משפחתו.
ב-8 בינואר 1921 התחתן קונרד עם בונה מרגריטה, נסיכת סבויה-ג'נובה בתם של הנסיך טומאסו, דוכס ג'נובה ואיזבלה, נסיכת בוואריה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
פריצל מרטינסקו
סיסטו, נסיך בורבון-פארמה
סיקסטוס פרדיננד מריה איגנציו אלפרד רוברט, נסיך בורבון-פארמה (; 1 באוגוסט 1886 - 14 במרץ 1934) היה בנו של רוברטו הראשון, דוכס פארמה ואחיה של זיטה, קיסרית אוסטריה ומלכת הונגריה. הוא נודע בעיקר בשל תפקידו הפעיל ב"פרשת סיסטו" - ניסיון של האימפריה האוסטרו-הונגרית לצאת ממלחמת העולם הראשונה באמצעות כריתת ברית נפרדת עם מדינות ההסכמה.
ביוגרפיה.
ילדות.
סיסטו נולדה ב-1 באוגוסט 1886 בטירת ורטאג שבשווייץ. אביו היה רוברטו הראשון, דוכס פארמה ואמו הייתה מריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל. סבא מצד אמא שלו היה מיגל הראשון, מלך פורטוגל, וסבא רבא מצד אבא שלו היה שארל פרדינן, דוכס ברי. אביו הודח מכיסאו כשליט פארמה ב-1859, בעקבות איחוד איטליה. לפני נישואיו למריה אנטוניה הוא היה נשוי למריה פיה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות. היא ילדה לו שנים עשר ילדים (מתוכם שישה לקו בנפשם ושלושה מתו צעירים). ב-1882 מתה מריה פיה, ורוברטו נישא למריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל כעבור שנתיים. היא ילדה לו שנים עשר ילדים נוספים, אשר סיסטו היה השני מביניהם. בסך הכל סיסטו היה הבן ה-14 מבין 24 ילדיו של רוברטו.
המשפחה הגדולה נהגה לגור רוב השנה בטירה בעיר שוורצאו באוסטריה תחתית, ובקיץ לחזור ללוקה שבאיטליה. לצורך כך נשכרה רכבת מיוחדת. סיסטו ואחיו למדו לדבר איטלקית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, פורטוגזית ואנגלית. אחותו זיטה העידה מאוחר יותר שפעם שאלה את אביה כיצד עליהם להגדיר את עצמם, והוא השיב: "אנחנו נסיכים צרפתים ששלטו באיטליה". בפועל, מבין 24 ילדים של רוברטו, רק שלושה, נולדו באיטליה. ב-1907 נפטר רוברטו, וב-1910 הגיעו ילדיו להסכמה כיצד עליהם לחלק את נכסיו. שנה לאחר מכן, אחותו האהובה של סיסטו, זיטה, נישאה לארכידוכס קרל - חבר ילדות של סיסטו. בעקבות רצח פרנץ פרדיננד ב-1914 הפכו קרל וזיטה ליורשי העצר.
מלחמת העולם הראשונה.
בשל העובדה שלמשפחה לא היה לאום מוגדר, מלחמת העולם הראשונה פילגה אותה כליל. סיסטו יחד עם אחיו סוואריו, חפצו להתגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, אולם שינו את דעתם כאשר צרפת נכנסה למלחמה. הם חשו צרפתים, ולפיכך רצו להתגייס לצבא צרפת. הם הצהירו על כך בגלוי כאשר שהו באוסטריה, ולפיכך נעצרו בידי השלטונות האוסטריים. אחותם זיטה התערבה למענם, והם גורשו למדינה נייטרלית. הם נסעו לצרפת, אולם שם גילו שהצבא הצרפתי מסרב לקבל בנים לשושלות מלוכה זרות. הם סירבו לוותר על רצונם לסייע למדינות ההסכמה, ופנו אל בת דודתם אליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים אשר הסדירה את גיוסם לצבא בלגיה. בשל תאונה שעבר סיסטו, הם לא יכלו לשרת בפועל עד נובמבר 1914. לעומת זאת אחיהם אליא, פליצ'ה ורנאטו התגייסו לצבא האוסטרו-הונגרי, אשר גיסם, בעלה של זיטה, שרת בו גם כן בדרגת גנרל.
בנובמבר 1916 נפטר פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה וקרל הוכתר כקיסר. זיטה הוכתרה כקיסרית. עם זאת, באביב 1917 התקרבה המלחמה לשנתה הרביעית, והאימפריה האוסטרו-הונגרית כבר מאסה בה. קרל וזיטה הגו רעיון להשיג הסכם שלום נפרד עם מדינות ההסכמה. זיטה כתבה מכתב לסיסטו, והזמינה אותו לבוא לבקר בחשאי בווינה. אמם, מריה אנטוניה, העבירה את המכתב לידיו באופן אישי. קרל גם הוא יצר קשר עם סיסטו דרך שווייץ הנייטרלית.
בהסכמת הצרפתים והבריטים, סיסטו הגיע לווינה עם תנאים מוכנים מראש. מדינות ההסכמה סירבו לנהל משא ומתן על הסכם שלום נפרד עם אוסטריה, אלא דרשו הסכם גם עם גרמניה. צרפת דרשה לקבל חזרה את אלזס ולורן מידי גרמניה, את שיקום עצמאותה של בלגיה, וכן דרשה שהאימפריה העות'מאנית תמסור את קונסטנטינופול לידי האימפריה הרוסית ושאוסטריה תסיג את כוחותיה מסרביה. לקרל לא היו בעיות עם תנאים אלו, שלא נגעו ישירות לאימפריה שלו, והוא שלח מסר סודי ובלתי רשמי לנשיא צרפת, אשר בו הוא מודיע על הסכמה עקרונית לשלוש הנקודות הראשונות. קרל הבטיח להשתמש "בכל האמצעים ובכל ההשפעה האישית שלי". אולם גרמניה סרבה לנהל משא ומתן על אלזס-לורן, ולנוכח הצלחות מעצמות המרכז בחזית המזרחית וההתמוטטות הצפויה של רוסיה, סרבה בכלל לדבר על הסכם שלום. סיסטו המשיך במאמציו, ואף פגש את ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' בלונדון. לויד ג'ורג' הסכים להגיע להסכם נפרד עם אוסטריה, אולם עמדו לו למכשול מפקדי הצבא הבריטי אשר סירבו להסכים לכך.
באפריל 1918 נחתם הסכם ברסט-ליטובסק, אשר סיים את הלחימה בחזית המזרחית. בעקבות כך, נשא שר החוץ האוסטרו-הונגרי, הרוזן צ'רנין נאום בו הוקיע את ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו כגורם האחרון העומד בפני השלום באירופה. קלמנסו זעם, ופרסם את מכתביו של קרל אליו ואת מאמציו להגיע להסכם שלום מאחורי גבם של הגרמנים. אלו האחרונים זעמו, ואף התעוררו חששות לפלישה גרמנית לאוסטריה. צ'רנין טען שהדרך היחידה להציל את המצב תהיה התפטרות של קרל, אולם קרל סירב וצ'רנין הוא זה שהתפטר. קרל שלח הודעה לווילהלם השני, קיסר גרמניה בו הודיע לו כי סיסטו לא הוסמך להציג את המכתב ואת הצעות השלום, וכי אוסטריה מעולם לא שקלה להסכים להפקעת אלזס-לורן ובלגיה מידי גרמניה. הגרמנים הסכימו לסלוח, אולם דרשו מעורבות יתר של אוסטריה במלחמה. האירוע כולו נודע לימים כ"פרשת סיסטו".
לאחר המלחמה.
בעקבות חוזה סן-ז'רמן שנחתם בספטמבר 1919 קיבלה ממשלת צרפת את הזכות להפקיע את נכסיהם של מי שלחמו בצבאות אויב בזמן המלחמה. כתוצאה מכך הוחרמו נכסיו של אחיו של סיסטו, אליא, אשר מלכתחילה קיבל את חלק הארי בירושה של אביהם. סיסטו וסוואריו פנו אל בית המשפט הצרפתי בדרישה לקבל את הנכסים לעצמם. ב-1925 דחה בית המשפט הצרפתי את דרישותיהם, אך בית המשפט לערעורים הפך את פסק הדין ב-1928. עם זאת, בפועל, ממשלת צרפת מעולם לא החזירה דבר ושילמה פיצויים לאליא.
סיסטו נישא לאריסטוקרטית הצרפתייה הדוויגה דה לה רושפוקו, אשר ילדה לו בת אחת בשם איזבלה. הנישואים לא קיבלו את אישורו של אליא, אשר שימש כראש בית בורבון-פארמה, ולפיכך רק ב-1959 הכיר הבית באיזבלה כבת לשושלת. משפחתו של סיסטו התגוררה בצרפת, והוא ערך מספר מסעות לאפריקה. הוא פרסם חמישה ספרים, ונפטר בפריז ב-14 במרץ 1934 בגיל 47.
מרכז חסידי נדבורנה
מרכז חסידי נדבורנה - היכלי רוזנטל הוא שמו הרשמי של בניין בית המדרש ובית הכנסת המרכזי ומוסדותיה של חסידות נדבורנה בקריית נדבורנה בבני ברק. מבתי הכנסת הגדולים בבני ברק.
בית המדרש וביתו של האדמו"ר הסמוך לו נבנו במתחם בפינת הרחובות עזרא וחזון איש, שבו הוקמו גם מבני מגורים ומוסדות חינוך. לאחר הקמתו שונה שמו של הקטע האחרון ברחוב עזרא לרחוב האדמו"ר מנדבורנה. גג הקשתות הגבוה של המבנה בולט ונצפה מאזורים גדולים בסביבתו.
בניית בית המדרש ופעילותו.
המבנה הוקם בתרומתו של איש העסקים היהודי מאיר רוזנטל מפרנקפורט, ונקרא על שמו: 'היכלי רוזנטל'.
אבן הפינה הונחה בי' בסיוון תשמ"ד, בניית המבנה ארכה כ-16 שנה וחנוכת הבית נערכה בניסן תשנ"ב (1992).
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ישעיהו אילן, הידוע ביצירת הקשתות למניעת עמוד באמצע אולם בית הכנסת הגדול.
ביציקת הבטון השתתף האדמו"ר, רבי יעקב ישכר בער רוזנבוים, והכניס ליציקה חפצי קדושה בעלי סגולה, האדמו"ר היה מעורב גם בתכנון ובעיצוב בית המדרש.
גובהו של המבנה יותר מ-15 מטר. תשומת לב רבה הופנתה לתחום האקוסטיקה, כך שניתן יהיה לשמוע את שליח הציבור ואת קריאת התורה בכל היציעים.
בית המדרש הגדול נמצא בחלקו הימני של הבניין משמש לתפילה בשבתות ובחגים. בשאר ימות השבוע מתקיימות התפילות בקומות התחתונות של המבנה. בנוסף ישנם במבנה אולם לעריכת הטישים, ספרייה תורנית גדולה, מקוה טהרה גדול וחדרי לימוד. נמצאים בו גם משרדי החסידות וחדר האדמו"ר, את בית המדרש סובבת חצר היכולה להכיל אלפי אנשים ובה נערכים שמחות ואירועים מיוחדים בחסידות.
היכל התפילה.
היכל עזרת הגברים מונה כ-450 מקומות ישיבה. מאירות אותו 3 נברשות ענק. בשורות הראשונות יושבים התורמים והרבנים הבולטים. בבית המדרש שתי גלריות המשמשות למקום ישיבה לנשים.
ארון הקודש המפואר גובהו 10 מטר ורוחבו כ-8 מטר. הוא עשוי שיש ועץ, ומכיל כ-15 ספרי תורה.
אלאדין (סדרה)
לגיהנום ובחזרה (סרט)
לגיהנום ובחזרה (באנגלית: To Hell and Back) הוא סרט מלחמה ביוגרפי משנת 1955 על אודי מרפי, החייל המעוטר ביותר בתולדות ארצות הברית. מרפי משחק בתפקיד הראשי את עצמו.
התסריט מבוסס על האוטוביוגרפיה של מרפי בשם זה שנכתבה על ידו ויצאה לאור ב-1949.
גנרל וולטר בדל סמית' שהיה ראש המטה של המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית, מופיע בתחילת הסרט כשהוא מדבר על אודי מרפי ולאחר מכן הוא מלווה בקולו את התפתחות העלילה בעזרת מפות.
מלבד מרפי, מופיעים שחקנים רבים בתפקידים צבאיים משניים. את הדמות הנשית בסרט משחקת סוזן קוהנר בתפקיד מריה האיטלקייה המארחת עם משפחתה את מרפי בהיותו בחופשה בנאפולי.
את הסרט מלווה המרש "Dogface Soldier" שנכתב בידי שני חיילים והפך בתחילה להמנון דיוויזיית החי"ר ה-3 ואחר כך להמנון שאר יחידות החי"ר של צבא ארצות הברית.
הסרט היה הצלחה מסחרית וביסס את קריירת המשחק של מרפי.
תקציר העלילה.