האזור האיטלקי של האגם לוגאנו אינם כלול באזור המע"מ של האיחוד האירופי (EU VAT).
היסטוריה.
מקורו של אגם לוגאנו הוא בקרחונים יבשתיים שהפשירו לאחר עידן הקרח האחרון, שהסתיים לפני כעשרת אלפים שנה. העדות הוודאית הראשונה לגוף פוליטי המסדיר את השימוש בחופי האגם היא משנת 818. השליטה באזור האגם, שהיה בעל חשיבות אסטרטגית, הייתה אז בחלקה בידי השלטון הפיאודלי של מחוז ספריו. בשנת 1000 לערך, עבר האזור לשליטתו של הבישוף של קומו. האזור הפך לשדה קרב במלחמה בין קומו ומילאנו על שליטת בתנועה באזור הרי האלפים בשנים 1227-1218. כאשר האגם וחופיו שולבו בהדרגה לתוך דוכסות מילאנו, הם הפכו לנושא שנוי במחלוקת פוליטית וטריטוריאלית במהלך המאה ה-15, ולוגאנו הפכה לעיר הראשית של האגם.
האגם חדל להשתייך באופן בלעדי לישות פוליטית ריבונית אחת לאחר הקמת הקנטונים של שווייץ בתחילת המאה ה-16. הגבול האיטלקי-השווייצרי הוסדר בשנת 1752 על ידי האמנה של וארזה, ומאז נשאר למעשה ללא שינוי.
בשנת 1848, נבנה גשר (סכר) "מלייד" (Melide causeway) על מורנה בין מלייד, שווייץ וביזונה , על מנת לאפשר סלילת כביש לרוחב האגם, ולספק קשר ישיר בין לוגאנו וקיאסו . היום בגשר עוברים גם רכבת גוטהרד והכביש מהיר A2 .
גאוגרפיה.
שטחו של האגם הוא 48.7 קמ"ר. 63% משטחו נמצא בשווייץ ו-37% באיטליה. לאגם יש רוחב ממוצע של קילומטר אחד לערך, ועומקו המרבי הוא 288 מטר באזור הצפוני. נקודת השיא של אגן הניקוז של האגם היא בפסגת פיזו דה ג'ינו בהר לוגאנו פריפלס (2,245 מטר). הרחצה באגם מותרת בכל כ-50 חופי הרחצה באזור השווייצרי.
חלקו האיטלקי של האגם נחשב על פי החוק האיטלקי כאזור אקס טריטוריאלי למטרות פיננסים, וכך נהנה ממעמד מס מיוחד כאזור פטור ממכס, פטור ממע"מ של האיחוד האירופי ומציע לתושבים אחרים יתרונות מס אחרים.
גשר מלייד מפריד בין האזור הצפוני (27.5 קמ"ר) והדרומי (21.4 קמ"ר) של אגן ניקוז, אם כי הגשר מאפשר זרימת מים ומעבר. "זמן שמירת המים" בחלקו הצפוני של האגם (11.9 שנים) גבוה משמעותית מדרומי (2.3 שנים), ואורך בממוצע כ-8.2 שנים.
תנועה.
באגם שטים כלי שיט פרטיים רבים. סירות נוסעים של חברת SNL מספקות שירותים על האגם, בעיקר למטרות תיירות, וגם מחברות את לוגאנו עם קהילות אחרות שלצד האגם, שלחלקם אין גישה באמצעות כביש.
הדיג באגם לוגאנו (ואגם מאג'ורה) מוסדר על ידי הסכם בין שווייץ ואיטליה משנת 1986. ההסכם הנוכחי בנוגע לתנועה באגם נחתם בשנת 1992.
זיהום סביבתי.
זיהום הסביבה באגם לוגאנו מהווה בעיה כבר שנים רבות. בשנות ה-60 וה-70 הרחצה באגם נאסרה רשמית, למרות המשך הטיפול בשפכים כגון בגנדיירה. בשל גורמים שונים כגון, זמן שמירת אגם, מחסור בחמצן וריכוזי זרחן גדולים לא ברור אם האגם יתאושש.
בשנת 1995 המשרד הפדרלי לאיכות הסביבה פרסם דו"ח על אגם לוגאנו ובו נכתב:
במחקר שערך בשנת 2007 אודות כל האגמים בצפון איטליה, מצא ארגון הסביבה האיטלקי "Legambiente" כי אגם לוגאנו הוא המזוהם ביותר. לדברי הארגון, הסיבה היחידה ששחייה אינה אסורה באגמים האיטלקים היא כי מחוז לומברדיה שינה את החוק. לטענת הארגון, רמות הזיהום באגמים אינן תואמות את הפסיקה אירופאית, וחוסר הטיפול בשפכים הוא בלתי חוקי. במדידות שנעשו בשנת 2010 מצא הארגון כי דגימות שנלקחו בפונטה טריסה , Ostene ונמל סרסיו היו "מזוהמות".
בעלי חיים.
באגם חיים דגים רבים והדיג מותר בכל מקום, מלבד מספר אזורים מוגנים, כגון שפך הנהר Cuccio בפורלזה, אם כי על פי תקנות שונות. באגם חיים שני מינים מוגנים, בליק לבן ("Alburnus albidus") והסרטנים לבני הטפרים ממין "Austropotamobius pallipes". דג הבליק כמעט נכחד באגם לוגאנו, ומתגבשת תוכנית לאכלוס המבוקר של האגם, במיוחד סביב פונטה טריסה.
בשנת 1895 יובא דג הטרוטה מאגם צוג לאגם לוגאנו, ואילו בין השנים 1894 ו-1897 יובא הדג "Coregonus lavaretus", הנפוץ. מאז 1950 נעשו ניסיונות להביא דג זה מאגם נוישאטל, אך ניסיונות אלו לא צלחו.
דג הליבקית המצויה קיים כיום במספרים גדולים באגם לוגאנו, ולקח בערך עשר שנים לאכלס בו את כל האגם, ובכך להחליף את דג הבליק. עדיין קיימים באגם דגי "Squalius cephalus", טינקה, קרפיונים ומיני דגים נוספים.
מאובנים.
האזור שלאחר חופיו הדרומיים של אגם לוגאנו עשיר במאובנים. המוקד בו נמצאים מרבית המאובנים הוא בהר סן ג'ורג'ו, שם מאז המאה ה-19 נמצאו מאובנים רבים שמתוארכים מאמצע הטריאס (לפני כ-220 מיליון שנים). מאובנים מתקופת היורה (לפני כ-180 מיליון שנים) נמצאו לאורך החופים הדרומיים, לכיוון המזרח ו-Osteno.
ספרטן
ספרטן (באנגלית: Spartan) הוא סרט מתח ופעולה אמריקאי משנת 2004 בכיכובם של ואל קילמר, ויליאם ה. מייסי, אד אוניל, דרק לוק, ומשה איבגי.
עלילה.
עלילת הסרט מתרחשת לאחר פיגועי 11 בספטמבר, כאשר רוברט סקוט, רב-סמל בסיירת חיל הנחתים בעברו, המשמש כבוחן במבחני המיון ליחידת כוח דלתא, נדרש לחקור את פרשת חטיפתה של לורה ניוטון, בתו של הנשיא האמריקני. יחד עם קרטיס, שותפו הצעיר, הוא חושף רשת ניצול ועבדות קונספירטיבית שמתעוררת סביב סיפור חטיפתה של לורה. חקירתם של סקוט וקרטיס נתקלת כבר בתחילת הדרך בהתנגדות ומכשולים פרי מוחם של אנשי פוליטיקה מושחתים, ונפסקת בפתאומיות בשל דיווחי התקשורת על מותה המפתיע של לורה. על סמך הידיעה החדשותית, סקוט חוזר לחיי השגרה וממתין למשימה החדשה, אך קרטיס אינו מוכן לנוח עד שיחשוף את האמת. השניים מוצאים עצמם מתמודדים אל מול אויבים מבית ופרשת שחיתות בדרגי הממשל הגבוהים ביותר.
צוללניים
אברהם אבא ורנר
הרב אברהם אבא ורנר (ה'תקצ"ז, 1837 - י"ג בטבת ה'תרע"ג, 23 בדצמבר 1912) היה רב ליטאי, הרב הראשי לפינלנד ורבה הראשון של קהילת מחזיקי הדת בלונדון.
ביוגרפיה.
נולד לרב יעקב וורנר בטלז ובצעירותו למד אצל אביו הרב. בגיל 17 התחתן עם סימה גיטל, נכדתו של הרב יעקב ליפשיץ מקובנה. כיהן כרב בוואגר וכדיין בטלז. בין השנים תרמ"א-תרנ"א כיהן במשרת הרב הראשי של פינלנד, אז פרובינציה באימפריה הרוסית. ב-1891 נקרא לעמוד בראש קהילת מחזיקי הדת של יוצאי ליטא שהתארגנה באיסט אנד של לונדון, וכיהן כמנהיג הקהילה עד פטירתו בשנת 1912. מחליפו בתפקיד היה הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
הרב ורנר תמך בתנועה הציונית והשתתף כציר בכמה מהקונגרסים העולמיים. לפי הצעת הרצל שכיבד אותו, התמנה כנשיא הכבוד של הוועד המנהל של מועדוני המניות של אוצר התיישבות היהודים בלונדון.
משפחתו.
לזוג ורנר נולדו אחד עשר ילדים. מהם נודע בנו הרב ברוך חומה מחבר הספר "מזקנים אתבונן" העוסק בחידוש הסמיכה וממייסדי אספת המורים. נכדו ברנרד חומה כתב ספר על תולדות מחזיקי הדת שבלונדון ובו פרק על קורות חייו של סבו כולל נספחי קטעי מקור.
צבי הירשפלד, איש העלייה הראשונה, היה בנה של בתו חיה מלכה.
הקטור יסאלדה
הקטור קסימירו יסאלדה (בספרדית: Héctor Casimiro Yazalde; 29 במאי 1946 - 18 ביוני 1997) היה כדורגלן ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ.
יסאלדה היה כובש שערים מחונן ששיחק וזכה בתארים בארגנטינה, פורטוגל וצרפת. יסאלדה זכה בנעל הזהב האירופית לעונת , כששיחק בספורטינג ליסבון.
קריירת משחק.
יסאלדה גדל בשכונה ענייה באבז'אנדה, והחל את קריירת המשחק ב-1962, כשביקר חבר ששיחק בקבוצה החובבנית אתלטיקו פיראניה מבואנוס איירס. יסאלדה הצטרף לאימון, ובאותו היום הרשים וחתם על חוזה בקבוצה.
ב-1967 עבר יסאלדה לקבוצת אינדפנדיינטה מליגת העל הארגנטינאית. כבר בשנה הראשונה שלו בקבוצה הפגין יכולת ויעילות בהתקפה, וכבש עשרה שערים בעשרה משחקי ליגה. כבר באותה שנה, זכה יסאלדה עם קבוצתו באליפות טורניר הנסיונל. יסאלדה המשיך לכבוש כמות שערים דו-ספרתית בכל שנה, ולשיאו בקבוצה הגיע בשנת 1970, כשכבש 23 שערים ב-35 משחקים והוביל את קבוצתו לזכייה בטורניר המטרופוליטנו. באותה שנה חולק לראשונה תואר כדורגלן השנה בארגנטינה, ויסאלדה היה לזוכה הראשון בתואר.
לקראת עונת , עבר יסאלדה לספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית. בעונת הבכורה שלו, כבש יסאלדה תשעה שערים ב-20 הופעות. עונה אחר כך, סייע יסאלדה לקבוצתו לזכות בגביע הפורטוגלי, אך אף על פי שכבש 19 שערי ליגה, הקבוצה סיימה במקום החמישי בלבד. בעונת הגיע יסאלדה לשיא האישי והקבוצתי שלו עם ספורטינג. הקבוצה זכתה בדאבל המקומי, ויסאלדה כיכב עם 46 שערי ליגה ב-29 משחקים בלבד, שהקנו לו, בנוסף לתואר מלך השערים המקומי, את נעל הזהב האירופית. הוא היה לארגנטינאי הראשון שזוכה בתואר, והיחיד עד שליונל מסי זכה בו 36 שנים אחר כך. עונה לאחר מכן קטף יסאלדה פעם נוספת את תואר מלך השערים בליגה הפורטוגלית עם 30 שערים. בסך הכל, בארבע עונות במדי ספורטינג, כבש יסאלדה בממוצע שער בכל משחק ליגה - 104 שערים ב-104 הופעות.
בעונת עבר יסאלדה לצרפת, כשחתם במדי אולימפיק מרסיי. כבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה, סייע לה לזכות בגביע הצרפתי. לאחר עונה וחצי, חזר יסאלדה לארגנטינה, כשחתם במדי ניואל'ס אולד בויס. לאחר ארבע שנים בקבוצה, בהן כבש 54 שערי ליגה, עבר לעונת פרישה בהוראקן, במדיה שיחק רק פעמיים עד שפרש ממשחק פעיל בגיל 36, לאחר שכבש מעל ל-250 שערי ליגה במהלך הקריירה.
ב-1986 שימש לתקופה קצרה כמאמנה הזמני של הוראקן, הקבוצה שבמדיה פרש.
נבחרת ארגנטינה.
למרות יכולת הכיבוש של יסאלדה בקבוצותיו השונות, הוא לא זכה להזדמנויות רבות במדי נבחרת ארגנטינה. הוא החל את דרכו במדיה בשנת 1969, וכשל להעפיל עימה ממוקדמות מונדיאל 1970. בשנים 1972–1973, למרות יכולת טובה במדי ספורטינג ליסבון, לא זכה יסאלדה להכרה במדי הנבחרת ולא שיחק כלל.