אולם הסדר לא הושב על כנו. דה קונדה שרצה לתפוס את מקומו של מזראן בחצר המלוכה, ניסה לגייס לצידו את האצולה. ב-18 בינואר 1650 ציווה מזראן על מעצרו של דה קונדה. הוא שוחרר ב-13 בפברואר 1651, לאחר שמזראן נמלט לגרמניה בעקבות צו גירוש שהוטל עליו על ידי הפרלמנט. דה קונדה כרת ברית עם ספרד והבטיח להפוך את צרפת לרפובליקה. ב-8 בספטמבר 1651 המלך לואי הארבעה עשר, שהיה בן 13 שנה בלבד, החליט לקחת לידיו את מוסרות השלטון. בנובמבר של אותה שנה המלך הצעיר קרא למזראן לשוב לפריז. אך ב-2 ביולי 1652 דה קונדה התקדם אל עבר פריז וכבש את העיר מידי הצבא המלכותי.
דה קונדה לא היה מסוגל לשלם לחייליו ופריז נמצאה במצב של מצוקה כלכלית. ההמונים השתלטו על העיר, ואנשי המעמד השלישי שפחדו מהשתלטות ההמונים, צידדו בהשבת הסדר על כנו, ולו במחיר שובם של המלך ושל מזראן. ב-21 באוקטובר 1652 נכנסה המשפחה המלכותית לפריז. ב-6 בפברואר 1653 שב מזראן לפריז ולתפקידו כשר הראשי של המלך לואי הארבעה עשר. דה קונדה נמלט לספרד, ובכך הגיעו לקיצן מרידות הפרונד.
סרגיי גורשקוב
סרגיי גיורגוביץ' גורשקוב (ברוסית: Сергей Георгиевич Горшков; 6 בפברואר 1910 - 13 במאי 1988) היה אדמירל בצי של ברית המועצות, מפקד הצי הסובייטי במהלך המלחמה הקרה. היה אחראי במידה רבה לגידולו ופיתוחו של הצי והפיכתו לכוח ימי גלובאלי.
ביוגרפיה.
גורשקוב נולד בעיר קמיינץ פודולסקי שבאימפריה הרוסית (כיום בשטח אוקראינה) בשנת 1910. לאחר סיום בית ספר תיכון התקבל ללימודים בפקולטה למתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת מוסקבה, אך כעבור שנה עזב את האוניברסיטה לטובת לימודים בבית ספר לקציני חיל הים בלנינגרד.
לאחר סיום לימודיו ב-1931 שירת בתפקידי פיקוד שונים בצי הים השחור. בשנת 1932 הועבר לצי האוקיינוס השקט, שם מילא שורה של תפקידים מנווט של משחתת ועד למפקד פלוגת סיירות.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות קיבל פיקוד על שייטת משחתות בים השחור. הוא הצטיין בעת הגנת אודסה וחצי האי קרים. באותה שנה הועלה לדרגת אדמירל והיה לאדמירל הצעיר ביותר בחיל הים של ברית המועצות. בשנת 1942 שייטת בפיקודו השתתפה בהגנת עיר הנמל נובורוסיסק. בשנת 1944 הקים ופיקד על שייטת ספינות קלות, אשר לחמה על הנהר דנובה ברומניה והונגריה. לאחר סיום המלחמה מונה לראש מטה של צי הים השחור.
בשנים 1951 – 1955 היה מפקד צי הים השחור. בשנת 1955 מונה לסגן מפקד חיל הים של ברית המועצות. בשנת 1956 הוא מונה למפקד חיל הים הסובייטי על ידי ניקיטה חרושצ'וב. במסגרת תפקידו היה אחראי על הרחבתו המאסיבית של הצי הסובייטי מכוח שמשימתו העיקרית הייתה הגנת חופי המדינה לצי ימי מפואר ששייט בכל האוקיינוסים של העולם והיווה איום משמעותי על הציים של ברית נאט"ו והצי האמריקאי בראשם. הוא פרש מתפקידו בחיל הים ב-1985, לאחר כמעט 30 שנה בתפקיד.
סרגיי גורשקוב נפטר בשנת 1988 ונקבר במוסקבה.
בית חולים מרכזי של הצי הרוסי קרוי על שמו. כמו כן בצי הרוסי הייתה נושאת מטוסים אשר נקראה על שמו, אך בשנת 2004 היא נמכרה להודו.
קריאה נוספת.
by Norman Polmar, Thomas A. Brooks, 2019
אנרי מואסאן
אנרי פרדריק פרדיננד מואסאן (28 בספטמבר 1852 - 20 בפברואר 1907) היה כימאי יהודי צרפתי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1906, "על חקירת היסוד פלואור ובידודו, ועל הכבשן החשמלי הקרוי על שמו".
תולדות חייו.
מואסאן נולד בפריז בספטמבר 1852, לאם יהודייה. בשנת 1882 התחתן עם בתו של רוקח אשר תמך בו כלכלית כדי שיוכל להמשיך במחקריו. לזוג נולדה בת אחת אשר נפטרה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1879 קיבל משרת הוראה ראשונה במכון האגרונומי בפריז. בשנת 1880 קיבל דוקטורט על תיזה בנושא ציאנוגן (2(CN)) והתגובות שלו ליצירת ציאנורים. לאחר מכן קיבל משרת הוראה בבית הספר לרוקחות ובשנת 1886 מונה לפרופסור לטוקסיקולוגיה. בתקופה זו החל במחקר על יצירת ופירוק דו תחמוצת הפחמן בעלים, אך עבר במהרה לכימיה אי-אורגנית, למחקר על כרום, מלחיו ותהליכי החמצון שלו עם מתכות מקבוצת הברזל. בשנת 1884 החל לחקור את הפלואור ובשנת 1885 הצליח לבודד אותו בפעם הראשונה.
בשנת 1900 זכה במשרה באוניברסיטת סורבון, בה החזיק עד מותו.
נפטר בפריז סמוך לאחר חזרתו מטקס קבלת פרס נובל בסטוקהולם, לאחר ניתוח תוספתן. לא ידוע אם מותו קשור לעבודתו עם פלואור. על שמו נקרא המינרל מואסניט, המשמש כסימן מסחר לצורן קרביד בתחום אבני החן.
רעות צדאקה
אגמית
פסימיות
פסימיות היא גישה נפשית שלילית שבה צפויה תוצאה לא רצויה ממצב נתון. פסימיסטים נוטים להתמקד בשליליות של החיים באופן כללי. שאלה נפוצה הנשאלת לבדיקת פסימיות היא "האם הכוס חצי ריקה או חצי מלאה?" במצב זה, אומרים שפסימי רואה את הכוס כחצי ריקה, בעוד שאופטימיסט נחשב לראות את הכוס כחצי מלאה.
פסימיות פילוסופית היא הרעיון הקשור שמסתכל על העולם בצורה אנטי-אופטימית לחלוטין. צורה זו של פסימיות אינה נטייה רגשית כפי שהמונח מציין בדרך כלל. במקום זאת, זוהי פילוסופיה או השקפת עולם המייחסת ערך שלילי לחיים ולקיום. פסימיסטים פילוסופיים טוענים בדרך כלל לשכיחות אמפירית של כאבים על פני תענוגות, שהחיים פוגעים מבחינה אונטולוגית או מהותית ליצורים חיים, ושהקיום הוא חסר משמעות ביסודו או חסר תכלית. התגובות שלהם למצב זה מגוונות מאוד ויכולות להיות מאשרות חיים.
לאורך ההיסטוריה, לנטייה הפסימית היו השפעות על כל תחומי החשיבה העיקריים.
אטימולוגיה.
מקורו של המילה הוא במילה הלטינית pessimus שפירושה הוא "הרע ביותר".
פסימיות פילוסופית.
שופנהאואר.
הפילוסופיה של ארתור שופנהאואר ידועה כפסימיסטית במיוחד. מקור הפסימיזם של שופנהאואר הוא בהעלאתו על נס את הרצון, על חשבון התבונה, כמוטיבציה העיקרית לפעילות אנושית. שופנהאואר התייחס למניעים כמו רעב, מיניות, הצורך לטפל בילדים והצורך במקלט וביטחון אישי, כמקור האמיתי למוטיבציה אנושית. לטענתו, ההגיון והרציונליות הם רק "תחפושות שהרעב הערום שלנו לובש כאשר הוא מופיע בציבור". הוא רואה את האינטלקט כחלש וחסר משמעות לעומת הרצון הדומיננטי, ובמקום אחד ממשיל אותו לפיסח שיכול לראות אך נאלץ לרכוב על כתפיו של הרצון, שנמשל לענק עיוור וטיפש.
שופנהאואר ראה את מעגל החיים וההתרבות האנושית, כלא שונה באופן מהותי מזה של בעלי חיים אחרים. מדובר במחזור חסר משמעות הממשיך ללא מטרה עד שהמאשבים ייגמרו והשרשרת תיפסק בצורת הכחדה. הפרוגנוזה כי נגזר עלינו להמשיך להתרבות עד אין קץ, או להכחד בחוסר כל, היא מקור נוסף לפסימיות העמוקה של שופנהאואר.
שופנהאואר אינו רק מביע את זווית הראייה האישית שלו כפסימית, אלא אף מנסה להוכיח זאת באופן לוגי. כתגובה להוכחתו של לייבניץ כי העולם שלנו הוא הטוב ביותר מבין העולמות האפשריים, שופנהאואר רוצה לטעון כי העולם שלנו הוא הגרוע ביותר. תוקף ההוכחה מבוסס על התובנה שהעולם בכלל וכל אינידיבדואל בפרט, נמצא במאבק הישרדות קיומי. שינוי במשהו מהתנאים העדינים של עולמנו היה מונע ממנו להתקיים. כלומר, עולם קצת יותר גרוע לא היה בר קיום, ממילא, העולם שלנו הוא הגרוע ביותר שעדיין אפשרי.
פסימיסטים אחרים.
ניטשה האמין כי היוונים הקדמונים (500 לפנה"ס) המציאו את סגנון הטרגדיה כתוצאה מהפסימיות שלהם. ניטשה ראה את המודל היווני כאפשרות לתגובה הפוכה לפסימיות מזו של שופנהאואר באופן המאפשר התעלות ויצירה, במקום שקיעה בדכדוך וחסור מעש.
פרויד היה שותף לרבים מרעיונתיו של שופנהאואר וניתן לראות גם אותו כפסימיסט. הוא ראה את הקיום האנושי תחת מתקפה מתמדת הן מצד כוחות פנים-נפשיים והן מצד כוחות חיצוניים כמו הטבע והחברה. ציטוט פסימי במיוחד נלקח מספרו של פרויד "תרבות בלא נחת":
יצירה פופולרית בעלת מסר פסימי במיוחד היא ספרו של סטיבן קינג, בית כברות לחיות שעשועים. בהתייחסות לספרו, קינג אמר כי "נראה שהוא אומר ששום דבר אינו עובד וכי שום דבר אינו שווה את זה, אך אני לא מאמין בזה".
כמו כן, פסימיסטים רבים טוענים כי הם למעשה ריאליסטים, והם אינם אוהבים את הדוגמה של הכוס החצי ריקה, כי לטענתם המצב המצוי הוא שהכוס היא ריקה הרבה יותר. למשל, דוגמה המדגימה מצב זה, זה ציטוט הנלקח מהסדרה בלש אמיתי, אשר נאמר על ידי הדמות הראשית בסדרה: "תראה. אני מחשיב את עצמי כריאליסט, בסדר, אבל במונחים פילוסופיים, אני מה שנקרא פסימיסט."
הסימס 2
The sims 2
ישיבת כינור דוד
ישיבת כינור דוד היא ישיבה תיכונית בעטרת, שהוקמה בשנת תשנ"ח (1998), הישיבה היא בהגדרתה ישיבה תיכונית למצוינות במוזיקה ועל כן משלבת לימודי מוזיקה ברמה מוגברת בתוכנית הלימודים. הישיבה משלבת לימודי תורה ומוזיקה ומסלולי הלימוד בה עומדים בסטנדרט של הישיבות התיכוניות. הישיבה כוללת גם פנימייה. הישיבה משתייכת למרכז ישיבות בני-עקיבא. בראשות הישיבה עומד הרב מוטי הרשקופ.
לימודי המוזיקה.
לימודי המוזיקה נחלקים ללימודים עיוניים ול"לימודי ביצוע":
הישיבה דוגלת בפיתוח התלמידים בסגנונות מוזיקליים שונים: ג'אז, קלאסית, רוק ומוזיקה ערבית ובשילוב ביניהם.
מנהלי המגמה בעבר והיום:
1998-2001: אהרן רזאל
2001-2005: ניר עמיר
2005-2008: ד"ר אמירה ארליך
2008-2010: אביאל בן עמי
2010-2015: מיכאל קרסנר
2015-2016: דודי לייבוביץ'
2016 עד היום: אביעד רייך
מדי שנה עורכת הישיבה קונצרט מרכזי בהשתתפות תלמידי הישיבה, אליו מוזמנים הורי התלמידים ואורחים נוספים.
אדמירל גורשקוב
סייפן עקוד
סייפן עקוד (שם מדעי: "Recurvirostra avosetta") הוא מין של חופמאי בסוג סייפן שבמשפחת הסייפניים (Recurvirostridae), בה נמצא גם התמירון המצוי המוכר בארץ ישראל.