נלסון העדיף לא להשמיד את שארית הצי הדני על ידי ספינות הבערה אלא שלח קצין דובר דנית, תחת דגל לבן של משא ומתן, אל נסיך הכתר הדני-נורווגי, פרדריק (מאוחר יותר המלך פרדריק הששי, מלך דנמרק), שצפה בקרב מהמבצר. נלסון הציע הפסקת אש, כדי למנוע שפיכות דמים נוספת מהדנים, שתתרחש בהכרח אם לא יוסכם על כך. היו שסברו שההצעה היא תכסיס בלבד, והיסטוריונים דניים טענו מאוחר יותר שההצעה נועדה למנוע מנלסון תבוסה, שכן למרות שאף אחת מהספינות הבריטיות לא אבדה, הרי שרבות מהן נפגעו קשות, והיה עליו לסגת תחת אש מהמבצר הדני, מול רוח לא מתאימה, ודרך מים רדודים וללא מפות מדויקות. לעומת זאת, ברור שקופנהגן הייתה כבר חשופה לאש המרגמות הבריטית, והיה ברור לשני הצדדים שהבריטים ניצחו בקרב. נסיך הכתר הסכים, והקרב הסתיים.
היום שאחרי.
אבדות.
ספינת הדגל הנורווגית, "דננברג", התפוצצה במהלך הקרב ונגרמו לה כ-250 אבדות. הספינות הדניות-נורווגיות אוישו בעיקר על ידי מתנדבים, עם מעט או ללא ניסיון כלל; זו הייתה אחת הסיבות למספר האבדות הרב. עובדה זו גם הביאה לכך, שמספר האבדות בצד הדני-נורווגי לא ידוע בדיוק. ההערכות נעות בין 1,135 ל - 2,215 הרוגים ופצועים. 3 ספינות דניות הצליחו להימלט מזירת הקרב, שתיים טבעו, אחת התפוצצה, אחת עשרה נלכדו ונשרפו, ואחת נלכדה וצורפה לצי הבריטי. הבריטים דיווחו על 264 הרוגים ו - 689 פצועים.
שביתת נשק והמשך המהלכים.
נלסון נחת בקופנהגן ביום שלאחר מכן, כדי להתחיל במשא ומתן. בפגישה בת שעתיים בין נלסון ונסיך הכתר (שדיבר אנגלית), השיג נלסון שביתת נשק לא מוגבלת, וניסה לשכנע את הדנים לעבור להגנתה של בריטניה, נגד הרוסים. ההסכם הסופי צמצם את שביתת הנשק לארבעה עשר שבועות, בהם תושעה הנייטרליות החמושה ולבריטים תתאפשר כניסה חופשית לקופנהגן. ההסכם כמעט התפוצץ כאשר הדנים חששו שאי חתימה על הסכם תוביל לחידוש מעשי האיבה; נלסון הבטיח שהוא מוכן לחדש את האש באופן מיידי, והדנים התנצלו. האסירים הדנים שוחררו בהסכם זה. בשעה האחרונה לפני חתימת ההסכם הגיעה לידי הדנים הידיעה, שעדיין לא הגיעה לידי נלסון, שהצאר הרוסי נפטר (למעשה, נרצח), ולפיכך חידוש הברית עם רוסיה בעתיד לא היה דבר סביר. ההסכם נחתם ב- 23 באוקטובר.
הידיעות על חוסר המרץ של פארקר הגיעו לאדמירליות בלונדון, וב - 5 במאי הוא נקרא לחזור לבריטניה ולהעביר את הפיקוד לנלסון. נלסון זכה בתואר אצולה ויקאונט.
זה לא היה העימות האחרון בין בריטניה לדנמרק; ב-1807 התרחש קרב נוסף בקופנהגן, בנסיבות דומות.
סינמטק תל אביב
סינמטק תל אביב הוא סינמטק (ארכיון סרטים) הפועל בתל אביב-יפו החל מה-12 במאי 1973.
היסטוריה.
את הסינמטק יזם והקים אליהו שפייזר, בעת שכיהן כסגן ראש עיריית תל אביב וראש אגף התרבות. אירוע הפתיחה התקיים ב-12 במאי 1973. עקיבא ברקין, ניהל אותו בשנתו הראשונה. משכנו הראשון של הסינמטק היה בבית עובד העירייה ברחוב פומבדיתא. בסוף 1975 מונה אלון גרבוז למנהל הסינמטק וכיהן בתפקיד עד לפרישתו בשנת 2015. לאחר כשנה של פעילות היו לסינמטק 3,000 מנויים ודיירי רחוב פומבדיתא התלוננו על הרעש והתנועה ברחוב והוא עבר לפעול בתוך מוזיאון תל אביב ואחר כך באולם בבית מפעל הפיס הסמוך.
בניין הסינמטק הנוכחי ברחוב שפרינצק 2, בפינת הרחובות הארבעה וקרליבך, תוכנן על ידי האדריכל הישראלי סלו הרשמן, ונחנך ב-1989.
בנובמבר 2011 נפתח בצמוד לבניין הסינמטק, הודות לתרומה של מארק ריץ', אגף ששילש את גודלו של שטח הסינמטק. הוא מכיל שלושה אולמות קולנוע חדשים, משרדים, ספרייה ומסעדה. בדומה לאגף המקורי, גם אגף זה תוכנן על ידי האדריכל סלו הרשמן. האגף הישן נסגר אז לשיפוצים ונפתח שוב בינואר 2013. הסינמטק שינה באותה עת את שמו מ"מרכז דורון לקולנוע" ל"מרכז לקולנוע בישראל ע"ש מארק ריץ'". בקומפלקס פועלים מאז חמישה אולמות: שלושה באגף החדש ושניים בישן. האגפים מחוברים במסדרון. אולם 1 שבו 348 מקומות ישיבה, אולם 2 שבו 116 מקומות, אולם 3 שבו 421 מקומות, אולם 4 שבו 193 מקומות ואולם 5 שבו 59 מקומות. בנוסף יש בו תאי צפייה לצפייה בסרטים מארכיון הסרטים העשיר של הסינמטק.
בספטמבר 2015 מונתה איסי וינטר אבקסיס לתפקיד המנכ"לית, אך בעקבות תלונה על כך שהיא לא עמדה בדרישות הסף לתפקיד, 5 שנות ניסיון בתחום הקולנוע בהפקה ו/או יצירה, המינוי בוטל באפריל 2016, מונתה דינה פלד לתפקיד המנכ"לית. כמו כן הוחלט לראשונה על מינוי מנהל אמנותי לסינמטק (החלטה שלא יצאה לפועל).
פעילות.
הסינמטק משמש להקרנות של סרטים, ישראליים וזרים, שבתי הקולנוע העסקיים נמנעים מהקרנתם עקב שיקולים כלכליים ואחרים (כגון הסרט "גן עדן עכשיו"), וכן מוקרנים סרטים מאוסף הסינמטק. לעיתים מתקיימות בו הקרנות בכורה לסרטים ישראליים שלאחר מכן מוצאים דרכם לבתי הקולנוע העסקיים או לערוצי הטלוויזיה.
בסינמטק פועלת ספרייה מיוחדת אשר הוקמה בשנת 1994 ומכילה אוספי סרטים נדירים, ספרים, חומרים אודיו-ויזואליים, כרזות וצילומים, פסי-קול וכן עיזבונות ואוספים של אישי קולנוע בולטים מהתעשייה. הספרייה פתוחה לקהל הרחב ומהווה מרכז מידע גדול לקולנוע ישראלי ובינלאומי בארץ. מנהל הספרייה הוא הסופר עמרי חורש.
בסינמטק מתקיימים פסטיבלים לקולנוע, כגון פסטיבל "דוקאביב" לקולנוע דוקומנטרי, הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים, פסטיבל "רגעים של קולנוע צרפתי", פסטיבל קולנוע אוסטרלי, הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה, ופסטיבל הדגנרטים - קבוצת סמרטוט, ועוד. להקרנת סרטי הפסטיבלים מסתייע הסינמטק באולמות קולנוע נוספים בסביבתו, כגון אולם הקולנוע של מוזיאון תל אביב לאמנות.
באכסדרת הסינמטק נערכות תערוכות צילום של אמנים ישראלים.
הסינמטק מוציא לאור כתב עת לענייני קולנוע בשם "סינמטק".
גבעת הראדאר
עושים צחוק
"עושים צחוק" היא תוכנית ראיונות של שידורי קשת בערוץ השני. את התוכנית הנחה בעונה הראשונה עידן אלתרמן ובעונה השנייה יאיר ניצני.
רקע כללי.
במהלך הסדרה ראיינו אלתרמן וניצני בדרנים, סטנד-אפיסטים וקומיקאים ישראליים מוכרים. בראיונות הם חקרו את המקורות שהשפיעו על אותם בדרנים, את תחילת דרכם, את תהליך עבודתם, את תפיסת עולמם ואת הנקודות העיקריות בקריירה שלהם ובעיקר חוקר את השאלה, מהו ההומור בשבילם, וכיצד פועלים דרכו. התוכנית, אשר שודרה במשבצת שידור נוחה בימי שישי, לרוב לאחר "ארץ נהדרת" (ולאחר מכן בימי שבת), זכתה להצלחה ולנתוני רייטינג מובילים.
אלכסנדר גריגורייביץ' לוקשנקו
קול ראשון
קול ראשון הוא רומן מאת אברם קנטור שיצא לאור בסדרת הספריה החדשה בשנת 2004.
עלילה.
קובי, או בשמו הרשמי יעקב, הוא אחיו הגדול של הילד (גיבור הסיפור, המספר אותו בגוף ראשון), ומבוגר ממנו במספר שנים. קובי מוצג בסיפור כטיפוס חסר נימוסים. סביבת חייו של קובי היא ביתו. בחדרו הוא מדבר בטלפון, על פי עדויות הילד, בנושאים שונים, גולש באינטרנט לאתרי חב"ד, המשיח, שופר און ליין, סדנת אור ועוד. קובי חסר סבלנות אל אחיו. ביחס להורים, קובי תכופות רב איתם. היחסים ביניהם מתוחים ולא תמיד נעימים.
הילד גילה לאחר שקובי נעלם מהבית והשאיר אחריו פתק קצר, כיצד להיכנס לאתרים שהוא גולש בהם, וגילה שאחיו נכנס לאתרי חב"ד ומתעניין במסורת היהודית. זו הייתה תחילת הדרך שבה קובי שינה את התנהגותו לגמרי.
לודיזם
ביר7
ביר7 (BEER7) היא להקת סקא פאנק ישראלית שהוקמה בשנת 2000 בבאר שבע (ומכאן שמה). בתחילת דרכה התאפיינה הלהקה בפרובוקציות רבות, ובהמשך הן רוככו.
היסטוריה.
בשנת 2003 יצא האלבום הראשון של הלהקה, "סקאנדל". התקליט יצא בלייבל העצמאי של רם אוריון, "רא רקורדס". סקאנדל נמכר ב-15 שקלים בהופעות (על עטיפת האלבום מצוין המשפט "15 ש"ח? זה יותר זול מבירה!" כקריצה למחיר זה) ובחנויות רוק, ועותקיו אזלו במהרה. מתוכו בלטו השירים "הרדיו לא חבר", ו"באר שבע". בשנת 2004 יצא ללהקה קליפ לשיר "הרדיו לא חבר", המופיע באלבום. הקליפ הגיע, על אף היותו פרובוקטיבי, למקום הראשון במצעד של ערוץ 24 (אחרי רוני דואני) - דבר שהפתיע רבים מכיוון שהייתה זו להקה בתחילת דרכה. באותה שנה פרש רז להב מהלהקה והוחלף על ידי מיכאל לופו, וכן הצטלמה הלהקה לסרט התיעודי "חצוצרות יריחו" בבימויה של ליז נורד, העוסק בסצנת הפאנק הישראלית.
בשנת 2005 יצא ללהקה E.P באינטרנט בשם "יא היפי E.P", שמתוכו בלט בעיקר השיר "אמא שלי רצחה את הפאנק", שנכתב על אמה של ארד שלא אהבה מוזיקה.
בשנת 2006 עזב בסיסט הלהקה מיכאל לופו את הארץ לרומניה. במקומו חזר הבסיסט המקורי רז להב, ובהמשך הזמן התחלף לאלון זיו והצטרף הסקסופוניסט עודד בן יצחק.
בשנת 2007 הלהקה חזרה להופיע בתדירות גבוהה, והתחילה לעבוד על אלבומה השני, "בלי רווח", שיכלול הפעם קרוב ל-15 שירים, שהלהקה ניגנה בהופעות בארבע השנים האחרונות, ביניהם "אמא שלי רצחה את הפאנק" בגרסה חדשה, "חזיר בתשובה", "אנטנה", "7 בירות", "רוחות רפאים" ו"פרגיות בשקל", העוסק בניצול מיני של ילדים. האלבום יצא ב-27 ביוני 2010 בהוצאה עצמית והיה יותר "סקאי" מהאלבום "סקאנדל", שהיה פרובוקטיבי ומדי פעם עסק בבאר שבע, שם הוקמה הלהקה. את האלבום הפיק מתופף הלהקה, גיא דרורי, יחד עם עמרי תמיר. את עטיפת האלבום (אוגר השותה בירה בבר) והציורים בחוברת המילים עיצב אורי פינק.
השפעות.