כיבוש האיים על ידי סולימאן המפואר הביא לתקופה בת כמה מאות שנים של שלטון האימפריה העות'מאנית באיים. האוכלוסייה שילמה מס מיוחד בתמורה למעמד אוטונומי מסוים. הגנרלים העות'מאנים לא הורשו להתערב בענייניהם האזרחיים, או להתייחס אליהם שלא כראוי. ערובות אלו, בשילוב עם מקומם האסטרטגי של האיים בצומת חשוב לספנות בים התיכון, אפשרו לאיים לשגשג. על אף שרגשותיה של האוכלוסייה היוונית ברובה (רק ברודוס ובקוס קמו קהילות טורקיות) נטו לטובת יוון במאבקה לעצמאות ב-1822, אנשי האיים לא הצטרפו למלחמת העצמאות היוונית, והמשיכו במעמדם המיוחד כקהילה של סוחרים יוונים, הנהנית מאוטונומיה בתוך האימפריה העות'מאנית. המאה ה-19 הייתה תקופה של שגשוג, וניתן להבחין בסימנים לכך בבתי האחוזה הגדולים שנבנו על האיים, ועומדים אף בימינו.
שלטון איטלקי.
לאחר פרוץ מלחמת איטליה-טורקיה ב-1912, שנגעה ללוב השכנה, הכריזו האיים על עצמאותם מן השלטון העות'מאני, והכריזו על המדינה העצמאית של הדודקאנסים. מדינה זו לא שרדה זמן רב, ובמאי 1912 נכבשו האיים כמעט מיד על ידי איטליה שחשקה באיים, במיוחד ברודוס המבוצר, על מנת לשלוט בנתיב הימי שבין טורקיה ולוב. האיטלקים כבשו את כל האיים הדודקאנסיים, פרט לקסטלוריזו, שנכבש על ידי צרפת.
לאחר סיום המלחמה, על פי אמנת לוזאן הראשונה, שמרה איטליה על שלטונה באיים. באוגוסט 1915 הכריזה איטליה מלחמה על מעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה ובהן האימפריה העות'מאנית. האיים הפכו לבסיס ימי חשוב לבריטניה ולצרפת, ובין היתר שימשו כבסיס חשוב במאמץ הבריטי הכושל בקרב גליפולי. כמה מהאיים הקטנים יותר נשלטו על ידי בריטניה וצרפת, אם כי רודוס נותרה בשליטת איטליה.
לאחר המלחמה הגיעו שר החוץ האיטלקי תומאסו טיטוני וראש ממשלת יוון אלפתריוס וניזלוס להסכם, שנחתם ב-29 ביולי 1919, שקרא להעברת האיים הקטנים יותר לרשות יוון, אך להשארת רודוס בידי האיטלקים, עד להעברת קפריסין מידי הבריטים ליוונים. ביוני 1920 טענו היוונים שהאיטלקים הבטיחו להם שימסרו להם את רודוס תוך שנה, באם ימנעו מלסייע לאלבנים במצור על ולורה. באוגוסט 1920 הודיעו האיטלקים שלא ימסרו את האיים, מכיוון שלא קיבלו את השטחים בדרום מערב אנטוליה, ובכללם את העיר אנטליה, שהובטחו להם. בעקבות זאת, איימו היוונים שלא יחתמו על הסכם סוור. לבסוף הושגה פשרה על פיה נקבע שאיטליה תישאר ברודוס רק 15 שנה. התבוסה היוונית במלחמת יוון–טורקיה וייסודה של טורקיה המודרנית, הביאו לכך שאיטליה נסוגה מההסכם. במאי 1923, לאחר עליית בניטו מוסוליני לשלטון באיטליה, הודיעה איטליה על סיפוח רודוס וקסטלוריזו, ועשרת האיים האחרים נותרו למשא ומתן עם יוון. הסכם לוזאן, שנחתם ביולי 1923, כלל ויתור טורקי על האיים הדודקאנסים לאיטליה.
מוסוליני יצא בתוכנית של כפייה של תרבות איטליה, וקיווה להפוך את רודוס למרכז להתפשטות הטריטוריאלית והתרבותית של איטליה באימפריה הים תיכונית אותה ראה בעיני רוחו. אף על פי שרוב תושבי האיים דיברו יוונית, ומיעוט של כ-10,000 איש דיבר טורקית, ומיעוט נוסף, יהודי האי, דיברו לאדינו, נדרשו בתי הספר ללמד באיטלקית, והכנסייה היוונית נדרשה לנהל את התפילות באיטלקית. צעדים אלו הביאו להגירה רבה של דוברי יוונית מהאיים, והגירה קטנת ממדים של איטלקים אל האיים. על אף שיטות הדיכוי בהן נקטה, הביאה התוכנית האיטלקית למודרניזציה של האיים, ולהכחדת מחלת המלריה שפגעה בתושבי האי מאז ומעולם. בתי חולים, מובילי מים, מפעלי כוח וקווי חשמל נבנו והוצבו. הונהג מרשם מקרקעין מודרני באיים, וטירות עתיקות עברו שיפוץ, על אף שסגנון הבנייה הכוחני הפשיסטי היה חריג לעומת הבנייה המסורתית באי. לאחר סיום התקופה האיטלקית נהרסו מבנים רבים שנבנו בסגנון זה, וחריג הוא הכפר לאקי בלרוס המשמש דוגמה לסגנון הבנייה שהביא מוסוליני לאיים. בשנת 1937 מונה דה וויקי למושל האיים והוא הגביר את הכפייה של התרבות האיטלקית על התושבים.
מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרפה איטליה למדינות הציר והשתמשה בדודקאנסים כבסיס ימי לפלישתה לכרתים ב-1940 ולבסיס אווירי להפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב. לאחר חתימת כניעתה של איטליה לבעלות הברית בספטמבר 1943, נשלח כוח של בעלות הברית על מנת לנסות ולסייע לאיטלקים להחזיק באיים. האיים הפכו לשדה קרב בין בעלות הברית ובין גרמניה הנאצית שפלשה אליהם בכוח גדול. מערכת הדודקאנסים והקרב על לרוס , שהיה האירוע המרכזי בה, הסתיימו בתבוסת האיטלקים ובעלות הברית, ובניצחון הגרמנים, ובכיבוש האיים בנובמבר 1943 על ידי גרמניה הנאצית. על אף שסולקו מיוון עוד ב-1944, החזיקו הגרמנים באיים עד סוף המלחמה ב-1945. בתקופה זו הושמדה הקהילה היהודית באיים כמעט לחלוטין. 1,700 יהודי רודוס ו-120 יהודי קוס נשלחו לאתונה ומשם לאושוויץ. רק כ-150 מהם שרדו. הקונסול הטורקי, סלאחטין אולקומן הציל 42 יהודים בעלי דרכונים טורקיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה הפכו האיים לפרוטקטורט ימי בריטי, וכמעט מיד הורשו לנהל את ענייניהם האזרחיים. הדבר הביא לאיחוד בלתי פורמלי עם יוון, על אף שהאיים היו בריבונות שונה ותחת משטר צבאי. על אף התנגדותה של טורקיה, שחשקה אף היא באיים, הביא הסכם השלום בין בעלות הברית ואיטליה שנחתם בפריז ב-10 בפברואר 1947 לשובם של האיים לריבונות יוון, לאחר שבע מאות שנים תחת ריבונות זרה. זכר יחיד כמעט לתקופת הניתוק הוא שמירת קוד נפרד - SV5, בתחנות רדיו חובבים.
רודוס והדודקאנס הם יעד טיולים מועדף עבור תיירים. העיר העתיקה ברודוס עברה שיפוץ, מתפקדת כקהילה חיה בין החומות מימי הביניים, וזוכה למבקרים רבים מרחבי העולם.
התאחדות הלשון ההולנדית
התאחדות הלשון ההולנדית (בהולנדית: Nederlandse Taalunie) היא גוף בין-ממשלתי, שמטרתו לקבוע מדיניות משותפת בתחום הלשון ההולנדית והוראתה. היא נוסדה ב-9 בספטמבר 1980 על ידי ממשלות הולנד ובלגיה. סורינאם הצטרפה להתאחדות ב-12 בינואר 2005. בהסכם המכונן של ההתאחדות נקבעה אפשרות לצירוף מדינות נוספות שבהן מדוברת הלשון ההולנדית (האנטילים ההולנדיים וארובה), אבל אלו טרם הצטרפו. מוסדות ההתאחדות הן ועדת שרים (מורכבת משרי החינוך והתרבות של המדינות החברות), המזכירות הכללית, ועדה בין-פרלמנטרית, ומועצת הלשון והתרבות ההולנדית.
פעילות ההתאחדות.
התאחדות הלשון ההולנדית היא גוף יוצא דופן, בהיותו גוף ממשלתי בינלאומי לקביעת מדיניות לשונית. בין ההחלטות של ההתאחדות:
ההתאחדות תומכת גם בהוראת הלשון ההולנדית בגרמניה, בבלגיה ובצפון צרפת. ההתאחדות שואפת לקשרים הדוקים עם דרום אפריקה, אף על פי שמדינה זו אינה חברה בארגון, וזאת בשל מספרם הגבוה של דוברי האפריקאנס, שהיא שפה קרובה מאוד להולנדית. להתאחדות יש קשרים מיוחדים גם עם אינדונזיה, שאף בה עדיין מדוברת הלשון ההולנדית. להבדיל מארגונים מקבילים, בהתאחדות אין חברים משקיפים.
הספרון הירוק.
עם הפרסומים החשובים של ההתאחדות נמנית "רשימת המילים בלשון ההולנדית" (Woordenlijst Nederlandse taal), הידועה יותר בכינויה "הסִפרון הירוק" (het Groene Boekje) בשל צבע עטיפת הספר. "הספרון הירוק" הוא המקור הרשמי והמוסמך בענייני איות ודקדוק בלשון ההולנדית. הוא בנוי כמילון, וכולל גם את צורות הריבוי של המילים, אבל אינו מכיל הגדרות.
המהדורה האחרונה של "הספרון הירוק" נתפרסמה בשנת 2005, והיא כוללת את רפורמת האיות, שלא נתקבלה היטב בציבור ההולנדי. בדצמבר 2005 הכריזו אמצעי התקשורת בהולנד על חרם נגד הספרון הירוק, ובאוגוסט 2006 הוציאו את "הספרון הלבן" מטעמם, הכולל הנחיות שונות מאלו של "הספרון הירוק". התוצאה היא שבשלהי העשור השני של המאה ה-21 קיימות שתי שיטות איות: ה"ירוקה", המשמשת בבתי הספר ואת פקידי הממשלה, וה"לבנה", המשמשת את אמצעי התקשורת. לעומת זאת, בבלגיה התקבלה הרפורמה ללא התנגדות.
המילון של פן דָלֶה (Van Dale), הידוע בכינוי Dikke Van Dale ("פן דלה העבה") בשל גודלו, נחשב למילון הרשמי של הלשון ההולנדית. הוא כולל שלושה כרכים ומהדורתו האחרונה, ה-14 במספר, יצאה בשנת 2005.
ההתאחדות עוסקת אך ורק בענייני לשון, ובכך היא שונה מארגונים בינלאומיים אחרים כגון התאחדות המדינות הדוברות פורטוגזית (Comunidade dos Países de Língua Portuguesa) או ארגון המדינות הדוברות צרפתית (La Francophonie), העוסקים גם בענייני תרבות.
מדריך הכתיב.
ב-1998 פורסם "מדריך הכתיב של שפתנו" ("Spellingwijzer Onze Taal"), על ידי קבוצה של בלשנים מעמותת "שפתנו" ("Onze Taal"), יחד עם המחלקה ללשון של אוניברסיטת ברבנט. המדריך מבוסס על חוקי הכתיב הרשמיים ההולנדיים, הוא ידידותי למשתמש, קל להבנה ונוח לשימוש. לימים כונה "הספרון הלבן".
פרס הספרות ההולנדית.
מאז שנת 1986 מעניקה ההתאחדות את פרס הספרות ההולנדית (Prijs der Nederlandse Letteren). הפרס קיים מאז שנת 1956, ומוענק פעם בשלוש שנים עבור פרוזה או שירה הולנדית מקורית. ועדת השרים העומדת בראש ההתאחדות ממנה את חבר השופטים העצמאי, שתפקידו לבחור את הזוכה.
האיים הדודקנסים
מסומנות
תבשיל קדירה
דונט וורי בי האפי
דונט וורי בי הפי
האזור האוטונומי הטיבטי
אינגריד בטנקור