למדור תקשורת חזותית נוסף מכלול שהוא מכלול החמ"ל, בעברו נקרא "תא ארכיון" והיה תחת מדור צילום.
מכלול החמ"ל אחראי לקטלג, לשמור ולמיין את התוצרים המתקבלים מפלגת התיעוד המבצעי, לאחסן את תוצרי היחידה, ולמיין אותם לשימוש עתידי.
צוות הצילום המטכ"לי.
מדור צילום הועבר מ"יחידת ההסרטה של דובר צה"ל" לפלגת התיעוד המבצעי, כתוצאה מכך, המדור הפך ל"צוות הצילום מטכל"י" (היות שחייליו אינם מוסמכים בטירונית קרבית כלשהי) והמדור אחראי על צילומי ההפקות, צילומי ניוז, וצילום אירועים דוברותיים.
צוות הצילום כולל בתוכו שני תאים:
היסטוריה.
יחידת ההסרטה הוקמה רשמית באוגוסט 1948 במסגרת מחלקת שרות מפות וצילומים. מקימה היחידה ומפקדה הראשון היה נפתלי אבנון (רובינשטיין). בפעילות היחידה הזו נטלו חלק חיילים ואזרחים: איילה הירש (מזכירה), אלפרד שטיינהרדט, שמעון פוקס, צבי לסשצינסקי, אדם גולדברג, יהודה תרמו, יוכי שוורץ, בבוט, פוסמן, יעקב קלח ודב לואי.
בשנת 1954 הפיקה היחידה סרט עלילתי קצר בשם "חוד החנית", על פי תסריט מאת שבתי טבת בבימויו של אלפרד שטיינהרדט. הסרט סקר את מסלולו של לוחם בחטיבת הצנחנים, וקיבל פרס מאת "ארגון עובדי ההסרטה" כמו גם שבחים מהביקורת בעיתונות באותה תקופה, סרט נוסף מאותה התקופה הוא "הרקע האדום". להפקת סרט זה הובא במאי בריטי בשם תורולד דיקנסון. הסרט הציג את חייו של חייל בחיל הרגלים אך לא זכה להצלחה לה זכה "חוד החנית".
הסרט המפורסם ביותר של היחידה הוא שתי אצבעות מצידון מ-1986. זהו סרט עלילתי באורך מלא, והוא הסרט העלילתי היחיד של היחידה שהופץ לצפייה בציבור. הסרט, המתאר את הדילמות שבהן נתקלו חיילים במלחמת לבנון הראשונה, זיכה את היחידה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית. בשנת 2000 הופק סרט עלילתי נוסף בשם "הנעלם" בכיכובם של ליאור אשכנזי ונטלי עטיה. סרט זה לא הופץ משיקולים ביטחוניים.
פעולתיה של היחידה הפכו עם הזמן למבצעיות יותר ויותר. ב-2003 נהרג צלם היחידה מירי מחבלים בפעולה מבצעית של כוחות פלחה"ן גבעתי ברפיח. בעקבות המקרה הוחלט כי ישנה חשיבות לפלגה של צלמים קרביים אשר יביאו תיעוד אכותי מזירות קרב ואזורי לחימה, ולכן בכל שנה ישנם חלק מן החיילים המגויסים לדובר צה"ל אשר עוברים הכשרת לוחמה במערך הגנת הגבולות ולבסוף משובצים בפלגת תיעוד מבצעי.
בשנת 2018 חל שינוי מבני בחטיבת דובר צה"ל. כתוצאה מכך, שונה שמה של יחידת ההסרטה למדור תקשורת חזותית והמדור כולו הצטרף לענף חדש - ענף ההפקה והמדיה של חטיבת דובר צה"ל.
תהליך המיון וההכשרה.
רוב חיילי הענף הם בוגרי מגמות קולנוע וטלוויזיה או עתודאים בעלי הישגים גבוהים וכישרון מובהק בתחום הקולנוע. מלש"ב שרוצה להתקבל ליחידה עובר תהליך מיונים הכולל מבחנים עיוניים, הגשת תיק עבודות, מבחנים מעשיים וראיון אישי (ספציפיים לפי מקצוע). בסוף התהליך מתקבלים מספר מצומצם של חיילים לשירות בענף ההפקה והמדיה של דובר צה"ל, יחידת ההסרטה הגדולה והאיכותית ביותר בצה"ל. המתקבלים עוברים טירונות ולאחר מכן קורס מש"קי דוברות במתכונת ייעודית. בתום הקורס, החיילים החדשים מוכשרים לתפקידם הספציפי במסגרת חפיפות מקצועיות.
וויליאם הנרי פארקר
אדגר ברונפמן (הבן)
אדגר ברונפמן הבן. (באנגלית: Edgar Bronfman Jr; נולד ב-16 במאי 1955 בניו יורק) הוא איש עסקים אמריקאי ממוצא יהודי. בן למשפחת ברונפמן המפורסמת - אחד מחמשת ילדיו של אדגר האב.
קורות חיים.
אדגר הבן נולד בניו יורק לאן לואב ואדגר האב. זמן קצר לפני לידתו משפחתו עברה ממונטריאול, בה היו המשרדים הראשיים של חברת סיגרם (Seagram) לניו יורק, אך תקופה קצרה אחרי לידתו חזרה לשם. ברונפמן למד בבית ספר פרטי בניו יורק (Collegiate school), ובשנים אלו החל להתעניין בתיאטרון וקולנוע. כשהתבגר התחיל להפיק סרטים, הראשון בהם היה על בית ספרו, שהיה בין בתי הספר הוותיקים ביותר בניו יורק; הסרט זכה לשבחים מעיתון Los Angeles Times. לפני סיום בית הספר נסע ללונדון כדי לעבוד על סרט בחברת MGM. בשנות ה-70 התחיל לכתוב שירים, וכן נהיה למפיק סרטים.
סבו קיווה כי יצטרף לעסק המשפחתי עם פטירתו ב-1971, אך אדגר המתין מספר שנים, ורק בשנת 1982 הצטרף לחברת סיגרם ולהנהלתה, ומונה למנהל סניף לונדון. בשנת 1984 התמנה למנהל ניהולי בניו יורק. בתקופה זאת הרחיב את פעילות החברה מחוץ לייצור משקאות גם להפקת אלבומי מוזיקה, תחום אהוב עליו במיוחד. בשנת 2001 מכר חלק ממניות החברה לויבנדי, צעד שנתפס שנוי במחלוקת בעיתונות. ב-2004 רכש את חברת המוזיקה וורנר מיוזיק גרופ, והוא עומד כיום בראשה.
ברונפמן הוא אב ל-7 ילדים, שלושה מאשתו הראשונה שרי ברואר, לה היה נשוי בשנים 1979–1991, וארבעה מאשתו הנוכחית קלריסה אלקוק, לה נישא ב-1993. בנו הבכור בן ברואר הוא סולן וגיטריסט להקת "The Exit", אותה הקים בשנת 2000.
הפיסטוס
היינריך פון טרייצ'קה
היינריך גוטהארד פון טרייצ'קה (מגרמנית: Heinrich Gotthard von Treitschke; 15 בספטמבר 1834 – 28 באפריל 1896) היה היסטוריון ומדינאי גרמני-לאומני, שערך מסע תעמולה אנטישמי נגד יהודי גרמניה החל משנות ה-70 של המאה ה-19.
חייו.
טרייצ'קה נולד בדרזדן למשפחת קצין סקסוני ממוצא בוהמי. הוא למד היסטוריה ומדע המדינה, בין השאר אצל פרידריך כריסטוף דלמן, שהיה היסטוריון לאומן גרמני בולט ואצל פרידריך יוליוס שטל, יהודי מומר. לשני המורים הייתה השפעה רבה על טרייצ'קה ועל גיבוש תפיסת עולמו הלאומנית והאנטישמית.
טרייצ'קה ניסה לפנות לפוליטיקה, אולם פגמים בבריאותו גרמו לו להתמקד בתחום ההיסטורי. הוא לימד היסטוריה ומדע המדינה במספר אוניברסיטאות גרמניות. בשנת 1871 נבחר טרייצ'קה לרייכסטאג מטעם המפלגה הליברלית הלאומית, אולם עם הזמן הפך לשמרן מתון בלתי תלוי. בשנת 1874 החל ללמד באוניברסיטת ברלין במקביל לעבודתו הפוליטית. בשנת 1884 תמה כהונתו של טרייצ'קה ברייכסטאג, ובשנת 1886 נתמנה להיסטוריון הרשמי של פרוסיה.
כפוליטיקאי, תמך טרייצ'קה תמיכה נלהבת בביסמרק, באיחוד גרמניה ובלאומנות הגרמנית. הוא התנגד באופן עיקש לסוציאליזם, לנצרות הקתולית ולרעיונות חופש הפרט המערב אירופיים. כתומך בקולוניאליזם הגרמני, טרייצ'קה היה בין הראשונים שראו באימפריה הבריטית מכשול לגדלותה של גרמניה, ולא שלל עימות עתידי בין שתי המדינות.
טרייצ'קה מת בשנת 1896 בברלין.
כהיסטוריון.
טרייצ'קה נחשב לגדול ההיסטוריונים הפרוסיים. לפי משנתו, על ההיסטוריון לנקוט עמדה ברורה בנוגע לדיווח היסטוריה ולכתוב אותה על פיה. בעבודתו הוא ניסה להציג את חשיבות תפקידו של העם הגרמני בעולם, להבליט את הניגודים בינו לבין עמים אחרים ולהציג את המדינה הגרמנית כגורם החשוב ביותר בתרבות הגרמנית. חיבוריו של טרייצ'קה אופיינו ברוח לאומנית ושימוש מושכל באמצעים רטוריים וספרותיים רבים. עבודתו כללה בין השאר את:
משנתו האנטישמית.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 החל טרייצ'קה לפרסם שורה של מאמרים ולשאת סדרות של הרצאות נגד יהודי גרמניה. הוא ראה ביהודים כמיצגים הבולטים של התפיסה הליברלית, שלפי משנתו הייתה נטע זר בגרמניה. הוא טען שנוכחותם של היהודים בגרמניה מהווה השפעה הרסנית על החברה והמדינה הגרמנית. הוא שלל את זכותם של יהודי גרמניה לקיים כל סוג של ייחוד לאומי וקבע שאם רצונם להישאר בגרמניה עליהם להיטמע לחלוטין בחברה הגרמנית. בהמשך טבע את הסיסמה "היהודים הם אסוננו!" (בגרמנית: !Die Juden sind unser Unglück); מוטו זה אומץ בהמשך על ידי המפלגה הנאצית, שימש בכנסים רשמיים והתנוסס בכל מהדורות העיתון "דר שטירמר" משנת 1927.
דוגמה לדעותיו ניתן לראות בציטוט הבא:
במאמרו, שפורסם בעיתון בעל ההשפעה "פרויסישה יארביכר", העניק טרייצ'קה יוקרה ורצינות לתעמולה האנטישמית של אדולף שטקר. טרייצ'קה תקף את ה"דומיננטיות" של יהודים בחיים בגרמניה ואת השחתת האידיאלים של הגרמנים על ידי ה"שתלטנים" שביניהם.
כמו אנטישמים אחרים, הבדיל טרייצ'קה חדות בין ספרדים לאשכנזים, ובייחוד ליהודי פולין שהיגרו מהמזרח:
טרייצ'קה הזהיר מפני הסכנה היהודית מהמזרח:
כמו כן, לא שלל את האפשרות שיהודים אכן ייטמעו בגרמניות, בתנאי שתהליך זה יהיה גמור וסופי: "יהודים שהתנצרו ושלא התנצרו – פליקס מנדלסון, גבריאל ריסר, מוריץ פייט היו גרמנים במובן הטוב ביותר". טרייצ'קה התרחק בכוונה משנאת ישראל הנוצרית של אדולף שטקר ודומיו, שראו את הסוגיה כדתית ותבעו מהיהודים להיטבל. האנטישמיות שלו הייתה לאומנית ודרוויניסטית-חברתית במהותה.