ויטני יצרה גם יצירות שנמצאות כיום במדינות אחרות, כולל בנמל סנט נזייר בצרפת, 1924. ממשלת צרפת רכשה העתק שיש של ראש אנדרטת הטיטאניק ששוכן כיום במוזיאון בלוקסמבורג.
ויטני פסלה את האנדרטה לזכר כריסטופר קולומבוס, שנקראה "מונומנטו לה לה-דקוברידורה" (אנדרטה לאמונת התגליות), בספרד, 1928–1933. בסגנון קוביסטי, זו אחת העבודות הגדולות שלה.
בשנת 1931 הציגה ויטני את המזרקה באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, קנדה. המזרקה מורכבת משלושה גברים עירומים. ישנה גם גרסת ברונזה של המזרקה הזו בכיכר וושינגטון בלימה, פרו.
השפעה באמנות.
עושרה הגדול העניק לה את ההזדמנות להיות פטרונית של האמנויות, אך היא גם התמסרה לקידום האמנות. היא תמכה והציגה בתערוכות לנשים בלבד והבטיחה כי נשים ייכללו בתערוכות מעורבות. היא סייעה לתערוכות אמנות ברחבי ארצות הברית, כולל בשנת 1913 בניו יורק. ויטני תרמה כסף גם לחברת האמנים העצמאיים שנוסדה בשנת 1917, שמטרתה לקדם אמנים שחרגו מהנורמות האקדמיות. היא קנתה באופן פעיל יצירות מיוצרים חדשים בשנת 1922 היא מימנה את פרסום מגזין The Arts, כדי למנוע את סגירתו. היא הייתה התומכת הפיננסית העיקרית של "גילדת המלחינים הבינלאומית", ארגון שנוצר כדי לקדם את הביצועים של המוזיקה המודרנית.
בשנת 1908 פתחה ויטני את גלריית ויטני באותם הבניינים שבהם שכן הסטודיו שלה ברחוב מערב שמיני בגריניץ וילג'. אמנים כמו רוברט אנרי וג'ו דוידסון הוזמנו להציג שם את עבודותיהם. בשנת 1914 הקימה גרטרוד ויטני גם את מועדון הסטודיו ויטני ברחוב 147 ווסט 4, כמועדון אמנים בו יכלו אמנים צעירים להיפגש ולשוחח, וכן להציג את עבודותיהם. היא סיפקה לרבים מהם דיור בקרבת מקום וכן קצבאות מחייה. מועדון הסטודיו ויטני התרחב שוב כאשר מטהו הועבר בחזרה לרחוב השמיני בשנת 1923. תוך כדי כך, המועדון התרחב הן בגודל והן בהיקף ההעבודות. הגלריות המוקדמות הללו יתפתחו ויהפכו למורשת הגדולה ביותר של ויטני - מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית. באתר המקורי מצוי בית הספר וסטודיו לציור ופיסול של ניו יורק.
בשנת 1929, הציעה ויטני למוזיאון המטרופוליטן בניו יורק את התרומה של האוסף שלה, שהכיל כמעט 700 יצירות אמנות מודרניות אמריקאיות, ותשלום מלא עבור בניית אגף שיוכל להכיל עבודות אלה. ההצעה שלה נדחתה מכיוון שהמוזיאון לא אסף אמנות אמריקאית. בשנת 1931 החליטה ויטני ליצור מוזיאון משלה על ידי שיפוץ והרחבה של אחד האולפנים שלה. ויטני מינתה את ג'וליאנה פורס, שהייתה בעבר עוזרתה מאז 1914, להיות המנהלת הראשונה של המוזיאון. המוזיאון התכוון לאמץ את המודרניזם, והתרחק מהרעיון שהאמנות האמריקאית ברובה היא זניחה וצרה בהיקפה.
הסטודיו שלה בגריניץ' וילג׳ סומן כאתר לאומי על ידי האגודה הלאומית לשימור היסטורי, והעניק לו מעמד של ציון דרך.
חיים אישיים.
אלמנטים מראשית חייה של גרטרוד רמזו על לסביות. היא דיברה על כך שגופה הנשי הוא נטל שצריכה לשאת. לגרטרוד הייתה חברה אהובה בשם אסתר בצעירותה, איתה נחשפו מספר מכתבי אהבה שהבהירו את הרצון של שתיהן למערכת יחסים גופנית שעולה על חברות נשית. אסתר הייתה בתו של ריצ'רד מוריס האנט, האדריכל שבנה את בית משפחתה של גרטרוד בעיר ניו יורק ובית הקיץ בניופורט, רוד איילנד, כמו גם רבים מבתי האחוזה האחרים של ונדרבילט.
גרטרוד ראתה את חברותה במושגים מיניים ואחד מ"הריגושים של חייה, כשאסתר נישקה אותי ", אמה, אליס, הייתה כל כך מודאגת מהחברות שאסרה על גרטרוד לראות את אסתר. נראה כי ההפרדה הצליחה. כי בזמן שאסתר המשיכה לכתוב מכתבי געגוע קורעי לב גרטרוד פנתה לכיוון אחר. בגיל 21, ב־25 באוגוסט 1896, התחתנה עם הספורטאי העשיר במיוחד הארי פיין ויטני (1872–1930).
ויטני היה בנקאי ומשקיע, בנם של הפוליטיקאי, ויליאם קולינס ויטני, ופלורה פיין, בתו של הסנטור לשעבר באוניברסיטת אוהיו, הנרי פיין. הארי ויטני ירש הון מנפט וטבק כמו גם עסקי בנקאות. בניו יורק התגוררו בני הזוג בבתים עירוניים שהיו שייכים במקור לוויליאם ויטני. הייתה להם גם אחוזה כפרית בווסטברי, לונג איילנד.
הארי ויטני נפטר מדלקת ריאות בשנת 1930, בגיל 58, והשאיר לאלמנתו אחוזה בשווי של 72 מיליון דולר. בשנת 1934 היא הייתה במרכז קרב משפטי מתוקשר מאוד עם גיסתה גלוריה מורגן ונדרבילט, על משמורת על אחייניתה בת העשר, גלוריה ונדרבילט. גרטרוד ונדרבילט ויטני זכתה בסוף במשמורת על אחייניתה.
גרטרוד ויטני נפטרה ב-18 באפריל 1942, בגיל 67, ונקברה ליד בעלה בבית העלמין וודלון בברונקס, ניו יורק.
בתה פלורה ויטני מילר קיבלה על עצמה את תפקידה של אמה כראש מוזיאון ויטני, והוחלפה על ידי בתה פלורה מילר בידל.
צ'נדרגופטה מאוריה, קיסר הודו
רייבן
__ללא_תוכן__
רפאל ויס
משבר הקורונה
דיוויזיית המילואים ה-23 (האימפריה הגרמנית)
דיוויזיית המילואים ה-23 (הסקסונית ה-1) (בגרמנית: 23. Reserve-Division (1. Königlich Sächsische)) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והיא לחמה בחזית המערבית, כחלק מקורפוס המילואים ה-12 (הסקסוני ה-1), שהיה חלק מהארמייה השלישית. הדיוויזיה נטלה חלק במערכה על הגבולות, לרבות קרב שרלרואה, וכן השתתף בקרב על המארן. במהלך שלוש השנים לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרבות בחזית המערבית, ונטלה חלק בקרב שמפאן השני, הקרב על הסום, וקרב איפר השלישי. באוקטובר 1917 נשלחה הדיוויזיה לחזית המזרחית, אולם במרץ 1918 היא חזרה לחזית המערבית. הדיוויזיה השתתפה במתקפת האביב הגרמנית, ולאחר מכן השתתפה בלחימה כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, ובמהלך 1919 פורקה הדיוויזיה.
פרמיירה (להקה)
פרמיירה הוא שמו של הרכב רוק שכלל את אבנר קנר, מזי כהן ויואל לרנר ושילב רוק, פאנק ומוזיקת נשמה שהוקם ב-1981. ההרכב הוציא אלבום אחד (בשמו של ההרכב "פרמירה") בשנת 1982 ולאחריו התפרק. את האלבום הלחין ועיבד אבנר קנר, ובנוסף ניגן בקלידים, כאשר כל השלישייה שרו את השירים עצמם.
היסטוריה.
אבנר קנר, שהיה כבר מלחין מנוסה, הכיר את יואל לרנר בשנת 1979, במהלך צילומי הסרט "מעגלים של שישבת" שביימה עידית שחורי. לרנר שיחק בסרט בתפקיד עצמו כזמר, ושר את שיר הנושא שכתב עלי מוהר והלחין אבנר קנר. לרנר וקנר החלו לשתף פעולה ולכתוב שירים ביחד. מזי כהן שירתה בלהקת פיקוד המרכז בעת שלרנר היה מפקד הלהקה. השלושה שיתפו פעולה לראשונה באלבום שירי הילדים "והילד הזה הוא אני", אותו הלחין ועיבד קנר למילים של יהודה אטלס.
בשנת 1981 החלו לעבוד על התקליט "פרמיירה", לאחר שחתמו על חוזה הקלטות בחברת CBS. קנר גייס את ירוסלב יעקובוביץ' כמפיק מוזיקלי, ועיבודי השירים היו בדרך כלל שילוב של מוזיקת רוק, פאנק ונשמה. סגנון לחני האלבום הושפע רבות מלהקת ג'נטל ג'ייאנט שהייתה אהובה על קנר. קנר זכה בתואר מלחין השנה בגלי צה"ל בעקבות הצלחת האלבום וביקורות מקצועיות טובות. למרות זאת האלבום נמכר במספר מועט של עותקים ולא עורר עניין ציבורי. למרות הביקורות החיוביות, ההרכב לא הופיע מעולם על במה בפני קהל, והתפרק לאחר צאת האלבום.
האלבום יצא שוב על תקליטור ב-1992.
רפי אמיר
מלתא דבדיחותא
דיוויזיית המילואים ה-24 (האימפריה הגרמנית)
דיוויזיית המילואים ה-24 (הסקסונית ה-2) (בגרמנית: 24. Reserve-Division (2. Königlich Sächsische)) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והיא לחמה בחזית המערבית, כחלק מקורפוס המילואים ה-12 (הסקסוני ה-1), שהיה חלק מהארמייה השלישית. הדיוויזיה נטלה חלק במערכה על הגבולות, לרבות קרב שרלרואה, וכן השתתף בקרב על המארן. במהלך שלוש השנים לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרבות בחזית המערבית, ונטלה חלק בקרב שמפאן השני וב. במאי 1917 נשלחה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה במתקפת קרנסקי, אולם באוקטובר 1917 היא חזרה לחזית המערבית והשתתפה בקרב קמברה. הדיוויזיה השתתפה במתקפת האביב הגרמנית, ולאחר מכן השתתפה בלחימה כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-10 בינואר 1919 פורקה הדיוויזיה.
אופל אגילה
אופל אגילה (בגרמנית: Opel Agila) היא מכונית עירונית המוגדרת כמכונית מיני שיוצרה באמצעות יצרן הרכב הגרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס אשר יוצרו בין השנים 2000–2014.
בפולין יוצרו דגמי "אופל אגילה" על ידי "Opel Manufacturing Poland" (שם מלא: "Opel Manufacturing Poland Sp. z o.o.", שם רשמי: "General Motors Manufacturing Poland Sp. z o.o").
בהונגריה יוצרו דגמי "אופל אגילה" על ידי "Magyar Suzuki" .
חוט טינסל
חוט טינסל הוא כבל חשמלי המשמש לחפצים הדורשים גמישות מכנית גבוהה. חוט טינסל מחבר בדרך כלל את שפופרת הטלפון ליחידת הבסיס של הטלפון.
הרכבה.
חוט טינסל מיוצר על ידי עטיפת מספר חתיכות נייר כסף דקות סביב גליל ניילון או סביב גליל טקסטיל.
שימושים.
חוטי טינסל משמשים ליישומי טלפון ואודיו בהם מתרחש כיפוף של כבלים חשמליים, כמו אוזניות ומכשירי טלפון ישנים. החוט משמש גם למכשירים קטנים כמו מכונות גילוח או שעונים חשמליים.
רוברט פארק