ביהדות ספרד ויהדות ארצות האסלאם, בדור שאחרי גירוש ספרד, תסס לימוד התלמוד בישיבות רבות, ודרך הלימוד בהן הושפעה מדרך לימודו של רבי יצחק קנפנטון, כאמור לעיל. אולם במאות ה-18 וה-19 שיקף מצב הישיבות ברוב קהילות צפון אפריקה והמזרח התיכון את השקיעה הכלכלית והמדינית של הקיסרות העות'מאנית. רק בכמה קהילות גדולות, כגון דמשק ובגדאד, הייתה פעילות ישיבתית ראויה לשמה.
בישיבות בגדאד וסוריה, ובעקבותיהן - בישיבת פורת יוסף שבירושלים ואחרות, מושם דגש על הבנת הפשט לעומקו, יחד עם חישוב מעמיק בין כל מרכיבי הסוגיה - תירוצים שונים של התוספות, ישוב שיטתו של רש"י מקושיותיהם של התוספות, ועמידה על ההבדלים שבין המידות שהתורה נדרשת בהן. לעומת זאת, התרחקו מפלפולים, ובפרט אלו שאינם נוגעים לפסיקת ההלכה.
שיטת הלימוד התימנית.
שאלת שיטת הלימוד בתימן מושפעת משאלת מצבו של לימוד התלמוד שם, ודעותיהם של החוקרים חלוקות בדבר שאלת מידת תפוצתו של לימוד התלמוד בתימן לאורך השנים.
במקורות מתועדים עדויות רבות המעידות על כך שבני יהדות תימן עסקו רבות בתלמוד, ובאופן כללי על מצב לימוד התורה בתימן. אודות לימוד התלמוד, כתב הרמב"ם בתחילת איגרת תימן: . אך באיגרת אחרת, בה הוא משווה בין מצב לימוד התורה בפרובאנס למצבה בשאר המדינות, הוא כותב שבפרובאנס , ואילו .
אודות התקופה האחרונה של יהדות תימן העיד הרב אברהם יצחק הכהן קוק כי רוב היהודים בתימן הם בני תורה וכמעט שאין בהם עם הארץ. כמו כן בתימן היו הרבה ספרי תלמוד ומפרשיו, וספרי הלכה בהוצאות משובחות.
חכמי תימן כתבו חיבורים רבים על התלמוד. רבי יחיא צאלח כותב בקונטרס חיי היהודים בתימן: . אם כי, החיבורים נאבדו ברובם בשנים ה'תל"ז-ה'תל"ח. כאשר יהודי תימן גלו למדבר מוזע, הם הפקידו את החיבורים בידי גוי שמעל באמונם ושרף את הספרים.
עם זאת, פרופסור יוסף טובי טען שהידיעות על עיסוקם של יהודי תימן בתלמוד הם בדרך כלל מהתקופות הקדומות, עד זמנו של הרמב"ם בערך, והוא משער שהתפשטות ספרי ההלכה של הרמב"ם גרמה למיעוט העיסוק בתלמוד.
על פי הרב יוסף קאפח, לימוד התלמוד של יהודי תימן נועד להסקת המסקנה ההלכתית. פלפולים חריפים בתלמוד נוצרו רק מתוך קשיים שנתגלו, ולא כמטרה עצמאית.
שיטת בריסק וישיבות ליטא.
במאה ה-19 התפתחו בישיבות ליטא קבוצת דרכי לימוד אנליטיות, החותרות להבנה של העקרונות המופשטים העומדים בבסיס הדיונים שבתלמוד.
הרב חיים הלוי סולובייצ'יק מבריסק נחשב לאחד מאבות ומעצבי רוחה של דרך הלימוד הישיבתית הליטאית, אף על פי שקיימים תקדימים לעקרונות החקירה המופשטת, ואף על פי שהדרך פותחה גם על ידי רבנים אחרים בני התקופה, כמו הרב מאיר שמחה הכהן (מחבר הספר "אור שמח"), הרב שמעון שקופ מחבר הספר שערי יושר, הרב איצל'ה מפוניבז' ואחרים. שיטת בריסק היא הגוון המובהק ביותר של דרך הלימוד הישיבתית, נוסף לעובדה שרוב ראשי הישיבות שהורו את דרך הלימוד החדשה היו תלמידיו ותלמידי תלמידיו של רבי חיים.
דרך הלימוד הבריסקאית כבשה את עולם הישיבות הליטאיות, ומתוכה התפתחו דרכים נוספות. ביקורות שנמתחו על השיטה - בין השאר על ידי הרב אריה קרלין, הרב אליהו מאיר בלוך, - לא הגבילו את התפשטותה, וכיום היא מהווה דרך עיקרית בישיבות הליטאים, ואף ברוב הישיבות החסידיות ושל חרדים ספרדים.
בישיבות השונות ניתנים דגשים שונים בדרך זו: במחויבות מסוימת ללשונות הראשונים, בניסוחים פורמליים לעומת רציונליות מהותית, ועוד. אך הבדלי הגישות טרם התלבנו במחקר.
שיטות לימוד מחקריות.
חכמת ישראל.
במאה ה-19 הוקמה באירופה תנועת חכמת ישראל, שייסדה את החקר האקדמי של מדעי היהדות והיהודים בכלל, ובכלל זה גם את החקר האקדמי של התלמוד. במרכז התעניינותה של השיטה עומדת ביקורת הנוסח ובירורו, כשעל ידי כך היא חותרת ליישובן של סתירות שונות, שיושבו בדרכי הלימוד האחרות על ידי חידושם של סברות ודינים חדשים.
הבדלים עקרוניים בין המחקר האקדמי לדרך הלימוד המסורתית, באים לידי ביטוי בשורה של רכיבים. בניגוד לדרך הלימוד המסורתית, המתודה אינה חותרת ליישוב מלא של כל הקשיים ולראיה הרמונית של כל התלמוד; היא אינה חותרת להסקת מסקנות הלכתיות, וכל-שכן שאין היא חותרת ליישוב פסקי ההלכה של הפוסקים המאוחרים; והיא מרבה להשתמש במחקרים היסטוריים, כתבי יד ועזרים חיצוניים לצורך פרשנות הטקסט.
אף על פי ששורשי עקרונות אלו של המחקר מצויים אצל הפרשנים הקודמים, גיבושם המלא של העקרונות לכלל מתודה שלמה, בא רק בתקופתה של "חכמת ישראל", ומתודה זו משמשת עד היום את חקר התלמוד במוסדות האקדמאים.
שיטת הרבדים.
לעומת השיטה הרגילה שרואה את כל התלמוד כמקשה אחת ולא מבדילה בין שיטות או שכבות שמצויות בו, שיטת הרבדים הולכת בעקבות המתודה האקדמית מיסודה של "חכמת ישראל", ומבחינה ומבדילה בין שכבות שונות בטקסט התלמודי. כך היא מוצאת בו ארבע שכבות: משנה, תורת התנאים הרחבה (ובפרט ברייתות), תורת האמוראים ("מימרות") וסתם הגמרא ("סתמא", סתמאים), הנלמדות לפי פשוטן. השתלשלות ההלכה מתבהרת על ידי הכרת הערך המוסף של כל רובד, ביחס לרובד הקודם, מאחר שהפירושים של רבדים מאוחרים אינם תמיד לפי פשוטם של מקורות מוקדמים יותר. דרך זו הוצעה גם כדרך דידקטית המנחילה את התלמוד לקהל יעד רחב, שבלימודו את התלמוד על פי דרך זו הוא מבין אותו טוב יותר ונקשר אליו.
שיטת הרבדים ספגה ביקורת רבה בתחילה בקרב הציבור החרדי, בטענה ששיטה זו מביאה לזילות בדברי חכמים מאוחרים. גם מרבית רבני הזרם הדתי לאומי יצאו בקונטרס חריף כנגד לימוד בשיטת הרבדים. עם זאת ישנם מוסדות מועטים (בעיקר בקרב הציבור הדתי לאומי) המשתמשים גם בדרך לימוד זו.
תרחיף
סוספנסיה
שכר לימוד
שכר לימוד (בראשי תיבות: שכ"ל) הוא תשלום הנדרש לשם לימוד במוסד חינוכי.
קיימים מודלים רבים ברחבי העולם לשכר לימוד, כשההבדל העיקרי הוא בין מוסדות (גני ילדים, בתי ספר, מכללות ואוניברסיטאות) פרטיים וציבוריים. הראשונים רשאים בדרך כלל לדרוש שכר לימוד כאוות נפשם, ללא פיקוח ברוב המדינות. מוסדות ציבוריים מסובסדים על ידי הממשלה; לעיתים הלימודים בהם בחינם, ולעיתים נדרשת השתתפות בדרגה זו או אחרת מצד הלומדים.
היעדר רשמי של שכר לימוד ("לימודי חינם"), כפי שנהוג בבתי הספר במדינת ישראל, למשל (לפי חוק לימוד חובה), לעיתים אינו תואם את המציאות, וההורים נדרשים לתשלומים ממינים שונים, חלקם עבור פעילויות נלוות ללימודים או שירותים מיוחדים (טיולים, טקסים, אבטחה, בריאות, מחשבים, מזגנים וציוד אחר). לפי החוק בישראל אין לשלול השתתפות בלימודים או בפעילויות נלוות עקב אי-יכולת לשלם; למרות זאת, מדי פעם מתפרסמים מקרים בהם חלה הפרה של חוק זה.
שכר לימוד במוסד להשכלה גבוהה.
שכר הלימוד במוסדות להשכלה גבוהה (מכללות ואוניברסיטאות), משתנה בצורה דרסטית בין מוסדות, אזורים ומדינות שונות ברחבי העולם וזאת בהשפעת גישות חברתיות וכלכליות והבדלים היסטוריים.
גובה שכר הלימוד.
מוסדות מסוימים רשאים לקבוע בעצמם את שכר הלימוד, בעוד שבמוסדות אחרים - בדרך כלל אוניברסיטאות ומכללות ציבוריות - נהוג שכר לימוד אחיד הנקבע על ידי הממשלה. ניתן לחלק את מדינות העולם לשלוש קבוצות, בהתאם לגובה שכר הלימוד הנהוג בהן:
החלוקה שלעיל היא כללית בלבד, ובמדינות מסוימות נהוגים חוקים מיוחדים. בבריטניה, למשל, קיים שכר לימוד סמלי, לכאורה, עם רמת פיקוח גבוהה יותר מזו שבארצות הברית אך נמוכה מבשאר מדינות אירופה. בבריטניה רשאית כל אוניברסיטה לקבוע את שכר הלימוד עד לגבול עליון של 3,000 ליש"ט בשנה. תקנה זו נכנסה לפועל בשנת 2006, לאחר רפורמה במערכת החינוך בבריטניה. התחזית הייתה שהאוניברסיטאות המבוקשות ביותר ייטלו את מלוא הסכום, בשעה שהאוניברסיטאות האחרות ינסו לפתות את הסטודנטים באמצעות שכר לימוד נמוך. הרפורמה נמצאת עדיין בחיתוליה, אך כיום מסתמן כי רובן המוחלט של האוניברסיטאות נאלצות ליטול את מלוא 3,000 הלירות, זאת עקב גירעונות גבוהים וקופות ריקות.
מימון הלימודים.
המקור הראשוני לתשלום שכר הלימוד הוא כסף עצמי או עזרה מההורים. במדינות רבות קיים דגש בנושא זה, וקיימים חוקים נוקשים המכריחים את ההורים לממן את לימודי ילדיהם ככל יכולתם (כתנאי לזכאות להלוואה ממשלתית, למשל). אם האמצעים העצמיים אינם מספיקים לתשלום שכר הלימוד, קיימות שלוש אפשרויות עיקריות לגיוס הסכום:
המחלוקת סביב שכר הלימוד.
במדינות רבות עומד במשך זמן רב נושא שכר הלימוד על סדר היום הציבורי. במיוחד נכון הדבר במדינות שבהן נהוג שכר לימוד אפסי או סמלי; במרוצת הדורות נוטות קופות האקדמיה להידלדל, ושכר הלימוד מוזכר תמיד במקרים אלו כמקור מימון ראשוני. להלן מספר טיעונים של תומכי ומתנגדי שכר הלימוד:
שכר הלימוד באוניברסיטאות בישראל.
שכר הלימוד בישראל מהווה רק 16% ממימון האוניברסיטאות בישראל. 70% מהמימון מגיע מהמדינה והשאר מתרומות.
היסטוריה.
לאחר תקופה קצרה בה הלימודים באוניברסיטה העברית ניתנו בחינם, נקבע שכר לימוד של 5 לא"י לשנה. בשנת 1935 הועלה שכר הלימוד ל-10 לא"י. בשנת 1946, הועלה שכר הלימוד בטכניון מ-45 לא"י ל-60 לא"י והסטודנטים פתחו בשביתה. גם באוניברסיטה העברית הוכפל שכר הלימוד מ-20 ל-40 לא"י.