נולד במילאנו שבאיטליה, לרב משה לזר וליהודית (בתו של צבי מאיר שטיינמץ), שנשלחו על ידי הרבי מליובאוויטש כדי לשמש ברבנות בעיר. ב-1978 סיים תיכון כאקסטרני והתחיל ללמוד בישיבת תומכי תמימים במוריסטאון במדינת ניו ג'רזי. בגיל 15 בשלהי ה'תשל"ט החל ללמוד בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 בברוקלין שבניו יורק שם קיבל סמיכה לדיינות. בשנת 1988 ביקר ברוסיה לראשונה. בסיוון ה'תשמ"ט, 1989 נישא לחנה בת הרב יחזקאל דערען, בשנת תש"ן 1990 קיבל את ברכתו של הרבי מליובאוויטש ונשלח למוסקבה לחדש את חיי הדת היהודים בעיר וברוסיה כולה.
התמנה לשליח הראשי לחבר המדינות ולרב בית הכנסת החב"די ההיסטורי במרינה רושצ'ה. בשנת 1993 בעקבות מתחים עם קונגרס הקהילות היהודיות הדתיות והארגונים הדתיים של רוסיה נבחר ליו"ר איחוד הרבנים של חבר המדינות והתחיל בפעילות הקמת קהילות יהודיות מחדש. בשנת 1999 הקימו רבני חב"ד את איחוד הקהילות היהודיות של רוסיה ובחרו ברב לזר לרבם הראשי במקביל לרב הראשי המכהן הרב אדולף שייביץ'. בשנת 1999 מנה האיחוד 67 קהילות ובשנת 2001 כבר מנה האיחוד 189 קהילות ב-170 ערים. בשנת 2000 נבחר על ידי איחוד הקהילות לרבה של רוסיה. בתמיכתו של לב לבייב, הקים הרב לזר בקהילות הגדולות בתי ספר ומכללות של "אור אבנר" לבנים ובנות יהודיים. כמו כן ביוזמתו של הרב לזר הוקמו בערים הגדולות ישיבות תומכי תמימים.
ארגונו של הרב לזר מחזיק בנוסף עשרות בתי תמחוי ותומך בפעילות חסד. בנוסף עומד הרב לזר בראש מערכת הכשרות של הרבנות הראשית לרוסיה.
חיים אישיים.
לרב לזר חמישה בנים ושמונה בנות. בנו הרב יחזקאל, רבה של סימפרופול (נישא לנכדת הרב יוסף יצחק הבלין), בנו הרב מנחם מענדל, רבה של קרסנודר (נישא לבתו של הרב יהודה טייכטל). בנו הרב שלום, רבה של סוצ'י (נישא לנכדת הרב יקותיאל פרקש), בנו מנחם מנדל נישא לנכדת הרב יוחנן גוראריה. חתנו הוא הרב משה לרמן, ראש ישיבת תומכי תמימים באיסטרא בפרברי מוסקבה. בתו בליומא רוזנפלד שליחת חב"ד במוסקבה.
ביוני 2020, דווח כי חלה בנגיף COVID-19, בעת התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה ואושפז בבית חולים במוסקבה.
יחסיו הציבוריים.
לרב לזר יחסים טובים עם נציגי השלטון, והוא זוכה לביקורים תכופים במוסדותיו של נציגי הממשל הבכירים וכן מתארח אצל נציגי ממשל לעיתים תכופות. לחלק מהאוליגרכים היהודיים הנאמנים לשלטון יש קשר אליו בעזרת איש העסקים לב לבייב. בקשרים קרובים עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין עוד מתקופת כהונתו הראשונה, ונמשכו גם לאחר שהלה התמנה לראש ממשלת רוסיה. ב-2007 נפגש גם עם הנשיא דמיטרי מדבדב. בנסיעתו הראשונה של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לאחר בחירתו בפעם השלישית ב-2012 הצטרף אליו הרב לזר בביקורו בישראל, ואף ערך לו סיור בכותל המערבי.
בשנים 2006–2007 ובשנים 2008–2009 היה לזר חבר במושב הראשון והשני של הלשכה הציבורית של רוסיה, גוף ממשלתי הממונה על ידי הנשיא, שמטרתו לבחון את החקיקה ודרכי פעולות הממשלה בסובייקטים הפדרליים המרכיבים את הפדרציה הרוסית. בשנת 2010, לקראת המושב השלישי המינוי לא חודש.
בשנת 2022, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, פרסם הרב לזר קריאה לכל המנהיגים הדתיים בעולם להתאחד ולפעול למען שלום באוקראינה.
אדולף שייביץ'
הרב אדולף (אברהם) שייביץ' (נולד ב-28 באוקטובר 1937 בחברובסק) הוא רבה הראשי של רוסיה מטעם קונגרס הקהילות היהודיות הדתיות והארגונים הדתיים של רוסיה. לאחר ששימש כרבה הראשי של ברית המועצות משנת 1980 עד 1991.
ביוגרפיה.
שייביץ' נולד בחברובסק במזרח הרחוק הרוסי למשפחה יהודית חילונית. בילדותו עברה משפחתו לבירוביג'ן. ב-1964 סיים את הפקולטה למכניקה במכון טכנולוגי שבעיר חברובסק. בשנים 1964–1972 עבד בבירוביג'ן כמהנדס מכונות. ב-1972 התחיל ללמוד בישיבת קול יעקב במוסקבה. בשנים 1973–1980 למד בסמינר הרבני בבודפשט. ב-1980 למד במשך שנה בניו יורק בישיבה יוניברסיטי אצל הרב ברוך קופרמן. בשנת 1980 התמנה לרבה של מוסקבה ושל ברית המועצות. בשנת 1983 מונה לרבו של בית הכנסת הגדול בסמטת ספאסוגלינישצ'בסקי (בעבר - רח' ארחיפוב) במוסקבה. בתפקידו התעסק בעיקר בגישור בין השלטונות לבין היהודים הדתיים.
בשנת 1989 בקונגרס של הקהילות היהודיות בברית המועצות נבחר לתפקיד הרב הראשי של ברית המועצות.
בשנת 1993 קונגרס הקהילות היהודיות הדתיות והארגונים הדתיים של רוסיה (Конгресс еврейских религиозных общин и организаций России (КЕРООР) בחר אותו לרבה של רוסיה. מ-1996 כיהן כחבר הנהלה בקונגרס היהודי הרוסי ובקונגרס הקהילות היהודיות הדתיות והארגונים הדתיים של רוסיה. מ-1997 מכהן גם כיו"ר הנהלת הסכנות היהודית ברוסיה. מ-2000 חולק את התואר רבה הראשי של רוסיה, לאחר שאיחוד הקהילות היהודיות של רוסיה בחר ברב ברל לזר לתפקיד.
מצות אהבת ה'
ליקוטי מוהרן
רדיו אירופה החופשית
רדיו אירופה החופשית/רדיו חרות, באנגלית: (Radio Free Europe/Radio Liberty, RFE/RL) הוא תחנת רדיו ששידוריה נקלטים באירופה ובמזרח התיכון. מטרת התחנה, הממומנת על ידי הממשל האמריקאי, היא "לקדם את ערכי הדמוקרטיה ומוסדותיה על ידי הפצת מידע עובדתי ורעיונות". התחנה משדרת למעלה מאלף שעות שבועיות ב-28 שפות, על גבי גלים קצרים, AM ו-FM.
היסטוריה.
ב-1949 נוסדה בניו יורק "הוועדה הלאומית למען אירופה החופשית". רדיו אירופה החופשית (RFE) היה הזרוע המשדרת של ארגון זה. מטה התחנה הוקם במינכן והיא שידרה לראשונה בגלים קצרים לצ'כוסלובקיה ב-4 ביולי 1950.
מימון הוועדה (והשידורים) הגיע מהקונגרס של ארצות הברית. עד 1971 הועברו הכספים דרך ה-CIA. השידורים היו נדבך בקמפיין של לוחמה פסיכולוגית שניהל ה-CIA ושכוון לעבר צידו השני של מסך הברזל. ה-CIA העביר הנחיות כלליות לשידורים ועקב אחריהם באופן יומיומי. הציבור הרחב לא ידע על מקורות המימון עד 1971, אז נוסד הארגון מחדש כמוסד ללא כוונת רווח הרשום בדלאוור. הפיקוח על התחנה (ושאר השידורים שמימנה ארצות הברית ברחבי העולם) ניתן בידי רשות פדרלית מיוחדת לכך.
ב-1975 התמזגה התחנה עם מיזם דומה בשם רדיו חרות (RL), שפעל מאז 1951, מומן אף הוא על ידי האמריקנים וכיוון את שידוריו כנגד ברית המועצות והקומוניזם. כיום קרויה הקבוצה הממוזגת RFE/RL.
הרשויות הסובייטיות ניסו פעמים רבות לשבש את שידורי התחנה. מאמצים אלה לא פסקו עד 1988. במהלך שנות ה-70 וה-80 עם תחנת שידור שיתפו פעולה רוסים גולים רבים כמו אלכסנדר גאליץ', ולדימיר ווינוביץ', וסילי אקסיונוב, אנדריי סיניאבסקי ועוד. עם תחילת הגלאסנוסט הופסקו פעולות לשיבוש קליטת השידורים וכתבי התחנה אף הורשו להיכנס לתחומי ברית המועצות ולהעביר שידורים מתחומיה. בינואר 1990 שידורים של כתב התחנה מנחם מיכאלי מבאקו היו השידורים היחידים שהעבירו עדכונים על הנעשה בעיר לאחר כניסת יחידות של הצבא הסובייטי. בין השנים 1985–1993 הפעיל הארגון גם את רדיו אפגניסטן החופשית.
התמוטטות ברית המועצות גרמה לירידה בחשיבות התחנה עבור הממשל האמריקני ותקציבה הלך ופחת בהתאם. מטה התחנה הועבר לפראג ב-1995 והפעילות האירופית צומצמה. במקומות אחרים הורחבה הפעילות: ב-1998 החל לשדר רדיו עיראק החופשית וגם תוכניות בפרסית; ב-1999 לקוסובו וב-2002 חודשו השידורים לאפגניסטן ואיראן (רדיו פרדה). בעקבות הצטמצמות חופש הביטוי באזורי חבר המדינות לשעבר, שידורי רדיו אירופה החופשית נאסרו בבלארוס, באוזבקיסטן, בטורקמניסטן, בטג'יקיסטן, הוגבלו באזרבייג'ן ומתקיימות התנכלויות של הרשויות הרוסיות נגד תחנות מקומיות המעבירות את שידורי התחנה. כתוצאה מכך, חלה ירידה משמעותית במספר התחנות המשדרות את תוכניות הרדיו של רדיו אירופה החופשית ברוסיה.
במהלך שנות פעילות התחנה, עורכיה ומגישי התוכניות בשפות השונות הפכו
לעיתים לדמויות מוערכות ולגבורי תרבות בארצות היעד והמשטרים הקומוניסטים ניסו לחסלם או להפחידם. כך למשל במקרה התחנה בשפה הרומנית - שם מנהל התוכניות נואל ברנרד נעשה מוכר בכל בתי האב ברומניה, כך גם שמות הסופרים ומבקרי התרבות וירג'יל ירונקה ומוניקה לובינסקו (שבשנות זקנתה הוכתה קשות ליד ביתה בפריז, ככל הנראה על ידי סוכני המשטר של
צ'אושסקו) או של מבקר מוזיקת הג'אז והפופ הצעיר קורנל קיריאק שנדקר למוות במינכן בשיא הפופולריות שלו בשנת 1975.
בשנת 2018 החליט הממשל בארצות הברית לחדש החל מינואר 2019 את שידורי התחנה הנועדים לרומניה ולבולגריה, שהופסקו בשנת 2004.
בית כנסת ישורון
הציפור הצבועה
הספר הציפור הצבועה (באנגלית: The Painted Bird) נכתב על ידי יז'י קושינסקי, ויצא לאור בשנת 1965. ב-1966 קיבל את הפרס הצרפתי לספר הטוב ביותר. הספר שווק כסיפור בדיוני, אך הניחו כי הוא מבוסס על חוויה אישית של הסופר. מאוחר יותר הבינו כי הסיפור בדיוני.
קושינסקי נולד ב-1933 להורים יהודיים בלודז' שבפולין, והיה בן שש בזמן הפלישה הנאצית לפולין. זהו ספרו הראשון והוא מבוסס לכאורה על ניסיונו האישי כילד יהודי הנודד ברחבי פולין, אם כי זהותו היהודית של הנער טושטשה בספר. כשני עשורים לאחר הוצאת הספר לאור, התברר כי למעשה העביר קושינסקי את כל ימי המלחמה במסתור אצל משפחה קתולית שדאגה לכל צרכיו. מאז שנת 1957 התגורר קושינסקי בארצות הברית.
ילד בן שש שנקלע לעולם האכזרי של מלחמת העולם השנייה, חווה אירועים מזעזעים וקשים לעיכול. הילד, יתום שנותר לבדו בעולם, נודד בין כפרים פולניים וסופג התעללויות קשות מצד האוכלוסייה הפולנית והנאצית בשל מראהו הצועני. הספר מתאר את אשר עבר על אחד מיני יהודים רבים אשר נקלעו לזוועות השואה.
רקע היסטורי.