שלי ברזניאק גדלה בבת ים. היא החלה לשחק טניס בגיל 5, לאחר שהלכה לשיעור ניסיון במרכז הטניס ביפו. בגיל 12 החלה להתאמן עם המאמן מיקי זרגרי במועדון הטניס בבת ים. היא החלה להתקדם בטניס גם בזכות תמיכה של עיריית בת ים, ואגודת "עוצמה". היא זכתה באליפות בכל הגילאים הצעירים עד גיל 16, במקביל ללימודיה בתיכון אורט מלטון בעיר. היא זכתה בתחרות הבינלאומית לנוער הראשונה שנערכה בתל אביב. לאחר מכן הגיעה למקום שני בתחרות בינלאומית לנוער שנערכה ברמת השרון, ולמקום הראשון בתחרות בינלאומית שנערכה בבת ים ובבאר שבע.
בשנת 2019 זכתה לראשונה באליפות ישראל בטניס לאחר שניצחה בגמר את האלופה לשנת 2017, ולדה קאטיץ' בשתי מערכות. בשנת 2020 הגיעה לגמר אליפות ישראל, בו הפסידה ללינה גלושקו ב-3 מערכות.
ברזניאק מייצגת את ישראל בגביע הפדרציה.
כתוביות סיום
כתוביות סיום (באנגלית: Closing credits או End credits) הן רשימה של צוות השחקנים וצוות ההפקה של יצירות כגון סרט קולנוע, תוכנית טלוויזיה או משחק וידאו מסוים. כתוביות סיום מופיעות בסמוך לסוף היצירה או בסופה, אך לעיתים חלק מהכתוביות ומהקרדיטים מופיע בסמוך לתחילת היצירה, בתור כתוביות פתיחה. הכתוביות בדרך כלל נתונות קרדיט לשחקנים ולצוות, וכוללת לפעמים גם ציון של נותני חסות הפקה, חברות הפצה, יצירות מוזיקה שנעשה בהן שימוש מורשה ביצירה או שנכתבו במיוחד אליה, הצהרות משפטיות, כגון בעניין זכויות יוצרים, ומסרים נוספים. מדי פעם יחד עם הכתוביות יופיעו איורים, סצנות נוספות, "פספוסים", או סצנות לאחר הכתוביות.
בקולנוע, כתוביות הסיום מופיעות לרוב באותיות לבנות על רקע שחור, לרוב כאשר מתנגנת מוזיקה ברקע והטקסט נגלל.
בטלוויזיה הכתוביות מהוות סדרה של מסגרות סטטיות, או רשימה אחת שנגללת מתחתית המסך עד לחלקו העליון של המסך, לרוב על רקע תמונות נבחרות מהתוכנית ששודרה או מצילומיה. בשנות התשעים החל בטלוויזיה נוהג של פיצול המסך לכתוביות מהתוכנית שמסתיימת, תוך כדי הקרנת קדימונים או קטעים מהתוכנית הבאה בחלק השני של המסך. בעשור השני של המאה ה-21 החלה להיות נפוצה צורת הצגת כתוביות הסיום בשליש התחתון של המסך, כשבמקביל להופעתם מתחיל שידור התוכנית הבאה בשאר שטח המסך.
השימוש בכתוביות סיום שמונות את צוותי ההפקה ושמות השחקנים לא היה נפוץ בקולנוע האמריקאי עד סוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. לסרטים היו בדרך כלל קטעי כתוביות פתיחה בלבד, שכללו רק את צוות השחקנים הראשיים וחברי הצוות המרכזיים, אם כי לפעמים שמות השחקנים והדמויות שהם שיחקו הוצגו בסוף. שניים מהסרטים המשמעותיים הראשונים שכללו כתובויות סיום, אך כמעט ללא כתוביות פתיחה, היו שוברי הקופות "מסביב לעולם בשמונים יום" משנת 1956 ו"סיפור הפרברים" משנת 1961. ב"סיפור הפרברים" הוצגה רק כותרת הסרט בראשיתו, ול"מסביב לעולם בשמונים יום" לא היו כתוביות פתיחה כלל.
קרדיטי סיום
אני (אתר ארכאולוגי)
אני (ארמנית Անի; טורקית Ani) הוא אתר ארכאולוגי השוכן בצפון-מזרחה של טורקיה, על גבולה עם ארמניה. בתקופת שושלת בגראטוני, בין השנים 961–1045, הייתה אני בירתה של ממלכת ארמניה שהשתרעה על פני שטחן של ארמניה של ימינו ומזרחה של טורקיה. בשיאה הייתה אני אחת הערים הגדולות בעולם ומרכז סחר בינלאומי על דרך המשי. העיר נודעה בבנייני הציבור, מבני הדת וביצוריה, שחלקם ניצבים על תילם גם כיום, ובשל כנסיותיה הרבות זכתה בכינוי "עיר 1001 הכנסיות". בשנת 1045 השתלטה האימפריה הביזנטית על העיר, ולאחר מספר שנים נכבשה בידי הסלג'וקים. העיר ידעה תקופת פריחה קצרה נוספת, שהסתיימה עת נבזזה ונהרסה בידי המונגולים ב-1239. ב-1319 נפגעה אני ברעידת אדמה ממנה לא התאוששה. העיר היא אחת מבירותיה ההיסטוריות של ארמניה והיא נושאת חשיבות רבה לעם הארמני. בשנת 2016 הוכרז האתר הארכאולוגי של אני כאתר מורשת עולמית.
מיקום.
אני שוכנת בגובה של 1,450 מטרים מעל פני הים על מישור שצורתו כשל משולש, התחום על ידי נחל אחוריאן (ארפצ'אי) בצידו הדרומי, ועל ידי שניים מיובליו הימניים, התוחמים אותה ממזרח וממערב ומעניקים לה הגנה טבעית. מצפון לה שוכן הכפר אוג'קלי (Ocaklı). האתר שוכן בנפת קארס, כ-42 ק"מ מזרחית למרכז העיר עיר קארס שבצפון-מזרחה של טורקיה, על גבולה עם ארמניה, העובר לאורכו של נחל אחוריאן. האתר נחלק לשלושה חלקים - המצודה, העיר התחומה על ידי הביצורים ומבנים השוכנים מחוץ לעיר המבוצרת.
היסטוריה.
מממצאים ארכאולוגיים עולה כי אתרה של אני היה נושב בתקופת הברזל המוקדמת (1200-1100 לפנה"ס) ובתקופת הברונזה, וייתכן שבאתר שכנו גם מבנים בתקופת אוררטו. עם זאת, יישוב הקבע הראשון המתועד בכתובים קם באתר עם הקמת המצודה בחלקה הדרומי של אני במאה ה-4, והעיר נזכרה בכתבים ארמניים במאה ה-5 כמצודה חזקה היושבת בראש גבעה. מעט מצפון למצודה, בנקודה הצרה ביותר של האתר, נמצאים הביצורים אשר הוקמו בידי אשוט השלישי (953-977) משושלת בגראטוני בשנים 960–961. אשוט השלישי העביר את בירתו מקארס לאני ב-961, דבר שהביא להתפתחותה המהירה, מכפר קטן לעיר בירה ולתחנה חשובה על דרך המשי. למעשה, התפתחות העיר הייתה כה מהירה עד כי תוך פחות משלושים שנה היה צורך להקים לה חומה חדשה שתתחום את שטחה החדש. בנו של אשוט השלישי, סמבט השני (977-989), פיתח את העיר והקים בה חומה באורך של כמעט חמישה קילומטרים, ובצידו הצפוני של האתר הוקמה חומה כפולה. העיר הגיעה לשיא פריחתה בתקופת המלך גגיק הראשון (989-1020) אשר העביר אליה את מושב הקתוליקוס של הכנסייה האפוסטולית הארמנית בשנת 992. דבר זה הקנה לעיר מעמד דתי והיא נודעה כ"עיר 1001 הכנסיות". בתחילת המאה ה-11 התגוררו בעיר כ-100,000 איש לפחות, וייתכן שנתון זה היה כפול. עוד שירתו בה 12 בישופים, 40 נזירים ו-500 כמרים.
ב-1042 ניסו הביזנטים להשתלט על העיר אך נהדפו, אולם ב-1045 נכנעה להם העיר והייתה לחלק מהאימפריה הביזנטית. ב-1064 נכבשה אני בידי הסלג'וקים לאחר מצור בן 25 ימים. ב-1072 מכרו הסלג'וקים את אני לידי שושלת וסאלית ממוצא כורדי. העיר הייתה יעדן של מספר התקפות גאורגיות, וב-1199 היא נכבשה בידי צבאותיה של המלכה תמר. בתקופה זו ידעה העיר פריחה מחודשת ותנופת בנייה של כנסיות ומבני ציבור. ב-1239 נכבשה העיר בידי המונגולים אשר בזזו והרסו אותה, ודעיכתה הואצה בשל רעידת אדמה ב-1319 והסטת דרך המשי דרומה לכיוון קיליקיה ומסופוטמיה במחצית המאה ה-14. אני איבדה את מעמדה כבירה דתית כאשר הקתוליקוס העביר את מקום מושבו לירוואן ב-1441. ב-1579 השתלטו העות'מאנים על אני, ובמקום הוסיפה והתקיימה עיירה קטנה עד אמצע המאה ה-17. כנסיית קיזקאלה בדרום האתר נותרה בשימוש של נזירים לפחות עד 1735, וזמן קצר לאחר מכן ננטשה גם היא והיישוב באני בא לסיומו.
האתר.
אני יושבה בצפיפות, ולמעט הכנסיות הגדולות, הביצורים והמצודה, מעט מאוד נותר ממבני העיר. רוב המבנים נבנו באיכות פחותה בהרבה מזו של הכנסיות העיקריות, והם התמוטטו ויצרו את שדה ההריסות שמכסה את רובו של שטח העיר. השטח הבנוי כיסה את כל תחומי העיר המבוצרת ופרוורים שכנו בשטח המישורי שמצפון לחומות. מעבר לבתי המגורים, היו בעיר חנויות, בתי מלאכה, בתי מרחץ, כנסיות קטנות, מחסנים ועוד. רובה של העיר נבנה ללא תכנון ואגב צפיפות רבה. הצירים העיקריים החלו בשלושת השערים ונמתחו לאורכה של העיר לכיוון גבעת המצודה שבצידה הדרומי. כיום רק שרידיו של הרחוב שמתחיל בשער האריות ניכרים לעין. להלן תיאור של המבנים החשובים באתר:
המצודה.
המצודה הפנימית שוכנת בחלקו הדרומי של האתר, מקום בו גבעה מתרוממת מהרמה המישורית. נוסף על ההגנה הטבעית של הנחלים משלושה כיוונים, המצודה בוצרה בחומה שמגדלים נקבעו בצידה הצפוני החשוף למישור. ביצורי המצודה מתוארכים למאה ה-7, אך הם תוחזקו ושופצו עד המאה ה-13. שער המצודה נמצא בצידה הצפון-מערבי וכבש מרוצף בפיסות אבן גדולות מוביל אליו. מתחת לכבש התגלו צינורות חרס אשר הובילו מים אל המצודה ממעיין במרחק של כ-11 ק"מ, שכן במצודה עצמה אין מקורות מים. בתוך המצודה שוכנים שרידיהם של ארמון גדול שניצב בנקודה הגבוהה ביותר, של חמש כנסיות לפחות ושל מבנים נוספים ששימושם אינו ברור.
הארמון הניצב בנקודה הגבוהה ביותר מצודה, היה מקום מגוריהם של שליטי העיר בתקופות השונות, והוא הורחב ונבנה מספר פעמים עד שננטש באופן סופי לאחר שחרב בשריפה, ככל הנראה במאה ה-15, ונבזז לאחר מכן. הארמון נחלק לחלק צפוני ולחלק דרומי על ידי פרוזדור צר באורך של 59 מטרים ששימש ככניסה למבנה. בחלקו הצפוני של הארמון שכנו בית מרחץ קטן ושלושה אולמות רשמיים. האולם הצפון-מערבי היה באורך של 20 מטרים וברוחב של עשרה מטרים וחלונותיו צפו אל העיר, אך בשלב מאוחר יותר הוא חולק לארבעה חדרים. האולם השני, המזרחי, נבנה בצורת בזיליקה ותקרתו העשויה מעץ נחה על שתי שורות עמודי עץ עם בסיסי אבן. התקרה ועמודי העץ קושתו בפסלי עץ ועל קירותיו צוירו פרסקאות צבעוניים, ונראה כי הבונים עשו כל מאמץ לפאר את האולם. האולם השלישי, הצפון-מזרחי, התמוטט ורק חלקים ממנו השתמרו בצידו הדרומי. חציו הדרומי של הארמון נחקר באופן חלקי. במרכזו אולם גדול שמתחתיו שני בורות מים גדולים באורך של 7 מטרים וברוחב של שלושה מטרים כל אחד. מערכת אספקת המים של המצודה הסתיימה בבורות אלה. עוד שכנו בחלק הדרומי של הארמון חצר פתוחה גדולה וכנסיית הארמון המתוארכת ככל הנראה למאה ה-7.
עם הכנסיות האחרות במצודה נמנות "כנסיית מאוזוליאום הנסיכה", כנראה מהמאה ה-11, ו"הכנסייה המשושה" הניצבת בקצה הדרומי של המצודה והמתוארכת למחצית השנייה של המאה ה-10.
הקתדרלה.