בין המשימות שהיה עליו לבצע כדי לארגן את כוח האדם שלו, נדרש בוסה למצוא דירות לעובדיו. באחת הדירות שבדק היו שתי צעירות דוברות גרמנית, ובוסה הציע להן עבודה בפקידות. מאוחר יותר גילה בוסה שצעירות אלה היו יהודיות - חייקה גרוסמן מביאליסטוק וחסיה בילצקי מגרודנו - ושהן היו ממנהיגות המחתרת היהודית בביאליסטוק.
בוסה הכליל מספר יהודים ברשימת העובדים שלו ובכך הציל אותם, לפחות לתקופה קצרה, מהגירושים למחנות הריכוז וההשמדה. הוא השיג עבור קבוצת המחתרת אקדחים, סיפק להם בגדים חמים ותרופות על חשבונו, השתתף בפגישת ראשי המחתרת והעמיד לרשותם את מכונת הכתיבה שלו, על מנת שיוכלו להדפיס עלוני מחתרת אנטי נאציים. היא אפשר לחברי המחתרת היהודית להשתמש בדירתו בתור מקום להסתרה זמנית של כלי נשק, לפני שאלה הועברו לפרטיזנים ביערות.
לאחר חיסול גטו ביאליסטוק בסוף 1943 נותרו בעיר שש קשריות: חסיה ביליצקי, חייקה גרוסמן, חברת השומר הצעיר, ממנהיגות המחתרת בביאליסטוק ברוניה קליבנסקי, חברת תנועת דרור, חברת ה"תא האנטי פשיסטי בביאליסטוק", ליזה צ'פניק, חברת תנועת קומסומול בגרודנו, אניה רוד, קומוניסטית, חברת מחתרת אי"ל בגטו ביאליסטוק, ממייסדות הוועד האנטי פאשיסטי בגטו, ורבקה מדייסקה, חברת תנועת השומר הצעיר וארגון הפרטיזנים של גטו וילנה. בספרה, "אחת ממעטים" , מציינת בילצקי תושבים גרמנים אשר סייעו לה ולקשריות האחרות בדרכן והיוו תא גרמני במחתרת. ביניהם בוסה. היא עבדה אצלו והוא הפך לאיש סוד ושותף משמעותי בפעילותה. "כמעט שנה תמימה, עד אוגוסט 1944, לא חדל האיש מלעזור. בשלב מסוים הוא כבר לא היה עוזר בלבד, אלא הפך שותף ויוזם" בנוסף לבוסה פעל עמן גם ארתור שאדה (Arthur Schade), קומוניסט גרמני אשר השתתף בפעילות המחתרת.
ביולי 1944, עקב התקדמות הצבא האדום ותחילת נסיגתו של הצבא הגרמני, נתבקשה בילצקי, יחד עם חברותיה הקשריות, לשרטט מפה של כל העמדות והבסיסים הגרמניים שבסביבת ביאליסטוק. בוסה סייע באיסוף נתוני השטח ובילצקי שרטטה מפה מדויקת של המערך. בוסה ביקש ממנה ומהפעילים הנוספים במחתרת להתגורר במשרד ובדירה שלו, כיוון שחשש שדווקא בימי המלחמה האחרונים יפגעו בהם הפולנים, וכך עשו. עם התקדמות החיילים הסובייטים, הצטרפו בילצקי וארתור שאדה אל הכוחות הפרטיזניים ביערות. הם העבירו את המפה למפקד היחידה של הפרטיזנים אשר העבירה למטה הצבא האדום. בזכות מפה זו כבשו הרוסים את ביאליסטוק ללא נפגעים.
בקיץ 1944, עם התקרבות הצבא האדום, נדרש בוסה לעזוב את ביאליסטוק ולעבור לגרמניה. הוא גויס לצבא הגרמני ונפל בשבי הסובייטי.
לאחר המלחמה.
בוסה היה במחנה שבויים סובייטי בקייב במשך חמש שנים. עם שחרורו חזר לגרמניה המערבית. ב-1951 התחתן. בשנת 1958 יצר קשר עם בייליצקה וגרוסמן, שהתגוררו בישראל. בשנת 1969 היגר לישראל וחי ביישוב נס עמים אם כי חזר לגרמניה לתקופות שהות ממושכות. בשנת 1972 שב לגרמניה עקב בעיות בריאות. כשחלה בעודו בגרמניה, הפרה גרוסמן את שבועתה שלא תבקר בגרמניה ונסעה לגרמניה לבקרו.
הכרה והנצחה.
בשנת 1968 הכיר יד ושם באוטו בוסה בתור חסיד אומות העולם.
גירוש צרפת הגדול
גירוש צרפת הגדול (בספרות ההיסטורית מכונה לרוב גירוש צרפת), שהתרחש בשנת 1306 (ה'ס"ו), היה הגירוש הגדול והקשה מכל הגירושים שעברו במהלך ימי הביניים על יהדות צרפת, שכפי הנראה, חוותה יותר גירושים מכל ריכוז יהודי אחר באירופה. הגירוש היה גורף וכלל את כל היהודים בכל שטחי צרפת. היהודים אולצו להשאיר את כל רכושם מאחוריהם. גירוש זה השפיע רבות על עיצוב יהדות אירופה ועל היהדות בכללה, בעיקר על הענף התורני.
הגירוש.
גירוש היהודים מאנגליה שהתרחש ב-1290 הותיר את רישומו גם על צרפת, ועד מהרה, פיליפ הרביעי, שמקודם פתח את דלתותיו לקבלת המגורשים היהודים, שינה את דעתו. ב-1291 ושוב ב-6 ביוני 1299 הוא פקד על גירוש היהודים מצרפת, אך בשלב זה הוראותיו עדיין לא יצאו אל הפועל.
לקראת אמצע שנת 1306 (ה'ס"ו), כשקופת אוצר המלוכה הייתה כמעט ריקה, החליט המלך פיליפ הרביעי להשתמש ביהודים (בשלב ראשון. בהמשך הוא נהג כן גם עם הטמפלרים, מה שגרם להתמוטטותם) על מנת למלא את הקופה, והפקיע מהם את כל רכושם: אדמות, בתים ומטלטלין, שאלה האחרונים נמכרו במכירה פומבית. כמו כן מינה המלך את עצמו לממונה על הלוואותיהם של היהודים, והלווים הנוצרים חויבו לשלם לו את חובותיהם. ב-י' באב (22 ביולי) של אותה השנה, יום למחרת תשעה באב, נעצרו היהודים בבתי הכלא, שם הם קיבלו הודעה כי הם נידונו לגלות, ועליהם לעזוב את כל שטחי הממלכה בתוך חודש, מבלי ליטול עמהם דבר, מלבד הבגדים שעליהם. אלו שבחרו להמיר את דתם ולהתנצר - לא גורשו, והיו מעטים שאכן עשו זאת.
בעקבות צו זה, כלל יהודי צרפת, שמספרם המשוער היה כ-100,000 איש, נטלו מידית את מקל הנדודים, והלכו לחפש מקום מקלט במדינות אירופה השכנות. רוב היהודים נמלטו לפרובאנס או לאראגון ונווארה שבספרד, וכן גם לפלנדריה שבבלגיה. אחרי שכל היהודים גורשו הוא מינה פקידים מלכותיים כדי לגבות את ההלוואות שניתנו על ידי היהודים, והכסף עבר לאוצר הכתר הצרפתי. תוכניתו זו לא עלתה יפה כי הלווים, שלא היו מרוצים מפקידיו של המלך, ביקשו להחזיר את היהודים.
בין המגורשים הרבים היו רבי אהרן בן זרח, אביו של רבי מנחם בן זרח, רבי ירוחם בן משולם, רבי אהרון הכהן מלוניל, רבי ידעיה הפניני, רבי שמשון מקינון, רבי אשתורי הפרחי, רבי אבא מרי הירחי, רבי יצחק בן שר חסד, אביו של רבי מכיר, מחבר הספר "אבקת רוכל".
בעקבות הגירוש מרכזי התורה והישיבות בצרפת נגדעו באחת, מה שהוביל לירידה משמעותית בלימוד וידיעת התורה.
השיבה.
תשע שנים חלפו מאז הגירוש, כשלואי העשירי, בנו של פיליפ הרביעי, בשנת מלכותו הראשונה - 1315 (ה'ע"ה), התיר ליהודים לשוב למקומות שבהם התגוררו לפני הגירוש תמורת תשלום כופר חד פעמי. בעיקרון, תוקף ההיתר היה לתקופה של עשר שנים בלבד. כמו כן להיתר השיבה היו מספר הגבלות, בהן: ענידת טלאי עגול, איסור תביעת רכוש, או ממון שהיה שייך להם לפני גירושם, ועוד מספר הגבלות שונות. לאחר חלוף עשר השנים נתן המלך ארכה בת שנה להסדרת עזיבת היהודים, שאף זו הייתה עשויה להתבצע בהגבלות מסוימות, אך לבסוף הצהיר כי הוא פורש עליהם את חסותו.
המזח
אריה יהודה ישראל
אריה יהודה ישראל הוא ארגון של נשים ישראליות התורמות מדי שנה לקרן משותפת למען קידום והעצמת נשים ונערות בישראל. הארגון הוא חלק מרשת בינלאומית ענפה של נשים יהודיות אשר מחויבות ותורמות מכספן לקידום הפעילות של הפדרציה היהודית בעיר בה הן מתגוררות.
העשייה המשותפת מביאה לבניית קשרים חברתיים משמעותיים בין החברות בישראל ומחוצה לה.
הקמה.
הארגון נוסד בשנת 1996 על ידי קבוצת נשים שעלתה מצפון אמריקה ובראשן פייגי צימרמן שעלתה לארץ ממונטריאול בשנת 1980. פייגי הייתה הנשיאה העולמית של מחלקת הנשים הבינלאומית בקרן היסוד. בשנת 1994 התקיים כנס אריה יהודה הבינלאומי הראשון בוושינגטון, ארצות הברית. במעמד הכנס הוכרז כי הכנס הבינלאומי הבא יתקיים בישראל. בתוקף תפקידה, יזמה פייגי את הקמת אריה יהודה בישראל. בשנת 1996 דוריס וייזר סמול, גם כן עולה ממונטריאול, מונתה להיות יו"ר הארגון. פני הארגון החלו להתעצב, המבנה, בעלות התפקידים ומהותו. כבר בישיבות ההנהלה הראשונות הוחלט לתמוך בפרויקטים להעצמת נשים ונערות בישראל. הארגון הוקם על סמך המודל הבינלאומי כארגון מתנדבות אשר מנהלות את הארגון לצד צוות מקצועי מצומצם. הרוח הישראלית, היא חברת בת של הסוכנות היהודית. הרוח הישראלית הוקמה במטרה לעודד ולקדם פילנתרופיה ישראלית ולהקים קהילת תורמים מקומית שתהה מחויבת ומגויסת למטרות הארגון, לקידום הערכים והחזון תוך עידוד פילנתרופיה ישראלית. אריה יהודה ישראל פועל כחלק עצמאי מהרוח הישראלית. אריה יהודה ישראל התבסס על חברות אנגלוסקסיות, ישיבות הוועדות, האירועים והפעילויות התקיימו בשפה האנגלית.
תהליך ההתאזרחות.
החל משנת 2008 ניתן לציין תקופת מפנה באופי הפעילות. הישיבות, באופן כמעט גורף התקיימו בשפה העברית כמו גם החלפת המידע, העבודה השוטפת והקשר עם התורמות. התהליך הוביל לתגובות מנוגדות. החברות דוברות העברית ברכו על השינוי אך החברות האנגלוסקסיות שאינן דוברות עברית מצאו את השינוי מאתגר. באופן טבעי, הן החלו להתרחק וחלקן אף עזבו את הארגון. במקביל, הצטרפו לאריה יהודה ישראל חברות צבריות-ישראליות והתאימו את התכנים ואופי הפעילות לזהותם. תהליך ההתאזרחות הגיע לשיאו בשנת 2015 עם מנויה של יו"ר הארגון הישראלית הראשונה סיגל בר-און.
מבנה הארגון.
הארגון בנוי במבנה של וועדות המופעלות על ידי דרג מתנדב - מנהיגות מתנדבת לצד דרג מקצועי שכיר. על מנת להימנות על הדרג המתנדב יש לתרום, מדי שנה, תרומה מינימלית קבועה לפעילות הארגון. לארגון הנהלה מתנדבת אשר אחראית על הניהול השוטף של הארגון. המועצה, אשר מורכבת מהתורמות הפעילות, מתכנסת 3 פעמים בשנה ותפקידה לאשר את התקציב ואת המינויים.
חזון ומטרות.
מטרת העל של אריה יהודה ישראל היא לעזור לנשים ולנערות לממש את מלוא הפוטנציאל שלהן ללא קשר לרקע שלהן תוך אמונה מלאה ביכולותיהן.
החזון המרכזי הוא הובלת שינוי חברתי באמצעות תמיכה כספית וליווי אישי לעמותות המפעילות פרויקטים המתמחים בהעצמת נשים ונערות. השאיפה כי כל משתתפת בפרויקט תקבל כלים אשר יעשירו את שלה ויאפשרו לה להתגבר על האתגרים.