תפקידו הראשון כשגריר היה בבירת גינאה, קונאקרי. בשנת 1963 מונה לשגריר ישראל באביג'אן, בירת חוף השנהב. דיקן היה שגריר ישראל באותה תקופה גם לשאר "ארצות ההסכמה": דהומיי, וולטה עילית וניז'ר, כאשר מושבו באביג'אן בירת חוף השנהב. הגשת כתב האמנה בניאמיי, בירת ניז'ר לוותה בטקס חגיגי בנוכחות יושב ראש הפרלמנט, נשיא בית המשפט העליון וכל חברי הממשלה של ניז'ר, כאשר הטקס כולו שודר במלואו ברדיו הממלכתי של המדינה. לאחר שירותו באפריקה מונה למנהל מחלקת מא"פ באגף אפריקה. עד מהרה נשלח לניו יורק כיועץ מדיני לענייני אפריקה במשלחת ישראל לאו"ם (במקומו של חנן עינור שמונה לשגריר במדגסקר), בשל אי יכולתו לכהן כמנהל מחלקה במשרד עקב מחלה שבה חלה במהלך שירותו כשגריר באפריקה.
באוקטובר 1965 מונה דיקן לשגריר ישראל במונטווידאו, בירת אורוגוואי. במהלך כהונתו, בחודש יוני 1966 ביקר נשיא מדינת ישראל זלמן שזר במונטווידאו כחלק ממסעו הרשמי ביבשת דרום אמריקה. במסגרת הביקור נחתם הסכם שיתוף פעולה בין ישראל לאורוגוואי בנוכחות הנשיא, שמטרתו פיתוח האנרגיה הגרעינית למטרות שלום. ההסכם "מסמיך את הוועדות לאנרגיה אטומית של שתי המדינות לעבד תוכנית לחילופי אינפורמציה ונתונים טכניים ולארגן מלגות למדענים וסטודנטים". את ההסכם חתמו שגריר ישראל במונטווידאו חגי דיקן ושר החוץ האורוגוואי לואיס וידל סגליו .
במסגרת ביקוריו בדרום אמריקה עצר בשנית הנשיא שזר באורוגוואי לאחר ביקורו בצ'ילה בחודש יולי 1966, אך הפעם לא במסגרת ביקור רשמי אלא במסגרת עצירה זמנית בעיר הקיט פונטה דל אסטה שלחופי האוקיינוס האטלנטי. גם אז קידם את פניו השגריר דיקן בשנת 1968 קיבל הנשיא שזר את דיקן עם סיום תפקידו כשגריר ישראל באורוגוואי.
בשנת 1968, מונה דיקן לנציג המסחרי הרשמי של ישראל בסינגפור, עם פתיחת הנציגות המסחרית הישראלית בסינגפור. בין הפעולות שנקט כנציג המסחרי היו הקמת התזמורת הסימפונית הלאומית של סינגפור, על ידי הזמנתו של המנצח שלום רונלי-ריקליס.
ביולי 1969, חודשיים לאחר כינון יחסים דיפלומטים מלאים בין ישראל לסינגפור, מונה דיקן לשגריר הישראלי הראשון בסינגפור. סינגפור כונתה בזמנו בפי כתב רשת cbs הארי ריזונר כ"ישראל של המזרח הרחוק". בעת הגשת כתב האמנה לנשיא סינגפור הראשון יוסוף בן אישק הצהיר דיקן: "ישראל תלמד שיטות שיכון מסינגפור". החלטה זו התקבלה בעקבות סיור של שר הבינוי והשיכון מרדכי בנטוב בסינגפור. רשות השיכון והפיתוח של סינגפור בנתה 100 אלף דירות בעשר השנים שעברו (מ-1959), זהו קצב חסר תקדים בזמנו. בעקבות כך שלחה ישראל 5 מומחים למדינה כדי ללמוד את דרכי הפעולה של סינגפור בתחום.
בשנת 1971 סיים את שירותו בסינגפור ומונה למנהל במחלקת אפריקה 2 וב-1977 מונה לשגריר ישראל בקראקס, ונצואלה. בשנת 1979 מונה לשגריר ישראל בסן חוסה, קוסטה ריקה. פרש לגמלאות ב-31 באוגוסט 1983.
הוא נפטר ב-7 בינואר 2007 בגיל 88 והובא למנוחות בבית העלמין בכפר שמריהו.
משפחתו.
היה נשוי, בעת שהותם של הזוג דיקן באורוגוואי הם ערכו בביתם הפרטי שיעורי תנ"ך לראשי היישוב באורוגוואי.
יוחנן קוקוזליס
מג'ליס
תחנת בלקפריירז
סל תרבות
קו הקמפוסים
The Moscow Times
The Moscow Times (מוסקבה טיימס) הוא עיתון מקוון בשפה האנגלית היוצא לאור במוסקבה. היה עיתון בדפוס משנת 1992 ועד 2017, עם תפוצת שיא של 55,000 עותקים והופץ ללא עלות במקומות אותם פוקדים תיירים ודוברי אנגלית כמו מלונות, בתי קפה, שגרירויות וחברות תעופה, וגם באמצעות מנוי. העיתון פופולרי בקרב אזרחים זרים השוהים במוסקבה ורוסים דוברי אנגלית. בנובמבר 2015 העיתון שינה את עיצובו והפך מיומון לשבועון (שוחרר בכל יום חמישי) והגדיל את מספר העמודים ל-24. הוא הפך למהדורה אינטרנטית בלבד ביולי 2017.
העיתון מפרסם באופן קבוע מאמרים של עיתונאים רוסים בולטים כמו יוליה לטינינה ואיוואן נפפורנקו. כמה כתבים זרים החלו את דרכם כאן, בהם אלן בארי, לימים ראש לשכת "הניו יורק טיימס" במוסקבה וזוכה פרס פוליצר.
היסטוריה.
הקמה.
דרק סאואר, מו"ל הולנדי שהגיע למוסקבה בשנת 1989, תכנן להפוך את העיתון הקטן שלו, פעמיים בשבוע, המכונה "Moscow Gaurdian" לעיתון יומי ברמה העולמית. סאואר הביא את מג בורטין כעורכה הראשון במאי 1992, והצוות השתמש בחדר במלון רדיסון סלביאנסקיה כמשרד.
המהדורה הראשונה של "מוסקבה טיימס" פורסמה במרץ 1992. זה היה היומון המערבי הראשון שפורסם ברוסיה והפך במהרה ל"מקור ראשוני לחדשות ודעות" המצוטט ברוסיה ובמערב כאחד.
העיתון "מילא תפקיד חשוב בכך שהוא נתן מקום לפרשנים רוסים". לדוגמה, בסתיו 1993 הצליח למלא תפקיד בהבסת הצנזורים: "כשכוחות מתנגדים לילצין כבשו את הפרלמנט הרוסי והצנזורה הוחזרה. עיתוני רוסיה יצאו עם רווחים גדולים ריקים בעמודים הראשונים שבהם דוכאו מאמרים ביקורתיים על הרשויות. הכותבים של אותם מאמרים באו לראות אותנו. פורסם למחרת באנגלית ב"מוסקבה טיימס", מאמריהם הועלו במהירות ושודרו ברוסית על ידי BBC ותחנות רדיו זרות אחרות, שהביסו את הצנזורים."
מאמצע שנות התשעים ועד שנת 2000 הוא היה ממוקם במטה העתיק של מערכת "פראבדה". בשנת 1997 נרשם האתר moscowtimes.ru.
התרחבות.
בשנים 2003–2004, העיתון הוסיף נספחי עסקים, קריירה ונדל"ן, ובשנת 2005 נספח "המדריך למוסקבה", הכולל תרבות גבוהה. "מדריך הסעודה" השנתי "במוסקבה" הושק גם הוא בשנת 2005.
עד 2005 היה העיתון בבעלות חברת Independent Media, הוצאה לאור הרשומה במוסקבה המדפיסה גם עיתון יומי בשפה הרוסית, "ודומוסטי", "The St. Petersburg Times" (מקבילו של המוסקבה טיימס בסנקט פטרבורג) וגרסאות בשפה הרוסית למגזינים פופולריים כמו "FHM", "Man's Health", ו"קוסמופוליטן רוסיה". באותה שנה נרכשה Independent Media על ידי קבוצת ההוצאה לאור הפינית Sanoma. בשנת 2006 החל העיתון בברית עם ה-"International Herald Tribune", ואילו בשנת 2009 הושק אתר ה-themoscowtimes.com. גיליון הצבעים הראשון פורסם בשנת 2010.
בשנת 2009 פרסמה את "רוסיה למתחילים: מדריך זרים לרוסיה", שנכתב על ידי סופרים זרים המציעים עצות בהתבסס על חוויות מגוריהם ברוסיה. העיתון חגג 20 שנה בשנת 2012 בארוחת ערב חגיגית במלון בלצ'וג קמפינסקי במוסקבה.
דעיכה ומעבר לדיגיטל.
בינואר 2014, מודעות זדוניות באתר העיתון הפנו את המבקרים לדף נחיתה וניצול. בדצמבר 2014, "מוסקבה טיימס" נאלצה לעבור למצב לא מקוון למשך יומיים בשל מתקפת מניעת שירות (DDoS). האתר נאלץ לעבור למצב לא מקוון בפעם השנייה בפברואר 2015 מסיבות לא ידועות.
באפריל 2014 פרש העורך הראשי הוותיק אנדרו מקצ'סני והוחלף על ידי נאבי עבדולאייב, כתב לשעבר ב"מוסקבה טיימס", עורך חדשות, עורך מנהל וסגן העורך הראשי שעזב בשנת 2011 לעמוד בראש הנהלת RIA נובוסטי, שירות חדשות ממשלתי בשפה זרה. זמן קצר לאחר מינויו טען עבדאלייב בגרדיאן" כי העיתונאות "המוטה של המערב"... שודדת את המערב מסמכותו המוסרית". בסתיו 2015 עבדולאייב הודח מתפקידו והוחלף על ידי מיכאיל פישמן.
בעקבות המשבר האוקראיני, ביקורת של "מוסקבה טיימס" נמתחה על ידי מספר עיתונאים ובהם בעל טור ב"איזבסטיה" ישראל שמיר, שבדצמבר 2014 כינה את העיתון "נייר אנטי-פוטין מיליטנטי, עיכול של העיתונות המערבית עם הטיה קיצונית בסיקור אירועים ברוסיה". באוקטובר 2014 קיבלה מערכת "מוסקבה טיימס" את ההחלטה להשעות את התגובות המקוונות לאחר עלייה בתגובות הפוגעות. בעיתון נמסר כי השביתה את האפשרות להגיב משתי סיבות - אי נוחות לקוראיו, כמו גם היותם כפופים לחבות משפטית, מכיוון שעל פי החוק הרוסי אתרים נודאים באחריות לכל התוכן, כולל תוכן שנוצר על ידי משתמשים כמו תגובות.
בשנת 2015 מכרה Senoma את העיתון לדמיאן קודריאצב, לשעבר מנהל קומרסאנט.
בשנת 2017 גרסת הנייר הופסקה. העיתון האחרון הופיע ב-6 ביולי.
ביולי 2017 שונתה פעילות העיתון, כאשר הבעלות על העיתון מפוצלת כיום בין ולדימיר ג'או, מנכ"ל חברת קייטרינג לחברות תעופה, שמחזיק ב-51%, סבטלנה קורשונובה, מנכ"ל העיתון עם 30%, והמייסד סאואר עם 19%. זאת כדי לציית לחוק רוסי המצהיר כי לא יותר מ-20% מחברות המדיה ברוסיה יכולות להיות בבעלות זרים.
מגפת הקורונה בניו זילנד
מגפת הקורונה התפשטה לניו זילנד ב-28 בפברואר 2020. בשלב מוקדם, הגדירה הממשלה תוכנית המורכבת ממספר דרגות כוננות במדינה שמשתנות לפי הנתונים.
המדינה פעלה כאשר מספר הנדבקים היה קטן, סגרה את שעריה וב-26 במרץ נכנסה לסגר למשך חמישה שבועות. המגפה נבלמה, ומסוף אפריל החלה הממשלה להסיר בהדרגה את ההגבלות. עד ראשית יולי התגלו במצטבר כ-1,500 נשאים ומתו 22 איש. ב-8 ביוני הסירה המדינה את ההגבלות הנותרות בתחומי הארץ, לאחר שלא נותרו במדינה חולים, אך נשארה סגורה לתיירות והותירה את חובת הבידוד לתושבים חוזרים. בהמשך התמודדה עם התפרציות נוספות.
בסוף 2021, עברה המדינה למודל רמזור גאוגרפי. בפברואר 2022, גבולות המדינה החלו להפתח בהדרגה עד לפתיחה מלאה ב-1 באוגוסט 2022.
ציר זמן.
ינואר 2020.
ב-28 בינואר הקים משרד הבריאות הניו זילנדי את המרכז לתיאום בריאות לאומי (NHCC) בתגובה לדיווחים על התפרצות הנגיף.
בסוף חודש ינואר הודיעה ראש ממשלת ניו זילנד ג'סינדה ארדרן על הימצאותם של 53 אזרחי המדינה באזור העיר ווהאן בסין, בה התחילה ההתפרצות. הממשלה החליטה להגדיר את המחלה ככזו המאפשרת לרשויות להכניס אנשים החולים בה להסגר במידת הצורך.
פברואר.
ב-2 בפברואר החליטה הממשלה לאסור על כניסת אזרחים זרים שהגיעו מסין, לתוך המדינה.