בשנת 2002 יצא סרטו "השכן של ישו" Raging Dove - המביא את סיפורו של אלוף העולם באיגרוף ג'והר אבו לאשין. הסרט זכה בפרסים רבים, ביניהם הפרס הראשון בפסטיבל דוקאביב והפך לאחד הסרטים התיעודיים הישראלים הראשונים שזכו להפצה בינלאומית נרחבת. ב-2003 יזם, כתב והפיק את הסרט "פארדיס גן עדן אבוד" סרטה הראשון של הבמאית אבתיסאם מראענה שזכה בפרס השני בדוקאביב. סרטו המשותף עם שלומי שיר "ימים עליזים, מר קורטיזון" (2004), הביא תיעוד אישי מטלטל של חולה סרטן הנאבק על חייו עד יומו האחרון. הסרט זכה, בין היתר, בפרס הקהל בפסטיבל הקולנוע התיעודי של סיאול ובפרס גנדי בדוקומנטה של מדריד.
חוויית ההגירה, העקירה והזרות שניכרים ברוב סרטיו של דרור, קיבלו כיוון נוסף, כשמצלמתו תיעדה משוררת ישראלית צעירה ממוצא ווייטנאמי בשם ואן נויין. "המסע של ואן" (2005) אשר פתח את פסטיבל הקולנוע התיעודי בסיאול, הביא את סיפורה של ואן ומשפחתה, שהגיעו לישראל בשנות השבעים כפליטים. הסרט השתתף בעשרות פסטיבלים, ביניהם פסטיבל ירושלים ופסטיבל אידפא. דמות ה"אחר" ניבטת גם בסרט "הלוך חזור" (2007) Side Walk, מעין קולאז' תיעודי המנסה להעביר את חוויית הילדות העוברת בדרך בין הבית לבית הספר. הסרט הוקרן לראשונה בדוקאביב שם זכה בפרס הצילום. בסרט "מעבר לנהר" (2009) המשיך דרור לעסוק בדמות הגיבור-בעל-כורחו, משה רחמים, מראשוני העולים מאתיופיה, במאבקו נגד התפשטות מחלת האיידס בקהילה.
עם יציאת "מנדלסון, חזיונות בלתי פוסקים" (2011) דרור החל להביא לסרטיו גם דמויות היסטוריות. הוא גילה את סיפורו של אחד מחשובי הארכיטקטורה המודרנית, האדריכל הגרמני-יהודי אריך מנדלסון, אותו עיבד לסרט בז'אנר מעורב. הסרט זכה לפרסים יוקרתיים בעולם, ביניהם, פרס סרט האמנות הטוב ביותר לשנת 2012 בפסטיבל FILAF בצרפת. על הסרט עבד דרור 7 שנים והוא צולם בפולין, גרמניה, בריטניה, ישראל וארצות הברית.
ב-2013 שיתף דרור פעולה עם הבמאי חן שלח עם יצירת הסרט "פוטונובלה", על ילדותו של שלח בקיבוץ מזרע. דרור ערך את הסרט והשתתף בכתיבת התסריט. בסוף אותה שנה, יצא סרטו "" (2013) העוקב אחר הקשר בין העיתונאית הישראלית לינדה מנוחין עבדל עזיז ועיתונאי עיראקי המנסה לסייע לה בחיפושה אחר אביה שנעלם בבגדד. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים חיפה והיה בין הגורמים שהובילו לעניין ציבורי בארץ ובעולם, בסיפור היעלמותם של קהילות יהודי ערב. הסרט הוקרן גם בספריית הקונגרס האמריקאי בוושינגטון עם פתיחת תערוכת הארכיון היהודי-עיראקי ב National Archive.
שיתוף הפעולה של דרור עם חן שלח המשיך עם הסרט "האויבת שלי, השותפה שלי" (2014) אותו ביימו במשותף. הסרט מספר על שתי נשים, ישראלית ופלסטינית המחליטות שהדרך להגשמת עצמאותן היא הקמת עסק משותף. הסרט זכה בפרס הראשון לסרט תיעודי Golden Panda Award בפסטיבל הסרטים סצ'ואן בסין. שנתיים לאחר מכן, דרור הפיק וערך את סרטו של חן שלח "חזיר בארץ הקודש" (2016) על המאבק בין הזהות החילונית לבין הזהות הדתית, דרך סיפור תעשיית בשר החזיר בישראל. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים חיפה 2016.
על רקע עלייתו המטאורית של דונלד טראמפ והצהרותיו "לסגור את האינטרנט כדי למנוע פעילות ISIS" יצא סרטו של דרור "אל תוך הרשת האפלה" (2016, במאי שותף: צחי שיף). באנלוגיה לספרו העתידני של ג'ורג' אורוול "1984", הסרט בוחן את המשמעויות מרחיקות הלכת של העדר פרטיות בתקופה בה חיי האזרחים חשופים לחלוטין לניצול של השלטון ושל תאגידי הענק. במקביל, הסרט מביא את התפתחותה של הרשת האפלה כפלטפורמה אנונימית אלטרנטיבית לאינטרנט הפתוח ואת המערכות המקבילות: הביטקוין והבלוקצ'יין - כלים טכנולוגיים מהפכניים אותם מובילים קריפטואנרכיסטים כמענה למערכות השלטון הקיימות. הסרט סוקר גם את סכנותיה של הרשת האפלה על שוקי הסמים, הנשק והפדופליה שפועלים בה, ואת דמותו של שהורשע ונידון למאסר עולם על הפעלת אחד משוקי הסמים הגדולים ברשת האפלה Silk Road. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2016 משם המשיך לפסטיבלים רבים בעולם.
ב 2017 עלתה סדרה דוקומנטרית בת ארבעה פרקים המוסד סיפור כיסוי בבימויו של דרור, המבוססת על ראיונות עם ראשי ולוחמי המוסד בעבר וחושפת את האמת האישית מאחורי מיתוס המוסד, וההשפעה של פעולות המוסד על תפניות מדיניות והיסטוריות. הסדרה שהופקה עבור HOT8 נמכרה לענקית הסטרימינג נטפליקס, שם עלתה לשידור בפברואר 2019. סרט המבוסס על הסדרה בשם Inside the Mossad הופק ב 2018.
ב 2019 הוקרן בבכורה בפסטיבל דוקאביב, סרטו אין אריות בתל אביב, המגולל את סיפורו של גן החיות בתל אביב במקביל לסיפורו של מקים הגן הרב מרדכי שורנשטיין. הסרט זכה בפרס התחקיר הטוב ביותר.
ב 2020 הוקרנו בבכורה בפסטיבל דוקאביב, שני פרקים מסדרה בת חמישה פרקים בבימויו - לבנון, פרויקט תיעודי רחב היקף המביא תיעוד מצמרר של המלחמות בלבנון לצד ההחלטות הפוליטיות והצבאיות - החל מראשית שנות ה-70, ובמשך חמישה עשורים מדממים מאז. הסדרה הופקה עבור כאן11 תאגיד השידור הישראלי, WDR גרמניה ו ARTE צרפת-גרמניה. הסדרה זכתה בשישה פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2020 וכן בפרס הסדרה התיעודית הטובה ביותר והתחקיר הטוב ביותר לשנת 2020 בתחרות הפורום הדוקומנטרי בישראל.
לאחר תחקיר וצילומים שארכו כשלוש שנים, עלתה במרץ 2022 בכאן11 סדרת הדוקו נבואת קסנדרה החושפת לראשונה את מאחורי הקלעים של המלחמה הכלכלית אותה ניהלו המוסד והמנהל לאכיפת סמים (DEA) נגד רשת הלבנת הכספים והסחר בסמים של חזבאללה ואיראן.
חיים אישיים.
דרור מתגורר בבנימינה, נשוי לגליה אנגלמאיר-דרור ואב לשניים.
מוטי בהרב
מרדכי (מוטי) בהרב (12 במרץ 1941 – 27 במרץ 1990) היה משורר, שחקן, מחזאי, במאי, מבקר ספרות ומורה לדרמה ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד לחיים ושושנה בהרב בכפר אז"ר. למד וגדל במושבים תלמי אלעזר וחרות. השלים את לימודיו התיכוניים במקווה ישראל. לאחר מכן התגייס ללהקת גייסות השריון, שם החל בפעילותו כשחקן ובמאי. עם תום שירותו הצבאי למד בחוגים לספרות עברית ולתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. הוא אף ערך אז, במשך זמן קצר, את העלון המקומי של מושב חרות.
עם תום לימודיו באוניברסיטה התחתן, נסע לניו יורק, להשלמת לימודי התיאטרון שלו והתגרש. ארבע שנים שהה בניו יורק (1966 - 1970) שם השתלם באולפן השחקנים, בהדרכתו של לי סטרסברג, הוא אף שיחק ב-15 הצגות שהועלו באוף-אוף ברודוויי, וכשנה וחצי שיחק בהצגות של התיאטרון הנסיוני "לה מאמא" עד שובו ארצה.
עם השנים פיתח בהרב פעילות אמנותית נרחבת. הוא כתב וביים כ-15 תסכיתים לרדיו, הדריך בחוגים לדרמה, שיחק בסרטים וכתב ופרסם את שיריו בכתבי עת ובספרים. בשנים שלאחר מלחמת יום הכיפורים היה עורך מדור הספרות בגלי צה"ל, ובמסגרת עבודתו ראיין לרדיו סופרים ומשוררים צעירים.
בשנת 1974 כתב וביים את המחזה הראשון שלו, "יום אחד לפני", שעלה באולם "הבימרתף" של "הבימה", בו השתתפו מנחם עיני, יוסי וירז'נסקי ויאיר רובין. עלילת המחזה מתרחשת ברובה בדירה אחת בתל אביב, ונסובה סביב שימוש בסמים. בשנת 1979 כתב מעין מחזה המשך בשם "צפרדעים", שגם עסק בנגע הסמים.
בשנת 1977 כתב וביים תסכית רדיו בגלי צה"ל, על פי ספרה של חנה גרין, "מעולם לא הבטחתי לך גן של ורדים". התסכית זכה בפרס רשות השידור.
בשנת 1979 שיחק בהפקה אמריקאית של סרט על חייו של ישו שצולמה בישראל, בתפקיד שמעון מקירנה. באותה שנה נערך לכבוד צאת ספרו מופע חגיגי בתיאטרון צוותא. המופע נקרא "שעת מרעה" (כשם הספר) במופע הושרו שיריו שהולחנו ועובדו בידי שפי ישי והרכב מיוחד שכלל מלבד שפי גם את דויד ברוזה טליה ברוזה דפנה ארמוני ונגנים מלווים. הערב הוקלט ושודר בגלי צה"ל.
בשנת 1981 בהרב היה בין יוצרי סדרת הטלוויזיה של הטלוויזיה הלימודית על ראשית ההתיישבות בארץ, "ארץ מולדת", ואף השתתף בה כשחקן. הסדרה שודרה בשידורים חוזרים במהלך שנות ה-80 וה-90.
בשנת 1983 כתב וביים את המחזה "החוג לדרמה", שחלק משחקניו היו שחקנים חובבים בתיאטרון קהילתי שניהל בבית דגן. עד יוני 1986 עלתה ההצגה 400 פעמים, עם צוות שחקנים מתחלף.
בתחילת 1984 עלה בהבימה המחזה "סנג'ר" שכתב בבימוי מיקי גורביץ, סיפור צעירים בשכונות מצוקה, המבקשים להשתחרר מחרדת הקיום היום-יומית, והופכים טרף קל לסוחר-הסמים השכונתי. בסוף אותה שנה עלה בתיאטרון באר שבע המחזה "ברכה" שכתב. במרכז המחזה נמצאת בחורה בשם ברכה לוין, יורדת ישראלית טריה בניו־יורק, שמעמידה פנים שהיא אלמנת מלחמה עבור גיוס כספים למען המגבית היהודית. באותה שנה גם שיחק בסדרת הטלוויזיה "אנשים במיל", שביים אנטואן סאלח בערוץ הראשון.
בסוף 1986 הקים בהרב את "תיאטרון חזית", בו עלו מחזותיו "החוג לדרמה" וגרסה חדשה של "סנג'ר" בימויו. את המחזות העלה התיאטרון מאות פעמים בערי הפריפריה.
באוקטובר 1987 העלה בפסטיבל עכו מחזה שכתב וביים, "עזתים", על פועלים מעזה הבאים לעבוד בתל אביב וגרים בבניין נטוש. המחזה עלה אחר כך במסגרת "תיאטרון חזית".
מוטי בהרב נפטר בגיל 49 ממחלת הסרטן, והובא למנוחות במושב חרות בגוש תל מונד, שבו גדל.
ספריו.
ספרי שירה
מחזות שיצאו לאור
סנוט
סנוט (Snot), הייתה להקת נו-מטאל שפעלה בקליפורניה באמצע שנות ה-90. הלהקה התפרקה לאחר מותו של סולן הלהקה, ליין סטרייט בתאונת דרכים בדצמבר 1998.