החל משנת 1978 שימש הבסיס גם כשדה תעופה אזרחי, שאליו הוטסו תיירים ונופשים לאילת. בגלל היות המקום בסיס צבאי, נערכו לנוסעים בדיקות קפדניות במיוחד. מנגד, בהיעדר מסוף נוסעים, נערכו הבדיקות תחת כיפת השמים, ללא מזנון ושירותים אחרים. שר התחבורה מאיר עמית ושר הביטחון, עזר ויצמן החליטו להשקיע 40 מיליון לירות בהקמת מסוף אזרחי בשדה. העבודות החלו, אך הוקפאו ובהמשך נעשו הסדרים זמניים לדרישת חברות השכר הסקנדינביות שבקשו שיפור התנאים כתנאי להמשך טיסה לעציון. ב־22 באוקטובר 1979 נחנך המסוף האזרחי לאחר השקעה של 6 מיליון לירות בבניית מבנה בשטח של 1,200 מ"ר.
בתחילת השיחות בקשה ישראל את המשך הפעלת השדה כשדה אזרחי בתקופת מעברי לאחר נסיגת ישראל מסיני. במסגרת שיחות קמפ דייוויד ויתרה ישראל על שדה עציון, ובעקבות זאת העבודות על פיתוח מסוף אזרחי בשדה הוקפאו. גם לאחר הוויתור על השדה קיותה ישראל להגיע להסכמה עם מצרים על המשך הפעלת השדה לשירות אזרחים הטסים לאילת, אולם המצרים סירבו לכך. גם הצעה לאפשר לארצות הברית להשתמש בשדה לאימונים נדחתה על ידי המצרים.
עם פינוי הבסיס הועבר גם הטרמינל האזרחי לשדה התעופה הבינלאומי בעובדה.
פרנסס רדאי
פרנסס רדאי (נולדה ב-29 בינואר 1944) היא פרופסור אמריטה בקתדרה לדיני עבודה ע"ש ליברמן, בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית ומשמשת כפרופסור מן המניין במסלול האקדמי המכללה למינהל, שם היא מכהנת גם כיושבת ראש תוכנית המוסמך וכנשיאה של כבוד במרכז קונקורד לחקר קליטת המשפט הבינלאומי בישראל. נכון ל-2011, רדאי חברה בקבוצת עבודה של מועצת זכויות האדם של האו"ם לעניין הפליה נגד נשים. נוסף על כך, היא פעילת זכויות אדם ופמיניסטית.
ביוגרפיה.
רדאי גדלה במנצ'סטר. למדה משפטים בבית הספר לכלכלה של לונדון. היא עבדה כחוקרת במכון הבריטי למשפט בינלאומי ומשפט משווה. בין השנים 1966 עד 1968 שהתה באוניברסיטת מזרח אפריקה ויצרה שם את הקורס לדיני עבודה. בשנת 1968 עלתה לישראל וכתבה דוקטורט באוניברסיטה העברית. הייתה פרופסור אורח באוניברסיטאות דרום קליפורניה וטוליין.
בעבר עמדה רדאי בראש הקתדרה לדיני עבודה ע"ש ליברמן באוניברסיטה העברית ושימשה עורכת ראשית של Israel Law Review. כיום, היא מכהנת כנשיאה של כבוד במרכז קונקורד לחקר קליטת המשפט הבינלאומי בישראל במסלול האקדמי המכללה למינהל וחברה בתוכנית לכלכלה וחברה במכון ון ליר בירושלים. בשנים 1992–1996 כיהנה רדאי כיו"ר מרכז לייפר ללימודי נשים בארץ ובעולם. בשנים 1996–2000 כיהנה כיו"ר הוועדה האקדמית של מרכז מינרבה לזכויות אדם, ובשנים 2000–2007 כיהנה כיו"ר האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים וחקר המגדר, כחברת הוועד המנהל של קשב - מרכז להגנת הדמוקרטיה בישראל, חברת המועצה הציבורית של אמון הציבור. החל משנת 2005 מכהנת רדאי כחברת ההנהלה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל. נוסף על פעילויותיה אלה, רדאי מרצה גם במכללה החברתית כלכלית.
במחקריה בדיני עבודה פיתחה רדאי תאוריות בתחום שוויון והשתתפות אוכלוסיות שהיא מגדירה כמוחלשות: נשים, עובדים ומיעוטים, בכלל האוכלוסייה. היא פעילה ציבורית בתחום ומרבה להרצות ולתת חוות דעת משפטיות בפני ועדות ובפורומים שונים. בשנים 1986–1992 כיהנה כיו"ר מייסדת של המרכז המשפטי של שדולת הנשים, בשנים 2000–2001 כיהנה כחברת הוועדה הממלכתית לקביעת גיל הפרישה, בשנים 2007–2010 כיהנה כיו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה בלשכת עורכי הדין, והחל משנת 2010 מכהנת כיו"ר הוועדה המייעצת לנציבות שוויון הזדמנויות העבודה. מאז שנת 1979 עוסקת רדאי גם בייצוג תובעים בבתי הדין לעבודה בסוגיות של זכויות עובדים, וכן עותרים בבג"ץ בסוגיות של זכויות אדם. בין היתר, ייצגה רדאי את נשות הכותל במאבקן למען זכויות תפילה ואת ד"ר נעמי נבו במאבקה למען גיל פרישה שווה לנשים ולגברים.
רדאי קיבלה מאת לשכת עורכי הדין את אות "נשים במשפט", על תרומה מיוחדת לקידום מעמד האשה לשנת 2002.
בין השנים 2000–2003, התמנתה לחברה מומחית, בוועדת האו"ם לביעור כל צורות ההפליה כנגד נשים. ב-2011 נבחרה כחברה בוועדה במסגרת "המועצה לזכויות האדם" של האו"ם, שמקום מושבה ז'נבה.
רדאי הוצבה במקום ה-100 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת הארבע עשרה ובמקום ה-96 בבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013.
פרנסס רדאי נשואה ואם לשלושה ילדים.
קישורים חיצוניים.
מכּתביה:
שוק מוסדי (שיווק)
בשיווק של סחורות ושירותים, שוק מוסדי מורכב מבתי ספר, בתי חולים, מוסדות סיעוד ובית אבות, בתי כלא ומוסדות אחרים המספקים סחורות ושירותים לבני האדם שבהשגחתם.
רבים מארגונים אלה מאופיינים בתקציבים נמוכים ובציבור לקוחות "שבוי". לדוגמה, בתי החולים צריכים להחליט מהי איכות המזון שירכשו בשביל חוליהם. יעד הקנייה אינו רווח, שכן האוכל מסופק לחולים כחלק מהשרות הכולל. כמו כן, צמצום עלויות עד למינימום האפשרי אינו היעד היחידי, מזון מאיכות ירודה עלול לגרום לחולים להתלונן ולפגום במוניטין של בית החולים. סוכן הרכש של בית החולים צריך לחפש ספקי מזון למוסדות שאיכותם עונה או עולה על דרישות תקן מזערי כלשהו ושמחיריהם נמוכים.
למעשה, ספקי מזון רבים מקימים חטיבה נפרדת למכירות לקניינים מוסדיים בגלל צורכי הקנייה והמאפיינים המייחדים את הקניינים האלה. כך למשל, חברת היינץ מייצרת, אורזת ומתמחרת באופן שונה את הקטשופ מתוצרתה כך שיענה על דרישותיהם השונות של בתי חולים, של מכללות ושל בתי כלא. בנוסף, חברות המחלבה השונות כגון שטראוס גרופ, תנובה וטרה מייצרות גבינות ומעדנים באריזות מוסדיות הלא ניתנים למכירה בשווקים האחרים.
הארגונים הממשלתיים ברוב המדינות הם קונים גדולים של סחורות ושירותים. בדרך כלל מחייבים הארגונים הממשלתיים את הספקים להגיש הצעות למכרזים, ועל פי רוב הם מעניקים את החוזה למציע ההצעה הזולה ביותר. במקרים מסוימים הגוף הממשלתי עשוי להתחשב באיכותו העדיפה של הספק או במוניטין שלו לעמידה במועדי סיום פרויקט.
יתר על כן, ממשלות נוהגות לקנות על בסיס חוזים שסוכמו במשא ומתן, בעיקר כשמדובר בפרויקטים מורכבים הכרוכים בעלויות מחקר ופיתוח גבוהות, בסיכונים כבדים ובמקרים של תחרות מועטה. ארגונים ממשלתיים נוטים להעדיף ספקים מקומיים מספקים זרים.
מאחר שהחלטות ההוצאה של גופים ממשלתיים כפופות לביקורת ציבורית, הם דורשים מן הספקים עבודת ניירת ניכרת, ואלה מרבים להתלונן על ניירת מוגזמת, על ביורוקרטיה, על תקנות, על עיכובים בקבלת ההחלטות ועל שינויים תכופים בכוח האדם במחלקות הרכש.
רוב הממשלות מספקות לספקים המתמודדים מדריכים מפורטים המתארים את אופן המכירה לממשלה. על הספקים להיות בקיאים ברזי המערכת ולמצוא דרכים לקיצור הסחבת.
מדיניות הרכש בשוק המוסדי שמה דגש במחיר, ובכך הניעה את הספקים להשקיע מאמץ ניכר בהוזלת מחיריהם. כאשר מאפייני המוצר מפורטים בקפידה, אין בבידול מוצרים משום גורם שיווקי. כמו כן, לפרסום אין השפעה רבה על זכייה במכרזים.
ישנן חברות שהוקמו על ידי מחלקות מיוחדות לשיווק לממשלה. חברות אלה צופות מראש את צורכי הממשל ואת מיזמיו, נוטלות חלק מפרטי המוצר, אוספות מודיעין תחרותי, מכינות הצעות ביסודיות ומפיקות תקשורות קולעות יותר לתיאור המוניטין שלהן ולחיזוקו.
השוק המוסדי מאופיין בדרך כלל במספר קטן יותר של קונים משמעותיים יותר. ככל שגובר תיחכומם של הקניינים העסקיים, כך על המשווקים העסקיים להשביח את יכולותיהם השיווקיות.
סרפנטין
סרפנטין הוא שם קבוצת מינרלים יוצרי סלעים השייכת לקבוצת המינרלים הפילוסיליקטיים - (סיליקטים במבנה בצורת לוחיות). הנוסחה הכימית הכללית של הקבוצה היא Fe,Mg)3Si2O5OH4). המינרלים במשפחה עשויים לכלול כמויות זעירות של יסודות נוספים כולל כרום, קובלט, וניקל. במינרלוגיה ובגמולוגיה עשוי הכינוי סרפנטין להתייחס לכל אחד מ-20 הסוגים השייכים לקבוצת הסרפנטין. בשל העובדה שהמינרל מופיע פעמים רבות כתערובת של הסוגים קשה לאבחן את סוג המינרל ולרוב לא מתבצעת הבחנה כזו. קיימים שלושה סוגים פולימורפיים של סרפנטין אנטיגוריט, כריזוטיל וליזרדיט.
סקירה כללית.
מקור שמו של הסרפנטין הוא מהמילה בלטינית לנחש (serpens, מילה שחדרה במשמעות זו לשפות האירופיות השונות). יש כמה סברות מדוע קרוי המינרל כך. סברה אחת היא שהמינרל קיבל את כינויו משום שגווניו או צורת הכתמים שלו מזכירה עור נחש. סברה אחרת היא משום האמונה כי האבן מהווה הגנה יעילה מפני הכשות נחשים. סברה שלישית נובעת מהעובדה כי בסלע הבנוי בעיקר ממינרל זה הקרוי סרפנטיניט מופעים לעיתים עורקים לבנים מתפתלים של מגנזיט שצורתם מזכירה נחש. הסרפנטין נוצר בתהליכי התמרה של פרידוטיט ופירוקסן. בתהליך פסאודומורפי יכולים הסרפנטינים להחליף סיליקטים אחרים של מגנזיום. ההתמרות עשויות להיות בלתי שלמות, עובדה הגורמת לכך שתכונותיהם הפיזיות של הסרפנטינים משתנות בצורה נרחבת. כשהסרפנטינים מהווים חלק משמעותי בפני השטח, בדרך כלל הקרקע עשירה בחרסית.
אַנטיגוֹריט הוא פולימורף של סרפנטין הנוצר בדרך כלל כתוצאה מהתמרה של סלעים אולטרה-מאפיים (עשירים בברזל ובמגנזיום) והוא יציב בטמפרטורות גבוהות מעל ל-600 °C בעומק של כ-60 קילומטרים. בניגוד לו, הליזרדיט והכריזוֹטיל נוצרים בדרך כלל קרוב לפני השטח ומתפרקים בטמפרטורות נמוכות יחסית, כנראה נמוך מ-400 °C. משערים כי הכריזוטיל אף פעם אינו יציב בהשוואה לשני הפולימורפים האחרים של הסרפנטין.