העת החדשה נחלקת לשלוש תקופות: איחוד איטליה והקמת הרפובליקה (1815–1914), מלחמת העולם הראשונה ותוצאות המלחמה (1918 - 1914) ושלטון הפשיזם (1943–1922). בתקופות אלה מצב יהדות רומא היה זהה למצבם של כלל יהודי איטליה.
ברומא פעל בין השנים 1922–1941 פנסיון פינס, הפנסיון הכשר היחידי בכל רומא שהיה אבן שואבת לעוברי דרכים יהודים כמו גם לאנשי רוח ודת.
מלחמת העולם השנייה ומורשתה.
ב-5 בספטמבר 1943 פרסמה מפקדת צבאות בעלות הברית, ארצות הברית ובריטניה, הודעה על חתימת שביתת נשק עם ממשלת איטליה. שביתת הנשק נועדה להיות סיומה של המלחמה באיטליה. אולם הגרמנים פלשו לאיטליה וכבשו את חלקה הצפוני והמרכזי עד רומא. למרות המצב הבלתי יציב של הוורמאכט בחזית נגד בעלות הברית, אשר פלשו לאיטליה, החליטו השלטונות הגרמנים ברומא לפעול מיד נגד היהודים. שבועיים לאחר כיבוש רומא על ידי הגרמנים, זומנו ראשי הקהילה לשגרירות גרמניה ושם אמר להם הרברט קפלר כי "אנו רואים בכם יהודי איטליה חטיבה מיוחדת, אך בלתי נפרדת, של אויבים מסוכנים". ואם תצליחו לאסוף 50 ק"ג זהב תוך 36 שעות למאמץ המלחמתי הגרמני "לא יארע לכם כל דבר רע". בסיומו של המועד נאסף הסכום במלואו ועוד 30 ק"ג, שנשארו ברזרבה ונתרמו בתש"ח למדינת ישראל במטרה לרכוש נשק מגן למדינה החדשה.
ב-14 באוקטובר הגיעו קצינים נאצים, נציגי ה־"", לבית הכנסת הגדול של רומא והחרימו את ספריית הקהילה היהודית והספרייה הרבנית שבמקום. רכבת עמוסה בספרי הספרייה הרבנית נשלחה למכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט. לאחר המלחמה אוסף זה נתגלה על יד הצבא האמריקאי והוחזר לרומא. הספרייה הקהילתית גם כן נשלחה ברכבת לפרנקפורט אך היא לעולם לא הגיע ליעדה. ייתכן שהופצצה בדרך. מה שעלה בגורלה ובגורל הספרים שבה אינו ידוע עד היום.
הגרמנים לא הניחו לקהילה העתיקה, אדולף אייכמן שלח את תאודור דנקר כנציג מיוחד לרומא ללמוד את הנושא. בשבת, 16 באוקטובר 1943, בחג הסוכות החל המצוד על יהודי רומא. יחידות ביטחון מיוחדות מגרמניה חילקו את רומא לעשרים וששה אזורים ולפי כתובות ידועות מראש אספו את היהודים לכלא. הכנסייה הנוצרית, כנראה בהנחיית האפיפיור, עזרה ליהודים למצוא מקלט. פיוס השנים עשר חש ששלטון הגרמנים עומד להגיע לקיצו ומכאן הנחייתו לסייע ליהודים במציאת מחבוא במנזרים. בסוף היום הסתכם "היודנאקציון" ב-1,259 נפשות: גברים, נשים וטף. בהתערבות האפיפיור שוחררו בני נישואי תערובת. לבסוף נשלחו 1,007 נפש אל מחנה ההשמדה בבירקנאו והושמדו בתאי הגזים. בסוף המלחמה חזרו לרומא 13 גברים ואישה אחת.
מאות יהודים נוספים נשלחו לאחר מכן אל מחנה השמדה. כן נרצחו ב-25 במרץ 1944 75 יהודים בטבח בפוסה ארדיאטינה.
לאחר תום המלחמה פרץ ויכוח בין פואה, נשיא הקהילה היהודית ברומא, לבין ישראל אנטון צולי, רבה של יהדות רומא בשנות השואה, לגבי התנהגותו במהלך המלחמה. פואה טען שהוא מסר לגרמנים את רשימת יהודי העיר. בספר שנכתב לאחר המלחמה, הסופרת ג'ין סקריבנר האשימה את צולי כי לא השמיד את הרשימות.
מיהודי רומא נספו בשואה יותר מאלפיים נפש. על קיר בית הכנסת הגדול של רומא מצוינים שמותיהם.
יום השואה באיטליה, לזיכרון הנספים, נקבע ליום 18 באוקטובר, היום בו בשנת 1943, יהודי רומא שנתפסו על ידי הגרמנים, נשלחו למחנות הריכוז ומשם למחנות ההשמדה.
ברומא שני אתרים להנצחת השואה: האחד, קיים בפוסה ארדיאטינה (Fosse Ardeatine), והשני, מתוכנן והוא מוזיאון השואה (רומא) שעומד להיפתח, לפי התוכנית, ביום השואה האיטלקי, 18 אוקטובר 2008, בתחום וילה טורלוניה. באופן סמלי, מקום מושבו של שליט איטליה, בניטו מוסוליני בשנות שלטונו. סמליות נוספת למקום, בו התגלו בשנת 1919 הקטקומבות יהודיות מימי רומא העתיקה, לפי בחינה עדכנית מהמאה ה-1, דהיינו הקדומים ביותר בעיר. הקרן לתיעוד ההיסטוריה החזותית של השואה באוניברסיטת דרום קליפורניה של סטיבן ספילברג, אשר נוסדה בשנת 1997, נטלה על עצמה את מימון הבנייה. המוזיאון ייבנה בשלבים ויכלול ספרייה גדולה ואתר זיכרון לנספים בשואה, אשר יכלול תבליט ובו יירשמו שמות הנספים היהודים. בכך תצטרף רומא לרשימת הערים בהן הוקמו מוזיאונים לזכר השואה: ירושלים, וושינגטון, פריז, לונדון וברלין.
הקהילה היהודית כיום.
הקהילה היהודית ברומא מונה כיום כ-15,000 נפש, שהם כמחצית מיהודי איטליה. יהודי רומא הם תומכים נלהבים של מדינת ישראל וקיימת עלייה אליה, אם כי במספרים קטנים ביותר. מוסדות יהודי איטליה מצויים בעיר: המועצה העליונה של יהודי איטליה, הרבנות הראשית, הסמינר להכשרת רבנים איטלקים, נציגויות דיפלומטיות של מדינת ישראל ושל ארגונים ציוניים, כגון קרן היסוד וקרן קיימת, וכן מרכזי מחקר של יהדות איטליה.
ברומא יותר מעשרה בתי כנסת, בחלקם מתקיימת תפילת שחרית כל בוקר, אך עיקר הפעילות היא בשבת. בבית הכנסת הגדול נוהגים להתכנס בין הערביים, בשעת תפילת ערבית, בני משפחות, יהודים ובני תערובת, אשר להם קרובי משפחה שזהו יום הזיכרון שלהם "יארצייט". חזן הקהילה קורא בקול רם את שמותיהם. בחנוכה מאורגן על ידי שליחי חב"ד בעיר טקס הדלקת חנוכיה בכיכר מרכזית, בנוכחות ראשי העיר.
הרכב הקהילה היהודית שונה מאוד מכפי שהיה בעבר - רק בזכות ההגירה מלוב יש עדיין קהילה מהותית בעיר. אפילו בבית הכנסת האשכנזי בעיר מתפללת היום קבוצת יהודים מלוב.
במוסדות החינוך של הקהילה היהודית מתחנכים כ-1000 תלמידים מהגן ועד התיכון - כמות נדירה בקהילות יהודיות באירופה - ובמוסדות החינוך של חב"ד מתחנכים עוד כמאה וחמישים ילדים.
רב העיר הוא הרב שמואל די-סיני (שקיבל את התפקיד לאחר שהרב הקודם הרב אליהו טואף הגיש את התפטרותו בשנת 2001) והרב יצחק חזן משמש כרב ביהכנ"ס האשכנזי ושליח חב"ד.
פורים של רומא.
בב' בשבט ה'תקנ"ג, מישהו ניסה לשרוף את הגטו ברומא, והתחיל לרדת גשם בדיוק לפני שנתפשטה השריפה, וכך ניצלו היהודים. עד היום, חוגגים בקהילה פורים שני ביום ב' בשבט, בו אומרים פיוט מיוחד אחרי תפילת ערבית ולא אומרים תחנון.
רבנים ראשיים.
הרבנים הראשיים לרומא שימשו באופן מסורתי גם כסמכות הרוחנית העליונה של כל יהדות איטליה. הרב הראשי גם אחראי על ייצוג הדת היהודית והעם היהודי מול האפיפיור.
במאה ה-19 כיהן כרב הקהילה רבי ישראל משה חזן, שעזב את תפקידו בשנת 1852 (ה'תרי"ב). החל מהמאה ה-20 כיהנו בתפקיד הרבנים:
מטבח יהדות רומא.
למאכלים המיוחדים של יהודי רומא יש אותן תכונות בסיסיות של מאכלים יהודיים בכלל: אין ערוב בין בשר, רק של בעלי חיים כשרים ובשחיטה דתית, לבין חמאה, המקובל באוכלוסייה המקומית. שימוש רב בירקות, כולל בכל חלקי הירק: העלים, הגבעול והשורשים.
אחד המאכלים הטיפוסיים של יהודי רומא הוא הארטישוק (קנרס, חורשף), שעליו מטוגנים בסיר מלא שמן זית. המאכל מכונה הארטישוק של היהודי (Carciofi alla giudea). המסעדות ברחוב המרכזי של הגטו ברומא, רחוב פורטיקו ד'אוטביו (via Portico D'ottavia), מתמחות בבישולו.
בין המאכלים האחרים:
צורון כימי
צורון כימי (Chemical species) הוא מינוח נפוץ בכימיה המתאר "ישות" כימית כמו אטום, יון, מולקולה, חלק פונקציונלי ממנה, קומפלקס או כל מבנה אחר, בהקשר של תגובות, מחקר, מדידה או תהליכים כימיים. השימוש במונח "צורון" נעשה בכל ענפי הכימיה ומשמש בהקשרים שונים לתיאור חומרים שונים. בדרך כלל המינוח מתייחס לקבוצות כלליות של חומרים בעלות מאפיינים פיזיקליים וכימיים דומים, לעיתים קרובות קבוצות לא יציבות, או במינוח כימי מקובל, בעלות זמן מחצית חיים קצר כגון חומרי ביניים ומצבי מעבר הנוצרים במהלך תגובות כימיות. דוגמאות לצורנים כימיים מסוג זה הם רדיקלים חופשיים, קרבוקטיונים, קומפלקס של זרז ומגיב. בכימיה סופרא מולקולרית נהוג להתייחס גם לקומפלקסים המורכבים ממספר מולקולות המקושרות זו לזו באמצעות קשרים חלשים כאל צורונים כימיים.
צורון
צ'פאייב (סרט)
"צַ'פַּאיֶב" (ברוסית: Чапаев) הוא סרט פולחן, תוצרת ברית המועצות, 1934, בבימוי סרגיי וגאורגי וסילייב (שכונו לעיתים "האחים וסילייב", למרות שחלקו שם משפחה זהה, אבל היו בנים להורים שונים) ואחד הסרטים הרוסיים הידועים ביותר מן התקופה שבין שתי מלחמות העולם.
הסרט מבוסס על זכרונות בני הזוג דמיטרי ואנה פוּרְמַנוֹב על וסילי צ'פאייב (1887–1919), גיבור מלחמת האזרחים ברוסיה.
יוצריו זכו לפרס ראשון בפסטיבל הבינלאומי הראשון במוסקבה (1935).
יוסיף סטלין ראה בו הסרט הטוב מבין סרטי הקולנוע הסובייטים.
יוסי בן חנן
מחשבה
מסוק תקיפה
האנק וויליאמס
הפארק הלאומי טונגרירו
הפארק הלאומי טונגרירו (באנגלית: Tongariro National Park) הוא פארק לאומי הממוקם במרכז האי הצפוני של ניו זילנד, הכולל את הרי הגעש רואפהו, נגאורוהואה, טונגרירו וסביבתם. בשנת 1887, הוכרז טונגרירו כפארק לאומי והיה לראשון שהוכרז בניו זילנד ולרביעי בעולם. בשנת 1990, הוכרז הפארק על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, בשל התופעות הגעשיות והגאולוגיות בו ובזכות היותו אזור רוחני ותרבותי חשוב לילידים המאורים.
גאוגרפיה.
מיקום.
הפארק ממוקם בחלקו הצפון מזרחי של חבל מנוואטו-ונגנאוי וכולל חלק ניכר מהרמה הגעשית שבמרכז האי הצפוני.
הפארק מכיל שלושה הרי געש עיקריים - הר טונגרירו, על שמו קרוי הפארק, המתנשא לגובה של 1978 מטרים, הר נגאורוהואה, בגובה 2291 מטרים והר רואפהו, הגבוה בפארק, בגובה 2797 מטרים.
בחלקו הצפוני של הפארק, המופרד מהאזור המרכזי על ידי כביש מספר 46 החוצה אותו, נמצאת שמורת הטבע פיאנגה, הכוללת בין היתר את האגמים רוטואריה (Rotoaira) ורוטופונאמו (Rotopounamu).