אלווין והיידי טופלר חיפשו חוויות לכתוב עליהן והם הקדישו לכך חמש שנים כעובדי צווארון כחול על פסי הרכבה תוך כדי לימוד ייצור המוני תעשייתי בעבודתם היומיומית. הוא השווה את רצונו להתנסות כסופרים אחרים, כמו ג'ק לונדון, שבמסעו אחר נושאים לכתוב עליהם הפליג בים, וג'ון סטיינבק, שהלך לעבוד בקטיף ענבים עם מהגרי עבודה. בעבודות הראשונות שלהם במפעל, היידי הפכה לנציגת עובדים באיגוד בבית היציקה לאלומיניום בו עבדה. אלווין הפך לבעל מקצוע כמסגר ורתך. בערבים אלווין כתב שירה וספרות, אך גילה שהוא לא בקיא בשניהם.
ניסיון העבודה המעשי שלו עזר לאלווין טופלר להתקבל לתפקיד בעיתון הנתמך על ידי האיגוד, ובכך עבר ללשכתו בוושינגטון בשנת 1957, אחרי כן כיהן כשלוש שנים ככתב הבית הלבן, וסיקר את הקונגרס ואת הבית הלבן לעיתון יומי בפנסילבניה.
הם חזרו לעיר ניו יורק בשנת 1959 כאשר מגזין "פורצ'ן" הזמין את אלווין להיות כתב טור העבודה שלו, ובהמשך הודיעו לו על קבלת הטור העסקי והניהולי. לאחר שעזב את "פורצ'ן" בשנת 1962, החל טופלר בקריירה עצמאית, וכתב מאמרים לכתבי עת ומגזינים. "ראיונותיו ב"פלייבוי" ב-1964 עם הסופר הרוסי ולדימיר נבוקוב ואיין ראנד נחשבו בין הטובים ביותר של המגזין. הראיון שלו עם ראנד היה הפעם הראשונה שהמגזין נתן במה כזאת לאינטלקטואלית נשית, שכדברי פרשנית אחת, "ציפור גן העדן האמיתית שטופלר לכד עבור פלייבוי ב-1964 הייתה איין ראנד."
טופלר נשכר על ידי חברת IBM כדי לערוך מחקר ולכתוב מאמר על ההשפעה החברתית והארגונית של מחשבים, מה שהוביל לקשר שלו עם ראשוני ה"גורואים" וחוקרי הבינה המלאכותית של המחשבים. זירוקס הזמינה אותו לכתוב על מעבדת המחקר שלה ו-AT&amp;T התייעצה איתו לצורך ייעוץ אסטרטגי. עבודה זו של AT&amp;T הובילה למחקר בנושא טלקומוניקציה, אשר יעץ להנהלה הבכירה של החברה לפרק את החברה יותר מעשור לפני שהממשלה אילצה את AT&amp;T להתפרק.
באמצע שנות השישים החלו הטופלרים בחמש שנות מחקר על מה שיהפוך לספר "הלם העתיד", שפורסם בשנת 1970. על פי הדיווח ב"ניו יורק טיימס ", נמכרו למעלה מ-6 מיליון עותקים ברחבי העולם, או יותר מ-15 מיליון עותקים על פי אתר הטופלרים במרשתת. טופלר טבע את המונח "הלם העתיד" כדי להתייחס למה שקורה לחברה כששינוי מתרחש מהר מדי, מה שמוביל לבלבול חברתי וקריסת תהליכי קבלת החלטות תקינים. הדפסת הספר מעולם לא פסקה והוא ותורגם לעשרות שפות.
הוא המשיך את הנושא בספר "הגל השלישי" בשנת 1980. בעוד שהוא מתאר את הגל הראשון והשני כמהפכות החקלאיות והתעשייתיות, "הגל השלישי", ביטוי שטבע, מייצג את מהפכת המידע, המהפכה מבוססת מחשב. הוא חזה את התפשטות האינטרנט והדוא"ל, המדיה האינטראקטיבית, הטלוויזיה בכבלים, שיבוט והתקדמות דיגיטלית אחרת. הוא טען כי אחת מתופעות הלוואי של העידן הדיגיטלי היא "עומס יתר של מידע", מונח נוסף שטבע. בשנת 1990 הוא כתב את "", גם בעזרת אשתו היידי.
בשנת 1996, יחד עם היועץ העסקי האמריקני טום ג'ונסון, הם הקימו את חברת Toffler Associates, חברת ייעוץ שנועדה ליישם רבים מהרעיונות עליהם כתבו הטופלרים. המשרד עבד עם עסקים, ארגונים לא ממשלתיים וממשלות בארצות הברית, דרום קוריאה, מקסיקו, ברזיל, סינגפור, אוסטרליה ומדינות אחרות. במהלך תקופה זו בקריירה שלו, טופלר הרצה ברחבי העולם, לימד במספר בתי ספר ופגש מנהיגים בעולם, כגון מיכאיל גורבצ'וב, וכמו כן אנשי מפתח ואנשי צבא.
תאוריית הגל השלישי.
אלווין טופלר פיתח תאוריית גלים חברתית תרבותית כלכלית. בחברתנו הפוסט מודרנית, חברת הגל השלישי, הכלכלה הופכת לכלכלה סופר סמלית, ודרך עשיית העושר היא באמצעות ידע. הידע בתקופתנו הוא השותף החשוב ביותר. לפי התאוריה של טופלר האנושות עברה שלושה גלים של מהפכות:
פרסים נבחרים.
טופלר זכה במספר פרסים ופרסים יוקרתיים, ביניהם פרס הספר של קרן מקינזי לתרומה לספרות בנושא ניהול, Officier de L'Ordre des Arts et Lettres, ומינויים, כולל עמית האיגוד האמריקני לקידום המדע והמכון הבינלאומי למחקרים אסטרטגיים .
בשנת 2006, אלווין והיידי טופלר זכו בפרס העצמאי של אוניברסיטת בראון .
חיים אישיים.
טופלר היה נשוי להיידי טופלר, גם היא סופרת ועתידנית. הם התגוררו באזור Bel Air בלוס אנג'לס בקליפורניה, וקודם לכן ברדינג, קונטיקט .
בתם היחידה של הזוג, קרן טופלר (1954–2000), נפטרה בגיל 46 לאחר שיותר מעשור סבלה תסמונת גייאן-בארה .
אלווין טופלר נפטר בשנתו ב-27 ביוני 2016, בביתו בלוס אנג'לס. הוא קבור בפארק הזיכרון של ווסטווד.
פלמרס (קילומבו)
מפת קוד
מפת קוד היא מפה צבאית בה ניתנים שמות קוד לצירי תנועה, מתחמים צבאיים, תאי שטח ואזורים בעלי חשיבות טקטית (כגון אזורים שולטים).
השימוש במפת הקוד נועד לשרת שתי מטרות עיקריות: הסתרת מידע מאויב שעשוי להאזין לרשת הקשר, ומתן אמצעי שליטה יעיל וקצר לתאום בין כוחות. מפות הקוד נחשבות מסמך צבאי סודי.
לדוגמה, בפלישה לנורמנדי שימשו שמות קוד לציונם של מוקדי הפלישה:
בעקבות מלחמת יום הכיפורים בה השתמש צה"ל במפת הקוד סיריוס שנחשפה, נודעו שמות הקוד של מוצבי קו בר-לב, שורה של מוצבי צה"ל לאורך תעלת סואץ: "בודפשט", "אורקל", "לחצנית", "מילנו", "מפרקת" ועוד.
עקבות המשיח
המחוז הפדרלי של ברזיל
המחוז הפדרלי של ברזיל (בפורטוגזית: Distrito Federal) הוא מחוז בברזיל הכולל את שטחה של העיר ברזיליה, בירת ברזיל, ואינו שייך לאף מדינה בברזיל. בעבר היה המחוז חלק ממדינת גויאס.
היסטוריה.
הממשלה הפדרלית של ברזיל עברה למחוז הפדרלי ב-21 באפריל 1960, ואז פוצל המחוז ממדינת גויאס. לפני המעבר היה המחוז הפדרלי בברזיל שטחה של העיר ריו דה ז'אנירו. לאחריו, הפך שטח העיר ריו דה ז'אנירו למדינה בשם גואנברה, שהתקיימה בין 1960 ל-1975, עד שהתאחדה עם מדינת ריו דה ז'אנירו.
בתחילה הורכבה אוכלוסיית המחוז מהפועלים שעסקו בבניית העיר ברזיליה, שנבנתה מן היסוד בתקופת כהונת הנשיא ז'וסלינו קוביצ'ק, בין שנת 1956 ל-1960. פועלים אלו כונו "קנדנגוס". לאחר מכן הגיעו לעיר פקידי הממשלה הפדרלית ומשפחותיהם. העיר ברזיליה היא עיר מתוכננת ובה אזורי מגורים, עסקים, לימודים וכיוצא בזה. לרחובות אין שמות, אלא הם מזוהים באמצעות אותיות ומספרים הערוכים בצורה גאוגרפית. בתחילה תוכננה העיר להגיע לאוכלוסייה של מיליון איש, ולאחרונה עברה מספר זה. בשל המבנה המורכב של העיר, היה גידולה איטי, והדבר חייב רבים להתיישב בערים הסמוכות לה, המהוות כיום חלק ניכר מאוכלוסיית המחוז הפדרלי.
דגל.
הצבע הלבן מסמל את השלום, בעוד שהצבעים הירוק והצהוב הם צבעיה הלאומיים של ברזיל. ארבעת החצים הצהובים מסמלים את אוכלוסייתה הילידה של ברזיל, והם מצביעים אל ארבעת כיווני השמיים, כדי להצביע על כך שהכוח נובע מן המרכז. החצים אף יוצרים צלב, שיש בו כדי להזכיר את צלב הדרום, אזכור נוסף לדגלה של ברזיל.
הדגל עוצב על ידי המשורר גיירמה דה אלמיידה, ואומץ על ידי הממשלה ב-25 באוגוסט 1969.
פוליטיקה של ברזיל
שיטת הממשל הברזילאית היא רפובליקה פדרלית דמוקרטית, נשיאותית, ייצוגית. נשיא ברזיל הוא גם ראש המדינה וגם ראש הממשלה, במערכת רב מפלגתית. הרשות המבצעת היא הממשלה, בעוד שהרשות המחוקקת היא שני בתי הקונגרס הלאומי של ברזיל. הרשות השופטת היא עצמאית ונפרדת מהרשות המבצעת והרשות המחוקקת. ברזיל מחולקת ל-26 מדינות, ולמחוז פדרלי.
היסטוריה חוקתית.
ברזיל הייתה תחת שלטונה של כת צבאית רודנית בין 1964 ו-1985. בניגוד למשטרים רודנים אחרים באמריקה הלטינית, שמרה הכת הצבאית על קיום הבחירות, אך ארגנה את המערכת המפלגתית לפי רצונה, כך שתכלול רק שתי מפלגות, מפלגה התומכת בממשלה הצבאית, ואחרת, ששימשה כמקור משיכה למתנגדי המשטר.
המעבר האיטי לדמוקרטיה החל בשנות ה-70. בשנת 1982 נפתחה המערכת המפלגתית, והוכרז על בחירות חופשיות וישירות למושלי המחוזות וראשי הערים. משבר כלכלי בשנות ה-80 הביא לדרישה להגביר את הדמוקרטיה ולקיים בחירות חופשיות וישירות למשרת הנשיא בשנת 1984. בשנת 1985 העבירה הכת הצבאית מרצונה את כוחה לממשלה אזרחית, לאחר בחירות לא ישירות בהן נבחר טנקרדו נווס למשרת הנשיא. נווס מת בטרם הספיק לכהן כנשיא, ונשיאה הראשון של ברזיל הדמוקרטית שלאחר הכת הצבאית היה ז'וסה סארניי, שהיה חבר המפלגה התומכת במשטר הצבאי בקונגרס בזמן הדיקטטורה הצבאית.
הבחירות הדמוקרטיות הראשונות נערכו בשנת 1989 והעלו לשלטון את הנשיא פרננדו קולור דה מלו, איש הימין החדש שניצח את לואיז אינסיו לולה דה סילבה איש השמאל בסיבוב השני של הבחירות לנשיאות. לאחר עלייתו לשלטון הסתבך דה מלו בשערוריית שחיתות, הנוגעת למימון מסע הבחירות, שהביאה להתפטרותו בשנת 1992 ולהחלפתו בסגנו, איתמר פרנקו. בשנת 1994 נבחר לנשיאות שר האוצר הפופולרי במשטרו של פרנקו, פרננדו אנריקה קרדוזו, שהביס בבחירות את לולה. בתקופת כהונת קרדוזו תוקנה החוקה על מנת לאפשר לנשיא ברזיל לכהן תקופת כהונה נוספת. בשנת 1998 נבחר שוב קרדוזו. בשנת 2002 נבחר לנשיאות לולה, לאחר שריכך את עמדותיו, והעמיד לצידו סגן מן המפלגה הליברלית, הימנית והמתונה.
כיום מיוצגות בשני בתי הקונגרס הלאומי של ברזיל חמש עשרה מפלגות. בברזיל נוהגים הפוליטיקאים להחליף מפלגות, כך שהייצוג היחסי של המפלגות בבתי הקונגרס משתנה ללא הרף.
חוקותיה של ברזיל.
ברזיל קיבלה שבע חוקות:
הרשות המבצעת.