בשנת 1950, היגינס מונתה לכתבת הראשית של ההראלד טריביון בטוקיו. זמן קצר לאחר הגיעה ליפן פרצה מלחמת קוריאה והיא הייתה אחת הכתבים הראשונים שהגיעו לאזור המלחמה. ב-28 ביוני 1950 היגינס ושלושה מעמיתיה היו עדים להפצצת גשר האנגאנג בסיאול ונלכדו על גדתו הצפונית של נהר ההאן . הם חצו את הנהר בדוברה ולמחרת הגיעו למטה צבא ארצות הברית בסוואן. זמן קצר אחר כך היגינס קיבלה הוראה לצאת מתחומי קוריאה בפקודת גנרל וולטון ווקר, אשר טען כי מקומן של נשים איננו בחזית ולצבא אין זמן כדי לדאוג לתנאי מגורים המתאימים לנשים. היגינס פנתה אישית למפקדו של ווקר, הגנרל דאגלס מקארתור, אשר שלח לבסוף מברק למערכת העיתון הראלד טריביון ובו קבע: "האיסור על כתבות נשים בקוריאה בוטל. מרגריט היגינס זוכה להערכה מקצועית רבה על ידי כולם."
אירוע זה היה בבחינת פריצת דרך משמעותית לכתבות צבאיות. כתוצאה מעבודתה העיתונאית בקוריאה היגינס חלקה עם עוד חמישה עיתונאים גברים את פרס פוליצר לשנת 1951 לכתיבה בענייני חוץ. בשנת 1952 היא התחתנה עם ויליאם אוונס הול, מייג'ור גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית, אותו פגשה בעת עבודתה כראש מערכת העיתון הראלד טריביון בברלין. בתם הראשונה, אשר נולדה בשנת 1953, נולדה פג ונפטרה בהיותה בת חמישה ימים. בשנת 1958 היגינס ילדה בן ובשנת 1959 בת.
היגינס המשיכה לדווח על חדשות חוץ כל חייה וראיינה במהלך עבודתה אישים רבים ובהם פרנסיסקו פרנקו, ניקיטה חרושצ'וב וג'ווהרלל נהרו. בשנת 1954 היא הייתה העיתונאית הראשונה לבקר בברית המועצות לאחר שהוקלו ההגבלות שהטיל משטר סטלין על סיקור עיתונאי. בשנת 1955 היא יסדה וניהלה את מערכת עיתון ההראלד טריביון במוסקבה. בשנת 1963 היא עברה לעבוד בעיתון ניוזדיי ונשלחה לסקר את מלחמת וייטנאם. היא ביקרה בכפרים רבים וראיינה את רוב הדמויות המרכזיות שהיו מעורבות במערכה. על ניסיונה בווייטנאם היא כתב ספר "סיוט וייטנאם שלנו".
אחרית ימיה ומותה.
בעודה עובדת בשלהי 1965, היגינס נדבקה בשושנת יריחו, מחלה שהובילה למותה ב-3 בינואר 1966, בגיל 45, בוושינגטון הבירה. היא נקברה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון לצד בעלה לוטננט גנרל ויליאם אוונס הול.
מורשתה.
בשנות ה-40 וה-50 נשים החלו לקבל תפקידים רבים יותר בשוק העבודה בארצות הברית, אולם עיתונאות נותרה מקצוע הנשלט על ידי גברים. עיתונאיות סבלו אפליה מינית וההזדמנויות לנשים להשתלב במקצוע זה היו מועטות והוגבלו בעיקר לכתיבה על נשים והמיועדת לנשים. בתוך תחום העיתונאות, תחום הכתיבה הצבאית היה תחום גברי כמעט לחלוטין ומספר הנשים שסיקרו קרבות ומלחמות היה זניח. כך, במלחמת העולם הראשונה כולה הייתה אישה אחת בלבד אשר הורשתה על ידי צבא ארצות הברית לסקר את המלחמה.
על רקע זה היגינס בולטת כאשת מקצוע אשר קיבלה הכרה ופרסום בגיל צעיר. אף על פי שאת מלחמת העולם השנייה סיקרו למעלה מ-130 כתבות צבאיות, שהיוו מיעוט קטן בין אלפי כתבים צבאיים גברים, דמותה של היגינס בולטת ביניהן. לפרסומה תרמו ארבעה ספרים אותם כתבה על חייה וניסיונותיה כעיתונאית. בספריה תארה בין היתר את מטרותיה המקצועיות, את תכונות האופי שתרמו לדעתה להצלחתה ואת המידה שבה לדעתה סבלה מאפליה בעיתון שבו עבדה, בצבא ובין עמיתיה למקצוע. היסטוריונים רבים הסתמכו על תאוריה את מלחמת קוריאה, המלחמה הקרה, מלחמת וייטנאם ועיתונאות נשית. העובדה שהיגינס לא היססה להתעמת עם הפיקוד העליון של צבא ארצות הברית במלחמת קוריאה, בעת שניסו להרחיקה מקו החזית ומן המדינה בכלל, כל זאת בעת שהייתה בת 29, תרמו לתדמיתה כאישה עזת נפש וחדורת מטרה. התעקשותה להישאר בקוריאה ולסקר את המלחמה פורסמה במגזין ניוזוויק. בספרה על מלחמת קוריאה, אשר היה לרב מכר, היא אף מתארת עצמה כמי שתעשה הכל למען העבודה העיתונאית, תוך התעלמות מקידום אינטרסים אישיים. הספר אף מעלה שאלות קשות על היבטים אכזריים במלחמה ועל תוצאות ההשפעה הסובייטית בדרום מזרח אסיה, דבר שהוסיף לדמותה כאשה חכמה, המנתחת מצבים באופן מעמיק. היגינס לא היססה להגיע לקו החזית, הפגינה בעבודתה מחשבה עצמאית והבנה מעמיקה של הסכסוכים אותם סיקרה. כל זאת בזכות הקדשת מלוא חייה הבוגרים למקצוע העיתונות.
עם זאת, מספריה היא גם מצטיירת כדמות קרה לעמיתיה, תחרותית מאוד ואפילו גסת רוח כאשר רצונה אינו ניתן לה.
ב-14 בספטמבר 2002 פרסם שרות הדואר הפדרלי בול לזכרה של מרגריט היגינס בערך נקוב של 37 סנט. הבול הופץ לראשונה בכנס השנתי של הוועידה הלאומית של עיתונאים מקצועיים בארצות הברית כחלק מסדרת בולים על נשים בעיתונות.
ב-2 בספטמבר 2010 ממשלת קוריאה הדרומית העניקה לה לאחר מותה את אות השרות הדיפלומטי. בטקס שנערך בסיאול קיבלו בתה ונכדה את האות אשר ניתן להיגינס על אומץ ליבה בפרסומיה על מאבק ההישרדות של קוריאה הדרומית בתחילת שנות החמישים.
לאחר מותה התפרסמו בעיתונות האמריקאית מאמרים רבים הסוקרים את עבודתה ותרומתה לעיתונות ולמעמדן של נשים במקצוע זה. דמותה ועבודתה של היגינס זכו אף למחקר אקדמי במספר עבודות מחקר לתואר שני ולתואר שלישי.
לאנוס (כדורגל)
She codes;
היא קהילה ישראלית שהגיעה ב-2018 ליותר מ-20,000 מתכנתות, מהנדסות, יזמיות, נשות היי-טק ותוכנה.
הקהילה שמה לעצמה כמטרה לשלב כמה שיותר נשים בתעשיית ההיי-טק, ומבחינה מספרית: להגיע ל-50% שילוב של נשים בהיי-טק בתוך עשור. מאוגדת כחברה לתועלת הציבור בשם "הארגון לשוויון נשי בטכנולוגיה בע"מ", שהוקמה ב-2014 ונרשמה ב-2015.
משמעות השם הוא המינוח בשפה האנגלית שמשמעותו "היא מקודדת". המילה "codes" משמעה "מקודדת", מילה נרדפת בשפה העברית למתכנתת. התוספת בסוף של ";" (נקודה פסיק - semicolon) באה להדגיש את הקשר לשפות התכנות. בשפות תכנות מסוימות, למשל C, שורת קוד מסתיימת בסימן ";".
הוקמה על ידי רות פולצ'ק, המשמשת כיושבת ראש הדירקטוריון שלה.
מטרות ופעילות הארגון.
מטרתו של הארגון היא עידוד ושילוב של נשים בתעשיות הטכנולוגיות. הדבר נעשה באמצעות הרצאות מפי נשים בתעשייה, סדרות לימוד, ערבי כתיבת קוד, ובעיקר להוות כתף תומכת וקהילה לנשים בארץ המתעניינות בתחום ורוצות להשתלב בהיי-טק.
מקיימת מפגשים שבועיים בסניפים ברחבי הארץ באוניברסיטאות ובחברות היי-טק. הקהילה מארגנת מפגשים במוקדים שונים בארץ אשר נועדו לנשים המתעניינות בטכנולוגיה, מתוך עניין או קידום קריירה בתחום (עם ניסיון או בלי). הארגון מפעיל מספר תוכניות:
בסוף 2017, השיקו משרד העבודה והרווחה ו- מיזם משותף להקמת מרכזי לימוד שבהם נשים יוכלו ללמוד תכנות בשלושה מסלולים: מסלול Web, מסלול אנדרואיד ומסלול פייתון. במסגרת המייזם יוקמו 40 מרכזים ברחבי הארץ במימון משותף של משרד הרווחה ו-. המייזם יחשב כהצלחה אם 4,440 נשים תוכשרנה וכמחציתן תשתלבנה בתעשיית ההיי־טק.
לילי פוליצר
ליליאן פוליצר רוסו (באנגלית: Lillian Pulitzer Rousseau ; 10 בנובמבר 1931 - 7 באפריל 2013), נולדה כליליאן לי מקים (Lillian Lee McKim), הייתה מעצבת אופנה אמריקאית ואשת החברה הגבוהה. היא החלה את דרכה כמעצבת שמלות המעוטרות בהדפסים שדימו כתמים של מיץ תפוזים, מה שהפך במהרה ללהיט ולסימן ההיכר שלה. המותג הנושא את שמה ממשיך להתקיים גם כיום, לאחר מותה בגיל 81.
קריירה.
פוליצר נישאה לבעלה הראשון, פיטר פוליצר, ב-1952. בני הזוג השתקעו בפאלם ביץ', פלורידה, זמן קצר לאחר נישואיהם והחזיקו בבעלותם מספר מטעים של פירות הדר, שבעזרת תוצרתם פתחה לילי דוכן מיצים בויה מינצר (Via Minzer) בפאלם ביץ'. במהלך עבודתה בדוכן המיצים, מצאה לילי כי כתמי מיץ מכתימים את בגדיה לעיתים תכופות, וכפתרון להסוואת כתמי המיץ - עיצבה עבור עצמה שמלת כותנה ללא שרוולים בהדפס בהיר וצבעוני. היא נוכחה לדעת כי לקוחותיה אהבו את השמלה שעיצבה, ולכן ייצרה עוד במטרה למכור אותן בדוכן המיצים שלה. השמלות נמכרו במחיר של 22 דולר לשמלה וזכו להצלחה רבה. בסופו של דבר, החלה לילי למכור יותר שמלות מאשר מיצים, מה שהביא אותה להחלטה להתמקד בעיצוב.
ב-1959 פוליצר הפכה לנשיאת החברה שלה שנשאה את שמה (Lilly Pulitzer, Inc). המפעל הראשי של החברה היה ממוקם במיאמי, פלורידה, כאשר הבדים יוצרו באי קי ווסט (Key West). משנות השישים ועד שנות השמונים בגדיה הצבעוניים והבהירים של פוליצר היו פופולריים מאוד ונלבשו על ידי בני אליטה דוגמת ג'קלין קנדי-אונאסיס (Jacqueline Kennedy Onassis), קרוליין קנדי (Caroline Kennedy) ובני משפחות רוקפלר (Rockfeller), ואנדרבילט (Vanderbilt) וויטני (Whitney). פוליצר הייתה בת כיתתה לשעבר של ג'קלין קנדי-אונאסיס. לאחר שזו האחרונה צולמה למגזין לייף לבושה באחת השמלות בעיצובה של לילי, הלכו נשות אליטה נוספות בעקבותיה והשמלה הפכה לאחת ההצלחות הגדולות של פוליצר. מאוחר יותר הצהירה שהשמלה שצולמה בה אונסיס, יוצרה במקור מוילונות מטבח. אירוע שיא זה סייע למותג של פוליצר להתפרסם ולהתבסס, ולאחר מכן התרחב לקווי הלבשה לגברים ולילדים, וגם לתחום עיצוב הבית.
בשנת 1984, פרשה לילי מעיצוב המותג הנושא את שמה, ומסיבות כלכליות ועסקיות שונות (בין היתר השינוי במגמות האופנה ועלייתו של קו מינימליסטי יותר), הפסיקה את ייצור הבגדים.
התעוררות מחדש של המותג.
ב-1993, הזכויות על המותג "לילי פוליצר" נרכשו על ידי חברת Sugartown Worldwide, Inc, כאשר ראשיה יצרו קשר עם פוליצר בתקווה להחיות את המותג. פוליצר לא הייתה מעורבת בעבודה היום-יומית של החברה אך החזיקה בתפקיד של יועצת קריאייטיב, והמשיכה לאשר עיצובים, בדים וקולקציות חדשות.