שאטובריאנד נזקק לעזרת מומחה בבחירת יצירות האמנות. למטרה זו הוא הזמין את פייטרו מריה ברדי, פרופסור אטלקי, מבקר וסוחר אמנות, הבעלים לשעבר של גלריות במילאנו וברומא, לעזור לו ליצור "מוזיאון לאמנות קלאסית ומודרנית". ברדי טען שלא צריך להבחין בין אמנויות, והציע לקרוא לכך פשוט "מוזיאון לאמנות", ונענה להזמנה. על אף שתכנן להוביל את הפרויקט למשך שנה בלבד, מצא עצמו ברדי מקדיש לכך את שארית חייו. הוא עבר להתגורר בברזיל יחד עם אשתו, האדריכלית לינה בו ברדי, והביא איתו את הספרייה ואת אוסף האמנות הפרטי שלו.
הצעדים הראשונים (1947–1957).
המוזיאון נחנך ונפתח לציבור ב -2 באוקטובר 1947 והציג את הרכישות הראשונות, ביניהן יצירות קנבס של פיקאסו ורמברנדט. בשנות הפעילות הראשונות הללו, היה המוזיאון ממוקם בקומה הראשונה של תאגיד אמצעי התקשורת. לינה בו ברדי הייתה אחראית על התאמת הבניין לצורכי המוזיאון וחילקה אותו לארבעה אזורים נבדלים: גלריה לאמנות, חדר תצוגה דידקטי על תולדות האמנות, חדר תצוגה בן זמננו ואולם. מוזיאון זה היה המוסד הברזילאי הראשון שהתעניין ברכישת יצירות אמנות מודרניות. המוזיאון יהפוך במהרה לנקודת מפגש של אמנים, סטודנטים ואנשי רוח, שמשך אליו את הציבור לא רק בזכות נכסיו האמנותיים, אלא גם בשל הסדנאות והקורסים העוסקים בתולדות האמנות שהציע, התערוכות המתחלפות של אמנים זרים ולאומיים שהתקיימו בו, והתכנית החינוכית שאפשרה מגוון רחב של תחומי ביטוי אמנותיים, כגון תיאטרון, קולנוע ומוזיקה.
בשנות ה-50 הרחיב המוזיאון את פעילותו הדידקטית, באמצעות הקמת המכון לאמנות עכשווית (שהציע סדנאות חריטה, רישום, ציור, פיסול, מחול ועיצוב תעשייתי), פתיחת בית ספר לפרסום (כיום בית הספר הגבוה לפרסום ושיווק), ארגון שורה של דיונים סביב קולנוע וספרות והקמת תזמורת נוער ולהקת בלט. הקורסים ניתנו לעיתים קרובות על ידי אמנים חשובים ומובילים בסצנה האמנותית הברזילאית, כמו הציירים לסאר סגל ורוברטו סמבונט, האדריכלים ג'יאן קרלו פאלנטי ולינה בו ברדי, הפסל אוגוסט זמויסקי ובמאי הסרטים אלברטו קוואלקאנטי.
בד בבד עם הרחבת התוכנית החינוכית, המוזיאון היה עד לגידול בחשיבות האוסף שלו וההכרה הבינלאומית בו. בין השנים 1953 - 1957, מבחר של 100 יצירות מופת מאוסף המוזיאון נוייד ברחבי מוזיאונים אירופיים, כמו מוזיאון האורנג'רי (פריז) וגלריית טייט (לונדון), בסדרת תערוכות שאורגנו במטרה לגבש את האוסף. בשנת 1957 הוצג האוסף גם בארצות הברית, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק ובמוזיאון טולדו לאמנות. בשנה שלאחר מכן הוצגו יצירות האמנות של המוזיאון במקומות שונים בברזיל, כמו המוזיאון לאמנויות יפות, בריו דה ז'ניירו.
רמת המצוינות האמנותית הגבוהה של תערוכות אלו האדירה את שם המוזיאון בשנותיו הראשונות. הוא זכה לפרסום רב וליוקרה, שהגבירו את נוכחותו ואת ההתעניינות הגוברת באמנויות יפות.
התגבשות המוזיאון.
גידולו וחשיבותו הגוברת של אוסף האמנות הצריך תוך זמן קצר את הקמתו של מבנה למוזיאון. לצורך זה תרמה עיריית סאו פאולו חלקת קרקע, ששימשה בעבר כמקום המפגש המסורתי של עשירי העיר ונהרסה בשנת 1951 - על מנת לארח בה לראשונה את הביאנלה לאמנות בסאו פאולו. הקרקע בשדרות פאוליסטה נתרמה לעירייה בתנאי שישמרו מראות הנוף אל אזור העיר התחתית והעמק המשתרע למרגלות שדרות ה-9 ביולי.
בניין מוזיאון סאו פאולו לאמנות החדש הוא פרי יצירתה של לינה בו ברדי. על מנת לעמוד בדרישת שימור תצפית הנוף לעבר אזור מרכז העיר, ברדי הגתה רעיון של מבנה מוארך ומרחף, הנתמך על ידי ארבעה עמודי בטון מלבניים ומסיביים. הבנייה נחשבת לייחודית ברחבי העולם בשל שונותה: הגוף העיקרי של הבניין נישא על גבי ארבעה עמודי תמך לרוחב, ויוצר שטח פתוח ומפולש מתחת לכל אורכו של הבניין (74 מטר). האתר החדש של המוזיאון, שנבנה בין השנים 1956 - 1968, נחנך ב־7 בנובמבר 1968 על ידי המלכה אליזבת השנייה מבריטניה במהלך ביקורה בברזיל.
אסיס שאטובריאנד לא זכה לראות את חנוכת הבניין החדש. הוא נפטר חודשים לפני כן, קורבן של פקקת. גם האימפריה התקשורתית שהקים סבלה מקשיים מאז תחילת שנות ה-60. חובות גוברים והתחרות בשוק התקשורת מצד ענקית התקשורת "גלובו" של רוברטו מריניו - גרמו לו למחסור בכספים שאיפשרו את רכישות אוסף האמנות.
קריסתה של אמפריית איגוד אמצעי התקשורת ומותו של מייסדה, גרמו לממשלה להתערב ולשלם עבור חלק מהחובות שנערמו מול מוסדות זרים. במהלך תקופת נשיאותו של ז'וסלינו קוביצ'ק, העניק הבנק המרכזי של ברזיל למוזיאון הלוואה שאיפשרה לו לכבד את התחייבויותיו הכספיות, וזאת כנגד ביטחונות אוספי האמנות שלו. שנים מאוחר יותר, במהלך שנות השבעים, ניהל המוזיאון משא ומתן עם ממשלת ברזיל והחזיר את חובו.
בשנת 1969, במענה לבקשת המוזיאון, רשם המכון הברזילאי למורשת היסטורית ואמנותית (IPHAN) את נכסי המוזיאון כחלק מהמורשת הלאומית. בהתאם לכך, נרשמו נכסי המוזיאון על אוצרותיו כבלתי ניתנים להעברה, בהיותם חלק מהמורשת הציבורית, על פי החוק הברזילאי, וכל ניוד של יצירות מתוך האוסף אל מחוץ למדינה מחייב אישור של המכון למורשת היסטורית ואמנותית.
על אף הבעיות הכספיות של המוסד, מוזיאון סאו פאולו לאמנות הוסיף והרחיב את ההכרה הבינלאומית בו עוד יותר. בשנות השבעים זכה המוזיאון לתהודה ופרסום רב בחצי הכדור המזרחי תולדת שורה של תערוכות שהפיק במוזיאונים יפנים בהם הוצגו יצירות נבחרות מאוספיו. בשנת 1973 הוצג האוסף במשרד החוץ בברזיליה. אוסף המוזיאון הוצג שוב ביפן בשנים 1978/79, 1982/83, 1990/91 ו- 1995. בשנת 1992, הוצגו יצירות של האסכולה הצרפתית ונופים ברזילאיים במוזיאון הלאומי לאמנויות היפות בסנטיאגו דה צ'ילה, ובספריה של אראגון לואיס אנחל, בבוגוטה, קולומביה.
בשנת 2011, זכה מוזיאון סאו פאולו לאמנות לקבל תרומה חשובה של יצירות אמנות ואומנות אסייתיות משגריר ברזיל להודו, שיש שטענו שהציבו את המוזיאון באותה קטגוריה של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות של ניו יורק, המאכלס פריטים בעלי עניין אנתרופולוגי ויצירות אמנות יפה. עוד טרם לכך כבר כיכב המוזיאון ברשימת 19 מוסדות האמנות הטובים ביותר בעולם, שכוללים את מוזיאון ד'אורסה (Musée d'Orsay) בפריס ואת מוזיאון המטרופוליטן לאמנות עצמו. אגף חדש הוקדש לאוסף שנתקבל בשנת 2012, כאשר המסעדה והמשרדים של המוזיאון עברו לבניין נפרד ששוחזר, הנמצא משמאל למבנה המרכזי של המוזיאון.
הבניין.
הבניין הנוכחי של המוזיאון הוקם על ידי עיריית סאו פאולו ונחנך בשנת 1968, בנוכחות אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת. הוא מפורסם בשל מראהו הברוטליסטי המדהים ונחשב לאחד מציוני הדרך של הארכיטקטורה המודרנית הברזילאית. על פי ההנחיות התכנוניות נקבע שהבניין יוקם באתר של בלוודרה טרינון לשעבר, בשדרת פאוליסטה, באופן שיאפשר צפייה ממפלס הרחוב על אזור מרכז העיר והרי קנטאריירה. ז'וזה בורג'ס דה פיגירידו, המשקיע שמכר את חלקת הקרקע לעירייה, כתב לעירייה מסמך הנחיות בלתי מחייב ובו ביקש לשמור על האתר כ"מקום ציבורי לתמיד". בעוד שבשנים שלאחר מכן פרויקטים רבים שהוצעו התעלמו מבקשתו, הרעיון של קונסטרוקציה תת-קרקעית או, להפך - מורמת מעל פני הקרקע, הוא שנבחר על ידי האדריכלית לינה בו ברדי והמהנדס ז'וזה קרלוס פיגירידו פראז מתוך כבוד לבקשה. הם הגו רעיון של הקמת גוש תת-קרקעי וכן מבנה מוארך, שיתנשא בגובה שמונה מטרים מעל הקרקע, תוך שימוש בארבעה עמודים המחוברים ביניהם על ידי שתי קורות בטון ענקיות, תכנון שהותיר שטח פתוח ומפולש באורך - בין העמודים ומתחת לקורות - הגדול ביותר עולם באותה תקופה, דבר שנחשב לתעוזה גדולה באותה העת. הבניין היווה נקודת פתיחה לשימוש בטכניקת הבטון המזוין בברזיל.
סך שטחו של המוזיאון, כ־10,000 מטר רבועים, כולל - מלבד חדרי התצוגה הקבועה והזמנית, גם ספרייה, גלריית תמונות, גלריית סרטים, גלריית וידאו, שני אולמות אודיטוריום, מסעדה, חנות, חדרי סדנאות, משרדים ואזור לשירותים טכניים. המתקנים והגימור של הבניין הם פשוטים, כפי שלינה בו ברדי עצמה מתארת: "מראה של בטון, סיד, מרצפות אבן המכסות את האולם הציבורי הגדול, זכוכית מחוסמת, קירות נקיים. ריצוף גומי שחור תעשייתי המכסה את רצפת החללים הפנימיים. הגלריה ממנה נשקף הנוף היא מעין 'כיכר', עם צמחים ופרחים מסביב, מרוצפת בקווים מקבילים, על פי המסורת האיברו-ברזילאית. יש גם חללי מים, מראות מים קטנות עם צמחי מים. [...] לא חיפשתי יופי. חיפשתי חופש ". בשנת 2003, המבנה נרשם גם כמבנה מורשת לאומית על ידי המכון הברזילאי למורשת היסטורית ואמנותית.
גם במישור המוזיאוגרפי, חידשה לינה בו ברדי כשהשעינה לוחות קריסטל מחוסמים על בסיסים של גושי בטון ששימשו תומכי תצוגה לציורים. הכוונה הייתה לחקות את תנוחת בד הקנבס על כן הציור. מאחורי גושים תומכים אלו, שכבר אינם בשימוש, הוצבו לוחיות עם מידע על הצייר ועל היצירה. באופן פרדוקסאלי, המוזיאון נטש את מודל התצוגה הזה בסוף שנות התשעים, במקביל לכך שהרעיון החל לזכות בתשומת לב ויושם במוסדות זרים אחרים.
בין השנים 1996–2001, ביצעה הנהלת המוזיאון הנוכחית רפורמה עצומה ושנויה במחלוקת. על אף ששיקום המבנה הכללי היה הכרחי, האדריכל ומנהל המוזיאון לשעבר ג'וליו נבס החליט על החלפת הרצפה המקורית שעיצבה לינה בו ברדי, התקנת מעלית שנייה, הקמת קומה תת-קרקעית שלישית והחלפת מראות המים לגנים. אדריכלים רבים טוענים כי הרפורמה גרמה לפגיעה באופי המיוחד של הפרויקט המקורי של לינה.
האוסף.
התגבשות הקולקציה.