סינרמה היא טכניקה לצילום והקרנה של סרטי קולנוע, באמצעות שימוש במקביל בשלוש מכונות הקרנה של 35 מילימטר, המקרינות בצורה מסונכרנת על-גבי מסך רחב במיוחד שצורתו קעורה. השם "סינרמה" הוא סימן מסחר. טכניקה זו היא אחת מכמה שצמחו בשנות ה-50 של המאה ה-20 כמענה של תעשיית הקולנוע לתחרות הגוברת מצד הטלוויזיה.
מסך ההקרנה של שיטת סינרמה, במקום להיות משטח רציף כמו רוב המסכים, עשוי ממאות רצועות אנכיות בודדות של חומר מסך מחורר, כל אחת ברוחב של כ-22 מ"מ, כאשר כל רצועה פונה בזווית כלפי הקהל, כדי למנוע מאור המפוזר מקצה אחד של המסך המעוקל להשתקף על פני המסך ולשטוף את התמונה בקצה הנגדי.
היסטוריה ומפרט טכני.
שיטת "סינרמה" הומצאה על ידי פרד וולר (1886–1954) אך נשארה כניסוי במעבדה במשך מספר שנים, עד שמספר יזמים השקיעו בפיתוחה, והפיקו הדגמה מסחרית של סינרמה בתיאטרון בברודוויי, ב-30 בספטמבר 1952. הסרט שכותרתו הייתה "This is Cinerama" התקבל בהתלהבות. המילה "סינרמה" נבחרה כי היא הלחם של המילים "סינמה" (קולנוע) ו"פנורמה". השיטה הוצגה כמה חודשים אחר כך בפסטיבל הקולנוע בקאן, במאי 1953.
מערכת הצילום של "סינרמה" השתמשה בשלוש מצלמות 35 מ"מ שלובות, המצוידות בעדשות 27 מ"מ, בערך באורך המוקד של העין האנושית. כל מצלמה צילמה שליש מהתמונה מצולמת בתבנית חוצה, המצלמה הימנית מצלמת את החלק השמאלי של התמונה, המצלמה השמאלית מצלמת את החלק הימני של התמונה והמצלמה המרכזית מצלמת ישר קדימה. שלוש המצלמות הותקנו כיחידה אחת, שנקבעו על 48 מעלות זו לזו. תריס מסתובב יחיד מול שלוש העדשות הבטיח חשיפה סימולטנית לכל אחד מהסרטים. שלוש המצלמות הזוויות צילמו תמונה שהייתה לא רק ברוחב של פי שלושה מסרט רגיל, אלא כיסתה קשת של 146 מעלות, קרוב לשדה הראייה האנושי, כולל ראייה היקפית. התמונה צולמה והוקרנה ב-26 פריימים לשנייה ולא ב-24 הרגילים.
בנוסף לזווית ההקרנה החדשנית, "סינרמה" היה אחד השיטות הראשונות בה נעשה שימוש בצליל מגנטי רב-ערוצי. המערכת, שפותחה על ידי אחד המשקיעים במיזם, כללה שבע רצועות צליל המכוונות לפריסת רמקולים הדומה לשיטת ה-SDDS המודרנית יותר. מאחורי המסך היו חמישה רמקולים, שניים בצד והאחורי של האולם עם מהנדס סאונד שמכוון את הצליל בין רמקולי הסראונד לפי תסריט. המקרנים ומערכת הקול סונכרנו על ידי המערכת.
למערכת סינרמה היו כמה חסרונות ברורים. אם אחד משלושת הסרטים נקרע, היה צריך לתקן אותו בדיוק רב. אחרת, היה צריך לחתוך את הקטעים משלושת הסרטים האחרים (שני סרטי התמונה הנוספים פלוס סרט הפסקול) כדי לשמור על הסנכרון. השימוש בעדשות זום היה בלתי אפשרי, מכיוון ששלוש התמונות לא יחפפו במהלך השוט. אולי המגבלה הגדולה ביותר של התהליך היא שהתמונה נראית טבעית לצופה, רק מתוך "נקודת זהב" מוגבלת למדי. מחוץ לנקודה זו, התמונה יכולה להיראות מעוותת עבור הצופה.
המערכת גם דרשה קצת אלתור מצד מפיקי הסרטים. לא ניתן היה לצלם שום סצנה שבה כל חלק מהסצנה היה קרוב למצלמה, מכיוון ששדות הראייה כבר לא נפגשו בדיוק. יתר על כן, לכל צילום תקריב היה עיקול ניכר במפרקים בין שלוש התמונות. כמו כן, היה קשה לצלם שחקנים מדברים זה עם זה כששניהם צולמו, מכיוון שכאשר הם הביטו זה בזה כשצולמו, התמונה שהתקבלה הראתה שהשחקנים נראים מסתכלים זה על פני זה, במיוחד אם הם מצולמים במצלמה אחרת. במאים מוקדמים עקפו את הבעיה האחרונה בכך שצילמו כל פעם שחקן אחד וחתכו ביניהם. במאים מאוחרים יותר תכננו מראש איך להציב את השחקנים וליצור צילום טבעי. כל שחקן נדרש לא להביט בחברו לסצנה, אלא במקום אחר שנקבע מראש.
בשנים הראשונות תיאטראות קיימים הותאמו להצגת סרטי סינרמה, בשנים 1961 ו-1962 עיצבה ובנתה חברה מנברסקה, שלושה תיאטראות "סופר-סינרמה" עגולים כמעט בדנבר, קולורדו; פארק סנט לואיס, מינסוטה; ואומהה, נברסקה. הם נחשבו לאולמות הטובים ביותר בהם ניתן לצפות בסרטי סינרמה. התיאטראות תוכננו על ידי האדריכל ריצ'רד ל. קרוותר מדנבר, חבר במכון האמריקאי לאדריכלים. בהמשך נבנו כעוד מספר אולומות ברחבי העולם שהתאמו מראש לשיטה.
במחצית השנייה של שנות ה-60 פתחו גרסאות חדשות שהשתמשו במצלמה אחת בלבד. אולם בסך הכל צלמו מעט מאוד סרטים בשיטת "סינרמה" ובגרסאות המאוחרות שלה, היא נכשלה מסחרית בתחילת שנות ה-70 נפסק השימוש בה.
שיטת סינרמה בישראל.
מספר יזמים ביקשו להקים אולם קולנוע בשיטת סינרמה בישראל, בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60, בתל אביב, חיפה, ונתניה. אך כל התוכניות לא יצאו לפועל. בנוסף, שיטת "סינמסקופ" המתחרה, הייתה פשוטה יותר ליישום והפעלה וצברה פופולריות בישראל.
בשנת 1966 חתם לבסוף יוסף אפשטיין על הסכם עם תאגיד "סינרמה" העולמי, להקמת בית קולנוע בשיטה זו, במימון בנק פויכטוונגר שגם היה בבעלותו. ביולי 1966 נחנך אולם "הסינרמה" בתל אביב, עם הקרנת הסרט "שבעת פלאי תבל". פחות משנה אחר כך, במאי 1967, נקלע אפשטיין לפשיטת רגל. "בנק פויכטוונגר" שמימן את המיזם קרס, ואפשטיין אף נידון לשש שנות מאסר ביולי 1969. אולם "הסינרמה" בתל אביב, המשיך לפעול כבית קולנוע אך לא הקרין סרטים בשיטת סינרמה, מאחר שלא הופקו יותר סרטים בשיטה זו.
טקטיקה ואסטרטגיה ימית
Sin(x)/x
מהפכת הצפורנים
פריץ פרילנג
נורילסק
נורילסק (ברוסית: Нори́льск) היא עיר בסיביר, צפון רוסיה. אוכלוסיית העיר מונה (נכון לשנת 2018) 179,554 בני אדם. היא העיר בעלת אוכלוסייה הגדולה מ-100,000 תושבים הצפונית ביותר בעולם. היא גם השנייה בעולם במספר התושבים, לאחר מורמנסק, השוכנת צפונית לחוג הארקטי, ואחת משלוש ערים בסיביר השוכנות באזור קפאת-עד.
היסטוריה.
העיר נוסדה ב-1935 לאחר שמינרלוגים גילו בה מרבצים עצומים של ניקל ומינרלים חשובים נוספים. בהתחלה פעלה כמחנה עבודה (גולאג) ולאחר מלחמת העולם השנייה הפכה לעיר, אך עדיין פעל לצידה גולאג בשם נורילאג, עד שזה נסגר בשנת 1957.
בשנות ה-60 וה-70 המשיכה העיר לצמוח במהירות לאור התמריצים הרבים (משכורות גבוהות, חופשות חינם ועוד) שקיבלו תושבי העיר. בתקופה הסובייטית היא הייתה עיר סגורה שלא הייתה אליה גישה חופשית. סגר זה נפסק עם התפרקותה של ברית המועצות ב-1991, אך בשנת 2001 נסגרה שוב ונאסר לעבור לגור בה יותר.
סגירת העיר מחדש באה בעקבות תוכנית פינוי שממשלת רוסיה מעודדת בשל התנאים הפיזיים הקשים במקום, המביאים לעלויות תמיכה עצומות בתושבים. אין גישה מכביש ברוסיה אל העיר והיא מבודדת, אך יש לה נמל תעופה והיא מחוברת במסילת רכבת לדודינקה, עיירה הנמצאת במרחק של כ-20 ק"מ מערבית ממנה וממוקמת על נהר יניסיי, אשר דרכו היא שולחת ומקבלת סחורות.
העיר היא אחת המזוהמות והמזהמות ביותר בעולם, בעיקר עקב מפעלי התכת הניקל שבה. החברה שמפעילה את הקומפלקס התעשייתי של הניקל נקראת "נורילסק-ניקל" והיא שייכת לאוליגרך ולדימיר פוטנין. ביוני 2020 הוכרז בה מצב חירום פדרלי בעקבות תקרית דליפת הנפט בנורילסק שהוגדרה בתור האסון האקולוגי החמור בתולדות הפדרציה הרוסית, כשנשפכו למעלה מ-20,000 טון של סולר לנהר.
שמה של העיר.
נורילסק קיבלה את שמה בזכות המיקום הגאוגרפי שלה: נהר נורילסק הזורם צמוד לעיר.
אקלים.
הטמפרטורה בעיר נמוכה מאוד בחורף ומגיעה עד ל-(60-) מעלות. בקיץ הטמפרטורה הממוצעת היא כ-24 מעלות. ביולי 2013 נשבר בה שיא החום מאז ומעולם, ונמדדה טמפרטורה של 32 מעלות.
חורש ים-תיכוני
חורש ים-תיכוני הוא ביומה הנפוץ באזורים בעלי אקלים ים-תיכוני בעולם. החורש הים-תיכוני נפוץ בשישה אזורים ברחבי העולם: באגן הים התיכון, בדרום אפריקה, בקליפורניה, בצ'ילה, בדרום-מערב אוסטרליה ובדרום אוסטרליה. שטחם של אזורים אלו יחד הוא כ-5% משטח היבשות בעולם.
אפיונו העיקרי והבסיסי של החורש הים-תיכוני הוא סבך של עצים ירוקי עד, בעלי עלים נוקשים (סקלרופיליים), עם שיחים, מטפסים, ועשבוניים חד שנתיים ורב שנתיים.
האקלים.
האקלים הים-תיכוני הוא סוג של אקלים סובטרופי. הקיץ יבש, חם וארוך, והחורף לח, ממוזג וקצר. הטמפרטורה הממוצעת בחודש החם ביותר היא כ-28°C, וכ-0°C בחודש הקר ביותר. המשקעים מוגבלים לחורף, כמותם הממוצעת בין 400 ל-600 מ"מ לשנה. תנאי האקלים משתנים לעיתים קרובות. ההבדלים המשמעותיים בין הקיץ לחורף, הם מהגורמים העיקריים לאופיה של הצמחייה.
רוב הצמיחה ומחזור החיים של הצמחים מוגבל לאביב; בחלקים הדרום אפריקאים והאוסטרליים בהם העונות מהופכות, מהופכת גם עונת הצימוח העיקרית.
החורש הים-תיכוני.
החורש הים-תיכוני הוא סבך צפוף של עצים בעלי מספר גזעים קצרים, ענפים מפותלים, נוף רחב, עלים קשים וגלדניים (סקלרופיליים) בעלי יחס גבוה של משקל עלים לשטח, רובם ירוקי-עד, ושורשים מפותחים. עמם צומחים שיחים גבוהים (פאנרופיטים - צמחים שניצן ההתחדשות שלהם גבוה כ-80 ס"מ מהקרקע), בני שיח (כאמפיטים - שיחים שניצן ההתחדשות שלהם קרוב לקרקע), גאופיטים (צמחים בעלי אבר אגירה תת-קרקעי) המיקריפטופיטים (צמחים שניצן ההתחדשות שלהם קבור בקרקע), וצמחים מטפסים דקים, מעוצים וקשי עלים גם הם. החורש הים-תיכוני מאופיין גם בגיוון רב במיני הצמחים, גיוון זה נובע מהגיוון בתנאי הסביבה הכוללים קרקעות, גובה, קרבה לים, תופעות של צל גשם והשפעת האדם.