ג'ידאי מונו, או מחזות היסטוריים, התגבשו בהתאם למגבלות תקופתיות בהיסטוריה של יפן. חוקי צנזורה מחמירים בתקופת אדו אסרו על תיאור אמנותי של התקופה, ובמיוחד אסרו ביקורת על השוגונות או הצגתה באור שלילי, אם כי חוקים אלה נאכפו ברמות שונות של אדיקות לאורך השנים. לפיכך עסקו מחזות רבים במלחמת גנפיי מ-1180, בתקופת שתי החצרות הקיסריות של המאה ה-14 ואירועים היסטוריים אחרים. על אף האיסור לתאר את התקופה, השתמשו מחזאים רבים באירועים היסטוריים אלה כמשל לאירועים אקטואליים. דוגמה לכך היא המחזה "קָנַדֶהוֹן צ'וּשינְגוּרָה," שעלילתו מתרחשת בשנות השלושים של המאה ה-14, אך למעשה הוא מספר את סיפורם של ארבעים ושבעה הרונין, בני המאה ה-18.
בניגוד לג'ידאי מונו, העוסק לרוב במעמד הסמוראים, עוסק הסווה מונו בחיי אנשי העיר ובחיי האיכרים, והוא נסוב סביב דרמה משפחתית או סיפור רומנטי. תת-סוגה בסווה מונו היא מחזות התאבדות אוהבים, שרובם נלקחו מהבונרקו. מחזות אלה עוסקים בזוג נאהבים שאינם יכולים להיות יחד בחיים אלה מסיבות שונות, ועל כן מחליטים למות יחד.
אלמנט חשוב נוסף בקבוקי הוא המיאה (見得), בו קופא השחקן בתנוחה מלאת הבעה על מנת לבסס את הדמות שלו. בשלב זה מקובל שאדם בקהל יקרא בשם הבמה של השחקן, כאות הערכה וכבוד. האיפור המסורתי, הנקרא קֶשוֹ, מעניק לקבוקי סגנון ייחודי וקל לזיהוי. בשביל שכבת הבסיס הלבנה משתמשים בקמח אורז, והשכבה השנייה, קומדורי, משמשת להבלטה או להגזמה של קווי הפנים על מנת לשוות מראה חייתי או על-טבעי. צבע הקומדורי מעיד על אופי הדמות: קווים אדומים מעידים על תשוקה, גבורה, ישרות-דרך ותכונות חיוביות אחרות; קווים כחולים או שחורים מעידים על רשעות, קנאה ותכונות רעות אחרות; קווים ירוקים מעידים על תכונה על-טבעית; וקווים סגולים מעידים על אצולה.
מבנה המחזה.
הצגת קבוקי, בדומה לסוגי תיאטראות נוספים ביפן ובעולם, עשויה להמשך על פני יום שלם. במקום לבלות מספר שעות בתיאטרון, בקבוקי הקהל "בורח" ליום שלם מחייו, ומקדיש את היום לבידור. אף על פי שישנם מחזות, בעיר מסוגת ג'ידאי מונו, הנמשכים יום שלם, לרוב מציגים מספר הצגות.
מבנה יום המחזות הגיע מתיאטרון הנו ומהבונרקו, אך ניתן למצוא אותו בתחומים אחרים באמנות היפנית. העיקרון המנחה הוא הג'וֹ-הָא-קיוּ (序破急; התחלה, עצירה, מהירות) לפיו על הדרמה להתחיל לאט, להגביר מהירות, לעצור לרגע קט ולסיים במהירות. העיקרון הזה מנחה את השחקן בתנועותיו, את מבנה המחזה עצמו, ואף את סדר המחזות ביום מחזות.
בדרך כלל כולל המחזה חמש מערכות. הראשונה, המתאימה לג'ו, נפתחת בסצנה איטית בה מכיר הקהל את העלילה ואת הדמויות השונות. שלוש המערכות הבאות, המתאימות להא, מהירות יותר, המערכה השלישית מגיעה כמעט תמיד לשיאה עם רגע דרמטי או טרגי, והמערכות השנייה או הרביעית מסתיימות לרוב בקרב. המערכה, המתאימה לקיו, היא קצרה לרוב, ומביאה את הסיפור לסיכומו המספק.
סגנונות הקבוקי של טוקיו ושל אזור קיוטו-אוסקה היו שונים זה מזה. לאורך תקופת אדו התאפיין הקבוקי באדו בחיצוניות מובלטת ופאר רב, כפי שבאו לידי ביטוי בתלבושות ובאיפור, בטכניקות הבמה ובתנוחות המיאה. הקבוקי של אזור קיוטו-אסקה נחשב רגוע יותר, והתמקד יותר בנטורליזם ובריאליזם. רק לקראת סוף המאה ה-19 החלו שני הסגנונות להתגבש לכדי סגנון אחיד.
פרתנוגנזה
פרתנוגנסיס
בעל הדד
ז'אן מרטן שרקו
גבן (מקצוע)
גַּבָּן הוא אדם שמקצועו הוא ייצור גבינות.
התפתחות המקצוע.
בעבר היו הגבנים רובם ככולם עצמאים ובעלי עסקים זעירים, שאת תוצרתם היו משווקים לתושבי אזוריהם; זאת כתוצאה מכך שחיי המדף של הגבינות היו קצרים, וזאת מאחר שהחלב לא עבר תהליך פסטור טרם הכנתו. כיום, כשמוצרי החלב רובם ככולם עוברים תהליך פסטור וחיי המדף ארוכים, רוב הגבינות מיוצרות על ידי חברות גדולות ולכן רוב הגבנים עובדים כשכירים. אף על פי כן, ישנם גבנים עצמאים העוסקים בייצור גבינות הן כמקצוע והן כתחביב.
תפקידי הגבן.
מהגבן המודרני נדרש ידע רב מבעבר, בייחוד לאור הדגש המושם על איכות הגבינות, הן מצד הרשויות הדורשות תנאי ייצור שיבטיחו את טיב המוצר והן מצד ציפיות הצרכנים לגבינה טובה יותר.
תפקיד הגבן הוא לפקח על תהליך החליבה, מאזורי המרעה, הרפת ועד למחלבה. החלב שמגיע למחלבה עובר תהליך פסטור (תהליך חימום הנועד להרוג את החיידקים שבחלב ולא פוגע בטעמו ובערכו התזונתי). לאחר הפסטור, לכל סוג של גבינה המיוצר, עובר החלב תהליך אחר.
תהליך הייצור של גבינה.
ייצור הגבינה הוא תהליך של הפיכת החלב הנוזלי למוצר מוצק על ידי החמצה, באמצעות חיידקים (חיידקי חומצת חלב או בלועזית חומצה לקטית) והגבנה באמצעות חומר מקריש הנוצר בקיבת העגל הצעיר. החיידקים הופכים את סוכר החלב- הלקטוז לחומצת חלב ומבצעים את ההקרשה הראשונית של החלב. לאחר מכן, הם נותרים פעילים גם להמשך התהליך. בשלב מתקדם יותר של תהליך ייצור הגבינה ישנם חיידקים המייצרים גז (דו תחמוצת הפחמן) במהלך התסיסה, הגורם להיווצרות ה'חורים' בגבינה הצהובה. יש גבינות המוחמצות באמצעות חיידקי תרמופיליים סבילים לחום גבוה (45 מעלות צלזיוס) ויש גבינות המוחמצות באמצעות חיידקי מזופיליים שאוהבים טמפרטורה נמוכה יותר (20 מעלות צלזיוס). גבינות כמו קוטג' עוברות החמצה באמצעות חיידקים בלבד, לעומתן יש גבינות שדורשות יצירת גבן חזק יותר הנוצר באמצעות רנין. בעבר הרנין שימש חומר עיקרי בהפיכת נוזל החלב למוצק אך בישראל רוב המחלבות משתמשות בתחליפים צמחיים או סינתטיים להקרשת החלב.
פייר בובייה
פייר צ'ארלס בובייר (אנגלית: Pierre Charles Bouvier; נולד ב-9 במאי 1979) הוא סולן להקת הפופ פאנק הקנדית סימפל פלאן.
ביוגרפיה.
לפני שהתחילה הקריירה המוזיקלית שלו, בובייה עבד במסעדת ברביקיו בעיר הולדתו מונטריאול, קנדה. בגיל 13 הקים את להקת הפאנק-רוק ריסט (Reset) יחד עם חברו לספסל הלימודים צ'אק קומאו. פייר היה גם הסולן של הלהקה וגם הבסיסט.
כשלא היה מרוצה ממנהל הלהקה, עזר לייסד את להקת הפאנק-רוק המצליחה סימפל פלאן, אשר הוא מייצג והוא גם הסולן הראשי שלה, יחד עם קומאו, המתופף וכותב השירים של הלהקה.
בתוספת לכך, בובייה היה הבאסיסט המקורי של הלהקה, עד שהוחלף בבסיסט דייוויד דסרוסיירס כאשר דייוויד הצטרף ללהקה.
בביצועים חיים, לפעמים פייר מנגן בגיטרה (חשמלית ואקוסטית) בשירים מסוימים.
הוא גם הנחה תוכנית טלוויזיה בערוץ MTV שנקראה "Damage Control" שמאז הסתיימה כמתוכנן.
כיום הוא שופט בתוכנית "קנדה שרה"
סולומון בנדרניקה
מושרבייה
סרגיי דיאגילב
סרגיי פבלוביץ' דיאגילב (ברוסית: Серге́й Па́влович Дя́гилев; 31 במרץ 1872 – 19 באוגוסט 1929) היה מבקר אמנות רוסי, מפיק בלט ומייסד להקת הבלטים הרוסיים "בלט רוס".
ביוגרפיה.
סרגיי דיאגילב נולד בשנת 1872 בנובגורוד שבאימפריה הרוסית. החל בלימוד משפטים, וכן שירה ומוזיקה בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג (היה תלמיד של רימסקי קורסקוב אשר זיהה את כישרונו). בתום לימודיו יסד כתב עת בשם "עולם האמנות". בשנת 1899 הפך לעוזר המנהל החדש של התיאטראות הקיסריים ושימש יועץ אמנותי לתיאטרון מריאינסקי, שם פעל עד 1901. בשנת 1905 אצר תערוכה ענקית של ציורי דיוקן רוסיים, אותם צדו עיניו ברחבי רוסיה, רבים מהם בלתי ידועים קודם לכן. לאחר מכן ארגן בפריז תערוכה של ציורי דיוקן רוסיים.
איזדורה דאנקן ביקרה בסנקט פטרבורג והתקבלה בחום רב על ידי דיאגילב והסובבים אותו.
בשנת 1907 הפיק דיאגילב חמישה קונצרטים של מוזיקה רוסית בפריז (בין המנצחים: סרגיי רחמנינוב, אלכסנדר גלאזונוב, רימסקי קורסקוב ואלכסנדר סקריאבין שניצחו על יצירותיהם) ובשנת 1908 הפיק באופרה של פריז בבניין האופרה גרנייה את "בוריס גודונוב" בכיכובו של פיודור שאליאפין. בעקבות זאת הוא הוזמן לחזור שנה אחר-כך עם בלט ואופרה, וכך נולדה להקת הבלטים הרוסיים. דיאגילב גייס את מיטב הרקדנים הצעירים, בהם אנה פבלובה וואצלב ניז'ינסקי. בין הנוכחים במופע הפתיחה היו הפסל אוגוסט רודן והמלחין קאמי סן-סנס. להקת הבלטים הרוסיים יצאה לסיור מקיף באירופה ובארצות הברית.
בין המנצחים על תזמורת הבלטים הרוסיים היה פייר מונטה.
סרגיי דיאגילב הוא גדול מגלי ומטפחי הכישרונות בתחום האמנות. הוא ידע להביא לבמה את גדולי מעצבי התפאורה והתלבושות, גדולי המלחינים, וגדולי הכוריאוגרפים להם העניק את הבמה להצגת גדולתה של האמנות. דיאגילב הראה כיצד אמנויות שונות משתלבות באופן אינטגרטיבי זו בזו, מעשירות זו את זו, יוצרות שפה אוניברסלית בלתי-אמצעית ומחדדות את המסר האמנותי.
בין האמנים שעברו תחת ידיו ולידו ואשר עבדו זה עם זה בהשראתו ביצירת הבלטים:
תחת ידיו של דיאגילב נוצרו הגרסאות המקוריות של הבלטים "אחר הצהריים של פאון", "משחקים", "שחרזאדה", "הבן האובד", "אפולו מוליך המוזות", "ציפור האש", "פטרושקה", "פולחן האביב", "פולצ'ינלה", "כלולות (בלט)", "הרכבת הכחולה", "דפניס וכלואה", "מצעד", "הכובע משולש הפינות", "הזמיר (סטרווינסקי)". כמו כן העלתה להקת הבלט רוס את "הסילפידות" ואת רוח הורד.
קיש
קיש (בצרפתית: Quiche) הוא מאפה עגול פתוח, מלוח, המבוסס על ירקות או על גבינות, המורכב מקלתית ועליה מלית מתערובת של ביצים, שמנת וירק, גבינות או פיסות בשר. בדרך כלל, הקלתית נאפית אפייה עיוורת לפני שהמרכיבים האחרים נוספים לאפייה נוספת. למרות שהקיש הוא מאפה פתוח (כלומר, ללא תוספת בצק המכסה אותו), לעיתים נוספות פרוסות עגבנייה או רצועות בצק כקישוט מעל התערובת. הקיש בדרך כלל נאכל קר, ונחשב במטבח הצרפתי לחלק ממרכיבי סל הפיקניק הקיצי.