ב־26 ביוני 1951 התחתן בוגלר עם שושנה (לבית זמברובסקי), ששרדה את מלחמת העולם השנייה עם משפחתה, בסיביר, עלתה לארץ ישראל לראשונה בשנת 1947 באקסודוס, הוחזרה על ידי שלטונות המנדט הבריטי לגרמניה להמבורג, למחנה מעצר, עלתה לארץ שנית ב-9 בספטמבר 1948 באניה פניורק.
בשנת 1985, לאחר פרישתו לגמלאות בדרגת תת-ניצב, נתמנה בוגלר לתפקיד מזכ"ל המועצה הלאומית למניעת תאונות והיה ממקימי המכון הארצי לנהיגה מונעת. בוגלר מילא תפקידים ציבוריים נוספים ומתנדב במחלקה לחסידי אומות העולם ביד ושם כמתרגם עדויות מהונגרית לעברית.
בוגלר כיהן כנציג ציבור בבית הדין לעבודה בירושלים.
במשך שנים רבות נפגש בוגלר עם בני נוער, מבוגרים, חיילים ואזרחים ומספר את קורותיו ואת סיפור משפחתו וקהילתו במהלך השואה ואחריה.
בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה תשע"ח (2018) היה בוגלר מבין מדליקי המשואות ביד ושם.
משפחתו.
לשמואל ולשושנה בן אחד, אבי יליד 1953, ובת אחת, ענת בוגלר- בן אוליאל, חמש נכדות וחמישה נינים.
ספר בהשתתפות בוגלר.
בספרה של מיכל פרינס "רק הילדות אינה מזדקנת" (הוצאת כרמל, עריכה: מירה קני-פז, (2013)) מועלה סיפורם של שמונה שורדי שואה שחוו את השואה בילדותם. הספר הוא פרי השתתפותם של קבוצת כתיבה אוטוביוגרפית שהתקיימה בסניף 'עמך' בירושלים.
בקבוצה נמנים: רחל צלניקר, מרגלית פריד, שמואל בוגלר, אסתר רוטר, יעקב הצובאי, יונה אלטשולר, אליסיה וסרטייל ומירה קני-פז,
ארגון יוצאי מרכז אירופה, סניף ירושלים אירח שלושה מהכותבים: כולל את בוגלר, אשר סיפרו את סיפור השתיקה, הכתיבה והשחרור.
מגילת היטלר
לאו סמיט
לאופולד "לאו" סמיט (בהולנדית: Leopold (Leo) Smit; 14 במאי 1900 – 30 באפריל 1943) היה מלחין יהודי הולנדי שנרצח במהלך השואה במחנה ההשמדה סוביבור.
ביוגרפיה.
לאו סמיט נולד באמסטרדם למשפחה יהודית חילונית ממוצא פורטוגזי. בין השנים 1920–1924 הוא למד פסנתר וקומפוזיציה בקונסרבטוריום ואן אמסטרדם.
בשנת 1927 עבר סמיט לפריז, שם התרשם עמוקות מהמוזיקה של מוריס ראוול ואיגור סטרווינסקי. בפריז היה סמיט בקשר קרוב עם חבורה של מלחינים שנודעה בשם Les Six וכללה את דריוס מיו, ארתור הונגר ופרנסיס פולנק. בינואר 1933 נישא סמיט באמסטרדם לליין דה-פריז. בסוף שנת 1936 עקר סמיט לבריסל, שם שהה במשך שנה אחת. לאו סמיט הלחין בסגנון הנאו-קלאסי, לעיתים קרובות בדו מז'ור, אולם הוא גם הושפע מהמוזיקה של תקופתו ורבות מיצירותיו כוללות השפעות של מוזיקת ג'אז ושל המלחינים הצרפתים שהכיר בפריז.
בשלהי 1937 הוא שב לאמסטרדם, וב-12 בפברואר 1943 סיים שם את יצירתו האחרונה, הסונטה לחליל ופסנתר.
ב-27 באפריל 1943 גורש סמיט יחד עם אשתו למחנה וסטרבורק, ומשם למחנה סוביבור, שם הוא נרצח, שלושה ימים מאוחר יותר.
לאחר מותו של סמיט היה בתחילה רק עניין מועט במוזיקה שלו, אולם מאז סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 החלו יצירותיו להיות מנוגנות דרך קבע. כמו כן, יצא מארז של ארבעה תקליטורים ובהם כל יצירותיו - (Kamermuziek en Orkestwerken (NM 93003.
בול הובלה ימית
בול הובלה ימית (Porte de Mar) הוא בול דואר שהונפק על ידי דואר מקסיקו בשנת 1875, כאמצעי לציון סכום הכסף המזומן שיש לשלם לקברניטי ספינות הקיטור, אשר הובילו את דברי הדואר לאירופה. מקסיקו היא המדינה היחידה בעולם אשר הנפיקה בול מסוג זה.
הרקע להנפקת הבולים.
במחצית שנות השבעים של המאה ה-19 החלה מקסיקו לייצב את מעמדה הפוליטי והכלכלי, לאחר שנים רבות של מלחמות וחילופי שלטון אלימים. נכון לשנת 1875 מקסיקו עדיין לא הייתה חברה באיגוד הדואר העולמי, ומשלוח מכתבים אל מחוץ לגבולות המדינה חייב את הנהלת הדואר במקסיקו לחתום על הסכמי דואר פרטניים עם כל מדינה זרה בנפרד.
אחת הבעיות המרכזיות איתן נדרש הדואר המקסיקני להתמודד הייתה כיצד להוביל את המכתבים שנשלחו אל מעבר לאוקיינוס לאירופה. הפתרון נמצא בדמות הסכמים שנחתמו עם שתי חברות ספנות, האחת בריטית והשנייה צרפתית. על פי ההסכם פקדו הספינות את ערי הנמל של מקסיקו, כחלק מקווי השירות שהופעלו ברחבי הים הקריבי ולרוחב האוקיינוס האטלנטי, וקברניטי הספינות אספו את שקי הדואר עם המכתבים המיועדים לאירופה. תמורת כל מכתב התחייב הדואר המקסיקני לשלם לקברניט במזומן סכום מוסכם מראש. סכום זה לא היה קבוע, והשתנה מעת לעת על פי ההסכמים שנחתמו עם חברות הספנות. כך לדוגמה נחתם בשנת 1878 הסכם חדש עם חברת הספנות הבריטית אשר הוזיל את עלות המשלוח למחיר של 10 סנטבוס למכתב. לשם השוואה, באותה עת גבתה חברת הספנות הצרפתית סכום של 31 סנטבוס למכתב.
כדי שניתן יהיה לסמן בבירור על גבי המעטפה את הסכום אותו יש לשלם לקברניט הספינה הזרה, החליט דואר מקסיקו להדפיס בולים בעלי עיצוב מיוחד וחריג, שיבלוט יחסית לבולי הדואר הרגילים. על בולים אלו הודפסו בבירור המילים "הובלה ימית" (Porte de Mar).
הדפסת הבולים.
ההדפסה הראשונה.
בחודש יולי 1875 הודפסה סדרה בת שמונה בולים בדיו שחורה על רקע צהוב. הבולים עוצבו בפשטות רבה, במתכונת של אליפסה מתוחמת בתוך מלבן ובמרכזה המספר המציין את הערך הנקוב של הבול. הבולים הודפסו בשיטת דפוס אבן על נייר דק. מטעמי חיסכון הודפסו כל בולי הסדרה בגיליון אחד בן 49 בולים, תוך יצירת תמהיל יחסי של הבולים בעלי הערכים הנקובים השונים.
בגמר ההדפסה הוצגו הבולים לאישור מנהל הדואר לפני הפצתם, אולם הוא סירב לאשרם. העיצוב הדל לא מצא חן בעיניו, והוא הנחה לגנוז את הבולים ולהכין מיד סדרת בולים חדשה. בולי ההדפסה הראשונה מעולם לא נכנסו לשימוש, ונשמרו במחסני הדואר.
מבנה גיליון בולי ההדפסה הראשונה.
כאמור, גיליון הבולים של ההדפסה הראשונה הורכב מ-49 בולים, שבע שורות בנות שבעה בולים כל אחת. תהליך ייצור לוח ההדפסה התבצע במספר שלבים:
ההדפסה השנייה.
בחודש אוגוסט 1875 הודפסה סדרה חדשה בת אחד עשר בולים בדיו שחורה על רקע לבן. הבולים עוצבו בצורה מורכבת יותר, עם עיטורים בפינות הבול, והודפסו בדפוס בלט על נייר עבה. כל אחד מן הבולים הודפס בגיליון נפרד של 56 בולים (שמונה שורות של שבעה בולים כל אחת). תהליך ההכנה כלל שכפול של הבול שבע פעמים על מנת ליצור שורה שלמה, ושכפול השורה שבע פעמים על מנת ליצור את הגיליון השלם.
בסדרה זו נכללו בולים בערך נקוב של 2, 10, 12, 20, 25, 35, 50, 60, 75, 85 ו-100 סנטבוס.
בולי ההדפסה השנייה היו בשימוש לאורך מספר שנים, ועם הזמן נדרשו הדפסות חוזרות ושינויי ערך נקוב של הבולים. בשלב כלשהו הוכן לוח הדפסה חדש השונה במעט מן הלוח הראשון בגודל האותיות המשולבות בבולים. מן הלוח השני ידועים בולים בערך נקוב של 5, 25, 35, 50, 60 ו-100 סנטבוס.
ההדפסה השלישית.
בשנת 1879 הודפסה סדרה שלישית בת שישה בולים. כל אחד מן הבולים בסדרה זו הודפס בצבע שונה על נייר לבן. הוכנו בולים בערך נקוב של 2 (חום), 5 (צהוב), 10 (אדום), 25 (כחול), 50 (ירוק) ו-100 סנטבוס (ורוד).
בזמן שהבולים היו עדיין בתהליך הדפסה, חתמה מקסיקו על הסכם הצטרפות אל איגוד הדואר העולמי. לא היה עוד צורך בהסכמים הנפרדים עם חברות הספנות, ובולי ההובלה הימית הפכו למיותרים. בולי הסדרה השלישית נותרו במחסני הדואר ולא נכנסו מעולם לשימוש בבתי הדואר.
השימוש בבולים.
כאשר הגיע השולח לבית הדואר ומסר לפקיד מכתב שנועד לנמען באירופה, חישב הפקיד את עלות המשלוח וכלל בחישוב מספר מרכיבים:
המכתבים המיועדים למשלוח נארזו בתוך שק דואר, ונמסרו לקברניט הספינה בעיר הנמל. על השק נרשם סיכום הערך הנקוב המצטבר של בולי ההובלה הימית שבתוכו, וסכום זה שולם במזומן לקברניט הספינה.
מאחר שכל פעולת החישוב והדבקת בול ההובלה הימית נעשתה על ידי הפקיד בתוך בית הדואר במעמד מסירת המכתב למשלוח, ניתן היה כמובן לבצע את הפעולה הזו גם מבלי להדביק בולים על המעטפה, אלא להסתפק ברישום ידני של הסכום על גבי המעטפה. עם זאת, השימוש בבולים אפשר להנהלת הדואר לקיים מעקב ובקרה אחר התאמת הסכומים ששולמו לקברניטי הספינות לאלו ששולמו בבתי הדואר, וסיפקו ללקוחות הדואר הוכחה ממשית שהכסף שנגבה מהם במזומן אכן עתיד לשמש לצורך משלוח המכתב ולא יעלם בכיסיו של פקיד הדואר.
הבולים כפריט איסוף.
זמן קצר לאחר הופעתם החלו בולי ההובלה הימית לעורר עניין רב בקרב אספני הבולים. על פי הנוהל הרגיל בולים אלו לא נמכרו לציבור, אלא הודבקו על המעטפות על ידי פקידי הדואר, ומעט מאוד בולים "דלפו" אל אספני הבולים.
באותן שנים תחביב איסוף הבולים התבסס על אלבומים מודפסים מראש בהם הוקצה מקום מסומן עבור כל בול שהונפק ברחבי תבל. האספן הממוצע ניסה להשיג כמה שיותר בולים ושאף למלא את כל המקומות הריקים באלבום. הביקוש לבולי ההובלה הימית היה גבוה, ההיצע היה נמוך מאוד, ומחירם של הבולים הרקיע שחקים. מצב זה עודד את פעילותם של זייפני הבולים, שמיהרו להדפיס עותקים מזויפים של בולי ההובלה הימית ולהפיץ אותם לאספנים.
בשנת 1879, עם הצטרפותה של מקסיקו אל איגוד הדואר העולמי, הפכו בולי ההובלה הימית למיותרים. במחסני הדואר הצטברו מאות אלפי עותקים של הבולים, הן מן ההדפסה השנייה (זו שהייתה בשימוש) והן מן ההדפסות הראשונה והשלישית (אלו שלא הונפקו). מחירם הגבוה של בולים אלו בשוק הבולאי הציב בפני מנהלי הדואר המקסיקני פיתוי שלא ניתן לסרב לו, והם החליטו למכור לאספנים את המלאי העצום שהצטבר במחסנים.