הרשע האנושי: טום מסייע לבני העיירה להאמין כי גרייס גנבה כסף כדי להימלט מהעיר, כעונש נקשרת גרייס למשקולת ופעמון. כל זכרי העיר אונסים אותה למעט טום. כשגרייס מסרבת לשכב עם טום חברה ומיטיבה היחיד, מסגיר אותה טום לשלטונות. כשמגיעה עת הנקמה תבחר גרייס להרוג במו ידיה רק את טום.
התסריט גם מבקר את המוסריות היחסית שמציגה גרייס - הטוענת שיש להבין את תושבי העיר שכן מעשיהם נובעים מהנסיבות, מבלי לקבוע שיש מעשים שאין לעשותם בכל נסיבות שהם. אביה מציג את הטענה שלה כטענה מתנשאת, ודורש שכל אחד ייענש בגין מעשיו.
לקריאה נוספת.
דוד הד, "אנושות ללא תוחלת בסרטים "דוגוויל" ו-"מנדרליי"", בספר פוסטמודרניזם בקולנוע, חיים כאלב (עורך), הוצאת אופטימוס, תל אביב, 2010.
אליהו מירב, "דוגוויל לידתו של פאשיזם", אונ' בר-אילן 2005.
יהודה אריה רוזן (רוזנברג)
אוגוסט וילהלם פון הופמן
אוגוסט וילהלם פון הופמן (8 באפריל 1818 - 5 במאי 1892) היה כימאי גרמני, שעסק בעיקר בתחום הכימיה האורגנית. על שמו קרויות תגובות שחלוף הופמן ואלימינציית הופמן.
הופמן נולד בגיסן שבמדינת הסה, גרמניה, והחל את דרכו האקדמית בלימודי משפטים ופילולוגיה באוניברסיטת גטינגן. לימודים כלליים במהלך הלימוד לתואר אפשרו לו לצבור ידע וניסיון רב בתחום הכימיה, דבר שסייע לו כאשר החל ללמוד מקצוע זה אצל יוסטוס פון ליביג.
ב-1845 קיבל הופמן, בעיקר בהשפעת בעלה של מלכת בריטניה, הנסיך אלברט, הצעה להיות מנהל בית ספר לכימיה בלונדון שנחנך באותה עת. מאחר שלמד הוראה בבון ולא היה בטוח ביכולתו, היסס קלות כשהוצע לו התפקיד. ההיסוס נמוג עקב מינויו לפרופסור שלא מן המניין בבון, אז אושרה לו היעדרות של שנתיים מן האוניברסיטה, ולפיכך היה באפשרותו לחזור לקריירה בגרמניה במקרה של כישלון הניסיון באנגליה. למזלו של הופמן המכללה הייתה מבוססת ומוצלחת, לא מעט בזכות ההתלהבות והאנרגיה שהופמן השקיע בפיתוחה, ורבים מהתלמידים במכללה הטביעו את חותמם בענף הכימיה. למרות כל זאת, בשנת 1864 חזר לבון, ובשנה שלאחריה נבחר למלא את מקומו של הילהארד מיטשרליך כפרופסור לכימיה ומנהל המעבדה באוניברסיטת ברלין.
הופמן עסק במגוון נושאים בתחום הכימיה האורגנית ובמעט נושאים בכימיה אי-אורגנית. מחקרו הראשון, שנעשה במעבדתו של לייביג בגיסן, היה על זפת פחם, ובו הוא חקר את הבסיס האורגני בגז פחם נפטא וגילה את טיב האנילין. הוא נהג לכנות חומר זה בתואר "אהבתו הראשונה", אשר לה נשאר נאמן במשך כל חייו. תפיסתו, לפיה יש קשר בין חומר זה לאמוניה, הובילה לעבודתו המפורסמת על האמינים, בסיסים אמיניים ותרכובות זרחן אורגני. עבודה זו נכתבה בזמן שמחקרו על רוסאנילין, אותו יצר לראשונה, היווה את החלק הראשון של סדרת מחקריו בנושא צבע; מחקרים אלה הסתיימו עם חקר הצבע "אדום כינולין" ב-1887. היה נשיא האגודה הכימית בשנים 1861–1863.
Led Zeppelin (אלבום)
Led Zeppelin הוא אלבום הבכורה של הלהקה הבריטית לד זפלין, שיצא לאור בשנת 1969. המוזיקה החדשנית וטכניקות ההקלטה שהוצגו באלבום נחשבות היום כבין המשפיעות והחשובות ביותר בהקשר להופעה המוזיקלית הראשונה של להקה, כאשר הן יוצרות הגדרה חדשה לחלוטין בז'אנר הרוק.
האלבום הציג לציבור את הדינמיקה הייחודית של לד זפלין, מהשילוב בין מוזיקת בלוז לרוק עד לתרומה המוזיקלית המשותפת של כל אחד מחברי הלהקה. על אף שכל היסודות הללו פותחו עוד בהמשך, האלבום היווה סוג של שרטוט בסיסי שלפיו הלהקה המשיכה לעבוד עד סוף הקריירה שלה.
היסטוריה.
על אף המקוריות הייחודית שהוצגה באלבום, הוא כולל שלושה שירים שנכתבו בידי אמנים אחרים: "You Shook Me" ו-"I Can't Quit You Baby" נכתבו בידי אמן הבלוז וילי דיקסון; השיר "Babe I'm Gonna Leave You", בניגוד לקודמים, נחשב בטעות בידי ג'ימי פייג' בתור שיר עם בריטי, ולפיכך הוא נתן את הקרדיט לעצמו, אך מאוחר יותר כשהסתבר שהשיר נכתב בידי אן בראדון, הקרדיט הועבר אליה בהדפסות המחודשות של האלבום. לעומת זאת, דיקסון קיבל קרדיט הוגן על כתיבת שני השירים הנ"ל (על אף שמאוחר יותר, "You Shook Me" קיבל קרדיט על שם ג'יי. בי לנויר), אך בהמשך הלהקה נתבעה על ידי דיקסון של שימוש בשניים משיריו ללא מתן קרדיט באלבומם השני, "Led Zeppelin II".
השיר "Dazed And Confused" נחשב לחותם של האלבום: פתיחת השיר האפלולית מאופיינת בעבודת בס של ג'ון פול ג'ונס, עבודת תיפוף אגרסיבית מצד ג'ון בונהם וריפי גיטרה עוצמתיים מצד פייג'. החלק המרכזי של השיר מציג את פייג' מנגן על הגיטרה בעזרת קשת של כינור, טכניקה בהמצאתו בתקופה בה עבד בתור גיטריסט אולפנים, ומאוחר יותר בתור הגיטריסט בלהקת ציפורי החצר.
האלבום הדגים התפרסות על מספר רב של מרקמים מוזיקליים מלבד ריפי גיטרה עוצמתיים. הקטע האינסטרומנטלי באלבום "Black Mountain Side" הציג את היצירתיות המוזיקלית הייחודית של פייג', כשבמקביל השיר "Babe I'm Gonna Leave You" מציג את היכולות של פייג' על גיטרה אקוסטית, שיתפתחו מאוחר יותר ויהוו את הבסיס לאלבום "Led Zeppelin III".
בשיר "Your Time Is Gonna Come" ניגן פייג' לראשונה על גיטרת פדל סטיל ולטענתו "היא הייתה קצת לא מכוונת".
עטיפת האלבום מציגה רפרודוקציה לתמונה המפורסמת של אסון הצפלין של הינדנבורג. התמונה עברה עריכת "פוזיטיב נגטיב" בידי האמן ג'ורג' הארדי.
בשנת- 2003, ערוץ VH1 דירג את האלבום במקום ה-44 ברשימת האלבומים הגדולים ביותר.
רשימת השירים.
צד 1
צד 2
חיה הררית
חיה הררית (נויברג) (באנגלית: Haya Harareet; 20 בספטמבר 1931 – 3 בפברואר 2021) הייתה שחקנית ותסריטאית ישראלית, ידועה בעיקר על כיכובה בתור אסתר בסרט ההוליוודי "בן-חור" לצד צ'רלטון הסטון.
קורות חייה.
נולדה בשנת 1931 בחיפה בשם חיה נויברג, בת בכורה במשפחה בת שלושה ילדים לראובן ויוכבד נויברג אשר עלו מפולין בנערותם. גדלה והתחנכה בחיפה. אביה היה פקיד ממשלתי שנים רבות.
בילדותה הייתה חברה בלהקת "מכבי" ובשירותה הצבאי שירתה בלהקת חיל הים.
הררית למדה בבית הספר הדרמטי של התיאטרון הקאמרי.
שם התפרסמה לראשונה כשחקנית תיאטרון, בלטה בתפקיד משני במחזמר התנכ"י “מלכת שבא” מ-1951, בבימויו של סמי גרונמן.
קריירה.
הופיעה לראשונה בסרט ב-1953, בתפקיד רבקה, אשת יצחק, בסרט “יצחק ורבקה” (או "רבקה ואליעזר"), סרט תנ”כי קצר בן 20 דקות. הסרט בבימויו של בן עויזרמן נוצר בישראל, הסרט הישראלי הראשון בצבע, היה דובר אנגלית ונועד לטלוויזיה האמריקנית. יחד עמה השתתפו גם אברהם בקר כאברהם ומאיר ינאי כיצחק.
בשנת 1954 שיחקה במחזה "קזבלן" בתיאטרון הקאמרי, בתפקיד רחל, חברתו של קזבלן (אותו שיחק יוסי ידין). שנה לאחר מכן קיבלה את תפקידה הראשון בקולנוע בסרט "גבעה 24 אינה עונה" בבימוי הבמאי האנגלי תורוולד דיקינסון בקו-פרודוקציה בריטית-ישראלית והפכה לכוכבת. דיקסון התעקש שהדמות של מרים מזרחי תעוצב על ידי שחקנית צברית ולא על ידי כוכבת איטלקייה. לאחר הצלחתה בסרט פנה אליה המחזאי הצרפתי מרסל פניול והציע לה למלא תפקיד במחזה "יהודה" על יהודה איש קריות בתיאטרון חשוב בפריז, אך הררית דחתה את הצעתו. באותה שנה קיבלה גם את התפקיד השני והאחרון שלה בקולנוע הישראלי בסרט "אבן על כל מיל".
ביולי 1955 זכתה בציון לשבח מיוחד במסגרת פרס השחקן הטוב ביותר (Prix d'Interprétation) של פסטיבל קאן על השתתפותה ב"גבעה 24 אינה עונה". היא הייתה השחקנית היחידה מהסרט שזכתה בהצלחה שכזאת. בפסטיבל הוצגה בפני הבמאי הבינלאומי ויליאם ויילר. ויילר היהודי סיפר להררית כי שמע רבות על ישראל, כי הוא מעריץ את הארץ ושואף לבקר בה. הררית הזמינה אותו לבקר בארץ ואמרה "אנא מר ויילר, אל תאמר גם אתה דברים אלה. אם ברצונך לבוא לישראל - בוא. כולם כאן אמרו לי: כמה אנו מעריצים את ארצך הקטנה אם רק יכולנו לבוא... מדוע אינם באים? אין ספק שביקורו של מפיק סרטים אמיתי בארצנו יכול להיות לברכה". בנוסף בפסטיבל, צד אותה הבמאי האיטלקי פרנצ'סקו מאזלי לסרטו "נערת היום" ומשם פנתה לבניית קריירה בינלאומית.
שנה לאחר מכן, בעת שהותה בפריז, קיבלה מברק ממשרדי MGM והוזמנה למבחן בד באולפני צ'ינצ'יטה ברומא לתפקיד אסתר, הגיבורה הראשית באפוס "בן-חור", לצדו של צ'רלטון הסטון. כשניסתה לחקור את פשר הדבר התברר לה שוויילר, במאי הסרט, חיפש אותה במיוחד לתפקיד. הוא שלח מברק אל מנהל MGM בו כתב: "ישנה שחקנית ישראלית. היא נמצאת באירופה אך שכחתי את שמה ואינני יודע את כתובתה. מצא אותה ובחן אותה לתפקיד אסתר". הררית עברה את מבחן-הבד בהצלחה והוחתמה בחברה לחוזה בן ארבע שנים. כאשר הוחתמה לראשונה על החוזה היא נדרשה מהחברה לשנות את שמה, אך הבמאי ויילר אמר שהשם מצלצל היטב "אם הציבור מסוגל לזכור את השם לולוברידג'ידה, הרי יוכל לזכור גם את השם הררית". כשפגשה את ויילר שאלה אותו האם צפה באחד מסרטיה לפני שנתן לה את תפקיד אסתר, הוא השיב שלא וכי רק זכר את פגישתם בקאן. הסרט זכה ב-11 פרסי אוסקר והיווה את נקודת השיא של הקריירה הקולנועית שלה.
למרות נקודת הפתיחה המופלאה, הקריירה הבינלאומית שלה לא הצליחה לזנק משם ולאחר "בן-חור" היא הופיעה בסרטים בינוניים ומטה: "השותף הסודי" (לצד סטיוארט גרינג'ר), סרט הראווה "מלכת האטלנטיס" (עם ז'אן-לואי טרנטיניאן, כשהיא הועדפה, כך נאמר, אפילו על סופיה לורן), "ההסתערות האחרונה", הסרט האיטלקי "פרא דיאבולו" ועוד.
בשנות ה-60 פרשה מקריירת המשחק ועברה לכתוב תסריטים, אך אחרי מספר שנים עזבה גם עיסוק זה.
חיים אישיים.
מלבד עברית שלטה הררית באנגלית, בצרפתית ובאיטלקית.