ניתן לשאול אלפי שאילתות, ולשמור ערכים מועדפים באזור אישי ייחודי (יש להירשם לאתר לשם כך). לדוגמה, האתר מגלה מיהן המחזאיות שנולדו בין 1940 ל-1945 ויצירתן עוסקת בשואה, מיהם היוצרים/ות שפרסמו בז'אנר המתח וגם כתבו על הקיבוץ, ובהמשך לכך, מיהם היוצרים/ות שגם כתבו בז'אנר המתח וגם בז'אנר האוטוביוגרפיה והממואר, או מיהם היוצרים/ות שכלל לא כתבו בז'אנר המתח. האתר גם מגלה באילו שנים פורסמו יותר ספרי ביכורים השייכים לז'אנר השירה מאשר ספרי ביכורים השייכים לז'אנר הפרוזה, ואפשרויות חיפוש נוספות.
אופיו של הלקסיקון הוא ביוגרפי-אנציקלופדי, והוא מכיל מידע ביוגרפי לצד הערכה ספרותית והקשרים ספרותיים-תרבותיים של כל יוצר ויוצרת. בכך שונה הלקסיקון מפרויקטים מקבילים שראו אור בשנים האחרונות, ביניהם ראויים לציון המיזם המקוון, הביו-ביבליוגרפי לקסיקון הספרות העברית החדשה בעריכתו של יוסף גלרון-גולדשלגר מאוניברסיטת המדינה של אוהיו, ומפעלו של משה גרנות לקסיקון היסטורי של הסופרים העברים מאז תש"ח, 2009 ששניהם מתמקדים בפן הביוגרפי-ביבליוגרפי של היוצרים. לקסיקון הקשרים לסופרי ישראל ממשיך את מפעלו של החוקר-הביבליוגרף ג' קרסל, לכסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים, שהעמיד מפעל חשוב מאין כמוהו, אשר עם התרחבותה והסתעפותה של הספרות העברית בחמישים השנים האחרונות היה צורך לעדכנו ולהמשיכו.
הלקסיקון מקיף את הספרות שנוצרה מאז הקמתה של מדינת ישראל ב-1948 ואילך, בידי בני כל הדורות הספרותיים שהיו פעילים בטווח השנים האלה. קו החתך הזה, שיש בו יסוד שרירותי בלתי נמנע, קבע שסופרים בולטים שהלכו לעולמם לפני 1948 (כגון ביאליק וטשרניחובסקי בשירה, ברנר וברדיצ'בסקי בסיפורת) אינם נכללים בו, גם אם רישומה של יצירתם הוסיף ומוסיף להדהד בתרבות הישראלית. מנגד נכללו כאן סופרים אחרים מבני אותו דור, שעיקר יצירתם לפני קום המדינה, אך זכו לראות בכינונה של ישראל הריבונית והספיקו לפעול בה בשנותיהם האחרונות (כגון דבורה בארון בסיפורת, דוד שמעוני וזלמן שניאור בשירה).
המסננים הקיימים באתר הדיגיטלי של הלקסיקון.
מילות מפתח.
קיים מאגר רחב של מילות מפתח הקשורות לנושאים ולמאפיינים סגנוניים ביצירות של מושאי הערכים, לצד זרמים אומנותיים, מחקריים ואינטלקטואליים שהיוצרים או היוצרות פעלו בתוכם והושפעו מהם. ניתן למצוא כאן נושאים ותמות הנשנים ביצירות של יוצרים או יוצרות נפרדים, כגון מסע, שכול, עבודה, טבע ואלימות; מרחבים וקהילות, כגון קיבוץ, מעברה, יהדות תימן, יהדות פולין; זרמים אומנותיים והגותיים, כגון אקספרסיוניזם, פוסטמודרניזם ומרקסיזם; סוגות, כגון פרודיה, סאטירה ודיסטופיה; מקורות תרבותיים רחבים ברקע היצירה או בלשונה, כגון מקרא, תלמוד, מיתולוגיה יוונית, ספרות גרמנית ותחומי ידע כגון פילוסופיה ופסיכולוגיה; ואומנויות אחרות המשולבות ביצירות או שהיוצר/ת עסק/ה בהם במקביל, כגון ציור או מוזיקה. המאגר כולל מילות מפתח הנשנות בערכי הלקסיקון, ומשום כך המאגר דינמי, והוא עתיד להתרחב עם שילובם של ערכים חדשים ומידע נוסף.
התקבלות וביקורת.
עם יציאתה לאור של הגרסה המודפסת של המיזם בשנת 2014 (לקסיקון הקשרים לסופרים ישראלים), נשמעו דברי הערכה וביקורת זה לצד זה. דן מרגלית כתב ב"ישראל היום" שבחים ל"ספר שהוא שכיית חמדה, גאווה ללב ותאווה לעיניים", ושיבח את המכלול של מאות כותבים, חלקם ראויים מאוד וחלקם פחות. אלא שזעמו של מרגלית יצא כנגד אי הכללתה של הפזמונאית נעמי שמר.
לביקורתו של מרגלית הצטרפו ביקורות נוספות שהוטחו בעורכי הלקסיקון בנושא השמטתם או הכללתם של יוצרים נוספים, למשל ביקורתה של יעל טבת קלגסבלד בעקבות היעדרותו של אביה שבתי טבת מהלקסיקון. הובעה גם האשמה של הטיה פוליטית בעריכת הלקסיקון.
יגאל שוורץ דחה את הטענות, באמרו שזכותה של הוועדה להחליט מה היא ספרות יפה, מיהו משורר ומיהו פזמונאי ללא שום קשר להטיה פוליטית. עם זאת, הוא הבטיח שבאתר הדיגיטלי, בו אין הגבלה של מקום, יתרחבו השוליים ויוספו היוצרים החסרים.
מנגד, כתב המבקר אריק גלסנר על הלקסיקון, כי "חשיבותו הגדולה היא בעיניי סמלית. באופן מוחשי מציג הלקסיקון את הרפובליקה הספרותית הישראלית, כמו מראה שהיא קיימת באופן קונקרטי באמצעות אלף עמודיו [...] ככלל, זה מפעל מבורך, שערכו הסמלי אינו פחות מערכו הממשי, כלומר מהמידע העובדתי התמציתי שיש בו על הסופרים שנכנסו בשעריו."
במקביל הצביעה טל לוין, העורכת הראשית של אתר עכבר העיר, כי פסילת הלקסיקון על רקע פוליטי מעידה יותר על השיח הישראלי מאשר על הפרויקט עצמו: "לכל עבודה של קאנוניזציה יהיו כנראה מבקרים, ואפשר שחלק מהביקורות אפילו מוצדקות, אלא שהמקרה של לקסיקון הסופרים בא ללמד הרבה יותר על השיח האלים והמתלהם שהתרגלנו בו מאשר על ספרות. הוא רומס באחת מאמץ אקדמי רחב היקף."
אצטדיון דה לה בוז'ואר
אצטדיון דה לה בוז'ואר – לואי פונטנאו (בצרפתית: Stade de la Beaujoire – Louis Fonteneau; ידוע בעיקר בשם סטאד דה לה בוז'ואר: הגיה צרפתית: [stad də la boʒwaʁ]) הוא אצטדיון כדורגל בעיר נאנט, שבחבל פיי דה לה לואר שבמערב צרפת. והוא משמש כאצטדיון הביתי של מועדון הכדורגל הצרפתי פוטבול קלאב דה נאנט אטלנטיק, המשחק בליגה הצרפתית הבכירה הליג 1.
האצטדיון נפתח לראשונה במאי 1984 לקראת אירוח משחקי יורו 1984 והוא נקרא על שמו של לואי פונטנאו, שהיה נשיא מועדון הכדורגל של נאנט בשנים 1969–1986. לקראת אירוח משחקי מונדיאל 1998, שופץ האצטדיון והיום הוא מכיל 35,322 מושבים.
האצטדיון מארח משחקים בינלאומיים. נבחרת צרפת בכדורגל אירחה באצטדיון 5 משחקים, ובשנת 2007 אירח האצטדיון מספר משחקים במסגרת גביע העולם ברוגבי.
היסטוריה.
אצטדיון לה בוז'ואר החליף את אצטדיון מרסל-סאופין הישן, הממוקם בסמוך למרכז העיר נאנט, כיוון שהקיבולת הנמוכה שלו ותשתיותיו הבסיסיות לא ענו על צרכיו של מועדון הכדורגל של נאנט.
היוזמה לבניית אצטדיון חדשה עלתה וקודמה על ידי נשיא המועדון לואי פונטנאו בסוף שנות ה-70, ושולבה בתוכניות ההתאחדות הצרפתית לכדורגל לאירוח אליפות אירופה בכדורגל בשנת 1984.
ההחלטה הרשמית התקבלה ב־25 בנובמבר 1980 ואושרה על ידי מועצת עיריית נאנט ב־21 ביוני 1982, העבודות החלו בסיום שנת 1982 ונמשכו 16 חודשים, כשעלות הפרויקט נאמדה ב-100 מיליון פרנק. ב-28 באפריל 1984 נפרדה נאנט מאצטדיון סאופין כשאירחה בו למשחקה הביתי האחרון את יריבתה המרה סנט אטיין.
ב-8 במאי 1984 נפתח האצטדיון החדש כשנאנט אירחה למשחק ידידות את נבחרת רומניה בכדורגל.
הקיבולת המקורית של האצטדיון הייתה 52,923 מקומות, כשבמשחקה של נבחרת צרפת נגד נבחרת בלגיה במסגרת יורו 1984 נכחו באצטדיון 51,359 צופים.
משחקה הרשמי הראשון של נאנט באצטדיון לה בוז'ואר התקיים ב-17 באוגוסט 1984 במסגרת הליגה נגד קבוצתה של טולון.
בשנת 1998 לקראת משחקי גביע העולם בכדורגל שופץ האצטדיון בעלות כוללת של כ-43 מיליון פרנק. מרבית התשתיות באצטדיון עברו שדרוג, ויציעי העמידה הוסבו למושבים כך שקיבולת האצטדיון הצטמצמה ל־38,245 מקומות.
בספטמבר 2007 אירח האצטדיון שלושה משחקים במסגרת גביע העולם ברוגבי. ב־2008 בוצע שדרוג באצטדיון בעלות של 1.5 מיליון אירו. האצטדיון היה אחד מהמועמדים לאירוח יורו 2016, עם זאת העירייה החליטה לוותר על אירוח היורו, עקב הדרישות של אופ"א שהיו כרוכות בעלויות רבות.
האצטדיון אירח מספר משחקים בינלאומיים של נבחרות צרפת בכדורגל וברוגבי כשהאחרון שבהם היה בשנת 2019 כשנבחרת צרפת בכדורגל אירחה למשחק ידידות את נבחרת בוליביה. כמו כן, האצטדיון מארח הופעות ואירועים גדולים.
אירועים ראויים לציון.
ספורט.
אליפות אירופה בכדורגל 1984.
אצטדיון דה לה בוז'ואר היה אחד משבעת האצטדיונים שאירחו את יורו 1984, והוא אירח 2 משחקים בשלב הבתים.
אליפות העולם בכדורגל 1998.
אצטדיון דה לה בוז'ואר היה אחד מעשרת האצטדיונים שאירחו את מונדיאל 1998, והוא אירח 5 משחקים בשלב הבתים ועוד משחק אחד בשלב רבע הגמר של הטורניר.
גביע העולם ברוגבי 2007.
האצטדיון היה אחד מ-12 האצטדיונים ואחד מעשרת האצטדיונים הצרפתים שאירחו את אליפות העולם ברוגבי בשנת 2007, והוא אירח 3 משחקים בשלב הבתים.
הופעות.
באצטדיון נערכים קונצרטים מוזיקליים, כמה מהבולטים שבהם:
תוכניות עתידיות.
אצטדיון חדש בשם ילו פארק (Yello Park) תוכנן להחליף את אצטדיון דה לה בוז'ואר, לקראת אירוח אולימפיאדת הקיץ 2024 בפריז וגביע העולם ברוגבי 2023. אך ב־26 בפברואר 2019, הפרויקט בוטל.
היכל הנגינה
נפצילין
נפצילין (Nafcillin) היא תרופה אנטיביוטית ממשפחת הפניצילין. התרופה משמשת לטיפול בזיהומים סטפילוקוקליים וניתנת בעירוי תוך-ורידי.
נפצילין מסווגת כפניצילין עמיד לפניצילינאז, אשר מקנה לה פעילות זו נגד נקדים גראם חיוביים המפרישים פניצילינאז.
שימושים קליניים.
נפצילין משמשת לטיפול בזיהומים מזני "Staphylococcus" רגישים למתיצילין. היא פעילה גם נגד זני "Streptococcus" רגישים לפניצילין ונקדים גראם-חיוביים אל-אווירניים שונים, ויעילותה נגד חיידקים אלה גבוהה באופן מובנה משל מתיצילין, אולם בזיהומים מנקדים גראם-חיוביים שאינם סטפילוקוקליים, בנזילפניצילין עדיפה על נפצילין.
התרופה ניתנת למבוגרים במינון של 6–12 גרם ביום על פני 4–6 מנות, ולילדים במינון 100–200 מ״ג לק"ג גוף ליום. אף שניתן לתת את התרופה בזריקה תוך-שרירית בחצי מינון, רמתה לאחר מתן תוך-שרירי נמוכה.
מבנה כימי.