עיקר עיסוקו של דיין במשך השנים הייתה פעולתו הענפה בתחום ביקורת ולימוד הקולנוע: בשנות ה-80 לימד מסלול ללימודי קולנוע ב"בית צבי" ובאוניברסיטת תל אביב, אחר כך לימד קולנוע בבית הספר סם שפיגל ובמוסדות לימוד אחרים, ביקורותיו התפרסמו בעיתונות וברדיו, והוא כיהן כלקטור בקרנות קולנוע שונות.
דיין שימש לאורך שנים רבות כמבקר הקולנוע בתוכניתו של מולי שפירא "בילוי נעים" בגלי צה"ל. ומבקר הקולנוע של העיתונים "העיר" ו"גלובס".
בשנים 1979–1980 הגיש את תוכנית הקולנוע של הערוץ הראשון "מסך גדול מסך קטן". באותן השנים גם שימש כמנהל המכון הישראלי לקולנוע.
בשנת 1988 שימש כמנהל האמנותי של פסטיבל פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
בשנת 1989 ערך את "מדריך הווידאו בישראל", ספר הסוקר כ-1,100 סרטים שהיו זמינים אז בספריות הווידאו בישראל.
בשנים 2002–2003 הגיש בטלוויזיה החינוכית את התוכנית "עולים על סרטון", במהלכה שוחח עם יוצרים צעירים על סרטיהם.
חיים אישיים.
דיין היה נשוי לרחל (נולדה ב-1949), שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, ששיחקה גם בשניים מסרטיו ("סופו של מילטון לוי" ו"גשר צר מאוד").
קארל רוב
קארל רוב (אנגלית: Karl Rove; נולד ב-25 בדצמבר 1950) הוא עיתונאי אמריקאי, שהיה יועץ בכיר לנשיא ארצות הברית, ואחד האישים המקורבים ביותר לנשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' ווקר בוש.
קריירה.
רוב ניהל את מסעות הבחירות של בוש בשנים 1994 (למושל מדינת טקסס) 2000 ו-2004 (לנשיאות).
שימש בממשל בוש כיועץ בכיר לנשיא, אסטרטג פוליטי ראשי, וסגן ראש מטה הבית הלבן לענייני מדיניות. נחשב לבעל ההשפעה הרבה ביותר של בוש בעניינים פוליטיים, ומתנגדיו של בוש מכנים אותו לעיתים "המוח של בוש".
רוב היווה לעיתים קרובות מטרה לחיציהם של מבקרי ממשל בוש. הוא הואשם בשימוש במסעי הכפשות אישיים נגד יריביו של בוש. כך הן בבחירות למושל טקסס ב-1994 בהן בוש התמודד נגד אן ריצ'רדס, והן בבחירות המוקדמות לנשיאות בשנת 2000 בהן הוא התמודד נגד ג'ון מקיין הופיעו סקרים מדומים שנועדו להפיץ שמועות אישיות נגד המתמודדים מול בוש
. הוא גם הואשם כי עמד מאחורי חשיפת זהותה של הסוכנת הסמויה של ה-CIA, ואלרי פליים (עניין שנודע כפרשת פליים), אחרי שבעלה יצא בביקורת על הממשל. אף על פי שהוא אכן שוחח עם עיתונאים על הנושא, התברר שהוא לא היה המקור להדלפה שהחלה את הפרשה, ולא הוגש נגדו כתב אישום.
בבחירות של 2004 הוביל לניצחון של בוש, בעזרת מסע בחירות בו פנה בוש במידה רבה לא לאמצע המפה הפוליטית, אלא דווקא לאנשי הבסיס השמרני-דתי אותם הצליח רוב לרתום בהתלהבות, על ידי הדגשת נושאים של "ערכי מוסר" כמו למשל התנגדות לנישואים חד-מיניים
, ולהביא לקלפי בזכות יכולת ארגונית עדיפה.
ב-2007 שמו הועלה בשימועים בקונגרס, כמי שהיה מעורב בפיטורים של תובעים פדרליים, מסיבות פוליטיות כביכול. הוא נקרא להעיד בפני הקונגרס, אך הממשל סירב לבקשת הקונגרס בנימוק שיש חיסיון על העצות אותן הוא נותן לנשיא.
באוגוסט 2007 הודיע על פרישתו מתפקידיו בממשל בוש. כיום הוא משמש כפרשן פוליטי בערוץ פוקס ניוז, מגזין ניוזוויק והעיתון וול סטריט ג'ורנל.
קרלומן השני
קרלומן השני (בצרפתית: Carloman II; סביבות 866 - 6 בדצמבר 884), בן לשושלת הקרולינגית, מלך על פרנקיה המערבית מ-879 עד מותו.
חייו.
קרלומן היה בנם של לואי השני "המגמגם" מלך פרנקיה המערבית ושל אנסגרד מבורגונדיה. ב-879, לאחר מות אביו, ירש את הכתר יחד עם אחיו לואי, שמלך בשם לואי השלישי. בעקבות הסכם אמיין (מרץ 880) חולקה הממלכה בין שני האחים וקרלומן קיבל את חבל בורגונדיה ואת חבל אקוויטניה. אולם, בוזו הרוזן מארל התכחש לשבועת האמונים שלו למלך קרלומן ולמלך לואי השלישי והכריז על עצמו למלך פרובאנס. קרלומן ולואי יצאו למלחמה נגד בוזו, כבשו מידיו את העיר מקון שבבורגונדיה ושמו מצור על העיר ויין שבפרובאנס, אך ללא הצלחה (אוגוסט - נובמבר 880).
ב-882 נהרג המלך לואי השלישי בתאונה וקרלומן הפך למלך יחיד של פרנקיה המערבית. הממלכה הייתה נתונה לפלישות חוזרות ונשנות של הנורמנים שהשחיתו כל מה שנקרה על דרכם. כוחו של המלך קרלומן לעמוד בפניהם היה מוגבל, והאצילים הפיאודליים מרדו בו.
ב-884 המלך קרלומן נפל מסוסו ונהרג בעת שיצא לציד. הוא הוטמן בבזיליקת סן-דני שמצפון לפריז. היות שלא היו לו יורשים, החליטו אנשי הכנסייה והאצילים למסור את כתר ממלכת פרנקיה לקרל, בנו של הקיסר לואי מגרמניה, שמלך בשם קרל השלישי.
ש. אנ-סקי
ש. אנ-סקי (בכתב רוסי: С. А́н-ский; 1863, צ'שניק, מחוז ויטבסק, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – 8 בנובמבר 1920, אוטבוצק, פולין) הוא כינויו הספרותי של שלמה זיינביל (זינוול) רפופורט (ברוסית: Семён Акимович (Шлойме Зейнвил) Рапопорт), שהיה סופר, משורר ומחזאי ביידיש וברוסית, מחבר המחזה הנודע "הדיבוק" ("בין שני עולמות"), פולקלוריסט יהודי וסוציאליסט פעיל.
תולדות חייו ויצירתו.
שלמה זינוול רפופורט גדל במשפחה חסידית, וזכה לחינוך דתי ועברי מסורתי. בנעוריו נטש את הדת, למד לימודי חול וקרא את ספרות זמנו של הסופרים הרוסים הגדולים. הצטרף לתנועה הסוציאליסטית והיה בה פעיל ומארגן. עבד במלאכות שונות, היה נפח וכורך ספרים ועוד, גם כדי להתפרנס וגם כדי להכיר מקרוב את חייהם של המוני העובדים ברוסיה. סיפוריו הראשונים נכתבו ברוסית, אבל נושאיהם היו מחיי יהודי רוסיה.
הוא בחר בשם משפחה על שם אמו, חנה (אנה), עם הסיומת הרוסית "אננסקי" – אבל הואיל והיה כבר עיתונאי יהודי בפטרבורג בשם דומה, אנינסקי, בחר שלמה זינוול בשם אנ-סקי כדי להנציח את שם אמו.
בשנת 1894 יצא לפריז, בה שהה עד שנת 1900. שימש כמזכירו של הפילוסוף-המהפכן הרוסי פיוטר לאברוב. בשנת 1905 חזר לרוסיה, נטש את כתיבתו הרוסית והחל לכתוב ביידיש. פרסם שירים ופזמונים, ובהם גם המנונה של תנועת "הבונד", "די שבֿועה" ("השבועה"; ). כמה ממחזותיו תורגמו לעברית, ובהם "הדיבוק" – במקור "בין שני עולמות" – שתורגם בידי חיים נחמן ביאליק. בשנות מלחמת העולם הראשונה התמסר לסיוע והצלה של קהילות יהודיות שנפגעו ונהרסו במלחמה. ש. אנ-סקי היה מחלוצי המאספים והמלקטים של סיפורי העם, הניגונים והשירים היהודיים ברוסיה.
בין השנים 1912–1914 עמד בראש משלחת מחקר במימון הברון גינצבורג יחד עם המלחין יואל אנגל. חברי המשלחת היו תלמידי "האקדמיה היהודית" בפטרבורג, בהם שמואל שרירא, מגלה אגדת "הדיבוק", עוזרו הקרוב של אנ-סקי (ע"פ יומנו של שרירא), שלמה יודובין, אברהם רכטמן, יצחק גור אריה ועוד. רבים מסיפוריו ושיריו של אנ-סקי מבוססים על סיפורי העם, שירי הילדים, האגדות העממיות ומעשי הנפלאות של חסידים שליקטה המשלחת.
בשנת 1918 נמלט ש. אנ-סקי מרוסיה ומהמהפכה, עבר לווילנה, ומשם המשיך לפולין, לוורשה, שבה שהה עד מותו בשנת 1920. בשנת 1920 יצאה מהדורה מפוארת ביידיש של כל כתביו, שמנתה 15 כרכים. אנ-סקי פרסם כ-25 כרכי סיפורים, שירים ומחזות ביידיש וברוסית. לעברית תורגמו עד היום רק מקצת מיצירותיו.
בסיס אורתונורמלי
ניסים דיין
שדה סמאנטי
ש. אנסקי
לואי השלישי
קארלומן מלך צרפת
חזק וברוך
חדר (פירושונים)
ישיבת סורא
ישיבת סורא הייתה אחת משתי הישיבות הגדולות בבבל, מתחילת תקופת האמוראים ועד לסוף ימי הגאונים, במקביל לישיבת פומבדיתא. הוקמה על ידי האמורא רב, תלמידו של רבי יהודה הנשיא. עם החכמים המפורסמים שעמדו בראש הישיבה נמנו רב הונא, רב חסדא, רב אשי, רב יהודאי גאון, רב נטרונאי גאון, רב סעדיה גאון, ועוד.
היסטוריה.
האמורא רב הגיע לסורא וראה את חיי הציבור הדתיים שאינם מפותחים, ומשום שחרד להמשכה של קהילת היהודים בבבל, עזב את נהרדעא ואת חברו שמואל, והחל ליצור גרעין של ישיבה בסורא. לאחר בואו של רב לסורא, נהרו לישיבתו החדשה תלמידים רבים (לאו דווקא מסורא, אלא גם ממקומות אחרים). הקמת ישיבת סורא הייתה בשנת 225 לספירה, וכ-6 או כ-7 שנים לאחר בואו לבבל.
מדי זמן, הועברה ישיבת סורא ל"מתא מחסיא", פרברים של העיר סורא, שלאחר זמן רב הוקם גם בהם מרכז של תורה. ישיבת רב כללה בזמנו כ-1,200 תלמידים, ומפני הקהל הרב, החלה הישיבה להתחלק לכמה חלקים: "אכסדרא" (מעין מבוא לישיבה, המהווה חציצה בין רחובות העיר לישיבה), "קיטון" (חדרים קטנים בישיבה, שהיו משמשים לצרכיהם המיוחדים של רבני ומורי הישיבה), "גינתא" (גינת ירק, שתנובותיה היו משמשים לכלכלת הישיבה ותלמידיה) ו"ציפי" (מחצלאות ששימשו לישיבה לשם מנוחה ונופש). זמן קצר לאחר היווסדה של ישיבת סורא, היא עלתה גם על ישיבת נהרדעא.
על פי רב שרירא גאון, סורא עצמה היא העיר מתא מחסיא המוזכרת בתלמוד, ואולם, מתא מחסיא, המוזכרת בתלמוד, מובאת שם פעמים רבות כעיר סמוכה או כפרבר של העיר סורא, והישיבה שהתקיימה במתא מחסיא הועברה או שימשה מעת לעת כסניף נוסף לישיבת סורא.
מסופר כי רב משרשיא שלח את בניו ללמוד בישיבת מתא מחסיא, כשהוא מזהיר אותם כי עדיף להתגורר בבית חרב וישן במתא מחסיא, מאשר להתגורר בארמון בפומבדיתא, שכן בישיבת מתא מחסיא היו תלמידי חכמים מופלגים ראויים להוראה, ויראי שמים במיוחד, לעומת ישיבת פומבדיתא.
בשנת 1038 החלו להיסגר ישיבות חשובות בבבל, וביניהן נסגרה גם ישיבת סורא.
לפי השערותיו של פרופ' רוני אלנבלום, סגירת הישיבות נבעה מגל קור קיצוני שנמשך משנת 1027 ועד 1060, שהשפיע באופן עקבי על גידולי החקלאות וגרם לרעב גדול, מגפות ותופעות של נוודים אלימים שחיפשו מזון וכרי מרעה פוריים במקביל לפשיטות ביזה על יישובים.
ראשי ישיבת סורא.
תקופת האמוראים:
תקופת הסבוראים:
תקופת הגאונים:
אורי ליפשיץ