בתהליך בחירת השם לספר עולים לדיון שמות רבים. כל השמות תואמים את תוכן הספר, ולפיכך מכילים כולם מעט מהמסר שבספר. אחד מכל השמות שהועלו נבחר לתפקידו, וכל האחרים יורדים לטמיון. לא הכול משלימים עם אובדן השמות הנותרים, ולכן יש המנסים להעביר לקורא את כל השמות שהועלו. את ספרה ירושלים מבפנוכו מסיימת נתיבה בן-יהודה בעמוד שכותרתו "השמות האפשריים לספר הזה", ובו נאמר:
טייס הקרב רן פקר הסביר גם הוא כיצד בחר את השם לספרו האוטוביוגרפי נץ בשחקים:
התאוריה של הכול
התאוריה של הכול (באנגלית: Theory Of Everything, בראשי תיבות: TOE) היא תאוריה משוערת בפיזיקה אשר תהיה מסוגלת להסביר ולקשור בין כל התופעות הפיזיקליות הידועות. בפרט, תאוריה זו תשלב בצורה מוצלחת בין תורת הקוונטים ותורת היחסות הכללית, שתי התורות הפיזיקליות המובילות כיום. חלק מתאוריה זו הוא התאוריה המאוחדת הגדולה.
במהלך המאה ה־20 הוצעו מועמדות רבות לתפקיד, אך אף אחת מהן לא אוששה בצורה ניסיונית. פיזיקאים רבים סבורים, בעקבות טיעונים שפותחו מהעיקרון ההולוגרפי בשנות ה־90 של המאה ה־20, כי התאוריה המבטיחה ביותר כיום היא תורת M ה־11 ממדית. עם זאת, לא קיים קונצנזוס בנושא.
מיוון העתיקה עד לאיינשטיין.
מאז ימי יוון העתיקה, פילוסופים שיערו כי מגוון המראות מסתיר אחדות כלשהי - כך שרשימת הכוחות היא קצרה, ומכילה ערך אחד בלבד. לדוגמה, הפילוסופיה המכנית של המאה ה־17 (אשר טוענת כי את כל המתרחש ביקום ניתן להסביר בידי כוחות הטבע) גרסה כי את כל הכוחות אפשר להכניס תחת קטגוריית "כוחות מגע" בין חלקיקים מוצקים וזעירים. גישה זו ננטשה לאחר קבלת התאוריה של כוח המשיכה ארוך־הטווח של אייזק ניוטון - אך באותו זמן, עבודתו של ניוטון על ספרו "פרינקיפיה" סיפקה את ההוכחה האמפירית הראשונה עבור האיחוד של כוחות שונים לכאורה: עבודותיו של גלילאו על משיכה ארצית, חוקי קפלר לתנועת כוכבי־הלכת, וההסבר עבור גאות ושפל, הוסברו כולן בצורה כמותית בידי חוק אחד ויחיד - חוק הכבידה האוניברסלי.
ב־1820 גילה הנס כריסטיאן ארסטד קשר מסוים בין חשמל למגנטיות ובכך החל עשורים שלמים של עבודה, כאשר גולת הכותרת שלה תהיה התאוריה האלקטרומגנטית של ג'יימס קלארק מקסוול. כמו כן, במהלך המאה ה־19 ובתחילת המאה ה־20, ניכר בהדרגה כי תופעות שכיחות של כוחות - כוחות מגע, אלסטיות, צמיגות, חיכוך, לחץ - נבעו למעשה מפעולות גומלין חשמליות בין החלקיקים הקטנים ביותר של החומר. בשנות ה־20 המאוחרות של המאה ה־20, מכניקת הקוונטים החדישה הראתה כי קשרים כימיים בין אטומים הם דוגמאות לכוחות חשמליים (לפי קוואנטים) - דבר אשר הצדיק אפוא את התרברבותו של פול דיראק שלפיה, "החוקים הפיזיקליים הנדרשים, עבור תאוריות מתמטיות של חלק גדול מהפיזיקה - וכל כולה של הכימיה - ידועים לחלוטין".
את הניסיונות לאחד את תאוריית הכבידה עם תאוריית האלקטרומגנטיות ניתן לתארך אחורה, לפחות עד ניסוייו של מייקל פאראדיי אשר התבצעו בין 1849 ל־1850. לאחר שהשקפתו של אלברט איינשטיין על כבידה (תורת היחסות הכללית) פורסמה ב־1915, החיפוש אחר "תאוריית שדה מאוחדת" החלה ביתר מאמץ.
בתקופה זו, היה זה לכאורה סביר כי לא קיימים כוחות יסודיים אחרים (מלבד כבידה ואלקטרומגנטיות). התורמים העיקריים לפיתוח התאוריה של הכול היו גונר נורדסטרום, הרמן וייל, ארתור אדינגטון, תיאודור קלוצה, אוסקר קליין והבולטים מכולם היו איינשטיין ועוזריו. בשנותיו האחרונות, עמל אלברט איינשטיין רבות כדי למצוא תאוריה מאחדת שכזו, אך העלה חרס בידיו.
תורת השדות הקוונטית.
התורה הפיזיקלית המתקדמת ביותר הקיימת כיום אשר מתקרבת צעד נוסף לחזון התאוריה של הכול ושאוששה בניסויים היא תורת השדות הקוונטית. תורה זו מצליחה לאחד את תורת הקוונטים עם תורת היחסות הפרטית, מצליחה לתאר את החלקיקים השונים בטבע ולאחד שלושה מתוך ארבעת הכוחות היסודיים בטבע בעזרת תורות כיול (הכוח האלקטרומגנטי, הכוח הגרעיני החזק והכוח הגרעיני החלש).
לפי תורת השדות הקוונטית הדבר הבסיסי ביותר אינו חומר, אנרגיה או כוח אלא שדה. ישנם שדות שיוצרים את חלקיקי החומר ושדות שיוצרים את הכוחות היסודיים בטבע. הכוח היסודי הרביעי המוכר כיום - כוח הכבידה, המתואר בעזרת תורת היחסות הכללית, הוא הכוח היחיד שאי־אפשר לקבל בעזרת תורת השדות הקוונטית. כאשר מנסים לתאר את שדה הגרוויטציה מקבלים פתרונות מתבדרים לאינסוף שאינם ניתנים לסילוק ולכן אינם מייצגים נכונה את כוח הכובד (שאינו אינסופי). השאלה כיצד לתאר בעזרת תורת השדות הקוונטית את כוח הכבידה היא אחת מהבעיות המרכזיות כיום בפיזיקה. תורת המיתרים היא דוגמה לתאוריה המנסה לפתור בעיה זו ולהגשים את חזון התאוריה של הכול, אך עדיין אין יודעים האם גישה זו נכונה.
בלוטת הערמונית
בלוטת הערמונית (בלטינית: Prostata; פרוסטטה) היא בלוטה אקסוקרינית במערכת הרבייה של היונקים הזכרים.
יש הבדלים ניכרים בערמונית של מינים שונים, מבחינה אנטומית, כימית ופיזיולוגית. שמה העברי של הבלוטה נגזר מפרי עץ הערמון, שצורתה דומה לו.
בלוטת הערמונית אצל האדם.
הערמונית היא בלוטת מין הקיימת אצל זכרים בלבד. הבלוטה ממוקמת במוצא שלפוחית השתן, ובתוכה עוברת השופכה. הקשר האנטומי הקרוב ביותר של הערמונית הוא לחלחולת (רקטום), הנמצאת מאחוריה. מאחר שהערמונית נמצאת בתוך האגן, ניתן לבדוק אותה בבדיקה טרנס-רקטלית (דרך הרקטום), למשל, על ידי אולטראסאונד הנעשה דרך החלחולת.
בלוטת הערמונית מתפתחת אצל הגבר, ובגילאים 20-30 היא מגיעה לשיא התפתחותה. קוטרה של הערמונית נע בין 3 ל-4 ס"מ ומשקלה כ-20 גרם.
מתחת לערמונית נמצאות בלוטות קאופר, אשר מפרישות נוזל שקוף לפני פליטת נוזל הזרע.
תפקיד הערמונית.
הערמונית היא בעלת תפקיד חשוב בפוריות הגבר. היא מפרישה את נוזל הערמונית, שהוא חלק מהותי מנוזל הזרע. נוזל הערמונית מגן על תאי הזרע. הבלוטה עלולה לגרום לבעיות שונות, החל בדלקות, הפרעות במתן שתן עקב הגדלה שפירה, וכלה בהתפתחות סרטן הערמונית.
ונדה לנדובסקה
וַנדָה לַנדוֹבסקָה (בפולנית: Wanda Landowska; 5 ביולי 1879 – 16 באוגוסט 1959) הייתה צ'מבליסטית פולנייה יהודייה, מחלוצי החייאתו של הצ'מבלו בתחילת המאה ה-20 בנגינתה (הן בהופעות פומביות והן בהקלטות), בהוראת הנגינה בכלי, בפרשנותה ובמחקריה.
חייה.
ונדה לנדובסקה נולדה בעיר ורשה שבפולין הרוסית, בת לאב עורך דין ולאם בלשנית, שתרגמה את מארק טוויין לפולנית. היא החלה לנגן פסנתר בגיל ארבע ולמדה בקונסרבטוריון של ורשה אצל יאן קלֶצ'ינסקי ואלכסנדר מיכלובסקי . בנוסף, למדה קומפוזיציה אצל היינריך אוּרבַּן בברלין. לאחר נישואיה לחוקר הפולקלור הפולני הנרי לב בשנת 1900 בפריז, לימדה פסנתר בסקולה קאנטורום שם (1900–1912). מורה הראשון עודד אותה לנגן את המוזיקה שאהבה וללכת בדרכה, אך מוריה הבאים עשו כמיטב יכולתם להטותה בכיוונים שלא נראו לה, ושנות ההוראה הכפויה הביאו אותה להחלטה להתמסר למוזיקה שאהבה, בעיקר מתקופת הבארוק, ולוותר על הפסנתר למען הצ'מבלו. החלטתה זו הקימה עליה מתנגדים, שראו בצ'מבלו כלי נשכח שאבד עליו הכלח בשנים ההן, אך גם תומכים, בהם גבריאל פורה ומנואל דה פאיה.
ונדה לנדובסקה לימדה צ'מבלו בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין (1912–1919). התעניינותה העמוקה במוזיקולוגיה, ובעיקר ביצירותיהם של באך, קופרן וראמו הובילה אותה לסייר במוזיאונים של אירופה בחיפוש אחר כלי מקלדת מקוריים; היא רכשה כלים עתיקים והזמינה כלים חדשים, שיוצרו לבקשתה אצל פלייל ושות'. היו אלה צ'מבלי גדולים, בעלי מבנה כבד, שהסתמך במידה רבה על מבנה הפסנתר. כלים אלה יצאו במידה רבה מן האופנה בארבעת העשורים האחרונים והזיקו לא מעט להערכה המודרנית של הקלטות לנדובסקה.
יצירות חדשות רבות נכתבו למענה: "אל רטאבלו דה מאסה פדרו" ("El retablo de maese Pedro") של מנואל דה פאיה ציין את שיבת הצ'מבלו לתזמורת המודרנית. בהמשך כתב פאיה קונצ'רטו לצ'מבלו למענה, ופרנסיס פולנק חיבר בשבילה את "Concert champêtre" שלו.
בשנת 1925 ייסדה את בית הספר למוזיקה עתיקה בפריז. משנת 1927 היה ביתה בסַן-לה למרכז ביצוע וחקר מוזיקה עתיקה. כשכבשה גרמניה הנאצית את צרפת, לנדובסקה, שהייתה לאזרחית צרפת ממוצא יהודי, נמלטה מפריז עם עוזרתה ושותפתה לחיים, המוזיקאית דניז רֶסטוּ . היא עזבה את סן-לו בשנת 1940, ולאחר תקופת נדודים בדרום צרפת הפליגה מליסבון לארצות הברית וב-7 בדצמבר 1941 הגיעה לניו יורק. ביתה בסן-לו נבזז, הכלים וכתבי היד נגנבו, ולארצות הברית הגיעה למעשה ללא נכסים של ממש. בשנת 1949 התיישבה בלייקוויל שבקונטיקט, והשיבה לעצמה את מעמדה כמבצעת ומורה בארצות הברית, שבה הרבתה לסייר במסעות קונצרטים. כתביה על מוזיקה, "מוזיקה עתיקה" ו"לנדובסקה על מוזיקה", תורגמו ונערכו על ידי דניז רסטו.
לקריאה נוספת.
דיסקוגרפיה של לנדובסקה:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטה:
שאי שלום ירושלים
"שאי שלום ירושלים", גם "שאלו שלום ירושלם, ישליו אהביך", הוא תבליט של הפסל הישראלי דני קרוון המכסה את הקיר הדרומי של אולם מליאת הכנסת בירושלים. בשל מיקומה, יצירת אמנות זו זוכה לחשיפה תקשורתית גדולה בישראל, בשל צילומי חדשות מאירועים המתרחשים בכנסת, ובשל שידורי ערוץ הכנסת.
היסטוריה.