באוגוסט 1945, בסיום מלחמת העולם השנייה בחזית המערבית, הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן וכבשה במבצע סערת אוגוסט את כל האי סחלין ואת כל האיים הקוריליים. כן גירשה ברית המועצות את 17,000 האזרחים היפניים מהאיים ליפן, בהם גם בני איינו, התושבים המקוריים של האיים. ועידת פוטסדאם הכירה בשליטת ברית המועצות על האיים הקוריליים, אך לא הגדירה את הגבולות המדויקים. היפנים קיבלו את מסקנות הוועידה. באוקטובר 1956 הגיע ראש ממשלת יפן למוסקבה לביקור וחתם ביחד עם ראש הממשלה הסובייטי, ניקולאי בולגנין, על הסכם עקרונות, המבטיח את מסירת האי שיקוטן והסלעים הסמוכים ליפן כמקדמה לכל הסכם עתידי בין המדינות.
באוקטובר 1973 הגיע ראש ממשלת יפן קקואי טנקה למוסקבה ונפגש עם מנהיג ברית המועצות ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב, שאישר את קיום הסכסוך, שאמור לבוא לפתרונו; למרות זאת, השלטון הסובייטי עד לתקופתו של גורבצ'וב התכחש לקיום הסכסוך. באפריל 1991 הגיע מיכאיל גורבצ'וב לטוקיו בביקור ראשון של מנהיג ברית המועצות ליפן וחתם על מסמך המאשר שוב, שבין המדינות קיים סכסוך שיש לפותרו. באוקטובר 1993 הגיע בוריס ילצין ליפן ואישר שהסכסוך צריך להיפתר לפי הבסיס ההיסטורי, המסמכים הקיימים והצדק.
הפגישות בין ילצין לנציגים היפניים נמשכו גם בנובמבר 1997 בקרסנוירסק וגם באפריל 1998. ולדימיר פוטין דן עם היפנים בנושא במרץ 2001 ובינואר 2003. בפגישה האחרונה הציע פוטין ליפנים לקבל את האי שיקוטן והסלעים הסמוכים ולוותר על השאר, אך היפנים סירבו. כתוצאה מהשיחות קיבלו אזרחים יפנים אפשרות לבקר באיים ללא אשרה, ותושבי האיים לשעבר קיבלו היתר לבקר בהם רק על סמך תעודה מזהה. הסיכום הסופי על גורל האיים נשאר פתוח. ב-1 בנובמבר 2010 היה דמיטרי מדבדב המנהיג הרוסי הראשון שביקר באיים, ובכך עורר את זעם השלטונות ביפן שאיימה להשיב את שגרירה ממוסקבה, אך הדבר נותר בגדר איום. הנשיא הרוסי הכריז אז כי אין פשרות טריטוריאליות וכי כל האיים הקוריליים הם שטחי הפדרציה הרוסית.
הפועל רמת השרון
פרגמנט (ספרות)
פרגמנט (מלטינית: שבר, רסיס) הוא סוגה ספרותית וסגנון כתיבה, המצטיין ביחידות אוטונומיות קצרות מאוד, לעיתים לא יותר מכמה משפטים. סגנון זה היה נפוץ בכל התקופות ובתרבויות רבות, אך כיום הוא מזוהה ביותר עם הכתיבה בתקופה הרומנטית, שראתה באי-השלמות ערך אסתטי בפני עצמו.
היסטוריה.
ביפן כתבה במאה העשירית המשוררת סאי שונגון, בת לווייתה של הקיסרית סדקו, את המקוּרָה-נוֹ-סוֹשִי (מילולית: "ספר הכרית"), רשימות ותיאורים קצרים של הדברים שהיא אוהבת ושונאת, דברים שבעיניה מגוחכים או עצובים. בכך היא התחילה ז'אנר ספרותי חדש ביפן, הז'וּאִיהִיטְסוּ ("ככל שיעלה המכחול").
בני התקופה הרומנטית באירופה ייחסו חשיבות רבה למושג ההריסות (Ruinen), שרידים מעטים וקפואים לגדוּלה שפסה מן העולם (בערים רבות באירופה היה מקובל לבנות "חורבות" מלאכותיות בגנים ציבוריים), וראו בפרגמנטים שנותרו מספרות העולם העתיק מופת לתמציתיות לירית, שאותה שאפו לחקות.
בצרפת מייצגים את הז'אנר סופרים כמו פליקס פנאון, שכתב "רומנים בשלוש שורות", וז'ורז' פרק. בין הכותבים בגרמנית ניתן למנות את פטר אלטנברג וה"סקיצות בפרוזה" שלו, אליאס קנטי ("עד שמיעה") ואחרים. השיר "קובלא חאן" של קולרידג' הוא דוגמה מפורסמת לפרגמנט שירי. בספרות העברית ניתן להבחין בכתיבה בסגנון זה אצל גרשון שופמן, ובין הסופרים המאוחרים יותר, בפרוזה של חנוך לוין.
כתיבה בפרגמנטים הייתה נפוצה גם בפילוסופיה של המאה ה-19, שקיבלה את השראתה מן הפילוסופים הפרה סוקרטים, אשר כתביהם השתמרו כפרגמנטים. בין הפילוסופים המודרניים שכתבו בפרגמנטים ניתן למנות את נובאליס. סרן קירקגור כתב ספר בשם "פרגמנטים פילוסופיים" (Philosophiske Smuler) בשם העט "יוהנס קלימאקוס". ג'רמי בנת'ם כתב כמה חיבורים קצרים שקרא להם "פרגמנטים".
במוזיקה.
מושג הפרגמנט בשיח האמנותי הגרמני במאה ה-19 עשה את דרכו גם למוזיקה הגרמנית; הדוגמה הידועה ביותר לשימוש בפרגמנטים מוזיקליים היא רוברט שומאן, שרבות מיצירותיו לפסנתר כוללות פרגמנטים - קטעים קצרצרים ולא גמורים, או פרקים שנשמעים כאילו נקטעו לפני סופם.
מוריס באבו
מוריס בָּאבוֹ (Maurice Bavaud; 15 בינואר 1916 - 14 במאי 1941) סטודנט לתאולוגיה ממוצא שווייצרי אשר ניסה להתנקש בחייו של אדולף היטלר בשנת 1938, נכשל, והוצא להורג.
קורותיו.
באבו נולד כבן הבכור למשפחה קתולית אדוקה בת שישה ילדים בעיירה נשאטל במערב שווייץ. הוא למד בבית ספר פרטי, סיים הכשרה כשרטט טכני ובמשך שלוש שנים עבר הכשרה כמיסיונר בעיירה סן-בריו במערב צרפת. הוא הפסיק את הכשרתו בשנת 1938 ושב לשווייץ. לא ברור מתי החל בתכנון ההתנקשות באדולף היטלר, אולם הוא שיתף את חברו, סטודנט צרפתי בשם מרסל גרבואיי (Marcel Gerbohay), בתוכניותיו.
ב-9 באוקטובר 1938 יצא, מבלי להודיע לאיש, ועלה על הרכבת לגרמניה. בתחילה שהה במינכן ובברכטסגאדן, כאשר עקב אחר מקום הימצאו של היטלר על פי הכתוב בעיתונים, והתאמן בירי באקדח מסוג שמייסר.
לבסוף החליט לבצע את ההתנקשות ב-9 בנובמבר, יום השנה ה-15 לפוטש בבית הבירה. ביום זה ערכו הנאצים כל שנה עצרת זיכרון ותהלוכה במרכז מינכן ובשיאה היה היטלר מניח זר פרחים ממול הפלדהרנהלה לזכר זכר הנאצים שנהרגו בפוטש.
באבו התחזה לנאצי אדוק, והצליח לתפוס מקום בשורה הראשונה של המריעים להיטלר, משם התכוון לירות בהיטלר באקדח שהחביא במעילו.
בעת המצעד היה היטלר רחוק מדי, מוקף באנשי אס אה, וסביב באבו עמדו נאצים רבים וידיהם מורמות להצדעה במועל יד. באבו לא הצליח לירות.
במהלך הימים שלאחר מכן המשיך באבו לעקוב אחר היטלר, אולם לא הצליח להתקרב אליו. לבסוף התייאש ועלה על הרכבת לפריז, אולם כיוון שנותר ללא כסף, לא רכש כרטיס.
במהלך ביקורת הכרטיסים נתפסו ברשותו אקדחו ומסמכים מרשיעים וכיוון שהיה אזרח זר הועבר לידי הגסטפו. להגנתו טען באבו שהוא חובב נשק. הוא נשפט תחילה באאוגסבורג בדצמבר 1938, נמצא אשם בנסיעה ללא כרטיס ובאחזקת נשק ללא רישיון ונידון לחודשיים ושבוע מאסר.
בעת שישב במאסר התעמקו חוקרי הגסטפו במסמכים של באבו.
בין היתר נמצא מכתב שזייף באבו מאת שר החוץ של צרפת, שבו התכוון באבו להשתמש על מנת להתקרב להיטלר. באבו הודה בניסיונו להרוג את היטלר, כפי הנראה לאחר שעונה, אך מכיוון שהגסטפו סירב להאמין כי פעל לבד, ולא היה חלק מקשר קתולי לרציחתו של היטלר, נמשכו הליכי המשפט כנגדו חודשים רבים. באבו טען כי המניע לפעולתו היה כי היטלר הוא סכנה לאנושות בכללותה, לעצמאות שווייץ ולקתולים בגרמניה.
הדיפלומטים השווייצרים בגרמניה לא עשו כל מאמץ להציל את באבו. השגריר השווייצרי בגרמניה, האנס פרוייליכר, גינה את מעשהו במכתב לממונים עליו ואף טען שמדובר במעשה בזוי. הוא סירב להעניק לבאבו סיוע קונסולי כלשהו הנהוג במקרים דומים.
באבו נדון למוות והוצא להורג באמצעות הגיליוטינה בכלא פלצנזה בברלין ב-14 במאי 1941.
לאחר מותו.
לאחר מלחמת העולם השנייה נעשו ניסיונות על ידי אביו של באבו לטהר את שמו. ב-12 בדצמבר 1955 נשפט באבו מחדש לאחר המוות על ידי בית משפט גרמני, ועונשו הומתק מעונש המוות לחמש שנות מאסר בטענה כי חייו של היטלר מוגנים על ידי החוק כחייו של כל אחד אחר. בשנת 1956 הפך בית משפט גבוה יותר החלטה זו, טיהר את שמו של באבו, והורה על תשלום פיצויים בסך 40,000 מרק גרמני למשפחתו של באבו. בשנת 1998 החליטה המועצה הפדרלית של שווייץ כי "שווייץ, לרבות משלחתה הדיפלומטית בברלין, לא פעלה באופן מספיק במהלך מלחמת העולם השנייה לטובת המתנקש בהיטלר מוריס באבו".
מניעיו של באבו אינם ברורים עד היום. משפחתו תיארה אותו כצעיר חולמני ורודף שלום. המחזאי רולף הוכהוט תיאר את באבו בצבעים אידיאליים בשנת 1976 כ"וילהלם טל החדש". בשנת 1980 פרסם קלאוס אורנר תיאור פחות הירואי, ובו ניתח את דמותו של באבו מבחינה פסיכולוגית. ישנם, כהיסטוריון ריצ'רד אוברי, המתארים את באבו כקיצוני-דתי, שסבר כי נשלח על ידי האל לרצוח את היטלר בשל כך שאינו מתנגד תקיף לקומוניזם.
במאי 2011, לרגל 70 שנים להוצאתו להורג, ערכה אוניברסיטת נשאטל סימפוזיון לזכרו. במסגרת האירוע נחנכה גם מצבת זיכרון בעיירה אוטריב (Hauterive).
צב רך
חתולה על גג פח לוהט
חתולה על גג פח לוהט (באנגלית: Cat on a Hot Tin Roof) הוא מחזה מאת טנסי ויליאמס שעלה על הבמה בשנת 1955 וזיכה את ויליאמס בפרס פוליצר.
עלילת המחזה.
המחזה מתאר משבר משפחתי שמתרחש סביב יום הולדתו ה-65 של ראש המשפחה, "ביג דדי", חוואי עשיר ממיסיסיפי שבארצות הברית. ביום שבו נפתח הסיפור מתקבלות תוצאות הבדיקות הרפואיות של ביג דדי, והוא ואשתו מתבשרים שהוא אינו סובל מדבר פרט לעווית במעי הגס. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן מתברר כי מלבד הזוג המבוגר כל השאר מודעים למצב האמיתי: ביג דדי גוסס מסרטן.
לכבוד יום ההולדת מתכנסת כל המשפחה: הבן הבכור גופר ואשתו מאי עם חמשת ילדיהם, והבן הצעיר והמועדף בריק עם אשתו מרגרט, המכונה מגי. בלילה לפני כן ניסה בריק לדלג מעל משוכות במסלול האימונים של הגימנסיה, כפי שנהג לעשות בצעירותו כספורטאי מצטיין, אך כתוצאה מכך הוא שובר את קרסולו ונאלץ להיעזר בקביים. המחזה נפתח בשיחה בין בריק למגי, שמציגה את היחסים ביניהם: בריק מרבה לשתות ומפגין יחס קריר ומסויג כלפי מגי, מסרב לקבל את ניסיונות ההתקרבות שלה, ואדיש גם לאזהרותיה בנוגע למאמצי ההשתלטות של גופר ומאי על הירושה הצפויה.