מתוך הוועדה נולדה גישה, הידועה עד היום בראשי התיבות AQL: "רמת איכות קבילה", שנקראת היום "גבול איכות לקבלה". AQL הוא שיעור הפגומים שהלקוח הסכים להגדיר עליו כקביל (בסטטיסטיקה זו מכונה: "טעות מסוג שני"). השימוש בתקן הצבאי לבחינה מדגמית נדרש כחובה לכל הספקים של הצבא, וזו הייתה גם אחת מהדרישות בתקני המוצרים שנרכשו. ואכן, בתוך פחות משנה נעלמו צווארי הבקבוק והיקפי הבחינה ירדו מאוד. רוב השיפורים שהושגו היו לא רק באיכות, אלא גם ביעילות התהליכים ובעלות התפעול. כמו תקני האיכות, גם השיטות הסטטיסטיות, שהמפורסמת שבהם היא "תהליכי בקרה סטטיסטיים" (SPC), צברו תאוצה במהלך המלחמה, אך גם אלה וגם אלה דעכו לאיטם אחרי המלחמה מפאת חוסר-שימוש ואדישות, דבר שיצר נזק אדיר לכלכלה האמריקאית.
עבודתו ביפן.
התעשייה היפנית לאחר מלחמה העולם השנייה הייתה הרוסה, ובחיפוש אחר פתרונות קראו בשנת 1947 לדמינג לבוא ליפן בראשונה ולסייע בעריכת מפקד אוכלוסין לשנת 1951. ניסיונו, בשילוב עם מעמדו בממשל הצבאי, זימן אליו את גדולי התעשייה ביפן ואת האיגוד היפני הלאומי לסטטיסטיקה. בעקבות למידתם את עבודותיו של שוורץ וחיפוש אחר מומחה בעל ידע בתהליכי בקרה סטטיסטיים ואיכות. בפתיחת הפגישה הראשונה, שלח דמינג את הנוכחים בחזרה, כאשר התברר לו כי נציגי ראשי הארגונים הגדולים לא טרחו להופיע. בעקבות זאת, קבע מועד לפגישה נוספת והפעם דרש במפגיע, שראשי הארגונים שהזמין יופיעו בעצמם. ראשי הארגונים הופיעו ודמינג תיאר בפניהם את השקפותיו על בקרת תהליכים, איכות, על שיפור מתמיד בעבודת צוות ועל שאר עקרונותיו.
"איכות לא עולה כסף, היא מביאה כסף", ציין בפגישותיו, וב-1950 דמינג נקרא שוב לבוא ליפן על-מנת שילמדם ביסודיות, כיצד לבצע את מהפכת האיכות הלאומית. במשך שנות ה-50 למדה התעשייה היפנית כיצד לבקר תהליכי הייצור וכיצד ליישם ולהטמיע SPC בתעשייה. בעקבות הצמיחה התלולה באיכות ובהקטנת העלויות בכלכלה היפנית, החליטו היפנים להכריז על פרס לאומי לאיכות ("פרס דמינג"). ב-1953 הוכרזה הזוכה הראשונה, חברת המתכת "סומיטומו", על יישום מוצלח של בקרת תהליכים במפעליה. ביפן אף חוגגים בכל שנה ב-18 באוקטובר את "חג הסטטיסטיקה", שהוא חג לאומי (נקבע בשנת 1973).
עבודתו בארצות הברית.
לאחר תרומתו הניכרת לכלכלה והתעשייה היפנית, פנה דמינג לעיסוק האקדמי ועבד כפרופסור לסטטיסטיקה באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק, שם עסק בתורת הדגימה. בשנת 1980, בהיותו בן 80, כתב דמינג ספר על שיטות דגימה ("Quality, Productivity, and Competitive Position"), בהוצאת המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ולא הרבה לעסוק בתחום האיכות. בשנה זו, הפיקה הטלוויזיה החינוכית (PBS) בבוסטון תוכנית טלוויזיה בשם: "אם יפן יכולה – למה לא אנחנו?". בתוכנית תוארה מהפכת האיכות שאירעה ביפן בזכות תורתו של דמינג. באופן מפתיע, בעקבות הקרנת תוכנית זו, תשומת הלב הלאומית הוסבה לתועלות שבאיכות. גדולי התעשייה האמריקאים "גילו" לפתע את דמינג והזמינו אותו לייעץ להן. תופעה זו הייתה מפתיעה כיוון שרק בשנות ה-70, החלו האמריקאים לראות ולהבין ש"יפני" היא מילה נרדפת לאיכות (כתוצאה מגידול ניכר במכשירי חשמל ואלקטרוניקה יפניים בשוק האמריקאי), וחיפושם אחר מומחים בתחום לא זימן להם בזמנו את דמינג.
דמינג, שחי בצנעה, זכה פתאום לקצת הכרה גם במולדתו, והסכים לבוא לייעץ לראשי התעשייה על שיטותיו. אולם, דבריו של דמינג לא נעמו לאוזני המנהלים הבכירים, ושיחות המוטיבציה איתו הפכו במהירות לגידופים (הוא כינה אותם מטומטמים שאינם יודעים לשם מה הם הולכים לעבודה בבוקר). אלה הגבילו את תדירות הפגישות אתו, אבל דמינג לא ויתר על יחסי הציבור החיוביים שצמחו לו מכך. חרף ביקורות ראשי התעשייה, בלטה תרומתו במפעל המכוניות פורד, אשר היה בהפסדים עצומים (מעל 3 מיליארד דולר) בין השנים 1979–1982). דמינג חקר ובחן את התנהלות המפעל, וקבע במפתיע כי 85% מהבעיות נובעות מכשל בניהול ולא מבעיות איכות. לאחר שקיבלו את המלצותיו של דמינג החלו ביישום האיכות בניהול, וזאת תוך כדי שיפור מתמיד באיכות הייצור. בשנת 1986 פורד הייתה לחברת המכוניות האמריקאית הריווחית ביותר, לראשונה מאז ג'נרל מוטורס בשנת 1920.
בשנת 1986 כתב דמינג את "לצאת מהמשבר" ("Out of the Crisis"), שבו הרחיב על הגישות החדשות בניהול, אשר כללו את "14 העקרונות לניהול". ספר זה היווה השראה עצומה ברחבי העולם וממנו צמחו לא רק גישות חדשות בניהול יצרני, אלא גם עבור שירותים.
במהלך חייו זכה דמינג בפרסים אקדמיים רבים, שככלו גם דוקטור של כבוד מאוניברסיטת אורגון. בשנת 1987 קיבל דמינג את "עיטור הטכנולוגיה" בזכות "הקידום העצום ביישום שיטות סטטיסטיות ותרומתו האדירה בתורת הדגימה ובפילוסופיות ניהוליות, שגרמו לשיפור באיכות המוצר". בשנת 1988, קיבל דמינג פרס למפעל חיים מהאקדמיה הלאומית למדע.
בשנת 1993 פרסם דמינג את ספרו האחרון: "הכלכלנים החדשים בתעשייה, בממשל ובחינוך" ("The New Economics for Industry, Government, Education"), אשר כלל את "שיטת הטמעת הידע" ואת "14 העקרונות" (הגרסה השנייה).
בשנת 1993 הקים דמינג את "מרכז דמינג" בספריית הקונגרס (הספרייה הלאומית של ארצות הברית), ובו מצוי ארכיון מקיף מעבודותיו והרצאותיו (גם בקלטות ובוידאו). מטרת "מרכז דמינג" היא לעודד את התובנות מאחורי "שיטת הטמעת הידע", לקדם מסחר, שגשוג ושלום.
באחריות ימיו עבד בוושינגטון הבירה כיועץ עצמאי.
דמינג חבב מוזיקה וניגן בחליל ובתופים והלחין כמה יצירות במהלך חייו, בהן עיבוד להמנון ארצות הברית.
בדצמבר 1993 נפטר דמינג בשנתו, לצד אשתו, בביתו אשר בוושינגטון.
תמצית הפילוסופיה של דמינג.
בשנות ה-70 תומצתה הפילוסופיה של דמינג על ידי תומכיו היפנים באמצעות המדד שנקבע לאיכות, כיחס שבין סך כל המאמץ שהושקע ל- סך כל העלויות, כאשר האיכות עולה עם הירידה בעלויות לאורך זמן.
"שיטת הטמעת הידע".
"הדרך לגבור על שיטות ניהול מסורתיות היא באמצעות התנסות בשינויים. מערכת אינה יכולה להבין את עצמה אלמלא היא תביט על עצמה מבחוץ", אמר דמינג. מטרת השיטה היא להביא ראייה כוללת מנקודת מבט חיצונית הקרויה: "שיטת הטמעת הידע". שיטה זו מספקת מפה תאורטית שבאמצעותה ניתן להבין את הארגון שאנו עובדים בה".
הצעד הראשון הוא השינוי במיקרו, בפרטים הקטנים. שינוי זה הוא לא-רציף ומטרתו להביא משמעויות חדשות לחיים, לאירועים, למספרים ולקשרים הבין-אישיים. ברגע שהפרט מבין את מערכת הטמעת הידע, הוא יישם אותה ובכך ישפיע גם על סביבתו. כמו כן, יהיה לו שיקול דעת ביחס לעבודתו וביחס להשתייכותו לחברה. בכך הפרט:
השינוי במערכת בא לידי ביטוי בארבעה גורמים המקושרים אחד לשני:
על המנהל להבין כי איש אינו דומה לרעהו ועל-כן, הוא אינו ניתן להערכה. בנוסף, עליו להבין כי הביצועים של הפרט מושפעים במידה רבה מהמערכת, שבה הוא עובד ומאחריות ההנהלה.
14 העקרונות של דמינג.
עקרונות אלה, אשר צמחו מתוך "שיטת הטמעת הידע", וצברו תאוצה, מראשית שנת 1990, כתורת הניהול העיקרית לאיכות כוללת. 14 העקרונות שמים דגש עיקרי על שיפור תהליכי עבודה, שיפור תהליכי הייצור והפיתוח ההנדסי, תהליכי שיווק ומכירה, שיפור הנהלים, יעילות בניהול הפיננסי ובניהול כוח-אדם. הפילוסופיה העומדת מאחורי העקרונות היא ה"איכות" - "לעשות את הדבר הנכון, נכון בפעם הראשונה". עשייה נכונה זו חשובה ביותר לצורך הקטנת אי-ודאויות ומשפרת את רמת ביצועי הפירמה הבאים לידי ביטוי במדדים השונים ובעיקר בעלייה באיכות ובפריון העבודה.
14 העקרונות של דמינג:
הערה: היו כמה גרסאות ל-14 העקרונות אך בלטו בעיקר שתיים:
כמו כן, דמינג ניסח את תוכנית 14 העקרונות שלו פעמיים, משתי סיבות:
ישיבה תיכונית &quot;תורה ומדע&quot; ליד מכון לב
רדיו רמאללה
רדיו רמאללה היה כינוי לתחנת רדיו ירדנית שמשדריה שידרו מרמאללה משנת 1948 עד 1967.
שמה הרשמי של התחנה היה "תחנת השידור של ירושלים הערבית" (בערבית: إذاعة القدس العربية). התחנה המשיכה למעשה את השידורים של "קול ירושלים", תחנת הרדיו של המנדט הבריטי שהפסיקה לשדר בתום המנדט. התחנה שידרה באמצעות מתקני השידור המנדטוריים שנשארו ברמאללה וכן באותו התדר של רשת השידורים באנגלית וערבית (PBS 1). רדיו רמאללה המשיך לשדר בשפות הערבית והאנגלית, התוכניות היו חדשות, מוזיקה, תרבות, אמנות, תסכיתים ושידורי תעמולה. בשידורים בשפה האנגלית בלטה במיוחד העדכניות במוזיקה פופולרית ושידורם של הלהיטים האחרונים. השם "רדיו רמאללה" הוא המצאה ישראלית והתחנה לא הציגה עצמה בשם זה. על הסקאלה של מקלטי הרדיו הישראליים היה כתוב Ramallah, והשידור נקלט בתדר 677 קילוהרץ, באורך גל 443 מטר.
היסטוריה.
התחנה ומשדריה היו חלק ממערך שידור שהוקם על ידי הבריטים במרץ 1936. הגוף המנדטורי שניהל את השידורים נקרא "שירות השידור של פלשתינה (א"י)" - The Palestine Broadcasting Service - PBS. בשנת 1942 פוצל השידור לשתי רשתות, אחת שידרה באנגלית ובערבית (PBS 1) והאחרת בעברית ובאנגלית (PBS 2). עם סיומו של המנדט הבריטי השתלט הלגיון הירדני על אזור רמאללה, המשדרים עברו לידי הירדנים, שחידשו את השידורים במקום בתדר 677 קילוהרץ של רשת (PBS 1), וכעבור זמן קצר קול ישראל חידש את השידורים בעברית מתחומי מדינת ישראל בתדר 575 קילוהרץ של רשת (PBS 2) והפעם מעיר הבירה ירושלים.
התחנה ברמאללה שימשה כרדיו הירדני הרשמי. כך, למשל, הודיע המלך חוסיין בשידור ברדיו רמאללה על הדחתו של מפקד הלגיון, ג'ון באגוט גלאב בשנת 1956.
מחמוד תופיק א-שאהד (محمود توفيق الشاهد), אחד השדרנים בתחנה, תיאר אותה כך: