שיר הפתיחה של האלבום מתחיל עם סאונד של מנוע מזגן שפעל באולפן, שלאחר כמה שניות מתפוגג ואז נפתחת נגינת התופים. השיר הוא חריג בכך שהוא אינו מכיל סולו גיטרה, ובמקום זאת מכיל סולו של גיטרה בס, המתמזג אל תוך נגינת אורגן. לאורך השיר, מכה איאן גילן בתוף מרים. השיר הוא בעל הקצב המהיר ביותר באלבום ועוסק באהבה נכזבת של גילן. השיר שוחרר כסינגל, וזכה להצלחה; במצעד הבריטי הגיע השיר למקום ה-15.
No No No
השיר נפתח בריף המרכזי, שמנוגן לאורך כל השיר, ומכיל באמצעו סולו אורגן ממושך. השיר מציג את יכולותיו הווקליות של גילן, והגרוביות המחוספסת שבקולו. "No No No" הוא אחד השירים עם ההשפעות הבלוזיות הניכרות ביותר באלבום.
Demon's Eye
השיר דומה בבסיסו לקודמו: קטע רוק כבד בעל ריף גיטרה קליט, הצגה ווקלית של גילן, סולו אורגן מהיר ובנוסף סולו גיטרה.
Anyone's Daughter
רצועה הומוריסטית בסגנון קאנטרי. השיר אינו תואם מבחינה מוזיקלית את שאר הרצועות באלבום והוא שיר שאינו אופייני לדיפ פרפל באופן כללי. מבקרי מוזיקה נוהגים לראות שיר זה כקטע מיותר שהוריד מאיכותו הטובה של האלבום.
The Mule
השיר נפתח בשקשוק תוף מרים למשך 10 שניות. מעט לאחר שארבעת הנגנים פותחים בנגינתם, שר גילן את הטקסט הקצר של השיר ומסיים את תפקידו כשהשיר כולו לאחר מכן הוא אינסטרומנטלי, וריצ'י בלקמור, רוג'ר גלובר וג'ון לורד מציגים את ביצועיהם לסירוגין על כליהם, כשתיפופו של איאן פייס נשאר לאורך השיר אחיד ואגרסיבי. השיר התפרסם ביותר לאחר שנוגן בהופעה החיה ביפן ב-1972, שם בוצע השיר במשך 10 דקות, בו הציג איאן פייס את יכולותיו הווירטואוזיות על התופים, כשניגן סולו תופים במשך 6 דקות. השיר נכלל באלבום ההופעה המפורסם Made in Japan. באלבום נשמע בלקמור אומר לקהל לפני תחילת השיר: "האם אתם רוצים משהו רועש יותר מכל דבר אחר?", ואז נשמע גילן אומר: "כן, האם אני יכול לקבל משהו רועש יותר מכל דבר אחר..." ומסיים ואומר: "איאן פייס על התופים! יש!"
השיר הארוך ביותר באלבום מתחיל בנגינה שקטה ורגועה, כשגילן חוזר ואומר בלחש את המשפט "I'm crying I'm dying" ("אני בוכה, אני גוסס"). מעט לפני הדקה השנייה, מתפרץ גילן בשירה אגרסיבית ומציג היטב, יותר מכל שיר אחר באלבום, את יכולותיו הקוליות. לאחר שירתו של גילן, חוזר השיר למינוריות שלו, ושוב מתפרץ גילן עם שירה חזקה, וחוזר חלילה. בין הבתים מתנגנים בין היתר גיטרה, תוף מרים, אורגן, כינור ועוד. באתר Sputnikmusic שובח השיר ובביקורת על האלבום נכתב: "הפסגה באלבום היא ללא ספק הקטע האפי בן השמונה דקות "Fools", שמתחיל בג'אם סשנים פסיכדליים ועובר לקטעים רועשים פתאומיים, בהם נותן גילן את הופעתו הטובה ביותר, עם שורות הטקסט המתוחכמות והקליטות ביותר שהוא אי פעם כתב. "Fools" היא פנינה נעלמת בהשוואה לקלסיקות "דיפ פרפל" מפורסמות כגון Highway Star ו-Smoke on the Water, אבל השיר הוא אחד מהישגיה הטובים ביותר. מה גם, שהשיר עובד בצורה מושלמת בקונטקסט של אלבום זה".
No One Came
לאחר מספר שניות של נגינת בס, פוצח גילן בשירתו שכבר הפכה לסימן ההיכר באלבום בזכות הגרוב המחוספס שבה היא ניחנת. השיר מכיל סולו גיטרה ארוך שמיד לאחריו נפתח סולו אורגן, שניהם מנוגנים בצל ריף הגיטרה המרכזי. חלקים מהטקסט בשיר, הם ציטוטים ממונטי פייתון.
Strange Kind of Woman (יצא רק במהדורת ארצות הברית, קנדה ויפן)
השיר בתחילה נקרא "Prostitute" ("יצאנית"), אך מאוחר יותר שונה ל-"Strange Kind of Woman". סגנון השיר הוא רוק כבד ובלוז רוק. גילן הציג את השיר לראשונה בסבב ההופעות "Deep Purple in Concert" ב-1970 וסיפר שהשיר מדבר אודות מערכת יחסים מורכבת. השיר נכלל באלבום ההופעה Made in Japan, בו בוצע השיר במשך כמעט תשע דקות. בהופעה נוהגים בלקמור וגילן להפגין את כישוריהם, כאשר השניים מנהלים מעין "דו-שיח" בין הגיטרה ובין צעקותיו של גילן, וכל אחד בתורו מחקה את השני, כשבלקמור מחקה את צעקותיו של גילן וגילן את נגינתו של בלקמור לסירוגין. השיר מסתיים בקביעות בצרחה רמה וארוכה של גילן. השיר נחשב לאחד הלהיטים הגדולים בתולדות "דיפ פרפל", ובמצעד הבריטי של 1971 הגיע השיר למקום ה-8. מאז ועד היום, מבוצע השיר באופן קבוע בהופעותיה החיות, ועל כן נהפך השיר לאחד המזוהים ביותר עם הלהקה.
הוצאה מחודשת.
ביום השנה ה-25 הודפסה מהדורה מיוחדת הכוללת בונוסים ורמיקסים. בספטמבר 2010 יצאה מהדורת CD מוגבלת של האלבום העשויה מזהב 24 קרט. מהדורה זו מכילה את הסינגל "Strange Kind of Woman", אך לא את "Demon's Eye".
הצלחה מסחרית.
האלבום המשיך את הצלחת האלבום הקודם וזכה להצלחה מסחרית טובה, והיה לאלבום הראשון של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי (UK Albums Charts). האלבום הגיע למקומות ראשונים במצעדים נוספים ברחבי העולם, ביניהם בגרמניה, שוודיה, בלגיה ועוד. הסיגנלים "Strange Kind of Woman" ו-"Fireball" הגיעו למקומות 8 ו-15 בהתאמה במצעד הבריטי. בארצות הברית נמכר האלבום בכחצי מיליון עותקים.
השפעה וביקורת.
האלבום זכה לביקורות נלהבות ממבקרי מוזיקה, ונחשב לאחד מארבעת האלבומים הטובים ביותר של הלהקה (יחד עם Deep Purple in Rock, Machine Head ו-Burn). אדוארדו ריבדביה (Eduardo Rivadavia) מאתר Allmusic שיבח את האלבום וכינה אותו "אחד מארבעת האלבומים החיוניים ביותר של דיפ פרפל", ושיבח במיוחד את נגינתו של המתופף איאן פייס
ב-9 באפריל 2011, באחד הפרקים של סדרת הטלוויזיה "That Metal Show", העיד וירטואוז הגיטרה אינגווי מלמסטין, את ההשפעה המיוחדת שהייתה לאלבום עליו, לאחר שאחותו הגדולה העניקה לו את האלבום כשהיה בן 9. קינג דאיימונד אף הוא העיד על ההשפעה הגדולה של האלבום עליו כשרכש אותו כשהיה קטן.
נקודת מבטם של חברי הלהקה.
מלבד איאן גילן, שאר חברי הלהקה אינם מחשיבים את האלבום לקלסיקה. עם זאת, גילן סבור שהכללת השיר "Anyone's Daughter" באלבום הייתה טעות. ריצ'י בלקמור לעומתו ביטא בפומבי את אי התרשמותו הגדולה מהאלבום, ואף ביקר את התנהלות ההפקה בטענו ש"עבודת האולפן הייתה כה קשה, שלא היה כלל זמן לחשוב על רעיונות חדשים".
יולנדה גריפית'
יולנדה איבט גריפית' (נולדה ב-1 במרץ 1970 בשיקגו, אילינוי) היא כדורסלנית עבר אמריקאית ששיחקה בליגת ה-WNBA. בשנת 2014 הוצגה בהיכל התהילה של כדורסל הנשים, ובשנת 2021 הוצגה בהיכל התהילה של הכדורסל.
הקריירה בתיכון ובקולג'.
גריפית' למדה בתיכון "ג'ורג' וושינגטון קארבר" הנמצא באזור עיר הולדתה, שיקגו. בשנתה האחרונה בתיכון (1988-1989), היא נבחרה כחלק מנבחרת ה-All-American של המגזין פרדה.
לאחר מכן, קיבלה גריפית' מלגת לימודים באוניברסיטת איווה, אבל ביטלה אותה לאחר שילדה את בתה הראשונה, קנדיס.
אחר כך, היא הצטרפה לפאלם ביץ' גוניור קולג' הנמצא בקליפורניה, שם זכתה במספר פרסים. לאחר מכן, היא עברה לאוניברסיטת פלורידה אטלנטיק, שם סיימה את לימודיה ב-1993.
קריירה ב-ABL.
בשנת 1997, הצטרפה גריפית' לליגת הכדורסל האמריקאית, כאשר נבחרה במקום הראשון בדראפט, על ידי לונג ביץ' סטינגרייס.
אחרי עונת 1997-1998, היא עוברה בטרייד לשיקגו קונדורס. בקונדורס שיחקה גריפית' שתי עונות.
בשנת 1998, נבחרה גריפית' לשחקנית ההגנה של הליגה והייתה חלק מחמישיית העונה הראשונה. בנוסף, היא סיימה במקום השני בקרב על תואר ה-MVP של הליגה, לאחר שהפסידה לנטליה ויליאמס.
כשעזבה גריפית' את הליגה בדצמבר 1998 היא דורגה חמישית בנקודות (17.2 נקודות), ראשונה בריבאונדים (12.3), שנייה בחטיפות (3.3) ושנייה בחסימות (1.3).
קריירה ב-WNBA.
בדראפט ה-WNBA של 1999, נבחרה גריפית' במקום השני, על ידי סקרמנטו מונארכס. באותה השנה, היא זכתה גם בתואר ה-MVP של העונה הסדירה וגם בתואר שחקנית ההגנה של הליגה. בנוסף, גריפית' השתתפה בארבע משחקי ALL-STAR, וב-2004, אף זכתה בתואר ה-MVP של ה-ALL-STAR.
בשנת 2005, זכתה קבוצת סקרמנטו מונארכס באליפות, לאחר ניצחון על קונטיקט סאן. זו הייתה האליפות הראשונה בתולדות המונארכס, וגריפית' זכתה בתואר ה-MVP של הגמר.
קריירה מעבר לים.
זמן קצר לאחר שסיימה את לימודיה בקולג', עברה גריפית' לשחק כדורסל מקצועני בגרמניה. היא שיחקה בגרמניה משנת 1993 ועד 1997, ובשנתה האחרונה בקבוצה, היא סיימה כמלכת הנקודות (24.7 בממוצע) וכמלכת הריבאונדים (16.0 בממוצע) של יורוליג.
בפגרות ה-WNBA של 2003 ושל 2004, שיחקה גריפית' בקבוצה יקטרינבורג הרוסית.
המשחקים האולימפיים.
גריפית' הייתה חברה בסגל נבחרת ארצות הברית שזכתה במדליות הזהב באולימפיאדת סידני ובאולימפיאדת אתונה.
התיקון
התיקון הוא סרט תיעודי בבימויה של טליה פינקל העוקב במשך שנתיים אחר הרבנית לאה קוק מטבריה, אחת ממחזירות בתשובה הפעילות ביותר כיום במדינת ישראל. הסרט הופק בסיוע קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
הפקה.
הסרט עוקב אחר הרבנית, חצרה, בעלה המקובל, 13 ילדיהם ועדת מעריציה העוקבים אחריה לכל אשר תפנה. בסרט משולבים קטעים מכנסי החזרה בתשובה המוניים שקוק מארגנת לצד פגישות אישיות עם אנשים הפונים אליה לעזרה וקבלת ברכה. הסרט מצייר את הרבנית כאישה פעלתנית, תזזיתית ונמרצת בצורה כה יוצאת דופן, המושווה לשימוש בסמים: "זה כמו להיות דלוק מאקסטזי, אבל כל החיים", מתאר אותה ישראל, בנה הבכור. אורך הסרט כ-50 דקות. הוא הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הקולנוע ירושלים ובתחרות וולג'ין בשנת 2002, בפסטיבלים ברחבי העולם ושודר בערוץ 8.
זהו סרטה הארוך הראשון של הבמאית.
דרים-טים
נבחרת ארצות הברית בכדורסל נשים