אנשים כבדי משקל נתפשים כפחות פעילים, אינטליגנטיים, חרוצים, מושכים, פופולריים, מוצלחים ואתלטים מאנשים בעלי משקל ממוצע. אנשים כבדים נתפסים גם כחלשי אופי, נהנתנים ובלתי מוסריים, תכונות שעלולות לגרום לכך שאנשים בחברה המודרנית רואים בהשמנת יתר מצב הניתן לשליטה. ישנה אחידות בתגובות החברתיות השליליות מאוכלוסיות מגוונות - כולל אנשים רזים, סטודנטים, עובדי בריאות, עמיתים, הורים, ואפילו כבדי המשקל בעצמם.
תפקיד התקשורת.
כאשר אנשים שמנים מופיעים בסדרות טלוויזיה, הם לרוב יופיעו כדמויות נלעגות. ככל שהדמות יותר "גדולה", כך יהיו לה פחות אינטראקציות עם אנשים ופרטנרים רומנטיים. הדמויות הללו יטו לעזור פחות כאשר יתבקשו לכך וסביר להניח שהם יופיעו בעת אכילה.
השפעות רגשיות והבדלי מגדר.
לאפליה בשל השמנת היתר עלולות להיות השפעות שליליות רבות בפן הפסיכולוגי והרגשי. המושפעות העיקריות מסטיגמת השמנת היתר הן נשים, הנתונות ללחצים תרבותיים רבים לעמוד באידיאל יופי שאינו עומד בקנה אחד עם הגוף הנשי הממוצע.
דיבור שמן (Fat Talk).
מונח המתייחס לתופעה רווחת בעיקר בשיחות בין נשים, אשר כוללת הערות מזלזלות אודות הופעתם החיצונית של אנשים, בניסיון להקל על הדאגות בנוגע לדימוי הגוף של אדם לגבי הגוף שלו או של עמיתו לשיחה. דיבור שמן משרת מספר תפקידים, כולל שחרור של אשמה, סימון שיוך קבוצתי, מתן תוקף חברתי, הסוואה של נושאים בסיסיים אחרים, ומאפשר שליטה חברתית. סקירת 24 מחקרים שבהם הנבדקים היו ילדים, מתבגרים ומבוגרים, מצאה קשר שלילי בין שיחת שומן לבין שביעות רצון מגופם של אלו העוסקים בה. הקשר בין הפרעת דימוי גוף לדיבור שמן נראה דו-כיווני, עם ממצאים המעידים על כך שעיסוק בשיחת שומן מגביר את אי-שביעות הרצון של נשים מגופן ואת רמות ההפנמה של אידיאל היופי הרזה.
תאוריית ההחפצה (Objectification theory).
תאוריה זו מציעה שבחברה שבה נשים מוערכות על פי הופעתן, חשיפה מתמשכת בסביבתן ובתקשורת לנשים רזות עלולה להוביל נשים לאימוץ האידיאלים של המראה הזה, ובסופו של דבר הן תופסות נקודת מבט חיצונית על גופן (Objectification). הן רואות, מפקחות, ושופטות את המראה שלהן לעומת המראה האידיאלי. בהינתן העובדה שהסטנדרט החברתי המערבי אינו מציאותי עבור רוב הנשים, הערכות חיצוניות לגבי המראה שלהן עלולות לקדם רגשות של אי שביעות רצון, בושה וחרדה של נשים בנוגע לגופן.
לפיכך, אנשים שגופם אינו עומד בדרישות הרזון התרבותיות, עלולים לחוש תחושות אכזבה ואשמה תמידית מגופם. גם אנשים אשר מצליחים לרזות ולהתאים את עצמם למודל היופי, נמצאים לרוב במשטר קפדני מאוד ובסוג של מלחמה מתמדת אל מול גופם. נמצא כי אנשים כבדי משקל מועדים להיות בעלי דימוי גוף נמוך יותר מאנשים בעלי משקל ממוצע. בנוסף, נמצא כי ככל שמשקלם של אנשים גבוה יותר, כך ההערכה העצמית שלהם יורדת.
כנסיית סנט אסטאש
כנסיית סנט אסטאש (בצרפתית: L'église Saint-Eustache) היא כנסייה שנבנתה בין השנים 1532–1637 ונמצאת ברובע הראשון של פריז.
כנסיית סנט אסטאש, רבת ההוד ואחת היפות ביותר בפריז, ניצבת מצפון למשטח דשא רחב ידיים שמעל פורום לה אל, אזור בו התקיים עד שנת 1969 שוק האוכל הסיטונאי הראשי של פריז (לה אל). מצפון לכנסייה עולה רחוב מונטורגיי (rue Montorgueuil), המפורסם בחנויות המזון ובאווירה הכפרית שבו. הכנסייה, למרות שנבנתה בתקופת הרנסאנס, בנויה ברובה בסגנון המזכיר אדריכלות גותית ומוקפת תמיכות דואות אותן ניתן לראות מבחוץ. לעומת זאת, החזית המערבית, שנוספה באמצע המאה ה-18, נבנתה בסגנון הקלאסי. בתוך הכנסייה ישנם קמרונות מרשימים בחלק המזרחי, אך רוב העיטורים הם בסגנון רנסאנס ובסגנון נאו-קלאסי.
שמה הטוב של הכנסייה הביא לבחירתה כאתר טקס הקומוניון של לואי הארבעה עשר הצעיר. מוצרט בחר גם הוא במקום הקדוש לטקס קבורת אמו. בין האנשים המפורסמים שהוטבלו בינקותם בכנסייה ניתן למנות את הקרדינל רישלייה, ז'אן אנטואנט פואסון (Jeanne-Antoinette Poisson, הלא היא מאדאם דה פומפדור), וכן את מולייר, שגם התחתן בכנסייה כשני עשורים לאחר הטבלתו בה.
באתר זה, שהיה ידוע במוצרי המזון מכל הסוגים שנמכרים בו, נבנתה כנסייה קהילתית בשנת 1223, הודות לאדם בשם אלֶה (Alais), שהשיג את המימון לבנייתה על ידי הטלת מיסים על סלי הדגים שנמכרו בסמוך. אלה בנה בית תפילה שהוקדש לקדושה המעונה אנייס.
בניית המבנה הנוכחי החלה בשנת 1532. רנה בנואה (René Benoist), שהיה הכומר של כנסיית סנט אסטאש בשנת 1569, זכה להשפעה רבה בקהילתו ואף כונה "האפיפיור של לה-האל". בשנת 1578 הצליח לגייס כספים לשם השלמת בניית כנסייתו, בעזרת עצומה שהדפיס ופרסם. בתקופתו הושלמו חלקים גדולים מאולם התווך וכן מספר רב של חלונות. ואולם, העבודה על הכנסייה מעולם לא הגיעה לסיומה; בנייתו של מגדל בצד שמאל של הכנסייה (ראו תצלום) הופסקה באחת ולא הושלמה.
הכנסייה הוקדשה לאֶוּסטאכיוס הקדוש, גנרל רומאי וקדוש מעונה שהועלה על המוקד יחד עם משפחתו במאה השנייה לספירה, לאחר שהמיר את דתו לנצרות.
בעת המהפכה הצרפתית חוללה ונבזזה הכנסייה, כמרבית הכנסיות באותה תקופה, ושימשה זמן מה כאסם. עם זאת, כמה ציורים מרשימים שצייר רובנס בשנת 1611, ובהם "התלמידים באמאוס" (Disciples d'Emmaüs) עדיין מעטרים את הכנסייה כיום.
מעל לכניסה המערבית מצוי עוגב עצום-ממדים, בן 101 קלידים ו-8,000 צינורות. זהו העוגב השלישי בגודלו בצרפת, לאחר העוגב בקתדרלת נוטרדאם של פריז (107 קלידים) וזה של כנסיית סן-סולפיס (102 קלידים). הכנסייה מחזיקה בעוגב מאז המאה ה-16, אך הוא שונה, שופץ ושודרג במשך השנים. העוגב שופץ לאחרונה בשנת 1989 על ידי יצרן העוגבים ההולנדי, ואן דן הבל (Van Den Heuvel). העוגב נחשב לאחד הטובים והיוקרתיים ביותר בעולם כיום, בין השאר בזכות נגן העוגב המפורסם של הכנסייה מאז 1963, המלחין ז'אן גיו (Jean Guillou). בכל קיץ מתקיימים במקום קונצרטים לעוגב.
כנסיית סן סולפיס
רוחות רפאים
מחמצים
ישראל רוזן
הרב ישראל רוזן (אייר ה'תש"א, מאי 1941 – י"ג בחשוון ה'תשע"ח, 2 בנובמבר 2017) היה רב ציוני דתי, מייסד וראש מכון צומת לענייני הלכה וטכנולוגיה, ראש מערכת השנתון "תחומין" שבהוצאת המכון. מייסד מינהל הגיור ודיין במינהל, עורך עלון פרשת השבוע "שבת בשבתו" וכותב טור פובליציסטי בעלון. עסק גם בענייני פרשנות התנ"ך על פי חז"ל.
ביוגרפיה.
נולד לבת-ציון ולדב רוזן בתל אביב. למד בישיבת היישוב החדש ובכרם ביבנה והוסמך לרבנות. בשנים 1973–1976 למד אלקטרוניקה במכון לב ובאוניברסיטת בר-אילן והוכשר כמהנדס. עבד במכון המדעי טכנולוגי להלכה שבירושלים, ובשנת 1976 הקים את מכון צומת (ראו להלן). במקביל עסק בכתיבה פובליציסטית-ציבורית (בין השאר גם ב-ynet). כתב ספרים ופרסומים נוספים בענייני מקרא ועוד. החזיק בעמדות שמרניות-ימניות בתחומים הפוליטיים ובתחומים דתיים.
בשנת 1980 יזם את השנתון "תחומין" המוקדש לסוגיות תורה, חברה ומדינה.
באפריל 2008 זכה בפרס לב שניתן על ידי מכון לב, בנושא תורה ומדע.
במרץ 2011 זכה בפרס ירושלים שמוענק בכנס ירושלים של ערוץ 7.
נפטר בגיל 76, ב-2 בנובמבר 2017.
התגורר באלון שבות, והיה נשוי לשלומית, בתו של נתן גרדי, ואב לחמישה. אחיו הוא הרב יגאל רוזן, ראש ישיבת אור ישראל. בנו הוא הסופר יקהת רוזן. בן נוסף, הרב אביה, הוא ראש מדרשת השילוב נטור, לשעבר ראש מדרשת עין הנציב.
פועלו במכון צומ"ת.
עיסוקו המרכזי של הרב רוזן היה מכון צומ"ת. בהקדמה לספרו 'בחצוצרות בית ה' כתב: "בשנת תשל"ו (76) ייסדתי את מפעל חיי, מכון 'צומת' – צוותי מדע ותורה – באלון-שבות, גוש עציון". במכון עסקו המכזי היה בפתרונות "הלכתיים-טכניים: יישום עקרונות הלכתיים במכשירים טכנולוגיים (בעיקר אלקטרוניים) כדי שישתמשו בהם במסגרת ההלכה. פרסם מאמרים רבים בנושא זה. ייסד את השנתון "תחומין"; ונכון לעד תשפ"א הודפסו כ-40 כרכים. פתרונותיו של מכון 'צומת' מיושמים במערכות הרפואה והביטחון, במוסדות ובבתים פרטיים.
פועלו במינהל הגיור.
הרב רוזן ראה במינהל הגיור, אותו ייסד, את מפעל חייו. הוא ניסה בפועלו בתחום זה להוביל לתהליך גיור אחיד, שיאופיין במתינות הלכתית ובעמידה בסטנדרטים כלליים לכל הגיורים הנעשים על ידי המינהל. הוא התנגד לביקורת על המינהל מגורמים חיצוניים (גופים אקדמיים או לא אורתודוקסים) בטענה שביקורת זו תחליש את המינהל ותוציא את ידם של החרדים על העליונה בכל הקשור לנושא הגיור.
דעותיו.
בשנת 2006 התייחס לסכנה שבה היו נתונים אז תושבי עוטף עזה בשל הרקטות שנורו עליהם בתדירות גבוהה מרצועת עזה שבשלטון חמאס. לדבריו, על פי המוסר המערבי המקובל המדינה אינה יכולה להשיב אש מפאת החשש שייפגעו ממנה אזרחים. לכן מוסרי היה לדעתו להקים "מיליציות בלתי נשלטות" של צעירים בני האזור אשר ישיבו מלחמה שערה. ואולם, לדבריו, ההצעה אינה יעילה משום שגורמי שמאל בתקשורת יחשפו את התוכנית.