בעת רעידת האדמה בצפת (בכ"ד טבת ה'תקצ"ז) שהה רבי ישראל בירושלים. העיר צפת נחרבה כולה ורבים נותרו תחת ההריסות. רבי ישראל קיבל את הידיעה על החורבן על ידי רץ ששלחה רעייתו רק בד' שבט. הוא ארגן מיד משלחת הצלה בת כעשרים איש בראשות רבי אריה מרכוס (נאמן) וחתנו רבי ישעיה ברדקי, ביד המשלחת נתן 12 אלף גרוש - אותם לווה מקהילת הספרדים - לשכור פועלים לפנות את ההריסות, לטפל בפצועים ולקבור את המתים. המשלחת הגיעה לצפת בט"ז שבט (כשלושה שבועות לאחר הרעש) והחלה בפעולתה. אנשי המשלחת העבירו לירושלים חלק ניכר ממשפחות הניצולים.
רבי ישראל ורבי אריה מרכוס (נאמן) שיגרו מכתבי אזעקה לר' צבי הירש להרן, ראש ארגון הפקידים והאמרכלים באמסטרדם, ובהם תיאור ראשון של הרעש הכבד ותוצאותיו ושל פעולות ההצלה, וכן בקשה נמרצת לסיוע כספי. מכתבים אלו הם המקור הכמעט יחידי על הרעש בצפת.
בהספדו המר על הרוגי צפת נשא רבי ישראל קינה, ובדבריו אמד את ההרוגים מיהודי צפת ב"שני אלפים ויותר" (אולם מדיווחים אחרים עולה כי מספרם עמד על כארבעת אלפים).
אשתו ובני ביתו ניצלו, אך הוא החליט להישאר בירושלים יחד עם רבים מזקני העיר וחכמיה, בעצם בשלב זה רוב קהילת הפרושים מעליית תלמידי הגר"א עברו לירושלים.
עדת האשכנזים הפקידו אותו לרב ומנהיג, רבי ישראל שכבר היה זקן ושׂבע ימים לקח את חתנו רבי ישעיה ברדקי - לימים רבה של הקהילה האשכנזית בירושלים - לעזור לו בכל ענייני העדה.
גם בירושלים ניהל את הסדרת קבלת התרומות מחו"ל וחלוקתם.
סיכום פעולתו.
בשנות פעילותו בצפת עשה רבי ישראל רבות לביסוס הקהילה. בין יוזמותיו היה הניסיון לחדש את הסמיכה בארץ על מנת לחדש את הסנהדרין, ושליחת שליח (רבי ברוך בן שמואל מפינסק) לחיפוש עשרת השבטים, שאצלם, כך סבר, קיימים חכמים סמוכים שעל ידם ניתן יהיה לחדש את הסמיכה והסנהדרין בארץ ישראל. כמו כן, פעל בצוותא עם ידידו רבי מנחם מנדל משקלוב לבנייתו מחדש של בית כנסת החורבה שבירושלים, הצלחתם הוגדרה על ידי העולים כסימן ל"אתחלתא דגאולה".
הוא מסכם את זיכרונותיו בעצת חז"ל: . ומוסיף: "רק שיזהרו בכל השמירות לבלי צאת החוצה, ובכל כחי ומוחי ותוכי יגעתי ונתתי את לבי להשיג הלוואות, לתת לכל אנשי כוללנו ולכל עניי כוללנן, שלא היה להם בית הסדר, והושבתים בכפר פקיעין, ששם היה שקט... שהייתי גרמא בהצלת נפשות יקרות". וכך מהציבור שלו מתו רק 10–12 נפש ואילו מהספרדים ושאר האשכנזים, מכל אחת מהקהילות - 300 נפש.
בסיון ה'תקצ"ט נסע לטבריה ונפטר שם, בט' בסיוון ה'תקצ"ט - 1839 שם נקבר.
בתו שיינדל נישאה לרבי ישעיה ברדקי.
פרנסואה-מארי ארואה
בנימין השני
פנחס בן-עמי
סודה לשתייה
סודה לשתייה (נתרן מימן פחמתי, סודיום ביקרבונט) היא מלח נפוץ. נוסחתו היא: NaHCO3. בסודה לשתייה נעשים שימושים שונים במשק הבית (בישול, אפייה, ניקיון ועוד) ובתעשייה.
תכונות החומר.
סודה לשתייה היא חומר מוצק גבישי לבן, בדרך כלל בצורה של אבקה דקה.
כימיה.
הפקה מנתרן הידרוקסידי.
נתרן פחמתי יכול להתקבל בתגובה בין נתרן הידרוקסיד (NaOH) ופחמן דו-חמצני (CO2) לפי הנוסחה: formula_1.
לאחר מכן מתרחשת תגובה בין הנתרן הפחמתי, המים ופחמן דו-חמצני:
formula_2.
תוצר התגובה הוא סודה לשתייה (NaHCO3).
תגובות סתירה.
במים מתפרקת סודה לשתייה לקטיון נתרן (+Na) ואניון של מימן פחמתי (-HCO3). מימן פחמתי הוא בסיסי ויגיב במים תוך שחרור הידרוקסיד: formula_3.
סודה לשתייה תגיב עם חומצות ותנטרל אותן, התגובה תייצר מלחים שונים. כך למשל תגיב סודה לשתייה עם חומצה הידרוכלורית (HCl):
formula_4. המלח המתקבל הוא נתרן כלורי (מלח בישול).
פירוק בחום.
מעל טמפרטורה של 60°C תתפרק סודה לשתייה ותפלוט הרבה פחמן דו-חמצני. בגלל תכונה זו משתמשים בה בתוך חומר מתפיח באפייה ובמטפים לכיבוי אש. נוסחת ההתפרקות היא: formula_5.
חימום נוסף, לטמפרטורה שמעל 850°C, יהפוך את הנתרן הפחמתי לנתרן חמצני וישחרר עוד פחמן דו-חמצני לפי התגובה: formula_6
הפקה.
התהליך התעשייתי הראשי להפקת סודה לשתייה נקרא תהליך סולווה (Solvay process) על שם התעשיין הבלגי ארנסט סולווה שפיתח את השיטה ובנה מתקן ייצור ראשון בשנת 1864. בתהליך זה מעבירים פחמן דו-חמצני CO2 דרך תמיסה מרוכזת של מלח בישול NaCl ואמוניה NH3. התגובה להפקת סודה לשתייה:
formula_7
במפעל תמיסת מלח מועברת דרך שני מגדלים, בראשון מבעבעים לתוכה אמוניה המתמוססת בה ובמגדל השני מבעבעים את ה CO2. האמוניה נחוצה משום שהיא יוצרת pH בסיסי ובסביבה בסיסית סודה לשתייה מסיסה פחות מ NaCl ולכן תשקע כמוצק. בלי אמוניה התמיסה תהיה חומצית ואי אפשר יהיה להפריד סודה לשתייה מהתמיסה.
האמוניה שנצרכה בשלב (1) ממוחזרת בשלב מאוחר יותר ומוחזרת לתחילת התהליך.
מקור חלופי הוא כרייה של החומר: בארצות הברית נכרה המינרל Trona שהוא תערובת סודה לשתייה ונתרן פחמתי ממכרות בוויומינג.
שימושים.
סודה לשתייה כחומר ניקוי.
כחומר שחיקה מוצק.
משתמשים בהתזה בלחץ באמצעות אוויר דחוס של אבקת סודה לשתייה לניקוי משטחים. סודה לשתייה היא חומר שחיקה עדין מחול כיוון שהגרגרים מתפוררים בפגיעה במשטח המנוקה. אחד היישומים הראשונים של טכניקה זו היה בניקוי פסל החירות ב-1980. משתמשים בהתזת סודה להסרת לכות, צבעים או חלודה: בניקוי קירות מגרפיטי, רצפות פרקט, לניקוי מכשור תעשייתי, כלי שיט ושחזור מכוניות עתיקות.
מיתוס היצר המיני.
בפולקלור ידוע החומר כמדכא יצר מיני, הסיפור מופיע כשמועה על הוספת סודה לשתייה למזון חיילים כדי שהאנרגיות שלהם יופנו לאפיקים מועילים. הוספת סודה לשתייה למזונם של אסירים לאותו צורך בגרמניה בשנות ה-20 של המאה ה-20 מוזכרת בספרו של ליון פויכטוונגר, ניצחון:
המיתוס חסר ביסוס: סודה לשתייה היא בסיס ותיצור בקיבה תגובת סתירה.
תנועת החרות הנאציונל-סוציאליסטית
תנועת החירות הנציונל-סוציאליסטית (גרמנית: Nationalsozialistische Freiheitsbewegung) הייתה מפלגה לאומנית בגרמניה שפעלה בשנים 1928-1924.
היסטוריה.
לאחר כישלון הפוטש במרתף הבירה נלכד אדולף היטלר מנהיג המפלגה הנאצית שהוביל את הפושט ומנהיגים אחרים כהרמן גרינג וארנסט רהם, ראש האס אה יצאו לגלות. הרשויות ברפובליקת ויימאר החליטו להוציא את המפלגה הנאצית מחוץ לחוק. בעוד היטלר יושב בכלא מפלגתו התפרקה לכמה חלקים: חלק הצטרפו לארגון-גג רדיקלי בצפון גרמניה וחלק אחר חבר לאגודה פאן-גרמנית קטנה במדינת בוואריה. החלק הראשון ייסד את מפלגת החירות הנציונל-סוציאליסטית ובראשה הועמד הגנרל אריך לודנדורף מפקד הצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה. שני מנהיגים בולטים נוספים של המפלגה היו אלפרד רוזנברג והרוקח הצעיר והשאפתן גרגור שטראסר.
המפלגה החליטה לרוץ לבחירות לרייכסטאג שנקבעו לתחילת שנת 1924. בבחירות המפלגה זכתה לשלושים ושנים מושבים בפרלמנט. בסוף שנת 1924 הרייכסטאג פוזר בשל התפרקות הקואליציה והמפלגה רצה לבחירות נוספות בדצמבר של אותה שנה. בבחירות אלו המפלגה ספגה מפלה וזכתה בארבעה-עשר מושבים בלבד, אולם לודנדורף, רוזנברג ושטרסר נכנסו בכל זאת לפרלמנט. כשהיטלר סיים לרצות את עונשו בכלא המפלגה חדלה להתקיים - שטרסר ורוזנברג חזרו למפלגה הנאצית ולודנדורף, שבתחילה סירב, וויתר לבסוף וחבר גם הוא להיטלר.
סלאבקו קווטרניק
סלאבקו קווטרניק (בקרואטית: Slavko Kvaternik; 1878–1947), מראשי תנועת האוסטאשה, התנועה הפשיסטית הקרואטית, ושר המלחמה בממשלת המדינה הקרואטית העצמאית (Nezavisna Država Hrvatska, או NDH) בתקופת מלחמת העולם השנייה, בראשה עמד אנטה פאבליץ'.
סלאבקו קווטרניק נולד בקרואטיה בשנת 1878. את הקריירה הצבאית שלו החל כקצין מטה בצבא האוסטרו-הונגרי, לאחר שסיים לימודים באקדמיה צבאית. ב-1918 הוא פיקד בהצלחה על ניסיון של כוחות קרואטיים להדוף את הצבא ההונגרי מאזורים מסוימים בקרואטיה.
לאחר שפרש מהצבא בשנת 1921, הצטרף ל"מפלגת החוק", שהפכה אחר כך לתנועה האוסטאשית. ב-10 באפריל 1941, מיד עם כניסת הכוחות הגרמניים לזאגרב, הכריז קווטרניק ברדיו זאגרב על הקמתה של המדינה הקרואטית העצמאית ועל הקמת ממשלה קרואטית עצמאית בראשותו של אנטה פאבליץ', שחזר כעבור ארבעה ימים מגלות באיטליה מלווה בכמה מאות פעילים אוסטאשים. קווטרניק מונה לשר המלחמה ולמפקד הצבא. הוא החל מיד בגיוס כוחות לצבא החדש, כשהוא מתבסס בעיקר על קצינים לשעבר בצבא האוסטרו-הונגרי.
בסוף שנת 1942 הודח קווטרניק מתפקידו בעיקר בשל המתיחות שנוצרה בין פאבליץ' לבין אאוגן קווטרניק, בנו של סלאבקו, שעמד בראש שירותי הביטחון הקרואטיים. קוואטרניק ובנו הוגלו לסלובניה. לאחר המלחמה, באביב 1945, נלכד סלאבקו קווטרניק על ידי צבא ארצות הברית. הוא הוסגר ליוגוסלביה, שם הועמד לדין והוצא להורג בירייה ב-13 ביוני 1947, בקשר לחברותו בתנועת האוסטאשה, היחידה מבין משתפי-הפעולה עם הנאצים שהקימה בעצמה מחנות ריכוז והשמדה של ממש, דוגמת יאסנובאץ.
קווטרניק היה נשוי לאולגה, יהודייה למחצה ובתו של יוסיף פרנק, ממייסדי "מפלגת הזכויות" הקרואטית, המפלגה שמתוכה קמה אחר כך תנועת האוסטאשה.
נאשונל סמלינג
נאשונל סמלינג (בנורווגית: Nasjonal Samling) הייתה מפלגה שפעלה בנורווגיה בשנים 1945-1933. המפלגה דגלה באנטישמיות, אנטי-דמוקרטיה, אנטי-קומוניזם ואנטי-ליברליזם. הייתה זו מפלגה-אחות של המפלגה הנאצית, והיא שיתפה עמה פעולה בזמן הפלישה הגרמנית לנורווגיה ובמהלך שנות הכיבוש הגרמני. המפלגה מעולם לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה בבחירות חופשיות בנורווגיה ומעולם לא שלחה נציגים לסטורטינג, הפרלמנט הנורווגי.
היסטוריה.