בנוסף לתחרויות היחידים, מתחרים הקופצים גם בזוגות, בקפיצה סינכרונית (synchronized diving). שני מתמודדים קופצים בו זמנית לבריכה, בניסיון לבצע קפיצות זהות (או לעיתים נדירות קפיצות שהן תמונת ראי זו של זו), בתיאום מושלם. במקצוע זה חשיבות רבה לתיאום בין הקופצים, נוסף על איכות הקפיצות שלהם בפני עצמן. שני קופצים שביצעו קפיצות ברמה נמוכה, אבל ביצעו אותן באופן זהה, יזכו בדרך כלל לציונים לא רעים. קפיצה סינכרונית היא ספורט אולימפי, החל מאולימפיאדת סידני (2000), המקצה המרכזי בקפיצות סינכרוניות הוא של בני אותו המין, אבל ישנן גם תחרויות מעורבות של קפיצה סינכרונית, גבר ואישה יחד. המקצה הזה הוא חלק מהאליפויות הגדולות ביותר ואף נשקל להוסיפו לאולימפיאדת טוקיו 2020.
מרכיבי הקפיצה.
הקפיצות המבוצעות בתחרות הן מתוך קבוצה מוגדרת היטב. לכל קפיצה מספר מאפיינים, שהשילוב ביניהם מגדיר אותה ומייחד אותה. מאפיינים אלו הם התנוחה, הכיוון ומספר חצאי הסלטות והסיבובים של הקפיצה.
תנוחות.
ארבע תנוחות הגוף האפשריות בקפיצה:
כיוונים.
הקפיצות מבוצעות באחד מארבעת הכיוונים הבאים:
הגישה לקפיצות בכיוון קדימה או בהיפוך, היא על ידי הליכה קדימה עד קצה המקפצה. לעומת זאת, עמדת המוצא של קפיצה אחורה או פנימה היא עמידה על קצות האצבעות על הפלטפורמה או התנדנדות בסמוך לקצה המקפצה הגמישה, מעלה ומטה. למרות ההבדלים בעמדת המוצא, מבחינה טכנית קפיצות קדימה ופנימה דומות מאוד וכך גם קפיצות בהיפוך ואחורה.
סלטות וסיבובים.
בכל קפיצה מבוצע מספר כלשהו של חצאי סלטות (somersault) ומספר כלשהו של חצאי סיבובים (twist). בעת ביצוע סלטה סובב הגוף סביב צירו האופקי, בעוד שבסיבוב, או "בורג", הוא סובב סביב צירו האנכי. מספר רב יותר של חצאי סלטות וסיבובים גורם לכך שהקפיצה תהיה קשה יותר לביצוע, שכן הקופץ נדרש להשלים אותם בזמן, על מנת שיוכל להיכנס למים בגוף ישר.
מספר הקפיצה וסימונה.
השילוב של המאפיינים, פרט לתנוחה, קובע את מספר הקפיצה הייחודי, המזהה אותה. לדוגמה: קפיצה פנימה הכוללת סלטה אחת, מספרה 402.
התנוחה אינה מתבטאת במספר הקפיצה, כך שאת אותה קפיצה 402 ניתן לבצע, לדוגמה, בתנוחה מקופלת או ישרה. הסימון המלא של הקפיצה כולל אות המסמנת את התנוחה: 402A או 402C בדוגמה.
מספר הקפיצה בנוי כך שהספרה הראשונה מייצגת את כיוון הקפיצה, השנייה היא אפס, והשלישית מייצגת מספר חצאי סלטות.
המשמעות של מספר הקפיצה היא זו: אסור לקופץ לחזור באותה תחרות על אותו מספר קפיצה (אפילו בתנוחה שונה).
בקפיצות שכוללות עמידת ידיים או סיבוב מספר הקפיצה מורכב מארבע ספרות כאשר הראשונה מייצגת את הסיבוב או את עמידת הידיים, השנייה את כיוון הקפיצה, השלישית את מספר חצאי הסלטות, והרביעית את מספר חצאי הסיבובים.
רשימת הקפיצות.
לקראת תחרות ברמה הגבוהה, נדרשים כל הקופצים להגיש "רשימת קפיצות", הכוללת את הקפיצות שיבצעו. היא צריכה לכלול את כל חמשת הכיוונים על המקפצה הגמישה וחמישה מששת הכיוונים על הפלטפורמה הגבוהה.
רשימת הקפיצות נחלקת לקפיצות חובה וקפיצות רשות. אין סט קבוע מראש של קפיצות חובה, אף על פי שהן נקראות כך. המגבלה שמוטלת על קפיצות החובה היא סך כולל מסוים של דרגות קושי (ראו להלן). כתוצאה ממגבלה זו, ומהמגוון המוגבל של קפיצות אפשריות, בשלב החובה של התחרות מבצעים כל הקופצים את אותן קפיצות פשוטות יחסית. בשלב זה ניכרת השליטה ביסודות הקפיצה. לעומת זאת, בשלב הרשות ניתן לבחור קפיצות קשות יותר. בשלב זה ניכרים יותר ההבדלים בין האתלטים הטובים ביותר לשאר שדה המתחרים.
בגלל הבדל זה בין קפיצות החובה לרשות, נהוג לעיתים בתחרויות ברמה הגבוהה לקפוץ את קפיצות הרשות קודם, בשלב המוקדמות, על מנת לקבוע מי ימשיך הלאה בתחרות. לעיתים לא קופצים בתחרויות אלה את קפיצות החובה כלל.
רשימת הקפיצות היא מחייבת ואינה ניתנת לשינוי. אם מאיזושהי סיבה הקופץ אינו יכול לבצע את הקפיצה שהוכרזה, הניקוד שיקבל הוא אפס, אף אם יבצע קפיצה קשה יותר. בתחרויות חצי-רשמיות ובתחרויות נוער, נוהגים להקל ולאפשר שינויים בנסיבות מסוימות.
דרגות קושי.
לכל קפיצה יש דרגת קושי אופיינית לה. FINA, פדרציית השחייה העולמית, היא זו שמעריכה את הקושי שבביצוע כל קפיצה, ומכמתת אותו לערך מספרי. לדוגמה - אותה קפיצת 402C, כשהיא מבוצעת מ-3 מ', זוכה לדרגת קושי 1.4, כאשר הקפיצה הקשה ביותר, 409C מאותו גובה, מוערכת בדרגת קושי 4.2. דרגת הקושי משתנה גם בהתאם לגובה שממנו מבוצעת הקפיצה.
לדרגת הקושי יש השפעה ישירה על הניקוד של הקופץ. אולם היא גם מקשה עליו לבצע את הקפיצה ברמה גבוהה. הקופץ צריך לבחור את רשימת הקפיצות שלו בקפידה, כך שיוכל מצד אחד לבצע אותן היטב ומצד שני לקבל עליהן מקדם גבוה, הנגזר מדרגת הקושי.
ניקוד ושיפוט.
מיד לאחר כל קפיצה, מעניקים לה השופטים (חמישה או שבעה שופטים, בתחרויות גדולות) ציון בין 0 ל-10. ציון זה הוא, כבכל גורם אנושי, סוביקטיבי, אולם קיימים קווים מנחים שאליהם אמורים השופטים להצמד. הגורמים שאותם אמורים השופטים להביא בחשבון בקביעת הציון הם:
לאחר מתן הציונים סוכמים אותם, פרט לגבוה ביותר והנמוך ביותר. ההתעלמות מ"נקודות הקצה" נועדה כדי למנוע משופט אחד להשפיע באופן לא הוגן על הניקוד. את הסכום מכפילים בדרגת הקושי כדי לקבל את הניקוד הכולל של הקפיצה. הקופץ שקיבל בסך כל הקפיצות את הניקוד הגבוה ביותר הוא המנצח בתחרות.
בגלל אופיו הסוביקטיבי של השיפוט, פחות משחשוב הציון האבסולוטי שמעניקים השופטים, חשוב שחבר השופטים יהיה עקבי כלפי כל הקופצים. שופט מחמיר או מקל לא ישפיע על תוצאות התחרות היחסיות, בתנאי שיתמיד להחמיר או להקל באופן שווה עם כל המתחרים.
קפיצה למים במשחקים האולימפיים.
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 ניכרה שליטה אמריקנית כמעט מוחלטת בענף, ואולם מאז החלה גם סין להשתתף במשחקים האולימפיים (לוס אנג'לס 1984, תפסה סין את מקומה של ארצות הברית בצמרת הענף. מתוך 122 מדליות זהב שחולקו עד 2018 בקפיצה למים, זכו האמריקנים ב-49, הסינים ב-40, וכל יתר המדינות גם יחד זכו ב-33. בארבע האולימפיאדות מ-2004 עד 2016, זכו הסינים ב-26 מתוך 32 מדליות זהב אפשריות.
בישראל.
תחרויות קפיצה למים בישראל החלו בתחרויות המכביה הראשונה בשנת 1932 שנערכו בנמל חיפה. תחרויות אלה נמשכו באופן קבוע בבריכת בת גלים בחיפה, אחר כך בבריכת השחייה ביד אליהו בתל אביב ולבסוף בבריכת השחייה בקאנטרי קלאב בצפון תל אביב (1969 - 1985). מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 אין בישראל בריכה תיקנית לתחרויות קפיצה למים ולכן לא מתקיימות תחרויות בענף זה.
במשחקים האולימפיים רק קופץ למים אחד, יואב רענן ייצג את ישראל (הלסינקי 1952 ומלבורן 1956).
דויד גרוסמן
דָּוִיד גְּרוֹסְמַן (נולד ב-25 בינואר 1954 בירושלים) הוא סופר, מסאי, משורר, מחזאי ושדרן רדיו ישראלי. ספריו תורגמו לשפות רבות, ופורסמו ברחבי העולם. זוכה פרס ראש הממשלה ליצירה, פרס נלי זק"ש, פרס א.מ.ת, פרס ספיר, פרס אלבטרוס ופרס מאן בוקר הבינלאומי. עמית כבוד זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. חתן פרס ישראל לספרות לשנת תשע"ח. חבר באגודה המלכותית לספרות (RSL) בבריטניה.
בכל יצירותיו משתמש גרוסמן בכלים ספרותיים מודרניים, כגון זרם התודעה, זוויות ראייה שונות בסיפור, ועירוב של דמיון עם מציאות, במיוחד בסיפורי ילדים.
קורות חייו.
דויד גרוסמן נולד בירושלים למיכאלה (ילידת ירושלים) וליצחק (יליד פולין). אחיו הצעיר, ניר, הוא עיתונאי ספורט. בבית למד לאהוב ספרות ובכללה ספרות יידיש. למד בבית הספר 'בית הכרם', וב'תיכון ליד האוניברסיטה' בירושלים, במגמה המזרחנית הראשונה שהוקמה בבית הספר.
בגיל תשע התחיל את דרכו ככתב צעיר. לאחר שירותו הצבאי כנגד ביחידה 8200, המשיך גרוסמן בעבודתו ברדיו ב"קול ישראל" ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים פילוסופיה ותיאטרון.
סיפוריו הראשונים פורסמו בכתב-העת "סימן קריאה". ב-1979, לאחר סיום לימודיו ולפני שפרסם את קובץ סיפוריו הראשון, "רץ", זכה בפרס ניומן עבור סיפורו "יאני על ההר". סיפורו "חמורים" זכה בפרס הארי הרשון ב-1980.
גרוסמן עבד ב"קול ישראל" ככתב וכשחקן תסכיתים, והיה בין מגישי "חתול בשק", שם שודר לראשונה כתסכית ספרו "דו-קרב". שם גם שידר עם דני אלדר את הסדרה ההומוריסטית "סטוץ". גרוסמן תרם את קולו לדיבוב דמויות שונות בסדרה פינוקיו במהלך 1981 אשר בה גם דיבבה רעיה אדמוני, חברתו להגשת סדרת התסכיתים "חתול בשק". בהמשך שידר את התוכנית ״שירים ושיעורים״, אליה התקשרו מאזינים צעירים, שקיבלו מהמורים שהתארחו בה, תשובות לשאלות בנושאי שיעורי הבית. גרוסמן עזב את תוכניתו ב"קול ישראל" בשנת 1988, במחאה על ההגבלות שהוטלו על כתבים, במיוחד בנושאי פלסטינים. באותה שנה זכה בפרס הר ציון בעבור מאמציו לתרום לשלום ולהבנה בין ערבים ליהודים.
חיים אישיים.
גרוסמן נשוי למיכל ולהם נולדו שני בנים ובת. בנם האמצעי , חייל בשירות חובה בחיל השריון, נהרג במלחמת לבנון השנייה, יומיים לאחר שגרוסמן, יחד עם עמוס עוז וא. ב. יהושע, ערך מסיבת עיתונאים ודרש ממדינת ישראל להסכים להפסקת אש ולא להרחיב את הלחימה בלבנון כפי שהחליטה לאחר מכן. על פעולתו במלחמה טרם שנהרג, כחלק מ"כוח בניה", קיבל בנו לאחר מותו צל"ש אלוף.