התחרות נערכה באולם הקרח של מאלמה, היכן שעיצוב הבמה עוצב בצורת מפרש של ספינת ויקינגים עם דרקון במרכזה וכוכבים בכל צד. סרטון הפתיחה הציג נשים לבושות בצבעי הדגל השוודי - כחול וצהוב. סרטוני המעבר בין שיר לשיר ("הגלויות") הפעם התחברו לצד של המדינה המשתתפת ולא המארחת. זוכת השנה שעברה, קרולה, הופיעה על הבמה עם שמלה לבנה, שרשרת קרנף ושרה את השיר "כל הסיבות לחיות".
אירוויזיון זה האחרון בו השתתפה יוגוסלביה, שזמן קצר לאחר מכן התפרקה למספר מדינות. חלק מהן ניסו להשתתף באירוויזיון 1993 אך רובם הגדול נכשל.
שווייץ הייתה אמורה להשתתף בהתחלה עם השיר "Soleil, soleil" בביצועה של ז'רלדין אוליבייה, אך השיר לא תאם את חוקי הקדם השווייצרי, ולמרות שזכה, לא נשלח בסוף לתחרות.
אבי שורץ
אבי שורץ (נולד ב-1938) הוא צייר ישראלי.
חייו.
ילדותו ונעוריו.
שורץ נולד בבוקרשט, רומניה, למשפחת יהלומנים. את ערכי האמנות ספג בבית שקירותיו קושטו בציורים מתוך האוסף העשיר של אביו. הציורים הריאליסטיים עם הדיוקנאות והנופים נחשבו לקלאסיים ואבי שאף לחקותם. ההזדמנות לעשות זאת הייתה בעת מלחמת העולם השנייה, כשבוקרשט הופצצה, והוא נאלץ להישאר בבית עם בני משפחתו במשך תקופה ארוכה. באותם ימים העתיק את הציורים שניצבו לנגד עיניו.
בשנת 1947 הצליחה המשפחה לעזוב את רומניה ולהגיע דרך פריז לישראל בסוף שנת 1948. כאן התקבלו על ידי סבו שעלה לארץ לפני המלחמה. כנער למד אבי ב"תיכון שלווה" בתל אביב, ובהשפעת הוריו נרשם למכון אבני. הוא היה צעיר הסטודנטים במקום, והיה גאה בעובדה שעמד בהצלחה רבה בבחינות הכניסה. מכון אבני של אותם ימים נוהל על ידי משה מוקדי, ועם מוריו נמנו יחזקאל שטרייכמן, אביגדור סטימצקי ומרסל ינקו.
במכון אבני ולאחריו.
באותה עת התפיסות האומנותיות שרווחו באבני נטו לאמנות המופשטת ולחיפוש אחר שפה חדשה, מודרניסטית בינלאומית, שנוגדת את "אמנות בצלאל הישן", "ציורי התיירים" ואת הציור הריאליסטי שבא לחקות את הנראה. אבי נחשף במכון אבני לאקספריסיוניזם המופשט, ולגישה שדוגלת בציור כאמצעי אינטואיטיבי לביטוי רגשות, כמשקף פנטזיה, תת מודע וכו'. על-פי התייחסות זו הגיע הציור הריאליסטי למיצוי, ולפיכך הגיע סופו. תהליך הלימוד במכון נעשה תוך הדרכה בסיסית וראשונית בשעת השיעור, ובעבודה רבה בבית. מעין לימוד תוך ניסוי וטעיה, וביקורת עבודות בכיתה. שורץ לא התחבר להתרחשויות הללו. שפת הציור של סטימצקי או שטרייכמן וינקו, שהשתייכו לקבוצת "אופקים חדשים" לא תאמה לו, והוא חיפש את "הדבר האמיתי" מבחינתו, את הציור הפיגורטיבי. הדיסקומוניקציה בינו לבין מוריו הובילה ל"תקופת יובש" שבה הפסיק לצייר.
כשפרצה מלחמת סיני, עזב את מכון אבני ואת בית הספר התיכון והתגייס לצה"ל. מאוחר יותר נישא לנורית, סיים את בחינות הבגרות ולמד במשך זמן קצר לימודי היסטוריה באוניברסיטת תל אביב. לפרנסתו עסק בליטוש יהלומים ומאוחר יותר ריכז מגמת יהלומים, אבני חן וצורפות בתיכון אורט ברמת גן. בגיל 30 חזר לצייר בהשראת הצייר צבי שור, שאמר לו ש"העולם אינו מופשט, ואף ציור אינו חייב להיות מופשט – צייר את העולם כפי שרואות עיניך." צבי שור נחשף לאומנות המודרניסטית ולאקספרסיוניזם הצרפתי, ואף שהה זמן מה בפריז. למרות זאת, ציוריו נותרו תיאוריים - ריאליסטיים, עשויים במשיכות מכחול אימפרסיוניסטיות, נשענים על ציורי אדגר דגה, פול סזאן ועוד. שור השפיע מאוד על אבי שורץ, שלא פעם כונה "ממשיכו הישיר של צבי שור".
בחזרה לעולם הציור.
שורץ למד ציור גם אצל פרופסור שוורצמן, אך הושפע במיוחד משני ציירים שהפכו ל"מאסטרים" שלו - שמשון הולצמן ואריה לובין. הולצמן זוהה עם "ציירי האסכולה של פריז", התפרסם כאקווארליסט מעולה, ואריה לובין הושפע מסזאן, וצייר את בתי-הכנסת שטופי האור של צפת, מוכרי השוק בטבריה, דמויות ערביות בבתי הקפה וכו'.
הידידות שהתפתחה בין שורץ, הולצמן ולובין הובילה לפגישות קבועות, בהן נסעו שלושתם לשווקים של רמלה ולוד, אך בעיקר פעלו וציירו יחד בבתי הקפה ובנמל של יפו כשלעיתים הצטרף אליהם גם נחום גוטמן.
בשנת 1979 הזמין הולצמן את שורץ לבוא לפריז ולהצטרף לסדנאות שהתקיימו בבית הספר המפורסם לאומנות ה"גרנד-שומייר" וכך היה.
מאפייני עבודותיו.
בהיבט הקולוריסטי, צבי שור, שהתרבות האירופאית הייתה טבועה בהוויתו, הקפיד עם תלמידו אבי שורץ על ציור בצבעי סיינה שרופה, כחול פרוסי וצהוב אוכר, בעוד שהולצמן ולובין פתחו בפניו אופציות של צבעוניות שבאה להדגיש את אור השמש הישראלית והקונטרסטים החזקים.
שורץ הטמיע לתוכו את השפעתם של מוריו, וכמו שור, הולצמן ולובין ספג את השראתו מהמראות שראה ומחוויות שחווה מחוץ לסטודיו. יצירתו אינה מתנתקת מן האובייקט הנראה (נופים, דמויות וכו') והיא מחלחלת אל תוך הרקמה העירונית, אל שכונות יפו, אל בתי הקפה שלה, הים הנמל וכו'.
עבודותיו של שורץ עוסקות בייצוג פיגורטיבי של המרחב, ובייצוג של דמויות תוך ציור מיידי שקולט התרשמויות בזמן התרחשותן, וההתרחשויות שמעסיקות אותו חוזרות ונוגעות דווקא בדמויות משולי החברה. אנשים קשי-יום בעת מנוחה ובעת עמל. בנקודה זו יש להדגיש, כי למרות ההקשרים החברתיים שבהם ניתן להבחין ביצירותיו של שורץ, אין הן נושאות עימן עמדה פוליטית, חתרנית סוציאלית וכו'. הדמויות אינן מצוירות כדי לקרוא תיגר על עוולות שנעשו להן על ידי מנגנונים מדיניים-חברתיים או על עצם היותן "מסכנות ואומללות". שורץ מתבונן בנושא ציוריו, ומתרגם אל מצעי הציור מקטעי מציאות שהוא רואה מתוך נקודת ראות אישית ביותר. הוא "ממפה" את הדמויות מנקודת מבטו הצופה ממרחק מה, כשהוא אינו חלק אינטגרלי מהן.
רוזנות אנו
רוזנות אנו (בצרפתית: Hainaut (אֵנוֹ), בהולנדית Henegouwen, בגרמנית Hennegau) היא רוזנות עתיקה שהתקיימה בגבולותיה של ממלכת צרפת עם האימפריה הרומית הקדושה, וכללה את העיר מונס (כיום בדרום בלגיה) ואת הערים ואלנסיין וקמברה (כיום בצפון צרפת).
היסטוריה.
הרומאים כבשו את האזור מידי הנרווים, שהיו אחד השבטים הבלגים שהתיישבו ממזרח לנהר סכלדה. ב- 843, בהתאם לחוזה ורדן, נכלל האזור בלותרינגיה, שהייתה בין ממלכת פרנקיה המערבית לבין ממלכת פרנקיה המזרחית. ב-870, על פי הסכם מרסן, עבר האזור לשליטתו של שארל הקירח מלך פרנקיה המערבית, שהכריז עליו כנחלתו העוברת בירושה.
רוזנות אנו הוקמה כדי להתגונן טוב יותר בפני הנורמנים שפלשו לאזור בסוף המאה התשיעית. רנייה, הרוזן הראשון של אנו, לחם בהם. רנייה השני הקים את טירתו במונס על חורבות מבצר ומנזר שנבנו במקום על ידי סנט וודרו במאה השביעית. רנייה השלישי לחם נגד קונראד האדום שנתמך על ידי קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הוא הפסיד במערכה ונשלח לגלות בבוהמיה (958). בנו, רנייה הרביעי המשיך במאבקו של אביו, קרא לעזרתו את איג קאפה, מלך צרפת, ונישא לבתו על מנת להתגונן בפני האימפריה הרומית הקדושה, שלבסוף הכירה בריבונותם של דוכסי אינו.
ב-1051 עברה רוזנות אנו לחסותו של רוזן פלנדריה. ב-1280 הפכה לחלק של נחלות רוזן הולנד, וב-1345 הפכה לנחלת בית בוואריה. ב-1432 עברה לשלטונו של פיליפ השלישי דוכס בורגונדיה, וב-1477, אחרי נישואיה של מארי מבורגונדיה למקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, עברה רוזנות אנו לידי בית הבסבורג. מכאן ואילך ההיסטוריה של הרוזנות חופפת את זו של ארצות השפלה, שחלקן הדרומי נכלל בבלגיה העצמאית החל ב-1830. כיום קיימת הפרובינציה של אנו במחוז ולוניה שבבלגיה.
פלטיאל בן ליש
פַּלְטִיאֵל בֶּן לָיִשׁ (או פלטי בן ליש) הוא דמות מקראית מתקופת המלכים שאול ודוד. מוצאו מהיישוב המקראי גלים. הוא מוצג בפסוק: .
מוצאו של פלטיאל היה משבט בנימין (שבטו של שאול המלך), היות שהעיר גלים שכנה בתחום נחלת שבט בנימין, בין גבעת שאול לבין ענתות. כך גם עולה מנבואת ישעיהו: . כמו כן, נאמר שפלטיאל היה בן ליש והעיר ליש שכנה בצמוד לגלים.
לאחר שממלכתו של דוד ביהודה התבססה, ביקש דוד מאיש בושת שישיב לו את אשתו מיכל. מסופר שפלטי בן ליש ליווה את אשתו עד לבחורים תוך שהוא בוכה על כך שהוא נאלץ להיפרד ממיכל. בבחורים מצווה עליו אבנר בן נר להיפרד סופית מעל מיכל: .
פלטיאל בן ליש בעיני חז"ל.
במדרש מסופר כי אף שפלטיאל בן ליש היה נשוי למיכל, התנהג פלטיאל כאילו הייתה מיכל אשתו של דוד, ולכן אף שגר איתה בבית אחד תקופה ארוכה, לא קיים איתה יחסי אישות. המדרש משבח אותו בעקבות זאת, עקב הגבורה הנדרשת למעשה זה לאורך זמן:
טיסת אירופלוט 593
טיסת הליוס איירווייז 522
פרוקופיוס מקיסריה
רוברט סובלן
רוברט סובלן (Robert Soblen 7 בנובמבר 1900 - 11 בספטמבר 1962) היה פסיכיאטר יהודי-אמריקני, יליד ליטא, שהתפרסם לאחר שהורשע בארצות הברית בריגול למען ברית המועצות. ד"ר סובלן נתפס בשנת 1960 בעיצומה של המלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות הועמד לדין ונידון למאסר עולם. הוא נמלט לישראל אשר הסגירה אותו חזרה לארצות הברית.
ביוגרפיה.
סובלן נולד בוילקובישק בליטא, אז באימפריה הרוסית תחת השם רובליס סובולביץ' או סובולביצ'יוס וביחד עם אחיו היה פעיל טרוצקיסטי בצרפת וגרמניה. בשנת 1941 היגר עם אחיו ג'ק סובל לארצות הברית. על פי עדותו של אחיו, הם היגרו לארצות הברית באישור לברנטי בריה בתנאי שירגלו משם למען ברית המועצות. בשנת 1957 נתפס אחיו והועמד לדין ונדון ל-7 שנים ובעקבות זאת הועמד גם הוא לדין בשנת 1960. סובלן הורשע ב-7 באוגוסט 1961 ונדון למאסר עולם. הוא שוחרר בערבות עד ערעורו ואובחן כחולה בלוקמיה.