יישום נוסף של הדמיה תלת ממדית נעשה על ידי הדמיה על שני מישורים שונים, בהם האור הנפלט מהדגימה מפוצל ומגיע לאזורים שונים במצלמה. אורכי הדרכים השונות בהם עבר האור מאפשרים לקבוע את הקואורדינטות בציר Z, ובכך לקבל תמונה תלת ממדית.
רמת הדיוק של מיקרוסקופיה ברזולוציית-על.
שיטות מיקרוסקופיות מספקות יכולת לבחון את המבנה המרחבי של הדגימה ולראות כיצד הדגימה משתנה בזמן. הרזולוציה המרחבית ורזולוציית הזמן של הטכניקות קובעת באיזו רמת דיוק ניתן לראות את פרטי המבנה, ובאיזה מהירות ניתן לצפות בתהליך. כאשר מתקרבים לרזולוציות גבוהות, גורמים שונים מהווים בעיה ומורידים מהדיוק.
הרזולוציה האופטית:
הרזולוציה האופטית מהווה את היכולת הבסיסית של שיטות המיקרוסקופיה השונות לקבלת תמונת המבנים. ניתן להגדיר אותה כהיכולת להבחין בין שני מקורות נקודתיים קרובים. עבור שיטות תבנית העירור המרחבית, הרזולוציה האופטית מיוצגת על ידי הגודל האפקטיבי של הPSF. עבור שיטות הSMLM, הדיוק של קביעת מיקום הגשושיות הפלואורסצנטיות הוא העיקרון של מדידת הרזולוציה האופטית.
הרזולוציה האופטית בשיטת תבנית העירור המרחבית:
בשיטה זו, קבלת רזולוציית-על מושגת על ידי יצירת תחום עירור בעל ממדים הקטנים בצורה משמעותית מאשר גבול העקיפה. עבור STED לדוגמה, החדות של הPSF נובעת מדיכוי הזהירה של פלורופורים הממוקמים מחוץ למרכז הפוקוס. עם הגדלת עצמת הלייזר, האזור של דיכוי הזהירה מתרחב ומתקרב אל נקודת הפוקוס, אך הפלורופורים בנקודת הפוקוס אינם מושפעים ידי לייזר הSTED  במידה ועצמת הלייזר נשמרת על אפס בנקודת הפוקוס. באופן תאורטי, ניתן להגיע לרזולוציה מרחבית בלתי מוגבלת אם תבנית דלדול העצמה סביב נקודת הפוקוס אידיאלית.
בפועל, תבנית דילול העצמה היא לא אידיאלית, ויכולה לנבוע ממספר רב של  גורמים, המגבילים את רמת הרזולוציה. לדוגמה, עצמת לייזר בנקודת הפוקוס של 1% מעוצמת השיא מאפשרת להגיע לשיפור של עד פי 7 ברזולוציה האופטית לעומת מיקרוסקופיה קונפוקלית, ואילו עבור עצמה של 0.1% בנקודת האפס ניתן להגיע לשיפור של עד פי 20 ברזולוציה. לעצמת הלייזר בנקודת בפוקוס יש חשיבות דומה גם עבור SSIM.
הסיבות השונות שגורמות לתבנית דלדול לא אידיאלית, כוללות פגמים במצב הלייזר, אברציה כדורית הנגרמת ממקדמי השבירה השונים, וגורמים נוספים.
רזולוציה אופטית בשיטת מיקום מולקולה יחידה:
בשיטה זו קבלה של רזולוציית-על מושגת באמצעות בדיקת המיקום של פלורופורים בודדים בדיוק גבוה. מספר הפוטונים הנאספים מכל פלורופור הוא הגורם העיקרי להגבלת הרזולוציה.
דרך קפדנית לאפיין את דיוק המיקום בשיטת הSLML הוא באמצעות בדיקת מיקום חוזרת של הפלורופורים הניתנים לשליטה. לחלופין אפשר לקבל את הדיוק מההתפלגות של המיקומים שנמדדו על ידי מספר רב של גשושיות במבנה מוגדר היטב, למשל משטח שטוח המאפשר למדוד את הדיוק בציר Z. עבור צבעי הציאנין, דיוק המיקום אשר התקבל באופן ניסיוני הוא ~ 20 ננומטר לרוחב. לעומת זאת, הרזולוציה התאורטית עבור צבעי ציאנין היא 6 ננומטר. סיבות אפשריות לפער בין הערך התאורטי לערך הנמדד הוא שהPSF של הפלורופורים אינו פונקציה גאוסית מושלמת, התמונה המתקבלת מפלורופור רוטט אינה סימטרית עקב פליטה הנובעת מהדיפול של הפלורופור, גודלי הפיקסלים השונים במצלמה אינם זהים לחלוטין, יציבות המכשיר, ועוד. אם כן, צריך לקחת מספר רב של גורמים בחשבון בשביל להעריך נכונה את רזולוציית השיטה.
גורמים המשפיעים על הרזולוציה המרחבית:
הרזולוציה האופטית, כפי שפורט לעיל, מגדירה את הגבול של המבנה הקטן ביותר בו השיטה יכולה להבחין. כאשר עורכים הדמיה על דגימה ביולוגית, הרזולוציה האפקטיבית מושפעת גם ממספר גורמים נוספים הכוללים את צפיפות המדגם, והגודל הפיסי של הגשושית.
צפיפות המדגם:
במיקרוסקופיה ברזולוציית-על, הרזולוציה האופטית עשויה להתקרב לגודל של המרחק בין גשושיות פלואורצנטיות סמוכות, לכן צפיפות המדגם יכולה להיות גורם המגביל את הרזולוציה המרחבית האפקטיבית. הגבלה זו חלה על כל שיטות המיקרוסקופיה ברזולוציית-על. כאשר מספר המולקולות הממופות בדגימה אינו מספיק, מופיעים פגמים בתמונה, היכולים לגרום, לדוגמה, למבנה רציף להיראות כלא רציף.
ממדי הגשושיות:
גודלה של הגשושית מגביל את האופן שבו התמונה משקפת את המבנה בפועל. לדוגמה, עבור אימונופלואורסצנציה בלתי ישירה (indirect immunofluorescence), קשירת הנוגדנים הראשיים והמשניים מגדיל את הקוטר של המיקרוטובול מ 25 ננומטר ל 60 ננומטר. הפתרון האולטימטיבי של הבעיה היא שימוש בפלורופורים אורגנים, המגיעים לגודל של ~ 1 ננומטר, כך שהשפעתם על תמונת המבנה פחות משמעותית.
יישומים נוספים במערכות ביולוגיות.
בנוסף למבנים ביו-מולקולריים שנבחנו, כגון DNA, שימוש בשיטות התוארו לעיל נעשה גם על מספר רב של מבניים תאיים.
הדגימה הנפוצה בה משתמשים לחקר המיקרוסקופיה ברזולוציית-על הוא שלד התא של יונקים, במיוחד המיקרוטובול. מבנים אחרים של שלד התא שצולמו עד כה כוללים סיבי אקטין של למליפודיום , סיבי ביניים של קרטין, נוירופילמנטים ועוד. הדמיות אלו מדגימות את היכולת של מיקרוסקופיה ברזולוציית-על להבחין ולהבדיל בין סיבים שונים בחלבונים, כמו כן להבין את המבנה התלת-ממדי של שלד התא בתאים של יונקים.
לאברונים שונים, דוגמת הרשתית תוך-פלזמית, ליזוזום ומיטוכונדריה נעשתה הדמיה בעזרת השיטות שתוארו. לדוגמה, בשיטת מיקום המולקולה היחידה, ניתן היה לקבל תמונה ברורה של צורת ההמיספירה של הקלטרין, אשר מופיעים רק ככתמים במיקרוסקופ פלואורסצנטי קונבציואונלי. בעזרת שימוש בשיטת STED ניתן לראות את הצורה החלולה של הממברנה החיצונית של המיטוכונדריה, ואת האינטראקציות שלהם עם המיקרוטובול.
ההדמיות בשיטות השונות של סוגי מבנים תאיים רבים מדגימות את היתרונות הרבים שיש למיקרוסקופיה ברזולוציית-על על פני מיקרוסקופיה קונבנציאונלית.
אחריות יצרן מורחבת
בתחום ניהול פסולת, אחריות יצרנית מורחבת (באנגלית: Extended Producer Responsibility, EPR) היא אסטרטגיה שנועדה לקדם שילוב של עלויות סביבתיות הקשורות למוצרים לאורך כל מחזור החיים שלהם, למחיר השוק של אותם מוצרים.
חקיקה המבוססת על אחריות יצרן מורחבת מתמקדת בטיפול במוצר לאחר גמר השימוש בו כשהמטרה העקרית שלה היא הגדלת כמות המוצרים שיטופלו בסוף חייהם ברמה גבוהה ככל שניתן על פי מדרג הפסולת והקטנת ההשפעה הסביבתית של אותם מוצרים כשהם נהפכים לפסולת. לרוב היא הכוח המניע מאחורי אימוץ יוזמות לשינוי בצורת הייצור של המוצרים שכן שינוי צורת הייצור תחסוך עלויות מסוימות עבור היצרנים.
העקרון גורס כי חברות המייצרות מוצרים אחראיות על המוצר לאורך כל מחזור החיים שלו ולא רק מעבר לשלב המכירה (מכן הביטוי "מורחבת").
המושג הוצג לראשונה בשוודיה על ידי תומאס לינדקוויסט בדו"ח מ -1990 למשרד החקלאות השוודי. בדיווחים מאוחרים יותר שהוכנו עבור המשרד, באה לידי ביטוי ההגדרה הבאה: "אחריות יצרן מורחבת היא אסטרטגיה להגנת הסביבה, שמטרתה להגיע למטרה סביבתית של הפחתת ההשפעה הסביבתית הכוללת של מוצר, על ידי הפיכת היצרן של המוצר לאחראי עליו לאורך כל מחזור החיים שלו ובמיוחד בשלב האיסוף בחזרה, העברה למיחזור והסילוק הסופי".
בישראל.
חוקים המבוססים על עקרון אחריות יצרן מורחבת הם חוק הפיקדון על מכלי משקה, החוק לסילוק ולמיחזור צמיגים, החוק להסדרת הטיפול באריזות, והחוק לטיפול סביבתי בציוד חשמלי ואלקטרוני ובסוללות.
פמילי גאי
אלחנדרו חודורובסקי
אלחנדרו חודורובסקי (בספרדית: Alejandro Jodorowsky Prullansky; נולד ב-17 בפברואר 1929) הוא אמן יהודי צ'יליאני-צרפתי, במאי תיאטרון וקולנוע, תסריטאי, מחזאי, שחקן, סופר, משורר, מפיק, מלחין, מוזיקאי, סופר קומיקס ומדריך רוחני. ידוע בעיקר בשל סרטי האוונגרד אשר יצר.
קורות חייו.
נולד בצ'ילה, בעיירה טוקופילה, בן למשפחה יהודית-אוקראינית. חודורובסקי חווה בילדותו ניכור רב אשר הוביל אותו לקריאה וכתיבת שירים. לאחר שנשר מבית הספר, החל לעבוד כליצן בתיאטרון, עד אשר הקים קבוצת תיאטרון משלו - Teatro Mimico, ב-1947. בשנות ה-50 המוקדמות עבר לפריז, שם למד מימיקה, וב-1957 כתב וביים סרט קצר (Les têtes interverties). החל מ-1960 הוא חילק את זמנו בין פריז ומקסיקו סיטי, והיה שותף בייסוד קבוצת האוונגרד האנרכיסטית של אמני המיצג - Panic Movement. ב-1966 חיבר את קובץ הקומיקס הראשון שלו, Anibal 5, וב-1967 יצר את סרטו הראשון באורך מלא, Fando y Lis, אשר גרם לשערורייה במקסיקו ולבסוף נאסר להקרנה.
ב-1970 חודורובסקי הוציא לאור את סרטו El Topo, אשר זכה להצלחה בארצות הברית. ב-1972 עבר לגור בניו-יורק. המוזיקאי ג'ון לנון, שהתלהב מאוד מהסרט, שכנע את אלן קליין (מנהל להקת הביטלס) לתמוך בחודורובסקי ולהעניק לו כסף ליצירת הסרט הבא. חודורובסקי קיבל מקליין מענק של מיליון דולר, בעזרתו יצר ב-1973 את סרטו ההר הקדוש (The Holy Mountain). שני הסרטים נהיו לקלסיקות בחוגי הקולנוע המחתרתי. ב-1974 חודורובסקי עבר לגור בצרפת, שם הוא מתגורר עד היום. לאחר ניסיונות כושלים להסריט את הרומן "חולית" של פרנק הרברט, הפיק חודורובסקי שלושה סרטים נוספים: סרט המשפחה Tusk (ב-1980), סרט האימה הסוריאליסטי Santa Sangre (ב-1989), והסרט The Rainbow Thief (ב-1990).
במקביל, הוא כתב סדרות של ספרי קומיקס מדע-בדיוני, ובמיוחד את The Incal (ב-1980–1989), אשר תואר כטוען לכתר "ספר הקומיקס הטוב ביותר", וגם את The Technopriests ואת Metabarons.