במאות ה-12 וה-13 הפכה הקהילה היהודית בשפירא לאחד מהמרכזים הראשיים של יהדות גרמניה דאז. התרכזו בה חכמים ורבנים רבים, בהם רבי אליקים בן משולם, ריב"א, רבי שמואל החסיד ורבי יהודה בן קלונימוס משפיירא. בתקופה זו נוצר הצירוף "קהילות שו"ם", ששפירא הייתה הראשונה שבהן. בשלוש הקהילות המרכזיות הללו ישבו בתי דין ובתי מדרש חשובים, והתקנות שתיקנו היו בעלות סמכות בכל הקהילות בגרמניה. עם זאת, במאות אלו המשיכה גם האנטישמיות, ויהודי העיר סבלו מפעם לפעם מעלילות דם ופוגרומים. הקהילה נמחקה בפוגרום כחלק מגזירות ק"ט (בימי המוות השחור). ומשקמה מחדש מספר שנים לאחר מכן, לא שבה עוד למעמדה הקודם. במאות ה-15, ה-16 וה-17 ישבה בשפיירא קהילה קטנה, שגורשה מן העיר ושבה אליה חליפות, ובדרך כלל לא היו לה מוסדות קהילתיים עצמאיים.
הקהילה היהודית בשפייר נכחדה בשואת העם היהודי.
בשל תפקידה המשמעותי ביצירת התרבות האשכנזית, הוכרו בשנת 2021 האתרים היהודיים בשפיירא, יחד עם אלה של וורמייזא ומגנצא, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
מיסכה
מיסְכֶּה (בערבית: مسكة) היה כפר ערבי בשרון הדרומי, כקילומטר אחד מערבית לקיבוץ רמת הכובש ו-5 קילומטרים צפונית מערבית לקלקיליה. במהלך מלחמת העצמאות הכפר נכבש ותושביו גורשו. חלק מאדמות הכפר נרכשו על ידי המושבים שדה ורבורג בשנת 1938, ומשמרת בשנת 1946.
היסטוריה.
הכפר מזוהה, אם כי לא בוודאות, עם שבט מִיסְכּה שהגיע לאזור בתחילת התקופה הערבית, במאה השביעית לספירה. לפי הגאוגרף המוסלמי בן המאה ה-12, יאקות אל-חמאווי, מיסכה היה ידוע בפירותיו.
המפקד הצרפתי קלבר (Kléber) וחייליו עברו בכפר בדרכם לעכו במהלך פלישת נפוליאון ב-1799. הכפר מופיע במפה של פייר ז'אקוטן שמיפה את האזורים שבהם עבר נפוליאון. במפה זו הכפר מופיע כישוב יחיד בסביבה. כעבור 80 שנה, הכפר מופה במפת הקרן לחקר ארץ ישראל, הפעם לצד היישוב טירה.
בסוף המאה ה-19 היה מיסכה כפר ובו כ-300 תושבים, שמטעי זיתים היו נטועים בפאתיו, ובתוכו היו מפוזרים עצי תאנה ותמר. תושבי הכפר היו מוסלמים ופרנסתם הייתה מחקלאות. בתקופת המנדט הבריטי היו בכפר מסגד ובית ספר יסודי, ובשטחים החקלאיים גדלו בעיקר הדרים, בננות ודגנים, וגם מלפפונים, מלונים ועלים ירוקים. ב-1931 היו בכפר 635 תושבים ו-123 בתים נושבים.
תקופת המנדט.
ב-1932 נוסד קיבוץ רמת הכובש ליד הכפר. בתקופת מאורעות 1936–1939 פעלו תושבי הכפר כנגד היישובים היהודים בשכנותם, כולל הטמנת מוקשים בדרכים. בחודש מאי 1936 נורו 4 יריות מכיוון הכפר לכיוון רמת הכובש נעקרו 400 עצים בפרדס, יריות נוספות נורו ואיומים הושמעו על תושבי רמת הכובש באזור הכפר מיסכה. התקפות על רמת הכובש מכיוון הכפר נמשכו גם בחודשים הבאים.
ב-1938 נוסד המושב שדה ורבורג על אדמות שנרכשו מהכפר בסך כולל של 2976 דונם טורקי. ב-1946 נרכשו חלק נוסף מאדמות הכפר עליהן נוסד המושב משמרת. על פי סקר הכפרים שנערך ב-1945 מספר התושבים הערבים היה 880, מספר התושבים היהודים (שדה ורבורג) היה 180. שטח האדמה היה 4,924 דונם טורקי. שטח זה כולל את שטח מושב משמרת שנרכש לאחר הסקר.
ב-15 באפריל 1948 הורו כנראה קציני ההגנה לתושבים לעזוב את הכפר, הוראה אותה לא ביצעו התושבים. חלק מהתושבים נמלטו - בעיקר ליישוב טירה הסמוך. לאחר שבמשך שבועות הטרידו תושבי מיסכה את קיבוץ רמת הכובש וצלפו עליו, נכבש הכפר ב-20 וב-21 באפריל על ידי יחידות של חטיבת אלכסנדרוני ותושביו נצטוו לעזוב. בדו"ח מ-27 באפריל 1948, נכתב שבעקבות התקפה של תושבי מיסכה על עובדי השדה של רמת הכובש, "מוכתר הקיבוץ נתן צו לאנשי מסכי (מיסכה) לעזוב את הכפר תוך שתי שעות". הכפר פונה מתושביו ונתפס על ידי ההגנה. מאז צווי הגירוש נאסר על התושבים לחזור לכפרם.
ב-1952 הרסה הקרן הקיימת לישראל את הכפר ומספר כפרים נוספים, כפי שציין ראש הממשלה דאז דוד בן-גוריון ביומנו.
שרידי הכפר.
כיום מכוסה רוב שטחה של מיסכה בפרדסים, ומוקף בשיחי צבר. מבנה בית הספר של הכפר שימש את שומר הפרדסים של חברת "מהדרין", ואילו מסגד הכפר שימש כבית מסחר חקלאי. כיום, כל שנותר מהכפר הוא הסביל השוכן בצמוד לכביש הראשי, ומספר מקירות המסגד. חלק מפליטי הכפר וצאצאיהם מתגוררים כיום בטירה ורבים מהם שוהים במחנות פליטים.
בשנת 2005 קיימו יוצאי הכפר פעילות הפגנתית במבנה בית הספר והעלו בו הצגה של המחזאי סלמאן נאטור, וכן נטעו עצי זית ותאנה. לאחר ימים ספורים ריתך מינהל מקרקעי ישראל את דלתות המבנה והשתילים נעקרו. בהמשך התקיימו במקום עוד מספר ערבי תרבות, בהם ערב בהשתתפות הסופר סמי מיכאל וערב ציור ואמנות. שנה לאחר מכן, התקיימה במקום הצגת תיאטרון לילדים, "הדוד מתא", שעוסקת בסיפור הנכבה. בשנת 2006 הרסו דחפורים את מבנה בית הספר. מאז מתקיימת מדי שנה פעילות משותפת לישראלים ולפליטי הכפר באתר שבו שכן בעבר.
ב-20 באפריל 2010 נערכה "צעדת השיבה השנתית" המאורגנת כל שנה על ידי ועדת המעקב העליונה של ערביי ישראל, אל שרידי הכפר, בהשתתפות אלפי צועדים. במקום נערכה עצרת שכללה נאומים וקטעי אומנות הקשורים למיסכה ולזכות השיבה בכלל. מרבית המשתתפים היו מהמגזר הערבי, בהם חברי כנסת ואישי ציבור, ומיעוטם יהודים פעילי שמאל וחברי עמותת זוכרות.
מנחם מנדל לפין
דייוויד או. סלזניק
דייוויד או. סלזניק (באנגלית: David O. Selznick; 10 במאי 1902 – 22 ביוני 1965) היה מפיק קולנוע יהודי אמריקאי, אחד הגדולים ביותר של תור הזהב של הוליווד. ידוע בעיקר כמפיק האפוס שובר הקופות "חלף עם הרוח", שזיכה אותו בפרס אוסקר. כעבור שנה, זכה סרט נוסף שלו, "רבקה", בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. בכך היה למפיק הראשון, והיחיד עד כה, ששני סרטים שלו זוכים בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר שנה אחר שנה.
קורות חיים.
סלזניק נולד למשפחה יהודית בפיטסבורג שבפנסילבניה. בנם של מפיץ סרטי ראינוע, לואיס סלזניק ופלורנס לבית זקס. הוא למד באוניברסיטת קולומביה ועבד כמתלמד בחברה של אביו עד שזה פשט את הרגל ב-1923. כעבור שלוש שנים עבר סלזניק להוליווד, ובעזרת קשריו של אביו קיבל עבודה כעוזר עורך תסריט באולפני MGM. בין השנים 1928 ל-1931 עבד בחברת הסרטים "סרטי פרמאונט", עד אשר עבר ל- "RKO Pictures" והחל לשמש כמנהל הפקה. שנותיו באולפנים הללו היו פוריות, וכללו סרטים כ"חשבון הגירושין", "הוליווד באיזה מחיר?" ו"קינג קונג". עוד בימי עבודתו ב- RKO הביא סלזניק לפריצתו הגדולה של ג'ורג' קיוקור כבמאי סרטים. ב-1933 שב אל אולפני MGM כדי לבסס שם את יוקרתו בשנית כמפיק סרטים, ולסייע למפיק אירווינג תלברג, שסבל באותו זמן מבריאות לקויה. מהקלאסיקות שוברי הקופות שהפיק באותה תקופה נמנים "ארוחת ערב בשמונה", "דייוויד קופרפילד", "אנה קרנינה" ו"בין שתי ערים".
אך סלזניק היה חסר מנוחה והשתוקק להיות מפיק עצמאי ולבסס חברת סרטים משלו. ב-1935 מימש את מטרתו, וייסד את "Selznick International Pictures", שעבדה בשיתוף עם אולפני "יונייטד ארטיסטס", שעבדו אף הם באופן עצמאי. הצלחותיו המשיכו עם סרטים כגון "בגנו של אללה", "השבוי מזנדה", "כוכב נולד", "אין דבר קדוש", "נועד לכל אחד", "אינטרמצו" וכמובן סרטו הידוע מכל, "חלף עם הרוח". ב-1940 זכה באוסקר שני ברציפות, על הסרט "רבקה", שהיה סרטו ההוליוודי הראשון של הבמאי הבריטי אלפרד היצ'קוק. סלזניק הביא את היצ'קוק מבריטניה לארצות הברית, ובכך הזניק את הקריירה של היצ'קוק מעלה.
לאחר "רבקה", סגר סלזניק את אולפניו, ולקח הפסקה לתקופה של שלוש שנים מהפקת סרטים. בזמן זה עסק בפעולות כספיות. בין השאר הוא הלווה לאולפנים אחרים רוויי ממון את השמות הגדולים ביותר שהיו תחת חוזה אצלו, כמו אלפרד היצ'קוק, אינגריד ברגמן, ויוויאן לי וג'ואן פונטיין. כמו כן פיתח פרויקטים קולנועיים, אותם מכר לאולפנים הגדולים. ב-1944 שב להפקת סרטים על ההצלחה הגדולה, "מאז שהלכת", לו גם כתב את התסריט. הוא המשיך עם "בכבלי השכחה" ו"דיוקנה של ג'ני". ב-1949 הפיק את "האדם השלישי" של קארול ריד, אולם לא קיבל קרדיט על כך. לאחר "חלף עם הרוח" ניסה סלזניק לשחזר, ללא הצלחה יתרה, את ההצלחה הפנומנלית של הסרט. הצלחתו הגדולה ביותר הייתה בסרט "דו-קרב בשמש" ב-1946, עם תקציב עצום וכוכבים מוכרים. אף על פי שצילומי הסרט היו בעייתיים בגלל ריבוי הבמאים, הסרט הפך להיות הצלחה מסחררת ודורג כסרט השני המצליח ביותר לשנת 1946 בארצות הברית.
סלזניק בילה את מרבית שנות החמישים ברדיפה אובססיבית של הקריירה של אשתו השנייה, ג'ניפר ג'ונס. סרטו האחרון כמפיק, "הקץ לנשק" משנת 1957 עם ג'ונס ורוק הדסון היה תחילת מחלתו של סלזניק, שגרמה לו לפרוש מהפקת סרטים. קודם לכן, בשנת 1954 לקח הימור, שהתברר כמוצלח ביותר, ונכנס לעולם הטלוויזיה כשהפיק סרט טלוויזיה דוקומנטרי בשם "Light's Diamond Jubilee", שקבע היסטוריה כשהיה שידור הטלוויזיה הראשון ששודר בו-זמנית בכל רשתות הטלוויזיה.
ביוני 1965 נפטר סלזניק לאחר מספר התקפי לב שחווה, ונקבר בבית קברות פרטי בלוס אנג'לס, שם קבורים גם כמה משותפיו ומיריביו בעבר כמו הבמאים ויליאם ויילר, וינסנט מינלי וג'ורג' קיוקור והמפיקים האל ואליס ואירווינג תלברג.
איפיגניה (פירושונים)
ויבראטו
איפיגניאה
איפיגניה
איפיגניה (ביוונית: Ἰφιγένεια) היא בתם של אגממנון וקליטמנסטרה במיתולוגיה היוונית (או, לפי גרסה אחרת, בתם של הלנה ותסאוס שגדלה בבית אגממנון וקליטמנסטרה).
איפיגניה במיתולוגיה היוונית.