המונח "מדענות" נובע מתוך מחקרים מדעיים והוא מונח שנטבע על ידי סוציולוגים ופילוסופים של המדע, ומשמש אותם כדי לתאר את הדעות, האמונות ודפוסי ההתנהגות של תומכים נלהבים של מדע. הוא משמש בדרך כלל כדי לתאר באופן מזלזל אנשים שנראה כאילו שהם מתייחסים למדע באופן דומה לדת. המונח רדוקציוניזם משמש לעיתים באופן דומה, כהתקפה מעודנת יותר על מדענים. עם זאת, יש מדענים החשים בנוח עם תיוגם כרדוקציוניסטים, תוך הסכמה כי ייתכן שיש ברדוקציוניזם חסרונות רעיוניים ופילוסופיים.
עם זאת, השקפות לא-רדוקציוניסטיות (ראו אמרגנטיות ) על המדע גובשו בצורות מגוונות במספר תחומים מדעיים כמו פיזיקה סטטיסטית, תורת הכאוס, מערכת מורכבת, קיברנטיקה, תאוריית המערכות, ביולוגיה מערכתית, אקולוגיה, תורת האינפורמציה וכו'. תחומים אלה נוטים להניח כי אינטראקציה חזקה בין יחידות מייצרת תופעות חדשות ברמות גבוהות יותר שלא ניתנות להסבר באמצעות רדוקציוניזם בלבד. לדוגמה, אין ערך בתיאור משחק שחמט או רשת גנטית באמצעות מכניקת הקוונטים, וכרגע גם אין אפשרות לכך.
פוליטיקה.
אליס אמנד ודרין בארני טוענים כי בעוד שהביטוי "אנטי-מדע" יכול לשמש כתווית תיאורית יבשה, הוא משמש לעיתים קרובות כתווית רטורית לצורכי ניגוח והגחכה של מתנגדים פוליטיים, ולכן האשמות באנטי-מדע אינן בהכרח מהימנות.
בשמאל.
אנטי-מדע מתבטא לפעמים בהכחשת האוניברסליות , במתן לגיטימציה לרעיונות אלטרנטיביים, ובטענה כי תוצאות של ממצאים מדעיים לא תמיד מייצגות מציאות בסיסית כלשהי, ויכולות רק לשקף את האידאולוגיה של קבוצות דומיננטיות בחברה. מנקודת השקפה זו המדע מקושר לימין הפוליטי, ונתפס כמערכת אמונה שמרנית וקונפורמיסטית, המדכאת חדשנות, מתנגדת לשינוי ופועלת באופן דיקטטורי. השקפה זו כוללת למשל את הדעה שלמדע יש "השקפת עולם בורגנית ו/או אירוצנטרית ו/או מסקוליניסטית".
התנועה האנטי-גרעינית , הקשורה לרוב בשמאל, ספגה ביקורת על כך שהציגה הערכת יתר של ההשפעות השליליות של כוח גרעיני, והקטינה את הערכת הנזק שנגרם לסביבה בגלל מקורות כוח לא-גרעיניים ושניתן למנוע באמצעות אנרגיה גרעינית. תחומים מדעיים רבים הנעים על הגבול שבין מדעי הביולוגיה והחברה, כגון סוציוביולוגיה, פסיכולוגיה אבולוציונית, וגנטיקה של אוכלוסיות, חוו גם הם התנגדות מצד השמאל. יחס זה נובע מהקשר שנראה שיש בין מדעים אלה לגזענות מדעית ולנאו קולוניאליזם. מבקרים רבים של תחומים אלה, למשל סטיבן ג'יי גולד, הואשמו כי יש להם הטיות פוליטיות חזקות וכי הם עוסקים ב"מדע האספסוף".
בימין.
את מקור החשיבה האנטי-מדעית ניתן לייחס לתגובה של הרומנטיקה לעידן הנאורות, תגובה המכונה לעיתים "הנאורות שכנגד". הרומנטיקה מדגישה כי אינטואיציה, תשוקה וקשרים אורגניים לטבע הם ערכים ראשוניים, וכי חשיבה רציונלית אינה אלא תוצר של החיים האנושיים. ישנן דוגמאות רבות ומודרניות לפולמוסים שמרניים בהקשר של אנטי-מדע, ביניהן הפולמוסים העוסקים בתורת האבולוציה, הוראת הקוסמולוגיה המודרנית בבתי ספר תיכוניים וסוגיות סביבתיות הקשורות להתחממות כדור הארץ ולמשברי האנרגיה.
אחד המאפיינים של אנטי-מדע שנקשר לימין הוא הפנייה לתיאוריות קונספירציה כדי להסביר מדוע מדענים מאמינים במה שהם מאמינים, בניסיון לערער את הביטחון או הכוח המיוחסים בדרך כלל למדע (למשל בתיאוריות קונספירציה בענייו התחממות כדור הארץ ).
בעידן המודרני נטען כי הפוליטיקה של הימין נושאת נטייה אנטי-מדעית. בעוד שחלק מהחוקרים טענו שנטייה זו היא אינהרנטית לאנשי ימין או לאמונותיהם, אחרים טענו שזו "מוזרות" שהופיעה בהקשר היסטורי ופוליטי, שבו הממצאים המדעיים מאתגרים במקרה דווקא את השקפות העולם של הימין ולא של השמאל.
בדת.
בהקשר זה, אנטי-מדע יכול להיחשב כתלוי בטיעונים דתיים, מוסריים ותרבותיים. סוג זה של פילוסופיית אנטי-מדע דתית רואה במדע כוח אנטי-רוחני ומטריאליסטי, שמערער על ערכים מסורתיים, זהות אתנית וחכמה שנצברה במשך ההיסטוריה, לטובת התבונה והקוסמופוליטיות. הדגשת הערכים המסורתיים והאתניים דומה בעיקר להשקפה של תנועת העליונות הלבנה, אך השקפות ימניות דומות פותחו בזרמים שמרניים במיוחד של האסלאם, היהדות, ההינדואיזם והבודהיזם. תנועות דתיות חדשות, כמו תנועת הניו-אייג', מבקרות גם הן את השקפת העולם המדעית ככזו שמעדיפה פילוסופיה רדוקציוניסטית, אתאיסטית או מטריאליסטית.
בסיס נפוץ לרגשות אנטי-מדעיים הוא תאיזם דתי עם פרשנות מילולית לטקסט המקודש. כאן, תיאוריות מדעיות המתנגשות עם מה שנחשב לידע בהשראה אלוהית נחשבות לקויות. מוסדות דת היססו במשך מאות שנים לאמץ רעיונות כמו הליוצנטריות ותנועה פלנטרית, מכיוון שהם סתרו את ההבנה הדומיננטית של קטעי כתובים ופסוקים שונים. בעשורים האחרונים, גוף התאולוגיות של הבריאה, הנקרא באופן קולקטיבי בריאתנות וכולל את התיאוריה הטלאולוגית של תכנון תבוני, קודם על ידי תאיסטים דתיים בתגובה לרעיון של אבולוציה באמצעות ברירה טבעית.
היות שניסיונות רבים להתגבר על רגשות אנטי-מדעיים נכשלו, יש הטוענים כי נדרשת גישה שונה להנגשת המדע. לפי אחת מהגישות חשוב לפתח הבנה מדויקת יותר של אלו המכחישים את המדע (הימנעות מהסטריאוטיפ של פרימיטיבים ובלתי משכילים), וגם לנסות להגיע אליהם דרך אלו החולקים איתם ערכים תרבותיים - למשל מדענים המחזיקים באמונה דתית.
תחומים נוספים.
מבחינה היסטורית, אנטי-מדע הופיע כתגובת נגד למטריאליזם המדעי. ההשכלה של המאה ה-18 חתרה לאידיאל של מערכת מאוחדת של כל המדעים, אך היו מי שחששו מרעיון זה, וחשבו כי הגישה הצרה של התבונה והמדע כלפי מערכת יחידה הכוללת את הכל, היא מצמצמת "ומהווה מכשול בפני ראייתם את העולם, שלשלאות לדמיונם או לתחושתם". אנטי-מדע, אם כך, הוא דחייה של הפרדיגמה המדעית וקריאת תיגר על הנחת היסוד שלה, שרק מה שניתן לכימות או למדידה הוא אמיתי. במובן זה הוא מהווה "התקפה ביקורתית על היומרה הטוטאלית של השיטה המדעית החדשה לשלוט בכל תחום הידע האנושי".
עם זאת, קיים פוזיטיביזם מדעי (פוזיטיביזם לוגי), אשר אינו מכחיש את קיומן של תופעות שאינן ניתנות למדידה, אך טוען שתופעות אלה אינן הולמות חקירה מדעית. הפוזיטיביזם, כבסיס פילוסופי לשיטה המדעית, לא נחשב לקונצנזוס ואף אינו דומיננטי בקהילה המדעית (ראו פילוסופיה של המדע).
ניתן לראות שלושה תחומים עיקריים של אנטי-מדע בפילוסופיה, סוציולוגיה ואקולוגיה.
פילוסופיה.
התנגדויות פילוסופיות נגד מדע הן לרוב התנגדויות לגבי תפקידו של הרדוקציוניזם. לדוגמה, בתחום הפסיכולוגיה "גם רדוקציוניסטים וגם אנטי-רדוקציוניסטים מקבלים שלא ניתן לשפר, לתקן או לבסס הסברים לא-מולקולריים בהסברים מולקולריים". יתר על כן, "אנטי-רדוקציוניזם אפיסטמולוגי גורס כי בהתחשב ביכולותינו הנפשיות הסופיות, לא נוכל לתפוס את ההסבר הפיזיקלי האולטימטיבי של תופעות מורכבות רבות, גם אם היינו מכירים את החוקים המסדירים את מרכיביהן". יש הרואים אנטי-מדע כ"שכיח ... במסגרות אקדמיות ... אנשים רבים רואים שיש בעיות בתיחום בין מדע, מדענות ופסאודו-מדע, ומפתחים בתגובה עמדה אנטי-מדעית. יש הטוענים כי לא ניתן לדעת שום דבר בוודאות".
פילוסופים רבים חלוקים בשאלה האם צמצום צריך להיות אסטרטגיה מרכזית להבנת העולם, ועם זאת רבים מסכימים כי "בכל זאת יש סיבות לכך שאנו רוצים שהמדע יגלה תכונות והסברים מלבד אלה הפיזיים הרדוקטיביים". סוגיות כאלה נובעות "מדאגה אנטי-רדוקציוניסטית כי לא קיימת תפיסה מוחלטת של המציאות, כלומר אפיון של מציאות כמו ש... המדע מתיימר לספק", וקרובות לתפיסה הקנטיאנית כי המציאות בסופו של דבר אינה ניתנת להבנה, וכי כל המודלים אינם אלא קירובים לא מושלמים אליה.
סוציולוגיה.
הסוציולוג תומאס גיירין מתייחס לכמה סוציולוגים שעשויים להיראות כאנטי-מדעיים. חלק מ"הפילוסופים והטיפוסים האנטי-מדעיים", לטענתו, עשויים להציג "דימויים לא אמיתיים של מדע, שמאיימים על אמינות הידע המדעי", או שהם ככל הנראה "הלכו רחוק מדי עם הדקונסטרוקציה האנטי-מדעית שלהם". לעיתים קרובות נשאלת השאלה עד כמה מדענים אכן פועלים לפי האידיאלים המוצהרים של השיטה המדעית: קהילתיות, אוניברסליזם, חוסר פניות, מקוריות וספקנות. במציאות מדענים לא תמיד פועלים לפי העקרונות של השיטה המדעית, ולפעמים הם מתלהבים מתיאוריות-מחמד, מסתמכים על מוניטין בשיפוט עבודתו של מדען אחר, או רודפים תהילה ורווחים באמצעות מחקר. לפיכך, עשויות להתגלות הטיות מובנות בעבודתם. "מדענים [רבים] אינם רציונליים והגיוניים כפי שגורסת האגדה, והם גם לא אי-רציונליים או לא הגיוניים כפי שיגידו כמה רלטיביסטים".
אקולוגיה ובריאות.
בתחומים האקולוגיים והבריאותיים, ריצ'רד לוינס מזהה קונפליקט "לא בין מדע ואנטי-מדע, אלא בין מסדרונות שונים למדע ולטכנולוגיה; בין מדע למטרת רווח משוכלל ומדע למטרות אנושיות; בין מדעי הפרטים הקטנים ומדעים של שלמויות דינמיות ... [הוא] מציע הצעות לגישה הוליסטית ואינטגרלית יותר להבנת סוגיות סביבתיות ולטיפול בהן". גישות דומות נפוצות בקהילה המדעית, לדוגמה כאשר מדענים מובילים קמפיינים סביבתיים המזהירים מפני סכנות סביבתיות כמו הידלדלות שכבת האוזון ואפקט החממה. גרסה דומה של אנטי-מדע נמצאת בתחום הרפואי, שם מטופלים ומטפלים עשויים לדחות את המדע ולאמץ גישה פסאודו-מדע לבעיות בריאותיות. שינוי זה בגישה, שהוא גם מעשי וֿגם רעיוני, ספג ביקורת חריפה: "מגע טיפולי, טכניקת ריפוי המבוססת על הנחת הידיים, זוכה להסכמה רחבה במקצוע הסיעוד למרות חוסר הסבירות המדעית שלה. קבלתו מעידה על מגמה אנטי-מדעית רחבה בתחום הסיעוד".