בהגיעם לתבאי, הרקולס מוצא את עצמו לא רצוי על ידי האזרחים המדוכאים עד שמג מופיעה, בטענה ששני ילדים לכודים בערוץ. הרקולס מציל אותם, בלי לדעת שהם בעצם כאב ופחד בתחפושת, המאפשרים להאדס לזמן את ההידרה להילחם בהרקולס. הרקולס חותך את הראשים שלה, אבל ראשים נוספים מופיעים ומחליפים אותם עד שהרקולס הורג את המפלצת על ידי גרימת מפולת. הרקולס נחשב כגיבור וסלבריטי, אבל זאוס אומר להרקולס שהוא עדיין לא גיבור אמיתי. בדיכאונו פונה הרקולס למג, אשר מתאהבת בו. האדס מגלה זאת, עושה עסקה עם הרקולס, שיוותר על כוחותיו במשך 24 שעות ומג לא תיפגע. הרקולס מסכים, מאבד את כוחו, ומזועזע כאשר האדס מגלה שמג עובדת בשבילו.
הקרב נגד הטיטאנים.
האדס משחרר את ארבעת הטיטאנים (אחד לכל יסוד) שמטפסים לאולימפוס ולוכדים את האלים, בעוד קיקלופ פונה לתבאי כדי להרוג את הרקולס. פיל מעודד את הרקולס להילחם ולהרוג את קיקלופ, ולמרות היותו נטול כוחות הוא מצליח לעשות זאת, אך מג נרמסת ונפצעת אנושות על ידי עמוד שעמד ליפול על הרקולס. כוחותיו של הרקולס שבים אליו, שכן העסקה עם האדס הופרה כשמג נפגעה לאחר שהובטח להרקולס שלא יאונה לה כל רע. הרקולס ופגסוס טסים לאולימפוס שם הם משחררים את האלים. הרקולס שולח את הטיטאנים לחלל שם הם מתפוצצים, אך מג מתה לפני שהרקולס מספיק לחזור אליה.
סוף הסרט.
עם נשמתה של מג כרכושו של האדס עכשיו, הרקולס פורץ לתוך השאול, מכניע את קרברוס ומתמקח עם האדס לשחרר את מג מהסטיקס בתמורה לחייו. נכונותו להקריב את חייו, מחזירה את כוחו האלוהי וחיי הנצח שלו לפני שהנהר מנקז החיים מספיק להרוג אותו, והוא מציל את מג ושולח את האדס לתוך הסטיקס. אחרי שהחיה את מג, הרקולס וחבריו נקראים לאולימפוס שם זאוס והרה מברכים את בנם בשובו הביתה. עם זאת, הרקולס מחליט להישאר על כדור הארץ עם מג וזוכה לברכת הוריו. הרקולס חוזר לתבאי שם הוא מתקבל כגיבור אמיתי, וזאוס יוצר תמונה של הרקולס בכוכבים לזכר גבורתו.
ביקורת.
בסרט קיבל ביקורות חיוביות ולציון 84% באתר "Rotten Tomatoes", מתוך 48 ביקורות.
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט משיקגו סאן-טיימס כתב ביקורת חיובית על הסרט, שנהנה מהסיפור, וכן גם מהאנימציה. איברט גם שיבח את תיאורו של ג'יימס וודס כהאדס.
הסרט בהשוואה למיתולוגיה היוונית.
הסרט לוקה באי דיוקים בהשוואה למיתולוגיה היוונית. כך, לדוגמה, חלק מהדמויות מופיעות בשמות הלקוחים מרומית, אחרות משנות תפקידן מאלים לבני תמותה וכיוצא בזה ועלילות שונות מתערבבות זו בזו (לדוגמה, בסדרה שולבה עלילת מלחמת טרויה, על אף שהתרחשה על פי המיתולוגיה לאחר מותו של הרקולס).
עם זאת, הסרט מכיל אזכורים רבים למיתוס המקורי כמו הרקולס התינוק שהביס את פחד וכאב בדמות נחשים, רכיבתו על קרברוס והפיכתו לאל לאחר היותו על ערש דווי.
מורשת.
סרט המשך.
שנה לאחר יציאת הסרט, הופק סרט המשך שיצא בווידאו בשם "", המבוסס על ארבעה פרקים מהסדרה "הרקולס".
סדרת טלוויזיה.
לאחר הצלחת הסרט, הופקה סדרת טלוויזיה המתמקדת בהרקולס במהלך שהותו באקדמיה פרומתאוס.
אתחול.
ב-29 באפריל 2020 דווח כי סרט אתחול לייב אקשן של הרקולס מפותח על ידי אולפני וולט דיסני עם ג'פרי סילבר וקארן גילכרייסט שהפיקו קודם את אתחול מלך האריות, יפיקו גם סרט זה. הסרט מתוכנן לכלול שירים מהגרסה המקורים והאחים ג'ו ואנתוני רוסו יפיקו אף הם את הסרט, עם דייב קולהאם כתסריטאי. ב-7 במאי 2020, האחים רוסו אמרו כי האתחול לא יהיה תרגום ממשי וכי בכוונתם להוסיף אלמנטים חדשים שלא היו קיימים בסרט המקורי אך יושפעו ממנו.
The new amsterdams
תנועת קוממיות
טומשפול
טומשפיל או טומשפול (פולנית: Tomaszpol"," אוקראינית: Томашпіль, רוסית: Томашполь) היא עיר באוקראינה, במחוז ויניצה, שבו היא משמשת כמרכז אזורי. נמצאת על הנהר טומשובקה, יובלו של רוסבה, שהוא יובלו של הדניסטר. המרחק מוויניצה הוא 120 ק"מ. לפי מפקד אוכלוסין משנת 2001, מונה אוכלוסייתה 6068 איש. ב-1998 התגוררו בעיר 57 יהודים.
היסטוריה.
העיר נזכרת לראשונה ב-1616. שמה ניתן לה על שמו של טומש זמויסקי, מושל האזור. לפני פרוץ מרד הקוזקים בעיר היו כ-2,500 תושבים. ב-1648 העיר נכבשה על ידי חיילותיו של בוגדן חמלניצקי, שטבחו ביהודים והחריבו את העיר. ב-1672 העיר נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית. ב-1699 העיר חזרה לפולין ובתחילת המאה ה-18 העיר התחילה להיבנות מחורבותיה, והתחדשה בה גם קהילה היהודית.
יהדות טומשפול.
ב-1889 מספר היהודים בעיר הגיע ל-5000.
ב-1873 בעיר נפתח בית החרושת לסוכר על ידי משפחת ברודסקי. בית החרושת נהפך לאחד מהמפעלים הגדולים של כל המחוז. בבית החרושת זה עבד בין 1887 ל-1918 אחד ממייסדי חובבי ציון הסופר והמשורר, יהודה ליב לוין (יהל"ל).
בסוף המאה ה-19 התפשטה בעיר חסידות, על ידי נצר של בית חב"ד- רבי מרדכי דב טברסקי בנו של ר' מנחם נחום מנז'ין, בנו של ר' דב בער מליובביץ'. לאחריו בראש החצר עמד בנו ר' חיים משה יהושע טברסקי (1857–1959), שב-1924 היגר לארצות הברית.
לפי מרשם האוכלוסין שנערך בברית המועצות בשנת 1939 התגוררו בעיר 1863 יהודים (63% מהאוכלוסייה).
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941 גויסו מרבית הגברים היהודים של טומשפול לצבא האדום. הצבא הגרמני כבש את העיר ב-20 ביולי 1941. זמן קצר לאחר כיבוש העיר ערכו הגרמנים ביחד עם משתפי הפעולה האוקראינים פוגרום ביהודי טומשפול, במהלכו נרצחו בין 150 ל 240 איש. בדצמבר 1941 הועברה טומשפול לשליטה רומנית (היא נכללה באזור כיבוש שנקרא טרנסניסטריה). הרומנים הקימו בעיר גטו, שלשם נאספו כל היהודים מטומשפול, מכפרי הסביבה ואף הובאו אליו יהודים מבסרביה. היהודים הועסקו בעבודות כפייה ורבים מהם מתו ממחלות. היהודים שנותרו בחיים בגטו שוחררו על ידי הצבא האדום ב-16 במרץ 1944.
לאחר המלחמה המשיכו להתגורר יהודים בעיר. בתחילת שנות ה-90 יהודי העיירה הקימו קהילה מאורגנת מחדש. ב-1998 היו בה 57 יהודים, רובם בגיל מבוגר.
מנחם מנדל טאוב
רבי מנחם מנדל טאוב (תרפ"ד - כ"ג בניסן ה'תשע"ט; 1923 – 28 באפריל 2019) היה האדמו"ר מקאליב, ניצול השואה שהקדיש את ימיו למען הנצחת זכרם של הנרצחים בשואה.
קורותיו.
נולד במרגיטה שבטרנסילבניה,לאביו ר' יהודה יחיאל דור שישי לרבי יצחק אייזיק מקאליב ולאימו ברכה פריידא. נישא לחנה שרה שפרה טאוב (תרע"ח, 1918 - כ"ד בכסלו התשע"ב, דצמבר 2011), בתו של רבי פנחס שפירא מקעכניא. ב-1939 נפטר אביו והשאיר אחריו 7 יתומים וקהילה ללא מנהיג.
לאחר כיבוש הונגריה על ידי הגרמנים ב־1944, נשלח עם כל אחיו ואחיותיו לאושוויץ וכל אחיו נספו שם. הוא הגיע לאושוויץ שלושה ימים לפני חג השבועות. בזמן שהותו במחנה ההשמדה ערך בו ד"ר יוזף מנגלה ניסויים שכללו עינויים קשים, ומאז לא היה מסוגל להביא ילדים לעולם. כחלק מן הניסויים עבר טיפול כימי אשר מנע מזקנו לצמוח. בהמשך הועבר מאושוויץ למחנה הריכוז ברסלאו ומאוחר יותר לברגן בלזן.
לאחר השואה עבר לשוודיה, שם התאחד עם אשתו שפרה. לאחר מכן עבר לארצות הברית. ב-1963 הקים את מרכז חסידי קאליב בראשון לציון (קריית קאליב), עלה ארצה וכעבור שלוש שנים השתקע בקריה שהקים. בהמשך עבר להתגורר בקריית איתרי בירושלים עד לשנת 1976. בשנת 1980 עבר לבני ברק, שם הקים את מרכז חסידות קאליב ברחוב חגי ולאחריו עבר לרחוב השומר ולאחר מכן ברחוב אהרונוביץ. בשנת ה'תשס"ב חנך בשיכון חב"ד בירושלים בית מדרש חדש ועבר להתגורר על ידו.
האדמו"ר מקאליב היה אחד מגדולי מנציחי השואה במפנה המאה ה-21. הוא תיקן אמירת שמע ישראל בסיום כל תפילה לזכר הנספים, ועודד אמירת "שמע ישראל" כזכר לקדושי השואה בסיום עצרות המוניות בציבור הדתי והחרדי. בשנותיו האחרונות החל במפעל אנציקלופדיה לשואה לציבור החרדי ופעל להקמת מוזיאון לשואה עבור הציבור החרדי, שיהיה מוזיאון משלים ליד ושם, לאחר שלדבריו, ביד ושם לא מנציחים מספיק את גבורתם הרוחנית של היהודים שמסרו נפשם לקיים מצוות גם בשנים ההן. הוא חזר לבקר שלוש פעמים באתרי מחנות ההשמדה.
האדמו"ר היה גם מלחין, ונהג לשיר בציבור באירועים שונים כולל בחתונות אליהן הוזמן.
מפעל נוסף של האדמו"ר מקאליב הוא תוכנית בשם "בר בי רב דחד יומא" הפועלת במקומות רבים ברחבי הארץ, במסגרתה היו קובעים מדי תקופה יום עיון ("יום שכולו תורה") ובו רצף של שיעורים ודרשות עבור הציבור הרחב שאין תורתו אומנותו. כמו כן, מדי שנה, לקראת כ"ד באלול, יום פטירתו של רבי ישראל מאיר הכהן מראדין ה"חפץ חיים", נהג לצאת בקריאה לציבור הרחב ולתלמידי מוסדות החינוך לערוך בו תענית דיבור.
לאחר פטירת אשתו הראשונה, בחודש אייר ה'תשע"ב נישא בשנית עם שיינדיל מלניק (נולדה בשנת תש"ט) מוויניצה, והוא בן 89. בתו החורגת, בתיה מניה, נישאה לרב מרדכי מאיר מיכלוביץ, האדמו"ר מזלוטשוב (נפטרה ה'תשע"ו). בת מאומצת נוספת נישאה לרב רפאל רוזנברג.
באפריל 2019, מעד האדמו"ר מקאליב בביתו ומאז מצבו הרפואי החמיר. הוא נפטר בכ"ג בניסן ה'תשע"ט, 28 באפריל 2019. ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ונשיא המדינה ראובן ריבלין פרסמו הודעות אבל על מותו. בהלווייתו הוכתר נכדו החורג הרב ישראל מרדכי הורוביץ, חתנו של הרב רפאל רוזנברג, לממשיך דרכו.
יוסף יצחק גוטניק
יוסף יצחק גוטניק (נולד בי"ג בסיוון תשי"ב, 1952; ידוע גם כ-Diamond Joe) הוא יהודי-אוסטרלי, חסיד חב"ד, מגדולי התורמים לחב"ד ולהתיישבות ביהודה ושומרון.
קורות חיים.
נולד באוסטרליה לשושנה ולרב שניאור חיים גוטניק, רב קהילה שם. למד בישיבת תומכי תמימים המרכזית בניו יורק. בגיל צעיר פנה לעולם העסקים והתחיל לעסוק ביהלומים.