מיד לאחר המלחמה התרחשו סדרה של אירועים רדיקליים, בחלקם בעקבות ידי המהפכה הקומוניסטית ברוסיה בשנת 1917. האיגודים המקצועיים, במיוחד בסקוטלנד, היו רדיקליים. עם זאת הממשלה התפשרה, וכשהכלכלה התייצבה בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים, איגודי העובדים עברו בחדות ימינה. יוצא מן הכלל היה איגוד כורי הפחם, שהתמודד עם שכר נמוך, בענף בירידה וממחירי סחורות נמוכים יותר, מתחרות קשה מול עסקאות נפט, וירידה חדה בפריון במכרות הפחם הוותיקים באי הבריטי.
השביתה הכללית בשנת 1926 הוכרזה על ידי מועצת האיגודים המקצועיים לטובת כורי הפחם, אך היא נכשלה. זו הייתה צעדת מחאה של תשעה ימים בפריסה ארצית של מיליון אנשי רכבת, עובדי תחבורה, עובדי דפוס, פועלי מספנות, ועובדי תעשיית הפלדה שתמכו בכ-1.5 מיליון כורי הפחם שתעסוקתם הייתה תחת השבתה. בסופו של דבר כורים רבים חזרו לעבוד ונאלצו לקבל שעות עבודה ארוכות יותר ולספוג הורדת שכר.
בנוסף, בשנת 1927 הממשלה העבירה חקיקה גורפת נגד איגודים במסגרת חוק סכסוכי הסחר והאיגוד מקצועי 1927 . חוק זה הטיל מגבלות בעיקר על התאגדות עובדים, כולל הוצאת שביתות לאות הזדהות וחסימת שערים מחוץ לחוק, כמו כן על איגודים בשירות המדינה נאסר להזדהות עם מועצת האיגודים המקצועיים. השביתה הכללית בשנת 1926 נחשבה לטעות חמורה על ידי מנהיגי מועצת איגודים המקצועיים כמו ארנסט בווין. מרבית ההיסטוריונים מתייחסים אליו כאל אירוע יחיד עם מעט תוצאות ארוכות טווח, אך מרטין פו אומר כי הוא האיץ את תנועת הבוחרים ממעמד הפועלים למפלגת הלייבור, מה שהוביל להישגיים עתידיים. חוק 1927 הפך שביתות כלליות לבלתי חוקיות וסיים את התשלום האוטומטי של חברי האיגוד למפלגת הלייבור. חוק זה בוטל על ידי חוק סכסוכים ואיגודים מקצועיים 1946.
מדיניות חוץ.
מדיניות החוץ של האיגודים המקצועיים הייתה בדרך כלל אנטי-קומוניסטית. תמיכה בחזית הרפובליקנית במלחמת האזרחים בספרד 1936–1939 נפוצה מצד שמאל, התומכים כללו גם שמרנים וליברלים. עם זאת, הנהגת מפלגת הלייבור הביעה אי-אמון עמוק ביסוד הקומוניסטי ודחתה קמפיינים מוצעים לאחדות.
מועצת האיגודים המקצועיים עבד בשיתוף פעולה עם הפדרציה האמריקאית לעבודה וחסם הצעה משנת 1937 לאפשר חברות של האיגוד המקצועי הסובייטי בפדרציה הבינלאומית של איגודים מקצועיים (IFTU). מועצת האיגודים המקצועיים הפכה את מדיניותה בשנת 1938 ואפשרה לאיגודים הרוסיים להיכנס, אך אחת חזרה בה בשנת 1939 כשסטלין והיטלר חתמו על הסכם. כאשר בריטניה נכנסה למלחמה, מועצת האיגודים המקצועיים הייתה תומכת והיא שלחה מנהיגים לארצות הברית כדי לזכות בתמיכת הפועלים האמריקאים. כאשר היטלר פלש לרוסיה בשנת 1941, מועצת האיגודים המקצועיים שלחה מנהיגים גם למוסקבה, כשהבינה כי בריטניה זקוקה לברית צבאית נגד היטלר. בינתיים, ה- AFL נלחם נגד כל הכרה בארגונים סובייטים, ולחם בקרב משלו עם ה- CIO שהיה פרו-סובייטי. כתוצאה משינויים אלו, קולה של מדיניות החוץ של העבודה המאורגנת בבריטניה ובארצות הברית נחלש קשות. אך הוא מילא תפקיד קטן בהקמת האומות המאוחדות עם סיום המלחמה. לאחר המלחמה חזרו האיגודים הבריטיים לעמדה אנטי-קומוניסטית ואנטי-סובייטית. עם זאת, הקומוניסטים תפסו עמדות כוח מקומיות במיוחד באיגוד כורי הפחם.
בעוד שהמעורבות במדיניות החוץ הלכה מדחי לדחי, האיגודים המקצועיים הבריטיים גדלו באופן דרמטי במניין החברים ובכוחם במהלך מלחמת העולם השנייה. המפולת הבלתי צפויה של מפלגת הלייבור בשנת 1945 העניקה לה קול חזק בעניינים לאומיים, במיוחד עם ארנסט בווין כשר החוץ.
מאז 1945.
האיגודים המקצועיים הגיעו לשיא של מפקד חברים, נראות, יוקרה וכוח פוליטי בעידן שלאחר המלחמה. "ההסכמה הרחבה של אחרי המלחמה" אשררה את מעמדם החדש, והם היו מיוצגים בכבוד בהנהגת מפלגת הלייבור. בשנות השבעים כוחם גדל עוד יותר, אך יוקרתם הייתה בירידה והקונצנזוס סביבם נעלם. בשנות השמונים המפלגה השמרנית בראשות מרגרט תאצ'ר החלישה במכוון ובאופן משמעותי את תנועת האיגודים המקצועיים. התנועה מעולם לא התאוששה.
המדיניות האנטי-קומוניסטית המשיכה בעידן שלאחר המלחמה. האיגודים תמכו בחוזקה בהשתתפות הבריטים במלחמה הקרה ובנאט"ו, כמו גם בגופים בינלאומיים כמו הקונפדרציה הבינלאומית של איגודים מקצועיים חופשיים, אשר הדירו איגודים קומוניסטים מהסוג שהצטרף לפדרציה העולמית של איגודי העובדים שנשלטה על ידי ברית המועצות. במקצועות מסוימים, בייחוד בכריית פחם, היה לקומוניסטים כוח מסוים, כפי שהדגים ארתור סקרגיל, נשיא האיגוד הלאומי לעובדי מכרות (NUM) בין השנים 1982–2002. סקרגיל התריס כנגד דעת הקהל, תכונה שראש הממשלה תאצ'ר ניצלה כשהביסה את שביתתו בשנת 1985. מי שפעילותו הניבה יותר תוצאות בעניין הקומוניסטי היה קן גיל, נשיא איגוד גדול ובשנת 1974 הקומוניסט הראשון שנבחר זה עשרות שנים למועצה הכללית של מועצת האיגודים המקצועיים. הוא התמקד בנושאי גזענות. איגודים בריטים שיתפו פעולה עם ה- AFL – CIO בארצות הברית בפרויקטים בינלאומיים. בשנות השמונים, תשומת הלב של האיחוד העולמי של איגודים מקצועיים התמקדה בתנועת סולידריות בפולין, זו בסופו של דבר הצליחה לשבור את השליטה הקומוניסטית במדינה זו. נורמן וויליס, המזכיר הכללי של מועצת האיגודים המקצועיים. קידם במרץ את תמיכת האיגודים בתנועת סולידריות. תנועת הההתפרקות מנשק הגרעיני, שמילאה תפקיד מרכזי בפוליטיקה הפנימית של מפלגת הלייבור בשנות השמונים, הייתה בעיקר תנועה של מעמד הביניים שזכתה לתמיכה דלה בתנועת הלייבור.
1978–1979.
פעולת שביתה גדולה של האיגודים הבריטיים במהלך בשנים 1978–1979 תרמה לנפילת ממשלת הלייבור של ג'יימס קלהאן. קלהאן, שהיה בעצמו איש האיגוד המקצועי, פנה בעבר לאיגודים בבקשה להנמכות להבות המאבק בתגובה למדיניות ריסון האינפלציה על ידי קיצוצים וצמצום תקציבי של ממשלת בריטניה. ניסיונו להגביל את האיגודים לעליית שכר בשיעור של 5% הובילה לשביתות רשמיות ולא רשמיות נרחבות ברחבי הארץ במהלך החורף של אותה שנה. פעולות שביתה רשמיות ובלתי רשמיות של נהגי משאיות, עובדי רכבת, אחיות ונהגי אמבולנס עוררה תחושת משבר במדינה. ההשפעות של פעולת האיגודים המקצועיים גרמו לתמורה גדולה בקולות בבחירות. בנובמבר 1978 סקר גאלופ צפה עלייה של 5% של הלייבור בסקרים. בעקבות פעולת האיגודים המקצועיים בחורף, בפברואר 1979, השמרנים הובילו עליהם בכ-20%.
תאצ'ר ושנות ה-80.
ממשלתו של קלהאן נפלה והשמרנים של מרגרט תאצ'ר סחפו לניצחון בבחירות הכלליות שלאחר מכן והכניסו חוקים חדשים פוגעניים כלפי האיגודים המקצועיים, בין השאר כדי להילחם באי נחת של התעשיינים שהטרידו את ממשלות וילסון וקלאהאן הקודמות. האיגודים בתורם היו אויביה המרים של תאצ'ר. תאצ'ר ראתה באיגודים מקצועיים חזקים מכשול לצמיחה כלכלית והעבירה חקיקה מגבילה מהסוג שהטורים נמנעו ממנה מזמן. יותר מ-6,000 עובדי דפוס פתחו בשביתה בשנת 1986 בסכסוך וופינג, על מה שהם והאיגוד שלהם ראו כתנאי העסקה "שאינם מקובלים" למשרות במטה החדש של עיתון ה'סאן' בוואפינג. גם עובדי הדפוס הפסידו.
האיגוד הלאומי לעובדי מכרות (NUM) היה זה מכבר אחד מאיגודי העובדים החזקים ביותר. שביתותיה הפילו את ממשלת הית' בשנות ה-70. עם זאת, הכורים לא הצליחו בשביתה של 1984–1985. מנהיג NUM, ארתור סקרגיל, הביא לשביתה במחאה נגד סגירת המכרים המוצעת. הכורים, לעומת זאת, נאבקו לא רק על שכר גבוה יותר אלא גם על אורח חיים שאילץ עובדים אחרים "לסבסד" אותם. הפיצול האסטרטגי של האיגוד המקצועי הביא לחוסר יכולת לקיום הצבעה חשאית. במשך כמה עשורים כמעט כל המכרות הושבתו.
ירידת מפקד החברים.
מפקד החברות באיגודים המקצועיים ירדה בתלילות בשנות השמונים והתשעים, וצנחה מ-13 מיליון בשנת 1979 לסביבות 7.3 מיליון בשנת 2000. בשנת 2012, מספר חברי האיגודים ירד לראשונה מאז שנות הארבעים מתחת ל-6 מיליון. משנת 1980 עד 1998, שיעור העובדים שהיו חברי איגודים מקצועיים ירד מ-52% ל-30%.
דה קיד לארוי
צ'רלטון קנת ג'פרי הווארד (באנגלית: Charlton Kenneth Jeffrey Howard), הידוע בשם הבמה דה קיד לארוי (The Kid Laroi), הוא ראפר, זמר ופזמונאי אוסטרלי. התפרסם ברחבי העולם עם הצלחת שירו Stay עם ג'סטין ביבר.
ראשית חייו.
צ'רלטון הווארד נולד לאם אבורג'ינית ולאב צרפתי. הוא חבר בקבוצת קמילארוי (Gamilaraay), שממנה נגזר שם הבמה שלו. סבא רבא רבא של לארוי היה חלק מהדור הגנוב, נלקח ממשפחתו והוכנס למשפחה לבנה ואמרו לו שהוא ספרדי בגלל גוון כהה יותר. מאוחר יותר מצא שהוא היה אבורג'יני כשהיה בן 18.
לארוי נולד ב-17 באוגוסט 2003 בוטרלו, פרבר ליד רדפרן שבדרום הפנימי של סידני, אוסטרליה. אמו ודודו גידלו אותו. לאחר מכן עבר לגור בברוקן היל, עיירת חוץ מרוחקת, בגיל 7. כשהיה בן 11, לארוי חזר לווטרלו וכעבור שנתיים החל את הקריירה המוזיקלית שלו. מגיל צעיר, אמו הייתה מנגנת לו מוזיקה מאת הפוג'יז, אריקה באדו וטופאק שאקור.
קריירה.
2015–2019: תחילת הקריירה וחוזה הקלטות.