מספר מכשולים עמדו בדרכן של נשים בתקופתה שרצו להפוך לציירות. הכשרתן הייתה כרוכה גם בחקר הדמות הגברית העירומה ומערכת החניכות פירושה שחניכה תצטרך לחיות אצל אמן מבוגר במשך 4–5 שנים, לרוב החל מגיל 9–15. מסיבות אלה אמניות היו נדירות ביותר, ואלה שעברו את הדרך הארוכה בדרך כלל הוכשרו על ידי קרוב משפחה, במקרה של קתרינה ואן המסן, היא הוכשרה על ידי אביה.
חייה.
היא הייתה בתו של יאן סנדרס ואן המסן (בערך 1500 - 1563), צייר מנייריסט בולט באנטוורפן שלמד באיטליה. על פי ההערכה, אביה היה המורה שלה והיא ככל הנראה שיתפה פעולה עמו ברבים מציוריו היא התקבלה כחברה בגילדת סנט לוקס והייתה מורה לשלושה תלמידים.
קתרינה ואן המסן הייתה ציירת מצליחה בחייה. היא השיגה פטרון חשוב בשנות הארבעים של המאה השש עשרה, הייתה זאת מריה מאוסטריה, שכיהנה כמושלת מדינות השפלה מטעם אחיה צ'ארלס החמישי. בשנת 1554 התחתנה קתרינה ואן המסן עם כריסטיאן דה מוריאן, מנגן אורגן בקתדרלה באנטוורפן, אשר היה בעמדה חשובה באותה תקופה. בשנת 1556, כשמריה מאוסטריה חזרה לספרד, עברו קתרינה ובעלה, בהזמנת פטרונה, לספרד. שנתיים לאחר מכן, כשמריה נפטרה, קיבלה קתרינה פנסיה ניכרת לכל שארית חייה. קתרינה ובעלה חזרו לאנטוורפן שם הם מתועדים בשנת 1561. באותה תקופה הזוג היה ללא ילדים. בעלה קיבל עבודה בעיר אחרת והזוג עבר לגור בסביבות 1565. במהלך חייה היא מוזכרת על ידי שני ביוגרפים של האמנים, לודוביקו גיצ'יקרדיני בתיאורו את מדינות השפלה בשנת 1567 וג'ורג'יו וסארי בסרטו משנת 1568.
יצירתה.
בעוד קתרינה ואן המסן יצרה לפחות שני ציורים דתיים, היא הייתה בעיקר ציירת דיוקנאות. שרדו שמונה דיוקנאות קטנים ושתי תמונות דתיות, עם תאריכים 1548–1552, עם חתימתה. [12] היא ציירה גברים ונשים אמידים לכאורה הניצבים לרוב על רקע כהה. הדמויות העדינות שציירה הן בעלות קסם חינני ולבושות בגדים יפים ואביזרים מסוגננים.
היצירה הידועה ביותר היא הדיוקן העצמי שלה. היא חתמה על הציור את השנה, 1548, והייתה אז בת 20 שנה. [13] בערך באותה תקופה היא ציירה גם תמונה של אישה נוספת, וזו אולי דיוקן של אחותה.
הדיוקנאותיו של קתרינה ואן המסן מאופיינים בריאליזם. הדיוקן העצמי האחד וחצי תריסר דיוקנאות אחרים שיוחסו לה הן תמונות קטנות ושקטות. הדמויות לעיתים קרובות יושבות, נראות בדרך כלל על משטח חשוך או נייטרלי, כאשר מבטיהם כמעט ולא פוגשים את עיני הצופה. מסגור ותפאורה מסוג זה יצרו דיוקן אינטימי ומכובד.
היא הפיקה יצירות דתיות שבדרך כלל היו פחות מוצלחות מהדיוקנאות שלה.
לא נותרו עבודות שלה מאוחר יותר משנת 1554, מה שהביא כמה היסטוריונים להאמין שהקריירה האמנותית שלה אולי הסתיימה לאחר נישואיה, דבר שהיה נפוץ במקרה של אמניות.
קבר אדריאנוס
ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע של הסנאט של ארצות הברית
ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע של הסנאט של ארצות הברית (באנגלית: United States Senate Committee on Energy and Natural Resources) היא ועדה קבועה בסנאט של ארצות הברית. הוועדה, המונה עשרים ושניים סנאטורים, מפקחת על עניינים וסוגיות בתחומי האנרגיה, מדיניות טריטוריאלית, ענייני ילידים הוואיים, אדמות ציבוריות, מדיניות אנרגיה גרעינית וכן פיקוח על מחלקת האנרגיה של ארצות הברית. בראשות הוועדה יושב מאז 2021 הסנאטור ג'ו מנצ'ין מווירג'יניה המערבית, והחבר הבכיר בוועדה הוא ג'ון באראסו מוויומינג.
היסטוריה.
שורשיה של ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע ראשיתם באחת הוועדות הקבועות הראשונות שהתכנסו בסנאט האמריקאי — ועדת האדמות הציבוריות. אף על פי שהכרונולוגיה של הוועדה משקפת רצף של שינויי שמות, סמכות השיפוט של הוועדה המקורית לענייני אדמות ציבוריות קיימת ברציפות כבר למעלה מ-170 שנה. במהלך מאה השנים הראשונות מבנה הוועדה השתנה מעט מאוד, אך תחום שיפוטה התרחב בהתמדה עם התרחבות האומה האמריקאית מערבה והבעיות שנוצרו כתוצאה מהתרחבות המדינה מבחינה גאוגרפית.
הבעיות הרבות שנבעו מיישוב הגבול המערבי של ארצות הברית הובילו את הקבינט של ארצות הברית ליצור את מחלקת הפנים ב-1849 כאחראית על אדמות ומשאבי הטבע העצומים בבעלות הפדרלית. בשלוש השנים קודם לכן, ארצות הברית הגדילה את שטחה הגאוגרפי בלמעלה משלוש מיליון מיל רבוע והגיעה כמעט לגודלה הנוכחי בין קנדה למקסיקו. הפיקוח על החקיקות הנוגעות לתפקידי המחלקה החדשה נמצא תחת תחום השיפוט של הוועדה. הממשלה הפדרלית החלה לייעד ולהפריש אזורים בעלי יופי טבעי שישמרו לכל האמריקאים העתידיים ליהנות מהם. ב-1872 הקים הקונגרס את הפארק הלאומי ילוסטון בשטחי מונטנה, ויומינג ואיידהו והציב אותו תחת שליטתו הבלעדית של מזכיר הפנים של ארצות הברית.
ב-4 בינואר 1977, בישיבה הראשונה של הקונגרס ה-95, הציגו הסנאטורים עדלי סטיבנסון השלישי מאילינוי ובוב פאקווד מאורגון תיקונים למערכת הארגון מחדש של ועדות הסנאט. החלטה זו התבססה על מחקר ודו"ח משנת 1976 של ועדות שבראשם ישבו שני יושבי ראש בשיתוף פעולה. ב-4 בפברואר 1977 אימץ הסנאט הצעתם של פאקווד וסטיבנסון, והוקמה ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע. תחום השיפוט שלה כלל את מרבית תפקידיה של "ועדת הפנים ולענייני איים" בנוסף לתחומים חדשים בהם תמחור ורגולציה של גז טבעי, ויסות אנרגיה, מחקר אנרגיה ופיתוח של כל צורות האנרגיה למיניהן, ייצור פחם, ותפעול אנרגיה גרעינית לא צבאית.
עוד בראשית שנת 1977, ביוזמת הנשיא ג'ימי קרטר ליצור את מחלקת האנרגיה של ארצות הברית, החלה לראשונה ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע לפקח על מחלקה בקבינט של ארצות הברית. מאז הוקמה הוועדה ב-1977, מבנה וסמכות השיפוט של הוועדה נותרו קבועים למדי. ועדת האנרגיה הבדילה את עצמה משאר הוועדות האחרות בסנאט כאחת מן הוועדות הבלתי-מפלגתיות או לחלופין אחת הוועדות המאופיינות בשיתוף פעולה בין-מפלגתי. מכיוון שהנושאים הנידונים בוועדה משפיעים על אינטרסים אזוריים יותר מאשר אינטרסים מפלגתיים, חברי הוועדה ניגשים באופן מסורתי לדיונים בכוונה לבניית קונצנזוס. מרבית שיקולי המדיניות מתגבשים בין חברי הוועדה בטרם הדיון הציבורי בנושא, כך שעד שהוועדה מדווחת על צעדיה בתחום מסוים נרשמת היעדרות מחלוקת והמדיניות שואפת להיות אחידה כלל הניתן. חלק ניכר מהגישה הסכמתית זו מיוחסת לרוב הדחוק שיש למפלגת הרוב בוועדה.
ניקולה קאליניץ' (כדורסלן)
ניקולה קאליניץ' (בסרבית: Никола Калинић; נולד ב-8 בנובמבר 1991) הוא כדורסלן סרבי המשחק בקבוצת הכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית בכדורסל והיורוליג. גובהו 2.02 מטרים, והוא משחק בעמדת הסמול פורוורד.
קריירה מקצועית.
השנים הראשונות.
את דרכו המקצועית החל ב-2009–2010 בקבוצת ספרטק סובוטיצה, בה שיחק עונה אחת. עונה לאחר מכן, עבר לשחק בק.ק נובי סאד לעונה אחת גם כן, והחל משנת 2011 ועד 2013 שיחק בוויבודינה נובי סאד.
הכוכב האדום בלגרד.
ביום 21 ביולי 2014 קאליניץ' חתם על חוזה לשלוש שנים בקבוצת הכוכב האדום בלגרד, ולראשונה זכה להשתתף במפעל היורוליג. בעונת הבכורה שלו ביורוליג, העמיד ממוצעים של 9.2 נקודות, 3.9 ריבאונדים ו-2 אסיסטים ב-24 דקות למשחק. זאת ועוד, קאליניץ' היה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות הליגה הסרבית, הגביע הסרבי וכן באליפות הליגה האדריאטית.
פנרבחצ'ה.
ב-12 באוגוסט 2015 קאליניץ' עבר באופן רשמי לפנרבחצ'ה כאשר חתם על חוזה לשנתיים, עם אפשרות לשנה נוספת.
ב-7 ביולי 2017 חתם השחקן לשלוש עונות נוספות בקבוצה.
קאליניץ' זכה עם פנרבחצ'ה באליפות היורוליג בשנת 2017, לאחר שזו גברה על אולימפיאקוס מיוון בתוצאה 64–80. קאליניץ' היה הקלע המצטיין במשחק הגמר, יחד עם בוגדן בוגדנוביץ', כאשר כל אחד מהם קלע 17 נקודות. בנוסף, קאליניץ' היה שותף לזכייתה של פנרבחצ'ה בשלוש אליפויות רצופות של ליגת העל הטורקית בין השנים 2016 ל-2018, בשלוש גביעי טורקיה (2016, 2019 ו-2020) ובשני גביעי נשיא טורקיה (2016 ו-2017).
ולנסיה.
ב-18 ביולי 2020 חתם לעונה אחת בולנסיה.
שמואל (שמיל) גולן
שמואל (שמיל) גולן (18 בפברואר 1946, ברגן-בלזן, גרמניה – 9 בינואר 2020, כפר סבא) היה לוחם וקצין, סיים את שירותו הצבאי כתא"ל ולאחר מכן שימש כ-15 שנה בתפקידי פיקוד וניהול במשק לשעת חירום. במלחמת ששת ימים היה סמ"פ א' בגדוד 12 של גולני תחת המ"פ אהרון ורדי והשתתף בקרב תל פאחר, ממנו ייזכר כמי שסייע לייצב את הכאוס ששרר למרגלות התל ואחר כך להוביל שלושה זחל"מים אל המוצב הדרומי ולתפוס אחיזה באחת הנקודות החולשות על השטח. על אף פציעתו המשיך להילחם עד לסיום הקרב. על לחימתו בקרב קיבל שמיל את עיטור המופת. במהלך שירותו הצבאי, אותו סיים בשנת 1995, נפצע שמיל ארבע פעמים.
ביוגרפיה.
שמואל (שמיל) גולן נולד ב-18 בפברואר 1946 במחנה הריכוז ברגן-בלזן בגרמניה לחוה, שהייתה פליטת שואה, ועברה את אושוויץ וברגן-בלזן; ומשה גולדברג שלחם כפרטיזן. בשנת 1951 עלתה המשפחה ארצה והשתכנה במעברה בשכונת גיל עמל של המושבה מגדיאל (לימים חלק מארבע המושבות שהתאחדו בשם הוד השרון). שמיל למד בבית ספר תיכון מקצועי "מקס פיין" בתל אביב. במהלך הלימודים סייע בפרנסת המשפחה ועבד במסגריה ברמתיים בשעות אחר הצוהריים. כמי שהתחנך בתנועת הנוער החלוצית "הנוער העובד והלומד", הטמיע שמיל את רעיון ההגשמה והתגייס לנח"ל במטרה להיות שותף להקמת היישוב בירנית.
שירות צבאי.