על אף שהסרט היה עטור "כוכבים, ידוענים" של אותה עת הוא לא נחל הצלחה מסחרית בקופות כפי שציפו מסרט של הגשש החיוור. בנוסף, הביקורות על הסרט היו שליליות כשהטענות העיקריות היו על קצב הבימוי, העריכה, מחסור בשורות מחץ ("פאנצ'ים") קומיים ודלות הסאטירה שבו.
למרות זאת, הסרט הפך לסרט פולחן עם השנים לאחר הוצאתו על גבי קלטות וידאו ביתיות ונודעו ממנו משפטים כמו : "שורש לשלטון במקום עצמון", "פעם היו שולחים גלויה בראש השנה של יונה עם איזה רובה במקור", "תסתמי את התה", "קוצי תיל", "לאכול שרימפס בחלב אימו ביום שבת", "וועד הבית בידינו" ועוד.
בשנת 2008 יצא הסרט על גבי DVD, כולל סרטון מאחורי הקלעים.
זהו סרטם האחרון של שלישיית הגשש החיוור.
הקרב על הועד
אגדת זהב
החלטת תמיסטוקלס
החלטת תמיסטוקלס (באנגלית: The Decree of Themistocles) הוא השם שניתן בספרות המחקר ההיסטורי המודרני לכתובת ביוונית עתיקה, העוסקת באסטרטגיה היוונית בעת פלישת קסרקסס מלך פרס ליוון. תוכנה מלמד כי התקבלה ופורסמה על ידי אספת האתונאים בהשפעת תמיסטוקלס ובהנחייתו. האותנטיות של המסמך שנויה במחלוקת אקדמית מאז פורסם תוכן הכתובת לראשונה ב-1960, וזאת משום שהיא סותרת במישרים את דברי ההיסטוריון היווני הרודוטוס אודות פינוי אטיקה ב-480 לפנה"ס. הרודוטוס מספר שהוחלט לפנות את תושבי אתונה לאחר שנתבדתה תקוות האתונאים כי הספרטנים ובעלי בריתם מן הפלופונסוס יצאו במלוא כוחם אל בויאוטיה כדי להדוף שם את הפולש הפרסי; במקום זאת נפנו הפלופונסים לביצור האיסתמוס הקורינתי, וכך הותירו לצבא הפרסי דרך פתוחה לכיבוש אתונה. אם ההחלטה שהתקבלה בהשפעת תמיסטוקלס אומנם אותנטית, אזי נטישת אטיקה הייתה חלק מן האסטרטגיה בה נקטו היוונים כדי לפתות את הפרסים לקרב ימי בארטמיסיון או בסלמיס.
גילוי הכתובת.
האבן עליה חקוקה החלטת תמיסטוקלס ונמצאת כיום במוזיאון לאפיגרפיה באתונה התגלתה על ידי איכר מטרויזן שבפלופונסוס, אשר השתמש בלוח השיש כמפתן לדלת. ב-1959 הוא מסר את האבן למורה בן המקום, שהציג אוסף של חפצי אומנות מטרויזן באחד מבתי הקפה בעיירה. פרופ' מ' ה' ג'יימסון (M.H. Jameson ) מאוניברסיטת פנסילבניה ראה את הכתובת, ושנה אחר כך פרסם את תוכנה בצירוף תרגום ופירושים.
תוכן הכתובת.
הכתובת פותחת בהצהרה, כי הוחלט על ידי המועצה (boule) ואספת העם, על פי הצעת תמיסטוקלס בן נֶאוֹקְלֵס, להפקיד את הגנת העיר מפני הפרסים בידי האלה אתנה ושאר האלים. האתונאים עצמם והנוכרים המתגוררים בעיר יעבירו את ילדיהם ונשותיהם אל טרויזן ואת הזקנים והמטלטלים אל האי סלמיס. אוצרי המקדשים וכוהניהם יישארו באקרופוליס כדי להגן על נכסי האלים.
כל יתר האתונאים ואלו מבין הנוכרים שהם בגיל צבא יעלו על 200 האוניות שהוכנו מבעוד מועד ויילחמו בפרסים למען חירותם שלהם ושל שאר היוונים, יחד עם הלקדימונים, הקורינתים, האַיגִינִים והיוונים האחרים הנכונים לחלוק בסכנה.
אחר כך עוסקת ההחלטה באיוש אוניות הצי המלחמתי. היא קובעת, כי הסטרטגוי ימנו, החל ממחר, 200 מפקדי טריארות (trierarchoi) בעלי כישורים מתאימים, אחד לכל אונייה, ויקצו אותם לאוניות על פי גורל. עליהם להיות בעלי קרקע ובית באטיקה, אבות לילדים חוקיים וגילם אינו עולה על חמישים. הסטרטגוי יגייסו גם את חיילי הצי (epibatai), עשרה לכל אונייה, שגילם בין עשרים לשלושים, וארבעה קשתים (toxotai), ויקצו לאוניות על פי גורל גם את החובלים והמלחים (hyperesiai).
ההחלטה מוסיפה ומפרטת את אופן הכנת רשימות הצוות לאוניות ופרסומן, ומורה כי לאחר איוש האוניות ומינוי הסטרטגוי, מאה מהן ישוטו אל ארטמיסיון כדי להתנגש באויב, מאה נוספות יצאו אל סלמיס, והנותרות יגנו על חופי אטיקה. הכתובת מסתיימת בקריאה לכל האתונאים להתאחד למען הגנת עירם, ומורה כי כל אלו שהוגלו מן העיר לעשר שנים יצאו אל סלמיס ויישארו שם עד להחלטת אספת העם באשר לגורלם.
מכאן ואילך הולכת הכתובת ומיטשטשת ולא ניתן יותר לקרוא את המשכה.
ייחודה של הכתובת.
אם התיאור על פינויה של אתונה כמתחוור מהחלטת תמיסטוקלס הוא מדויק, אזי יש לתקן את תיאור הרודוטוס את אירועי שנת 480 לפנה"ס על מנת שישקף את האסטרטגיה היוונית עליה הוסכם בחודש יוני אותה שנה ואשר התמקדה בעצירת ההתקדמות הפרסית בסלמיס ובאיסתמוס הקורינתי. אם אומנם זו הייתה תוכניתם של היוונים, אזי קרבות תרמופילאי וארטמיסיון, אותם מתאר הרודוטוס כניסיונות להדיפת הפולש הפרסי ותו לא, היו למעשה פעולות עיכוב, שנועדו להעניק זמן לפינוי אטיקה ולהכנות להגנת האיסתמוס.
מחלוקת הדעות.
מיד עם פרסומה נעשתה הכתובת נושא לוויכוח אקדמי לוהט, משום שהטילה ספק בגרסת הרודוטוס, שהייתה עד אז התיאור המקובל של מלחמות יוון-פרס. המחקר האפיגרפי של הכתובת העלה, כי היא נחקקה במחצית הראשונה של המאה ה-3 לפנה"ס, ועל כן התעוררה השאלה כיצד שרד הטקסט משך מאתיים שנה, ובמיוחד אם מביאים בחשבון שאתונה נבזזה פעמיים על ידי הפרסים, ב-480 לפנה"ס ושוב ב-479 לפנה"ס. האזכור הראשון של החלטה, שניתן לזהותה עם זו שנתגלתה בטרויזן, נמצא אצל דמוסתנס. הוא מספר כי אייסכינס (Aischines) קרא את ההחלטה בפני קהל ב-347 לפנה"ס, כך ששוב נדרש הסבר לפער של מאה שנים ויותר. חוקרים, הסוברים כי ההחלטה אותנטית, מצביעים על שתי השורות האחרונות באורקולום המפורסם שניתן לאתונאים:
זיהויה של סלמיס כמקום השמדת הפולש הפרסי עשוי ללמד, כי האסטרטגיה המצדדת בניהול הקרב במקום זה קיבלה כבר את הסכמת המצביאים היוונים, ועל כן התיאור המובא בהחלטת תמיסטוקלס הוא נכון. ברם, חוקרים המפקפקים בהחלטה מעלים טיעונים אחדים נגד האותנטיות שלה. את הזכרת סלמיס בנוסח ההחלטה ובדבר הנבואה גם יחד הם מסבירים בנוהגם של היוונים לשנות לעיתים ולאחר מעשה את תוכן האוראקולום, ואף מצביעים על ביטויים אנכרוניסטיים אחדים בטקסט; אלה, הסבורים כי הטקסט אותנטי, מציינים כי היוונים נהגו להעתיק מסמכים בגרסה חופשית ולאו דווקא כלשונם, מילה במילה. לבסוף, קיימים עניינים תוכניים חשובים יותר השנויים במחלוקת, כמו פסקאות החשודות מבחינה כרונולוגית, אמרות שאין מקומן לכאורה בהחלטה רשמית ועד סתירות קשות בין הטקסט לבין תאוריו המפורטים של הרודוטוס את היערכות הכוחות. לנוכח השגות אלה טוען ג'ון פיין, כי הדרך הטובה ביותר היא לראות בכתובת מיזוג של כמה הצעות שהוצעו על ידי תמיסטוקלס בשנים 482-480 לפנה"ס.
תרס&quot;ח
הטבח המשטרתי באתיופיה (2006)
הטבח המשטרתי באתיופיה מתייחס להרג 193 מפגינים ב-18 באוקטובר 2006, רובם בבירה אדיס אבבה. המהומות האלימות שבהן נהרגו המפגינים התחוללו בחודשים יוני ונובמבר בעקבות הבחירות של מאי 2005 באתיופיה.
פרטים.
ב-18 באוקטובר 2006 מקור עצמאי פרסם שהמשטרה האתיופית ירתה למוות ב-193 מפגינים, רובם באדיס אבבה, במהומות יוני ונובמבר בעקבות הבחירות של 2005. המידע הודלף לפני שהגופים הרשמיים העצמאיים הודיעו לפרלמנט. ההדלפה נעשתה על ידי השופט האתיופי וולדה-מיכאל מאשאשה שגילה שהממשלה הסתירה את האמת מאחורי המוות של המפגינים על ידי המשטרה.
גאמאצ'ו מאגארסה, חבר בוועדת החקירה העצמאית, שהשופט וולדה-מיכאל מאשאשה עבד איתו בעבר טען שהשופט הוציא מכל הקשר מטעמים פוליטיים.
המחיר.
הדוח הרשמי תיאר שהפרלמנט והממשלה נתנו את אותם הפרטים כמו ועדת החקירה. נאמר שמאתיים בני אדם נהרגו כולל ארבעים בני נוער. שישה שוטרים מצאו את עצמם בין ההרוגים ו- 763 אנשים נפצעו. רישומי המשטרה מעידים שבתחילה נאסרו כ-20,000 מפגינים נגד הממשלה.
האסירים.
כיום, חלק ממנהיגי מפלגת האופוזיציה העיקרית, ה-CUD, כלואים לכאורה באשמת הפיכה ובגרימת המהומות. כל סעיפי האישום בוטלו עקב הלחץ של האיחוד האירופאי וגורמים מדיניים נוספים. לאחר משפט קצר שוחררו מנהיגי האופוזיציה.
כמה מנבחרי ה-CUD עדיין נרדפים באתיופיה. כתוצאה מהמהומות נעצרו אלפים ונכלאו. עד סוף שנת 2005 שוחררו כ-8,000 מהכלא.
אלימות נגד נשים
אלימות נגד נשים היא פשע שנאה המתקיים כלפי נשים בשל מגדרן. אלימות נגד נשים היא תופעה אוניברסלית, השכיחה בלא הבדל דת, מעמד חברתי, תרבותי, גאוגרפי, גילי, או רמת השכלה.
תיאוריות שונות מנסות להסביר את המניעים לאלימות המופנית כלפי אישה וביניהם השוויון המגדרי ובמעמדן הנחות של נשים לאורך ההיסטוריה. על אף התקדמות מסוימת במעמדן של נשים וחקיקת חוקים מגנים, ממשיכה התופעה להתקיים באופן נרחב ברחבי העולם ולגבות קורבנות נוספים.
היסטוריה של אלימות כלפי נשים.
בתרבויות שונות ובחברות פטריארכליות נחשבה האישה לרכוש של הגבר. אלימות נגד נשים הייתה דרך לשליטה בהן ולהגבלת צעדיהן ומעמדן בחברה, ותרמו לכך חוקים שונים ומדיניות ממשלתית בחלק מהמדינות, שלעיתים קיימים גם כיום.
אלימות נגד נשים בתנ"ך ובמסורת היהודית.
עדויות לאלימות נגד נשים ניתן לראות בין השאר בתנ"ך. סיפור דינה שהחל באלימות כלפי אישה אחת הביא לנקמה אלימה בקנה מידה של הכרזת מלחמה.
בספר שופטים בסיפור פילגש בגבעה. בסיפור זה גבר שחשש לחייו הציע להמון את פילגשו כקורבן חלופי. אנשים משבט בנימין אנסו פילגש של בן שבט לוי עד מוות. בתגובה למעשה יצאו יתר השבטים למלחמת אחים והשמידו את שבט בנימין, מהם נותרו 600 ניצולים.
פרשת אשת יפת תואר מראה שבתקופת המקרא היו מקובלות תופעות של שבי ואונס של נשות האויב בעת מלחמה. בתקופה בה חלו דיני עבד עברי, לאדם חסר-כל הייתה רשות למכור את בתו הקטנה לאמה עברייה, מעמד שנותר בתוקפו עד הגיעה לגיל בת מצווה והתיר לקונה לשאתה לאישה (בת חורין) או להשיאה לבנו (במידה והיא אינה רוצה בחתונה היא משוחררת לחופשי).