בעבר, כאשר לא היה ידוע הרבה על הדרך בה מסנתזים אלקלואידים, היה נהוג לתת להם שמות של תרכובות מוכרות, אפילו כאלה שאינן מכילות חנקן (מכיוון שהמבנה הסופי של האלקלואידים הכיל קבוצות של המולקולות הללו), או לפי הצמח או בעל החיים שמהם הם הופקו. כאשר נודע יותר על אלקלואיד השתנה הסיווג כדי לשקף את הידע החדש, בדרך כלל על ידי מתן שם הקשור לחומצת אמינו ידועה אשר קשורה בתהליך הפקת האלקלואיד.
דוגמאות לאלקלואידים ומשפחות אלקלואידים (ישנם חומרים השייכים לשתי משפחות או יותר):
קונצרט
קונצרט הוא מופע מוזיקלי, שבו נגנים, מקהלה או כל הרכב אינסטרומנטלי או קולי מבצעים מוזיקה לפני קהל מאזינים. בכל קונצרט שמספר המבצעים בו עולה על עשרה, משתתף מנצח, שתפקידו להוביל ולהנהיג את המבצעים, בין אם תזמורת קאמרית קטנה או תזמורת ענק עם מקהלה וזמרים. ביצירות מן התקופה הקלאסית, היה הניצוח משולב לעיתים בנגינה, אם מן הפסנתר ועם בכלי קשת.
סוגים.
תוכנית הקונצרט יכולה לשים דגש על גיוון, הן בצורת היצירות והן בתקופה - יצירת בארוק יחד עם יצירות מן התקופה הקלאסית או הרומנטית, או אף מן התקופה המודרנית, והן בהרכב - לעיתים מוקדש הקונצרט כולו ליצירה אחת גדולה, שיש בה גם מקהלה וזמרים סולנים, כמו מיסה סולמניס של בטהובן, מתאוס פסיון של באך וכו'. לעיתים כולל הקונצרט גם קונצ'רטו, לסולן אחד או יותר, כמו הקונצ'רטו הכפול של ברהמס, למשל. לביצוע הקונצ'רטו מוזמן על פי רוב נגן ידוע-שם, אך לעיתים הסולן הוא נגן משורות התזמורת.
לעיתים נוסף לקונצרט חלק נוסף הנקרא הדרן, שמנוגן על ידי הסולן בהתאם לדרישת הקהל, ותפקידו להודות לקהל על ההערכה שנתן לסולן. לעיתים קרובות בוחר הסולן ביצירה פופולרית, מבריקה ווירטואוזית במיוחד, שיש בה כדי להרשים את קהל המאזינים, אך לפעמים הוא מנגן יצירה, או פרק מיצירה, שקרובה ללבו.
קונצרט של מבצע יחיד נקרא בדרך כלל רסיטל, וכך גם מופע של סולן בליווי פסנתר, בין אם נגן כלי מיתר, כלי נשיפה או זמר.
יש קונצרטים מיוחדים למוזיקה עתיקה בביצוע אותנטי, כלומר בכלי התקופה. כינור בארוק, ויולה דה גאמבה, פורטה-פיאנו וכדומה. דוגמאות למבצעים כאלה בישראל הם בארוקדה וההרכבים של עדי זילברברג.
קונצרט של הרכב נגנים יכול לכלול הרכב קאמרי, מדואו ועד נונט (תשיעייה). הרכב של עשרה נגנים ומעלה מכונה על פי רוב "תזמורת קאמרית". הרכבים קאמריים מנגנים ללא מנצח, בדרך כלל בהנחיית הכנר הראשון. תזמורת קאמרית מגודל מסוים ומעלה מנגנת בהנחיית מנצח.
מקהלה, עם סולנים או בלעדיהם, יכולה להופיע בשירת א-קאפלה, כלומר ללא ליווי, או בליווי פסנתר או הרכב קאמרי מצומצם, בהדרכת מנצח מקהלה. בקונצרטים סימפוניים, לעומת זאת, יכולה להופיע תזמורת ענק בלוויית מקהלה או מקהלות אחדות (מקהלה מעורבת, מקהלת גברים, מקהלת ילדים וכו'). דוגמה ליצירות שיש בהן הרכבי ענק כאלה הן הסימפוניה השנייה של מאהלר ("התחייה"), הסימפוניה השלישית ("קדיש") של ליאונרד ברנשטיין, הפאסיונים של יוהאן סבסטיאן באך והמיסה בסי מינור שלו, ועוד.
אורטוריות מבוצעות בקונצרט, משום שאינן מוצגות, בניגוד לאופרה. חלקן מחייבות הרכבים תזמורתיים גדולים, הכוללים גם מקהלות וסולנים, אך יש גם אורטוריות קאמריות, מינימליסטיות, כדוגמת "יפתח" של קריסימי. הצגת אופרה מלאה היא מופע בימתי המצריך תפאורות, תלבושות ואביזרי בימה, אך יש גם ביצועי אופרה קונצרטנטיים או קונצרטנטיים למחצה, והאפשרויות מגוונות - לעיתים מדובר במופע קונצרטנטי לכל דבר, במקרים אחרים הסולנים לבושים בבגדי התקופה ומשחקים באופן חלקי ומוגבל, אך התזמורת יושבת על הבמה והמקהלה מופיעה בבגדי קונצרט ולא בתלבושות האופרה.
המשותף לכל הקונצרטים האלה לסוגיהם הוא החיבור בין המבצעים שעל הבמה לבין קהל המאזינים - יהיה גודלו אשר יהיה - והרצון לשתף ולהשתתף בהנאה, שמוזיקה יכולה לגרום, הן לעושיה והן לשומעיה.
היסטוריה.
עד המאה ה-20 היו הקונצרטים נחלתם של עשירים בלבד. לרוב בני אצולה, שהחזיקו בחצרותיהם תזמורות והרכבים קאמריים להנאתם ולבידור אורחיהם ודאגו לאולמות מתאימים לביצוע מוזיקה. מוזיקה קאמרית נוגנה בחדרים מרווחים, כמסתבר משמה, לפעמים כחלק מאירוח ערבית בבתים אמידים, כאמור בעיקר במשפחות אצולה. בניגוד להצגות אופרה, שקהליהן ראו בהן אירוע חברתי נוצץ וייחסו את עיקר החשיבות לשיאי ביצוע של הפרימדונה ובני זוגה, קונצרטים נחשבו בדרך כלל לאירוע מוזיקלי רציני, המחייב גישה מעמיקה יותר.
במאה וחמישים השנים האחרונות, פחות או יותר, נעשו הקונצרטים לנחלת הקהל הרחב. תזמורות ציבוריות נוסדו והתפתחו בארצות העולם, סדרות קונצרטים למנויים בדרגות מחירים שונות נעשו דבר מקובל. תזמורות מרבות בסדרות קונצרטים מוסברים, סימפוניים או קאמריים, לקהל הרחב, לנוער ולילדים. יש קונצרט מנחה וקונצרט צהריים, קונצרטים הכוללים קפה ועוגה ועוד.
במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הקיפה המילה "קונצרט" לא רק מופע מוזיקלי, אלא כל מופע תרבותי-אמנותי, לרבות דקלום שירה וקטעי משחק או תמונות חיות. עם הזמן הצטמצם מובן המילה למופע מוזיקלי בלבד, המקיף את כל סוגי המוזיקה - קונצרט ג'אז, קונצרט רוק, קונצרט מוזיקה קלה וכו'. קונצרטים נערכים לא רק באולמות אלא גם בפארקים, בטיילת, במערות המצטיינות באקוסטיקה שלהן - למשל במערת הפעמון בגן הלאומי בית גוברין - מראשה - וגם בבתי מורים לנגינה, המציגים את התקדמות הילדים בקונצרט תלמידים לפני הורים גאים. בקונצרטים לאירועים מיוחדים מפעילים פירוטכניקה ויורים בתותח בפתיחה 1812 של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, לציון הניצחון על נפוליאון בונפרטה. יש קונצרט גאלה, שכרטיסי הכניסה אליו עולים הון ומיועדים למימון מטרה מוכרזת מראש וההליכה אליו כמוה כהצהרה חברתית וכלכלית, ויש קונצרט אתנחתא של התזמורת הסימפונית ירושלים, שהכניסה אליו חופשית. יש קונצרטים לטובת אמן שדרכו לא צלחה וחבריו מתגייסים לעזור לו. יש קונצרטים בג'ינס של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, עם ריקודי דיסקו ושתיית בירה, ויש קונצרטים חגיגיים בבגדי ערב ומעילי פרווה ויהלומים. יש קונצרטים מיוחדים למבצעים צעירים מחוננים, ויש קונצרטים במסגרת תחרויות בינלאומיות וכיתות אמן.
שר בלי תיק
שר בלי תיק הוא שר בממשלה שאינו עומד בראש משרד ממשלתי כלשהו, אך יכול להיות ממונה על טיפול בנושאים מוגדרים (כגון ענייני מיעוטים, שירותים חשאיים וכדומה). ככל שר, זכאי גם שר בלי תיק להשתתף בישיבות הממשלה וקולו נספר בהצבעות כקול שווה לזה של יתר השרים. הוא נהנה גם משכר דומה ומנהג וליווי צמוד.
לרוב מינוי שר בלי תיק מתבצע על מנת שראש הממשלה יוכל לקיים קואליציה רחבה המאפשרת משילות והפחתת לחצים ושסעים. במדינות שונות מוסד שר בלי תיק משמש לפתרון סוגיות שונות, לדוגמה בהולנד, אחד השיקולים העומדים בבסיס צירופם לממשלה של שרים ללא תיק הוא הצורך ביצירת איזונים פוליטיים בין המפלגות השונות המרכיבות את הקואליציה. ואולם בכמה מדינות ישנם גם תפקידים לשרים ללא תיק להקלת העומס על המשרדים הרשמיים לנושאים פחות חשובים.
ישנם מודלים תאורטיים שבעזרתם ניתן לעמוד על ההיגיון העומד מאחורי מינוי שר בלי תיק דוגמת הדמוקרטיה ההסדרית של החוקר ארנד ליפהרט. עם זאת, מינויים של שרים בלי תיק סופגים בדרך כלל ביקורת ציבורית רבה, בטענה לבזבוז כספי ציבור למימון תפקידים מיותרים.
שרים בלי תיק בעולם.
במדינות שבהן אין ממשל המבוסס על קואליציה, דוגמת ארצות הברית, לרוב לא ימצא תפקיד שר בלי תיק משום שבמדינות מסוג זה הממשלה או הקבינט מתפקדים בעיקר כגוף מייעץ ועל כן אין טעם במינוי שר בלי תיק שלגביו הוא מייעץ.
שרים בלי תיק בישראל.
תפקידים וזכויות.
בתיקון ל, שנכנס לתוקף החל מהבחירות לכנסת העשרים, נשללה האפשרות למנות שר בלי תיק. תיקון זה בוטל, משיקולים קואליציוניים, פחות מחודשיים לאחר שנכנס לתוקף.
אלה מאפייני המשרה:
מבט השוואתי.
ניתן לראות כי אמנם מספר השרים כמעט הכפיל עצמו לאורך ממשלות ישראל, אך מספר השרים בלי תיק נשאר יחסית קבוע ובעל קו רגרסיה מתון.
המצב שבו מספר השרים שווה למספר המשרדים הביצועיים הוא נדיר. בפועל, שני מצבים שכיחים יותר: מצב שבו מספר המשרדים גדול יותר ממספר השרים (כפי שהיה בממשלות הראשונות ובממשלת נתניהו), ומצב שבו מספר השרים עולה על מספר המשרדים הביצועיים.
המצב בו אין הלימה בין מספר המשרדים (התיקים) לבין מספר השרים אינו תופעה ישראלית ייחודית ונובע מהמשטר הפרלמנטרי הרב-מפלגתי ומהאילוצים הקואליציוניים. מבט על סוגי משטר שונים ועל תצורות ממשלה אחרות מלמד כי גם במשטרים מסוגים שונים עשוי להיווצר מצב בו ישנו שר בלי תיק, או שר בלי תיק האמון על נושא מסוים. לדוגמה, בארצות הברית בה יש משטר נשיאותי (השרים, המכונים מזכירים, הם אנשי מקצוע הממונים ישירות על ידי הנשיא ללא שיקולים קואליציוניים) היינו מצפים כי תהיה יציבות רבה יותר של מבנה הממשלה ביחס למשטרים פרלמנטריים. אבל מבט על ארצות הברית חושף כי הדבר אינו כן. אמנם מבנה משרדי הממשלה יציב יחסית, אך לעיתים ובהתאם לנסיבות היסטוריות עשויים לחול שינויים. בממשל רייגן עדיין היו רק 13 משרדי ממשלה, אך בתום תקופת כהונתו הוא פעל להוספת "המשרד לענייני יוצאי צבא", אשר התווסף כחלק מממשל ג’ורג’ בוש האב. בממשל קלינטון שודרג מעמדם של ראשי שתי רשויות לחברי קבינט (הממונה על המסחר וראש מחלקת המנהל והתקציב).