בשנותיו הראשונות, בלט סדלר'ס ולס הפך לאחת מלהקות הבלט הראשונות מחוץ לברית המועצות שהפיקו הצגות בלט מלאות של מריוס פטיפה ולב איבנוב, שהיו מרכזיים ברפרטואר של הבלט הרוסי הקיסרי. כדי להציג את הצגות הבלט אלו עם להקתה החדשה, דה ולואה העסיקה את ניקולס סרגייב, מנהל אמנותי לשעבר בבלט הרוסי. הוא ביים הפקות של "היפהפייה הנרדמת" של פטיפה, "אגם הברבורים" ו"מפצח האגוזים" של פטיפה ואיבנוב, "קופליה" של פטיפה ואנריקו צ'יקטי וז'יזל של פטיפה. לאחר שנוצרו בעזרת סימון כוראוגרפי שנכתב בסנט פטרבורג בתחילת במאה ה-20, יצירות אלה נכללו מאז ברפרטואר של הבלט המלכותי. כיום הלהקה משתמשת בהפקתו של פיטר רייט משנת 1984 למפצח האגוזים, אשר משתמשת בחלק מהסימון שיצר סרגייב.
חידושו של סרגייב לבלטים אלו בלונדון נחשבת לנקודת היסוד של רפרטואר הבלט הקלאסי המסורתי, והובילה לחזרתם לבמות בכל רחבי העולם. סרגייב נחשב לאחד התורמים המשמעותיים לפופולריות של הבלט בעולם. הסימון הכוראוגרפי שלו וחומרים אחרים הקשורים אליו נשמרו באוסף סרגייב, חלק מאוסף התיאטרון של אוניברסיטת הרווארד.
פרימה בלרינה אסולוטה - הרקדנית הטובה ביותר.
הבלט המלכותי הוא אחת מלהקות הבלט היחידות בעולם שהעסיקה ארבע רקדניות שנחשבות כ"פרימה בלרינה אסולוטה", תואר המוענק לרקדניות הבלט הבולטות ביותר, מתוכן שלוש שלמדו בבית הספר המלכותי לבלט.
הראשונה מביניהן הייתה אליסיה מרקובה אשר אומנה אישית על ידי נינט דה ולואה כחלק מבלט רוס של סרגיי דיאגילב. היא הוזמנה להיות אחת מהרקדנים המייסדים של הבלט המלכותי ויועדה להיות הרקדנית הראשית הראשונה בלהקה ובהמשך הוכרה כ"פרימה בלרינה אסולוטה".
נינט דה ולואה גילתה ואימנה באופן אישי אף את מרגוט פונטיין, תוך שהיא מזמינה אותה להצטרף לבית הספר המלכותי לבלט, אותו ייסדה דה ולואה, ושם עשתה פונטיין את כל הקריירה שלה עם הלהקה. בתור מתנה ליום הולדתה השישים, הוכרזה פונטיין כ"פרימה בלרינה אסולוטה" על ידי המלכה אליזבת השנייה.
פיליס ספירה הצטרפה לבית הספר המלכותי לבלט בשנת 1959 ולאחר סיום לימודיה הצטרפה ללהקת ההופעות של הבלט המלכותי. בהמשך היא חזרה אל מולדתה דרום אפריקה, שם הוכרזה כ"פרימה בלרינה אסולוטה" על ידי הנשיא בשנת 1984.
האחרונה היא אלסנדרה פרי, אשר סיימה את הכשרתה בבית הספר המלכותי הגבוה לבלט והחלה את הקריירה שלה בבלט המלכותי. לאחר שרקדה עם הלהקה במשך ארבע שנים היא הוכרזה כ"פרימה בלרינה אסולוטה" של בלט תיאטרון לה סקאלה במילאנו.
רקדניות אחרות שקיבלו את תואר "פרימה בלרינה אסולוטה" הופיעו עם הבלט המלכותי בתור רקדניות אורחות, ביניהן הבלרינה הצרפתייה איווט שאווירה והבלרינה הגיאורגית נינו אנניאשווילי.
מבנה.
בבלט המלכותי ישנם שש דרגות של רקדנים בסדר עולה:
בבלט המלכותי ישנן גם דרגות מיוחד לאמן אורח ואמן אורח ראשי. תואר אמן אורח ניתן לרקדן זמני שלוהק לתפקיד בבלט ספציפי או לתקופה מוגבלת. תואר אמן אורח ראשי ניתן לפעמים לאמנים אורחים שמופיעים עם הלהקה לטווח ארוך יותר.
הלהקה.
הבלט המלכותי מעסיק כ-100 רקדנים. ללהקה יש גם צוות מנהל, צוות אמנותי וצוות מוזיקלי הכוללים את:
פונטיין-נורייב.
מהופעתם הראשונה יחד בבלט המלכותי בז'יזל ב-21 בפברואר 1962, מרגוט פונטיין ורודולף נורייב הציגו את שותפות הבלט הטובה ביותר בכל הזמנים. שותפות זו הובילה את שני הרקדנים להיות מצטיינים בין רקדני הבלט הטובים ביותר אי פעם והגיעה בשיא של מה שנחשב כיום לתקופה הטובה ביותר בהיסטוריה של הבלט המלכותי. ב-12 במרץ 1963 השניים הופיעו בפרימיירה לבלט של סר פרדריק אשטון, "מרגריט וארמאן", הבלט הראשון שנוצר עבורם והפך להיות סימן ההיכר שלהם. בהצגתו עם קטע בפסנתר שהולחן על ידי פרנץ ליסט, בלט זה מתחיל בדמותה של מרגריט על ערש דווי והסיפור מסופר בעזרת פלשבק עד לרגע בו ארמאן מגיע לגעת בה בפעם האחרונה לפני מותה. אשטון תכנן קטע זה במיוחד עבור פונטיין, והוא זכה לשבחים בתור השיא הדרמטי של פונטיין, עם חמישים צלמים שנכחו בחזרה הגנרלית ועשרים ואחד הדרנים. המופע האחרון של הבלט בכיכובם של פונטיין ונורייב הוצגת בהופעה חגיגית בקולוסיאום של לונדון ב-1977 והוא לא הוצג שוב עד 2003. למרות רצונו של פרדריק אשטון כי בלט זה לא יבוצע בידי רקדנים אחרים מפונטיין ונורייב, הוא חודש כחלק ממופע משולש של הבלט המלכותי, בכיכובם של סילבי גיים וכוכב הבלט המלכותי ג'ונתן קופ.
שותפות פונטיין-נורייב נמשכה שנים רבות עד לפרישתה של פונטיין מהבלט המלכותי בשנת 1979, בגיל 60. ב-1970, לאחר פרישתו של פרדריק אשטון מתפקיד המנהל האמנותי של הבלט המלכותי, היו קריאות רבות להכרזתו של נורייב כיורשו. עם זאת, קנת מקמילן קיבל את המעמד ונורייב עזב את הלהקה בתור רקדן ראשי והפך תוך זמן קצר להיות רקדן אורח בינלאומי. לימים הפך נורייב למנהל האמנותי של בלט האופרה של פריז. לפונטיין ונורייב הייתה מערכת יחסים קרובה על הבמה ומחוצה לה. הם היו חברים טובים עד מותה של פונטיין בשנת 1991. נורייב צוטט כשאמר על שותפותם כי הם רקדו עם "גוף אחד, נשמה אחת".
בית האופרה המלכותית, מנצ'סטר.
ב-2008 בית האופרה המלכותית ומועצת העיר מנצ'סטר החלו את שלבי התכנון של פיתוח חדש שנודע בשם בית האופרה המלכותית, מנצ'סטר. לפי ההצעה, יעבור תיאטרון פאלאס במנצ'סטר שיפוץ בשווי 80 מיליון לירות שטרלינג, כדי ליצור תיאטרון מהשורה הראשונה, המסוגל להציג הפקות של הבלט המלכותי והאופרה המלכותית. הכוונה הייתה, שבית האופרה המלכותית ישתכן בתיאטרון לעונה שנתית של 18 שבועות, בה יציג 16 הופעות של האופרה המלכותית, 28 הופעות של הבלט המלכותי ועוד מספר הפקות קטנות. ההצעות ייעדו את תיאטרון הפאלאס כבסיס המיועד להופעות של להקות בית האופרה המלכותית בצפון אנגליה, בית הפקה לבלט ואופרות חדשים, ומרכז אימונים לכל ההיבטים של הפקות התיאטרון. ההצעות גם כללו יצירת כ-700 מקומות עבודה חדשים לכאנשים המקומיים.
ההצעות אושרו על ידי שר התרבות, התקשורת והספורט דאז, אנדי בורנהאם, והתקבלו על ידי מספר גופים ציבוריים. עם זאת, התוכניות תוקנו על מנת לתת מענה לבעיות שהועלו על ידי מתנגדיהן. הסוגיות שהועלו כוללות:
שנה לאחר מכן שלחה הנהלת הלוורי מכתב פתוח למחליף שר התרבות, התקשורת והספורט, בן בראדשו, למועצה האנגלית לאמנויות, למועצה העירונית של מנצ'סטר ולבית האופרה המלכותית. במכתב הוא קרא לגניזת התוכנית בצורתה הנוכחית. הלורי אמר, כי מכתב זה איננו יוצא נגד הגעת בית האופרה המלכותית למנצ'סטר והציע מודל חלופי לפיו המוזיקה והאופרה יהיו מרוכזים בביתו המתוכנן של בית האופרה המלכותית, תיאטרון הפאלאס, והלוורי יהפוך למרכז לריקוד ויארח את הבלט המלכותי. דו"ח עצמאי הראה, כי עלות הפרויקט תהיה כ-100 מיליון לירות שטרלינג עם עוד 16 מיליון לירות שטרלינג הדרושים מדי שנה עבור עלויות הפעלה של האתר החדש. בשנת 2010 פורסם, כי הפרויקט נגנז כחלק מקיצוץ גדול במימון האמנויות.
פרסי אוליבייה.
הבלט המלכותי הוא להקה זוכת פרסי אוליבייה רבים. להלן רשימה מלאה של פרסים בהם זכו הלהקה וחבריה מאז נוסד הפרס בשנת 1978. פרסים אלו כוללים פרסים שניתנו ללהקה עבור הפקת בלט מסוים, פרסים שהוענקו לרקדנים בודדים עבור הופעתם בתפקיד ספציפי, פרסים למעצבים על עבודתם על הפקה מסוימת וגם לחברים אחרים בצוות הבלט המלכותי עבור הישגים בריקוד.
סק&quot;א-ניבה
ביגל 2
ביגל 2 ׁ(באנגלית: Beagle 2) היא נחתת מחקר שנבנתה על ידי סוכנות החלל הבריטית. ביגל שוגרה ב-10 בינואר 2003, והחלה בנחיתה במאדים ב-25 בדצמבר. במהלך תהליך הנחיתה על פני מאדים אבד הקשר עם החללית, והיה חשש שהיא לא שרדה את כניסתה לאטמוספירת הכוכב. בשנת 2015, צילומי MRO איתרו את הנחתת על הקרקע, ונראה שהיא נחתה בהצלחה, אולם לא הצליחה לפרוס את הפאנלים הסולרים, ולכן נכשלה.
מבנה החללית.
ביגל 2 בנויה כמו דסקית, שכוללת בתוכה את הפאנלים הסולרים וכל תתי המערכות. קוטר הנחתת הוא 1 מטר, בעומק של 0.8 מטר. מכסה הנחתת בעל ציר ובתוכו יש אנטנת UHF, זרוע רובוטית באורך 75 ס"מ, והמכשור המדעי. עיקר הגוף מכיל את הסוללה, יחידת התקשורת, אלקטרוניקה, גופי חימום.
משקל ביגל 2 כולו היה 73.72 ק"ג. מתוך זה, מערכת הכניסה לאטמוספירה והנחיתה היא 35.6 ק"ג, הנחתת היא 33.2 ק"ג, ומערכת ממשק למארס אקספרס וניתוק מהחללית היא 4.88 ק"ג.
זרוע רובוטית.
לביגל 2 היה זרוע רובוטית שכונתה PAW (שם מלא Payload Adjustable Workbench). היא תוכננה להפתח לאחר הנחיתה. אורך הזרוע הוא 109 סנטימטרים, ובפריסה המרבית היא יכולה להרים אבנים מהקרקע הנמצאות במרחק של 70 סנטימטר מהנחתת. על הזרוע מצויים מצלמה סטריאוסקופית, מיקרוסקופ בעל רזולוציה של 6 מיקרומטר, ספקטרוסקופ מסבאואר, ספקטרומטר, מקדחה לדגימות סלעים ומקור אור.
דגימות הסלעים נועדו להיות מועברות על ידי הזרוע לגוף המרכזי, בו נמצא ספקטרומטר מסה לניתוח נוסף. יחידה לניתוח גזים (הGAP, Gas Analysis Package) נועדה לנתח את האיזוטופים של הפחמן והמתאן באטמוספירה של מאדים.
"החפרפרת".
ה-Planetary Undersurface Tool (בקיצור PLUTO או בכינויו "החפרפרת") היא מכשיר שנועד להיות ממוקם על ידי הזרוע הרובוטית. היה להו מנגנון קפיץ דחוס שנועד לאפשר תזוזה על פני השטח במהירות של 20 מ"מ לשנייה ולחפור כדי להשיג דגימה מתחת לפני השטח, עד לעומק של 1.5 מטר. החפרפרת הייתה מקושרת לנחתת בכבל בעל אורך של 3 מטר שהיה יכול לגרור את הדגימות בחזרה לנחתת.
ארגונים המעורבים בפרויקט.