יש הרואים בקשו פרו מי שהביא את הנוהג של גביית דמי חסות לאורך זמן, תמורה לתשלום עבור "אבטחה", הגנה (פיצו) מסיציליה לארצות הברית. "צריך לסחוט את השמנת מהחלב בלי לשבור את הבקבוק, אל תביא אנשים לפשיטת רגל עם דרישות מגוחכות לכסף. הצע להם הגנה במקום זאת, עזור להם להפוך את העסק שלהם למשגשג, ולא רק שהם ישמחו לשלם אלא הם ינשקו את הידיים שלך מתוך הכרת תודה."
חזרה בסיציליה.
שוב בסיציליה, קשו פרו עלה והיה הקאפו אלטור של דומניקו דה מישלה פרנטלי, ראש עיריית בורגיו וחבר הפרלמנט למחוז ביבונה, וכן היה ביחסים טובים עם הברון אינגלז. הוא הפעיל את השפעתו על כמה חמולות בעיירות Bisacquino, Burgio, Campofiorito, Chiusa Sclafani, Contessa Entellina, Corleone, Villafranca Sicula, כמו גם באזורים מסוימים בעיר פלרמו.
דיוקן חצי עובדתי ורומנטי של העיתונאי לואיג'י בארציני תרם רבות ליצירת האגדה של דון ויטו.
"דון ויטו הביא את הארגון לשלמותו הגבוהה ביותר מבלי לפנות לאלימות. מנהיג מאפיה המפזר גוויות בכל רחבי האי כדי להשיג את מטרותיו נחשב פרא כמו מדינאי שחי על מלחמות. דון ויטו השרה פחד... הופעתו מעוררת היראה עזרה לו. ... נימוסיו היו שלמים, התנהגותו צנועה אך מלכותית. הוא היה אהוב על כולם. בהיותו נדיב מאוד מטבעו, מעולם לא סירב לבקשת סיוע וחילק הלוואות, מתנות ועסק פילנתרופיה באופן כללי. הוא באופן אישי היה יוצא מגדרו לתקן עוולה. כשיצא למסע, חיכה כל רב-סרן, לבוש במיטב בגדיו, בכניסה לכפרו, נישק את ידיו והוקיר לו כבוד כאילו היה מלך. והוא היה מלך מהסוג הזה: תחת שלטונו נצפו שלום וסדר, שלום המאפיה, כמובן, וזה לא מה שהחוק הרשמי של ממלכת איטליה התיר, אבל כיבדו אותו ללא הבחנה.
דיווחי המשטרה תיארו את קשו פרו כדמות ידועה לשמצה הקשורה למאפיה ה"גבוהה", המנהלת חיי יוקרה, מבקרת בתיאטרון, בתי קפה, ומהמרת בסכומים גבוהים במתחם Circolo dei Civili - מועדון לג'נטלמנים, שמור לאנשים עם יומרות לחינוך ממעמד העילית.
רצח פטרוסינו.
קשו פרו נחשב למוח מאחורי רצח שוטר ניו יורקי וראש החוליה האיטלקית בעיר, ג'וזף פטרוסינו, ב־12 במרץ 1909. הוא נורה ונהרג במרינה בפיאצה בפאלרמו; שני גברים נראו בורחים מזירת הפשע. פטרוסינו נסע לסיציליה כדי לאסוף מידע מתיקי המשטרה המקומית כדי לסייע בגירושם של גנגסטרים איטלקים מניו יורק בתור עולים בלתי חוקיים. השניים היו מודעים מאוד לסיכון שנשקף לכל אחד מפני השני. פטרוסינו נשא פתק המתאר את קשו פרו כ"פושע נורא", ואילו לקשו פרו היה תצלום של קצין המשטרה. חוקרים רבים טוענים שקשו פרו הרג את פטרוסינו באופן אישי. האגדה מספרת שקשו פרו התגנב תוך כדי מסיבה של החברה הגבוהה בביתו של פטרונו הפוליטי דה מישל פרנטלי, לקח כרכרה (זו של המארח) ונסע למרינה של פיאצה במרכז העיר של פאלרמו. הוא ופטרוסינו ניהלו שיחה קצרה, ואז קשו פרו הרג את פטרוסינו וחזר לארוחת הערב. שחזורים היסטוריים ביטלו גרסה זו ואינם יכולים לאתר את קשו פרו בזירת הפשע.
חדשות על הרצח התפשטו במהירות בעיתוני ארצות הברית. התפרצות של רגש אנטי-איטלקי פשטה ברחבי ניו יורק. קשו פרו זעק לחפותו וסיפק אליבי לשעות בהן נרצח פטרוסינו. הוא שהה בביתו של דה מישל פרנטלי בבורגיו. עם זאת, האליבי שסיפק דה מישל פרנטלי היה חשוד, בהתחשב ביחסים בין השניים. יתרה מזאת, בעודו בכלא לאחר מעצרו ולאחר שנשפט למאסר עולם בשנת 1930, ככל הנראה טען קשו פרו שהוא הרג את פטרוסינו. על פי הסופר אריגו פטאקו בספרו על ג'ו פטרוסינו משנת 1972, אמר קשו פרו: "כל חיי הרגתי רק אדם אחד, ועשיתי את זה בחוסר עניין. פטרוסינו היה יריב אמיץ, והגיע לו מוות מכובד מזה של רוצחים שכירים בבית".
דו"ח של בלדאסארה סיאולה, נציב המשטרה של פאלרמו, הגיע למסקנה כי ככל הנראה בוצע הפשע על ידי המאפיוסי קרלו קוסטנטינו ואנטונינו פאסננטי בהנחייתו של קשו פרו. עם זאת, הראיות היו קלושות, והתיק נסגר למעשה כאשר ביולי 1911 בית המשפט לערעורים בפלרמו שחרר את קשו פרו, כמו גם את קוסטנטינו ופאסננטי. הרצח של פטרוסינו מעולם לא נפתר. עם זאת, קוסטנטינו ופאסננטי זוהו כמתנקשים הסבירים ביותר. קוסטנטינו נפטר בסוף שנות השלושים ופאסאננטי במרץ 1969. בשנת 2014, יותר ממאה שנה לאחר ההתנקשות, שמעה המשטרה האיטלקית שיחת טלפון שבה טען בן משפחה של כי פאולו פאלאצ'וטו היה הרוצח בהוראתו של קשו פרו. פאלאצ'וטו נעצר לאחר הירי, אך שוחרר מחוסר ראיות.
נפילתו.
בשנת 1923 הזהיר המפקח על מחוזות המשנה של קורליאונה את משרד הפנים שקשו פרו הוא "אחד העבריינים הגרועים ביותר, המסוגל בהחלט לבצע פשע כלשהו". במאי 1925 הוא נעצר בחשד לסיוע לרצח. הוא הצליח להשתחרר בערבות, כרגיל. עם זאת, עם עליית הפשיזם, המוניטין שלו וחסינותו הלכו ודעכו.
במאי 1926 פקד המפקח על המחוז סזארה מורי, בהוראת המנהיג הפשיסטי בניטו מוסוליני, להשמיד את המאפיה, לעצור את קשו פרו ואנשיו באזור שכולל את קורליאונה וביסאקווינו. יותר מ -150 בני אדם נעצרו. בתו של קשו פרו ביקשה מבעל הבית המקומי להתערב אך הוא סירב: "הזמנים השתנו, הייתה התשובה. הוגש נגדו כתב אישום על השתתפות בעשרים מעשי רצח, שמונה ניסיונות רצח, חמישה מעשי שוד באלימות, שלושים ושבע מעשי סחיטה וחמישים ושלוש עבירות נוספות, כולל אלימות פיזית ואיומים.
הוא נידון למאסר עולם ב־27 ביוני 1930, באשמת רצח ישנה. הוא שתק במהלך המשפט. קשו פרו נעצר כ-69 פעמים לפני כן ותמיד זוכה, אך הפעם זה היה שונה. לאחר שמיעת גזר הדין שאל נשיא בית המשפט את קשו פרו אם יש לו מה להגיד להגנתו. קשו פרו קם ואמר: "רבותיי, מכיוון שלא הצלחתם להשיג הוכחה לאף אחד מהפשעים הרבים שביצעתי, טפלתם עליי מקרה יחיד שמעולם לא ביצעתי." מפקח מחוז הברזל הוא מורי רצה לתת פרסום מרבי לאירוע. פוסטרים המודפסים עם תמונות של קשו פרו וטקסט של גזר הדין נתלו ברחבי האי.
מותו.
קיימת אי ודאות לגבי התאריך המדויק של מותו. התיאור השכיח ביותר הוא שנפטר מסיבות טבעיות בשנת 1945 בעת שריצה את עונשו בכלא אוצ'רדונה בפאלרמו. הסופר האיטלקי פטאקו מצא עדויות לספרו על ג'ו פטרוסינו מ-1972 כי ייתכן שקשו פרו מת מהתייבשות בקיץ 1943. לפי פטאקו, קשו פרו נשאר כלוא בתאו בזמן שאסירים אחרים פונו לפני פלישת בעלות הברית לסיציליה. עם זאת, על פי ההיסטוריון ג'וזפה קרלו מרינו, קשו פרו הועבר לבית כלא אחר בפוזולי בשנת 1940, ומת בו במהלך הפצצה של בעלות הברית בשנת 1943 (מקורות אחרים מציינים 1942). על פי לה סטמפה, קשו פרו נפטר ב־20 בספטמבר 1943, בכלא באי פרוצידה.
אירקוט
אירקוט (ברוסית: Ирку́т, בבוריאטית: Эрхүү мγрэн) הוא נהר במזרח סיביר, הזורם בשטחי רפובליקת בוריאטיה ומחוז אירקוטסק שברוסיה. אורכו 488 קילומטרים והוא מנקז שטח של 15,780 קמ"ר. הספיקה השנתית הממוצעת של אירקוט היא 142 מ"ק לשנייה. ספיקתו הממוצעת בנקודת השפיכה שלו אל הנהר אנגרה היא 140 מ"ק לשנייה.
ספיקת המים באירקוט מגיעה אל שיאה בחודשים יולי-אוגוסט, ונמצאת בשפל בחודשים פברואר-מרץ. בחודש אוקטובר הנהר מתכסה במעטה קרח, שעוטה אותו במשך 150–180 ימים. אירקוט ניזון בעיקר ממי הפשרת השלגים בהרים שבמעלה הזרם שלו, וכן ממי גשמים.
גאוגרפיה.
מוצאו של אירקוט באגם אילצ'יר, במעבר ההרים נוכו-דבן שבהרי מזרח סייאן במערב בוריאטיה. נקודת המוצא היא בגובה 1,875 מטרים מעל פני הים. בקטע הזרימה העליון ביותר, הנהר נקרא "אירקוט השחור". לאחר התמזגותו עם "אירקוט האמצעי" ו"אירקוט הלבן", נקרא אירקוט.
במעלה הזרם, כיוון הזרימה של אירקוט הוא דרום-מערב. ליד ההר מונקו-סרדיק, ברכס סייאן הגדול שמהווה את קו פרשת המים של הרי מזרח סייאן, הנהר פונה בחדות מזרחה. בנקודה זו, אירקוט מפריד את רכס סייאן הגדול מרכס טונקין, שהוא שלוחתו המזרחית ביותר של הרי מזרח סייאן.
בהמשך, אירקוט זורם לאורך 200 קילומטרים בשפלת טונקין הבין-הררית, שהיא בעצם אגן מבני שנוצר כתוצאה מהתפרצות געשית. באזור זה, אל הנהר נשפכים יובליו העיקריים, ביניהם: איכה-אוכגון, זנגיסן הגדול, טונקו, זון-מורן ובולשאיה ביסטראיה. משם, הנהר ממשיך לזרום בעמק, שבו ערוצו מסולע ולכן נוצרים בו אשדים.
אירקוט נשפך אל אנגרה משמאלו של נהר זה. נקודת השפיכה נמצאת במרכז העיר אירקוטסק, שנוסדה כאוסטרוג במאה ה-17 מול נקודה זו (על הגדה הימנית של אנגרה), וקרויה על שם הנהר אירקוט.
מ.כ. נצרת עילית
אליהו רוזנברג
אליהו רוזנברג (10 במאי 1924 - 23 בספטמבר 2010) היה ניצול שואה שהשתתף במרד האסירים במחנה ההשמדה טרבלינקה. לאחר השואה העיד במשפט אייכמן ובמשפט דמיאניוק.
ביוגרפיה.
אליהו רוזנברג נולד בוורשה שבפולין. אמו, רבקה לבית אוסלנדר הייתה עקרת בית ואביו, חיים רוזנברג, היה בעל מפעל קטן למראות. האב נרצח על ידי הנאצים בגטו ורשה בעת חזרתו מהעבודה לביתו בנובמבר 1940.
בערב ראש השנה 1942 נשלח רוזנברג עם אמו ושלוש אחיותיו למחנה ההשמדה טרבלינקה. עם הגיעם למחנה הופרד רוזנברג מאמו ואחיותיו, שנשלחו להשמדה בתאי הגזים. בטרבלינקה הועסק יחד עם קבוצת אסירים בהוצאת גופות הנרצחים מתאי הגזים ובשריפת הגופות. רוזנברג לא היה ממתכנני המרד המזוין של האסירים בטרבלינקה, אך היה שותף בסוד המרד. תפקידו במרד היה לזרוק שמיכות על גדר התיל על מנת לאפשר לאסירים לטפס על הגדרות מבלי להיפצע. ב-2 באוגוסט 1943 השתתף במרד והיה אחד מהמעטים שהצליחו להימלט.