בין השנים 1996 ל-2006 שיתפה שביט פעולה עם יוצרים רבים: היא ביצעה את השיר "קסם" באלבום "הופעה בברבי" של עמיר לב, הייתה שותפה עם אסף אמדורסקי ויהלי סובול לכתיבת המילים של שירו של אמדורסקי "15 דקות", שרה עם יוסי בבליקי את "24 שעות ביממה" מתוך האלבום "דצמבר" (הפסקול של הדרמה הטלוויזיונית "שרמן בחורף"), שרה בסינגל "סופרמן" מתוך הספר של אשכול נבו "ארבעה בתים וגעגוע", הופיעה עם אביתר בנאי במופע האינטימי המשותף "מתי נתנשק", שרה ב"עדר של שוורים" מתוך האלבום "שיר טיול" של בנאי וחתומה על הפקת שירה באלבומו "עומד על נייר". בנוסף השתתפה בפרויקטים "עוד מעט נהפוך לשיר" של גלי צה"ל ו"שירים באור מלא", וביצעה את השיר "שלכת" מתוך הפרויקט והאלבום "שלושים".
במהלך אותן שנים שיחקה בשתי דרמות טלוויזיוניות: ב-1997 ב"גרגר על הריס" (מתוך הסדרה "סיפורים קצרים על אהבה"), וב-1999 ב"כאילו כלום לא קרה". כמו כן, שימשה כמדבבת סרטים מצוירים וסדרות ילדים, כגון "תניני התנין", "חוש-חש הבלש", "איפה אפי?", "נסיך הרעם", "מרד התרנגולים" "המומינים", "טלמאניה", "טינקרבל", "טינקרבל והאוצר האבוד" ו"טינקרבל והסוד הקסום".
בשנת 2004 הופיע שירה של שביט "נשקי אותי" בשתי סצנות מרכזיות בסרט המצליח "ללכת על המים" של איתן פוקס וגל אוחובסקי. באותה שנה החלה גם לדבב את גברת מלפפון חמוץ בסדרה "קובי קובי". בשנת 2005, בעודה בשלבים האחרונים של עבודה על אלבומה השני, נבחר השיר "ללב שלי אין בית" להיות שיר הנושא של הסדרה "אהבה זה כואב", בכיכובם של דנה מודן ואסי כהן. קליפ לשיר המשלב סצנות מהסדרה בוים על ידי אורי שיצר.
בשנת 2006 הוציאה שביט את אלבומה השני, "וניל", שהוקלט באופן עצמאי. האלבום מאופיין באווירה אוורירית יותר ופחות מלנכולית מקודמו. שביט כתבה את כל שירי האלבום, והלחנים משותפים לה ולאמיר צורף, שגם הפיק מוזיקלית. מתוך האלבום בלטו ברדיו השירים "כרטיס טיסה", ו"את מי את משקה דמעות". ל"כרטיס טיסה" צולם וידאו קליפ בבימוי של עודד בן נון ומיכל ברזיס. בקיץ 2007, יותר משנה לאחר צאת האלבום השני, הוציאה שביט קליפ נוסף מאלבומה "וניל" לשיר "את מי את משקה דמעות". הקליפ מתרחש לילה אחד בבית קפה גלמוד ועוטף לתוכו ואריאציות ואינטרפרטציות שונות של המין הנשי, כאשר כל הדמויות בקליפ מסמלות אמרה או התפתחות מסוימת של נשים בתקופות שונות בחייהן.
בשנת 2007 הייתה שביט מועמדת בקטגוריית זמרת השנה לשנת 2006 בטקס פרסי "עמ"י" של ערוץ 24. לאלבומה של יהודית רביץ "עיר קטנה" שיצא באותה שנה כתבה והלחינה את השיר "כשתבוא אהבה". כמו כן ליוותה שביט בשירה את דידי ארז, שמלווה אותה כגיטריסט בהופעות, בשיר "כל מבט" מתוך אלבומו "כל מבט".
ביוני 2010 הוציאה שביט את אלבומה השלישי, "בניינים נמסים". מתוך האלבום בלטו השירים: "מבטים לרצפה" ו"הצעד הבא". גם באלבום זה כתבה שביט את כל השירים והלחינה אותם יחד עם אמיר צורף. בעיבודים השתתף, לצד שביט וצורף, עובד אפרת. במקביל ליציאת האלבום הציגה שביט תערוכת עבודות צילום בגלריית 'חללית' בתל אביב, חלקן של העבודות מופיעות בעטיפה ובחוברת של האלבום.
באותה שנה עברה שביט להתגורר בברלין יחד עם בן זוגה, המפיק המוזיקלי, המלחין ונגן הגיטרה אמיר צורף.
ב-2012 פרסמה שביט וידאוקליפ בבימויה, לשיר "ארוחת יום שישי", מתוך האלבום "בניינים נמסים".
באפריל 2013 הוציאה לאור שביט, שיר ראשון "מרפסת נפתחת" ווידאו קליפ בבימויה, מתוך אלבומה הרביעי.
בזוגיות עם המפיק המוזיקלי אמיר צורף, הם הורים לבן. אחיותיה הן העיתונאית והפעילה לזכויות בעלי חיים אורי שביט והמשוררת והסופרת שרי שביט.
ח'ליל א-סכאכיני
ח'ליל א-סכּאכּיני (בערבית: خليل السكاكيني; 23 בינואר 1878 - 13 באוגוסט 1953) היה מחנך, מנהיג פוליטי, איש רוח, סופר ומהדמויות החשובות והססגוניות של ירושלים בשלהי השלטון העות'מאני ובתקופת המנדט הבריטי.
סכאכיני החל ללמד ערבית כבר בגיל 15 בבית הספר שבו הוא למד, והחל בכך קריירה ארוכה ומפוארת בתחום החינוך. במשך שנים רבות התפרנס ממתן שיעורים פרטיים; בד בבד פעל להקמת בתי-ספר, כתיבת ספרי לימוד ותוכניות לימוד, פיקוח על בתי ספר והקמת בית ספר למורים. לסכאכיני הייתה גישה מאוד מתקדמת לגבי החינוך, שכללה ביסוס של יחסים שוויוניים בין מורה לתלמיד וביטול שיטות הענישה שהיו קיימות בזמנו. גישה זו הנחיל בבתי הספר שהקים, ובמורים אותם חנך.
סכאכיני, שהיה בן העדה היוונית-אורתודוקסית בירושלים, התפרסם לראשונה כמנהיג פוליטי, כאשר היה אחד מראשי תנועת "א-נהדה אל-אורת'ודוכסיה" ("התחייה"). תנועה זו הייתה התארגנות של ערבים בני העדה כנגד שלטונם של הפטריארך וכמריו (שכולם היו יוונים), בדרישה להעברת סמכויות וזכויות גם אליהם. סכאכיני השתתף במשלחת של נציגי העדה שהגיעה לאיסטנבול בשנת 1909, על מנת לתבוע זכות יצוג לערבים. בשנת 1914, כאשר הרגיש שהמאבק שלו נכשל, פרש מהעדה והכריז על עצמו כאיש שאיננו דתי.
בד בבד עם פעילותו העדתית, היה סכאכיני לאומן ערבי גאה שהאמין באחדות ערבית, והיה מהמתנגדים החריפים של הציונות. את דעותיו פרסם במאמרים רבים בכתבי עת שונים, ולקח חלק פעיל בתנועות לאומיות ערביות. בין השאר היה המזכיר של "א-נאדי אל-ערבי" ("המועדון הערבי"); השתתף בוועידה הפלסטינית החמישית והשישית; ונבחר לוועד הפועל הערבי. בשנות השלושים הפסיק את פעילותו הפוליטית על מנת להתמסר לעבודתו החינוכית ולכתיבה.
לסכאכיני הייתה תפיסת עולם מגובשת מלאה ומורכבת. בבתי הספר שהקים היו תלמידים יהודים, והוא אף נתן שיעורים פרטיים ליהודים שעסקו באופן פעיל בקניית אדמות מערבים (פעילות לה התנגד נמרצות). בשלהי מלחמת העולם הראשונה נאסר בעוון מתן מחסה לידידו היהודי אלתר לוין, שנחשד באשמת ריגול. יחד עם לוין נעצר גם סכאכיני, הובל לדמשק, ושם נידון לתלייה. לבסוף, הומתק עונשם של השניים והם שוחררו. עם זאת, בשנות השלושים הביע סכאכיני את תמיכתו בפעולות רצח יהודים במסגרת המרד הערבי הגדול.
ב-30 באפריל 1948 ברחה משפחת סכאכיני מביתה שבשכונת קטמון בירושלים (יום אחד בלבד לפני שהשכונה נכבשה על ידי כוחות ההגנה). המשפחה גלתה לקהיר, שם בילה סכאכיני את שנותיו האחרונות. בשנת 1952 בא לביקור פרידה בירושלים, ביקור שהנחיל לו אכזבה רבה.
סכאכיני פרסם 13 ספרי עיון וספרי לימוד. כמו כן הקפיד לנהל יומן, שנערך לאחר מותו על ידי בתו הָאלָה, וראה אור בשם "כזה אני, רבותי". קטעים מיומניו תורגמו לעברית בידי גדעון שילה.
פעילות חינוכית.
סכאכיני זכה בילדותו לחינוך מגוון: תחילה במדרסת א-רום, בית הספר של הקהילה היוונית-אורתודוקסית, ואחר כך בבית הספר האנגליקני. כבר בגיל 15 הוא החל, כאמור, ללמד ערבית בבית הספר בו למד. בשנים 1908–1914, בשלהי השלטון העות'מאני בארץ, התפרנס סכאכיני בעיקר ממתן שיעורים פרטיים. בד בבד הקים בשנת 1908 בית ספר ערב, ובשנת 1909 הקים בית ספר כללי בשם "אל-מדרסה א-דוסתוריה" ("בית הספר החוקתי"). בית ספר זה נחשב לבית הספר הערבי הלאומי הראשון בארץ, וסכאכיני יישם בו הלכה למעשה את רעיונותיו המתקדמים בנושאי החינוך, שכללו:
בתקופת המנדט הבריטי המשיך סכאכיני להתפרנס משיעורים פרטיים. בין תלמידיו היו כמה מבכירי הקצונה הבריטית בישראל. הבריטים לחצו עליו להתמנות לתפקיד במשרד החינוך המנדטורי, והוא שימש בתפקידים שונים: בשנת 1919 ייסד וניהל את המדרשה למורים, "דאר אל-מועלמין", ובשנת 1920 מונה למפקח על בתי הספר הערביים במחוז שכם. במחאה על מינויו של יהודי (הרברט סמואל) לתפקיד הנציב העליון הבריטי, הוא התפטר ועבר לגור במצרים. מחליפו בתפקיד מנהל המוסד היה המחנך חליל טוטח.
במשך שנתיים ניהל את האגף הערבי של בית הספר של העדה היוונית-אורתודוקסית בקהיר. ב-1926 לקח סכאכיני חלק בהקמת בית ספר ערבי פרטי, "בית הספרים הלאומי החדש", ולימד בו. בסוף אותה שנה, בעקבות סיום כהונתו של הרברט סמואל, חזר לעבוד במחלקת החינוך המנדטורית.
בשנים 1926–1938 שימש מטעם המחלקה כמפקח על הוראת השפה הערבית בבתי הספר הערביים בארץ ישראל.
עם צאתו לגמלאות בשנת 1938, הוא לקח חלק בייסודה של "כוליית א-נהדה" ("מכללת התחייה"). בינואר 1948 נבחר סכאכיני למנהל האקדמיה ללשון הערבית בקהיר, כאות הוקרה על מפעלו החינוכי והספרותי.
"התחייה".
בין השנים 1908–1914 היה סכאכיני בין מנהיגיה של תנועת "א-נהדה אל-אורת'ודוכסיה" ("התחייה") בירושלים. באותן שנים היו כל הכמרים ונושאי התפקידים בעדה היוונית-אורתודוקסית יוונים במוצאם, אף על פי שבני העדה בארץ היו ערבים. תנועת 'התחייה' דרשה מראשי הכנסייה את שיתופם של בני העדה בניהול ענייני הקהילה. על אחת הפגישות הראשונות כתב א-סכאכיני ביומנו:
בשנת 1913 פרסם סכאכיני בירושלים חוברת בשם "א-נהדה אל-אורת'ודוכסיה פי פלסטין", בה דן בענייני הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית הירושלמית, שסמכותה חלה על ארץ ישראל המערבית ועבר הירדן המזרחי. במקום מסוים בחוברת הבחין במפורש ב"פלסטין" כארץ נפרדת מ"סוריה".
בשנת 1914, בתיווכם של הטורקים, הושגה פשרה בין הפטריארכיה לעדה, סכאכיני ראה בפשרה "התקפלות" של העדה ופרש במחאה מהעדה ומהכנסייה. הוא ראה ב'תחייה' התארגנות לאומית ערבית ראשונה בארץ ישראל, ולכן ראה בה חשיבות, הגדולה מענייני העדה בלבד.
סכאכיני שילם מחיר על פעילותו ב'תחייה'. בשנת 1912 נישא לסולטאנה אהבת חייו, אך הכמרים הירושלמים סירבו להשיא אותם, והם נאלצו לנסוע עד יפו על מנת להינשא. בשנים 1925–1926 ניהלה הפטריארכיה מאבק משפטי נגד סכאכיני, אשר בסופו הוא סולק מביתו, מכיוון שהבית היה רכוש הכנסייה.
לאומיות ערבית.