קיוזאק הביע את תמיכתו בעד הפלסטינים ונגד מדיניות ישראל מספר פעמים: ב-2014 במהלך מבצע צוק איתן מתח ביקורת על הפצצות צה"ל על חסרי ישע בעזה, ב-2018 כשהזמרת הניו זילנדית לורד ביטלה את הופעתה בארץ עקב לחץ מארגון ה-BDS, הוא היה מבין אלפי האמנים שחתמו על העצומה שגרמה לכך, וב-2019 אף הפיץ תמונה בטוויטר, שלבסוף התבררה כאנטישמית ועל כן נמחקה, כשלטענתו קיוזאק רק ניסה להעלות מודעות על כך שמקשים עליו למתוח ביקורת על מדינת ישראל.
ניזאר הינדאווי
הינדאווי
יופיטר (אל)
רצף דנ&quot;א
קוינטוס פאביוס פיקטור
פרדיננד
נס עמים
נֵס עַמִּים הוא כפר שיתופי בגליל המערבי צפונית לעכו, על יד רגבה ומשתייך למועצה אזורית מטה אשר.
שמו של היישוב לקוח מתוך חזון אחרית הימים בספר ישעיהו פרק י"א פסוק י': .
סמל היישוב הוא דג ושיבולת משולבים. השיבולת מסמלת חקלאות ואילו הדג מסמל את הנצרות. הדג הורד קצת למטה כדי שלא תיווצר צורת צלב.
הקמת היישוב.
היישוב הוקם בשנת 1963 על ידי חברת "נס עמים" בראשה עמדו נשיא החברה יעקב בראנדט, מהנדס העיר שפהאוזן בשווייץ, יוהאן פילון, רופא, נשיא החברה בהולנד ושלמה בזק מקיבוץ איילת השחר, אשר היה נציג הקבוצה בישראל. המייסדים חשו כי מחובתם של האירופאים הנוצרים לכפר על יחסם ליהודים לאורך ההיסטוריה, על ידי מעשה חיובי. הכוונה הייתה להקים במדינת היהודים יישוב נוצרי מועיל, אשר יטפח את הקשר בין שתי הדתות.
תושביו הראשונים של היישוב היו מהארץ וכן מתנדבים מארצות הברית, הולנד, שווייץ, בלגיה וגרמניה. התוכניות להקמת היישוב נתקלו בחשדנות רבה מצד תושבי האזור ובהתנגדות מצד גורמי שלטון שונים. מיד לאחר שנודע כי קבוצת נוצרים רכשו 1,200 דונם אדמות סמוך למושב עמקה להקמת "חווה חקלאית". חברי מושב עמקה, שהיו שרויים אותה עת במצוקה כלכלית רבה, היו בין הראשונים שיצאו כנגד התוכנית ואליהם הצטרפו תושבי יישובים נוספים באזור וראש המועצה האזורית געתון (כיום חלק ממטה אשר), יוסף מאיר. מאוחר יותר, לאחר שהתברר כי האדמות נמכרו לחברת נס עמים מידי תושב אבו סנאן, שלא היה מוכן למוכרן ליהודים, ולאחר שהשתכנעו תושבים מן האזור בתועלת האפשרית בהקמת היישוב, החלו רבים תומכים בהקמתו, כולל ראש המועצה האזורית.
בין ראשי המתנגדים ליישוב היה שר הדתות זרח ורהפטיג. שר הדתות פנה אף לשר החקלאות משה דיין וביקשו למנוע מכסות מים מן היישוב לכשיקום, אולם בקשה זו לא נענתה. מתנגד אחר היה רבה הראשי של נהריה, הרב קלר, אשר חששו היה כי המתיישבים מבקשים לקיים פעילות מיסיונרית בישראל והקמת היישוב החקלאי תשמש רק כמסווה לפעילות נוצרית דתית. העובדה כי בין הפעילים בהקמת היישוב היו מספר יהודים שהתנצרו, חיזקה טענות אלה. הרב קלר אף ניסה לארגן רבנים ואנשי דת מכל רחבי הארץ לאסיפות המוניות נגד הקמת היישוב. יוזמי התוכנית להקמת היישוב ניסו מצידם לשכנע את הציבור כי אין בכוונתם לעסוק בפעילות המרת דת.
הקמת היישוב התאפשרה לאחר שגורמי ממשלה שונים, ראש הממשלה דוד בן-גוריון והשרים לוי אשכול ופנחס ספיר, תמכו בהקמת היישוב, אשר מקימיו לא ביקשו כל תמיכה ממשלתית וקנו בכספם את אדמותיהם, ומנגד הבטיחו כי עיקר פעילותם ביישוב תהא כלכלית, כולל הקמת מפעלי תעשייה לאבקת מזון, כלי עבודה מדויקים, מכשירי חקלאות ואף תעשיית שעונים. את המגעים עם יוזמי היישוב ניהל בשם הממשלה, מנהל משרד ראש הממשלה טדי קולק.
בחודש אפריל 1963 התיישבו במקום ראשוני המתיישבים, בני הזוג וטלי משווייץ, באוטובוס ישן שהציבו במקום. האוטובוס משמש היום כמוזיאון הכפר. בחודש אוגוסט 1964 הושלמה סלילת כביש גישה באורך 5 ק"מ, המסתעף מכביש עכו-נהריה, אל הכפר. אותה עת התגוררו במקום 17 מתיישבים ראשונים, שהגיעו מצרפת, הולנד, שווייץ וארצות הברית, במבנים ארעיים עשויים אזבסט. המתיישבים עסקו בגידול פסיונים ובגידולי פלחה.
במאה ה-21.
רוב תושבי היישוב הם יהודים מההרחבה שביישוב בנוסף ישנם גם מתנדבים ממספר ארצות בעולם (בעיקר מגרמניה והולנד) המגיעים לתקופות קצובות. בשיא היו במקום יותר מ-200 מתנדבים עם משפחות וילדים. הם התפרנסו מגידול פרחים בחממות ומנגריה גדולה. היישוב חווה משבר כלכלי גדול. החממות והנגריה נסגרו ומספר המתנדבים ב-2013 היה כ-50 בלבד. הענף הכלכלי היחיד הוא בית הארחה ובו 58 חדרים. המטבח הוכשר ואף הותקן עירוב ביישוב. השפה המדוברת ביישוב היא אנגלית.
במקום הוקם "בית תפילה ולימוד". זו אינה כנסייה ואין בו כל סממן נוצרי. בכניסה יש אפילו מזוזה. המתנדבים מתפללים שם במוצאי שבת ולא בימי ראשון. בכניסה לבית נמצא הפסל "אחד" של הפסלת טובה היילפרין, המראה יהודים, נוצרים ומוסלמים המתפללים לאותו אל.
במקום מתקיימים סדנאות ודיאלוגים בין קבוצות שונות על מנת לקיים ביניהן דיאלוג לשלום.
מדי שנה מציינת הקהילה במקום את יום השנה לליל הבדולח בטקס אזכרה.
ב-2012 החל שיווק של בתים בהרחבה הקהילתית וב-2015 עברו להתגורר ביישוב 90 משפחות חדשות. כתוצאה מכך, נפתח ביישוב גן ילדים ומועדון נוער.
עמנואל רינגלבלום
עמנואל רינגֶלבּלוּם (Emanuel Ringelblum; 21 בנובמבר 1900 בוצ'אץ', אוסטרו הונגריה – 7 במרץ 1944 ורשה, פולין) היה היסטוריון, פוליטיקאי, ועובד סוציאלי יהודי-פולני, אשר נודע בשל ספריו "רשימות מגטו ורשה", "רשימות על פליטי זבאשין", ובעיקר בשל ארכיון רינגלבלום המחתרתי מגטו ורשה.
תולדות חייו.
עמנואל רינגלבלום נולד ב-1900 בעיירה בוצ'אץ' שבחבל גליציה המזרחית, למשפחת סוחרים. בגיל 12 התייתם מאמו, ובשנות המצוקה של מלחמת העולם הראשונה עקר עם משפחתו לעיר נובי סוֹנְץ'. שם הצטרף למפלגת פועלי-ציון שמאל, ודיבר בזכות השימוש ביידיש כשפה המייצגת את היהדות החילונית בפולין. ב-1919 היגר לוורשה על מנת ללמוד רפואה באוניברסיטת ורשה, אך סורב בשל חוקי ה"נומרוס קלאוזוס". רינגלבלום הגיש בקשה מחודשת והתקבל ללימודי היסטוריה. ב-1927 קיבל רינגלבלום, היסטוריון צעיר ומצטיין בתחום חקר תולדות יהדות פולין, את תואר הדוקטור. עסק בהוראה והשתתף בעבודות מחקר במסגרת "ייוו"א" ונודע גם כהיסטוריון המתמחה בהיסטוריה של יהודי פולין בימי הביניים והמאה ה-18. רינגלבלום לא הסתפק בפעילות אקדמית אלא היה פעיל במספר ארגונים פוליטיים וחברתיים כגון פועלי ציון שמאל והג'וינט. בין פעולותיו העיקריות היה סיוע ליהודים שגורשו מגרמניה ב-1938 ו-1939.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה רינגלבלום אחד העומדים בראש הפעולה הסוציאלית הענפה של הג'וינט בפולין, אך לאחר הקמת הגטאות גורשו רינגלבלום ובני משפחתו לגטו ורשה. גם בגטו עסק רינגלבלום בסיוע לנזקקים הרבים והיה בין הפעילים ביותר בתנועת "עזרה חברתית יהודית", ארגון שהוקם כדי לעזור לסובלים מרעב בגטו. לפני פרוץ מרד גטו ורשה הוברחו רינגלבלום ומשפחתו מהגטו והוסתרו בצד ה"ארי" של העיר. באפריל 1943, בעת שנכנס בחזרה בחשאי לשטח הגטו, נתפס רינגלבלום ונשלח למחנה הריכוז טרווניקי. במבצע מתוחכם שתוכנן בידי חברו אדולף ברמן, חולץ רינגלבלום מטרווניקי באוגוסט 1943, וחזר אל משפחתו בקרבת הגטו.
ברם, ב-7 במרץ 1944 גילו הגרמנים את מקום המסתור, ורינגלבלום, אשתו ובנו נרצחו יחד עם חסידי אומות העולם הפולנים שהסתירו אותם.
ארכיון "עונג שבת".
למרות תנאי הדחק והמחסור, ב-1940 יזם רינגלבלום את הקמתו של ארכיון סודי בגטו ורשה שמטרתו תיעוד הקהילה היהודית בפולין לפני ובמהלך הכיבוש הנאצי. הארכיון קיבל את שם הקוד עונג שבת. רינגלבלום ארגן סביבו צוות עובדים מסורים - היסטוריונים, מדענים, מורים, רבנים, עיתונאים ועוד שכתבו שלל סקירות, דוחות, אתנוגרפיות, יומנים אישיים וכן אספו מסמכים רשמיים וחפצים. את כלל החומרים הטמינו בשלושה חלקים במקומות שונים בגטו, בין קיץ 1942 לאביב 1943. שהתגלו רק לאחר המלחמה. אוסף זה כולל גם את יומנו של רינגבלום עצמו מתקופת חייו בגטו, יומן שתורגם לשפות רבות ומהווה מסמך עתיר ידע על קורות יהדות פולין, ועל חיי היום-יום בגטו ורשה ובגטאות אחרים.
הארכיון כלל חומרים שנאספו, לדוגמה: כרזות, עטיפות ממתקים, מסמכים רשמיים של היודנראט וכו', אך כלל גם עבודות מחקר יזומות בנושאים שנראו לצוות הארכיון כחשובים לתיעוד ולמחקר. בין נושאים אלה ניתן למצוא את עבודותיהם על כלכלת הגטו, על יחסי יהודים-פולנים ועל האישה היהודייה בגטו. עבודה חשובה נוספת שהוכנה עבור הארכיון אך מעולם לא אותרה, עסקה בתיעוד המחתרת היהודית בגטו בין 1942-1943. בין הניירות שנשמרו ישנם גם תיאורים מפורטים על השמדת גטאות נוספים בפולין ועל הנעשה במחנות השמדה טרבלינקה וחלמנו.
בשלושה מועדים שונים בין קיץ 1942 לאביב 1943, לאחר האקציה הגדולה בגטו, הוטמן הארכיון בכדי חלב ובמכלי מתכת אחרים ונקבר בשלושה חלקים במרתפי בניינים מקומיים. עם תום המלחמה, בספטמבר 1946 נמצאו 10 קופסאות מתכת בחורבות העיר ורשה. בדצמבר 1950 נמצאו שני כדי חלב במרתף בניין ברחוב נובוליפקי 68. בין המסמכים שנמצאו היו העתקים של מספר עיתונים מחתרתיים, תיאור הטרנספורטים מהגטו, הודעות מאת היודנראט, וכן תיאורי חיי היומיום בגטו, הזמנות לקונצרטים, תלושים לחלב ועטיפות שוקולד. למרות חיפושים נרחבים, המטמון השלישי טרם נמצא. בשנת 2001 נערכו חפירות מתחת לשגרירות הסינית בורשה לאיתור המטמון השלישי. במהלך החפירות נמצאו מנהרות מימי הגטו אולם חלקו השלישי של הארכיון לא נמצא.
לקראת יום השואה 2009 הודיע מוזיאון בית לוחמי הגטאות כי בסבירות גבוהה מאוד נמצא במחסניו החלק השלישי, שנחשב לאבוד, של ארכיון 'עונג שבת'.