בני הנגריטו כוללים את ה"אטי" (Ati), ה"אטה" (Aeta) ולפחות עוד ארבעה שבטים אחרים בפיליפינים, ה"סמאנג" (Semang) של חצי האי המלאי, ה"מאני" (Mani) של דרום תאילנד ו-12 שבטים של איי אנדמן. המונח המלאי לשבטים אלה הוא "אורנג אסלי", מונח שמשמעותו "האנשים המקוריים". סביר להניח, שהם הילידים המקוריים של דרום מזרח אסיה, כולל גינאה החדשה.
קומתם כשל הפיגמים, דהיינו גובהו הממוצע של גבר בוגר בקבוצות אוכלוסייה אלה אינו עולה על 150 סנטימטר. בני הנגריטו מתאפיינים בעור כהה מאוד, שיער מקורזל ותווי פנים דומים מאוד לאלה של השחורים באפריקה, בעיקר בקרב ילידי איי אנדמן. אצל שבטי הנגריטו אפשר למצוא מאגרים גנטיים של DNA מיטוכונדריאלי (mtDBA) שהם בין הטהורים ביותר בכל המין האנושי, כך שה-mtDNA שלהם משמש כיסוד לחקר הסחף הגנטי.
המילה היא צורת ההקטנה הספרדית של "נגרו" (negro), כלומר, "שחור קטן", ונטבעה על ידי חוקרי ארצות מוקדמים, שסברו כי בני הנגריטו באו מאפריקה.
בני הנגריטו של הפיליפינים ידעו להבעיר אש, ידיעה שלא הייתה לבני אנדמן. לפי הרשומות, בני סמאנג ייצרו לבוש מקליפות עצים כתושות וחיו הן במערות והן בסוכות מקורות עלים. הסברה היא, שהנגריטוס הם תושביהם הילידים, המקוריים, של הפיליפינים. הם נבדלים מן האוכלוסייה הפורמוזית-אינדונזית-מאלאית או אוסטרונזית, שהגיעה לאיים בסירות או "בלנגאי" (סוג של סירות). אזכור לכך - ברכישת זכויות התיישבות באי פנאי בשנת 1212 על ידי מלאיים מידי ראש שבט הנגריטוס.
לרוב שבטי הנגריטו אין שפה משלהם והם מדברים בשפות של עמים הסובבים אותם. יוצא מן הכלל הם ילידי איי אנדמן שמדברים בשפות שאינן קרובות לשום קבוצה לשונית ידועה בעולם.
טואי אנימציה
טואי אנימציה (ביפנית: 東映アニメーション) היא חברת האנימציה יפנית בבעלותה של חברת טואי. יוצרי מאנגה רבים כמו אקירה טוריאמה הייאו מיאזאקי, איסאו טקהאטה ויושי קוטאבי עבדו בחברה.
היסטוריה.
מאז שנוסדה ב-1956, טואי יצרה כמות גדולה של סדרות טלוויזיה וסרטים, רבים מהם אף הצליחו ברחבי העולם.
במקור טואי הייתה התשובה היפנית לדיסני ובהתחלה הם יצרו סרטי אנימציה בסגנון מחזות זמר מסוף שנות החמישים עד לשנות השבעים המוקדמות.
בעקבות השינויים בשוק הצפייה, טואי עברו למדיום הטלוויזיה ואימצו את הסגנון הסטנדרטי הייחודי לסדרות האנימה.
ניווט לווייני
לואיז אינסיו דה סילבה
לואיז אינסיו דָה סילבה (בפורטוגזית: Luiz Inácio da Silva; נולד ב-28 באוקטובר 1945), המכונה לוּלה (Lula), הוא מנהיג פועלים ופוליטיקאי ברזילאי; נשיאה ה-35 של ברזיל מטעם מפלגת הפועלים הברזילאית. כיהן בתפקיד מינואר 2003 עד ינואר 2011.
דה סילבה נבחר לנשיאות בבחירות שנערכו ב-27 באוקטובר 2002, כשזכה ב-61 אחוזים מקולות הבוחרים (בסיבוב השני). ב-29 באוקטובר 2006 נבחר לכהונה שנייה, וזכה ליותר מ-60% מן הקולות. בכך הרחיב את כהונתו עד תחילת שנת 2011.
עמדותיו של דה סילבה לפני בחירתו היו שמאלניות מאוד, אולם במשך כהונתו הן השתנו לעבר הסוציאל-דמוקרטיה המודרנית, דבר שהתבטא, בין השאר, בכך שהעמיד לצדו כסגן את ז'וזה אלנקר מן המפלגה הליברלית - מפלגת מרכז-שמאל מתונה. דה סילבה היה לנשיא השמאלני הראשון שכיהן בברזיל מזה כ-40 שנה.
ביולי 2017 הורשע בעבירות של שחיתות ונשלח לתשע וחצי שנות מאסר. ב-7 באפריל 2018, לאחר דחיית ערעורו לבית המשפט העליון הפדרלי של ברזיל, דה סילבה החל לרצות את מאסרו, אשר הוארך בערכאה שנייה ל-12.5 שנים. הוא שוחרר בנובמבר 2019. הרשעה זו בוטלה בשנת 2021.
ביוגרפיה.
נעוריו ותחילת דרכו.
דה סילבה נולד למשפחה ענייה בעיירה קאטס (Caetés), אחד מפרבריה של העיר גאראניאונס (Garanhuns) במדינת פרנמבוקו אשר בצפון ברזיל. אף על פי שתאריך לידתו הרשמי הוא ה-6 באוקטובר 1945, סומך דה סילבה על התאריך אותו זוכרת אמו - ה-27 באוקטובר של אותה השנה. יתר על כן; רישומי תאריכי לידה שגויים לא היוו באותם הימים דבר נדיר באזוריה הנידחים של ברזיל.
מעט לאחר לידתו, עבר אביו לעיר החוף גוארוז'ה (Guarujá) אשר במדינת סאו פאולו.
בשנת 1952, עברו אמו של דה סילבה, הוא ושבעת אחיו להתגורר יחד עם האב. אף על פי שבגוארוז'ה היו תנאי המחיה של המשפחה טובים מאלה שבעיירת הולדתו של דה סילבה, גם שם הם חיו בעוני גדול.
חינוכו הפורמלי של לולה לא היה ארוך; הוא נשר מבית הספר בגיל 7, לפני שהספיק לסיים כיתה א'. במדינת סאו פאולו למד דה סילבה קרוא וכתוב, ובגיל 12 החל לעבוד כמצחצח נעליים ברחוב, כצבע ולאחר מכן כנער שליחויות.
בגיל 14 החל דה סילבה את עבודתו הרשמית הראשונה במפעל לעיבוד וריתוך נחושת.
בשנת 1956 עברה משפחתו לעיר הגדולה סאו פאולו, בשל האפשרויות החדשות, הקיימות בעיר זו. גם שם חיה המשפחה בעוני גדול: אימו של דה סילבה, הוא ושבעת אחיו ואחיותיו גרו בחדר קטן ודחוק. בעיר סאו פאולו עבד כפועל מתכות במפעל פולקסווגן שבברזיל, עד שבגיל 19 נפצע במהלך עבודתו פציעה, שהביאה לכריתת אחת מאצבעות ידו. לאחר הפציעה לא היה יכול להמשיך לעבוד בתפקידו כפועל. לכן קודם לתפקיד בוועד עובדי המפעל. במקביל, באותו זמן החל לנטות לדעות פוליטיות שמאלניות.
בשנת 1966 התחתן דה סילבה עם מריה דה לורדס (Maria de Lourdes). אשתו נפטרה יחד עם בנם הראשון, בעת לידתו.
בשנת 1974 התחתן שנית עם מריזה לטיסיה (Marisa Letícia), ולהם נולדו שלושה ילדים.
באיגוד עובדי הפלדה.
עם השנים, קודם דה סילבה בעבודתו במפעל ובשנת 1978 אף נבחר לנשיא של איגוד עובדי הפלדה של שתי ערים במדינת סאו פאולו; דיאדמה (Diadema) וסאו ברנארדו דה קמפו (São Bernardo do Campo). לאיגוד, שהוא נבחר לעמוד בראשו, הייתה חשיבות מכרעת בתחומי תעשיית התחבורה בברזיל (הוא מכר חלקים וחומרים לחברות כגון פולקסווגן ופורד). גם לפני היבחרו מילא דה סילבה תפקידים שונים באיגוד עובדי הפלדה.
באותן השנים, , נסע
לארצות הברית להשתלמויות עסקיות ושם עסק, בין השאר, גם בפעילויות אנטי-קומוניסטיות. עובדה זו הייתה דבר מביך במקצת בשביל דה סילבה, בהתחשב בכך, שלאחר מספר שנים דעותיו הפוליטיות השתנו מן הקצה אל הקצה והוא נעשה לשמאלני. גם כיום, מרבים מתנגדיו של לולה לצטט מקרה זה, בטוענם כי לעולם לא היה דה סילבה בעל דעות שמאלניות אמיתיות, אלא הציג את עצמו כך לצורך מטרותיו האישיות.
במהלך שנות השבעים המאוחרות, נעצר ונכלא בעקבות הפצת חומר התנגדות כנגד , אולם הוא שוחרר כעבור זמן מה בעקבות הפגנות ומחאות.
הכניסה לפוליטיקה הלאומית.
ב-10 בפברואר 1980 החליטה קבוצה של אקדמאים, מנהיגי פועלים ואנשי ציבור, ולולה ביניהם, להקים את מפלגת הפועלים הברזילאית, (PT), שהייתה בזמן הקמתה מפלגת שמאל רדיקלי בעלת אידאולוגיה הקוראת לצדק חברתי ואידאולוגי, וזאת באמצע תקופת הרודנות הצבאית בברזיל.
בשנת 1982 הוסיף דה סילבה רשמית את הכינוי "לולה" (Lula) לשמו (פירוש השם לולה בפורטוגזית: "דיונון", והוא גם שם חיבה לשמו הראשון - לואיז).
באותה שנה, אף השתתף לראשונה בבחירות. הוא ניסה להיבחר לנשיא ממשלת סאו פאולו. אמנם, הוא לא נבחר לנשיא, אך הוא צבר מספיק אחוזי תמיכה בשביל להשאיר את מפלגתו בממשלה.
בשנת 1984 הצטרף לתנועת ה-Diretas Já, שהלכה וצברה תאוצה ותמיכה ציבורית בברזיל, ואשר תמכה באפשרות הצבעה אזרחית בבחירות לנשיאות ברזיל. באותה שנה הוענק לו פרס ברונו קרייסקי.
על פי החוקה הברזילאית של שנת 1967, היה הנשיא נבחר על ידי שני בתי הקונגרס הלאומי של ברזיל, אולם, בפועל, בבחירות התערבו שיקולים זרים וטובות הנאה שונות.
בשנת 1986, השתתף דה סילבה לראשונה בבחירות לנשיאות ברזיל. הוא זכה באחוזי תמיכה בינוניים ובמושב בקונגרס הברזילאי. מפלגתו, מפלגת הפועלים הברזילאית, סייעה בכתיבת חוקת ברזיל החדשה, זו שלאחר תקופת הדיקטטורה הצבאית. הם תמכו בשמירה על זכויות הפועלים ובסיוע לארגוני העובדים.
לבסוף, כתוצאה מהקמפיין הציבורי המקיף של התנועה, שאליה הצטרף בשנת 1984 - Diretas Já, ולאחר מאבק ציבורי ארוך טווח, היו הבחירות של שנת 1989 הראשונות זה 29 שנים, בהן היו רשאים האזרחים להצביע באופן ישיר לנשיאות. בבחירות אלו, בעודו חבר הקונגרס, רץ דה סילבה שנית לנשיאות ברזיל. אף על פי שבמערכת בחירות זו סיכויו היו טובים בהרבה והוא זכה לתמיכה, הוא הובס בסיבוב השני על ידי יריבו פרננדו קולור דה מלו. לדעת אחדים כתוצאה מהכשלה מכוונת של יריביו הפוליטיים, שהתנגדו למשנתו
הסוציאליסטית.
בשנת 1992 תמך דה סילבה בהעמדה לדין של הנשיא פרננדו קולור בעקבות חשיפת פרשת שחיתות ושימוש לרעה בכספי ציבור. למרבה האירוניה, כעשר שנים לאחר מכן, בהיות דה סילבה בעצמו נשיא ברזיל, נחשד אף הוא בעבירות דומות (ראו "פרשת השחיתות").
הוא התמודד גם במערכות הבחירות הבאות, בשנים 1994 ו-1998.
במערכת הבחירות של שנת 2002 "שיווק" עצמו דה סילבה מחדש: הוא הציג עצמו כמנהיג פועלים, פשט את בגדיו ההדורים ונהג להופיע בבגדים עממים פשוטים. במערכת בחירות זו, התבסס מצעו על מיגור החוב הזר הכבד של ברזיל, מלחמה בשחיתות וביטול הפערים הכלכליים והחברתיים הגדולים בחברה הברזילאית. עניינים אלה אכן הדאיגו גם כלכלנים ואנשי עסקים מקומיים וכאלה מחוץ לברזיל, דבר ששיפר את סיכויי היבחרו. לבסוף, נבחר דה סילבה למשרת נשיא ברזיל במערכת בחירות זו כראש מפלגת הפועלים הברזילאית, ב-27 באוקטובר 2002. הוא הביס את מנהיג המרכז-שמאל ז'וזה סרה.
כהונתו כנשיא ברזיל.
אוריינטציה פוליטית.