מחקר על האבקת גידולי חקלאות בשפלת יהודה, הראה כי הליקטית רחבת-פסים היא אחד ממיני הדבורים הנפוצים ביותר בשדות חמנית ואבטיח לפיצוח, ושכיחותה נמוכה יותר דווקא בשטחים הטבעיים הסמוכים, בהם קיימים שפע ומגוון רב יותר של מיני דבורים אחרים. קינים רבים של המין נצפו בדרכי עפר העוברות בתוך השטחים החקלאיים. המין הוא אחד המבקרים העיקריים של פרחי החמנית והאבטיח לפיצוח (להוציא דבורי דבש מתורבתות), ונמצא כמאביק יעיל של אבטיח לפיצוח, אך לא של חמנית.
בילנט ארסוי
בילנט ארסוי (בטורקית: Bülent Ersoy; נולדה 9 ביוני 1952) היא שחקנית וזמרת טרנסג'נדרית פופולרית מטורקיה, השרה מוזיקה עות'מאנית קלאסית. ארסוי היא פעילה למען זכויות להט"ב, ובמהלך השנים הפכה לסמל של הקהילה בארצה.
לארסוי, המכונה בפי מעריציה "הדיווה", להיטים רבים כולל "Geceler" (לילות), "Beddua" (קללה), "Maazallah" (חס וחלילה!), "Biz Ayrılamayız" (איננו יכולים להפרד), "Sefam Olsun" (אני נהנית), "Bir Tanrıyı Bir de Beni Sakın Unutma" (אף פעם אל תשכח את אלוהים ואותי).
ביוגרפיה.
בילנט ארסוי נולדה באיסטנבול. לפני המעבר המגדרי שלה, שרה ושיחקה בתפקידים גבריים. היא כבר הייתה פופולרית בטורקיה, וכאשר ביצעה ניתוח לשינוי מין ב-1981 הייתה גם לידוענית בינלאומית.
באותה תקופה, הייתה מתנגדת לקנן אוורן שתפס את שלטון טורקיה בהפיכה ב-1980. תחת הנהגתו, הופעות ציבוריות של ארסוי ואמנים טרנסג'נדרים אחרים נאסרו במטרה "למגר סטיות חברתיות". ארסוי עתרה לבית המשפט, אך העתירה נדחתה בינואר 1982. מספר ימים לאחר מכן, היא ניסתה להתאבד. ב-1983, היא עזבה את טורקיה במחאה נגד מדיניות הדיכוי במולדתה, והמשיכה לפתח את הקריירה שלה בגרמניה. עם פרישתו של אוורן ב-1989, רבים מהחוקים הדרקוניים שהחיל בוטלו, וארסוי חזרה להופיע בטורקיה, בנוסף לקריירת המוזיקה המתפתחת שלה בגרמניה. היא גם התחילה להופיע בסרטים טורקיים שצולמו בגרמניה.
על פי החוק האזרחי הטורקי החדש, הותר לטרנסג'נדרים שביצעו ניתוח לשינוי מין לבקש תעודת זהות שמכיר במגדרם, וארסוי הוציאה תעודת זהות מתוקנת. הפופולריות שלה בטורקיה נסקה. מעריציה אפילו החלו לכנות אותה "אבלה", או "אחות גדולה" כינוי חיבה שמעיד על קבלתה כאישה בעיני ציבור.
בקיץ 2007 ארסוי נישאה שנית, למתחרה בתוכנית מוזיקה שהייתה בין שופטיו, אך גם נישואים אלו לא ארכו ימים והיא הגישה תביעת גירושין בינואר 2008.
ארסוי עוררה מחלוקת בפברואר 2008, כאשר הביעה ביקורת פומבית על פלישתה של טורקיה לצפון עיראק, באומרה "לו הייתי אם, לא הייתי שולחת את בניי למלחמה". התובע המחוזי של איסטנבול הגיש נגדה כתב אישום על פגיעה בתמיכה הציבורית בצבא הטורקי. הקרן הטורקית לזכויות אדם (IHD) נרתמה להגנתה. ב-19 בדצמבר 2008, ארסוי זוכתה מכל אשמה על ידי בית המשפט.
בשנות האלפיים, ארסוי הסבה את הסגנון המוזיקלי שלה לשילוב של פופ טורקי ומוזיקה טורקית קלאסית. ב-2013 הצהירה על חזרה לשורשיה הקלאסיים, ומאז בעיקר מופיעה ומקליטה מוזיקה קלאסית שמרנית יותר.
טים נחום גידל
טים נחום גידל (; 18 במאי 1909 - 4 באוקטובר 1996) היה צלם גרמני-ישראלי, זוכה פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום, לשנת 1980. במהלך הקריירה של טים גידל, המשתרעת על פני רוב המאה ה-20, תיעדה מצלמתו אירועים מרכזיים וצילומיו נעשו לתעודות חברתיות והיסטוריות חשובות.
ביוגרפיה.
גידל נולד במינכן שבגרמניה בשם נחום גידלביץ', לימים הוסף לו שם רשמי - איגנץ' עד שבחר לאמץ במקומו את השם טים וקיצר את שם משפחתו. טים גידל נולד במינכן, למשפחה יהודית דתית-ליברלית, אשר נטעה בו תחושה חזקה של זהות יהודית וציונית. הוא למד באוניברסיטאות של מינכן וברלין היסטוריה, תולדות האמנות, כלכלה ומשפט בינלאומי. אלה עיצבו את אישיותו כאדם רחב אופקים, בקי בתרבות ובעל מחשבה מעמיקה והשקפת עולם מגובשת, המתבטאת בצילומיו.
דרכו כצלם של טים גידל החלה ב-1929, כאשר אחיו גיאורג, צלם עיתונות שנזקק בדחיפות למחליף רגעי, השאיל לו את מצלמתו והסביר לו את עקרונות הפעלתה. באותן שנים החלה גישה חדשה בתפיסת הצילום העיתונאי והצילום בכלל. צלמי התקופה חיפשו התנסויות חדשות בצילום ככלי ואחר נושאים חדשים ושונים וחיפשו במדיום עצמו את המימד האסתטי והאינטלקטואלי. העיתונות בגרמניה של שנות העשרים המאוחרות פרחה כי הקדישה את דפיה לכתבות מצולמות, וניסתה לקרב את העולם לקוראים באמצעות שפע של מידע חזותי. השימוש במצלמות קלות משקל איפשרו צילום עיתונאי מהיר ובעל אופי ספונטני.
בשנת 1935 כתב גידל דוקטורט על "הדיווח בתמונות והעיתונות" ומאז התמסר למחקר אקדמי בשווייץ, באנגליה, בארצות הברית ובישראל אליה הגיע לראשונה בתחילת שנות ה–30. הוא היה מבין הראשונים שהרצה וכתב על תקשורת חזותית וספרו 1933- 1910 Evolution and Origin Photojournalism: Modern נחשב לרב השפעה.
הכישרון והאינטואיציה של טים גידל שמו במרכז יצירתו האמנותית את האדם. הוא הצליח לחשוף את אישיותו הסמויה של האדם המשמש נושא, לחפש ולגלות את הגונים ובני-הגונים של תכונותיו. במיוחד בצילומיו של מפגשים מקריים עם אלמונים.
גידל, באמצעות פתיחותו הרגשית והמחשבתית, מעורר את התעניינותו של המתבונן בצילום שלא על ידי ביום סצנות ועיבודן, אלא באמצעות תפיסת הבעות ומחוות שהן אינטימיות וגלויות כאחד. או במילותיו הוא: . בסכמו את פילוסופיית הצילום שלו אמר גידל: .
גידל אהב חיי נדודים וביקר בכל יבשות העולם. אהבתו זו והתעניינותו ההומניסטית בתרבויות ובחברות הובילה, בשיתוף רעייתו סוניה גידל, ליצירת סדרה מצליחה של ספרי ילדים שכל אחד התמקד בארץ אחרת ונקרא הכפר שלי ב... (My Village in) הודו, תאילנד, יוון, גאנה, טנזניה, צרפת, אוסטריה וישראל.
גידל הקדיש גם תשומת לב למאורעות החברתיים והמדיניים, למאבקים ולתמורות החברתיות של זמנו. הוא צילם הפגנות, אספות, מהומות ועימותים, ביניהם הסכסוך היהודי-ערבי בארץ-ישראל ואספת הקונגרס הכלל-הודי בראשות מהטמה גנדי. גידל, אוטודידקט ודעתן, העדיף לתת לתמונות לדבר בעד עצמן וסירב להפכן לכלי שרת בידי מדינאים, והשאיר את הצילום לחווייתו האישית של הצופה והמתבונן. לימודי ההיסטוריה תרמו להעמקת מודעותו והבנתו למצבים המצולמים. מבטו כהיסטוריון ניכר היטב גם בשורה ארוכה של ספרים שכתב, ספרי הגות ומחקר בצילום וספרים על ארץ ישראל.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה טים גידל חייל בבריגדה וצלם עיתונות ראשי של הארמייה הבריטית השמינית. צילומיו פורסמו בכתב העת הצבאי Parade. הוא סיקר בכתבות מצולמות (Reportage) את הצבא הבריטי בצפון אפריקה ובבורמה ואף נפצע באי היווני סאמוס. לאחר תום המלחמה צילומיו וכתבותיו הופיעו בעיתונים רבים ביניהם Picture Post, וכן לייף להם היה יועץ מערכת.
טים גידל התגורר לאורך השנים בארץ ישראל לסירוגין וכאשר נישא לפיאה (רעייתו השנייה) ב-1970 חזר והשתקע סופית בישראל. החל מתערוכתו הראשונה בגלריית סטימצקי בירושלים ב-1936, הציג גידל בתערוכות רבות בישראל ובעולם, ביניהן שתי תערוכות יחיד במוזיאון ישראל. צילומיו נכללים באוספים ציבוריים רבים והוא זכה במספר פרסים חשובים כאמן יוצר, כמחנך וכהיסטוריון של צילום.
הערות.
הערות
• נחום טים גידל צילומים 1929–1991, Nachum Tim Gidal. Photographs 1929-1991, The Open Museum, Industrial Park Tefen, Israel.1992(catalogue)
• בדרך משלי, My Way, The Israel Museum ,Jerusalem,1995 (catalogue in English and Hebrew)
לקריאה נוספת.
מבין ספריו המוכרים:
וולוו 145
וולוו 145 (שוודית: Volvo 145) היא מכונית סלון בתצורת סטיישן, 5 דלתות, יוצרה בשוודיה על ידי חברת וולוו בין השנים 1967–1974. יוצרו 268,317 יחידות.
היסטוריה.
סדרת וולוו 140 החליפה את דגם האמזון, (וולוו 121).
המספור של סדרת וולוו 140 מורכב מ-3 ספרות, המייצגות סדרה, מספר צילינדרים ומספר הדלתות בהתאמה.
הרכבת כל שלושת הדגמים הייתה בשוודיה, בלגיה, קנדה, אוסטרליה ומלזיה.
בישראל.
מאיר חברה למכוניות ומשאיות בע”מ הוקמה בשנת 1967 ע”י מאיר קז כיבואנית בלעדית של מוצרי חברת וולוו השוודית. בתחילה ייבאה מכוניות ובהמשך משאיות, אוטובוסים, מנועים וציוד מכני כבד.
בישראל שווקה הוולוו 145, מסוף שנות הששים, בנוסף לוולוו 144 ולוולוו 164.
השפעת גירושים על ילדים בגיל הרך
כתוצאה מהעלייה בשיעור הגירושים, חלה גם מדי שנה עלייה במספר הילדים בגיל הרך בגילאי 3–6 שנים המעורבים בתהליך המשברי הזה. פירוק המשפחה מטה את מסלול החיים של חברי המשפחה ומקבל צביון משברי ברבים מאוד מהמקרים. העלייה הגבוהה בשיעור הגירושים, הוא אחד מהשינויים המשמעותיים והדרמטיים שחלו במבנה מוסד המשפחה במהלך העשורים האחרונים במאה ה -21,בישראל למשל אחד מכל שלושה זוגות מתגרש. גירושים מוגדרים כפירוק התא המשפחתי, שהוא פירוק של סדר חברתי וחוקי מוכר . זוהי תופעה מתמשכת הקיימת שנים רבות והיא משותפת לתרבויות וחברות רבות בעולם ומשפיעה לאורך שנים במידה רבה על ילדי המשפחה בכל מישורי החיים שלהם -  כישורי החיים של הילדים, כושר ההסתגלות, הרווחה הנפשית, הדימוי העצמי, הביטחון העצמי,  רמת התפקוד האישית והחברתית ובריאותם הפיזית.
השפעת הגירושים על ילדים בגיל הרך (3–8 שנים).
אפיונים ייחודיים של הגיל הרך (3–8 ש').