בן-חורין היה פעיל בהדרכה והסברה בתנועת הנוער בית"ר. בספר שראה אור על פעלו סיפרה רעייתו לאה, בתו של משה שמואל ראב, כי "בגישתו המלהיבה והסוחפת השפיע על רבים מצעירי המושבה, שהצטרפו למחתרת, וביניהם אחדים שהיו למפקדים בכירים באצ"ל".
בשל פעילותו בתנועה הרוויזיוניסטית נעצר על ידי שלטונות המנדט הבריטי וישב בבתי הכלא והמעצר בעכו, רמלה, מזרע, צריפין ואחרים, בתגובה לפעולות האצ"ל ל"שבירת ה'הבלגה'". בין השאר נעצר בן-חורין ב-15 בנובמבר 1937 על ידי השלטונות הבריטיים, במעצר המוני שכלל גם חברים רבים מהנהגת התנועה הרוויזיוניסטית כגון: ערי ז'בוטינסקי, מנחם ארבר, ד"ר יונה פרויליך, ד"ר בנימין לובוצקי (אליאב), ד"ר אב"א אחימאיר ואחרים. הבולשת הבריטית המשיכה לרדוף אותו גם עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. ועם זאת, הוא המשיך באותה תקופה בעבודתו כמהנדס במיזמי בנייה מטעם "סולל בונה", שכללו הקמת מחנות הצבא הבריטי בסוריה ובלבנון וכן השתתף בבניית גשר על נהר פרת. בארץ ישראל הוא ניהל את מפעל "אבן וסיד" של "סולל בונה", וגם פעל במסגרתו רבות להטבת תנאי העובדים.
בעקבות בנו, שעברת את שם משפחתו מגינזבורג לבן-חורין לאחר הקמת המדינה, שינה גם הוא את שם משפחתו.
בשנות ה-50 עבר עם רעייתו להתגורר עם משפחות ילדיו בסביון. שם פתח את משרד התכנון והבנייה שבראשו עמד, יחד עם בנו האדריכל מרדכי בן-חורין וחתנו המהנדס יחיאל חצור (אבוחצירא).
מפעלי הבנייה של בן-חורין היו מגוונים ורבים ברחבי ארץ ישראל. הוא בנה בנייני מגורים פרטיים ומשותפים, מבני תעשייה, מוסדות נוער, בתי ספר, ובנייני ציבור, לרבות בניין בית לשכת המס של ההסתדרות הכללית, בתל אביב. גולת הכותרת של מפעלו הייתה בנייתו הוא בניין "מצודת זאב" בתל אביב, יחד עם בנו, האדריכל מרדכי (מוטי) בן-חורין, שבנייתו הסתיימה ב-1964.
ב-1972, במהלך ביקורת שגרתית באתר בנייה, לקה בדום לב ונפטר. נקבר בבית העלמין בפתח תקווה.
באזכרה לזכרו של בן-חורין ציין מנחם בגין, כי היה "בונה גדול, לא רק על פי מקצועו, אלא מתוך הכרת השליחות" שתמציתה – אהבת ארץ-ישראל. ולגבי "מצודת זאב", אמר: "ידוע לי, כי על בנין זה הייתה גאוות חייו של מר בן-חורין".
בשנת 2016 הופקד ארכיונו המקצועי של בן חורין, ובו תיעוד של למעלה מ-800 מבנים שתכנן והקים, בארכיון אדריכלות ישראל שבמגדל שלום בתל אביב. אוסף זה שופך אור לא רק על מפעל חייו העצום והעלום של בן חורין, אלא גם על תולדות העיר פתח תקווה, בעשורים שבהם הפכה ממושבה לעיר.
פלניצה
פלניצה (בפולנית: Falenica; ביידיש: פֿאַלעניץ) היא שכונה ברובע ואוור שבוורשה, בירת פולין, אשר היוותה עד שנת 1951 יישוב עצמאי, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
היישוב פלניצה, השוכן על גדתו המזרחית של הוויסלה, נזכר לראשונה במאה ה-15, ועם חיבורו לקו מסילות הברזל בשנת 1877 הואץ פיתוחו. בשל היערות בסביבת היישוב וסמיכותו לוורשה, הוא הפך ליעד קיט מועדף על תושבי ורשה.
יהודי פלניצה.
יהודים התיישבו בפלניצה משנות ה-80 של המאה ה-19, ובין מלחמות העולם התפרנסו רבים מהם משירותי הקיט לתושבי ורשה שהגיעו ליישוב, ובהם רבנים ואדמו"רים. בעיר פעלו אדמו"רי שושלת וורקא, רבי אברהם משה קאליש ובנו רבי שמחה בונים שנרצח בשואה. כמו כן פעל בעיר רבי שמואל מרדכי רבינוביץ, בנו של רבי מאיר שלום מקאלושין. בעיר נולד רבי פנחס מנחם אלתר, לימים האדמו"ר מגור. לצד פעילות של אגודת ישראל התקיימה ביישוב גם פעילות ציונית, שכללה קנים של תנועות הנוער הציוניות השונות. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו ביישוב כ-5,300 יהודים, רוב תושביו.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים ב-19 בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ומונה בו יודנרט, אשר ראשיו הוצאו להורג כעבור זמן קצר. בדצמבר 1940 רוכזו יהודי היישוב בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בו, ממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה, תוך החרמת רכושם.
בקיץ 1941 ננעלו שערי גטו פלניצה, ורבים מיושביו שולחו למחנות עבודה. בתקופה זו פרצו בגטו מגיפות. בינואר 1942 נמנו בגטו שביישוב כ-6,500 יהודים.
ב-18 באוגוסט 1942 נערכה בגטו פלניצה אקציית חיסול, בה שולחו כל יושביו בקרונות משא דחוסים למחנה ההשמדה טרבלינקה. בעת האקציה גילו חלק מיהודי היישוב התנגדות, וראש היודנרט המקומי התאבד יחד עם כל בני משפחתו. ב-2 במאי 1943 רצחו שוטרים גרמנים גם את 99 עובדי הכפייה היהודים שנותרו במנסרה ביישוב.
תזמורת צבאית
תזמורת צבאית היא תזמורת המורכבת מאנשי צבא ואשר מבצעת מטלות מוזיקליות הקשורות בחיי הצבא. תזמורת צבאית טיפוסית מורכבת מכלי נשיפה וכלי הקשה. תזמורות צבאיות ראשונות הוקמו על ידי העות'מאנים במאה ה-13.
כיום מנגנות תזמורות צבאיות מוזיקה למצעדים ולטקסים. בדרך כלל תזמורות צבאיות מנגנות תוך צעידה, ואף תוך רכיבה על סוסים.
במקור, תפקידן של תזמורות צבאיות היה להצעיד חיילים אל הקרב ובמהלכו. תזמורות אלו עשו שימוש בתופים ובחצוצרות תרועה, ובמקצבים המתאימים לתנועה רגלית כגון מרש. כיום, תזמורות צבאיות מנגנות בעיקר בטקסים צבאיים וממלכתיים, אך גם מופיעות לצורכי בידור ובאירועים ציבוריים אחרים כגון מצעדים, אירועי התרמה וחגיגות.
פאלעניץ
פלניצה-מיידז'שין
סלאבהראד
סלאבהראד (בבלארוסית: Слаўгарад; ברוסית: Славгород, סלאבגורוד; בפולנית: Sławograd (סלאבוגראד), עד 1945: Propoysk (פרופויסק)) היא עיירה במחוז מוהילב שבבלארוס, על גדות נהר סוז', בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1136, ובמהלך המאה ה-14 נעשה לחלק מהדוכסות הגדולה של ליטא. באמצע המאה ה-17 נפגע היישוב כתוצאה מהמלחמה בין פולין ורוסיה, ובחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכלל בתחומי האימפריה הרוסית.
יהודי סלאבהראד.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,300 יהודים, כמחצית תושביה, ובתקופה הסובייטית פעל בה בית ספר יידי.
ב-15 באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, לאחר שרבים מיהודיה הספיקו להימלט ממנה מזרחה או גויסו לצבא האדום.
באוקטובר 1941 ריכזו הגרמנים את יהודי העיירה הנותרים בגטו קטן שהוקם בה, בו אולצו לענוד טלאי צהוב. בנובמבר 1941 חוסל הגטו שבעיירה בהדרגה. בתחילה נרצחו הגברים בתעלות נגד טנקים, לאחר מכן הנשים, ובסוף החודש הוטבעו 15 הילדים האחרונים מהגטו באגם המקומי.
פרופויסק
המדינה החופשית ליפה
המדינה החופשית ליפה (בגרמנית: Freistaat Lippe) הייתה מדינה ברפובליקת ויימאר באזור מרכז גרמניה של היום, אשר שכנה בין נהר הווזר במזרח ויער טיוטנבורג במערב.
היסטוריה.
ב-12 בנובמבר 1918 התפטר לאופולד הרביעי, נסיך ליפה מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר ביטול הנסיכות, הפכה המדינה למדינה חופשית. ליפה נשארה מדינה חופשית במהלך רפובליקת ויימאר (1918-1933), גרמניה הנאצית (1933-1945), ועוד כשנתיים לאחר תבוסת גרמניה הנאצית, כאשר הייתה ליפה באזור הכיבוש הבריטי. בשנת 1947, איבדה ליפה את עצמאותה ואוחדה לתוך מדינת נורדריין-וסטפאליה.
ולרי פאנוב
ולרי פאנוב (בשמו המלא ברוסית: ולרי מטבייביץ' פאנוב Валерий Матвеевич Панов, שמו בלידה ולרי שולמן, נולד ב-12 במרץ 1938 בויטבסק, אז בברית המועצות) הוא רקדן בלט וכוראוגרף יהודי רוסי-ישראלי, יליד בלארוס.
ביוגרפיה.
ילדותו ושנות לימודיו.
ולרי פאנוב נולד בשנת 1938 בוויטבסק, בלארוס, אז רפובליקה במסגרת ברית המועצות.
הוא למד בבית הספר לבלט ע"ש אגריפינה וגאנובה בלנינגרד (בימינו האקדמיה הרוסית לבלט "וגאנובה" בפטרבורג). למד גם במוסקבה, וסיים את לימודיו בשנת 1957 בלנינגרד.
הקריירה ברוסיה.
פאנוב רקד בשנים 1957–1964 בלהקת הבלט של התיאטרון מאלי בלנינגרד (בימינו "תיאטרון מיכאילובסקי" בסנקט פטרבורג), בה יצר תפקידים בבלטים "בלדת האהבה" בכוריאוגרפיה של לופוחוב (1959), "דפניס וכלואה" ו"בולרו" לפי הכוריאוגרפיה של דוויטשווילי (1960), ו"פטרושקה" (1961), "אורפאוס" (התפקיד הראשי) (1962) ו"הגברת והחוליגן" (1962) לפי הכוריאוגרפיה של בויארסקי.
בשנת 1964 הצטרף פאנוב ללהקת הבלט של תיאטרון קירוב, (הנקרא שוב בימינו "תיאטרון מריאינסקי"), בה נשאר עד שנת 1972. בלהקה זו הוא ביצע בבכורה תפקידים לפי יצירתו של יאקובסון בבלט "עולם הנפלאות" (1967), לפי הכוריאוגרפיה של וינוגרדוב - ב "גוריאנקה" (1968), התפקיד הראשי ב"המלט" לפי הכוריאוגרפיה של סרגייב, (1970), "בריאת העולם" לפי הכוריאוגרפיה של קסטקינה ווסיליוב (1971).
יציאתו את ברית המועצות.
בשנת 1972 ביקשו, הוא ואשתו השנייה - רקדנית הבלט גלינה רגוזינה פאנובה - רשות לעלות לישראל.
השלטונות הגיבו על הבקשה בזעם: בני הזוג פוטרו מלהקת קירוב ונמנע מהם לעבוד במקצועם במשך שנתיים, כשפאנוב עצמו נאסר לזמן קצר באשמת "חוליגניזם". אמנים במערב, לרבות סר לורנס אוליבייה, פנו לשלטונות הסובייטיים בדרישה להרשות לזוג לצאת את ברית המועצות. גם בתקשורת בארצות הברית פורסמה דרישה שברית המועצות תרשה לו לעלות לישראל. במרץ 1974, בעת ביקור הנרי קיסינג'ר במוסקבה, לא הורשה פאנוב לצאת מהבית בו שהה בעיר. ב-1974 פאנוב ואשתו קיבלו אשרת יציאה, וביוני 1974 עלו לישראל ונתקבלו לפגישה עם שר החינוך. בישראל הופיעו בני הזוג במופעים רבים יחדיו. הם רקדו בשנים 1974–1977 עם להקת בת שבע ובת דור.
פעילותו ככוריאוגרף.