הבניין נבנה בשנים 1969–1972 על חורבות תחנת הרכבת ונחנך בשנת 1973. במהלך הבנייה פונו מהאתר 420,000 מטרים מעוקבים של עפר ושרידי המבנים הישנים. יסודות המגדל בנויים מ־56 כלונסאות מבטון מזוין בעומק של 70 מטרים מתחת לפני הקרקע. מתחת למגדל נבנתה תחנת מטרו תת-קרקעית, מוגנת במעטה בטון מזוין אשר מפזר את הלחץ שמפעיל המגדל. קורות אופקיות ארוכות הונחו כדי לפנות מקום למסילות הרכבת. בניין הכניסה לתחנה הועתק לעברו השני של הכביש, מול הכניסה למגדל.
מאפיינים.
מגדל מונפרנאס מתנוסס לגובה 210 מטרים ומשקל 150,000 טון. בסיסו מתפרש על שטח של 50 מטרים על 32 מטרים וצורתו מנדרולה שבשני קצותיה מגרעות משולשות. למגדל ארבעה מפלסים תת־קרקעיים ו־59 קומות ששטחן הממוצע 1,700 מטר רבוע כל אחת. שטח הנכסים, ובכללם גג המגדל, כ־120,000 מטר רבוע. רוב שטח המגדל משמש למשרדים המעסיקים כ־5,000 עובדים בסך הכול. למעקה הטראסה מנגנון הידראולי המאפשר לו להתקפל בתוך שתי דקות בכדי להפוך את הגג למנחת מסוקים.
לבניין 25 מעליות וחמש מעליות משא, אף אחת מהן אינה משרתת את כל הקומות. המהירה מכולן היא המעלית הישירה מקומת הכניסה לקומה ה־56. מעלית זו עולה 196 מטרים ב־38 שניות: 5 מטר בשנייה. הקומות העליונות וגג המגדל נגישים באמצעות מדרגות בלבד.
מגדל מונפרנאס הוא חלק מקומפלקס מסחרי גדול ששטחו 300,000 מטרים רבועים, המתחלקים בין כ־300 בעלי נכסים המשלמים מדי שנה כ־20 מיליון אירו בהיטלים שונים. המתחם כולל מרכז מסחרי ושני מגדלים נוספים, נמוכים יותר.
הקומה היחידה במגדל הפתוחה לקהל היא הקומה ה־56, שבה ישנה מסעדה, תערוכה המציגה את ונקודת תצפית המאפשרת לצפות על המראות ונחיתות מטוסים בנמל התעופה אורלי, כ־13 קילומטרים מהמגדל. המגדל מושך אליו כ־600,000 מבקרים מדי שנה.
המחלוקת סביב המגדל.
מיום בנייתו שנוי הבניין במחלוקת עזה וביקורת רבה נמתחה על מידותיו המשמעותיות וצורתו המונוליתית בטעה כי הן אינן משתלבות היטב עם מרקמה העירוני של פריז. בעקבות הביקורת החליטה עיריית פריז שנתיים לאחר השלמת הבנייה לאסור בניית גורדי שחקים במרכז העיר. לעיתים קרובות נאמר על המגדל (בפרפרזה על דבריו של טריסטאן ברנאר על מגדל אייפל) כי הנוף מקומת התצפית הוא היפה ביותר בפריז, שכן זהו המקום היחיד בעיר שממנו לא ניתן לראות את מגדל מונפרנאס. עוד ספג הבניין ביקורת על היעדר חלונות בחללים הפנימיים, שאינם משיקים לדפנות המגדל החיצוניים.
מגדל מונפרנס
שער מוכרי הכותנה
נורית שניט
נורית שניט (נולדה ב-26 בפברואר 1944) היא משפטנית ישראלית שכיהנה כפרקליטת מחוז מרכז.
ביוגרפיה.
נורית שניט נולדה בירושלים ב-26 בפברואר 1944. היא למדה משפטים במסגרת לימודי ערב, תוך כדי שירותה הצבאי, בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב והשלימה אותם לאחר מכן ב.
את תקופת התמחותה עשתה שניט אצל השופטים הדסה בן עתו וחיים שטיינברג. ב-1972, לאחר שהוסמכה לעריכת דין, התקבלה לעבודה בבית המשפט השלום בתל אביב ובמחוז מרכז של פרקליטות המדינה. בשנת 1988 התמנתה כפרקליטת מחוז מרכז, תפקיד בו כיהנה עד שנת 2004, עת פרשה לגמלאות.
במהלך עבודתה בפרקליטות מחוז מרכז שמשה שניט בתפקיד התובעת במשפט הרצח של החיילת אורלי דובי ובמשפט הריגול של שמעון לוינזון, וכן הורתה על העמדה לדין החייל שוקי בסו שירה באביו למוות באשמת הריגה בלבד (ולא בעבירת רצח). שניט ניהלה גם את תיק השוחד של השר לשעבר סאלח טריף.
בחודש דצמבר 2005 מונתה שניט כחברה בוועדת זיילר לבדיקת אירועי פרשת האחים פריניאן.
פעילות ציבורית והוקרה.
במקביל לתפקידיה בפרקליטות, כיהנה במספר תפקידים ציבוריים ובהם כנציגת שר המשפטים בוועדה המחוזית לתכנון ובניה ובוועדה הפסיכיאטרית, שתיהן של מחוז המרכז, חברה בוועדה לתיקונים בסדרי הדין הפלילי ודיני הראיות בראשות שופט העליון אליהו מצא ועמדה בראשות הוועדה לבחינת אופן תפקוד הוועדות הפסיכיאטריות והועדה לבחינת מעמדו של הפסיכיאטר המחוזי בבית המשפט.
לאחר פרישתה לגמלאות, כיהנה בבית הדין המשמעתי של עובדי המדינה, בבית הדין של יועצי השקעות בבורסה ובוועדת העיזבונות של האפוטרופוס הכללי. משנת 2004, לאחר שעברה הכשרה באוניברסיטת תל אביב, רשומה כמגשרת בהנהלת בתי המשפט.
משנת 2005 כיהנה כדירקטורית בחברת שניב תעשיות נייר עד לשנת 2008 בה עברה לכהן כדירקטורית בדירקטוריון מדרשת שדה בוקר.
בשנת 2004 הוענק לה אות הוקרה "נשים במשפט" מטעם לשכת עורכי הדין בישראל.
במאי 2019, לצד בכירים לשעבר בפרקליטות המדינה ובייעוץ המשפטי לממשלה, חתמה על גילוי דעת כנגד חקיקת פסקת התגברות והרחבת חוק החסינות.
חיים אישיים.
שניט נשואה לעורך הדין פרופ' דן שניט ואם לשלוש בנות. מתגוררת ברמת גן.
כהני פינחס
כהני פינחס (מאנגלית, Phineas Priesthood), הוא שמה של מחתרת שנאה נוצרית הדוגלת בגזענות, אנטישמיות, והומופוביה קיצונית הפועלת בארצות הברית. הארגון נוסד בסביבות 1990 ונוקט בפעולות אלימות, כולל רצח, נגד "ערבוב גזעים" (כלומר, נישואין בין גזעיים והעמדת צאצאים שאינם לבנים משני הצדדים) וכן נגד הומוסקסואלים ונגד מרפאות המבצעות הפלות מלאכותיות. הארגון מממן את פעילותו באמצעות שוד בנקים.
שם הארגון.
הארגון נקרא על שם הדמות המקראית פינחס בן אלעזר, אותו חברי הארגון רואים כדוגמה וכמופת.
על פי המתואר בספר במדבר כ"ה, כאשר בני ישראל הנודדים במדבר זנו אחרי בנות המואבים והמדיינים ואחרי בעל פעור אלוהיהן, אלוהים רגז עליהם, ושילח בהם מגפה בה נספו 24,000 איש. פינחס, נכדו של אהרן הכהן, הרג את זמרי, מראשי שבט שמעון, ואת האשה המדיינית, כֹזבי, שעמה שכב. פעולה זו מוצגת כמוצדקת ומבורכת, ובזכותה נפסקה המגפה ופינחס זכה לחסדי האל.
רקע.
רקע היסטורי.
"כוהני פינחס" אינם הראשונים שהסיקו מסקנות גזעניות מרחיקות-לכת מסיפורי התנ"ך. למעשה, התופעה נעוצה עוד בימיה הראשונים של ההתיישבות האירופית בצפון אמריקה. המתיישבים, שהשתייכו לקבוצות דתיות פרוטסטנטיות, שאבו מן התנ"ך השראה למעשיהם, כאשר עצם מעשה ההתיישבות ונישול האינדיאנים הוצדק בכך שראו את עצמם כבני ישראל בתקופת יהושע, את צפון אמריקה כ"ארץ המובטחת" ואת האינדיאנים – כ"כנענים".
גם העבדים השחורים מצידם, אשר קיבלו את הנצרות מאדוניהם הלבנים, זיהו את עצמם כבני ישראל במצרים וציפו למשה משלהם שיגאל אותם מן העבדות.
במסגרת פרשנות תנ"כית מסוג זה, נעשה שימוש חוזר בדמותו של פנחס כהצדקה להטלת איסור על יחסי מין או נישואי תערובת בין לבנים ושחורים, כאשר המעשה וברכת אלוהים לפינחס בעקבותיו מובאים כהוכחה כי האל מתנגד ליחסים מעין אלה וכי מי שמונע אותם ומטיל עליהם עונשים עושה כמצוותו.
כמעט כל המדינות בארצות הברית (פרט לורמונט) חוקקו חוקים מעין אלה, חלקן עוד בהיותן מושבות בריטיות, כאשר הראשונה הייתה מרילנד בשנת 1664. במשך 300 שנה נחשב איסור זה כלגיטימי ואף מובן מאליו לרוב האמריקנים עד שבשנת 1967 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי איסור כזה מנוגד לחוקת ארצות הברית. למרות פסיקה מפורשת זו, החוק האחרון מסוג זה - במדינת אלבמה, בוטל רשמית רק במשאל עם בשנת 2000, אם כי מעשית הוא לא נאכף כבר עשרות שנים.
במהלך מאות השנים הללו, השתמשו לעיתים קרובות המחוקקים עצמם והגורמים שתמכו בחוקים אלה והתנגדו לביטולם, בדמותו של פינחס כאישור והצדקה למעשיהם. בנוסף ליחסים עם שחורים הוטלו בנימוקים דומים גם איסורים על נישואין ויחסי מין עם אינדיאנים, סינים, יפנים, פיליפינים, פולינזים ועוד.
בסיס אידאולוגי.
לאחר ניצחון התנועה לזכויות האזרח בראשות מרטין לותר קינג, עמדות גזעניות גלויות ובוטות נעלמו מן השיח הפוליטי הממוסד בארצות הברית, ועמן גם ההצדקות שנשאבו מסיפור פינחס. אולם בחוגי הימין הקיצוני ממשיך סיפור פנחס להופיע בתדירות גבוהה, כהצדקה לגזענות בכלל ולאלימות גזענית בפרט. כך למשל הכומר קית (Pastor Keith) כתב באתר של Imperial Kludd (אחת מהסתעפויות הקו-קלוקס-קלן):
באתר של הארגון הגזעני "צלב הכוכב" (Crosstar) מופיע שיר בשבחו של "הגיבור" כריס קיים שנלחם בשחורים, כאשר בשיר יש קטע המדבר בשבחו של "פינחס הידוע לתהילה מן התנ"ך ואשר אותו ברך האל בשל מלחמתו בערבוב הגזעים", ואילו באתר של ארגון המתקרא "השקט המבורך" נכתב כי "הנוצרים האמריקאים צריכים לבחור בין לעזוב את ארצות הברית לבין להילחם במוסלמים ברוחו של פינחס".
"הכהנים".
לפי פרשנותם של "כוהני פינחס", פסוק י"ג בספר במדבר כ"ה ("והָיְתה לו [לפינחס] ולזרעו ברית כהונת עולם תחת אשר קנא לאלֹהיו ויכפר על בני ישראל") אינה מתייחסת לצאצאיו הביולוגיים של פינחס כי אם ל"צאצאיו" הרוחניים, כלומר לכל אשר "רוח אלוהים נחה עליו" והוא יוצא לפגוע במקיימים יחסי מין בין גזעיים וכן בהומוסקסואלים ובמרפאות המבצעות הפלות מלאכותיות. סמלם של "כוהני פינחס" הוא צלב שבראשו מתעקל לצורת האות P, והוא נמצא בזירות של פשעים שונים משוד בנק ועד רצח.
וולטר תודי (Walter E. Thody), אחד ממייסדי הקבוצה הנ"ל ב-1990 המרַצה כיום מספר מאסרי עולם מצטברים, כתב ב-1997 מאמר בו טען כי "כהן פינחס הוא כל גבר המבצע ביוזמתו האישית פעולות המיועדות להוציא לפועל את משפט האל כנגד אלה המפרים את חוקיו" . המילה "גבר" הודגשה על ידי הכותב; הארגון, כעמדה עקרונית ואידאולוגית, אינו מקבל נשים לשורותיו.
פעולות אלימות המיוחסות לכהנים ותומכיהם.