בבית קברות זה (Templerfriedhof) נקברו, בעיקר, תושבי המושבה הגרמנית בחיפה. בית הקברות נפתח ב-1875 (אף כי בשלט הכניסה מצוין אחרת), ועד לפתיחתו נקברו המתים בבית הקברות שליד כנסיית המלאך גבריאל הסמוכה (ליד פסי הרכבת). כרבע מהנקברים בבית הקברות הם ילדים, שחלק מקבריהם נמצאים על יד קיר בית הקברות.
אל המקום הועברה "אבן הסמוניה", מצבה לזכר ראשוני תנועת הטמפלרים בעמק.
בבית הקברות טמונות דמויות מפתח מחיי המושבה הגרמנית כגאורג הרדג, יעקב שומאכר, בנו, הדוקטור גוטליב ואשתו מריה (לבית לנגה), פריץ קלר ("מלך הכרמל") אונגר (אשר הלווייתו רבת-המשתתפים והדרג הייתה הפגנת כוח פוליטית של הטמפלרים) ועוד. חלק ממקימיה של המושבה, ככריסטוף הופמן, שעזב ליפו בעקבות הפילוג עם חבריו, אינם קבורים כאן.
כמו כן קבורים כאן מספר אנשים שהיו קשורים למושבה אך לא לכת הטמפלרית, בהם הזוג צולינגר, שווייצרי, קונסול גרמניה בחלב ואשתו, וכן אשתו של לורנס אוליפנט, אליס. אליס אוליפנט, שנפטרה בביתה בדלית אל-כרמל (אחרי שחלתה בעת טיול בטבריה), נקברה כאן בתום מסע הלוויה ארוך ורב-משתתפים, כשבעלה שוכב חולה בביתם על ההר. קברה נקבע מחוץ לחלקת הטמפלרים, וברבות הימים היה לגבול (גם סמלי) בין חלקת הטמפלרים לחלקת חללי הוד מלכותה.
במרכזו של בית הקברות קבוע אובליסק שמציין את הקורבנות הגרמנים (תושבי המושבה, אך לא רק) במלחמת העולם הראשונה. במרכז האובליסק הצלב הגרמני עם האות W, המציינת את הקיסר וילהלם, ותחתיו הכיתוב: "IHREN IM WELTKRIEG 1914–1918 GEFALLEN MITBURGERN DIE DEUTSCHE KOLONIE HAIFA". בטקס הסרת הלוט מעל המצבה, קרא אברמסון, הנציג הבריטי, קריאה לשלום, בסמליות לדו-קיום המתקיים במתחם בתי הקברות.
בהסכם השילומים נקבע כי בית הקברות יירשם על שמם של הטמפלרים, ומאז הם מתחזקים אותו. כמו כן הועברו אליו מצבותיהם של הטמפלרים מבית לחם הגלילית.
בית העלמין של חללי המלחמה הבריטים.
בית העלמין של החללים הבריטים שנפלו בחיפה במלחמת העולם הראשונה הוקם ומתוחזק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה, והוא מחולק לפי דתות החללים.
בית הקברות האנגליקני.
כאן קבורים בעיקר אזרחים בריטיים, פקידי שלטון ושוטרים. בין המפורסמים ניתן למנות את הבאים:
בית הקברות היהודי הישן.
יהודי העיר הקדומה, המוזכרת במשנה ובתלמוד, ובהם האמורא רבי אבדימי (שציון קברו מושך אליו מתפללים רבים), וכן יהודים מדורות קדומים, קבורים בבית עלמין זה. בין השנים 1860–1935 הוא שימש כבית העלמין המרכזי עבור יהודי חיפה ונקברו בו רבים ממייסדי היישוב היהודי בעיר ומאישיו הבולטים. ב-2010 הוחל בשיפוץ בית הקברות שהיה מוזנח במשך שנים רבות.
מעבר חצייה
מעבר חצייה הוא מסלול מעבר בטיחותי להולכי רגל בחצייתם בכביש. מעבר חצייה ממוקם לרוב בצמוד לצומת כבישים ובמקרה של צומת מרומזר, רמזורי הולכי הרגל במעברי החצייה מתואמים עם רמזורי המכוניות. בישראל מעברי חציה מסומנים כפסים מקבילים רבים, לרוחב הכביש. ישנן מדינות בהן מעבר חצייה מסומן באמצעות שני פסים מקבילים לאורך הכביש, התוחמים את שטח המעבר.
חוקי התעבורה מחייבים נהגים ליד מעבר חצייה במתן זכות קדימה להולכי הרגל. חובת מתן זכות קדימה קיימת בצומת מרומזר בו מכונית הפונה ימינה באור ירוק ולהולכי הרגל אור ירוק גם כן, בצמתים לא מרומזרים וכן במעברי חצייה הנמצאים באמצע הרחוב ולא בצומת. לרוב, אין מסמנים מעברי חצייה במקומות אלו שכן הם מסוכנים יותר בגלל מהירות הנסיעה הגבוהה יחסית באמצע הרחוב לעומת בסמוך לצומת, והיעדרותם אינה מפריעה יותר מדי לתנועת הולכי הרגל בעיר. מעברי חצייה שלא ליד צומת נמצאים פעמים רבות מול כניסה לבתי ספר או מבני ציבור ומרכזי קניות מרכזיים בהם קיימת, לפחות בחלק משעות היום, תנועה ערה של הולכי רגל.
מעבר מוגבה.
סוג של מעבר חצייה הוא מעבר מוגבה ובמקומות מסוימים גם צומת מוגבה. מעברי חצייה אלו נמצאים במפלס המדרכה ללא מדרגה ולכן הם נוחים יותר לחצייה, במיוחד עבור נכים, רוכבי אופניים, עגלות תינוק וכדומה. בנוסף, הגבהת המעבר יוצרת פס האטה המאלץ את הנהגים להאט באופן משמעותי לפני המעבר. צומת מוגבה הוא צומת אשר כל שטחו ושטח מעברי החצייה הצמודים אליו מוגבהים עד לגובה המדרכה ובכל הופך כל השטח לבטיחותי וחברותי הרבה יותר עבור הולכי רגל.
היבטים אורבניים.
בתכנון העיר מתנגשים לרוב התכנונים המוכוונים כלי רכב והתכנונים המוכוונים להולכי הרגל. הדבר בא לידי ביטוי גם במצב הפשוט של מרחק מעבר החצייה ממסלול המדרכה הישר בסמיכות לצומת. פעמים רבות, רוצים בצומת מרומזר לאפשר פנייה ימינה חופשית למכוניות. פנייה מסוג זה מקלה במידה מסוימת על עומס התנועה בעיר אך מאלצת את הולך הרגל לסטות ממסלולו הישר ולהאריך את דרכו, לעיתים תוך מעבר של מעבר חצייה אחד או שניים נוספים. הארכה מצטברת של המסלול הרצוי של הולכי הרגל גורם לאורך זמן לפחות הולכי רגל ללכת במקום ובכך נפגעת הסביבה העירונית באופן אחר.
כבישים רחבים יוצרים מעברי חצייה ארוכים שהם דבר לא רצוי גם כן. פעמים רבות מחולק מעבר החצייה לשניים עם הפסקה באי תנועה אשר מחלק אותו לשניים. גם מצב זה, על אף שהוא נפוץ מאוד, נחשב כפחות רצוי בתכנון הרוצה לתת עדיפות להולכי רגל מכיוון שהוא מאלץ אותם להמתין במשך זמן מיותר במרכז הכביש הסואן.
דוגמה קיצונית לכך, היא מעבר החצייה הגדול וההומה בעולם אשר נמצא ברובע שיבויה, בעיר טוקיו שביפן.
שנים עבריות ג'ת&quot;ש - ג'תשצ&quot;ט
שנים עבריות ג'ת&quot;ת - ג'תתצ&quot;ט
שנים עבריות ג'תת&quot;ק - ג'תתקצ&quot;ט
שנים עבריות ד' אלפים - ד'צ&quot;ט
שנים עבריות ד'ק' - ד'קצ&quot;ט
שנים עבריות ק' - קצ&quot;ט
נולדו (ע"פ המסורת היהודית).
ק"ל - שת, בנו של אדם הראשון.
אי שוויון קושי שוורץ
שנים עבריות א' - צ&quot;ט
אירועים שקרו בשנים אלו על פי המסורת היהודית.
על פי המסורת היהודית, הלוח העברי מתחיל להימנות מבריאת העולם. לכן, העולם נברא בסוף אדר שנת א' (לדעת רבי יהושע) או בסוף אלול שנת א' (לדעת רבי אליעזר שהיא הרווחת).
נפטרו.
ט"ו בניסן שנת מ"א. - הבל נרצח בידי קין.
אי שוויון קושי-שוורץ
שנים עבריות ר' - רצ&quot;ט
נולדו (ע"פ המסורת היהודית).
רל"ה - אנוש, בנו של שת ונכדו של אדם הראשון.
שנים עבריות ש' - שצ&quot;ט
שנים עבריות ת' - תצ&quot;ט
שנים עבריות ת&quot;ק - תקצ&quot;ט
שנים עבריות ת&quot;ר - תרצ&quot;ט
שנים עבריות ת&quot;ש - תשצ&quot;ט
שנים עבריות ת&quot;ת - תתצ&quot;ט
שנים עבריות תת&quot;ק - תתקצ&quot;ט
שנים עבריות א'ק' - א'קצ&quot;ט
שנים עבריות תת&quot;ק- תתקצ&quot;ט
ספרות ישראלית
ספרות ישראלית היא הספרות שנוצרה במדינת ישראל. הספרות הישראלית נכתבה בעיקר בעברית, אך גם ביידיש, בלדינו, בערבית, ברוסית, ברומנית, באנגלית ועוד.
ההיסטוריה של הספרות הישראלית מעניינת גם משום היותה תוצר של תחיית השפה העברית כשפה מדוברת בעת המודרנית.
הספרות העברית בישראל הייתה המשך ישיר של הספרות העברית שנכתבה בארץ ישראל לפני הקמת המדינה ושל הספרות העברית שנכתבה בתפוצות ישראל ובמיוחד באותן קהילות יהודיות שבניהן עלו לישראל, חלקם או מרביתם. גלי העלייה הגדולים של ראשית המדינה הביאו לישראל ציבור גדול שלא דיבר עברית לפני כן, אך כדי להסתגל לחיים במדינת ישראל, נאלץ ללמוד עברית. מערכת החינוך הישראלית, שפעלה בעברית, האולפנים וכור ההיתוך של צה"ל, הרחיבה בהתמדה את מעגל דוברי וקוראי העברית ובכך יצרו את קהל הקוראים הפוטנציאלי עבור הספרות העברית.
ספרות דור תש"ח.
סופרי דור תש"ח או דור הפלמ"ח או דור מלחמת השחרור או דור בארץ הם הכינויים שניתנו לחבורת יוצרים, מרביתם מיוצאי הפלמ"ח, שהובילו את הספרות העברית בשנות הארבעים ושנות החמישים של המאה ה-20. החוויה המרכזית של דור יוצרים זה טמונה בהקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות. בין סופרי דור הפלמ"ח נמנים: משה שמיר, חיים חפר, ס. יזהר, מרדכי טביב, דוד שחר, נתן שחם, אהרן מגד, חנוך ברטוב, שלמה ניצן, יהודית הנדל, יונת ואלכסנדר סנד, יגאל מוסינזון, בנימין תמוז, נעמי פרנקל, אהרן אמיר, אידה צורית, דוד שחם ועוד. במקביל לקבוצת דור הפלמ"ח פעלה בישראל קבוצה קטנה יותר של יוצרים, בהנהגת יונתן רטוש, הכנענים.
המשוררים של דור זה היו: אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן, אמיר גלבע, זרובבל גלעד, חיים גורי, ע. הלל, בנימין גלאי, יצחק שלו, אבא קובנר, יחיאל מר, עוזר רבין, טוביה ריבנר, אבנר טריינין, שלמה טנאי, נתן יונתן ואחרים.
במחזאות בלטו בעיקר: נסים אלוני, יגאל מוסינזון, משה שמיר, בנימין גלאי, נתן שחם, אהרון מגד ועוד.
הדור הזה נבדל מהדורות שקדמו לו גם בשפת הכתיבה שלו, עברית יום-יומית ולא השפה הלימודית או הנמלצת ששימשה את הסופרים שקדמו לדור זה.
יוצרים מבני העליות החדשות.
גלי העלייה של ראשית המדינה הצמיחו מתוכם גם יוצרים שתרמו רבות לספרות העברית. חלק מיוצרים אלה הביאו אל הספרות העברית את זכרונות השואה, תהומות הרשע שהכירו, גבורת הפרטיזנים ומורדי הגטאות, תחושת הגעגועים לבני המשפחה והידידים שנרצחו, תחושת האשם של השורדים והנקמה. לצד יוצרי ספרות השואה היו גם יוצרים שחיפשו את הדרך אל החוויה החדשה של עם חופשי במולדתו, להיות "צבריים" יותר מהצברים, כמו דן בן אמוץ ואחרים, כמו אפרים קישון, שהביאו מטען תרבותי מארץ הולדתם והתאימו אותו לחברה הישראלית.
סופרי הגל החדש.