בסוף שנות העשרים נולד הסרט המדבר, ויחד עמו פרחו גם סרטי האימה ההוליוודיים, ובמיוחד אלו שהופקו ב"אולפני יוניברסל." בתקופה זו הפיקה יוניברסל קלאסיקות של סרטי האימה בכיכוב שחקנים כלון צ'ייני האב והבן, בוריס קרלוף ובלה לוגוזי. סרטים אלו כללו את "דרקולה" (1931), "המומיה" (1932), "פרנקנשטיין" (1931), "איש הזאב" (1941) כמו גם "האיש הבלתי נראה" (1933), סרטים אשר יצרו דמויות, תבניות, וסצינות טיפוסיות של סרטי אימה העתידים לשמש את הז'אנר במשך העשורים הבאים, עד שיהפכו לקלישאות שחוקות עד דק. סרטים אלו כוונו ליצור מתח ואימה, אך כללו גם אלמנטים רציניים יותר. ניכרה בהם השפעת הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני אשר הגיע לשיאו בגרמניה באמצע שנות ה-20 ועם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, מצאו עצמם חלק הבמאים, השחקנים, התסריטאים והצלמים המובילים בסוג זה של סרטים כשהם מחפשים פרנסה בהוליווד.
אולפנים אחרים אף הם שלחו ידם בניסיונות אלו, אך בהצלחה פחותה. הצלחה מסוימת הייתה לאולפני סרטי פרמאונט עם סרטו של רובן ממוליאן "ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד" משנת 1931, הנחשב אף להישג אמנותי, בנוסף להצלחתו המסחרית, ולאולפני האחים וורנר בסרטו של מייקל קורטיז "בית השעווה" בשנת 1933.
סרטי האימה של יוניברסל המשיכו לאורך שנות ה-40 בסרטים כגון "איש הזאב" (1941), שעל אף שלא היה הסרט הראשון שעסק בנושא איש הזאב, ודאי שהיה המשפיע ביותר עד אז. יוניברסל המשיכו בסדרות כ"סדרת פרנקנשטיין" בה כיכב בוריס קרלוף, שחקן אנגלי בשם "הנרי פראט" אשר סיגל לעצמו חזות מאיימת ושרידי מבטא זר, והפחיד דורות של אמריקנים בתפקיד המפלצת המצולקת שנוצרה על ידי ד"ר פרנקנשטיין.
ניסיונות הגובלים בז'אנר הסרט האפל נעשו באולפני RKO בסדרת "סרטי סוג ב'" (B Movies) (כינוי לסרטים דלי תקציב, ולרוב גם דלי איכות, על אף שכיום יש הטוענים כי היו אלו המוצרים הטובים ביותר שיצאו מהוליווד בתקופה זו) של הבמאי ז'ק טורנה כ"אנשי החתול" (1942) "הלכתי עם זומבי" (1943) ו"חוטף הגופות" (1945).
רוב סרטי האימה שנוצרו בשנים אלו נחשבו באותה תקופה ליצירות שמטרתן מסחרית ולא אמנותית (עם חריגים כסרטו של ממוליאן), עם זאת, סרטים אלו, ככל שהתכתבו עם זרם הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני מחד, ועם הסרט האפל ההולך ומתגבש בשנים אלו מאידך, יצרו שפה קולנועית, דימויים ותבניות, שנותרו כנכסי צאן ברזל של הקולנוע עד היום.
שנות החמישים.
השינויים הטכנולוגיים בקולנוע בשנות ה-50 הביאו לשינוי הטון בסרטי האימה. הדגש עבר מדרמות גותיות נוסח "פרנקנשטיין" ו"דרקולה" אל נושאי מדע בדיוני. השינויים החברתיים שעברו על ארצות הברית, כגון המקארתיזם והמאבק בקומוניזם, הכתיבו אף הם קו עלילתי מסוים. הטיסה לחלל ופצצת האטום שהיו למציאות בשנים אלו, הביאו את אימת הקרינה הגרעינית ואימת הפלישה מן החלל אל מסכי הקולנוע, ופעילות סופרי מדע בדיוני כרוברט היינליין תרמה אף היא לאווירת הימים ההם.
גל בלתי פוסק של חייזרים, רובוטים, צמחים אוכלי אדם, מוטציות מפלצתיות וחרקי ענק שטף את המסכים, כשהוא מלווה בגימיקים כ"סרטי תלת ממד" (בטכניקות שונות, שהנפוצה ביניהן חייבה שימוש במשקפיים בעלי עדשות צלופן, האחת ירוקה והשנייה אדומה), וטכניקת הלם חשמלי שהומצאה על ידי המפיק ויליאם קסל בה חוברו הצופים בסרט "המעקצץ" (The Tingler) לאלקטרודות שיצרו הלם חשמלי קל. קהל הצופים נהר לאולמי הקולנוע על מנת לקבל ריגושים גוברים והולכים. צד תעשייה זו התפתחה ביפן תעשייה מקבילה סביב דמותה של גודזילה, אשר הופיעה לראשונה בסרט "גודזילה" משנת 1954 ובו מפלצת פרהיסטורית מקבלת כוחות הרסניים לאחר הפלת פצצות אטומיות על יפן, ומשמידה את העיר טוקיו.
סרטים אלו ברובם לא עמדו בסטנדרטים מינימליים של איכות קולנועית, אך כמה יצירות שרדו את מחסום הזמן, והן נצפות ומוערכות על ידי קהל הצופים אף בימינו. "הדבר מהעולם האחר" משנת 1951 הוא סיפורה של משלחת אל הקוטב הצפוני הנלחמת עם יצור אימתני, אותו היא מפשירה בטעות מתוך ספינת החלל שלו. סרט זה הוצג כסרטו של קריסטיאן ניבי, אך למעשה נוצר על ידי הווארד הוקס. סרט קלאסי נוסף מתקופה זו היה סרטו של דון סיגל "פלישת חוטפי הגופות" משנת 1956 אשר הנציח את אווירת הפראנויה של המלחמה הקרה, מבלי להתייחס לאירועי השעה באופן ישיר.
במקביל ליצירות אלו נוצרו גם סרטים הנחשבים עד היום לגרועים ביותר שנוצרו אי פעם בז'אנר כלשהו, לרבות סרטו של אד ווד "תוכנית 9 מן החלל החיצון" (1959) שבו חייזרים מנסים להחיות את המתים בכדור הארץ, ומשסים אותם כנגד החיים. סרט זה, הנחשב לאחד הגרועים בסרטי האימה, היה הופעתו האחרונה על המסך של כוכב סרטי האימה בלה לוגוזי. במחווה אוהבת לסרטי האימה של שנות החמישים, ולבמאי ווד, יצר טים ברטון בשנת 1994 את הסרט "אד ווד", המנציח את עשייתו של "תוכנית 9 מן החלל החיצון", ואת אווירת סרטי האימה הזולים של שנות החמישים. סרט נוסף שזכה למוניטין דומים היה "התקפת אשת 50 הרגל" (1958) (Attack of the 50 feet woman), שבו נחטפת אישה לספינת חלל, ולאחר הקרנות רדיואקטיביות צומחת לגובה של 15 מטר ומשמידה את כל הנקרה בדרכה.
שנות החמישים המאוחרות ותחילת שנות השישים ראו את עלייתם של אולפנים שהתמחו ביצירת אולפני אימה. בבריטניה פעלו "אולפני האמר" אשר התמחו בהסרטה מחדש של קלאסיקות אימה כ"דרקולה" ו"פרנקנשטיין", לרוב בכיכובם של כריסטופר לי ופיטר קושינג, והבמאי טרנס פישר. סרטים אלו היוו חידוש וריענון לסרטי "יוניברסל" משנות השלושים, והמשיכו, בצבע, את מסורת האימה הגדולה של סרטי שנות השלושים. חברת "אמריקן אינטרנשיונל פיקצ'רס" (AIP) יצרה אף היא סדרה של סרטים על פי סיפורים מאת אדגר אלן פו. סרטים אלו הופקו על ידי רוג'ר קורמן שיהיה בעל תפקיד נכבד בסרטי האימה של שנות ה-60, והשחקן בעל החזות המאיימת וינסנט פרייס, שהפך למזוהה עם סרטי אימה אלו. סרטים אלו סללו את הדרך להצגתה של אלימות רבה יותר הן בסרטי האימה, והן בסרטי "הז'אנר המרכזי".
שנות השישים.
שנות ה-60 ראו את תחילתו של "סרט האימה הפסיכולוגי" אשר הבקיע את דרכו אל המסכים בדמותו של "נורמן בייטס" (אנטוני פרקינס) צעיר מעורער בנפשו, אשר בשל אובססיה לאמו רוצח ללא הבחנה את האורחים הנקלעים למלון שאותו הוא מפעיל, בסרט "פסיכו" של אלפרד היצ'קוק אשר יצא אל האקרנים בשנת 1960. הסרט "המציצן" (Peeping Tom) אשר יצא באנגליה באותה שנה בבימויו של מייקל פאואל עסק אף הוא בנושא דומה של צעיר בעל אובססיה לרצח נשים יפות והנצחת אימת רגעיהן האחרונים באמצעות מצלמה. זרם זה של מותחני אימה פסיכולוגיים המשיך לאורך שנות השישים, עם סרטים כ"האספן" (1965), שבו כולא טרנס סטמפ בחורה צעירה ומוסיף אותה לאוסף הפרפרים שלו, והגיע לשיאו כמה שנים מאוחר יותר בסרט "שתיקת הכבשים" של ג'ונתן דמי משנת 1991. סרטים אלו מצויים על קו התפר שבין סרט האימה, המותחן וסרט הפשע.
בשנת 1961 הופק הסרט "Homicidal" שנחשב כמחווה (הוֹמָאז') לסרט "פסיכו". המשקל של שמות שני הסרטים הוא שם תואר מטיל אימה, האחד Psycho, של הפרעה נפשית והשני Homicidal, של רצחנות. שני הסרטים צולמו בשחור-לבן ועלילותיהם מתרחשות על רקע של מקום קטן או נידח. בשניהם פתרון התעלומה קשור בשינוי המגדר המיני של הרוצח, שזהותו האמיתית ומגדרו נחשפים רק בסוף הסרט. הסרט הוקרן בישראל בשם "תעלומת הרצח הכפול".
סרטי רוחות רפאים ומפלצות נותרו פופולריים כתמיד, והאולפנים המשיכו להפיקם. היצ'קוק תרם את תרומתו לז'אנר זה בסרט "הציפורים" (1963), אשר היה בעל נימה מודרנית של "הטבע מתפרע", המשולבת באימה פסיכולוגית, נושא אותו ימשיך סטיבן ספילברג בעשור שלאחר מכן בסדרת סרטי "מלתעות".
סרטי אימה נמוכי תקציב בז'אנר הגור נעשו על ידי חלוץ האימה הרשל גורדון לואיס, לרבות "חגיגת הדמים" משנת 1963, ו"אלפיים מטורפים" (1964). סרטים אלו הציגו בצורה מפורשת נתזי דם וביתור איברים.
סרט אימה משפיע נוסף משנות השישים היה סרטו של ג'ורג' רומרו "ליל המתים החיים" משנת 1968. סרט זה, העוסק בנושא ה"זומבי" נחשב למוערך וחשוב מבחינה תרבותית. הוא מערב את ז'אנר המותחן הפסיכולוגי עם אימה וחרדה. גיבורי סרטו של רומרו היו אנשים יום יומיים שנקלעו למצב שבו המתים קמים מקבריהם ומנסים לאכול את החיים.
פעילותו של הבמאי והמפיק רוג'ר קורמן אשר התמחה בסרטי ניצול דלי תקציב, הביאה לעולם סרטים כ"מסיכת המוות האדום" ו"קברה של ליגייה" (שניהם משנת 1964), אך חנכה דור של קולנוענים שגדלו על ברכיו של קורמן כמרטין סקורסזה, פיטר בוגדנוביץ' ופרנסיס פורד קופולה.
שנות השבעים.
מותו של קוד ההפקה בשנת 1964, וההצלחה הכספית של סרטי האימה מעוטי התקציב של רוג'ר קורמן ודומיו, כמו גם התעניינות תרבותית גוברת והולכת בעולם העל טבעי, הביאה ליצירת סדרת סרטי איכות, בעלי תקציב מנופח, שנוצרו על ידי במאים ידועים, ועסקו בנושאים קלאסיים של סרטי אימה, לרוב בנוסף לעיסוק מפורש כמעט במין.
פורץ הדרך בסרטים אלו היה סרטו של רומן פולנסקי "תינוקה של רוזמרי" משנת 1968 אשר עסק בצעירה (מיה פארו) היולדת את בנו של השטן. סרט זה הופק בתקציב גדול, בהשתתפות שחקנים איכותיים כג'ון קסאווטס וראלף בלאמי, ובבימויו של פולנסקי שנחשב ל"יוצר אמנותי".
בין סרטי האימה הידועים בשנות השבעים היה "מגרש השדים" בבימויו של ויליאם פרידקין, אף הוא במאי נחשב ו"אות משמיים". סרטים אלו היו חלוציים בין עשרות סרטים, ברובם גרועים ביותר, שבהם כיכב השטן, כאשר הוא מעבר נשים ואוחז בילדים. דיבוק וגלגול נשמות הפכו לנושאים מבוקשים.