"Fuck tha Police" נכתב כתגובה להתקלות של חברי הלהקה, ד"ר דרה ואיזי אי, עם המשטרה, לאחר שביצעו סדרת יריות מרובי פיינטבול תוך כדי נסיעה. במהלך המעצר, השוטרים השכיבו את שני חברי הלהקה על הכביש וכיוונו אליהם אקדחים. לאחר מכן, לפי דבריי דרה, "חשבנו שזה היה בולשיט. אז הלכנו לסטודיו ויצרנו את השיר".
צנזורה.
השיר לא נוגן באף תחנת רדיו בעולם, למעט תחנת הרדיו "טריפל ג'יי" (Triple J) האוסטרלית. השיר הופיע בתחנה לתקופה של כששה חודשים, לפני שצונזר גם משם – על ידי תאגיד השידור האוסטרלי. כתגובה, התחנה ניגנה שיר נוסף של N.W.A מאותו אלבום, Express Yourself (מאנגלית: הבע את עצמך) באופן רצוף במשך ה-24 השעות הבאות.
ב-2011, נעצר מוזיקאי מניו זילנד על ידי המשטרה לאחר שניגן את השיר במועדון, בטענה שהשיר עלול לעודד אלימות.
גרשו את השטן בחזרה לגיהנום
הסרט "גרשו את השטן בחזרה לגיהנום" (באנגלית: Pray the Devil Back to Hell) הוא סרט דוקומנטרי שהופק על ידי אביגיל דיסני, ובוים על ידי ג'יני רטיקר. הקרנתו הראשונה נערכה ב-2008 בפסטיבל הסרטים טרייבקה, שם זכה בפרס 'הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר'.
הסרט מתעד את סיפורן של תנועת נשות ליבריה במאבק להשגת שלום לארצן במהלך מלחמת האזרחים במדינתן. צ'ארלס טיילור תנועת השלום הוקמה ביוזמתן של קריסטל רו-בודווינג והעובדת הסוציאלית לימה בואי. הסרט מורכב מחלקי ראיונות שונים של נשות התנועה בהם הן מתארות את מאבקן. ב-2011, קיבלה לימה בואי פרס נובל לשלום על פועלה.
רקע.
בליבריה תחת שלטונו של סמואל דו בשנים 1986–1990 הזהות השבטית קבעה את יחסי השלטונות לאזרחים. דו בחר בשבט הקראהן כשבט העליון. קביעה זו הכתיבה את התייחסות השלטונות לאזרחים המשתייכים לשבט זה, ולאלו שאינם. ילידי ליבריה זכו ליחס מפלה ומדכא. סימני המלחמה עלו במידה ניכרת, אך הילידים לא יכלו לברוח מהארץ בשל מחסור בכספים.
חלוקה שבטית זו, הובילה לתחילתה של מלחמת אזרחים ארוכה. לאחר הפיכה צבאית ב-1989 עלה הנשיא צ'ארלס טיילור ובעזרת צבאותיו שמר על השליטה במדינה. ליבריה הפכה לארץ שחולקה על ידי סיעות של מורדים. הן המורדים והן ממשלתו של טיילור אכפו את שלטונם באלימות כלפי האזרחים.
ב-2003, השנה ה-14 למלחמת האזרחים, נעקרו ליברים רבים מאדמותיהם וכ-250 אלף נפצעו כתוצאה ממלחמת האזרחים. מאחר שהגברים היו המשתתפים העיקריים במלחמה, הנשים נשאו בעול השפעת המלחמות. הן צפו בבניהם הצעירים מגויסים בכוח לצבא, ממנה חזרו מסוממים לאחר מכן, ראו את בנותיהן הצעירות משמשות כשפחות מין עבור הלוחמים וחזו במותם האכזרי של בני משפחתן על אף שהיו חפים מפשע.
קבוצה קטנה של נשים ליבריות החליטה כי אין ביכולתן לסבול עוד את המלחמה ואת הרג משפחותיהן ושחררו קמפיין שקרא להפסקת האלימות וקידום תהליכי השלום במדינה. מנהיגתן, לימה בואי, הצהירה כי  הן ייקחו את גורלה של ליבריה לידיהן. "בעבר שתקנו אך לאחר שנהרגנו, נאנסנו, ונדבקנו במחלות, לימדה אותנו המלחמה כי העתיד טמון בשלום.
האירועים המתוארים בסרט.
ליבריה בשנת  2003 הייתה תחת שלטונו של הרודן צ'ארלס טיילור. במהלך השנים המתועדות בסרט התקיימה בליבריה מלחמת אזרחים קשה אשר פגעה בכלל אזרחי המדינה וגבתה קורבנות רבים.
למספר נשים ליבריות נוצריות ממעמדות שונים נמאס מהאלימות הרבה המופנית כלפי כלל אזרחי ליבריה וממראות הזוועה שחוו על בשרן במהלך המלחמה. לכן, הן התאחדו עם הנשים המוסלמיות וקיימו מחאות שלום בכנסיות ובמסגדים. לאחר שהחליטו שיש לנקוט בצעדים משמעותיים יותר הן פתחו בישיבה ממושכת בשוק הדגים המרכזי כאשר הן לבושות בבגדים לבנים ומצוידות בשלטים הקוראים לשלום. בנוסף, הן החליטו למנוע מהגברים יחסי אישות עד שיצטרפו למאבקן ובכך פתחו בשביתת מין. מאבק זה, אשר פורסם במקומות רבים הוביל לפגישה עם הנשיא צ'ארלס טיילור ורעייתו, במהלכה הבטיח להשתתף בשיחות השלום בגנאה כדי לשאת ולתת עם המורדים למען פיוס ודמוקרטיה. לאחר גיוס כספים ממושך ומוצלח, נסעה משלחת של נשים מטעם הארגון לגאנה כדי להמשיך להפעיל לחץ על הפלגים הלוחמים במהלך תהליך השלום. לאחר שראו כי שיחות השלום מתקדמות בעצלתיים וכי אין רצון אמיתי להגיע לפתרון, 200 נשים הקיפו את החדר בו התרחש המשא ומתן וסירבו לעזוב את המעבר, כך שלא תתאפשר יציאה עד לפתרון הסכסוך. בכל פעם שאחד מן הגברים ניסה לעזוב, איימו הנשים להתפשט ובכך להשפילו. הגברים בחדר המשא ומתן ניסו לקפוץ מהחלונות כדי להימלט מהשיחה אך הנשים התעקשו והקיפו גם את ארמון הנשיאות, חסמו את כל הדלתות והחלונות וביצרו בחדר את הגברים. נשות ליבריה נהפכו לכוח פוליטי חזק נגד אלימות ונגד ממשלתן, מעשיהן הביאו להסכם במהלך שיחות השלום ולאחר מכן הביאו את ראש הממשלה הראשונה של המדינה הלן ג'ונסון סירליף, שהעמידה את זכויות הנשים בליבריה בראש סדר העדיפויות שלה.
מלחמת האזרחים נמשכה כ-14 שנים, והתנהלה בין הדיקטטורה של נשיא ליבריה לבין המורדים שקראו לעצמם הלורד (LURD). הלורד רצו להפיל את הממשלה ובשביל לעשות זאת השתמשו באמצעים אלימים כמו פירוק בתים, אונס והריגה על מנת להטיל אימה על האזרחים.
שם הסרט.
מקורו של שם הסרט בציטוט של לימה בואי בעת שתיארה את המורדים ואת הרודן טיילור. שני צדי המאבק האלים, המורדים וטיילור הרודן הציגו את עצמם כדתיים. המורדים ביקרו לעיתים קרובות במסגדים ואילו טיילור הגדיר את עצמו כנוצרי מסור שלפי בואי, היה יכול "לגרש את השטן בחזרה לגיהנום". משם נלקח שם הסרט, משום שהנשים ראו את עצמן כמי שעליהן לגרש את שטן המלחמה מארצן בחזרה לגיהנום.
הסרט בשימוש התנועה הישראלית נשים עושות שלום.
התנועה "נשים עושות שלום" היא תנועה בלתי מפלגתית בהובלה נשית, אשר הוקמה בשנת 2014 בישראל בעקבות מבצע צוק איתן. פעילות מקדמות חזון להגיע להסכם מדיני במטרה לסיים את הסכסוך בין הישראלים לפלסטינים ועושות שימוש נרחב בסרט 'גרשו את השטן בחזרה לגיהנום' . בחוגי הבית שהתנועה מקיימת, צפו בסרט מעל 7000  נשים, גברים ובני נוער, בלמעלה מ-160 הקרנות שונות ברחבי הארץ. באוקטובר 2016 השתתפה לימה בואי ב"צעדת התקווה" מראש הנקרה לירושלים, שארגנה התנועה.
המעבדה (סרט)
המעבדה (באנגלית: The Lab) הוא סרט קולנוע תיעודי ישראלי משנת 2013 שביים יותם פלדמן והפיקה חברת ״גם סרטים״. בסרט מראיין יותם פלדמן מספר אנשי מפתח בתעשיית ייצוא הביטחון הישראלית בנושא המוסריות של מכירת כלי נשק ומוצרים הקשורים לביטחון בשוק הבינלאומי. זהו סרט בעל אמירה פוליטית והוא מתריס כנגד תעשיית הנשק בישראל.
תקציר.
בסרט, הבמאי יותם פלדמן, יחד עם הצלם פיליפ בלאיש (Philippe Bellaïche), מביאים נקודת מבט מתוך תעשיית ייצוא הנשק בישראל. הם מראיינים אנשי מפתח בתעשיית הנשק בישראל ובצה"ל וחוקרים את מעשי הסחר בנשק של חברות ישראליות למדינות רבות בעולם. במהלך הסרט, מתשאל פלדמן את אנשי המפתח הנ"ל לגבי רגשותיהם כלפי הרצח שנגרם עקב קניית הנשק מהם. רוב התשובות יצאו כנגד הגישה השלילית של השאלה או התחמקו ממנה. בנוסף, חלק חשוב בסרט הוא הדגשת רווח המדינה ממלחמות, ומניסיון הנשק המפותח בהן, בעזה בפרט. מראיונותיו של פלדמן עולה המסקנה כי קוני נשק רבים מעדיפים לרכוש מישראל משום שכלי הנשק המפותחים בה נבדקו בשטח. פלדמן מתייחס לעובדה שכלי הנשק נבדקו בשטח במלחמה בעזה ומתייחס למבצע "עופרת יצוקה" בהקשר זה.
רקע.
במאי הסרט, יותם פלדמן, הוא בנו של אביגדור פלדמן, פעילי משפטי וחברתי בנושא זכויות האדם. עוד מילדות, התעסק פלדמן בנושא זכויות האדם, ובהתאם לכך החל בבגרותו לכתוב ולנהל תחקירים עבור עיתון "הארץ". במהלך עבודתו על תחקיר בנושא הפליטים מאפריקה בשנת 2010, ניסה פלדמן לתעד את מלוא חוויתם, ובמסגרת כך גם העביר מספר ימים במעצר במצרים, בגין ניסיון הסתננות לשטח ישראל.
התגובות לסרט.
הסרט מדגיש השקפת עולם שמטילה בספק את ישירות מערכת הביטחון של ישראל ושל תעשיות הביטחון בישראל ככלל. הוא עושה זאת באמצעות שאלות טעונות והתמקדות בנזקים הנגרמים על ידי מדיניות הסחר בנשק הישראלית. כתוצאה מכך, התעוררו תגובות רבות המגנות את הסרט. מצד שני, יש שרואים את הסרט כ"חושף אמת" ומציג ידע, ועל כך משבחים אותו.
באפריל 2017 ביקשה שרת התרבות, מירי רגב, במכתב רשמי לעיריית ירושלים למנוע את הקרנת הסרט באירוע בסינמטק בעיר. בקשה זו נדחתה על ידי העירייה וזכתה לתגובות רבות מהציבור. רגב טענה כי הסרט חותר נגד "המדינה, ערכיה וסמליה" ומשמיץ קצינים ובכירים בצה"ל העוסקים במסחר נשק. לטענה זו השיב פלדמן כי הצגת אנשי צה"ל שסוחרים בנשק כ"סוכני מוות", בפי רגב, היא אמת אובייקטיבית. הוא הרחיב ואמר כי הוא מקווה שסוחרי הנשק האלו, ביחד עם רגב, יבואו על דינם.
בנוסף, בהקרנה של הסרט בפרייבורג, גרמניה, ב-2014 הטמינו קבוצת פעילים אנטי-גרמנים פצצת זמן מדומה באולם במחאה על הסרט שתואר על ידיהם כאנטישמי.
בריאיון למגזין "טיים-אאוט", פלדמן גם מציין כי מטרתו בסרט אינה לשפוט ולהעביר ביקורת, אלא לגרום לצופה לגבש בעצמו את דעתו על המצב..
לדבריו של פלדמן:
סילק ויי איירליינס
סילקוואיי איירליינס היא חברת תעופה אזרית בניהול המדינה. משרדה הראשי ובסיס הפעולה המרכזי שממנו היא פועלת ממוקמים שניהם בנמל התעופה הבינלאומי היידר אלייב בבאקו, אזרבייג'ן. החברה מספקת שירותי תובלות מטען לכל העולם.
היסטוריה.