וינגייט גיבש עבור הפל"מ תורת לחימה ייחודית, שנבדלה בכמה היבטים מזו שהייתה נהוגה בצבא הבריטי באותו זמן: בניגוד לתפיסה שרווחה אז, גרס וינגייט כי חיילים סדירים יכולים לפעול בלילה ובכוחות קטנים; כן טען, כי כוח צבאי מסוגל להשיג עליונות מודיעינית על פני הכנופיות, תוך ניצול מקורות המודיעין של היישוב היהודי מצד אחד, ושמירה קנאית על חשאיות מצד שני.
בין העקרונות שהנחו את פעילות הפל"מ, ניתן למנות את הבאים:
תורת הלחימה שהנחיל וינגייט, והניסיון שרכשו פקודיו בלוחמת חיל רגלים וכוחות מיוחדים שימשו את ארגון "ההגנה" בשנות פעילותו שמאז ואילך, ואת צה"ל לאחר מכן.
מבנה וארגון.
הפל"ם הורכבה מיחידת מפקדה ומשלוש יחידות משנה ("מחלקות"). מפקדת היחידה כללה את וינגייט עצמו, קצין קישור מטעם הסוכנות היהודית (יצחק שדה, אפרים דקל ואחריו נח סונין) ועשרה נוטרים שטיפלו בענייני המנהלה. כל אחת משלוש המחלקות הורכבה מכיתת חיילים בריטיים ומכיתת נוטרים, כשלושים איש ביחד. על המחלקות פיקדו קצינים בריטיים, אליהם כפופים סמלים או רבי-טוראים בריטיים וכן מפקדי כיתות מטעם ההגנה. לצורך פעילות חריגה, גייס וינגייט נוטרים נוספים, שפעלו במסגרת המשמר הנע (מ"ן) וכן מהיישובים בסביבה. בסך הכל, עמדו לרשות היחידה בין תשעים ל-120 לוחמים. מפקד המחלקה, שמוקמה בבית מזכירות הקיבוץ המאוחד שבעין חרוד, היה האמפרי אדגר ניקולסון ברידן ששימש גם כסגנו של וינגייט וממלא מקומו.
הפל"מ הוכפפה ישירות למפקד הבריגדה ה-16, שהייתה אחראית על צפון הארץ. מפקד הבריגדה, ג'ון פולרטון אווטס, תמך ביוזמתו של וינגייט וסייע ליחידה בהקצאת כוח אדם ואמצעים.
פעילות מבצעית.
מטרת הפל"מ הוגדרה כ"חיסול הטרור בצפון ארץ ישראל". בתחילה מוקמו המחלקות בעין חרוד, בחניתה ובאיילת השחר, אך לאחר כשבועיים כונסה היחידה כולה בקיבוצים במזרח עמק יזרעאל. המשימה הרשמית שהוטלה על הפל"מ הייתה אבטחת צינור הנפט כירכוכ-חיפה, אשר היה יעד לחבלות חוזרות ונשנות מצד הכנופיות. עיקר מבצעי היחידה כללו סיורים ליליים, לאורך תוואי שהוגדר מראש, במטרה להפתיע את הכנופיות בדרכן לפעילות. כמו כן, ביצעה היחידה מבצעי חיפוש בכפרים, שנחשדו בסיוע לכנופיות. במספר מקרים, ערכה היחידה פשיטות מתוכננות מראש על אתרים שזוהו מראש כבסיסים של הכנופיות, או כמקומות מפגש.
פעילות היחידה הניבה הצלחות מרשימות, שגרמו לירידה משמעותית בפעילות הכנופיות בעמק יזרעאל ובגליל התחתון. ניתוח מבצעי היחידה מעלה, כי במהלך שישה חודשי פעילות גרמו לוחמי הפל"מ לכ-17% מכלל האבדות שנגרמו לכנופיות על ידי הצבא הבריטי וכי היו אחראים לתפיסת כ-19% מכלל אמצעי הלחימה, בשנת 1938 כולה. עם זאת, פעולות היחידה היו ידועות בברוטליות שלהן, ותלונות על ברוטליות יתר נשמעו אפילו מחיילי הפלגות עצמם.
פירוק היחידה.
וינגייט עזב את היחידה בתחילת אוקטובר 1938, עם צאתו לחופשת מולדת באנגליה. סגנו ביחידה, ברידן, פיקד עליה עד תחילת ינואר 1939, כאשר גדודו עזב את ארץ ישראל. במקביל, חל שינוי לרעה ביחס שלטונות המנדט ליישוב היהודי בארץ ישראל בכלל ולפלגות הלילה המיוחדות בפרט. מפקדה של הדיוויזיה השמינית, ברנרד לו מונטגומרי, התנגד לשיתופם של לוחמים יהודים במבצעים התקפיים, והמרכיב הבריטי ביחידה עזב אותה. על הנוטרים שהמשיכו לפעול תחת השם "פלגות הלילה המיוחדות", הוטלו משימות של חיל מצב ואבטחה. מצב זה נמשך עד ליולי 1939, אז פורקה היחידה רשמית.
השפעה על הכוח המגן.
פלגות הלילה המיוחדות היו היחידה הצבאית הראשונה בה נטלו יהודים חלק בפעילות צבאית יזומה בארץ ישראל. בשל היותה כה חריגה, זכתה לתמיכתם של בכירי היישוב בעת ההיא, ובראשם משה שרת. רבים מהלוחמים בפל"מ השתלבו בהמשך ביחידות הפלמ"ח ואחר כך בצה"ל וחלקם הגיע לדרגות בכירות.
בין לוחמי הפל"מ שבלטו אחר כך ניתן למנות את.
אברהם יפה ('יופה') אלוף בצה"ל, חבר הכנסת, ממייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה ומנהל רשות שמורות הטבע, מקים החי בר.
שמעון אבידן איש צבא ישראלי, מפקד חטיבת גבעתי במלחמת העצמאות.
ישראל כרמי איש צבא ישראלי. מפקד ב"הגנה", בבריגדה היהודית, בפלמ"ח ובצה"ל, קצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר) התשיעי (1962–1971).
צבי ברנר,
יוסף הראל היה מפקד אוניות מעפילים, בהן הספינה "אקסודוס". מראשי קהילת המודיעין הישראלית.
נחמן בצר,
אבינועם סלוצקי,
חיים לבקוב (חיימק'ה) לוחם ומפקד בפלמ"ח ובצה"ל, ששימש במשך שנים רבות, איש הקשר של צה"ל לבני עדות המיעוטים (בדואים, דרוזים וצ'רקסים). הוא היה ידוע גם כמספר סיפורים מוכשר ואף כ"גדול מספרי הסיפורים של הארץ".
מרדכי מקלף הרמטכ"ל השלישי בצה"ל.
לוחמים מיחידות אחרות שפעלו יחד עם וינגייט.
פרט ללוחמים ששירתו ביחידה האורגנית עצמה, היו רבים נוספים שפעלו יחד עם וינגייט או תחת פיקודו, במסגרת מבצעי הפל"מ. הבולטים שבהם היו יצחק שדה, יעקב דורי, יגאל אלון, משה דיין, פנחס קופל, יגאל פרסמן, גרשון ריטוב וחיים שטורמן
כתריאל יפה
כתריאל יפה (8 ביולי 1909 – 18 במאי 1941) היה מחלוצי הימיה העברית בארץ ישראל, בין הפעילים הבולטים במפעל ההעפלה לפני מלחמת העולם השנייה, ממקימי נמל תל אביב ורב החובל של ספינת כ"ג יורדי הסירה.
קורות חייו.
ילדות.
כתריאל נולד ב-1909 בשכונת מנשייה ביפו, בן זקונים, חמישי במניין. אביו, אפרים יפה, יליד ורקליאני שבלטביה, ואמו, שרה יפה לבית רובינשטיין, ילידת פלונגיאן שבליטא. המשפחה עלתה לארץ ישראל עם ארבעת ילדיהם הראשונים בשנת 1906. לפני בואו לארץ עבד האב כמלמד ולמד כימיה בכוחות עצמו. בארץ לימד בבית הספר "תחכמוני", אך כשהחל לאבד את שמיעתו עזב את ההוראה והקים בית מלאכה לייצור סודה לכביסה.
במלחמת העולם הראשונה פונתה המשפחה לאלכסנדריה יחד עם שאר הנתינים הזרים. לאחר שובם ארצה למד כתריאל ב"תחכמוני" ולאחר מכן ב"גימנסיה הרצליה". מנחם, אחיו הגדול, מונה למפקד ארגון ההגנה בתל אביב, וכתריאל היה מעביר את הפקודות בין העמדות.
השאיפה לים ופעילות בהגנה.
קרבתו לים בילדותו עיצבה את שאיפותיו, ומגיל צעיר חלם להיות ימאי. בילה את שבתותיו בנהר הירקון, לצד חברי הקבוצה "השומר הצעיר ס.ס.ס.ר." בהנהגת זאב הים שהיה בעל רקע ימי מאודיסה. הקבוצה השיטה סירות מלאות בחול ובזיפזיף על הירקון אל רמת גן שנבנתה בתקופה זו, וכן השיטה צעירים מתל אביב שבילו על הירקון בשבתות ובחגים. מה"ימאים" שבהם למד יפה ידע רב על ימאות. בתקופה זאת נודע לו שלא יוכל להתקבל לקורס חובלים בגלל קוצר ראייתו, אך הוא לא ויתר על שאיפתו להיות ימאי.
בהמלצת רופאיו עבר בשנת 1924 ללמוד ב"מקוה ישראל", בתקווה שהעבודה בשדות תעצור את התפתחות קוצר הראייה שלו. ב"מקוה ישראל" התבלט כתלמיד מחונן, בעיקר במקצועות הריאליים. בלילות השתתף בבניית כוח מגן של ההגנה בבית הספר. סיים את לימודיו בשנת 1927 ויחד עם קבוצת בוגרי "מקוה ישראל" יצא לעבודה בחדרה ואחר כך במשתלת הממשלה בבית שאן.
לאחר מכן הצטרף לחברי הקבוצה שהכיר על גדות הירקון, ושלוש שנים שהה אתם בחוות כנרת. עבד בבניית מפעל החשמל של רוטנברג בנהריים ובזמנו הפנוי בנה והשיט סירת מפרש על הכנרת. הקבוצה הקימה את קיבוץ אפיקים ויפה נמנה עם מייסדיו.
ב-1932 נהרג אחיו, מנחם, בתאונת דרכים. יפה יצא לתל אביב, לתמוך בהוריו ולעזור בפרנסתם. לאחר שעות העבודה חזר לשייט על הירקון במסגרת הסקציה הימית של "הפועל" אשר נמנה עם מייסדיה. למד מספרי ימאות בכוחות עצמו, תרגם והוציא לאור חוברות הדרכה לימאים ונתן שמות עבריים למונחים של חלקי הסירה, לקשרים ולפקודות שניתנו בה. יפה התמסר לספורט הימי והדריך בני נוער לאהבת הים ולהתמצאות בו.
בעקבות המאורעות באירופה והתגברות העלייה היהודית מגרמניה, הביעה ההנהגה הערבית התנגדות ליישוב היהודי ופרצו מאורעות אוקטובר 1933. מהערים הגדולות נשלחו מטעם ההגנה קבוצות לוחמים כתגבורת לנקודות הקטנות; יפה נשלח לבן שמן ופיקד על קבוצת המגינים בה. הנקודה הייתה מבודדת והקשר עם תל אביב התקיים באיתות אור; האתת בקבוצה היה שמואל טנקוס שצויד בפנס, ויחד הרכיבו הליוגרף והצליחו להקים קשר לתל אביב ( ראה עמודים 15,16).
ב-1935 יזם וארגן את המסע הימי של סירת המפרש "נחשון" של "הפועל" ופיקד על מסעה לפורט סעיד ובחזרה. מסע זה זכה לתיאור מלא הומור בספרו של נחום גוטמן (גיסו של יפה), "מי שרוצה להיות רב-חובל יקרא מעשה זה". הסיפור מופיע גם בסופו של הספר "לובנגולו מלך זולו".
עם פרוץ מאורעות 1936 לקח חלק פעיל בהגנה על תל אביב וארגן את ההגנה על שכונת ה"מכבי".
פעילותו במפעל ההעפלה.
ביולי 1934 יצא כמלווה של השנייה באניות המעפילים (הראשונה מאירופה) "ולוס", ומסעה הסתיים בהצלחה. הוא ליווה גם את מסעה השני בספטמבר 1934, אשר נגמר בכישלון ובהחזרתה לאירופה עם המעפילים. הבעיות שהתגלו בהורדת המעפילים של "ולוס ב'" לחוף גרמו להפסקת ההעפלה לכמה שנים.
בשנת 1937 חודשה פעילות ההעפלה, ויפה גויס על ידי דוד נמרי (דוידקה) להיות המארגן של צוותי הימאים העוסקים בהורדת המעפילים לחוף. בנובמבר 1938 פיקד על אניית המעפילים "אטרטו". בינואר 1939 פיקד על מסעה השני של "אטרטו" ובסיומו נשאר בארץ להיות לצדה של רעייתו עם הולדת בתו הבכורה תמר.
בנמל תל אביב.