בחברה הקולוניאלית באמריקה הספרדית התקיימו מספר קסטות אותן ניתן לחלק לשלושה סוגים: בעלי מוצא יחיד, בני תערובת, ובני תערובת מסדר שני. להלכה נקבעה ההשתיכות לקאסטה על פי המוצא, אולם ככל שעבר הזמן והחברה הפכה מורכבת יותר, היו יכולים רק בני האליטה (ולעיתים אף לא הם) לדעת בוודאות את מוצאם. או אז הפכו מרכיבים חברתיים ותרבותיים לבעלי משמעות, וסייעו לשייך אדם לקאסטה המתאימה, או הרצויה לו.
קאסטות באמריקה הספרדית.
בני תערובת שונים:
מוביליות בין קאסטות וגרסיאס אל סקאר.
על אף הגדרת הקאסטה, בראש ובראשונה, כנובעת ממוצא, הקבוע מטבעו ואינו ניתן לשינוי, הרי שבפועל קיימת הייתה מוביליות מסוימת בין הקאסטות השונות. עצם ריבוי הקאסטות וגודלן של קבוצות בני התערובת מעיד, בראש ובראשונה, על כך שמגעים מיניים חוצי קאסטות התקיימו לעיתים קרובות ביותר. יתרה מזאת, אלו לא היו בהכרח בלתי חוקיים או בלתי מקובלים חברתית.
שנית, בחברות אזוריות מסוימות, או בנסיבות היסטוריות מסוימות, ייחסו חשיבות נמוכה יותר לקאסטות או גילו גמישות רבה יותר לניידות ביניהן. כך, למשל, בלימה במאה ה-16, עת היו הספרדים מיעוט זניח מבחינה מספרית ומספר הנשים ביניהם היה נמוך ביותר, נחשבו אף מסטיסים ומולאטים כספרדים. נוסף על כך, באותה חברה מוקדמת כלל לא הייתה הפרדה בין פנינסולרים לקריאולים, שכן הספרדים דבקו זה בזה אל מול הרוב העצום של האינדיאנים שסביבם.
שלישית, עיון בעדויות בהליכים משפטיים שונים, כגון בקשות "גרסיאס אל סקאר", תביעות משפטיות ונישואים, חושפים כי לעיתים מזומנות הגדירו עדים שונים את אותו האדם כשייך לקטגוריות קאסטה שונות, מה שהתפרש כעדות לכך שחשיבותן של הגדרות אלו לא הייתה רבה, לפחות לא בקרב המעמדות הנמוכים.
לקראת סוף התקופה הקולוניאלית, במסגרת הרפורמות הבורבוניות, מיסד הכתר הליך משפטי רשמי, "גרסיאס אל סקאר" (בספרדית: Gracias al sacar; תודה על המשיכה [אל מחוץ לקאסטה הנמוכה או המעמד הבלתי רצוי]) שאפשר למגיש הבקשה שהתקבלה, לאחר תהליך של שמיעת עדויות ותשלום כספי גבוה, לזכות בהכרה רשמית וחוקית לכל דבר ועניין כבן או בת לקאסטה גבוהה יותר, או במקרים אחרים למעמד חוקי (לעומת ממזרות מכל סוג שהוא).
ציורי קאסטה.
ציורי קאסטה (בספרדית: Pintura de castas) הם סוגה אמנותית המתארת בני קאסטה שונים. מרבית ציורי הקאסטה נוצרו לקראת סוף המאה ה-18 בסדרות המתארות עשרות של טיפוסי קאסטה שונים, חלקם אינם ידועים כלל למחקר אלא בציורים אלו. מכיוון שכך כלל לא ברור אם ציורים אלו מתארים מציאות מורכבת של חברה קולוניאלית בה יש הגיון ברור, גם אם לא פשוט, של מערכת קאסטות מוגדרות היטב, או שמא מדובר בציורים המתארים רעיון אידיאלי, שלהוציא את טיפוסי הקאסטה העיקריים, הרי הוא תאורטי בלבד ואין לו אחיזה במציאות. נראה כי טיפוסים שונים קאסטות המתוארים בציורים אלו לא התקיימו אפילו להלכה. אחת ההשערות לגבי ציורי הקאסטה גורסת כי אלו ציורים שנועדו לתיירים בלבד, על מנת לסייע להם להבין את החברה המורכבת באופן תאורטי, ובו בזמן להוות מזכרת נאה מביקורם האקזוטי. השערה אחרת גורסת כי מדובר בפרויקט קולוניאלי של קטלוג החברה על מנת ליצור סדר והיררכיה, רצון הנובע דווקא בהיעדר גבולות ברורים במציאות, שהיוו איום על האליטה.
בין אם תארו התמונות מצב חברתי קיים ובין אם אידיאלי, הן מצביעות על הקשר הישיר בין הקאסטות השונות, המוסברות במונחים ציוריים של מוצא, לבין מצבם החברתי-כלכלי-תרבותי של בני אותה קאסטה, בו ניתן להבחין בלבושן של הדמויות, במצב החברתי בו הן נמצאות, ובפעילות הכלכלית בה הן עוסקות.
באמריקה הפורטוגלית.
באמריקה הפורטוגלית התקיימה מערכת קאסטה דומה ביותר לזו שבאמריקה הספרדית. יחד עם זאת, לצד שימוש במונחים שונים במקצת, הייתה המערכת מורכבת פחות.
בני תערובת:
המסדר הכרמליטי
אהרן זאב אשכולי
אהרן זאב אשכולי (נכתב גם אשכֹלי) (ויינטראוב) (Aescoly; י"ב בתשרי ה'תרס"ב, 25 בספטמבר 1901 – י"ד בכסלו ה'תש"ט, 6 בדצמבר 1948) היה היסטוריון ישראלי, חוקר יהדות וחסידות, חוקר התנועות המשיחיות, מתרגם, מורה ורב צבאי.
קורות חיים.
אשכולי נולד בשם אהרן זאב ויינטראוב בשנת 1901 בלודז' שבפולין להינדה ולחיים-מאיר, ולמשפחה שהייתה קשורה לחסידות אלכסנדר. בגיל 17 הוסמך לרבנות ונסע ללמוד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין. בשנת 1925 העפיל לארץ ישראל בדרך היבשה.
אשכולי היה ציוני נלהב עוד מנעוריו ופעל במסגרות ציוניות שונות. הוא השתלם בלשונות היהודים ורכש בהן שליטה מלאה. הוא הרצה וכתב בעברית, בערבית, באמהרית, ברוסית, בפולנית, באנגלית, בצרפתית, בגרמנית, באיטלקית וביידיש.
בשנת 1927 נסע ללמוד באירופה ובעיקר בפריז, שם כתב עבודת דוקטור שכותרתה "Introduction à l’étude des hérésies religieuses parmi les juifs: la Kabbale, le Hassidisme" ("מבוא לכפירה בין היהודים – הקבלה והחסידות").
בקיץ 1940 פרסם (תחת שם העט איו"ב) מאמר חריף כנגד חסידות גור ומנהיגה בעיתון דבר. בתגובה שלח הארגון 'התאחדות חסידי גור בארץ ישראל' מכתב מחאה חריף כנגדו לעיתון הצופה, שכלל בקשה שלא לעסוק בנושא.
אף-על-פי שהיה נשוי ואב לבת ומבוגר יחסית, התנדב אשכולי במלחמת העולם השנייה לצבא הבריטי. הוא שירת תחילה כטוראי ומשהכירו שם בידיעותיו ובכשרונותיו מינוהו למדריך ואחר-כך לרב צבאי. הוא שירת בחזיתות מצרים וסוריה ועבר עם הבריגדה היהודית לאיטליה. שם ארגן מוסדות-סעד ושימש כקצין מקשר בין הצבא הבריטי ובין צבאות בעלות הברית.
בסוף 1945 שוחרר אשכולי מהצבא הבריטי וניהל את הסמינר לגננות מיסודו של הד"ר יצחק אפשטיין, שנקרא אחרי-כן סמינר אשכולי, על שמו. אשכולי עסק בהוראה בבתי-ספר תיכוניים בירושלים והיה פעיל ב"הגנה".
בראשית מלחמת העצמאות, התנדב אשכולי לשירות והיה מראשוני המארגנים של תחנות הגיוס מטעם מטכ"ל ואכ"א בירושלים. עם נפילת החללים הראשונים בקרבות, נטל עליו את התפקיד הקשה של מסירת ההודעות למשפחות השכולות והמיותמות ואת פעולות הסעד למענן. חבר אליו בתפקידו זה גם ישעיהו ליבוביץ.
ביוזמתו נוסדה היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון, והוא שירת בה במסירות. תחילה בימי הקרבות בירושלים ואחר-כך גם בעת ההפוגה השנייה. לאחר-מכן הועבר לשרת בארכיון לחללי המלחמה במשרד הביטחון.
אשכולי היה איש ידוע חולי, אך למרות מחלתו לא הפסיק את שירותו. ביום י"ד בכסלו ה'תש"ט (6 בדצמבר 1948), בנוסעו בענייני תפקידו מחיפה לתל אביב, לקה בהתקף לב קטלני. הוא אושפז בבית חולים בילינסון ושם נפטר. למחרת הובא לקבורה בירושלים, בבית העלמין שייח' באדר.
ביום י"ז בסיוון ה'תשי"א (21 ביוני 1951) הועבר אשכולי למנוחת עולמים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
על שמו נקרא רחוב בשכונת רמות ב' בירושלים.
פעילות מחקרית.
אשכולי היה היסטוריון, סופר ומחנך. פרסם כ-15 ספרים ולמעלה ממאתיים מאמרים על נושאים מדעיים, היסטוריים, חינוכיים ותרבותיים: על החסידות, על חבש (אתיופיה), הוא התקין תרגומים מחבשית, על הרעיון המשיחי בכל הדורות ועוד. וכן הוציא אוסף מקורות ענק לתולדות המשיחיות.
מקום מרכזי בהגותו ועבודתו המדעית הקדיש א"ז אשכולי לרעיון המשיחי ביהדות. אשכולי פרסם ספרים על יהודים בתנועה המהפכנית הפולנית, על ההיסטוריה של היהודים באתיופיה, ומחקר אנתרופולוגי על עם ישראל.
אשכולי חקר גם את השליח המשיחי דוד הראובני, וכתב שלושה כרכים על תולדות התנועות המשיחיות בישראל, שרק הראשון מהם ראה אור. כמו כן פרסם אשכולי את כתביהם של שלמה מולכו ור' חיים ויטל, ואף כתב על חסידות פולין. התעניינותו של אשכולי ביהודים בכל העולם הביאה אותו לעסוק גם בחברות שבהן הם חיו, והוא התעניין במיוחד בשפה הסינית, ותירגם לעברית את ספרו של לאו דזה.
בין היתר הוציא מהדורה מורחבת של שבחי ר' חיים ויטאל, ספר שיצא לאור לראשונה בה'תקפ"ו (סביבות 1826) כנראה בידי דפוס סלאויטה, ובו האשמות כבדות וביטויים מיניים בוטים נגד אנשים וקהילות בסביבתו של ר' חיים ויטל. היו שטענו כי מדובר בזיוף. הספר הודפס בידי מוסד הרב קוק כשש שנים אחר מותו. במבוא אשכולי כתב שבידו כתב היד המקורי, ושההוצאה המקורית אף צנזרה את שמות המואשמים, וביניהם את ר' ישראל נג'ארה. הרב ראובן מרגליות, חוקר ספרות תורנית וקבלית, מחה נגד מוסד הרב קוק וטען שאשכולי חזר בו מטענת המקוריות, ולכן לא הדפיס את הספר בימיו, וכמו כן הוכיח באריכות את זיופו של הספר כבר במהדורתו המקורית, אלא שמהדורה זו הגדישה את הסאה. מוסד הרב קוק קרא להשבת כל המהדורה המודפסת, ונותרו רק עותקים ספורים. בקטלוג ספרייתו, גרשם שלום כתב על פולמוס זה, וצידד באשכולי.
איצטדיון רמת-גן
ציורי קאסטה
ג'אם סשן
ג'אם סשן (באנגלית: Jam Session) או ג'אמינג (באנגלית: Jamming) הוא מפגש בין נגנים המנגנים יחד ללא תכנון או ארגון מוגדר מראש.
הג'אם ככלל נועד להנאתם של הנגנים יותר מאשר להופעה, ופעמים רבות משמש לפיתוח קטע מוזיקלי חדש, למציאת עיבוד מתאים או רק לשם פעילות חברתית מוזיקלית. הוא יכול להיות מבוסס על שיר קיים או על מהלך הרמוני מוסכם או מאולתר כולו מתחילתו ועד סופו.
את הג'אם מנגנים נגנים חובבים ומתחילים לשם תרגיל או לשם ההנאה ועד לנגנים מקצועיים המקליטים את הג'אם, עורכים אותו ומפיצים אותו.
אטימולוגיה.
המונח הופיע במקור ב־1929 בהגדרה "קטע אלתור חופשי וקצר המבוצע על ידי כל ההרכב".
המונח במשמעותו הרחבה כיום מתייחס לכל קטע המאולתר בהרכב, במיוחד אם הוא מושפע ממוזיקת הג'אז או הרוק.
ג'אמינג בג'אז.