גשר מיו מורכב משמונה מקטעי כביש על קורות פלדה, שנתמכים בידי שבעה עמודי בטון מזוין גבוהים (נציבים) ועליהם מגדולים (Pylon). בניגוד לגשר תלוי בו המיסעה מוחזקת כולה על ידי כבלים המתחברים לכבלים הראשיים, זהו גשר מעוגן כבלים בו הכבלים מחוברים ישירות לעמודים מבטון מזוין. מקטעי הכביש שוקלים ביחד 36,000 טון ואורכם הכולל הוא 2,460 מטר, רוחבם 32 מטר ועומקם 4.2 מטר. כל מקטע מרכזי אורכו 342 מטר ומקטעי הקצה אורכם 204 מטר. שיפוע הכביש הוא 3% יורד מדרום לצפון, ומתעקם במישור ברדיוס עקמומיות של 20 קילומטר. עקמומיות זו נועדה לתת מענה לדפורמציות הנוצרות בגשר בשל שינויי טמפרטורה וכדי להקנות ראות טובה יותר לנהגים. הכביש בעל שני נתיבי תנועה בכל כיון.
החלקים התחתונים של העמודים, הנציבים (piers), נעים בגובהם בין 77 מטר ל-246 מטר, ומתחדדים בעוביים מ-24.5 מטר בסיס ל-11 מטר בגובה מפלס הכביש. כל חלק תחתון של עמוד מורכב מ-16 מסגרות, כל מסגרת שוקלת 2,230 טון. מקטעים אלה הורכבו באתר מחתיכות של 60 טון משקל, 4 מטר רוחב ו-17 מטר עובי, שנוצרו בבתי חרושת בלאוטרבורג ופוס סיר מר בידי חברת אפז' (Eiffage). החלקים התחתונים של העמודים תומכים במגדולים (pylons, החלקים העליונים של העמודים) בגובה 97 מטר כל אחד. החלקים התחתונים הורכבו קודם עם תמיכות זמניות, לפני שהסיפון (כלומר, הכביש) הוחלק על גבי העמודים באמצעות בוכנות הידראוליות מודרכות GPS שדחפו את הסיפון 600 מילימטר כל ארבע דקות.
בזמן בנייתו היה גשר מיו הגשר לכלי רכב הגבוה ביותר בעולם וגובהו הוא כמעט פי שניים מהגשר שהחזיק קודם בתואר: גשר אירופה (Europabrücke) שבאוסטריה. מפלס הכביש של הגשר, בגובה 270 מטר מעל נהר הטארן, גבוה במקצת מגשר ערוץ הנהר החדש בווירג'יניה המערבית בארצות הברית, שנמצא בגובה 267 מטר מעל הנהר החדש (New River). בגשר הערוץ המלכותי בקולורדו, ארצות הברית, גובה מפלס הכביש הוא 321 מטר מעל נהר הארקנסו, גבוה משני הגשרים הללו.
בנייה.
הבנייה החלה ב-10 באוקטובר 2001 ויועדה להימשך כשלוש שנים, אבל תנאי מזג האוויר גרמו לפיגור בלוח הזמנים. לוח זמנים מתוקן קבע שעל הגשר להיפתח בינואר 2005. גשר מיו נחנך באופן רשמי בידי נשיא צרפת ז'אק שיראק ב-14 בדצמבר 2004 ונפתח לתנועה ב-16 בדצמבר, מספר שבועות לפני הזמן המיועד בלוח הזמנים המתוקן.
מחקרים מקדמיים.
בשלב הראשון על המהנדסים והאדריכל היה לחקור את הבעיה ולבחור איזה סוג גשר יהיה המתאים ביותר לסביבה. במחקרים המקדמיים, ארבע אפשרויות נבחנו:
האפשרות הרביעית נבחרה על ידי ממשלת צרפת ב-28 ביוני 1989. היא הורכבה משתי אפשרויות: הפתרון הגבוה, והפתרון הנמוך, שדרש בניה של גשר באורך 200 מטר מעל נהר הטארן, ואז גשר-דרכים באורך 230 מטר ובהמשכו מנהרה. אחרי מחקרים רבים, הוחלט לנטוש את הפתרון הנמוך, מאחר שהוא חותך את טבלת המים, בעל השפעה שלילית על העיירה, עולה יותר ומאריך את הדרך. אחרי הבחירה לבנות גשר-דרכים גבוה, חמישה צוותים של אדריכלים וחוקרים עבדו בו-זמנית על פתרון טכני לאתגר זה. הקונספט המקורי של הגשר הוצע על ידי המתכנן הצרפתי מישל וירלוגו. האדריכלים של הגשר היו החברה הבריטית Foster and Partners שבראשה עומד האדריכל סר נורמן פוסטר. הם עבדו ביחד עם חברת ההנדסה ההולנדית ARCADIS, שהייתה אחראית לתכנון הטכני של הגשר.
הבונים.
ארבעה קונצורסיומים התחרו במכרז לבניית הגשר:
מנהיג העבודה היא "Compagnie Eiffage du Viaduc de Millau" שזכתה בחוזה הממשלתי. קונסורציום הבנייה מורכב מחברת Eiffage TP עבור חלקי הבטון, מחברת אייפל עבור מסגרת הפלדה לכביש (חברה זו נוסדה על ידי גוסטב אייפל שבנה ב-1884 את גשר-הרכבת Garabit ליד קנטל), וחברת Enerpac עבור התומכות ההידראוליות של הגשר, חברת ההנדסה Setec וחברת SNCF. את מסגרות הפלדה בהם נוצק סיפקה חברת PERI.
שלבי הבנייה.
בשלב הראשון הוכנו מסגרות פלדה שסביבם נוצקו הבטון של העמודים. תוך כדי יציקת העמודים החלו לייצר במפעלים סמוכים את מקטעי הכביש, שנתמכים במסגרת פלדה. במקביל החלו בבניית עמודים זמניים מפלדה, שיתמכו בכביש שיוחלק על גבי העמודים עד שיעוגן בכבלים למגדלונים.
לאחר שנוצקו העמודים הקבועים ונבנו העמודים הזמניים, החלו בחיבור מקטעי הכביש זה לזה ויצרו 2 חצאים גדולים. אחרי חיבורם, החלו בהחלקתם משני צידי הגשר על גבי העמודים באמצעות בוכנה הידראולית שדחפה אותם, והתקן הידראולי שהחליק אותם על גבי העמודים עצמם. כששני החצאים נפגשו חיברו אותם ביחד.
בשלב השלישי יצקו את המגדלונים שבראש העמודים.
בשלב הרביעי חיברו את מקטעי הגשר לראשי המגדלונים באמצעות כבלי פלדה עבים שמכילים מאות כבלים בתוך כל כבל.
לוח זמנים.
עלויות ומשאבים.
עלות בניית הגשר הייתה 394 מיליון אירו, עם בניית כניסות אגרה 6 ק"מ צפונית לגשר בעלות נוספת של 20 מיליון אירו. הבונים, חברת Eiffage, מימנה את הבנייה בתמורה לזיכיון לגבות אגרה למשך 75 שנה, עד שנת 2080. ברם, אם הזיכיון רווחי מאוד, הממשלה הצרפתית יכולה להשתלט עליו כבר ב-2044.
כל הפרויקט דרש 127,000 מטר מעוקב של בטון, 19,000 טון של פלדה עבור הבטון המזוין ו-5,000 טון של בטון דחוס עבור הכבלים ומעטפותיהם. בוני הגשר טוענים שאורך החיים של הגשר הוא לפחות 120 שנה.
מונסי
מונסי או מאנסי (באנגלית: Monsey) הוא יישוב במחוז רוקלנד שבמדינת ניו יורק בארצות הברית. בעת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2020 מנה היישוב 26,954 תושבים.
היסטוריה.
המקום יוּשב לראשונה על ידי אינדיאנים בני שבט המונסי. במקום נמצאו חפצים וגם עדיין אפשר לראות כמה מקלטי סלע מזמני האינדיאנים. ב-1841 הוקמה במונסי תחנת רכבת.
אוכלוסייה חרדית.
מונסי הוא מרכז יהודי בארצות הברית. כ-41% מתושבי המקום דוברי יידיש, וכ-6% דוברי עברית. פועלות בו כמה קהילות חסידיות, בהן חסידות ויז'ניץ מונסי שמרכזה ביישוב הסמוך כתר וויליז', חסידות סאטמר ועוד. כמו כן יש בו את ישיבת בית מדרש עליון, קהילה ומוסדות ליטאיים נוספים. בשנות ה-50 של המאה ה-20 פעלה במקום רק ישיבה אחת, אך בעקבות הגידול המהיר באוכלוסייה החרדית הוקמו עד 1997 45 ישיבות ו-112 בתי כנסת.
היישוב הוא חלק מהעיירה ראמאפו . זהו היישוב השני בארצות הברית בגילם הממוצע של התושבים, 18.6 שנים.
אחת מהערים התאומות של ראמאפו היא בית שמש במדינת ישראל בשל אכלוס הקהילות החרדיות בשתי הערים.
ב-28 בדצמבר 2019 התרחש בעיירה פיגוע דקירה אנטישמי .
מאנסי
Sick irony
קוסובו-מטוחיה
קוסובו מטוחיה
מיקוד (דואר)
בשירותי הדואר, מיקוד הוא סדרה של אותיות או ספרות המצורפים לכתובת הדואר למטרת מיון הדואר.
גרמניה הנאצית הייתה המדינה הראשונה בעולם שהנהיגה את שיטת המיקוד ב-1941. רוב מדינות העולם משתמשות במערכות מיקוד. באירלנד, בה משתמשים רק במערכת מיקוד אזורית, נכנסה לשימוש מערכת מיקוד דואר ארצית בשנת 2008. עם המדינות שאינן משתמשות בשיטת מיקוד נמנות אנגולה, טימור, הונג קונג ופנמה. ברוב מדינות העולם נוהג השימוש במערכות מיקוד ספרתיות. המדינות המעטות בהן נוהג מיקוד המשלב ספרות ואותיות הן ארגנטינה, ברוניי, בריטניה, ברמודה, ג'מייקה, הולנד, ונצואלה, מלטה, וקנדה. אף על פי שמיקוד דואר מוקצה בדרך כלל לאזורים גאוגרפיים, קודים מיוחדים מוקצים לעיתים למוסדות עם נפח גדול של דואר, כמו משרדים ממשלתיים וחברות מסחריות גדולות.
המיקוד בישראל.
בישראל הוצהר על התחלת שימוש במיקוד ב-1 ביוני 1971. בשנת 1974 קבלו בדואר על ששיעור השימוש במיקוד בישראל היה נמוך. באוקטובר 1975 התברר שמשרד התקשורת כלל אינו משתמש במיקוד ועל פי ההערכות של משרד התקשורת רק בין 10-20% מהמכתבים נשאו מיקוד. במשרד התקשורת טענו שאין טעם להשתמש במיקוד במיון המכתבים כאשר רוב המכתבים אינם נושאים מיקוד, בעוד בציבור טענו שאין טעם לרשום מיקוד שלא נעשה בו שימוש. גם משרדי הממשלה לא טרחו לציין מיקוד על המכתבים ששלחו. בנובמבר 1980 הוצהר על התחלת שימוש במיקוד במיון מכתבים.
המיקוד בישראל היה בן חמש ספרות, שקידדו את העיר, האזור והרחוב. בתחילת 2013 עברה חברת דואר ישראל לשיטת מיקוד בת שבע ספרות. השיטה הנמצאת בשימוש פנימי של חברת הדואר מאז 1 בינואר 2008 כוללת את המיקוד הקודם בן חמש הספרות, וכן שתי ספרות נוספות, ייחודיות לכל מרכז חלוקת דואר (לדוגמה, לכל ריכוז של תיבות דואר בבית משותף).
מספר מיקוד בודד עשוי להתייחס למבנה בודד, לקבוצת מבנים או תאי דואר, ובמקרים של יישובים קטנים, לכל בתי היישוב. מספרי המיקוד ניתנו מצפון לדרום, וכך למטולה מיקוד 10292XX, ולאילת מיקוד מהצורה 88xxxxx. ליחידות צה"ל מוקצים מספרי מיקוד המתחילים ב-0 ולכל יחידה יש מספר קבוע, הקרוי דואר צבאי, גם בזמן שהיחידה נודדת פיזית ממקום למקום. המספרים המתחילים ב-9 מוקצים לבירה ירושלים וליישובים הסובבים לה, וכן לחלק מההתנחלויות ביהודה ושומרון.
מיקוד
מיזם שחור
בארצות הברית המונח מיזם שחור מתייחס למיזם צבאי סודי, אשר הממשלה, אנשי הצבא והקבלנים הצבאיים השונים לא מודים רשמית בקיומו. דוגמאות מפורסמות של מטוסים צבאיים שפותחו כמיזם שחור הם מטוסי ה-F-117 נייטהוק וה-B-2 ספיריט. מטוסים חמקניים אלו היו סודיים ביותר, והוכחש עצם קיומם עד הזמן שבו פורסמו.