בתיכון מאר אליאס כ-1200 תלמידים מכל הגליל. תלמידי התיכון משתתפים בפרויקטים המקדמים דו-קיום בין ערבים ליהודים בישראל, וכן בין בני לאומים שונים ברחבי העולם.
התלמידים מתבקשים לבחור בתחילת כיתה י' התמחות באחד מהתחומים הנלמדים בתיכון. רשימת ההתמחויות המוצעות להם כוללת פיזיקה, ביוטכנולוגיה, אלקטרוניקה, מחשבים, כימיה, ביולוגיה, ספורט, איכות הסביבה, פסיכולוגיה ועוד.
גן ילדים מרים בוארדי.
גן הילדים נפתח בשנת 1968, והיה הראשון בכפר. הוא התחיל בחדר שינה ומשרד של הכומר אליאס שקור בזמנו, בזמן שהכומר ישן בחיפושית הצהובה. בשנת 1978 נבנה בניין בין 3 קומות לאכלס את גן הילדים הגדל. היום יש בו כ-200 ילדים בין הגילים שלוש לחמש.
בית ספר יסודי מרים בוארדי.
הילדים המסיימים את גן הילדים יכולים להמשיך ישירות לבית ספר היסודי, שבו לומדים כיום כ-400 תלמידים. בית הספר קיבל הכרה ממשלתית שנתיים לאחר תחילת פעולתו. בניין בית הספר היסודי והעל יסודי נבנה ליד התיכון.
חטיבת ביניים של מרים בוארדי.
בחטיבת הביניים לומדים כ-300 תלמידים, שחלקם הם מחוץ לכפר אעבלין.
מכללת מאר אליאס להנדסאים.
מטרת המכללה למלא את הפער הנוצר אחרי סיום התיכון לבין השתלבות בעבודה בחיים המעשיים. המכללה מעודדת את הסטודנטים להמשיך את לימודיהם האקדמיים באוניברסיטאות, וכוללת תחומים כגון מסחר, טכנולוגיה ושרות. במכללה לומדים כ-400 סטודנטים, והיא זכתה במספר תעודות הצטיינות.
קמפוס מאר אליאס.
בשנים 2003–2006 קמפוס מאר אליאס היה שלוחה של אוניברסיטת אינדיאנפוליס בארצות הברית, שבה למדו כ-200 סטודנטים. בהמשך הפך מיזם זה למכללת המוסד האקדמי נצרת.
חגיגה (אלבום)
חגיגה הוא אלבומה ה-12 של הזמרת שרית חדד שיצא לאור ב-28 ביולי 2004 . מהאלבום יצאו 8 סינגלים לרדיו, ביניהם השירים "חגיגה", "הסוד" ו"בחום של תל אביב". ההפקה המוזיקלית של האלבום התחלקה ברובה בין 3 מוזיקאים: שי ראובני - שעיבד עד אז את רוב אלבומיה של חדד, יעקב למאי, והנרי, שגם כתב והלחין חלק נכבד מהשירים. "חגיגה" זכה להצלחה מסחרית, ולביקורות מצוינות ותוך חודשיים אושר על ידי אקו"ם שהאלבום מכר מעל 140,000 עותקים חוקיים.
כיום (2016), נתוני האלבום קובעים כי האלבום מכר 160,000 עותקים חוקיים.
אמנים נוספים אשר תרמו את חלקם לאלבום הם שלמה ארצי, עברי לידר, צביקה פיק, שמעון בוסקילה, אהוד מנור, סאבלימינל ועוד.
אריה ליב הלר
פלויד וורשל
אברהם בר חייא הנשיא
שלמה יהודה רפפורט
שלמה יהודה ליב הכהן רפפורט (רפאפורט, רפופורט, כונה: שי"ר ולעיתים שיל"ר; י"ט בסיוון ה'תק"ן, 1 ביוני 1790 – י"ט בתשרי ה'תרכ"ח, 18 באוקטובר 1867) היה רב ואב"ד טרנופול בשנים 1838–1840 ובפראג מ-1840 עד לפטירתו. היה מאנשי תנועת ההשכלה בגליציה וממייסדי חכמת ישראל.
ביוגרפיה.
לבוב.
נולד בלבוב ב-1790 למשפחת רפפורט המיוחסת. אביו, ר' אהרון חיים רפפורט, היה תלמיד חכם, וחינך את בנו בחינוך יהודי מקובל. בגיל צעיר החל ללמוד ש"ס ופוסקים ועד מהרה הוכר כעילוי. עד גיל עשרים לא עסק כלל בתחומים אחרים ובחכמות חיצוניות. כעילוי זכה לשידוך חשוב, וב-1810 נשא לאישה את בתו של ר' אריה ליב הלר בעל "קצות החושן". הוא המשיך להיות סמוך על שולחן אביו עד 1817. בשנים אלה החל לגלות את עולם ההשכלה, תחילה בלימוד "מורה נבוכים" ואחר כך בלימוד גרמנית וצרפתית ובקריאת ספרות לועזית. ב-1814 פרסם בעילום שם את החיבור הראשון שלו, חוברת בשם "תכונת העיר פריז והאי עלבא [=אֶלבָּה]", בעקבות כיבושי נפוליאון. באותן שנים הכיר גם את רנ"ק, שהתגורר בז'ולקווה הסמוכה ללבוב, ונעשה תלמידו וידידו. ב-1816 נדפסו חידושי תורה שלו בסוף החיבור של חותנו, "אבני מילואים".
שי"ר כתב כבר בשנים אלה מאמר בשם "נר מצווה" נגד החסידות, ובאותו מאמר אף כתב כנגד המתנגדים על שהם שקועים בעולם התלמוד והפלפול. השקפות אלו, וכן התחברותו עם חבורת המשכילים של לבוב ובהם יהודה ליב מיזס ויצחק ארטר, הפכו אותו מטרה להתקפות מצד שומרי המסורת. ההתקפות הגיעו לשיאן בחרם שהוצא נגדו ב-1816, כנראה על ידי רב העיר ר' יעקב אורנשטיין. שי"ר הגיש תלונה לשלטונות גליציה והמושל הורה לרב לבטל את החרם, מה שהביא להוספת שנאה כלפיו מצד החרדים ומצד שני להעלאת ערכו בעיני המשכילים. בעקבות אירוע זה התחזקו קשריו עם המשכילים בגליציה, בהם רנ"ק, שמשון בלוך הלוי, יעקב שמואל ביק ובעיקר יוסף פרל.
ב-1817 הורע מצבו הכלכלי של אביו ושי"ר נאלץ למצוא פרנסה בעצמו. הוא החל לעבוד כמנהל הכספים של גובי מס הבשר מהיהודים המקומיים, משרה שלא הייתה נעימה לו וגם לא סייעה לחבב אותו על הציבור. בשעותיו הפנויות החל לעסוק בכתיבה ובמחקר. החל ב-1820 פרסם בשנתון "ביכורי העתים" שירים מקוריים שלו ושירים מתורגמים ממשוררי גרמניה (בהם שילר). בין השאר פרסם בגיליון תקפ"ח (1827) שיר בשם "דברי אגרת לרע אהוב בספר זכרונו", ובו הוא פונה לידיד משכיל שפנה עורף לעולם ההשכלה ועבר לחסידות, ואפשר שהנמען של השיר הוא יעקב שמואל ביק, שעמו עמד גם בקשר מכתבים אף לאחר המפנה בעמדותיו. ב-1827 פרסם שי"ר תרגום ועיבוד של המחזה "Esther" (אסתר) של ז'אן רָסין בשם "שארית יהודה". למחזה הוסיף מבוא מחקרי ארוך, ובו הביע את השקפתו כי על ידי מחקר תולדות ישראל יתחזקו הקשרים בין חלקי עם ישראל. כדברי ההיסטוריון יוסף קלוזנר, "מגלה לפנינו פתח דבר זה ל'שארית יהודה' את החוקר, המשכיל והלאומי שבשי"ר כולם כאחד".
באותן שנים החל לפרסם גם דברי מחקר. המאמר הראשון, שפרסם ב-1823 ב"ביכורי העתים", עסק בתולדותיהם של יהודי חצי האי ערב ואתיופיה. ב-1829 החל לפרסם סדרה של "תולדות" – מונוגרפיות על חכמי ישראל בימי הביניים: רס"ג, ר' נתן מרומי, רב האי גאון, ר' אלעזר הקליר, רבנו חננאל ורבנו נסים. כל ה"תולדות" נאספו לימים ונדפסו בכרך אחד בשם "יריעות שלמה" (ורשה תרס"ג; מהדורה שנייה עם תוספות, שם תרע"ג). רוב המחקרים האלה היו על דמויות שכלל לא נחקרו קודם, ושי"ר הניח ב"תולדות" שלו את יסודות המחקר המודרני עליהן, אף על פי שרבות ממסקנותיו התיישנו עם הזמן ובעיקר עם גילוי גניזת קהיר.
ב-1831 השתלטו מתנגדיו על גביית מס הבשר והוא פוטר ממשרתו. מצבו הכלכלי הידרדר, והוא נסע לתקופה קצרה לברודי לצורכי פרנסה בסיוע ידידיו המשכילים. ב-1833 הצליח לחזור למשרתו בלבוב. ניסיון שלו בסיוע שד"ל להתמנות לרב בטריאסטה שבאיטליה לא הצליח משום שהיה חסר השכלה פורמלית, וניסיון אחר, בסיוע צונץ, להתמנות לרב בברלין לא עלה יפה משום שלא ידע גרמנית במידה מספקת לדרוש דרשות.
טרנופול.
ב-1837 הציע יוסף פרל למנות את שי"ר לרב העיר טרנוֹפּוֹל. כוונתו בצעד זה הייתה כפולה: הן לפתור את בעיותיו הכלכליות של שי"ר, והן לקדם את ההשכלה בגליציה על ידי מינוי רב-משכיל בעירו. בסיוע קשריו של פרל אצל השלטונות נבחר שי"ר למשרה בסוף אותה שנה. לרגל קבלת המשרה החל רפפורט להתרחק ממקורביו הקיצוניים; בין היתר פרסם מכתב גינוי לאברהם גייגר, ששימש מאוחר יותר בפולמוס סביב רבנות הלה בברסלאו, ודרש שיסיר את שם שי"ר מרשימת הכותבים בכתב-העת המרכזי לחכמת ישראל, Wissenschaftliche Zeitschrift für jüdische Theologie. הרב הצעיר ענה בזעם. המינוי התקבל בברכה ובשמחה אצל המשכילים, מלבד אצל רנ"ק, שטען כי עדיין מוקדמת השעה לכך. ואכן, שומרי המסורת בטרנופול פתחו מיד במערכה כנגד שי"ר שכללה חרמות, פשקווילים, הפצת שמועות על עבירות שלו על ההלכה והצקות בלתי פוסקות. המשכילים מצדם לא טמנו ידם בצלחת והדברים הגיעו עד עירוב השלטונות. מגינו העיקרי, פרל, חלה והלך לעולמו ב-1839, ושי"ר הבין שדרכו בטרנופול לא תצלח.
באותן שנות מצוקה באה על שי"ר התנגדות גם ממחנה המשכילים. קבוצה של משכילים צעירים שכינו את עצמם "הרואים" כתבו נגדו ב-1837 חוברת עם דברי ביקורת חריפים. ב-1839 הסתכסך שי"ר עם ידידו הטוב שד"ל, סכסוך שהיו מעורבים בו ענייני השקפת עולם יחד עם עלבונות אישיים. שד"ל שלח לשי"ר "ספר כריתות" ופסק עליו כי "מיטב השי"ר כזבו". רק ב-1841 התפייסו שי"ר ושד"ל וחזרו להתכתב ולהחליף דעות ומחקרים. גם רנ"ק התרחק משי"ר לאחר שהלה לא קיבל את עצתו שלא לבוא לטרנופול; לפני פטירתו של רנ"ק ב-1840 התפייסו השניים.
פראג.
באמצע 1840, לאחר שנתיים של התמודדות קשה מול מהר"ץ חיות, נבחר שי"ר לכהן כאב בית דין בפראג. הוא עבר העירה, שם נשאר עד פטירתו. ב-1847 קיבל רשמית גם את משרת הרב. הסביבה אליה נקלע הייתה שונה מאוד ממה שהורגל בה בגליציה הנחשלת. הרוב הגדול של יהודי העיר לא טרחו כלל לשלוח את ילדיהם לתלמודי תורה בנוסף לחינוך הממשלתי, והאינטלקטואלים הצעירים היו מנוכרים לדת והשתתפו באופן מלא בתרבות הגרמנית או, בשוליים, הצ'כית. תנועת ההשכלה, שהוא היה לה פעיל נמרץ במולדתו, גוועה בפראג מזה כמה שנים. בנסיבות החדשות הפכו עמדותיו, שנחשבו נועזות למדי בגליציה, לאנכרוניסטיות. הציבור המודרני ראה בו שמרן מאובן, והמיעוט המסורתי אמנם לא פקפק בהנהגתו הפומבית אך חשד בו בדעות פסולות. במהלך שהותו בעיר הוסיף שי"ר לנהל את מאבקיו כנגד האגף הרדיקלי של אנשי חכמת ישראל: ב-1846 כתב ספר בשם "תוכחת מגולה" נגד כינוס הרבנים הרפורמים בפרנקפורט, ובו טענות חריפות של שי"ר כנגד אברהם גייגר, שמואל הולדהיים וחבר מרעיהם.
בשנותיו בפראג פרסם מאמרים ומחקרים בכתבי העת "כרם חמד", "המגיד" ואחרים. הוא היה למעשה עורך בפועל של "כרם חמד", משום שהעורך, שמואל גולדנברג, התייעץ איתו בכל עניין ומסר לידיו את ההחלטות על תוכן כתב העת. כדברי ההיסטוריון יצחק ברזילי: