במהלך הקריירה שיתף פעולה עם אמנים רבים והופיע עם שלמה גרוניך, עוזי חיטמן, דני רובס, משה פרץ ועוד. הלחין ועיבד עבור מקהלת העפרוני בניצוחה של מיה שביט. לשלומית אהרון הפיק מוסיקלית את המופע המשותף עם שלושת הטנורים מהאופרה הישראלית.
הלחין והשתתף בהצגות התיאטרון "ביקור הגברת הזקנה" (בתיאטרון הבימה), "חורף מתחת לשולחן", "לגעת בכוכבים" (פסטיבל תיאטרון קצר). הוא הלחין שירי אברהם סוצקווער (תיאטרון היידישפיל), השתתף בפרויקטים מוסיקליים נוספים בתיאטרון הקאמרי, תיאטרון בית-לסין, בתיאטרון צוותא, ניהול מוזיקלי ועיבודים במחזות הזמר "הגולם" מאת שלמה גרוניך (פראג-צ'כיה) ,"כמו בסרט" ועוד.
חיטמן מנחה סדנאות כתיבה והלחנה באקדמיה למוזיקה בירושלים, רימון בית ספר למוסיקה, קרן מיראז', תיכון קריית שרת בחולון ועוד.
חיים אישיים.
בגיל 25 חיטמן יצא מהארון. באפריל 2013 נישא לבן זוגו רן הרוש. השניים הורים לזוג תאומים שלאחר לידתם, נקלעו איתם לרעידת האדמה בנפאל באפריל 2015.
האמונה הבהאית
תחנת הרכבת השלום
הכתם האפל הגדול
הכתם האפל הגדול היה כתם שחור על כוכב הלכת נפטון, הדומה לכתם האדום הגדול של צדק. אף על פי שהוא נראה כמעט זהה לכתם של צדק, אסטרונומים לא החשיבו אותו כסופה אלא כחור באטמוספירה, בדומה לחור בשכבת האוזון. צבע הכתם נובע מכמויות גדולות של גז מתאן באטמוספירה של נפטון, הנותן לה ולכתם את הגוון הכחול.
הכתם התגלה על די חללית נאס"א וויאג'ר 2, שעברה ליד נפטון בשנת 1989. הוא היה דומה בגודלו לכתם של צדק, והוא נמצא בחצי הכדור הדרומי של הכוכב. מהירות הרוח שנמדדה בתוך הכתם הייתה 2,400 קילומטרים בשעה. לפי השערות, הכתם הסתובב נגד כיוון השעון בדומה לכתם שנמצא על פניו של צדק. מסביב לכתם הכהה היו אזורים מרוכזים של מתאן גבישי וחלקיקי עננים ממים קפואים שמזכירים את ענני הנוצה על כדור הארץ.
כאשר טלסקופ החלל האבל כוון לעבר נפטון ביוני 1994, הכתם נעלם. עם זאת, כתם אחר שמאוד דומה לכתם הישן הופיע בחצי הכדור הצפוני של הכוכב מאוחר יותר באותה השנה. לא ידוע מדוע הכתם האפל הופיע על נפטון והאם זו התרחשות שכיחה או תופעה נדירה. האטמוספירה שלו מורכבת בעיקר ממימן ומהליום. חלק מהמדענים סבורים שתנועתו של הכתם האפל נגרמה עקב זרמי סילון במהירות של 2,250 קילומטרים לשעה על גבי נפטון.
בית הספר למוסיקה רימון
ישראל פרידמן בן-שלום
הרב ד"ר ישראל שלום יוסף פרידמן בן שלום (כ"ט בחשוון ה'תרפ"ד, 8 בנובמבר 1923 - ה' באייר ה'תשע"ז, 1 במאי 2017) היה דוקטור להיסטוריה ומרצה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בן-גוריון, ראש ישיבת ההסדר 'אהבת ישראל' בנתיבות. כונה האדמו"ר מפאשקאן.
ביוגרפיה.
נולד לרב יצחק, בן רבי משה יהודה לייב מפאשקאן ולשרה־דבורה פרידמן בת רבי מנחם מנדל מבוהוש, שהיה גם בן דודו של אביו. הוא נולד בעיירה בוהוש שבחבל מולדובה ברומניה ונקרא על שם סבה של אמו, האדמו"ר רבי ישראל שלום יוסף מבוהוש, בעל הספר "פאר ישראל". אמו נפטרה כשהיה כבן 9.
פרידמן בן־שלום הוא נצר לשושלת אדמו"רי חסידות רוז'ין, קוסוב־ויז'ניץ, צ'רנוביל, אפטא, סאסוב, ראשקוב וזלוטשוב. הוריו הם נכדיו של רבי יצחק – האדמו"ר הזקן מבוהוש, נכדו הגדול של רבי ישראל פרידמן מרוז'ין.
במקביל ללימודים התורניים, רכש פרידמן בן־שלום השכלה כללית, למד שפות ונבחן בבית הספר המקומי.
כשהיה כבן 16 החל ללמוד בקביעות עם סבו אבי אמו, והפך ל"חסיד" מובהק שלו, שהשפיע רבות על חינוכו ועיצוב אישיותו.
ציונות ועלייה.
כשהיה כבן 18, פעל כמדריך בקן של תנועת השומר הצעיר בעיירה בוהוש, והשפיע על הנוער בעיירה, בני ובנות חסידים של סבו, שהתרחקו מחיי תורה ומצוות.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבר יחד עם משפחת סבו מבוהוש לעיר הבירה בוקרשט, שבה שהה דודו, רבי יצחק פרידמן, שהיה לימים האדמו"ר הרביעי מבוהוש, לאחר פטירת סבו. שם השתתף בפעילות ציונית מחתרתית בהנהגת ר' ישראל לבנון, שהיה בעלה של בת דודתו.
במהלך שהותו בבוקרשט הגיעה לעיר משפחת האדמו"ר מוויז'ניץ, רבי חיים מאיר הגר בעל ה"אמרי חיים", שהוברחה מהונגריה בשנת 1944. שם פגש ישראל את אשתו לעתיד, צפורה (נפטרה ה'תשע"ט, 2019), בתו הצעירה של האדמו"ר מויז'ניץ, שהצטרפה לתוכניתו להתיישב בארץ ולהמשיך להשפיע על הנוער שאתו פעל בבוהוש.
בשנת 1946 עלו שניהם ארצה בעלייה ב', התחתנו, והיו ממייסדי קיבוץ רשפים שבעמק בית שאן המשתייך לשומר הצעיר. הם גרו במקום כ־18 שנה. במהלך מלחמת העצמאות ישראל השתתף בלחימה שבלמה את הכוחות העיראקיים שבאו מירדן. עבד ברפת ומאוחר יותר כרועה צאן בקיבוץ עין חרוד. בשלב מסוים, החל להדריך קבוצות של עליית הנוער, ועיקר עיסוקו היה בתחום החינוכי. ישראל וצפורה שימשו שניהם כמזכירי הקיבוץ בשלבים שונים, וישראל אף שימש חבר ההנהלה. באותה תקופה קיימו מצוות בהסתר וישראל המשיך להתפלל וללמוד תורה בתוך ביתו. הוא שמר על קשר עם אביו ודודו שגרו בתל אביב. מסיבת בר המצווה של בנם הבכור מנחם (שמו המלא: מנחם־מנדל משה־לייב, על שם שני סביו של ישראל) התקיימה בתל אביב אצל דודו.
כאשר חלה חותנו, האדמו"ר מויז'ניץ, עברה אשתו צפורה לבני ברק כדי לסעוד את אביה ולקחה את בניה הקטנים, שמוליק והושע, יחד אתה. לאחר חצי שנה בבני ברק לא רצתה לשוב לקיבוץ החילוני, והחליטה להצטרף לקיבוץ הדתי סעד. ישראל נשאר בתפקידו החינוכי בקיבוץ רשפים למשך שנה וחצי, יחד עם שני הילדים הגדולים, מנחם וירמיהו, כאשר המשפחה התאחדה בשבתות בקיבוץ סעד.
בשנת 1964 יצאה המשפחה לשליחות מטעם הסוכנות במרסיי שבצרפת. ישראל שינה אז את שם משפחתו לבן־שלום (פרידמן הוא "איש שלום", אך הוא רצה לציין את היותו "בנו" של רבי שלום אביו של רבי ישראל מרוז'ין). במרסיי לימד יהדות וארגן הפגנת תמיכה בישראל לפני מלחמת ששת הימים. לאחר המלחמה חזרה המשפחה לישראל והתיישבה שוב בקיבוץ סעד.
ישראל החל ללמוד לימודים אקדמיים בשנות הארבעים לחייו. קיבל את הדוקטורט בשנת תשמ"א 1981, שאותו עשה בבית הספר למדעי היהדות של אוניברסיטת תל אביב. נושא עבודת הדוקטורט: "בית שמאי ומקומו בהיסטוריה הפוליטית והחברתית של ארץ־ישראל במאה הראשונה לספירה". מנחיו היו הפרופסורים יהושע אפרון ושמואל ספראי. הוא לימד מספר שנים באוניברסיטת תל אביב, ואחר כך עבר להורות באוניברסיטת בן-גוריון שבנגב, שם לימד תולדות עם ישראל: תקופת בית שני, משנה ותלמוד. הוא המשיך ללמד אף לאחר צאתו לגמלאות. במקביל הורה גם בשלוחה שבמכללת ספיר שעל־יד שדרות.
בראשית שנות האלפיים עזב את האקדמיה, עבר לגור בקהילת בית ישראל והחל ללמד במכינה קדם צבאית בית ישראל ובבית המדרש שבשכונת גילה בירושלים (שהקימו בנו הושע ובתו שרה'לה). בנוסף החל ללמד בישיבת ההסדר בנתיבות, שהקים בנו שמוליק והוא עמד בראשותה יחד עם הרב דוד אסולין. הישיבה מדגישה את השליחות החברתית. הוא לימד חסידות וגמרא ברוח החסידות, תוך שילוב רקע חברתי והיסטורי.
בשנותיו האחרונות חידש את דרך אבותיו האדמו"רים והחל לערוך טיש בימי ההילולה של אבותיו (ג' בחשון, י"ט בכסלו וי'-י"א באלול), ובהזדמנויות נוספות, כדוגמת ימי ההילולה של אדמור"י חסידות הוסיאטין. רבי ישראל נהג לחבוש כיפה סרוגה. בשבתות לבש קפוטה חסידית וחבש שטריימל בעל כיפה מוגבהת, כמנהג אדמור"י רוז'ין. בטישים החלים בימי חול, חבש קולפיק, גם זה כדרך אדמ"ורי רוז'ין. כונה לעיתים "האדמו"ר הסרוג".
נפטר בערב יום העצמאות תשע"ז, ונקבר בחלקת בית רוז'ין בבית הקברות נחלת יצחק.
חיים אישיים.
מילדיו:
חיבורו המרכזי.
הספר מבוסס על עבודת הדוקטורט שלו, ועוסק בבית שמאי מתוך הקשר תרבותי והיסטורי, לפני ואחרי חורבן הבית השני. מוצגת בו תפיסה מחקרית שונה מן המקובל לגבי תפקיד בית שמאי בהיסטוריה של היהדות בארץ ישראל. לפי בן־שלום ראו עצמם חכמי בית שמאי כממשיכי המורשת החשמונאית הלוחמת, אשר בהשראתה צמחה האידאולוגיה הלאומית־אקטיביסטית בתקופה הרומית. הדבר מסביר את תמיכתם הנלהבת של חכמים רבים ובראשם רבי עקיבא במרד בר כוכבא. בית שמאי האמינו שעל ידי חזרה בתשובה גורפת של רוב העם ומאבק לוחמני נגד רומי, ניתן לשים קץ לשלטון המרושע והאכזר ולהחיש את ימות המשיח. בכך, פיתח בן־שלום את מחקרו של גדליה אלון בנושא. על ספרו זה קיבל את פרס יצחק בן־צבי לשנת תשנ"ד.
בנוסף, פרסם מאמרים בעלון "נתיבה" שבהוצאת ישיבת ההסדר בנתיבות.
תיאודור לסינג
תיאודור לסינג (בגרמנית: Theodor Lessing; 8 בפברואר 1872, הנובר – 30 באוגוסט 1933, מריינבאד, צ'כוסלובקיה) היה פילוסוף ופובליציסט יהודי-גרמני שחי בגרמניה. נרצח על ידי הנאצים.
חייו.
תיאודור נולד למשפחה יהודית מתבוללת בהנובר. אביו היה רופא, ואמו הייתה בת למשפחת בנקאים. עם סיום לימודיו בגימנסיה החל ללמוד רפואה באוניברסיטאות פרייבורג, בון ולבסוף מינכן, שם החליט ללכת אחר נטיות לבו ופנה ללמוד ספרות, פילוסופיה ופסיכולוגיה. את לימודי הפילוסופיה סיים בדיסרטציה על הלוגיקן הרוסי אפריקן ספיר .
במהלך לימודיו התנצר; מאוחר יותר חזר לחיק היהדות בעקבות אירוע אנטישמי שחווה במוסד האקדמי שבו לימד, הפך לציוני נלהב, ואף ביקר בארץ ישראל.
בשנת 1925 הוא כתב מחקר אופי על המועמד לנשיאות, פאול פון הינדנבורג, שבו הזהיר מפני בחירה באיש. את הינדנבורג עצמו הוא תיאר כאיש לא מתוחכם, חף מיומרות אינטלקטואליות, אולם מאחוריו עלולים לפעול כוחות פוליטיים מסוכנים. מאמר זה הקנה לו את שנאת האופוזיציה הלאומנית הגרמנית וקבוצות אתניות שונות. סטודנטים הקימו ועדה למאבק בלסינג, הם קראו להחרים את הרצאותיו, ושיבשו אותן באלימות. לבסוף אף הופסקה עבודתו כמרצה ונאסר עליו להרצות.