רשמית אף אחד לא נטל אחריות, סוכנות הידיעות סאנה האשימה את המורדים המתנגדים למשטר, אולם CNFOR, המייצגת את המורדים, גינתה את הפיגוע והוקיעה כמעשי פשע. עם זאת, היא לא האשימה את המשטר כפי שעשתה בעבר בהתקפות אחרות.
קורבנות.
ההתקפה הייתה אז התקרית העקובה מדם מאז תחילת מלחמת האזרחים. על פי נתוני המרכז הסורי לזכויות אדם (OSDH), במתקפה נהרגו לפחות 83 איש, כולל 47 אזרחים ו-36 חיילים, ויותר מ-200 פצועים. לפחות 61 בני אדם נהרגו במזרעה, בהם 17 אנשי כוחות הביטחון, ואילו הפיצוצים בברשה גרמו להרג של לפחות 22 בני אדם, בהם 19 חיילים ושלושה אזרחים.
למחרת המתקפות, לאח'דר בראהימי, המתווך הבינלאומי לסוריה, טען כי לפחות 100 איש נהרגו ו-250 נפצעו.
שירי נבון-ונציה
שירי נבון-ונציה היא פרופסור מן המניין במחלקה לביולוגיה מולקולרית ובפקולטה לרפואה ע"ש אדלסון של אוניברסיטת אריאל בשומרון. מכהנת כראש המחלקה לביולוגיה מולקולרית. חברה בוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת) של המועצה להשכלה גבוהה.
ביוגרפיה.
בשנת 1992 קיבלה תואר ראשון בביוטכנולוגיה והנדסת מזון מהטכניון. בשנת 1994 קיבלה תואר שני בביולוגיה מולקולרית וביוטכנולוגיה ובשנת 1999 קיבלה תואר דוקטור בתחומים אלה, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1999 הקימה במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי את המעבדה לאפידמיולוגיה מולקולרית וחקר עמידות לאנטיביוטיקה, ועמדה בראשה עד 2011.
בשנת 2007 מונתה למרצה בכירה למיקרוביולוגיה קלינית ואימונולוגיה בהפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב.
הצטרפה לסגל האקדמי של אוניברסיטת אריאל בשומרון והיא עומדת בראש המחלקה לביולוגיה מולקולרית ובראש המעבדה לחקר חיידקים פתוגניים ועמידות לאנטיביוטיקה בפקולטה לרפואה ע"ש אדלסון.
תחומי המחקר שלה:
באוגוסט 2020 מונתה לחברה בוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת) של המועצה להשכלה גבוהה.
נבון-ונציה אם לשלושה ילדים. מתגוררת בהרצליה.
פיוטר לומנובסקי
פיוטר ניקולייביץ' לומנובסקי (; 1871 – 2 במרץ 1956) היה לוטננט גנרל בצבא האימפריה הרוסית, אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
לומנובסקי נולד בשנת 1871 ולמד בבית הספר לצוערים בטיפליס. ב-1891 הוא עבר ללמוד בבית הספר הצבאי פבלוביץ' וב-1898 סיים את האקדמיה הצבאית ניקולייב והוצב ברגימנט ווהלין של המשמר הקיסרי. ב-13 במאי 1899 הוא מונה לשלישו של מפקד המחוז הצבאי באזור הים הכספי. ב-7 באוגוסט של אותה שנה הוא הוצב במטה הקורפוס הטורקמני ה-2. ב-22 בספטמבר 1901 הוא מונה לראש מטה האזור הצבאי אמור. ב-25 בדצמבר 1903 הוא הועבר למטה הבריגדה המזרח-סיבירית ה-8, וב-24 בפברואר 1904 מונה לראש מטה הדיוויזיה המזרח-סיבירית ה-8. בתחילת מלחמת רוסיה-יפן הוא הוצב במטה ארמיית מנצ'וריה הראשונה ולחם עמה בקרבות. ב-27 במרץ 1906 הוא מונה לראש מטה הדיוויזיה המזרח-סיבירית ה-6. ב-2 בנובמבר 1908 הוא מונה למפקד הרגימנט הסיבירי ה-24. ב-21 באוגוסט 1912 הועבר למטה המחוז הצבאי קייב.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 מונה לומנובסקי לראש מטה הארמייה השמינית. ב-17 ביולי 1915 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-15 וב-7 באפריל 1917 הועבר לפקד על הקורפוס ה-8. הוא לחם עם הקורפוס במהלך המערכה הקצרה ברומניה. ב-12 ביולי בעיצומה של מתקפת קרנסקי הוא מונה למפקד הארמייה העשירית. הוא לא הצליח להכין את הארמייה בזמן להמשך המתקפה, והיא תפקדה באופן גרוע. ב-30 ביולי הוא הועבר לפקד על החזית המערבית ופיקד עליה עד 5 באוגוסט. בעקבות מהפכת אוקטובר הוא הצטרף לצבא המתנדבים של הצבא הלבן ושימש כשגריר הצבא הלבן ב. ב-1919 הוא נמלט לסופיה ולאחר מכן לניס שם נפטר ב-2 במרץ 1956.
מוזיאון הכנסת
מוזיאון הכנסת הוא מוזיאון להנצחת כנסת ישראל בגלגולה הראשון. המוזיאון עתיד להיפתח בבית פרומין שבמרכז ירושלים במקום בו שכנה הכנסת מקום המדינה ועד לחנוכת המבנה הנוכחי של כנסת ישראל.
היסטוריה.
המוזיאון שוכן בבית פרומין ברחוב המלך ג'ורג' 24, בו פעלה הכנסת כמשכן זמני בכנסות הראשונה עד השישית בשנים 1950–1966. מליאת הכנסת הייתה ממוקמת במפלס רחוב המלך ג'ורג', דוכן הנואמים היה ממוקם בסמוך לכניסה ופנה אל יושבי המליאה אשר ישבו מצפון לו. באולם זה נישאו נאומי בן-גוריון בתקופת כהונתו כראש הממשלה ומדוכן זה התנהלו הוויכוחים המרים בינו לבין מנחם בגין.
הקמת המוזיאון נקבעה בחוק בשנת 2010 עם חקיקת חוק מוזיאון הכנסת, התש"ע–2010, בהשפעת המועצה לשימור אתרים. המוזיאון שואף להחיות את החיים הפרלמנטריים בימי בית פרומין, ולמוזיאון מונתה אוצרת שהחלה בפרויקט של תיעוד היסטורי באמצעות ראיונות וסיפורים אישיים הנוגעים לתקופה שבה שימש המקום למשכנה של הכנסת. נאספו חפצים שהשתייכו לכנסת בגלגולה בבית פרומין ובהם הקלטות של נאומים היסטוריים.
עם ההחלטה על הקמת המוזיאון שוחזר המבנה על חזיתותיו, פורקה תקרת המליאה, וגג המבנה.
עוד בטרם סיום בנייתו ופתיחתו לציבור, המוזיאון פועל במגוון תחומים; סביב מבנה המוזיאון מוצגות תערוכות מתחלפות, המוזיאון משיק ספרים, ערוץ יוטיוב ומגוון פעילויות בירושלים ובכל רחבי הארץ ובהם תערוכה בנתב"ג, השתתפות בפעילות "בתים מבפנים" ותערוכות במבנה הכנסת הנוכחי.
בין השנים 2011-2018 ניהלה את פרויקט הקמת המוזאון הדסה גרינברג-יעקב. ב-2018 הוביל מנכ"ל הכנסת לשעבר אלברט סחרוביץ, הליך מינוי לשמונה משרות ניהוליות בכנסת באמצעות ועדות איתור, בהן מנוי מנהל למוזאון שטרם הוקם. זאת בניגוד לעמדה המקצועית של המועצה המייעצת למוזאון הכנסת. נכון ל-2020 את המוזיאון מנהל ד"ר משה פוקסמן שעל. האוצרת הראשית היא מיכל ברושי נחמני.
המעצב הראשי של המוזיאון: רואי רוט מחברת בריז קריאייטיב.
למוזיאון מועצה מייעצת בת 13 חברים, הממונים על ידי יושב ראש הכנסת שתפקידיה לייעץ לו בנושאי מדיניותו הכללית, ניהולו והפעלתו של המוזיאון, תקציב המוזיאון תוכנית העבודה השנתית שלו, שחזור משכן הכנסת בבית פרומין, שימורו והכשרתו. בראש הוועדה עומד כיום אריה האן מזכיר הכנסת לשעבר.
ביולי 2022 התחילו העבודות להקמת המוזיאון.
הפיצוץ בנמל ביירות
ב־4 באוגוסט 2020 בשעה 18:08 התרחש פיצוץ בנמל ביירות, בירת לבנון. 218 איש נהרגו באסון, למעלה מ־7,000 נפצעו, רבים נעדרו ונגרם נזק עצום לבירה הלבנונית.
הפיצוץ היה דו־שלבי והתרחש במחסן שהכיל 2,750 טון אמוניום חנקתי, שהוחרם בשנת 2014 מספינה שנאלצה לעגון בנמל. הוא הביא לנזק גדול בנמל וניפוץ חזיתות הזכוכית של מבנים ובתים ברוב שכונות ביירות. הנזק השפיע על אלפי בתים קילומטרים ספורים מאתר הפיצוץ. כתוצאה מהפיצוץ נגרמה רעידת אדמה קטנה בעוצמה 3.3 בסולם מגניטודה לפי מומנט, הופסקה אספקת החשמל בכל רחבי ביירות והיא הוכרזה אזור מוכה אסון. במהלך פינוי הפצועים מתו חלקם עקב חוסר מקום בבתי החולים, פצועים קל טופלו בבתי מלון וניתוחים רבים נערכו במסדרונות בתי החולים.
מספר ימים לאחר הפיצוץ התפטר ראש ממשלת לבנון, חסאן דיאב יחד עם כל חברי הממשלה.
כעבור מספר ימים נפתחה חקירה והתובע הלבנוני שניהל את החקירה, פאדי סוואן, הגיש בדצמבר 2020 כתב אישום נגד דיאב, ונגד שלושה שרים לשעבר. הם הואשמו ברשלנות. בפברואר 2021 הודח סוואן ובמקומו מונה טארק ביטאר. החקירה הוקפאה בדצמבר 2021.
לבנון, ערב הפיצוץ.
ערב הפיצוץ, הייתה לבנון שרויה במשבר כלכלי חמור שכלל מחסור בדלק, בחשמל ובמוצרי יסוד. שיעור האבטלה במדינה היה בין 30% ל־50%, וערך המטבע הלבנוני קרס ב־80% בשמונת החודשים שקדמו לפיצוץ. יחס החוב־תוצר של לבנון הגיע למעל 150 אחוזים. ד"ר סאלם אבי-סאלח, רופא נשים וראש ארגון הרופאים בטריפולי, הזהיר כחודש לפני האירוע מפני קריסה מוחלטת של שירותי הבריאות במדינה אם לא יוזרם סיוע כספי מיידי.
המערכה הפוליטית הלבנונית הייתה מתוחה אף היא: שר החוץ נאסיף חתי התפטר, ומפגינים קוראים לביעור שחיתות שלטונית. בנוסף לכך סבלה לבנון מהשלכות משבר מגפת הקורונה העולמי. ימים אחדים קודם לאירוע נטען בכתבה במקור ראשון: "לבנון נתונה במשבר מהגרועים בתולדותיה, ולא נגזים אם נאמר שהוא משבר קיומי. לא פחות".
על כן, עוד קודם לפיצוץ שגרם לנזקים כלכליים כבדים נוספים, לבנון הייתה נתונה במצב כלכלי ופוליטי מהחמורים בתולדותיה.
נמל ביירות היה בטרם הפיצוץ נמל הכניסה העיקרי לסחורות בלבנון, ודרכו עברו כ־70% מהסחורות שנכנסו למדינה. ב־2018 נכנסו דרך הנמל 7.05 מיליון טון סחורות ויצאו כמיליון טון. הכנסותיו באותה שנה היו כ-313 מיליון דולר, אך ב־2019 הן ירדו ל־200 מיליון דולר.
האירוע.
ב־4 באוגוסט 2020, בשעה 18:00 לערך, עלה באש מחסן זיקוקים בנמל ביירות והחלו בו פיצוצים. כבאים הוזעקו למקום ובמהלך עבודתם התפשטה האש להאנגר מספר 12 בנמל, שבו אוחסן אמוניום חנקתי שנפרק בנמל בשנת 2013, ואירע פיצוץ אדיר שיצר גל הדף עצום שהורגש עד למעלה מ־24 ק"מ, על פי ההערכות, הפיצוץ בנמל היה בעוצמה של כקילוטון TNT. הדיו נשמעו לאורך עשרות קילומטרים וכן נשמע בישראל וסוריה. ופטריית עשן אדומה לבנה התמרה לגובה מאות מטרים.
כ-190 בני אדם נהרגו, בהם ככל הנראה כבאים שניסו לכבות את השרפה באיבה, ו־4,000 נפצעו. בין ההרוגים ניזאר נג'ריאן, מזכ"ל מפלגת הפלנגות הנוצריות. בתי החולים בביירות הגיעו לתפוסה מלאה, והצלב האדום העביר את הפצועים הרבים אל בתי חולים מחוץ לביירות.