סעיף זה מכונה "necessary and proper clause" או "הסעיף האלסטי". על פי הסעיף, לקונגרס נתונה הסמכות "לחוקק את כל החוקים שיהיו נחוצים וראויים (necessary and proper) כדי להוציא לפועל את הסמכויות הנזכרות לעיל ואת כל הסמכויות האחרות שהחוקה מעניקה לממשלת ארצות הברית או לכל מחלקה או בעל משרה שלה". הסעיף הוא המקור לכל הסמכויות המשתמעות של הקונגרס - הוא מאפשר לקונגרס לחוקק בנוגע לדברים שאינם מצוינים בחוקה במפורש, אלא משתמעים ממנה. לדוגמה, החוקה מניחה שלקונגרס תהיה הסמכות להעניש את מי שיזייף כספים או ישתתף בשוד ימי, אך לא מציינת במפורש שלקונגרס יש סמכות ליצור קוד של חוקים פליליים; הסמכות של הקונגרס ליצור קוד כזה נובעת מהצירוף של סעיף זה והסעיפים הרלוונטיים שמעניקים סמכויות במפורש. למעשה, הסמכות בנוגע לחלק נרחב מהחקיקה של הקונגרס - כולל חוקי עבודה, חוקים נגד אפליה וחוקים המגדירים את הבירוקרטיה הפדרלית - נובעת מסעיף זה. מסיבה זו, יש שמחשיבים את הסמכות הנתונה לקונגרס תחת סעיף זה לסמכות החשובה ביותר המצוינת בחלק השמיני לפרק הראשון לחוקה.
בעשורים הראשונים לאחר אשרור החוקה התגלעה מחלוקת בין פרשנויות שונות של המילה "necessary" המופיעה בסעיף. במחלוקת היו מעורבים חלק ממנסחי החוקה עצמם, והיא חופפת לעמדות שונות לגבי רוחב הסמכות שבידי הממשל הפדרלי אל מול המדינות. לפי הפרשנות המחמירה והמגבילה ביותר מנקודת המבט של הממשל הפדרלי, פירוש המילה הוא "הכרחי". ג'פרסון צידד בפרשנות זו, שלפיה הסעיף מאפשר לקונגרס לחוקק אך ורק כאשר ניתן להראות שאלמלא החוק לא יכול היה הממשל להוציא לפועל את הסמכויות המוקנות לו במפורש. המילטון, שהיה מעוניין בהרחבת חופש הפעולה של הממשל הפדרלי, דגל בפרשנות מקלה, לפיה פירוש המילה הוא "נחוץ" או "מועיל". לפי פרשנות זו לקונגרס יש סמכות לחוקק בכל מקרה שבו החקיקה "עשויה להיחשב מועילה" לצורך הוצאה לפועל של סמכות הנתונה לממשל הפדרלי בחוקה. בפסק דין מקולוץ' נגד מרילנד משנת 1819 אישר בית המשפט העליון את הפרשנות המקלה של המילטון. השופט מרשל כתב: "אנו מוצאים ש[המילה "necessary"] משמעותה, לעיתים קרובות, לא יותר משדבר מסוים הוא נוח, או שימושי, או חיוני לדבר אחר".
מנסחי החוקה לא ייחסו משמעות יתרה למילה "ראוי" (proper), וחלקם חשבו שהיא מיותרת. פרשנות זו החלה להשתנות בפסיקות של בית המשפט העליון בעשורים האחרונים. כך למשל, לפי דעת הרוב בעניין חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, אפילו אם הסעיף בחוק שחייב אזרחים לקנות ביטוח או לשלם קנס הוא נחוץ (necessary) לרפורמות האחרות בחוק, הרחבה כזו של הסמכות הפדרלית אינה אמצעי ראוי (proper) להשגת המטרות שהוקנו לממשל תחת סעיף המסחר.
חלק תשיעי: מגבלות על הקונגרס והממשל הפדרלי.
החלק התשיעי של הפרק הראשון מפרט מספר מגבלות על סמכות הקונגרס, זאת בניגוד לחלק הקודם שמפרט את סמכויותיו באופן חיובי.
סעיף 1: יבוא עבדים עד 1808.
סעיף זה מנע מהקונגרס לאסור על הגירה ו"יבוא" של בני אדם עד שנת 1808, עשרים שנה לאחר אשרור החוקה; אך הוא מאפשר, תחת תנאים מגבילים, להטיל מס על יבוא כזה:
על אף שהסעיף לא מזכיר עבדים במפורש, מטרתו הייתה לאסור הגבלה של יבוא עבדים מאפריקה למדינות הדרום. נציגי הדרום בוועידת החוקה חששו שהקונגרס יגביל יבוא עבדים כחלק מהסמכות שניתנה לו להסדיר את המסחר עם מדינות זרות. ההחלטה להכניס את הסעיף לחוקה, ולהציבו בראש הפרק התשיעי, הייתה חלק מהפשרה בין מדינות הצפון למדינות הדרום (ראו חלק שני, סעיף 3 בפרק זה).
היות שהסעיף עצמו מגביל את תוקף האיסור לתקופה שבין אשרור החוקה לשנת 1808, חשיבותו בהווה היא היסטורית בלבד. בשנת 1807 חוקק הקונגרס חוק שאוסר על יבוא עבדים החל מהיום הראשון בו איסור שכזה יהיה חוקתי. הנשיא תומאס ג'פרסון, שבעצמו היה בעל עבדים, עודד את החקיקה. הוא חתם על החוק שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 1808.
סעיף 2: צו הביאס קורפוס.
סעיף זה מכונה "סעיף ההשהיה" (suspension clause), והוא אוסר השהיה של הזכאות לצו הביאס קורפוס, מלבד במקרים חריגים של מרד או פלישה:
במשפט המקובל צו הביאס קורפוס הוא צו המורה להביא אדם שמוחזק בניגוד לרצונו (אסיר, עציר, אדם שמאושפז בכפייה וכדומה) בפני שופט, על מנת שניתן יהיה לבדוק את חוקיות החזקתו ולשחררו אם החזקתו אינה חוקית. הצו מכונה גם "הצו הגדול" (The Great Writ) ויש לו חשיבות עצומה בפסיקה של בתי המשפט בארצות הברית בתחום המשפט הפלילי. יש שרואים בהגנה נגד השהייתו את "המקור החשוב ביותר להגנה על חירות הפרט בחוקה".
המקור לצו ההביאס קורפוס הוא במגנה כרטה. בשנת 1679 הפך הפרלמנט האנגלי את ההגנה שמקנה הצו לחוק. האימפריה הבריטית שללה את הזכאות להביאס קורפוס בחלק מהקולוניות, אך הזכות עמדה למתיישבים בקולוניות בצפון אמריקה. מנסחי החוקה הכירו בחשיבות הצו, שאיפשר לאזרחים בבריטניה ולמתיישבים בצפון אמריקה לערער על הפעלה שרירותית של כוחו של הכתר. עם זאת, מההיסטוריה של בריטניה הם הכירו גם את העובדה שבזמנים יוצאים מגדר הרגיל השהה הפרלמנט את הזכאות לצו. בזמן מלחמת העצמאות האמריקאית, מספר מדינות פעלו באופן דומה והשהו את הזכאות לצו. סעיף זה בחוקה משלב את ההכרה בחשיבות הרבה של הזכאות לצו עם ההכרה בצורך להשהותו במצב חירום.
הסעיף לא מגדיר במפורש למי נתונה הסמכות להשהות את הצו במצב חירום. הגרסה הראשונה שנשקלה בוועידת החוקה התייחסה במפורש למחוקקים בקונגרס, אך בהמשך שונה הסעיף לגרסה עם הלשון הסבילה, שאושרה בסופו של דבר. אי-בהירות זו שיחקה תפקיד משמעותי בשנת 1861, בתחילת מלחמת האזרחים, כאשר הורה הנשיא אברהם לינקולן על השהיית הזכאות להביאס קורפוס בסביבת מסילות הרכבת שחיברו את הבירה עם פילדלפיה. לינקולן חשש שמרד פוטנציאלי במרילנד יסכן את וושינגטון. באותה שנה הוציא נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני צו הביאס קורפוס, שהורה להביא לפניו את ג'ון מרימן, אשר נעצר ללא צו מעצר בפורט מקהנרי. הצבא, בהוראת לינקולן, התעלם מהצו. בעקבות זאת, קבע טוני בפסק דין אקס פארטה מרימן, שהסמכות להשהות את הזכאות לצו הביאס קורפוס לא נתונה בידי הנשיא, אלא בידי הקונגרס בלבד. לינקולן בחר לא לציית לפסק הדין - מרימן לא הובא מייד בפני שופט ולינקולן המשיך להשהות את הצו במספר מקרים אחרים. הוא ביקר את ההחלטה של טוני בנאום שנשא בפני הקונגרס ב-4 ביולי 1861: "כעת מתעקשים שלקונגרס, ולא לרשות המבצעת, נתון הכוח הזה [להשהות את צו ההביאס קורפוס]; אבל החוקה עצמה דוממת לגבי השאלה למה או למי נתונה הסמכות הזו; והיות שההוראה בחוקה נועדה בבירור למקרי חירום מסוכנים, בלתי אפשרי שהתכוונו מנסחיה שתיוותר הסכנה בעינה בכל מקרה עד שיתכנס הקונגרס; שהרי התכנסות הקונגרס עצמה עשויה להימנע, כפי שהתכוונו המורדים במקרה זה". בשנת 1863 עברה בקונגרס חקיקה שמשהה את הצו. בפסק דין חמדי נגד רמספלד, משנת 2004 צידד אנטונין סקאליה, בדעת מיעוט, בפרשנות של טוני. הוא נימק שהבחירה של מנסחי החוקה לכלול את סעיף ההשהייה בפרק הראשון לחוקה מורה על כוונתם לתת את הסמכות הזו לקונגרס.
הקונגרס ובתי המשפט שינו לאורך השנים את הכללים לגבי זכאות לצו הביאס קורפוס. בתקופת התנועה לזכויות האזרח נטה בית המשפט להרחיב את הזכאות, ומשנות ה-70 של המאה העשרים נטו בית המשפט והקונגרס לצמצמה. בעקבות הפיגוע המגדלי התאומים בשנת 1993 והפיגוע באוקלהומה סיטי בשנת 1995, העביר הקונגרס בשנת 1996 את "חוק האנטי-טרוריזם והאפקטיביות של עונש המוות", שבין השאר צמצם את הזכאות לצו הביאס קורפוס בבתי משפט פדרליים ואסר על הגשה של יותר מבקשה אחת לצו על ידי נאשם יחיד. הקונגרס ניסה גם להשהות את זכאותם של עצירים במתקן המעצר בגואנטנמו לבקש צו הביאס קורפוס, אך בשורה של החלטות בעשור הראשון של שנות ה-2000 קבע בית המשפט העליון שהחלטות הקונגרס בעניין גואנטנמו אינן חוקתיות לאור סעיף זה. בהחלטה האחרונה בנושא זה כתב השופט אנתוני קנדי, "העובדה שמנסחי החוקה החשיבו את הצו לכלי חיוני להגנה על חירות הפרט ניכרת מכך שהם דאגו לציין את התנאים המוגבלים להשהייתו: הצו יכול להיות מושהה רק כאשר בטיחות הציבור דורשת זאת, בזמן מרד או פלישה".
סעיף 3: איסור הרשעה בחקיקה וחקיקה למפרע.
סעיף זה כולל שתי מגבלות על חקיקת הקונגרס: (1) לקונגרס אסור לחוקק חוק שמרשיע וגוזר את הדין של אדם או קבוצה ללא משפט (bill of attainder); (2) אסורה חקיקה למפרע. מנסחי החוקה ראו בשני סוגי החקיקה האסורים סכנה ברורה לחירות האדם ועבירות מהותיות על כללי הצדק. על החשיבות הרבה שהם הקנו לאיסורים על סוגי חקיקה אלה מעידה העובדה ששניהם חלים גם על הקונגרס וגם על המחוקקים במדינות השונות.
השימוש ב-"bill of attainder" היה מוכר למנסחי החוקה מהמשפט המקובל, מההיסטוריה של השלטון הבריטי בשלוש עשרה המושבות, וממספר מקרים בהן המדינות עצמן, לפני המהפכה, השתמשו בחקיקה מעין זו. במקור הבריטי התייחס המושג לחוקים של הפרלמנט שהטילו עונש מוות ללא משפט. חוקים שהטילו עונשים פחותים מעונש מוות נקראו "bills of pains and penalties". הבחנה זו הביאה חלק מפרשני החוקה לטענה שהחוקה אוסרת על הרשעה וענישה בחקיקה רק במקרים של עונש מוות. בפסק דין פלטשר נגד פאק משנת 1810, קבע בית המשפט העליון שגם אקט חקיקתי שמחרים רכוש הוא בגדר bill of attainder. בשנת 1867 קבע בית המשפט שהאיסור כולל כל חקיקה שמרשיעה ללא משפט.