באותו זמן סבלה גאורגיה קשות מפשיעה ושחיתות, שהשתתפו בהם לעיתים קרובות פקידים בכירים ופוליטיקאים מקושרים היטב ליועציו הקרובים של שוורדנדזה, ובכללם בני משפחתו. משקיפים חיצוניים העריכו שהמעגל הפנימי של שוורדנדזה חולש על 70% מכלכלת גאורגיה. אשתו הייתה עורכת ועיתונאית של אחד מהעיתונים הגדולים בגאורגיה, בתו הייתה במאית של סטודיו לסרטי טלוויזיה וחתנו ייסד את אחת מחברות הסלולר המובילות במדינה. שוורדנדזה עצמו לא נהנה מעוצמה זו באופן פומבי, אך הואשם על ידי גאורגים רבים בהגנה על תומכי שחיתות. כתוצאה מכך גאורגיה זוהתה כאחת המדינות המושחתות ביותר באותה עת. בסופו של דבר, אפילו תומכיו האמריקנים מאסו בתמיכה הכספית שניתנה על ידם לגוף המזוהה עם שחיתות שלטונית.
נפילתו הפוליטית.
ב-2 בנובמבר 2003 נערכו בגאורגיה בחירות פרלמנטריות, שהואשמו כבחירות בלתי הוגנות על ידי משקיפי בחירות בינלאומיים וכן על ידי האו"ם וממשלת ארצות הברית. כתוצאה מכך התלהט זעם בין הגאורגים, כשהם מובילים להפגנות גדולות בבירה טביליסי ובמקומות נוספים. ב-21 בנובמבר של אותה שנה חדרו המפגינים לפרלמנט של גאורגיה, במושב הראשון של הפרלמנט החדש, כשהם מכריחים את הנשיא שוורדנדזה לברוח עם שומרי ראשו. מאוחר יותר הכריז שוורנדזה על מצב חירום והתעקש לא לפרוש.
חרף המתיחות הגואה, שני הצדדים הכריזו באופן פומבי על רצונם להימנע מאלימות כלשהי, במיוחד בהתחשב בהיסטוריה התוססת של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה. נינו בורג'נדזה, יושבת ראש הפרלמנט הגאורגי, אמרה כי היא תפעל כנשיאה בפועל עד שיימצא פתרון למצב. מנהיג האופוזיציה, מיכאיל סאקשווילי הצהיר כי הוא יהיה ערב לביטחונו של שוורדנדזה ויתמוך בחזרתו לפרלמנט בתנאי שיבטיח להכריז על בחירות מחודשות לנשיאות.
ב-23 בנובמבר 2003, נפגש שוורדנדזה עם מנהיגי האופוזיציה מיכאיל סאקשווילי וזוראב ז'ווניה, כדי לדון עימם במצב. הפגישה אורגנה על ידי שר החוץ הרוסי, איגור איבנוב. לאחר הפגישה הכריז שוורדנדזה על התפטרותו, ועל רצונו למנוע מאבק שיביא לשפיכות דמים "כך שכל זה יכול להסתיים בדרכי שלום וללא שפיכות דמים וללא קורבנות". למרות זאת ההשערה הייתה כי סירובם של הכוחות המזוינים של גאורגיה לאכוף את מצב החירום, הייתה הסיבה העיקרית להתפטרות. ביום למחרת הוא טען כי התכוון להתפטר ביום הקודם, שעות לפני שהתפטר בפועל אבל פמלייתו עיכבה אותו.
גודל השפעתם של כוחות זרים במפלתו של שוורדנדזה אינו ידוע, אך לאחר התפטרותו נודע שרוסיה וארצות הברית שיחקו בכך תפקיד ישיר. מזכיר המדינה האמריקאי, קולין פאוול, היה בקשר קבוע עם שוורדנדזה במהלך המשבר שפרץ בעקבות הבחירות, ועודד אותו להתפטר ולסגור את המשבר בדרכי שלום. שר החוץ הרוסי, איגור איבנוב, טס לטביליסי לבקר את ראשי האופוזיציה ושוורדנדזה, הוא ארגן, ב-23 בנובמבר, מפגש בין סאקשווילי וזוראב ז'ווניה. לאחר מכן ערך ביקור במחוז האוטונומי אג'ריה, כדי להתייעץ עם המנהיג האג'רי אסלן אבשידזה, שתמך בשוורדנדזה.
נישול שוורדנדזה הביא לחגיגות, שתייה וריקודים, גדולות, של אלפי אנשים, בכיכר החירות בשדרות רוסתוולי שבטביליסי. המפגינים קראו למחאתם ותוצאותיה - מהפכת הוורדים, המזכיר את הפלת הממשלה הסובייטית במהפכת הקטיפה שהתרחשה בצ'כוסלובקיה בשנת 1989. משקיפים ציינו את הדמיון בין ההפיכות שהתרחשו ברפובליקה הפדרטיבית של יוגוסלביה בראשות הנשיא סלובודן מילושביץ' בשנת 2000, שהוכרח להתפטר בעקבות הפגנות גדולות. ההקבלה ליוגוסלביה התחזקה כאשר התגלה כי המכון לחברה פתוחה של ג'ורג' סורוס ארגן קשר בין האופוזיציה הגאורגית ולבין תנועת אוטפור (Отпор!, התנגדות!), שהייתה הגורם להפלת מילושביץ. פעילי אוטפור סיפרו לאופוזיציה הגאורגית באשר לשיטות שהם השתמשו כדי להביא לתסיסה עממית כנגד מילושביץ'. על פי העורך הראשי של העיתון "השליח הגאורגי", זאזא גאצ'צ'ילאדזה, "באופן כללי הייתה מקובלת הדעה הציבורית כי מר סורוס הוא האדם שתכנן את נפילת שוורדנדזה. המוסד לדיווח על שלום ומלחמה (Institute for War &amp; Peace Reporting) מדווחת ב-28 בנובמבר, ראיון, בשיתוף עם העיתונות המקומית, עם שוורדנדזה, תחת הכותרת "שיחה עם כעס", על המזימה של "גופים מערביים לא מוגדרים" להביא לנפילתו. הוא אמר כי הוא לא האמין הנהגת ארצות הברית מעורבת.
הממשלה הגרמנית הזמינה את שוורדנדזה לחיות בגרמניה, שם הוא עדיין מוערך במידה רבה, על שום התפקיד שמילא כאחד מראשי האדריכלים הסובייטים של איחוד גרמניה בשנת 1990. שוורדנדזה בראיון עמו סיפר כי "פעם אמר לי ראש עיריית ברלין שגאורגי אחד חילק את גרמניה, וגאורגי אחר איחד אותה". ידיעות לא מאושרות מציינות כי משפחתו קנתה וילה בעיר הנופש באדן-באדן. למרות זאת, הוא סיפר לטלוויזיה הגרמנית, ב-24 בנובמבר, כי "למרות שאני אסיר תודה להזמנה מהצד הגרמני, אני אוהב את ארצי מאוד ולא אעזוב אותה". עם פרישתו הוא החל לכתוב את זיכרונותיו.
שוורדנדזה וישראל.
יחסיו של שוורדנדזה עם ישראל ועם העם היהודי היו יחסי חיבה מיוחדים.
בהיותו שר החוץ הסובייטי, נפגש שוורדנדזה עם שמעון פרס, ותמך ביצירת קשרים דיפלומטיים עם ישראל (שהיו מנותקים אז), בשנת 1989 כאשר מוסקבה מתחה ביקורת על האינתיפאדה קבע שוורדנדזה מדיניות חדשה ביחס להגירת יהודי ברית המועצות, שהקלה על עליית יהודי ברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, מה ששיפר את מערכת היחסים הרוסית-ישראלית. באותה תקופה הוא גילה מעורבות בסכסוך הישראלי-פלסטיני, קיים שיחות עם משה ארנס, שמעון פרס ויצחק שמיר, ולחץ עליהם להסכים לוועידה בינלאומית. בהיותו נשיא גאורגיה היה במערכת יחסים קרובה עם ראשי היהדות בגאורגיה ועם אישים ישראלים.
מורשתו.
הקריירה הפוליטית של שוורדנדזה מלאה סתירות: עלייתו לשלטון הייתה תוצר המערכת הסובייטית, אשר לימים נוטרלה על ידו; מאבקו בשחיתות הפוליטית היה בין מאפייניו העיקריים, אך עם עלייתו לשלטון נעשה שימוש בשיטות מושחתות לתמיכה במעמדו; כהונתו כשר חוץ בברית המועצות לוותה בהכרה בינלאומית במדיניותו הליברלית, אך בארץ מוצאו לא ניכרו רשמי פופולריות; שלמותה הטריטוריאלית של גאורגיה נשמרה מול הלחצים הבדלניים החזקים, אבל אכיפת סמכותו לוותה בקשיים בחלקים גדולים במדינה; בתפקידיו השונים ניתן בסיס לייסוד חברה אזרחית מתפקדת, אך השמירה על כוחו נעשתה באמצעות זיוף תוצאות הבחירות.
כאשר הצטרף שוורדנדזה למועצה הגאורגית בשנת 1992, לאחר התוצאות הכאוטיות של ההפיכה כנגד זוויאד גמסחורדיה, מועמדותו הוצגה על ידו כטובה ביותר להובלת גאורגיה דרך הקשיים הצפויים לתחייה המחודשת של עצמאות לאומית. נוסף לזה, נראה שהשתכנע כי האינטרסים שלו ושל גאורגיה זהים, ובכך הצדיק את השימוש בשיטות חסרות המצפון מתוך אמונה כביכול שגאורגיה לא תסתדר בלעדיו. נפילתו פתחה בפני גאורגיה תקופה של אי-ודאות פוליטית. אחד ההיבטים החיוביים, בעיני משקיפים רבים, הייתה העובדה כי תחת שליטתו נוצרה חברה אזרחית נמרצת, שהייתה מסוגלת להתמודד בצורה טובה יותר באתגרים יחסית לשנות התשעים. נראה כי חלקו בשחרור מזרח אירופה ייזכר יותר מתקופת כהונתו כנשיא גאורגיה.
שוורדנדזה פרסם את זיכרונותיו במאי 2006 בשם "מחשבות על העבר והעתיד" ("ფიქრი წარსულზე და მომავალზე", "פיכּרי צארסוּלזה דא מומאבאלזֶה").
השועל הלבן
עקביה בן מהללאל
קטורת (בית המקדש)
ר&quot;ם
אליס מונרו
אליס מונרו (באנגלית: Alice Ann Munro. שם נעוריה ליידלו, נולדה ב-10 ביולי 1931) היא סופרת קנדית, זוכת פרס נובל לספרות, ונחשבת לאחת מטובי הסופרים בתחום הסיפור הקצר.
סיפוריה עוסקים במצב האנושי ובמערכות יחסים כפי שהן נשקפות מבעד לעדשת חיי היומיום. רוב עלילות סיפוריה מתרחשות בדרום מערב אונטריו, והיא רכשה לעצמה מוניטין עולמי בתחום הסיפור הקצר. מונרו היא כלת פרס נובל לספרות לשנת 2013, כלת "פרס הסיפור הקצר הקנדי" וזוכת פרס מאן בוקר הבינלאומי.
קורות חיים.
אליס מונרו נולדה בווינגהם , אונטריו, עיירה כפרית קטנה, למשפחה של מגדלי שועלים ועופות. אביה היה רוברט אריק ליידלו, ואמה, הייתה מורה בבית ספר, אן קלארק ליידלו (שם נעוריה: צ'אמני). היא החלה לכתוב כבר בנעוריה וסיפורה הראשון "ממדי הצל", התפרסם בשנת 1950, בהיותה סטודנטית באוניברסיטת מערב אונטריו. בשנת 1951 עזבה את האוניברסיטה כדי להינשא לג'יימס מונרו ויחד עמו עברה לוונקובר שבקולומביה הבריטית. בין השנים 1953–1957 נולדו להם שלוש בנות, שילה, קתרין וג'ני. קתרין הלכה לעולמה חמש-עשרה שעות לאחר הלידה. בשנת 1963 עברו בני הזוג מונרו לוויקטוריה, ושם ייסדו את ההוצאה לאור מונרו בוקס. בשנת 1966 נולדה בתה אנדריאה, ובשנת 1972 התגרשה מבעלה ג'יימס. היא שבה לאונטריו ושם, בשנת 1976 נישאה לג'רלד פרמלין, אשר נפטר ב-2013. כיום חיה בעיירה קלינטון.
ספרה הראשון "ריקוד הצללים המאושרים" ראה אור בשנת 1968 וזכה בפרס הספרותי החשוב ביותר בקנדה.
מאז ראה ספרה הראשון אור, פרסמה מונרו עוד ארבעה עשר ספרים וזכתה בפרסים ספרותיים רבים ולשבחי הביקורות, בקנדה ובארצות אחרות. הניו יורק טיימס כתב עליה שהיא "בהחלט יכולה להיחשב לטובה מבין כותבי הסיפורת בצפון אמריקה". הבוסטון גלוב כתב שהיא מתעלה על ג'יימס ג'ויס ואנטון צ'כוב.