ב-2011 הודיע פלרמו כי יעזוב את בוקה והוא פרש באופן רשמי מכדורגל ב-18 ביוני 2011, בתיקו 2-2 נגד חימנסיה לה פלאטה.
ב-2012 גודוי קרוס הודיעו שהחתימו את פלרמו כמאמן ולאחר שתי שנות אימון עבר לאמן את ארסנאל סארנדי ב-2014. ב-2016 החל לאמן את אוניון אספניולה מליגת העל הצ'יליאנית.
אקרי (ברזיל)
אקרֵי, (בפורטוגזית: Acre) היא אחת מ-27 המדינות של ברזיל חלק מהאזור הצפוני של הפדרציה. ביתר דיוק היא ממוקמת בצפון-מערב ברזיל, בדרום-מערב אמזוניה. בגבולה הצפוני נמצאת מדינת אמאזונאס, ממזרח היא גובלת עם מדינת רונדוניה, מדרום נמצאת בוליביה וממערב נמצא אזור אוקאיאלי של פרו.
עיר הבירה שלה היא ריו ברנקו. מבחינת מיקומה אקרי היא המדינה המערבית ביותר של ברזיל. שטחה -
152,522 קמ"ר (כשטח נפאל, 2% משטחה של ברזיל) ולפי המפקד משנת 2010 מנתה אוכלוסייתה 733,559 תושבים.
אקרי היא המדינה בעלת האוכלוסייה הנמוכה ביותר מבין מדינות ברזיל.
מקור השם.
השם "אקרי" נגזר לפי תאוריה נפוצה מן השפה טופי שבה למילה "אקיר" המשמעות "נהר ירוק" ולמילה "א'קיר" ויתר נכון לפועל "קר" משמעותו "לישון", "להרגיע". אולם נחשב כמעט ודאי ששורשים אטימולוגיים אלה הם תוצר של עיוות מילה הבאה מן הניב של בני איפורינה "אומאקירי" או "וואקירי" בפי מגלי הארצות שהגיעו לאזור. תאוריה אחרת מיחסת את השם למלים יאסירי, יסירי, שמשמעותן "מים זורמים או מהירים"
בעת מסע על הנהר פורוס בשנת 1878, המתיישב ז'ואו גבריאל דה קרווליו מלו, כתב מכתב לסוחר, ויסקונט דה סנטו אליאס מפארה, וביקש ממנו שהסחורה תישלח ל"שפך הנהר אקירי". מפני שהסוחר בבלם ועובדיו לא הבינו טוב שת כתב היד של ז'ואו גבריאל או מפני שהוא כתב אולי בחפזון "אקרי" או משהו דומה, הסחורה נשלחה למען "שפך הנהר אקרי".
לנהר ואחר כך לאזור ולמדינה נדבק בהמשך השם הזה - אקרי.
למדינת אקרי מספר כינויים: "הקצה של ברזיל","מדינת עצי הגומי", "מדינת הלטקס", ו"הקצה המערבי".
התושבים נקראים "אקריאנוס", ביחיד "אקריאנו" (acriano, acrianos). עד שנת 1990 היו כותבים acreanos.
היסטוריה.
השטח הוקצה לבוליביה ב־1867 בברית איקוצ'ו שנחתמה עם ברזיל. בשנים 1899-1900, לואיס גלבז רודריגז דה אריה הוביל משלחת שנועדה לכבוש את השטח שהוא היום אקרי, מידי בוליביה. הוא הכריז על עצמו כנשיאה הראשון של רפובליקת אקרי ב־14 ביולי 1899. רפובליקה ראשונה זו הייתה עצמאית עד מרץ 1900. נעשו אחר כך עוד ניסיונות לזכות בעצמאות, אך אקרי נשארה חלק מבוליביה עד 1903.
ב־27 בינואר 1903, חייל ברזילאי, ז'וזה פלאקידו דה קסטרו, אשר נשלח לאקרי על ידי המושל נרי של אמאזונאס, הכריז על הרפובליקה השלישית של אקרי. נשיא ברזיל, רודריגו אלבז', בגיבוי אחד השרים, בראו דו ריו בראנקו, שיגר כוחות ברזילאיים אל תוך צפון אקרי. הפעם מסע המלחמה היה מוצלח יותר ואקרי סופחה לברזיל על פי חוזה פטרופוליס ב־11 בנובמבר 1903. ב־25 בפברואר 1904, השטח הפך לשטח פדרלי של ברזיל וב־1962 למדינה פדרלית.
גאוגרפיה.
רוב שטחה של מדינת אקרי הוא מישורי, בגובה 200 מטר, 89% ממנו הוא מכוסה על ידי יער האמזונאס. המדינה ידועה כאחראית על ייצור ויצוא של גומי. הנהר אקרי זורם לאורך הגבול הדרומי ויוצר את הגבול עם בוליביה.
הנהרות העיקריים של המדינה הם ז'ורואה, טאראוואקה, מורו, אנווירה ושאפורי.
דמוגרפיה.
אוכלוסיות ילידיות.
במדינת אקרי ישנם 34 אזורים שבהם חיים כ-12,000 ילידים ("אינדיוס" או "אינדיאנים"), כ- 2% ממספר תושבי המדינה. הם מחולקים ל 14 אתניות שונות, הדוברים שפות בעיקר ממשפחות השפות פאנו, אראווה, אראוואק וטופי-גוואראני.
באזור הגבול עם פרו חיות קבוצות ילידים הנמנעות ממגעים עם לא זרים שאינם ילידים.
שאר התושבים.
ההתיישבות של ברזילאים ממוצא אירופי החלה בעיקר במאה ה-19.
המונים של תושבי צפון-מזרח ברזיל - בעיקר ממדינת סיארה (cearenses) הגיעו לאזור בתקופת הזהב של תעשיית הגומי (1913-1880). משנות ה-1970 התיישבו תושבים מדרום ברזיל. התחוללו תהליכי התבוללות עם הילידים.
באו למדינה במהלך השנים גם מהגרים סורים-לבנונים ואיטלקים, וכמו כן יפנים, גרמנים ובמידה פחותה מקבוצות סלאביות.
חלוקה מנהלית.
המדינה מחולקת ל-22 קהילות - "מוניסיפיוס".
להלן הערים החשובות (נתונים משנת 2010 - מספר התושבים)
כלכלה.
בכלכלת המדינה תופסים מקום חשוב גידולי הגומי והאגוזים הברזילאים וגידול הבקר והעופות.
בתוצר המקומי הגולמי של המדינה שולט ענף השירותים עם 66%, אחר כך מרכיב התעשייה הוא 28.1% והחקלאות - 5.9% (2004).אקרי מיצאת עץ (85.6%),עופות (אפרוחים ותרנגולי הודו) (4.7%), מוצרי עץ (1.7%).
דגל.
הדגל נכנס לשימוש ב־15 במרץ 1921. הוא וריאציה של המדינה הפורשת של אקרי כשהצבע הירוק והצהוב מתחלפים. הצבע הצהוב מסמל שלום, הירוק - תקווה והכוכב מסמל את האור שהוביל את מי שעבד כדי להפוך את אקרי למדינה של ברזיל.
אפרטורה וקלאוסורה
אפרטורה וקלאוסורה (Apertura y Clausura; "פתיחה" ו"סגירה" בספרדית) הן שמות שני חלקי עונת הכדורגל במספר ליגות באמריקה הלטינית. מאז ראשית שנות התשעים של המאה העשרים החלו ליגות כדורגל רבות באזור זה, כולל אלו במקסיקו, בארגנטינה (בעבר) ובפרגוואי, לחלק את עונת הכדורגל לשני חלקים, כאשר מוענק תואר אליפות לכל אחת בנפרד. בהאיטי דוברת הצרפתית, אלו נקראות ה"אוברטור" וה"קלוטור".
אפרטורה נערכת במחצית הראשונה של השנה האזרחית בצ'ילה, בפרגוואי, בקולומביה, באקוודור ובפרו והקלאוסורה במחצית השנייה, ואילו בארגנטינה (בזמן שהתקיימה השיטה), בבוליביה ובמקסיקו האפרטורה נערכת במחצית השנייה של השנה והקלאוסורה בראשונה. בכל ליגה 20 קבוצות, כאשר הראשונה בתום 19 משחקים בכל ליגה היא האלופה ואילו השתיים האחרונות יורדות לליגות המשנה.
בליגת העל הארגנטינאית הפכו האפרטורה והקלאוסורה בעונות 2012/13 ו-2013/14 ל"איניסיאל ופינאל" בהתאמה. אחריהם נערך טורניר קצר נוסף במחצית השנייה של 2014 המכונה "טורניר מעבר" (Trancision), כמעבר בין הטורנירים הקצרים לארוכים. בהתאם לכך, בשנת 2015 התבטלה לחלוטין החלוקה לשתי אליפויות ונוסד טורניר שמתפרס על שנה שלמה.
בליגת העל המקסיקנית, בין השנים 1996 ו-2002, נקרא הטורניר הראשון (ששוחק במחצית השנייה של השנה) "אינביירנו" (Invierno, חורף), והשני - "וראנו" (Verano, קיץ).
אפרטורה
קלאוסורה
התכנסות בהחלט
המנון פינלנד
ההמנון הלאומי של פינלנד הוא Maamme בפינית ו-Vårt Land בשוודית ופירוש שמו הוא אדמתנו. להמנון גרסה פינית וגרסה שוודית, שהן שתי השפות הרשמיות בפינלנד. ההמנון הוא המנון דה-פקטו, אך לא קיים חוק שקבע אותו ככזה.
מילות ההמנון נכתבו במקור בשוודית על ידי לודוויג רונברג, פיני ממוצא שוודי, ובוצע לראשונה בתקופת אביב העמים ב-13 במאי 1848. השיר המקורי נכתב ב-1846 והיו לו 11 בתים, מתוכם 2 מרכיבים את ההמנון הנוכחי. הוא היווה למעשה את הפרולוג לחיבור אפי מסוגת הרומנטיציזם הלאומי בשם "עלילות המלח שטול" (שוודית: Fänrik Ståhls Sägner; פינית: Vänrikki Stoolin tarinat). השיר במקור היה נפוץ בכל רחבי סקנדינביה ולא שויך לפינלנד בפרט. עד לשנים 1917–1918, כשפינלנד אימצה אותו באופן בלתי רשמי כהמנונה, הוא היה נפוץ לביטוי רגשות לאומיים גם בשוודיה, נורווגיה ודנמרק (ואכן עד היום בגרסתו בשפה השוודית, שם המדינה כלל אינו מוזכר), ומנגינתו מזכירה לרבים את המנגינה של ההמנון השוודי וההמנון הנורווגי.
ההמנון הולחן על ידי המלחין הגרמני פרדריק פאסיוס, והוא גם הלחן המשמש את ההמנון האסטוני. בשל כך (ובשל העובדה כי המלחין הוא ממוצא גרמני, ולא פיני) היו בפינלנד שהציעו שיוחלף ביצירה "פינלנדיה" של ז'אן סיבליוס, אך הצעה זו לא התקבלה. הלחן נושא דמיון גם לשיר שתייה גרמני, Papst und Sultan.
יוסטיין גורדר
יוסטיין גורדר (בנורווגית: Jostein Gaarder; נולד ב-8 באוגוסט 1952) הוא סופר נורווגי, שכתב רומנים, סיפורים קצרים וספרי ילדים.
חייו.
גורדר נולד באוסלו, נורווגיה, למשפחת מורים ומחנכים. הוא למד לשונות סקנדינביות ותאולוגיה באוניברסיטה של אוסלו. במשך זמן מה, לפני שהחל בקריירה של כתיבה, לימד פילוסופיה.
יצירתו המוכרת ביותר היא הרומן עולמה של סופי, שכותרת המשנה שלו היא "רומן על תולדות הפילוסופיה". יצירה פופולרית זו תורגמה לחמישים ושלוש שפות. בעולם מצויים עשרים וששה מיליון עותקים מודפסים, שלושה מיליון מהם נמכרו בגרמניה לבדה.
בשנת 1997 ייסד גורדר יחד עם רעייתו סירי דאנביג את "פרס סופי", שנקרא על שם הדמות מהספר. זהו פרס בינלאומי לסביבה ופיתוח בר-קיימא, בגובה מאה אלף דולר, שניתן מדי שנה עד לשנת 2013, אז הופסקה הענקתו בשל העדר מימון.
מחלוקת על מאמרו.
באוגוסט 2006, על רקע המלחמה בלבנון, פרסם מאמר חריף. "איננו מכירים עוד במדינת ישראל", כתב יוסטיין גורדר בעיתון הנורווגי 'אפטנפוסטן', "אנחנו קוראים לרוצחי ילדים בשמם ולעולם לא נקבל שלאלה יש מנדט מאלוהים או מההיסטוריה להצדקת מעשי התועבה שלהם... אנחנו צוחקים לשגעונות של העם הזה, ומבכים את חטאיו". המאמר עורר סערה עזה מאז פרסומו. מונה לוין, מבקרת מוזיקה יהודייה-נורווגית מגדירה את הדברים כ"דבר המחריד ביותר שקראתי מאז 'מיין קמפף'" ואת כותבם כאדם בור ומלא שנאה. פרופסור דינה פורת, ראש המכון לחקר האנטישמיות והגזענות באוניברסיטת תל אביב, אומרת, "מדובר במניפסט אנטישמי קלאסי, שאפילו אינו יכול להסוות את עצמו כביקורת על ישראל".