בראש "התזמורת האדומה" עמדו הארו שולצה-בויזן, קצין מודיעין בלופטוואפה, וארוויד הארנק (Arvid Harnack), פקיד במשרד הכלכלה, שניהם קומוניסטים בנטייתם הפוליטית, שלא היו מעולם חברי מפלגה רשומים. הקבוצה כללה גם את נשותיהם, וכן חברים נוספים מהאליטה החברתית של הרייך.
שולצה-בויזן התנגד לנאציזם עוד לפני עליית היטלר לשלטון, אך הצטרף ללופטוואפה ככיסוי. הוא המשיך להפגש עם מתנגדי נאציזם אחרים ובהם ליברטאס, אתה התחתן בשנת 1936. הארנק היה פעיל אף הוא בחוגים אנטי נאציים, אך בשנת 1937 הצטרף למפלגה הנאצית ככיסוי. בשנת 1939 נפגשו שתי הקבוצות והחל לפעול ביחד.
פעילותה העיקרית של הרשת הייתה איסוף מידע על פשעי מלחמה ורצח עם שבוצעו על ידי גרמניה, והפצת עלונים נגד היטלר. הם ניסו להעביר את המידע שהתקבל לארצות זרות, דרך קשרים אישיים בשגרירות ארצות הברית, וקשרים עקיפים בברית המועצות. הם התנגדו לניסיונות הסוכנים הסובייטיים לגייסם לשורותיהם.
באוגוסט 1942 הלשין יוהאן ונצל, חבר בקבוצתו של טרפר, אשר ידע גם על פעולתם של אנשי שולצה-בויזן, על פעילות הקבוצה לגסטפו, כפי הנראה לאחר שנעצר ועונה. חברי הקבוצה נעצרו והוצאו להורג בכלא פלצנזה.
רות גלסברג-גולד
גיאורג אלזר
דניסטר
דניסטר (ברומנית: Nistru; באוקראינית: Дністер; ברוסית: Днестр) הוא נהר באירופה, הזורם בתחומי אוקראינה ומולדובה. אורכו 1,362 קילומטרים. שטח האגן: 72,100 קמ"ר.
שמו של הנהר אינו בעל משמעות בשפות הסלאביות ולכן משערים כי מקור שמו הוא בשפה קלטית, של עם שישב באזור.
הדניסטר נובע מהרי הקרפטים ליד העיר טורקה בגובה 900 מ' בחבל לבוב (גליציה) באוקראינה, בקרבת הגבול עם פולין ונשפך לתוך הים השחור בקרבת אודסה. הדניסטר קובע בחלק ממסלולו את הגבול בין רפובליקת מולדובה ובין אוקראינה וגם מהווה גבול בין המדינה הבלתי מוכרת, הרפובליקה המולדובית של טרנסניסטריה ובין יתר רפובליקת מולדובה.
בין יובליו הגדולים: זברוץ', סרט, ראוט. ליד העיר דובוסרי במולדובה נבנה סכר להפקת חשמל. כיום תנועת אניות קיימת עד הסכר של העיר דובוסרי.
שמירת נגיעה
שמירת נגיעה הוא מונח פופולרי בן זמננו המתאר את שמירת האיסור, המכונה גם בשם איסור נגיעה, הקיים בהלכה היהודית על מגע בין גבר ואישה האסורה עליו באיסור עריות.
על אף שההלכה בנושא עתיקה, המונח "שמירת נגיעה" התפתח בדורות האחרונים עקב תופעת החילון שגררה את הצורך להסביר לאנשים שאינם שומרי תורה ומצוות את ההלכה האוסרת מגע הבא לבטא חיבה או קרבה בין גבר ואישה. בדרך כלל השימוש במונח נעשה כדי לתאר אדם מסוים כ"שומר נגיעה", במשקל "שומר שבת" ו"שומר כשרות".
איסורי הערווה השכיחים הם 'איסור אשת איש' - אישה נשואה אסורה לכל הגברים שאינם בעלה, 'איסור נגיעה באשה נידה' - אישה יהודייה שנטמאה בדימום מהרחם (כגון במחזור החודשי) וטרם נטהרה ממנו באמצעות טבילה, וכן איסור נגיעה באישה גויה - שאסורה בנגיעה לכל גבר יהודי בגזירת חכמים.
סוגי מגע.
המגע האסור הוא מגע הנעשה 'דרך תאווה' שיש בו 'הנאה בקירוב בשר'. מגע שכזה עשוי להיות לדוגמה חיבוק, נישוק, ולדעת רבים גם החזקת ידיים. כאשר מדובר במגע בעריות שהן קרובות משפחה מדרגה ראשונה, לכל הדעות אין בזה איסור תורה, אולם כתב על כך הרמב"ם:
הפוסקים נחלקו במצבים גבוליים שבהם המגע מביע קרבה אך לא תאווה, כגון לחיצת יד או נשיקה של נימוס. יש המרחיבים את איסור התורה לכל מגע שמביע חיבה כלשהי, ויש המצמצמים את האיסור רק למגע שמביע חיבה עמוקה של תאווה.
על אף שאין איסור הלכתי במגע חסר אוריינטציה מינית, כגון התחככות נוסעים בעת נסיעה בתחבורה ציבורית בעומס, יש המקפידים להימנע גם ממגע כזה (רוב מכריע של הציבור החרדי) עקב חשש ממדרון חלקלק, דוגמה לכך ניתן לראות במתכונת הנסיעה ב'קווי מהדרין'.
לגבי לחיצת יד בין גבר לאישה, נחלקו הפוסקים בשאלה האם כשהיד כבר הושטה ללחיצה אסור לקבלה מחמת חשש תאווה, או שיש לקבלה בשביל למנוע עלבון. היו שהציעו להימנע מהלחיצה אך בד בבד להסביר לצד השני בנימוס את הסיבה ואת חשיבות שמירת ההלכה, וכך לא להקל בחומרת איסור הנגיעה ואף לא בחומרת איסור הלבנת פנים.
האיסור.
לדעת הרמב"ם וראשונים רבים, מקורו של איסור זה הוא בפסוק המובא בספר ויקרא (יח, ו): "אִישׁ אִישׁ אֶל כָּל שְׁאֵר בְּשָׂרוֹ לֹא תִקְרְבוּ לְגַלּוֹת עֶרְוָה אֲנִי ה'". מכאן שמגע של תאווה אסור בין אלו שיש איסור ערוה בביאתם, אולם לשיטת הרמב"ם האיסור חל גם כשהביאה אסורה באיסור אחר, מדאורייתא או מדרבנן. מקרים יוצאי דופן שאין בהם איסור נגיעה לשיטת הרמב"ם הם בין אם לבנה ובין אב לבתו, אבל בין אחים גדולים או בין בני דודים, קיים איסור נגיעה של תאווה.
הרמב"ן חלק על הרמב"ם וסובר שאיסור "לא תקרבו" מדבר על קיום יחסים מיניים ממש, ולכן איסור נגיעה אינו כלול בו, אלא הוא איסור מדברי חכמים שהפסוק מהווה לו אסמכתא. לפי פירוש זה האיסור נועד למנוע את הביאה האסורה.
פנויות.
בשונה מקרובות ומאשת איש, מעיקר הדין, אישה פנויה טהורה מטומאת נידה אינה ערווה על גבר. לפיכך, מגע סתמי בין השניים אינו אסור כשלעצמו, אלא רק מכוח תוצאותיו האפשריות, כגון הרהורי עבירה וקרי לילה. אף על פי כן, פנויה שאינה נידה אסורה בייחוד וקל וחומר בתשמיש, כמו שכתבו הראב"ד והרמב"ן לעניין איסור יחוד. כמו כן כתב הריב"ש: "ואף הפנויה שאינה נדה, חמורה היא בזה מאשתו נדה", וכך הביאו גם הבית יוסף והרמ"א.
עם זאת, בימינו כמעט כל הנשים הפנויות הבוגרות אינן טובלות ונחשבות לנידות, והיות שיחסי אישות עם נידה אסורים גם כן באיסור כרת, ישנו איסור קריבה ונגיעה גם כלפי פנויה שהיא נידה. מאז חורבן המקדש ולאור היעדרו של אפר פרה אדומה פחת הצורך בטהרה ליומיום, מה שהביא לכך שבשונה מנשים נשואות שטובלות לטהרתן לבעליהן, נשים שאינן נשואות אינן טובלות. אף על פי שהיהדות מעודדת את הטהרה עצמה גם ללא צורך טכני, כאשר אין צורך שכזה פוחתת המוטיבציה להיטהר, ולכן הפסיקו הנשים לטבול. ובנוסף לכך בדורו של הריב"ש, לפני כ-700 שנה, ראו החכמים שיש צורך לתקן שנשים פנויות לא יטבלו, כדי שלא יחשבו שלאחר הטבילה אין איסור של תשמיש עימן, או שיחשבו שמפני שהאיסור קל יותר, יקלו בו ראש.
מכך נובע שבפועל רוב הנשים הבוגרות נכללות באחת משתי הקטגוריות האוסרות קריבה: לפני נישואיהן - נידה, לאחר נישואיהן - אשת איש (עבור כל אחד חוץ מבעלה). עם זאת, ישנן היוצאות מכלל זה, ובהן נשים פנויות הטובלות (כגון על מנת לעלות להר הבית), או כלות הטובלות לקראת חתונתן.
ברוח זו הנחה הרב הראשי לישראל יונה מצגר את רבני הערים להקפיד על תקנת הראשונים ולמנוע מפנויות לטבול במקווה, אך בעקבות עתירה של מרכז צדק לנשים לבג"ץ נקבע שאסור לבלניות לשאול נשים טובלות על רווקותן.
ייהרג ואל יעבור.
לדעת רבים, הדין של ייהרג ואל יעבור לפיו יש להימנע מלעבור על גילוי עריות גם במחיר אובדן החיים, חל גם על איסור נגיעה של חיבה, ויש אומרים שכך הדין אף במגע שאינו של חיבה. אולם מאידך יש אומרים שרק אם האדם גרם לעצמו להיכנס לסכנת חיים שמגע של חיבה יציל עצמו ממנה, עליו למות ולא לעבור על איסור זה, אך אם שלא באשמתו נכנס למצב זה - יעבור ולא ימות.
בתרבות.
בספרו "נגיעות ראשונות" עוסק המשורר אליעז כהן במתח הנוצר בין בני הזוג בעקבות איסור הנגיעה.
ארץ טרופית יפה
"ארץ טרופית יפה" הוא פרויקט שירים ברזילאיים בנוסח עברי, שהוקלטו לראשונה ב-10 במרץ 1977 במסגרת תוכנית הרדיו "דו רה ומי עוד" ב"קול ישראל". התוכנית הפכה מאוחר יותר לאלבום שיצא לאור ב-1978, וגם למופע שזכה להצלחה רבה בישראל.
רקע.
בשנות ה-70 הייתה המוזיקה הברזילאית בסגנון סמבה ובוסה נובה פופולרית מאוד בעולם, והשפיעה על אמנים צעירים בישראל. מתי כספי היה אחד האמנים הישראליים שהושפעו מאוד מהסגנון הברזילאי. כספי ואהוד מנור, שהיה ידידו ושותפו ליצירות רבות, יצרו גרסאות עבריות לכמה מהשירים הברזילאים הפופולריים ביותר. לביצוע השירים נבחרו אמנים צעירים יחסית שרובם היו אז בראשית דרכם.
אהוד מנור לא היה דובר פורטוגזית, ולפיכך נעזר בחבר צמד "הפרברים", אורי הרפז, אשר בילה את ילדותו בברזיל ורכש את השפה. התוצאה הסופית הייתה בחלק מהמקרים תרגום מקורב של המילים ובחלק אחר מילים חדשות ללא קשר למקור הפורטוגזי, תוך ניסיון לשמור על המצלול והמקצב המקוריים. עיבודי השירים קרובים מאוד לעיבודים המקוריים. הפופולריות של המופע ושל האלבום שיצא בעקבותיו הביאה את מתי כספי ואהוד מנור לעבד ולתרגם שירים ברזילאיים נוספים. את חלקם ביצע מתי כספי בעצמו, וחלקם ניתנו ללהקות כגון שוקולד מנטה מסטיק ואחרות.
באוסף נכללו שירים מאת ז'ורז' בן ז'ור, ויניסיוס דה מוראיס, אנטוניו קרלוס ז'ובים ויוצרים ברזילאים אחרים. כל השירים שנכללו בו זכו להצלחה קודם לכן בברזיל ובארצות אחרות. אלבום האוסף נערך והופק על ידי עודד פנחסי, והניהול המוזיקלי של המופע והאלבום נעשה בידי מתי כספי. אהוד מנור חיבר את הנוסחים העבריים של השירים. לצורך ביצוע השירים הוקמה להקה מיוחדת שכללה את הזמרים: מתי כספי, יהודית רביץ, קורין אלאל, יוריק בן דוד, צילה דגן וצמד הפרברים (יוסי חורי ואורי הרפז).
בעקבות הצלחתה של תוכנית הרדיו, הועלתה לבמה הפקה עם אותם המשתתפים שצולמה לטלוויזיה הישראלית. צילום המופע נעשה ב-14 באוקטובר 1978 בקיבוץ ברור חיל. במופע המצולם מופיעים גם נגנים ורקדנים בני הקיבוץ ממוצא ברזילאי.