אמדה בורל נולד בקזול-לה-בזייה במחוז ארו בפרובאנס, להוריו, אמיל בורל ומארי אזאיס. הוא למד בתיכון בעיר מונפלייה ובהמשך למד מדעי טבע (תואר ראשון ב-1889) ואחר כך רפואה באוניברסיטת מונפלייה. בשנת 1890 סיים תואר דוקטור ברפואה עם עבודה על האפיתל ואפיתליומה, שעוררה את שתומת לבו של איליה מצ'ניקוב. בשנת 1892 קיבל אותו מצ'ניקוב לעבודה במחלקתו במכון פסטר בפריז. בורל נמנה עם חברי קבוצת "הפסטריאנים", תלמידיו של לואי פסטר. בנובמבר 1894 יחד עם חברים אחרים מאותה קבוצה השגיחו על פסטר שהיה במצב קשה אחרי שלקה באי ספיקת כליות חריפה (אורמיה חריפה).
המשך פעילותו המדעית.
בשנים 1894–1895 יחד עם איליה מצ'ניקוב עבד בורל במחקרים על השחפת על היווצרות ה"טוברקולים" בשחפת של הראות ושל הכליות. בשנים 1895–1900 המשיך לעבוד במכון פסטר תחת ניהולו של אמיל רו במסגרת הקורס למיקרוביולוגיה (קורס שכונה "Microbie technique"). בשנת 1900 התמנה על ידי אמיל רו למנהל אחת משתי המעבדות שבמסגרת הקורס למיקרוביולוגיה. המנהל השני היה ז'.בינו. יחד עם קלמט ויירסן השתתף בורל בייצור הנסיוב נגד הרעל של נחש הצפע. לצידו עבדו א פינואה, אטיין בורנה, ל. נגר וז'. ברידרה, אחר כך א. מגרו ופ. מאסון.
בורל היה ככל הנראה הראשון שערך מחקרים המבוססים על התאוריה הנגיפית של הסרטן והיה אחד מחלוציה המשוכנעים והנלהבים (1907-1903). הוא מצא שנגיפי האבעבועות של העופות גורמים להתרבות תאים. הוא האמין בנוסף שטפילים יכולים להיות סוכנים המובילים את הנגיפים הקרצינוגנים. המחקרים בתחום הזה כללו יצירת סרטן ניסויי, חיפוש אחרי סוכנים המעבירים את הנגיפים, וחיפוש אחר תאים קולטים. בורל ערך אז מחקרים גם בתחום אבעבועות הכבשים, דלקות הראות של הבקר, השחפת והספירוקטוזיס של העופות. בעקבות התאוריות של גיפורד נאש על "בתים נושאי הסרטן", שיער בורל שעכברים וחולדות מפתחים סרטן אם הם מוחזקים בכלובים מסוימים. הוא יצא מן ההנחה שישנם בתים, רחובות ואזורים בעלי סיכון לסרטן וכי הסרטן הוא מחלה סביבתית כמו המלריה או הקוקסידואיומיקוזיס. בשנות ה-1920–1930 תאוריות מסוג זה הופרכו.
יחד עם אלכסנדר ירסן ואלבר קלמט חיפש ליצור חיסון נגד הדבר. ב-1895 פרסם עם ירסן וקלמט בשנתוני המכון פסטר את המחקר "חיידק הדבר - הפעילות הטיפולית של הנסיוב מבעלי חיים מחוסנים", וכן פרסם ב"ארכיבי רפואה ימית וקולוניאלית" את מאמר "הדבר - הערה שנייה".
בשנת 1903 נמנה בורל לצד גבריאל ברטראן, אלכסנדר בסרדקה ואחרים, עם מייסדי "הביטאון של מכון פסטר" (Bulletin de l'Institut Pasteur). יחד עם א. סאלמבני ואדואר דיז'ארדן-בומס השתתף במחקרם של אדואר נוקאר ואמיל רו על חיידק של דלקות ראות ("פריפנוימוניה") אצל הבקר (1898). עם רו הוא פרסם מאמר על הטטנוס המוחי (1898) ועל החיסון נגד טטנוס.
מלחמת העולם הראשונה.
בימי מלחמת העולם הראשונה בשנים 1914–1918 המציא אחת ממסיכות הגז הראשונות. הקים אז ביישוב פרז'י (Fréjus) שירות מיון ומרכז אבחון, חיסון והסתגלות לאקלים שנועד לחיילים אפריקאים במסגרת הצבא הצרפתי. נאבק נגד איום השחפת וה"פריפנוימוניה" בקרב החיילים.
פרופסור באלזס.
ב-1919 התמנה בורל לפרופסור, ראש הקתדרה לבקטריולוגיה כחלק מהסגל החדש, הצרפתי, של הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת שטרסבורג. בשנים 1919–1936 שימש כמנהל המכון לתברואה ולבקטריולוגיה בשטרסבורג. באותן שנים ערך מחקרים בנוגע לטיפול בסרטן על ידי גליקוגן יודאט או באמצעות מתכות שונות, וכן חקר את הקשר האטיולוגי בין תולעים לסרטן ואת הסרטן שנגרם על ידי חשיפה לזפת. בהשראת עבודותיו של אלכסיס קארל, לצורך חקר הרקמות הבריאות או הסרטניות המציא בורל שיטת תרבית תאים על שקופיות דקות.
עם תלמידיו נמנו פייר מאסון, לאופולד נגר (בפריז), לואי בואז (1930-1880), דה קולון.
חיים אישיים.
לאמדה בורל ולאשתו, קאמי מטילד לבית פיגארה (Figaret) נולדו שלוש בנות ובן. בנם, אלבר בורל (1918-1895), סגן משנה (לוטננט משנה) אשר שירת כקצין תצפית אווירית בגדוד 33 לתותחני שדה, נהרג בינואר 1918 בקרב אווירי בשמי אלזס בשנה האחרונה של מלחמת העולם הראשונה.
בזמן הפנוי עסק בורל גם בצילום, בפיסול ובציור. יצר בין השאר, פסל דיוקן של מורו ורבו, אמיל רו.
אמדה בורל הלך לעולמו בשנת 1936 באחוזתו במונמאז'ו, ביישוב הולדתו, קזול-לה-בזייה.
מונחים רפואיים הנקראים לפי שמו (אפונימים).
מחלה הנגרמת על ידי בורליה נקראת בורליוזיס - למשל מחלת ליים, או הבורליוזיס של העופות.
מבחר פרסומים.
(פוסטרים מאוירים שנועדו להוראת בקטריולוגיה, מכון פסטר בפריז, ביאורים מאת א. בורל - בשלוש שפות - צרפתית, אנגלית, גרמנית)
לקריאה נוספת.
James Goedert (ed) "Infectious Causes of Cancer - Targets for Intervention", Humana Press, Springer, New York 2000, ע' 17–19
קישורים חיצוניים.
Notices biographiques - Repères chronologiques
פצצות בדרך לסוף העולם
פצצות בדרך לסוף העולם הוא סרט תיעודי ישראלי של הבמאי ישרי הלפרן אשר סיפק הצצה ראשונה לתרבות הטראנס המחתרתית שצמחה בישראל בשנות ה-90. זהו סרט הגרילה הראשון שנעשה בישראל והוא נחשב לסרט פולחן בקרב קהילת חובבי הטראנס בישראל. הסרט הוקרן בעשרות פסטיבלים וביותר מחמישים מדינות ברחבי העולם ונבחר על ידי מגזין הקולנוע היוקרתי POV כאחד מעשרת הסרטים התיעודיים הטובים ביותר שנעשו בישראל. הסרט היה מועמד לפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר בשנת 2000.
זהו סרט פורץ דרך שמציג לראשונה את תרבות הטראנס המחתרתית בישראל בימיה הראשונים ואת הקשר שלה לתרבות הטראנס העולמית שצמחה בשנים אלו, וניתן למצוא בו התייחסות בוטה לסמים מסוגים שונים בצורה שלא נראתה בסרטים תיעודיים ישראליים לפניו.
הסרט, שפורסם בשנת 2000, עוקב במשך שנה שלמה אחרי 3 צעירים ישראלים אשר נחשפו למוזיקת הטראנס ולתרבות המסיבות הסובבת אותה ("מסיבות טבע") במהלך טיולים בהודו, ומנסים להפיק מסיבות דומות בישראל. המסיבות אותן מפיקים הצעירים הן מחתרתיות ומתנהלות ללא אישורים משטרתיים, והצעירים נאלצים לברוח מהמשטרה ולנהל רשימות תפוצה מחתרתיות של משתתפים במסיבות. במסגרת מאבקם להפקת מסיבות, שהופך למאבק על זכות הקיום של תרבות הטראנס בישראל, הם נאבקים ברשויות רבות ואף פונים בשלב מסוים אל בית המשפט העליון. בסיום הסרט השלושה מנסים לארגן מסיבת טראנס ענקית בכיכר-רבין בתל אביב תחת הכותרת "תנו צ'אנס לטראנס".
תקציר העלילה.
באביב 1998 יצא הבמאי ישרי הלפרן לתעד את עולם הטראנס הישראלי ועקב אחרי 3 חברים: ברטו מקריית מוצקין, יוני ממושב חזון ורוויטל מטבריה. השלושה, שמנהלים חברה להפקת מסיבות בשם PEACE AND LOVE PRODUCTION, מארגנים מסיבות טראנס מחתרתיות, ללא עלות, בהן רבים מהמשתתפים נוטלים סמי הזיה. רוב המסיבות מתנהלות ללא אישור והמשטרה מנהלת מרדף לסגירתן. גיבורי הסרט הופכים בעל כורחם ממפיקי מסיבות, למובילי מאבק חברתי למען הלגיטימיות של מוזיקת הטראנס ומסיבות הטראנס בישראל.
במהלך השנה כמות המשתתפים במסיבות הולכת וגדלה ובמקביל גדלה גם ההתנגדות המשטרתית למסיבות, מה שמוביל את חברי הקבוצה לארגן מסיבת טראנס ענקית במחאה בתל אביב, תחת הכותרת "תנו צ'אנס לטראנס". מסיבה זו היא שיאו של הסרט.
הפקת הסרט.
הסרט בוים על ידי ישרי הלפרן והופק על ידי ישרי הלפרין ודורון צברי אשר הצטרף לצוות ההפקה בשלב מתקדם יותר. הסרט נערך על ידי אייל צרפתי. במקור הסרט התחיל ככתבה לתוכנית "יומן" של ערוץ 1, אך בגלל הנוכחות הגבוהה של סמים בסרט נאלץ היוצר להשלים את הסרט באופן עצמאי ובתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
ג'נבייב או'ריילי
ג'נבייב או'ריילי (באנגלית: Genevieve O'Reilly; נולדה ב-6 בינואר 1977) היא שחקנית אירית, הידועה מהופעתה בזיכיון "מלחמת הכוכבים" בתפקיד מון מות'מה. היא גילמה את הדמות לראשונה בסרט "".
הופעת הבכורה של או'ריילי בטלוויזיה הייתה ב-2001 בסדרה הקנדית "BeastMaster" בתפקיד אורח בפרק "Slayer's Return". בשנה שאחר כך הופיעה או'ריילי בפרק "Asylum Seekers" בסדרה "Young Lions" בתפקיד קימברלי אוסוולד. בשנים 2002 עד 2005 שיחקה בתפקיד ליאן קרטיס בסדרה "אול סיינטס". מ-2011 עד 2014 השתתפה או'ריילי בסדרה "אפיזודס" לצדו של מאט לה-בלאנק. בהמשך 2014 כיכבה או'ריילי במיני-סדרה הטלוויזיונית "The Honourable Woman" בתפקיד פרנסס פירסיג. ב-2015 כיכבה או'ריילי בסדרה "Banished" של ה-BBC. ב-2016 שיחקה בדרמה הבריטית "הסוד" עליו זכתה לשבחים.
בנוסף להופעותיה בטלוויזיה או'ריילי ידועה גם מתפקידיה בקולנוע. הסרטים הבולטים בהם שיחקה היו "אוואטר" מ-2004 בו גילמה את דאש מקנזי, בסרט הרומנטי "Forget Me Not" מ-2010 בתפקיד איב, ובדרמה התקופתית מ-2009 "ויקטוריה הצעירה" בתפקיד ליידי פלורה הסטינגס. ב-2016 גילמה או'ריילי את דמות אמו של טרזן בסרט הפעולה "האגדה של טרזן".
ביוגרפיה.
או'ריילי נולדה בדבלין שבאירלנד, וגדלה באדלייד שבאוסטרליה. היא הבכורה במשפחה בת ארבעה ילדים. בגיל 20 עברה או'ריילי לסידני ללמוד ב-National Institute of Dramatic Art, וסיימה את לימודיה בשנת 2000. ב-2005 עברה עם בעלה לחיות בלונדון.
קריירה.
תיאטרון.