ב-19 ביוני החל הצי היפני את התקפתו, בארבעה גלים גדולים של מטוסי קרב והפצצה שניסו לתקוף את הצי החמישי. הגילוי המוקדם על ידי המכ"ם, עליונותם של הטייסים האמריקניים והגנת הנ"מ היעילה הדפו את המטוסים היפניים והסבו להם אבדות כבדות מאוד. 429 מטוסים יפניים הופלו, לעומת 29 בלבד לאמריקנים. הקרבות האוויריים באותו יום זכו לכינוי הלא-רשמי "ציד תרנגולי ההודו הגדול של מריאנה" (Great Marianas Turkey Shoot).
למחרת, ב-20 ביוני, גילו מטוסי סיור אמריקניים את מיקומן של נושאות המטוסים היפניות. ספרואנס השתכנע עוד לפני כן שחששו מפני תרגיל הטעיה יפני, שנועד לחמוק מן הצי העיקרי ולהגיע לכוח הנחיתה, לא יתממש. הוא הורה לסגן אדמירל מארק מיטשר (מיטשר היה מפקד נושאת המטוסים "הורנט" בקרב מידווי, וקודם בחודשים שלפני קרב הפיליפינים) שהיה מפקד שייטת נושאות המטוסים המהירות בצי החמישי, לתקוף את הצי היפני. המטוסים התוקפים המריאו בשעות אחר הצהריים, ומצאו את מטרתם עם ערב. מול 230 המטוסים האמריקניים התוקפים היו ליפנים רק 35 מטוסי קרב. נושאת מטוסים יפנית אחת טובעה, ושלוש נוספות נפגעו. בשל הטווח הארוך של הגיחה, שבו רוב המטוסים האמריקניים לנושאות המטוסים עם מעט מאוד דלק. קושי נוסף שעמד בפניהם היה מציאת נושאות המטוסים, בשל החשיכה שירדה. 80 מטוסים לא הצליחו להגיע לנחיתה, אך רוב אנשי הצוות חולצו בימים הבאים.
בכך הסתיים הקרב. היפנים איבדו 750 מטוסים, ושלוש נושאות מטוסים: אחת הוטבעה, כאמור, בידי מטוסים, ושתיים נוספות הוטבעו על ידי צוללות אמריקניות במהלך הקרב. עוד שלוש נושאות מטוסים נפגעו במהלך הקרב. צי ארצות הברית איבד 130 מטוסים, ש-80 מתוכם התרסקו מחוסר דלק. זה היה הקרב האחרון בין נושאות מטוסים במלחמה (ולמעשה עד היום); הכוח האווירי של הצי הקיסרי היפני הושמד, למעשה, ונושאות המטוסים היפניות הנותרות היו חסרות תועלת. בקרב הימי הבא, קרב לייטה, שימשו נושאות המטוסים היפניות כפיתיון בלבד, ולא הייתה להן כל משמעות אחרת.
בקרב מידווי תקף ספרואנס מיד עם גילוי האויב, תוך נטילת סיכון גדול. בקרב ים הפיליפינים נהג ההפך: הוא ריכז את כוחו, נהג בזהירות, וסירב לתקוף ראשון. לאחר הקרב נמתחה עליו ביקורת חריפה, ונטען שהחמיץ הזדמנות פז להשמיד את הצי היפני. מבקריו טענו שזו התוצאה של מינוי אדם שאינו טייס לפקד על נושאות מטוסים. היו שטענו יש להדיח אותו מתפקידו, אך מפקד צי האוקיינוס השקט, אדמירל נימיץ, והמפקד העליון של הצי, אדמירל ארנסט קינג, דחו את הדרישה והביעו בו את אמונם. תומכיו של ספרואנס טענו כי מטרתו העליונה הייתה הגנה על צי הנחיתה בסאיפאן, וכי היה עליו לעמוד על המשמר מפני ניסיון של היפנים לחמוק מן הצי העיקרי ולפגוע בצי שסייע לכוחות הקרקע. טיעונים אלה נשענים גם על המהלכים היפניים בקרב לייטה, בו נקטו היפנים בטקטיקה כזו וכמעט שהצליחו להנחיל לאמריקנים תבוסה.
על תפקודו הכולל כמפקד הצי החמישי במהלך המערכה על איי גילברט זכה ספרואנס במדליית השירות המצוין בפעם השלישית.
איוו ג'ימה ואוקינווה.
המערכה הבאה עליה פיקד ספרואנס הייתה המערכה על איי וולקנו וריוקיו, שתי קבוצות איים מדרום ומדרום מזרח ליפן. הקרב הראשון במערכה זו היה קרב איוו ג'ימה (מבצע "ניתוק", Operation Detachment), שנמשך מ-19 בפברואר עד 26 במרץ 1945. היה זה אחד הקרבות הקשים ביותר בזירת האוקיינוס השקט כולה, ובמהלכו נהרגו 6,812 נחתים ונפצעו למעלה מ-19,000. חיל המצב היפני הושמד כמעט כולו, ומתוך 22,060 חיילים יפניים נשבו 216 בלבד. ימים ספורים לאחר סיום הקרב, ב-1 באפריל, נחתו 4 דיוויזיות של צבא ארצות הברית ושתי דיוויזיות של חיל הנחתים באי אוקינאווה, והחל הקרב על האי, שנמשך עד 22 ביוני. בקרב זה נהרגו כ-12,000 חיילים אמריקניים ונפצעו כ-38,000; היפנים ספגו כ-110,000 אבדות, כולל אזרחים שחיו באי. רק כ-3,000 נכנעו.
ספרואנס היה אחראי על הצד הימי של הקרב. תחת פיקודו היו יותר מחצי מיליון חיילים וקצינים מהצבא, הצי וחיל הנחתים, 318 אוניות מלחמה ו-1,139 אוניות עזר. על תפקודו במערכה זכה ספרואנס לצלב הצי, העיטור השני בחשיבותו בארצות הברית. בתיאור מעשיו של ספרואנס נאמר, כי
לאחר מלחמת העולם השנייה.
המלחמה הסתיימה ב-2 בספטמבר 1945. ב-8 בנובמבר החליף ספרואנס את אדמירל צ'סטר נימיץ בפיקוד על הצי הפסיפי. הוא שימש בתפקיד זה עד 1 בפברואר 1946, ואז מונה כנשיא מכללת המלחמה של הצי. ב-16 באוקטובר הוענק לספרואנס מדליית השירות המצוין של צבא ארצות הברית. העיטור ניתן לו
ספרואנס היה מועמד לקידום לדרגת אדמירל צי (אדמירל חמישה כוכבים), אך קידומו עוכב מספר פעמים ולבסוף נמנע בידי חבר הקונגרס קרל וינסון, שהיה פטרונו של אדמירל ויליאם הלסי. כאשר הסתבר שלא ניתן יהיה להעניק לספרואנס את הדרגה, חוקק הקונגרס חוק חסר תקדים, שקבע כי ספרואנס ימשיך לקבל משכורת של אדמירל גם לאחר פרישתו ועד מותו.
ספרואנס פרש מהצי ב-1 ביולי 1948. ב-1952 מונה על ידי נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, כשגריר ארצות הברית בפיליפינים. הוא מילא תפקיד זה החל מ-2 ביולי 1952 עד 1 באפריל 1954. לאחר סיום תפקידו התגורר ביישוב פֶּבֶּל ביץ' (Pebble Beach), כ-100 ק"מ מדרום לסן פרנסיסקו, בקליפורניה.
חייו האישיים ומותו.
ספרואנס התחתן עם מרגרט ואנס דין (13 בספטמבר 1888 - נובמבר 1988). הם נישאו ב-30 בדצמבר 1914. לזוג היו שני ילדים: אדוארד דין (24 באוקטובר 1915 - 30 במאי 1969) ומרגרט (21 בספטמבר 1919 - 28 ביוני 1996). אדוארד דין שירת גם הוא בצי ארצות הברית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה היה מפקד הצוללת ליונפיש (USS Lionfish) בדרגת לויטננט קומנדר. במהלך שירותו כקצין בצוללת טמבור (USS Tambor) הוענק לו עיטור כוכב הכסף. אדוארד דין נהרג בתאונת דרכים ב-30 במאי 1969.
יש הסבורים שבעקבות מותו של בנו שקע ספרואנס בדיכאון, ממנו לא התאושש. הוא נפטר כחצי שנה לאחר מכן, ב-13 בדצמבר 1969, בגיל 83, מהסתיידות העורקים (arteriosclerosis). ספרואנס נקבר בטקס צבאי מלא ליד האדמירלים צ'סטר נימיץ וריצ'מונד טרנר בבית הקברות הלאומי שער הזהב שליד סן פרנסיסקו, קליפורניה.
אישיותו.
ספרואנס נודע בקור רוחו ובחשיבתו המהירה, וכונה על ידי אנשיו "המוח החשמלי". האווירה בגשר הפיקוד שלו הייתה עניינית, ללא רכילות ושיחות מיותרות, ופקודותיו ניתנו בתמציתיות ובבהירות. היסטוריון צי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, סמואל אליוט מוריסון, תיאר אותו כמפקד החלטי וקר רוח בעת משימה, שידע לבצע הערכות נכונות ולהגיע להחלטות נכונות בתנאים של שדה קרב משתנה במהירות. ספרואנס ידע להיות אגרסיבי ונועז כאשר התנאים דרשו זאת, וזהיר ומחושב בתנאים אחרים.
בילדותו תואר ספרואנס כנער שקט, שגילה כישרון בכתיבת שירה. הוא נודע כאינטלקטואל שאהב מוזיקה קלאסית, שלא עישן, המעיט בשתייה חריפה והעדיף שוקו חם, אותו הכין בעצמו. לאחר שפרש מן הצי אהב בעיקר גינון, ונהג לצעוד בכל יום 10 קילומטרים; גם בגיל 70 היה רזה ובכושר גופני מעולה. מסופר עליו שזמן קצר לאחר קרב מידווי הקריא אחד מהקצינים בגשר הפיקוד ידיעה על רצח אכזרי בארצות הברית. אחד הקצינים תהה בקול מי יכול לעשות מעשה כזה. ספרואנס השיב בשקט: "מה אתה חושב שאני עשיתי כל הבוקר"?
אחת מסגולותיו המיוחדות הייתה יכולתו ליצור מערכות יחסים טובות כמעט עם כל מי שפעל איתו. לספרואנס כמעט ולא היו יריבים, ומוריסון כותב עליו:
ספרואנס היה אדם מופנם ושקט. הוא סירב להפוך לדמות ציבורית ידועה, כפי שעשו עמיתיו ויליאם הלסי ומארק מיטשר, ומפקדו, צ'סטר נימיץ. הוא סלד מאור הזרקורים והתרחק מעיתונאים. בשל כך לא זכה להכרה הציבורית לה היה ראוי. מוריסון כותב בהערת שוליים בספרו, כי לאחר שקרא את מה שכתב עליו מוריסון בתיאור קרב מידווי, ביקש ספרואנס לשנות את הכיתוב "המנצח בקרב" ל"מפקד שייטת נושאות מטוסים". מוריסון מתאר כי התעלם מהבקשה. הוא הפך למעין אגדה מעורפלת בצי: הישגיו היו ידועים, אך אישיותו הייתה נסתרת ולא ידועה. את חייו הפרטיים, תחושותיו ורגשותיו חילק רק עם מעטים.
הנצחה.
המשחתת ספרואנס שהושקה ב-10 בנובמבר 1973, קרויה על שמו. זו הייתה המשחתת הראשונה בסדרה, וכמקובל כל המשחתות מסוג זה נקראו משחתות מסדרת "ספרואנס". האונייה הוצאה משירות ב-18 במרץ 2005. ב-6 ביוני 2010 הושקה משחתת נוספת בשם ספרואנס , משחתת מסדרת ארלי ברק. נכדתו של ספרואנס, אלן ספרואנס הולשר, השיקה את האונייה.
האודיטוריום הראשי בקולג' המלחמה הימי, בניופורט, רוד איילנד, נקרא על שמו. במבואה נמצאת פרוטומה של ספרואנס.
ארתור פידלר
ארתור פידלר (באנגלית: Arthur Fiedler; 17 בדצמבר 1894 – 10 ביולי 1979) היה במשך יובל שנים מנצחה של תזמורת הטיילת של בוסטון, תזמורת סימפונית שהתמחתה במוזיקה פופולרית. פידלר שילב את אמנויות המוזיקה וההצגה, שניחן בהן בשפע, לעשות את תזמורת הטיילת לנודעת ביותר בארצות הברית. היו שמתחו עליו ביקורת על דילול המוזיקה, בייחוד כשעיבד שירים פופולריים או ערך קטעים מן הרפרטואר הקלאסי, אבל פידלר הקפיד להשאיר את המופעים בלתי רשמיים, קלילים ולא פעם רוויי לגלוג עצמי, כדי למשוך עוד ועוד מאזינים.