צ'נקלה (בטורקית: Çanakkale) היא עיר נמל בצפון-מערב טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז מרמרה שהיא אחת משתי הנפות בטורקיה השוכנות בשתי יבשות נפרדות (אירופה ואסיה, האחרת היא נפת איסטנבול). העיר מרוחקת 235 ק"מ דרום-מערבית לעיר איסטנבול ובשנת 2021 אוכלוסייתה נאמדה ב-195,439 תושבים.
הטורקים מכנים את מערכת גליפולי "קרב צ'נקלה", על שם עיר זו השוכנת לחופו הדרומי (האסייתי) של מיצר הדרדנלים, ממול חצי האי גליפולי. בשנת 2012 יצא לאקרנים סרט על מערכה זו בשם "צ'נקלה".
צ'נקלה היא העיר הקרובה ביותר לטרויה הקדומה. סוס העץ מהסרט "טרויה" מוצג בה לראווה.
מרבית היהודים בצ'נקלה הם יהודים ספרדים מגירוש ספרד.
קינטוסקופ
קינטוסקופ (Kinetoscope) הוא מכשיר שהוצג לראשונה בארצות הברית בשנת 1893, על ידי הממציא תומאס אדיסון ועוזרו ויליאם קנדי דיקסון. באמצעות מכשיר זה ניתן היה לצפות בסרטים בצפייה יחידנית על ידי השחלת מטבע. יחד עם הקינטוסקופ, המציאו אדיסון ודיקסון את המצלמה הקולנועית הראשונה - הקינטוגרף.
הקינטוסקופ של אדיסון קדם בשנתיים להמצאת הקולנוע על ידי האחים לומייר בשנת 1895.
המצאה ופיתוח.
בעקבות המצאת פילם הצלולואיד, פיתחו אדיסון ודיקסון את הקינטוגרף, מכשיר שאפשר הקלטה של רצף תמונות נעות. כדי לאפשר צפייה ברצף התמונות שצילמו, פיתחו אדיסון ודיקסון מכשיר נוסף בשם קינטוסקופ.
בשנת 1891 הגיש אדיסון בקשה לפטנט על מכשיר שיהווה מקבילה לפונוגרף מבחינה חזותית ויאפשר צפייה בתמונות נעות. אדיסון קרא להמצאתו קינטוסקופ, ביטוי המורכב מהמילים היווניות "קינטו", תנועה ו-"סקופוס", לצפות.
אדיסון האמין כי על התמונה הנעה ללוות את מכשיר הפונוגרף שאותו פיתח ולכן החליט שלא להמציא מכונת הקרנה אלא לפתח מכשיר שישמש כמעיין תא הצצה, שלצידו יפעל במקביל פונוגרף שישמיע את פס הקול.
העבודה על המכשיר החלה בשנת 1889. בעוד אדיסון הגה את הרעיון, מרבית הניסויים והפיתוח בפועל בוצעו על ידי דיקסון ועוזרו, צ'ארלס בראון. עיקר הפיתוח התרחש במעבדות אדיסון בווסט אורנג', ניו ג'רזי. הקינטוסקופ כלל תא צפייה, בו הורצה רצועת פילם רציפה באורך של כ-14 מטרים מול מנורה. התא יועד לצופה בודד. הקינטוסקופ בפני עצמו אפשר צפייה בסרט ללא קול. בעת ההקרנה, רצועת סאונד הורצה במקביל בתוך התא על גבי פונוגרף תוך ניסיון להקפיד ככל שניתן על סינכרון בין הדימוי החזותי לשמע.
יציאה לשוק ושימוש מסחרי.
אב טיפוס ראשון לקינטוסקופ הוצג לראשונה לציבור ב-20 במאי 1891. אב הטיפוס כלל את המצלמה ותא ההצצה ליחיד. נעשה בו שימוש בסרט צילום ברוחב 18 מ"מ אשר נע במהירות קבועה בין שני סלילים. הקינטוסקופ שווק לראשונה באופן מסחרי בשנת 1894. מחירו באותה עת נע בין 250 -300 דולרים.
חברת אדיסון הקימה סטודיו קינטוגרפי במבנה ששמו "מריה השחורה" בווסט אורנג', בניו ג'רזי כדי לצלם בו סרטים שיוצגו לציבור על גבי מכשירי הקינטוסקופ המסחריים הראשונים. מבנה זה היה צבוע שחור וחסר גג, שנע על ציר מיוחד לצורך מעקב אחרי תנועת השמש, לצורך תאורה עבור הסרטים. סרטים קצרים אלה בוימו על ידי אדיסון באולפן ותוארו בהן הופעות קצרות כגון נשים רוקדות, קרבות איגרוף מבוימים, או הופעות קרקס.
המכשירים הראשונים הוצבו במקומות ציבוריים הומי אדם כגון במבואות בתי מלון, בפארקי שעשועים ובמתחמי מכונות משחק. באפריל 1894 נפתח לציבור אולם הקינטוסקופים הראשון, בעיר ניו יורק. פעלו בו חמישה מכשירים. עלות השימוש הייתה 25 סנט.
אדיסון החליט שלא להגיש פטנט בין לאומי על מכשירי הצפייה. המכשירים הפכו פופולריים מאוד ברחבי אירופה, שם גם עברו שינויים ושדרוגים שונים על ידי ממציאים אירופאים שונים. האחים לומייר קיבלו השראה למכשיר הסינמטוגרף שהמציאו לאחר שביקרו בתערוכת קינטוסקופים בפריז. המכשיר של האחים לומייר פעל כמצלמה ומכשיר הקרנה גם יחד ויצא לשוק בשנת 1895.
הקינטופון.
הקינטופון, או קינטו-פונוגרף, היה המכשיר שאותו פיתחו אדיסון ודיקסון בשנת 1895 כשכלול של הקינטוסקופ. מכשיר זה אפשר צפייה והאזנה במקביל של צופה בודד בסרט קצר. הסרטים הראשונים הציגו הופעות פשוטות כגון נגן אורגן המנגן קטע קצר או הופעה קצרה של זמר.
פיתוחו של הקינטופון המשוכלל והמתקדם יותר הביא לירידה בשימוש בקינטוסקופ עד שזה כמעט ונעלם מהשוק.
היטיירוי
מריה השחורה
מריה השחורה (באנגלית: Black Maria) הוא שמו של אולפן הקולנוע הראשון, אשר הוקם על ידי תומאס אדיסון בארצות הברית בשנת 1894.
אולפן קולנוע זה, אשר היה צבוע כולו בשחור (ומכאן שמו), סבב על צירו, והיה בעל פתח בגגו לשם חדירת קרני השמש עבור תאורה לצורך צילומי סרטיו של אדיסון.
באולפן זה אדיסון צילם להטוטנים שונים ואנשי קרקס ובידור בראשית לידתו של הקולנוע, ואת סרטיו הקרין במכשירי הקינטוסקופ, איתם הציג את סרטיו בצפייה יחידנית.
מועצת התלמידים והנוער
ספקטרומטר מסה
ספקטרומטר מסה הוא מתקן המודד את היחס בין המטען למסה של חלקיקים טעונים. באמצעות מדידה זו ניתן לנתח דגימה, ולקבוע מה החומרים בה. מכשיר זה הוא בעל חשיבות גדולה בכימיה אנליטית, ומשמש לזיהוי חומרים במגוון יישומים, ביניהם זיהוי פלילי, אבטחת איכות תעשייתית, ועוד. כמו כן המתקן משמש למחקרים בתחומים רחבים: פיזיקה גרעינית, כימיה, ביולוגיה, ארכאולוגיה וכו'.
דרך פעולה.
ספקטרומטר מסות מורכב משני רכיבים עיקריים: מקור יונים המייצר את היונים אותם רוצים למדוד וגלאי (דיטקטור) המשמש למדידת המסה שלהם.
מקור יונים.
ישנו מגוון רחב של מקורות יונים הנמצאים בשימוש. המקורות מתחלקים למקורות "רכים" - שבהם היונים מיוצרים קרים, ולמקורות "קשים" שבהם היונים מיוצרים חמים מאוד וכתוצאה מכך מתפרקים תוך זמן קצר.
מקורות היונים מתחלקים גם לפי סוג היונים שאותם רוצים לייצר: יונים אטומיים, צברים אטומיים, מולקולות אורגניות וכו'. דרך נוספת לסווג מקורות יונים היא על פי שיטת הינון: ניתן לינן יונים על ידי לייזר, קרן אלקטרונים, קרן של יונים מסוג אחר וכן על ידי שדות חשמליים חזקים. בהמשך יוזכרו כמה סוגים מהמגוון הרחב של מקורות היונים המשמשים לספקטרומטריית מסות.
האנלייזר.
ישנן כמה שיטות למדוד מסות של יונים.
צימוד ספקטרומטרית מסה עם שיטות כרומטוגרפיות.
שיפור למדידה פשוטה של ספקטרומטרית מסה הוא צימוד שלה עם שיטות הפרדה כרומטוגרפיות. שיפור זה יכול לאפשר בין היתר לזהות מולקולות שונות, שלא ניתן לזהותן תוך שימוש בספקטרומטר מסה לבדו או בכרומטוגרפיה בלבד.
כרומטוגרפיית גז.
שיטה נפוצה ביותר היא צימוד של ספקטרומטרית מסה עם כרומטוגרפיית גז (Gas chromatography-mass spectrometry; ובקיצור GC/MS). בשיטה זו כרומטוגרף גז משמש להפרדת התרכובות, ואלו מוזנות למקור היונים. תיל מתכתי פולט אלקטרונים, המייננים את התרכובות. את היונים הללו ניתן לשבור למולקולות קטנות יותר. את היונים ושברי המולקולות מזינים לאנלייזר של ספקטרומטר המסה.
כרומטוגרפיית נוזל.
צימוד של ספקטרוסקופיית מסה עם כרומגרפיית נוזל (LC/MS), בדומה לכרומטוגרפיית גז, מפריד בשלב הראשון בין התרכובות באמצעות כרומטוגרפיה, ואלו מוזנות אחרי כן למקור היונים ולספקטרומטר המסה. בשיטה זו הפזה הנעה היא נוזל, לרוב תמיסה של מים וממסים אורגניים.
שימושים.
שימושים במחקר הביולוגי.
במחקר הביולוגי משתמשים בספקטרומטר מסות בעיקר לזיהוי של חלבונים בדוגמה הנתונה, בדרך כלל מדובר בזיהוי נוכחות של החלבונים הנחקרים בתאים או זיהוי מדויק של נוכחות חלבון בבנד (פס המופיע ב-SDS-Page) מסוים. היתרון המרכזי ששיטה זו מעניקה למחקר הפרוטאומי הוא היכולת לזהות מספר גדול של חלבונים בו זמנית בנוסף למודיפיקציות המופיעות על החלבון (כמו פוספורילציה, אצטילציה וכדומה). דבר זה מאפשר ללמוד על מסלולים ביולוגיים שלמים ולא רק על חלבונים אחדים מתוכם, ובאמצעות נוכחות או העדר המודיפיקציות ניתן לדעת האם החלבון פעיל (לדוגמה לאחר טיפול מסוים בתאים).
פיסול יווני עתיק
איגור קורצ'טוב
איגור וסילייביץ' קורצ'טוב (ברוסית: И́горь Васи́льевич Курча́тов; 8 בינואר 1903 - 7 בפברואר 1960) היה פיזיקאי רוסי סובייטי, אבי פצצת האטום הסובייטית.
ביוגרפיה.
קורצ'טוב נולד בסימסקי זאבוד, גוברניית אופה (כיום העיר סים במחוז צ'ליאבינסק).
הוא למד פיזיקה באוניברסיטת קרים ובניית אוניות במכון הפוליטכני של פטרוגרד. בשנת 1925 עבר למכון הפיזיקו-טכני באותה עיר שם חקר סוגיות ברדיואקטיביות בהנחיית אברם פדורוביץ' יופה. ב-1932 הוקצה לו מימון לצוות מחקר גרעיני משלו. בשנת 1935 הוא ביחד עם לב ארצימוביץ' השלימו עבודת מחקר בתחום פיזיקה גרעינית. צוות בראשות קורצ'טוב בנה את הציקלוטרון הסובייטי הראשון והפעיל אותו ב-21 בספטמבר 1939.
קורצ'טוב ותלמידו גאורגי פליורוב גילו את העקרונות הבסיסיים של תגובת השרשרת של האורניום ואת עקרונות הפעולה של כור גרעיני בשנות השלושים. ב-1942 העריך קורצ'טוב כי "בביקוע הגרעינים של קילוגרם אחד של אורניום תשתחרר אנרגיה השווה לפחות לפיצוץ 20,000 טונות חומר נפץ".
כאשר פרצה המלחמה בין ברית המועצות וגרמניה ב-1941, הסב קורצ'טוב את מחקרו לתחום הגנת הספינות ממוקשים מגנטיים ולחקר שריון לטנקים. בשנת 1943 השיג הנ.ק.ו.ד. עותק מדו"ח בריטי סודי שדן באפשרות פיתוח נשק אטומי, מה שהביא את סטלין להחלטה לפתח נשק כזה גם כן. יופה המליץ על קורצ'טוב למולוטוב וקורצ'טוב מונה לראש התוכנית לפיתוח פצצת אטום לברית המועצות.