אין תיעוד על התיישבות יהודים בראקושפלוטה עד המאה ה-19. בשנת 1836 הקימו כאן יהודים מפעל לייצור לבד. על פי נתוני מפקדי אוכלוסין מספר היהודים במקום היה 38 בשנת 1857, 82 בשנת 1869, ו -123 בשנת 1880. בראשית שנות השלושים של המאה ה-20 המספר כבר עלה על 2,600 ועל פי מקורות מסוימים, 3,000. הרב האורתודוקסי הראשון במקום היה הרב מיכאל יצחק (מיהאי) דושינסקי 1871- 1939. הרב דושינסקי כיהן כרב היישוב מגיל 27 במשך 40 שנה כמעט עד מותו.
בית הכנסת (היו כנראה לפחות שניים), האחד בית כנסת בסגנון מורי והשני שקיים עד היום כמבנה, אבל משמש כמחסן ספרים. בבית הכנסת האורתודוקסי התפללו גם הנאולוגים.
בתחילת יולי 1944 פונה הגטו של ראקושפלוטה, ואז, יחד עם יהודים אחרים, גורשו האנשים לראשונה למפעל לבנים בבודהקאלאס, ומשם לאושוויץ. יום הזיכרון ליהודים מראקושפלוטה הוא י"ט בתמוז ויש המציינים אותו יחד עם צום שבעה עשר בתמוז.
מי זאת עולה - נשים בתורה על פי הקבלה והחסידות
מי זאת עולה הוא ספר מאת הרב ניר מנוסי העוסק בדמויות נשיות בתורה, על פי פירושים מתחום הקבלה והחסידות. זהו כרך ראשון מתוך טרילוגיה שעתידה לעסוק גם בנשים המופיעות בספרי הנביאים ובספרות חז"ל.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2019, הוצאת מגיד.
הספר.
הספר מציג גישה פמיניסטית-תרבותית, לפיה האישה שוות-ערך לגבר אך שונה ממנו בתכונותיה וברצונותיה. לחיזוק גישה זו, המחבר עושה שימוש נרחב במושגים קבליים על זהותם של האיש ושל האישה. הנחת יסוד נוספת היא שבנפש הנשית קיים מאבק מתמיד בין דמות האישה ה"כאוטית" לדמות האישה ה"מתוקנת". האישה הכאוטית מיוצגת בדמותה של לילית והאישה המתוקנת מיוצגת בדמותה של חוה. המחבר מסווג את הנשים בתנ"ך לפי דמות האישה הדומיננטית יותר בנפשן. כך למשל מתוארת לאה כאישה המקושרת לנשמתה של לילית, בעוד רחל מקושרת לנשמתה של חוה.
חלק מהפרקים בספר מוקדשים לסיפורים מורכבים בתנ"ך, כמו מעשה יהודה ותמר ומעשה שכם ודינה – כאשר הספר נותן פרשנות יצירתית המנסה להדגיש "נקודות אור" גם במעשה הבעייתי לכאורה, תוך יישום של המושג "עזות דקדושה" שמקורו בספר הזוהר. פרק נוסף מוקדש למערכת היחסים של המשולש אברהם אבינו שרה אמנו והגר צרת אברהם. המחבר מרחיב על הסיבות לכך שבאירוע הראשון שרה, שעוד נקראה "שרי", פועלת באופן אקטיבי בעוד אברהם פסיבי, ואילו באירוע במקביל השני שרה בשמה החדש פועלת באופן שונה תוך שאברהם הוא האקטיבי. הפרק האחרון מוקדש לאקטיביסטיות של בנות צלופחד ומשמעותה ביחס לזכויות האישה.
הספר מראה כי התנ"ך מכיר בזכויות האישה הרבה יותר מתרבויות מקבילות בעידן העתיק. ביחס לעת החדשה מועלית בספר הטענה כי לפי הקבלה זמן הגאולה מתאפיין בשיווי זכויות מלא לגברים ולנשים. באתר ההוצאה לאור מתוארת מטרת הספר: .
ביקורת על הספר.
סיגלית בנאי תיארה את הספר כך: .
קישורים חיצוניים.
על הספר
אמיליה לאנייר
אֶמיליה לאנייר (באנגלית: Emilia Lanier; 1569–1645) הייתה משוררת אנגליה בתקופת העת החדשה המוקדמת. היא כתבה את ספר השירה Salve Deus Rex Judaeorum (מלטינית: "הודו לאֵל מלך היהודים") והייתה למשוררת הראשונה באנגליה ואחת הכותבות הפמיניסטיות הראשונות בממלכה. מרבית החוקרים סבורים שהיא "הגברת השחורה" מהסונטות של ויליאם שייקספיר וכי סייעה לו בכתיבתו ואולי אף כתבה חלק מיצירותיו.
מוניטין.
לאנייר נולדה כאמיליה בסאנו והשתייכה למעמד האצולה הנמוכה. אביה שימש כמוזיקאי בחצר המלוכה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ולאחר מותו גדלה והתחנכה בביתן של קתרינה ברנדון לבית ווילובי (Willoughby) ובתה, סוזן ברטי, הרוזנת מקנט. הן לקחו אותה תחת חסותן ודאגו להשכלתה. מאוחר יותר הייתה פילגשו של הנרי קארי, הברון האנסדון הראשון, בן דודה של המלכה.
במשך מאות שנים נשכחה לאנייר אבל בעשורים האחרונים החלה לעמוד באור זרקורי הביקורת והמחקר והיא ידועה בזכות תרומתה לספרות האנגלית. קובץ השירה שהוציאה לאור Salve Deus Rex Judaeorum היה בעל נטייה פרוטו־פמיניסטית וכל שיריו הוקדשו לנשים. היא חתמה על ספרה בשמה האמיתי ולא תחת שם עט כפי שהיה מקובל בתקופתה.
ביוגרפיה.
סיפור חייה של אמיליה לאנייר עולה משיריה, מסמכיה הרפואיים והמשפטיים ומקורות נוספים, שמלמדים על ההקשרים החברתיים בהם חייתה.
ילדות ונעורים.
מרישומי הכנסייה עולה שלאנייר הוטבלה כאמיליה בסאנו ב-27 בינואר 1569, בכנסיית סיינט בוטולף שברובע בישופסגייט, לונדון. אביה, בטיסטה בסאנו, יליד ונציה, היה מוזיקאי בחצר אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. אימה הייתה מרגרט ג'ונסון, שיש הסבורים כי הייתה דודתו של מלחין החצר, רוברט ג'ונסון. אחותה של לאנייר, אנג'לה בסאנו, נישאה לג'וסף הולאנד בשנת 1576, ואילו שני אחיה, לואיס ופיליפ, נפטרו בטרם הגיעם לבגרות. יש הסבורים שמוצא משפחתה היה יהודי או יהודי למחצה, אך הדעות חלוקות בנושא.
בטיסטה בסאנו, אביה של לאנייר, נפטר ב-11 באפריל 1576 כשהייתה בת שבע. לאחר מות אביה עברה להתגורר בבית קתרינה ברנדון לבית ווילובי (Willoughby), גבירה אליזבתנית דעתנית ונועזת שגידלה וטיפחה אותה בחצרה כאחת מנערותיה. קתרינה דאגה לחינוכה של בת חסותה הצעירה והטמיעה בה שלל רעיונות רפורמיסטיים בעלי גוון פרוטו-פמיניסטי. מאוחר יותר לקחה אותה תחת חסותה בתה של קטרינה, סוזן ברטי, שנודעה אף היא כאישה דעתנית וכנושאת-דגלם של רעיונות מתקדמים, ולאנייר למדה יוונית, לטינית, תנ"ך, וכיוצא בזה.
לאנייר הייתה בת 18 כשנפטרה אימה, ומרישומי הכנסייה עולה שנקברה בבישופסגייט ב-7 ביולי 1587.
בגרות.
זמן קצר לאחר מות אימה, הייתה אמיליה לפילגשו של הנרי קארי לבית ווילובי, הידוע בתואר לורד האנסדון, בנם של מרי בוליין והמלך הנרי ה-8, אם כי הדעות חלוקות לגבי זהות אביו הביולוגי. קארי היה איש זקן, נשוי ואב ל־16 ילדים מאשתו ומפילגשיו, ומבוגר מאמיליה ב-45 שנה, ומקורות מספרים שהעניק לה קצבה שנתית בסך 40 פאונד. קארי שימש באותה תקופה כלורד צ'מברלין של המלכה ופטרון האומנויות והתיאטרון ולקח תחת חסותו את "אנשי הלורד צמברלין", להקת התיאטרון של שייקספיר. סביר להניח שקרבתה של לאנייר לברון סייעה לשייקספיר לקבל את תמיכת חצר-המלכות.
בשנת 1592, בגיל 23, הרתה לאנייר להאנסדון ועקב כך נישאה בחופזה לבן דודהּ, אלפונסו לאנייר, ששימש כמוזיקאי בחצר המלכה. יש הסבורים כי האנסדון שילם לאלפונסו כדי שישא לאשה את אמיליה בסאנו ההרה ויעניק מעמד חוקי לילדו. מרישומי הכנסייה עולה שהנישואין התקיימו בכנסיית סנט בוטולף שבאולדגייט ב־18 באוקטובר 1592.
בשנת 1593 ילדה לאנייר את בנה הנרי, שנקרא ככל הנראה על שם אביו וסבו, ובשנת 1598 ילדה את בתה, אודיליה, שנפטרה כשהייתה בת עשרה חודשים ונקברה בסנט בוטולף. בנה, הנרי לאנייר, היה גם הוא מוזיקאי ובשנת 1629 הצטרף לצוות המוזיקאים המלכותיים.
אמיליה בסאנו לאנייר נפטרה בגיל 76 ונקברה בקלרקנוול ב-3 באפריל 1645.
הגברת השחורה.
רוב החוקרים סבורים שאמיליה בסאנו־לאנייר היא הדמות הנשית המכונה בחקר שייקספיר "הגברת השחורה מן הסונטות". מדובר בסונטות 127–154 המוקדשות לאישה כהת שיער, אף שעד היום לא נמצא פתרון מוסכם ואחיד לתעלומת זהותה ומקומה בחייו של שייקספּיר. ג'ון הדסון, מומחה לחקר שייקספיר, סבור שלאנייר היא הגבירה השחורה של שייקספיר ואף כתבה חלק מיצירותיו. גם הסופרת והמתרגמת זיוה שמיר סבורה כך.
לאנייר ושייקספיר.
רבים מאמינים שלאנייר סייעה בכתיבת מחזותיו של שייקספיר, תרמה לידע היהודי שלו ואפילו כתבה חלק מהסונטות שלו. זיוה שמיר טוענת שסונטות רבות שמיוחסות לשייקספיר, מתייחסות לאהוב גבר וסגנון הכתיבה מתאים לשירתה של לאנייר. שמיר סבורה שייתכן כי שייקספיר זכה, כתוצאה מידידותו עם לאנייר, בתמיכת הברון קארי והיא מצביעה על רמזים לאמיליה ביצירתו: פטרוקיו ב"אילוף הסוררת" מבוסס על אלפונסו בעלה ואת השם "בטיסטה", שמו של אביה של אמיליה העניק שייקספיר לאביה של הבת הסוררת. במחזה השייקספירי - בדומה למסופר בספר בראשית על לבן הארמי - האב מסרב לתת את בתו הצעירה והיפה לאישה עד שיימצא חתן לבתו הבכורה. במחזהו של שייקספיר נישואיה של הבת הצעירה נדחים שוב ושוב, שכן האחות הבוגרת והסוררת מרתיעה את כל המחזרים בגין התנהגותה הבוטה ולשונה החדה; השם אמיליה מופיע גם ב"קומדיה של טעויות", ב"אותלו", ב"אגדת חורף" וב"שני שארים אצילים"; ב"טיטוס אנדרוניקוס" שתי דמויות אצילים נושאות את שמה - אמיליוס ובסניוס.
גם הדסון מצא ביצירתו של שייקספיר רמזים לשמה, דמותה ופועלה של לאנייר, וציין בין היתר את השמות "אמיליה" באותלו ו"בסאניו" ב"הסוחר מוונציה" המרמזים על אמיליה לאנייר ועל אביה בטיסטה בסאנו.
אנתוני "טוני" הייגארת', חוקר שייקספירי ששיחק בלהקה השייקספירית המלכותית ובתיאטרון המלכותי הלאומי, חקר את הדמות הלא מזוהה של הגבירה הכהה המופיעה בסונטות של שייקספיר. הוא ניתח את הדיוקן "Mistress Holland" מאת ניקולס היליארד והגיע למסקנה שמדובר באמיליה לאנייר.
RENUAR
Renuar
ריפוי החירש אילם
ריפוי החירש אילם מדקאפוליס הוא אחד הנסים של ישו, שמופיע בבשורת מרקוס בלבד (מרקוס ז: 37-31) . קיימות מקבילות רבות של בין אירועי נס זה לאירועי נס ריפוי העיוור מלידה.
ספור הנס לפי בשורת מרקוס.