בתקופת הכיבוש הנאצי, כשהוגבלה האפשרות לחופש הביטוי, והידיעות על המתרחש בתוך הגטאות בשואה היו מצומצמות ומקוטעות, הפכו היומנים למכשיר מרכזי בשחזור ובהבנת עולמו של הפרט היהודי הסגור בגטו. היומן האישי מהווה כלי ביטוי חשוב בעולמם של בני נוער כמו גם מבוגרים באותם ימים. הוא שימש ערוץ פרטי ונאמן וגילוי חוויות ומראות, לפורקן רגשי נוכח הסבל ודרך נוספת לתאר את תעתועיו האכזריים תחת עול של דיכוי ורדיפה. בדיעבד, הפך לתעודה היסטורית המנציחה בדרך אותנטית את עולמם של היהודים על סף רציחתם.
מספר יומנים נודעים נכתבו בזמן השואה, רובם על ידי נערות:
ספרי זיכרון וספרי זיכרונות.
ספרי יזכור: ספרי זיכרון לקהילות שחרבו.
אחת מדרכי ההנצחה הראשונות של השואה ברמה הקהילתית הייתה הוצאת ספרי יזכור. ספרי זיכרון אלה, שהחלו להופיע כבר בשנות ה-40, ראו אור כמעט תמיד ביוזמת הלאנדסמאנשאפטן – ארגוני יוצאי קהילות אירופה השונות (הערים, העיירות והכפרים) שהתארגנו במדינות שאליהן היגרו. על פי רוב היו אלה מאספים הקולקטיביים שהופקו ונכתבו על ידי יוצאי הקהילות השונות, כמעין אנדרטאות לקהילותיהם ומצבות לנספים שלא זכו להגיע לקבורה. ראשוני הספרים מסוג זה ראו אור בניו יורק, בעיקר ביידיש, שפת אמם של חברי הלאנדסמאנשאפטן ובהם הניצולים. החל בשנות ה-50, לאחר קום מדינת ישראל והעלייה ההמונית, התפרסמו מרבית ספרי היזכור בישראל, ובעיקר בעברית. בסך הכול, כ-75% מספרי היזכור הופיעו בישראל, ויותר מ-60% מכלל הספרים נכתבו בעברית. רוב ספרי היזכור הוקדשו לקהילות מזרח אירופה. מרביתם הופיעו בין אמצע שנות ה-50 לאמצע שנות ה-70; מאותה עת חלה ירידה במספר ספרי היזכור הקולקטיביים, שלוּותה בעלייה דרסטית במספר ספרי הזיכרונות האישיים של ניצולים.
ספרי זיכרונות אישיים.
רבים מניצולי השואה חשו, ברבות השנים, צורך לכתוב ולפרסם את זיכרונותיהם מתקופה זו בחייהם. על-פי ההערכה, עד שנת 2006 יצאו לאור בישראל יותר מ-5,000 ספרי זיכרונות של ניצולי השואה.
אחדים מהספרים הראשונים והבולטים בתחום זה:
כתיבתם של ספרי זיכרונות של ניצולי השואה הייתה אטית בשנים הראשונות שלאחר השואה, והיא הולכת וגוברת עם הזמן, כחלק מהשינוי באופיו של זיכרון השואה בישראל. הגל הראשון של ספרי הזיכרונות כלל בעיקר את זיכרונותיהם של לוחמי הגטאות והפרטיזנים. משפט אייכמן הביא לפרסום גל נוסף של ספרי זיכרונות, ומלחמת יום הכיפורים הביאה אף היא לפרסום גל נוסף של ספרי זיכרונות. בשנת 2005 זכה להצלחה רבה ספר זיכרונותיו של הרב ישראל מאיר לאו, "אל תשלח ידך אל הנער".
גופים המתמקדים בהוצאה לאור של ספרים אלה בישראל הם "יד ושם", "מורשת", "בית לוחמי הגטאות" ו"גנזך קידוש השם" ובנוסף עוסקות בכך גם הוצאות ספרים אחרות, כחלק מפעילותן הכללית, וכן יוצאים לאור ספרים רבים בהוצאה עצמית.
גם בקהילות יהודיות בגולה יוצאים לאור ספרי זיכרונות. דוגמאות בולטות לכך הן הקהילות במלבורן ובבואנוס איירס.
ההתמודדות עם אימי הרייך השלישי בספרות בשפה הגרמנית.
לאחר תום המלחמה.
לאחר שבמהלך שנותיו של הרייך השלישי גלו ממנו אינטלקטואלים וסופרים רבים שהיו ממתנגדי המשטר, ואחרים נאלמו דום, החלה לאיטה ההתמודדות הפנים־גרמנית עם אימי המשטר, המלחמה, האנטישמיות ושואת יהודי אירופה.
חברי קבוצה 47 התבלטו ב"ספרות ההריסות", שנכתבה בשנים שמיד לאחר המלחמה, מתוך מציאות של חורבן ושמה. הבולטים בין חברי הקבוצה היו זוכי פרס נובל לספרות, לימים, היינריך בל ("היכן היית, אדם?", "נווד, אם הולך אתה לספ...") וגינטר גראס ("תוף הפח"), ועמם גם גינטר אייך, אריך קסטנר ואחרים. ספרות זו התמקדה בחורבן שהשאירה המלחמה, בהתרוששותה המוסרית של גרמניה, ובחוויותיהם של פליטי המלחמה - שבוייה, עקוריה ועוד.
ברבות השנים לבש העיסוק הגרמני בנושא צורה אחרת, רב-קולית ומגוונת יותר. המחזאי השווייצרי מקס פריש המחיש במחזהו "אנדורה" (1961) את האבסורדיות שבאנטישמיות. הסופר הגרמני יליד פולין, יורק בקר, תיאר בספרו "יעקב השקרן" (1969) את הלבטים המוסריים של שוכני גטו לודז'. המחזאי האוסטרי תומאס ברנהרד הרבה לתקוף את ארצו על השתעבדותה מרצון לנאציזם. מחזהו המובהק ביותר בנושא הוא "הלדנפלאץ", שהסעיר את אוסטריה בשנת 1988. ספרו של הסופר הגרמני ברנהרד שלינק, "נער קריאה" (1995), הקנה למחברו תהילה בזכות ההתמודדות המורכבת שלו עם דמותה של שומרת במחנות הריכוז. הסופר הגרמני וינפריד גיאורג זבאלד, שגר ופעל בבריטניה, עסק בחוויית העקירה, התלישות וההגירה, של היהודים בעיקר, בספריו "המהגרים" (1992) ו"אוסטרליץ" (2001). זווית אחרת, שנויה במחלוקת, סיפקה השערורייה סביב ספרו של בנימין וילקומירסקי, "רסיסים", שנחשף כהונאה אוטוביוגרפית מתוחכמת, של מי שלא היה כלל יהודי או ניצול המחנות.
החל בשנות השמונים של המאה העשרים, התחוללו בגרמניה כמה סערות ציבוריות סביב הזיכרון ההיסטורי של השואה (ויכוח ההיסטוריונים), שבהן לקחו חלק גם דמויות ספרותיות בולטות, כמו מרטין ולזר, שטען לשימוש ציני ב"זיכרון אושוויץ" והואשם על ידי רבים באנטישמיות. בשנות התשעים של המאה העשרים, ובשנות האלפיים, חל מפנה בתיאור הספרותי של התקופה, והדגש עבר אל תיאור סבלם של הגרמנים, שהוצגו לא פעם כקורבנות-שכנגד. כך למשל בספריו המאוחרים של גינטר גראס ("המאה שלי", "בהילוך סרטן").
התמודדות עם אימי השואה ולאחריה בספרות בשפה הפולנית.
הספרות הפולנית שלאחר מלחמת העולם השנייה היא במידה רבה ספרות שואה. היא אמנם עוסקת לא רק ביהודים ולא רק בשואה, אלא גם במה שקרה לאחריה, אך בכל אלה נוכחת מאוד שואת היהודים. מרבית ספרות השואה בפולנית טרם תורגמה, למשל, יצירות כמו "אוקסנה" (Oksana), של ולדימיר אודויבסקי (Vladimir Odojewski), או "מדליונים" (Medaliony) של סופיה נלקובסקה (Zofia Nałkowska). ישנם לא מעט ספרים שתורגמו לעברית, כמו אלה של יז'י קוֹשינסקי: "עץ השטן", "להיות שם", "פגישה עיוורת", "מכונת משחק", "הצפור הצבועה", וכן ספרים של כותבים אחרים:
ספרי עיון ומחקר.
ספרי עיון ומחקר העוסקים בשואה החלו לצאת לאור סמוך לתום מלחמת העולם השנייה.
כוכב הסדרה הראשית מסוג G
כוכב הסדרה הראשית מסוג G, או ננס צהוב, הוא כוכב המשתייך לסדרה הראשית ובעל סיווג ספקטרלי G. מסתו של כוכב כזה נמצאת בתחום של 0.9 עד 1.44 מסת שמש, והוא מייצר קרינה באמצעות היתוך גרעיני של מימן להליום. מבחינת גודלו, ננס צהוב גדול עשרות מונים מננס לבן או מננס חום.
השמש שלנו היא כוכב סדרה ראשית מסוג G.
אורך חיים טיפוסי של כוכב הסדרה הראשית מסוג G הוא כ-10 מיליארד שנים, וכוכב כזה מתקיים עד שמלאי המימן בליבה שלו מתכלה. בזמן זה נמצא הכוכב על הסדרה הראשית. לאחר שהמימן בליבת הכוכב מתכלה, עוזב הכוכב את הסדרה הראשית. כתוצאה מהטמפרטורות הגבוהות ניצת המימן שבמעטפת הכוכב, קוטר הכוכב גדל עשרות מונים והוא הופך להיות ענק אדום. צבעו אדום משום שטמפרטורת פני השטח שלו נמוכה יותר.
לאחר שלב הענק האדום, כשמתכלה גם המימן במעטפת הכוכב, הוא מתחיל לקרוס לתוך עצמו, עד שהתנאים בליבה יהיו מתאימים להיתוך הליום לפחמן. הכוכב מתחמם יותר ויותר, מתנפח למה שקרוי הבזק ההליום (Helium Flash), ובסיום תהליך היתוך ההליום משיל את שכבותיו החיצוניות, שהופכות לערפילית פלנטרית. הליבה הפחמנית של הכוכב קורסת והכוכב הופך לננס לבן דחוס.
טמפרטורת פני השטח של ננס צהוב כמו השמש היא 5,200 עד 6,100 קלווין. השמש הופכת בכל שנייה 500 מיליון טונות של מימן להליום, מהם 5 מיליון טונות הופכים לאנרגיה.
התגלות מריה בזאייטון
יואניס קפודיסטריאס
הרוזן יואניס אנטוניוס קפודיסטריאס (ביוונית: Ιωάννης Καποδίστριας; 11 בפברואר 1776 – 9 באוקטובר 1831) היה דיפלומט רוסי יליד יוון ואחר כך המושל הראשון של מדינת יוון העצמאית.
רקעו המשפחתי וראשית דרכו.
קפודיסטריאס נולד באי קורפו ("קרקירה" ביוונית) שבקבוצת האיים האיוניים, אשר נמצאו אותה עת בחזקת הרפובליקה של ונציה. הוא למד רפואה, פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת פדובה שבאיטליה. ב-1797, והוא בן 21, החל לעבוד כרופא באי הולדתו. אף שנולד והתחנך כבן אצולה, החזיק כל חייו בדעות ליברליות מוצקות והיה דמוקרט. התואר רוזן הוענק לאחד מאבות משפחת קפודיסטריה על ידי קרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה, ונרשם מאוחר יותר, ב-1679, ב"ספר הזהב" (Libro d'Oro) של אצולת קורפו. קפודיסטריה היא עיר בחוף המזרחי של מפרץ ונציה, כיום קופר שבסלובניה. משפחת אמו, גונמי (Gonemi), הייתה רשומה ב"ספר הזהב" מאז 1606. ב-1802 ייסד קפודיסטריאס בקורפו את "האגודה הרפואית הלאומית", ארגון חשוב לקידום המדע והחברה, והיה חבר פעיל בה. ב-1799, כאשר נכבשה קורפו לזמן קצר על ידי צבאות רוסיה וצרפת, מונה למנהל הרפואי הראשי של בית החולים הצבאי.
מיניסטר הרפובליקה של שבעת האיים.