בפברואר 2017 מונה לתפקיד יו"ר דירקטוריון חברת נתיבי איילון, בתפקיד זה כיהן קרוב לשנה, עד למינויו בסוף פברואר 2018 לבקשתו של שר התחבורה ישראל כ"ץ, לכהן כיו"ר דירקטוריון רכבת ישראל, לאחר שהתפקיד לא היה מאויש מספר חודשים ובמטרה לפקח מניסיונו הרב על תוכנית הפיתוח של הרכבת בדגש על הקו המהיר לירושלים שפתיחתו התעכבה. בפברואר 2020 שנתיים לאחר מינויו לתפקיד הוא התפטר על רקע מחלוקת לגבי מתווה הקידום של פרויקט החשמול של מסילות הרכבת.
זכה באות אביר איכות השלטון 2017 בקטגוריית צבא וביטחון מטעם התנועה לאיכות השלטון.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הודיע על הצטרפותו למפלגת "הישראלים" בראשות רון חולדאי, אך ביום הגשת הרשימות הכריז חולדאי כי מפלגתו לא תתמודד בבחירות.
באוקטובר 2020 נחשף בתצהיר שכתב לבג"ץ, כי משרד ראש הממשלה הפעיל עליו לחצים חריגים לרכוש צוללת שביעית מתאגיד טיסנקרופ (בעת שהיה מנכ"ל משרד הביטחון), ותיאר ויכוח בינו לבין ראש הממשלה בנימין נתניהו בנושא. בין היתר כתב הראל "התרשמתי כי מאחורי יוזמת רכש זו יש אינטרס שטיבו אינו ברור לי".
במרץ 2022 העיד בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת, במסגרת חקירת פרשת הצוללות. במהלך הדיון אמר כי: .
הראל נשוי ואב לשתי בנות ובן. הוא מתגורר במודיעין-מכבים-רעות.
מיכאל ויטמן
מיכאל ויטמן (22 באפריל 1914 - 8 באוגוסט 1944) היה קצין שריון גרמני בוואפן אס אס. ויטמן השמיד לפחות 138 טנקים ו-141 כלי ארטילריה, ועל כך עוטר בצלב האבירים עם עלי אלון וחרבות, אחד מהעיטורים הגבוהים ביותר של גרמניה הנאצית.
ראשית חייו.
ויטמן נולד למשפחת חוואים קתולית בכפר קטן בבוואריה. היו לו שלוש אחיות ואח. הוא סיים את לימודיו בשנת 1930 והצטרף לעבודה בחווה המשפחתית. בשנת 1933 מצא עבודה במחלבה. בשנת 1934 התנדב לשירות העבודה של הרייך לתקופה של חצי שנה, ולאחר מכן גויס לרייכסווהר (שהפך בשנת 1935 לורמאכט) ושירת שנתיים.
באוקטובר 1936 הוא השתחרר מהוורמאכט בדרגת גפרייטר, ומצא עבודה כפועל בניין. באותו חודש הוא הגיש בקשה להצטרף לאס אס, ובאפריל 1937 נענתה בקשתו והוא הצטרף ליחידת שומרי הראש של היטלר לייבשטנדרטה אס אס אדולף היטלר (במהלך המלחמה הפכה לדיוויזיית אס אס משוריינת), תחילה שירת כאיש צוות רכב משוריין ולקח חלק בסיפוח אוסטריה (האנשלוס) ובכיבוש צ'כוסלובקיה.
מלחמת העולם השנייה.
תחילת המלחמה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 ויטמן פיקד על צוות רכב משוריין, אחרי שירות קרבי קצר במערכה בפולין חזר לגרמניה ושימש כמדריך לטירוני הלייבשטנדרטה, ולאחר מכן הועבר לפיקוד על תותח מתנייע.
אחרי שירות במערכה הצרפתית, קיבל פיקוד על אחד ממשחיתי הטנקים מדגם השטוג סימן 3 החדשים, ובשנת 1941 לקח חלק בהתקפה על העיר היוגוסלבית סקופיה. אחרי הכנעת יוגוסלביה, המשיך ונלחם עם שאר הלייבשטנדרטה ביוון.
החזית המזרחית.
במבצע ברברוסה הייתה יחידתו של ויטמן חלק מקבוצת ארמיות דרום שהוטל עליה לכבוש את שדות הנפט שבקווקז. בעימות הראשון שלו במערכה השמיד שישה טנקים סובייטים ועוטר בצלב הברזל דרגה שנייה על ידי מפקד הלייבשטנדרטה, זפ דיטריך.
ויטמן נפצע במהלך כיבוש אומן, הוא לקח חלק בכיבוש נוגאי, ועל פעולותיו אלה עוטר בצלב הברזל, דרגה ראשונה. הוא המשיך והשתתף בקרב על קרים שבמהלכו נפצע שנית במהלך מתקפת הנגד הסובייטית בפרקופ.
לאחר שהשתתף בכיבוש רוסטוב, במאי 1942, אחרי שנה של לחימה בחזית המזרחית, נשלח לקורס קצינים באקדמיה הצבאית של האס אס (יונקרשול) בבאד טלץ שבגרמניה. לאחר שסיים את הקורס וקודם לדרגת אס אס אונטר שטורמפיהרר (סג"ם), קיבל פיקוד על טנק טיגר ונשלח לצרפת לסדרת הכשרה ואימונים על הכלי החדש.
בינואר 1943 הוצב מחדש בחזית המזרחית, קיבל את הפיקוד על מחלקת שריון, ולקח חלק בקרב קורסק. למרות הכישלון הגרמני בקרב, ויטמן נלחם בהצטיינות, תוך שהוא משמיד 30 טנקי אויב ו-28 כלי ארטילריה.
ויטמן הוצב מחדש בחזית המזרחית והשתתף ב-13 בנובמבר 1943 בניסיון הכושל לכבוש את העיר ברוסילוב שבאוקראינה. אחרי זה השתתף בהתקפת נגד של הלייבשטנדרטה במערב אוקראינה בדצמבר 1943, והשתתף בלחימה בסביבת הכפר טורטצקין (Tortschin), ובסוף החודש קודם לתפקיד של מפקד פלוגה.
על פעולותיו בחזית המזרחית עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל. הוא עוטר על ידי היטלר בעלי האלון לצלב האבירים, לאחר שהשיג את ההשמדה המאה של כלי אויב, וכן קודם לדרגה של אס אס אוברשטורמפיהרר (סגן).
באביב של שנת 1944 ויטמן חזר לגרמניה כגיבור לאומי. אחרי שנשא לאישה את ארוסתו, השתתף במספר סיורים בגרמניה להעלאת המורל שבהם דיבר על מעלליו בחזית המזרחית.
נורמנדי.
באפריל 1944 ויטמן הוצב עם יחידתו בצרפת. יום אחרי פלישת בעלות הברית לנורמנדי קיבל פקודה לנוע לעבר כוחות בעלות הברית. רוב יחידתו הושמדה או הוצאה מכלל פעולה כתוצאה מתקיפה אווירית של בעלות הברית, הוא פגש את האויב בסביבת העיירה וִילֶר-בּוקַז' (Villers-Bocage), והצליח לעצור את התקדמות הכוח הבריטי תוך שהוא משמיד יותר משני תריסר טנקי אויב, כשלרשותו רק טנק אחד.
כאשר חזר לבסיסו עוטר בחרבות לצלב האבירים וקודם לדרגת אס אס האופטשטורמפיהרר (סרן).
לאחר שלקח חלק בקרבות בסביבת קאן, קודם לתפקיד מפקד גדוד. ב-8 באוגוסט 1944 בעלות הברית פתחו במתקפה, ויטמן התקדם עם כוחותיו לעבר העיר סֵנטו (Cintheaux), בדרך הוא נתקל בכוחות שריון קנדים, והצליח לגבור עליהם. הטנק של ויטמן ספג שתי פגיעות בחלקו הימני האחורי, ואלה גרמו להתפוצצות שהרגה את צוות הטנק. יש מחלוקת בשאלה מי גרם לפגיעות אלה. גופותיהם של ויטמן וצוותו נקברו על ידי אזרחים מקומיים בקבר לא מסומן.
בשנת 1983 הרשויות הגרמניות מצאו את קברם. הם הוציאו את גופותיהם וקברו אותן מחדש בבית קברות צבאי גרמני בנורמנדי.
איש ברזל
תאגיד LG (באנגלית: LG Corporation; בקוריאנית: 법인) הוא קונצרן דרום-קוריאני רב-לאומי, הרביעי בגודלו בקוריאה הדרומית. החברה מייצרת מכשירי חשמל ביתיים, מוצרי אלקטרוניקה, סמארטפונים, טאבלטים וכימיקלים דרך מספר חברות-בנות הפועלות בכשמונים מדינות ברחבי העולם.
קונצרן LG מחזיק מיזמים משותפים עם פיליפס (לייצור מסכי LCD), היטאצ'י (ייצור התקני אחסון מגנטיים, אופטיים וצורבים למיניהם). ל-LG מפעלים ברחבי דרום מזרח אסיה, בין היתר בסין ובאינדונזיה.
חברת הבת LG אלקטרוניקה מייצרת טלפונים החכמים, שעונים חכמים, מחשבי לוח ומגוון רחב של מוצרי צריכה בהם ממוצרים לבנים לבית כמו מקררים, מכונות כביסה, מזגנים, טלוויזיות וכונני DVD למחשבים.
חברות בנות נוספות הן זנית אלקטרוניקה, LG Display, LG Uplus, LG Innotek, LG Chem, ו-LG Energy Solution.
היסטוריה.
החברה נוסדה בשנת 1958 בשם "GoldStar" (על ידי החברה "Lak Hui Chemical Industrial Corp"). בשנת 1974 שם החברה "Lak Hui" השתנה ל-".Lucky Co". בשנת 1995 קוצר השם Lucky-GoldStar ל "LG" בלבד. המיתוג "Life's Good" הגיע מאוחר יותר.
מוצרים אחרים כמו חומרי ניקוי לשוק הקוריאני יוצרו תחת המותג Lucky, שהפך בקוריאה שם גנרי למשחת שיניים.
פעילות LG בישראל.
הנציגויות הרשמיות של LG בישראל המייצגות, מייבאות, מפיצות, משווקות, ונותנות שירות למוצרי LG בישראל הן:
פטר אלטנברג
פטר אלטנברג (בגרמנית: Peter Altenberg; 9 במרץ 1859 - 8 בינואר 1919) היה סופר ומשורר יהודי וינאי, שהתפרסם ב"סקיצות בפרוזה", קטעים קצרצרים שפרסם. הוא נולד בשם ריכרד אנגלנדר, ואימץ לעצמו את הפסבדונים "אלטנברג" על שם עיר קטנה על נהר הדנובה - על פי השמועה, בעקבות רומן שהיה לו עם אישה מאותה עיר.
חייו.
אלטנברג נולד למשפחה יהודית בורגנית (אביו היה סוחר) אך הלך והתרחק ממשפחתו ואימץ לעצמו אורח חיים בוהמי; עד מהרה יצאו לו מוניטין בווינה כרודף שמלות ובטלן. אחרי כמה ניסיונות נפל למצוא לעצמו עבודה נורמלית, ולאחר שנשר מלימודי משפטים ורפואה, השיג לעצמו אישור בכתב מרופא כי אינו יכול לעבוד במשרה קבועה בשל "רגישות-יתר של מערכת העצבים". מאז לא עבד עוד, והיה מעביר את רוב זמנו בבית הקפה הווינאי, "קפה צנטרל", לשם אף נשלחו דברי הדואר שלו. פסל דמותו של אלטנברג אף מוצב כיום בכניסה לקפה זה, כסמל ל"אורח הקבוע".
באותן שנים, שנות מפנה המאה העשרים, הייתה וינה מרכז תרבותי חשוב, ואלטנברג מצא עצמו במרכזו של חוג אמנים מפורסמים (הידוע בכינוי וינה הצעירה), שעימם הוא עמד ביחסי ידידות קרובים - ביניהם היו קרל קראוס, גוסטב מאהלר, ארתור שניצלר, גוסטב קלימט, אלבן ברג ואדולף לוס, שהיה חברו הקרוב.
באותם ימים החל לכתוב את ה"סקיצות בפרוזה" (Prosaskizzen) שלו, מכתמים, קטעים וסיפורונים קצרים המציגים תמונה אימפרסיוניסטית של חיי התרבות בווינה. כמה מכתמים פואטיים שכתב על גב גלויות דואר הולחנו על ידי אלבן ברג בשם חמישה שירים על טקסטים של גלויות דואר מאת פטר אלטנברג.
את תהליך החיבור הוא תיאר במכתב לידידו ארתור שניצלר:
הטקסטים של אלטנברג לעיתים קרובות נראים שטחיים ומנותקים רגשית, והמספר מצטייר כצופה מן הצד שאינו מעורב בנעשה. כמעט ואין ביצירותיו עלילה, כיוון שאין בהן דמויות ראשיות; נוסף לכך אין ביצירותיו כל "מסר", או הקשר חיצוני רחב.