התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, מאידך, עם צורכי הדיור החדשים שנוצרו בה, וכינונה של הרפובליקה הצרפתית החמישית כמאה שנה לאחר עידן נפוליאון השלישי, פתחו תקופה חדשה בהיסטוריה העירונית של פריז. העידן החדש דחה את הרעיונות האוסמניים ככלל, ואימץ במקומם רעיונות שביטאו אדריכלים כגון לה קורבוזיה. לה קורבוזיה הציג גישה אורבנית מודרניסטית שבאה לבטל את רציפות המבנים לאורך הרחוב ולפתח סוג חדש של מרחב עירוני הכולל מגדלי מגורים ענקיים המפוזרים במרחבים פתוחים עם גינות וכבישים. תוכניתו הקיצונית ביותר מבחינה זו הייתה "Ville Contemporaine", משנת 1922, שתוכננה לשנות לחלוטין את מרכז פריז לסביבה המגלמת את ההפך המוחלט מהתפישה האורבנית של אוסמן. תוכנית זו לא יצאה אל הפועל אך היא מסמלת דפוס חשיבה של תכנון עירוני שרווח גם בשנות ה-50 וה-60, ובעיקר בשנות ה-70, תקופת שלטונו של ז'ורז' פומפידו כנשיא צרפת.
וייסנהוף
זלמן דוד לבונטין
רומן גרפי
רומן גרפי (באנגלית: Graphic Novel) הוא סוג של ספר קומיקס המכיל בדרך כלל עלילה ארוכה ומורכבת, בדומה לעלילת רומנים. להבדיל מרצועת הקומיקס המכילה תכנים מבדחים ומשעשעים, התכנים ברומן הגרפי לרוב אינם קומיים ומיועדים לרוב למבוגרים.
הרומנים הגרפיים מודפסים לרוב בכריכות קשות ועמידות יותר מאשר חוברות הקומיקס. הם לעיתים מודפסים בחלקים - כמו קומיקס בהמשכים, בשל שיקולים כגון בעיות כספיות או עקב החלטת חברת ההוצאה לאור.
רומנים גרפיים ידועים שפורסמו בהמשכים, לפני שאוגדו לכרך אחד, הם למשל "Watchmen" של אלן מור, ו"Box Office Poison" של אלכס רובינסון. חברות הקומיקס מאגדות סדרות מוגבלות ומשווקות אותן כרומן גרפי.
דוגמאות לרומנים גרפיים מקוריים:
דוגמאות לרומנים גרפיים מעובדים:
תידלוק אווירי
מטוס תדלוק
יתים גורג'י
יֶתים גוֹרג'י (בגאורגית: იეთიმ გურჯი), או בשם האמיתי, יתים איבראימיס דזה דבר'ישווילי (גאורגית: იეთიმ იბრაიმის ძე დაბღიშვილი; 1875 - 15 ביולי 1940) היה משורר עממי, מעין טרובדור גאורגי, שכתב בגאורגית, ארמנית ואזרית.
חייו ויצירתו.
גוֹרג'י נולד בשנת בטביליסי, שהייתה תחת שליטת האימפריה הרוסית בשנים אלה, היותה את המרכז המנהלתי של פלך טביליסי ובירת מלכות המשנה של הקווקז. בין השנים 1905–1907 הוא עבד בשדה נפט בבאקו. לאחר מכן היה כלוא ארבע שנות מאסר בכלא של האימפריה הרוסית, בגין השתתפות בהפגנות כנגד המשטר.
את שיריו הראשונים החל לכתוב בשנת 1895. בשיריו, שאותם ביצע בעצמו, מתוארים חיי אנשי הבוהמה של טביליסי הישנה, של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, כמו גם של הבורגנות ופשוטי העם, מצוקותיהם, אכזבותיהם וכו'. נושאים נוספים המופיעים תכופות בשיריו הם אהבה, לאומיות גאורגית, רדיפת הצדק והאמת.
סיפרו הראשון, "הפואמה של אנַבּאג'י" ("ანაბაჯის ლექსი"), הוצא לאור ב-1909. לאחר מכן, בשנת 1911, יצאו לאור אוסף של פואמות קצרות, "פואמות חדשות ושירים" ("ახალი მგოსანი და სიმღერები"), בשנת 1913 פורסמו "הפואמות החדשות של יתים" ("იეთიმის ახალი ლექსები") ובשנת 1914, "טנגו" ("ტანგო").
בשנת 1958 הוציאו לאור יוסב גרישאשווילי ואנדו טאבדזה אוסף של מספר מיצירותיו, בשם "פואמות נבחרות".
קרל ה-11, מלך שוודיה
אוסקר הראשון מלך שוודיה
קארל הארבעה עשר מלך שוודיה
קרל השישה עשר גוסטב מלך שוודיה
קרל השנים עשר מלך שוודיה
קארל השביעי מלך שוודיה
כריסטינה מלכת שוודיה
גוסטב השני אדולף מלך שוודיה
גוסטב ואסה
גורית אכסלרד
גורית אכסלרוד
האוסמניזציה
אינטונציה (מוזיקה)
במוזיקה, אינטונציה היא מונח בעל שני מובנים. המובן הנפוץ באופן מובהק מציין את רמת הדיוק בגובהו של צליל מוזיקלי (המכונה לפעמים רמת הניקיון המוזיקלי). המובן השני מתאר צורה מוזיקלית עתיקה.
דיוק גובה הצליל.
אינטונציה גרועה היא מה שמכונה בלשון הדיוטות "זיוף". המונח מתייחס לשני סוגי מיומנות מוזיקלית:
בעיית אינטונציה יכולה להיווצר באופן טבעי, כשלמשל מנסים "לתרגם" לחנים לא-מערביים למערביים: שכן בעוד שהמוזיקה המערבית מתאפיינת בחלוקת האוקטבה לתריסר מרווחים מוזיקליים זהים - למעשה של חצאי טונים, הרי שיש סולמות לא-מערביים שבהם קיימת חלוקה יותר עדינה שכוללת אפוא גם מרווחי ביניים - כגון של רבעי טונים, מה שבהכרח מעורר תחושת "זיוף" - אפילו לאוזן מערבית - כאשר אי אילו לחנים לא-מערביים מסוימים מושמעים על ידי כלֵי נגינה מערביים כדוגמת פסנתר (או על ידי זמרים שמורגלים רק למוזיקה המערבית שאינה ערוכה לאפשר מרווחים מוזיקליים שקטנים מחצאי טונים), שכן כדי שכל שני צלילים רצופים שונים שבלחן הלא-מערבי המקורי יושמעו כשונים גם בביצוע מערבי - השמעת אי אילו צלילים שבלחן המקורי תצטרך להיות כרוכה ב"זיוף" של לפחות חצי טון - הנתפס אפוא כ"זיוף" גם לאוזן מערבית. זה קורה אם ורק אם: הלחן הלא-מערבי המקורי (בהנחה שהמרווחים המוזיקליים שבסולם שלו מהווים כפולות שלמות של רבעי טון) מכיל קטע של מרווחים מוזיקליים רצופים עולים - שמתחיל עם (פלוס) רבע טון ושמסתיים עם (פלוס) רבע טון נוסף - כשבין שניהם אין שום מרווח מוזיקלי שאינו של (פלוס) חצי טון. למשל: הקטע המוזיקלי היווני העתיק (בתווי מוזיקה שמתחילים ב-E), הוא דוגמה לסולם לא-מערבי - שנוצר מצירוף שני טטרקורדים אנהרמוניים נפרדים - ושאותו לא יהיה ניתן להשמיע בפסנתר (מערבי) בלי "לזייף" (לאוזן מערבית) לפחות בחצי טון (מה שבהכרח יצטרך אז לקרות הן בצליל השלישי שבדוגמה והן לפחות בעוד אחד שבה), אלא אם כן "הזיוף" ישתקף בכך שאי אילו צלילים - שמבוצעים בסולם המקורי כשונים מהקודם להם - יושמעו בביצוע המערבי כזהים לקודם להם (מה שבהכרח יצטרך אז לקרות הן בצליל השלישי הנ"ל או בקודם לו שבדוגמה והן לפחות בעוד אחד שבה). למעשה, כך נשמע הקטע המקורי (ה"בלתי מזויף"):
מעבר לעובדה שבדרך כלל אנו מעדיפים לשמוע נגינה שאינה "מזייפת", חשובה אינטונציה טובה בנגינה או שירה באנסמבל ליצירת ההרמוניות הרצויות, שבתורן משרות הלך רוח מסוים, ושבהולכת קולות הן מאפשרות למנגינות ל"התקדם" בעצמאות או באחדות.
מונח צורני.
במאה ה-16, היה קיים פרק אינסטרומנטלי חופשי (בדומה לפרלוד), בדרך כלל לאורגן, הבא כהקדמה ליצירה קולית דתית.
אופוס (מוזיקה)
מאיר ברלין
ספר העלילות
ספר העלילות, או "העלילות של מארי דה פרנס", (צרפתית: Lais de Marie de France) הוא קובץ של תריסר עלילות ברטוניות, שירים עלילתיים קצרים הכתובים בניב האנגלו-נורמאני, המתמקדים באופן כללי בפיאור עקרונות האהבה הנאצלה דרך הרפתקאות גיבוריהם. מעט מאוד ידוע על המחברת, מארי, מלבד העובדה שהיא נולדה בצרפת, מה שהוביל לכינוי "מארי דה פרנס". על-פי האמונה הרווחת היא חיה באנגליה בזמן שכתבה את ספר העלילות, בשלהי המאה ה-12.
מבנה.
העלילות, הכתובות בחריזה במשקל מתומן, זכו לתשומת לב בשל הילולן את האהבה, ייחודיות הדמויות, וחיוּת התיאורים - סימן ההכר של ספרות התקופה. אורכם של השירים נע בין 118 שורות ב"יערת הדבש" ועד 1184 שורות באלידוק.
חמישה כתבי-יד שונים כוללים אחת או יותר מהעלילות, אך רק אחד - הרלי 978, כתב-יד בן המאה ה-13 השוכן בספרייה הלאומית הבריטית - משמר את כל התריסר. אוסף זה כולל גם פתח-דבר בן 56 שורות, בו מתארת מארי את מניעיה לחיבור העלילות. בפתח-הדבר כותבת מארי שהיא קיבלה השראה מהדוגמה של היוונים הקדמונים והרומים ליצור משהו שיהיה מבדר ומטיף מוסר גם יחד. היא גם מצהירה על רצונה לשמר למען הדורות הבאים את המעשיות ששמעה בנעוריה.
שתיים מהעלילות של מארי - לנבל, יצירה אהובה מאוד שעובדה מספר פעמים לאורך השנים (לרבות "סר לנפל" באנגלית ביניימית), ו"שברפואל" (יערת-הדבש), יצירה קצרה על טריסטן ואיזולדה - מזכירות את המלך ארתור ואבירי השולחן העגול. העלילות של מארי דה פרנס היו בין המבשרות על יצירות מאוחרות בנושא, ומארי הייתה ככל הנראה בת-זמנו של כרטיאן מטרואה, שכתב סיפורים על ארתור.
האוסמן
וולטר שירה
תרבית תאים
תרבית תאים (באנגלית: Cell culture) היא תהליך שבו תאים אאוקריוטיים או פרוקריוטיים גדלים בתנאים מבוקרים. באופן מעשי, המונח "תרבית תאים" מתייחס ברוב המקרים לגידול תאים אאוקריוטיים שהופקו מאורגניזמים רב-תאיים, בייחוד בעלי חיים וצמחים. גידול תאים בתרבית הפך לשיטה מעבדתית שגרתית החל משנות ה-50 של המאה ה-20.
ניתן לחלק את תרביות התאים לתרביות תאים נצחיות ותרביות תאים שאינן נצחיות, תרביות נצחיות - שורת תאים (Cell line) ניתן לגדל ללא הגבלת זמן, בעוד שתאי תרביות בלתי נצחיות חדלים להתחלק לאחר זמן מה בתרבית ולאחר מכן מתים, לרוב מוות תאי מתוכנן (אפופטוזה). בתנאים מסוימים ניתן להתמיר תאים בלתי נצחיים לתאים נצחיים על ידי החדרת מספר גנים, לרוב על ידי נגיפים.
היסטוריה.
בשנות השמונים של המאה ה-19 פיתח הפיזיולוג האנגלי סידני רינגר (Ringer) תמיסת יונים המכילה נתרן, אשלגן, סידן ומגנזיום המאפשרת את המשך פעילותו של לב לאחר בידודו מן הגוף - תמיסת רינגר. במקביל, הפריד ב-1885 וילהלם רו (Wilhelm Roux) חלק מעובר תרנגולת והחזיק אותו בתמיסה פיזיולוגית מחוממת למשך מספר ימים, בכך ביסס את עיקרון תרבית התאים. בתחילת המאה ה-20 פרסם רוס גרנביל הריסון את עיקרי השיטות המשמשות גידול תאים בתאים כאשר הוא משתמש בתאים שהופקו מעוברי חולייתנים.