יהודי אחלציחה הגיעו לאחלציחה יחד עם תושביה האחרים כבר במאה ה-12, ומילאו תפקיד חשוב בהתפתחותה של העיר. עם הכיבוש העות'מאני, במאה ה-16 הורע מצבם כמו לתושביה הנוצרים של העיר. למרות זאת, נבנה, בשנים 1741–1742, בית כנסת גדול, ומאוחר יותר גם תלמוד תורה.
מצבם של יהודי העיר בתקופת השלטון העות'מאני היה גרוע. הם סבלו מדיכוי דתי, שהתבטא במעצר רבנים, חוקים שאסרו מלבושים מסוימים ועוד. במיחוד בתקופת שלטונם של הסולטאנים מורט השלישי ומורט הרביעי. עלילות, מיסים ומעשי שוד היו מנת חלקם היומי של יהודי העיר. הרדיפות הגיעו לשיא לקראת 1828, לפני המלחמה העות'מאנית-רוסית והקרב הראשון שנערך בעיר, קרב אחלציחה. הרדיפות הביאו להידלדלות היהודים בעיר.
בתקופת שלטון האימפריה הרוסית הפכה לעיר מסחר חשובה. בשנות השמונים של המאה ה-19 נבנה בית כנסת נוסף.
בשנת 1951, בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה, נסגר בית הכנסת הישן של הקהילה. ובית הכנסת שנבנה במאה ה-19 הוחרם והוסב לבית תרבות.
לומסיה
דוד אשקלון
דוד אשקלון (נולד ב-8 במרץ 1945) הוא פסל ואומן ויטראז' יהודי אמריקאי.
ביוגרפיה.
דוד אשקלון נולד בתל אביב. את ההכשרה האמנותית רכש בעזרת אביו, הפסל ההונגרי-יהודי מוריס אשקלון.
אשקלון הגיע לארצות הברית בהיותו נער, לאחר שאביו החליט לאפשר לו להרחיב את אופקיו. אשקלון למד אמנות ועיצוב באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. לאחר מכן המשיך את לימודיו בתחומים אדריכלות ועיצוב-פנים במכון פראט שבניו יורק, שם קיבל תואר ראשון. במהלך שנות ה-70 עבד אשקלון בתחום האדריכלות ועיצוב-הפנים באזור ניו יורק. כמו כן, עבד למשך זמן מה עבור האדריכל הישראלי הנודע אריה אלחנני בתל אביב. אשקלון פנה לאמנות הפיסול במתכת ויצר קומפוזיציות מופשטות באמצעות מבער ריתוך.
בשנת 1973 עבר אשקלון להתגורר באזור פילדלפיה, שם, יחד עם אביו, פתח סטודיו בשם "סטודיו אשקלון". לאחר מכן החל להתמקד ביצירת יצירות המתאימות לאתרים ספציפיים, בעיקר עבור אתרים ציבוריים ובעלי סממנים פולחניים. מרבית עבודותיו התמקדו בנושאים כנסייתיים תוך ניצול גישות עכשוויות ולא מסורתיות. יחד עם אביו העלה הסטודיו מאות פרויקטים ברחבי צפון אמריקה, מפיסול מונומנטלי וחלונות זכוכית צבעונית פולחניים ועד ציורי קיר ופסיפסים. רבות מעבודותיו מקשטות בתי כנסת ומבנים אחרים בעלי אופי דתי. בין הפסלים שפיסל בולטת מצבת זיכרון לזכר השואה המביעה דברי הוקרה לקורבנות הזוועות (חלקם היוו חלק ממשפחתו שלו).
אשקלון קיבל מספר מענקים ופרסים מארגונים מכובדים ובינלאומיים, בהם המכון האמריקאי לאדריכלות. הוא משמש כיום נשיא "האגודה האמריקאית לאמנות יהודית", שבמסגרתו העביר הרצאות בעניין זה. הוא מתגורר בצ'רי היל שבמדינת ניו ג'רזי ובהאמפטונס שבמזרח לונג איילנד במדינת ניו יורק.
נבצרות
נבצרות היא חוסר יכולתו של נושא משרה שלטונית למלא את תפקידו, מסיבות שונות. כאשר מדובר במשרה שלטונית חיונית, מחייבת הנבצרות מינוי של ממלא מקום, שיקיים את הפונקציות של המשרה. נבצרות היא משני סוגים:
ביחס לנושאי משרה בכירים, כגון נשיא וראש ממשלה, נקבעים לעיתים הסדרי הנבצרות בחוקה העוסקת במשרות אלה, ובמקרים אחרים הסדרי הנבצרות מתקיימים על-פי המנהג. הסדרי הנבצרות עוסקים באופן קביעתה של הנבצרות, ובכללים למינוי ממלא מקום לנושא המשרה.
בישראל.
נשיא המדינה.
עוסק בשני מצבי נבצרות של נשיא המדינה:
עקב חשדות למעורבותו בעבירות מין ביקש פעמיים נשיא המדינה, משה קצב, מוועדת הכנסת לאשר את נבצרותו, ובקשתו אושרה. יושבת ראש הכנסת, דליה איציק, מילאה את מקומו למשך שישה חודשים.
ראש הממשלה ושר.
עוסק בנבצרות של ראש הממשלה.
בעת נבצרות זמנית של שר, ממלא את מקומו ראש הממשלה, או שר אחר שקבעה הממשלה.
עקב מחלתו של ראש הממשלה, אריאל שרון, נקבעה נבצרות זמנית שלו, ולאחר מאה ימי מחלתו הפכה לנבצרות קבועה. ממלא מקום ראש הממשלה, אהוד אולמרט, מילא את מקומו.
יושב ראש הכנסת.
עוסק בנבצרות של יושב ראש הכנסת. נבצרות זמנית נוצרת בשני מצבים:
בתקופת הנבצרות, אחד מסגניו של יושב ראש הכנסת ממלא את תפקידו.
לוועדת הכנסת נתונה גם הסמכות להכריז על נבצרות קבועה של יושב ראש הכנסת, מטעמי בריאות, ובמקרה זה יכהן סגן ליושב ראש כיושב ראש הכנסת בפועל עד שתבחר הכנסת יושב ראש חדש.
נבצרות זמנית
פורוס
יהדות פיזה
יהדות פיזה היא קהילה יהודית ותיקה באחת הערים החשובות באיטליה. הקהילה נוסדה במאה ה-12, ואולי עוד קודם לכן. יהודי פיזה היו מעורבים לאורך הדורות בחיי העיר ותרמו לה רבות.
היסטוריה מוקדמת.
העדות הקדומה ביותר להימצאות יהודים בעיר פיזה באה מפיו של הנוסע היהודי בן המאה ה-12, רבי בנימין מטודלה, שרשם בספרו: "ובה כמו עשרים יהודים והראש שלהם ר' משה ור' חיים ור' יוסף". במסמך מאוחר יותר ניתן למצוא 750 פעולות שכירת דירות בעיר על ידי יהודים, והוא מעיד על התבססות יהודים בעיר. בשנת 1400 לערך יסד יחיאל, אבי משפחת דה פיסא, בנק בפיזה. גידול משמעותי במספר התושבים היהודים בפיזה התרחש משנת 1492 בעקבות גירוש יהודי ספרד. באותה שנה, איזאקו (יצחק) דה פיסא, נדיב יהודי תושב העיר, סייע לפליטים יהודים מספרד להשתקע בפיזה. איזאקו, שמוצאו ממשפחת בנקאים, הקים את הבנק "מונטה די פייטה", אשר סייע בין היתר לנזקקים בפיזה, והיה בכך לאחד ממוסדות הרווחה הראשונים בעולם. יכולתו של איזאקו לתמוך בנזקקים נבעה גם מהצלחותיו העסקיות. הבנק שבבעלותו הפך להיות מוסד מוביל בתחום ההלוואות בטוסקנה, ומהחשובים באיטליה כולה. איזאקו, שפתח סניפים ("שולחנות") בכל רחבי איטליה, נכנס כשותף בעסקים מסחריים, הגיע למעמד נכבד בעירו והתפרסם בתור אדם התומך בסופרים ובאומנים.
בשנת 1593, על מנת שיהיה לו ממי לגבות מיסים, הזמין פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, סוחרים מכל רחבי העולם להתיישב בערים פיזה וליבורנו. בין הסוחרים, לא נפקד מקומם של היהודים. לסוחרים הובטחו תנאים מיוחדים. ראשית, הובטח רישיון מעבר חופשי לכל מי שנאשם בפשעים כולל כפירה, דבר שנגע במיוחד לעניינם של האנוסים. כמו כן, הובטח חופש תנועה, שהיה חיוני לכלל הסוחרים, וביטול חובת ענידת הטלאי ליהודים. היהודים שזכו למידה של חופש ולהכרת זכויותיהם כ"אומה יהודית", נענו להזמנה וכך החלה הפריחה של שתי הערים.
בשנים 1607 עד 1627 שימש הרב עזריה פיגו כרבה של הקהילה היהודית בפיזה.
בעת החדשה.
ההתעוררות הלאומית באיטליה במאה ה-19 גרמה ליהודים ליטול חלק פעיל יותר בחיים הציבוריים. רבים מהם הצטרפו לתנועת התחיה הלאומית שהביאה בסופו של דבר לאיחוד איטליה ולהקמת המדינה האיטלקית. בשנת 1872 ג'וזפה מציני, ממנהיגי התנועה, מת בבית של יהודייה מפיזה, ג'יאנטה נתן רוסלי (Giannetta Nathan Rosselli), אשר הציעה לו מקלט. חללים יהודים נפלו במלחמות האיטלקיות ובכל בית כנסת, כולל זה בפיזה, יש לוחות זיכרון לחללים של כל מלחמה ומלחמה. באותה תקופה, יהודי פיזה תרמו לא מעט לכלכלת העיר. בין השאר, שני מפעלי טקסטיל הוקמו בעיר על ידי משפחות יהודיות, ובית דפוס הוקם על ידי שמואל פואה.
במאה ה-20 צעירים יהודים מפיזה הצטרפו למפלגה הפשיסטית, אשר חרתה על דגלה את החזרת הכבוד לאיטליה אחרי תלאות מלחמת העולם הראשונה. חלקם אף השתתפו ב"מצעד על רומא" שנועדה לכבוש את השלטון עבור בניטו מוסוליני. שותפות זו, בין היהודים והאיטלקים, הסתיימה ב-15 ביולי 1938 כאשר פורסמו "חוקי הגזע". מנשר "מדעי" קבע כי אין כל קשר בין העברים הקדמונים ובין היהודים המצויים היום באיטליה . היהודים נדונו לשלילת זכויותיהם האזרחיות, ובקיץ 1943, עם הכיבוש הגרמני, נחרץ גורלם.
בימי מלחמת העולם השנייה הנהיג את קהילת פיזה הפרנס ג'וזפה פארדו רוקס (Giuseppe Pardo Roques). פארדו לא פחד מהגרמנים. בהיותו אישיות מוכרת בעיר ובעל אמצעים הרשה לעצמו פארדו להתעלם מהצו של חיל הכיבוש הנאצי להגיע לתחנת המשטרה על מנת להישלח משם אל מחנה ריכוז, וגם כאשר אנשי האס אס חיפשו יהודים ברחובות פיזה הוא נשאר בביתו. ב-1 באוגוסט 1944, חודש לפני שחרור פיזה מהכיבוש הגרמני בידי בעלות הברית, הגיעו החיילים לביתו ורצחו אותו, שישה זקנים אשר היו עמו ומשרתת נוצרייה.
ב-2 בספטמבר 1944 חצו חיילים אמריקאים את נהר הארנו בפיזה ושחררו את העיר. זמן מה לאחר מכן הציף הארנו את העיר וזיהם את מקורות השתייה. פלוגת מובילי המים 148 מארץ ישראל, אשר צורפה לארמייה השמינית של הצבא הבריטי, הגיעה לעיר וסיפקה מי שתייה לתושבים. הקורפורל הארץ-ישראלי, אריה אבישר, יזם פעולת הצלה של היהודים שנותרו בעיר, הביאם לפירנצה ומשם דאג לעלותם לארץ ישראל.
אתרים יהודיים בפיזה.
בית הכנסת העתיק.
חנוכת בית הכנסת העתיק בפיזה בדרך פלסטרו (via palestro), שנמצא בשימוש עד היום, נערכה בטקס מפואר בשנת 1594. בית הכנסת הוא אחד העתיקים ביותר באיטליה. אמנם החזית ואולם התפילה קיבלו את עיצובם הנוכחי רק בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ברם לאחר הורדת חלקים מהטיח החיצוני נתגלו שרידי סטרוקטורה אופיינית למאה ה-14 ולמאה ה-15, לרבות קשתות עתיקות. יש לציין, שבאזור זה בעיר בו שוכן בית הכנסת היה ריכוז יהודי במשך מאות שנים. המבקר במבנה מבחין בשני שלבי בניה: תחילה תוכנן המבנה לקומה אחת עם גן פתוח. לאחר מכן נוספה קומה אשר נועדה לבית הכנסת ולמשרדי הקהילה. הקומה הראשונה פונתה למתן שירותים תרבותיים לחברי הקהילה. בשנת 1996 שופץ מבנה בית הכנסת במימון הבנק האיטלקי "Cassa de Risparmio".