סן קרלוס דה בארילוצ'ה (בספרדית: San Carlos de Bariloche), המכונה בקיצור בארילוצ'ה, היא עיר קיט בפרובינציית ריו נגרו בארגנטינה. העיר שוכנת במורדות הרי האנדים, לחופו של אגם נאוול ואפי מוקפת באגמים (אגם גוטיירז, אגם מורנו ואגם מסקרדי) ובהרים (טרונדור, סרו לופז וסרו קטדרל - אחד מאתרי הסקי החשובים בדרום אמריקה). בשנת 2010 התגוררו בה כ-113,000 תושבים.
היסטוריה.
מקור שמה של העיר במילה Vuriloche בשפת המפוצ'ה, שפירושה "האנשים שמעבר להרים". אחד מתושביה הראשונים של העיר היה קרלוס וידרהולד, והמתיישבים החליטו לקרוא על שמו את עירם. במכתבים שנשלחו אליו הוא כונה בטעות "סן קרלוס" במקום "דון קרלוס". הטעות השתרשה, והעיר נקראה סן קרלוס דה בארילוצ'ה.
אף שראשוני המתיישבים, מהגרים מאוסטריה ומגרמניה, הקימו את בארילוצ'ה ב-1895, תאריך הייסוד הרשמי שלה על ידי ממשלת ארגנטינה הוא ה-3 במאי 1902. ב-1909 כבר התגוררו בה 1,250 תושבים ונסללה דרך שקישרה אותה עם נאוקן. עם זאת, עד להגעת מסילת הברזל ב-1934, העיר נסמכה בעיקר על שירותים ומוצרים שהגיעו מצ'ילה, שהגישה אליה הייתה קלה יותר.
בין 1935 ל-1940 הוקמו בעיר המבנים המרכזיים: בית העירייה, הספרייה, התיאטרון, הדואר, תחנת המשטרה והקתדרלה.
תיירות.
כלכלת בארילוצ'ה נשענת בעיקר על תיירות. בסמוך לעיר שוכן אתר הסקי סרו קתדרל שפועל בחורף, ובקיץ מושכים את התיירים חופי האגם.
בהיותה העיר הגדולה ביותר באזור האגמים הארגנטינאי, היא מהווה נקודת מוצא נוחה לטיולים רבים באזור.
בעיר פועלים מספר מפעלים מקומיים לשוקולד, המהווים אף הם מוקד משיכה לתיירים מהרבה מדינות.
מדע ומחקר.
בסמוך לעיר שוכן המרכז האטומי של בארילוצ'ה, שהוא מרכז המחקר של הוועדה הלאומית לאנרגיה אטומית. במרכז שוכן אינסטיטוטו באלסיירו, שהוא מוסד חינוך לסטודנטים מצטיינים בפיזיקה ובהנדסה.
תחבורה.
בבארילוצ'ה פועל נמל התעופה הבין-לאומי טניאנטה לואיס קנדלריה, המקשר את בארילוצ'ה עם ערים שונות ברחבי ארגנטינה, וכן עם המדינות השכנות. חברות אוטובוסים מפעילות קווים סדירים מבארילוצ'ה לערים הגדולות בארגנטינה, וכן למספר יעדים בצ'ילה. בארילוצ'ה היא גם תחנתו האחרונה של קו הרכבת הפטגונית, שמוצאו בעיר ויידמה שלחוף האוקיינוס האטלנטי.
אהבת דוד ויהונתן
קילגור טראוט
סן קרלוס דה בארילוצ'ה
כללי ברירת הדין בנזיקין
כללי ברירת הדין הם הכללים האמורים להפנות את בית המשפט, באיתור הדין אותו יש להחיל, בין אם דין זר או דין מקומי, כאשר נוצרת סיטואציה בה מעורב יסוד זר. במצב בו מעורב גורם זר, יש לקבוע תחילה היכן יידון התיק, זהו הליך בחירת הפורום (מקום השיפוט) ולאחר שהוחלט היכן יידון התיק, יש להחליט איזה דין נחיל על המקרה, ואלו הם כללי ברירת הדין. לדוגמה: תייר מארצות הברית שניזוק בתאונת דרכים בישראל. תחילה ייקבע מקום השיפוט ולאחר מכן ייקבע איזה דין יש להחיל על המקרה.
הגדרה.
מהם כללי ברירת הדין וכיצד הם נקבעים על ידי בית המשפט.
כללי ברירת הדין הקלאסיים מורכבים משני יסודות: קטגוריות של מצבים משפטיים וחוליות קישור. הקטגוריות נקבעות לפי המיון המקובל של המשפט הפרטי – דיני חוזים, דיני קניין, דיני נזיקין וכו'. לכל קטגוריה "מוצמדת" חוליית קישור משלה, משמע זיקה כלשהי, הקושרת בין המצב המשפטי לבין הדין ושיטת המשפט שיחולו במצב בו מעורב האלמנט הזר.
בישראל נקבע כי חוליית הקישור בנזיקין, למעט חריגים, תהיה בהתאם ל"דין מקום ביצוע העוולה" (lex loci delicti commissi). משמע, כאשר בוצעה עוולה בישראל, הדין שיחול על התביעה בגין עוולה זו, גם אם המקרה נידון בארץ אחרת, הוא הדין של מקום ביצוע העוולה. כאשר נקבע כי יסוד זר מעורב במקרה פלוני אשר נדון בפני בית המשפט, יבחן בית המשפט את הוראות המשפט הבינלאומי הפומבי ויקבע לפיו איזה דין חל במקום בו בוצעה העוולה וכללי ברירת הדין שהם חלק ממשפט בינלאומי פרטי יקבעו האם אותו דין, דין מקום ביצוע העוולה – הוא, ולא אחר - יכריע בסכסוך הנתון.
כלל ברירת הדין – "דין מקום ביצוע העוולה".
הפנייה אל דין מקום ביצוע העוולה נשענת על עקרון הטריטוריה הממלא תפקיד מרכזי במשפט הבינלאומי הפרטי. עיקרון מקובל זה, של ריבונות טריטוריאלית, גורר עמו את התפיסה לפיה הדין החל במקום בו בוצע המעשה, הוא שצריך להכתיב את תוצאותיו של אותו המעשה. לו נאמץ גישה הפוכה לחלוטין, כזו שתוביל לידי שלילת סמכותם של בתי המשפט המקומיים ולאי החלתו של "דין מקום ביצוע העוולה", קרי להחלתו של הדין הנובע מן האלמנט הזר בלבד, תיחסם דרכם של זרים אך גם של ישראלים לבית המשפט המקומי, כל אימת שיעלה עניין בו מעורב גורם זר. זאת ועוד, לו כל שיטות המשפט יאמצו כלל שכזה, יוצר מצב לא יהיה בנמצא בית משפט אשר מוסמך לדון בעניין, בו מעורב אלמנט זר. זוהי אפשרות שהדעת אינה סובלתה. המקום בו בוצעה העוולה מהווה בדרך כלל את הקשר האובייקטיבי היחיד של העוולה למדינה כלשהי. העוולה הנזיקית אינה קשורה בסטטוס של האדם או בכשרותו, והקשר שלה אליו נובע ממעשיו של אותו אדם בלבד.
האדם הסביר מעריך כי התנהגותו נמדדת לפי הדין החל במקום בו הוא נמצא וכי בית המשפט יתחשב במושגי הצדק והסבירות המקובלים של החברה המקומית. ככלל, הוא לא יסבור כי ביוצאו את מדינתו, מלווה אותו דינו שלו. באותה המידה, אין הוא סבור כי בעודו פועל במדינתו, יוכפף הוא לדין זר – אך בשל העובדה שפגע בתושב מדינה זרה או נפגע על ידו.
התפיסה הרעיונית היא: ביחס לעקרונות בני הארץ - עקרונות שצמחו ועלו מהווי החברה בישראל - הרי מעיקרו לא נועדו הם לחול אלא על מי שהם תושבי הארץ. הסדר דומה אף נקבע בס' 11 לחוק האנגלי, אשר קבע כי ההסדר שיחול על עוולה נזיקית יהיה לפי דינה של המדינה בה בוצעה העוולה, קרי "דין מקום ביצוע העוולה". הסדר זה אף התקבל ברובן המכריע של מדינות אירופה, מכוח חקיקה או פסיקה. לכאורה, כאשר המעוול או הניזוק הם זרים, אין חשיבות למקום ביצוע העוולה, אולם עקב הצורך להחלת דין כלשהו ולעיקרון ההסתמכות שנדונו לעיל, יחול "דין מקום ביצוע העוולה".
מבחני הזיקה ההדוקה ביותר וניתוח האינטרסים- חריג לכלל.
כאשר עסקינן בתביעה נזיקית, מקום ביצוע העוולה איננו חזות הכול לעניין ברירת הדין, וקיימים מצבים בהם לא יוחל על התביעה דין מקום ביצוע העוולה, כאשר הדבר נדרש מטעמי צדק. כך יקרה, מקום בו לא יתקיימו ההנחות אשר הביאו אותנו לבחור בכלל – דהיינו כאשר המקום בו בוצעה העוולה הוא נתון מקרי, הנעדר זיקה אמיתית למאורע. במקרים נדירים, בהם מצויה מדינה אחרת, אשר לה זיקה הדוקה יותר, באופן משמעותי, לעוולה – יהיה מקום להפעיל את החריג. גם ביחס לחריג זה, נקבע הסדר דומה בס' 12 לחוק האנגלי, ההסדר קובע כי כאשר נראה שכל הנסיבות מצביעות, בעקבות השוואה בין הגורמים המביאים לידי תחולת "דין מקום ביצוע העוולה" לבין הגורמים הדורשים את החלתו של דין מדינה אחרת, כי יהיה זה ראוי במידה ניכרת, שיוחל דינה של המדינה האחרת, יוחלף ההסדר הרגיל בדבר "דין מקום ביצוע העוולה" ויחול החריג המביא לידי החלת דינה של המדינה הזרה. ההסדר (בארץ ובאנגליה) חל גם בארצות הברית, שם, חריג זה הוא הכלל, מכיוון שהחלוקה הפדרלית למדינות בתוך ארצות הברית, מעוררת בעיות רבות בין המדינות לבין עצמן.
מהו הדין?
דין זר הוא עניין שבעובדה ועל כן המבקש להסתמך על דין זה, שומה עליו להוכיחו בפני בית המשפט על ידי הבאת ראיות. כלומר, הנטל להוכחת תוכנו של הדין הזר מוטל על שכם המבקש לסמוך עליו. ראיות אלו יכול שיובאו על ידי מומחים מטעם הצד שטובתו כרוכה בהוכחת עובדה זו (הדין הזר). פרשנותם של מומחים אלו לדין הזר תחשב כמוסמכת על ידי בית המשפט. לא הוכחו הוראותיו של הדין הזר, בנסיבות אלה, ייזקק בית המשפט לחזקת שוויון הדינים מכוחה יש לפנות לדין הישראלי ולהחילו על התובענה. יכול והרוצה לסמוך על דין זר יראה קיומו של בסיס איתן בחומר הראיות בדבר זהות בין הדינים, כגון שהוראות הדין הזר והדין המקומי יונקות את חיותן מאותה מערכת דינים, אזי גם במקרה כזה ניתן להפעיל את חזקת שוויון הדינים. ודוק: הרציונל שמאחורי קביעה זו הוא כי הוראות הדין הישראלי יחולו על התובענה מתוקף ההנחה כי מושגי הצדק בנושא הנדון בתובענה זהים בדין הישראלי ובדין הזר. הנחה זו, שבסיסה נשען על זהות מושגי הצדק, שוללת החלתה של החזקה כאשר כלל הברירה מפנה לדיניה של מדינה שאינה נמנית עם מדינות המערב. משנשלל היסוד להניח כי האקלים החברתי והתרבותי במדינה זו זהה לזה שבמדינות מערביות, אין להנחה בדבר זהות הדינים על מה שתסמוך.
הבסיס החקוק – הוראת ס' 3 לפקודת הנזיקין (להלן הפקודה).
"הדברים המנויים להלן בפקודה זו הם עוולות, ובכפוף להוראות הפקודה — כל הנפגע או הניזוק על ידי עוולה שנעשתה בישראל יהא זכאי לתרופה המפורשת בפקודה מידי עושה העוולה או האחראי לה".
הפסיקה קבעה כי אין בהוראת סעיף זה, מענה לשאלה מהו הדין אשר יחול בתביעת נזיקין אשר בה מעורב גורם זר; נפסק מפורשות שאין הסעיף מונע את החלת הדין הישראלי על עוולה שבוצעה מחוץ לישראל – מקום שכללי המשפט הבינלאומי הפרטי שלנו מחייבים זאת.
את מלאכת עיצוב כללי ברירת הדין בנזיקין, הותיר המחוקק לבית המשפט– נראה אפוא, כיצד עוסק בית המשפט בישראל בכללי ברירת הדין בנזיקין תוך סקירה של פיתוחים פסיקתיים בבית המשפט העליון. נסקור מספר מקרים טיפוסיים (לפי זמן התרחשותם) בהם עוסק המשפט ביישום הדוקטרינה, גם בישראל וגם במדינות אחרות (אשר כמו ישראל מהוות חלק ממדינות המשפט המקובל), תוך מעבר על ההתפתחות ההיסטורית של הדוקטרינה:
סוגיית חישוב הנזק.