ההפסקה בפעולת ההשמדה הייתה בשל מזג אוויר גרוע וכן בשל הצורך לפתור את המחלוקות עם הממשל האזרחי בדבר חלוקת הרכוש השייך ליהודים שנרצחו. נראה שחיסול הגטו הופסק זמנית גם בגלל הצורך להסביר לשלטונות הנאצים את רציחתם של היהודים הגרמנים. הימלר היה מוטרד בגלל הפקרותו של יקלין ואיים כי הוא יעניש על "פעולות לא מורשות ופעולות בניגוד להוראות שניתנו על ידי המשרד הראשי לביטחון הרייך". ב-4 בדצמבר נאלץ יקלין לגשת באופן אישי למפקדתו של הרייכספיהרר-אס-אס במזרח פרוסיה למתן הסבר. רק לאחר חזרתו לריגה, חודשה ההוצאה להורג ברומבולה.
הטבח ברומבולה חודש ביום שני, 8 בדצמבר 1941. באותו יום נעצרו אסירים רבים בגטו ריגה וצעדו אל מחוץ לעיר בדיוק כמו ביום 30 בנובמבר, אך הפעם הם לא הורשו לקחת עמם את חבילותיהם כפי שהיה בפעם הקודמת. נאמר להם שמטענם יילקח מהגטו על ידי משאית לנקודת היציאה ל"יישוב מחדש" שלהם. לאמהות עם ילדים קטנים ולאנשים מבוגרים נאמר שהם יכולים לרכב על מזחלות שיהיו זמינות במקום. לפחות שני שוטרים, גרמני ולטבי, שלקחו חלק בטבח הקודם שאירע כאמור ב-30 בנובמבר, סירבו להשתתף שוב בטבח של 8 בדצמבר. המצעד עצמו היה מהיר ואכזרי ואנשים רבים נרמסו למוות.
מקס קאופמן, אחד מהגברים בצוותי העבודה בגטו הקטן, היה להוט לדעת מה קורה לאנשים שצעדו ב-8 בדצמבר. הוא ארגן באמצעות שוחד מסע במשאית כדי לאסוף עצים, אך למעשה רצה לעקוב וללמוד לאן הם נשלחים. קאופמן תיאר מאוחר יותר את מה שראה מהמשאית בשעה שנע דרומה לאורך הכביש מריגה לדאוגבפילס:
קאופמן הבחין במקלעים בשלג בסמוך ליער ושישים עד שמונים חיילים, שאותם זיהה כצבא הגרמני (בספרו, הצהיר קאופמן בביטחה שהצבא הגרמני מילא תפקיד בטבח רומבולה).
פרידה מיכלסון צעדה באותו בוקר עם שאר היהודים בטור ארוך לבורות ההריגה ביער, והבחינה שהוא מוקף בטבעת של אנשי אס אס. את רגעי האימה תיארה כך:
מתוך 12,000 אנשים שהוצאו בכפייה מהגטו לרומבולה באותו יום, ידוע רק על שלושה ניצולים, שמאוחר יותר גם כתבו דו"חות: פרידה מיכלסון, אלה מדלה ומאטיס לוטרינס. מיכלסון שרדה כשהתחזתה למתה כשאר הקורבנות והושלכה לתוך ערימות של נעליים. מדלה טענה שהיא לטבית לא יהודיה וכך ניצלה. לורינס, שהיה מכונאי, שכנע כמה נהגי משאיות לטבים לאפשר לו ולאשתו (שהנאצים מאוחר יותר מצאו ורצחו) להסתתר, כשהם לבושים בבגדים שנלקחו מהקורבנות, מתחת למשאית שהוחזרה בחזרה לריגה.
בין אלה שנרצחו ב-8 בדצמבר היה הסופר וההיסטוריון היהודי הנודע שמעון דובנוב. דובנוב נמלט מברלין בשנת 1933, כאשר הנאצים עלו לשלטון, וחיפש מקלט בריגה. ב-8 בדצמבר 1941 הוא היה חולה מדי מכדי לצעוד אל היער, ועל כן הוצא להורג בגטו ונקבר בקבר אחים.
טבח יער ביקרניקי.
כמה אסירים יהודים שלא היו "כשירים לעבודה", הצליחו להימלט מהטבח ב-30 בנובמבר וב-8 בדצמבר ולהסתתר בגטו הקטן החדש. ב-9 בדצמבר 1941 החלו הנאצים בפשיטה נוספת, הפעם בגטו הקטן. הם ערכו חיפושים בגטו בזמן שהגברים היו בעבודה. כל מי שנמצאו מסתתרים במחבוא, נלקחו באוטובוסים אל יער ביקרניקי שנמצא צפון מזרחית לריגה, שם נרצחו ונקברו בקברי אחים. כ-500 בני אדם נרצחו בפעולה זו. כמו במקרה של רצח רומבולה, פינויים מהגטו חדל ב-12.00 בצהריים.
מספר הקורבנות.
מספרם המדויק של קורבנות של הטבח ברומבולה אינו ידוע בוודאות. על פי ההערכות השמרניות ביותר, בין 30 בנובמבר ל-8 בדצמבר 1941, נרצחו כ-25,000 גברים, נשים וילדים. מספר זה כולל כ-23 אלף יהודים לטבים שנרצחו ביער רומבולה, כ-1,000 איש שנרצחו בגטו ריגה או בדרך לרומבולה, וכן כ-1,000 יהודים גרמנים שהגיעו מברלין. מקור אחר המבוסס על דוחות הגרמנים דיווח על 27,800 אנשים שנרצחו באותו זמן. אחרים העריכו את מספר הקורבנות בין 28,000 ל-30,000 איש.
לאחר הטבח.
גורל היהודים שנשלחו לריגה.
בדצמבר 1941, פחות משבוע לאחר פעולת ההשמדה בגטו הנטוש, המשיכו הנאצים לשלוח את יהודי גרמניה לגירוש במזרח. מרביתם, בגלל השינוי בתוכניתו של הימלר, שהו בגטו ריגה עד שנתיים, לפני שהגיע תורם להירצח. במהלך החודשים הבאים התיישבו בגטו ריגה בין 16,000 ל-20,000 יהודים, אשר גורשו משטחי גרמניה, אוסטריה וצ'כיה. הם התיישבו במה שנקרא "הגטו הגדול" או "הגרמני" - בניגוד ל"גטו הקטן" של היהודים הלטבים. שני הגטאות נחשבו על ידי הגרמנים כיחידות מנהליות נפרדות לחלוטין. הן היהודים הלטביים והן הגרמנים סבלו מרעב, תנאים סניטריים מחפירים, עבודה מתישה ואכזריות של השומרים.
היהודים הגרמנים שהגיעו במשלוחים לגטו ריגה הבינו שלפני הגעתם חיו בבתים בהם שוכנו יהודים שעזבו בחיפזון. מזון קפוא או מבושל נשאר על השולחנות, עגלות תינוקות, בקבוקים של חלב קפוא ואף כתמי דם נצפו בבתים ובשלג. מאוחר יותר נודע להם משמועות, כי לפני הגיעם נרצחו 30,000 יהודים לטבים שהתגוררו בגטו. נמצאו גם מספר גופות של היהודים הלטבים במרתפים ובעליות הגג.
החל בקיץ 1943, הגרמנים צימצמו בהדרגה את שטח הגטו, גירשו את תושביו למחנה קייזרוואלד או שרצחו אותם ביער ליד ריגה. החיסול הסופי של הגטו התקיים בדצמבר 1943. האסירים שבאו לאחר מכן מגטאות לייפאיה ודאוגבפילס גורשו לקייזרוואלד. עם התקדמות הצבא האדום, הגרמנים רצחו את מרבית האסירים ואלה שנותרו הועברו למחנה הריכוז שטוטהוף ביוני 1944.
לקחי הנאצים.
רודולף לנגה, מפקד האיינזצקומנדו 2 בלטביה, הוזמן לועידת ואנזה כדי לתת את נקודת מבטו על הפתרון הסופי המוצע לשאלה היהודית. הנאצים לא מצאו שירי היא שיטה אפשרית לרצח של מיליוני אנשים, בפרט בעקבות דיווחים כי אפילו חיילי אס-אס לא הרגישו נוח לירות על יהודים גרמנים מתבוללים, בניגוד ל"אוסטיודן" ("יהודי המזרח"). דיווחיו של לנגה ושל מפקדים אחרים נתנו גושפנקה לשיטת ההמתה בגז.
טשטוש מעשי הטבח.
לאור התבוסה בחזית המזרחית, החלו הגרמנים לטשטש את עקבות הרצח של היהודים הלטביים (פעולות דומות ננקטו גם במחנות נוספים במסגרת מבצע 1005). בסוף מרץ 1944 באו לריגה תת-יחידות זונדרקומנדו 1005, בפיקודו של אס אס האופטשטורמפירר וולטר הלפסגוט. בשל גודלן העצום של משימות היחידה, היא התחזקה במפקדים של האס דה ומשטרת הביטחון בריגה. באותו זמן, צוות מחנה קייזרוואלד הודיע לאסירים שהם מחפשים עובדים לעבודה ב"קומנדו החדש" תוך הבטחת מזון ועבודה טובה יותר. הגרמנים הצליחו לגייס בדרך זו 40–50 יהודים שלא היו מודעים לאופי העבודה שהם גויסו אליה. הם לנו במאורת יער מאולתרת ונאלצו לחפור קברים ולשרוף גופות נרקבות על ערימות עץ. ריח הגופות השרופות נישא למרחוק. העבודה נמשכה עד הימים הראשונים של יוני 1944, ולאחר מכן כל העובדים היהודים נרצחו וגופותיהם נשרפו ברומבולה.
שפיטת מבצעי הטבח.
טבח רומבולה, יחד עם רבים אחרים, היווה את בסיסו של משפט האיינזצגרופן שלאחר מלחמת העולם השנייה, שבו מספר מפקדי האיינזצגרופן נמצאו אשמים בפשעים נגד האנושות.
כמה מהאחראים הראשיים לטבח רומבולה הובאו לדין. ויקטורס אראייס הצליח לחמוק במשך זמן רב ממשפט במערב גרמניה, אך לבסוף נידון למאסר עולם בשנת 1979. הינריך לוזה ופרידריך זנקה הועמדו לדין בבתי משפט במערב גרמניה ונידונו לתקופות מאסר. הרברטס צוקורס ברח לדרום אמריקה, שם הוא חוסל על ידי סוכני המוסד. אדוארד שטראוך הורשע במשפט האיינזצגרופן ונידון למוות, אך הוא מת בכלא לפני כן, בספטמבר 1955. פרידריך יקלן נתלה בפומבי בריגה ב-3 בפברואר 1946 לאחר משפט בפני השלטונות הסובייטיים.
הנצחה באתר.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הנצחת השואה כמעט ולא הייתה קיימת בתחומי הרפובליקה הסובייטית של המדינות הבלטיות, שנמשכה עד לשנת 1991. עם זאת, אתר רומבולה בלט בכך שהוא היה כמעט היחיד על שטחה של ברית המועצות לשעבר, שהקהילה היהודית המקומית הצליחה להקים אנדרטה בתחומו. זה קרה לראשונה בשנת 1962, ביוזמתו של היישוב היהודי של ריגה. פעילים של הקהילה היהודית ניגשו תחילה לאתר ומיינו את העצמות, בעזרתו של אחד מחברי הקבוצה שהיה רופא, ל-3 קבוצות לפי מין וגיל (גברים, נשים וילדים), ניקו אותן והכינו אותן לקבורה נאותה.
בתחילה הוצב לוח עץ, שהורד במהירות על ידי השלטונות הסובייטיים. הדבר נעשה בטענה שהוא מנציח רק קורבנות יהודים (אף על פי שרק יהודים נרצחו שם). הקהילה היהודית לא ויתרה, והרשויות אפשרו להקים אנדרטה אחרת, אבל התעקשו על נוסח כללי יותר, שיעלה בקנה אחד עם מדיניות התעמולה הסובייטית השמה דגש על קורבנות הפשיזם. בהחלטת פשרה עם השלטונות, הונחה במקום בשנת 1964 אבן שעליה נכתב, כי במקום קבורים אזרחי ברית המועצות, קורבנות הפאשיזם. מוצאם היהודי לא הוזכר. מעל הכיתוב חקוק סמלה של ברית המועצות, הפטיש והמגל. עם השנים האנדרטה הוזנחה ומספר פעמים אף הושחתה על ידי מקומיים.
רק לאחר קריסת ברית המועצות והקמת הרפובליקה של לטביה, נסללה הדרך להנצחת הקורבנות היהודים במקום. אתר רומבולה הפך מוכר יותר ויותר ונערכו בו טקסי זיכרון. בשנת 2001, בטקס האזכרה במלאת 60 שנה לטבח, אמרה נשיאת לטביה, ואירה ויקה-פרייברגה, כי "אנחנו יכולים להריח את העשן שעלה מרומבולה, שם גופות שנקברו נשרפו כדי למחוק ראיות".
בנובמבר 2002, הוקם אתר הנצחה במקום על ידי השלטונות הלטביים. בכניסה לאתר הוצב פסל של עץ הכורע תחת עול האבנים עליו. בתחילת הדרך פזורים כמה אבני זיכרון, אחת מהן חרוטה בשלוש שפות (עברית, לטבית ואנגלית), והיא התווספה לרגל הביקור הממלכתי הראשון של נשיא מדינת ישראל משה קצב בלטביה בשנת 2005.