נושא נוסף העובר בחוט השני לאורך הספר הוא התפיסה לפיה "מערכות הסגידה לגיבורים" - המערכות המסורתיות של האנושות המערבות סגידה לגיבורים, כמו דת - אינן משכנעות עוד בעידן הנאורות. עם זאת, בקר טען שאובדן הדת הותיר לאנושות משאבים עניים יותר לשם התמודדות עם אשליות הכרחיות. המדע מנסה לשמש כפרויקט אלמוות, דבר שבקר האמין שהוא לעולם לא יוכל לעשות משום שהוא אינו מסוגל לספק משמעויות מוסכמות ומוחלטות לחיי אדם. בקר קבע כי אנו זקוקים ל"אשליות" חדשות ומשכנעות המאפשרות לנו להרגיש הרואיות בדרכים מוסכמות. בקר לא סיפק תשובה מוחלטת, בעיקר כי האמין שאין פתרון מושלם. במקום זאת, הביע תקווה שהפנמה הדרגתית של הפוטנציאל המוטמע והכיוון הטבעי אליו חותרת האנושות - כלומר הבנה הדרגתית של המוות - יכולה לעזור להביא את האנושות לחיים בעולם טוב יותר: מכיוון שכולנו בני תמותה, ניטל רוב הטעם ממערכות אמונה רבות שבבסיסן מחלוקות, שנאה ומלחמה.
מחלת נפש.
בקר מסיים את קטע המבוא של הפרק בו הוא מציע "מבט כללי על מחלת נפש" עם התצפית המסכמת לפיה "מחלת נפש מייצגת סגנונות של התעמקות בהכחשת היותנו בני תמותה, יצורי אנוש", הכחשה שמהווה צדדים שונים והתבטאויות שונות של פרויקט האלמוות.
דיכאון.
בקצה האחד, לאנשים החווים דיכאון יש תחושה שפרויקט האלמוות שלהם נכשל. הם מתחילים לחשוב שפרויקט האלמוות הוא שקרי או מרגישים שהם לא מסוגלים להיות גיבורים בהקשר של אותו פרויקט אלמוות (דת, לאומיות, תפיסה פוליטית, כלכלית וכו'). כתוצאה מכך הם נזכרים בעקביות בהיותם בני תמותה, בעליונותו של גופם הביולוגי על כל רעיון או אידאולוגיה, וכתוצאנה מכך - בתחושות חוסר הערך שלהם.
סכיזופרניה.
בקצה השני מתאר בקר את הסכיזופרניה כמצב בו אדם הופך לאובססיבי לפרויקט האלמוות האישי שלו, עד שהוא מכחיש כל מציאות אחרת. סכיזופרנים יוצרים מציאות פנימית, נפשית, משלהם, בה הם מגדירים ושולטים בכל התכליות, האמיתות והמשמעויות. כך הם הופכים עצמם לגיבורים טהורים, החיים במציאות נפשית הנחשבת כנעלה על המציאות הפיזית והתרבותית כאחד.
יצירתיות.
כמו הסכיזופרניים, גם אנשים יצירתיים ואמנים מכחישים הן את המציאות הפיזית והן פרויקטים של אלמוות שמקובלים בחברה ובתרבות השליטות (דת, לאום וכו'), ומביעים צורך ליצור מציאות משלהם. ההבדל העיקרי הוא שלפרטים יצירתיים יש כישרונות המאפשרים להם ליצור ולהביע מציאות שאחרים עשויים להעריך, במקום לבנות מציאות פנימית, נפשית, שעשויה להתבטא באופן שפוגע בעצמם או בסובביהם, ולכן עשויה להיתפס כשיגעון או דיכאון.
הערכה.
"הכחשת המוות" זכה לשבחים על גישתו הפוסט-פרוידיאנית לפסיכואנליזה, אך ספג ביקורת על תיאוריהן הרדוקטיביים של בריאות הנפש והאנושיות.
הספר עזר לעורר תחיית העניין בעבודתו של הפסיכואנליטיקאי האוסטרי אוטו ראנק.
לספר הייתה השפעה תרבותית מעבר לתחומי הפסיכולוגיה והפילוסופיה. הספר הופיע בסרטו של וודי אלן "הרומן שלי עם אנני", כאשר הדמות האובססיבית למוות, אלבי זינגר, קונה את הספר עבור חברתו אנני. ספאלדינג גריי התייחס אליו ביצירתו "זה מדרון חלקלק". נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ציטט את "הכחשת המוות" באוטוביוגרפיה "חיי" משנת 2004; הוא כלל אותו כאחד מ-21 הספרים המועדפים עליו. המחזאי איאד אכטאר הזכיר את הספר במחזהו זוכה פרס הפוליצר "מבוזה".
שלמה חביליו
שלמה חביליו (1 באפריל 1921 – 23 במאי 2017) היה איש מערכת הביטחון ודיפלומט ישראלי, שירת כקצין בארגון ההגנה ובצה"ל. במוסד היה ראש יחידת "מסגרת" ופעל בצפון אפריקה להגנה על הקהילות היהודיות המקומיות והעלאת היהודים. כיהן כשגריר ישראל בקמרון ובקולומביה וראש המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ.
ביוגרפיה.
חביליו נולד בעיר העתיקה בירושלים, בן למשפחה ספרדייה ותיקה. אביו היה בעל מפעל לייצור ממתקים. הוא למד בבית ספר אליאנס. בגיל 14 הצטרף לארגון ההגנה. בגיל 18 הצטרף למנגנון הקבע של ההגנה ושימש בתקופת המרד הערבי הגדול כנוטר. הוא היה מפקד הגדנ"ע בירושלים, עבר קורס מפקדי מחלקות בג'וערה וקורס קשרים הראשון ושימש מפקד החי"ש בירושלים. ב-1945 נשלח במסווה של סוחר ארמני למצרים במטרה להקים את שלוחת ההגנה במקום, שתפעל כמחתרת להגנה על הקהילה היהודית המקומית. חביליו נישא ב-1947 לחיה לבית רוזנבלט אותה הכיר בעת שליחותו למצרים כשהייתה פעילה בתנועת החלוץ וגויסה על ידו להגנה. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
במלחמת העצמאות שירת כמפקד גדוד בחטיבת ירושלים ומפקד מרחב דרום ירושלים. הוא פיקד על החלק הדרומי של מבצע קלשון. במהלך המלחמה נפצע באורח קשה בקרבות באזור בעיר העתיקה. ב-1950 מונה לסגן מפקד חטיבת ירושלים וב-1953 מונה למפקד חטיבה 10.
בעקבות ניסיונו במצרים, גויס ב-1954 למוסד ונשלח לצפון אפריקה לבחינת הקמת מחתרות שיגנו על היהודים המקומיים. הוא ערך סיור של מספר חודשים במרוקו, אלג'יריה ותוניסיה, בשובו לישראל ייסד את יחידת "מסגרת", שהתבססה תחילה על קבוצה של כ-20 מפקדים בעלי עבר ביטחוני, כולל רעייתו של חביליו. הקבוצה בראשותו נשלחה לצרפת וממנה עברו אנשיה למדינות היעד השונות בצפון אפריקה לסיוע לקהילות המקומיות. במשך שש שנים פיקד חביליו על שליחי המוסד וארגן את מבצע יכין להעלאתם החשאית של יהודי מרוקו.
ב-1961 שב לישראל והצטרף למשרד החוץ בו שירת עד 1978. ב-1962 מונה לקונסול כללי באיסטנבול, ב-1964 מונה לשגריר בקמרון וב-1969 מונה בנוסף גם לשגריר ישראל (לא תושב) בגינאה המשוונית. ב-1971 מונה לראש המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי וכן שימש שגריר ישראל בקולומביה. לאחר פרישתו שימש יושב ראש ארגון המחתרת והעפלה בצפון אפריקה וחבר הנהלת עמותת "ביחד", תנועה רעיונית של יוצאי צפון אפריקה. ב-1997 הוענק לו תואר יקיר ירושלים.
חביליו היה בוגר החוג להיסטוריה והחוג ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית.
כיסא קורולי
כיסא קוּרוּלי (בלטינית: sella curulis Femininum) הוא סוג של כיסא המוכר בשימוש בתקופתה של רומא העתיקה ובאירופה, עד המאה ה-20. הייצוג שלו ברומא הקדומה כסמל לכוח פוליטי או צבאי עבר במרוצת הדורות בין תרבויות אחרות, כאשר עשו בו שימוש בהקשר זה מלכים באירופה, נפוליאון ושליטים אחרים.
היסטוריה.
רומא העתיקה.
ברפובליקה הרומית ובאימפריה הרומית, היה הכיסא הקורולי (מקורה של המילה קורולי כנראה מ-currus שפירושה "מרכבה") המושב עליו קיבלו מגיסטרים אשר החזיקו בסמכות האימפריום, זכות ישיבה. בין בעלי תפקידים אלה נכללים דיקטטורים, מגיסטר אקוויטום, קונסולים, פראיטורים, קורולי איידלים ופרומגיסטראטים, זמניים או נושאי משרה בפועל. בנוסף, קנסורים וכן כוהני יופיטר הורשו לשבת על כיסא קורולי, הגם שבעלי תפקידים אלו לא החזיקו בסמכות האימפריום. ההיסטוריון הרומאי טיטוס ליוויוס כתב שכוהני שלושת האלים הגדולים זכו בכבוד לשבת על כיסא קורולי.
לפי ליוויוס הכיסא הקורולי, כמו הטוגה הרומאית, מקורו באטרוריה והוא שימש על מצבות זיכרון אטרוסקיות כדי לזהות מאגיסטרים. עם זאת, כיסאות קדומים יותר הנתמכים על מסגרת דמוית צלב מוכרים מהממלכה החדשה של מצרים. אחת הדוגמאות הקדומות ביותר שתועדו לשימוש בכיסא קורולי ממש היא משנת 494 לפנה"ס כאשר הזכות לשבת על כיסא קורולי בקירקוס מקסימוס ניתנה לדיקטטור הרומאי מאניוס ולריוס מקסימוס לאחר ניצחונו על הסאבינים. לפי ההיסטוריון הרומאי דיו קסיוס בתחילת שנת 44 לפנה"ס הוציא הסנאט צו לפיו זכה יוליוס קיסר לכיסא קורולי בכל מקום פרט לתיאטרון, לשם הובאו כיסא מוזהב וכתר נושא יהלום שהציבו אותו בדרגה אחת עם האלים. כסוג של כתר, הרשות לכיסא קורולי הוענקה גם למלכים זרים אשר נחשבו באופן פורמלי לבני ברית של העם הרומאי. כיסא קורולי ניתן גם כסוג של מדליה או כמצבת זיכרון ומבטא מעמד מגיסטרי. כאשר הוא חצוי על ידי האסטה הכיסא הקורולי הוא סמלו של האל יונו.
באופן מסורתי, הכיסא הקורולי שברומא הוכן או צופה בשנהב. רגליו המעוקמות של הכיסא יצרו צורת X רחבה והוא לא כלל משענת אחורית או זרועות אחיזה. למרות היוקרתיות שבו, כיסא זה נבנה במכוון כך שלא יהיה נוח לישיבה לפרק זמן ארוך, וסימל בצורה דו משמעית הן את הציפייה שנושא התפקיד הרשמי ימלא את תפקידו הציבורי בצורה יעילה המדודה בזמן, והן שהתפקיד מטעם הרפובליקה הוא זמני, לא נצחי. את הכיסא ניתן היה לקפל ולפיכך להעבירו בקלות ממקום אחד למשנהו. הדבר תואם את תפקידם המקורי של מגיסטרים ופרומגיסטראטים כמפקדים המצויים בשטח הנדרשים לעבור ממקום למקום. המסורת הקשורה בכיסא הקורולי התפתחה לדרגת חשיבות סמלית גבוהה שהתבטאה, בכיסאות שנועדו לשמש כמצבות זיכרון, סמל של כוח שאף פעם לא נשכח במסורת האירופאית, גם לאחר ירידתה של רומא מהבמה ההיסטורית.
האגודה הבין-לאומית לסרטי הנפשה
האגודה הבין־לאומית לסרטי הנפשה (באנגלית: The International Animated Film Association, בצרפתית: Association Internationale du Film d'Animation, בראשי תיבות: ASIFA, בעברית: אסיפ"א) היא ארגון בין־לאומי ללא מטרות רווח שהוקם בשנת 1960 באנסי, צרפת, על ידי אמני ההנפשה הידועים ביותר באותה תקופה כמו האנימטור הקנדי, נורמן מקלארן שהיה נשיאה הראשון של האגודה.
האגודה הוקמה לטיפוח ולקידום האמנות, המלאכה ומקצוע ההנפשה. מטרות האגודה הן:
פעילות האגודה.
יום ההנפשה הבין־לאומי.
אסיפ"א נמצאת בחזית יום ההנפשה הבין־לאומי בכל 28 באוקטובר, ומאפשרת חילופי סרטים ברחבי העולם ומעודדת חגיגות של אמנות האנימציה בכל סניף מקומי.
פרס אסיפ"א.