גורדר ניסה לטעון כי לא הובן נכון וכי הוא "חבר של ישראל ושל היהודים". בניגוד לדברים שכתב במאמר, הוא מציין בדברים להגנתו כי הוא תומך בקיום מדינה ליהודים, אך לא במתכונתה הנוכחית. הוא מודה כי היה משנה במשהו את תוכן הדברים כדי לא לפגוע, אך איננו חוזר בו מעיקרם.
דיזנגוף
אלגואס
אלגואס (בפורטוגזית: Alagoas) היא מדינה קטנה בצפון-מזרח ברזיל השוכנת בין המדינות פרנמבוקו וסרז'יפה; נוגעת במדינת באהיה בחלק מגבולה הדרום-מערבי. גבולה הדרומי של אלאגואס נקבע על־פי הנהר סאו פרנסיסקו. לאלאגואס שטח של 27,933 קמ"ר וגודל אוכלוסייתה כ־3,165,000 איש. בירתה היא מסייאו.
מקור שמה של המדינה באגמים שבסמוך לחופה של העיר מסייאו.
היסטוריה.
הקולוניאליזם הפורטוגזי חלחל בהדרגה לאלגואס במהלך המאה ה-16 וה-17. בתחילה הפורטוגזים הקימו התיישבויות, ולאחר מכן החלו להעביד את המקומיים. בשנים 1630-1646 האזור נשלט על ידי האימפריה ההולנדית.
גאוגרפיה.
לאלגואס צורה של רצועה צרה וארוכה בניצב לחוף האוקיינוס האטלנטי. לאורך קו החוף ניתן למצוא שוניות אלמוגים ואזורי חוף חולי. מאחורי החופים, לעיתים במרחק של כמה מאות מטרים מקו החוף, משתרעות גבעות ירוקות המתמרות בתלילות מעל החוף, ושיורדת בהן כמות גשם רבה. בעבר, גדל בגבעות אלו יער הגשם האטלנטי ולאחר מכן שימשו הגבעות לגידול קנה סוכר על ידי המתיישבים הקולוניאליסטים של ברזיל. כיום הגבעות משמשות בעיקר לחקלאות, אך נותרו בפסגות הגבוהות והתלולות שלהם שרידים נדירים של יער הגשם האטלנטי.
יותר פנימה נמצא אזור של סרטאו, האופייני לצפון-מזרח ברזיל. הסרטאו הוא אזור גבוה ויבש מלא בסבך שיחי קטינגה קוצניים.
כלכלה.
כלכלת המדינה מבוססת על חקלאות ומסתמכת בעיקר על קנה סוכר ובמידה פחותה מכך על טבק. קנה סוכר הווה את הבסיס לתעשיית הכוהל אשר נמצאת בשפל. תעשייה מקומית נוספת היא של מי־מלח הנשאבים מבארות עמוקות שבשולי מסייאו.
משנות ה-80 של המאה ה-20 התפתח ענף התיירות באלגואס, דבר שהפך את חופי מסייאו מנמל קטן ורדום בעל עצי קוקוס לחופים המלאים בבתי מלון גבוהים. בחוף הצפוני מתחילים להופיע מקומות נופש המושכים אנשים מהדרום וחלק מאירופה.
דמוגרפיה.
בשנת 2008 התגוררו במדינה 3,173,000 תושבים, מתוכם 67.4% מתגוררים בערים.66.18% מהאוכלוסייה מגזעים מעורבים, 30.39% לבנים, 3.02% שחורים, ו-0.35% ממוצא אסייתי.
פורום (רומא העתיקה)
פוֹרוּם (בלטינית: Forum) היה האזור הציבורי המרכזי בערי מדינת רומא העתיקה. הפורומים עוצבו בצורה של כיכר או מספר כיכרות מחוברות ולפי קווי המתאר של הפורום רומאנום והפורומים הקיסריים בעיר רומא עצמה.
אזורי הפורום ריכזו בתוכם את מוסדות השלטון, הדת והמשפט של עירם וכן שימשו כמרכז מסחרי וחברתי שוקק. במובנים רבים הפורום דומה לאגורה, השטח ששימש כמרכז העירוני של הערים ההלניות בעת העתיקה.
בערים רומיות חדשות, או בקולוניות שהוקמו בתוך ערים איטלקיות ישנות הוקצו שטחים סמוך להצטלבויות שני הרחובות הראשיים (הקארדו מקסימוס מצפון לדרום והדקומנוס מקסימוס ממזרח למערב) לפורום ולמבנים ציבורים אחרים. מבנה נוסף שמילא חלק מתפקידי הפורום היה הבזיליקה, שהיה מעין פורום מקורה. הבזיליקה נבנתה לרוב בסמוך לפורום.
כיום קיימים מספר רב של פורומים שנשתמרו, רובם באיטליה.
תנועת גשר
גלריית דגלי מדינות ברזיל
כוח המשלוח הברזילאי
כוח המשלוח הברזילאי (בפורטוגזית: "Força Expedicionária Brasileira" ובקיצור - FEB), היה חיל משלוח בן כ-25,300 חיילים שהוקם על ידי ממשלת ברזיל בראשותו של הדיקטטור ז'טוליו ורגאס, כלל כוחות רגלים, ארטילריה ואוויר, ונלחם כחלק מבעלות הברית במערכה האיטלקית במלחמת העולם השנייה, בשנים 1944–1945.
רקע היסטורי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שמרה ברזיל על נייטרליות וסחרה הן עם בעלות הברית והן עם מדינות הציר. נראה היה כי "המדינה החדשה" ("Estado Novo") של הרודן ורגאס היא מדינה פשיסטית נוסח המדינות הפשיסטיות האירופיות, אך היה זה רושם חיצוני, ולמעשה היה שיתוף פעולה מסוים בין אנשי מפלגתו של ורגאס ובין נציגים קומוניסטים, על אף שרשמית הייתה פעילותם אסורה. נראה כי הגורם המכריע היה כניסתה של ארצות הברית למלחמה. בשנת 1941 התירה ממשלת ברזיל לארצות הברית להציב בתחומה בסיסי חיל אוויר וצי במדינות באהיה, פרנמבוקו וריו גראנדה דו נורטה. בסיסים אלו היוו "מקפצה" חשובה לכוחות בעלות הברית שנלחמו בצפון אפריקה והיו בסיס שילוח לפטרולים אוויריים שאבטחו את הדרכים הימיות בדרום האוקיינוס האטלנטי. בנוסף, התגייסה הכלכלה הברזילאית, בעיקר באזור מדינת סאו פאולו, למאמץ המלחמתי, ומינרלים שונים, כמו גם גומי שהפיקו עשרות אלפי "חיילי הגומי" באמזונאס, סייעו לתעשיית המלחמה הצפון אמריקאית.
שיתוף הפעולה הגובר עם בעלות הברית הוביל את הממשלה הברזילאית להכריז ב-28 בינואר 1942 על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה, יפן ואיטליה.
ביולי 1942 הוטבעו שלוש עשרה ספינות סוחר ברזילאיות בידי צוללות גרמניות. כמאה אנשים נהרגו בהתקפות אלו, רובם אנשי צוות הספינות. בה בעת החליט ורגאס שלא לנקוט בצעדים נוספים נגד מדינות הציר, כדי להימנע מסחף שיוביל למעורבות ישירה במלחמה.
באוגוסט 1942 הטביעה צוללת גרמנית אחת, U-507, חמישה כלי שיט ברזילאים בתוך יומיים, וגרמה למותם של שש מאות אנשים. הדבר הוביל לכעס רב בברזיל. בריו דה ז'אנירו החלו אנשים בפעולות נקמה כנגד בעלי עסקים ממוצא גרמני. נראה כי עמדתה הפסיבית של הממשלה לא היה בה די כדי להרגיע את הרוחות הסוערות. לבסוף הכריזה ברזיל מלחמה על מדינות הציר ב-22 באוגוסט 1942.
פיקוד וארגון.
"הדיוויזיה הברזילאית הראשונה" של ה-FEB הוצבה תחת פיקוד "קבוצת הארמיות ה-15" הבריטית-אמריקנית, עליה פיקד הפילדמרשל הרולד אלכסנדר, ולאחר מכן הגנרל מארק קלארק. במסגרת קבוצת הארמיות הייתה הדיוויזיה נתונה לפיקודה של הארמייה האמריקנית החמישית, עליה פיקד בתחילה הגנרל קלארק ולאחר מכן הגנרל לוסיאן טראסקוט. במסגרת הארמייה הייתה היא תחת פיקוד הקורפוס הרביעי עליו פיקד גנרל ויליס קריטנברגר. רכיבי חיל האוויר שנכללו בחיל המשלוח היו תחת פיקוד "הפיקוד האווירי הטקטי ה-22" שהיה חלק מ"חיל האוויר הטקטי של בעלות הברית באזור הים התיכון". מטה חיל המשלוח תפקד הן כמטה פיקודי והן כמטה אדמיניסטרטיבי, וסיפק את הקשר לפיקוד העליון של צבא ברזיל ולשר המלחמה גספאר דוטרה, אשר לאחר נפילתו של הרודן ורגאס, בשנת 1945, החליפו בנשיאות ברזיל. מפקד כוח המשלוח היה הגנרל מסקרנייס דה מוראייס, וכן הגנרלים זנוביו דה קוסטה (מפקד דיוויזיית הרגלים הראשונה), וקורדיירו דה פריאס (מפקד כוחות הארטילריה).
יחידות החי"ר של חיל המשלוח אורגנו כיחידות חי"ר של צבא ארצות הברית, בכל מובן, לרבות הלוגיסטיקה, שכללה יחידות דואר ושירותי בנקאות. חיל המשלוח הורכב מרגימנטי החי"ר הראשון, השישי והאחד עשר של צבא ברזיל. לכל רגימנט היו שלושה גדודים ולכל גדוד שלוש פלוגות רובאים, שהורכבו מארבע מחלקות, ופלוגה מסייעת.
בנוסף כללה הדיוויזיה, גדוד הנדסה, גדוד רפואה, אגד ארטילרי ובו שלוש סוללות תותחי 105 וסוללה אחת של תותחי 155, פלוגת סיור ממונעת וכן מספר יחידות קטנות יותר, כגון יחידת תצפיתנים ארטילריים אוויריים. הדיוויזיה מנתה כ-15,000 לוחמים ובנוסף להם שירתו באיטליה כ-10,000 חיילים נוספים שנועדו להחליף את הנפגעים. מסיבה זו כלל כוח המשלוח הברזילאי יחידות רבות שלא נכללות בדיוויזיה בדרך כלל.
המערכה באיטליה.
מיד לאחר הכרזת המלחמה של ברזיל על מדינות הציר, החל גיוס על מנת ליצור כוח שיהיה בידו להגיע לאירופה ולהשתתף שם בלחימה. גיבושו של כוח המשלוח, על מגויסיו והיחידות השונות שלקחו בו חלק, נמשך כשנתיים. בתחילת יולי 1944 יצאו לדרכם 5,000 החיילים הראשונים, על גבי ספינה אמריקנית, ונחתו בנאפולי, שם שהצטרפו לכוחות האמריקנים שלחמו באזור. בסוף יולי הגיעו שני משלוחים נוספים של חיילים ברזילאים לאיטליה, ושניים נוספים הגיעו בנובמבר 1944 ובפברואר 1945.
את השבועות הראשונים באיטליה בילו החיילים הברזילאים בקבלת מדים אמריקנים ובאימונים, שכן המדים הברזילאים לא תאמו את האקלים באיטליה. הכוחות נעו לטארקיניה, 350 ק"מ צפונית לנאפולי, שם נמצא עיקר כוחו של הגנרל קלארק. הכוחות חברו לקורפוס הרביעי של קריטנברגר. בתחילה הוטלו על הכוחות משימות סיור בלבד. המשלוח הראשון הורכב בעיקר מרגימנט החי"ר השישי וזה החל לפעול בספטמבר אל מול כוחות גרמנים נסוגים.
הברזילאים מילאו את מקומם של כוחות צרפתים ואמריקאים שהועברו מהחזית האיטלקית לדרום צרפת. בנובמבר 1944 הגיע כוח המשלוח לכוחו המלא והחל לפעול כדיוויזיה לכל דבר. הכוחות כבשו את העיירות מאסארוסה וקמאיורה, ולאחר מכן את מונטה פראנו באזור קאסלנואובו די גראפאנה ושלטו בעמק הנהר סרצ'יו, וזאת ללא התקלות בהתנגדות של ממש. הכוח המשיך לפעול במורדות הרי האפנינים, במזג אוויר קשה, ואל מול הגרמנים שנערכו בקו ברנהרדט ובקו גוסטב.