הסיפוח של מחוזות אלזס ולורן בידי גרמניה והתבוסה המשפילה בקרב סדאן עוררו שנאה צרפתית עמוקה כלפי גרמניה ורצון לנקמה. הצרפתים רצו להתנקם לא רק על ההפסדים הצבאיים והטריטוריאליים, אלא גם על כך שצרפת כבר לא הייתה המעצמה הגדולה והחשובה ביותר באירופה. ההפסד הצרפתי במלחמה גם גרם לחוסר יציבות פוליטי, ששיאו במהפכה ובייסוד הרפובליקה הצרפתית השלישית. ביסמרק היה מודע לבעיות אלה בשנותיו האחרונות וניסה לפייס את הצרפתים על ידי עידוד ההתפשטות שלהם מעבר לים. אך הרגש האנטי-גרמני הוסיף להתקיים. הסכם צרפתי-גרמני מ־1884, שמחה כנגד ההסכמה האנגלו-פורטוגזית במערב אפריקה לא שרד לזמן רב, לאחר שהממשלה הפרו-אימפריאליסטית של ז'ול פרי בצרפת נפלה ב־1885.
מרוץ הנשק האנגלו-גרמני.
גורם נוסף שתרם למלחמה היה הצטברות המתח בין גרמניה ובריטניה כתוצאה מרצונה של גרמניה להיעשות כוח ימי משמעותי. הבריטים האמינו, כי הדבר היחיד שמחזיק יחד את האימפריה העצומה שלהם הוא כוחם הימי, ולכן חשו מאוימים מהמדיניות הימית האגרסיבית של גרמניה. ההיבט הזה של הסכסוך בין הגושים קיבל ביטוי בולט במשבר מרוקו שקדם למלחמה.
מתח בבלקנים.
מרכיב חשוב בחבית הנפץ הדיפלומטית היה השאיפות הלאומיות החזקות במדינות הבלקן, שפנו לאוסטריה-הונגריה או לרוסיה שיתמכו בהן. העלייה של חוגים אנטי-אוסטריים בסרביה לאחר מהפך ב־1903 תרמה למשבר ב־1908 בעקבות הסיפוח האוסטרי החד־צדדי של בוסניה והרצגובינה, כשלחץ גרמני הכריח את רוסיה שלא להתערב בסכסוך.
בנוסף, נוצר ואקום לאחר הפלתו של הסולטאן עבדול חמיד השני על ידי הטורקים הצעירים, שמטרתם הייתה להביא לחוקה.
דאגה בחוגי השלטון הגרמניים בשל ההתאוששות המהירה של רוסיה ממלחמת רוסיה יפן לאחר 1908 הביאה לתמיכה במכה מקדימה לפני שהחימוש הרוסי המתגבר יטה את הכף נגד גרמניה ואוסטריה-הונגריה. עד 1913, כבר האריכו צרפת וגרמניה את השירות הצבאי המיועד לחייליהן, ובריטניה חתמה על הסכמים בענייני צי ודיונים בעניינים צבאיים עם צרפת בשנה הקודמת.
הקייזר וילהלם השני.
תחת ההנהגה הפוליטית של הקנצלר הראשון שלה, אוטו פון ביסמרק, הבטיחה גרמניה את מקומה החדש באירופה על ידי ברית עם אוסטריה-הונגריה והבנה דיפלומטית עם רוסיה. ביסמרק החל לתור אחר בריתות והסכמים עם מדינות נוספות. הוא חתם הסכם שלום עם כמעט כל מדינה באירופה חוץ מצרפת. הוא פחד מאוד ממלחמה שתהרוס את המדינה החדשה שהוא הצליח ליצור בשנות ה־60. עם מותו של וילהלם הראשון, הייתה מערכת בריתות מסועפת באירופה ששמרה על שלום קריר.
וילהלם השני, שעלה לכס הגרמני ב־1888, היה שליט צעיר שרצה לנהל את המדיניות בעצמו, למרות השיפוט הדיפלומטי החפוז שלו. לאחר הבחירות של 1890, שבהן גדלו מפלגות המרכז והשמאל, וכן בשל חוסר הרצון שלו לרשת קנצלר שהדריך את סבו למשך רוב הקריירה שלו, ארגן וילהלם את התפטרותו של ביסמרק.
הרבה מהעבודה המורכבת של הקנצלר נהרסה בעשורים הבאים, כאשר וילהלם לא הצליח לחדש את ההסכם עם רוסיה ב־1887, מה שנתן לצרפת הזדמנות לכרות ברית מלאה איתה ב־1894. הניסיון של וילהלם ליצור צי חזק יותר מזה של בריטניה היה הרה-אסון עוד יותר, מאחר שהוא הביא להסכמה הלבבית מ־1904 ולהרחבתה גם לרוסיה ב־1907.
מסילת הברזל ברלין-בגדאד.
זמן קצר לאחר שרכבת האוריינט אקספרס הסיעה את נוסעיה הראשונים דרך הבלקנים לקונסטנטינופול ב־1888, קיבלו בנקאים גרמנים אישור ממנהיגים טורקים לבנות מסילת ברזל עמוק יותר לתוך האימפריה העות'מאנית. ב־1903, הבינו מדינות אחרות באירופה כי הגרמנים מבקשים לבנות מסילת ברזל שתחבר בין גרמניה למפרץ הפרסי, וכך לעקוף את תעלת סואץ. מדינות אלו פחדו כי הרכבת תגביר עוד יותר את היתרונות הפוליטיים והכלכליים של גרמניה.
היסטוריוגרפיה.
הגורמים המדויקים של המלחמה נדונו רבות מאז תחילת המלחמה. מיד לאחר המלחמה, התפרסמו במדינות בעלות הברית מחקרים אקדמיים רבים שהאשימו את גרמניה באחריות למלחמה. אך מחקרים אחרים משנות ה־20 וה־30 האשימו את כל הצדדים במידה שווה. רבים האשימו גורמים שונים כמו מערכת הבריתות החשאיות, דגש על מהירות ההתקפה, תכנון צבאי לא-גמיש, רעיונות דרווינאיים וחוסר במנגנוני הפסקה ללוחמה. רעיונות אלה שמרו על תוקפם בעשורים שחלפו מאז. באותו זמן, התפרסמו חיבורים רבים של פוליטיקאים ומשתתפים אחרים במלחמה שביקשו לטהר את שמם. בגרמניה הם לרוב דחו מעליהם את האשמה, ואילו במדינות בעלות הברית הם האשימו את גרמניה או את אוסטריה-הונגריה. הנושא היה טעון רגשית בשנים שבין המלחמות, וייתכן כי כעס שנותר בגרמניה על האשמות אלה עזר לנאצים לעלות לשלטון, שכן הם הדגישו את חוסר האשמה של גרמניה במלחמה.
ב־1961 כתב ההיסטוריון פריץ פישר ספר בעל השפעה רבה, שהאשים את גרמניה באחריות למלחמה. פישר חשב כי לשרים רבים בממשלה הגרמנית היו תוכניות התפשטות מוגזמות, שנוסחו לאחר היתרון הסוציאל-דמוקרטי בבחירות 1912. הוא טען כי הם ביקשו להשתמש בהתפשטות חיצונית ובתוקפנות כדי למנוע לחץ פנימי ודמוקרטיזציה. חלק ממחקרו מבוסס על "תוכנית ספטמבר" של תאובלד פון בתמן-הולווג, שתיאר את מטרות המלחמה הגרמניות. בעקבות מחקרו של פישר צמחה אסכולה שלמה של מחקרים דומים, המדגישים את הפוליטיקה הגרמנית הפנימית. בין החוקרים הבולטים באסכולה זו הם עמנואל גייס, וולפגנג מומזן ופולקר ברגהאן.
תאוריית "מסיבת המלחמה הברלינאית", וכן גרסאות אחרות שלה, המאשימה את הגורמים הפוליטיים הגרמניים נעשתה לאורתודוקסיה בשנים שלאחר הפרסום של פישר, אך סופרים רבים התקיפו אותה.
בתחילה הביא הרעיון לתגובה חזקה, בעיקר מהיסטוריונים גרמנים שמרנים, כמו גרהרד ריטר, שחשב כי התזה מעוותת ולא מדויקת. ריטר חשב כי גרמניה הייתה דומה למדי לשאר המדינות, ולא ניתן לבודד אותה כאשמה הבלעדית.
ארנו מאייר ב־1967 הסכים עם כמה היבטים של התאוריה, אך חשב כי היא מבודדת את גרמניה מההקשרים ההיסטוריים שלה. מאייר חושב כי כל המדינות פעלו באופן דומה לגרמניה בשנים שלפני המלחמה. סמואל ר. ויליאמסון מניח את רוב האחריות לרגלי האליטה האוסטרו-הונגרית, ולא הגרמנית, בספרו מ־1990, "אוסטרו-הונגריה והתרחשות מלחמת העולם הראשונה". מחקרים אחרים מהתקופה האחרונה הם אלה של ניאל פרגוסון, "צער המלחמה" שדוחה לחלוטין את התזה של פישר, ומאשים את הדיפלומטיה הבריטית, ושל דייוויד פרומקין, שמאשים את גרמניה ואוסטרו-הונגריה בספרו "הקיץ האחרון של אירופה" שפורסם ב־2004.
מגדל או אקס או
ארנה לין
אֹרנה אהובה לין (נולדה ב-1956) היא עורכת דין ישראלית העוסקת בדיני עבודה, דין אזרחי ומשפט מסחרי.
ביוגרפיה.
ארנה לין נולדה ב-1956 לרות ולאמנון לין, לימים חבר הכנסת, והיא נכדתם של אבא וחנה חושי. שני אחיה הם פרופ׳ שי לין וד"ר רן לין.
למדה בתיכון הריאלי בחיפה והמשיכה ללימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. לין עשתה את ההתמחות (סטאז') בבית המשפט העליון (אצל השופט חיים כהן) ובפרקליטות המדינה בירושלים.
קריירה מקצועית.
לין תחילת דרכה המקצועית כיועצת משפטית בממונה על השכר ולנציב שירות המדינה במשרד האוצר, לשם הצטרפה ב-1981. ב-1985 פרשה משירות המדינה והחלה קריירה במשרדים פרטיים - תחילה במשרד ש. פרידמן (כשכירה) והחל מ-1991 במשרד מ. זליגמן (כשותפה).
החל מינואר 2003 היא בעלת משרד עורכות דין פרטי, "ארנה לין ושות'", משרד שהקימה עם עו״ד יפעת עובדיה ממיסדות עולים ביחד. משרדה של ארנה לין נחשב לאחד המובילים בישראל בתחום דיני העבודה, ומייצג מספר ארגוני עובדים גדולים במשק כמו הסתדרות העובדים הכללית החדשה, ההסתדרות הרפואית, ארגוני הסגל האקדמי באוניברסיטאות, ועדי עובדים נוספים, ג'וינט ישראל, ארגונים נוספים וכן יועצת משפטית של תיאטרון בית לסין.
המשרד הוביל כמה מהפסיקות המרכזיות בתחום יחסי העבודה. ב-2011 ייצגו לין, לוי-אטינגר ושלומיוק-בבאי את שדולת הנשים ואורית גורן בבג"ץ בתיק אורית גורן נגד הום סנטר, בדרישה לבטל את החלטת בין הדין לעבודה כי הפרש שכר לא גדול בין נשים לגברים אינו אפליה בלתי חוקית. ב-2013 ייצגה לין את ההסתדרות בתביעה נגד חברת פלאפון בנושא התאגדות עובדי פלאפון. השופטת נילי ארד קבלה את טענת ההסתדרות שלמעסיק אסור להתערב בהחלטת עובדיו להתאגד.
עתרה נגד משרד הבריאות וקופות החולים וייצגה חולי איידס אשר תבעו את הכנסת קוקטייל התרופות לסל הבריאות, ונשים אשר תבעו לקבל מספר בלתי מוגבל של טיפולי הפריה.
בינואר 2018 נכלל שמה ברשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון.
פעילות ציבורית.
ארנה לין הייתה חברה בוועדות ציבוריות אחדות, ובין היתר ועדה לחקירת אסון פסטיבל ערד; ועדת רף – לבדיקת מצב הקולנוע בישראל; ועדת ניצני – לבדיקת שכר המנהלים בעמותות ציבוריות.
לין הייתה ממייסדות מרכז השופט חיים כהן להגנה משפטית על זכויות אדם ומכהנת כמשנה לנשיאת מועצת העיתונות בישראל, וחברה במועצה לביקורת סרטים ומחזות. היא חברת ועד מנהל בעמותת יוזמות קרן אברהם, בוועדה הציבורית של עיגול לטובה. כמו כן הייתה מתנדבת וחברת הנהלה באגודה לזכויות האזרח.
לין פעילה בלשכת עורכי הדין. לין כיהנה בין השנים 1999 ל-2003 כיושבת ראש ועד מחוז תל אביב של הלשכה, והייתה האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד יושבת ראש ועד מחוז. לין כיהנה כיושבת ראש המועצה הארצית של הלשכה בין השנים 2003 ל-2006, והייתה האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד זה.
לקראת הבחירות לרשויות המקומית בשנת 2018 שובצה לין במקום השישי ברשימת "אנחנו העיר" בראשות אסף הראל.
חיים אישיים.
לין מתגוררת בתל אביב עם בת-זוגה, השחקנית רבקה נוימן.
יפן בתקופת הכיבוש האמריקאי