אשתו של ז'וסלין, אשר הבינה כי גורל הרוזנות נחתם, מכרה את האחוזה בטרובסל ואת האדמות אשר נשארו ברשות משפחתה לקיסר הביזנטי מנואל הראשון, אולם תוך שנה נתפסו כל השטחים המדוברים בידי יורשו של זנגי, נור א-דין, ושליטים מוסלמים אחרים.
באמצע המאה ה־12 הייתה אדסה, מדינת הצלבנים הראשונה להיווסד, גם הראשונה להתפורר ולהיעלם.
טריטוריות משועבדות לרוזנות אדסה.
האוטונומיה בטורבסל.
לפני שמונה לרוזן אדסה, היה ז'וסלין הראשון שליט אוטונומי בחלקה המערבי של הרוזנות, באזור שנקרא באופן רשמי "אצילות טורבסל". בבעלות הלורד מטורבסל היו כל השטחים שממערב לנהר בפרת ובאחריותו הייתה אבטחת הגבול עם אנטיוכיה. האוטונומיה הייתה שייכת באופן מסורתי לאצילים מבית קורטניי, והיא שבה להיות מקום מושבם לאחר כיבושה של העיר אדסה בידי המוסלמים.
לאחר חורבן הרוזנות ומכירת השטחים הנותרים ממנה לידי הביזנטים, עברה אשתו של ז'וסלין השני לממלכת ירושלים והתיישבה בקרבת העיר עכו. בנו של ז'וסלין, ז'וסלין השלישי המשיך להחזיק בתואר רוזן אדסה ולורד טורבסל עד למותו.
טוראי
רו (אות גדולה: Ρ, אות קטנה: ρ או ϱ) היא האות השבע עשרה באלפבית היווני. בספרות יווניות היא שקולה למספר 100.
מקורה של האות באות השמית/פיניקית ריש. ביוונית מודרנית נהגית האות כצליל רי"ש מכתשי. ביוונית עתיקה נהגתה האות בתחילת מילה תוך נישוף, ולכן תועתקה ללטינית כ-rh.
התפתחות של האות.
האות התפתחה לאות הלטינית R ולאות הקירילית P.
אומיקרון
אומיקרון (אות גדולה: Ο, אות קטנה: ο), ביוונית: "או קטנה", היא האות החמש עשרה באלפבית היווני. בספרות יווניות היא שקולה למספר 70. האות משמשת כחולם.
גמד
יורגודן (כדורגל נשים)
מועדון כדורגל נשים יוּרְגוֹדֶן (שוודית: Djurgårdens IF Dam) היא קבוצת כדורגל נשים מהעיר סטוקהולם שבשוודיה, המשחקת בליגת הנשים השוודית הבכירה, הדמאלסוונסקאן.
הקבוצה הוקמה בשנת 2003 כתוצאה מאיחוד בין הקבוצות יורגודן ואֵלבכֶה אַ-אִי-קוֹ, כאשר 51 אחוז מהניהול שייכים ליורגודן, ו-49 אחוז שייכים לאלבכה. שתי הקבוצות זכו בשבע אליפויות שוודיה, מתוכן שתיים לאחר האיחוד (2003 ו-2004). בשנת 2005 העפילה הקבוצה לגמר ליגת האלופות, אולם הפסידה לטורבנהן פוטסדאם.
מדי הקבוצה הם בצבעים לבן וכחול.
Megadeath
טוניק וויליאמס-דרלינג
סון וואן
סילביאן ווילטורד
משפט הסרבנים
היא הסיומת הלאומית (ccTLDs - Country Code Top Level Domains; שם תחום עליון מסומן מדינה) של שמות המתחם של אתרי אינטרנט הרשומים בישראל.
סיומת זו מנוהלת על ידי איגוד האינטרנט הישראלי (ISOC-IL).
הסיומת il. נרשמה כבר ב־24 באוקטובר 1985, והייתה הסיומת השלישית שנרשמה, לאחר שבאותה שנה נרשמו הסיומות us. ו־uk. .
במאי 2020 אושרה גם הסיומת ".ישראל" כסיומת הלאומית של שמות מתחם הרשומים בישראל, והרישום המוקדם לשימוש בסיומת זו החל באמצע 2022.
תת-סיומות.
קיימות שמונה תת-כתובות אינטרנטיות ישראליות:
צנזורה.
ספקית האינטרנט והטלפוניה של איחוד האמירויות הערביות, אִתִּצַאלַאת (באנגלית: Etisalat), נהגה לחסום כל כתובת ברשת האינטרנט עם הסיומת il. . בנובמבר 2009 בוטלה הצנזורה, והאתרים הישראליים הפכו לנגישים באיחוד האמירויות. עם זאת, תקנון איתיצאלאת אוסר על אזרחי ישראל לרשום שמות מתחם עם הסיומת ae., המשויכת לאיחוד האמירויות.
שאדופקט
עכשיו
עכשיו הוא כתב עת ספרותי ישראלי שיוצא לאור מאמצע שנות החמישים.
היסטוריה.
הגיליון הראשון של כתב העת יצא לאור בשנת 1957 בעריכתו של ברוך חפץ, תחת השם "אוגדן ב'". מגיליונו השני, כתב העת כונה "עכשיו" על שם "עכשיו ובימים האחרים", ספר הביכורים של המשורר יהודה עמיחי שיצא לאור ב-1955.
כתב העת תרם להפיכתם של יונה וולך ודוד אבידן למשוררים מרכזיים. גיליון מס' 66 שיצא בשנת 1999, הוקדש לשירת דוד אבידן, מספר שנים אחרי מותו. משוררות ומשוררים אחרים שפרסמו ב"עכשיו" הם דליה רביקוביץ, רוני סומק, מאיה בז'רנו, יאיר הורוביץ, מאיר ויזלטיר, יואב גלבוע, אהרן שבתאי, סיגלית דוידוביץ' ומנחם בן (בראון). מבין עורכיו במהלך השנים ניתן לציין, נוסף על פרופ' גבריאל מוקד, גם את יהודה עמיחי, דן מירון, הצייר ומבקר האמנות יואב בראל, איש התיאטרון אברהם עוז, אמנון נבות, נתן זך, יהודה ויזן וברוך חפץ.
"עכשיו" היווה עם הקמתו נמל בית ל"משוררי דור המדינה", מונח שטבע גבריאל מוקד. כתב העת יוצא גם כיום, בעריכתם של גבריאל מוקד וברוך חפץ, ומארח משוררים ותיקים כמאיה בז'רנו, משוררי "עכשיו 55", עמוס אדלהייט, אריק א. ודורי טרופין, המכונים כך כי פרסומם הראשון היה בגיליון 55 של עכשיו, ומשוררים חדשים כמו רנאטה יבלונסקה ועוד. מבין מדוריו הקבועים: "חדר קריאה - מדור ביקורת הספרות", "עתה - מוסף סוציאליסטי" ו"דג הדיו" - מוסף סאטירי שמאמריו חתומים בשמות בדויים והוא משתלח בגורמים מתחרים בשדה הקרב הפואטי והספרותי (למשל בני ציפר, זיסי סתוי ואורי ברנשטיין).
עכשיו וכתבי עת אחרים לשירה.
כתבי עת בישראל ניהלו תמיד מאבקים אלה באלה. "עכשיו" ועורכו גבריאל מוקד ניהלו ומנהלים מלחמות ובריתות עם כתבי עת אחרים.
כתב העת קשת, בעריכת אהרן אמיר, נחשב רדיקלי פחות וימני יותר מעכשיו הסוציאליסטי, וכמו כן מבוסס יותר על פרוזה מאשר על שירה. כתבי העת יצאו במקביל ושניהם החזיקו זמן רב, וזכו לתחיה חדשה לאחרונה.
כתב העת קילטרטן שיצא באמצע שנות השישים ראה את עצמו כאוונגרדי יותר מעכשיו, במניפסט שליווה את הקמתו דיבר על כך ש"עכשיו" לא די נועז בתכניו.
עכשיו נמצא במאבק עם כתב העת הליקון. גבריאל מוקד פרסם בעכשיו מאמר בגנות אמיר אור, עורך הליקון, ואגי משעול, חברת מערכת "הליקון".
עכשיו השפיע גם על כתבי עת אחרים, ביניהם: "כתם- עיתון לשירה יומית" האוונגרדי ו"עמדה" אשר רואה את עצמו כממשיך הקו של עכשיו, מבחינה פואטית ואידאולוגית. עורכיו וכותביו הראשיים הם משוררי "עכשיו 66".
בספטמבר 2008 חזר כתב-העת לפעילות לאחר כארבע שנים. החוברות החדשות הופיעו בפורמט של 'עונתון'. בעריכת יהודה ויזן, וגבריאל מוקד, ולאחר הפסקה שוב הופק ב-2011.
במרץ 2018 יצא גיליון 'עכשיו' א בהשתתפות יהודה עמיחי, נתן זך, טל סלוצקר, פרופ' גבריאל מוקד, דוד אבידן, א.ב. יהושע, ורוני סומק.
אקלים צחיח
אקלים צחיח, המכונה גם אקלים מדברי או אקלים יבש הוא אקלים השורר בחלקיו הפנימיים של המדבר והוא אקלים קיצוני בדרגת היובש שלו. אקלים זה מכסה 14.2% משטח הקרקע של כדור הארץ.
אחת ההגדרות לאקלים צחיח היא, שכמות המים המתאדים בו מדי שנה גדולה מכמות המשקעים היורדים בו. אזור שבו הטמפרטורה היא מעל C° 14 בממוצע שנתי והמשקעים יורדים בו בעונת החורף בכמות של עד 200 מילימטר הוא אזור מדברי הנמצא באזור "האקלים הצחיח". הצמחייה נמוכה ומעטה מאוד. גידולי החקלאות מושפעים מן האקלים השורר באזור. כמות הגשמים מועטה עד מאוד ואחוזי הקרינה רבים. יצורים חיים בעלי התאמות מסוגלים להתקיים בסביבה זו, לדוגמה, גמל ושיטה סלילנית.
גם האדם מתקשה לחיות באקלים זה ואזורים אלה על־פני כדור הארץ דלילי אוכלוסין. חלק מהתושבים הם נוודים וחלקם יושבי קבע בנאות מדבר, באזורים בהם ישנם משאבי טבע או נופים מיוחדים המהווים מוקדי משיכה לתיירים. סוג אקלים זה מתהווה במקומות המרוחקים מהשפעה ימית, במקומות הנמצאים בהשפעת אנטיציקלונים חמים ובמקומות הנמצאים סמוך לזרמים אוקיאניים קרים.
לפי שיטת קפן לסיווג אקלים, ישנן שתי וריאציות של אקלים צחיח: אקלים צחיח חם (BWh) ואקלים צחיח קר (BWk).
אקלים צחיח חם (BWh).
האקלים צחיח חם (BWh) שהוא בעצם הצורה הנפוצה של אקלים צחיח, נמצאים בדרך כלל מתחת לאזור האקלים הסובטרופי בקווי הרוחב האמצעיים הנמוכים בין 20° ל־33° בשני חלקי כדור הארץ. אקלים צחיח חם נמצאים על פני שטחים נרחבים של צפון אפריקה, המזרח התיכון, חלקים צפון מערביים של תת־היבשת ההודית, מרכז אוסטרליה, ואזורים קטנים יותר בדרום-מערב ארצות הברית ובצ'ילה.
בקיץ חם מאוד, טמפרטורות החודש החם הממוצעת הן בדרך כלל בין C° 29 ל־C° 35, ובצהריים טמפרטורה של C° 45 מצויה. המקומות החמים בעולם, מעל C° 50, הן בדרך כלל באקלים צחיח חם, שם פוטנציאל החום הוא הגבוה ביותר על פני כדור הארץ. כמה מקומות במדבר בעקביות חווים טמפרטורות גבוהות מאוד לאורך כל השנה, אפילו בחורף. מיקומים אלה מהווים חלק מהטמפרטורות השנתיות הממוצעות הגבוהות ביותר שנרשמו על כדור הארץ, ממוצעים העולים על C° 30. באקלים צחיח חם יש משרע טמפרטורות גדול, כלומר הבדל רב בין הטמפרטורה ביום והטמפרטורה בלילה. בדרך כלל באקלים צחיח יש סופות חול ואבק.
'אקלים צחיח חם' ניתן למצוא במדבריות של צפון אפריקה כגון מדבר סהרה, מדבר לוב או במדבר נוביאן; מדבריות של קרן אפריקה כגון מדבר דנקיל או במדבר גראנד בארה; מדבריות של אפריקה הדרומית כגון במדבר נמיב או במדבר קלהארי; מדבריות של המזרח התיכון כמו המדבר הערבי, המדבר הסורי או מדבר לוט; מדבריות של דרום אסיה כגון או במדבר טהאר של הודו ופקיסטן; מדבריות של ארצות הברית ומקסיקו כמו במדבר מוהאבי (בקצהו הצפון-מערבי משתרע "עמק המוות", שבו נמצאת הנקודה הנמוכה ביותר באמריקה הצפונית - 86 מטר מתחת לגובה פני הים, ואף נמדדו בו ב־10 ביולי 1913 הטמפרטורות הגבוהות ביותר בחצי הכדור המערבי, C° 56.7) או במדבר סונורה; מדבריות של אוסטרליה כגון במדבר סימפסון או במדבר ויקטוריה הגדולה ובאזורים רבים אחרים.
אקלים צחיח קר (BWk).