מתחם "הבווינגראד" (מתחם השלטון הבריטי ששכן במגרש הרוסים) נכבש ב-14 במאי ללא קרב בעקבות תיאום מוקדם בין ההגנה לבריטים. תיאום זה כלל שיחת טלפון מהמפקד הצבאי של העיר שהודיע לקצין הקשר של ההגנה על פינוי חייליו, ובירך אותו לשלום.
הקרב העיקרי בגזרת מרכז העיר התחולל סביב מנזר נוטרדם, שנכבש בידי כוח לח"י (במחיר ארבעה הרוגים ועשרים פצועים), נתפס מחדש על ידי הלגיון הערבי, ונכבש לבסוף בלילה שבין 19-18 במאי בידי יחידה מגדוד מוריה של חטיבת עציוני.
דרום.
לתוכנית קלשון דרום הוקצו שלוש פלוגות חי"ש, אחת מהן נותרה כעתודה. בדרום העיר בוצעה ההשתלטות על השכונות השונות כמתוכנן על ידי גדוד מוריה של חטיבת עציוני. באזור תלפיות מחנה אל-עלמיין נתפס בהיותו ריק, אך מחנה אלנבי היה מאויש בחיילי הלגיון שהתבצרו בו בבתי אבן. לאחר התקפה ב-15 במאי שכללה ירי בדוידקה נסוגו הערבים, וחיילי מוריה השתלטו על המחנה ומצאו בו כמות גדולה של חומרי נפץ, ציוד רפואי ומוצרי מזון. בשלב הבא של הלחימה התקדמו חיילי מוריה והשתלטו ב-18 במאי על שכונת דיר אבו תור, (שנותרה חצויה), כדי לאפשר תנועה חופשית לשכונות הדרומיות ולאזור הר חברון. הקשר עם שכונת ימין משה, שהייתה מנותקת, התחדש. באותו לילה נתפסו על ידי כח של החי"ם גם תחנת הרכבת שבעמק רפאים, וגם בית המדפיס הממשלתי. בכך הושגו מטרות "קלשון דרום", וכל דרום העיר, מבית וגן עד לצפון תלפיות, חוברו לירושלים העברית.
צפון.
במבצע קלשון צפון תוכנן להשתלט על בית-הספר לשוטרים ועל שכונת שייח' ג'ראח כדי ליצור קשר רציף עם הר הצופים. ב-14 במאי 1948 תפסו כוחות האצ"ל את בית הספר לשוטרים שהיה נטוש. אנשי האצ"ל התבססו במבנה בית הספר לשוטרים והתארגנו להגנה. בעיני הלוחמים, תפיסת מחנה צבאי בריטי בידי האצ"ל הייתה סמל לניצחונה של המחתרת העברית על השלטון הבריטי. יחידות האצ"ל יצאו לבית הספר לשוטרים ב-14 במאי בשלושה ראשים; הם הצליחו להיכנס למבנה ולהתבסס בו, ומשם יצאו לכיוון שכונת שייח' ג'ראח, והשתלטו על השכונה בהתקלם בהתנגדות קלה בלבד. באותו לילה עלתה להר הצופים תגבורת, שכללה לוחמים וציוד.
אחרית דבר.
השכונות בדרום העיר ובמרכזה נותרו בתום מלחמת העצמאות לידי ישראל. לעומת זאת, עוד במהלך חודש מאי כבש הלגיון הערבי מחדש את השטחים שנתפסו בזרוע הצפונית של ה'קלשון'; שטחים אלה נשארו בידי ממלכת ירדן עד 1967, ושבו ונכבשו על ידי צה"ל בקרבות קשים מאוד במלחמת ששת הימים.
קרובות
קרובות (Related) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת קומדיה דרמטית, שעלתה לשידור בשנת 2005 ברשת הטלוויזיה The WB, אותה יצרה התסריטאית ליז טוצ'ילו ("סקס והעיר הגדולה"). אחת מהמפיקות בפועל היא מרתה קאופמן, מיוצרי "חברים".
הסדרה המגוללת את סיפורן של ארבע אחיות ממוצא איטלקי, אשר גדלו בברוקלין ומתגוררות במנהטן.
הסדרה שודרה במשך עונה אחת ולאחר מיזוג הרשת WB לתוך CW בחרה הרשת לא להמשיך את הפקתה.
רמב&quot;ם (פירושונים)
Five to One
Five to One (חמישה בשביל אחד) הוא שיר שנכתב ובוצע בידי להקת הדלתות באלבומם השלישי "Waiting For The Sun", אותו הוא מסיים (1968). בניגוד לשירים האחרים באותו אלבום, שנימתם רגועה באופן יחסי, שיר זה עוצמתי הרבה יותר.
משמעות השיר איננה לגמרי ברורה. מילות השיר מזכירות מאבק, ומדברות על יחס של חמישה לאחד. תאוריות שונות קיימות בקשר למשמעות השיר: דור המבוגרים מול דור הצעירים; ילדי הפרחים מול אנשי הצווארון הלבן; שחורים מול לבנים. תאוריה אחרת גורסת כי מדובר על מספר ההרוגים הוייטנאמיים מול מספר ההרוגים האמריקניים במלחמת וייטנאם. ג'ים מוריסון, סולן הלהקה, טען כי השיר אינו פוליטי, ומשום כך כנראה שתאוריה זו אינה נכונה.
ככל הנשמע, היה מוריסון שיכור כלוט בעת הקלטת השיר. לקראת סוף השיר הוא משהק, מאבד את הקצב ומתבלבל במילים. כשביצעה הלהקה את השיר בהופעות חיות, בדרך כלל במחרוזת אחרי השיר Back Door Man, נהג מוריסון להוסיף ביטויים שצונזרו בגרסת האולפן של השיר.
השיר הוא אחד השירים המוכרים של להקת הדלתות, כמו גם שיר פופולרי בהופעותיהם, ולכן הוא מופיע ברוב אלבומי האוסף וההופעות של הלהקה. עם זאת, השיר לא יצא כסינגל.
בשנת 2000 השתמש זמר הראפ ג'יי זי בסמפול מהשיר כשהקליט את שירו "Takeover". מרילין מנסון ביצע גרסת כיסוי לשיר באותה שנה.
אוכל הודי
מחיר
מחיר הוא מונח בכלכלה, המציין כמות של מוצר מסוים, הנדרשת או מוצעת בתמורה למוצר או שירות. בדרך כלל, נהוג לנקוב במחיר ביחידות מוצר מוסכמות, כמו כסף, אך מחיר יכול להיות מיוצג גם באמצעות מוצרים, סחורות ושירותים אחרים.
סוגי מחיר.
לכל מוצר יש מחיר. לרוב, נקוב מחירו של מוצר בכסף או בהילך מקובל אחר. כך, לדוגמה, מוצרים כמו ירקות, פירות, דירות למגורים, נסיעה באמצעי תחבורה, הפקדה ומשיכה של כספים, שימוש בשירותיו של עורך־דין, וכדומה — לכולם יש מחיר.
מחירם של מוצרים אינו נקוב תמיד בכסף או בהילך מקובל אחר. לעיתים, נקבע למוצר או שירות מחיר הנקוב בשירותים שהקונה נתבע או נאלץ לספק. במקרים אחרים, נדרש הקונה לשלם מחיר מסוים תמורת הימנעות המוכר מפעולה מסוימת. בתשלום מיסים, אגרות או היטלים, לדוגמה, משלם הקונה תמורת היתר שמעניק לו המוכר לבצע פעולות מסוימות (לדוגמה, לטוס לארץ אחרת) או תמורת הימנעות של המוכר מפגיעה בקונה (לדוגמה, כליאתו של אדם שלא שילם מיסים).
קביעת המחיר.
יש תאוריות שונות ביחס לגובה הנכון של מחירים. תיאורית הערך של העבודה גורסת כי לכל מוצר יש ערך המבוסס על כמות העבודה שהושקעה בייצורו. תאוריה זו הייתה מקובלת בעיקרה על הוגים חשובים ראשונים בתחום הכלכלה, כמו אדם סמית' ודייוויד ריקרדו. תאוריה זו נכשלה בהסברת תופעת פרדוקס המים-והיהלום —העובדה שמים חיוניים לאדם, אך מחירם נמוך בהרבה מזה של יהלומים, שאינם חיוניים.
מ-1870 ואילך נדחתה תאוריה זו מפני תאוריות הערך השולי של מנגר, ואלרה, ג'בונס, וממשיכיהם. תאוריות אלו גרסו כי מחירו של מוצר נקבע לא על־פי העבודה שהושקעה בייצורו אלא על־פי העדפות הצרכן (לפי מנגר) או לפי סיפוק צורכי הצרכן, כפי שהם נתפשים על ידיו (לפי הכלכלה הניאו־קלאסית).
מחירו של מוצר, לפיכך, הוא תוצר של מחסור או תפישה של מחסור מצד הצרכן, המוכן לשלם סכום גבוה יותר עבור מוצר נדיר או נחשק יותר בעיניו. מנגר, פתר את פרדוקס המים-והיהלום בקביעה כי מחירו של מוצר נקבע על־פי הצורך החשוב פחות (היחידה השולית) עליו יהיה הקונה מוכן לוותר אם המוצר יוצע במחיר גבוה יותר. לדוגמה, אם לאדם יש חמישה ליטרים של מים, והוא משתמש בליטר אחד כדי לשתות, בשני כדי להשקות את עציציו ובחמישי כדי לשטוף כלים, מחיר המים מבחינתו הוא מחיר הוויתור על סיפוק הצורך הנמוך ביותר בחשיבותו (שטיפת כלים). ברור כי במצב כזה, מחיר המים עבור אותו אדם יהיה נמוך ממחירו של יהלום. לעומת זאת, אדם גווע מצמא במדבר, ירצה להשתמש בליטר מים כדי לשתותו. עבורו, מחיר המים יהיה זהה לוויתור על חייו ולכן ברור כי יבחר לקנות את המים במחיר גבוה אף מזה של יהלום.
מודל קביעת המחיר לפי העדפות הצרכן (רמות הביקוש) וכמות המוצר בהתאם בשוק (רמות ההיצא) נוסח בשם מודל ה"היצע וביקוש" על ידי אלפרד מרשל בספרו עקרונות הכלכלה .
בית שימוש
בית שימוש (ידוע גם כשירותים, בית כיסא, בית הכבוד, נוחיות) הוא מקום בו עושה אדם את צרכיו.
היסטוריה.
מתקני השירותים העתיקים ביותר (הכוללים מושב) שנמצאו נתגלו בלות'אל במערב הודו. הם מתוארכים לשנת 2,500 לפנה"ס ומשתייכים לתרבות ההארפה של עמק האינדוס. בתי הכיסא שלהם היו משוכללים למדי, היו בנויים מלבני חימר שרופות והכילו מושב ומערכת לניקוז מים כאשר ההפרשות היו מתנקזות לתוך בורות ניקוז תת-קרקעיים. עם שקיעתה של תרבות עמק האינדוס אבד גם הידע ההנדסי הסניטרי הנדרש לבניית מתקנים מסוג זה.
שירותים בעלי מושב נתגלו גם במצרים העתיקה (2,100 לפנה"ס) ופעלו ככל הנראה באופן דומה. ברומא העתיקה היו שירותים ציבוריים בעלי מושב מאבן וחור באמצע בצורת מפתח. השירותים היו צמודים אחד לשני ומסודרים בשורה ללא מחיצות כאשר מתחתם הייתה תעלת ניקוז עם מים זורמים. לא ידוע אם הייתה הפרדה בין גברים ונשים במתקנים אלה. מתקנים פרימיטיביים יותר נמצאו באזורים שונים ברחבי האימפריה הרומית (בארץ ניתן לראות שירותים מסוג זה באתר העתיקות של בית שאן).
הראיות ההיסטוריות מלמדות כי היוונים הקדמונים עשו צורכיהם מחוץ לביתם בפומבי ללא בושה. היה זה שכיח לראות עבדים המביאים לאנשי אצולה סירי לילה והללו משתינים לתוכם בזמן אירוע פומבי כמו מסיבה פתוחה או צפייה במחזה.
לאחר שקיעת האימפריה הרומית בימי הביניים הייתה ירידה חדה ברמת הסניטציה וההיגיינה ובעיקר רווח השימוש בסירי לילה. הדבר בלט במיוחד בערים שם נהגו תושביהן להשליך החוצה מהחלונות את תכולת סירי הלילה אל המדרכות המזוהמות. בני האצולה השתמשו לעיתים בסירי לילה מהודרים בצורת קופסאות עץ מעוצבות אך לא הייתה שום מערכת ניקוז ואת הפסולת היו משליכים מחוץ לבית או לנהר הקרוב.
ב-1556 פרסם ג'ון הרינגטון, שהיה מאנשי החצר של המלכה אליזבת הראשונה, מאמר סאטירי בו הביא לראשונה תוכנית מפורטת לבנייה של בתי שימוש עם אסלה נשטפת. המתקן שתיאר כלל שסתום מכני לחתימת השירותים ומיכל מים לצורך הדחה, ובכך כלל את המרכיבים הבסיסיים המוכרים בבתי שימוש מודרניים. שכלול נוסף למבנה זה נהגה ב-1775 על ידי הממציא הסקוטי אלכסנדר קמינגס (שאף הוציא פטנט על המצאתו). שכלול זה איפשר להותיר את האסלה מלאה במים באופן קבוע, וכך למנוע התפשטות של ריחות לא נעימים.