התזמורת מציעה לקהלה מגוון רחב של יצירות מכל התקופות עם הקפדה על ביצוע יצירות מאת מלחינים ישראליים בסדרות הקונצרטים למנויים. בין הסדרות: קונצרטים סימפוניים בראשון לציון, בתל אביב וברחובות, קונצרטים קאמריים בימי שישי, קונצרטים לכל המשפחה במוזיאון יעקב אגם עם חן צימבליסטה ומופעים מוזיקליים עם אמנים מובילים בעולם המוזיקה הישראלי.
עם חברי התזמורת נמנים מיטב הנגנים הצעירים בישראל ומיטב הנגנים מקרב העולים החדשים שהגיעו לישראל בשלהי שנות ה-80. מכלל תרבויות הנגינה שהביאו חבריה, גיבשה התזמורת צליל אישי הזוכה להערכת מאזיניה והביקורת המקצועית.
התזמורת משתפת פעולה באופן קבוע עם עמותת ארתור רובינשטיין ולוקחת חלק בחג המוזיקה הישראלית של המכון למוסיקה ישראלית ובפרויקטים לאומיים נוספים.
התזמורת רואה חשיבות רבה בחינוך מוזיקלי וכפועל יוצא, יזמה את התכנית "צליל ראשון". מטרת התכנית היא הכנת עתודה של צרכני תרבות רגישים למוזיקה קלאסית ושל יוצרים ומבצעים עתידיים, וזאת על ידי יצירת קשר ישיר ובלתי אמצעי בין נגני התזמורת לבין הקהילה. במסגרת תוכנית זו מופיעה התזמורת בפני ילדי גנים ובתי ספר, רובם מראשון לציון, תוך שיתוף הילדים כמבצעים במהלך הקונצרטים. המפגשים נערכים במסגרות החינוכיות עם הרכבים קאמריים של נגנים מתוך התזמורת ובהיכל התרבות מאיר ניצן בראשון לציון בהרכב סימפוני מלא.
איכותה של התזמורת זוכה למוניטין גבוה ברמה הבינלאומית והיא עורכת סיורים בעולם, הן כתזמורת האופרה והן כתזמורת סימפונית עצמאית. באוקטובר 2018 קיימה התזמורת סיור קונצרטים מוצלח במקסיקו. קדמו לנסיעה זו סיורים נוספים בסין ומסע קונצרטים בארגנטינה, ברזיל ומדינות נוספות בדרום אמריקה, שכל אחד מהם זכה להצלחה רבה והוביל לסיורים נוספים ברחבי העולם.
התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון היא התזמורת הראשונה שביצעה בישראל בקונצרטים פומביים יצירות מאת ריכרד שטראוס ואלכסנדר זמלינסקי. מלחיני הבית של התזמורת היו גיל שוחט, יוסף ברדנשווילי וחיים פרמונט.
התזמורת זכתה בפרס אקו"ם על עשייתה יוצאת הדופן והצטיינותה בביצוע מוזיקה ישראלית מקורית, בהפצתה ובקידומה.
מנכ"ל התזמורת הנוכחי הוא עופר סלע והכנר הראשי שלה הוא אקרט לורנצן.
קרב הירמוך
קרב הירמוך (בערבית: معركة اليرموك) היה קרב מכריע, שנערך בחודש אוגוסט 636, בין צבאה של האימפריה הביזנטית לבין הכוחות המוסלמיים של צבאות הראשידון, ובו גברו המוסלמים על הביזנטים. שמו נגזר מזירת הקרב - בסמוך לנחל הירמוך, על גבול ממלכת ירדן וסוריה של ימינו. היסטוריונים בני זמננו מגדירים קרב זה כאחד המכריעים בהיסטוריה.
בעקבות ההפסד בקרב הירמוך, נשבר הצבא הביזנטי ולא יכול היה לעצור את הצבא המוסלמי, שפעל במהירות וביעילות לניצול ההצלחה. תוך כשנתיים כבשו המוסלמים את כל אזור הלבנט, ואף חדרו לאסיה הקטנה. תבוסת הביזנטים הייתה נקודת מפנה בהיסטוריה ארוכת הימים של האימפריה הביזנטית, שאיבדה את שליטתה באגן המזרחי של המזרח התיכון ובמקומות הקדושים לנצרות בארץ הקודש, שהיו מרכז רוחני חשוב של האימפריה. הניצחון המוסלמי היווה את אבן הפינה לבניין האימפריה המוסלמית, שבשיאה שלטה על כל המזרח התיכון ועל צפון אפריקה.
רקע.
המלחמה הביזנטית-סאסאנית.
בתחילת המאה השביעית הייתה האימפריה הביזנטית באחת מתקופות השפל שלה. אצילים נלחמו זה בזה כדי לעלות על כיסא המלוכה, בעוד אימפריות שכנות השתלטו על שטחי האימפריה. ב-5 באוקטובר 610 עלה לשלטון הקיסר הביזנטי הרקליוס, ובשלב זה היו כבר שטחים ניכרים מהאימפריה בידיים זרות. העימות העיקרי היה מול האימפריה הסאסאנית, ששליטיה ניצלו את מצבה הקשה של האימפריה הביזנטית, ובסדרת מסעי מלחמה כבשו את דמשק בשנת 613 וכשנה לאחר מכן כבשו את ירושלים. הפרסים המשיכו במסעי הכיבוש, השתלטו על מצרים בשנת 616 וזמן קצר לאחר מכן עמדו מול חומות קונסטנטינופול. בשנת 622, בעוד בירתו תחת מצור, יצא הרקליוס למתקפת נגד בראש צבאו ופלש לפרס עצמה. הפרסים הובסו לבסוף בקרב נינווה בשנת 627, והשליט החדש, קבאד השני, נאלץ לקבל את תנאי השלום של הרקליוס. האימפריה הסאסאנית לא התאוששה עוד משנים של מלחמות, והייתה מוכנה ליפול כפרי בשל לידי הצבאות הערביים, שהחלו בפשיטות לשטחיה מחצי האי ערב.
חורבן האימפריה הסאסאנית.
עם מותו של הנביא מוחמד בשנת 632, עלו לשלטון הראשידון, או הח'ליפים ישרי הדרך (בערבית: الخلفاء الراشدون). הראשון בהם, אבו בכר, החל את מגמת ההתפשטות מתוך חצי האי ערב אל השטחים שנשלטו בידי האימפריה הביזנטית בסדרת פשיטות. פשיטות אלה נהדפו בשלב הראשון על ידי מבצרי הגבול הביזנטיים, אך המוסלמים נחלו יתר הצלחה מול האימפריה הסאסאנית.
תבוסת הסאסנים מידי הביזנטים פוררה את מערכת השלטון הסאסאנית. במהלך מלחמת אזרחים שקרעה את האימפריה, הוכתרו בזה אחר זה ארבעה מלכים, עד שבשנת 632 עלה לשלטון נער בשם יזדגרד השלישי. שליט חסר מזל זה נתקל מיד עם עלייתו לכס השלטון בסדרת פשיטות של לוחמים ערבים. צבא האימפריה הסאסאנית לא הצליח לעמוד מול לחץ הצבא המוסלמי, שהיה תחת פיקודו של המצביא המהולל ח'אלד בן אל-וליד. הערבים כבשו את עיראק בסדרת מתקפות בזק, והעימות המכריע היה בקרב אל-קאדסיה (معركة القادسية), שבו הכה הצבא המוסלמי את הצבא הפרסי. המועד המדויק בו התחולל קרב אל-קאדסיה אינו ידוע, והוא מוערך בין 634 ו-640; לפי רוב הדעות, התחולל הקרב בשנת 636. פרטים רבים לגבי הקרב אינם ידועים, כמו סדרי הגודל של הכוחות הלוחמים ומקום התרחשותם של אירועים שונים במהלכו. בעקבות הניצחון המוסלמי נכבשה הבירה הסאסנית קטסיפון בשנת 637, והאימפריה התפוררה. המלך נמלט למזרח ובקרב נאהוונד הובסו שרידי הצבא הפרסי. יזדגרד נרצח זמן קצר לאחר מכן, והאימפריה הפרסית חדלה מלהתקיים.
כיבוש סוריה.
סוריה הביזנטית.
אזור "סוריה הגדולה" (בערבית: بلاد الشام - "בילאד א-שאם) חולק לשלושה חלקים: חוף ים, ובו ערי נמל ומרכזים מנהלתיים של הביזנטים ואוכלוסייה נוצרית דוברת יוונית; הינטרלנד חקלאי עשיר, המיושב בצפיפות על ידי שבטים דוברי ארמית; וחלק מדברי גדול שנשלט על ידי שבטים ערביים, ובו הייתה אחיזת האימפריה רופפת מאוד. השלטון הביזנטי התרכז בערים, שכולן היו מוקפות חומה ומבוצרות היטב וברובן שכן חיל מצב קבוע. המרכז הביזנטי העיקרי בצפון סוריה היה בעיר חומס, ואילו בארץ ישראל שימשה קיסריה כמרכז השלטוני. בחוף הים הצפוני היה המרכז באנטיוכיה. את אחיזתם באזורי המדבר ביססו הביזנטים על שבטים ערביים נוצריים או פגאניים ובעיקר על שבט ע'סאן, שמנהיגיו עמדו בראש הקואליציה של השבטים הפרו-ביזנטיים.
במאה ה-6 והמאה ה-7 עבר הסהר הפורה סדרה של אסונות טבע - רעידות אדמה, מגפות ומלחמות בלתי פוסקות, שהביאו למשבר כלכלי וירידה דרסטית באוכלוסייה. האימפריה הביזנטית, שלכאורה החזירה לעצמה את נכסיה במזרח התיכון, לא הייתה במצב טוב יותר. בשנת 631 ערך הרקליוס מסע צליינות מפואר לירושלים ונכנס לעיר דרך שער הרחמים, כצליין - ברגליים יחפות. ואולם, זמן קצר לאחר מכן הידרדר מצבו של הקיסר והוא סבל ממחלה לא ידועה שהביאה לבסוף למותו. במקביל הידרדר מצבו הנפשי בתהליך איטי, שלכאורה שיקף את מצבה הקשה של האימפריה כולה. במקביל לכיבוש האימפריה הסאסאנית, וביתר שאת לאחר התפוררותה, החלו הצבאות הערביים להפנות את תשומת לבם לסוריה ולעימות עם האימפריה הביזנטית; באימפריה ראו המוסלמים מקור לעושר, על פי דברי הנביא שהבטיח למאמיניו את .
כיבוש סוריה וארץ ישראל.
פשיטות ראשונות הביאו את הצבאות האסלאמיים אל גבול המדבר ואל קו המבצרים הראשון של הביזנטים, תוך שהם תופסים שליטה על השבטים והאזורים מחוץ לטווח ההשפעה הביזנטי המידי. הצבא האסלאמי תקף בשלושה כיוונים: כוח אחד נכנס לארץ ישראל דרך עזה, בעוד שני כוחות אחרים נעו ממזרח אל תוך עבר הירדן, תוך שהם מנצלים את חולשת השלטון הביזנטי ונהנים משיתוף פעולה של השבטים הבדואים. התקפות אלו נבלמו מול קווי ההגנה הביזנטיים. השינוי הגיע כאשר כוח אסלאמי, במהלך נועז ודרמטי, חצה את המדבר וכבש את דמשק ולאחר מכן את מרבית שטחה של סוריה. מכאן יצא הצבא האסלאמי המאוחד וכבש את ערי ארץ ישראל בזו אחר זו: לוד, שכם, עזה ושומרון. בסיכומו של דבר החזיקו הביזנטים בקיסריה, אשקלון וירושלים בלבד.
אבו בכר נפטר ב-634 באל-מדינה ומינה לפני מותו את עומר בן אל-ח'טאב ליורשו. חילופי השלטון גררו חילופי גברי בצבא האסלאמי ואבו עוביידה בן אל-ג'ראח התמנה לתפקיד אמין אל-אומה (מילולית: מזכיר האומה), מגן העם והמפקד הצבאי העליון של הצבא הערבי-אסלאמי. בסדרת קרבות בשנת 635 נכבש עבר הירדן. לאחר מצור של ארבעה חודשים נכבשה בחודש מרץ העיר חומס, שהייתה אחד מהמרכזים הביזנטיים החשובים. מיד לאחר כיבושה יצאו גדודים אסלאמיים לכוון חלב, אך נאלצו לסגת משנודע להם כי צבא ביזנטי גדול נאסף באנטיוכיה.
סדרת הקרבות בעבר הירדן ובסוריה, שהתנהלה בין הצבאות הערביים והכוחות הביזנטיים המקומיים שינתה את האסטרטגיה של הביזנטים. הביזנטים קיוו כי מגננה פסיבית, מתוך תקווה כי התוקפים יתישו את עצמם מול המבצרים, והתחמקות מקרב מכריע, תוך הסתמכות על טקטיקות התחמקות ותככנות פוליטית, יצליחו להתיש את האויב ולכלות את האנרגיה שלו. אך מול המהלכים הערביים המהירים והמוצלחים התבדתה תקווה זו. בשל כך, השתנתה האסטרטגיה הביזנטית, והפכה לנכונות להיכנס לעימות ישיר תוך הסתכנות בכניסה לקרב השמדה מכריע. הביזנטים כשלו בהבנת האסלאם והלהט הדתי שהניע את הצבא הערבי-אסלאמי. כישלון זה, שהביא לרפיון ידיים ביזנטי, הוא שבסיכומו של דבר גרם לתוצאה הסופית של קרב הירמוך.