עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בספטמבר 1939 נלקחו יהודי המקום לעבודות כפייה. בקיץ 1942 גורשו יהודי הכפר יחד עם יהודים נוספים מהסביבה לגטו קוז'יניצה, ומשם שולחו בספטמבר 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה. מצבת אבן עליה שמו של הכפר מונחת במקום בו היה בעבר מחנה טרבלינקה לזכר הנספים.
גלובאצ'וב
ההגליות האשוריות
הגליות המוניות מוזכרות בכתובים של מלכים שונים מהאלף השני לפנה"ס (בבלים, חתים, מצרים ועוד). האשורים לא היו הראשונים שנקטו במדיניות ההגליות, אולם האשורים נקטו במדיניות זו בהיקף גדול וגרמו לשינויים בהרכב האוכלוסייה, בכל רחבי הממלכה שלהם. מטרת ההגליות הייתה לבטל את הזהות הלאומית והדתית של העמים הנכבשים, לשלב אותם בעם האשורי, וכך להגדיל את כוחה של האימפריה האשורית.
תיאור כללי של ההגליות.
שלמנאסר הראשון (1234-1263 לפנה"ס) נלחם נגד מרד שהתחולל בחניגלבת שבצפון מסופוטמיה, ולקח בשבי לארצו 14,400 איש מצבא האויב, לאחר שהעניש אותם בניקור עיניהם. תוכולתי-נינורתה הראשון (1197-1233 לפנה"ס) נלחם נגד החיתים וניצח אותם בקרב ניחריאה (עיר באזור נהר חידקל). בעקבות ניצחונו, הוגלו מתוך השטח הכבוש 28,000 איש, והועברו לתוך אשור. לעיתים נועדה ההגליה לפתור את בעיית חוסר הביטחון באזורי הגבול, על ידי העברת קבוצות נוודים אל תחומי הממלכה. תגלת פלאסר הראשון נקט במדיניות זו, לאחר ניצחונו על הפריגים שפלשו לארצו מאנטוליה. הוא הגלה 6,000 איש מביניהם והושיבם בתחומי ממלכתו. לאחר מכן הוא הכה קבוצות אחרות של נוודים שהגיעו מתחומי האימפריה החתית החרבה, והגלה מהם 4,000 איש לארצו. ההגליות לתחומה של אשור מתרבות במאה ה-9 לפנה"ס. בכתובותיו של שלמנאסר השלישי (824-858 לפנה"ס), נזכרים גולים רבים ממסעות המלחמה שלו - סך כל הגולים הנזכרים הוא 167,500 איש. מטרת ההגליות הייתה לאכלס ערים ויישובים בתוך אשור, תוך החלשה מכוונת של ארץ האויב שממנה נלקחו הגולים. דוגמה לכך, אכלוס העיר כלח (נמרוד), עיר הבירה החדשה שנוסדה על ידי אשורנצירפל השני (859-883 לפנה"ס). בכתובת שהוקדשה לתיאור בנייתה של העיר, כתוב כי העיר מנתה 16,000 איש שהיו נתונים לפיקוחם של 1,500 פקידים. אשורנצירפל מספר בכתובותיו, שהוא הושיב בעיר גולים "מארץ סוחו, מארץ לקה, מהעיר סירקו, מארץ זמואה, מארץ בית עדן, מארץ חתי ומארץ פתינה". לפיכך ברור שהבירה החדשה אוכלסה בגולים שהביא השליט ממסעות הכיבוש שלו. בשנים הבאות נמשכה מדיניות זו, כך שאשורנצירפל ויורשו שלמנאסר השלישי, הגדילו בהדרגה את מספר תושבי העיר.
האשורים גם העבירו יחידות מצבאות הממלכות שנכבשו, וצרפו אותן לצבאם, עם נשקם וארגונם. בדרך זו, הגדילו בהדרגה את עוצמתם הצבאית. לעיתים הועברו אשורים למרכזי פחוות חדשות, שמלכי אשור ייסדו באזורי שוליים, כדי לחזק את האחיזה במרכזים החדשים. על מדיניות זו, נכתב גם בכתובת מישע מלך מואב, והיא אינה ייחודית לאשורים.
המערכת הארגונית של הגליית המונים, פותחה ושוכללה במיוחד בימי תגלת פלאסר השלישי (727-745 לפנה"ס), ובדרך זו המשיכו גם יורשיו. בתקופה זו הונהגה תנועה דו-סיטרית של המוני גולים, וזאת במגמה לבולל את תושבי האימפריה ולהפוך אותם ל"אשורים".
ההגליות בימי תגלת פלאסר השלישי.
אזור דרום סוריה וארץ ישראל נכבש על ידי תגלת פלאסר במהלך מסעותיו לאזור בשנים 732-734 לפנה"ס. חלק מן השטח סופח לאשור, וחלקו נשאר במעמד וסאלי משועבד. בעקבות הכיבוש באו ההגליות. במקור המקראי () נאמר: "בִּימֵי פֶּקַח מֶלֶךְ-יִשְׂרָאֵל בָּא תִּגְלַת פִּלְאֶסֶר מֶלֶךְ אַשּׁוּר וַיִּקַּח אֶת-עִיּוֹן וְאֶת-אָבֵל בֵּית-מַעֲכָה וְאֶת-יָנוֹחַ וְאֶת-קֶדֶשׁ וְאֶת-חָצוֹר וְאֶת-הַגִּלְעָד וְאֶת-הַגָּלִילָה כֹּל אֶרֶץ נַפְתָּלִי וַיַּגְלֵם אַשּׁוּרָה". עדויות על כיבוש הגליל והגלעד והגליית תושביהם מופיעות גם בספר שופטים י"ח: ל', ובספר דברי הימים א' פרק ה: ו' נאמר: "בְּאֵרָה בְנוֹ אֲשֶׁר הֶגְלָה תִּלְּגַת פִּלְנְאֶסֶר מֶלֶךְ אַשֻּׁר הוּא נָשִׂיא לָראוּבֵנִי" ובפסוק כ"ו נאמר: "וַיָּעַר אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל אֶת-רוּחַ פּוּל מֶלֶךְ-אַשּׁוּר וְאֶת-רוּחַ תִּלְּגַת פִּלְנֶסֶר מֶלֶךְ אַשּׁוּר וַיַּגְלֵם לָראוּבֵנִי וְלַגָּדִי וְלַחֲצִי שֵׁבֶט מְנַשֶּׁה וַיְבִיאֵם לַחְלַח וְחָבוֹר וְהָרָא וּנְהַר גּוֹזָן עַד הַיּוֹם הַזֶּה". ההגליות האלה היו שלב בתהליך הפיכתם של החבלים הנכבשים לפחוות אשוריות. אין אזכור ישיר של סיפוח הגליל והגלעד, אבל באחת הכתובות של תגלת פלאסר ניתן להשלים כך: "ארץ בית עמרי אשר במסעותי הקודמים הפכתי את כל עריה (לעיי חורבות) ואת העיר שומרון לבדה השארתי". מכיוון שגם דמשק, שכנתה הצפונית של ישראל, סופחה באותה תקופה למערכת הפחוות האשוריות, אפשר להניח שעיקר שטחה של ממלכת ישראל סופח לתחומה של אשור, ורק חבל ההר שמסביב לעיר שומרון, נשאר בשלטונו של מלך ישראל האחרון. באחת ממהדורות האנאלים של תגלת פלאסר, מופיע התיאור הבא: "13,520 איש על רכושם בקרם וצאנם לקחתי בשבי". כל המקומות הנזכרים בכתובת, נמצאים באזור הגליל התחתון ושולי עמק יזרעאל: דברה היא דברת לרגלי הר תבור, שמעון נמצאת בשוליים הצפוניים מערביים של עמק יזרעאל, מרום בתל קרני חיטין, חנתון יטביתה וארומה - בבקעת בית נטופה. זהו מרחב מצומצם למדי, ואם אכן הוגלו ממנו 13,520 איש, הרי מדובר בהגליה של חלק ניכר מאוכלוסיית האזור.
נתוני הסקרים הארכאולוגיים תואמים את הכתובות האשוריות: אזור הגליל התחתון התרוקן באופן משמעותי מיושביו בסוף המאה השמינית לפנה"ס, ובמשך המאה השביעית ואולי גם במאה השישית היה האזור שומם. גם בחפירות חצור וכנרת (עיר עתיקה בצפון מערב הכנרת), יש עדויות על חורבן כבד שהתרחש בשתי הערים וכן חלה ירידה משמעותית באוכלוסייה או אף עזיבת המקום לתקופה ארוכה. תגלת פלאסר השלישי ויורשיו לא ערכו הגליות לחבלי הגליל שסופחו - כנראה הדבר נובע ממעמדו השולי של האזור במסגרת האימפריה האשורית וכן מהפוטנציאל הכלכלי הדל של חבל הגליל התחתון. מגידו, בירת הפחווה, נבנתה מחדש והוקמו בה ארמון המושל ורבעי מגורים מתוכננים, והובאו אליה גולים. האשורים, כנראה נהגו כך גם במקומות נוספים - בתחום קיבוץ איילת השחר, ליד תל חצור, התגלה מבנה שלטוני אשורי. עם זאת, רוב שטחי הגליל נותרו שוממים, והאשורים הסתפקו בהגליית תושביהם שעשויים היו להתמרד ולגרום קשיים לממלכתם.
ההגליה בימי שלמנאסר החמישי.
שמו המקורי היה אולוליו, אך שמו המלכותי היה שלמנאסר. בימי אביו שימש כמושל זימירה שבפניקיה. עלה לשלטון בכ"ה בטבת בשנת 727 לפנה"ס. בשנת 725 לפנה"ס שלמנאסר ערך מסע נגד צור. לעזרתו באו מלכי צידון, עכו, ואושו (צור היבשתית), שהיו כפופים לאשור. אנשי צור גברו עליו בקרב ימי ולקחו 500 איש בשבי, ומאוחר יותר הוציאו את כולם להורג. ניצחון הצורים וירידת קרנו של שלמנאסר, היו כנראה הסיבה לכך שהושע בן אלה מלך ישראל החליט אף הוא למרוד במלך אשור בשנת 724 לפנה"ס, וכרת ברית עם סוא מלך מצרים והפסיק להעלות מס למלך אשור. המצרים לא באו לעזרת הושע ושלמנאסר עלה לשומרון והחריבה סופית בשנת 722 לפנה"ס. שלאמנאסר הגלה את תושבי שומרון לאשור, זאת לאחר שחלק מתושבי ממלכת ישראל כבר הגלה תגלת פלאסר. בזמן דיכוי המרד שלמנאסר מת מוות טבעי, או הורעל בי"ב טבת לפי המקורות האשורים ועל כסאו עלה סרגון השני.
ההגליות בימי סרגון השני.
עם עלייתו של סרגון לשלטון באשור (705-721 לפנה"ס), פרצו מרידות ברחבי הממלכה, ובמרד השתתפו רוב המדינות שבשטחי סוריה וארץ ישראל. לאחר שביסס את שלטונו באשור, ונכשל בניסיונו להכניע את בבל, יצא סרגון בשנת 720 לפנה"ס, לדכא את המרד בחבלים המערביים של האימפריה. במהלך מסעו הוא ניצח ברית של ממלכות סוריות בהנהגת מלך חמת, ואז פנה דרומה, וליד רפיח הוא ניצח את צבא מצרים, שיצא לעזרתו של מלך עזה. בעקבות הניצחון, הגלה סרגון את המלך המורד, ולאחר מכן "את העיר רפיח הרסתי, החרבתי ושרפתי באש. 9,033 איש עם רכושם הרב לקחתי בשבי". המספר הגבוה של הגולים, מצביע שוב על כך שלא מדובר בהגליית תושבי עיר אחת, אלא בתושבי המחוז, שנאספו והוגלו מארצם. בהמשך מסע זה, סרגון כבש את שומרון, שהצטרפה לממלכות שמרדו באשור, וסיפח אותה לממלכתו. על גבי מנסרה שנמצאה בכלח, נכתב: " השומרונים, אשר (ליבם) זעם על מלך (שקדם) לי, שלא להשתעבד ולא להעלות מס, והתייצבו לקרב, בכוח האלים הגדולים אדוני לחמתי עמהם, ונשאתי כשלל 27,280 איש על מרכבותיהם והאלים המסייעים להם. 200 מרכבות גייסתי מהם למשמר המלכותי שלי, ואת שאריתם הושבתי בארץ אשור. הכפלתי את העיר שומרון יותר משהייתה קודם. אנשים מן הארצות שכבשתי, הושבתי בתוכה. קצין שלי הצבתי עליהם כפחה, ומניתי אותם עם בני אשור".
לפי המקרא () הועברו הגולים מישראל ויושבו " בחלח ובחבור נהר גוזן וערי מדי". חלח שוכנת מצפון לנינוה, נהר חבור נמצא בצפון מסופוטמיה, מדי נמצאת ברמה האירנית, באזור שאליו סרגון השני ערך מסעות מלחמה בשנים 713-716 לפנה"ס. מכיוון שמדובר בגולים רבים, 27,280 איש, יש לשער שמוצאם איננו רק מהעיר שומרון, אלא מחבלי הארץ שנכבשו במהלך המסע.
בשנת 712 לפנה"ס יצא הצבא האשורי שוב לחוף פלשת, הפעם כדי לדכא את מרידתו של ימני מלך אשדוד. בכתובת הסיכום של סרגון נכתב: "הטלתי מצור על הערים אשדוד, גת ואשדוד ים, ולכדתי (אותן). לקחתי שלל את אלוהיו, נשיו, בניו, בנותיו, חפצי רכושו, אוצרות ארמונו, יחד עם אנשי חצרו. שיקמתי את הערים הללו והושבתי בהן אנשים מן הארצות אשר לכדתי, אשר מקרב (מחוזות) המזרח. הפקדתי עליהן את קציני, מניתי אותם עם בני אשור וישאו את עולי".