בשנת 2016 מקורות המימון של המגזר השלישי היו: .העברות מממשלה - 50.3%; ההכנסות ממכירת שירותים - 34.1%; תרומות מחו"ל - 7.8% ותרומות ממשקי בית, מעסקים בישראל 6.9%. החלקים היחסיים השונים במקורות המימון לארגוני מגזר שלישי כמעט לא השתנו בשנים 2017–2018. על פי נתוני ועדת גלנור מ-2008, ב-2002 המדינה תמכה בארגונים בסכום של 2.2 מיליארד ש"ח (2005), ורכשה שירותים ב-3.2 מיליארד ש"ח (2002) ונתנה הטבות מס בשווי 160 מיליון ש"ח (2006). על פי נתוני מכון ראות חלקו בשוק התעסוקה בישראל הוא כמעט כפול מהממוצע ב-22 מדינות מפותחות. בשנת 2009 הווה תוצר המלכ"רים 5.9% מהתוצר המקומי הגולמי. ב-2016 5.3% ובשנים 2017 ו-2018 5.4% מהתל"ג.
כח עבודה במגזר השלישי.
כח העבודה במגזר השלישי כולל עובדים בשכר ומתנדבים. בשנת 2016 עבדו מעל 473,000 איש והתנדבנו כמעט 480,000 איש.
נכון ל-2013, רוב עובדי המגזר השלישי עבדו במחוזות תל אביב וירושלים.
דמוגרפיה.
68% מהעובדים בארגוני המגזר השלישי ב-2009 היו נשים והעסקת נשים אחראית ל-70% מהגידול בהיקפי ההעסקה של המגזר השלישי בין שנת 2000 לשנת 2009. 91% מהמועסקים ב-2009 היו יהודים. 74% מכוח האדם היו ילידי ישראל, 8% היו ילידי ברית המועצות ו-2% ילידי ארצות הברית. ל-61% מעובדי המגזר השלישי היה תואר אקדמי.
תנאי עבודה ושכר.
על פי מחקר שנעשה ב-2013 באוניברסיטת בו גוריון עולה שתחלופת העובדים בארגוני המגזר השלישי גבוהה: כשני שלישי מהמועסקים הם בעלי וותק של עד שנתיים בארגון רק רבע מכוח האדם עובד בארגונים מעל לשש שנים. בשנים 2000 עד 2009 רק כשליש מכלל
המועסקים בארגוני המגזר השלישי הועסקו שנים עשר חודשים רצופים במהלך שנת עבודה. 6.4% בלבד מכלל כוח האדם הועסק בתפקידי ניהול. ממוצע השכר החודשי בקרב מועסקים במגזר השלישי עמד בשנת 2009 על 4,230 ש"ח למשרה בפועל. בשנת 2008 יחס השכר הממוצע (חלקו של השכר מעבודה במשרה המדווחת בהשוואה לכלל השכר של אותו אדם) במגזר עמד על 0.62 נתון המעיד על "השלמת הכנסה" של עובדי המגזר במשרות נוספות. תחום הבריאות הוא התחום בו השכר הממוצע היה הגבוה ביותר ועמד על 7,904 ש"ח בממוצע בעוד השכר בתחומים "דת", "ארגוני אזרחים" ו"תרבות ופנאי" היה הנמוך ביותר - כ-3,100 שקלים. שכר הגברים במגזר השלישי גבוה משכר הנשים: השכר הממוצע לאישה בשנת 2009 היה 3,667 ש"ח והשכר הממוצע לגבר היה 5,410 ש"ח. שכר המנכ"לים הממוצע בתקופה הנחקרת היה 17,000 ש"ח. ב-2010, על בסיס דיווח לרשם העמותות של חמש מקבלי השכר הגבוהה, ממוצע השכר עמד של 8,777 ש"ח.
מיסוי.
ארגונים במגזר השלישי רשומים כמלכ"רים לצורך חוק מס ערך מוסף, ובהתאם לכך אינם גובים מס ערך מוסף על שירותים שהם מספקים בתשלום, וחייבים בתשלום מס שכר על המשכורת שהם משלמים לעובדיהם.
בפקודת מס הכנסה נחשבים רבים מארגוני המגזר השלישי ל"מוסד ציבורי", כהגדרתו , שהוא מוסד הפועל למטרה ציבורית - "מטרה שעניינה דת, תרבות, חינוך, מדע, בריאות, סעד או ספורט וכן מטרה אחרת שאושרה על ידי שר האוצר כמטרה ציבורית". הכנסה של מוסד ציבורי, כאשר לא הושגה מעסק, פטורה ממס הכנסה. תרומות למוסד ציבורי, שאושר לעניין זה, מעניקות לתורם זיכוי ממס הכנסה.
פעילות בינלאומית.
ארגונים לא ממשלתיים הפכו לשחקנים חשובים בטיפול באסונות טבע ובסיוע לפליטים וכן ישנם ארגונים הפעילים בזירת הדיפלומטיה בינלאומית.
מאז מלחמת ששת הימים, דרך הסכמי אוסלו החל ב-1993 ומאז תוכנית ההתנתקות ב-2005, חלה העלייה במספר הארגונים הפוליטיים ובעלי צד בוויכוח הציבורי והפוליטי על מדיניות הממשלה ביחס לגבולותיה. נוצר מצב של "נקיטת צד", התגייסות ארגונים לפי המפה הפוליטית לשמאל וימין.
לפי שטינברג כתוצאה מההסכסוך הישראלי-ערבי-פלסטיני ישראל הפכה למוקד עבור הארגונים הלא ממשלתיים העולמיים וזאת כתוצאה מתפיסת "החובה להתערב (Devoir d'Ingerence)". רשתות הארגונים הלא ממשלתיים לזכויות אדם מילאו תפקיד קריטי בחיזוק המיקוד האינטנסיבי על ישראל במבני זכויות אדם של האו"ם. כתוצאה ממוקד לא פרופורציונלי זה הועלו "מאות החלטות חד-צדדיות" שיצאו מהעצרת הכללית של האו"ם, מועצת הביטחון, המועצה הכלכלית חברתית של האומות המאוחדות, הוועדה לזכויות אדם, והוועדה לקידום מעמד האישה. דבר שהוכיח כי "באו"ם, ישראל מופלה לבדיקה אינטנסיבית יותר ומוחזקת לסטנדרטים גבוהים יותר מכל מדינה אחרת."
לפי שטינברג לאחר ועידת דרבן בה הוצגה ישראל כמדינת אפרטהייד גזענית המבצעת רצח עם בפלסטינים, רבים מהעמותות אימצו מספר טקטיקות ליישום הקריאה ל"מדיניות של בידוד מלא ומוחלט של ישראל כמדינת אפרטהייד", ובהם: הטלת "סנקציות וחרמות חובה מקיפות, הפסקה המוחלטת של כל הקשרים (דיפלומטיים, כלכליים, חברתיים, סיועים, שיתוף פעולה צבאי, ואימון) בין כל המדינות וישראל". זאת על בסיס דגם וניסיון מקרה דרום אפריקה.
המגזר הרביעי.
ארגונים המנסים לשלב בין יזמות עסקית, שמטרתה השגת רווחיות, לבין יזמות חברתית המונעת מתמיכה בקהילה או בסביבה, מכונים "ארגוני המגזר הרביעי" או עסקים חברתיים. תחת הגדרה זו נהוג לכלול גופים המעסיקים נכים או אוכלוסיית מצוקה, מתוך מטרה לשקמם בלי להזדקק לתרומות (או להזדקק בצורה מועטת), וכן גופים המסייעים לנכים לפתוח עסקים קטנים ולהתקיים מעמלם. דוגמאות לארגונים המשתייכים ל"מגזר הרביעי": בנק גרמין ומסעדת "לילית" הישראלית, המעסיקה בני נוער במצוקה.
רבי רחמים חי חויתה הכהן
מדוזה (בעל חיים)
מילאנו צ'נטראלה
תחנת מילאנו צ'נטראלה (איטלקית Milano Centrale) היא תחנת הרכבת הראשית של מילאנו ואחת מתחנות הרכבת הראשיות באיטליה ובאירופה כולה.
היסטוריה.
הצורך בהחלפתה של תחנת הרכבת המרכזית של מילאנו שנבנתה ב-1864, הורגש עם פתיחתה של מנהרת סימפלון (Traforo del Sempione) בהרי האלפים ב-1906. המלך ויטוריו אמנואלה ה-3 הניח את אבן הפינה למבנה התחנה בכיכר דוקה ד'אאוסטה (Piazza Duca d'Aosta) ביום 28 באפריל 1906 אף שעדיין לא נערכו תוכניות לבנין. ב-1912 נבחרה הצעתו של האדריכל אוליסה סטקיני, ועבודות הבניה החלו בשנת 1913 ונמשכו בעצלתיים בשל המשבר הכלכלי שפקד את איטליה בזמן מלחמת העולם הראשונה. תוך כדי הבניה, ובמיוחד לאחר שבניטו מוסוליני היה לראש ממשלת איטליה, נערכו שינויים בתוכניות המבנה במטרה להופכו לחלון ראווה של הישגי המשטר הפשיסטי במדינה (ראה להלן). בין היתר נוספה כיפת פלדה ענקית באורך של 341 מטר ובשטח של 66,500 מ"ר. רוחבה של חזית המבנה הוא 200 מטר ובה שלושה שערים לאולם הכניסה והקופות המכונה "גלריה דלה קרוצה" (Galleria delle Carrozze, "אולם הקרונות"). שלוש הקשתות המחפות על אולם זה הן בגובה של 72 מטר, ומבנה התחנה כולו מצופה שיש בגוונים שונים. התחנה נחנכה לבסוף ב-1 ביולי 1931.
בתחנה הוקם אתר זיכרון ל-605 יהודי מילאנו, אשר נשלחו בשנת 1944 מרציף 21 להשמדה. שמותיהם מופיעים על קיר הזיכרון במנהרה העולה לרציף זה. האתר משתרע על שטח של 7 מ"ר, והיוזמה להקמתו באה מהממשל האיטלקי והנהלת חברת הרכבות.
תוכנית השיפוץ.
ב-2006 הוחלט על שיפוץ המבנה בעלות של 100 מיליון אירו תוך שימור סגנונו המקורי וערכו האדריכלי והאומנותי. הכוונה היא לחדש כל חלק במבנה בחומרים זהים לאלה מהם הוא עשוי, וכשהדבר אינו אפשרי, בחומרים הקרובים ככל הניתן לחומרים המקוריים. מיזם השיפוץ כולל את החלפת התאורה, שיפוץ הקשתות וחידוש האולם המלכותי (Sala Reale) הנגיש ישירות מכיכר דוקה ד'אאוסטה ואשר שימש כחדר המתנה לבני משפחת המלוכה.
שירות הרכבות.
בתחנת הרכבת 24 מסילות רכבת ובכל יום עוברים דרכה כ-320,000 נוסעים וכ-500 רכבות (סך כולל של כ-117 מיליון נוסעים בשנה). התחנה היא תחנת הרכבת היחידה באיטליה בה אמורים להצטלב מספר קווים של הרכבת המהירה האיטלקית (TAV): קו טורינו-מילאנו-ונציה, קו מילאנו-ג'נובה וקו מילאנו-רומא-נאפולי. מתחת לתחנת הרכבת נפגשים קווים 2 ו-3 של הרכבת התחתית של מילאנו.
אלוויס קוסטלו
אנטיגונוס שתום העין
תחנת מילאנו צ'נטראלה
הנס פון אוילר-שלפין
הנס קארל אוגוסט סימון פון אוילר-שלפין (גרמנית: Hans Karl August Simon von Euler-Chelpin; 15 בפברואר 1873 באאוגסבורג - 6 בנובמבר 1964 בסטוקהולם) היה ביוכימאי שוודי (יליד גרמניה), חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1929 בו זכה במשותף עם ארתור הרדן "על מחקריהם בתחום תסיסת הסוכר ואנזימי תסיסה".
לאחר סיום לימודי התיכון שלו, ב-1891, למד פון אוילר-שלפין אמנות באקדמית מינכן לציור. בעקבות התעניינותו בבעיות צבע וצבעי הספקטרום, בחר להתחיל בלימודי מדע ב-1893. הוא החל בלימודיו באוניברסיטת ברלין, שם למד כימיה אצל הרמן אמיל פישר וא. רוזנהיים, ופיזיקה אצל אמיל ורבורג ומקס פלאנק; ב-1895 קיבל תואר דוקטור.
אז המשיך לאוניברסיטת גטינגן, שם עבד בין השנים 1896 ל-1897 אצל ולטר נרנסט. בקיץ 1897 עבד במעבדתו של סוונטה ארהניוס, והתמנה לעוזר מחקר שם. ב-1898 הוסמך למרצה () בכימיה פיזיקלית באוניברסיטה המלכותית של סטוקהולם, וב-1899 התמנה לתפקיד שם. בין 1899 ל-1900 ביקר במעבדתו של ואן 'ט הוף. ב-1906 התמנה לתפקיד פרופסור לכימיה כללית ואורגנית באוניברסיטה המלכותית. ב-1929 התמנה למנהל מכון הוויטמינים ומכון הביוכימיה, שהוקם זה לא מכבר. ב-1941 פרש מהוראה, אך המשיך לעסוק במחקר.
עבודתו הביוכימית הראשונה פורסמה ב-1904, ועסקה בפעולתם של אנזימים, בהשוואה לעבודתו המוקדמת על קטליזה, שבחנה הידרוליזה קטליטית של מצעים על ידי היווצרות מלח עם הזרז.