אורבך החוקר מתגלה בספר זה, לא רק כבעל אומץ ומעוף לכלול את מגוון השאלות והסוגיות לכלל תורה שלמה, אלא גם כהוגה בעל אחריות תרבותית-ציבורית הרואה מחובתו להציע את פירות המחקר לקהל הקוראים המשכיל.
ספר "ההלכה" יצא לאור בסדרת ספרי "יד לתלמוד", אשר אורבך היה בין יוזמיה והעורך הראשי שלה. סדרת ספרים זו נועדה, כהגדרתו, "לקהל הקוראים המשכיל, שהמכנה המשותף לחבריו הוא השכלה כללית, אופק אינטלקטואלי רחב, פתיחות מחשבתית ורצון להתוודע אל שרשי תרבותם, להכיר וללמוד את היהדות". (בסדרה זו יצאו גם הספרים: תולדות המדרש והאגדה מאת יונה פרנקל, והספר: פועלים ואומנים - מלאכתם ומעמדם בעיני חז"ל מאת מאיר איילי).
ספר "ההלכה" תורגם לאנגלית - (The Halakahah - Its sources and Developments. 1996)
מחקרים במדעי היהדות (תשנ"ח 1998).
מחקרים במדעי היהדות (עברית: כרכים א-ב) ו - Collected Writings In Jewish Studies (לועזית: כרך ג) (תשנ"ח. 1998)
שלשה כרכים של מאמרים אשר הופיעו בבמות שונות, יצאו לאור לאחר פטירתו על ידי חנה אורבך, רעייתו של פרופ' אורבך.
המאמרים עוסקים בתחומים נרחבים, המחולקים לחטיבות על פי הנושאים הבאים: הספרות הרבנית בצרפת הצפונית, באשכנז ובאנגליה; הספרות הרבנית בספרד, בפרובנס, באיטליה ובארצות המזרח; יהדות פולין; סוגיות בענייני לשון, מחשבה והיסטוריה; מילואים לספר "עולמם של חכמים"; ביקורת ספרים על ספרי יסוד במדעי היהדות; מדעי היהדות - אישים ושיטות; The Halakha and Life; Aggadah and Polemics; Types of Leadership; Jewish Studies.
הספרים נערכו בידי משה דוד הר ויונה פרנקל (עברית) ובידי משה דוד הר וירחמיאל ברודי (לועזית).
על יהדות וחינוך (תשכ"ז 1967) ; על ציונות ויהדות: עיונים ומסות (תשמ"ה 1985).
בנוסף על חיבוריו המחקריים, פרסם אורבך את מאמריו המרכזיים בשאלות הנוגעות למצב העם היהודי ומדינת ישראל בספרים אלו.
המאמרים הכלולים בשני הספרים עוסקים בהיבטים חברתיים, חינוכיים ומוסריים, העומדים במרכז הווייתה של החברה בישראל. בין הנושאים הנדונים: יחסי דת ומדינה, דמותם של מדעי היהדות בדורנו, הגשמתה של הציונות ומשמעותה בימינו, היבטיה ההומניסטיים של ההלכה, ועוד.
מתוך המאמרים עולה מחויבותו המתמדת של אורבך, לפעול ולהשמעת קולה של יהדות - יהדות המעוגנת בדבקות בהלכה ובנורמות המתחייבות ממנה, בפתיחות לגבי המציאות בה אנו חיים ובאחריות לבניית מדינת ישראל כחברת מופת מוסרית וערכית.
רשימות בימי מלחמה - יומנו של רב ארצישראלי בצבא הבריטי, תש"ב-תש"ד /1942-1944, (תשס"ח 2008)..
הספר הוא רשימותיו של אורבך במהלך שירותו כרב צבאי בצבא הבריטי, בימי מלחמת העולם השנייה. הוא מתאר את פעילותו לרווחתם של החיילים היהודים, בכלל ולחיילים היהודים מארץ ישראל, בפרט, את הפעילות למען שרידי הקהילות היהודיות בצפון אפריקה ולמען "שארית הפליטה" באיטליה. הרשימות נערכו בידי רעייתו, חנה אורבך ובתו, רחל קרן.
ארכיון אפרים אלימלך אורבך.
לאחר פטירתו, נמסר עזבונו העשיר לספריה הלאומית, בירושלים.
פעילותו הציבורית.
אפרים אלימלך אורבך נודע לא רק כחוקר פורה ומזהיר וכדמות מרכזית בעשייה המדעית בארץ, אלא גם כדמות ציבורית מוסרית מן המעלה הראשונה. לכל אורך שנותיו ופעילותו המחקרית והאקדמית, אורבך לא נמנע מלעסוק בענייני השעה, ליזום תוכניות ומהלכים לקידום המחקר והמדע, להיות שותף לפרויקטים הנוגעים לעם ישראל ולמדינת ישראל ולהביע את דעתו בנושאים השנויים במחלוקת, מנקודת ראות יהודית, חברתית ומוסרית.
אורבך ליווה את תהליך הקמת מוסד "יד ושם" בשנותיו הראשונות, היה חבר האקדמיה ללשון העברית ושותף לצוות ההקמה של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והמכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית.
מתינותו הפוליטית שהייתה חלק מהשקפתו ומחויבותו ליהדות הלכתית ביחד עם חובה מוסרית לדרך-ארץ עליה התחנך, בצד ישירותו ונחישותו הובילוהו למעורבות בענייני השעה. אורבך היה מן היוצאים נגד בן-גוריון ב"פרשת לבון," והיה בין מייסדיו של "הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון". הוא הרבה לבטא את עמדתו בלא מורא בסוגיות דת ומדינה, חינוך, יהדות וענייני השעה. בשנת 1966 הקים את "התנועה ליהדות של תורה", שחרתה על דגלה את הפצתה של היהדות בדרכי נועם. בהקשר זה, התנגד אורבך לחקיקה דתית ולשחרורם של תלמידי הישיבות מצה"ל, כמו גם למניעת חפירות ארכאולוגיות. בעת מלחמת לבנון, נפגש ארוכות עם ראש הממשלה דאז, מנחם בגין, והביע את מחאתו על אירועי סברה ושתילה. דעותיו נשמעו בעניין רב גם על ידי קברניטי המדינה, ולא פעם נעשה בהן שימוש רשמי על-ידי משרד החוץ וגורמים ממשלתיים אחרים.
אישיותו הציבורית הבולטת ועמדותיו המוסריות-חינוכיות בעניינים ציבוריים ופוליטיים, אשר זכו להבלטה בראיונות רבים לעיתונות היומית, בכתיבת מסות, ובהרצאותיו הרבות בבמות מגוונות, לצד נוכחותו וסמכותו המדעית הנרחבת, הם שניצבו ככל הנראה ברקע העמדתו כמועמד לנשיאות המדינה בשנת 1973.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
חטיבת עציון
חטיבת עציון היא חטיבה מרחבית של צה"ל שתפקידה להגן על אזור גוש עציון.
מפקדה.
מפקדת החטיבה (המפח"ט) ממוקמת בגוש עציון, דרומית לירושלים, בשטחי יהודה ושומרון, מול היישוב אלון שבות ובסמוך לכביש 60 (כביש גב ההר שהוא הציר המרכזי ביו"ש). מחנה חטמ"ר עציון, היה בעברו בסיס טירוני ההנדסה, חלק מבה"ד 14.
ייעוד ומבנה.
החטיבה, כרוב החטמ"רים באוגדת איו"ש, אחראית על גזרה של עיר פלסטינית מרכזית (בית לחם) ועל הכפרים והיישובים הסובבים אותה, כמו גם אחראית החטיבה על האתר ההיסטורי קבר רחל שבבית לחם. תחת פיקוד החטמ"ר שלושה גדודי לוחמים (לרוב גדודי חי"ר או הנדסה קרבית) אשר מתחלפים כל מספר חודשים (לאחר ביצוע "קו"). לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, גדוד שמשון, שהיה תחת פיקוד החטיבה הצפונית בחבל עזה, קיבל את האחריות על גזרת בית לחם ונכנס לפעילות מבצעית באופן קבע כמו כלל גדודי החי"ר הייעודי המשרתים בחטמ"רים אחרים באיו"ש. יחידת לוחמים נוספת המאוישת באופן קבע בחטמ"ר היא מחלקת הצמ"ה החטיבתית, השייכת לחיל ההנדסה הקרבית, האחראית להריסת בתי מחבלים או פתיחת צירים בעזרת דחפורי D9 משוריינים, מחפרים ממוגנים, שופלים ועוד.
מבנה החטיבה.
במפקדת החטמ"ר ישנן המחלקות הבאות:
המחלקות הבאות מהוות חלק מן החטמ"ר אמנם הן אינן כפופות למפקדה באופן ישיר, חלקן כפופות לפיקוד מרכז וחלקן למשרד הביטחון:
אננס
אָנָנָס (שם מדעי: "Ananas comosus") הוא מין צמח טרופי ממשפחת הברומליים הגדל בטבע בברזיל, בוליביה ופרגוואי. האננס הוא צמח רב שנתי קטן עם עלים באורך 30–100 סנטימטרים המקיפים גזע עבה. כל צמח מניב פרי אחד שיוצא מהגזע. בשנים הבאות, ייחורי צד גדלים סביב צמח האם והם יכולים להניב פירות. מקור השם אננס הוא מהמילה הטופית "אננה" שמשמעותה "פרי טוב".
זמן גידול הפרי יחסית ארוך, בין 22–25 חודשי גידול עד הבשלתו המלאה.
האננס שייך לצמחי CAM (למשל קקטוסים וטבוריתיים), שיש להם מנגנון פוטוסינתזה מיוחד Crassulacean acid metabolism, והוא בעל הערך הכלכלי הגבוה ביותר בין צמחי CAM, והשלישי בחשיבותו כצמח טרופי לאחר הבננה וההדרים.
פרי.
פרי האננס הוא המתפתח מתפרחת שלמה של פרחים. פרי האננס גדול ביחס למרבית הפירות ובעל צורה סגלגלה. האננס נפוץ מאוד בתאילנד ובמקומות טרופיים. אזורי הגידול הטבעיים של האננס הם במקומות בעלי אקלים טרופי, בגובה של 400–1,000 מטר במרכז אמריקה, אפריקה ודרום-מזרח אסיה.
כאשר האננס אינו בשל לקטיף הוא עלול להיות רעיל.
מבנה האננס.
קליפתו של הפרי מורכבת מבליטות משושות דוקרניות, קליפתו החיצונית של כל משושה מורכבת משלושה עלעלים שמתחתם נמצא קרום צהוב או לבן. המשושים מחוברים לליבה המחוברת אל גבעול הצמח. גודלו של האננס יכול להגיע עד לאורך של 30 ס"מ ומשקלו 1–3 ק"ג. בטבע, אננס מכיל זרעים רבים, אחד עבור כל פרח. לעומת זאת, אננס המגודל באופן מסחרי כמעט לעולם אינו מכיל זרעים.
המשושים באננס מאורגנים בשתי ספירלות משולבות; 8 סיבובים בכיוון אחד ו-13 באחר. 8 ו-13 הם מספרים עוקבים בסדרת פיבונאצ'י, שנוטה להופיע רבות בסידורי תבניות בצמחים.
שימושי הפרי.
אננס משמש לעיתים קרובות בקינוחים ובסלטי פירות, אך הוא משמש גם במנות רבות אחרות. דוגמה מפורסמת היא פיצה בנוסח הוואי, שעליה מפזרים אננס ובשר מעושן. שימוש מוכר נוסף לאננס הוא במנות אסייתיות של נודלס ברוטב מוקפץ עם ירקות שונים (כמו כרובית, ברוקולי, שעועית ועוד). בהוואי נהוג להשתמש במיץ האננס גם כדי להכין משקה אלכוהולי הקרוי "יין אננס".
בגלל האנזימים המיוחדים שבו, מיץ אננס יכול לשמש כתחמיץ או כמרכך לבשר. כמו כן, קיימים משקאות רבים כדוגמת מיץ אננס או שייקים שבהם האננס משולב.
היסטורית העיבוד.
האננס התפשט מאזור הגידול הטבעי שלו בהשפעת הציוויליזציה, ועד זמנו של כריסטופר קולומבוס הגיע לכל רחבי דרום ומרכז אמריקה ולאיים הקריביים. קולומבוס הביא עמו את האננס בשובו לאירופה, ומספרד הוא עבר אל הפיליפינים ואל הוואי. הפרי התאקלם בהצלחה בחממות ברחבי אירופה כבר ב-1720. שמו של הפרי בשפה האנגלית (Pineapple) נגזר ממראהו דמוי האצטרובל.
דרום-מזרח אסיה שולטת בגידול האננס: ב-2001 הפיקה תאילנד 1.979 מיליון טונות, הפיליפינים הפיקו 1.618 מיליון טונות וברזיל הפיקה 1.43 מיליון טונות. הגידול הכולל בעולם ב-2001 היה 14.220 מיליון טונות. היצואנים הראשיים של אננס טרי ב-2001 היו קוסטה ריקה, 322,000 טונות, חוף השנהב, 188,000 טונות והפיליפינים, 135,000 טונות.
אננס בישראל.