הוועד למען גולי קפריסין ארגן בארץ ישראל, בסוף שנת 1947, משלוחים של בגדי חורף ונעליים לעצורים במחנות. מכונית סבבה בתל אביב וקראה ברמקול לתושבי העיר לתרום ציוד למעפילים שגורשו. ההיענות של תושבי תל אביב הייתה גדולה מהציפיות ובאולם המרכזי של ארגון כסות חורף הצטברו כמויות גדולות של בגדים ונעליים. אלה מוינו, ותוקנו במידת הצורך, לפני שנשלחו לקפריסין.
למחנות הגיעו שליחים תושבי ארץ ישראל, שהגיעו בעיקר מהקיבוצים. עקב כך, השליחים ניהלו את המחנות בדומה לקיבוץ והקימו בתי ילדים וכפרי נוער. המתנדבים לימדו עברית, נגינה, מלאכה, לימודי יהדות וארץ ישראל, והכירו לעצירים את הווי הארץ. הם הפעילו בתי ספר, הקימו תנועות נוער, ואף יסדו סמינר למבוגרים.
עם הגידול במספר השוהים במחנות והקמת מחנות החורף, הוחלט ב"ועד למען גולי קפריסין" ובתנועות המפלגתיות בארץ ישראל שצריך לדאוג יותר לתחום התרבותי של המעפילים, לשם כך נשלח ב-1947 המחנך והמוזיקאי ד"ר ארנסט הורביץ מבית השיטה שמונה כאחראי על כל פעילות התרבות במחנות ואף הקים מקהלה ותזמורת.
באחד מהפרויקטים נפתחו סדנאות אמנות שניהלו האמנים זאב בן-צבי ונפתלי בזם. בן-צבי הפעיל בצריף עץ סדנה לפיסול ובה פעלו מעל 50 פסלים חובבים שיצרו דיוקנאות בגבס וחומר וכן ריקוע נחושת. הפיסול נועד, בעיני בן-צבי, לשמש ביטוי לחוויית השואה והעקירה. בזם יצר עם תלמידיו אלבום של הדפסים ובהם השתקפות של חיי המחנה. בנוסף הובאו לקפריסין הופעות של יוצרים מארץ ישראל. באפריל 1948 הגיעו לקפריסין שושנה דמארי ומשה וילנסקי לסבב הופעות.
לקפריסין נשלחו גם אנשי "ההגנה" והפלמ"ח, שאימנו בחורים צעירים אימוני קרב ושימוש בנשק על מנת להכשירם להיות לוחמים בעת עלייתם ארצה וכן לשם שמירה על הביטחון הפנימי במחנות. התארגנות סודית זו נקראה "שורות המגינים". כמו כן נחפרו בחשאיות שמונה מנהרות מתחת לגדרות המחנות, דרכן הצליחו לברוח כמה עשרות עצירים. במשך שלוש שנות הפעילות של המחנות שהו בהם 52,000 מגורשים, ו-2,200 ילדים נולדו במקום.
במהלך כל התקופה יצאו מעפילים ותיקים מהמחנות ועלו לארץ ישראל על חשבון מכסות העלייה, כך שלא היה זמן בו שהו בו זמנית במחנות למעלה מ-35,000 נפש.
הליך פינוי המחנות.
עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל במאי 1948 היו במחנות קפריסין כ-24,000 מעפילים שהיו משוכנעים כי תוך ימים ספורים תבואנה ספינות שתקחנה אותם לישראל. הסוכנות היהודית ביצעה הכנות לקליטת העולים, ולאור סירוב הבריטים להביא את העצורים באוניות בריטיות, היה על הסוכנות לארגן אוניות להבאת העולים. משעברו שבועיים והעלייה לא החלה, פנו עצורי קפריסין לאו"ם בדרישה ללחוץ על בריטניה לשחררם וב-7 ביוני קיימו שביתת רעב של יום אחד'. לבסוף החלה העלייה מקפריסין בתחילת יולי 1948. שתי אוניות גדולות, "עצמאות" ו"קיבוץ גלויות", הביאו מקפריסין מעל ל-4,100 עולים, אולם על מנת שלא לסייע לישראל במלחמת העצמאות, אסרו הבריטים על עליית הגברים בגילאי גיוס, 18–45. בין השלטונות הבריטיים לבין העצורים התנהל מאבק סביב הדרישה לאפשר עליית אבותיהם של 170 תינוקות יחד עם התינוקות. למרות הסירוב הראשוני של הבריטים, העלייה אושרה לבסוף.
במחנות בקפריסין נותרו בסוף יולי 1948 כ-11,000 עולים שלא הורשו לעלות. המתווך פולקה ברנדוט הציע בתחילת אוגוסט 1948 שישראל תקלוט 100,000 פליטים פלסטינים והוא ישפיע על בריטניה לשחרר את עצורי קפריסין. העצורים פנו לדעת הקהל בישראל ובעולם, איימו בשביתת רעב ופנו לערכאות משפטיות. ב-17 בספטמבר 1948 פורסם בקפריסין חוק חדש שנועד להכשיר את המשך החזקת העצורים במחנות. בדצמבר 1948 הוסכם על מתן רשות ל-300 בחורי ישיבה לעלות לישראל, אולם הדבר התעכב בגלל רצונם של הבריטים להיות בטוחים שאכן בחורי הישיבה לא יתגייסו לצבא. בסוף דצמבר 1948 הגישו עצורי קפריסין תביעת הביאס קורפוס כנגד השלטונות. בסוף ינואר 1949, במקביל להכרה הבריטית במדינת ישראל, שוחררו שארית עצורי קפריסין והועלו לישראל.
בפברואר 1949 הסתיים באופן רשמי פינוי המחנות שבקפריסין וזה היה גם המועד בו עזבו אחרוני השליחים הארץ-ישראלים, אם כי היו משפחות ובודדים שהתעכבו, בעיקר בשל סיבות בריאותיות או מפני שהיו להם תינוקות רכים, עד נובמבר 1949.
הנצחה.
במקומות אחדים בקפריסין הוקמו אתרי הוקרה לסיוע של בני קפריסין לעצורים במחנות. בכניסה לנמל לרנקה נקבע לוח "לאות תודה והוקרה בשם העם היהודי לידידים הקפריסאים הרבים אשר עודדו וסייעו ל-52,384 הפליטים היהודים אשר היו עצורים במחנות שהקימו הבריטים באי". שלט ברוח דומה נקבע בכפר קסילוטימבו. בניקוסיה הוצב לוח "לכבוד 2,200 הילדים שנולדו בקפריסין להורים ניצולי שואה בשנים 1946-1949".
הערות שוליים.
[[קטגוריה:קפריסין: היסטוריה]]
[[קטגוריה:ההעפלה]]
[[קטגוריה:בעקבות השואה]]
[[קטגוריה:כליאה]]
[[קטגוריה:פליטים יהודים]]
גוסטב קורבה
ז'אן דזירה גוסטב קורבּה (בצרפתית: Jean Désiré Gustave Courbet; 10 ביוני 1819 - 31 בדצמבר 1877) היה צייר צרפתי מהזרם הריאליסטי.
חייו.
קורבה נולד בעיר אורנאן בצרפת, למשפחת חוואים עשירה אשר חפצה כי ילמד משפטים. הוא נסע לפריז בשנת 1839 ועבד בסטודיו של הציירים סטויבן והסה. עד מהרה עזב, והעדיף לפתח את סגנונו האישי. לשם כך למד את ציוריהם של הציירים הספרדים, הפלמים והצרפתים הגדולים, והעתיק את עבודתם.
עבודותיו הראשונות "אודליסק", על פי נושא שהציע ויקטור הוגו, ו"ליילה", המנציחה את הסופרת ז'ורז' סאנד, היו על נושאים ספרותיים, אך עד מהרה העדיף את ציור הטבע הדומם.
מסע להולנד בשנת 1847 חיזק את תחושתו כי הציירים צריכים להביע את החיים שמסביבם, כשם שרמברנדט והאמנים ההולנדים הגדולים האחרים נהגו לעשות.
בין היתר צייר את עצמו עם כלבו ואת עצמו כשהוא מעשן מקטרת. ציורים אלו נדחו על ידי אנשי הסלון האמנותי בפריז, אך המבקרים הצעירים, הנאו-רומנטיקנים והריאליסטים, היללו בשבחיו. ב-1849 הפך לאמן ידוע היוצר תמונות כ"לאחר הארוחה באורנאן" או "עמק הלואר".
ריאליזם.
קורבה ידוע כמחדש הריאליזם באמנות והוא שטבע את המושג. הוא צייר ציורי נוף ונוף ימי חדשניים. בניגוד לרוח התקופה, הסצינות שצייר אינן רומנטיות או אידיאליות. הוא נהג לצייר סצינות דינמיות הנתונות בעיצומה של תנועה ושינוי. קורבה האמין שמשימת האמן הריאליסטי היא חיפוש האמת, אשר רק באמצעותה יימחקו ההבדלים החברתיים והמעמדיים ואי-השוויון בחברה.
עבור קורבה הריאליזם לא היה רק שלמות הקו והצורה, אלא הטיפול הספונטני והגס בצבע, המרמז על צפייה ישירה של האמן במושא היצירה, והצגת אי-הסדירויות אשר עומדות בבסיסו של הטבע. הוא צייר את החיים כשלעצמם, קשים ואף גסים, ובעשותו כן קרא תיגר על הרעיונות האקדמיים של ציירי תקופתו, דבר אשר הביא לביקורת כי הוא אימץ במודע את הערצת הכיעור.
יצירתו, כיצירתם של אונורה דומייה וז'אן פרנסואה מילה, ידועה כ"ריאליזם".
קבורה באורנאן.
יצירתו הידועה ביותר היא "קבורה באורנאן". יצירתו מתארת את אשר צפה בהלווייתו של אבי דודו, והפכה ליצירת המופת הראשונה שלו בזרם הריאליסטי. בספטמבר 1848 נכח בהלוויית אבי דודו באורנאן, ולאחר מכן צייר על בד גדול את "קבורה באורנאן". הוא השתמש בנוכחים בהלוויה כדוגמנים עבור הציור, דבר חסר תקדים באמנות זמנו. לפניו השתמשו בשחקנים כדוגמנים, ובבחירתו לצייר את האנשים אשר נכחו בהלוויה הייתה חדשנות. הדבר נתן מבט ריאליסטי באנשי העיירה אורנאן, שאותם הכיר קורבה מילדותו. הם מוצגים אל מול רקע ריאליסטי, המראה כיצד חיים תושבי אורנאן. התמונה עוררה רעש רב. הייתה זו יצירה ענקית בגודלה, שלושה מטרים על שבעה מטרים, והראתה את ההלוויה הכפרית באותה מידת פירוט שצוירו בעבר הלוויות מלכותיות. היה זה בלתי רגיל להשתמש באירוע יום יומי ולתת לו את אותה הדרת כבוד וחשיבות שניתנה למלוכה. על ידי יצירת עניין בדרך זו של ציור סצנה יום יומית, התרגל הציבור לרעיונות הריאליזם. הפנטזיה המנוונת של הרומנטיקה איבדה פופולריות, והאנשים רצו לראות ציורים ריאליסטיים יותר הקרובים יותר למציאותם הביתית. קורבה התייחס לעבודתו לא כאל הלווית אבי דודו, אלא כאל הלווייתו של הסגנון הרומנטי.
המוניטין של קורבה בימי חייו.
הסלון ב-1850 הביא לקורבה ניצחונות אומנותיים בהצגת התמונה "הקבורה באורנאן" ו"שוברי האבנים" (אשר נהרסה בשנת 1945), וכן "האיכרים מפלאזי". סגנונו המשיך להתפתח באופן ייחודי ביצירות "נערות הכפר" מ-1852, וכן "המתאבקים", "הרוחצים" ו"נערה סובבת" משנה זו.
בשל זיהוי הריאליזם האמנותי עם רעיונות הסוציאליזם הפוליטי, קהלו היה מחויב לרעיונות של סוציאליזם ודמוקרטיה, והוא ניצל זאת לכתיבת מאמרים פוליטיים המקדמים את דעותיו. לידיד כתב בשנת 1850:
לקראת סוף שנות השישים של המאה ה-19 צייר קורבה סדרה של ציורים אירוטיים ששיאם הציור "מקורו של העולם" (1866), המתאר את אברי המין הנשיים, ו"הנמות" (1866) המתאר שתי נשים במיטה. על אף שלא הוצגו בציבור, היצירות הפכו את קורבה לאמן ידוע לשמצה.
סירובו לקבל את אות לגיון הכבוד שהוצע לו על ידי נפוליאון השלישי הפך אותו לפופולרי בקרב מתנגדי המשטר, ובשנת 1871 בזמן הקומונה הפריזאית מונה על ידי הקומונרדים כאחראי לכל המוזיאונים בפריז, וכך הציל אותם מביזה על ידי ההמון. לאחר נפילת הקומונה הואשם על ידי הממשלה החדשה בכך שהרס את העמוד בכיכר ונדום. בית דין צבאי דן אותו לשישה חודשי מאסר, ולקנס בן שלוש מאות אלף פרנק. הוא ריצה את מאסרו, אך לאחר שחרורו, בשנת 1873, נמלט לשווייץ, על מנת שלא ייאלץ לעבוד עבור המשטר החדש כדי לשלם את הקנס שהוטל עליו.