כעקרון, נותר הנקסוס משועבד עד לסיום תשלום החוב. עקרון חישובי שהקשה על החייבים עוד יותר היה הנוהג לחשב את הריבית ולהתחיל את התשלום קודם כל על חשבון הריבית, ורק אז על חשבון הקרן. מנהג זה פסק בעקבות חוקי ליקיניוס-סקסטוס בשנת 367 לפנ׳. במקרים בהם הצליח החייב להחזיר את חובותיו, מצב הנקסום היה זמני, וניתן לראות בו סוג של חוזה עבודה. במקרים בהם לא שולם החוב הפך השעבוד לקבוע. גם אם השעבוד נתפס כחוזה, ישנה עדות על נקסי שהוכו וסבלו התעללות מינית מצד הנושים. סביר להניח שהנקסום היה גמיש ושכמה מהווריאציות או כולן התקיימו בפועל. ליוויוס מרמז על גיוון הנקסום כאשר הוא מתייחס לאנשים אשר כבולים בשלשלאות ולאלה שלא כבולים. ייתכן שהכבולים בשלשלאות היו משועבדים בגלל חובות ואלה שלא, היו משועבדים מרצון, כאמור, בדומה לחוזה עבודה.
אב המשפחה ובניו.
היו מקרים שאב המשפחה שעבד את בנו/בניו במקומו (סמכות אב על בני המשפחה הייתה מוחלטת). לפי תריסר הלוחות, היה ומכר אב את בנו שלוש פעמים, והשתחרר הבן בשלישית, אינו חוזר לסמכות האב, ועומד ברשות עצמו. מצב בו נמכר אדם לעבדות סטנדרטית ושוחרר שלוש פעמים, ככל הנראה, היה נדיר מכדי להקדיש לו חוק. מכאן, ניתן להסיק שהלוחות התייחסו למצב בו הבן הושכר בעזרת הנקסום. הדבר מחזק את הטענה שלפחות בכמה מהמקרים, הנקסום היה חוזה עבודה.
בעלי ההון והאדמות הציבוריות.
רוב אדמת הציבור (בלטינית: Ager publicus) שנכבשה מידי אויביה של רומא, הגיעה לבסוף לידיהם של בעלי ההון. מצב שכזה הגביר את הצורך בעובדי אדמה מרובים. הנקסום אפשר ניצול של המשועבדים למטרה זו. אף על פי שהיו בתקופה הרפובליקנית המוקדמת עבדים (אשר לרוב עבדו במשק הבית) וחקלאים שכירים, רוב העבודה על אדמת בעלי ההון נעשתה, ככל הנראה, על ידי הנקסי. אם כך, ניתן לראות את הנקסום כאמצעי לניצול כוח העבודה של האיכרים חסרי הממון, אשר בו זמנית הגביל את הכוח הכלכלי של אותם איכרים והותיר את הכוח בידיהם של בעלי ההון. כך הפך הנקסום לשיטה שאפשרה לבעלי ההון להשיג כוח עבודה יעיל לעיבוד אדמותיהם.
עם הזמן, אזרחים חסרי אמצעים רבים מצאו עצמם משועבדים לבעלי ההון והדבר היווה את הבסיס לתסיסה של המאה ה-4 לפנה"ס שלבסוף הובילה לחקיקה להקלת חובות וביטול הנקסום.
חקיקה הדרגתית וביטול הנקסום.
חקיקה להקלת עול הלווה.
ב-367 לפנה"ס, הטריבונים ליקניוס וסקסטיוס , נאבקו והעבירו לבסוף את החוק (Lex Licinia Sextia) שקבע כי הריבית שכבר שולמה תוחסר מקרן ההלוואה והשאר ישולם בשלושה תשלומים שנתיים. חקיקה זו, הייתה הראשונה שפעלה באופן ישיר להקלת החובות. בעשורים שלאחר מכן הגבילו מהלכי חקיקה נוספים את גובה הריבית המותרת, והקלו את תנאי התשלום.
לפי ליוויוס, הוקמה ב-352 לפנה"ס מערכת משכנתאות ממשלתית והליכי פשיטת רגל שפוקחה על ידי וועדה של שני פטריקים ושלושה פלבּאים. עוד מספר ליוויוס שב-344 לפנה"ס, הנושים קיבלו עונשים חמורים, וב-342 לפנה"ס הועבר חוק (Lex Genucia) שאסר על ריבית לאלתר, אם כי חוק זה כמעט שלא נאכף.
ביטול הנקסום.
בסוף המאה ה-4 לפנה"ס בוטל מוסד הנקסום בחקיקה רשמית . ההיסטוריונים העתיקים הציגו גרסאות שונות לשנת ביטול החוק ולנסיבותיו:
ליוויוס מציין כי הנקסום בוטל ב-326 לפנה"ס, בעקבות התאווה והאכזריות של נושה אחד, לוּקִיוּס פָּאפִּירִיוּס (בלטינית: Lucius Papirius), אשר גאיוס פוּבְּלִילִיוּס (בלטינית: Gaius Publilius) השתעבד לו בעקבות חובו של אביו. פאפיריוס חשק בפובליוס ולאחר שלא הצליח לפתות אותו בשיחה, החל לאיים עליו ולבסוף הורה להלקות אותו. פובליוס פרץ לרחוב ועורר זעם רב בקרב האזרחים. הסנאט נאלץ להעביר חוק שלא יאפשר כבילה בשלשלאות אלא במקרה של עבירה על החוק ושחוב יוכל להיפרע רק בעזרת כסף. כתוצאה, שוחררו המשועבדים והוחל איסור לשעבדם שוב. דיוניסיוס מהליקרנסוס מתאר את הסיפור באופן דומה אך מציין כי פובליוס השתעבד כדי להשׂיג כסף לתשלום הוצאות הלוויה של אביו.
וארו טוען, לעומת זאת, שהנקסום בוטל ב-313 לפנה"ס, כאשר גאיוס פּוֹאֶטֶלִיוּס לִיבּוֹ ויסוֹלוּס () היה דיקטטור. הוא מציין כי משועבדי הגוף שוחררו לאחר שנשבעו שאינם עבדים.
שעבוד הגוף לאחר ביטול הנקסום.
שעבוד הגוף בעקבות חוב נותר ברפובליקה הרומית גם לאחר ביטול הנקסום והמשיך להיות מיושם באישור בית המשפט. עם זאת, לא ניתן היה להשתעבד מרצון. כך או כך, בעיית החובות הלכה והקטנה ככל שרבו הישׂגיה של רומא בשׂדה הקרב, וככל שהתעצמה ההתפשטות האימפריאליסטית.
דקר ענקי
דַּקָּר עֲנָק או דקר ענקי (שם מדעי: "Epinephelus lanceolatus") הוא מין דג גדול ביותר והמין הגדול ביותר במשפחת הדקריים וגם הדג הגדול ביותר המצוי בשוניות אלמוגים. הדקר מצוי בטבע בימים הטרופיים של האזור האינדו פסיפי, למעט בתוך המפרץ הפרסי.
אורכו של הדקר הענקי עולה על ומשקלו מגיע ל-, אך הגודל הנפוץ הוא אורך של 2.7 מטר ומשקל של 400 ק"ג. הצעירים בעלי קשקשים זהובים-שחורים וסנפירים כתומים זהובים הבולטים על רקע האלמוגים. הזכרים אפורים או כחולים כמעט לגמרי. הפיות שלהם ענקיים ויכולים להיפער לרווחה. הסנפירים והזנב קטנים. חלק מהדקרים נולדים כזכרים אך הופכים בהמשך לנקבות.
בשל גודלם הם טורפים עצומים היכולים לטרוף כמעט כל יצור המצוי בשונית, בעיקר דגי גרם אחרים אך גם כרישים או צבי ים קטנים.
דגים אלה מבוקשים לעיתים באקווריומים שונים ברחבי העולם. הם גם ניצודים למאכל ובשל כך ירד מספרם בטבע באופן ניכר וכיום נמצא מצב השימור שלהם בקטגוריית "פגיע".
דקר ענק
הפארק הלאומי איי הבתולה
הפארק הלאומי איי הבתולה (באנגלית: Virgin Islands National Park) הוא פארק לאומי של ארצות הברית המשתרע על כ-60% משטח האי סנט ג'ון באיי הבתולה של ארצות הברית ומעל ל-22 קילומטרים רבועים משטח הים הקריבי, בתוספת כמעט כל האי האסל, שמול נמל שארלוט אמאלי, באי סנט תומאס, העיר הגדולה ביותר באיי הבתולה של ארצות הברית ובירת הטריטוריה. הפארק הוכרז ב-1956 כפארק הלאומי ה-29 של ארצות הברית.
בפארק יש מפרצים מוגנים, ובהם מים צלולים כבדולח, שוניות אלמוגים בחוף שבהם מגוון בעלי חיים ימיים, חופים חוליים שבהם צומחים דקלי קוקוס, ואזורים הרריים בפנים האי המכוסים ביער גשם טרופי עבות המשמש בית גידול ל-800 מינים של צמחים. אל אתרי הטבע מתלווים שרידים מהתקופה הפרה-קולומביאנית, מטעי קני סוכר דניים ועדויות לעבדות.
אל הפארק ניתן להגיע בשיט בלבד המגיע אל קרוז ביי, נמל הכניסה לאי, באמצעות מעבורות השטות מדי שעה מרד הוק באי סנט תומאס, שלוש פעמים ביום משארלוט אמאלי בסנט תומאס, ומווסט אנד (West End) בטורטולה, פעמיים ביום מג'וסט ואן דייק ופעמיים בשבוע מוירג'ין גורדה. שלושת האחרונים שייכים לאיי הבתולה הבריטיים.
מרכז המבקרים של הפארק הלאומי איי הבתולה שוכן בקרוז ביי. במרכז שירותים בסיסיים (מידע ומפות), אזור פיקניק, מזח וחנות מתנות.
ממוצע המבקרים בין 2007 ל-2016 הוא מעל 450,000 בשנה.
היסטוריה.
האי סנט ג'ון יושב לראשונה על ידי אינדיאנים משבט הארוואק שנמלטו לאי מחופי ונצואלה וגויאנה בשנת 300 לספירה לערך. הארוואק התגוררו באי עד שנת 1300 לערך, עת נכבש האי על ידי אינדיאנים משבט הקאריב שהשמידו את התושבים המקומיים, אך לא התגוררו באי בעצמם. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו באזור מפרץ סינאמון (Cinnamon Bay) התגלו ממצאים פרה-קולומביאנים רבים.
האירופאי הראשון שגילה את האי היה כריסטופר קולומבוס, במסעו השני לאמריקה בשנת 1493.
האי יושב על ידי חברת איי הודו המערבית הדנית בשנת 1672. החברה כינתה את האי סנט ג'ון (בדנית: Sankt Jan). בשנת 1754 ממשלת דנמרק החלה לנהל את ענייני המושבה והקימה באי מטעים לגידול קנה סוכר, ששגשגו בשל האקלים הנוח והאדמות הפוריות של האי. את המטעים עיבדו עבדים שנחטפו מאפריקה, ומספרם באי בשנת 1775 היה גדול פי ארבעה ממספר המתיישבים הדנים. אוכלוסיית האינדיאנים המקומית הוכחדה במגפות ובעבודה הקשה במטעים. העבדות באי בוטלה ב-3 ביולי 1848.
בשנת 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, רכשה ארצות הברית את האי במטרה להקים בו בסיס ימי ולמנוע התבססות גרמנית בחצי הכדור המערבי. האי נרכש יחד עם סנט תומאס וסנט קרואה תמורת 25 מיליון דולרים, וכן בתמורה להכרת ארצות הברית בשלטונה של דנמרק בגרינלנד.
ב-1956 תרם ארגון השימור של לורנס רוקפלר (Laurance Rockefeller) את השטחים הנרחבים שבבעלותו באי לשירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, בתנאי שלא יבוצע פיתוח בהם. רוב החופים, מי החופים של האי ושוניות האלמוגים מוגנים כחלק מהפארק הלאומי. הגנה זו הורחבה ב-2001 כאשר הוקם המונומנט הלאומי שונית האלמוגים של איי הבתולה (Virgin Islands Coral Reef National Monument).
גאוגרפיה.
שטחו של הפארק הלאומי הוא כ-52 קילומטרים רבועים והוא שוכן כ-80 קילומטרים מזרחית לאי פוארטו ריקו בים הקריבי. החלק הגדול של הפארק שוכן על האי סנט ג'ון, אי באורך 14 קילומטרים וברוחב של 8 קילומטרים. הפארק משתרע על 75% משטח האי, אבל בפועל שייכים לפארק רק 60% משטח האי משום שיש מובלעות של שטחים פרטיים (כדוגמת מפרץ פיטר) בתוך הפארק. בנוסף, חלקים גדולים מהחוף, כמו גם כמעט כול האי האסל, שייכים לפארק.
אקלים.