יחסי המסחר הצ'יליאניים-פרגוואנים מבוססים בעיקר על הסכם ההשלמה הכלכלית (ACE) שנחתם בין צ'ילה למרקוסור. מרבית הייצוא הצ'יליאני לפרגוואי כולל מכוניות נוסעים, מוצרי הנעלה (על בסיס גומי), חוטי נחושת, חומרים לייצור משקאות א-אלכוהולים וציוד רפואי; פרגוואי מצידה מייצאת לצ'ילה בעיקר בשר בקר, כדורים רפואיים על בסיס שמן סויה, תירס וסוגים שונים של אורז. משום שפרגוואי היא מדינה ללא מוצא לים, חלק מהנמלים שבצפון צ'ילה משמשים לייבוא סחורות לפרגוואי דרך האוקיינוס השקט.
קיים הסכם שיתוף פעולה שנחתם בין המנהל הכללי של הטריטוריה הימית של צ'ילה לאיגוד הסוחרים של פרגוואי, המקדם העברה של סחורות מצ'ילה לפרגוואי. בנוסף, מתוכנן פרויקט ענק לבניית מסדרון מים ארוך בשיתוף חלק גדול ממדינות אמריקה ומשקיעים חיצוניים, שיגשר בין חופי האוקיינוס האטלנטי שבברזיל לחופי האוקיינוס השקט שבצ'ילה. התעלה המתוכננת צפויה לעבור גם בפרגוואי וארגנטינה, לשם אינטרס כלכלי למדינות אלה, וכך המדינה ללא המוצא לים תוכל להקים נמלים ולייבא ולייצא סחורות גם לרחבי העולם.
פרו.
יחסיהם של צ'ילה ופרו מתחילים אחורה בזמן, כאשר שתיהן היו מחוברות תחת אימפריית האינקה. אז, כל הצד המזרחי של אמריקה הדרומית היה ישות אחת, שהורכבה מבני האינקה. עם הכיבוש הספרדי במאה ה-16 האזור חולק למלכויות משנה ולמעשה הופרדו צ'ילה ופרו למלכות המשנה של פרו והקפיטניה חנרל של צ'ילה.
לאחר הכרזות העצמאות.
בתחילת המאה ה-19, כחלק מגל מלחמות העצמאות של דרום אמריקה, ביקשה פרו את עצמאותה מספרד, וצ'ילה (יחד עם מדינות נוספות) תמכה בה וסיפקה לה נשק וציוד רפואי. לאחר שהפכה פרו למדינה עצמאית, היא וצ'ילה הסכימו על אינטרסים משותפים והעבירו סחורות זו לזו דרך הים או דרך בוליביה, לפני שהפכה למדינה ללא מוצא לים.
מלחמת הקונפדרציה.
נקודת השבר ביחסי צ'ילה-פרו נעוצה במלחמת הקונפדרציה. אז פרו הייתה מחולקת לשתי רפובליקות: הרפובליקה של פרו הצפונית, והרפובליקה של פרו הדרומית. לאחר שנוצרה אי-יציבות שלטונית בפרו הצפונית, אנדרס דה סנטה קרוז נשיא בוליביה, ראה בכך הזדמנות לממש את חזונו לאחד את פרו, בוליביה וצ'ילה להקים שוב מדינה אחת היכן ששלטו בעבר האינקה. על כן, ניצל סנטה קרוז את המצב הפוליטי הרעוע כדי לספח את פרו לבוליביה וליצור את הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית. לאחר שנוצרה, החל סנטה קרוז לכבוש חלקים מארגנטינה. על כן, זאת פתחה נגדו במלחמה כבר ב-1836, שנת ההקמה של הקונפדרציה. לאחר כשנה פרשה ארגנטינה מהמלחמה, אבל צ'ילה, שראתה בקונפדרציה איום מוחשי על עליונותה הכלכלית, הכריזה עליה מלחמה, ובשנת 1839 הכניעה אותה כשכבשה את לימה בעזרת כוחות מורדים פרואנים.
לאחר שהתפרקה הקונפדרציה שלטה צ'ילה בפרו למשך זמן קצר, ואז השביעה נשיא מטעמה שישלוט בה. שתי המדינות לא נקלעו למצב של מלחמה זו בזו עד למלחמת האוקיינוס השקט. אז, תקפה שוב בוליביה את צ'ילה בניסיון להחזיר אליה את שטחי הגישה לים שלה. באותו הזמן הייתה לפרו ברית סודית עם בוליביה נגד צ'ילה, אך היא לא הכריזה מלחמה גם כאשר אנטופגסטה נכבשה על ידי צ'ילה. הכרזת מלחמה מצד פרו הגיעה רק כאשר צ'ילה יצאה בהכרזת מלחמה עליה, ופרו השיבה בכך שגירשה את האזרחים הצ'יליאנים ששהו בה. זהו לא היה האינטרס הפרואני היחיד - הכרזת המלחמה, מלבד כיבוד ההסכם עם בוליביה, הגיע בעקבות עליית מונופול הדשן של צ'ילה. פרו ראתה בכך הזדמנות לכבוש את אזורי התעשייה הצפוניים של צ'ילה, אך טעתה טעות מרה והמלחמה נגמרה כאשר פרו במצב רע מאוד והיא כבושה כולה על ידי צ'ילה. פעם נוספת היא החזיקה בפרו זמן מסוים ולאחר זמן קצר שחררה אותה, עם אמנת אמנות אנקון.
שלטון החונטה הצבאית.
במאה העשרים, עם עליית השלטון הצבאי בצ'ילה, היא ניתקה כל קשר עם פרו, כמו עם מדינות נוספות. במשך הזמן הזה בפרו שלטה המפלגה המהפכנית של חואן ולסקו, שקידמה רעיונות לאומיים. במלוא מאה שנה למלחמת האוקיינוס השקט הצבא הפרואני התחמש באופן יוצא דופן, מה שגרם לצ'ילה לחשוב שמתוכננת פלישה של פרו לצ'ילה. על כן, צ'ילה מיקשה את הגבול שלה עם פרו במאות אלפי מוקשים נגד בני אדם וטנקים.
היחסים החלו להפשיר החל משנת 2002, כאשר ממשלות שתי המדינות בתהליך תיחום הגבול בהתאם להסכמים הבינלאומיים שנחתמו באמנת אוטווה. ב-22 באוגוסט 2006 נחתם הסכם הסחר החופשי בין צ'ילה לפרו המאפשר העברה של סחורות ללא פיקוח מיותר מצ'ילה לפרו ולהפך. בין נובמבר 2005 למאי 2006, עקב צו הסגרה שניתן על ידי בתי המשפט בפרו, עוקב ונעצר נשיא פרו המודח, אלברטו פוג'ימורי, שקיווה לברוח לצ'ילה, והוחזק תחת משמר מיוחד בבית הספר לז'נדרמריה בסנטיאגו דה צ'ילה.
בשנת 2007 ראתה לנכון ממשלת צ'ילה, מתוך כבוד היסטורי, לתקן את העוול שעשתה לפרו והחזירה אלפי ספרים היסטוריים וחשובים שבזזה מהספרייה הלאומית של פרו בזמן הכיבוש הצ'יליאני בפרו. עם זאת, פרו עדיין מחכה למאות אלפי פריטי תרבות גנוזים שמוחזקים בבעלות צ'יליאנית.
התביעה על המים.
בשנת 2008 פרו תבעה את צ'ילה בעקבות הפרה של הסכמי הגבולות הימיים בי המדינות בבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג. רק בשנת 2014, לאחר שהוצגו טענות רבות משני הצדדים, בית המשפט פסק כי יש לשנות את תחומי המים הכלכליים ותחם את הגבולות מחדש בצורה שתהווה פשרה בין שתי המדינות.
בשנת 2017, התקיים הקבינט הדו-לאומי צ'ילה-פרו הראשון בלימה, אשר בו התכנסו המנהיגים, מישל בצ'לט ופדרו פבלו קוצ'ינסקי, יחד עם שרי החוץ שלהם על מנת להגיע להסכמות משותפות.
קולומביה.
ההיסטוריה המשותפת של המדינות מתחילה במלכות המשנה של פרו, כאשר שתי המדינות נכללו בה אך נוהלו בנפרד על ידי הקפטן הכללי של צ'ילה ומלכות המשנה של גרנדה החדשה. ב־21 באוקטובר 1822, ארבע שנים לאחר שקיבלה צ'ילה את עצמאותה, נחתמה האמנה הראשונה שכוננה את היחסים בין צ'ילה לרפובליקת קולומביה הגדולה (לעתיד קולומביה) שנקראה "אמנת הידידות, הליגה והקונפדרציה", ולפיה שתי המדינות הסכימו להתאחד כדי לשמור על עצמאותן. עד לשנת 1853 היחסים היו רק רשמיים אך ללא ייצוג או פעולות אקטביות, אך אז נחתם הסכם 'שוויון הדגלים הקולומביאנים והצ'יליאנים' מטעם ארגון הימאים עבור תנועה חופשית של ספינות מצ'ילה לקולומביה ולהפך. בשנת 1855 מינתה ממשלת צ'ילה את קרלוס בלו להיות שר תושב (בדומה לשגריר) עד שנת 1876, אז מונה דומינגו קרוז לאותו תפקיד.
במהלך מלחמת האוקיינוס השקט היחסים בין שתי המדינות היו מתוחים, בעיקר בשל תפקידה של פנמה, שהייתה אז תלויה מבחינה ניהולית בקולומביה, אשר שימשה לרוב עבור העברת ציוד מלחמה פרואני שיובא מאירופה. הציוד הגיע או מארצות הברית או מקוסטה ריקה לנמל קולון הפנמאי, שם הוא נלקח ברכבת לעבר פנמה כדי להישלח משם לפרו, לפעמים עם עצירת ביניים באקוודור כדי ליצור אשליה שהציוד מיועד למקום אחר.
חתימת הסכמים.
בשנת 1921 שתי המדינות חתמו על הסכם להקלה על סוחרים הפועלים בשתי המדינות, ובשנת 1929 חתמו על הסכם הסגרה ביניהן. בשנת 1936, פרחו היחסים הכלכליים עם חתימת הסכם הסחר הכולל. בשנת 1966 ערך נשיא צ'ילה אדוארדו פריי מונטלבה ביקור רשמי בקולומביה, וביסס קשר הדוק עם הנשיא קרלוס ללראס רסטרפו.
לאחר ההפיכה בצ'ילה בשנת 1973, היחסים של קולומביה עם השלטון הצבאי והחשוך של צ'ילה היו קרירים ומרוחקים, אך לא בצורה קיצונית. שר החוץ הקולומביאני חוליו לונדוריו היה אחד מהבודדים שערך ביקור רשמי בצ'ילה בתקופה זו. ביוני 1990, לאחר נפילת המשטר הצבאי, ביקר נשיא קולומביה וירחיליו ברקו ורגס בצ'ילה, כאשר החל המשא ומתן להסכם על המאבק בסחר בסמים.
שנות האלפיים.
ב-27 באפריל 2006, שתי המדינות חתמו על הסכם סחר חופשי. ב-19 באפריל של השנה שלאחר מכן, ביקרה הנשיאה מישל בצ'לט בקולומביה, חתמה על הסכם לויתור על מכס כפול ותוכנית פעולה נגד פשע מאורגן וטרור. נקודה חשובה המאששת את מצב היחסים הטוב בין שתי המדינות הייתה השתתפותה של צ'ילה כמדינה נלווית, יחד עם ונצואלה, במהלך תהליך השלום בקולומביה, שסיים את הסכסוך המזוין עם ארגון ה-FARC. צ'ילה השתתפה בתהליך דומה של משא ומתן שהתנהל בין ממשלת קולומביה לבין צבא השחרור הלאומי.
בשנת 2019 היו הנשיא הצ'יליאני והקולומביאני, סבסטיאן פיניירה ואיוואן דוקה, שני היזמים והמייסדים העיקריים של הפורום לקידום דרום אמריקה.
אקוודור.
יחסי המדינות ראשיתן בשנת 1822, עם מלחמת העצמאות של אקוודור, בה הכוחות המזוינים של צ'ילה נלחמו נגד הספרדים. הכוחות הצ'יליאנים נלחמו להביס את המלוכנים מכל אזור צפון אמריקה הדרומית, כולל אקוודור. הניצחון המכריע ביותר של הכוחות הצ'יליאנים באקוודור היה קרב פיצ'ינצ'ה בשנת 1822, ויש הטוענים כי היה המכריע ביותר במלחמות העצמאות של מדינות אמריקה בכלל. לאחר שחרורה, אקוודור, שהייתה מדינה קטנה ושולית יחסית, לא ניהלה יחסים חמים עם צ'ילה במשך רוב המאה ה-19, משום שלא נראה אינטרס כלכלי או מדיני ביחסים אלו.
היחסים החלו להתחמם במאה ה-20, כאשר אקוודור נקלעה לכסוך גבולות עם פרו. כדי למנוע מלחמה התגייסו מדינות ה-ABC (ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה) על מנת לתווך ביניהן. בשנות ה-40 של המאה ה-20 אקוודור ופרו נקלעו פעם נוספת למלחמה, שעתידה להיקרא מלחמת פרו–אקוודור. המלחמה נגמרה בשנת 1942 עם התערבות נוספת של צ'ילה, וחתימה על פרוטוקול ריו דה ז'ניירו שסיים את המלחמה והוביל לשיתופי פעולה נוספים בין צ'ילה לאקוודור.