במהלך אותה תקופה זו, קמו גיבורים רבים הן לאלדר והן לאדיין, אשר חלקם הצליחו להנחיל תבוסות מוחצות למורגות' ולכוחותיו. בין גיבורים אלו ניתן למנות את ברן ולותיין, בן אנוש ועלפית, אשר הצליחו לחדור אל אנגבנד ולחלץ את אחד הסילמרילים מכתרו של מורגות'; טורין טורמבר, בנו של הורין אשר נשבה במהלך הנירנית, עונה על ידי מורגות' וקולל יחד עם כל משפחתו, אשר הצליח להביס את יציר כפיו הגדול והנורא ביותר, הדרקון גלאורונג; וטואור, אשר הגיע אל ממלכת העלפים הנסתרת גונדולין ובידו מסר מהולא אולמו אשר ציווה עליו לשכנע את טורגון, מלך גונדולין, לצאת אף הוא למלחמה נגד מורגות'. מטואור ומידריל, בתו של טורגון, יצא אארנדיל הספן אשר נשא את נכדתה של לותיין, אלווינג לאשה (וממנה הוליד את אלרונד), ומאוחר יותר בנה ספינה ויצא איתה אל ולינור במערב הרחוק על מנת לשכנע את הולאר לשחרר את העולם מעריצותו של מורגות'.
הולאר אכן נענו לתחינותיו של אארנדיל, ויצאו בכל כוחם אל הארץ התיכונה במהלך הקרב האחרון של מלחמות בלריאנד, שנודע כ"מלחמת החרון", קרב שציין את תומו של העידן הראשון. במהלך מלחמה זו הושמדה בלריאנד ושקעה מתחת לפני המים, ובמסגרתה הביסו הולאר את מורגות', הושמדו כמעט כל דרקוניו, יחד עם רבים ממשרתיו.
עונשו.
כאשר הובס מלקור בידי הוולאר רגליו נקטעו, כתר הברזל שלו הושם כקולר, והוא נכבל בשלשלאות ברזל משל הולא אַוּלה. אז גורש מן העולם אל היקום האינסופי, אך הוא עדיין קיים, וכך גם כל הזדון שהביא. נאמר שהוא לא מסוגל לחזור לעולם בכוחות עצמו אך ניתן להסיק מכך שעדיין יש אפשרות שיחזור בכוחות אחרים. בסיפור "מפלת גונדולין" מוזכר כי גם לאחר תבוסתו, המשיכה הרוח הרעה של ת'ו, שתואר כ"גדול משרתיו", להמיט צל על העולם שלאחר מלקור, ובגרסאות מאוחרות של הסיפור, השתנה שמו ל"בעל האוב" ומאוחר יותר לסאורון.
סאורון ממשיך את דרכו כשר האופל.
סאורון, משרתו הגדול והנאמן ביותר, המשיך את דרך הזדון של אדונו, וגייס רבים מיצורי הזדון שלו ועושי דברו לשעבר תחת פיקודו. אף על פי שלא היה רב-עוצמה כאדונו, הצליח סאורון לפתות רבים ממגויסיו בתואנות שווא. במהלך העידן השני, כאשר הובס על ידי בני נומנור (צאצאיהם של האדיין שלחמו כנגד מורגות' בעידן הראשון) והובא אליה, הפך סאורון מאסיר ליועצו הגדול ביותר של מלך נומנור האחרון, אר-פאראזון, ופיתה אותו להאמין כי רק אדון אחד יש לעולם - הלא הוא מלקור - ואליו יש להשתעבד, ובכך הפך סאורון ל"כוהן הגדול" של כת שסחפה אחריה נומנורים רבים לעבוד את מלקור. בתואנות שווא כי מלקור יעניק לנומנורים חיי נצח, פיתה סאורון את הנומנורים להפליג לעבר אמן, ממלכת הולאר, על מנת לקרוא עליהם תיגר. מסעם הסתיים כאשר אילובטר בעצמו התערב והטביע את נומנור במעמקי הים. מאז ואילך נודע סאורון כ"שר האופל" של הארץ התיכונה.
למרות היעלמותו של מורגות' ותפיסת התואר "שר האופל" על ידי סאורון, עדיין נזכר שמו של מורגות' לדיראון בקרב העמים החופשיים בארץ התיכונה, ואף בעידן השלישי נקרא בפיהם "האויב הגדול" או "האויב הראשי".
במהלך עלילת "שר הטבעות", ארגורן מספר להוביטים שליווהו במסע אל ריבנדל מעט ממעשה ברן ולותין, כאשר הוא מציין בפניהם כי מקור העלילה הזו בימים בהם "העולם היה צעיר", בשעה ש"האויב הגדול, אשר סאורון ממורדור היה רק אחד ממשרתיו" איים על שלום העולם, ובכך מזכיר בקצרה את מלחמות מורגות' בבלריאנד.
אחרית הימים.
בסדרת ספרי ההיסטוריה של הארץ התיכונה, מנבא מנדוס, אחד הולאר, שבקיצו של העולם יתחולל הקרב האחרון (דגור דגורת - "קרב הקרבות"), שבו ישתחרר מורגות' מכלאו ויקום נגד כל הולאר עם צבא אדיר. מורגות' יקים לתחייה את כל משרתיו שנקטלו, ישמיד את השמש והירח ויקדש מלחמה סופית ואחרונה כנגד ארדה, אך יובס על ידי טורין טורמבר, אשר יקטול אותו בעזרת חרבו השחורה המפורסמת, ובכך תתגשם נקמתם של ילדי הורין. לאחר מכן, ייאספו הסילמרילים שאבדו בסוף העידן הראשון, ובעזרת אור הסילמרילים יחזרו שני עצי ולינור להטיל את אורם על העולם החדש אשר יברא אילובטר.
סילביה מרקוביץ'
סילביה מרקוביץ' (נולדה ב-30 בינואר 1952) היא כנרת רומניה-ישראלית ממוצא יהודי, החיה בצרפת.
בשנת 1976 עלתה מרומניה לישראל וקיבלה אזרחות ישראלית.
רקע משפחתי, לימודיה ותחילת פעילותה המוזיקלית ברומניה..
סילביה מרקוביץ'-פאגין נולדה בבקאו שברומניה, לאברהם מרקוביץ' ולאנה לבית כץ. אחרי לימודי מוזיקה בעיר הולדתה היא למדה בקונסרבטוריון בוקרשט והייתה תלמידתו של הכנר שטפאן גיורגיו (שהיה מורה עוד מגיל 12 ). בגיל שש-עשרה הופיעה לראשונה מחוץ לארצה, בקונצרט בהאג, הולנד, בניצוח ברונו מאדרנה.
זכייתה בפרסים יוקרתיים בחו"ל וברומניה.
בשנת 1969 זכתה בפרס השני בתחרות מרגריט לונג/ז'אק טיבו בפריז, כשהפרס הראשון לא הוענק לאיש מהמתחרים. אז זכתה גם במונקו בתחרות ע"ש הנסיך רניה שלישי בפרס מיוחד על ביצוע של יצירה מוזיקלית בת זמננו. בשנת 1970 הייתה הזוכה בפרס הראשון בתחרות ג'ורג'ה אנסקו בבוקרשט.
המשך קריירה הבינלאומית מרומניה ואחרי הגירתה.
בשנת 1971 אחרי הופעה כסולנית עם התזמורת הסימפונית של לונדון, הוזמנה על ידי קלאודיו אבדו לנגן את הקונצרטו השני לכינור מאת בלה בארטוק עם תזמורת לה סקאלה.
בשנת 1972 לרגל חגיגת יום הולדתו ה-90, הזמין אותה לאופולד סטוקובסקי לנגן את הקונצ'רטו לכינור של גלאזונוב עם התזמורת הסימפונית של לונדון ברויאל אלברט הול. חברת דקה הקליטה את הקונצרט.
החל משנת 1976 כשעלתה מרומניה של צ'אושסקו לישראל התאפשר לה לפתח ללא מגבלות פוליטיות קריירה בינלאומית.
מתחילת שנות ה-1980 חיה ופעלה בגרמניה כמורה בבית הספר הגבוה למוזיקה בעיר זארבריקן וכמו כן באקדמיה למוזיקה של טיבור וארגה בסיון בשווייץ. לאחורנה מלמדת בפקולטה למוזיקה של אוניברסיטת גראץ באוסטריה.
לסילביה מרקוביץ', הנשואה לכנר דייגו פאגין וחיה בשטרסבורג בצרפת, יש שני ילדים - שרה, זמרת סופרן ואימו, פסנתרן.
היא מנגנת על כינור אלבאני מסביבות שנת 1800 ומרבה להופיע בדרום אמריקה, בארצות הברית, ביפן, בישראל וברחבי אירופה. היא פעילה גם כנגנית מוזיקה קאמרית ומופיעה לעיתים קרובות ברסיטלים עם פסנתרנים מפורסמים, ולאחרונה גם עם בנה, איימו פאגין.
בין הקלטותיה החשובות: סונטות של קלוד דביסי, סזר פרנק, גבריאל פורה וקונצ'רטו לכינור של ז'אן סיבליוס עם נמה ירווי והתזמורת הסימפונית של גטבורג.
קישורים חיצוניים.
היפטיה
מלקור
יגאל לוינשטיין
הרב יגאל מאיר לוינשטיין (נולד בשנת 1956) הוא ראש המכינה הקדם צבאית בני-דוד שבעלי שאותה הקים יחד עם הרב אלי סדן.
קורות חייו.
נולד למשפחה חילונית באילת וגדל שם. בגיל התיכון התחרה בשיט מפרשיות. התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון, בין היתר בתפקיד מפקד פלוגה. בתום שירותו הצבאי חזר בתשובה ולמד במכון מאיר במרכז הרב ובישיבת בית אל. לקראת פינוי סיני ירד לאזור להתנגד לנסיגה. הוא נחשב תלמיד של הרב צבי טאו.
בשנת 1987, לאחר שנשאל על ידי מפקדו, עמרם מצנע, מדוע אין מספיק קצינים דתיים בצה"ל, הקים יחד עם הרב אלי סדן את מכינה קדם-צבאית בני דוד, כדי להכין נערים דתיים לאומיים להתמודד מבחינה דתית עם שירות צבאי ולהחדיר בהם ערכים של ציונות ואהבת הזולת. בשנת 1988, ימי האינתיפאדה הראשונה, שירת כסמג"ד בגזרת רמאללה-שכם תחת פיקודו של גלעד שר. בשירות המילואים הגיע לוינשטיין לדרגת סגן-אלוף.
נמנה עם חברי "הוועדה לשילוב הראוי" בצה"ל. מאוחר יותר היה חבר בוועדה משותפת לחיל החינוך ולרבנות הצבאית, אך פרש מוועדה זו.
עמדותיו.
הרב לווינשטיין סבור שתפיסות מגדריות מחלחלות אל תוך הצבא. הוא פרסם בעניין זה את החוברת "אג'נדה צבאית". בהרצאה שנשא ב'כנס ציון וירושלים' ביולי 2016, ביקר את קצין חינוך ראשי תת-אלוף אבנר פז-צוק, שלדבריו פועל להפסיק את השפעת הרבנות הצבאית על התכנים הערכיים בצה"ל על ידי חיסול המחלקה לתודעה יהודית, בגיבוי ראש אכ"א, הרמטכ"ל ושר הביטחון יעלון, ועל ידי סימון קצינים ואף חיילים בעלי השקפה ישיבתית. בין הערכים האלטרנטיביים שאותם לדבריו מנחיל הצבא ואותם ביקר כמסוכנים לרוח הלחימה, מנה את הפלורליזם, לרבות הכרת הנרטיב הפלסטיני, חיוב קצינים להשתתף בסמינרים רפורמיים והדרכות של הומוסקסואלים ("סוטים" כלשונו), עד כדי התנדבות לצבוע מועדון של הקהילה, וחיוב חיילים, לרבות דתיים, לצפות במופעים שאינם צנועים או לשרת ביחידות קרביות מעורבות. דבריו עוררו סערה תקשורתית, כונו "נאום הסוטים", ומשרד הביטחון פרסם הודעת גינוי להם. כ-300 מרבני הציונות הדתית פרסמו גילוי דעת התומך ברב לוינשטיין. בעקבות הביקורת פרסם הרב לוינשטיין מכתב הבהרה שבו כתב שדבריו פורשו באופן שלא התכוון לו ושלכל חלקי האוכלוסייה יש מקום בצה"ל.