קל להבין מדוע מחברים מימי הביניים קשרו את יהודה ויהודית יחד. הם גיבורים של ספרים חיצוניים ועלילת סיפוריהם דומה. ישנם קווי דמיון בין מגילת אסתר, ספר יהודית וספרי המכבים (ספר מקבים א' וספר מקבים ב'). בכולם מוזכרת גזירת מלך זר, תפילת היהודים, הצלה באמצעות שליח האל, נקמה באויב וחגיגת ניצחון. אולם סיפורי המפגש של יהודה עם ניקנור ושל יהודית עם הולופרנס הם חריגים בדמיונם, כאשר שניהם מסתיימים בכריתת ראשו של האויב הראשי ותלייתו על חומת העיר. הקבלה זו אינה מקרית ומוסכם על החוקרים שהאירועים בתקופת מרד החשמונאים, ובמיוחד העימות בין יהודה לניקנור, עומדים מאחורי עלילת ספר יהודית.
בשני המקרים נעשה שימוש בחרב האויב: יהודית משתמשת בחרבו של הולופרנס כדי לערוף את ראשו. יהודה, לאחר שהרג את אפולוניוס, לוקח את חרבו וזו משמשת אותו כל חייו. בשניהם מופיעות דמויות מרושעות של מלכים זרים: הולופרנס הוא שר צבאו של "נבוכדנצר מלך אשור". אמנם אנטיוכוס אפיפנס לא שלח את ניקנור אך הוא בוודאי שימש השראה לנבוכדנצר. כמו כן, קיים יסוד של מרמה הן ביחסי יהודית והולופרנס והן ביחסי יהודה וניקנור.
יהודה ויהודית דומים באופיים ובמעשיהם. שניהם יראי שמיים ומקפידים על קיום מצוות. שניהם מוכיחים את בני עמם על חוסר האמונה באלוהים. בשני הסיפורים מעורבים שירי ניצחון, שלמרות ההבדלים ביניהם הם בעלי מוטיבים דומים ולדעת רוב החוקרים שפתם המקורית הייתה עברית, אף ששרדו רק ביוונית. תיאור ההכנות של שני הגיבורים למפגש עם האויב: זה עוטה שריון ומתחמש, וזו מסתרקת ומתלבשת, מזכיר שני תיאורים טיפוסיים בספרות ההומרית: תיאור הכנה של לוחם דגול לפני יציאה לקרב ותיאור התייפות של אלה לפני פיתוי ורמייה. ומעניין לציין כי חוקרי הספרות ההומרית עמדו על הדמיון המלא בין שני התיאורים.
יהודית בנצרות.
ספר יהודית הוא אחד מספרי הברית הישנה של הנצרות הקתולית והאורתודוקסית.
הספר היה חלק מתרגום השבעים ויהודית תוארה כבר על ידי האפיפיור קלמנס הראשון בסוף המאה הראשונה כדוגמה לאהבה ואחריות קהילתית. על כן דימויים של יהודית היו מקובלים כמו אלה של נשים תנ"כיות. הספר התקבע במסורת הנוצרית בעקבות הכללתו בתרגום הוולגטה של הירונימוס, אשר הדגיש את מאפיין הצניעות בדמותה של יהודית וזוהי התכונה אשר מבדילה בין סיפורי יהודית בוולגטה ובתרגום השבעים. הוולגטה מדגיש את סירובה להינשא מחדש ואת חיי הפרישות שלה בביתה בבתוליה. צניעות זו הייתה הבסיס להשוואתה בזמן הנצרות המוקדמת למרים, אם ישו.
בימי הביניים כבר החלו להישאל שאלות לגבי מידת הקאנונית של ספר יהודית ולפיכך של דמות יהודית, אך התפיסה הרווחת התייחסה אליה כאל דמות מן הביבליה. עם זאת, בשנת 1644 בעקבות הרפורמציה הפרוטסטנטית הספר הוצא מן הברית הישנה של הנצרות הפרוטסטנטית. דחייתו של ספר יהודית אפשרה גם את דחיית דמותה של יהודית, כפי שנקבעה בידי הירונימוס, על ידי הפרוטסטנטים. מחלוקת תאולוגית זו בין קתולים לפרוטסטנטים הייתה בעלת השפעה עמוקה על התיאור האיקונוגרפי של יהודית. התמה של יהודית הפכה לחילונית כבר במאה ה-19 אבל הכנסייה הקתולית המשיכה להפיץ את המשמעות הקאנונית בטקסים ובדרשות של האפיפיור.
יהודית באמנות.
ההתייחסות הראשונה, הניתנת לזיהוי, ליהודית באמנות הנוצרית מיוחסת לפרסקו מהמאה החמישית בנאפולי, ולפרסקאות מהמאה השמינית בכנסיית "סנטה מריה ענתיקה" ברומא. גרסאות איקונוגרפיות שלה טופחו בידי כתבי יד מאויירים כגון "ביבליית וינצ'סטר" מן המאה ה-12.
מתקופת הרנסאנס ואילך, "יהודית" היה נושא יסוד שתואר באופן קבוע. ההצגות החזותיות הידועות ביותר של יהודית הן מן התקופה המודרנית המוקדמת. מבין האיטלקים ציירו את הנושא דונטלו, סנדרו בוטיצ'לי, מיכלאנג'לו, אנדראה מנטניה, ג'ורג'ונה, קאראווג'ו ארטמיזיה ג'נטילסקי ועוד, כאשר מצפון לאלפים בין היתר פטר פאול רובנס, הנס בלדונג ולוקאס קראנאך האב. ההעדפה שהייתה קיימת עוד מימי הביניים לייצוג רגע השיא בסיפור, שבו יהודית עורפת את ראש הולופרנס, קיבלה דגש הן מקתולים והן מפרוטסטנטים. היה זה קאראווג'ו שזעזע את המוסכמות בתיאור מצמרר של רגע העריפה ממש. עם זאת, אמני הרנסאנס והבארוק תיארו מדי פעם סצנות נוספות כגון: יהודית ושפחתה נמצאות בדרכן אל אוהלו של הולופרנס או חוזרות ממנו (למשל, בוטוצ'לי 1470), יהודית מציגה עצמה בפני הולופרנס (למשל, אנטוניו ג'יונימה 1720), המשתה באוהל הולופרנס (למשל, כחלק מסדרת ציורים של לוקאס קראנאך האב), גילוי גופתו ערופת הראש של הולופרנס (למשל, בוטוצ'לי 1470), או הקרב הסופי.
בהקשרים חילוניים, סיפורה של יהודית עוצב מחדש באמנות עם קונוטציות שונות להפליא, מיזוגניות, ארוטיות, אנטישמיות, פטריוטיות, לאומניות ופמיניסטיות.
יהודית באמנות הרנסאנס.
יהודית, בפסל הארד המפורסם של דונטלו יהודית והולופרנס, נושאת את הסאבטקסט האלגורי המרומז שהיה בלתי ניתן להימנע ממנו בפירנצה הקדומה, זה של אומץ הקהילה כנגד עריצות. הסיפור שלה היה סמלי עבור בני העיר פירנצה שנלחמו כדי להגן על הרפובליקה שלהם כנגד מעצמות זרות, ועבור בית מדיצ'י במיוחד, ששמרו על גאוות העיר. העניין בה נבע לא רק מפעולתה במחנה אשור, שתוארה בצורה כל כך גרפית על ידי דונטלו, אלא גם מהתנהגותה הענווה אחרי חזרתה לבתוליה. כך ציין הכיתוב אשר נחרט ככל הנראה על כן הפסל: "ראו צוואר הגאווה אשר נכרת ביד הענווה". הפסל הוצב במקור בפאלאצו מדיצ'י-ריקארדי לצד פסל דוד של דונטלו, שני הפסלים הוצבו זה לצד זה כשלושים שנה ונחשבו בפועל כזוג. גם יהודית וגם דוד במאבקו מול גוליית נתפסו כקוטלי עריצים ושניהם נחשבו כמגיני העיר כנגד תוקפנות חיצונית.
דימויים מוקדמים של יהודית נוטים לתאר אותה כלבושה ולא מינית. מלבד הפסל של דונטלו, מדובר בדמותה בציורו של סנדרו בוטיצ'לי שובה של יהודית לבתוליה (1470), שבו יהודית ושפחתה נראות בדרכן חזרה לבתוליה. (בוטיצ'לי צייר במקביל סצנה אחרת מהסיפור: גילוי גופתו של הולופרנס). תיאור דומה קיים גם בציוריהם של אנדראה מנטניה ומיכלאנג'לו שבהם יהודית ושפחתה נראות עם ראשו של הולופרנס ליד אוהלו, זמן קצר לאחר עריפת ראשו. הציור יהודית ושפחתה עם ראש הולופרנס של מנטניה (1495–1500), מציג אותה בתנוחת קונטרה פוסטו כאילו הייתה פסל קלאסי. הפרסקו יהודית והולופרנס של מיכלאנג'לו, בפנדנטיבה בתקרת הקפלה הסיסטינית (1508–1512), מציג את יהודית ממול לתיאור דוד וגוליית, תוך השוואה בינה לדוד, בדיוק כמו שנעשה עם פסליו של דונטלו בפירנצה.
הציור יהודית עם ראש הולופרנס של ג'ורג'ונה (1505 לערך) מציין את המעבר בין דמותה של יהודית מלוחמת ענווה, לדמות של אישה מפתה. לחרב אותה היא מחזיקה יש צורת צלב, מה שמזכיר לצופה את האבירים הנוצריים ומסעי הצלב. הציור מראה את הגיבורה ברגע ניצחונה, דורכת על ראשו המעוות של הולופרנס. אבל במיצג הזה של טוהר יש פגם, ג'ורג'ונה מכניס שינוי משמעותי: הופעתה של הרגל החטובה של יהודית דרך חריץ מיוחד בשמלתה מעוררת ארוטיקה, מעידה על דו משמעות והיא הרמז הראשון למהפך העתידי בדמותה של יהודית: מדמות המקבילה למרים, אם ישו היא הופכת לחוה, מלוחמת לפאם פאטאל. כל עוד דמותה של יהודית סימלה ענווה או גבורה היא הייתה לבושה. באמנות הנוצרית אישה בעלת מעלות טובות היא לבושה. אישה עירומה אינה רק דמות אירוטית, היא פתיינית וחוטאת, היא התגלמות חוה.
החל מתחילת המאה ה-15 החל להתפתח עניין בגרסה נשית של תשעת המכובדים, כדי להתאים לתפאורה הגברית המסורתית. דמותה של יהודית הפכה יותר אקטיבית והיא השוותה עם הדמויות המקראיות יעל ואסתר. בו בעת, השוואה זו הפכה את דמותה המוסרית לדו משמעית, היא הושוותה גם לחוה ודלילה ועל כן הולופרנס זוהה עם אדם ושמשון: גבר שנפל קורבן לעורמה נשית. כמו סיפור אונס לוקרטיה, יהודית הייתה נושא למספר גדול של "הדפסי מופת ישנים" , שלעיתים הציגו אותה בעירום. אמנים כמו סבלד באהם ואחיו ברטל באהם יצרו תחריטים בנושא והאמן האיטלקי פארמיג'אנינו יצר הדפסים.
אמני הרנסאנס המאוחר, ובמיוחד לוקאס קראנאך האב, שצייר בבית המלאכה שלו לפחות שמונה ציורי "יהודית", הציגו אותה מינית יותר, מעין מתנקשת-מפתה ש"לבושה כדי להרוג". "הבגדים שהוכנסו לאיקונוגרפיה כדי להדגיש את צניעותה הופכים טעונים מינית כאשר היא חושפת את הראש הערוף בפני הצופה ההמום אך המרותק", כדברי מבקר האמנות ג'ונתן ג'ונס. מעבר למיניות, אפשר לראות בציור זה קריאת תיגר פרוטסטנטית של לוקאס קראנאך האב, שהיה ידיד קרוב של מרטין לותר, כנגד המסורת הקתולית ובמיוחד כנגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
יהודית באמנות הבארוק.
במאות הראשונות של האמנות הנוצרית יהודית תוארה כדמות בתולה מתפללת, או כמייצגת הכנסייה, או כדמות שרומסת את השטן ופוגעת בגיהנום. היא אמנם השוותה לדמויות אלימות, כגון יעל, אבל יצוגה מעולם לא עורר חרדה או דו משמעות. דמותה נותרה לא מציאותית, מופרדת ממיניות אמיתית וכך מוגנת. הפסלים והציורים שהחלו להופיע בסביבות שנת 1600 שונים משמעותית. ציורים הכוללים סצנות עריפה אלימות החלו להופיע, ובמיוחד כאמור יהודית והולופרנס של קאראווג'ו, המוצג בגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה ברומא ומתאר את רגע העריפה בריאליזם מרהיב ובוטה כפי שלא תואר מעולם. הציור, המתוארך לסביבות 1599, הוא חשוב מבחינה סגנונית ותמטית: זו היצירה ההיסטורית הראשונה של קרוואג'יו, ומסמנת את תחילת השלב של שינויי אור וצל חזקים מאוד ביצירתו.