ג'ואן מיקלין סילבר יצרה את "רחוב הסטר" באמצע שנות ה-70, תקופה בה נכדיהם של המהגרים מהטיפוס המתואר בעלילה כבר השתלבו היטב בחברה האמריקנית וביטחונה העצמי של יהדות ארצות הברית היה גבוה למדי. כמו כן, המחויבות לערכי כור ההיתוך הצטננה כבר, וחשיבותן של המסורות האתניות עלתה: תנועות כמו הכח השחור והתנועה האינדיאנית האמריקנית תבעו זכויות והכרה למיעוטים לא רק כאזרחים שווים, אלא כבעלי זכות שווה לביטוי תרבותי. תהליכים דומים של חיפוש שורשים וביקורת כלפי אתוס ההשתלבות עברו על היהודים, ועל רקע זה יצרה סילבר את הסרט, כמחווה לנשים במשפחתה. הסרט הופק עצמאית בסכום של 370,000 דולר, שגויס כולו על ידי בעלה ריי; מפיצים ואנשי תעשיית הקולנוע סירבו לשקול השתתפות במימון מאחר שהעריכו שסרט נישה אתני על נושאים יהודיים יהיה כישלון בקופות. "רחוב הסטר" אף צולם בשחור-לבן, לא מטעמים אמנותיים אלא כדי לחסוך כסף. הצילומים נערכו בסתיו 1973, במשך 34 יום, ברחוב מורטון שבגריניץ' וילג'.
בני הזוג התקשו למצוא מפיץ מסחרי הולם בארצות הברית, וניסו להשיג חשיפה בפסטיבלי קולנוע שונים. לבסוף, בעזרתו של המשווק ג'ף ליפסקי (שעבד עם ג'ון קסאווטס), הם הצליחו לארגן הקרנה בפסטיבל הקולנוע בקאן שנערך במאי 1975. "רחוב הסטר" זכה לשבחי המבקרים, ובאוקטובר עלה לאקרנים בניו יורק. הוא כיסה את תקציבו בחמישה שבועות והופץ ביותר מעשרים ארצות, כשהוא מכניס למעלה מ-5 מיליון דולר. קרול קיין הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על משחקה ב"רחוב הסטר" וב-2011 הוא נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
כפי שציין גבריאל מילר, התסריט שסילבר עיבדה היה שונה במידה רבה מהנובלה של קאהאן. ראשית כל (גם עקב צורכי המדיום), דמותה של גיטל קיבלה נפח גדול יותר, והיא נעשתה שווה לג'ייק מבחינת מעמדה בעלילה. תחת השפעת הפמיניזם, היא תוארה כיציבה ונחושה יותר מדמותה הספרותית. גם דמויות-המשנה האחרות, כמו ברנשטיין, פותחו בהיעדר יכולת להעביר את זרם התודעה של הגיבור הראשי, ומתוך הצורך להציג אותו בהנגדה לאנשים סביבו. לבסוף, פער הדורות בין סילבר לקאהאן ניכר בכך שספרו ערך השוואה מאוזנת יותר בין המחיר הנפשי הכבד, ששילם המהגר המתנתק מעברו ומערכיו הישנים, לבין ההכרח להשתלב בתרבות חדשה והרווח שהתקבל מכך: ג'ייק שלו היה קרוע ומנוכר, אך גם מודע לחייו הטובים יותר בארץ החדשה ולשחרורו מהמסורת החונקת ברוסיה. כמו גיבורים אחרים בספריו של קאהאן, המעבר לאמריקה יצר נתק שלא ניתן היה לאחות בין מי שהיה במולדתו למה שהפך להיות. סרטה של סילבר הופק מנקודת-מבט סנטימנטלית, של מי שהטמיעה והאמריקניזציה היו עבורה מובנות מאליהן אך ארחות החיים הישנים היו עלומים – ולכן הצטיירו כאותנטיים ושורשיים. עם זאת, ברברה קווארט הקפידה לציין שעל אף הדימוי הנוסטלגי והחיובי שניתן למצדדים במסורת כמו גיטל וברנשטיין (לעומת ג'ייק, מאמי והשאר שתוארו כחומרניים ושטחיים) בכל זאת הוכללה הסצנה בבית הרב, עם העדים הבטלנים ואשתו הרבנית רודפת הבצע.
הירוינג לוזאנו
הירווינג לוסאנו
מורה פרולז
מרי פרולז
פוסמוביל
פוסמוביל (באנגלית: Fossmobile) היא מכונית רודסטר, 2 מושבים בעלת מנוע בעירה פנימית, אשר יוצרה על ידי George Foote Foss בקנדה בין השנים 1896–1897.
יוצרה יחידה בודדת..
ה"פוסמוביל" היה הרכב הראשון שיוצר בקנדה.
בנץ ויקטוריה
בנץ ויקטוריה (בגרמנית: Benz Patent-Motorwagen Victoria, באנגלית: Benz Viktoria) היא מכונית שיוצרה בגרמניה על ידי המהנדס קרל בנץ באמצעות חברת "Benz &amp; Cie." אשר יוצרה בין השנים 1892–1898.
דוקאביב נגב
דוקאביב גליל
אברהם הגר
רבי אברהם הַגֵּר (? – כ"ב בכסלו ה'כ"ה, דצמבר 1264) היה גר צדק מבוואריה שערך ויכוחים דתיים עם נוצרים ולבסוף נהרג על קידוש השם. חידוש מדבריו מובא בפירוש התוספות לתלמוד הבבלי.
אברהם הגר נהג לנדוד ממקום למקום כדי להתווכח עם נוצרים, וכדי לשכנע נוצרים נוספים להתגייר. באחד הוויכוחים, שהתקיים בזינציג , קם אברהם ושבר פסלי קדושים נוצריים ששימשו לתפישתו לעבודה זרה (בדומה לסיפור אברהם והצלמים). בתגובה, ההמון הנוצרי התנפל על היהודים במקום והרג בהם, וכלא את אברהם. אברהם נשלח לכלא באאוגסבורג, ולאחר שסירב לשוב לנצרות, נגזר עליו מוות בשרפה. בכ"ב בכסלו ה'כ"ה הועלה אברהם על המוקד באאוגסבורג. יהודי גרמניה בימי הביניים נהגו ביום זה כתענית ציבור ואמרו בו סליחות. חוברו סליחות מיוחדות על המאורע, ביניהן אחת שחיבר הרב מרדכי בן הלל ('המרדכי').
בפירושי התוספות.
חידוש אחד של רבי אברהם הגר מוזכר בפירושי התוספות לתלמוד. נאמר בגמרא . תוספות שואלים מדוע הגרים קשים, ובאחד מהסבריהם מביאים את דבריו של רבי אברהם (שהיה גר בעצמו):
כלומר, הגרים מלמדים חובה על עם ישראל בכך שהם צדיקים יותר מאלה שנולדו יהודים.
מקס ורטהיימר
מקס ורטהיימר (15 באפריל 1880 – 12 באוקטובר 1943) היה פסיכולוג יהודי אוסטרו-הונגרי, ואחד משלושת המייסדים של שיטת הגשטלט יחד עם קורט קופקה ווולפגנג קולר. הוא ידוע בספרו "חשיבה פרודוקטיבית", ובהגותו אודות תופעת פי במסגרת עבודתו בפסיכולוגיית הגשטלט.
וורטהיימר התעניין בפסיכולוגיה, הוא למד אצל קארל סטאמפף באוניברסיטת ברלין. ורטהיימר הלך אז לקבל את הדוקטורט שלו ב-1904 תחת אוסוולד קולפה באוניברסיטת וירצבורג, ולאחר מכן החל את הקריירה האינטלקטואלית בהרצאות באוניברסיטת פרנקפורט. למשך זמן קצר הוא עזב את פרנקפורט לעבוד במכון ברלין לפסיכולוגיה, אך חזר בשנת 1929, כפרופסור מלא. ורטהיימר בסופו של דבר סיים בניו סקול בניו יורק, מעמד בו הוא החזיק עד מותו.
החיים המוקדמים.
מקס נולד ב-15 באפריל 1880 בפראג, אז חלק מבוהמיה-אוסטריה-הונגריה. הוא בנם של וילהלם ורוזה ורטהיימר ואחיו הבכור הוא וולטר.
וילהלם ורטהיימר היה אדם מלומד ואיש פיננסים. גם לרוזה וילהלם, שנולדה כרוזה זיקר (Zwicker), היה חינוך קלאסי עשיר. המשפחה הייתה מעורה בקהילה היהודית המקומית. הבית היה מאוד אינטלקטואלי, ומקס קיבל חינוך משני הוריו, הוא השתתף בביתו בשיחות פוליטיות ומדעיות, ואף קיבל שיעורים בפסנתר ובכינור.
אחרי שקיבל ספר של ברוך שפינוזה במתנה, הוא פיתח התעניינות כלפי פילוסופיה. הוא הרגיש שהוא ושפינוזה חולקים את אותה תרבות ואת אותם מאפיינים סביבתיים.
מקס החל את חינוכו הרשמי בגיל 5 בבית הספר היסודי Piarist Order של הכנסייה הרומית-קתולית. זו עובדה שכיחה באותה העת במרכז אירופה שיהודים למדו בבתי-ספר נוצריים. בגיל עשר, מקס סיים ונרשם ללימודים ב 'New City בית הספר התיכוני של האימפריה הגרמנית המלכותית'.
עקב המסלולים השונים שהציעו לו לשלב עם הלימודים החל מקס לחשב את עתידו וקלט שהוא מוקסם מפילוסופיה, הוא החל ללמוד משפטים ב Charles University, בו הוא בחן גם תחומים אחרים כפילוסופיה, מוזיקה ופסיכולוגיה, ואחרי שנה הוא נרשם לאוניברסיטת ברלין ושינה את תחום לימודיו לפילוסופיה.
בברלין התאפשר למקס לעבוד עם דמויות ידועות כקארל שטאמפף, פרידריך שומן, גאורג אליאס מולר, ואריק וון הורנבוסטל. מאוחר יותר ב-1903 הוא השלים את ה-Phd שלו מאוניברסיטת וורזבורג שם השלים מחקרים אודות הפוליגרף (מכונת אמת).
החיים המאוחרים.
מקס החל את הקריירה האקדמית שלו במכון פרנקפורט (ששינה אחר כך את שמו לאוניברסיטת פרנקפורט), הוא עזב את המקום בין השנים 1916 ו- 1929 על מנת לנסות להשיג עבודה במכון ברלין לפסיכולוגיה, אבל חזר לפרנקפורט  ב-1929 כפרופסור מלא. הוא נשאר שם עד 1933.
ב 1923, בזמן שלימד בברלין, הוא נישא לאנה קארו (שכונתה אנני), בתו של פיזיקאי, לה הוא ילד 4 ילדים: רודולף (שמת בינקות ב-1924), וולנטין, מישל, וליסה. מקס ואנה ורטהיימר התגרשו ב-1942.
הוא ייצג את מדינתו במלחמת העולם הראשונה, וכשחזר הוא נתן הרצאות והמשיך במחקריו אודות תפיסה (perception) ופסיכולוגיית הגשטלט באוניברסיטת ברלין עד 1933. אך ב-1933 שינויי השלטון הדרמטיים שכנעו אותו לעזוב את גרמניה, הוא שמע את הצהרותיו של אדולף היטלר והרגיש ששורשיו היהודיים לא יתקבלו היטב תחת ממשלתו, ולכן עזב יחד עם עוד מהגרים לעבר ארצות הברית.
ההגירה שלהם סודרה בקונסוליה של ארצות הברית בפראג, והוא ואשתו הגיעו לנמל ניו יורק ב-13 בספטמבר 1933. המשפחה קיבלה אזרחות, ולכן מכונה מקס ורטהיימר פסיכולוג גרמני-אמריקאי.
עם הגעתו לאמריקה בגיל 53, קיבל מקס משרת פרופסור בניו סקול למחקרים סוציאליים, הניו סקול היה רק בן 14 שנים כשמקס החל שם את עבודתו, וניתנה לו אפשרות ללמד בכל מיני קורסים, מקס נותר שמה למשך העשור האחרון של חייו. הוא המשיך בקשר עם חבריו האירופיים שחלקם היגרו אף הם לאמריקה, קופקה לימד בסמית קולג', קולר ב –Swarthmore College, ולוין באוניברסיטת קורנל ובאוניברסיטת איווה. על אף התדרדרותו הרפואית, הוא המשיך את מחקריו אודות פתרון-בעיות, מה שהוא כינה חשיבה פרודוקטיבית, והשלים את ספרו היחיד "חשיבה פרודוקטיבית" בסוף ספטמבר 1943.
שלושה שבועות אחר שהשלים את ספרו הוא מת מהתקפת לב בביתו שבניו רושל בניו יורק. מקס הוא אביו של מישל ורטהיימר, פסיכולוג מוצלח.
תופעת פי.
תופעת פי (באנגלית: Phi Phenomenon) היא אשליה אופטית הגורמת לצופה לחשוב שקיימת תנועה, כאשר אובייקט דומם מוקרן במיקומים שונים, זה אחר זה, בשדה הראייה. האובייקט המוקרן לא נע, אך הצופה מדמיין שהוא נע.
תופעת פי בצבע היא מעניינת יותר: כאשר מוקרן ראשית האובייקט (נגיד עיגול) בצבע אחד, ובמיקום אחר מוקרן אותו אובייקט בצבע אחר, עדיין תישאר אשליית התנועה ואף תיווסף אשליית שינוי צבע של האובייקט ה"נע".