קלאודסאט טס במבנה מתואם המכונה "A Train" ביחד עם לוויינים נוספים: אקווה, אאורה, קליפסו (ששוגר יחד עמו), והלוויין הצרפתי פאראסול.
המכ"מ שעל גבי קלאודסאט משגר פעימות קצרות של גלי מיקרו לאטמוספירה, ובאמעצות פיענוח הדרך שבה הפעימות הללו נקלטות בחזרה בלוויין, יוצר תמונה של מבנה ותכולת המים בעננים. עוצמת החזר אותות המכ"ם קשורה ישירות לכמות המים בעננים. למעשה הדבר מאפשר למדענים אפילו 'לשקול' את העננים.
הלוויין קלאודסאט מתופעל על ידי אוניברסיטת קולורדו.
חינוך ביתי
חינוך ביתי הוא תהליך חינוכי אשר מנוהל מבית התלמיד וניתן בעיקר על ידי משפחתו ולא במוסדות פורמליים חיצוניים ממלכתיים או פרטיים דוגמת בתי ספר. חינוך ביתי יכול להיעשות גם דרך מורים פרטיים.
תולדות החינוך הביתי.
טרם הקמת מערכת רחבת היקף של בתי ספר, עיקר החינוך היה חינוך ביתי. אך גם לאחר מכן, ועם התגברות היקף התלמידים ההולכים לבתי ספר יומיים, נותר החינוך הביתי כאופציה לחינוך סדיר, במיוחד אצל השכבות המבוססות. בסביבות 1850 בוצעו הערכות מהעיר מנצ'סטר ומשוודיה שלפיהן מציינות שבחינוך ביתי למדו בין 24-31% מהילדים בגילאי 5–15 שקבלו חינוך סדיר, או בין 11-15% מכלל הילדים בגילאי 5–15.
החינוך הביתי לאחר התרחבות מערכת החינוך המודרנית, החל להתפתח בארצות הברית בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20.
לאחר ניסיונותיהם של חוגים רדיקליים לבצע שינוי בשיטת החינוך במדינה ולאור ההבנה כי שינוי כזה הוא כמעט בלתי אפשרי, הבינו הוגים שונים ובראשם ג'ון הולט כי עליהם לחפש דרכים אחרות וסביבה שונה לחינוך ילדיהם. הולט הציע, כי הילדים יוצאו מהמסגרות הפורמליות ויתחנכו בבית. מכיוון שבאותה תקופה צעד זה נחשב מנוגד לחוק בארצות הברית, פעלו אותן משפחות באופן בלתי חוקי ובסתר.
לאחר הוצאת הספר המדבר על ערכי החינוך הביתי שזכה להצלחה השתנה היחס כלפי תופעה זו וההורים זכו לתמיכה ושיתוף פעולה מלא מהרשויות (לדוגמה קרן מנדל).
בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-20, מספר המשפחות שקיימו חינוך ביתי גדל, חצה את גבולות ארצות הברית והתפשט בעולם. התפשטות זו, יצרה השפעה הן מבחינה פוליטית והן מבחינה ציבורית: נוסדו ארגונים המגנים על זכויות המתחנכים בבית, ונוסחו חוקים המפרטים את הזכויות לקיום חינוך ביתי.
מניעים לוויתור על חינוך פורמלי.
כיום, כאשר מערכת החינוך הפורמלית אחראית לחינוכם של מרבית הילדים, עולה השאלה מדוע ישנם הורים הבוחרים לוותר על שירותיה, על אף שאלו ניתנים בחינם ואף מחויבים מתוקף חוקי לימוד החובה המקובלים במרבית המדינות. לבחירה זו ניתנות מספר סיבות:
סוגי חינוך ביתי.
ישנם מספר סוגים עיקריים של חינוך ביתי:
חינוך חופשי.
החינוך החופשי גורס שאין צורך להכתיב לילד מסגרת, גם לא בתוך המשפחה, והסקרנות הטבעית תגרום לילד לרצות ללמוד.
בגישה זו, ההורים אינם מעבירים שיעורים לילדיהם באופן יזום, אלא רק עונים על שאלות שהילדים מעלים, מתוך תפיסה שכך נשמרת הסקרנות הטבעית של הילד ודרכה הוא ילמד באופן יעיל ומהנה בהרבה מאשר בשיעורים מתוכננים.
ג'ון הולט נחשב לאבי הגישה, אך היבטים שלה ניתן למצוא אצל הוגים חינוכיים רבים.
חינוך מונחה תוכנית לימודים.
בשיטה זו, הזהה לנהוג בבתי הספר, ההורים פועלים על פי תוכנית לימודים מסודרת אותה הם מעבירים לילדים. שיטה זו מחלקת את עולם הידע לתחומים נפרדים (למשל חשבון, לשון, אנגלית, תנ"ך וכו') ומלמדים כל אחד מהם בפני עצמו. בנוסף, כל תחום נפרט למסלול לימוד הבנוי בשלבים, כאשר שלבים מאוחרים מסתמכים על השלבים הקודמים להם.
לשיטה זו שני יתרונות מרכזיים: קל לעקוב אחרי מהלך הלימודים, וקל להשיג חומר לימוד מוכן. הורים שמלמדים את ילדיהם בבית לפי שיטה זו מדווחים כי הזמן הנדרש להגיע לאותו קצב לימוד המקובל בבתי הספר נע בין שעתיים ביום לשעה בשבוע. יתרונות נוספים: קל להורים לחלוק את עבודת ההוראה עם מורה פרטי ולתלמיד שלומד בחינוך ביתי מטעמים טכניים ולא אידאולוגיים, קל לחזור ולהשתלב בבית הספר.
החיסרון הבולט של השיטה הוא העובדה שהיא מחקה שיטת חינוך שאחד הגורמים המרכזיים בעיצובה הוא אילוצים שלא קיימים בבית. רוב האילוצים האלה קשורים בעובדה שבכיתה יש עשרות תלמידים. אילוצים אלה לא קיימים בבית וחיקוי שיטה שמתחשבת בהם עשוי לבזבז משאבים ולהמאיס את הלימודים על התלמיד.
למידת חקר.
גישה הצוברת פופולריות בהוראת המדעים. מדמה את תחום המחקר: בפני הילדים מוצבת בעיה או אתגר בו טרם נתקלו והם מתבקשים לנסות למצוא פתרונות או מידע בנושא. הדגש הוא לאו דווקא על מציאת הפתרון הנכון, או על פתרון בכלל, אלא על הדרך: העלאת רעיונות והשערות, ניסויים, תצפיות, הסקת מסקנות, חיפוש מקורות מידע, עבודה בקבוצה וכדומה.
תפקיד המורה הוא להציג בעיות חקר מתאימות לילדים ולתמוך בהם בתהליך החקר.
הבעיות עצמן יכולות להיות חידות, בניית מכשירים, הבנת תופעות טבע, הכרות עם מכשירים חדשים או כל דבר אחר שהילדים טרם למדו.
הוראה אינדיאנית והוראה סוקרטית.
שיטה זו היא מעין שילוב של למידה טבעית עם למידת חקר. כמו בלמידה טבעית, התלמיד הוא הקובע מה ללמוד, מתי ואיך. אך כשהוא בא אל המורה ושואל אותו משהו או מבקש את עזרתו, המורה אינו עונה ישירות. במקום זה המורה שואל את התלמיד שאלה או נותן לו משימה כמו בלמידת חקר. מתוך תהליך החקר, התלמיד מגיע לפתרון הבעיה המקורית שהטרידה אותו ולומד זאת בצורה יסודית ומקיפה יותר מאשר לו היה מקבל את התשובה ללא מאמץ מצדו.
בגרסה האינדיאנית עיקר הלימוד מתבצע בפעילות הגומלין שבין הלומד לבין העולם, כשהמורה מנחה היכן לחפש את התשובות. בגרסה הסוקרטית השיחה עצמה היא הסביבה הלימודית והחומר הנלמד נובע מתוך הלומד עצמו תוך כדי דיאלוג עם המורה.
הוראה באשכולות.
גישה זו מדגישה את הקשר שבין תחומי הידע. בוחרים נושא מסוים ללמוד, ודרכו לומדים דברים מתחומי ידע רבים. למשל, אם כנושא הלימוד נבחרה ברזיל, הלימודים יעסקו בגאוגרפיה שלה (גאוגרפיה, אקולוגיה, ביולוגיה), בהיסטוריה שלה (היסטוריה, מדע המדינה), בתרבות שלה (מוזיקה, ספרות, אמנות) וכן הלאה.
חיי החברה בחינוך הביתי.
הורים לילדים בחינוך הביתי נוהגים לדאוג לחיי החברה שלהם כשם שהם דואגים לחינוכם. מחקר שערכה מונטגומרי בשנת 1989, הראה כי החינוך בבית אינו יוצר בידוד. על פי המחקר, ילדי החינוך הביתי הם משתתפים פעילים במגוון פעילויות עם אנשים ובני נוער אחרים. משפחות המחנכות את ילדיהם בבית נוהגות להיפגש ביניהן, ובמקומות בהם החינוך הביתי נפוץ, הן יכולות להקים ארגונים חברתיים כמו ליגת כדורסל לנוער החינוך הביתי. במקומות בהם החינוך הביתי נדיר, אפשר לשלוח ילד למועדון קראטה, תנועת נוער, חוגי העשרה, טיולי נוער וכיוצא בזה. מחקר נוסף מצא כי המיומנויות החברתיות מפותחות יותר אצל ילדי החינוך הביתי מאשר אצל ילדים המתחנכים בבית הספר. מעבר לזאת, אנשי החינוך הביתי יכולים לטפח יחסי תוך משפחתיים עמוקים יותר מהמקובל בחברה הכללית.
הישגים לימודיים.
מחקר שנערך על ידי יחידת הקולג'ים בארצות הברית הראה כי סטודנטים שהתחנכו בבית קיבלו ציונים מעל הממוצע באנגלית ובקריאה, והבדל קטן לרעה נמצא במיומנויות ההבנה שלהם. מחקר אחר, שנערך בארצות הברית ובדק את הציונים של מבחני הקבלה לקולג', הראה כי ציוניהם של בוגרי החינוך הביתי גבוהים יותר מציוניהם של תלמידי בתי הספר הציבוריים ונמוך יותר מהתלמידים אשר למדו בבתי ספר פרטיים. תלמידי החינוך הביתי השיגו ממוצע ציונים גבוה במבחני השפה וממוצע נמוך יותר במבחני המתמטיקה לעומת שאר הסטודנטים.
חינוך ביתי בישראל.
עד שנת 1994 לא הכירה מדינת ישראל בחינוך ביתי כלל. בשנה זו, בעקבות התגברות פניות הורים המעוניינים בחינוך ביתי והתייחסות חיובית של שר החינוך, אמנון רובינשטיין, הוקמה ועדה בראשות פרופסור דוד גורדון, אשר המליצה לאשר חינוך ביתי בתנאים מגבילים להורים בעלי "תפיסת עולם מגובשת", והמשרד פעל בהתאם. עם התחלפות השרים במשרד החינוך, בוטלו ההנחיות ומשרד החינוך שב לעמדתו כי ילדים בגילאי חינוך חובה צריכים לשהות בבית ספר.
בעקבות לחץ מחודש של הורים, הוקמה ועדה נוספת, הפעם בראשות אילנה זיילר, שפרסמה בשנת 2002 "חוזר מנכ"ל" החוזר על העמדה כי מקומם של ילדים ב"מסגרות הלימוד הממוסדות", אך אפשרה מתן היתרים לחינוך ביתי במקרים חריגים ביותר. על פי נהלים אלו, נדרשו ההורים המבקשים חינוך ביתי להציג תוכנית לימודים מפורטת, להראות כל שנה שהתוכנית אכן הושגה ובנוסף היה צורך להראות שההורים נושאים באידאולוגיה המחייבת חינוך ביתי. בהתאם, לא היה ניתן לקבל אישור לחינוך חופשי. הורים שפנו לבקשת אישור לחינוך ביתי נדרשו להראות שיש לילד בעיה חריפה הדורשת חינוך ביתי, למשל חרדות. וועדה שהייתה אחראית על אישור בקשות לחינוך ביתי נהגה לשלוח ילדים לבצע "מבחן טובה" ו/או אבחון פסיכולוגי הכולל מבחני אינטליגנציה, כדי להראות שיש הכרח בחינוך ביתי.
באפריל 2006 פורסם חוזר מנכ"ל נוסף בעניין החינוך הביתי, עם שינויים לעומת החוזר הקודם, אשר מציגים את הדרישות הלימודיות בעמימות מה, המאפשרת לפי חלק מהדעות קיום חינוך חופשי. חוזר זה ביטל את הצורך בבחינות מיצ"ב לילדי חינוך ביתי ואינו דורש הגשת תוכנית לימודים מפורטת אלא רק "פירוט התחומים שהילד ילמד בביתו... ואת התוצרים הצפויים שאפשר יהיה ללמוד מהם שהלמידה אכן מתרחשת". החוזר גם מתיר לקחת את הילד לעבודה או למקום אחד אחר כמו מקום עבודה.