לטענת הניתוח הפמיניסטי, מלבד העובדה שהמשפט נוצר על ידי גברים ולכן מיועד לשרת את האינטרסים שלהם, הרי שלאור העמדה שהמשפט פועל מתוך קונטקסט וחוויית חיים גברית, ממילא הוא פוגע בנשים. נדגים זו באמצעות היחס לעבירת האונס (שלפי חוק העונשין הישראלי, האומר "הבועל אשה", ניתנת לביצוע רק באישה). נטען בנוגע למושג ה"צפיוּת" (היכולת לצפות את התרחשות הנזק) כי שופטים גברים אינם מחשיבים את סכנת האונס כדבר צפוי, מאחר שהם עצמם לעולם לא חששו ממנו. דרישה מקובלת להרשעה בעבירת אונס הייתה התנגדות בכוח של הקורבן. דרישה זו התעלמה מחולשתה של האישה בסיטואציה זו. בתיקון 22 לחוק העונשין שונתה ההגדרה מ"נגד רצונה" ל"שלא בהסכמתה". שינוי נוסף בלגיטימיות הגישה הגברית ביחס לאונס בישראל נעשה בפסק הדין של בית המשפט העליון בפרשת האונס בשמרת, שבו בוטלה קביעתו של בית המשפט המחוזי שכיוון שהנאנסת לא הביעה מפורשות סירוב לקיום יחסי מין אין הדבר מהווה אונס. במקום זאת נקבע שעל הגבר לחפש ולוודא את הסכמתה המפורשת של האישה לפני מגע מיני איתה, ואם לא ניתן אישור כזה, מדובר באונס.
ציון דרך בגישה הפמיניסטית הרדיקלית הוא פסק דין רו נגד וייד, שבו קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי כל חוק האוסר על הפלה מלאכותית סותר את חוקת ארצות הברית בשל הפגיעה בזכות לפרטיות.
לפי ניתוחים פמיניסטיים תפיסות עולם הממעטות בערכן של נשים מביאות לפעמים דווקא לתוצאה סופית עדיפה בתביעות נזיקין. חוקרים מצאו כי בארצות הברית, בה נוהגת שיטת חבר המושבעים, במקרה שבו אלמן או אלמנה תבעו את הגורם למותו של בן הזוג, דווקא אלמנות זכו לפיצויים גבוהים יותר מאשר אלמנים. הסיבה לכך היא התפיסה כי לאישה קשה יותר להתפרנס ולהתקיים בכוחות עצמה, ולכן הפגיעה הנובעת ממות בן זוגה גבוהה יותר מהפגיעה שנגרמה לאלמן שבן זוגו נפטר. עם זאת ניתן לטעון, כי תפיסה זאת אינה מבוססת על השקפות שוביניסטיות אלא על ההכרה המציאותית בכך כי נשים מופלות לרעה בעולם העבודה. באותו מחקר הוצבע על כך כי חוסר ההערכה לעבודות הבית ה"נשיות", מוביל לכך כי עיסוקה של עקרת הבית לא הוערך כשירות בעל ערך כספי. באופן פרדוקסלי, חוסר הערכה זה הוביל לפיצוי חסר של בעל לעקרת בית שנהרגה, ופיצוי יתר לעקרת בית שבעלה נהרג. מאידך, במקרה שבו האישה נפגעת בעצמה כגון במקרה של פציעה, מאחר שעבודות הבית אינן מוערכות כבעלות ערך כספי, האישה שנפצעה לא תזכה בפיצוי הוגן.
בתקנונים של קרנות הפנסיה הוותיקות הפועלות בישראל נקבע כי שיעור קצבת השאירים לאלמנה יהיה כפול משיעור קצבת השאירים לאלמן. קביעה זו משקפת את העיקרון המנחה קרנות פנסיה אלה, "לכל אחד לפי צרכיו", ואת ההנחה שתלותה הכספית של האישה בבן זוגה גדולה מתלותו הכספית של הבעל בבת זוגו. בקרנות הפנסיה החדשות, שהוקמו החל מאמצע שנות ה-90, בוטלה הבחנה זו, ובתחילת שנת 2011 הושוו גם בקרנות הוותיקות תנאי הפנסיה של האלמנים לאלה של האלמנות.
דוגמה לכך שתפיסות שוביניסטיות עשויות להטיב עם נשים היא העובדה כי בארצות הברית עד שנות ה-70, רק נשים היו יכולות לזכות בפיצויים בגין הפרת הבטחת נישואין מצד הגבר, בעוד גבר לא היה יכול לזכות בפיצויים בגין הפרת הבטחה שכזאת מצד האישה. הבדל זה נבע מהתפיסה כי רק אישה נפגעת מהפרה שכזאת בעוד שהגבר אינו זקוק לאישה.
החוק למניעת הטרדה מינית כדוגמה לגישה פמיניסטית למשפט.
הקטגוריה המשפטית הראשונה המזוהה עם הגנת זכויות הנשים היא ההטרדה המינית. בשנת 1998 חוקק בישראל חוק למניעת הטרדה מינית, התשנ"ח-1998. החקיקה כנגד הטרדה מינית, מהווה השג כפול לאור הגישה הפמיניסטית. ראשית, כאמור היא מגינה על זכויות הנשים. מעבר לכך, קיומו של מושג ההטרדה המינית כשלעצמו הוא פרי זווית הראייה של האישה המוטרדת, בעוד שבעבר, כאשר ההסתכלות נעשתה דרך משקפי הגברים, כלל לא ראו במעשה ההטרדה כמעשה פסול. החוק מנוסח בגישה שוויונית, כלומר מעניק הגנה לכל אדם, ללא תלות במינו. בפועל, עיקר הנזקקים להגנת החוק ונהנים מהסעדים שהוא מציע הם נשים.
תהליך התפתחותו של החוק, מהווה הישג של השיח הפמיניסטי. בנוסף לכך, כפי שיתואר בהרחבה בהמשך, ניתן לראות בו דוגמה מעניינת וחשובה לבחינה של יחסי הגומלין בין השיח הפמיניסטי לבין השיח המשפטי.
עד חקיקתו, עוגן האיסור בחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, התשמ"ח-1988. אולם החוק למניעת הטרדה מינית שינה את מהות האיסור בשלושה מישורים:
מתיאור עקרונותיו של החוק נעבור לעסוק בעיקרי הוראותיו. לפי החוק, הטרדה מינית מהווה עבירה פלילית שניתן להתלונן עליה במשטרה, עוולה בנזיקין שניתן לתבוע בגינה פיצויים (על הנזק שנגרם) ואיסור במסגרת עולם העבודה. כתוצאה מכך, כאשר אדם מוטרד מינית הוא יכול להגיש תלונה למשטרה או להגיש תביעה בנזיקין. אם ההטרדה התבצעה במסגרת העבודה, זכאי המוטרד להתלונן בפני המעביד ולדרוש כי יעמיד את המטריד לדין משמעתי.
החידוש העיקרי בחוק הוא שבניגוד למקובל בדיני נזיקין, כי לשם קבלת פיצויים יש להוכיח את קיומו התוצאתי של נזק, במסגרת תביעה נזיקית בגין הטרדה מינית, בית המשפט מוסמך לפסוק פיצויים של עד 50,000 ש"ח ללא הוכחת נזק, כלומר על עצם הפגיעה שנגרמה משום ההטרדה המינית.
לפי הגישה הפמיניסטית התרבותית, בעוד שגברים נוטים להכיר רק בפגיעה ממשית פיזית ולא יראו חשיבות בפגיעה ברגשות, נשים מכירות יותר בחשיבותן של הרגשות והפגיעה בהן. ביטוי לכך ניתן למצוא בעובדה כי רק בשלבים מאוחרים מאוד הכירו הפסיקה האמריקאית והישראלית בזכות לפיצויים לאנשים שצפו בתאונות דרכים קשות של יקיריהם. ההבדל בין גברים לנשים בנוגע ליחס לפגיעה פיזית לעומת פגיעה ברגשות מוסבר גם לפי הגישה הרדיקלית בכך שבעבר, נזקים לגברים התאפיינו בכך שהיו נזקים פיזיים לרכוש. בניגוד לגברים, הנשים לא היו בעלות רכוש, והפגיעה בהן הייתה פעמים רבות פגיעה שאינה פיזית. כתוצאה מכך באופן טבעי לא הכירו דיני הנזיקין בפגיעה ברגשות כעילה לפיצויים.
מבחינה זאת החוק למניעת הטרדה מינית יוצא דופן בין דיני הנזיקין, שהרי בעיקרו הוא מיועד לפצות על נזקים שאינם מאופיינים כנזקים פיזיים. קביעתו של החוק שלשם מתן פיצויים אין צורך בהוכחת נזק, משקפת את התפיסה הפמיניסטית המאמינה בכך שעצם המעשה הפוגע מצדיק פיצוי אף ללא היווצרותו של נזק בפועל.
שפות הודו-אירופאיות
Balaeniceps rex
Balaeniceps
רעידת יום שישי הטוב
רעידת טאנגשאן
אייזיק ברוק
העשירון העליון
העשׂירון העליון או העשירון הראשון הוא מונח במדעי החברה המתייחס לעשרת האחוזים מבתי האב במדינה שהם בעלי ההכנסה השוטפת הגבוהה ביותר. הגדרה חלופית מחלקת את האוכלוסייה לעשירונים לפי שווי הנכסים נטו של בתי האב.
במדינת ישראל.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2014, בעשירון העליון בישראל נכלל משק בית שהכנסתו החודשית הממוצעת היא מעל ל-36,093 ש"ח ברוטו.
באופן דומה, המאיון העליון הוא האחוז הבודד מהאוכלוסייה של בתי אב במדינה מסוימת שהם בעלי ההכנסה הגבוהה ביותר. נכון לשנת 2011, בישראל נכללים בקטגוריה זו אלה שהכנסתם החודשית היא 134,824 ש"ח ברוטו בממוצע.
בשל הסמיכות הלשונית של המלים "עשר" (שממנה נגזר העשירון) ו"עושר" בעברית, מתייחסים לעשירון העליון גם בכינוי המבודח "העשׁירון העליון".
העשירון העליון וחלקו היחסי בעוגת ההכנסות.
הפערים הכלכליים-חברתיים הגבוהים בישראל באים לידי ביטוי בין היתר בחלוקת עוגת ההכנסות בין העשירונים. ב-2013 היה העשירון העליון אחראי על כ-40% מעוגת ההכנסה הלאומית.
אסטאש דשאן
אסטאש דשאן (צרפתית: Eustache Deschamps; 1346–1406), משורר צרפתי בן ימי הביניים. הוא נולד בוורטי (Vertus) שבמחוז שמפאן, קיבל שיעורים בחריזה מגיום דה מאשו (Guillaume de Machaut) ומאוחר יותר למד משפטים באוניברסיטת אורליאן. הוא נסע לאורכה ולרוחבה של אירופה במסגרת תפקידו כשליח דיפלומטי של המלך שארל החמישי. אחוזתו נשדדה בידי האנגלים, ועל כן נהג לגדפם בשיריו הרבים.
דשאן כתב 1175 בלדות, ובשל כך לעיתים מייחסים לו את המצאת הסוגה. כל יצירותיו קצרות, פרט לאחת, סאטיריות ברובן, הן תוקפות את האנגלים, אותם הוא החשיב לשודדי ארצו, ואת העשירים המדכאים את העניים. הסאטירות שלו כוונו גם נגד פקידים ועובדי ציבור מושחתים, אך שנינותו גרמה לו אולי לאבד את משרתו כפקיד אכיפת חוק בעיר סֶנְליס. בשנת 1392 הוא כתב מסה על החריזה הצרפתית, בשם "L'Art de dictier".
יצירתו השירית הארוכה היחידה, "Le Miroir de Mariage" שמה ואורכה כ-13000 שורות, היא שיר סאטירי שנושאו הנשים. יצירה זו השפיעה על המשורר והסופר האנגלי בן-זמנו ג'פרי צ'וסר, שעשה שימוש במוטיבים מתוכה ביצירותיו שלו, בהן "סיפורו של הסוחר" ב"סיפורי קנטרברי". נראה שצ'וסר נמנה עם האנגלים הבודדים שהתחבבו על דשאן, שכן זה האחרון חיבר לכבודו בלדה המהללת אותו כמשורר וכמתרגם נפלא.
עיקרון ההכבדה
אגור שיף
אגור שיף (באנגלית: Agur Schiff; נולד ב-1955) הוא סופר עברי.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב לסופר מידד שיף.
בשנים 1977–1981 למד אנימציה באקדמיה לאמנות St. Martin's School of Art בלונדון.
בשנים 1983–1985 התמחה באיור והדפס אמנותי באקדמיה Rijksakademie van Beeldende Kunsten באמסטרדם.
בתחילת שנות ה-90, אחרי פעילות קולנועית שכללה סרטי אנימציה קצרים וסרט עלילתי באורך מלא (ז'נטילה), החל לפרסם סיפורים קצרים.
פרסם שישה רומנים ושני קובצי סיפורים קצרים.
זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, תש"ע, וספרו "המאחרים" היה מועמד ברשימה הקצרה לפרס ספיר 2014.
הלכות
עוולת הפרת חובה חקוקה