קובה הכירה בישראל דה-פקטו ב-14 בינואר 1949, ובמרץ 1949 הצביעה בעד קבלת ישראל לארגון האומות המאוחדות כמדינה חברה. ב-20 במרץ 1949 הכירה קובה בישראל דה-יורה. במאי 1949 שלחה קובה נציג מסחרי לישראל, רפאל זילבר יהודי תושב קובה, שהיה יושב ראש ההסתדרות הציונית בקובה. ב-30 ביוני התקבל רפאל זילבר על ידי נשיא המדינה. בתחילת שנות ה-50 מינתה מדינת ישראל את סנדר קפלן, יהודי קובני, פעיל ציוני שערך עיתון מקומי ביידיש לקונסול כבוד בקובה. בישראל מינתה קובה את דוד פרדמן כקונסול כבוד. בפברואר 1955 נטעה הקרן הקיימת בשיתוף יהדות קובה, יער בפרוזדור ירושלים על שם חוסה מארטי, הגיבור הלאומי של קובה.
בשנות ה-50, חיו בקובה כ-10,000 יהודים. ב-1953 נחנך "הפטרונטו", בניין מרכז הקהילה היהודית המפואר, הכולל בית כנסת אשכנזי, מרכז קהילתי, ספרייה ומסעדה כשרה. בשנים שלאחר המהפכה בהנהגתו של פידל קסטרו ב-1959 ובשל הלאמת רוב הכלכלה הקובנית, עזבו כ-90 אחוזים מן היהודים את האי, רובם לארצות הברית, חלקם למקסיקו וחלקם לישראל. רבים מבני הקהילה התיישבו בעיר מיאמי, יחד עם תושבים אחרים שעזבו את קובה. עם זאת ממשלת קובה העניקה חופש דת ליהודים, וקסטרו אף הכריז בפומבי כי "לא נסבול הפלייה נגד יהודי קובה". קסטרו גם המשיך בקשרים עם ישראל, בעיקר בשל האהדה שהייתה לו ליהודים כקורבנות של הפאשיזם, והזדהותו עם מדינת ישראל כמדינה סוציאליסטית. כתוצאה מכך, מדיניות החוץ של קובה הייתה חיובית כלפי ישראל. דמות מפתח בקשרים בין שתי המדינות היה הציר הקובני בישראל, ריקרדו וולף, יהודי יליד גרמניה. וולף תרם בנדיבות למאבק של קסטרו בקודמו פולחנסיו בטיסטה, וזכה כתגמול להתמנות לציר קובה בישראל. הוא מימן משלוח מומחים חקלאיים — חברי קיבוצים של השומר הצעיר. כדי לא לפגוע ביחסים עם ארצות הברית, ישראל הסוותה את מעורבותה בסיוע החקלאי לקובה, והציגה אותה כפעילות פרטית של האגודה לקשרי ישראל־קובה, אם כי משרד החוץ הישראלי היה מעורב בכל המגעים. בינואר 1965 הגיעה משלחת של יהדות קובה לירושלים, כצירים לקונגרס הציוני העולמי.
בשנת 1969 דווח כי בקובה חיים כ-1,500 יהודים, רובם בהוואנה וחלקם בעיר סנטיאגו דה קובה. בעיר הוואנה היו חמש בתי כנסת פעילים (שתיים של הקהילה הספרדית ואחד רפורמי).
בשנות ה-90, בעקבות התפרקות ברית המועצות נגרם משבר כלכלי חמור בקובה, שהייתה תלויה כלכלית בברית המועצות, בעקבות האמבגו של ארצות הברית עליה. קובה החלה לגלות גמישות ופתיחות מסוימת כדי לשרוד כלכלית. במסגרת זו התפתחו יחסים בלתי פורמליים בין ישראל לקובה. אלה כוללים תיירות, עסקים בתחום הנדל"ן, החקלאות והתעשייה. בנוסף סיום המלחמה הקרה החליש את ההתנגדות האמריקאית לקיום קשרים רשמיים עם קובה. בינואר 1990 דווח לראשונה על מגעים עם קובה על חידוש היחסים הדיפלומטיים. ובמהלך 1991 העבירה קובה מסרים לישראל כי היא מעוניינת בשיחות מקדימות לקראת חידוש היחסים בין שתי המדינות. בנוסף הותר לאנשי עסקים ישראלים לבקר במדינה. קובה גם העבירה בקשה לישראל לשלוח מומחים לחקלאות, טכנולוגיה ומחשבים. ביוני 1990 דיווח כתב העיתון "מעריב" כי הקהילה היהודית בקובה מונה כ-1,200 איש, אך הקשר בין היהודים ליהדות מזערי; הם לא נימולים; ו-%95 מהם נישאו לבנות המקום.
בין אנשי העסקים הישראלים שפעלו בקובה החל משנות ה-90 בלט איש המוסד לשעבר רפי איתן. פעילותו של איתן התבצעה באמצעות חברה מקומית "GBM - GRUPO BM", שעסקה בתחומים מגוונים, כולל: נדל"ן, חקלאות, תעשייה, מסחר והיי-טק. GBM רכשה שטחים לגידול קני סוכר בקובה, אחר כך גם שטחי פרדסים, והסתייע בחברת אגרקסקו הישראלית כדי לשווק את הפרי לאירופה ולשבור את האמברגו האמריקאי על האי. בשנת 2000 החלה GMB להקים בשותפות עם הממשלה הקובנית ואיש העסקים הרצל חבס, את ה"מירמאר טרייד סנטר" - המרכז העסקי והמסחרי הגדול בהוואנה, הכולל 18 בניינים, בהשקעה של כ-200 מיליון דולר. בפברואר 2019, חשף אנריקה רוטנברג, שניהל את עסקיו של איתן בקובה, כי הם נפגשו עם קסטרו פעמים רבות, ולמעשה כל משא ומתן על עסקים במדינה התנהל איתו ישירות. במהלך שנות ה-90 התחזקה הפעילות בקהילה היהודית, בסיוע של ארגונים יהודים מקנדה וארצות הברית, נשלחו רבנים לאי ונפתח בית ספר יהודי לצעירי הקהילה בימי ראשון. בשנת 1998 אף הוזמן קסטרו להשתתף בחגיגת חנוכה ב"פטרונטו", בניין מרכז הקהילה היהודית.
ב-3 בדצמבר 2009 נעצר אלן גרוס, יהודי אמריקני בנמל התעופה של הוואנה. גרוס הביא עמו מחשבים נישאים, מכשירי טלפון ניידים וכן טלפון לווייני עבור הקהילה היהודית, הורשע ב"פעולות נגד העצמאות והשלמות הטריטוריאלית של המדינה" ונידון ל-15 שנות מאסר. ב-17 בדצמבר 2014, עם הפשרת היחסים בין ארצות הברית לקובה, שוחרר גרוס, ואחר כך עלה לישראל.
בספטמבר 2010, הכריז פידל קסטרו, במסר לאיראן דרך ג'פרי גולדברג, כתב יהודי אמריקאי של המגזין "אטלנטיק" שריאיין אותו, "כי על איראן להפסיק להכחיש את השואה".
נכון לשנת 2010 גרים בקובה כ-1,500 יהודים, רובם בבירה הוואנה.
זלמן שובל
זלמן שובל (נולד ב-28 באפריל 1930) הוא דיפלומט, פוליטיקאי, איש עסקים ובנקאי ישראלי, חבר הכנסת לשעבר מטעם רפ"י - הרשימה הממלכתית ואחר-כך הליכוד, סגן-אלוף במילואים ושגריר ישראל בארצות הברית בשנים 1990–1993, ו-1998–2000. ביוני 2022 העריך העיתון הכלכלי "TheMarker" את הונו בכ-115 מיליון דולר, ברשימת 500 עשירי ישראל שפרסם.
ביוגרפיה.
שובל (במקור פינקלשטיין) נולד בדנציג (אז ישות מדינית ומשפטית נפרדת בחסות חבר הלאומים; כיום גדנסק, בפולין) במשפחה של יהודים יוצאי מזרח אירופה. אביו היה איש עסקים יליד לטביה, שביקר בארץ ישראל בשנת 1934. בשנת 1938 עלה שובל לארץ ישראל עם הוריו ואחותו אדית. למד תחילה בגימנסיה בן-יהודה ואחר-כך בבית הספר התיכוני למסחר (גימנסיה ”גאולה”) בתל אביב. הוא בוגר אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ומוסמך אוניברסיטת ז'נבה במדע המדינה וביחסים בין-לאומיים. כתב עבודת דוקטורט על "פתרונות שונים לנושא השטחים".
שובל שירת בצה"ל כקצין מודיעין וכיהן כעוזר ראש ענף מחקר באמ"ן. לקראת מבצע קדש גויס למילואים וצורף לחוליית הקישור עם צבאות צרפת ובריטניה. בשנים הבאות המשיך לשרת במילואים בתפקידים מיוחדים באגף המודיעין וכסגן-אלוף ביחידת דובר צה"ל. השתתף במלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה. והתנדב ליחידת דובר צה"ל במבצע "עופרת יצוקה".
קריירה פוליטית וציבורית.
פעילותו המדינית החלה כצוער במשרד החוץ בשנים 1955–1957.
בשנים 1970–1981 כיהן כחבר הכנסת, שאליה נכנס במסגרת הרשימה הממלכתית אחרי התפטרות דוד בן-גוריון. אחרי הפילוג ברשימה הממלכתית, בשנת 1973, היה (עם יגאל הורביץ) בין מקימי הרשימה המשותפת של הליכוד ונבחר מטעמה גם לכנסת התשיעית ב-1977. בהמשך פרש מהליכוד ויזם את הקמת מפלגת תל"ם בראשות משה דיין, שובץ במקום הרביעי ברשימה לכנסת ה-10 ולא נבחר. לקראת הבחירות לכנסת ה-11 שובץ במקום השני ברשימת מפלגת אומץ לכנסת, אך הרשימה זכתה רק במנדט אחד ושובל נותר שוב מחוץ לכנסת. לאחר הצטרפות "אומץ" לליכוד הוא כיהן מחדש בכנסת ה-12 בשנים 1988–1990 מטעם הליכוד. בתקופת כהונתו בכנסת היה חבר בוועדת החוץ והביטחון, ועדת הכלכלה ובוועדת הכספים.
בשנים 1978–1980, במקביל לעיסוקיו כחבר הכנסת, היה ממונה על ההסברה המדינית במשרד החוץ במינוי מיוחד (המקביל לסגן שר) של שר החוץ דיין, עד להתפטרות דיין מהממשלה.
בשנת 1990 התפטר מהכנסת ומונה לשגריר ישראל בארצות הברית וכיהן בתפקידו עד 1993. כיהן שם בשנית כשגריר בשנים 1998–2000. הוא שירת בוושינגטון בזמן כהונתם של ארבעה ראשי ממשלה וארבע ממשלות.
בשנת 1997 נבחר ליו"ר תנועת הליכוד העולמי, ומטעם המפלגה שימש יו"ר מחלקת קשרי החוץ ויועץ למדיניות חוץ לראשי הממשלה נתניהו ושרון. בשנים 2003–2008 שימש כנשיא לשכת המסחר ישראל-אמריקה. שמש כחבר בפורום האסטרטגי של המכון לאסטרטגיה ציונית.
התמודד בבחירות המקדימות בליכוד על מקום ברשימת המפלגה לבחירות לכנסת השמונה עשרה, והוצב במקום ה-49 ברשימה לכנסת. בבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב ברשימת הליכוד במקום ה-117 הסמלי.
פעילות ציבורית נוספת:
קריירה עסקית.
בשנת 1964 היה חותנו, משה מאיר, שותף בקבוצת המשקיעים שהקימה את "בנק ירושלים", באמצעות חברת "יצוא חברה להשקעות" (שהייתה בבעלות קבוצת "האחים מאיר"). שובל מילא תפקידים שונים בבנק במהלך השנים, במקביל רכשו "האחים מאיר" את רוב מניות הבנק. בשנת 1989 החליטו האחים להפריד את עסקיהם ומשה מאיר קיבל את השליטה בבנק. משה מאיר מינה את שובל ליושב ראש הבנק. שובל שימש באותה עת גם כחבר כנסת והדבר עורר ביקורת על ניגוד עניינים.
בשנות ה-80 שימש שובל גם כיושב ראש "יצוא-חברה להשקעות", חברת החזקות ציבורית הנסחרת ב, שבנוסף לבנק ירושלים החזיקה גם בחברות: "רדימיקס", "תעשיית אבן וסיד", חברת "וולפסון קלור מאיר", "כלבו שלום", "מגדל שלום מאיר" ועוד. לאחר שמונה לשגריר ישראל בארצות הברית בסוף 1990, פרש מתפקיד היושב ראש, אך חזר לתפקיד בהמשך. לאחר מותו של משה מאיר בשנת 1993, עבר בנק ירושלים ו"יצוא-חברה להשקעות" לשליטת זלמן וכנה שובל. אחותה של כנה שובל, רינה מאיר, קיבלה את הבעלות בחברות "וולפסון קלור מאיר", "כלבו שלום" ו"מגדל שלום מאיר".