גלובס הוא עיתון יומי ואתר חדשות כלכלי ישראלי. העיתון המודפס מופץ לבתי המנויים בימים ראשון עד חמישי בשעות הערב. העורכת הראשית היא נעמה סיקולר. מערכת העיתון ממוקמת בראשון לציון.
היסטוריה.
ראשיתו של גלובס כשירות מידע למנויים, עיתון פקס, על חברות הנסחרות בבורסה של תל אביב, שנוסד בתחילת שנות ה-80 על ידי יצחק דוידוב ושירת גם את המוסף הכלכלי של מעריב. באמצע שנת 1983 נוסף גם שירות תיווך בין יזמים למשקיעים. באותה שנה חבר דוידוב אל שוקי וזלמן ליבוביץ להקמת עיתון כלכלי, והקימו את "גלובס פבלישר עיתונות 1983 בע״מ" ש-50% ממניותיה הוחזקו על ידי דוידוב, 25% בידי שוקי וזלמן ליבוביץ ועוד 25% על ידי "גחלת", חברת השקעות של "הסנה".
העיתון סבל מראשיתו מקשיים כלכליים ובשנת 1984 הועמד למכירה. אדם ברוך בחן את כדאיות רכישת העיתון עבור "ידיעות אחרונות" והמליץ שלא לרוכשו. במקום זאת העיתון נרכש על ידי חיים בר און ומיקי אלבין, ובהמשך הצטרף אליו כשותף איש העסקים אליעזר פישמן. העיתון, שנרכש עם 2,200 מנויים, צמח בסוף שנות ה-80 והגיע ל-24,000 מנויים, והיה לעיתון העסקים של ישראל, המציע מידע ופרשנות על המתרחש בבורסה ובכלכלת ישראל. במהלך שנות ה-80 שווקו מינויים משולבים לעיתון, לשבועון "כספים" ולירחון "מוניטין", שהיו בבעלות משותפת.
עם עורכי העיתון לאורך השנים נמנים מתי גולן, אדם ברוך וחגי גולן.
באפריל 1995 היה "גלובס" העיתון הכלכלי הראשון בישראל שהפעיל אתר אינטרנט ופרסם את תכניו ברשת. בהמשך, השיק "גלובס" אתר אינטרנט ואפליקציות דיגיטליות למכשירים ניידים.
עם השנים קמו לעיתון מתחרים כגון "טלגרף" (שנסגר), "TheMarker" ו"כלכליסט".
בשנת 2011 החזיק אליעזר פישמן ב-57.10% ממניות העיתון ועיזבונו של חיים בר און החזיק ב-42.90% מהמניות.
בראשית 2017 היו ההחזקות בעיתון כדלקמן: אליעזר פישמן החזיק בכ-57.5% ממניות "מוניטין עיתונות" שבבעלותה "גלובס", משפחת בר-און החזיקה ב-25.14 אחוזים דרך חברת אילקורפ, ו17.4 אחוזים נוספים הוחזקו בידי חברת "חיים בראון אחזקות", חברה בבעלות בחלקים שווים של פישמן ומשפחת בר און. בעקבות מינוי כונס נכסים לנכסיו של פישמן, בקשו כונסי הנכסים למכור את העיתון בנפרד מהמניות של חברת מוניטין, לאחר שלהערכתם, העיתון מפסיד מדי שנה מיליוני שקלים, וצפוי להפוך לחדל פרעון במרץ 2017. לאחר משא ומתן מקביל עם משפחת בר-און ועם דוד דוידוביץ', הושג הסכם על מכירת מניותיו של פישמן ב"מוניטין", כ-66 אחוזים, לחברת אילקורפ של משפחת בר און תמורת סכום של כ-106 מיליון ש"ח, סכום שרק חלקו שולם במזומן.
ב-1 בפברואר 2017 פרש מתפקידו העורך חגי גולן. ב-23 ביולי מונתה נעמה סיקולר לעורכת במקומו.
בפברואר 2020 החל "גלובס" במעבר למודל של אתר אינטרנט למנויים בתשלום.
אופי העיתון.
העיתון הודפס מראשיתו בצבע ורוד כהשראה מהעיתון פייננשל טיימס הבריטי. בשנת 1989 החל "גלובס" לנקוט בקו המקובל בעיתונים כלכליים בעולם בו מוחלפים צילומי אישים באיורים. גיל ג'יבלי נבחר לתפקיד המאייר ומשמש בו למעלה משני עשורים, בהם הפכו איוריו לאחד מסמליו של "גלובס". "גלובס" מחולק למנויים בשעות הערב. העיתון יורד לדפוס מיד לאחר סגירת יום המסחר בבורסה ומספק לקוראיו מידע פיננסי על היום החולף.
מבנה העיתון.
בנוסף לעיתון היומי, לגלובס מצורפים מוספים שבועיים, ירחונים ומגזינים.
פרויקטים מיוחדים (אחת לשנה).
מגזינים נוספים:
פלטפורמות דיגיטליות.
אתר אינטרנט.
אתר האינטרנט של "גלובס" הוקם באפריל 1995 והוא כולל חדשות מעולם העסקים, תוכני וידאו וכן פורטל פיננסי, אפשרות לניהול תיק אישי וירטואלי, כלים פיננסיים למשקיעים בשוק ההון, ועוד.
עיתון אלקטרוני.
ניתן לקרוא מדי ערב את העיתון במלואו במסגרת העיתון האלקטרוני המהווה העתק מדויק של העיתון המודפס. שימוש בעיתון האלקטרוני כרוך בתשלום דמי מינוי.
פודקאסטים.
בסוף 2018 החלה מערכת העיתון לפנות לקהלים צעירים והחלה בהקמת מערך פודקאסטים בשלל נושאים כלכליים-חברתיים.
ועידות וכנסים.
"גלובס" מקיים מדי שנה ועידות גלובס מרכזיות בנושאים עסקיים שעל סדר היום. ישנן ארבע ועידות שנתיות קבועות:
ועידת ישראל לנדל"ן המתקיימת בדרך כלל בחודשי פברואר-מרץ, ועידת שוק ההון של ישראל (יוני) וועידת שיווק פרסום ודיגיטל (MAD) בחודש יולי, וכן ועידת ישראל לעסקים המתקיימת מדי שנה בתחילת חודש דצמבר, החל משנת 1995. ועידת ישראל לעסקים היא האירוע הכלכלי החשוב והיוקרתי ביותר בישראל, המפגיש בין מנהיגי המדינה מקבלי ההחלטות, אנשי העסקים, אנשי ממשל, בכירי המשק והכלכלה, דוברים ומשלחות מהארץ ומהעולם. החל משנת 2000 מתקיימת מול ועידת העסקים ועידת העשוקים במחאה שהוועדה לא עוסקת בסוגיות של עוני ואי שוויון.
ביקורת.
במשך השנים עלו נגד העיתון טענות שהוא משרת את האינטרסים של בעליו, איש העסקים אליעזר פישמן. בין השאר טענות שטורי דעה קודמו כידיעה חדשותית, שלא הייתה הפרדה ברורה בין הצד המסחרי למערכתי, ושכתבות ותחקירים שביקרו גופים עסקיים שונים הקשורים לפישמן לא פורסמו. בתחקיר מקיף שערכו אורן פרסיקו וגיא מרגלית ממגזין העין השביעית הם מצאו שהטענות נכונות, אך עם זאת "פעלה בעיתון גם עיתונות הגונה ואמיצה בשירות הציבור". לאחר שאלונה בר און רכשה את השליטה בעיתון ב-2018 הושק קוד אתי חדש, והעיתון החל לפרסם "דו"ח אמון" שנתי".
Dangerous Dave
Dangerous Dave (בישראל ידוע יותר בשם "דייב", או "דייב המסוכן") הוא משחק מחשב משנת 1988.
הוא פותח בשביל Apple II ו-DOS בתור דוגמה למשחק שצורף כמאמר על GraBASIC.
מטרת המשחק להגיע אל הדלת לאחר קבלת הגביע, אך ישנם מספר מכשולים, בהם אש, מים ומפלצות.
במשחק 10 מסכים גלויים ו-4 נוספים מוסתרים. מספר הפעמים שניתן להיפסל הוא מוגבל. כל פסילה מופיעה בצורת ראשו של דייב.
נשק.
במשחק קיים רק נשק אחד - אקדח. בכל שלב דייב מופיע בלי הנשק וצריך לאסוף אותו כדי לקבל את היכולת להשתמש בו. האקדח יורה כדורים בודדים ואף על פי שהם בלתי מוגבלים בכמותם לא ניתן לירות ירייה נוספת עד שהירייה הקודמת פגעה בחפץ או יצאה מטווח הראייה.
אביזרים.
במשחק קיים רק אביזר אחד - ג'ט-פק. בעזרת הג'ט-פק דייב יכול לעוף ולחצות מכשולים שאותם לא היה מצליח לעבור בלעדיו. הג'ט-פק ניתן לשימוש לזמן מוגבל. כשאוספים אותו הדלק מיוצג על ידי פס אדום. בתום הדלק הג'ט-פק נעלם.
המשחקים.
לאורך השנים פותחו מספר משחקים בסדרה:
האינאן
הָאיְנָאן (בסינית: 海南, בפין-יין: Hăinán; פירוש מילולי: הים הדרומי) הוא אי טרופי גדול ומחוז מדרום לחופי הרפובליקה העממית של סין. שטח האי הוא בן 35,191 קמ"ר, אוכלוסייתו נאמדת בכ-10 מיליון נפש. בירתו היא העיר הָאיְקוֹאוּ (海口/Hăikŏu).
בשל אקלימו וחופיו הטרופיים, מהווה האי אתר תיירות פופולרי בקרב אזרחי סין. בייחוד בחורף, כשהטמפרטורה הממוצעת בו היא 21°C. הקיץ בו מתחיל במרץ ומסתיים בנובמבר, ובחודשים אלו האי חם ולח. סופות טייפון פוקדות אותו לפחות פעם בשנה, בדרך כלל בין מאי לאוקטובר.
תושביו המקוריים של האי הם בני לי (黎族/Lízú) ובני מיאו (הְמונג) (苗族/Miáozú), אך כיום רוב תושביו הם בני האן. באי מתגוררים כמה אלפי בודהיסטים וכמה אלפי מוסלמים (רובם בני חווי). נוכחות מיסיונרית בעבר הביאה לקיומם של כמה עשרות אלפי נוצרים, הן קתולים והן פרוטסטנטים.
בתחום המחוז נמצאים איי פאראסל, שעליהם השתלטה דה-פקטו הרפובליקה העממית של סין, אך גם טאיוואן ווייטנאם טוענות לבעלות עליהם.
שלמה קפלינסקי
האורגים
האורגים (אנגלית: The Weavers) הייתה להקת שירי-עם אמריקאית. נוסדה ב-1948 בניו יורק, התפרקה ב-1963, והתאחדה מאז מספר פעמים.
היסטוריה.
מייסדי הלהקה הם פיט סיגר, רוני גילברט, לי הייס ופרד הלרמן . רפרטואר הלהקה כלל שירים עממיים אמריקאיים, שירי גוספל, מוזיקה שחורה, שירי עמל, וכן שירים עממיים בשפות שונות מרחבי העולם. הלהקה פרצה לתודעת הציבור בארצות הברית לאחר שהמשורר קרל סנדברג אמר בראיון ב-1949: .
בעקבות ההצלחה הקליטו "האורגים" ביצועים לשירים "צאנה, צאנה", ו"שלום חברים, שלום" בעברית, ואלו הצליחו במצעדי הפזמונים. השיר "צאנה-צאנה" מופיע ראשון באוסף להיטיהם הגדולים. "האורגים" ערכו מסע הופעות מצליח בישראל בשנת 1959.
הלהקה נחשדה ב"נטיות סוציאליסטיות" על ידי ג'וזף מקארתי בתחילת שנות החמישים, מאחר שחלק משירי העם שביצעה היו שירי מחאה ומילותיהם עסקו בזכויות האדם. הפופולריות של "האורגים" דעכה, אך בשנת 1955, עם תום עידן מקארתי, הם חזרו לקדמת הבמה ושיחזרו את הצלחת העבר שלהם. בשנת 1958 פרש פיט סיגר, ואת מקומו מילאו פרנק המילטון, ברני קראוס ואריק דארלינג חליפות. פיט סיגר השתתף בסיור בישראל ב-1959.
בשנת 1963 ערכו "האורגים" מופע פרידה, בו השתתף גם פיט סיגר. לאחר מכן ערכו מספר מופעי איחוד, אחת למספר שנים. ההופעה האחרונה בהרכב המקורי נערכה ביוני 1981, כאשר לי הייס ישוב בכיסא גלגלים, קטוע גפיים ובמצב בריאותי רופף. הוא נפטר חודשיים לאחר מכן.
רוני גילברט (1926-2015), בת למשפחה יהודית, הרבתה לעסוק בנושאים פוליטיים, והקימה מספר מקהלות ששרו שירי עם ושירי מחאה. בשנת 1982 נפגשה עם נשים מלבנון ומשטחי הרשות הפלסטינית, הקליטה שיר רחוב פלסטיני עממי, וערכה מספר מופעי הזדהות עם תנועת השמאל "נשים בשחור". בראיונות עימה התבטאה רבות בנושאי הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בן ציון נתניהו
Simcity 2
סטיבן סודרברג
סטיבן אנדרו סודרברג (באנגלית: Steven Andrew Soderbergh; נולד ב-14 בינואר 1963 באטלנטה, ג'ורג'יה), הוא במאי, תסריטאי, צלם, עורך ומפיק קולנוע אמריקאי, זוכה פרס האוסקר.
ביוגרפיה.