נפוליאון השלישי, ששימש כנשיא צרפת, היה בעברו חבר בקרבונארי, ונטיית לבו הייתה לטובת המהפכנים. אוסטריה סימלה עבור המהפכן את כל מה שהיה ישן ורקוב, ערש הריאקציה, המונרכיה ה"לגיטימית" והמחסום הגדול של סימון הגבולות באירופה על פי קווים לאומיים. האופוזיציה לנפוליאון משמאל הייתה ברובה אוהדת למטרת איחוד איטליה, בעוד שהימין השמרני והקתולי, שהיווה את אחד הבסיסים החשובים לשלטונו של נפוליאון, תמך בחיזוקו של האפיפיור. לשיקולים אלו הצטרף החשש שאם תקדים אוסטריה ותדכא את המרידות, יביא הדבר לחיזוקה באופן משמעותי, בעוד שאם יקדים נפוליאון ויסייע לאפיפיור, יביא הדבר לחיזוק צרפת על חשבון אוסטריה. בסופו של דבר הורה נפוליאון על משלוח חיילים צרפתים, בפיקודו של הגנרל ניקולא אודינו לדיכוי מרידת גריבלדי ומציני, והחזרת האפיפיור לכיסאו ברומא.
לאחר הצלחות ראשוניות, הדף אודינו את גריבלדי לתוככי העיר רומא, וצר על העיר. לאחר חודשיים של מצור, ב-29 ביוני 1849 נכנעו גריבלדי ואנשיו. גריבלדי נמלט לניו יורק ומציני למרסיי. באוגוסט הגיע סופה המר של הרפובליקה של ונציה, עם כניעתם של מאנין ואנשיו.
בסוף שנת 1849 נראה היה כי תנועת האיחוד באיטליה ספגה מהלומה ניצחת. השליטים השושלתיים שבו לכיסאותיהם, ופיוס התשיעי הפך מליברל ורפורמיסט לאחד מהנוקשים שבשליטי איטליה. אך בה בעת היה ברור כי מצב הפילוג הוא מלאכותי, נובע מאינטרסים זרים, כי רעיון האיחוד הכה שורשים בעם האיטלקי, וכי תומכי האיחוד ממתינים לשעת הכושר ההיסטורית בה יוכלו לנסות שוב להשיג מטרותיהם.
התגבשות המדינה האיטלקית.
עלייתו של קאבור.
על אף התבוסה המשפילה של קרלו אלברטו בנובארה, נתפס עדיין בית סבויה כתקווה הגדולה של שואפי האיחוד. בשלב זה החלה עלייתו של הרוזן קמילו בנסו די קאבור, דמות של מדינאי בקנה מידה היסטורי, שחזונו ויכולתו הפוליטית והדיפלומטית היו גורם מרכזי בהצלחה שנחלה התנועה לאיחוד איטליה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19. קאבור מונה לראש המיניסטרים של ממלכת סרדיניה ב-1852. כמונרכיסט, ראה את הדרך לאיחוד בהשתלטות בית סבויה על שאר מדינות איטליה, ואיחוד האיטלקים סביב המלך ויטוריו אמנואלה השני. עם זאת, הבין כי פיימונטה לא תוכל לשאת לבדה בנטל, ושיהא עליו להיעזר בצרפתים ובבריטים כדי לגרש את האוסטרים משטחה של איטליה. בשל ראייה זו שלח חיילים איטלקים להילחם במלחמת קרים בשנת 1855, לצידן של בריטניה, צרפת וטורקיה. אך בקונגרס פריז, בשנת 1856, לא קיבלה סרדיניה את התמורה הראויה. עם זאת, למלחמה הייתה השפעה חיובית אחת על תנועת האיחוד. אוסטריה, שניסתה ללא הצלחה לתמרן בין הצדדים היריבים, נותרה מבודדת בסופה של המלחמה.
ב-14 ביוני 1858 ניסה הלאומן האיטלקי פליצ'ה אורסיני להתנקש בחייו של נפוליאון השלישי קיסר צרפת. מתא הכלא כתב אורסיני לנפוליאון כי הוא מקבל את עונש המוות שנגזר עליו, אך הוא מפציר בנפוליאון למלא את ייעודו ההיסטורי ולסייע לאיטלקים באיחוד מדינתם. למכתב זה הייתה השפעה של ממש על נפוליאון, שתפס עצמו כהוגה דעות מתקדם, ובנעוריו היה שייך לתנועת הקרבונארי. הוא השתכנע שאכן ייעודו ההיסטורי הוא לסייע לאיחוד איטליה. בקיץ 1858 נפגשו קאבור ונפוליאון בעיירה פלומביאר לה בן (Plombières-les-Bains) שבמחוז ווז', וחתמו שם על ברית חשאית שכונתה "הסכם פלומביאר". על פי תנאי הברית תסייע צרפת בסילוקה של אוסטריה מצפון איטליה ובתמורה תקבל את אזור סבויה וניס. לומברדיה וונציה אמורות היו להסתפח לממלכת סרדיניה, כמו גם הדוכסויות של פארמה ומודנה, ליצירת ממלכה איטלקית צפונית תחת שלטון בית סבויה. מרכז ודרום איטליה אמורים היו להישאר תחת שליטיהם הנוכחיים. קאבור היה אמור ליצור פרובוקציות בלומברדיה שיניעו את האוסטרים לפעולה, וכך יוכל נפוליאון להתערב כמשכין שלום ולא כתוקפן.
מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה (1859).
לאחר חתימת הסכם פלומביאר, לא התנהלו העניינים כפי שתכננו הצדדים. האוסטרים, שלא היו מודעים להסכם, לא הגיבו בתקיפות על המרידות בלומברדיה שיזם קאבור, ונראה כי הרצון ליצור פרובוקציה שתניע את האוסטרים לפעולה ותהווה עילת מלחמה לפיימונטה, כשל. ללא תוקפנות אוסטרית לא יוכלו הצרפתים להתערב, וקאבור לא היה מוכן לפעול ללא גיבוי צרפתי. במרץ 1859 הכריז קאבור על גיוס כללי, וזאת כמעין הודאה בכישלון התוכנית. במפתיע, סיפקו האוסטרים לקאבור את המניע הדרוש לו למלחמה כששלחו לו אולטימטום שבו תבעו שיכריז על ביטול הגיוס. בדחותו את האולטימטום גרם קאבור לאוסטרים להיראות כתוקפנים, ואיפשר את המעורבות הצרפתית.
המלחמה עצמה הייתה קצרה למדי. האוסטרים כשלו בניסיונם להתקדם לטריטוריה של פיימונטה, ולא הצליחו להגיע למעברי ההרים בזמן על מנת לחסום את הצבא הצרפתי, שבראשו עמד נפוליאון עצמו. בקרב מגנטה, ב-4 ביוני, ניצח הכוח המשולב של צרפת וסרדיניה את הצבא האוסטרי. הקרב הביא לנסיגת האוסטרים מחלקים נרחבים של לומברדיה, ולכניסה עטורת ניצחון של נפוליאון השלישי, ולצידו ויטוריו אמנואלה אל מילאנו. ב-24 ביוני ניצחו כוחות צרפתיים וסרדיניים את האוסטרים בקרב סולפרינו. בקרב זה עמד הקיסר פרנץ יוזף עצמו בראש הכוחות, אך שוב הצליחו הצרפתים להביס את האוסטרים. במקביל לכוח העיקרי של צרפת וסרדיניה, פעל מצפון לחזית כוח מתנדבים איטלקי שהקים גריבלדי בשם ציידי האלפים, שהביס את האוסטרים בקרבות בווארזה ובקומו. האוסטרים נסוגו אל מאחורי חומות העיר ונציה, ותבוסתם נראתה באופק. נראה היה כי אם מעצמה כלשהי לא תתערב לטובת האוסטרים, יאבדו אלו את אדמותיהם באיטליה, ומטרתו של קאבור, מדינה איטלקית מאוחדת, לפחות בחלקה הצפוני של איטליה, תוגשם.
בשלב זה החליט נפוליאון כי די לו במלחמה. לכך היו סיבות רבות. החשש ממסע מלחמה ארוך ורווי דם שידרוש כיבושה של ונציה, חשש ממעמדו מבית, חשש מהתערבות הגרמנים, וחשש מהתעצמות יתר של פיימונטה-סרדיניה. ב-11 ביולי נפגש נפוליאון עם פרנץ יוזף בחשאי בווילאפרנקה הסמוכה לוורונה, וחתם על הסכם לסיום המלחמה מאחורי גבם של בעלי בריתו האיטלקים. על-פי ההסכם ונציה תישאר בידי האוסטרים, ולומברדיה תימסר לצרפת, שתעביר אותה לידי פיימונטה (האוסטרים לא היו מוכנים למסור את לומברדיה ישירות לפיימונטה). פרט לכך לא יהיה שינוי בגבולות. במרכז איטליה, בה גורשו השליטים השושלתיים של טוסקנה, מודנה ופארמה, ישובו השליטים לכיסאותיהם, ושליטתו של האפיפיור בנחלותיו תישמר. עם זאת, מכיוון שנפוליאון לא מילא אחר תנאי ההסכם שחתם עם קאבור, לא יעברו סבויה וניס לצרפת.
בני סרדיניה זעמו על מה שנתפס על ידם כבגידתו של בעל בריתם הצרפתי. קאבור דרש את המשך המלחמה, וכאשר ויטוריו אמנואלה הכריע כי הצטרפות לשביתת הנשק היא האופציה הריאלית היחידה, התפטר. אך הסכם וילאפרנקה הפך לאות מתה עוד בטרם נחתם באופן פורמלי בציריך בנובמבר 1859. חיילי פיימונטה שלטו במדינות האיטלקיות הקטנות, והצרפתים לא אבו ללחוץ עליהם לסגת על פי תנאי ההסכם ולאפשר את שובם של השליטים השושלתיים, ואילו לאוסטרים לא היה עוד את הכוח לכפות זאת בכוח. בדצמבר אוחדו טוסקנה, פארמה, מודנה ונחלות האפיפיור ל"מחוזות המאוחדים של מרכז איטליה" ובעידודם של הבריטים שאפו המחוזות להסתפח אל ממלכת סרדיניה.
קאבור שב כמנצח למשרת ראש הממשלה בינואר 1860, ושאף לאחד את מחוזות המרכז עם ממלכת סרדיניה. לאחר משא ומתן הסכים נפוליאון השלישי לתמוך באיחוד אם יקבל את סבויה וניס, על פי תנאי הסכם פלומביאר המקוריים. ב-20 במרץ 1860 אוחדו מחוזות המרכז עם ממלכת סרדיניה, שכללה עתה את רובה של איטליה הצפונית, ואת רוב מרכז איטליה.
מסע האלף.
באביב 1860, נותרו מחוץ לשליטת סרדיניה-פיימונטה רק שלוש מדינות. האוסטרים שלטו עדיין בוונציה והאפיפיור במדינת האפיפיור, ובדרום השתרעה ממלכת שתי הסיציליות. אין לדעת עד כמה קאבור, הזהיר והמתוחכם, רצה להמשיך בשלב זה את התנופה לאיחוד, אך כוחות גדולים בעם האיטלקי, הן בשטחים שבשליטת סרדיניה-פיימונטה, והן מחוץ להם, ובמיוחד אישיותו הסוחפת והמהפכנית של גריבלדי, הובילו את התנופה הלאה.
שליט שתי הסיציליות, פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות, שלט בצבא מאורגן היטב בן 150,000 לוחמים. אך רודנותו רבת השנים והאכזרית של אביו, פרדיננדו השני, מלך שתי הסיציליות, הביאה לערעור השלטון, והצבא היה נגוע בקשרים ומזימות. המשמר האישי השווייצרי, עליו יכול היה פרנצ'סקו לסמוך, נקרא הביתה במפתיע, ושווייץ העבירה חוק שאסר על אזרחיה לשמש כשכירי חרב. היה זה רגע של הזדמנות עבור תומכי האיחוד. באפריל 1860 החלו התקוממויות במסינה ובפלרמו שבסיציליה, שלשתיהן הייתה היסטוריה של התנגדות לשלטון נאפולי. התנגדויות אלו דוכאו עד מהרה בידי חייליו של פרנצ'סקו.
במקביל, היה ג'וזפה גריבלדי, יליד העיר ניס, מאוכזב מהעברת עיר הולדתו לידי הצרפתים. הוא ניסה להשתמש בנאמניו על מנת להחזיר את העיר לאיטלקים. קאבור, שהיה אחוז חרדה מהרפתקה צבאית של גריבלדי שתביא לסכסוך עם צרפת, שכנע אותו לנסות ולסייע למורדים בדרום. ב-6 במאי 1860 יצאו גריבלדי ותומכיו, שכונו "האלף", או "אנשי החולצות האדומות", מקווארטו שבמזרח ג'נובה למסע ימי, וב-11 במאי נחתו ליד מרסלה על חופי סיציליה.