בשנת 1868 לוטננט גנרל סר לואיס פלי הגיע לבחריין כדי להגן על האינטרסים הבריטיים בחצי האי קטר והאי בחריין. פלי הגיע לבחריין עקב פשיטות של שבטים רבים מחצי האי קטר אל בחריין והתמרדות בשלטון בית ח'ליפה, נחתם הסכם הפסקת אש כששבט בנו תמים שהפך לימים לבית ת'אני, שולט בחצי האי קטר תחת חסות בריטית. מוחמד בן ת'אני שהיה בתקופה ההיא מנהיג שבט בנו תמים, הוא זה שחתם על ההסכם, ניצחונם של בית ת'אני במלחמה נגד בית ח'ליפה, היה הסממן הראשון לכך שקטר היא מדינה עצמאית ונפרדת מבחריין, קצת לאחר חתימת ההסכם, הממלכה המאוחדת הכירה בעצמאותה של קטר.
בהמשך, העות'מאנים כבשו את קטר והם זכו להתמרדויות רבות מצד תושבי המקום ואמיר קטר הראשון, ג'אסם בן מוחמד אאל ת'אני. בתקופת מלוכתו של בנו מוחמד בן ג'אסם אאל ת'אני שהיה דווקא אוהד העות'מאנים, הם ויתרו על השלטון והעבירו אותו לבריטים. יש לציין שלאחר העברת שלטון קטר לבריטים גם מוחמד בן ג'אסם אאל ת'אני, שהיה באותו הזמן האמיר, ויתר על תוארו והעבירו לאחיו, עבדאללה בן ג'אסם אאל ת'אני. השליט החדש חתם על הסכם מנדטורי עם הבריטים, שלא כמו עם ישראל, בסופו של דבר קיימו הבטחותיהם והמנדט הבריטי נגמר כצפוי.
בתחילת השלטון הבריטי בקטר הבריטים נתנו לקטרים שלטון עצמי ואוטונומיה מורחבת מבלי לערב עצמם בענייני המדינה. עם זאת, כאשר נמצא נפט בקטר בשנת 1930, חברת הנפט האנגלו-פרסית החלה לחפור באזור ולגזול מקטר את משאביה הטבעיים. אותו המקרה קרה גם עם הנפט שהתגלה בשנת 1938.
נציגויות ונציגים.
היחסים הבילטראליים בין שתי המדינות כוננו עם פתיחת שגרירות בריטניה בדוחה בשנת 1949 שהייתה הראשונה שנפתחה בדוחה ובקטר בכלל אי פעם, השגריר הראשון לקטר היה סר ג'ון וולטון. השגרירות נפתחה כדי לתחזק את היחסים בין המשטר לעם, לשם היו ניגשים אנשים שרוצים לשנות משהו במשטר או בכלכלת המדינה, לשם היו ניגשים אנשים שהיו מרגישים בטוח, או לא בטוח במדינה ומסבירים למה, המשטר היה מקבל את תמונת המצב והיה פועל כדי לשנותה. השגריר הנוכחי של הממלכה המאוחדת בקטר הוא ניקולס הופטון.
ביקורים רשמיים חשובים.
באוקטובר בשנת 2010 אמיר קטר דאז חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, נסע לביקור רשמי בן שלושה ימים בממלכה המאוחדת עם אשתו שייח'ה מוזה, ובתגובה ראש ממשלת בריטניה דאז, דייוויד קמרון, ביקר בקטר בשנת 2011.
בשנת 2013, צ'ארלס, נסיך ויילס ביקר בקטר בביקור רשמי.
אמיר קטר תמים בן חמד אאל ת'אני ביקר בבריטניה בשנת 2014.
אל וויליאמסון
יוזף הפנר
יוזף קרדינל הפנר (בגרמנית: Joseph Kardinal Höffner; 1906, הורהאוזן שבחבל ריינלנד-פפאלץ בגרמניה - 1987, קלן) היה קרדינל, הארכיבישוף של קלן, מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה.
קורות חיים.
נולד בדצמבר 1906 לפאול הפנר, איכר, ולאשתו הלנה לבית שוג, הבכור מבין שבעה אחים ואחיות במשפחתו. הוא היה תלמיד מחונן, ולאחר שסיים את לימודיו בבית הספר בטריר בשנת 1926, למד באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית ברומא. בשנת 1929 קיבל תואר דוקטור - אחד מבין ארבעה תוארי "דוקטור" שקיבל במהלך חייו. בשנת 1932 קיבל את ההסמכה לתואר כומר ברומא, ובשנת 1934 סיים עבודה נוספת לתואר דוקטור, בנושא "צדק חברתי ואהבה חברתית" ("Soziale Gerechtigkeit und soziale Liebe").
הפנר שב לגרמניה והתמנה לכומר בזארבריקן. בשנת 1937 המשיך את לימודי התאולוגיה באוניברסיטת פרייבורג, ובשנת 1938 סיים אותם עם תואר דוקטור נוסף. במבוא לדוקטורט שכתב הביע התנגדות לתורת הגזע של הנציונל-סוציאליזם.
בתקופת מלחמת העולם השנייה.
משנת 1939 ועד 1943 היה הפנר כומר קהילתי בקייל שבריינלנד-פפאלץ במערב גרמניה. בשנת 1942, במסגרת פינוי ילדים מהערים הגדולות בגרמניה עקב המלחמה , הגיעה להפנר קבוצת ילדים. בין הילדים הייתה ילדה יהודייה בת שמונה, אסתר מאיירוביץ, שזהותה הוסתרה במסווה של זהות נוצרית ושם נוצרי: כריסטה קוך. הפנר טיפל בה ולא הסגיר את זהותה האמיתית, גם לא לאחותו, שטיפלה בה אף היא.
באפריל 1943 הוצב הפנר בטריר. הוא לא יכול היה לקחת את מאיירוביץ איתו בלי לעורר חשד, ולכן שיכן אותה בביתם של איכרים בקייל. מאיירוביץ שרדה את השואה בלא שזהותה התגלתה. במקרה אחר ביקש הפנר מאחותו, הלנה הפנר-הסלר, לשכן בביתה שבהורהאוזן יהודייה מברלין, וכן את בעלה הנוצרי של אותה יהודייה. כך הצליחו בני הזוג להתחמק מהגסטפו בשנת 1943 למשך שישה חודשים. האישה שרדה בשואה.
אחרי המלחמה.
באוקטובר 1945 פנה הפנר לשלטונות הכיבוש האמריקאיים בטריר וביקש אישור להעברתה של אסתר מאיירוביץ לברלין, בליווי אדם מבוגר. כך התאפשר לאסתר להתאחד עם אמה, ששרדה אף היא בשואה.
משנת 1962 היה הפנר הבישוף של מינסטר. משנת 1969 היה הארכיבישוף של קלן. משנת 1976 היה יושב ראש ועידת הבישופים הגרמניים . הוא התפטר ממשרת הארכיבישופות ב-14 בספטמבר 1987, חודש לפני מותו.
הכרה והנצחה.
הפנר נקבר בקתדרלת קלן.
בשנת 2003 הכיר יד ושם ביוזף הפנר בתור חסיד אומות העולם. בשנת 2006, לרגל מאה שנה להולדתו של הפנר, הונפק בול גרמני לזכרו.
נפליגט
נפליגט (בהונגרית: Népliget, ידוע גם כ"פארק האנשים") הוא הפארק הגדול ביותר בבודפשט, הונגריה. הפארק, שתוכנן בשנת 1860, משתרע של פני שטח של 110 דונם בדרום-מזרח העיר, בין המחוז השמיני והמחוז התשיעי.
בשנת 1936 התקיים בפארק גרנד פרי הונגריה. מרוצי מכוניות המשיכו להתקיים בפארק עד שהופסקו בשנת 1972. בפארק מצויים אנדרטאות ופסלים רבים, רובם הוצבו בפארק לציון מאה שנים לאיחוד הערים בודה, פשט ואובודה והפיכתם לעיר בודפשט בשנת 1873. בפארק ישנו פלנטריום שעל כיפתו מוקרנות הופעות לייזר בליווי מוזיקה.
בחלקו הדרומי של הפארק נמצאת תחנת האוטובוס נפליגט, המהווה מרכז לאוטובוסים בין מדינתיים רבים.
ארמון פרימאוורי
W.I.T.C.H
W.I.T.C.H (מ.כ.ש.פ.ה) הייתה קבוצה של תאים פמיניסטיים קשורים אך בלתי תלויים שפעלו בארצות הברית בשנים 1968–1969, והיו לאבן דרך בהתפתחות הפמיניזם הסוציאליסטי. ראשי התיבות W.I.T.C.H שימשו שמות שונים בידי תאים שונים, והמוכר בהם הוא "Women's International Terrorist Conspiracy from Hell" (בתרגום חופשי: הקונספירציה הבינלאומית של נשים טרוריסטיות מהגהנום). חלק מפעילות הקבוצה המשיכו מאוחר יותר לפעול בארגוני שמאל רדיקליים אחרים, ביניהם מחתרת מזג האוויר.
רקע.
בשנות השישים המאוחרות הייתה מחלוקת בתוך התנועה הפמיניסטית בין פמיניסטיות סוציאליסטיות שייחסו את דיכויין של נשים לקפיטליזם ושאפו ליצור בריתות פוליטיות עם קבוצות שמאל נוספות, כמו השמאל החדש, תנועת הכח השחור, תנועת הסטודנטים, התנועה האנטי מלחמתית ואחרות, מתוך רצון לחבור לקואליצייה שתביא לשינוי מהפכני. מנגד, עמדו פמיניסטיות רדיקליות שראו את דיכוי האישה כסוגיה נפרדת שיש להשאירה בלתי תלויה בתנועות השמאל.
נשות W.I.T.C.H היו ברובן פמיניסטיות סוציאליסטיות, שחלקו על מקומן המרכזי של הקבוצות להעלאת המודעות שהיו פופולריות באותה תקופה בתנועה הפמיניסטית, ותיעדפו פעולה חברתית-פוליטית על פני פעולה אישית. בין מייסדות W.I.T.C.H אפשר למנות את רובין מורגן, פלוריקה רמטייר, פגי דובינס ואחרות.
W.I.T.C.H הוקמה בעיר ניו יורק בערב ליל כל הקדושים בשנת 1968 תחת השם "הקונספירציה הבינלאומית של נשים טרוריסטיות מהגהנום". שמה של הקבוצה השתנה תכופות לפי מטרות פעולותיה, אך תמיד שמר על ראשי התיבות W.I.T.C.H.
פעילות.
מרבית פעולות הקבוצה כללו תיאטרות רחוב ומיצגים במסגרתם היו חברות הקבוצה לבושות כמכשפות. בליל כל הקדושים, 1968, התלבשו נשות W.I.T.C.H כמכשפות וצעדו לאורך רחוב וול סטריט במטרה להטיל "קללה" על האזור המסחרי בעיר ניו-יורק. רובין מורגן ציינה מאוחר יותר שמדד דו ג'ונס צנח בחדות ביום שלאחר מכן. באחת מפעולותיהן נכנסו נשות W.I.T.C.H למסעדה המפורסמת "קנזס סיטי של מקס", חילקו לבאי המקום שיני שום וקלפים עליהם נכתב המוטו "אנחנו מ.כ.ש.פ.ה, אנחנו נשים, אנחנו שחרור, אנחנו עצמנו" וקראו "תשע מליון נשים נשרפו כמכשפות".
בינואר 1969 אורגנה בידי ארגונים פמיניסטיים רבים הפגנה בוושינגטון די. סי. אל מול טקס ההשבעה של ריצ'רד ניקסון לנשיא ארצות הברית. נשות W.I.T.C.H הגיעו להפגנה כשהן נושאות באנרים עליהם נכתב "מכשפה". הן תכננו להפריע לנאום של שולמית פיירסטון מתוך התנגדות לביקורת שלה למה שכינתה "השמאל הגברי". אחרי ההפגנה, שלחה הקבוצה מכתב פומבי לשבועון הקומוניסטי הגרדיאן, בו מחו נגד קריאותיה של פיירסטון לתנועה לשחרור האישה להתנתק מקבוצות השמאל הפועלות בארצות הברית. במכתבן, הן תיארו את התנועה לשחרור האישה כ"חלק ממאבק כללי; אנו חיוניות למאבק בדיוק כפי שהמאבק חיוני עבורנו". בנוסף, המכתב יצא נגד התקפותיה של פיירסטון כנגד הגברים בשמאל בטענה ש"כיוונה של המחאה שלנו כנגד גברים רק מחזק את הדפוס הדכאני לפיו נשים מגדירות עצמן באמצעות גברים".
בפברואר 1969, נשות W.I.T.C.H ארגנו מיצג מחאה אל מול "יריד הנישואין" במדיסון סקוור גארדן, במסגרתו לבשו הינומות שחורות ושרו "here comes the slaves/off to their graves" וחילקו סטיקרים עליהם נכתב "התעמתו עם יוצרי הזונות", פרפרזה על סיסמת השמאל שהייתה בשימוש באותה התקופה "התעמתו עם יוצרי המלחמה".
איי זובייר