה - ביירות, ובסמוך למחנות צבאיים בריטים גדולים. בסמוך לשכונה שכן מאהל בדווי שישב על אדמות הקק"ל, אך תושביו גורשו לאזור עכו בראשית שנות ה־40. באמצע שנות הארבעים נבנו בקריה בתים לעולים מגולי מאוריציוס בחלקה הדרומי של הקריה, ממערב לחלק הוותיק. אחרי קום המדינה הוקמו בשכונה שיכונים דו קומתיים לחיילים משוחררים בחלקה המערבי של הקריה, ובשנות ה-60, הוקמו שיכונים בעלי 4 קומות ומספר כניסות לבלוק לעולים בחלקה הצפוני. בתקופת העלייה ההמונית שכנה בחלקה הדרומי של השכונה מעברה, בשם מחנה העולים בקריית שמואל. בשנותיה הראשונות של הקריה יכלו להתקבל אליה אך ורק חברי תנועת הפועל המזרחי.
תוכנית בנין ערים של קריית שמואל נעשתה על ידי אדריכל מאיר בן אורי. בן אורי תכנן את בית התרבות-מרכז החנויות, גן הילדים, ורבים מבתי השכונה בשנותיה הראשונות. בן אורי בנה ביתו ברחוב בר-אילן 15 וגר במקום מחורף תש"ו עד מותו באייר תשמ"ג. הקים בביתו את המכון לאמנות דתית, שהפך להיות מוזיאון בן אורי לאמנות יהודית דתית. בן אורי יזם הבאת ארון הקדש האיטלקי לקריית שמואל הכין התוכניות לשיחזורו ופיקח על הביצוע.
בשנותיה הראשונות היה לקריית שמואל מעמד מוניציפלי עצמאי עד שבשנת 1952 צורפה קריית שמואל כשכונה לעיר חיפה בעקבות הצטרפותה של שכנתה קריית חיים. מדי זמן עולות תוכניות לאחד את כל הקריות לגוש מוניציפלי אחד, ובכללם גם את קריית שמואל, אולם לעת עתה, לא הבשילו ניסיונות האיחוד לשלבים מעשיים.
האוכלוסייה בקריית שמואל היא דתית לאומית ברובה וקיימת בה תקנה האוסרת למכור דירות או מגרשים לאנשים שאינם נחשבים לדתיים. למרות זאת, בעקבות גל העלייה מארצות ברית המועצות לשעבר, גדל אחוז החילונים המתגוררים בקריית שמואל, בעיקר בחלקה הצפוני, בשל חוסר היכולת לאכוף תקנה זו.
בקריה פועל וועד מקומי בן 7 חברים, המשמש גם כאגודה לאספקת מים לשכונה.
רב השכונה בין השנים תשי"ג (1952) - תשע"ה (2015) היה הרב עקיבא הכרמי.
שמירת שבת בקריה.
אחת הדוגמאות הבולטות לאורח החיים הדתי, היא העובדה שכבישי השכונה סגורים לתנועת כלי רכב, בשבתות ובחגים מאז היווסדה של הקריה.
באמצע שנת 2005, לאחר מאבק משפטי, פתח משרד התחבורה את הציר המרכזי העובר בצד הקריה, שדרות ורבורג, לתנועה בשבת למשך שבת אחת, אך לאחר מאבק של תושבי הקריה, נסגר הכביש לתנועה שוב.
שכונות בקריה.
קריית שמואל חולקה במקור לחמישה אזורים והיום לארבעה:
בשכונה קיימת מאז היווסדה קופת גמ"ח בשם אחיסמך המספקת הלוואות ללא ריבית לתושבי השכונה. הקופה הוקמה ונוהלה על ידי שמואל בר חמא, לאחר מכן במשך עשרות שנים נוהלה בידי בנו, שמעון בר חמא, ובשנים האחרונות עברה לניהולו של אריה ויזל.
בתי כנסת.