בין 17 במרץ 1948 ל-28 במאי 1952 כיהן ג'אורג'סקו גם כסגן ראש הממשלה בממשלת גאורגיו-דז'.
בעת היותו אחד המנהיגים המרכזיים של השלטון החדש של "הרפובליקה העממית הרומנית" ובמיוחד כאחראי על משרד הפנים ותיאום השירותים המיוחדים לביטחון, השליט ג'אורג'סקו ועמיתיו מדיניות של דיכוי וטרור, שכלל במשך שבע שנים כ־100,000 מעצרים פוליטיים - של מתנגדים בפועל או מדומים חשודים כמתנגדים לשלטון הקומוניסטי, של איכרים שהתנגדו לקולקטיביציזה של החקלאות, של חברים לשעבר ודמויות פוליטיות מן המפלגות ה"בורגניות" שהוצאו מחוץ לחוק, אקדמאים, אנשי רוח ואנשי דת הידועים כבעלי דעות שונות מהאידאולוגיה השלטת.
האסירים הפוליטיים הראשונים היו הנעצרים בהפגנות הפרו-מונרכיות בסתיו 1945 ובימי הבחירות הכלליות המזויפות ב-19 בנובמבר 1946. עם האנשים שנפלו ראשונים קרבן לדיכוי נמנה גם התובע ג'וג'וק מקראיובה שניהל בימי המשטר הקודם תיק פלילי נגד ג'אורג'סקו נעצר ב-1948 והובא לבוקרשט והושלך דרך החלון מהקומה החמישית של פרפקטורת המשטרה.
בשנת 1948 אורגן גם דיכוי הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית שהוצאה מחוץ לחוק ומעצרם של בישופיה (28 באוקטובר 1948). בעת הנהגתו עסקו שירותי הביטחון גם בדיכוי קבוצות פרטיזנים אנטיקומוניסטים פחות או יותר חמושות שפעלו באזורים הכפריים ובהרים. בשנת 1947 ניצלו הסובייטים, אמיל בודנראש וג'אורג'סקו את ניסיונם של כמה ממנהיגי האופוזיציה להימלט מרומניה ("פרשת טמדאו") כדי להוציא מחוץ לחוק את שתי "המפלגות ההיסטוריות" הבורגניות - מפלגת האיכרים הלאומית והמפלגה הלאומית-ליברלית ולעצור את מנהיגיהם. רבים מהם נזרקו לבתי סוהר הידועים כיום לשמצה.
כשר הפנים בשנת 1951 היה ג'אורג'סקו המארגן הראשי של גירושם ההמוני של בני קבוצות אתניות וחברתיות מאזור הספר בגבול עם יוגוסלביה - רבע מהם גרמנים אתניים (שוובים של באנאט), האחרים סרבים, בולגרים, ארומנים קיאבורים, פליטים רומנים מבסרביה ובוקובינה וכו', לערבות ברגאן המשתרעות בין בוקרשט לדנובה.
מאוחר יותר, בחקירתו ב-1952 הואשם ג'אורג'סקו על ידי דז' וחבריו לעבר במפלגה כי בסוף 1945, ביוזמתם של אנה פאוקר ושלו נוהלו מגעים מטעם המפלגה הקומוניסטית עם ניקולאיה פטראשקו, מנהיג בפועל של הפלג של הוריה סימה בארגונים הלגיונרים המחתרתיים (התנועה הלגיונרית הייתה בלתי חוקית ברומניה החל משנת 1941) וסוכם על "אי תוקפנות" בין הצדדים ועל שחרורם של לגיונרים ממחנות הריכוז והפסקת רדיפתם של אלה שירדו למחתרת (ושלא ביצעו פשעים) בתמורה להסגרה מרצון ומסירת כלי נשק .
צעדים אלה היו למעשה חלק מהמאמץ הקדחתני של המפלגה הקומוניסטית שמספר חבריה היה מצומצם להגדיל בקצב מהיר את מספרם והם היו בזמנו חלק מהמדיניות שנקבעה על ידי מזכירות המפלגה כולה.
בסופו של דבר בשנת 1948 התחילו מעצרים המוניים של אלפי חברים לשעבר של התנועה הלגיונרית,
בעת כהונתו כשר הפנים האחראי להוצאת דרכונים, התנהלה עלייה המונית של יהודים מרומניה לישראל, בהתאם למדיניות של המפלגה הקומוניסטית של רומניה באישור ההנהגה הסובייטית. תפקידו ותפקידה של אנה פאוקר בהרשאת עלייה זו בשנים 1948–1951 נוצלה ב-1952 בהכפשתם של השניים כ"משתפים פעולה" עם הציונים.
ההדחה.
במליאת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ב-26-27 במאי 1952 הואשם תאוהרי ג'אורג'סקו - ביחד עם שרת החוץ אנה פאוקר, עם שר האוצר וסילה לוקה ועם גאורגה רדולסקו, סגן השר לסחר-החוץ - בעידוד הפלגנות בתוך המפלגה, ובחתירה נגדה ונגד המדינה. בשלב הראשון הוא ושאר הנאשמים סולקו מהפוליטבירו ומתפקידיהם במפלגה הקומוניסטית ובמדינה.
אחרי "בדיקת" המסמכים, החל ב-17 ביוני 1952 עבר ג'אורג'סקו סדרת חקירות ב-DGPS (המינהל הכללי של משטרת הביטחון), ארגון שהוקם תחת חסותו ב-1948.
ב-18 בפברואר 1953 נכלא ג'אורג'סקו, ושוחרר מן הכלא בתום 3 שנים, ב-20 בינואר 1956.
בכלא הוא עבר 190 חקירות קשות, כפי שהיה נהוג מאז שהוא עצמו עמד בראש משרד הפנים וניהל את "תיאום השירותים המיוחדים" לביטחון. על מנת ללחוץ עליו להודות ולהלשין על חבריו, הובאו למעצר גם אשתו וילדיו.
עם הרחקתו מפעילות פוליטית והעמדתו בחקירות, הושם הקץ ל"ניסוי פיטשט" - שיטת "חינוך מחדש" שנוהלה בשנים 1949–1952 על ידי השירותים החשאיים, במטרה להשפיע על אסירים פוליטיים, ולכפות עליהם את האידאולוגיה של המפלגה הקומוניסטית. האשמותיו של
ג'אורג'סקו כללו: (1) היותו סוכן בשירות הבולשת הבורגנית (ה"סיגורנצה"); (2) מינוי עורך דינו לשעבר, יוסיף שראייר (שהואשם אף הוא כ"סוכן הסיגורנצה") לתפקיד מזכיר כללי של משרד הפנים; (3) ניסיון להגיע להסכם פיוס עם נציגי הלגיונרים (חברי "משמר הברזל" הפרו-נאצי) שיאפשר ללגיונרים-לשעבר שדה פעולה חופשי לפעולות ריגול, חבלה ותעמולה נגד המשטר; (4) ניהול מדיניות מנוגדת לאינטרסים של המדינה בסוגיית ההגירה, ומתן אפשרות לעזיבתם של מהנדסים, רופאים וטכנאים שעבודתם הייתה חיונית למדינה; (5) הקלה על גורמים ציוניים עוינים להגר מן המדינה; (6) התערבות לטובת עבריינים כך שיחמקו מעונש; (7) התערבות דומה לטובת מקורביו וקרובי משפחתו; (8) ניהול יחסים עם נשותיהם של אסירים ועם פקידות הכפופות לו; (9) הפסקת חקירתה של פקידה במשרד הפנים בשם אוקטביה פרוימסקו שהייתה מאהבתו; (10) החזקת מטבע זר ברשותו בניגוד לחוק.
בסופו של דבר לא נמצאו ראיות לכך שהוא היה סוכן הסיגורנצה, ואף לא לכך שידע כי יוסיף שראייר היה סוכן.
ביוזמת הנהגת המפלגה בראשות צ'אושסקו נערכה לג'ורג'סקו ב-1968 חקירה חוזרת על ידי ועדה מיוחדת שטיהרה אותו מרוב ההאשמות. בעניין רציחתו של פוריש הוועדה הגיעה למסקנה כי הודאתו בכך שיזם את המעשה הייתה לא מהימנה, והרצח בוצע מיוזמתה המשותפת של הנהגת המפלגה ובראשה גאורגיו-דז' (שמת ב-1965) .
שנותיו האחרונות. טיהור שמו על ידי המשטר צ'אושסקו.
לאחר שחרורו ממאסר, משפטו המתוכנן בוטל, ובאפריל 1956 - באישורו של גאורגיו-דז' שהחליט "למחול" לו, עבר ג'אורג'סקו לעבוד כסגן מנהל (ובהמשך כמנהל) בבית הדפוס "13 בדצמבר" בבוקרשט, שמו החדש של בית הדפוס "Cartea Românească" שבו עבד בצעירותו. ב-1963 פרש לגמלאות.
בימי שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו, במליאת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הוחלט באפריל 1968 לטהר מאשמה את שמותיהם של חלק מקרבנות הדיכוי הסטליניסטי משנות מנהיגותו של גאורגה גאורגיו דז', ביניהם גם תאוהרי ג'אורג'סקו. ב-21 ביולי 1972 מונה ג'אורג'סקו, לאות הוקרה, כחבר מ"מ בוועד המרכזי של המפלגה. הוא החזיק בתפקיד זה עד ה-28 בנובמבר 1974. כמו כן הוענקו לו התואר "גיבור העמל הסוציאליסטי" ומדליית הזהב "המגל והפטיש".
חייו הפרטיים.
אחותו, לנוצה פסקולסקו, הייתה בשנות ה-50 ראשת לשכה במשרד החינוך הרומני, בעת כהונתה של אנה פאוקר.
אחד מאחיו, בבה ג'אורג'סקו, התמנה ב-1948 למפקד בית הסוהר בג'ורג'יו.
ג'אורג'סקו היה נשוי פעמיים: אשתו הראשונה, אמיליה סמואילה, יהודייה במוצאה, הייתה פעילה קומוניסטית מתקופת המחתרת. היא ילדה את בתו הראשונה, אנקה, לימים רופאה, שעלתה לישראל בשנות ה-80' עם בעלה.
אשתו השנייה הייתה מריוקה, גרושתו של הפעיל הקומוניסטי גריגורה ג'אמנו. מנישואים שניים אלה נולדו לג'אורג'סקו שני בנים תאומים.
אחד מגיסיו היה הגנרל ניקולאיה פרבולסקו, שמונה על ידי ג'וארג'סקו כמזכיר כללי במשרד הפנים המופקד על המשטרה, ובהמשך היה לתת-מזכיר במשרד האספקה וראש עיריית בוקרשט בשנים 1949-1948.
תאוהרי ג'אורג'סקו מת ב-1976. אפרו נטמן ב"אנדרטת גבורי המאבק לחירות העם והמולדת, למען הסוציאליזם", הידוע כיום כמאוזולאום בפארק קרול. אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי ברומניה הוא הועבר למקום אחר.
קישורים חיצוניים.
""De unde vine minciuna „Teohari Georgescu = Burăh Tescovici"” באתר Acum - 19.10.2010
ביוגרפיה קצרה
Laurențiu Dologa- "Fețe ale comunismului românesc:Teohari Georgescu" באתר Ziare
18.8.2010
איבון לוריו
איבון לוריו (בצרפתית: Yvonne Loriod; 20 בינואר 1924 – 17 במאי 2010) הייתה פסנתרנית צרפתייה.
לוריו הייתה אשתו השנייה של אוליבייה מסייאן וניגנה בהשמעת בכורה כל יצירה לפסנתר שמסייאן כתב החל מראשית שנות ה-40'. היא נחשבת לרוב לפרשנית החשובה ביותר של יצירות מסייאן לפסנתר. אחותה הייתה נגנית הכלי האלקטרוני אונדז מרטנו, ז'אן לוריו.
חייה.
איבון לוריו נולדה בפריז, למדה בקונסרבטואר בעיר ונמנתה עם תלמידיו הנלהבים ביותר של אוליבייה מסייאן. בגיל 25 התמנתה לפרופסור בקונסרבטואר הלאומי העליון למוזיקה בפריז. לוריו הרבתה להקליט והייתה לפסנתרנית קונצרטים בעלת מוניטין לאומיים גבוהים. היא נישאה בחשאי למסייאן לאחר מות אשתו הראשונה, הכנרת קלייר דלבו. נוסף לביצוע יצירותיו, ביניהן כאלה שכתב במיוחד למענה, סייעה לו גם בעבודתו בחקר שירת ציפורים ותיעודה בכתב תווים.
סמוך למותו חיבר מסייאן קונצ'רטו לארבעה כלים ותזמורת, שהקדיש לארבעת הנגנים שהוקיר במיוחד: איבון לוריו, הצ'לן מסטיסלב רוסטרופוביץ', האבובן היינץ הוליגר והחלילנית קתרין קנטין. הוא לא הספיק לסיים את היצירה, ואיבון לוריו השלימה את תזמור הפרק האחרון בעזרת ג'ורג' בנג'מין, גם הוא מתלמידי מסייאן.
איבון לוריו נפטרה ב-17 במאי 2010.
Paranthrene tabaniformis
טריסטן ואיזולדה