במהלך כהונתו של שטייניץ כשר האוצר, הושם דגש על פיתוח העסקים עם כלכלות מתפתחות ובעיקר עם סין והודו. בשנים 2010–2011 היצוא הישראלי למדינות אלו גדל מ-30% (מכלל הייצוא הישראלי) ל-40%. במהלך שלושה ביקורים רשמיים, בסין ובהודו, הוביל שטייניץ משא ומתן לחתימה על שורה של הסכמים בילאטרליים שנועדו להגדיל את היקף הסחר בין הצדדים. ההסכמות כללו בין היתר: פרוטוקולים פיננסיים (ביטוח סיכונים של יצואנים), הקמת אזורי סחר חופשי, הקמת קרן משותפת לעידוד יזמות ופיתוח טכנולוגי ויישום תוכנית החלפה של פוסט-דוקטורנטים.
ביולי 2012 חזר שטייניץ למהלך של העלאת מיסים, במסגרתו הועלה מס קנייה על סיגריות ובירה, המע"מ הועלה ל-17% (החל מ-1 בספטמבר 2012) והוחלט על העלאת שיעורי מס הכנסה ודמי ביטוח לאומי החל מינואר 2013.
עוד באותו החודש (יולי 2012), הוביל שטייניץ את עדכונו של הסכם פריז, על העדכון חתם יחד עם ראש הממשלה הפלסטיני סלאם פיאד. במסגרת עדכון זה הוחלט על הגברת המלחמה המשותפת בהברחות סחורות, וחיזוק יכולות גביית המיסים של הרשות הפלסטינית.
בנובמבר 2012, בשלהי כהונתו כשר האוצר, פעל שטייניץ לחקיקת חוק לטיפול ברווחים הכלואים, לפיו יוענקו הטבות מס בשיעור של כ־40%–70% לחברות אשר יבחרו במסלול הכולל הטלת מיסוי על מענקים אותם קיבלו מהממשלה. בעקבות תיקון זה, בנובמבר 2013 גבתה רשות המיסים רווחים כלואים מ-214 חברות בסכום של כ־4.387 מיליארד שקלים.
בשנת 2012 הגיע הגירעון בתקציב המדינה ל-39 מיליארד ש"ח, כפליים מהמתוכנן, אולם יחס החוב-תוצר המשיך להצטמצם. הצמיחה הממוצעת בתקופת כהונתו של שטייניץ כשר אוצר הייתה כ-4.5%. כלומר, הצמיחה הכלכלית הגבוהה בכל מדינות העולם המפותח.
השר לנושאים אסטרטגיים ולענייני מודיעין (2013–2015).
לאחר הבחירות לכנסת ה-19 נבחר שוב כח"כ מטעם סיעת הליכוד, ומונה לשר לנושאים אסטרטגיים ולענייני מודיעין. כמו כן, מונה לחבר בוועדת השרים לענייני חקיקה.
במסגרת תפקידו כשר לענייני מודיעין עוסק השר שטייניץ במספר נושאים מרכזיים:
במסגרת תפקידו, יזם שטייניץ את התוכנית לפירוק ארסנל הנשק הכימי בסוריה תחת מטריית שיתוף פעולה אמריקאי-רוסי. כאשר נוצרו התנאים המתאימים בקיץ 2013, הועברו עיקרי התוכנית סימולטנית לרוסים ולאמריקאים. ההבנות התבססו על כך שהקרדיט על נטרול האיום יישאר בידי המעצמות ואילו ישראל – יחד עם תושבי סוריה והאזור כולו – תהנה מהסרת האיום החמור. היוזמה נשאה פרי וארסנל של 1,300 טונות של גז עצבים הוצא מסוריה והושמד.
שר האנרגיה (2015-2021).
בממשלת ישראל ה-34 מינה נתניהו את שטייניץ לשר התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים, יחד עם חברות בקבינט המדיני-ביטחוני.
ב-30 בנובמבר 2015 התחלף עם השר זאב אלקין בקבינט, אך חזר לחברות מלאה ב-30 במאי 2016.
בחודש יוני 2015 גיבש שטייניץ את "מתווה הגז", שאושר בממשלה בחודש אוגוסט 2015 ואושר בכנסת כחודש לאחר מכן. במרץ 2016 פסל בג"ץ את סעיף היציבות במתווה, מה שחייב את השר לתקן את המתווה ולהביא סעיף תחליפי לאישור הממשלה. החלטה מתוקנת התקבלה במאי 2016. כחודש לאחר מכן, לאחר שנים רבות של עיכובים, אושרה תוכנית הפיתוח לשדה הגז לווייתן. במהלך שנת 2017 החל התהליך של פירוק מונפול הגז של דלק הישראלית ונובל אנרג'י האמריקאית, כאשר מאגר הגז טבעי כריש-תנין נמכר לחברת אנרג'יאן היוונית - מה שהוביל לתחרות על לקוחות ולהורדת מחירים.
במסגרת תפקידו יזם שטייניץ תוכנית מקיפה להפסקת השימוש בפחם ובדלקים מזהמים במדינת ישראל, והחלפתם בגז טבעי ובאנרגיות מתחדשות. בתוך שלוש שנים ירד אחוז הפחם והמזוט מכ-65% מייצור החשמל בשנת 2015 לכ-25% בשנת 2018. לפי התוכנית, בשנת 2027 תחדל ישראל מלהשתמש בפחם. כן קידם שטייניץ תוכנית להעברת כל התחבורה בישראל מדלקים רגילים לחשמל ולגז טבעי, עד שנת 2030.
בסוף שנת 2015 שטייניץ התייחס לרפורמה הצפויה בחברת החשמל וקבע כי 2016 תהיה השנה בה המדינה תשקיע את המאמצים המרביים למען הוצאתה לפועל.
באפריל 2016 התקיים ביקור ראשון בישראל של מזכיר האנרגיה האמריקאי, ונחתם הסכם בילאטרלי לחיזוק שיתוף הפעולה בתחום האנרגיה בין ארצות-הברית לישראל.
ביולי 2016 הודיע שטייניץ כי המשרד בראשותו יפרסם רישיונות גז ונפט חדשים, בתום ארבע שנים בהן המים הכלכליים של ישראל היו סגורים לחיפושים.
שטייניץ היה מעורב רבות בתהליך הפשרת היחסים של ישראל עם טורקיה, עד לחתימה על הסכם הפיוס בסוף יוני 2016.
במסגרת חוק ההסדרים לשנת 2015–2016, אוחדה רשות החשמל עם מנהל החשמל במשרד האנרגיה, שתפקידו היה לתת רישיונות לייצור חשמל באופן פרטי. עוד במסגרת החוק, הוכפפה הרשות החדשה לדרג הפוליטי, שר האנרגיה, וזאת לעומת המצב הקודם שבו הרשות הייתה רשות עצמאית חיצונית.
בנובמבר 2018 חתמה ישראל ביזמת שטייניץ על הסכם להנחת צינור הגז איסטמד, צינור הגז התת-ימי הארוך והעמוק בעולם שיחבר בין ישראל לאירופה, לאחר משא ומתן שהתמשך שנתיים בין ישראל, איטליה, יוון וקפריסין. הפרויקט צפוי להסתיים בשנת 2025.
באוגוסט 2019 הודיע שטייניץ על הקפאת עבודות הקמה של ארבע תחנות כוח גדולות המונעות בגז, לאחר ביקורת ציבורית בעיקר מצד תושבי הצפון לאור חשש מזיהום האוויר.
ב-17 במאי 2020, עם כינון הממשלה ה-35, הושבע לקדנציה שנייה בתפקיד שר האנרגיה. הטיפול במשאבי המים הופרד ממשרד זה והועבר למשרד משאבי המים בראשות זאב אלקין אך במאי 2021 מונה גם לשר למשאבי המים, מספר חודשים לאחר התפטרותו של זאב אלקין ובכך למעשה חזר שטייניץ לעסוק בענייני המים בישראל. בתקופה זו השתתף במשא ומתן לקביעת הגבול הימי בין ישראל ולבנון.
חיים אישיים.
שטייניץ נשוי לגילה כנפי-שטייניץ, שופטת בית המשפט העליון
הם הורים לשלושה, ומתגוררים במבשרת ציון.
אותות כבוד.
בנובמבר 2009 זכה שטייניץ באזרחות כבוד מטעם עיריית שדרות.
בשנת 2011 קיבל אות כבוד מטעם המרכז האוניברסיטאי אריאל.
בשנת 2012 קיבל אזרחות כבוד של העיר אשדוד.
מכּתביו.
מאמרים אקדמיים.
פורסם בישראל
פורסם מחוץ לישראל
יהואש ביבר
יהואש בִּיבֶּר (14 בפברואר 1937 – ינואר 1992) היה סופר עברי, עורך ומורה.
ביוגרפיה.
יהואש ביבר נולד בצפת למשפחה ממייסדי קיבוץ מחניים, שעלו להתיישבות לאחר ישיבתם במחנה הכשרה בצפת. הוא גדל והתחנך בקיבוץ מחניים ובקיבוץ איילת השחר, וספג את קורות הימים הסוערים של העשור שלפני הקמת המדינה והעשור שלאחריו. אביו היה איש ביטחון מרכזי שם, וביבר ראה שמע ולמד על עלילות הברחה, העפלה, מרדפים, מארבים וכל מה שאִפיין את אזור הספר של הגליל העליון המזרחי באותן שנים. לימים נתן בכתיבתו ביטוי ספרותי מגוון לעולם המסעיר של ילדותו.
ביבר השלים את לימודי התיכון שלו בקיבוץ רמת דוד, לאחר הפילוג הגדול בקיבוץ המאוחד, ועלה לירושלים ללימודי יהדות. לימים השתקע בעיר, ואף כתב עליה רבות ביצירתו המגוונת. הוא יצא לשליחות קצרה בארצות הברית והחל בעבודתו רבת השנים, כעורך פרסומים במשרד החינוך ובמרכז ההסברה.
החל לפרסם את סיפורי הילדים שלו בעיתונות הילדים, לרבות ב"משמר לילדים", בראשית שנות ה-60. שנים רבות הייתה כתיבתו מיועדת לילדים ובני נוער בלבד, אבל בשנות ה-80 ואילך התפרשה כתיבתו גם לרומנים וקובצי סיפורים לקוראים מבוגרים. הוא נפטר בירושלים בגיל 55, לאחר מותו השלימה משפחתו את הוצאת ספריו שהוא לא הספיק להוציאם לאור. הוא זכה בפרס זאב לספרות ילדים, בשנת 1978.
יהואש ביבר היה פעיל במסגרות של סופרי ירושלים. ערך ערבי ספרות, והופיע בעצמו בפני קוראים פעמים רבות. הוא פרסם למעלה מששים כרכים של סיפורת, סיפורת לילדים, תרגומים וספרים שערך. שניים מסיפורי ההרפתקאות הידועים שלו תורגמו לאנגלית.
נפטר בירושלים בשנת 1992, בגיל 55.
היה נשוי לאיילה, ואב לבת ובן.
ראמאיאנה
הראמאיאנה (מסנסקריט: रामायण, "מסעו של ראמה") היא אפוס המגולל את סיפור עלילותיו של האל והמלך ראמה. במרכזו של האפוס סיפור מסעו של רָאמָה לחלץ את אשתו סִיטָה מידיו של השד רָאוָונָה שחטף אותה, ומלחמתו של ראמה בצבא השדים. הראמאיאנה היא מהפופולריים שבסיפורי הספרות ההודית העתיקה והמודרנית, הן הקלאסית והן הפופולרית, ולצד המהאבהארטה, מהווה את אחת משתי היצירות האפיות הידועות והחשובות ביותר בתרבות הודו העתיקה.
מאפייניו.
לדעת החוקרים, הראמאיאנה חוברה בסביבות המאה השלישית לפנה"ס. לפי המסורת, המאורעות שמסופרים בה התרחשו בטְרֶטָה יוּגָה, התקופה המיתית השנייה; כלומר, לפני כמיליון שנה.
הגרסה הקלאסית החשובה ביותר של הראמאיאנה חוברה בסנסקריט באופן שירי, ומונה כ-24,000 בתי שיר. במסורת ההודית, גרסה זו של הראמאיאנה מיוחסת לחכם וַלְמִיקִי, ונחשבת לשירה הראשונה שחוברה ונשמעה בעולם (קאביה).
לראמאינה גרסאות רבות (בהן אף גרסאות ג'ייניות ובודהיסטיות), והיא עמוסה במשמעויות פילוסופיות ודתיות. יש המדמים אותה לשפה, שבאמצעותה מבטאות, קבוצות חברתיות ופוליטיות שונות בהודו את תפיסת עולמן. אפוס הראמאיאנה נדד גם מחוץ להודו, לארצות נוספות שבהם מצויים מאמינים הינדואיסטים, כגון לאוס ותאילנד. לראמאיאנה מיוחסת חשיבות מיוחדת על ידי הלאומנים ההינדים, הרואים במלכותו של ראמה (ה"ראם-ראג'") את תור הזהב של הודו, ואת התגלמות המלכות ההינדואית האידיאלית.