מעבר לאיקונות עושות-הניסים, יש בהר אתוס למעלה מ-20,000 איקונות נוספות וזהו אוסף האיקונות הגדול בעולם. האיקונות נמצאות בכל רחבי חצי האי – במנזרים, בסקיטות ובאתרים האחרים, ועבודות מחקר וחיפוש ממשיכות וחושפות איקונות חדשות כל העת. חלקן נעלמו בעבר וחלקן לא תועדו מעולם. האיקונות העתיקות בהר אתוס נמצאות במנזר מגיסטי לאוורה ומקורן במאה ה-11.
ברפקטוריום של המנזרים, בכנסיות ועל קירות מבנים אחרים בכל רחבי הר אתוס מצוירים פרסקאות רבים המכסים שטח כולל של אלפי מטרים מרובעים. הפרסקו העתיק ביותר, שצויר בסביבות שנת 1200, מעטר את קיר ספריית מנזר ואטופדי ומתאר את השליחים פטרוס ופאולוס. הכנסייה המרכזית בבירה קארייס ידועה גם היא בפרסקאות שבה, שמקורם במאה ה-14. פרסקאות אלה מכסים את כל קירותיה הפנימיים של הכנסייה, אם כי הם ניזוקו במהלך השנים כתוצאה מלחות.
אוסף כתבי היד בהר אתוס מונה כ-15,000 פריטים, שהם רבע מכלל כתבי היד היווניים בעולם. כתבי יד עוטרו פעמים רבות בציורים, אך אומנות זו גוועה במאה ה-18. חלק ניכר מכתבי היד הם יצירות מוזיקליות כנסייתיות שחוברו או הועתקו בהר אתוס, והאוסף הגדול ביותר של יצירות אלה בהר הקדוש נמצא במנזר איווירון שבו 348 פריטים. גם כיום ממשיכים נזירים בהר אתוס לכתוב, להלחין ולשיר מוזיקה כנסייתית על כל סוגיה, וחלקה אף הוקלט – בין בשירה על ידי מקהלות ובין על ידי נזירים בודדים.
הר אתוס והיהודים.
יהודים לא נזכרו בדברי ימיו של הר אתוס לטובה. נטען כי התקפות השודדים הקטלאנים בשנים 1307 עד 1308 הונהגו בידי "הנוכל היהודי" ארנאלדו מוויאנובה. מאוחר יותר נזכר שמם של היהודים בעיקר כמלווים בריבית קצוצה אשר גרמה בין היתר, כך נטען, למשבר הכלכלי שפקד את הר אתוס בתקופת השלטון העות'מאני. בין היתר מיוחסת האמירה הבאה לנזיר דיוניסיוס מהר אתוס, אשר הוכיח את הנזירים על כך שאף-על-פי שהיו להם נכסים רבים שאותם יכלו לנצל כדי להתמודד עם הגזירות הכלכליות העות'מאניות, הרי
שיכחון למוקדם
שיכחון למוקדם (נקרא גם אמנזיה רטרוגרדית באנגלית: Retrograde amnesia) הוא מושג מתחום הפרעות הזיכרון המתאר אובדן זיכרון של תקופת חיים אשר קדמה להופעת האמנזיה. זאת, בשונה משיכחון למאוחר, אשר בה יש אובדן זיכרון של מה שקרה לאחר מחולל האמנזיה. שיכחון זה נגרם כתוצאה מפגיעה קוגניטיבית במערכת הזיכרון באזור האונות הטמפורליות, ובמיוחד באזור ההיפוקמפוס, האחראי על קידוד אינפורמציה חדשה במוח.
בדרך כלל, הפגיעה באזור ההיפוקמפוס היא מבנית ויכולה לנבוע מפגיעות מוח עקב תאונות, ניתוחים, שבץ, דלקת מוח, אלכוהוליזם (לרבות תסמונת קורסקוף – נזק מוחי אופייני לאלכוהוליסטים כתוצאה מחסר בוויטמין B1) והלם חשמלי. נזק באונה הטמפורלית המדיאלית (בעיקר ההיפוקמפוס) ובקו האמצע של מוח הביניים (גרעין דורסלי-מדיאלי של התלמוס), פוגע ביכולת להיזכר באירועים שקרו בסמוך לפגיעה, אך לא פוגע בזיכרונות אפיזודיים וסמנטיים שנרכשו במהלך החיים.
האמנזיה הרטרוגרדית היא לרוב בעלת היקף חלקי או אינה כוללת בהשפעתה על הזיכרון. היא יכולה להיות זמנית (למשל אחרי שתיית אלכוהול) או לאורך זמן (למשל עקב שימוש כרוני באלכוהול, או לאחר פציעת ראש קשה). בנוסף, היכולת ליצור זיכרונות חדשים יכולה להישאר שלמה. חולים עם אמנזיה יכולים ללמוד מידע חדש כמו למשל ידע פרוצדורלי (מיומנויות), ולעיתים אף ידע סמנטי.
מאפיינים.
האמנזיה הרטרוגרדית היא דינמית, בהתאם לחוק ריבוט (1882). כלומר, הרס הזיכרון פועל בדפוס לוגי שראשיתו בזיכרונות הטריים ביותר שלא נעשה בהם מספיק שימוש ושלא חזרו עליהם, והמידע שנפגע הוא בעיקר זה שקרוב לאירוע. ידועות שלוש סיבות למאפייני שכחה אלה: הראשונה היא העובדה שצורת שימור הזיכרון במוח היא כך שלאחר 2–3 שנים הזיכרונות מאופסנים עמוק יותר והם כבר לא תלויים במבנה הטמפורלי-מדיאלי; השנייה נעוצה בכך שחזרה על אירועים בזיכרון ושימוש בזיכרונות, גורמים למוח לשמר את המידע בצורה סמנטית תוך איבוד ההקשר המיידי, דבר השומר אותם מפגיעה בעקבות נזק מוחי. כלומר, זיכרונות מוקדמים מוגנים בעקבות חזרות רבות; והשלישית, אשר אופיינית לחולי קורסקוף, היא שהנזק וההידרדרות בזיכרון נגרמים בתקופת שתיית האלכוהול.
באמנזיה הרטרוגרדית לא כל סוגי הזיכרון נפגעים. החולים יכולים לזכור כישורים תפיסתיים מוטוריים (לדוגמה, קשירת שרוכים ורכיבה על אופניים) וחושיים, דבר היכול להצביע על קיומו של זיכרון שונה עבור כישורים של מיומנויות (זיכרון נוהלי) מאשר עבור עובדות (זיכרון הצהרתי).
מאפיין נוסף של אמנזיה זו הוא שהמידע מתאושש מהסוף להתחלה.
בדיקת מאפייני השכחה.
אחת הבדיקות שמבצעים לבדיקת האמנזיה היא הצגת פרצופים של אנשים המוכרים מתקופות שונות לאדם שנפגע. שיטה זו מוטלת בספק, כי ישנם גורמים משפיעים אחרים כמו השכלה, חשיפה לתקשורת וכדומה. אדם שהוצא לו חלק מההיפוקמפוס בניתוח לטיפול באפילפסיה יכול להתקשות בזיהוי אנשים שהיו מוכרים לו מלפני הניתוח, אך לא יתקשה לזכור את שמם מרגע שיוכרו לו מחדש. בדיקות נוספות שמבצעים הן השוואה לאוטוביוגרפיה שכתב אדם לפני שנפגע ודיווחים ספונטניים או אסוציאציות.
מקרים קליניים ידועים.
מקרה קליני ידוע שתרם רבות לחקר האמנזיה הרטרוגרדית, היא של מטופל שנפגע בתאונת דרכים וסבל מפגיעות באונה הטמפורלית הפנימית, כמו גם באזורים קורטיקלים פרונטליים, פריאטלים ואוקסיפיטלים. הנזק היה גדול יותר בהמיספירה השמאלית. הוא הראה אינטליגנציה נורמלית (94 IQ) ויכולות תקינות של זיכרון לטווח קצר. אבל אותו אדם סבל מאמנזיה רטרוגרדית ואנטרוגרדית. האמנזיה הרטרוגרדית שלו הייתה אפיזודית לחלוטין. הוא לא זכר שום מאורע שקרה לו לפני הפגיעה, אך זכר עובדות לגבי עברו: מקום לימודיו, כמה אחים יש לו וכדומה. הידע הסמנטי שהיה לו על העולם נשאר, והוא יכול היה גם ללמוד עובדות חדשות אך ללא יכולת לזכור את האופן שבו למד אותן.
דוגמה ידועה נוספת היא הסיפור של הגנן א' שנזרק מאופנועו ב–1933. א' חזר לעצמו פרט לכך שהיה משוכנע כי הוא תלמיד בית-ספר ושהשנה היא 1922. אחת עשרה שנים נמחקו כליל מזיכרונו. במהלך השבועות שלאחר התאונה, זכרונו החל אט אט לשוב אליו, עד שזכר פרטים ואירועים שקדמו במספר דקות לתאונה. את הרגעים האחרונים לפני התאונה לא זכר כלל.
מאמנזיה מסוג זה סובלת הדמות הראשית, סמנתה, בסדרה "סמנתה מי?".
דרו ברימור
דרו בליית' ברימור (באנגלית: Drew Blythe Barrymore; נולדה ב-22 בפברואר 1975 בקולבר שבקליפורניה) היא שחקנית, במאית ומפיקת קולנוע אמריקאית, בת למשפחת שחקנים ידועה. היא זוכת פרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך ועומדת בראש חברת הפקה פרטית בשם Flower Films.
ביוגרפיה.
ברימור נולדה בקליפורניה שבארצות הברית למשפחה נוצרית ממוצא בריטי, גרמני והונגרי. אביה הוא השחקן האמריקאי ג'ון דרו ברימור ואמה היא ג'איד מאקו שנולדה במחנה עקורים בגרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה להורים פליטים מהונגריה. אביה של ברימור נטש את אמה עוד לפני שדרו נולדה והוריה התגרשו סופית כשהייתה בת תשע. ברימור סיפרה בראיון שאביה היה נשמה חופשית והיא העריכה אותו מרחוק. סבה הוא השחקן ג'ון ברימור ואחיו הם השחקנים ליונל ברימור ואתל ברימור.
הפרסום בגיל צעיר השפיע על ברימור לרעה. בגיל 9 החלה לעשן סיגריות ולשתות משקאות חריפים ושנה לאחר מכן היא עישנה מריחואנה שאותה קיבלה מחברה של אמה, היא עשתה סמים עד שהגיעה לבסוף לטיפול שיקום בגיל 13. אירועים אלה הקפיאו את הקריירה הקולנועית שלה ועליהם כתבה ברימור ב-1990 את ספרה האוטוביוגרפי "Little Girl Lost" (ילדה קטנה אבודה), שבה תיארה את אותה תקופה בחייה. הבמאי סטיבן ספילברג שאותו הכירה בגיל 7 כששיחקה עבורו בסרט אי. טי. הפך לידידה הקרוב ובמהלך התהפוכות בחייה שימש גם כאפוטרופוס שלה.
קריירה.
ברימור החלה להופיע בפרסומות בגיל 11 חודשים. היא סיפרה כי באודישן שנערך לה לפרסומת למזון לכלבים, הכלב ליקק אותה אך במקום לבכות היא החלה לצחוק, וכך התקבלה לפרסומת.
כשהייתה בת חמש הופיעה לראשונה בקולנוע, בסרט "Altered States" (מצבים משתנים) אך את תפקידה הגדול הראשון קיבלה שנתיים מאוחר יותר, בסרטו של סטיבן ספילברג "אי.טי. - חבר מכוכב אחר". ב-1982, בגיל 7, הופיעה ברימור בתוכנית 'סאטרדיי נייט לייב' וב-1984 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקנית המשנה של השנה על תפקידה בסרט "גירושין נוסח הוליווד". בהמשך היא חזרה לשחק בסרט "פיתוי קטלני" (1992).
בינואר 1995 הופיעה בעירום במגזין פלייבוי. בראיון סיפרה שכאשר ספילברג ראה את התמונה הוא כתב לה: "יום הולדת שמח! אשמח לראות אותך... אבל פלייבוי?!". בנוסף, בריאיון עם דייוויד לטרמן היא רקדה על השולחן ואף חשפה את שדיה בפניו. ב-1996 השתתפה בסרט האימה "צעקה" ולאחר מכן החלה להופיע בקומדיות רומנטיות, ביניהן: "אף פעם לא התנשקה" (1999) ו"50 דייטים ראשונים" (2004). בנוסף היא הפיקה מספר סרטים ובהם "המלאכיות של צ'רלי" (2000).
באפריל 2007 נודע כי ברימור תהפוך לדוגמנית ודוברת חברת הקוסמטיקה CoverGirl החדשה. באותו חודש היא דורגה במקום הראשון ברשימת "100 האנשים היפים" של מגזין פיפל. ביוני אותה שנה הודיעה חברת האופנה גוצ'י כי ברימור תשמש כדוגמנית בקו התכשיטים של החברה. בשנת 2009 ביימה את סרטה הראשון, "תחליקי", בכיכובו של אליוט פייג', שבו בנוסף גם הופיעה בתפקיד משנה. באותה שנה זכתה בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת שחקני המסך על משחקה בסרט הטלוויזיה של HBO זכרונות מאחוזת גנים אפורים.