הרבי מלובביץ' לימד את הניגון בשמחת תורה ה'תשכ"ב (1961) מאז הניגון היה מושר בחצרו רבות. תפילת שיר הכבוד לא נכללה בסידור אדמו"ר הזקן ולפיכך אינה נאמרת בחב"ד, אך הניגון מושר בעת התוועדות ובהזדמנויות נוספות. קודם שלימד הרב שניאורסון את הניגון, היו חסידים מהעיר ניקולייב, עיר הולדתו של הרבי, שהכירו את הניגון.
לדברי הרב שניאורסון, מאחורי הניגון עומד סיפור, על חסיד פולני ששר אותו במהלך יום הכיפורים בבית הכנסת של העיירה; בעת שחש תחושה עילאית ולא הרגיש בסביבתו, עד ששכח לשבור את הצום בצאתו. במוצאי יום כיפור נכנסו אנשי הקהילה לבית הכנסת ומצאו את האיש ועודנו שר את הניגון בדבקות.
בהזדמנות אחרת סיפר את הרקע לכך, אשר אותו אדם עשה מעשה אצילי כשתרם את רוב רכושו לאישה ענייה שבעלה שקע בחובות לפריץ. לאחר שתרם את הסכום הוא נאלץ למכור את ביתו ונכסיו, ותוך מספר שבועות נפטר האדם שפדה. אותו אדם התגלה בחלומו כצדיק נסתר והבטיח לו כי הוא ישוב לעשירותו, אך התורם ביקש לותר על העשירות לטובת הרגשת גן עדן ביום הכיפורים. כאשר הוא חש את התחושה העילאית, הושר על ידו ניגון זה. מסורת אחרת טוענת שהשיר הולחן על ידי המלחין החב"די אברהם חריטונוב מניקולייב, ויש משערים שממנו הגיע השיר לאותו חסיד פולין.
הניגון מופיע בספר הניגונים - חב"ד ניגון מספר רכ"ג (233).
עיבודים מוזקליים וביצועים.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הופיע השיר באלבום "ניגוני חב"ד" 3 של ניח"ח ב-1969 הופיע השיר באלבומו של יהורם גאון "שירי שבת", ב-1995 הופיע באלבום "ניגוני הרבי" של אבי פיאמנטה. ב-2002, באלבום אבינו מלכנו של אברהם פריד. ב־2006 באלבום לחיים טיש - שבת קודש 2. ב-2008, באלבום "קול דודי" בעיבוד לפסנתר של ישראל אדלסון. ב-2011 באלבום "עתיקא קדישא" של יצחק מאיר ובאלבום "כיסופים" של מרדכי בן-דוד. ב-2012, באלבום "אנעים זמירות" של בריו חקשור, ב-2013 באלבום "ניגון ומזמור" של גד אלבז. ב-2015 באלבום צמאה 1 דואט של אברהם פריד ושולי רנד. ב-2019 הופיע השיר באלבום היו זמנים 2 של יעקב שוואקי.
השיר בוצע במהלך השנים גם על ידי האחים פורטנוי, אבי פיאמנטה, יוני שלמה, דניאל זמיר, מוטי שטיינמץ, מנדי ג'רופי, המדרגות בני פרידמן, עמיר בניון עם תזמורת ירושלים מזרח ומערב, שלמה כץ, נתן גושן, חנה רוט, מתי קובלר ואחרים. כמו כן, בשיר "מנורה" של חיים ישראל שחיבר ביחד עם הרב שמואל קמינצקי לכבוד הרבי מלובביץ', משולב הניגון כשיר רקע; וכן בשיר "אנעים זמירות" בדואט של חיים ישראל ושלומי שבת, משולבים קטעים מהניגון.
אליהו סורקין שר את הניגון לרב יוסף שלום אלישיב קודם פטירתו ונכדו של הרב העיד שסבו מאוד חיבב את הניגון.
יחסי צ'ילה–קוריאה הצפונית
יחסי צ'ילה–קוריאה הצפונית הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של צ'ילה לבין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה.
היסטוריה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ימים ספורים לאחר שנשיא צ'ילה סלבדור איינדה נכנס לתפקידו ב-16 בנובמבר 1970. בתחילת 1973, שר החוץ הצ'יליאני קלודומירו אלמיידה ביקר בפיונגיאנג, שם הביעו הרשויות המקומיות עניין בקניית נחושת מצ'ילה. באמצע אותה שנה נחתם הסכם חילופי תרבות. לאחר ההפיכה בצ'ילה בשנת 1973, ניתק המשטר הצבאי הצ'יליאני את היחסים עם צפון קוריאה. היחסים הדיפלומטיים חודשו ב-25 בספטמבר 1992, כאשר שר החוץ הצ'יליאני אנריקה סילבה סימה יחד עם עמיתו הצפון קוריאני קים יונג-נאם חתמו במהלך העצרת הכללית של האו"ם על פרוטוקול של הסכמה לחידוש היחסים.
לאחרונה הביעה ממשלת צ'ילה את דאגתה מפני שיגור הטילים הבליסטיים שביצעה צפון קוריאה בשנת 2017, אירועים שבגינם ביקשה ארצות הברית כי צ'ילה תנתק את קשריה הדו-צדדיים עם פיונגיאנג, בקשה שנדחתה על ידי שר החוץ הצ'יליאני ארלדו מוניוס, שהצהיר כי מערכת היחסים בין המדינות "רחוקה" וכי המדינה עומדת בסנקציות שהטיל האו"ם על האומה האסייתית.
קשרי עסקים.
בשנת 2015 הסתכם הסחר בין שתי המדינות בכ-27 מיליון דולר. המוצרים העיקריים שיוצאו על ידי צ'ילה היו עפרות נחושת, אוכמניות ופפטונים, ואילו המוצרים שיוצאו בעיקר על ידי צפון קוריאה למדינה הדרום אמריקאית היו מוצרי ברזל או פלדה. צ'ילה היא המדינה שקונה הכי הרבה מוצרים מצפון קוריאה מבין מדינות אמריקה הלטינית, יותר מאשר פרגוואי, ברזיל ומקסיקו.
Bed of Lies
Bed of Lies (בעברית: מיטת השקרים) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפרית הטרינידדית ניקי מינאז', ביחד עם הזמרת האמריקאית סקיילר גריי, מתוך אלבומה שלישי, The Pinkprint. השיר יצא לאור ב-16 בנובמבר 2014, כסינגל מתוך האלבום, על ידי חברות התקליטים יאנג מאני, ריפבליק רקורדס וקאש מאני.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד שירי ה-R&amp;B.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי ניקי מינאז', סקיילר גריי, ג'סטין דייבי, וינאי ויאס, ג'רמי קולמן, דניאל ג'ונסטון ובריאן איזק והופק על ידי אלכס דה קיד, קיין ביטז ובריאן איזק. איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי העניק לשיר את תואר הפלטינה, על מכירות של למעלה מ-70,000 עותקים במדינה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-135 מיליון השמעות.
פונטיאק פיירבירד
פונטיאק פיירבירד (באנגלית : Pontiac Firebird) היא מכונית ספורט בתצורה קופה שהוגדרה כמכונית פוני מתוצרת חטיבת הרכב פונטיאק, מבית ג'נרל מוטורס אשר יוצרה בין השנים 1967–2002 ב-ארצות הברית
דגמי "פיירבירד" אשר הורכבו בהם מנועי 8V צילינדרים הוגדרו כ"מכונית שרירים".
ה"פונטיאק פיירבירד" הופיעה לראשונה בשנת 1967 כמענה להצלחתה של הפורד מוסטנג תוצרת פורד ותוך זמן קצר כיכבה בטבלאות המכירות. בין השנים 1992-1967 שווקו 2,635,204 יחידות.
מחלף בית קמה
ברוך לאנר
ברוך לאנר (באנגלית: Baruch Lanner; נולד ב-20 באוקטובר 1949) הוא רב אורתודוקסי אמריקאי, שהורשע בהתעללות מינית בילדים.
קריירה.
לאנר עבד כמנהל בית ספר תיכון ישיבת הילל באושיין, ניו ג'רזי ובהמשך היה נציג מטעם איחוד האורתודוקסים (OU) בוועידת נוער בתי הכנסת הארצית .
מעשיו.
בשנת 2000 פורסם תחקיר בעיתון הקהילתי ג'ואיש ויק, ממנו עלה לאנר התעלל והטריד מינית ילדים במשך עשרות שנים. לאנר התפטר יום למחרת הפרסום. התחקיר, בשם "תמימות גנובה" ("Stolen Innocence"), זכה מאוחר יותר בפרס עבור "עיתונות ראויה לשבח".
כתוצאה מפרסום התחקיר, איחוד האורתודוקסים (OU) הקים ועדת חקירה בראשותו של הנשיא רי'צארד ג'ואל . עלות הוועדה הייתה מעל מיליון דולר, היא ראיינה מעל 140 איש ולבסוף פרסמה דו"ח שהתפרס על פני 330 עמודים המגולל את מסכת ההתעללות וההטרדות של לאנר. בדו"ח פורסם כי החל משנת 1970, התעלל לאנר פיזית ונפשית בעשרות בני נוער, בנים ובנות, ובין היתר נגע בחלקם באזורים מוצנעים. כן הדו"ח כלל ביקורת על סגן נשיא איחוד האורתודוקסים, הרב רפאל באטלר על כך שלא שלא עשה די לברר תלונות שהוגשו. לאחר פרסום הדו"ח התפטר באטלר מתפקידו.
בשנת 2002 הורשע לאנר בהתעללות מינית בשתי נערות מתבגרות שלמדו בבית הספר הדתי בו ניהל ונידון לשבע שנות מאסר. בשנת 2005 ביטל בית המשפט לערעורים את אחד מסעיפי האישום.
אחרית דבר.
בשנת 2001 פורסם דו"ח נוסף של איחוד האורתודוקסים ממנו עלו ליקויים קשים בהתנהלות של האיחוד בפרשה וכי התעלם מתלונות על לאנר במשך עשרות שנים. המקרה תואר בתקשורת האורתודוקסית האמריקאית כ"קו פרשת המים לאופן שבו הקהילה מטפלת בהתעללות מינית".
בשנת 2003 הרבנים מרדכי ויליג, יוסף בלאו ואהרון לוין אשר חקרו תלונות קודמות נגד לאנר בשנת 1989, התנצלו בפני הקורבנות על כך שלא פעלו לעצור את ההתעללות.
ב-10 בינואר 2008 שוחרר לאנר מהכלא.
ב-5 ביולי 2022, פורסם בגרסה האנגלית של ״הארץ״ ובעיתונים נוספים כולל ״ישראל היום״, שלאנר קיבל ויזה A-5, המקנה לו שהייה זמנית בארץ. אושרה עלייתה של אשתו השנייה, אבל בקשתו של לאנר נדחתה בגלל עברו הפלילי.
ויליאם סידני מאונט
ויליאם סידני מאונט (באנגלית: William Sidney Mount ;26 בספטמבר 1807 - 19 בנובמבר 1868) היה צייר אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות ציורי הז'אנר שלו, אם כי הוא גם צייר נופים ודיוקנאות. הוא היה בתקופת אסכולת נהר ההדסון.
ביוגרפיה.
ויליאם מאונט נולד ב Setauket, לונג איילנד, ניו יורק, ב־26 בנובמבר 1807 לג'וליה אן הוקינס ותומאס שפרד מאונט, בעלה.
הוא למד באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק, ובשנת 1832 הפך לאקדמאי מלא.
הוא נפטר כמו אחיו ממחלת הכולרה ב Setauket ב -19 בנובמבר 1868.
אף על פי שהחל כצייר אירועים היסטוריים, מאונט עבר לציור סצינות מחיי היומיום.
בנוסף לציור, ויליאם סידני מאונט היה נגן ומלחין מוכשר למוזיקה לכינור.
הבית והסטודיו שלו, בית ויליאם סידני מאונט, הוא נקודת ציון היסטורית לאומית.
אחד מבתי הספר היסודיים המקומיים במחוז נקרא על שמו, וכך גם בית הספר היסודי בפארק רגו, קווינס.
על שמו נקרא בניין מגורים הממוקם ברוט קוואד בקמפוס אוניברסיטת סטוני ברוק.
משפחה.
הוא עבד הרבה עם אחיו, שפרד אלונזו מאונט (1804–1868), שגם הוא היה אמן, הידוע בעיקר כצייר פורטרטים,
הפך לאקדמאי לאומי בשנת 1842.
אחייניתו אוולינה מאונט הייתה גם אמנית הקשורה לאסכולת נהר ההדסון,
היא קיבלה חלק מההכשרה שלה מויליאם וידוע שהיא העתיקה את ציוריו מדי פעם.
יחסי ספרד–קוריאה הצפונית