גם במאה ה-21 צוללות ממשיכות למלא תפקיד מרכזי בלוחמה הימית. אף על פי שהתפרקות ברית המועצות סיימה לכאורה את האיום ההדדי בין צוללות הטילים הבליסטיים של שתי המדינות, עדיין ממשיכות המדינות השונות בפיתוח צוללות על סוגיהן השונים, כולל צוללות טילים בליסטיים וצוללות טילי שיוט, צוללות תקיפה, ועוד. לצוללות יכולות רבות, ובהן שיגור טילים, איום על אוניות השטח של ציי אויב, איסוף מודיעין, ועוד. בשל כך נותרה לוחמה נגד צוללות חלק חשוב בין תפקידי ציים מלחמתיים.
לוחמה נגד צוללות נעזרת כיום באמצעים מסורתיים ששימשו עוד במלחמת העולם הראשונה, וגם באמצעים חדשניים, פרי פיתוחים טכנולוגיים עדכניים.
פלטפורמות.
לחימה נגד צוללות נעשית בכמה ממדים, תוך ניצול פלטפורמות ימיות, אוויריות ואף לווייניות.
נטען כי ניתן לזהות צוללות באמצעות לוויינים המיועדים לחקר האוקיינוסים, העושים שימוש בטכנולוגיות חדישות, אופטיות ועל ידי מכ"ם. מטוסי סיור ייחודיים פותחו לצורך גילוי וציד צוללות, כמו לוקהיד P-3 אוריון וטופולב TU-142 הנושאים גלאים ואמצעי חימוש (ראו להלן). פותחו גם מסוקים ייעודיים למטרה זו, כמו סיקורסקי SH-60 סיהוק. מסוקים אלה יכולים להטיל לים מצופי האזנה ולהפעיל סונאר טובל, המורד למים מן המסוק ומחובר אליו בכבל. חלק מן המסוקים המיועדים ללוחמה נגד צוללות מיעודים למשימת הגילוי בלבד, ולאחרים יכולת גם לשאת ולהטיל חימוש, בעיקר טורפדו.
הפלטפורמה העיקרית ללוחמה נגד צוללות נותרה כלי השיט המלחמתי - משחתות, פריגטות וקורבטות, ואחד מיתרונותיהן הגדולים הן משך הזמן הארוך בו הן יכולות לשהות בשטח הלחימה. נושאות מטוסים ייעודיות יכולת לשאת כוח אווירי משמעותי לציד צוללות. גם צוללות מהוות כלי שיט חשוב ללוחמה נגד צוללות אחרות, בזכות תכונות החשאיות והחמקנות שלהן. ציים שונים בעולם בודקים שימוש בכלים לא מאוישים למטרת לוחמה נגד צוללות.
אמצעי גילוי.
ספינות וכלי טיס העורכים חיפוש אחר צוללות נעזרים במגוון עזרים. אלה כוללים את הבאים, בין השאר:
גם לצוללות יש אמצעי נגד, שנועדו לסכל את גילוין ולהטעות את המחפשים. אמצעים אלה כוללים, בין השאר, מתקנים היוצרים בועת אוויר בתוך המים; בועה זו יכולה להטעות את מכשירי הסונאר שיזהו אותה כצוללת. מכשירים אחרים יוצרים רעש מדומה המטעה את אמצעי הגילוי. מתכנני הצוללות משקיעים מאמץ רב בהקטנת החתימה האקוסטית שלהן, בין השאר על ידי ציפויין בחומרים בולעי רעש ובשיפור מערכות הצוללות כך שתהיינה שקטות יותר.
חימוש נגד צוללות.
בין אמצעי החימוש נגד צוללות יש למנות את הבאים:
לזדיי
לזדיי (בליטאית: ; בפולנית: Łoździeje, לוז'דז'ייה; ביידיש: לאַזדיי) היא בירת מחוז המשנה לזדיי במחוז אליטא בדרום ליטא, בסמוך לגבול פולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
ללזדיי הוענקו זכויות עיר בסוף המאה ה-16. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיר בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודי לזדיי.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-1,200 יהודים, קרוב למחצית תושביה, ופעלו בה ישיבה ובית ספר עברי מרשת יבנה. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בשנת 1940.
ב-22 ביוני 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה משפילות, החרמת רכוש, והוצאות להורג של נערים יהודים שהואשמו בקומוניזם.
כמעט מהיום הראשון מהכיבוש של הגרמנים, התושבים היהודים היו מוקד עינויים ושוד. גם הגרמנים וגם הליטאים דרשו שעונים, תכשיטים, כסף, זהב וחפצי ערך אחרים באיומים על פגיעה גופנית. שוטרים ובריונים ליטאים היו מרבים להכות אנשים ללא רחמים. בכל יום ראשון לאחר שהליטאים עזבו את הכנסייה, הם היו מוציאים את הגברים היהודים מהבקתות, מביאים אותם לכיכר המרכזי ומענים אותם ב"התעמלות גופנית ". הם היו מכריחים אותם להתגלגל בעפר, להכות אחד את השני ולבצע פעלולים אחרים לשעשוע ולהנאתם של הצופים. בריונים היו תוקפים את היהודים ופוגעים בהם ללא רחם. השומרים הליטאים היו דורשים מהיהודים שיעבירו להם את כספם, זהבם וחפצי הערך שלהם. הם היו מכריחים אותם להתפשט והיו מחפשים את בגדיהם. כמות נכסים גדולה נגנבה מהיהודים באותם ימים.
שמועות על רצח והשמדת היהודים בסביבה מסביב הגיעו לאזדיי. באמצע ספטמבר נשמעה השמועה כי יהודי לייפון הסמוכים נרצחו.
היהודים בראשות הרב של לזדיי יעקב אריה הכהן גרשטיין ניגשו אל הכומר המקומי כדי לבקש את עזרתו מכיוון שהרב גרשטיין כיהן כרב המקומי במשך למעלה מעשרים שנה ובעל מוניטין מצוין בקרב יהודים והליטאים, הכומר התנצל באומרו כי הוא אינו מסוגל לסייע לרב כלל. מפקד המשטרה גם לא היה מוכן לעזור.
ב-15 בספטמבר 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם במספר צריפים באחוזה סמוכה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה, כמו רודמין, וישי וקופצ'ווה. גטו זה גודר בגדר תיל, ונשמר בידי שומרים ליטאים, והתקיים בו רעב כבד.
ביום חמישי, 30 באוקטובר 1941, ננעלו שערי הגטו, ויהודיו נכלאו בצריפים בהם התגוררו. בזמן זה הצליחו להימלט מהגטו כ-100 יהודים. מהם שרדו שישה. היהודים הצליחו לראות שהליטאים צועדים מרחוק עם מעדרים בידיהם. כשנשאל מפקד המשטרה בנוגע לפשר הדבר, הוא השיב באדישות כי "הם הולכים לחפור לכם בורות. זה ייקח כמה ימים וזה בדיוק משך הזמן שנותר לכל לחיות. " לאחר הסבר זה, רבים ניסו לברוח למרות שהמקום נשמר היטב על ידי שומרים חמושים. למחרת בבוקר הוחזרו נמלטים למחנה, חלקם פצועים וחלקם נרצחו, וראש המשטרה בא להרגיע את היהודים. הוא אמר להם כי בריחה אינה הגיונית שכן בכל מקום שכף הרגל הגרמנית מונחת -היהודי נמחק מעל פני האדמה.
ביום שני, 3 בנובמבר 1941 - י"ג חשוון ה'תש"ב הוציאו הליטאים את 1,535 היהודים מתוכם 485 גברים 511 נשים 539 ילדים שנותרו בגטו, והצעידו אותם עירומים לבורות ירי בהם נרצחו כולם. הרוצחים היו ליטאים חברי משטרת העזר הליטאית.
חוק סמכויות לשם שמירה על ביטחון הציבור (תיקון מס' 5) (סמכות חיפוש לשוטר לשם מניעת אלימות)
טיסה 965 של אמריקן איירליינס
טיסה 965 של אמריקן איירליינס (AA965) הייתה טיסה שיצאה ב-20 בדצמבר 1995 מנמל התעופה הבינלאומי של מיאמי בדרכה לנמל התעופה הבינלאומי אלפונסו בונייה אראגון שבקאלי, קולומביה. המטוס, מדגם בואינג 757-200 בעל הרישום N651AA התרסק לתוך הר בבוגה שבקולומביה, מתוך 163 הנוסעים ואנשי הצוות שהיו על סיפון המטוס, רק ארבעה ניצלו. תאונה זו הייתה הראשונה במטוס מדגם זה בבעלות אמריקאית, והתאונה הקטלנית ביותר שאירעה בקולומביה. אחד הנוסעים נפצע קשה ומת מפצעיו כעבור יומיים.
היחידה המנהלית של התעופה האזרחית בקולומביה (UAEAC) שחקרה את נסיבות המקרה, קבעה כי הוא נגרם עקב טעות בניווט.
הטיסה.
טיסה זו הובילה בעיקר קולומביאנים שטסו למולדתם לרגל חג המולד, בהם היו גם נופשים ואנשי עסקים. סערת חורף בצפון-מזרח ארצות הברית, גרמה לחברת התעופה לעכב את יציאת המטוס מהשער בשלושים וארבע דקות, על מנת לאפשר לנוסעים בטיסות קונקשיין להגיע לטיסתם. המטוס נדחף בשעה 17:14 ולאחר מכן הוסע לעבר מסלול 27R. עומס תנועה כבד גרם לעיכוב ההמראה, והמטוס המתין על מסלול ההמראה, ולבסוף המריא בשעה 18:35. שתי נוסעות שהזמינו כרטיסי המשך לטיסה, החמיצו את מועד ההמראה. זמן הטיסה המשוער עמד על 3 שעות ו-12 דקות.
צוות תא הטייס הורכב מהקפטן ניקולאס טאפורי בן ה-57, ומהקצין הראשון דונלד ויליאמס בן ה-39. שני הטייסים נחשבו לטייסים מיומנים; הקפטן טאפורי צבר למעלה מ-13,000 שעות טיסה, וויליאמס צבר כמעט 6,000 שעות טיסה. צוות הדיילים הורכב כולו מדיילים ממוצא קולומביאני שבחרו מרצונם לבצע את הטיסה, זכות המוענקת על ידי ותק, על מנת לבלות את חג המולד עם בני משפחותיהם בקולומביה.
בקרי התנועה בקאלי לא השתמשו במערכות הרדאר, מאחר שהם פוצצו על ידי ארגון הטרור FARC בשנת 1992. הגישה לקאלי התבצעה באמצעות מספר משושות רדיו שכוונו את הטייסים בין רכסי ההרים המקיפים את העיר. נקודות אלו היו ידועות למחשב מערכת ניהול הטיסה, והוא תוכנת לכוון את הטייסים כל הדרך ממיאמי היישר אל בית הנתיבות בקאלי.
הטיסה תוכננה לנחות על מסלול 01 (מדרום לצפון), דבר שהצריך הקפה, שכן המטוס הגיע מכיוון צפון. בקרי התנועה הציעו לטייסים לנחות במסלול 19 (מצפון לדרום) שאליו הייתה להם אפשרות לגישה ישירה. הטייסים, שביקשו לחסוך מעט זמן, הסכימו. הם מחקו בטעות את נקודות הציון ממחשב הניווט שלהם, וכשהבקר ביקש מהם לחפש את טולואה הנמצאת צפונית לקאלי, מחשב הניווט לא הראה זאת, והם פתחו את המפות הידניות שלהם כדי לחפש. בינתיים הם הגבירו את פעולתו של מעצור אוויר, כדי לזרז את הנמכת המטוס.
עד שהטייסים מצאו את הקואורדינטות של טולואה, הם כבר עברו אותה. בתגובה לכך הם ניסו לתכנת את מחשב הניווט לנקודת ציון הגישה הבאה שכונתה Rozo. נקודת הציון Rozo, זוהתה כ-R בתרשימים שהיו בידי הטייסים, אולם במחשב ניהול הטיסה, נקודת הציון הראשית "R", הייתה סמוכה לבירה בוגוטה. הטייסים הקלידו בתיבת החיפוש את האות R, התוצאה הראשונה הייתה של העיר הגדולה בוגוטה, אך הטייסים לא ידעו זאת, ובחרו בתוצאה הראשונה, דבר שגרם למערכת הטייס אוטומטי לטוס לעבר בוגוטה, וכתוצאה מכך פנה המטוס לכיוון מזרח בחצי סיבוב רחב. עד שזוהתה השגיאה, היה המטוס מוקף ברכסי הרים, במסלול התנגשות בהר שגובהו כ-3,000 מטרים. בקר התנועה האווירית, נלסון ריברה רמירס, האמין כי חלק מבקשות הטייסים היו לא הגיוניות, אך האנגלית שבפיו לא הייתה מספיקה כדי להעביר את המסר.
ההתרסקות.