בנם של הורים מהכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי, ג'קסון גדל כנוצרי לא דתי והוא תמיד דיבר בראיונות בפתיחות בקשר לאמונתו. כחלק מהאמונה שלו, כנער מתבגר בחר שלא לשתות או לעשן סמים. ג'קסון גם תומך בהתנזרות ממין לפני הנישואין. ג'קסון הודה לעיתים קרובות לאלוהים במהלך נאומי קבלת הפרס שלו. בזמן שג'קסון שיחק בסדרה "ג'נרל הוספיטל", הוא ומשפחתו קיימו כנסייה ביתית בברבנק בה השתתפו חברי צוות שונים, כולל אשתו לעתיד של ג'קסון ליסה וולטג'יו. ג'קסון הסביר כיצד אמונותו השפיעה על בחירתו בתפקידי המשחק בראיון ל-אנטרטיינמנט ויקלי בשנת 1999, "אני לא אהיה מעורב בסרט שהוא סאטירה בפניו של אלוהים. [. . . ] אני שחקן, אז אני צריך לשחק אנשים שמאמינים אחרת ממני. הייתי מוכן לגלם דמות לא מאמינה ואנטי-אלוהית לחלוטין, כל עוד זה לא היה המסר של הסרט כולו."
בשנת 2012 הוטבלו ג'קסון ומשפחתו בכנסייה האורתודוקסית. ג'קסון סיפר כי טיול ברומניה ורומא, הביא אותו ללמוד על ההיסטוריה של הנצרות. בנאום קבלתו לפרס אמי שלו לשנת 2012, הודה לשילוש הקדוש כמו גם לנזירים במובלעת הנזירים האורתודוקסית הר אתוס. מאוחר יותר הסביר ג'קסון בראיון, "האנשים האלה [מקדישים] את חייהם לתפילה, ולא רק מתפללים על עצמם, אלא באמת מתפללים עבור כולנו. ואז עלתה במוחי המחשבה: עם כל ההרס, הכאוס והטירוף שמתרחשים בעולם הזה, אם התפילה שלהם לא הייתה מתרחשת, איך היה העולם הזה? הרגשתי, באופן אישי, שאני רק רוצה להודות להם מכיוון שאני באמת מאמין שתפילתם מאד משמעותית."
ב-18 בספטמבר 2020, דיווח אתר "OrthoChristian.com" כי ג'קסון עבר לאירלנד כדי לסייע בתמיכה במנזר חדש שהוקם על ידי הכנסייה האורתודוקסית הרומנית בדרום ומערב אירופה. הוא מסביר בראיון, "זו הסיבה העיקרית שעברתי לגור בה, אני מתפלל כבר שנים שמנזר אורתודוקסי יוקם באירלנד."
שיאה
השיאה (Shea; שם מדעי: Vitellaria paradoxa) הוא עץ פרי אפריקני ממשפחת הספוטיים והמין היחיד בסוג ויטלאריה. הוא עץ נשיר, וגובהו הממוצע נע בין 7–15 מטרים, אך עשוי להגיע גם לגובה 25 מטרים וקוטר הגזע לכשני מטרים.
הפרי הוא אגוז שתכולת הזרע שלו עשירה בשומן שממנו מפיקים את חמאת השיאה. האגוז מרכיב חשוב בתזונה באפריקה ויש לו ייעודים נוספים.
העץ נמצא ברשימת ה-IUCN בין המינים בסכנת הכחדה, עקב ריבוי שריפות וניצול יתר.
שני תת-מינים מוכרים: נילוטיקה (nilotica) במזרח אפריקה, ופרדוקסה (paradoxa) במערב אפריקה.
תיאור.
העץ מתחיל להניב פרי בגיל 10–15. כשהתפוקה המרבית מושגת בין שנתו ה-20 ל-30. העץ ממשיך לתת פירות כ-200 שנה. הפירות גדולים וצורתם דומה לשזיף. תנובת עץ ממוצעת בין 15 ל-20 קילוגרם של פרי, כשהשיא יכול להגיע לכ-50 ק"ג. כל קילוגרם פרי שווה ל-400 גרם זרעים מיובשים.
תפוצה.
עץ השיאה גדל פרא בחגורת הסוואנה היבשה של מערב ודרום מסנגל במערב לסודאן ודרום סודאן במזרח, ולרגלי הרמות האתיופיות. בשטחן של 19 מדינות ברחבי יבשת אפריקה, כלומר בנין, בורקינה פאסו, קמרון, הרפובליקה המרכז אפריקאית, צ'אד, אתיופיה, גאנה, גינאה ביסאו, חוף השנהב, מאלי, ניז'ר, ניגריה, סנגל, סיירה לאון, דרום סודאן, סודאן, טוגו, אוגנדה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו וגינאה.
בחפירות באזור הכפר סאוגה נמצאו עדויות לייצור חמאת שיאה במאה ה-14.
שימושים.
לחמאת השיאה שימושים נרחבים משימוש למאכל ולמטרות רפואיות, במערב החמאה משמשת פחות למזון ומשולבת בתעשיית הקוסמטיקה. בגאנה ובניגריה מהווה החמאה מרכיב עיקרי בייצור הסבון האפריקאי. יש גרסאות של החמאה כשהיא מזוקקת בחימום ואז היא נוטה להיות לבנה וחלקה, לעומת הכבושה בכבישה קרה שהיא בצבע שמנת צהבהבה ובעלת מרקם גרגרי במקצת.
בחלק ממדינות אפריקה, כמו בנין, חמאת שיאה משמשת כשמן בישול, כשעווה לאיטום, למספרות, להכנת נרות וכמרכיב במשחות רפואיות. היא משמשת על ידי יצרני כלי הקשה אפריקאיים מסורתיים להגברת עמידות העץ הטבעי ממנו עשויים הכלים.
זחלים החיים על עץ השיאה משמשים אף הם למאכל.
בדפורד CF
בדפורד CF (באנגלית: Bedford CF, קרוי גם: Bedford Blitz, Opel Bedford Blitz) היא סדרה של מסחריות אשר בנוסף יוצרה במספר תצורות, מתוצרת יצרנית הרכב המסחרי הבריטית Bedford Vehicles , חברת בת של ג'נרל מוטורס אשר יוצרו בין השנים 1988–1969 בבריטניה.
הירץ שייאר
אברהם נפתלי הירץ שייאר (בגרמנית: Abraham Naftali Herz Scheuer; 1753 – 1822) היה רב ומקובל גרמני שכיהן כאב בית דין וריש מתיבתא במיינץ, ומחבר ספר "תורי זהב" על שיר השירים.
ביוגרפיה.
נולד בפרנקפורט דמיין בשנת 1753 לרבי דוד טבלי שייאר ואשתו השנייה (בתו של רבי נתן אוטיץ, רבה של במברג).
משנת 1778 עד 1782 הנהיג את ישיבת אביו במיינץ כראש הישיבה. בשנת 1811 התמנה לרבה של העיר, שם נפטר ב-10 באוקטובר שנת 1822.
הספד עליו נדפס בספר "אלון בכות" מהרב וולף המבורג.
מפסקיו.
במסגרת ריב ההיכל, פסק נגד השימוש בעוגב בבתי כנסת בשבתות וימים טובים (אפילו על ידי נוכרי). פסק ההלכה התפרסם על ידי בית דין הצדק של קהילת המבורג בספר "אלה דברי הברית" (נדפס באלטונה, 1819).
חיבורו.
ספרו "תורי זהב" נדפס אחרי פטירתו על ידי נכדו ותלמידו, שמואל באנדי (בן חתנו הרב משה יונה באנדי). בסוף הספר נדפס מאמר על מגילת אסתר תחת השם "שקל הקדש", ועוד דרשות ושו"ת מהמחבר.
קרל פרדיננד זון
קרל פרדיננד זון (בגרמנית: Karl Ferdinand Sohn; 10 בדצמבר 1805 – 25 בנובמבר 1867) היה צייר גרמני.
ביוגרפיה.
הוריו היו יוהאן סמואל זון ולואיז, לבית גנדריך, שניהם מפרנצלאו באוקרמרק.
בגיל 18 הפך לסטודנט באקדמיה לאמנות בברלין. לאחר שסיים את כל השיעורים עבר לסטודיו הפרטי של וילהלם פרידריך שדו. יחד עם אדוארד בנדמן, כריסטיאן קוהלר, היינריך מוק. בשנת 1827 עבר לדיסלדורף לאקדמיה לאמנות.
ציורו "רינאלדו וארמידה" (1828), שהושלם בדיסלדורף, הוצג בתערוכה הראשונה של אמני חבל הריין ווסטפאליה בשנת 1829 וזכה לשבחים. בתערוכת האמנות בברלין בשנת 1830 הוצג הציור "אונס היילאס".
הוא ליווה את שדו לרומא בשנת 1830, ושהה באיטליה עד 1831. יצירות האמנות שראה שם והקסם של הדרום היו עוצמתיים וכיוונו את יצירותיו לתכנים רומנטיים.
בציוריו הראשונים העדיף זון את נושאי העת העתיקה, וגם יצירות ספרות כמו רומיאו ויוליה (1836) על פי ויליאם שייקספיר. הוא גם יצר תמונות שלא התבססו על ספרות, כמו נגן הלוט (1832) ושתי האחיות. עם זאת, מספר תמונות ההיסטוריה שלו לא היה גדול וציירם רק עד 1853, מכיוון שהוא היה מחויב לציור הדיוקנאות ולפעילויות ההוראה שלו.
בשנת 1833 הפך לתלמידו רודולף יורדן, שהגיע מברלין. באותה שנה הפך זון לחבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות בברלין. כאשר מונה לפרופסור בשנת 1838, הוא השתלט על אולם העתיקות, ועל החוג לציור ועל המכינה עד לשנת 1855.
לאחר מכן הוא השהה את עסקיו הרשמיים באקדמיה במשך ארבע שנים, אך נכנס מחדש אליהם למען שדו החולה בשנת 1859 ולימד שם ציור עד מותו.
בית הספר לציור בדיסלדורף, שעוצב בתחילה על ידי פטר פון קורנליוס ווילהלם פון שדו, העניק עדיפות לציור היסטורי ומונומנטלי. אבל אין לזלזל בהשפעתו של זון על בית הספר לציור בדיסלדורף. הוא היה יעיל ביותר כמורה: כמעט כל האמנים בבית הספר בדיסלדורף היו תלמידיו לתקופה קצרה או ארוכה יותר, הטכניקה שנלמדה בבית הספר בדיסלדורף נובעת בעיקר מהוראתו. הוא זכה להערכה הגבוהה ביותר בקרב תלמידיו, והערותיו הוערכו יותר מאלה של כל מורה אחר, שכן הם תמיד היו קצרות וענייניות והצביעו על מה שחשוב.
אף אחד מתלמידיו לא חיקה אותו כי הם התאמנו בצורה שונה מאוד בהנחייתו. בנוסף לשיעורים האקדמיים עם סטודנטים, היה לזון סטודיו בו לימד סטודנטים פרטיים רבים במהלך השנים, רבות מהן היו נשים ציירות. כמו אמלי בנזינגר, גם יולי פון אגלופשטיין וחבר הפרלמנט האנגלי-אירי, ג'ון לסלי, היה אחד מתלמידיו.
האמנות הגבוהה ביותר שלו התגלתה בפורטרטים הנשיים. היכולת להביע טבעיות רגישה וחושנית הביאה לזון עבודות פורטרט רבות עם לקוחות מהאריסטוקרטיה והמעמד הגבוה גם מרוסיה וארצות הברית. משימה שהייתה לו קשה בשנותיו האחרונות. דיוקנאות הנשים שלו "הם בעלות יופי וחן יוצאי דופן, הוא ידע להעניק להם אצילות אמיתית, הוא ראה את הטבע מהצד היפה ביותר שלו...לדמויות האידיאליות שלו אף פעם לא חסרים מאפיינים אינדיבידואליים, אבל המראה בציור שלו מעלים במידה מסוימת את הפגמים החזותיים של הדמות. הייתה לו פחות הצלחה בדיוקנאות גברים, בהם סגנון הייצוגי שלו תמיד נראה מעט רך."
קרל פרדיננד זון היה מחובר עם חיי התרבות והפוליטיקה של דיסלדורף. במהלך האירועים בשנת 1848, המכונה מהפכת מארס, שהובילה לייסוד האספה הלאומית הגרמנית ולאימוץ החוקה. קרל פרדיננד זון לקח חלק בדיונים הפוליטיים. ב־6 באוגוסט 1848 הכריזה "האגודה למלוכה דמוקרטית" בדיסלדורף, על "פסטיבל האחדות הגרמנית", אליו תרמו ציירים ופסלים מעיצובם האמנותי. זון עיצב את דמות הגרמנייה (שנוצרה אז על ידי דיטריך מיינרדוס) מעץ, קרטון ובד, עם חרב מורמת בידה הימנית, גובה מטר וחצי. בהתלהבות מהאידיאלים הלאומיים, נוסדה באותו ערב אגודת האמנים "מלקסטן". זון היה אחד החברים המייסדים יחד עם פרופסורים וציירים אחרים באקדמיה.
בחג המולד 1853, קלרה שומאן העניקה לבעלה דיוקן שצויר על ידי קרל פרדיננד זון.
ב־25 בנובמבר 1867, כמעט בן 62, נפטר קרל פרדיננד זון משבץ מוחי בעת שביקר את חברו פרדיננד פון הילר בקלן.
משפחתו.