בשנת 1914 ירה בקר ביעקב וינטרוב בן למשפחה מכובדת מווילנה שפתח חנות לספרים בירושלים. היה זה בליל חתונתו של וינטרוב עם רבקה נון לאחר שביטל את אירוסיו עם אחותו של בקר-אסתר. וינטרוב נפצע קשה אך החלים. המעשה עורר גינוי חריף בציבור (ראה עיתון "החרות ירושלים" עמ' 3 מיום 29.3.1914 גינויים של ברנר, א. חשין א. ראובני וגם של מורי בצלאל ותלמידיו. כן נכתבו דברי גינוי קשים בעיתון "האחדות" מיום 10.4.1914-רשימתו של א ראובני בשם העט שלו נ. וגמן). מחשש שיוסגרו לשלטונות הטורקיים - הוברחו בקר וחברו - קרוב משפחתו - אליקים רבינוביץ ללבנון בסיוע איש "השומר" יחזקאל חנקין. משם המשיכו לאירופה, שם עיצבו מדליות עבור מלך בולגריה וגילפו בשנהב פורטרטים עבור קרול הראשון מלך רומניה ואשתו המלכה. הוא שהה זמן מה בפריז שם נחשף לאמנות מודרנית."האמנות המודרנית אליה נחשפתי בצרפת, קרובה מאוד לליבי. ממאטיס למדתי את הקו הקליל, הרוחני ומלא החן, ובענווה אומר כי הושפעתי מהמאסטרים הגדולים סזאן וואן גוך". לאחר המלחמה חזר לתקופה קצרה לארץ ומכאן הפליג לארצות הברית. בתחילה השתקע בקליפורניה שם התגורר עם אשתו הראשונה ושני ילדיו. משם עבר לשיקגו בה הקים משפחה חדשה, ובה התגורר עד לפטירתו. בקר הקים קבוצה של אמנים יהודים (1926) בשם Around the Palette (כיום מוכרת בשם American Jewish Artists Club) והציג בתערוכות רבות במכון לאמנות של שיקגו (Art Institute of Chicago) ובמוזיאונים נוספים בארצות הברית. לצד זאת עיצב בקר ויטראז'ים לבתי כנסת באזור שיקגו. בקר לקח חלק כאמן בפרויקט האמנות Federal Art Project שהיה חלק מהפרויקט הלאומי מינהל קידום העבודות (Works Progress Administration) מייסודו של הנשיא רוזוולט. במסגרת הפרויקט יצר ציורי קיר במוסדות ציבוריים ובשנות ה-40 לימד אמנות ב-Hull House בשיקגו.
בשנת 1933 הוא כתב על עצמו "כמי ששייך לעם היהודי אשר מזמן קדום אני מחפש אחר הרוחני, האירוני, המיסטי והפואטי שבנשמה, אינני מסתפק באינטלקטואלי. עבורי צבע על קנווס הוא אמצעי לביטוי רגשות של שמחה ושל צער ורגש אנושי שניטע בתוכי". מתוך תפיסה זו, באוקטובר 1934 דרש בקר להסיר עבודה שלו שהוצגה בתערוכה קבוצתית במלון סטיבנס בשיקגו, מכיוון שהמלון אישר לקיים בו מפגשים של ה-DAWA, ארגון נאצי שפעל באילינוי. "כל עוד ה-DAWA שהוא ארגון נאצי, מקיים מפגשים במלון סטיבנס, אני מביע את מחאתי ודורש להסיר את הציורים שלי המוצגים בתערוכה במלון".
דוד בקר חתם על ציוריו במספר חתימות שונות אותן לרוב צירף לחתימה אחרת שלו. דרך מגוון החתימות משתקפים השינויים שעבר בחייו, הוא חתם דוד בקר בעברית, דוד בעקער ביידיש, בן מנחם, בן מנדל או מנדלזון (על שם אביו אברהם מנחם מנדל). הוא גם חתם בשם אבו שושנה, לאחר שביתו מנישואיו הראשונים - שנקראה על שם אמו רייזה - נפטרה בגיל 4. במספר ציורים והדפסים שלו אף חתם בשלוש חתימות שונות.
אמנות.
יצירתו מאופיינת בעיסוק במגוון זהויות יהודיות ובפרשנות אמנותית לתרבות ולמסורת היהודית כפי שהם באים לידי ביטוי בחייו הסוערים. בקר צייר את עולמם של יהודי וילנה, את מותו הכאוב של גיסו הנערץ אלכסנדר זייד את הווי המהגרים היהודים בשיקגו, ובצידם הוא צייר ציורים של סצנות מהתנ"ך ומהמדרש. הוא צייר ציורים בהשראת שירתו של ביאליק, ובשנת 1937 הוא הכין תשורה אמנותית עם חבורת אמנים יהודים לרגל הקמת המושבה היהודית בבירוביג'ן. בצד הסגנון הבצלאלי, בקר הושפע מהסגנון המודרני. הוא צייר בקווים תזזיתיים את העולם היהודי הישן ותפס את עצמו כאחראי לשימור העולם הישן באמצעות יצירתו. הוא תיאר בפרוטרוט סצנות מהווי החיים היהודי של השטעטעל; חתונות יתומים בבית קברות, ריקוד מצווה ופגישה עם השדכן, בצד חוויית הזרות וההגירה של יהודי חסידי ברכבת התחתית של ניו-יורק.
הקיום היהודי על פי בקר לעולם אינו נינוח. כך מתאר בקר את האני מאמין האמנותי שלו: "כבן וילנה היהודית גדלתי והתחנכתי בין הרחובות המתפתלים ובין הבתים הרעועים עם תריסים המתרופפים מחלונותיהם, כאילו היו עיניים עצומות למחצה הצופות על העולם סביב בחשד ובחוסר אמון. הפנים העצובות ומבטיהם של עמי הנרדף והמעונה נחרטו עמוק בנשמתי הצעירה ומצאו ביטוי בשנות חיי הבוגרים בגעגועים לבית ולאושר האבודים. לאחר נסיעות רבות בעולם, גיליתי בסוף את סודה של חרות בחלקת אדמת ארץ ישראל. כאן מצאתי את האושר בתחושת הביתיות בין הקרובים והיקרים לי ובשמחת הציור באור התורה. [...] נהייתי חסיד, חסיד בציור שלי. במקום העבר מלא הצער, אני בוחר לתאר עתיד של שמחה ותקווה. כן, אני מצייר כמו חסיד, מתוך אמונה ושמחה ונותן לקווים לרקוד ולצבעים לצחוק על מנת שינחמו את הלב היהודי המיוסר".
בקטלוג תערוכה They Seek a City שהוצגה ב - Art Institute of Chicago בשנת 2013 ועסקה בנושא הגירה, הוצגו שני ציורים של בקר. בשתי העבודות ניתן לראות את החיבור בין עבר והווה ואת הקשר בין הורים לילדיהם, קשר הממשיך להתקיים באמצעות המכתבים המגשרים בין העולמות המשתנים.
תשעה באב שחל בשבת
כאשר חל ט' באב בשבת (כ-28% מהשנים), צום תשעה באב נדחה ליום ראשון בעקבות הכלל שאין אבלות בשבת. מצב ייחודי זה מוביל לשינויים במספר נושאים: ערב צום תשעה באב - יום שבת (שאסורה בו אבלות בפרהסיה), המעבר משבת לצום וסיום נהיגת מנהגי האבלות. בנושא המעבר משבת לצום, מצב זה דומה למצב בו ט' באב חל ביום ראשון.
דיני השבת.
אכילה בשבת.
במסכת תענית כתוב:
משתמע מהמשנה במסכת תענית, שהדין שמותר לאכול הוא בפשטות גם בנוגע לסעודה שלישית, אך למעשה בראשונים נחלקו אם הכוונה שרק קיים היתר לאכול סעודה שלישית, או שממש צריך לאכול סעודה יפה וגדולה לכבוד השבת, כמו בכל שבת.
בספר מעשה רוקח מדייק בדבריו של הרמב"ם שבשבת זו היו אוכלים בסעודה מפסקת דווקא תבשיל עדשים, ולא כרגיל, אך בשו"ת הלכות קטנות פירש את הרמב"ם, שאוכלים כרגיל.
אבלות בצנעה.
יש לשאול האם נוהגת אבלות בצנעה בשבת ואז ייתכן שיש השלכות לגבי כיצד לנהוג בשבת שחל בה תשעה באב.
ברש"י מוצאים התייחסות מרומזת לשאלה זו, שכותב: "וכן ערב תשעה באב שחל להיות בשבת –אינו מפסיק סעודתו, ואינו ממעט בתבשילין, אלא אוכל כל צרכו ומעלה על שולחנו אפילו כסעודת שלמה בשעתו".
לפי הביאור לעיל, לכאורה יסוד המחלוקת הוא השאלה האם שייכת בכלל אבלות בתשעה באב שחל בשבת, ובכך ישנה מחלוקת ראשונים:
במשנה ברורה פסק שאוכלים בשבת זו כרגיל, ואף יש איסור למנוע עצמו מבשר, כי הדבר נראה כאבלות, כלשונו: "אוכל בשר – ואסור למנוע ממנו, אע"ג דאין חיוב לאכול בשר בשבת, מכל מקום כיון שנמנע משום אבל, עבירה היא". אולם, המשנה ברורה מוסיף בשם המגן אברהם "שיישב בדאבון נפש", ולא יישב בקרב חברים בשבת זו. ומוסיף בשם הבכור שור שחולק על כך, וסובר שזו אבילות בפרהסיה, ולכן צריך לאכול כרגיל, גם בחבורה. לסיום הוא כותב: "ולכו”ע מותר לאכול עם בני ביתו, ויכול לברך בזימון, כיון שהוא שבת".
בשו"ת אגרות משה הוסיף שמותר לאכול בשר גם אם איננו רגיל לכך בכל שבת, וכן מותר לשיר זמירות שבת, גם אם אינו רגיל לשיר בסעודה שלישית.
לימוד תורה אחר חצות.
גם כשתשעה באב חל ביום חול, ישנה מחלוקת האם מותר ללמוד בערב תשעה באב לאחר חצות היום. בשו"ת תרומת הדשן כתב שאסור ללמוד תורה לאחר חצות, אולם המהרש"ל כתב שמותר.
להלכה כתב הרמ"א שנוהגים שלא ללמוד לאחר חצות, אך במשנה ברורה פסק כדעת המקילים, ולבסוף פסק: "ועל כן נראה דמי שרוצה להקל בזה, אין מוחין בידו".
כאשר חל תשעה באב בשבת, כתב המהרי"ל שאסור ללמוד לאחר חצות במקרה זה. כך עולה אף מדברי הרמ"א בנוגע לאמירת פרקי אבות הנהוגה בשבתות לאחר תפילת מנחה: "ונהגו שלא ללמוד בערב תשעה באב מחצות ואילך, כי אם בדברים המותרים בתשעה באב; ולכן אם חל בשבת אין אומרים פרקי אבות".
כנראה שאין בכך משום אבלות בשבת, מפני שאף בשבת מותר ללמוד ב"דברים הרעים", ולכן אין בהימנעות מתלמוד תורה משום אבלות בפרהסיה.
הלכה למעשה, כפי שהביא משנה ברורה, הרבה אחרונים מקלים בלימוד תורה בערב תשעה באב, קל וחומר בשבת, כמו שכתב בשו"ת מהר"ם מלובלין, וכמו שפסק הט"ז שם, שהלומד בשבת "לא הפסיד", וכפי שכתב המשנה ברורה עיקר ההוראה בכך הוא להקל.
אחרונים הביאו גם שאם אדם מפאת המנהג לא ילמד תורה כלל, כלומר גם דברים המותרים בתשעה באב, באופן הזה ודאי שעדיף ללמוד תורה כרגיל.
חליצת נעליים.
נעליים (מעור) אסורות בתשעה באב. מאידך אין לחלצן בשבת מכמה טעמים. ולכן עולה השאלה כיצד לנהוג בעניין עת חליצת הנעליים.
בניגוד לדין אכילה, בה חובה לסיים סעודה שלישית עד השקיעה, כתב הרוקח שחולצים את הנעליים במוצאי שבת, לאחר אמירת ברכו, וכך נפסק ברמ"א: "בחול נוהגין לחלוץ מנעלים קודם שיאמר ברכו, ואם הוא שבת חולצים לאחר ברכו, מלבד שליח צבור שחולץ קודם ברכו, רק אומר תחלה: המבדיל וכו'".
מבואר אפוא שהציבור חולץ נעליים לאחר ברכו, כדי שלא להראות אבילות בשבת, ומאידך לחזן הקלו לחלוץ עוד לפני ברכו, כדי שלא יתבלבל בתפילתו.
בנוגע למי שנמצא בביתו בשעה זו, כתב בשו"ת "שלמת חיים" שחולצים נעליים רק לאחר צאת הכוכבים, שהרי אסור להראות אבילות בשבת. מבואר אם כן כי אין בכך בעיה מצד אבלות תשעה באב, כי מראש כשקבעו את הצום, קיבלו עליהם בהתניה שאם יחול במוצ"ש, יסירו נעליים רק לאחר צאת השבת.
מנגד, יש שסברו שיש לחלוץ נעליים כבר מהשקיעה, כי מאחר שנשאר בביתו, ובשעה זו אין באים אנשים לבקרו, הרי שזו אבילות בצינעה ולא אבלות בפרהסיה (כך נהג הגרש"ז אוירבך, והיה שוכב על מיטתו ללא נעליים מתחילת בין השמשות, כדי לצאת מן הספיקות. כך נהג הגרי"ש אלישיב.