עולם הדימויים של חז"ל נדון בצורות רבות ביותר, מגוון הסברים סוציולוגים, היסטוריים ואישיים, ניתנו לדימויים מסוימים בספרות התלמודית. במושג בת קול, בחרו החכמים כינוי נשי (בת), ולא כינוי גברי (בן). הפרשנים השונים סיפקו הסברים שונים לבחירה זו, חלקם נעוצים בהסברים מטאפוריים ואחרים במובנים מוסכמים בתקופתם.
נקבה כמקבל שאינו נותן.
הרי"ף קבע שאין מסורת מדוע, בלשון המשנה, חלק מהמושגים זוכים לייחוס בלשון זכר (למשל בנין אב) ואחרים מתאפיינים בלשון נקבה; הוא מעלה השערה שהשימוש בלשון זכר הופך את הדבר לעיקר, שממנו ניתן ללמוד אף לדברים אחרים, לעומת מושג הזוכה לשימוש בלשון נקבה (כגון "אֵם" למקרא ו"בת" קול), שממנו אין למדים לדברים אחרים. לפי השערת הרי"ף הדברים המושמעים מפי בת קול הם ספציפיים, ואי אפשר ליצור וללמוד מהם. דברים אלו מקבילים למושגים הקבליים "נוקבא" ו"דוכרא", המופיעים אף בכתבי המהר"ל; משמעותם היא תפיסה הנקבה כישות מקבלת, לעומת הזכר הנתפס כישות יוצרת ומעניקה. כך בעולם הדימויים של חז"ל, מושג ששימש כדבר שניתן ללמוד ממנו אף לדברים אחרים, והוא מהווה גורם יוצר, קיבל את התווית הזכרית; לעומת מושג שבתפיסת חז"ל אינו מהווה גורם יוצר, ומלמד רק ל"גופם של דברים", קיבל תווית נקבית. בת קול מהווה על-פי חז"ל ישות שממנה ניתן ללמוד רק לגופם של דברים, ואי אפשר להסיק ולנתח דברים אחרים מתוך אמירה מסוימת; לדוגמה כאשר בת קול קובעת שהלכה כבית הלל, אין להסיק מכך שכל פעם שתיווצר מחלוקת הלכה תהיה כשיטת המיקל (אף על פי שבית הלל מקלים בדרך כלל מבית שמאי).
ההתגלות ליחידים בדימוי הקונוס.
אחרים הסבירו שההקשר הנשי מבטא את תהליך ירידתו של אותו קול, שהוא רחב מלמעלה וצר מלמטה כדמות נקבה שהיא רחבה מלמעלה וצרה מלמטה. תפיסה זו נעוצה בעולם הדימויים במחשבת חז"ל, עולם זה זיהה את גוף האישה בצורת חרוט הפוך (רחב מלמעלה וצר מלמטה, שבסיסו בשמים), לפי הפרופורציות בגוף האשה, השואפות להיקף חזה עליון גדול יותר, ביחס להיקף הבטן התחתונה. על-פי הסבר זה חז"ל שאפו לרמוז בדימוי הנשי שבת קול הייתה מושמעת מהשמים, כשהקול היה יורד בצורת חרוט הפוך ומכוון ספציפית לחכמים ולאלו שהקול מיועד להם. כך הביטוי הנשי בא לתאר שבת קול נאמרת בקול גדול אך מיועדת לקהל ספציפי, כשגוף האשה שימש דימוי מוצלח לבטא הגדרה זו.
חולשת המין הנשי.
מלבד דימויים אלו, שמצאו גוון סמלי במשמעות הנשית הקוסמית (רי"ף) או בדימוי שמקביל לתבנית הצורנית של גוף האישה, היו שפירשו תחום זה מן ההיבט הכוחני. כך יש שראו במונח "בת קול" בלשון נקבה ביטוי לחולשה של בת הקול שמצביעה על הנבואה שפסקה מהעולם; דבר זה נעוץ בחולשה הפיזית של הנקבה יחסית לזכר.
נקבה כשוני מהאל הגברי.
גישות אחרות לא ייחסו משמעות מהותית לעובדת הייחוס הנקבי (בת), אלא טענו שלשון נקבה מעיד שהדברים אינם ישירות מקולו של האל, אלא התפתחות מהקול המקורי; טענה זו מתבססת על תפיסת המושג "אל" כמושג זכרי, ולכן ציון העובדה שהדברים אינם מהאל מתחדדים בעזרת שימוש בדימוי נשי.
פסיקת הלכה על פי בת קול.
רוב הופעות בת הקול התייחסו להקשרים מופשטים שונים, הקשרים אלו לעיתים תוחמים את העיסוק של בת קול בנושאים הלכתיים ומעשיים. היותה של בת קול מהות אזוטרית מחדדת את הצורך ליצור הבדל בין הפן המיסטי לפן ההלכתי, ולתחום ולמנוע את עיסוקה של בת הקול בנושאים הלכתיים מעשיים. הבדל זה מקובל אף בדתות הלכה נוספות, כך באסלאם קיים הבדל מהותי בין הסופיות לבין חכמי ההלכה המוסלמים. הצורך בהבדל ובגבולות מתבטא אף בספרות התלמודית, כאשר קיים מקור השולל הסתמכות על בת קול בענייני הלכה, בנימוק "לא בשמים היא". נימוק זה שואף לתחום ברור בין האיזטורי למעשי.
אולם בספרות חז"ל לעיתים מופיעה בת קול בהקשרים הלכתיים; כך מקורות מסוימים מזכירים קביעת הלכה על ידי בת קול המובאת בשתיקה המסתברת כהסכמה. בנוסף קיימים מקורות מפורשים המתייחסים לבת קול כגורם משמעותי בקביעת הלכה. התייחסות כפולה זו זכתה לתגובות ופרשנויות רבות; באופן כללי קיימות שתי דעות-קיצון, אחת טוענת שניתן, ואף רצוי, להכריע כל הלכה על ידי בת קול, והאחרת טוענת שזהו איסור הלכתי ברור לקבוע הלכות בעזרת בת קול; בין שתי דעות אלו נמצאות דעות שונות למכביר.
פרשנויות נקודתיות.
היחס הדיאלקטי של המקורות זכה לפרשנויות שונות, ששאפו להבהיר את האחדותיות ההשקפתית הקיימת בספרות חז"ל. חלק מהפרשנים טוענים, שלמעשה אף במקורות שבהם דברי בת קול התקבלו בהקשרים הלכתיים, אין בדבריה הכרעת הלכה, אלא גילוי דבר שהיה ידוע ("גילוי מילתא"). לתפיסה זו יש לצרף את הטענה של התוספות יום-טוב, שלפיה חלק מהמקורות בהם מופיע הביטוי בת קול משתמשים בביטוי זה בהשאלה.
לא בשמים היא.
כיום מכלול הדיון בפסיקת הלכה על ידי בת קול מתקשר בהכרח לחילוקי הפוסקים בנושא הכרעה הלכתית על ידי גורמים שאינם טקסטואליים או רציונליים; גורמים אלו משתייכים לקטגוריה הנמצאת תחת המושג "לא בשמים היא". באופן כללי ניתן לראות שהספקטרום הרחב של הגישות עדיין קיים, ונוגע לפסיקות יום-יומיות, ולנמצא ביסוד של תשובות הלכתיות רבות. כך לדוגמה היחס למגוון פסקי הלכה שניתן בעקבות שימוש בבת קול, כגון הספר "שו"ת מן השמים" ומחלוקות הקיימות בין ספר הזוהר לשולחן ערוך.
בנצרות.
סיפור נוצרי על בת קול מופיע במעשיית גרגוריוס על האבן.
בלשון ימי הביניים ובעברית החדשה.
בספרות חז"ל צרוף המילים "בת קול" הופיע במשמעותו המילולית, שהיא הד וקול עמום, או לחלופין במשמעות הסמלית והמשלית שלו המבטאת מסר מהאל לברואיו. בלשון ימי הביניים חלה בביטוי הרחבת משמעות שכללה מטונימיה סמנטית, ולוותה לעיתים גם ב"חילון" המשמעות. כך בספרות זו צמד המילים בת קול משמש לעיתים במשמעות 'שמועה רכילותית'. כך אברהם אבן-שושן במילונו, "המילון החדש", ציין לדברי רבי דון יצחק אברבנאל (שמואל א, יז) 'יצתה בת קול שהמלך יעשה למי שיכה אותו..' שמהם ברור שבת קול נתפס כ"הברה, שמועה סתמית, קול המון".
תחיית הלשון העברית הובילה למגוון תהליכים לשוניים, בהם בין השאר הרחבות משמעות וחילון של מילים. כך נעשה שימוש בצמד מילים זה בהשאלה, כ"תוצאה של תגובה כלשהי"; אבן שושן זיהה שימוש כגון זה בכתביהם של אחד העם וביאליק. התפתחות נוספת במושג חלה בעקבות הקמתם של גופים שונים במדינת ישראל, צמד המילים בת קול הולבש על להקות מחול, התארגנויות וולנטריות, תנועות פמיניסטיות ועוד. למעשה הפך צמד מילים זה לבעל משמעות עצמית, אף ללא זיקה ישירה למשמעות בה שימש בתקופת המשנה והתלמוד, ואף ללא זיקה למשמעות המורחבת שלו בימי הביניים.
אספרטם
אספרטם או אספרטיים הוא שמו של ממתיק מלאכותי, המבוסס על האסטר המתילי של דו-פפטיד המורכב מחומצה אספרטית ופנילאלנין. אספרטם מתוק מסוכר פי 180 בערך. הוא משמש כתחליף לסוכר במאכלים ובמשקאות מסחריים רבים ברחבי העולם, בעיקר במשקאות דיאטטיים, כתוסף מזון מסומן כ-E951. אספרטם הוא מולקולה כיראלית ורק אננטיומר אחד הוא הממתיק, בעוד שלאננטיומר השני יש טעם מר.
בעיכול, האספרטם מתפרק לחומצות האמינו המרכיבות אותו ומתנול. האספרטם אינו מתאים לאפיה ממושכת משום שהוא עשוי להתפרק בתגובת הידרוליזה ולאבד ממתיקותו. מידת הפירוק עולה עם הטמפרטורה, משך האפייה וה־pH של המזון (האספרטם יציב בערכי pH 3-4 יותר מבסביבה בסיסית יותר) בחימום ל-196°C אספרטם מאבד מתנול והופך ל 2,5-diketopiperazine.
היסטוריה.
האספרטם התגלה בשנת 1965 על ידי גיימס מ. שלאטר, כימאי שעבד בחברה האמריקאית G.D. Searle. הוא יצר את החומר באמצעות סינתזה, בעת שעבד על תרופה נוגדת אולקוס.
בשנת 1974 אושר האספרטם לראשונה לשיווק על ידי ה-FDA, אם כי זמן קצר לאחר מכן הוא נשלל עקב חשד להשפעה שלילית על המוח, בעקבות מחקרים שנערכו על עכברי מעבדה.
בשנת 1981 מינה נשיא ארצות הברית דאז רונלד רייגן את ארתור הוּל הייס כממונה על ה-FDA. הייס, בציטוטו מידע חדש ממחקר יפני, אישר מחדש עוד באותה השנה את הממתיק לשיווק בארצות הברית, במוצרים יבשים. בשנת 1983 אישר ה-FDA את השימוש באספרטם במשקאות מוגזים, ובשנת 1993 הוא אושר לשימוש במשקאות אחרים ובמוצרי מאפה. בשנת 1996 הוסרו כל ההגבלות לגבי השימוש באספרטם בארצות הברית. הפטנט על אספרטם פג בשנת 1992.
דונלד ראמספלד היה אחד האנשים אשר החלו את השימוש המסחרי באספרטם.
בטיחות.