תקופת מלכותו של אריק עמדה בעיקר בסימנה של המלחמה נגד דנמרק, שהתנהלה לסירוגין החל מ-1287 ועד 1295. מניע עיקרי למלחמה זו הייתה טענתו של אריק לירושת הכתר הדני בזכות אמו. ב-1287 הוא אף כרת ברית עם קבוצה של אצילים דנים, שהבולטים מביניהם היו יקוב נילסן, רוזן הלנד וסטיג אנדרסן הבידה, שהוצאו מחוץ לחוק בדנמרק עקב החשד לכאורה שהם רצחו את אריק החמישי, מלך דנמרק. אריק העניק לשניים מקלט בנורווגיה והוא עצמו יצא בראש צי נורווגי שיחד עם הגולים הדנים תקף את דנמרק ב-1289, העלה באש את העיר אלסינור ואיים על קופנהגן. תקיפות ימיות נוספות על דנמרק התקיימו ב-1290 וב-1293, עד שב-1295 נחתם שלום בין שתי הממלכות.
אריק כונה "שונא הנזירים", עקב יחסיו הרעועים עם הכנסייה.
עקב העובדה שאריק מת חשוך בנים, ירש אותו אחיו, הוקון החמישי. הוא נקבר בקתדרלה של ברגן, שב-1531 נהרסה.
סינתיה אוזיק
סינתיה אוזיק (באנגלית: Cynthia Ozick; נולדה 17 באפריל 1928) היא סופרת יהודיה אמריקאית.
קורות חיים.
סינתיה שושנה אוזיק נולדה במנהטן להורים יהודים-רוסים, וגדלה ברובע הברונקס, שם חוותה מקרים מרובים של אנטישמיות ברחובות בשכונה וכן בבית הספר, כשמיאנה לשיר שירי חג המולד. את תוארה הראשון סיימה ב-NYU, והמשיכה לתואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת המדינה של אוהיו, שם התמקדה בספריו של הנרי ג'יימס. אוזיק היא אחייניתו של המשורר והסופר אברהם רגלסון.
תמות ספרותיות.
אוזיק כותבת על חייהם של יהודים אמריקאים, וכן על פוליטיקה, היסטוריה, וביקורת ספרותית. היא גם כותבת ומתרגמת שירה. השואה הנאצית והשלכותיה הן תמות מרכזיות בכתיבתה. היא כותבת גם על הגירה, ועל ניתוקים של זהות שהגירה גוררת, את הבנייה מחדש של העצמי שהיא דורשת, והטראומה הכרוכה במעבר ממעמד אחד לאחר.
פרסים והכרה.
ב-1971 זכתה אוזיק בפרס על שם אדואר לואיס ולאנט עבור אוסף סיפוריה הקצרים, "שפיכות דמים ; הרבי המתפקר: מבחר סיפורים". ב-1972 זכתה בפרס הלאומי לספרים יהודיים על ספרה "הרב הפגני ועוד סיפורים". ב-1997 זכתה בפרס דיאמונשטיין-שפילווגל לאמנות המאסה עבור "Fame and Folly". שלושה מסיפוריה הקצרים זכו במקום ראשון בתחרות או. הנרי, וגם הייתה זוכת המקום הראשון הראשונה בתחרות ריאה לסיפור הקצר. ב-2000 היא זכתה בפרס מעגל מבקרי הספרים הלאומי עבור הספר" Quarrel &amp; Quandary". הרומן "Heir to the Glimmering World" (2004) (אשר יצא בממלכה המאוחדת בשם The Bear Boy) זכה לשבחים בקרב המבקרים, והספר היה ברשימה הקצרה של פרס מאן בוקר. ב-2008 זכתה בפרס PEN/Nabokov וכן בפרס PEN/Malamud, אשר נוסד על ידי משפחתו של ברנרד מלמוד כדי לכבד הצטיינות בתחום הסיפור הקצר. ספרה Foreign Bodies היה ברשימה הקצרה לפרס אורנג' (2012) ולפרס Jewish Quarterly-Wingate (2013ׁׁׁׂׂׂׂ
Cynthia Ozick
היי פייב
אוריאל בן-עמי
אוריאל בן-עמי (נולד ב-21 בספטמבר 1955) הוא איש תקשורת, עיתונאי, סופר, מנחה ומו"ל. בעל חברת אור-מדיה תקשורת לייעוץ ומיזמי תקשורת.
ביוגרפיה.
אוריאל בן-עמי נולד וגדל במושב העובדים נהלל, למשפחה עובדת אדמה ממייסדי המושב. החל לעסוק בעיתונות עוד בילדותו ככתב בעיתוני הילדים והנוער הארץ שלנו ומעריב לנוער.
לאחר שנפצע באימוני ההכשרה במסלול לוחם נח"ל, את שירותו בצה"ל עשה ככתב צבאי בעיתון "במחנה". במסגרת תפקידו ככתב צבאי, נשלח מטעם עיתון "במחנה" לקורס קצינים ולאחריו, פרסם סדרת מאמרים ייחודית "קורס קצינים - מבט מבפנים".
הוא בוגר תואר ראשון בפילוסופיה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. שימש רכז הנהגת צופי ירושלים ובמקביל החל לעבוד ברשות השידור, כעורך-שדר בקול ישראל בתוכניות דוקומנטריות ובעריכת תחקירים לטלוויזיה הישראלית (בטרם נקראה הערוץ הראשון).
ב-1983 ערך כתבות תחקיר בעיתון כותרת ראשית.
ב-1984 הצטרף למערכת דבר והיה כתב העיתון ביהודה ושומרון בעת חשיפת המחתרת היהודית. סיקר את משפט המחתרת ואת האינתיפאדה הראשונה, החל מ-1987 בפרסום מאמרים, כתבות תחקיר ומגזין בדבר השבוע.
ב-1988 הצטרף לעיתון על המשמר ככתב העיתון ביהודה ושומרון, ועסק בו ביחסי המתנחלים, הפלסטינים, צה"ל והמשטרה. פרסם מאמרים, כתבות וטור אישי שבועי בשם "נפצים", ובו רשמים מסיוריו בשטחים. במקביל הצטרף לצוות מקימי עיתון ירושלים, הראשון ברשת ידיעות תקשורת, בייסודו של אדם ברוך, ובו פרסם כתבות תחקיר ודיוקן של ראשי המתנחלים.
ב-1990 ראה אור ספרו "שאגה אחרונה במטולה" בהוצאת משרד הביטחון, על בני הדור השני למייסדי ארגון השומר. בספר הובאו גילויים ועדויות על פרשיות שזכו להד ציבורי נרחב, ובהן נקמת דמו של אלכסנדר זייד על ידי יצחק חנקין, וכן עדותו של חנקין בנוגע לרצח ארלוזורוב.
שירת כקצין היסטוריה במילואים. בשנת 1991, בעת שירותו במילואים במהלך מלחמת המפרץ הראשונה, סיקר ותיעד את פעילות דובר צה"ל תא"ל נחמן שי ויחידת דובר צה"ל. לאחר המלחמה מונה ליועץ מומחה במשרד הביטחון וחוקר בכיר במחלקה להיסטוריה של צה"ל, וחקר את יחסי צה"ל והתקשורת במלחמת המפרץ, בשילוב ראיונות עם מפקדי צה"ל, עורכי העיתונים והעיתונאים והשדרים הבכירים בעת המלחמה. עקב חילוקי דעות מקצועיים, נגנז מחקרו.
ב-1992 הקים את חברת התקשורת אור-מדיה, העוסקת בייעוץ ואסטרטגיה תקשורתית, הוצאה לאור, ייזום וניהול פרויקטים בהסברה, תחקיר ותיעוד, ליווי מנהלים בכירים וארגונים באירועי תקשורת. החל משנה זו החל ללמד במוסדות שונים להשכלה גבוהה, ובהם האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת חיפה, המכללה האקדמית ספיר והמכללה האקדמית נתניה. בתחומי הוראתו עוסק בכתיבה ועריכה עיתונאית, דוברות ומיתוג ארגוני, אסטרטגיה תקשורתית ותקשורת בינאישית.
ב-2016 פרסם את ספר שיריו "מנהלל ועד בכלל – רטרוספקטיבה", וב-2021 פרסם את קובץ הסיפורים הקצרים "רוחות הכפר". שני הספרים עוסקים ביחסיו עם מקום הולדתו והשפעותיו עליו. הספרים יצאו בהוצאת אור-מדיה, לאחר קמפיין מימון המונים מוצלח באתר הדסטארט.
ספריו.
ספרים שחיבר:
ספרים בעריכתו:
הוקון החמישי, מלך נורווגיה
הוקון מגנוססון (בנורדית עתיקה: Hákon Magnússon, בנורווגית: Håkon Magnusson; 10 באפריל 1270 – 8 במאי 1319) היה מלך נורווגיה מ-1299 ועד מותו.
חייו.
הוקון היה בנם הצעיר ביותר שנותר בחיים של מגנוס השישי ("המחוקק") ושל רעייתו, אינגבורג מדנמרק. מצד אמו הוא היה צאצא של אריק הרביעי, מלך דנמרק. ב-1273 הוכרז אחיו הבכור, אריק כמלך-שותף תחת מלכותו של אביהם, מגנוס השישי. באותה עת הוענק להוקון התואר "דוכס נורווגיה" ולאחר מותו של אביו משל הוקון על אזור רחב סביב לאוסלו וסטוונגר, בכפיפות לאריק. הוקון ירש את כס המלכות כאשר מת אחיו אריק ללא יורשים זכרים.
הוקון נשא לאישה את יופמיה, בתו של גינתר, רוזן ארנשטיין. ב-1312 נישאה בתו החוקית היחידה, אינגבורג, לדוכס השוודי אריק, אחיו הצעיר של בירגר, מלך שוודיה. בנם, מגנוס הרביעי, מלך שוודיה, ירש את הוקון החמישי כמלך נורווגיה. בנוסף הייתה להוקון בת בלתי חוקית בשם אגנס.
במהלך תקופת מלכותו של הוקון, עברו בהדרגה הפונקציות של עיר הבירה מברגן לאוסלו, למרות שבשום עת לא יצאה הצהרה רשמית על כך. הוקון קשור גם לבנייתה של טירת אקרשהוס באוסלו ושל מבצר בוהוס (כיום בשוודיה). במהלך תקופת מלכותו הוא המשיך במדיניות המלחמתית של אחיו כנגד דנמרק, אך ב-1309 הוא כרת סוף סוף חוזה שלום שבאופן כללי שם קץ לתקופת המלחמות בין שתי הממלכות. בענייני הפנים הוא ניסה באופן נמרץ ובהצלחה להגביל את כוחם של האצילים ולחזק את מעמד המלוכה.
הוקון החמישי מת ב-1319 ונכדו, מגנוס הרביעי, מלך שוודיה, שהיה אז בן שלוש, ירש את כסאו תחת השם מגנוס השביעי, מלך נורווגיה. בתו של הוקון, אינגבורג, הוכרה כעוצרת של בנה.
הוקון החמישי נקבר בכנסייה מריה הקדושה באוסלו. שרידיהן של שתי גופות, שהסברה היא שהן של הוקון ושל יופימיה, התגלו בחפירות שנערכו בהריסות הכנסייה והועברו למאוזולאום המלכותי בטירת אקרשהוס.
צער גידול בנות - הדור הבא
צער גידול בנות - הדור הבא (באנגלית: Fuller House) היא סדרת סיטקום אמריקאית ששודרה בין השנים 2016–2020 המהווה סדרת המשך לסדרה "צער גידול בנות" (1987–1995). הסדרה נוצרה על ידי ג'ף פרנקלין והופקה על ידי Jeff Franklin Productions ו-Miller-Boyett Productions בשיתוף עם Warner Horizon Television כסדרת מקור של רשת Netflix.
רוב צוות השחקנים הראשי של הסדרה המקורית שבו לגלם את דמויותיהן מסדרת-האם, חלקם כשחקנים קבועים בסדרת-הבת, וחלקם כאורחים. מרי קייט ואשלי אולסן, אשר גילמו יחדיו את דמותה של מישל טאנר ב"צער גידול בנות", הן השחקניות הראשיות היחידות של הסדרה המקורית, שלא לקחו חלק בצילומי סדרת ההמשך.
שידור הסדרה.
בתחילה, Netflix הזמינה 13 פרקים של הסדרה, ששודרו כולם לראשונה ב-26 בפברואר 2016. למרות קבלת הפנים הצוננת של המבקרים, חזרה הסדרה לעוד 3 עונות נוספות. העונה הרביעית עלתה לשידור ב-14 בדצמבר 2018, והעונה החמישית והאחרונה עלתה לשידור ב-6 בדצמבר 2019.
העונה השלישית חולקה לשני חלקים: עונה 3A ועונה 3B.
הסדרה הופצה בנטפליקס ישראל גם בדיבוב עברי.
תקציר העלילה.