בגיל צעיר הייתה פרקינס נחושה לא להינשא לעולם, אך בשנת 1882 פגשה את צ'ארלס וולטר סטטסון, שחיזר אחריה והקסים אותה. בהתחלה, היא דחתה את הצעת הנישואים שלו, בהרגשתה שזו החלטה לא נכונה. אך ב-1884 השניים נישאו, ובמהרה נולדה בתם היחידה, קתרין ביצ'ר סטטסון. שרלוט פרקינס גילמן חוותה אז דיכאון לאחר לידה חריף. באותה תקופה, ברפואה, נשים נחשבו כ"היסטריות" ובעלות "עצבים חלשים"; ובשל כך, לעיתים קרובות התייחסו בביטול למחלות פיזיות ונפשיות של נשים. ההתייחסות אליה, והטיפולים שעברה היוו את הבסיס לסיפור המפורסם שלה, "הטפט הצהוב". הטיפול המרכזי שעברה נקרא "מרפא המנוחה", בו האישה שבדיכאון מרותקת למיטתה למשך שבועות, בהם אסורה עליה כל פעילות גופנית או מנטלית, כולל קריאה, דיבור, ותפירה. האישה נאלצת – לפעמים בכפייה – לאכול דיאטה של חלב שומני ובשר, והופכת למשהו כמו תינוקת מגודלת. בסופו של הטיפול גילמן עברה התמוטטות עצבים.
ב-1888 נפרדה גילמן מבעלה – מהלך לא קונבנציונלי בסוף המאה ה-19. הם התגרשו רשמית ב-1894. לאחר הפרידה, גילמן עברה עם בתה לפסדינה שבקליפורניה, שם הפכה לפעילה במספר ארגונים פמיניסטיים ורפורמיסטיים, וכתבה וערכה בכתב העת "Bulletin".
ב-1894 שלחה גילמן את בתה בת העשר חזרה לחוף המזרחי לחיות עם אביה ואשתו השנייה, גרייס אלרי צ'נינג, שהייתה חברה טובה של גילמן. גילמן כתבה ביומנה שהיא מאושרת באושרם של הזוג, ושחברתה היא אם שנייה טובה לבתה. בערך באותה תקופה, כשאמה של גילמן נפטרה ב-1893, היא חזרה לחוף המזרחי בפעם הראשונה מזה כשמונה שנים. שם חידשה את הכרותה עם בן דוד בשם האוטון גילמן, אותו לא ראתה מאז נערותה, ואשר היה עורך דין בוול סטריט. הם התאהבו, וב-1900 נישאו, והתגוררו קודם בניו יורק, ואחר כך בביתו של האוטון בקונטיקט. לאחר מותו הפתאומי ב-1934, חזרה גילמן לפסדינה.
בינואר 1932 אובחנה גילמן עם סרטן השד. גילמן, שתמכה בהמתת חסד לחולים סופניים, נטלה את חייה ב-17 באוגוסט 1935 על ידי לקיחת מנת יתר של כלורופורם. במכתב שהשאירה, אמרה שהיא "בוחרת בכלורופורם על פני הסרטן".
קריירה.
בשלב מסוים, גילמן מכרה סבונים מדלת לדלת. כשעברה לפסדינה, היא הייתה לפעילה במגוון ארגונים חברתיים. ב-1886 היא הייתה נציגת קליפורניה בכנס למען זכות הצבעה לנשים שהתקיים בוושינגטון די. סי., ובקונגרס הפועלים והסוציאליזם באנגליה. ב-1890 החלה את פעילותה בתנועת ה-Nationalist Clubs (מועדוני הלאומיים), שמטרותיה היו "מיגור התאוותנות של הקפיטליזם וסיום האבחנות בין המעמדות, תוך כדי קיום גזע אנושי שהוא שוחר שלום, אתי, ופרוגרסיבי באמת". בתקופה זו כתיבתה הייתה פורה, והיא פרסמה שירים, נובלה, 15 מאסות, ואת הסיפור "הטפט הצהוב". אך הקריירה שלה נסקה כאשר החלה להרצות על התנועה הלאומית, וכשפרסמה ספר שירים שזכה להצלחה. לא רק שהצליחה להתפרנס בכבוד בתור נואמת, היא גם הרחיבה את מעגל מכרותיה בתנועה הפמיניסטית.
"הטפט הצהוב".
המפורסם מבין עבודותיה של גילמן הוא הסיפור הקצר "הטפט הצהוב", שהיה לרב מכר במאה העשרים כשיצא לאור מטעם "Feminist Press". היא כתבה את הסיפור ב-1890, והוא פורסם לראשונה כשנה וחצי מאוחר יותר ב-"The New England Magazine". מאז, נכלל הסיפור במספר גדול של אנתולוגיות ספרות נשים, ספרות אמריקאית, וספרי לימוד.
הסיפור מספר את חוויותיה של אישה שסובלת ממצב נפשי מתדרדר לאחר שבעלה כלא אותה בחדרה למשך חודשים, לכאורה למען בריאותה. היא מפתחת אובססיה עם הטפט הצהוב המכוער בחדר, ולימים מתחילה לראות דמויות מגיחות מתוכו. גילמן כתבה את הסיפור כדי לשנות את התפישה של אנשים לגבי תפקידן של נשים בחברה, ולהצביע על חוסר האוטונומיה של נשים, שפוגע בתורו בבריאותן הנפשית, הרגשית ואפילו הפיזית. הסיפור נטל השראה מחוויות אמיתיות של גילמן, כאשר גם עליה נכפה "טיפול" דומה לאישה שבסיפור מידי בעלה הראשון. בסיפור הבעל הוא גם רופא, ועל אשתו לעשות כאשר הוא מצווה, והטיפול שהוא כופה הוא ההפך הגמור ממה שהאישה צריכה: הוא כופה עליה ריתוק למיטתה והאכלה בכפייה והיעדר מוחלט של גירויים קוגניטיביים, בעוד היא מייחלת לחופש, עניין, ושבירת המונוטוניה. גילמן כתבה את הספר כמעין תגובה לרופא שהיה אחראי לטיפולה ולהתוויית "טיפול המנוחה", ד"ר סילאס ויר מיטשל, והיא אף שלחה לו עותק של הסיפור.
עבודות משמעותיות נוספות.
הספר הראשון שפרסמה גילמן היה "Art Gems for the Home and Fireside" (1888); אך היה זה לקט שיריה הראשון, "In This Our World" (1893), אוסף שירים סטיריים, שזיכה אותה בהכרה נרחבת. במהלך עשרים השנים הבאות, היא התפרסמה בעיקר בזכות הרצאותיה על סוגיות של נשים, אתיקה, עבודה, ורפורמות חברתיות. נושאים אלו גם באו לידי ביטוי בספריה.
ב-1894 - 1895, שימשה גילמן כעורכת המגזין "The Impress", שבועון ספרותי שפורסם על ידי אגודת העיתונאיות בקליפורניה. במהלך עשרים השבועות בהם יצא כתב העת, היא תרמה לו גם שירים, טורי דעה, מאמרי מערכת, ועוד. אך המגזין הגיע לסופו בגלל דעות קדומות נגד אורח חייה של גילמן, שנתפשה כאם לא-קונבנציונלית ואישה שיזמה את גירושיה. גילמן המשיכה להרצות, וכשסיימה סבב הרצאות ב-1897, החלה לחשוב יותר לעומק על כלכלה וסוגיות הקשורות למין בחברה האמריקאית, ורשימותיה מתקופה זו הפכו לבסיס של ספרה "נשים וכלכלה" אשר יצא לאור ב-1898. בספר זה בחנה גילמן את תפקידן של נשים במרחב הביתי, וטענה בעד שינויים בפרקטיקות של גידול ילדים וניהול משק בית כדי לאפשר לנשים את הפניות להרחיב את השתתפותן במרחב הציבורי. ב-1903 דיברה בקונגרס הבינלאומי לנשים בברלין, ובשנה שלאחר מכן, עשתה סבב הרצאות בינלאומי שכלל את אנגליה, הולנד, גרמניה, אוסטריה והונגריה.
ב-1903 כתבה את אחד מספריה זוכי השבחים, "The Home: Its Work and Influence", שהרחיב את הרעיונות שהופיעו ב"נשים וכלכלה", וטען שנשים חוות דיכוי בביתן ושנחוץ שינוי בסביבתן כדי שיוכלו להבטיח את בריאותן הנפשית. בין השנים 1909 ל-1916, ערכה וכתבה כתב עת משלה, "The Forerunner", בו גם פרסמה עבודות ספרותיות שלה. היא ביקשה להגיש לציבור חומר שיעורר מחשבה ו"ינחיל תקווה, אומץ וחוסר סבלנות", ללא תלות בתקשורת המיינסטרים, מהסיבות שרעיונותיה חתרו לעיתים לכיוון הפוך מהמקובל, וכן שהתקשורת הפופולרית נטתה, לדבריה, יותר לחומר סנסציוני. במהלך כשבע שנים, יצאו 86 גיליונות, כל אחד בעל 28 עמודים. למגזין היו כ-1,500 מנויים, וגילמן פרסמה בו סיפורת סדרתית כולל "What Diantha Did" (1910), "The Crux" (1911), "Moving the Mountain" (1911), ו-"ארצן" ("Herland"). אחרי שהפסיקה לפרסם את המגזין, כתבה גילמן מאות כתבות שהתפרסמו בעיתונים ברחבי ארצות הברית.
האוטוביוגרפיה שלה, שהחלה לכתוב בשנת 1925, פורסמה לאחר מותה, ב-1935.
מרפא המנוחה.
גילמן ילדה את בתה היחידה תוך שנה מנישואיה לצ'ארלס וולטר סטטסון. היא חוותה דיכאון לאחר לידה חמור. סטטסון זימן את הרופא סיילאס ויר מיטשל, שהיה המוביל בתחום הטיפול ב"נוירוסתניה", אבחון כללי למצבים פסיכו-פתלוגיים. הוא המציא מערך טיפולי לנשים שנקרא "מרפא המנוחה" (rest cure), שביסודו האמונה כי נשים צריכות להגביל כל גירוי פיזי או אינטלקטואלי כדי להגיע למצב של בריאות נפשית. (לעומת זאת, גברים עם הפרעות דומות נשלחו על ידו למערב הפרוע, לשחק בבוקרים ולצוד במשך מספר שבועות.) הוא לא היה בודק את נסיבות חייהן של מטופלותיו, ולמעשה מי שהתירו או היו אחראים על הטיפול היו הבעלים, מכיוון שבאותה תקופה לנשים היו אך מעט זכויות ריבוניות על גופן או רכושן. בשל כך, בדרך כלל הטיפולים האלו נכפו על הנשים המטופלות. גילמן לא הייתה שונה במובן זה: היה זה בעלה שיזם את הטיפול בה. היא התאשפזה תחת השגחתו של ד"ר מיטשל, ועברה את טיפול המנוחה.
טיפול המנוחה ארך בדרך כלל 8–9 שבועות, ודרש בידוד מוחלט מחברים ומשפחה, כאשר המטופלת מרותקת למיטתה, ומואכלת, גם בכפייה, כל שעתיים, בחלב שומני ובשר אדום. לפעמים הטיפול כלל מסאז' ושוק חשמלי. הרעיון היה להגביל את המטופלת למצב של תלות טוטאלית, כמו תינוקת – אחות הייתה רוחצת אותה, מאכילה אותה, ומסדרת את לבושה ומצעיה. כל פעילות הייתה אסורה על מטופלות, כולל קריאה, כתיבה ותפירה, ולפעמים אפילו דיבור.
כעבור 9 שבועות של טיפול, גילמן שבה לביתה, עם הוראות מהרופא: "לחיות חיים ביתיים ככל האפשר. להיות תמיד בחברת התינוקת... לשכב למנוחה אחרי כל ארוחה. להגביל פעילות אינטלקטואלית לשעתיים ביום. ולעולם לא להניח יד על עט, מכחול או עפרון כל ימי חייך". גילמן ניסתה למשך מספר חודשים לפעול לפי הוראות אלו, אך הדיכאון שלה גבר והיא הגיעה למצב של משבר נפשי. היא התחילה לגלות סימני אובדנות, ודיברה על אקדחים וכלורופורם. השניים החליטו שעליהם להתגרש כדי שגילמן תוכל להשיב את שפיותה.
גילמן יצאה לנופש עם בתה, וכמעט באופן מיידי, כאשר היא חופשיה מקשרי נישואים עם סטטסון, מצבה השתפר. כשחזרה לביתה, החליטה להתחיל בהתחלה חדשה, מכרה את רכושה, ונסעה לפסדינה, שבקליפורניה. שם, היא פרחה מבחינה אינטלקטואלית ויצירתית, החלה לכתוב, להרצות, ולפעול במגוון ארגונים חברתיים.
דעות גישות חברתיות.
דרוויניזם רפורמי ותפקידן החברתי של נשים.