מנהיג החבורה שהתארגנה למטרת ציד סנרק הוא הכרוז. מלבדו נמצאים בלן, כובען, בורר, יצרן ביליארד, בנקאי, קצב (שבקיא רק בהרג בונים), אופה (היודע לאפות רק עוגת חתונה), שמאי ובונה. במקור האנגלי שמות כל הדמויות מתחילים באות B, שהייתה חביבה על קרול. חלק מהתרגומים שימרו מאפיין זה בשל תאוריות שנקשרו בכך, אך אחרים ויתרו כדי להימנע מתרגום מאולץ. חבר הצוות המסתורי ביותר הוא הבלן, שהוא הדמות היחידה שאינה מופיעה בשום איור.
בג'ום.
בג'ום הוא סוג מסוכן של סנרק. יש ויכוח פתוח האם הבג'ום מסוכן לכלל הציבור או רק לאנשים מסוימים (ראו להלן). במקור, הסנרק המסוכן הזה נקרא בוג'ם – Boojum בציד הסנרק. המילה "בג'ום" היא תרגום של ניצה בן-ארי שנועד לשמור על פרשנות מסוימת של הספר.
מבנה.
הספר הוא בלדה בעלת כמה מאפיינים טיפוסיים לשירתו של קרול: הוא משתמש בכישרון רב בחריזה ובמשקל, צירופים נכונים תחבירית של מילים מומצאות, רצפי אירועים לוגיים – ותוכן איגיוני ברובו. זו בלדה ארוכה בהרבה מכל האחרות של קרול – בניגוד לאליס שהיא פרוזה שזורה בשירים מדי פעם, ציד הסנרק כולו חרוזים, מתחילתו ועד סופו. הבלדה מחולקת לשמונה פרקים ("צירים", במשמעות עווית של כאב. במקור fits - התקפים): אל החוף, נאום הכרוז, סיפורו של האופה, הציד, שיעורו של הבונה, חלום הבורר, גורלו של הבנקאי וההיעלמות.
קהל היעד של היצירה.
קיימת מחלוקת לגבי השאלה האם קרול התכוון לקהל צעיר כשכתב את הספר. אין בו אף דמות צעירה, הוא קודר למדי וסופו רע ומר: נוסף לכך שהאופה נעלם, דעתו של הבנקאי נטרפת עליו - אירוע שמתואר בפרוטרוט. בדומה לכך, האיורים של הנרי הולידיי למהדורה המקורית הם קריקטורות עם ראשים לא פרופורציוניים ותווי פנים לא נעימים – בשונה מאוד מהאיורים של טניאל לאליס.
למרות זאת, קרול בהחלט חשב שהספר מתאים לפחות לילדים מסוימים. גרטרוד צ'טווי (1866–1951) הייתה הילדה החשובה ביותר בחיי המחבר, אחרי אליס לידל. גרטרוד היא שנתנה את ההשראה לציד הסנרק, והספר הוקדש לה. קרול התחבר עם גרטרוד ב-1875, כשהייתה בת תשע, בחופשה בחוף הים. ציד הסנרק ראה אור שנה לאחר מכן. כשהודפס הספר שלח קרול שמונים עותקים חתומים לילדות החביבות עליו. באופן טיפוסי, הוא חתם עליהם בשירים קצרים, שרבים מהם היו אקרוסטיכון של שם הילדה.
מקורות.
קרול התחיל לחבר את הבלדה מהשורה האחרונה שלה. ב-1887 הוא הסביר זאת כך: "הלכתי לי לבד על גבעה ביום קיץ בהיר אחד, כשפתאום צצה לי בראש שורה אחת משיר – 'כי הסנרק היה בג'ום, ניחשתם'. באותו רגע לא ידעתי מה זה אומר (גם עכשיו אני לא יודע) אבל כתבתי את השורה וזמן מה אחר כך חשבתי על הבית השלם, שזו השורה האחרונה שלו. וכך, בהדרגה, בכל מיני רגעים משונים במהלך השנתיים שאחרי כן, הצטרפה לה הפואמה יחדיו, וזה היה הבית האחרון שלה".
הזיקה לג'ברווקי.
במבוא לציד הסנרק מעיר קרול כי "...פואמה זו קשורה במידת מה לשיר ג'ברווקי..." וממשיך ומסביר איך יש להגות מילים שכלל לא מופיעות בטקסט של הסנרק – סמרלחים ו-זחלצים קליחים (כך בתרגומה של רנה ליטוין לאליס). שמונה מילות איגיון אחרות מציד הסנרק הופיעו לראשונה בשיר ג'ברווקי. במכתב לחבר, קרול תיאר את ציד הסנרק כמתרחש ב"אי שבו מבקרים עוף הגבגב והבנדרצבט (שני יצורים נוספים המופיעים בג'ברווקי) – קרוב לוודאי הוא האי שבו הוכרע הג'ברווקי".
מהות הסנרק.
אין שום רישום או ציור של הסנרק שנוצר בתמיכת קרול. אנשים שניסו לדמיין את מראהו התייחסו בדרך כלל למילים שמהן כנראה הולחמה המילה. Snark באנגלית עשוי להיות חיבור של Shark ו-Snake, כלומר כריש ונחש (ומכאן שמות חלק מהתרגומים לעברית, שבהם נקרא הסנרק כרחש או כרנש). אפשרות אחרת היא שהמילה נוצרה משילוב של Snail ו-Shark, כלומר כריש וחילזון. קרול לא אישר או הכחיש אף השערה.
פרשנויות.
תאוריות רבות ומגוונות ניסו לשפוך אור על הטקסט או חלקים ממנו, החל בטענה שהסיפור הוא אלגוריה לחיפושו של האדם אחר האושר, וכלה בפרשנויות אנכרוניסטיות על הסיפור כמשל לחיים בצל פצצת האטום. להלן פירוט של כמה מהתאוריות.
האופה הוא לואיס קרול.
התאוריה הנחשבת לרצינית מכולן גורסת כי האופה הוא בעצם המחבר. בטקסט יש מספר רמזים לפירוש זה. העובדה ששמו של האופה לא ידוע לחברי הצוות האחרים (כי הוא שכח אותו – רמז לקרול שכתב בשם עט) מעידה על חידה מסוימת. תיאור האופה בציר הראשון תואם תיאורים אחרים של קרול את עצמו (למשל, האביר הלבן ב-מבעד למראה ומה אליס מצאה שם, שנחשב בעיני חוקרים רבים לדיוקן עצמי של קרול). לואיס קרול היה בן 42 כשכתב את הבלדה. במבוא לספר מזכיר קרול את "חוק מס' 42 בספר החוקים". האופה הוא בגיל דומה (במקור האנגלי), כמוזכר בציר שלישי: סיפורו של האופה. לבסוף, לאופה היו "מ"ם-בי"ת ארגזים ארוזים בקפידה, על כולם כתוב שמו בשחור" (ציר ראשון), שהוא השאיר על החוף - חייו הקודמים, ככל הנראה.
כאמור, ציד הסנרק הוא ייחודי בין עבודותיו של קרול באורכו ובטבעו האפל, מה שמהווה בסיס רחב לניסיונות למצוא מסר אישי חבוי בספר. רבים מאמינים שמסר סמוי זה נמצא בבית החוזר:
אבל אין תאוריה משכנעת שמסבירה אותו. קרול כתב פעם: "לעיתים תכופות אני מקבל מכתבים מנומסים מזרים גמורים שמבקשים לדעת אם ציד הסנרק הוא אלגוריה, או שהוא מכיל מוסר השכל חבוי, או שהוא סאטירה פוליטית, ולכל השאלות האלה יש לי רק תשובה אחת: 'אינני יודע!'".
הרוצח היה הבלן.
לכאורה, כפי שכתוב בספר, הסנרק היה בג'ום. אבל מילותיו האחרונות של האופה הצוהל משאירות מקום לספק:
דעות האחרים חלוקות אם אכן שמעו את ההברה "ג'ום" לאחר זאת. לכן, אסכולה אחרת של פירוש הבלדה טוענת שלמעשה לא היה בג'ום, אלא הבלן בגד בכולם ורצח את האופה, וזה מה שהוא ניסה לספר להם בנשימת אפו האחרונה. הבלן הוא הדמות המסתורית ביותר בצוות; הוא מוזכר בקצרה בציר הראשון ובציר הרביעי, והוא חבר הצוות היחיד שאינו מופיע באף אחד מהאיורים המקוריים. גם סביר שלבלן תהיה טינה מסוימת לאופה, שנעל כמה זוגות נעליים זה על זה (ציר ראשון), אותם ניתן לראות באיורים.
הבג'ום היה מסוכן רק לאופה.
יש לאורך הטקסט כמה רמזים שתומכים בתאוריה כי רק לאופה נשקפה סכנה מהבג'ום. בשום מקום לא נאמר שבג'ום עלול להיות מסוכן לשאר חברי הצוות. כשדודו של האופה מזהיר אותו מבג'ום, הוא אומר:
כשהכרוז שומע זאת הוא מופתע, ומתלונן שהאופה היה צריך לספר על זה קודם. מן הסתם היה על הכרוז להיות מודע לסכנות הסנרק, ולכן סביר שסכנה זו ייחודית רק לאופה.
לבסוף, תשובתו של הכרוז לאופה:
מה שמצביע על כך שהאופה נמצא בסכנה גדולה יותר מהאחרים.
לעומת זאת, נאום הכרוז מסתיים ב:
כך שהכרוז מודע לכך שבג'ומים מהווים סכנה כלשהי. ייתכן שהסכנה לאנשים כמו האופה פשוט גדולה יותר מאשר לאחרים. ביקורת נפוצה לתאוריה הזו היא שהיא איננה עקבית עם כמה עובדות שנרמזות בספר ובג'ברווקי.
האיורים.
ישנו ויכוח נוסף לגבי המשמעות שיש לייחס לאיורים של הולידיי בניתוח הבלדה. המתנגדים טוענים שהאיורים סותרים את הטקסט בכמה מקומות (כך למשל, לבונה אמורים להיות שיער ושפמות, אך באיורים הוא קירח) ולכן אין להסיק מהם הרבה. אחרים מזכירים שהאיורים הוכנו בשיתוף פעולה הדוק עם קרול, וחליפת המכתבים בינו למאייר יכולה ללמד על דעתו בנוגע לכל איור. למשל, מסתבר שלואיס לא התכוון ש"זהירות" ו"תקווה" מהבית החוזר הן שתי נשים, אבל פרשנות זו מצאה חן בעיניו בדיעבד. אף על פי כן, קרול השמיט איור של הבג'ום עצמו, כי רצה שהמפלצת תישאר ללא כל סימנים מזהים.
השפעה על המדע.
מאז פרסום הספר השתמשו במילה "סנרק" (וגם ב"בג'ום") בתורת הגרפים (ראו למשל סנרק (תורת הגרפים)), והיא גם הפכה לשמו של טיל שיוט גרעיני, SM-62 . במונח "בג'ום" השתמשו גם בפיזיקה לתיאור תופעה שהתגלתה בנוזל-על של הליום ובגבישים נוזליים, והוא גם השאיל את שמו לעץ שהתגלה בקליפורניה (שמו המדעי "Fouquieria columnaris").
בולטימור
בולטימור (באנגלית: Baltimore) היא העיר הגדולה במדינת מרילנד, ארצות הברית והשלושים בגודלה בארצות הברית כולה. לעיר מטרופולין משותפת עם וושינגטון הבירה, השוכנת כ-60 קילומטר דרומית-מערבית לה.
היסטוריה.
בולטימור נוסדה ב-30 ביולי 1729, ונקראת על שם מייסד מרילנד ומושלה הראשון, ססיל קלברט, הברון השני של בולטימור. העיר גדלה במהירות רבה במאה ה־18. בזכות נמלה הטבעי, נהפכה בולטימור למרכז מסחר בסוכר עם האיים האנטילים. במלחמת 1812, כשפלשה בריטניה לארצות הברית הצעירה, הותקפה בולטימור, לאחר שהבריטים שרפו את הבירה וושינגטון. באותו זמן, עורך דין צעיר, פרנסיס סקוט-קי, כתב שיר על הקרב, שנהפך להמנון הלאומי של ארצות הברית, "הדגל זרוע הכוכבים".
ב־1851, הוקמה רשמית עיריית בולטימור, כשהעיר התנתקה ממחוז בולטימור. במשך מלחמת האזרחים האמריקנית, מרילנד לא פרשה מהאיחוד, אבל היה בה מתח ניכר סביב העבדות, ובבולטימור שם פרצו מהומות אלימות ב־1861. ב־14 בפברואר 1904, נהרסו חלקים רבים בבולטימור בשל שרפה גדולה, כאשר 1500 מבנים עלו באש בתוך שלושים שעות בלבד. בשנים שלאחר מכן נאלצה העירייה לשקם ולבנות את כולם מחדש. למרות זאת, ב־1906 דיווח עיתון מקומי ש"אחד האסונות הגדולים של העידן המודרני נהפך לברכה."