לאחר שהתאושש מהמשבר, הפיק ברצף 4 סרטים דוקומנטריים קצרים במסגרת חברת ההפקות הקיימת וכן הקים חברת הפקות חדשה עם שותף בשם ד"ר סאנדר קייזרמן שנקראה Nivelli Film Max Nivelli &amp; Co. החברה ניגשה מייד להפקת סרט נוסף בבימויו של יוזף דלמונט. הסרט, "אחדות, צדק וחופש", היה מבוסס על סרטם הקודם "אנושות משתחררת" ועשה גם שימוש בסצינות שצולמו לסרט זה. עוד בטרם הסתיימו צילומי הסרט, מת לפתע מקס ניוולי מהתקף לב.
בעיתונות המקצועית ספדו לו ותיארוהו כאדם מבריק, יצירתי ונמרץ וכן כאישיות פופולרית בין אנשי תעשיית הקולנוע הברלינאית.
מסרטיו החשובים.
"המנודים" (Die Geächteten), הידוע גם בשם - "רצח פולחני" (Der Ritualmord).
הופק בשנת 1919 ושווק כסרט המיועד לחנך את הצופים על הסכנות הכרוכות בתעמולה אנטישמית בכלל, ובעלילת דם בפרט. עם תום מלחמת העולם הראשונה, שטף גל מהגרים יהודים את מערב אירופה ובגרמניה התגברה האנטישמיות ושנאת הזרים. בעקבות כך עלתה לדיון ציבורי "השאלה היהודית" (die Judenfrage) במסגרתה נדון גם הנושא של יחסים אינטימיים בין גרמנים ליהודים, נושא שנחשב עד אז לטאבו.
הסרט מתאר פוגרום הנערך בכפר שברוסיה הצארית. היעלמותה של ילדה מציתה שמועות על רצח פולחני שביצע ראש הקהילה היהודית ואלו מובילות לשרשרת התקפות כנגד היהודים. סטודנט רוסי המאוהב בבתו של ראש הקהילה, מצליח למנוע את סקילתו של האב. כאשר הילדה נמצאת בריאה ושלמה, נחשפת הקנוניה לטפול על היהודים את עלילת הדם, אולם זה מאוחר מידי עבור אהובתו שנפגעת פגיעה אנושה באחת ההתקפות ומתה. ראש הקהילה והסטודנט כאחד, נשבעים להילחם בדעות הקדומות שהובילו לטרגדיה הזו.
הקרנת הבכורה של הסרט בברלין הייתה אירוע נוצץ בהשתתפות מבקרי קולנוע מכל העיתונים החשובים וכן נציגים ידועים מעולם הספרות והאמנות הברלינאי. עם סיום ההקרנה נשמעו מחיאות כפיים רועמות. בביקורות שהופיעו בעיתונים נרשם, בין השאר, כי הסרט הוא "יצירת מופת", "אחד הסרטים הטובים ביותר שהופקו עד כה" וכן "סרט שבו הגיבור הוא לא אדם ספציפי אלא אומה שלמה". ההפקה כולה זכתה לתשבחות. במיוחד צוין מקס ניוולי שתואר כ"אבא" של הפרויקט, שבסרטו זה "הצליח להפיץ את חזונו לנאורות והכרה בחובה להילחם בדעות קדומות", "ובכך הוא יכול להיחשב כאחד מיוצרי הסרטים המונומנטליים של תקופתו". בתוך 6 שבועות מהקרנתו, זמן שנחשב אז לשיא, נמכר הסרט בכל העולם וכבר התקבלו הזמנות לרכישת סרטו הבא - "אנושות משתחררת".
"אנושות משתחררת" (Die entfesselte Menschheit).
עיבוד משנת 1920 לרומן באותו השם מאת מקס גלאס (Max Glass). הסרט נכלל ברשימת הסרטים האנטי-בולשביקים של אותה תקופה. זהו סיפור המדמה את "מרד הספרטקיסטים" שאירע במציאות רק שנה אחת קודם לכן והיה ניסיון פוטש כושל בו ניסו מהפכנים בולשביקים להפיל את משטר רפובליקת ויימאר.
בסרט מתוארת התקוממות אלימה של פועלים המבקשים לנפץ את הסדר הקיים, התקוממות המובילה כמעט למלחמת אזרחים. הסרט שיקף את החשש הגובר של רוב הציבור מהקצנה פוליטית. בעוד הסרט מצולם, נערך ניסיון הפיכה נוסף - "הפוטש של קאפ", הפעם מצד קבוצה ימנית-קיצונית. לאור הנושא הרגיש והדאגה לשרידותה של הרפובליקה הצעירה, נקרא מקס ניוולי למשרד החוץ והתבקש לאפשר לנציגי המשרד לצפות בסרט לפני שחרורו לאקרנים. החשש היה כי הסרט ישפיע לרעה על תדמיתה של גרמניה בעולם. בחודש יוני 1920 אישרה הצנזורה את הקרנתו של הסרט אולם לאור רגישות הנושא החליטה חברת "ניבו-פילם" להמתין עם הפצתו והקרנת הבכורה נערכה רק בחודש נובמבר של אותה שנה.
בהקרנה זו השתתפו אישי ציבור ונציגים של הממשלה. רוב הביקורות הכריזו על הסרט כהצלחה. הסרט כונה "מסמך היסטורי חשוב", "אחד הטובים שנראו בשנים האחרונות", "מרתק ומציאותי". היו ששיבחו את האומץ שהפגינו יוצרי הסרט בכך שהעזו לטפל בנושא כה רגיש בתקופה בה פצעי המאורעות האחרונים עדיין טריים. עיתונים שייצגו גישות סוציאליסטיות לעומת זאת, טענו כי הפועלים הוצגו בצורה שלילית מדי וכי כוונת הסרט הייתה לזרוע פחד בקרב האזרחים. מבחינה אמנותית הסרט נחשב כפורץ דרך - בהפקתו השתתפו כ־17,000 איש ונכתב כי נעשה בו שימוש אפקטיבי בתפאורות מרשימות ובעולם עשיר של דימויים אשר נתנו לסרט כיוון ותנופה.
לאן נעלם נימני?
לאן נעלם נימני? הוא סרט טלוויזיה ישראלי, אשר הוקרן לראשונה ב-25 באוקטובר 2015 בערוץ הילדים לרגל יום הזיכרון ה-20 לרצח ראש הממשלה יצחק רבין. הסרט נפתח בציטוטו של רבין:
עלילה.
העלילה מתרחשת בחטיבת הביניים על שם יצחק רבין. הסרט נפתח כאשר יוני (עומר חזן), קפטן נבחרת הסגולים בקט רגל מאשים את תומר (ליאור רוכמן), קפטן הקבוצה היריבה, נבחרת הירוקים בגנבת בובת הקמע שלהם, נימני. והשניים מתחילים להתקוטט ולריב עד אשר נתפסים בידי המנהלת דרורית (ליאת צדקיהו) המזמנת אותם למשרדה ומטילה עליהם לעזור לאלה (הילה הרוש), עורכת עיתון בית הספר, בעריכת הטקס לזכרו של יצחק רבין אחרת היא תבטל את המשחק ובכך גם השנה בית הספר לא יזכה בגביע. ואומרת להם שזה לא מספיק לבעוט יפה לשער. ושהם גם צריכים לדעת איך להתנהג לחברים שלהם על המגרש.
כדי לקבל השראה לפתיחת הטקס לזכרו של רבין יוצאים השלושה: אלה, יוני ותומר, ובהמשך מצטרף אליהם גם עידו (ירין קורן), חברו של יוני והם הולכים לסיור במוזיאון הישראלי במרכז יצחק רבין. במהלך הסיור אומר עידו ליוני שכדי להעניש את קבוצת הירוקים הם צריכים להרביץ לתומר בצורה רצינית כדי שלא יוכל לשחק בגמר. לאחר מכן אלה, תומר ויוני נכנסים לחדר העבודה של רבין ויוני ותומר מוצאים שפה משותפת כאשר מגלים שהם אוהדים את אותה קבוצת כדורגל.
עידו מתכנן להוציא את תוכניתו לפועל ולהכות את תומר אך יוני מנסה להניא אותו מכך ואומר לו "זה רק נימני. אפילו אם הם גנבו אותו, אנחנו לא צריכים אותו בשביל לנצח". ובתגובה מבהיר לו עידו שאם הם יוותרו לקבוצת הירוקים אז בפעם הבאה הם לא רק יגנבו מהם אלא גם ישרפו להם את המועדון ואומר לו שלא יאכזב את קבוצת הסגולים בכך שיבטל את תוכניתם להכות את תומר ומבקש ממנו לעכב את תומר שלא ייצא החוצה עד שהוא יסמס לו שהוא מוכן. עידו מסמס ליוני כפי שסוכם מראש כדי להוציא את התוכנית לפועל. תומר יוצא החוצה ולאחר כמה שניות גם יוני יוצא החוצה על מנת להציל את תומר מהמכות שהוא אמור לקבל מעידו. הוא תופס את עידו מכה את תומר ומבקש מעידו שיניח לתומר וייתן לו ללכת. יוני מושך את עידו מתומר ועידו בתגובה קורא ליוני בוגד ודוחף אותו על הרצפה ויוני שובר את היד ועידו בורח מהמקום.
בסוף הסרט מקבל יוני הודעה בה הוא מתבקש לצפות בסרטון שאלה צילמה. בסרטון רואה יוני את הקמע נימני (מבלי לדעת שזוהי אלה הלובשת את התחפושת) ומתברר לו שקרתה טעות במשלוח של ציון (רגב זרקה), הבעלים של הקיוסק ושבמקום לחמניות השליח הביא לבעל הקיוסק את נימני. לאחר מכן אלה מורידה את התחפושת של נימני ואומרת ליוני שאם הם רק היו מבררים ומדברים אחד עם השני במקום להאשים ולריב אחד עם השני הם לא היו פונים לאלימות ודרורית לא הייתה מבטלת את המשחק ושרק מאחר שהם לא דיברו כולם הפסידו. לאחר מכן עידו יוצא יחד עם אמו (דינה קדושי) מהמנהלת דרורית, לאחר שזו השעתה אותו לשלושה ימים ומתנצל בפני יוני. לאחר מכן עידו הולך ותומר נכנס ויוני מתנצל בפניו שהוא האשים אותו בגנבה ללא שום סיבה. הטקס לזכרו של רבין מתקיים בבית הספר ואלה מזמנת את יוני, הקפטן של נבחרת הסגולים ותומר, הקפטן של נבחרת הירוקים לבמה והם שרים יחד את השיר "שווים" של עילי בוטנר ורן דנקר.
S-400 טְרַיוּמְף (ברוסית: C-400 «Триумф», באנגלית: S-400 Triumf, מכונה בנאט"ו: SA-21 Growler, כונתה בעבר S-300PMU-3), היא מערכת חדישה ליירוט מטוסים מתוצרת חברת GSKB, השייכת לתאגיד אלמז-אנטיי, חברה בבעלות ממשלתית ברוסיה. המערכת היא שיפור של משפחת המערכות הקודמת S-300.
המערכת פעילה ונמצאת בשימוש הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית משנת 2007 ושל סין. במאי 2019 קבלה גם טורקיה את המערכת מרוסיה. בעקבות כך טורקיה הושעתה מפרויקט הF-35.
המערכת כוללת שלושה סוגי טילים כדי לכסות את כל טווח הפעילות שלה. שלושת הטילים הם:
לכל טיל יכולות שונות. המערכת מסוגלת לטפל בכ-80 כלי טיס בו-זמנית.
לאסקרוב
איתי לוי - זמר
מורין או'הרה
מורין או'הרה (באנגלית; Maureen O'Hara, 17 באוגוסט 1920 - 24 באוקטובר 2015) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה וזמרת אירית-אמריקאית.
ביוגרפיה.
היא נולדה בשם מורין פיצימונס (FitzSimons) בעיירה הקטנה רנלה (Ranelagh) במחוז דבלין, אחת משישה אחים. קבלה מגיל צעיר הדרכה בתיאטרון אבי בדבלין וחלמה להיות שחקנית תיאטרון. בגיל 15 זכתה במקום ראשון בתחרות משחק לאומית באירלנד.
בגיל 17 ניתנה לה הזדמנות להשתתף במבחן בד בלונדון. צ'ארלס לוטון ראה את המבחן והתרשם מעיניה המביעות רגש. הוא הראה את הסרטון לשותפו אריך פומר שהסכים לדעתו והם החתימו את מורין על חוזה לשבע שנים אצל החברה שהקימו - Mayflower Pictures.
ב-1938 הופיעה בתפקיד קטן בסרט My Irish Molly. בו הופיעה בשמה המקורי. ב-1939 הופיעה בסרט "פונדק ג'מייקה" לצידו של צ'ארלס לוטון ובימויו של אלפרד היצ'קוק. לוהטון שכנע אותה להחליף את שמה לאו'הרה שזה שם יותר קליט ובעל צליל אירי. ב-1939 הופיעה לראשונה בהוליווד בסרט "הגיבן מנוטרדם" לצידו של צ'ארלס לוטון.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מכר היצ'קוק את החוזה שלה לחברת RKO.