פקודת הנזיקין ובתוכה עוולת התרמית יובאה לארץ ישראל ונכנסה לתוקף ב-1947, על ידי צו הנציב העליון. במקור, שימשה העוולה באנגליה כדי לספק פיצוי כספי לנפגעים מהסתמכות על מצגי-שווא שקריים, שימוש שחרג מתפקידם הקלאסי של דיני הנזיקין (פיצויים על נזקי גוף). זאת במטרה לפצות על חולשת דיני החוזים בהסדרת יחסי המשא ומתן, הנותנים בכורה ודרור לרעיון חופש החוזה – לעיתים על חשבון הגינות ותום לב. בחלוף העתים הורחבה תחולתה של עוולת התרמית באנגליה אל מעבר ליחסי היריבות החוזיים הבסיסיים, כך שניתן באמצעות עוולה זו לקבל פיצויים על נזקים שנגרמו עקב הסתמכות על התנהגות אסורה באופן כללי. הפסול בהתנהגות, שבגינה מחויב הנתבע בנזיקין, נקבע על ידי דיני היושר האנגליים.
עוולת התרמית האנגלית מורכבת מהיסודות הבאים:
בישראל, עם כניסתה לתוקף של פקודת הנזיקין ב-1947, ועוולת התרמית בתוכה, שימשה העוולה גם בארץ כמכשיר לפיקוח על משא ומתן. שימוש זה לא הופחת גם כאשר נכנס לתוקפו חוק החוזים ב-1977 ועמו סעיף 12 המעגן את החובה לנהוג בתום לב במהלך המשא ומתן לכריתת החוזה, ומקנה פיצויים בגין הפרתו. יש אף הסבורים כי חקיקתו של סעיף 12 רק הגבירה את השימוש בדיני הנזיקין בהקשר זה. בדומה לתהליך שהתרחש באנגליה, משמשת העוולה כיום בישראל גם כאמצעי לפיצוי נפגעים מהסתמכות על מצגי שווא שהוצגו אף מחוץ למסגרת היריבות החוזית. תחולתה היא על יחסים בין פרטים, בעיקר במישור הצרכני.
יסודות העוולה הישראליים דומים למקביליהם האנגליים למעט כמה הבדלים חשובים, אשר על טיבם והשפעתם נידון בהמשך.
סקירת הדין.
יסודות העוולה.
סעיף 56 לפקודת הנזיקין.
זהו הסעיף בו קבועה עוולת התרמית בזו הלשון:
את יסודות העוולה נדרש התובע הטוען לנזק להוכיח:
הבדלים בין סעיף 56 לבין עוולת התרמית באנגליה.
ניתן לזהות שלושה הבדלים מרכזיים בין גרסת עוולת התרמית הישראלית לגרסה האנגלית:
סעיף 57 לפקודת הנזיקין – סייג לתובענה.
בסעיף זה מעוגן סייג לתובענה על תרמית מסוימת, זו לשונו:
ההסדר בסעיף מכיר בתוצאות אחרות מלבד נזק ממון, אך מגביל ומסייג אותן בדרישה שהמצג יהיה בכתב, וחתום על ידי המציג. מקורה של דרישה זו הוא ככל הנראה במשפט האנגלי, אולם בספרות ובפסיקה ישנה ביקורת רבה על אימוצה שלא לצורך בדין הישראלי, ומועלות דרכים לעקוף אותה ולייתר את הסעיף – כגון על ידי עקרון תום הלב ועוולת הרשלנות.
הסדרי עוולת התרמית.
ההסדרים כפי שגובשו בפרשנות.
נטל ההוכחה: הפסיקה הרחיבה את הנטל מעבר למאזן הרגיל הנהוג במשפט אזרחי (הטיית מאזן ההסתברויות), כך שהתובע נדרש להוכיח את קיום יסודות העוולה בצורה ודאית יותר. הרציונל להחמרה בדרישת ההוכחה מקורו בתוצאות הטלת אחריות בגין עוולת התרמית – האשם המוסרי שדבק בנתבעים והאפשרות להטלת אחריות פלילית.
מחדל – אי גילוי: ככלל בנזיקין אין אחריות בשל אי גילוי של עובדות (חריג אפשרי – אי גילוי רשלני יכול להצמיח אחריות במקרים מסוימים). כלל זה מקבל משנה תוקף בעוולת התרמית הדורשת מצג לשם התהוותה. אולם ישנם חריגים, בהם עלולה ההתנהגות להיחשב כתרמית במובנה הנזיקי:
הגנה על המזיק בגין הסתכנות מרצון: הסתכנות מרצון משמעה בהקשר הזה כי הצד הניזוק הסכים לא להחיל נורמות משפטיות על היחסים עם הצד שגרם לו לבסוף נזק (הכוונה לשלב של התחייבויות טרום חוזיות שכן אם נכרת חוזה לא ניתן להחליט לא להחיל נורמות מסוימות). אם הנתבע מוכיח כי הסכמת הצד הנפגע הייתה חופשית ולא לוותה בלחצים מצדו, לא תוטל עליו אחריות בנזיקין – גם לא בגין עוולת התרמית.
ריבוי מעוולים ואחריות שילוחית: אחריות בגין מצג שווא מכוח עוולת התרמית יכולה להיות מוטלת על מספר אנשים בהתקיים הוראת חוק אשר קובעת זאת או במקרה שפעלו יחד ביצירת העוולה. לעניין שליחות – בית המשפט העליון לא ראה מניעה מלהטיל על פלוני ששלח את אלמוני לנהל עבורו משא-ומתן אחריות אישית חוזית בגין ניהול המשא-ומתן שלא בתום-לב, זאת אף עם פלוני היה נעדר כוונת מרמה. עדה בר-שירה, בספרה "התרמית" סבורה כי ניתן להוסיף על אחריות חוזית אישית זו, אף אחריות אישית בנזיקין. כך, לדעתה, ניתן להטיל חבות נזיקית על השולח ששלח את אלמוני על מנת שיציג בשמו מצג כוזב מכוח עוולת התרמית, גם אם השלוח פעל בתום לב.
סעדים: תביעה בגין עוולת התרמית מקנה פיצויים אשר באופן עקרוני נועדו להגן על אינטרס ההסתמכות של הניזוק. המשמעות היא להשיב הניזוק למצב בו היה לולא נעשה מצג השווא, כלומר אלמלא נגרמה העוולה. ככלל, הגנה על ההסתמכות היא המטרה של דיני הנזיקין ולכך מותאם הסעד הזה, אולם כפי שיורחב בהמשך, בעוולת התרמית יכולה לקום הצדקה לסטות ממנו. סעד הפיצויים יכול להצטרף לסעד של ביטול החוזה אם מתקיימת עילת ביטול (הטעייה – סעיף 15 לחוק החוזים), אך אינו מותנה בו – ניתן לקבלו גם אם החוזה לא בטל, זאת לדוגמה אם ההתנהגות הזדונית נגרמה ממעשי פלוני שאינו צד לחוזה ואינו פועל מטעמו של צד כזה.
הסדרים ייחודיים.
התיישנות: הכלל הרגיל של התיישנות קובע כי תקופת ההתיישנות תחל ביום בו נולדה עילת התובענה. אולם על עוולת התרמית חל דין אחר המייחד אותה מהעוולות האחרות, וקובע כי תקופת ההתיישנות תתחיל ביום שבו לתובע קמה ידיעה ממשית וסובייקטיבית אודות התרמית. כלל זה מופיע בסעיף 7 לחוק ההתיישנות ותקף לכל עילות התרמית וההונאה. הסדר ייחודי זה, בניגוד להסדר הקבוע בסעיף 8 לאותו חוק, אינו דורש זהירות סבירה בגילוי העובדות המצמיחות את עילת התביעה ובכך מקנה הגנה רחבה יותר לתובע. הסיבה לדין המיוחד נעוצה בחשוב שברציונלים של דיני ההתיישנות – רצון לפטור אנשים מחשש בלתי פוסק בגין תביעות פוטנציאליות. רציונל זה לא תקף באותה מידה לעילות התרמית וההונאה אשר נגועות בפסול מוסרי – המחוקק לא רואה צורך להגן על נתבעים שתרמיתם נתגלתה רק מספר שנים לאחר המעשה, ולפיכך תוענק להם חסינות מתביעה רק אם נסתיימה תקופת ההתיישנות שהחלה ביום גילוי התרמית.
פיצויים: ככלל, דיני הנזיקין מיועדים להשיב את הניזוק למצב בו היה אלמלא העוולה, ולכן בתביעות נזיקיות ניתנים, על פי רוב, פיצויי הסתמכות אשר משרתים מטרה זו. בעוולת התרמית חלה גישה זו באופן עקרוני, אך יש לה סייגים – ראשית, קיימת אפשרות להטלת פיצויים עונשיים לפי מידת האשמה, מכיוון שמדובר בהתנהגות מכוונת שיש בה פסול. נוסף על כך, דוגמאות בפסיקה מעידות על אפשרות לקבלת פיצויי קיום (המיועדים להעמיד את הניזוק במצב בו היה לו קווים מה שהובטח לו) בגין הפרת הבטחה, אך קריטריון מוגדר לקביעת הפיצויים טרם נקבע. סעד הפיצויים הוא עצמאי – עשוי להצטרף לסעד של ביטול החוזה, אך אינו מותנה בו.
טענות הגנה שלא יחולו בתרמית:
הבעת דעה, הבטחה והערות אקראיות: באופן עקרוני מגנים דיני הנזיקין מפני מצגי שווא שגורמים לנזק. לכאורה דרישת המצג היא נוקשה, אך היא פורשה באופן רחב כך שכוללת יותר מהצהרה על עובדה. כלומר, גם הבעת דעה או הבטחה, הנעשות מתוך כוונת מרמה, יכולות לשמש בסיס לתביעה בגין תרמית. עם זאת, נקבע בפסיקה כי אלמוני לא יחויב בגין נזק שנגרם כתוצאה מהסתמכות על אמרה אקראית וסתמית שלו, ופלוני לא יהא אחראי לנזק שנגרם עקב הסתמכות על עצה שנתן בנסיבות של שיחה חברתית – כאשר לא סביר להניח שהניזוק יכול וצריך היה להסתמך עליהן.
שימושי התרמית בדין הישראלי.
כמוזכר לעיל, עוולת התרמית בשימושה המודרני מהווה הסדר עצמאי מדיני החוזים. איסור התרמית חל על מגוון מצגי השווא המהווים התנהגות אסורה והגורמים נזק כלכלי, מהם הקשרים בהם השימוש נראה טבעי ומובהק יותר, ומהם הקשרים בהם השימוש פחות מובן מאליו. על חלק מהמקרים בהם יכולה לשמש עוולת התרמית, חלים לצדה גם דברי חקיקה שונים האוסרים גם הם על תרמית, ונבדלים מההסדר הנזיקי
המקרים הקלאסיים – הקשרים צרכניים וטרום חוזיים.
המדובר במצבים בהם חלה עוולת התרמית באופן מובהק וללא ספק, בהיותם המקרים להם יועדה העוולה במקור – מצגי שווא במהלך משא ומתן בין פרטים אשר מקיימים ביניהם קשר משפטי ישיר הממלא את דרישת היריבות שבעוולה.
מתחילת קיומה מהווה עוולת התרמית, יחד עם עוולת הרשלנות (סעיף 35 לפקודת הנזיקין), אמצעי חשוב בפיקוח ושמירה על כללי משחק הוגנים בהליך המשא ומתן. כאשר מצג נכלל בחוזה – כלומר נעשתה לגביו התחייבות חוזית – לנפגע מהפרת ההתחייבות יעיל יותר לתבוע בעילה חוזית שכן היא מושתתת על אחריות מוחלטת ולא דורשת אשם כלשהו בהתנהגותו של המפר (רשלנות או כוונה). אולם גם למצג טרום חוזי יש תוקף משפטי, וזאת אף אם המציג לא נטל על עצמו התחייבות חוזית לגבי נכונותו. אמנם אז מצג השווא לא נחשב כהפרה של החוזה ולא ניתן לתבוע פיצוי בגין הפרתו מכוח עילה חוזית, אך הוא נתפס כשימוש לרעה בכללי המשחק החוזיים. לפיכך, לתובע שנפגע מהמצג נותרות העילות המטילות אחריות מכוח פגם ברצון – עקרון תום הלב (סעיף 12 לחוק החוזים (חלק כללי)), רשלנות ותרמית – מהן הוא יוכל לבחור את הכלל המתאים לו, ובלבד שלא יזכה לפיצוי גדול מהנזק שנגרם.
מצג שווא יכול "ללבוש" מגוון רחב של צורות ותכנים – התייחסות שקרית לנשוא העסקה; ניהול משא ומתן ללא כוונת התקשרות; כריתת חוזה ללא כוונה לבצעו או תוך ידיעה שהמזיק/הצד שכנגד אינו יכול לבצעו; הבטחת נישואין כוזבת.