נולד לרבי שמואל, למד אצל רבני פדובה יחד עם הרמח"ל, ושניהם הוסמכו לרבנות בערב חג הסוכות ה'תפ"ו. כאשר הקים הרמח"ל את חבורתו בשנת ה'תפ"ז, היה הרמ"ד ואלי מראשי החבורה ולמנהיג החבורה בהמשך. הרב ואלי היה איש אשכולות, בעל ידיעות נרחבות במקרא, פילוסופיה, רפואה ועוד. למד רפואה באוניברסיטת פדובה. בגיל 25 כתב פולמוס באיטלקית על הנצרות בשם "I Sette Giorni della Verit", כמו כן חיבר עשרות חיבורים על כל התנ"ך המתפרשים על כ-15,000 עמודים, שחלקם מצויים בכתבי יד.
בחיבוריו הוא אסוציאטיבי ופחות מובנה. כן הוא מזכיר כמה פעמים דברים ששמע מרמח"ל. כמו כן ניכרת בחיבורו השפעה של קבלת רבי אברהם אבולעפיה.
לשיטתו, החכמות של הימים הקדמונים רובן אמת לעומת החכמות החדשות בתקופתו שרובן שקר ועל פי זה תמך בתיאורית ארבע הליחות ובשיטת הרפואה של גלינוס, היפוקרטוס ואבן סינא ש'מועילה בעצם ומזיקה במקרה לעומת רפואת הכימיקה שמזיקה, מועילה לפעמים ולא בעצם'.
הרב משה דוד וואלי נפטר בז' בטבת תקל"ז ונטמן בבית הקברות ברחוב ויה דומניקו קמפניולה 24, בפאדובה. על מצבתו כתוב: .
חיים אישיים.
לפי המובא בכתביו נולד לו בן מאשתו וקרא את שמו שמואל חיים על שם אביו.
טאהר אל-גמאל
ד"ר טאהר אל-גאמל (בערבית: طاهر الجمل, נולד ב-18 באוגוסט 1955) הוא קריפטוגרף מצרי אמריקאי. ב-1985 פרסם אל-גמאל מאמר בו הציע דרך ליצור את צופן אל-גמאל ואת חתימת אל-גמאל על בסיס בעיית הלוגריתם הבדיד. חתימת אל-גמאל עצמה לא נפוצה בשימוש מעשי אך היוותה מאוחר יותר בסיס לאלגוריתם החתימה הדיגיטלית DSA, שאומץ כתקן חתימה דיגיטלית DSS בארצות הברית ובמדינות נוספות.
אל-גמאל קיבל את התואר הראשון שלו מאוניברסיטת קהיר, ואת התואר השני והדוקטורט שלו בתחום מדעי המחשב קיבל מאוניברסיטת סטנפורד. אל-גמאל שימש כמדען ראשי של חברת נטסקייפ בין השנים 1995 ל-1998, שם היה בין הדוחפים לפיתוח SSL. אל-גמאל גם היה אחראי הנדסה בחברת RSA.
פורת
פּוֹרָת הוא מושב מעורב של דתיים וחילונים הממוקם באזור השרון בין עין ורד לכפר יעבץ. נמנה עם מושבי הפועל המזרחי ומשתייך למועצה אזורית לב השרון.
היסטוריה.
המושב הוקם בשנת 1950. שמו סמלי ופירושו הוא שגשוג ופוריות, כפי שמילה זו מוצגת בברכת יעקב: .
מייסדי המושב הם 315 עולים מחבל גריאן אשר בלוב, דרומית לבירה טריפולי. במחוז הולדתם, התגוררו במערות החצובות באדמת הטין. נשות המושב הצטיינו באריגת שטיחים.
המושב ידוע בענף גידול הפרחים. בעבר התפרנסו רוב התושבים מענף זה בצד מטעים ולולים, ומאז שנות ה-2000 יותר ויותר מתושבי היישוב עוסקים במקצועות חופשיים.
מושב פורת הינו בעל צביון דתי ואולם במושב חיים בשלום זה לצד זה שומרי מצוות ושאינם שומרי מצוות, תוך כבוד הדדי ויחסי שכנות חמים.
יהודה קן-דרור
יהודה קן-דרור (8 בפברואר 1935 – 3 בינואר 1957) היה חייל צה"ל, שנפצע במבצע קדש, בקרב המיתלה, עת נהג בג'יפ לאורך המיצר כדי למשוך אליו את אש החיילים המצרים על מנת שיחשף מסתורם. הוא נפטר מפצעיו כעבור כחודשיים. על מעשה זה זכה לאחר מותו בשני צל"שים: עיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר שניתן בצה"ל, וצל"ש הרמטכ"ל.
ביוגרפיה.
יהודה קן-דרור נולד בירושלים, בן לשמחה ושלמה קן-דרור, ילידי ישראל שמקור משפחתם ביהדות עיראק. יהודה היה אחד מעשרה ילדים במשפחה. אחיו, , נהרג בקרב הקסטל במלחמת העצמאות.
בדצמבר 1953, כ-5 שנים לאחר נפילת אחיו, יהודה התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת הצנחנים. במבצע קדש לחם, כחייל מילואים, בתור נהג הג'יפ של סא"ל אהרן דוידי, מפקד גדוד מילואים, ונמנה עם הכוחות שלחמו במעבר המיתלה.
ב-31 באוקטובר 1956, הסכים לנהוג בג'יפ אל תוך מעבר המתלה, בפעולה שהסיכויים לצאת ממנה חי היו קלושים ביותר, על מנת למשוך אליו את אש הלוחמים המצרים שהסתתרו במעבר, ובכך לסייע לאתר את עמדותיהם. קן-דרור נסע לאורך 500 מטרים, ובמהלך נסיעתו נורתה עליו אש עזה. במהלך נסיעתו ספג קן-דרור פגיעות רבות מאש המצרים, ונפצע באורח אנוש. חבריו ליחידה חשבו שנהרג, אך לאחר שעות אחדות הצליח לזחול אליהם. כעבור חודשיים, ב-3 בינואר 1957, מת מפצעיו ונקבר בבית העלמין הצבאי בהר הרצל.
ישנו ויכוח לגבי השאלה האם פעולתו של קן-דרור תרמה לניצחון בקרב, או להצלת חיי אדם. כך או כך, על פעולה זו זכה לאחר מותו בצל"ש הרמטכ"ל שהומר לעיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר שניתן בצה"ל, על "מעשה גבורה עילאית שנעשה נוכח פני האויב, תוך חירוף נפש".
על פי גרסתם של שני לוחמים ביחידה, שפורסמה בשנת 2007, לא התנדב קן-דרור למשימה, אלא הסכים לבצעה לאחר שמפקד הגדוד אהרן דוידי פקד עליו כן. על טענה זו הגיב לוחם אחר ביחידה: . תת-אלוף (בדימוס) יצחק יעקב (יצה) הגיב אף הוא בעניין זה: .
אותיות אתבש
שיכון וייסנהוף
שיכון וייסנהוף (בגרמנית: Weißenhofsiedlung) הוא שיכון לעובדים שנבנה בשטוטגרט ב-1927. שיכון זה נועד להציג לראווה את הסגנון שמאוחר יותר נקרא הסגנון הבינלאומי באדריכלות. השיכון הוא למעשה פרויקט הדיור הגדול ביותר שנבנה בתקופתו, כחלק מהדיון שהתקיים בתנועה המודרניסטית באדריכלות סביב שיכונם היעיל של מיליוני העובדים שזרמו לערים בתהליך העיור המואץ של התקופה, דיון אשר עמד גם במרכז פעילותו של CIAM.
ב-2016 השיכון הוכרז ביחד עם 16 מבנים אחרים ברחבי העולם כחלק מאתר המורשת העולמית העבודה האדריכלית של לה קורבוזיה.
היסטוריה.
השיכון נבנה לרגל תערוכת דויטשר ורקבונד (Deutscher Werkbund), וכלל עשרים ואחד בניינים שבהם שישים ושלוש יחידות דיור, בתכנונם של שישה-עשר אדריכלים אירופיים, רובם מהמרחב דובר-הגרמנית. בראש הפרויקט, מטעם העירייה, עמד האדריכל הגרמני לודוויג מיס ואן-דר-רוהה, והוא שבחר את האדריכלים האחרים, תקצב ותיאם את תוכניותיהם, הכין את אתר הבנייה ופיקח על ההקמה. לה קורבוזיה קיבל את התקציב הגדול ביותר, ושתי חלקות טובות המשקיפות אל העיר.
עשרים ואחד הבניינים דומים זה לזה בצורתם, וכוללים בנייני דירות ובתים פרטיים; גם בסגנון ניכרת אחידות רבה. המשותף לכולם הוא עיצוב מפושט של החזית, גגות שטוחים המשמשים כטראסות, חלונות סרט, תכנון פנימי פשוט הממעיט בקירות ובמסדרונות ושימוש רב בבנייה טרומית, מה שאפשר הקמת המבנים תוך חמישה חודשים בלבד. כל המבנים למעט אחד היו לבנים (הבניין של ברונו טאוט, שהיה הקטן ביותר, נצבע אדום).
על פי התכנון נועד השיכון להיבנות בשיתוף עם הדיירים, בשיטת בנייה מתועשת, והוא פורסם כאבטיפוס של מעונות עובדים בעתיד. בפועל עוצב ואובזר כל בית בנפרד בתקציב גבוה, הרחק מהישג ידו של הפועל הממוצע. התערוכה נפתחה לקהל ב-1927, באיחור של שנה, ומשכה קהל רב.
בזמן השלטון הנאצי כונה השיכון בזלזול "כפר ערבי" ונקנה על ידי הממשלה במטרה להרוס אותו; תוכנית זו לא יצאה לפועל בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה, אך השיכון הוא עדיין רכושה של ממשלת גרמניה. בעת המלחמה הייתה בשטח השיכון עמדת נ"מ, ולפיכך היווה השיכון מטרה להפצצות בעלות הברית וחלקים ממנו נהרסו, כולל שני הבניינים שבנה ולטר גרופיוס. אחרי המלחמה נהרסו חלק מהבניינים הניזוקים ואחרים שונו לבלי הכר, בין השאר באמצעות גגות רעפים, הזרים לסגנון המקורי.
כיום נותרו 11 מהבניינים המקוריים על עומדם. בשנת 2002 עבר בניין דופלקס שבנו לה קורבוזיה ופייר ז'נרה לבעלות העירייה, ששיקמה אותו ופתחה בו את מוזיאון וייסנהוף.
צנזורה
צֶנְזוּרָה (מלטינית: Censere, להעריך) או גַּנְזָרוּת היא שליטה ופיקוח על פרסום והפצת מידע, דעות וספרות, לרוב מצד גופי ממשל. היקף המידע המצונזר יכול להיות ממילים בודדות ועד למושגים ורעיונות שלמים.
בעבר, הצנזורה הייתה נפוצה בתרבות העתיקה כחלק מהמשטר, שאסר להפיץ תכנים שעלולים לערער אותו או לפגוע בו. הדתות השונות, ובמיוחד הנצרות בתקופת האינקויזיציה, עשו שימוש רב בכלי זה על מנת לשלוט במאמיניהן.
במשטרים לא דמוקרטיים, לדוגמה סין הקומוניסטית, קובה וצפון קוריאה, צנזורה מופעלת כלפי ניסיונות תקשורת הפונה לציבור, תוך דיכוי של דעות והדרה של רעיונות מהשיח הציבורי. במשטרים דמוקרטיים, לעומתם, צנזורה מופעלת למספר צרכים המוגדרים בחוק על פי נהלים סדורים המגבילים ומאזנים אותה אל מול חופש הביטוי וזכות הציבור לדעת.
הגדרת הצנזורה וסמכויותיה.
מקור השם צנזורה הוא במונח הלטיני censor, שמשמעו "בודק", דהינו פקיד הבודק פרסומים וגונז דברים האסורים על ידי השלטון. הצנזורה הייתה נפוצה בתרבות העתיקה כחלק מהמשטר, שאסר להפיץ תכנים שעלולים לערער אותו או לפגוע בו. הדתות השונות ובמיוחד הנצרות בתקופת האינקויזיציה, עשו שימוש רב בכלי זה, על מנת לשלוט במאמיניהן. ידועה השפעתה של הצנזורה הנוצרית על התלמוד, שבמסגרתה הושמטו קטעים שלמים ושונו משפטים שנתפסו כפוגעים בנצרות.
בזמנים המודרניים מתייחסת הצנזורה לבדיקה של ספרים, כתבי-עת, מחזות, סרטים, תוכניות טלוויזיה ורדיו, דיווחי חדשות ושאר אמצעי תקשורת, במטרה לשנות או להדחיק קטעים העשויים להיות פוגעים, לא נעימים, מעוררי התנגדות או חושפי סודות צבאיים וביטחוניים. החומר ה"לא נעים" נחשב לחומר לא מוסרי או גס, כופר או מנאץ, מסית או שעלול לפגוע בביטחון המדינה. כך, הנימוק לצנזורה הוא ההגנה על שלושה מוסדות חברתיים: המשפחה, הדת (הכנסייה) והמדינה.
באמצע המאה ה-19 נקבעו בבריטניה הוראות האוסרות הפצה של ספרות תועבה באמצעות הדואר. על פי הוראות אלה הוחרמו הספרים "סטיריקון", "פאני היל", "דקאמרון" ועוד. בשנת 1865 נחקק איסור דומה בארצות הברית, ובמסגרתו נאסרה אף הפצתם של ספרי הדרכה מינית.