דורות לפני כניסתו של סחר העבדים האטלנטי, האסלאם הייתה דת משגשגת במערב אפריקה עקב הבאתו בדרכי שלום באמצעות הסחר הטרנס־סהרי בין שבטים בולטים בדרום סהרה לערבים הברברים בצפון אפריקה. בהעידו על עובדה זו הסביר המלומד מערב אפריקה צ'יכה אנטה דיופ: "הסיבה העיקרית להצלחת האסלאם באפריקה השחורה [...] נובעת מכך מהעובדה שהוא הופץ בתחילה בדרכי שלום על ידי מטיילים ערבים־ברבריים בודדים למלכים ושכירים שחורים מסוימים, אשר אז הפיצו את זה לאלה שנמצאים תחת תחום שיפוטם. עבדים רבים מהדור הראשון הצליחו לשמור על זהותם המוסלמית, אך צאצאיהם כבר אינם. העבדים הומרו בכפייה לנצרות כפי שקרה בארצות הקתוליות או חוו אי־נוחות גסה לקיים את הפרקטיקה הדתית שלהם כמו במקרה של יבשת אמריקה הפרוטסטנטית.
בעשורים שלאחר העבדות ובמיוחד בעידן השפל, האסלאם התחדשה בצורה של תנועות גלויות ולעיתים שנויות במחלוקת בקהילה האפרו־אמריקאית. הראשון מבין הראויים לציון היה מקדש המדע המורי של אמריקה, שנוסד על ידי נובל דרו עלי. עלי השפיע עמוקות על וואלאס פרד, שהקים בהמשך את האומה הלאומנית השחורה של האסלאם בשנת 1930. אליהו מוחמד הפך לראש הארגון בשנת 1934. בדומה למלקולם X, שעזב את אומת האסלאם בשנת 1964, כיום רבים מהמוסלמים אפרו־אמריקאים מקיימים את האסלאם המסורתי.
חברים רבים לשעבר באומה הלאומנית של האסלאם הומרו לאסלאם סוני כאשר וורית דין מוחמד השתלטה על הארגון לאחר מות אביו בשנת 1975 ולימד את חבריו את הצורה המסורתית של האסלאם על בסיס הקוראן. סקר שנערך על ידי המועצה ליחסים אמריקאים־אסלאמיים מראה כי 30% מהמשתתפים במסגד הסוני הם אפרו־אמריקאים. למעשה, מרבית המוסלמים האפרו־אמריקאים הם מוסלמים אורתודוקסים, מכיוון שרק 2% הם מאומת האסלאם.
יהדות.
ישנם 150,000 אפרו־אמריקאים בארצות הברית העוסקים ביהדות. חלקם חברים בקבוצות יהודיות מיינסטרימיות כמו התנועות הרפורמיות, הקונסרבטיביות או האורתודוקסיות ביהדות; אחרים שייכים לקבוצות יהודיות שאינן מיינסטרימיות כמו בני ישראל השחורים. בני ישראל העבריים השחורים הם אוסף של ארגוני דת אפרו־אמריקאים שפרקטיקותיהם ואמונותיהם נגזרות במידה מסוימת מהיהדות. תורתם המגוונת כוללת לעיתים קרובות כי אפרו־אמריקאים הם צאצאים מבני ישראל המקראיים.
מחקרים הראו כי בעשר עד 15 השנים האחרונות חלה עלייה משמעותית באפרו־אמריקאים המזהים כיהודים. הרב קאפרס פוניה, בן דודו הראשון של מישל אובמה, אומר בתגובה לספקנות מצד אנשים שהם אפרו־אמריקאים ויהודים בו זמנית, "אני יהודי, וזה פורץ את כל המחסומים הצבעוניים והאתניים.
דתות אחרות.
מלבד הנצרות, האסלאם והיהדות, ישנם גם אפרו־אמריקאים העוקבים אחר הבודהיזם ומספר דתות אחרות. יש מספר קטן אך הולך וגדל של אפרו־אמריקאים המשתתפים בדתות מסורתיות אפריקאיות, כמו וודון מערב אפריקה, סנטריה, יפא ומסורות פזורות כמו תנועת ראסטאפרי. רבים מהם מהגרים או צאצאים של מהגרים מהאיים הקריביים ודרום אמריקה, שם הם נהוגים. בגלל פרקטיקות דתיות, כמו הקרבת בעלי חיים, שכבר אינן נפוצות בקרב הדתות האמריקאיות הגדולות יותר, קבוצות אלה עשויות להתייחס לשלילה ולעיתים הן קורבנות של הטרדה. עם זאת, מאז פסק הדין שניתן בבית־המשפט העליון של לוקומי בבאלוואי בפלורידה בשנת 1993, אין להם בעיה משפטית לתפקד כראות עיניהם.
אמונות לא־דתיות.
בסקר פורום Pew שנערך ב ־2008, 12% מהאפר־אמריקאים תיארו את עצמם – שום דבר מוגדר (11%), אגנוסטיים (1%) או אתאיסטים (&lt;0.5%).
אירועי החיים.
עבור מרבית האפרו־אמריקאים, קיום אירועי החיים עוקב אחר דפוס התרבות האמריקנית המרכזית. בעוד אפרו־אמריקאים ולבנים חיו לעצמם חלק ניכר מההיסטוריה האמריקאית, לשתי הקבוצות הייתה בדרך כלל אותה פרספקטיבה על התרבות האמריקאית. אך ישנן מסורות ייחודיות לאפרו־אמריקאים.
כמה אפרו־אמריקאים יצרו טקסי מעבר חדשים שקשורים למסורות אפריקאיות. חלק מהנערים והנערות לוקחים שיעורים כדי להכין אותם לבגרות. שיעורים אלה נוטים להתמקד ברוחניות, באחריות ובהנהגה. רבות מתוכניות אלה מיוצרות על פי טקסים אפריקניים מסורתיים, כשהמיקוד שלהן בעיקר הוא חובק תרבויות אפריקאיות.
עד היום זוגות אפרו־אמריקאים בוחרים "לקפוץ את המטאטא" כחלק מטקס החתונה שלהם. מקורות מסוימים טוענים כי ניתן לייחס את הנוהג הזה לגאנה. עם זאת, מקורות אחרים טוענים כי המסורת האפרו־אמריקאית "לקפוץ את המטאטא" דומה בהרבה למסורת באנגליה הכפרית. אף על פי שמסורת זו נפלה במידה רבה מתועלת בקהילה האפרו־אמריקאית לאחר תום העבדות, היא חווה תחייה קלה בשנים האחרונות כאשר זוגות מסוימים מבקשים לקיים את מורשתם האפריקאית.
מסורות הלוויה נוטות להשתנות על סמך מספר גורמים, כולל דת ומיקום, אך ישנם מנהגים משותפים. ככל הנראה החלק החשוב ביותר במוות בתרבות האפרו־אמריקאית הוא התכנסות של בני משפחה וחברים. בימים האחרונים לפני המוות או זמן קצר לאחר המוות, בדרך כלל מקבלים הודעה על כל החברים ובני המשפחה שאליהם ניתן להגיע. התכנסות זו מסייעת להעניק תמיכה רוחנית ורגשית, כמו גם סיוע בקבלת החלטות וביצוע משימות יומיומיות.
רוחניות המוות חשובה מאוד בתרבות האפרו־אמריקאית. בן הכמורה או בני הקהילה הדתית, או שניהם, נוכחים בדרך כלל עם המשפחה לאורך כל התהליך. המוות לרוב נתפס כמעבר ולא סופי. שירותים רבים נקראים כינוסי בית, במקום הלוויות, על סמך האמונה שהאדם הולך הביתה לחיים שלאחר המוות; "חוזרים לאלוהים" או לאדמה, כל תהליך סיום החיים מתייחס בדרך כלל לחגיגה של חייו, מעשיו והישגיו של האדם ־ "הדברים הטובים" ולא כאבל על אובדן. הדבר מודגם באופן הבולט ביותר במסורת הלוויות הג'אז של ניו אורלינס, בה מוזיקה עילית, ריקודים ואוכל מעודדים את האנשים שנאספו לשמוח ולחגוג את ביתו של חבר אהוב.
מטבח.
בחקר התרבות האפרו־אמריקאית, לא ניתן להשאיר את האוכל כאחד הביטויים כדי להבין את המסורות, הדת, האינטראקציה והמבנים החברתיים והתרבותיים שלהם בקהילה. התבוננות בדרכים בהן הם מכינים את מזונם ואוכלים אותו מאז התקופה המשועבדת, מגלה על אופייה וזהותה של התרבות האפרו־אמריקאית בארצות הברית. דרק היקס בוחן את מקורותיו של "גומבו", שנחשב כ"מזון נשמה" עבור אפרו־אמריקאים רבים, בהתייחסותו לשילוב המזון והתרבות בקהילה האפרו־אמריקאית. לא נמצאו עדויות היסטוריות בכתב לגבי הגומבו או מתכוניו, כך שבאופי אפריקני אמריקני להעביר בעל פה את סיפוריהם ואת המתכונים שלהם, גמבו ייצג את המנה הקהילתית האמיתית שלהם. אומרים כי גומבו הוא "המצאה של אפריקאים משועבדים ואפרו־אמריקאים" בלואיזיאנה. על ידי ערבוב ובישול של שאריות מבעליהם הלבנים (לעיתים חתיכות לא מזוהות של בשרים וירקות) כולם יחד לכלי שיש לו מרקם של בין תבשיל למרק, אפרו־אמריקאים לקחו את התיעוב ויצרו אותו למנה נחשקת. באמצעות שיתוף של אוכל זה בכנסיות עם כינוס של בני עמם, הם לא רק חלקו את האוכל, אלא גם חוויה, רגשות, התקשרות ותחושת אחדות המאגדת את הקהילה.
לקנדי פריד צ'יקן, הידוע בהגשת אוכל נשמה, יש חנויות רבות בקהילות אפרו־אמריקאיות. טיפוח ושימוש במוצרים חקלאיים רבים בארצות הברית, כמו בטטות, בוטנים, אורז, במיה, סורגום, צבעי אינדיגו וכותנה, ניתן לייחס להשפעות אפריקאיות. אוכל אפרו־אמריקאי משקף תגובות יצירתיות לדיכוי גזעי וכלכלי ועוני. תחת העבדות אסור היה שאפרו־אמריקאים יאכלו חתיכות טובות יותר של בשר, ואחרי השחרור רבים היו עניים מכדי להרשות אותם לעצמם.
ארוחת אוכל מסורתית היא ארוחת נשמה המורכבת מעוף מטוגן עם מקרונים וגבינה, ירקות קולרד, במיה מטוגנת ומוצרת לחם תירס. אוכל נשמה – מטבח לבבי המקושר לרוב עם אפרו־אמריקאים בדרום (אך נפוץ גם לאפרו־אמריקאים בפריסה ארצית), עושה שימוש יצירתי במוצרים זולים הנרכשים באמצעות חקלאות ציד ודיג. מעי חזירים מבושלים ולעיתים חבוטים ומטוגנים להכנת צ'יטרינים, המכונים גם "צ'יטלינים". גרבי חזיר ועצמות צוואר מספקים תיבול למרקים, שעועית וירקות מבושלים (ירקות לפת, ירקות קולארד ועלי חרדל).
אוכלים נפוצים אחרים, כמו עוף ודגים מטוגנים, מקרונים וגבינה, לחם תירס וחפין ג'ון (אפונה שחורה ואורז). כאשר האוכלוסייה האפרו־אמריקאית הייתה כפרית הרבה יותר ממה שהיא כיום, ארנבות, אופוסום, סנאי ועופות מים היו תוספות חשובות לתזונה. רבות ממסורות המזון הללו שולטות במיוחד באזורים רבים בדרום הכפרי.
אוכל נשמה מוכן באופן מסורתי לרוב עשיר בשומן, נתרן ועמילן. זה מתאים מאוד לחייהם התובעניים מבחינה גופנית של עובדים, בעלי חיים חקלאיים ואורח חיים כפרי באופן כללי, וכעת הוא גורם תורם להשמנת יתר, מחלות לב וסוכרת באוכלוסייה שהפכה יותר ויותר עירונית. כתוצאה מכך, אפרו־אמריקאים המודעים יותר לבריאות משתמשים בשיטות הכנה חלופיות, מחליפים שומני טראנס לטובת שמנים צמחיים טבעיים ומחליפים הודו מעושן בשומן ומוצרי חזיר אחרים; הגבלת כמות הסוכר המזוקק בקינוחים; והדגשת הצריכה של יותר פירות וירקות מאשר חלבון מן החי. עם זאת, קיימת התנגדות מסוימת לשינויים כאלה, משום שהם חריגים ממסורת קולינרית ארוכה.
מזונות נשמה אחרים מבשלים אפרו־אמריקאים הם עוף וופלים וקינוחים כמו פודינג בננה, מרוצף אפרסק, עוגת קטיפה אדומה ועוגת בטטה. Kool־Aid נחשב למשקה אוכל נפש.
שורשי "אוכל הנשמה" מתפשטים לאורך החוף המערבי של אפריקה ומורד (סנגל, גינאה, סיירה לאון, ליבריה, חוף השנהב, גאנה, טוגו, קמרון, גבון, ניגריה ואנגולה), אך "הפירות" יכולים להימצא על פני כל אמריקה. במיה הגיעה מאתיופיה ומאריתריאה. אורז יובא מהאי מדגסקר. אוכל נשמה דומה לבישול צועני באירופה.