כאשר הוקמה שכונת רחביה, חברת הכשרת היישוב העסיקה את האדריכל היהודי יליד גרמניה, ריכרד קאופמן, על מנת שיתכנן את השכונה כשכונת גנים בהשראת עיר הגנים האירופאית, תוך יישום עקרונות הסגנון הבינלאומי שרווח באותה עת בארץ ישראל. בשלב הראשון תוכננה "רחביה א'", שגבולותיה היו רחוב המלך ג'ורג' במזרח, רחוב רמב"ן בדרום, רחוב אוסישקין במערב ורחוב הקרן הקיימת בצפון. במרכז השכונה תוכננה שדרה ירוקה החוצה את השכונה מצפון לדרום. שדרה זו נועדה להולכי רגל ולמטיילים והייתה אמור להיות, על פי התכנון, רחבה יחסית. בקצה הצפוני של השכונה תכנן קאופמן להקים בית כנסת. לימים הוקמה במקום בו אמור היה לעמוד בית הכנסת - הגימנסיה העברית רחביה.
השדרה שימשה בתור הגן הציבורי המרכזי של רחביה, בשנת 1926 ניתן לה השם 'שדרות יהודה הלוי' שם זה שונה לאחר שהוחלט לקרוא לשדרה בכניסה לירושלים על שם יהודה הלוי אך לבסוף נקראה השדרה בכניסה לעיר על שם זלמן שזר ( חרות' 8.1.63 עמ' 3, 'דבר' 29.9.75 עמ' 4 ) תושבי השכונה נהגו לנפוש בה וילדי השכונה שיחקו בה. השדרה הוקפה בגדר ובה שערים. בסמוך לגן הכוזרי, בחלק הדרומי של השדרה נמצא גן אליעזר ילין
צמצום שטח הגן והשבתו לציבור לאחר עשרות שנים.
עם השנים הופקעו שטחים שונים מהשדרה מסיבות שונות. בחלקה הצפוני של השדרה נבנה מקלט ציבורי, במרכז השדרה ולאור העובדה שנשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי עבר, עם היבחרו לתפקיד הנשיא, להתגורר בבניין צמוד לשדרה, הוחלט מטעמי ביטחון, לבנות גן מגודר לבית הנשיא, חלק מהשדרה הופקע למטרה זאת והושאר רק מעבר צר להולכי רגל.
בדרום השדרה היא הוצרה על מנת לאפשר בניית בתי דירות.
הסופר יהודה האזרחי בספרו "עיר אבן ושמיים" מתאר את הקטנת שטח השדרה בחלק הצמוד לבית הנשיא:
לאחר שבית הנשיא הועבר למיקום אחר, הסיבה להצרת השדרה הסמוכה כבר לא התקיימה. על כן, ניהלו תושבי השכונה מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 מאבק במוסד יד בן צבי (אשר שוכן עתה בבניין) במטרה להשיב את שטחי השדרה שהוצמדו לבית הנשיא לרשות הציבור. לאחר מאבק ארוך הוחזר שטח זה לציבור בשנת 2018 תוך בניית גדר חדשה ליד בן צבי. במהלך העבודות הושאר בגן הכוזרי העתק קטע מפסיפס בית הכנסת העתיק במעון שנעשה על ידי נעמי הנריק והוזז למיקום חדש בשטח יד בן צבי התבליט מגש הכסף, מעשה ידי גיסתו של בן צבי, הפסלת בתיה לישנסקי.
מלחמת העצמאות של אריתריאה
מלחמת העצמאות של אריתריאה (נקראת באתיופיה מלחמת אריתריאה) (התרחשה בין ה-1 בספטמבר 1961 ל-29 במאי 1991) הייתה מאבק מזוין בין ממשלת אתיופיה לבין לאומנים אריתראים הן לפני ובמקביל למלחמת האזרחים האתיופית. המלחמה התרחשה כ-30 שנה עד 1991 כאשר החזית העממית לשחרור אריתריאה (שעביה), הביסה את הכוחות האתיופים באריתריאה.
רקע.
1952 - 1958: מהחלטת האו"ם ועד הקמת תנועות ההתנגדות.
האדמיניסטרציה הצבאית הבריטית הסתיימה בספטמבר 1952 כאשר היא עלתה בקנה אחד עם ההחלטה של העצרת הכללית של האו"ם ב-1952 והוחלפה על ידי ממשלה אריתראית עצמאית חדשה בהתאחדות פדרלית עם אתיופיה. הפדרציה עם המושבה האיטלקית הקודמת החזירה הגבול הימי לאתיופיה. הסידור החדש גם אפשר לאתיופיה ואריתראה להשיג שליטה בנמלים ועזר לשתי המדינות באופן פוליטי ובאופן כלכלי. המדינות (בריטניה, ברית המועצות וארצות הברית) שהשיגו ניצחון במלחמת העולם השנייה ניסו ונכשלו בהסכם על עתיד אריתריאה ב-1948. בשנים שלאחר המלחמה איטליה ביקשה חזרה את אריתראה כמושבה קולוניאליסטית. הסובייטים תמכו בתחילה משום שציפו לניצחון קומוניסטי בבחירות באיטליה באותו העת. מדינות ערב, ראו את אריתריאה בעלת הזיקה המזרחית ואוכלוסייתה המוסלמית הגדולה שלה כחלק מהעולם הערבי, ותמכו בהקמה של מדינה עצמאית. הבריטיים העדיפו חלוקה של השטח לשניים, האזוריים הנוצריים והחוף ממיציווה ודרומה כחלק מאתיופיה והאזור הצפון מערבי כחלק מסודאן.
המשלחת של האו"ם, שהגיעה לאריתריאה בפברואר 1950, אישרה לבסוף תוכנית כוללת לאיחוד עם אתיופיה. בדצמבר העצרת הכללית של האו"ם אימצה תוכנית, עם התנאי שבריטניה, הכוח הנסוג, צריכה להקל במאמצים שלה האו"ם ולצאת מהמושבה לכל המאוחר עד ה-15 בספטמבר 1952. האדמיניסטרציה הבריטית התקיימה עד ה-16 במרץ 1952, שיוצגה בידי האספה הייצוגית האריתראית שמנתה ששים ושמונה חברים. בגוף הזה, היו במידה שווה ייצוג של נוצרים ומוסלמים, וקיבלו את החוקה שקודמה על ידי הנציב של האו"ם ב-10 ביולי. החוקה אושרה על ידי קיסר אתיופיה ב-11 בספטמבר אותה שנה והאסיפה הייצוגית נהפכה לאספה הלאומית של אריתריאה שלושה ימים לפני שהפדרציה הוכרזה.
ב-15 בספטמבר 1952 העצרת הכללית של האו"ם אישרה ואימצה ברוב של 47 מול עשרה מתנגדים את התוכנית. אריתריאה הייתה צריכה לחבור לאתיופיה במבנה פדרלי רופף תחת שלטונו של הקיסר היילה סלאסי אך עם אוטונומיה פנימית רחבה. הממשלה הפדרלית, שמכל הבחינות הייתה הממשלה הקיסרית הקיימת, תשלוט בענייני חוץ, הגנה, סחר בן מדינות זרות, ותחבורה. הממשל העצמאי באריתריאה לעומת זאת, ישלוט בעניינים פנימיים, (כולל משטרה, אדמיניסטרציה מקומית, ותקציבים) האזרחים יבחרו אספה לאומית אריתראית על המודל הפרלמנטארי. המדינה תהיה בעלת מבנה מנהלי שיפוטי עצמאי.
כמעט מתחילתה של הפדרציה, הייצוג של הקיסר והסטאטוס הנפרד של השטח נהפכו להיות תחת שלטון המערכת הפדרלית. באוגוסט ,1955 טאדלה באירה, האריתראי שהיה המנהל הראשי שנבחר על ידי האספה, התפטר תחת לחץ מהקיסר סלאסי, שהחליף את טאדלה עם מועמד משלו. הוא הכריז על האמהרית כשפה הרשמית במקום ערבית וטיגריניה, סיים את השימוש בדגל האריתריאי והעביר מגוון רחב של עסקים מאריתריאה. בנוסף לכך השלטון רדף מפלגות פוליטיות רבות, העברת הסמכות המנהלית העצמאית מהאזור לשלטון הריכוזי שבאדיס אבבה. פעולות אלו עוררו את הקונפליקט בין הנוצרים למוסלמים באזור. בנובמבר 1962, רבים מחברי האספה הלאומית האריתריאית הואשמו בקבלת שוחד, הקיסר שינה את מעמדה של אריתריאה מאוטונומיה לפרובינציה אתיופית. כל זאת בעקבות מינוי ראס אסראת קאסה השמרני למושל הפרובינציה, הקיסר הואשם בהלאמה פדרלית של השטח.
המלחמה.
1958 - 1974: מהקמת תנועות ההתנגדות ועד המהפכה האתיופית.
ביטולה של הפדרציה שהתקבלה בהחלטת האו"ם ב-15 בספטמבר 1952 עם אתיופיה על ידי הקיסר האתיופי היילה סלאסי גיבשה התנגדות חיצונית פנימית להתאחדות עם אתיופיה. ב-1958 מספר אזרחים אריתראים שבגולה הקימו את התנועה לשחרור אריתריאה (ELM) בקהיר בירת מצרים, תחת הנהגתו של חאמיד אידריס אוואט. הארגון הזה, אף על פי כן, נוטרל. סיעה חדשה, החזית לשחרור אריתריאה (ג'אבחה), נולדה ב-1960. בתחילה הייתה תנועה מוסלמית אך בהמשך ארגון זה היה לארגון לאומני מרקסיסטי וקיבל תמיכה עיראקית וסורית. כאשר נוצריים עירוניים הצטרפו לג'אבחה הוא נהפך ליותר קיצוני ואנטי-קפיטליסטי. בתחילת 1961, הארגון פנה למאבק מזוין ועד 1966 אתגר את כוחות צבא הקיסר ברחבי אריתריאה.
הגידול בפעילות המהירה של הג'אבחה יצר גם מחלוקות פנימיות בין אלמנטים כפריים עירוניים, סוציאליסטים ולאומניים ובין נצרות ואסלאם. אף על פי שמחלוקות אלו לא לקחו כל צורה ברורה, הם גדלו ככל שהג'אבחה האריך את המבצעים שלו והשיג פרסום בינלאומי. ב -יוני, 1970 ראש הליגה המוסלמית בזמנו, וסמאן סאלאח סאב, יצר את הארגון הארגון לשחרור פופולרי מכריח שהוביל לייסוד של החזית העממית לשחרור אריתריאה (שעביה) ב-1972. שני הארגונים משכו בתחילה מספר גדול של אינטלקטואליים עירוניים ונוער נוצרי והחלו לגלות מאפיינים סוציאליסטים חזקים ולאומנות. עד 1975 השעביה מנתה יותר מ 10,000 חברים. אף על פי כן, הקף הפגיעות היה גדול במיוחד בין 1972 ל-1974 כאשר מספר הפצועים היו מעל 1,200 נפש. ב 1976 וואסמאן איחד את השעביה יחד עם הארגון לשחרור פופולרי ויצר ארגון משותף, שהיה צריך להתמודד עם הבדלים אידאולוגיים יסודיים ופערים בין הלוחמים באריתריאה והנציגים בחוץ לארץ והביא בסופו של דבר,לבקעים בתוך התנועה הבדלנית של אריתריאה.
1974 - 1987: מהמהפכה האתיופית ועד ההכרזה על הרפובליקה הסוציאליסטית.
אחרי הפלת הקיסר היילה סלאסי בעקבות המהפכה האתיופית באתיופיה ב-1974, קם שלטון שהיה לניניסטי שנקרא הדרג. המאבק החל להיות קשור יותר ויותר למלחמת האזרחים האתיופית וארגוני ההתנגדות האריתריאים והאתיופים במיוחד הוויאנה שיתפו פעולה להפלת השלטון. הסוגיה האריתראית, שהתקיימה מאז שלטונו של סלאסי, הייתה נושא למחלוקת חריפה בתוך השלטון, שהתחזקה לאחר עקב מותו של המנהיג הראשון הגנרל אמאן, ב-23 בנובמבר 1974, ב "שבת הארורה". השלטון החליט להטיל מצור על הג'אבחה ועל השעביה. ניסיונות למרוד נכשלו שוב ושוב, באמצע שנת 1978 קבוצות מתקוממים השתלטו על רוב אזורי הכפר אך לא על העיירות העיקריות כמו כרן, מאסאווה, אסאב. למרות העזרה והתמיכה הצבאית ממדינות קומוניסטיות השלטון האתיופי לא הצליח לנטרל את המורדים האריתראים. אזרחים רבים ברחו לסודאן הסמוכה, והקימו בה מחנות פליטים, שפעלו בם ארגונים אריטריים שהמשיכו להלחם לעצמאות. במחנות אלו פעלו גם מוסדות חינוך ותרבות ומהם צמחו כמה אמנים ידועים כיום כמו הלן מלס ועוד.