המועצה הנשיאותית לביואתיקה (The President's Council on Bioethics) הגדירה בשנת 2003 האכלה כפויה של עציר באמצעות כבילה והזנה בזונדה כצורת עינוי. בניגוד לעמדה זו ולקביעת הצהרת מלטה נוטים בתי המשפט בארצות הברית לאשר האכלה כפויה של אסירים שובתי רעב כל עוד היא נעשית באופן מקובל מבחינה רפואית. הנימוקים להעדפת עמדת רשויות הכלא על כיבוד האוטונומיה של האסיר:
מחנה גואנטנמו.
בשנת 2006 אושרה האכלה כפויה של כ-200 שובתי רעב במתקן המעצר בגואנטנמו כשהאסירים כבולים לשם כך לכיסאות. בשנת 2009 פסק בית משפט פדרלי כי האכלה כפויה זו אינה סותרת את התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית האוסר "ענישה אכזרית ובלתי רגילה". שופטים קבעו עם זאת כי עדויות על שיטות האכלה מכאיבות ושימוש חוזר בצינורות האכלה מלוכלכים מאסירים אחרים "מטרידות מאוד" והורה לדווח לפרקליטי עצורים על האכלה כפויה בתוך 24 שעות. עמדת משרד ההגנה האמריקני הייתה שההחלטה אם להאכיל בכוח את העצירים היא צבאית וקביעת שיטת ההאכלה היא רפואית ונתונה לרופאים צבאיים במקום. ארגוני זכויות אדם טוענים, על סמך עדויות אסירים ועורכי דינם, כי ההאכלה שמשה כאמצעי ענישה לכל דבר. דווח על אסירים שהתקשו לדבר בשל פציעות גרון שנגרמו מצינורות ההאכלה. ועל ניסיונות לשבירת השביתה באמצעות שיטות האכלה מכאיבות ומשפילות.
בשנת 2013, בעקבות מחאות של מוסלמים בארצות הברית פורסמה הודעה כי במהלך חודש הרמדאן לא יואכלו אסירים בכפייה בשעות הצום אלא רק בלילה.
טורקיה.
בטורקיה הורה משרד הבריאות במהלך שביתות רעב בבתי כלא בשנת 1996 ובשנת 2000 לרופאי בתי הסוהר להציל חיי שובתים באמצעות האכלה כפויה. ההתאחדות הרפואית הטורקית הצהירה בתגובה כי האכלה כפויה היא הפרה של עקרון "ההסכמה המודעת" ועומדת בסתירה לזכות הסירוב לטיפול רפואי. חילוקי הדעות החריפו עד שבשנת 2001 נתבעה ההתאחדות הרפואית הטורקית בבית המשפט על חריגה מסמכויותיה, בהתערבותה במדיניות הממשלה בבתי הכלא. בית המשפט פסל את התביעה.
שביתות רעב מפורסמות.
שביתות רעב של עבדים.
סירוב לאכול היה צורת ההתנגדות הנפוצה ביותר בקרב אפריקאים שהובלו על ספינות העבדים שחצו את האוקיינוס האטלנטי. עבור העבדים הכבולים הייתה שביתת הרעב אמצעי הלחץ הזמין היחיד נגד שוביהם ופעולה שייצרה סולידריות ולכידות של העבדים נגד שוביהם. שביתת רעב של העבדים סיכנה את רווחיות המסע הימי ולכן קברניטי הספינות נקטו אמצעים קיצוניים לדכא שביתות כאלו. שובתי רעב הוענשו בהצלפות שוט ואולצו לאכול באמצעות "ספקולום אוריס" - התקן מכני לפתיחת הלסתות ודחיסת מזון כפויה. איום שביתת הרעב סייע למתן את ההתעללות בעבדים והנחיות לספנים ומפקדים בספינות אלו הזהירו מפגיעות בעבדים שעלולות להביא אותם לסירוב לאכול עד מוות. בשנת 1790 העיד הימאי איזק פרקר (Isaac Parker) בפני בית הנבחרים הבריטי אודות פעוט בן תשעה חודשים שסירב לינוק מאמו השפחה וסירב לאכול ממנות האורז המעורב בשמן דקלים שהוגשו בספינת העבדים "בלק ג'וק" (Black Joke) בעת מסעה לאי ברבדוס בשנת 1765. קברניט הספינה תומאס מרשל הלקה בעצמו את הפעוט הסרבן וקשר לצווארו חוט הכבול לבול עץ מנגו גדול במשקל כשישה קילוגרם. ביום הרביעי למלקות נפח הפעוט את נשמתו, והקברניט אילץ את אמו של הפעוט להטיל את גופתו לים במו ידיה.
הסופרג'יסטיות בבריטניה ובארצות הברית.
שביתת רעב הייתה צעד נפוץ במהלך המאבק של הסופרג'יסטיות בבריטניה למען זכות הצבעה לנשים. הראשונה שנקטה בו הייתה מריון וולאס-דאנלופ שנאסרה ב-1909 אחרי שהשתתפה בהפגנה בתוך בניין הפרלמנט בה הטביעה כתובת על קירות אחד מאולמות הבניין, נשפטה על השחתת רכוש וסירבה לשלם קנס. היא נכלאה בכלא הולוויי לנשים, ודרשה לקבל מעמד של אסירה פוליטית. כשסורבה הכריזה ב-5 ביולי על שביתת רעב. אחרי 91 שעות צום היא שוחררה לחופשי אחרי שהשלטונות חששו שאם היא תיפגע היא תהפך ל"קדושה מעונה".
בעקבותיה הפך השימוש בשביתת רעב לכלי נפוץ בקרב הסופרג'יסטיות בבריטניה. אולם הממשלה לא שחררה את האסירות ובמקום החלה לנקוט בהאכלה כפוייה שהתבצעה בעזרת צינוריות שהוחדרו דרך הפה או האף לקיבה. ההאכלה הכפויה גרמה לסבל רב ולעיתים סיבוכים שלה הביאו כנראה למוות. כתוצאה מההד הציבורי שנוצר נחקק ב-1913 "חוק החתול והעכבר" ששינה את המדיניות. לאסירות הותר לקיים שביתות רעב. כשבריאותם הייתה בסכנה הן שוחררו באופן זמני, אבל לכשהתאוששו נכלאו מחדש.
גם בארצות הברית אימצו הסופרג'יסטיות את אמצעי שביתת הרעב במאבקן. אליס פול, שהשתתפה בהפגנות קבועות שנערכו מול הבית הלבן בוושינגטון, נאסרה באוקטובר 1917 בשל "הפרעה לתנועה" ונשפטה ל-7 חודשים. כשהושמה בבידוד פתחה בשביתת רעב, אליה הצטרפו אסירות נוספות. היא לא נשברה למרות האכלה כפוייה, ואף על פי שהועברה למחלקות פסיכיאטריות, ושבתה רעב במשך 22 יום. בנובמבר, אחרי ששביתת הרעב, ויחס בתי הסוהר לסופרג'יסטיות הכלואות עוררו סערה ציבורית, היא ושאר האסירות שוחררו, וזמן קצר אחר כך החלו ההליכים לחקיקת התיקון ה-19.
בהודו.
מהטמה גנדי.
מהטמה גנדי נאסר בשנים 1922, 1930, 1933 ו 1942. בשל מעמדו הציבורי השלטון הבריטי לא רצה שימות בכלא. גנדי ראה בשביתת רעב דרך לא אלימה להעביר מסר: ב-1932 שבת רעב במחאה על חוק בחירות שנתן ייצוג נפרד לבני כת ה"דליט" שגנדי תמך בשילובם הפוליטי וב-1943 שבת רעב שוב בכלא כחלק מהמאבק האנטי-קולוניאלי. נוסף לגנדי שבתו רעב גם אסירים הודים נוספים בהם שניים שצמו 116 ימים: עד 5 באוקטובר 1929.
אירום צ'אנו שרמילה.
אירום צ'אנו שרמילה החלה שביתת רעב ב-2 בנובמבר 2000 וסיימה ב-9 באוגוסט 2016, כעבור 16 שנים של צום והאכלה בכפייה.
מקס גולדשטיין.
הטרוריסט הרומני מקס גולדשטיין שבת רעב למוות בכלא בשנת 1924. בשנת 1925 פתחו מהפכנים קומוניסטים כלואים בשביתת רעב בתביעה לשחרור אסירים פוליטיים, השביתה, אותה יזם מרצ'ל פאוקר, נכשלה ועלתה בחיי כמה מהשובתים, שנמנו על העילית של המפלגה הקומוניסטית הרומנית. כישלון זה הביא את המפלגה להתנערות מיוזמות לשביתות רעב, שתוארו מאז כ"הרפתקניות, חסרות אחריות והתאבדותיות".
במאבק האירי לעצמאות.
השימוש בשביתת רעב של אסירים במאבק האירי כנגד השליטה הבריטית החל ב-1917 כשאיימון דה ואלירה, תומאס אש ותומאס האנטר שנכלאו אחרי מרד הפסחא בכלא לווס באנגליה הובילו את האסירים לשביתת רעב החל מ-28 במאי. הלחץ הציבורי באירלנד ובארצות הברית הוביל לכך שהממשלה הבריטית חננה את האסירים והם שוחררו ב-18 ביוני. אש נכלא שוב באוגוסט בעוון הסתה, ונידון לשנתיים מאסר עם עבודות פרך בכלא בדבלין. הוא ואסירים אחרים דרשו שיכירו בהם כבשבויי מלחמה וב-20 בספטמבר אש פתח בשביתת רעב וכעבור 5 ימים מת כתוצאה מניסיונות האכלה כפוייה.
באוגוסט 1920, במהלך מלחמת העצמאות האירית, עצרו השלטונות הבריטיים את ראש עיריית קורק מטעם השין פיין, טרנס מקסוויני, והוא נדון בבית דין צבאי לשנתיים מאסר בעוון החזקת חומרי הסתה, ונשלח לכלא בריקסטון באנגליה. הוא פתח בשביתת רעב במחאה על מעצרו ושפיטתו בבית דין צבאי, ובדרישה לשחרורו. לאות הזדהות איתו, 11 אסירים בכלא קורק פתחו בשביתת רעב.
ה-IRA פתח במסע ציבורי בקריאה לשחרורו, אך הממשלה הבריטית סירבה מחשש שכניעה לדרישותיו תוביל לאיבוד שליטה באירלנד. מקסוויני מת ב-25 באוקטובר אחרי 74 ימי צום. גם שניים משובתי הרעב בקורק מתו לפני שה-IRA הורה לשאר האסירים להפסיק את שביתת הרעב שלהם.
30 אלף איש עברו על פני ארונו של מקסוויני כשהוצב בכנסייה באנגליה, ובהלוויתו בקורק הספיד אותו ארתור גריפית', באומרו "הקרבתו ההרואית הפכה אותו במותו למנצח כנגד אויבי עצמאות ארצו". מותו הגביר את המאבק האירי כנגד הבריטים, ועורר הדים בעולם כולו.
אחרי סיום מלחמת האזרחים פתחו 8000 אסירים של הצבא האירי הרפובליקני שנכלאו ב"מדינת אירלנד החופשית" בשביתת רעב, שהופסקה אחרי ששניים מהשובתים מתו. בעקבותיה שוחררו כל האסירות, וכעבור שנה גם האסירים הגברים.
המנדט הבריטי בא"י.
אסירים קומוניסטים.
שביתות רעב בנות 10 ימים של אסירים חברי המפלגה הקומוניסטית בשנים 1929 ו 1930 הביאו להכרה בהם כאסירים פוליטיים הפטורים מלבישת מדי אסירים פליליים ומעבודת פרך ורשאים לקבל ספרים ועיתונים. ב-1935 נאסרו 2 מבכירי המפלגה: מרדכי בילצקי ומחמוד אל מוגרבי חויבו ללבוש בגדי אסירים ושוכנו בתא עם אסירים פליליים. בתגובה פתחו אסירים חברי המפלגה ב-15 ביולי 1935 בשביתת רעב. הפגנת הזדהות עם השובתים ב-24 ביולי פוזרה באלימות רבה אך ההד התקשורתי ופנייה לנציב העליון שיזם הסופר מרדכי אבי-שאול עליה חתמו אישים בולטים כהוגו ברגמן, מרגוט קלאוזנר, האדריכל זאב רכטר, השחקנים חנה רובינא ואהרן מסקין, הסופרים אנדה פינקרפלד ואליעזר שטיינמן, והצייר ראובן הביאו לריכוך בעמדת השלטונות ולפרסום הוראה של הנציב העליון המתירה לשופטים להעניק "יחס מיוחד" לאסירים. לאחר 19 ימי שביתה הורתה הנהגת המפלגה לשובתים להפסיקה
וולפגנג פון וייזל.
ב-29 ביוני 1946 במסגרת פעולות השבת השחורה נעצר וולפגנג פון וייזל, ממנהיגי התנועה הרוויזיוניסטית במעצר מנהלי בלטרון. בסוף אוגוסט הכריז פון וייזל על שביתת רעב למשל 4 שבועות. במכתב למזכיר ממשלת המנדט כתב