עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, היה קרזמן מפקד סוללת ארטילריה. הוא לחם במהלך המערכה בפולין כחלק מדיוויזיית הפאנצר הראשונה. בפברואר 1940 הוא מונה למפקד גדוד תותחנים אשר היה חלק מרגימנט התותחנים ה-78. הרגימנט לחם במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה כחלק מדיוויזיית הפאנצר השביעית של ארווין רומל. באוגוסט 1940 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט ומונה למפקד רגימנט התותחנים ה-33. הרגימנט שלו היה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-15 אשר נכללה במסגרת קורפוס אפריקה בפיקודו של רומל, ובפברואר 1941 נשלח למערכה בצפון אפריקה. הוא לחם במסגרת מבצע צלבן והמצור על טוברוק, וב-26 בדצמבר 1941 קיבל את צלב האבירים של צלב הברזל. בתחילת 1942 הוא הועלה לדרגת אוברסט. ב-15 במאי של אותה שנה, נפצע מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-15 גוסטב פון ורסט, וב-28 בחודש מונה קרזמן למפקד הדיוויזיה באופן זמני. הוא פיקד על הדיוויזיה במהלך קרב גזאלה, ויחד עם דיוויזיית הפאנצר ה-21 כבש את טוברוק ולקח בשבי 35,000 חיילים של בעלות הברית. ב-15 ביולי הוחזר קרזמן לפקד על רגימנט התותחנים ה-33, והיינץ פון ראנדו נשלח לאפריקה וקיבל פיקוד על הדיוויזיה. הרגימנט שלו השתתף בקרב עלאם חלפה ולאחר מכן בקרב אל עלמיין השני. ב-17 בינואר 1943 נשלח קרזמן לגרמניה והועבר למילואים. לאחר שלושה חודשים הוא הועבר לחזית המזרחית כמפקד רגימנט התותחנים ה-166 אשר היה חלק מדיוויזיית הפאנצר החמישית. ב-1 בספטמבר של אותה שנה הוא הועבר לפקד על רגימנט התותחנים ה-143, עמו לחם בקרבות ההגנה בחזית המזרחית עד אפריל 1944 עת מונה למדריך צבאי בגרמניה. ב-6 ביולי הוא נשלח לחזית האיטלקית כמפקד הזמני של דיוויזיית הפאנצר ה-26. ב-18 ביולי מונה הנס בלזן למפקד הדיוויזיה, וקרזמן מונה לסגנו. בחודש שלאחר מכן מונה קרזמן למפקד הקבוע של הדיוויזיה. קרזמן פיקד על הדיוויזיה במהלך הקרבות על הקו הגותי כחלק מהארמייה השמינית. ב-1 באוקטובר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-18 בדצמבר הוספו עלי אלון לצלב האבירים שלו. ב-29 בינואר 1945 הוא מונה למפקד קורפוס האס אס ה-12, ולחם עמו בחזית המערבית כחלק מארמיית הפאנצר החמישית. ב-27 בפברואר הוא קודם לדרגת גנרל-לוטננט. הקורפוס שלו נלכד בכיס הרוהר, וב-16 באפריל הוא נפל בשבי הבריטי. למרות זאת, ב-20 באפריל הוא קודם לדרגת גנרל חיל התותחנים.
אחריתו.
ב-1947 נשפט קרזמן על טבח ב-162 אזרחים איטלקים ליד פירנצה במהלך התקופה בה שימש מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-26. הוא נמצא אשם בפשעי מלחמה ונידון לעשר שנות מאסר. הוא בילה את שארית ימיו בכלא ורל בגרמניה, ונפטר ב-28 באפריל 1950 בגיל 59.
דיוניסיוס השני (טיראן סירקוסאי)
דיוניסיוס השני או דיוניסיוס הצעיר (ביוונית: Διονύσιος ο νεότερος; 397 לפנה"ס - 343 לפנה"ס) היה טיראן העיר סירקוסאי שבסיציליה בין השנים 367 - 357 לפנה"ס ו-346 - 344 לפנה"ס. היה בנו של דיוניסיוס הראשון.
ביוגרפיה.
דיוניסיוס נולד באזור שנת 397 לפנה"ס, כבנו של דיוניסיוס הראשון, טיראן העיר סירקוסאי ("דיוניסיוס הזקן"). אמו הייתה אשה מלוקרי בשם דוריס. הוא נישא לסופורסיני, אשר הייתה אחותו למחצה, ובתה של אריסטומאכי אשר הייתה אחותו של דיון. אחותה של סופורסיני, אריטי, נישאה לאחיו של דיוניסיוס תיארידיס, ולאחר מותו של האחרון, לדודה דיון. על פי מקורות שונים, בשנת 367 לפנה"ס הסית דיוניסיוס את רופאו של אביו להרעיל אותו למוות, וכך עלה לשלטון. מקורות אחרים מוסרים גרסאות אחרות למותו של דיוניסיוס הראשון.
בתחילת תקופת שלטונו, נשלט דיוניסיוס בידי חבורת יועצים. על פי טענת פלוטרכוס, כדי לשלוט בדיוניסיוס, אותם יועצים סיפקו לו משתאות, תענוגות ובילויים, וכך צמצמו את מעורבותו בענייני המדינה. הוא כותב: . עובדה זו גרמה לכך שהשלטון בסירקוסאי היה רשלני ורפה ידיים, אך גם הפכה אותו לפופולרי יותר בעיני התושבים, אשר מאסו במדיניות "כבלי הפלדה" של דיוניסיוס הראשון. דיון היה מוטרד מאוד מהמצב שנוצר, והוא פנה למורו אפלטון בבקשה שיבוא לסרקוסאי וינסה להשפיע על דיוניסיוס ועל המדינה כולה. אפלטון עצמו כותב באיגרת השביעית שלו, שנענה לבקשה בעיקר כדי שלא יראה כאדם שרק מטיף לתיקונים אולם בפועל חושש לנסות לבצע אותם.
אפלטון התקבל בכבוד גדול בידי דיוניסיוס, והחל לפעול להפצת תורותיו בסירקוסאי. עם זאת, היחסים בין דיוניסיוס לבין דיון עצמו התערערו במידה ניכרת בשל אויביו הפוליטיים של דיון (ביניהם ההיסטוריון פיליסטוס), אשר לא חדלו מלהשמיץ אותו בפני דיוניסיוס. בשנת 366 לפנה"ס גירש דיוניסיוס את דיון ליוון, ואת אפלטון כלא במצודה תחת משמר בתואנה של שמירה על ביטחונו. באותה שנה הוא אף החזיר את אפלטון לאתונה, אולם ב-361 לפנה"ס הזמין אותו מחדש לסירקוסאי. אולם כאשר ניסה אפלטון לשוחח עמו על החזרת דיון מגלותו, כעס דיוניסיוס, מכר את נכסיו של דיון, הכריח את אשתו להינשא לאיש אחר, וכלא את אפלטון בשנית. ידידי אפלטון הצליחו להביא לשחרורו, אולם דיון הזועם החל לתכנן הפיכה להפלת שלטונו של דיוניסיוס. הוא גייס כוח קטן יחסית, כמה מאות שכירי חרב ומתנדבים (חלקם מהאקדמיה האפלטונית). הוא בנה על תמיכה מתושבי סיציליה - רבים מאוד באי אהדו את דיון והתנגדו לדיוניסיוס.
דיון קיבץ את הכוח בזקינתוס, ובקיץ 357 לפנה"ס הוא נחת בסיציליה. דיוניסיוס עצמו יצא באותו זמן למסע מלחמה לסיציליה. טימוקראטיס, שאותו הפקיד על העיר, ניסה לשלוח לו מכתב כדי שיחזור, אולם לא הצליח ליצור עמו קשר. דיון השתלט על סירקוסאי בקלות, וכונן בה שלטון דמוקרטי. דיוניסיוס חזר לסיציליה עם צבא שכירים, והציע לדיון להחזירו לשלטון בתנאים נוחים יותר. דיון השיב שהדבר תלוי בדעתם של אזרחי העיר, אשר דחו את ההצעה מכל וכל. דיוניסיוס העמיד פנים שהוא רוצה להמשיך במשא ומתן, אולם בפועל כלא את שליחיו של דיון ושלח את שכיריו לתקוף את העיר. המתקפה נכשלה, אולם דיוניסיוס המשיך להחזיק במצודה של העיר. הוא עצמו עזב את סיציליה ועבר ללוקרי, והותיר את הגנת המצודה בידי בנו. זה האחרון הצליח להחזיק מעמד זמן רב תודות לכך שרבו הפילוגים בין האזרחים. בסופו של דבר נפלה גם המצודה, ומשפחתו של דיוניסיוס הצטרפה אליו בלוקרי. באמצעות שכיריו, הצליח דיוניסיוס להשתלט על לוקרי ולהפוך לטיראן שלה.
בשנת 354 לפנה"ס נרצח דיון, רצח אשר גרר אנרכיה, רציחות וחילופי שליטים מהירים. בשנת 346 לפנה"ס גייס דיוניסיוס 10,000 שכירי חרב, וניצל את המבוכה כדי לחזור לשלטון בסירקוסאי. מיד כשעזב את לוקרי, התמרדו אזרחי העיר כנגד חיל המצב שהשאיר, ורצחו את כל משפחתו שנותרה שם. דיוניסיוס הנהיג בסירקוסאי שלטון אימה אכזרי, וגולים ממנה ביקשו עזרה מהיקיטאס, טיראן העיר הסיציליאנית לאונטיני. היקיטאס הביס בקרב את כוחותיו של דיוניסיוס, וצמצם את תחומי שלטונו לאי אורטיג'יה בלבד. קרתגו ניצלה את המהומה והחלה לתפוס שטחים נוספים בסיציליה. התוהו ובוהו שנוצר גרם בשנת 344 לפנה"ס לכך שמשלחת של אזרחי סירקוסאי ביקשה עזרה מהעיר קורינתוס שביוון. הקורינתים הכינו משלחת צבאית בפיקודו של טימוליאון, אשר על אף קוטנה זכתה עד מהרה להצלחות ניכרות. דיוניסיוס התייאש מהתקווה לחזור לשלטון, ושלח שליח להודיע שהוא נכנע בפני טימוליאון ומפקיד את מבצרו ואנשיו בידיו. טימוליאון הגניב 400 אנשים אל מבצר אורטיג'יה, ודיוניסיוס עצמו התגנב מהמבצר והגיע אל מחנהו. טימוליאון שלח אותו לקורינתוס, שם חי דיוניסיוס את שארית חייו כאזרח פשוט.
פלוטרכוס מתאר שכאשר הגיע דיוניסיוס לקורינתוס, "לא היה אף יווני אחד שלא נתאווה לראותו ולדבר עמו". פלוטרכוס טוען כי הוא התרגל היטב לחייו החדשים, ואף מביא סיפורים שונים שקרו עמו בתקופה זו. בין היתר הוא מספר שאזרח קורינתי אחד רצה ללעוג לדיוניסיוס, וכאשר נכנס לביתו, ניער בפניו את בגדיו כדי להראות שהוא אינו נושא נשק, כפי שמקובל לעשות בפני שליט. דיוניסיוס השיב לו שיעשה כן גם ביציאתו, כדי לוודא שהוא אינו גונב מכלי הבית.
חרב דמוקלס.
קיקרו מספר על דמוקלס, אחד מאנשי חצרו של דיוניסיוס השני. על פי קיקרו, בניסיון להחמיא לדיוניסיוס ולהתחנף אליו, ציין דמוקלס כי כאדם בעל עושר וכוח עצומים, אשר חי את חייו במותרות ופאר, דיוניסיוס ודאי מרגיש בר-מזל ומאושר מאוד. בתגובה, הציע דיוניסיוס לדמוקלס להתחלף בתפקידים ליום אחד, ודמוקלס הסכים מיד. באותו ערב נערכה סעודה, ודמוקלס נהנה מהיחס המלכותי לו זכה המלך: הוא הושב על כיסא מפואר, והוגשו לו מאכלים ומשקאות על ידי נערים יפים. בעיצומו של האירוע, הוא הבחין לפתע כי מעל ראשו תלויה חרב על שערת סוס יחידה. טעמם של המאכלים סר בעיניו, וכל היופי והעושר שסביבו לא עניינו אותו עוד. לבסוף, התחנן דמוקלס בפני דיוניסיוס שיתחלפו בחזרה, מכיוון שהוא איננו מעוניין עוד להיות עשיר. מכאן מקור הביטוי "חרב דמוקלס".
זרוע רגליים
זרוע-רגליים
ברכיופוד
מחשבות הרווארד
מְחַשְּׁבוֹת הרווארד (אנגלית: Harvard Computers) הוא כינוי שניתן לקבוצת נשים שעבדו אצל אדוארד צ'ארלס פיקרינג (מנהל מצפה הכוכבים של מכללת הרווארד בין השנים 1877–1919) בעיבוד נתונים אסטרונומיים. בין הנשים הללו היו אנני ג'אמפ קאנון, הנרייטה ליוויט, וילמינה פלמינג ואנטוניה מורי. לאורך 42 שנה, עבדו בצוות כ-80 נשים. הצוות כונה בתחילה בלעג, "ההרמון של פיקרינג", אך שמו שונה לכינוי ללא משמעויות מיניות, "Harvard Computers". קבוצה זו היא דוגמה ל"אפקט ההרמון" בהיסטוריה ובסוציולוגיה של המדע, לפיו מדען שוכר בעיקר נשים כפופות עבור צוות המחקר שלו.
עבודת המחשבות.