הקתדרלה מאחסנת במרתפים שלה אוסף עשיר של אמנות כנסייתית עתיקה מחבל באנאט ואוסף של איקונות. כאן נמצאים גם שרידי הקדוש יוסיף החדש מפארטוש, הקדוש הפטרון של הנוצרים האורתודוקסים של חבל באנאט. הוא הגיע לאזור מהר אתוס וכיהן בשנים 1655-1651 כבישוף אורתודוקסי של טימישוארה. מאוחר יותר הוא הסתגר במנזר פארטוש. המוזיאון מכיל כ-3000 ספרים כנסייתיים נדירים, מעל 800 איקונות וציורים, מעל 130 חפצי פולחן, 10 חפצים ממתכות יקרות, 10 תלבושות כנסייתיות ועוד. כמו כן בכנסייה נשמרים כתבי יד רומניים מוקדמים כמו "הברית החדשה מבלגרד" (בלגרד - במובן אלבה יוליה) משנת 1648 או ה"קאזאניה של ורלעם" משנת 1643. בצד המרתף הקרוב למזבח נמצאת הנקרופוליס של הארכיבישופים מבאנאט.
ויילס (פירושונים)
רשיד כראמה
בריגדת מרדה
בריגדת מרדה (בערבית: تيار المردة) הייתה מיליציה מארונית בזמן מלחמת האזרחים בלבנון. היא נקראה על שם לוחמי מרדה שפעלו בראשית ימי הביניים באזור הלבנט. בשיאה מנתה המיליציה כ-5,000 חברים. כוח צבאי זה היה המיליציה האישית של סולימאן פרנג'יה - נשיא לבנון בעת פרוץ מלחמת האזרחים. המיליציה כונתה גם צבא השחרור של זע'רתא, על שם עיר הולדתו של פרנג'יה. במהלך השנתיים הראשונות למלחמת האזרחים בלבנון הייתה זע'רתא חזית הלחימה במוסלמים ובכוחות אש"ף שמעוזם היה בטריפולי השכנה.
בתחילת מלחמת האזרחים פעלה בריגדת מרדה לצד מיליציות נוצריות אחרות, הגדולה מהן הפלנגות הנוצריות, אך בשנת 1978 חל קרע בין התנועות, על מאבקי על שליטה, גיוס לוחמים וגביית דמי חסות בצפון לבנון.
לאחר מספר התנקשויות ומעשי חטיפה בין הפלנגות ומרדה, ב-13 ביוני 1978, חולייה של הפלנגות, בהנהגת סמיר ג'עג'ע ואלי חובייקה, בהוראת בשיר ג'ומאייל, תקפה את בית הקיץ של טוני פרנג'יה בעיירת הקיט אהדן. טוני ומשפחתו נרצחו, ועוד 35 גברים, נשים וטף. בעקבות האירוע אימצה משפחת פרנג'יה קו פרו-סורי והפסיקה להשתתף בפגישות עם החזית הלבנונית.
לאחר הרצח נשארה בריגדת מרדה כוח עצמאי ולא חברה לכוחות הלבנוניים, והיא זוכה לתמיכה עד היום. שרידיה משמשים היום ככוח האישי של בנו של טוני פרנג'יה, סולימאן, מנהיג מפלגת המרדה.
צבא השחרור של זע'רתא
ג'יימס להבריי
שר לאיכות הסביבה
הכוחות הלבנוניים
הכוחות הלבנוניים (בערבית: القوات اللبنانية, תעתיק מדויק: אלקֻוַאת אללֻבּנַאנִיה, הגייה לבנונית: אלאוּוֶאת אללֻבּנַאנִיה; בצרפתית: Forces libanaises) הייתה המיליציה העיקרית של המחנה השמרני במלחמת האזרחים בלבנון, אשר המציאה את עצמה מחדש, וכיום היא מפלגה פוליטית בלבנון. פעולותיה של המפלגה במהלך הסדר הסורי בלבנון הוגבלו באופן משמעותי עד מהפכת הארזים ב-2005 שגרמה לעזיבת הכוחות הסוריים את לבנון. התנועה מגדירה את עצמה כלא-דתית, אולם מרבית תומכיה היו מאז ומעולם נוצרים, ובייחוד המארונים ביניהם.
הקמת הכוח.
בניסיון ליצור כוח נגד לאיחוד הציר הרדיקלי במלחמת האזרחים (התנועה הלאומית הלבנונית), התכנסו ראשי המחנה השמרני ב-1976, והקימו את המפלגה הפוליטית "החזית הלבנונית". המיליציה של החזית זכתה לשם "הכוחות הלבנוניים". מפקדה הראשון של המיליציה היה בשיר ג'ומאייל. בראשיתה הייתה זו קואליציה רופפת של מיליציות נוצריות שונות ובכלל זאת: הנמרים (הכוח הלוחם של המפלגה הליברלית הלאומית בראשות כמיל שמעון) שתרמו 3,500 לוחמים; שומרי הארזים של אטיין סאקר שנתנו 1,000 לוחמים; התנזים עם 1,500 לוחמים; בריגדת מרדה של סולימאן פרנג'יה תרמו 3,500; והמיליציה של מפלגת הכתאיב - הפלנגות הנוצריות שתרמו 8,000 מתוך סה"כ כ-18,000 לוחמים. בשיר ג'ומאייל חיזק את המיליציה, והפך אותה לכוח לוחם סינרגי וחזק. עם הקמתה, החלה המיליציה לזכות לתמיכת ישראל באימונים ותחמושת. ב-1981 קיבלה המיליציה מישראל שתי ספינות מדגם דבורה.
היחסים עם סוריה.
עמדתה של סוריה ביחס למיליציות הנוצריות השתנתה לפחות שלוש פעמים במהלך שנותיה הראשונות של מלחמת האזרחים. מלכתחילה תמכה סוריה בעמדת הרדיקלים להחלשת הנוצרים, אולם לאחר דחיית הרדיקלים את ניסיון הפשרה הסורי ("המסמך החוקתי"/"מסמך הרפורמות") בפברואר 1976 החלו הסורים לתמוך בכוחות הנוצרים. על כן, אפשרו הסורים לנוצרים לתקוף מובלעות של המחנה הרדיקלי שהיו בשליטה סורית. כך מחנה הפליטים הפלסטיני תל א-זעתר שהושם במצור נוצרי מספר חודשים, נתקף באוגוסט על ידי הכוחות הלבנוניים ובתום הקרבות באמצע החודש, היו כ-2,000 הרוגים פלסטינים במקום.
הפילוג.
לאור התבססות הכיבוש הסורי את לבנון, החלו חלק ממנהיגי הכוחות הלבנוניים להתנגד לשהות הסורית המתמשכת במדינה. סולימאן פרנג'יה הנשיא לשעבר, החל במגעים עם דמשק, וגרם לפיצול בחזית הלבנונית ובמיליציה שלה בין תומכי בשיר ג'ומאייל וסמיר ג'עג'ע שהתנגדו למעורבות הסורית, לבין פרנג'יה שסבר כי תמיכה סורית בכוחות השמרניים תאפשר להם להביס את הרדיקלים. הסכסוכים הפנימיים גברו והפכו לאלימים; כך, קבוצה חמושה בהנהגת סמיר ג'עג'ע ואלי חובייקה הגיעה לבית משפחתו של פרנג'יה ב-13 ביולי 1978 והרגה את בנו טוני פרנג'יה ובני משפחה אחרים. בריגדת מרדה של פרנג'יה הפסיקה את שותפותה בחזית הלבנונית ובמיליציה בעקבות זאת, וסלימאן פרנג'יה אף החל לפעול יחד עם הציר הרדיקלי כדי לנקום על מות בנו. הגרסאות בין הצדדים חלוקות לגבי סיבות הרצח.
ב-1980 עזבה גם המיליציה בת ה-500 איש של המפלגה הליברלית הלאומית, הנמרים, את החזית הלבנונית ואת הכוחות הלבנוניים. זאת לאחר התקפה של הפלנגות על בסיס המיליציה בספרא, כחלק מניסיונו של בשיר ג'ומייל להשתלט על הכוחות הלבנוניים ("יום הסכינים הארוכות" ב-7 ביולי). הנמרים פסקו מלהוות כוח משמעותי ופיקודם הנפרד ב"כוחות" בוטל, אולם מפלגתו של שמעון שרדה.
מפלגתו של אטיין סאקר פרשה מהחזית לאחר שראשיה הסכימו להתערבות הסורית ב-1976. אולם המיליציה של שומרי הארזים המשיכה ללחום לצד החזית בקרבות המפתח, דוגמת הקרבות במזרח ביירות ב-1978 ובזחלה ב-1981. לאחר עריקת בריגדת מרדה לצד הרדיקלי, חיסולם של הנמרים, והתפצלותם של שומרי הארזים הפכו הכוחות הלבנוניים לכוח הלוחם המשמעותי היחיד מצד מחנה הסטטוס קוו, ומרביתו הורכב מלוחמי הפלנגות.
קרב זחלה.
בשינוי מדינות נוסף, סוריה שבעבר (כפי שצוין) תמכה בכוחות המחנה השמרני, החלה להתעמת עם הכוחות הלבנוניים (בחסות כוח ההרתעה הערבי), בשל ניסיונות המיליציה לערער את השליטה הסורית בלבנון. באפריל 1981 ניסו הכוחות הלבנוניים להשתלט על בירת מחוז הבקאע, העיר זחלה במרכז לבנון. מתוך סה"כ כ-150,000 תושבי העיר, מרביתם היו נוצרים יוונים-קתולים, העיר התנגדה לכיבוש הסורי סביבה, והוחזקה בידי קומץ לוחמי הכוחות הלבנוניים לאורך תקופת הכיבוש. לאור חשיבותה האסטרטגית של העיר, הממוקמת בהרים המשקיפים על ביירות, ועל הכביש בין דמשק לביירות, החליטו הסורים להשליט את מרותם על העיר, ולהציב בה את חייליהם. מנהיג הכוחות הלבנוניים, בשיר ג'ומאייל, מצידו, ראה חשיבות עצומה בניצחון צבאי בעת זו, כדי למנוע את סוריה מלהוריד את אליאס סרקיס מכס הנשיאות, ולשים שם במקומו את עושה דברם, סולימאן פרנג'ייה. במהלך הלחימה על העיר שפרצה בתחילת אפריל, והסתיימה כחודשיים לאחר מכן, קרא בשיר ג'ומאייל לסיוע אווירי ישראלי נגד הפגזות הסורים. ב-28 באפריל התכנס הקבינט הישראלי, ואישר את בקשת ג'ומאייל. מטוסי קרב ישראליים הפילו מסוקים סורים שהעבירו חיילים נוספים לאזור הלחימה. סוריה המשיכה להתנגד לניסיונות המיליציה הנוצרית להשתלט על אזורים בבקאע, במספר קרבות עקובי דם נוספים.
שנות אמין ג'ומאייל.
לאחר ההתנקשות בבשיר ג'ומאייל ב-14 בספטמבר 1982, ירש אותו אחיו בתפקיד נשיא לבנון, ומינה את בן דודו פאדי פרם, עמו היו לו יחסים קרירים, למפקד הכוחות הלבנוניים במקום בשיר בספטמבר 1982. יומיים לאחר רציחתו של בשיר, ביצעה המיליציה (אשר כעת הורכבה כעת כמעט באופן בלעדי מאנשי הפלנגות) את טבח סברה ושתילה. בעקבות מקרה זה והסכם השלום שכמעט נחתם עם ישראל ירדה התמיכה הציבורית בכוח.
איבוד שליטת הפלנגות על הכוחות.
בלחץ של ג'ומאייל הוחלף מפקד המיליציה בפואד אבו נאדר, אחיינו ומקורבו של אמין ב-1984. בניגוד לבשיר ג'ומאייל שנהנה מפופולריות בכוח, מינויו של אבו נאדר נתקל בהתנגדות בשל קרבתו לאמין ג'ומאייל. הנשיא ג'ומאייל החל ללחוץ על הכוחות הלבנוניים להתפרק מנשקם ולהעביר לשליטתו את נמל ביירות, ממקורות ההכנסה העיקריים של המיליציה ולפרק נקודת ביקורת על כביש ביירות-טריפולי, מקור הכנסה חשוב של סמיר ג'עג'ע שהיה אחראי על האזור הצפוני שבשליטת הנוצרים. ג'ומאייל פעל להדברות עם סוריה להשגת ערבויות ביטחוניות ממנה תמורת ויתורים פוליטיים למוסלמים. ג'עג'ע היה מתנגד חריף של ויתורים אפשריים למוסלמים והתקרבות לדמשק. ב-11 במרץ 1985 גורש ג'עג'ע ממפלגת הפלנגות, למחרת כבשו כוחותיו של ג'עג'ע את כל בסיסי הכוחות הלבנוניים לאורך כביש החוף. אלי חובייקה, האחראי על מנגנוני המודיעין באותה העת, שיתף פעולה עם ג'עג'ע וכוחות הנאמנים אליו כבשו שתי נקודות ביקורת של הכוחות. ג'עג'ע וחובייקה השתלטו על מקורות ההכנסה של הפלנגות, שתי תחנות הרדיו של הכוחות והמפלגה ואת מטה עיתון הפלנגות. אמין ג'ומאייל איבד את שליטתו על הכוח הלוחם, והחל מתקופה זו החלו הכוחות הלבנוניים להתנהל כגוף עצמאי. רובם הגדול של לוחמי הפלנגות לחמו תחת ג'עג'ע, שמונה למפקד הכוחות הלבנוניים (חובייקה מונה לראש הוועד הפועל) כעת והפלנגות הפכה למפלגה גרידא.
מאבקי חובייקה-ג'עג'ע.