פסטיבל האי וייט 1970 (באנגלית: The Isle of Wight Festival 1970) היה פסטיבל מוזיקה שנערך מ-26 עד ל-31 באוגוסט 1970 באי וייט, השוכן במרחק קילומטרים אחדים מחופיה הדרומיים של אנגליה מול העיר פורטסמות'. דרך הגישה היחידה למקום הייתה באמצעות מעבורות. פסטיבל זה היה השלישי והגדול מכולם שנערך באי (והאחרון, עד 2002 - מאז הוא נערך מדי שנה). כמו כן היה זה פסטיבל הרוק הגדול ביותר שהתקיים מאז ומעולם, גדול יותר מוודסטוק, מהלייב אייד ומרוק בריו. עובדה זו אושרה על ידי חברת הרכבת הבריטית, שהייתה גם מפעילת שירות המעבורות לאי שאישרה כי כ-600,000 איש השתמשו בשירותי המעבורות אל האי בתקופת הפסטיבל, וכן ועל ידי ספר השיאים של גינס שקבע כי כ-600,000 איש נכחו במקום, יותר מההערכות המארגנים שעמדו על כחצי מיליון איש. הערכות לא רשמיות שפורסמו טענו כי מספרם האמיתי של המשתתפים נע בין 700,000 ל-800,000 איש.
סוף עידן התמימות.
הפסטיבל באי וייט לא התפרסם ולא זכה לתהילת עולם כמו פסטיבל וודסטוק בשנה החולפת, אך גם לו הייתה חשיבות לא מועטה - הן בגלל האמנים שהופיעו בו, מהשורה הראשונה בעולם הרוק והפולק, הן בגלל הקהל העצום שנכח בו, הגדול ביותר אי פעם בהיסטוריה שנכח בפסטיבל רוק באוויר הפתוח, והן מבחינה היסטורית-תרבותית-ערכית. היה זה מבין פסטיבלי הרוק הראשונים הגדולים של שנות השבעים שסימלו את תחילתו של עשור ועידן חדש במוזיקה, וכפועל יוצא גם בתרבות הנגד, בתרבות בכלל ובעוד מגוון נושאים שהשתנו עם תחילתו של העשור החדש. הפסטיבל סימל גם את ההתמסחרות והשתלטותם של תאגידי הענק על תעשיית המוזיקה בכלל ועל פסטיבלי הרוק בפרט. בה בעת, לאחר הפלישה ההמונית של הקהל בפסטיבל וודסטוק שגרמה למארגנים להכריז עליו כחופשי ולפשוט רגל, ולאחר האלימות הקשה שהתרחשה בפסטיבל אלטמונט בו נרצח משתתף, סימל הפסטיבל מבחינה ערכית ומוסרית גם את סופה של התמימות, וסתם סופית את הגולל על דור ילדי הפרחים של שנות השישים המהפכניות.
היסטוריה - פסטיבלים 68–69 ותכנון פסטיבל 1970.
הרעיון לשלושת הפסטיבלים נולד כתוצאה מהצורך בגיוס תרומות לאגודת בריכת השחייה באי. תושב האי והיזם רון סמית', שהיה חבר באגודת בריכת השחייה באי הכיר את היזמים, האחים רון וריי פולק, תושבי סאות'האמפטון והציע להיעזר בהם לשם גיוס הכסף. לאחר שגויס הסכום הרצוי (כ-750 פאונד) חברו השלושה לדי ג'יי והיזם ריקי פאר, והחליטו על מיזם של פסטיבל רוק באי.
האתר שנבחר היה שדה שעורה קצורה בגודל 420 דונם בשם הל פילד בחוות פורד על יד הכפר גודסהיל. הבמה הייתה מורכבת משתי משאיות שהיו צמודות זו לזו, והחשמל סופק על ידי גנרטור שהוצב מאחוריה.
כ-10,000 איש הגיעו לפסטיבל שהתקיים במשך לילה אחד ב-31 באוגוסט 1968 בהשתתפות הלהקות ג'פרסון איירפליין, שהייתה גם הלהקה הזרה (לא בריטית) היחידה בפסטיבל, בהופעתה הראשונה אי פעם בבריטניה, והלהקות הבריטיות טי רקס, העולם המטורף של ארתור בראון, פלסטיק פני, אורנג' בייסיקל, דה מוּב, פיירפורט קונבנשן ועוד. מנחה הפסטיבל היה שדרן הרדיו המפורסם ג'ון פיל. פסטיבל זה היה קטן בהיקפו ובעל אווירה אינטימית ורומנטית, ונחל הצלחה בעקבותיה הוחלט על קיומו של פסטיבל נוסף בשנה שלאחר מכן. ב-1969 גדל פי עשרים מספר המשתתפים, וכ-200,000 איש נטלו חלק בפסטיבל השני שהתקיים בווטון, על יד העיר רייד ב-30 וב-31 באוגוסט. רובו המכריע של הקהל הגיע על מנת לצפות בבוב דילן ולהקתו, הבנד שהופיעו כשבועיים לפני כן (ללא דילן) בפסטיבל וודסטוק.
דילן שהגיע לאי מלווה באשתו שרה ניצל את זמן שהותו במקום לחופשה בת כשבועיים בחווילה מיוחדת שנשכרה עבורו כחלק מחוזה ההופעה, והשתכר שכר עתק לאותה תקופה שעמד על כ-35,000 פאונד. בזמן שהותו באי הרבו לבקרו חברי החיפושיות (שגם נכחו בהופעתו), עובדה שגררה גל שמועות על הופעת על משותפת שלבסוף לא יצאה אל הפועל. לדילן הייתה זו ההופעה הראשונה לאחר תאונת האופנוע שעבר ב-1966 שלאחריה נעלם מעין הציבור למספר שנים. לאחר מספר אלבומי מופת שהוציא בשנות השישים היה כוכב הפולק-רוק היהודי-אמריקאי בשיאו האישי והיצירתי, והפופולריות שלו גאתה והגיעה לשיאה בארצות הברית ובאירופה. הוא נערץ על ידי מיליוני צעירים ברחבי העולם שראו בו מנהיג ודובר של דור שלם - דור ילדי הפרחים, וגם משיח. גם תנועת ההתנגדות למלחמת וייטנאם והתנועה לזכויות האזרח בארצות הברית ראו בו מנהיג ודובר וניסו בדרכים שונות, ללא הצלחה יתרה (זאת כיוון שדילן סירב בכל תוקף להיות מעורב פוליטית) לגייסו לשירותם.
ותיקי וודסטוק נוספים שזכו לתהילת עולם בפסטיבל המפורסם שנערך כשבועיים לפני כן ושהופיעו לצידו של דילן היו להקת המי, ג'ו קוקר וריצ'י הייבנס. בין שאר האמנים שהופיעו בפסטיבל היו פמילי, פרי, מרשה האנט, דה נייס והמודי בלוז. מיד עם סיומו של הפסטיבל שנחל הצלחה גדולה הן מוזיקלית, הן כלכלית והן מבחינת התנהגות הקהל הגדול שהייתה למופת החלו האמרגנים, חברת Fiery Creations לתכנן את הפסטיבל של השנה הבאה. תוכניתם השאפתנית הייתה לארגן את פסטיבל הרוק הגדול ביותר שנערך מאז ומעולם, כזה שיאפיל גם על וודסטוק ובהשתתפות הכוכבים הגדולים ביותר מעולם הרוק שנראו יחדיו על במה אחת למשך 5 ימים. ג'ימי הנדריקס היה בין הראשונים לתת את הסכמתו להופיע בפסטיבל, ומרגע זה נתנו את הסכמתם מיטב כוכבי הרוק והפולק של התקופה: ג'וני מיטשל, ג'ואן באאז, לאונרד כהן, Ten Years After, ג'תרו טאל, פרי, הדלתות, המי אמרסון לייק ופאלמר ועוד רבים אחרים. מאבק ציבורי ומשפטי ארוך וקשה שנמשך חודשים רבים, ניטש בין פוליטיקאים מקומיים ממועצת האי והאוכלוסייה במקום ששמעו על היקף הפסטיבל המתוכנן ואופיו, וניסו בכל כוחם למנוע ולטרפד את קיומו לבין האמרגנים ותומכי הפסטיבל.
אחת מאבני המחלוקת העיקריות הייתה מיקומו של הפסטיבל באי, כשהאופוזיציה לפסטיבל ניסתה בכל כוחה לדחוק את מיקומו כמה שיותר רחוק ממקום ישוב. לשיאו הגיע המאבק באיום מפורש מאחד מתושבי האי, קצין בגמלאות מהצבא הבריטי שאיים לירות בלהקה הראשונה שתתייצב על הבמה. האי שהיה באותה תקופה בעל אוכלוסייה שמנתה פחות מ-100,000 איש נחשב אז כמקום שקט במיוחד ובעל אוכלוסייה מבוגרת ושמרנית באופיה, עימה נמנו פנסיונרים לא מועטים. עובדה זו לא התאימה על-פי תפיסת עולמם של תושביו למקום האירוח האידיאלי של מאות אלפי היפים ומוזיקת רוק ל-5 ימים. לבסוף צלחו האמרגנים (חלקית) את הקשיים, ומיקומו (הבעייתי) של הפסטיבל נקבע בחוות איסט אפטון שבמחוז פרשווטר בחלקו המערבי של האי הגובל בים מצד אחד ובשדות נרחבים וגבעה תלולה בשם אפטון דאון בצדו השני. האמרגנים - חברת Fiery Creations שהייתה מורכבת מהאחים רון, ריי, וביל פולק הביאו לאי בפעם השלישית את מיטב אמני הרוק, הפולק והבלוז של התקופה למה שנודע כ"וודסטוק הבריטי". כ-600,000 אלף איש צלחו את הסולנט במעבורות, תקעו יתד באי הקטן למשך חמשת ימי הפסטיבל, ויצרו באתר הפסטיבל ועל הגבעות שמסביב לו עיר אוהלים ענקית.
האמנים.
המוזיקה בפסטיבל הייתה מגוונת וכללה את הסגנונות הפופולריים שרווחו באותה תקופה: רוק על סוגיו השונים - רוק פסיכדלי, רוק כבד, בלוז רוק, רוק מתקדם שהחל את דרכו באותה תקופה, פולק, פולק רוק, פופ רוק, קאנטרי, בלוז, רית'ם אנד בלוז, פאנק, גוספל, מוזיקת נשמה, ג'אז וגם סמבה ובוסה נובה. חלק מן האמנים התפרסמו וזכו לתהילת עולם בפסטיבל וודסטוק שהתקיים כשנה לפני כן, והיו בשיאם בעת הפסטיבל. להקת הדלתות האמריקאית שלא הופיעה בפסטיבל וודסטוק שהתקיים במולדתה, היוותה את אחד משיאיו של הפסטיבל. עוד בין האמנים הבולטים היו ג'ימי הנדריקס, בהופעתו האחרונה על אדמת אנגליה כ-18 ימים לפני מותו, המי, ג'טרו טאל, זמרת הפולק הקנדית ג'וני מיטשל, שכתבה כשנה לפני כן את השיר "וודסטוק" בעקבות התרשמותה מהפסטיבל בו לא נטלה חלק, ג'ואן באאז, ג'ון סבסטיאן, סופרטרמפ, ז'ילברטו ז'יל, שיקגו, Free, Ten Years After, לאונרד כהן, דונובן, אמרסון לייק ופאלמר שהייתה זו הופעתם השנייה בקריירה, מיילס דייוויס, פרוקול הארום, המודי בלוז, ראלף מקטל וזמר הקאנטרי האמריקאי קריס קריסטופרסון. הלהקות הבריטיות הפסיכדליות Pink Fairies ו-Hawkwind, קיימו הופעות ללא תשלום על במה נפרדת לקהל הנכנס באזור הכניסה לשטח הפסטיבל. הימים רביעי וחמישי שהיו שני ימיו הראשונים של הפסטיבל היו ללא תשלום, וסוף השבוע בן שלושת הימים בהם הופיעו הכוכבים הגדולים עלה כשלושה פאונד.
אלימות בפסטיבל.
מן ההתחלה התאפיין הפסטיבל בחלק ניכר מן הזמן, בעיקר בין ההופעות בעימותים פיזיים ומילוליים אלימים חוזרים ונשנים בין הקהל העצום שכלל אלפי אנרכיסטים צרפתים, ספרדים ואיטלקים שדרשו להיכנס בחינם, לבין אנשי האבטחה הרבים אותם שכרו האמרגנים על מנת למנוע הישנות מקרה פסטיבל וודסטוק, כאשר מאות אלפים לא שילמו עבור הכניסה, והאמרגנים נאלצו להכריז על הפסטיבל כחופשי ופשטו את הרגל. אזור הפסטיבל גודר משני צידיו על ידי חומות ברזל כפולות בגובה שלושה מטר, ודרך עפר טבעתית שנעה ביניהן שימשה לשינוע אנשים, וכן להעברת כספים מאזור הפסטיבל למשרדי האמרגנים ובחזרה. אנשי האבטחה שהיו מצוידים בכלבי שמירה ובאלות, ערכו כל העת סיורים מסביב לאתר הפסטיבל על מנת למנוע כניסת אנשים שלא החזיקו בכרטיסי כניסה. היפים רבים התמרדו כנגד האמרגנים וסירבו לשלם את שלושת הפאונד הדרושים בטענה שהפסטיבל שייך לאנשים, והם רשאים לעשות בו ככל העולה על רוחם.