פיטר בקסטון, חוקר מחלות מין מה-PHS בסן פרנסיסקו, שלח ב-1966 מכתב אל מנהל מחלקת מחלות המין ובו הביע את דאגתו מההיבטים המוסריים של המחקר. המרכז לבקרת מחלות ומניעתן באטלנטה (CDC) אישר את הצורך להמשיך במחקר עד תומו, דהיינו עד שאחרון הנבדקים ימות וגופתו תנותח. על מנת לחזק את עמדתו קיבל ה-CDC את הסכמת האגודה הרפואית הלאומית (גוף המאגד רופאים שחורים בארצות הברית) והאגודה הרפואית האמריקאית.
משהתברר שחששותיו אינם מקבלים את ההתייחסות הראויה מאנשי המקצוע, החליט בקסטון לפנות אל העיתונות. בתחילה פורסם המחקר ב"וושינגטון סטאר" ב-25 ביולי 1972, ולמחרת, לנוכח התגובה הציבורית החריפה, פורסמה כתבה נרחבת בעמודו הראשון של "הניו יורק טיימס". באותה שנה הוקמה ועדה ציבורית שקבעה כי המחקר לא היה מוצדק מבחינה רפואית, והורתה על סיומו המיידי. תובענה ייצוגית שהגישו הנחקרים וקרוביהם, באמצעות האגודה הלאומית לקידומם של הצבעוניים (NAACP), הניבה פיצוי בן 9 מיליון דולר, וכן מתן טיפול רפואי בחינם לכל המשתתפים בטיפול ששרדו, ולבני משפחתם של המשתתפים שמתו או שנפגעו מעגבת.
ב-1974 נחקק חוק בשם "חוק המחקר הלאומי" (National Research Act), שיצר ועדה לאומית שמטרתה לבחון ולכתוב נהלים הנוגעים למחקרים בהם נערכים ניסויים בבני אדם.
ב-16 במאי 1997 ערך הנשיא ביל קלינטון טקס בבית הלבן בהשתתפות חמישה מתשעת הנחקרים שנותרו עד אז בחיים, ובו התנצל הנשיא באופן רשמי בפני הנחקרים. "את הנעשה אין להשיב", אמר, "אך אנו יכולים לסיים את השתיקה... אנחנו יכולים להפסיק להפנות את מבטינו. אנחנו יכולים להביט בעיניכם, ולומר סופית בשם העם האמריקני - מה שעשתה ממשלת ארצות הברית היה מביש, ואני מצטער."
היבטים אתיים של המחקר.
ניתן לראות את האתיקה של המחקר בתחילתו כתקינה למדי. בשנת 1932 הטיפול בעגבת לא היה יעיל, ולתרופות הידועות היו תופעות לוואי חמורות. האמונה הייתה שהעגבת נפוצה במיוחד באוכלוסיית השחורים העניים. כוונת עורכי המחקר הייתה בחלקה לבחון את נפוצות המחלה, ובחלקה ללמוד את מהלך התפתחותה הטבעי, ולבחון את יעילות הטיפולים. הרופאים העלימו מידע מחוליהם כדבר שבשגרה, ולא דרשו מהם את הסכמתם להשתתף בניסוי (דבר שלא היה מקובל באותה עת). מחקר קליני שנועד להעריך את יעילות הטיפול במחלה שנחשבה לנוראה לא היה רע כשלעצמו. עם זאת, היה בו ניצול של אוכלוסייה פגיעה לטובת האוכלוסייה בכללותה. יש שיראו בכך משום גזענות מצד עורכי המחקר.
עם התפתחותו של טיפול יעיל ופשוט לעגבת, הפניצילין, ושינויים של כללי האתיקה הרפואית, הפכה האתיקה הרפואית של מחקר זה למפוקפקת. בעת שהופסק המחקר מתו מאות אנשים מעגבת, וקרוביהם נדבקו במחלה. המחקר הפך לשם נרדף לניצול במחקרים קליניים, והושווה לגרועים שבמחקרים הקליניים.
מחקרים סוציולוגיים הראו כי המחקר בטסקיגי הוביל לפגיעה קשה באמון הקהילה השחורה כלפי שירותי הבריאות הניתנים לה. המחקר נתפס כגורם מכריע בשיעור ההשתתפות הנמוך של שחורים באמריקה בניסויים קליניים, וכן בהימנעותם מתרומת איברים ומהשתתפות בתוכניות לרפואה מונעת.
תוצאות המחקר הובילו להקמתה של ועדה לאומית להגנת נחקרים אנושיים במחקרים ביו-רפואיים והתנהגותיים, ולחקיקת חוק המחקר הלאומי. חוק זה ביסס את קיומן של ועדות הלסינקי הנקראות "Institutional Review Board", במוסדות רפואיים בארצות הברית. בארצות הברית מוענקת תשומת לב מיוחדת לניסויים רפואיים בקבוצות מיעוט ובקבוצות פגיעות, בעת תכנון פרוטוקול המחקר הקליני.
ניסוי טסקיגי בתרבות האמריקנית.
מאז שנחשף בציבור, זכה ניסוי טסקיגי לביטויים מגוונים בתרבות האמריקנית. סיפור הניסוי בטסקיגי הונצח במחזה מאת דייוויד פֶלְדְשׁוּ בשם "בניה של מיס אברס" (שהוא שיבוש שמה של יוניס ריברס), אשר הוצג בשנת 1992. המחזה היה מועמד לפרס פוליצר. בשנת 1997 עובד המחזה לסרט טלוויזיה של רשת HBO בארצות הברית. הסרט זכה בחמישה פרסי אמי. ניסוי טסקיגי אף נותח מהיבטים שונים בספרים ובמאמרים רבים. לתשומת לב מיוחדת זכתה האחות יוניס ריברס, אשר בזכות צבע עורה ותרבותה, רכשה את אמונם של רבים מן הנבדקים ואיפשרה למעשה לניסוי בטסקיגי להימשך לאורך עשרות שנים. התנהגותה של האחות ריברס מעוררת תמיהות בקרב חוקרים רבים: היו שהאשימוה בבגידה בבני עמה, בעוד אחרים ראו בה כלי משחק בידיהם של החוקרים אשר ניהלו את הניסוי.
אנג'לו בדלמנטי
אנג'לו בדלמנטי (אנגלית: Angelo Badalamenti; נולד ב-22 במרץ 1937), מלחין אמריקאי. מוכר בעיקר בזכות הפסקולים שהלחין לסרטיו של הבמאי דייוויד לינץ'.
רקע.
בדלמנטי נולד בברוקלין, ניו יורק לאם איטלקית-אמריקנית ואב איטלקי ובילה את רוב ילדותו בהאזנה לאופרה ומוזיקה קלאסית. השלים תואר במוזיקה בבתי הספר למוזיקה "איסטמן" ו"מנהטן".
הלחין מוזיקה לסרטים "מלחמתו של גורדון" ו"חוק ואי-סדר", אולם התפרסם כאשר התבקש לשמש כמורה לפיתוח קול עבור השחקנית איזבלה רוסוליני במסגרת צילומי סרטו של דייוויד לינץ', "קטיפה כחולה".
רוסוליני אמורה הייתה לשיר את "שיר לסירנה" במהלך הסרט, אולם לינץ' לא הצליח לרכוש את זכויות השימוש בו. בדלמנטי ולינץ' חברו כדי ליצור את השיר "מסתורין האהבה", על פי מילים של לינץ' ולחן של בדלמנטי.
לינץ' הציע לבדלמנטי לגלם בסרט פסנתרן במועדון בו מופיעה דמותה של רוסוליני.
"קטיפה כחולה" היה סנונית ראשונה בשורה של פרויקטים משותפים של בדלמנטי ולינץ'.
לאחר שהלחין סרטי מיינסטרים רבים (לרבות "סיוט ברחוב אלם 3", "לוחמי החלום", ו"חופשת חג המולד של הנשיונל למפון"), בדלמנטי כתב את הפסקול לסדרת הפולחן "טווין פיקס", אף היא בבימויו של לינץ'. רבים משירי הסדרה נכללו באלבומה של הזמרת ג'ולי קרוז - "שטים לתוך הלילה".
בדלמנטי שיתף פעולה עם לינץ' בסרטיו "לב פראי", "", "כביש אבוד", "סיפור פשוט", ו"מלהולנד דרייב", בו הוא מגלם תפקיד קטן כגנגסטר בעל טעם אנין לאספרסו.
כן הלחין את הסדרות "באוויר" ו"חדר מלון".
פרויקטים נוספים בהם היה שותף בדלמנטי היו סרט הטלוויזיה "ציד מכשפות", וסרטי הקולנוע "עירום בניו יורק", "עיר הילדים האבודים", "התחייבות ארוכה מאוד", "מים אפלים","קדחת הבקתה" ו"המזכירה".
כמו כן כתב את הפסקול עבור משחק המחשב "פרנהייט", שזכה להערכה רבה.
לאחרונה מלחין עבור הבמאי פול שריידר בסרטים כגון "אוטו פוקוס".
שיתופי פעולה.
בשנת 1987, העמיד את שירותיו עבור הרכב הפופ האלקטרוני, "פט שופ בויז"
וערך את התזמור בשיר החולמני והעגמומי "זה לא יכול היה לקרות פה".
בשנת 1993 חבר ללהקת הת'ראש מטאל אנתרקס בשיר "Black Lodge" מתוך אלבומה "Sound of White Noise". בשנת 1995, הוא הלחין, ניצח והפיק את אלבומה של מריאן פיית'פול "חיים סודיים".
בשנת 2000, הלחין, בשותפות עם "Orbital" את השיר "Beached" מתוך הסרט "החוף".
בשנת 2004 הלחין את המוזיקה למשחק המחשב "Indigo Prophecy".
כמו כן אחת מנעימותיו היא שיר הפתיחה והסיום של "הסטודיו למשחק" בהנחיית ג'יימס ליפטון.
ארמון ורסיי
פוקימון רובי\ספיר
ציטופלסמה
רשתית תוך פלסמית
רשתית תוך פלזמית
פסימיסט
ציניקן
הרפתקאותיו של סופר בלש
הרפתקאותיו של סופר בלש (מוכר גם כ"בזיל הבלש הגדול" כאשר יצא לאור סיפור הסרט בעברית, באנגלית: The Great Mouse Detective) הוא סרט הנפשה שיצרה חברת וולט דיסני בשנת 1986. הסרט מבוסס על ספרה של הסופרת איב טיטוס "בזיל מרחוב בייקר". הסרט הוא מחווה לעלילות ספרי שרלוק הולמס. זהו הסרט ה-26 במספר שחברת וולט דיסני הוציאה לקולנוע.
הסרט מוזכר לפעמים בתור הסרט הראשון של אולפני וולט דיסני אשר השתמש בטכנולוגיית CGI; בפועל, הסרט "הקדרה השחורה" מ-1985 הוא הסרט הראשון של דיסני שעשה שימוש בטכנולוגיה זו.
תקציר העלילה.
העלילה עוקבת אחר בלש-עכבר בשם בזיל, שחי במאורה קטנה ברחוב בייקר 221 ב' (ביתו של שרלוק הולמס) אשר מנסה לפתור, ביחד עם עוזרו דוסון, את תעלומת חטיפתו של יצרן צעצועים במרדף אחר אויבו המושבע, ראטיגן. הדמויות הראשיות הם כולם עכברים וחולדות אשר חיות בלונדון.
גרסה עברית.
הסרט הוא מבין סרטיהם היחידים של חברת וולט דיסני שלא דובב לעברית. הסרטים הנוספים שלא דובבו בנוסף אליו הם ״סלודוס אמיגוס״, ״שלושת הקבלרוס״, ״הבה לי מוזיקה״, ״חופשי ומאושר״, ״עת הזמיר״ ו-״הרפתקאות איכבוד ומר קרפד״ (אם כי הסרטים ״חופשי ומאושר״ ו״הרפתקאות איכבוד ומר קרפד״ דובבו אך הופצו בקלטות לפי קטעים מהסרט ומעולם לא הופצו בשלמותם מאוחדים לסרט אחד).
טסקיגי
טסקיגי (באנגלית: Tuskegee) היא עיר באלבמה שבארצות הברית. מספר התושבים ביישוב, נכון לשנת 2000, היה 11,846. מספר התושבים הכולל במטרופולין שמסביב ליישוב היה 22,810.
לעיר טסקיגי חשיבות בהיסטוריה של קהילת האפרו-אמריקאים בארצות הברית.
היסטוריה.
בשנת 1881 נוסד ביישוב בית ספר להכשרת מורים אפרו-אמריקאים, דבר שנחשב כנדיר באותה עת בדרום ארצות הברית. בית הספר הפך בהמשך למוסד ללימודים גבוהים ואחר כך לאוניברסיטת טסקיגי. אחד מבוגריו המפורסמים של בית הספר להכשרת מורים בטסקיגי היה ג'ורג' וושינגטון קארבר, מראשוני הבוטנאים האפרו-אמריקאים בארצות הברית.
טסקיגי ידועה גם בזכות "ניסוי העגבת בטסקיגי" שנערך בשנים 1932–1972, ונחשב לאחד האירועים הידועים לשמצה בהיסטוריה של האתיקה הרפואית.
כאלף טייסים אפרו-אמריקאים של חיל האוויר של ארצות הברית הוכשרו בשדה תעופה ליד טסקיגי בתקופת מלחמת העולם השנייה, והם ידועים כ"טייסי טסקיגי".
הלל פוסק
הרב הלל פוסק (כ"ט בטבת תרמ"א, 15 בינואר 1881 – י"ב באייר תשי"ג, 27 באפריל 1953) היה רב, עסקן ציבורי ומחבר תורני.