מחזות ירדן (בערבית: محافظات الأردن) הם המחוזות האדמיניסטרטיביים המרכיבים את הממלכה האשמית של ירדן. ירדן מחולקת ל-12 מחוזות (בערבית: محافظة) ואלה מחולקים ל-52 נפות (בערבית: ناحية).
בעוד השלטון המרכזי של המדינה מצויי בידי מלך ירדן, השלטון המקומי נמצא בידי מושלים אשר ממונים על ידי המלך. אומנם השלטון המרכזי בוחר מי יעמוד בראש כל מחוז, אך הוא אינו מתערב בניהול השוטף של המחוזות וכך כל מחוז אחראי על תחום שיפוטו וכל המתרחש בו ושולט על נושאים מהותיים כמו הכלכלה, הפיתוח, התרבות וכדומה.
מחוזות.
להלן רשימה של מחוזות ירדן עם עיר הבירה של כל מחוז בסוגריים
הוהי
שפיירא
מרק דבורז'צקי
מַרְק מאיר דְבוֹרְזֶ'צְקי (בכתיב יידי: דוואָרזשעצקי; בפולנית: Mark Dworzecki; בצרפתית: Marc Dvorjetski; 5 במרץ 1908 – ג' בניסן תשל"ה, 15 במרץ 1975) היה רופא והיסטוריון ישראלי. עסק בחקר נושא הרפואה בשואה, נושא שחווה בעצמו כרופא יהודי בגטו וילנה ובמספר מחנות עבודה.
זכה בפרס ישראל במדעי החברה בשנת 1953 על ספרו 'ירושלים דליטא בשואה ובמרי'.
ביוגרפיה.
מרק בן דב דבורז'צקי נולד ב-1908 בעיר וילנה שבצפון-מערב רוסיה (לבסוף בפולין; כיום בירת ליטא). לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון החל ללמוד רפואה באוניברסיטת ננסי, ולבסוף קיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת וילנה בשנת 1935. מנעוריו היה פעיל בתנועה הציונית, ונבחר למועצת עיריית וילנה מטעם הסיעה הציונית.
במלחמת העולם השנייה.
בעת שפרצה מלחמת העולם השנייה שירת דבורז'צקי בצבא הפולני ונפל בשבי. הוא נמלט ממחנה השבויים, והגיע לעיר הולדתו וילנה. לאחר כניסת הגרמנים לליטא והקמת גטו וילנה ב-1941, פעל כרופא בגטו. בגטו התקיימה מערכת רפואית מפותחת למדי, וד"ר דבורז'צקי מציין בספריו את תושייתם של כמה מעמיתיו באלתור תרופות ותכשירים רפואיים. יחד עם עבודתו הרפואית, ותחילתה של מלאכת התיעוד של הנעשה בגטו, השתתף גם בתנועת המרי שפעלה בגטו. הוא תכנן להימלט אל שורות הפרטיזנים ביערות, אך לפני שיצא הדבר לפועל נשלח למחנות עבודה באסטוניה, בספטמבר 1943. במחנות העבודה באסטוניה הועסקו רבבות יהודים בעבודות כפייה. הרופאים שביניהם הועסקו גם כ"מטפלים" שהיו אמורים לטפל בעצירים, בעיקר בגלל החשש הגרמני ממגיפות והרצון לנצל את כוח העבודה של עובדי הכפייה. הרופאים היהודים נאלצו לנהל משחק מוחות עם הרופאים הנאצים הממונים עליהם, בנסותם להציל יהודים מפני הוצאה להורג על ידי הסוואת מחלותיהם באמצעים שונים. כשהתקרבו הכוחות הסובייטים לאסטוניה, חוסלו החולים והחלשים מבין היהודים במחנות העבודה, והנותרים, בהם דבורזצ'קי, הועברו למחנות עבודה בגרמניה. ימים אחדים לפני כניסת צבאות בעלות הברית, נמלט עם חבריו מהמחנה שבו שהו באזור טירול.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה הגיע לפריז, שם היה עורך העיתון היהודי "אונזער ווארט" ('מילתנו').
פרסם סדרת מאמרים תחת הכותרת "מחשבות החוזר", שעוררו הדים בעיתונות העולמית.
בשנת 1949, לאחר קום מדינת ישראל, עלה ארצה. בארץ היה רופא בקופת חולים כללית, וערך את כתב העת לרופאי הקופה, "דפים רפואיים". היה מראשי המועצה הציבורית הרפואית של ההסתדרות ומפעילי ארגון הרופאים חברי ההסתדרות.
בנוסף עמד בראש ארגונים יהודיים בארץ ובעולם, בהם הארגון העולמי של לוחמים יהודים, פרטיזנים ואסירי המחנות, הארגון העולמי של יוצאי וילנה וארגון הפרטיזנים, לוחמי המחתרות ומורדי הגטאות.
דבורז'צקי ראה לעצמו חובה להנציח את מאמציהם של הרופאים היהודים בתקופת השואה, בגטאות ובמחנות, וגם את זוועות הרפואה הנאצית.
החל באמצע שנות ה-50 פעל לייסד קתדרה למחקר ולימוד השואה: לאחר שלא עלה בידו לעשות זאת באוניברסיטה העברית בירושלים או באוניברסיטת תל אביב, פנה לאוניברסיטת בר-אילן בעניין, ואף דאג למימון, ובשנת 1959 ייסד את הקתדרה לחקר השואה באוניברסיטת בר-אילן, שהייתה הקתדרה הראשונה לחקר השואה בעולם, ועמד בראשה. חרף מחקריו, ניסיונו והמוניטין שרכש, על מנת לזכות בקביעות, נאלץ לבסוף להציג דיסרטציה בהיסטוריה, וב-1967 קיבל תואר דוקטור להיסטוריה מהסורבון, על מחקרו "מחנות היהודים באסטוניה 1942–1944", שבשנת 1970 הופיע בעברית בהוצאת "יד ושם".
בשנת 1953, שבה חולק לראשונה פרס ישראל, זכה דבורז'צקי בפרס בתחום מדעי החברה על ספרו "ירושלים דליטא בשואה ובמרי", הדן בחיי וילנה בתקופה הכיבוש הנאצי.
ב-1957 זכה בפרס צבי קֶסֶל לספרות של יהדות מקסיקו על הממואר "בין הבתרים", המתאר את חייו בגטו וילנה.
דבורז'צקי היה מן המתנגדים להסכם השילומים עם מערב גרמניה.
העיד במשפט אייכמן. בשנות ה-50 רץ לכנסת השלישית מטעם מפא"י אך לא נבחר לכנסת.
נפטר בתל אביב בשנת 1975 בתום מחלה ממושכת. נקבר בבית העלמין קריית שאול בנוכחות קהל רב.
הניח אישה, בן ובת. בתו אסתר היא היסטוריונית, שחקרה בין היתר את הרפואה ובריאות הציבור בתקופת בית שני.
מחקריו.
תחום התמחות ייחודי לדבורז'צקי היה חקר הרפואה בשואה, מן ההיבט ההיסטורי, האתי והרפואי. בין היתר חקר את השפעותיו ארוכות הטווח של הרעב והקשיים, שחוו ניצולי המחנות, על בריאותם הנפשית והגופנית ועל הסתגלותם לחיי החברה לאחר השחרור. הוא מצא, שניצולי השואה שהגיעו לישראל השתלבו בחברה בצורה טובה יותר מלא-יהודים שנכלאו במחנות העבודה, ושבו לאחר המלחמה לבתיהם. לפי השערתו של דבורז'צקי, דווקא המעבר הקיצוני שחוו ניצולי השואה היהודים, שהיה עליהם לבנות את חייהם מחדש, להתאקלם בארץ חדשה ולרוב גם לבנות משפחות חדשות, הקל עליהם לחזור לחיים תפקודיים בהשוואה לדנים או צרפתים שחזרו מהמחנות אל בתיהם ומשפחותיהם הקודמים.
עיזבונו.
הארכיון של מארק דבורז'צקי נמצא ביד-ושם. ספרייתו הועברה למוזיאון לוחמי הגטאות
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
שבע האחיות
שבע המדינות האחיות בהודו הן המדינות הנמצאות בצפון מזרח הודו, מופרדות מהודו על ידי בנגלדש ובהוטן, ומקושרות במעבר יבשתי צר.
המדינות הן: ארונאצ'ל פרדש, אסאם (אוחום), נאגאלנד, מניפור, מגהלאיה, טריפורה ומיזוראם.
על פי הגדרת ממשלת הודו השם המלא הוא "שבע האחיות והאח" כשמנהלית מצורפת גם מדינת סיקים הבודהיסטית כמדינה שמינית על אף היותה מנותקת גאוגרפית מיתרת השבע, היות שאינה שייכת לבנגל המערבית השכנה ויש לה מאפיינים דומים לשבע האחיות.
גאוגרפיה.
חבל ארץ ששטחו כ-260,000 קמ"ר. נמצא בצפון מזרח הודו, גובל בצפון עם סין (כולל טיבט), בצפון ובמערב עם בהוטן, במערב ובדרום עם בנגלדש, במזרח ובדרום עם מיאנמר .
הקשר היחיד עם שאר הודו הוא דרך "צוואר התרנגולת", גשר יבשתי צר שרוחבו עד 33 ק"מ המחבר את אסאם עם מערב בנגל.
השטח כולל את ההימאליה המזרחית, השתפלות הקמט המזרחי של ההימאליה, מישורי הסחף של הברהמפוטרה וגבעות מגהאליה. התבליט הררי בחלקו ומישורי במישורי ההצפה הענקיים של נהר הברהמפוטרה, בחלקו המערבי זהו אחד האזורים הגשומים ביותר בעולם.
צ'רפונג'י (המכונה סורה) ומוסינראם שבמגהאליה הן הערים הגשומות בתבל, ושתיים משלוש נקודות המדידה הגשומות בעולם אחרי הר ואיאלהאלה בקאואיי שבהוואי. בערים סמוכות אלו יורדים בממוצע כ-12,000 מ"מ משקעים בשנה.
זורמים בו הנהר ברהמפוטרה, מהגדולים והארוכים בנהרות תבל, נהר בארק ונהרות אחרים. עקב הגשמים המרובים ניתן למצוא באזור מפלים רבים הזורמים בעיקר בתקופת המונסון.
בברהמפוטרה נמצא האי מאג'ולי שהוא אי-הנהר המיושב הגדול בעולם, ומרכז תרבות הסאטרה. שטחו 886 קמ"ר.
אסאם (אחום) היא מולדת המשי בעולם, משם נדדה הטכנולוגיה של הפקתו לסין, ומשם ליתרת העולם. מדינות שבע-האחיות, פרט למדינת אחום, הן אזור הררי נחשל כלכלית יחסית למרבית מדינות הודו, אף על פי שהן כוללות שלוש מדינות נוצריות בהן הכנסייה מביאה את רמת הקריאה והכתיבה לרמה סבירה, ומדינת מיזורם, השנייה בהודו באחוז יודעי קרוא וכתוב. בדומה לרוב חלקי הודו, מתפרנסים מרבית התושבים מחקלאות, בעיקר גידול אורז, ירקות, תה ותה אסאם (60% מהתה המגודל בהודו כולה גדל באחום) וכן עיבוד חזרן (במבוק). המחצבים במדינה מעטים וכוללים נפט גולמי וגז טבעי, כמו גם את שדה הנפט הפעיל הוותיק בעולם, המפיק ברציפות נפט עוד מהמאה ה-19. אין בארצות צפון-מזרח תעשייה משמעותית, ופרט לזיקוק נפט, עיבוד תה ומחצבים אין תעשייה, אלא רק מלאכות נגרות, אריגה ומלאכת יד זעירה.
דמוגרפיה.
התושבים המקוריים של שבע האחיות הם ברובם ממוצא בורמזי, סיני, טיבטי, מונגולי וקמבודי, מלמעלה מ-150 שבטים שונים, בעלי שפות שונות, נוהגים, מורשת לבוש ואמונות שונות, הנבדלים מרוב תושבי הודו גם במראם החיצוני, בשטח שבע האחיות מתגוררים רבים מאוכלוסיית האדיוואסי של הודו.
במהלך "נדידת העמים" שהתרחשה בטרם קבלת העצמאות והחלוקה להודו ההינדית והודו המוסלמית (פקיסטן), עודדו שלטונות הודו המוסלמים הגירת מוסלמים רבים מבנגל המזרחית (בנגלדש) אל שבע האחיות בתקווה לקבלת ריבונות על השטח בהחלטת החלוקה.
בשנות ה-70, בתקופת מלחמת העצמאות של בנגלדש, הגיעו אלפי פליטים מוסלמים, ותרמו גם הם לשינוי הדמוגרפי.
שבע האחיות, ובעיקר מדינת מיזוראם הם ביתם של בני מנשה, בני שבט קוקי-צ'ין (מיזו) שחלקו הזעום מזהה עצמו כצאצאי שבט מנשה - מעשרת השבטים האבודים.
היסטוריה.
כאשר עזבו הבריטים את הודו, נקרעו שטחים מהודו לטובת מדינת פקיסטן, מחוזות האחריות הבריטיים שאינם נסיכויות עצמאיות, שלא היו מוסלמיים במובהק, הוקצו על ידי הבריטים להודו העצמאית.