במאי 1971 מינה נשיאה החדש של מצרים, אנואר סאדאת, את איסמאעיל, שהיה ידידו, לתפקיד ראש המודיעין הכללי המצרי. באותה עת חשש סאדאת משר ההגנה מוחמד צאדק, שנחשב כאנטי-סובייטי (מגמה שהייתה פופולרית במצרים באותן שנים), אשר פיתח קשרים אישיים עם מועמר קדאפי שליט לוב בניגוד לדעת סאדאת והתנגד למלחמה נוספת מול ישראל. ב-1972 הדיח סאדאת את צאדק בטענה כי הוא מסרב להכין את הצבא למלחמה ומינה תחתיו את ידידו איסמאעיל, שהיה חף מיומרות פוליטיות, לאחר שזה ביקר במוסקבה, יחד עם ראש הממשלה עזיז צדקי. באותה הזדמנות קודם איסמאעיל לדרגת גנרל. שיקול נוסף למינוי איסמאעיל היה קשור במינויו של סעד א-שאזלי לרמטכ"ל, מינוי שנעשה מוקדם יותר, גם הוא על מנת להצר את צעדיו של צאדק שהיה ביריבות עם שאזלי. על ידי מינוי איסמאעיל, סאדאת חפץ כנראה להצר את צעדיו של שאזלי. בין שאזלי ובין איסמאעיל שררה יריבות אישית עוד מימי מלחמת האזרחים בקונגו ב-1961. איסמאעיל היה אז מפקד הכוח המצרי שתמך בפטריס לומומבה, בעוד ששאזלי פיקד על הכוח המצרי בכוח הבינלאומי של האו"ם לשמירת השלום. לטענת שאזלי, לאחר הדחת לומומבה, החל איסמאעיל להתערב בענייני הכוח שבפיקודו והמתח ביניהם הגיע עד תגרת אגרופים. הסכסוך האישי הועצם במלחמת ששת הימים בעת ששאזלי קיבל מאיסמאעיל פקודת נסיגה ונאלץ לבצעה בניגוד לדעתו. סאדאת החליט על המינוי למרות שהיה ידוע לו כי איסמאעיל סובל ממחלת הסרטן.
מלחמת יום הכיפורים.
בחודשים שקדמו למלחמה לא פגעו החיכוכים בין איסמאעיל ושאזלי בהכנות הצבא המצרי. גם בתחילת הקרבות הם שיתפו פעולה, אולם ב-11 באוקטובר דרשה סוריה ממצרים להגביר את לחצה בגזרת סיני על מנת לגרום להקלת הלחץ הישראלי ברמת הגולן. קריאותיה של סוריה מצאו אוזן קשבת גם במוסקבה, אצל ליאוניד ברז'נייב, וזו מצדה לחצה גם היא על מצרים לקדם את כוחותיה לעבר מעברי המיתלה והגידי. הרמטכ"ל שאזלי התנגד בצורה נחרצת לצעד זה בשל היותו מנוגד לתוכנית המתקפה המקורית, שנועדה לכבוש רצועה בחלקה המזרחי של תעלת סואץ ובמיוחד בשל חוסר בחיפוי אווירי מול חיל האוויר הישראלי מאחר שלסוללות הנ"מ המצריות לא היה טווח מספיק לקו המעברים ולשטחים ממזרח לו. לאיסמאעיל לא הייתה עמדה ברורה בוויכוח, אך בסופו של דבר הוא נכנע ללחץ הפוליטי ופקד על התקפה מצרית, התקפה שנערכה ב-14 באוקטובר ונסתיימה בכישלון מוחץ בצד המצרי ובהתמוטטתו הפיזית של סעד א-דין מאמון, מפקד הארמייה השנייה, שהוחלף על ידי עבד אל-מנעם ח'ליל.
ויכוח נוסף שפרץ בין שאזלי ובין איסמאעיל היה על רקע חציית תעלת סואץ על ידי הכוחות הישראליים. שאזלי טען שיש להסיג חלק מהכוחות בסיני אל העבר המערבי של התעלה כדי שיסייעו בהתמודדות מול הכוח הישראלי ששהה שם. איסמאעיל, לעומתו, חשש מבהלה שתפרוץ כתוצאה מהנסיגה בקרב הפיקוד המצרי והתנגד לצעד זה. סאדאת ושאר הפיקוד הבכיר תמכו בעמדת איסמאעיל וסאדאת אף הצהיר כי אף חייל ואף רובה לא יעברו את התעלה מערבה. במקום הנסיגה ביצעו המצרים התקפת נגד על מסדרון הצליחה באזור דוורסואר. על שירותו במהלך המלחמה הוענק לו בין היתר עיטור מסדר כוכב סיני.
בנובמבר 1973 הועלה איסמאעיל לדרגת פילדמרשל. כשנה לאחר תום המלחמה, בדצמבר 1974, נפטר אחמד איסמאעיל עלי ממחלת הסרטן.
חומצה בוטנואית
חומצה בוטאנואית
Butyric acid
המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה
המערכה בסוריה ולבנון או מבצע יצואן (באנגלית: Operation Exporter) היא סדרה של קרבות, שהתחוללו באזור סוריה ולבנון במהלך מלחמת העולם השנייה. המערכה החלה עם פלישת כוחות בעלות הברית ובהם הצבא הבריטי, צבא צרפת החופשית וכוחות ממושבות בריטניה והדומיניונים אל סוריה ולבנון שהיו תחת שלטון צרפת של וישי.
המערכה, שהתחוללה בחודשים יוני ויולי 1941 הסתיימה בניצחון מכריע של בעלות הברית, בכיבושן של סוריה ולבנון, נסיגה מסודרת של כוחות צרפת של וישי כתוצאה מהסכם עם הבריטים והעברתן לשלטון אנשי צרפת החופשית. לאחר המערכה הכריזו אנשי צרפת החופשית על עצמאות מדינות אלו ועל ביטול המנדט הצרפתי שניתן על ידי חבר הלאומים.
פעולות ההכנה וההערכות למערכה בוצעו בארץ ישראל תוך השתתפות ערה של אנשי היישוב. יחידות סיירים וגששים מבני היישוב השתתפו במערכה באופן פעיל, והיא מסמלת את תחילת פעילותו של הפלמ"ח ככוח צבאי לוחם.
רקע היסטורי, פוליטי וצבאי.
רקע היסטורי ופוליטי.
סוריה ולבנון בין שתי מלחמות העולם.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והתפרקות האימפריה העות'מאנית הוחלט בוועידת סן רמו למסור את סוריה ולבנון במנדט לצרפת. בשתי המדינות היו בעיות וסכסוכים עדתיים קשים, וכן סכסוכי גבולות עם שכנותיהן, ובשתיהן עלתה דרישה לעצמאות.
בשנת 1936 חתמה צרפת עם סוריה ועם לבנון על הסכמים לפיהם מוענקת להן עצמאות, אך לצרפת יישאר מעמד מפקח מיוחד. אך החוזים לא אושררו על ידי הפרלמנט הצרפתי, ולא נכנסו לתוקף מעולם. המצב בסוריה היה רווי מתח. עליית מפלגת הגוש הלאומי בראשות האשם אל אתאסי לא הצליחה להביא לעצמאות המקווה, והחלה תקופה של אי יציבות שלטונית וחברתית. בעיית מדינת האטיי שבשנים אלו סופחה רשמית לטורקיה התסיסה אף היא את הרוחות. הלכי רוח לאומניים, עדתיים ובדלניים, הובילו לתסיסה ולתמיכה בהיטלר. כאשר בראשית 1939 סירבה הממשלה הצרפתית לאשרר את החוזה הפרנקו-סורי, נפלה ממשלת הגוש הלאומי. מצב דומה היה בלבנון. חתימת החוזה עם צרפת הביאה לתסיסה עדתית חזקה בקרב הלבנונים ולהקמת ארגונים צבאיים-למחצה, שנועדו להגן על העדות השונות והאינטרסים שלהן.
ביולי 1939 פיזר הנציב האזרחי הצרפתי בסוריה ובלבנון, גבריאל פואו את הפרלמנטים בשתי המדינות, הקפיא את חוקותיהן, ומשל בשתי המדינות בעצמו, באמצעות פקידים.
נפילת צרפת והשפעותיה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, היו שטחי סוריה ולבנון תחת שלטון צרפתי ישיר, ללא ממשל עצמי. לצד הנציב האזרחי פואו, שימש בתפקיד מפקד הכוח הצבאי במזרח התיכון הגנרל מקסים וייגאן. ב-17 במאי 1940 נקרא הגנרל וייגאן לשוב לצרפת, על מנת לקבל שם את הפיקוד על הצבא הצרפתי לאחר פיטוריו של הגנרל מוריס גמלאן, שכשל בשלביה הראשונים של המערכה על צרפת. את מקומו החליף הגנרל אז'ן מיטלהאוזר.
כאשר הגיע מיטלהאוזר למזרח התיכון, עמדו כבר צבאות צרפת בצרפת גופא בפני התמוטטות מוחלטת ותבוסה צבאית ניצחת, אך כוחות הצבא הצרפתי במזרח התיכון, לרבות הכוח המקומי, צבא הלבאנט, היו עדיין רבי כוח, לא ניזוקו, לא היו מעורבים בלחימה פעילה, ויכלו לשמש להמשך הלחימה גם לאחר נפילת צרפת. בתחילה דחקו מיטלהאוזר ופואו בממשלת בצרפת כי תורה להם להמשיך ולהילחם, ואף שלחו מברק ברוח זו לנשיא הרפובליקה לברן. הם קראו בפומבי להמשך הלחימה משטחי סוריה ולבנון, על מנת להגן על כבודה של צרפת, אך לאחר שממשלתו של אנרי פיליפ פטן הכריזה על כניעה, ופקודתו של וייגאן גם לאנשי מיטלהאוזר להניח את נשקם, הודיע מיטלהאוזר, ב-28 ביוני 1940 כי הוא מקבל את תנאי הפסקת האש, וכי הפסקת האש חלה מבחינתו הן כלפי גרמניה ואיטליה, והן כלפי בריטניה.
התגובה הבריטית להצהרת מיטלהאוזר הייתה כי הם מפרשים הצהרה זו באופן שבו במצב בו ייעשה ניסיון גרמני או איטלקי לכבוש את סוריה ולבנון, ייתקל ניסיון זה בהתנגדות צרפתית, וכי לא יאפשרו מצב בו ישמשו שטחי סוריה ולבנון להיכבש על ידי גורם זר, או לשמש בסיס לפעולות עוינות. הייתה זו הכרה משתמעת בשלטון צרפת של וישי בסוריה ובלבנון. באותה העת חששו הבריטים מפעולות כוחות הציר לכיבוש תעלת סואץ שאכן התרחשו עם הפלישה האיטלקית למצרים בספטמבר 1940, ולא היו מסוגלים להתערב בנעשה בסוריה ובלבנון.
רבים מקציני הצבא הצרפתי סירבו לקבל את הסכם הכניעה הצרפתית. כך, למשל, מפקד הכוחות בחלב, קולונל אדגאר דה לרמינא ארגן בחשאי את יציאתם של אנשי צבא צרפתים מסוריה ולבנון לארץ ישראל. הגנרל ויוול שפיקד על הכוחות הבריטים במזרח התיכון סירב לשתף פעולה עם יזמה זו, והחזיר את אלו שהצליחו לעבור את הגבול וכך התגלו פעולותיו של דה לרמינא על ידי מיטלהאוזר, והוא הורה לכלוא את דה לרמינא בדמשק. דה לרמינא הצליח להימלט. ב-3 ביולי 1940 התפטר מיטלהאוזר מתפקידו ושב לצרפת. הוא הוחלף בגנרל פוז'ר (François-Marie-Jacques Fougère).
בה בעת החל להתגבש בלונדון צבא צרפת החופשית בפיקודו של הגנרל שארל דה גול. דה גול ניסה להעביר לצידו את אנשי המושבות הצרפתיות באפריקה, להן ייחס חשיבות, במיוחד לאור הלחימה הפעילה בשטחי אפריקה במערכה במדבר המערבי ובמערכה במזרח אפריקה. בשלב זה לא ניסה ליזום פעולות להשתלטות על אזור הלבאנט.
במחצית השנייה של 1940 שלט פואו כנציב בסוריה ובלבנון מטעם משטר וישי, אך ניהל מדיניות עצמאית במידה רבה. הוא ניסה למנוע את ניסיונות השתלטותם של אנשי מדינות הציר על אזור הלבאנט, שלבשו צורה של אכיפת הסכמי שביתת הנשק בין מדינות הציר וצרפת באמצעות "ועדת שביתת נשק" איטלקית. פואו דחה את דרישת האיטלקים להעביר את מטוסי חיל האוויר הצרפתי שנמצאו בלבאנט אל האיים הדודקאנסיים שהוחזקו בידי איטליה, ולהקטין את גודלו של הצבא הצרפתי בלבנאט עצמאות זו הובילה לירידת חינו בעיני משטר וישי, ולהחלפתו, בנובמבר 1940, בנציב בשם קיאפ. במהלך טיסתו מצרפת ללבנון הופל מטוסו של קיאפ בים התיכון בטעות על ידי מפציץ איטלקי. בסוף דצמבר הוחלף פואו על ידי הגנרל אנרי פרנאן דנץ.
קאטרו ודנץ.