מיכאל סוסלוב
מיכאיל אנדרייביץ' סוסלוב
סולוגוני
סוּלוּגוּני (גאורגית: სულუგუნი) היא סוג של גבינה דמוית מוצרלה בעלת מליחות עדינה, שמקורה במחוז סמגרלו שבגאורגיה.
טעמו של הסולוגוני, כאמור, דומה למוצרלה, ומעט מלוח. מרקמה דחוס ואלסטי, ועשוי שכבות שכבות בשל אופן הכנתה. הסולגוני נשמרת בדרך כלל במי מלח או באריזת ואקום.
אופן ההכנה.
סולגוני עשויה מחלב פרה, עז או כבש מפוסטרים, או מעירוב שלהם. במהלך הכנתה מחוממת הגבינה עד להתכה קלה, ואז הגבן לש ומקפל בידיו את הגבינה פעמים רבות להיווצרות השכבות האופייניות. יש המעשנים את הגבינה בתום התהליך ליצירת סולגוני מעושנת.
הוגו שבס
משה רחמילביץ'
משה רחמילביץ' (2 בספטמבר 1899, תרנ"ט – 13 באוקטובר 1985, תשמ"ה) היה רופא פנימי, מאבות מקצוע הרפואה בישראל. חתן פרס ישראל לרפואה לשנת 1964.
ביוגרפיה.
רחמילביץ' נולד בקיץ ב-2 בספטמבר1899 במסטיסלב שבאימפריה הרוסית (כיום בתחומי בלארוס), וגדל בבוברויסק. אביו אליעזר רחמילביץ, שהיה סוחר עצים, הקפיד על חינוך יהודי-ציוני. לאחר לימודי הגימנסיה למד רפואה בגרמניה. ב-1926 עלה לארץ ישראל והחל לעבוד בבית החולים ביקור חולים בירושלים. ב-1927 נבחר לצאת להשתלמות בארצות הברית, שם עבד והתמחה בבית החולים מאונט סיני בניו יורק. לאחר שובו לארץ עבד בבית החולים הדסה. ב-1948 פונתה המחלקה הפנימית שניהל מהר הצופים ל"בית הדגל", וב-1961 עברה לעין כרם.
בנוסף היה רחמילביץ' רופאם האישי של מנהיגי מדינת ישראל. הוא היה מראשוני בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית (שהוקם ב-1949) וכיהן כדקאן הפקולטה בין השנים 1958 ו-1961. עסק במחקר רפואי ובפרט בחקר מחלות הדם. בשנת 1980 עמד בראשות ועדה שבחנה את מצב רפואת השיניים בישראל.
זכה בפרס ישראל לרפואה בשנת 1964, בתואר יקיר ירושלים (1970) ובתוארי דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית (1973), אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1982) ואוניברסיטת תל אביב (1984).
מתלמידיו: הפרופ' פנחס אפרתי.
היה נשוי לחווה לבית פומרנץ עד מותה, אב לשני בנים, שניהם פרופסורים לרפואה: דניאל (מומחה במחלות דרכי העיכול ורפואה פנימית) ואליעזר (המטולוג);.
משה רחמילביץ' נפטר ב-13 באוקטובר 1985 מסרטן המעי הגס, בגיל 86, כ-10 שנים לאחר שהתאלמן. הותיר את בניו ומשפחותיהם.
רחוב ראשי בשכונת פסגת זאב בירושלים קרוי על שמו.
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939.
בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות ע"ש שטראוס ברחוב צ'נסלור, בירושלים כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה.ראו: ד"ר משה רחמילביץ': מחלות רימבטיות של הלב (ישיבה ב', 31 במאי), היפרטוניה ומחלת אבני הכליות (עם ד"ר פריץ דרייפוס, ישיבה ד', 1 ביוני)
הפרעה לאור שמש
בדיני נזיקין, עוולת ההפרעה לאור השמש מגדירה את זכותו של בעל מקרקעין או של המחזיק בו להנאה מאור השמש בהטילה אחריות נזיקית על אדם אשר מפר זכות זו שלא כדין.
בניגוד להפרעות אחרות להנאת אדם מזכויותיו במקרקעין אשר חוסות תחת הסעיף הכללי של מטרד ליחיד, בפקודת הנזיקין הוגדרה עוולת ההפרעה לאור השמש כעוולה עצמאית בפרק המטרדים שבפקודה.
משטר האחריות.
בסיס האחריות של כל עוולות המטרד הוא מעורב קנייני-נזיקי. הרעיון הבסיסי שעמד ביסוד עוולות אלה היה שיש לפצות את הניזוק על הפגיעה בזכויותיו הקנייניות במקרקעין וההנאה מהם. עיקר עוולת המטרד ליחיד טמון בטיב ההפרעה הנגרמת ולא בטיב הפעילות או ההתנהגות המהווה את הבסיס לאחריות.
חפיפה עם עילות תביעה אחרות.
היבט נוסף הנוגע לשתי העוולות והנגזר מהיותן חלק מעוולות הנזיקין הוא כי הן אינן סוגרות את הדלת בפני הנפגע לתבוע במקביל בעילות נזיקיות אחרות.
כך למשל יכול מי שנמנעה ממקרקעיו תמיכה בשל בנייה שלא כדין מצד בעל מקרקעין שכנים, לתבוע את שכנו הן בעילה של מניעת תמיכה לפי סעיף 48א בפקודת הנזיקין והן בעילה של [עוולת הפרת חובת חקוקה] לפי סעיף 63 בפקודת הנזיקין.
הכלל הרחב בדיני נזיקין הוא אם כן שהעוולות הן "רשתות ולא איים" וכי הנפגע יכול להטיל את רשתו ולהעלות עוולות מספר. אולם, סעיף 44ב לפקודת הנזיקין מוציא במפורש את ההגנה על אור השמש מגדרי עוולת מטרד ליחיד.
בנוסף לחפיפות האפשריות בתוך פקודת הנזיקין, ישנן חפיפות מסוימות בין הוראות בפקודת הנזיקין לבין הוראות בחוק המקרקעין. סעיף 17 לחוק המקרקעין מגדיר את זכותו של בעל מקרקעין מפני הפרעה לשימושו במקרקעין. הפרשנות המקובלת לסעיף זה היא כי הוא אינו מוסיף הוראות מהותיות על העוולות המוגדרות בפרק המטרדים שבפקודת המקרקעין, וכי לא נתן לעקוף באמצעותו מגבלות המוגדרות בפקודת הנזיקין ביחס לתביעה.
התיישנות.
על אף ההיבט הקנייני של הזכויות הנדונות, נראה כי לאור מיקומן בפקודת הנזיקין, תקופת ההתיישנות שתחול על תובענות לגבי הפרתן תהיה התקופה החלה על תובענות בגין עוולות שאינן במקרקעין, כלומר: תקופה של שבע שנים. בהתאם לדיני ההתיישנות בנזיקין, עילת התביעה נולדת רק ביום בו נגרם הנזק הלכה למעשה, היינו שעה שהתמעט או נחסם אור השמש (במקרה של הפרעה לאור שמש) או שעה שאדמתו של הניזוק והמבנים שעליה החלו לשקוע או שנוצרו בהם בקיעים (במקרה של מניעת תמיכה) (למשל, פס"ד פרג' חאיק נ' ראיק סלימאן). כמו כן נראה כי אין תקופת ההתיישנות נמדדת בטרם גילוי הנזק.
סעדים.
בדומה לסעדים הניתנים במקרה של מטרד ליחיד, הסעדים הניתנים על ידי בית המשפט במקרה של מניעת תמיכה והפרעה לאור השמש הם פיצויים בגין הנזק שנגרם או צו מניעה. הפיצויים ניתנים על סמך נזקים מפורטים ומוכחים. גם אם בית המשפט התרשם באופן כללי כי אכן נגרם נזק לא ייפסקו פיצויים ללא פירוט מספק והנחת תשתית ראייתית להוכחתם.
צו המניעה השכיח במקרה של מניעת תמיכה הוא צו לבניית קיר תמך המיועד למנוע נזקים עתידיים או החמרה של נזקים קיימים (למשל, פס"ד ארפה אנואר אבוספר נ' אחמד עלי קרעין), ואילו במקרה של הפרעה לאור השמש מדובר בצו הריסה לחלק שבנייתו חוסמת את האור (למשל, פס"ד האשם עלי אלנבולסי נ' עארף עבדלעזיז אבו חמדה).
הפרעה לאור השמש.
היסטוריה חקיקתית.
מקורה של ההבחנה בין הפרעה לאור השמש לבין הפרעות אחרות להנאת אדם מזכויותיו במקרקעין הוא במשפט האנגלי. במשפט האנגלי זכות האדם להנאה מאור שמש נחשבת כ - "ancient light" וזוכה להגנה רק אם הוא רכש אותה בהסכם או בשימוש במשך שנים (במשפט האנגלי - עשרים שנה). כלומר, הזכות אינה נובעת מעצם בעלות או החזקה בקרקע (ר' Prescription Act 1862 s. 3).
הגדרתו של סעיף 48 בפקודת הנזיקין מראה כי בעקבות המשפט האנגלי, גם במשפט הישראלי אין הזכות לאור שמש מהווה זכות טבעית, אלא מוענקת לנתבע רק אחרי שימוש בן שנים.
במשפט העברי, אמנם אין צורך בתקופת זמן ארוכה אולם עדיין אין מדובר בזכות טבעית שכן יש צורך ברכישה בהסכם או קדימה של התובע לתפיסת הנתבע במקרקעין שלו (בבא בתרא כא).
ברוב מדינות ארצות הברית לא נקלטה עוולה זו מהמשפט המקובל, כיוון שסברו שהיא מגבילה פיתוח עירוני בחברה מתפתחת, ומתאימה בעיקר לחברה לא-אורבנית. עם זאת, באנגליה הוחלט, לאחר מלחמת העולם השנייה, להותירה על כנה.
סקירת הדין.
הגדרת העוולה.
העוולה מוגדרת בסעיף 48 בפקודת הנזיקין בזו הלשון –
"אדם עושה עוולה אם הוא מונע, על ידי חסימה או בדרך אחרת, מבעל מקרקעין או מן התופש אותם ליהנות מכמות סבירה של אור שמש, בהתחשב עם מקומם וטיבם של המקרקעין, לאחר שהבעל או התופש או מי שקדמו להם בזכויות אלו נהנו ברציפות מאור זה — שלא לפי תנאי חוזה או הסכם — לפחות חמש עשרה שנים שקדמו בתכוף לחסימה או למניעה".
יסודות העוולה.
לפי לשון הסעיף בפקודת הנזיקין, מניעת האור יכול שתיעשה בחסימה או בדרך אחרת. הגדרה זו היא כוללנית ביחס להתנהגות שגרמה למניעת האור, ונראה כי היא באה להדגיש שלא האופי של התנהגות הפוגע הוא הקובע את האחריות אלא סוג הפגיעה בנתבע.
סעיף 48 עוסק באופן מפורש במניעת אור שמש בלבד. בהקשר זה עולה שאלת הרחבתו באמצעות החלתו על טובין נוספים כגון חום השמש, אוויר וכו'. על רקע הביקורת על רציות קיום העוולה כעוולה עצמאית עלתה הטענה כי יש להחיל את הסעיף על אור שמש בלבד, ואילו ההגנה על טובין אחרים צריכה להינתן באמצעות העוולה הכללית של מטרד ליחיד.
נראה כי עמדה זו התקבלה בפסיקה באופן חלקי, אם כי אין הלכה ברורה הסותרת אותה. במרבית המקרים התייחסות בית המשפט היא לאור השמש בלבד. אולם, באמרות אגב שונות נכללו בפסיקות בתי משפט מחוזיים הזכות לאוויר ולעיתים אף לנוף בנשימה אחת עם הזכות לאור שמש תחת גדריו של סעיף 48 לפקודת הנזיקין (פס"ד חוסני עבדאללה חוסרי נ' הוועדה לתכנון ובניה – עירון; פס"ד שלמה גואטה נ' נורמן פרידמן).יתרה מכך, בפסק דין של בית משפט השלום הוכרה הפגיעה בנתבע לפי סעיף 48 על סמך מניעת אור שמש ואוויר מביתו (פס"ד האשם עלי אלנבולסי נ' עארף עבדלעזיז אבו חמדה, סעיף 6).
זכות התביעה מוקנת לנפגע אם נמנעת הנאתו מכמות סבירה של אור. מבחן הסבירות איננו אם פחתה כמות אור השמש לאחר מעשהו של הנתבע אלא אם בשל כמות האור הנשארת נפגעת הנאתו הסבירה של התובע מן הנכס והפכה ל"בלתי נוח לפי מושגים רגילים של בני אדם" (ראו פסה"ד האנגלי Colls v. Home &amp; Colonial Stores Ltd).