65 אירועים הקשורים למורדים התרחשו בתקופת ינואר 2018 – פברואר 2019 (ממוצע של 1.1 אירועים בשבוע). דוגמאות לתקריות כוללות פעולות צבאיות נגד אל-קאעדה ותקיפות אוויריות נגד הטליבאן ומפעלי הייצור הנרקוטיים שלהם בכשרוד, שכן ישנה תעשיית אופיום במחוז. כן דווח על עימותים מזוינים בין כוחות הביטחון האפגניים לטליבאן בצפון המחוז. כמו כן דווח על תקיפה של טליבאן במחסומים משטרתיים אפגנים. דווח על 82 נפגעים אזרחיים (18 הרוגים ו-64 פצועים) בשנת 2018, המייצגים 45 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים. מדובר על ירידה של 17% בהשוואה לשנת 2017.
בתקופה שבין 1 בינואר 2018 – 28 בפברואר 2019 נעקרו 86 אנשים ממחוז נימרוז. באותה תקופה עקרו 617 אנשים למחוז נימרוז עקב השקט היחסי בתוכו. השפעה נוספת על האוכלוסייה האזרחית כוללת, למשל, מחסומי טליבאן לגביית מיסים על כלי רכב הנושאים סחורות. באוקטובר 2018 דווח גם על חסימות דרכים בידי מורדים להשפעה על הבחירות המחוזיות. כמו כן מדווחים על התקפות טליבאן נגד פרויקט ממשלתי לבנות סכר.
חלוקה מנהלית.
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז נימרוז ואוכלוסייתן.
יוהאן וילהלם שירמר
יוהאן וילהלם שירמר (בגרמנית: Johann Wilhelm Schirmer; 7 בספטמבר 1807 -11 בספטמבר 1863) היה צייר נוף גרפי וגרפיקאי מבית הספר דיסלדורף.
חיים והתפתחות אמנותית.
שירמר היה בנם הבכור השני של כורך הספרים יוליך יוהאן גוטלוב שירמר (1763–1826) ואשתו וילהלמין יוהנה כריסטינה שירמר, לבית פון בריטשבארט (1768–1841). אחיו הצעיר היה צייר הנוף והצלם פחות ידוע פיליפ שירמר. בילדותו חווה שירמר את המצור על יוליץ' (1814), אותו תיאר מאוחר יותר בזיכרונותיו.
בין השנים 1821 ו- 1824 השלים שירמר חניכה לכריכת ספרים בבית המלאכה של אביו. בנוסף, החל בלימודי ציור ולמד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף משנת 1826. שם הוא הפך לתלמיד של וילהלם פון שאדו והיינריך קולבה. בהשפעתו של קרל פרידריך לסינג התאמן שירמר כצייר נוף.
מאז 1834 נעשה עוזר הוראה ומשנת 1839 כפרופסור באקדמיה לאמנות בדיסלדורף, שירמר יחד עם לסינג, הם המייסדים החשובים ביותר של בית הספר לציור נוף בדיסלדורף. בשנת 1836 נסע להולנד, וביצע בהזמנתו של קמיל סגליו בשנת 1836, נסיעה לנורמנדי. נסיעה זו גרמה לו לזנוח את הכיוון שהלך בו - מיותר דגש על הרישום, להעצמת הדגש על אפקט הצבע והגוון. ביטויים לשינוי סגנון זה, נראה משנת 1838בתמונות כמו "נוף סתיו", "וטרהורן" או "יונגפראו בשווייץ".
נסיעתו לאיטליה בשנת 1840 הביאה אותו לכיוון המסוגנן והאידיאליסטי יותר של ציור הנוף, לעיתים קרובות עם מוטיבים מקראיים.
בשנת 1841 הוא התחתן עם אמילי פון ברדלבן.
בשנת 1854 הוא מונה למנהל הראשון של בית הספר לאמנות בקרלסרוהה שהוקם באותה העת, על ידי יורש העצר הנסיך, ומאוחר יותר הדוכס הגדול, פרידריך הראשון. הוא עבר מדיסלדורף לקרלסרוהה. כאן עבד שירמר בין היתר כמורה של הנס תומא, רודולף אפ ואנטון פון ורנר.
נושאים דתיים שולטים בעבודתו המאוחרת, בעוד שתמונותיו האחרונות כבר אינן שייכות לשום כיוון מסוים. הם ביטוי כללי למצבי רוח או מחשבות ונושאים בסגנון אימפרסיוניסטי.
עבודתו הגרפית של שירמר, כ -30 גיליונות, אינה ידועה. בצעירותו עד שנות ה-1840 הייתה חשובה לאמן. הוא העדיף תחריט, ועסק גם בליטוגרפיה. התחריט הראשון שלו, "הנזירה המתפללת", נוצר בדיסלדורף בשנת 1829. בשנת 1847 פורסם תיק העבודות שלו שכלל שמונה תחריטי נוף מקוריים, המורכבים מגיליונות מתקופות שונות.
יחד עם אוגוסט וובר, הוא נחשב לאחד משני ה"אידיאליסטים "בבית הספר בדיסלדורף.
לזכרו שמו נחרט באקדמיה לאמנות בדיסלדורף בסוף שנות ה-1890.
תערוכות חדשות שוב הדגישו את חשיבותו של שירמר לפיתוח ציור הנוף הגרמני במאה ה -19.
תחנת מוסקבה (סנקט פטרבורג)
תחנת מוסקבה, הידועה גם כתחנת הרכבת הראשית של סנקט פטרבורג, הוא מסוף תחנת רכבת בעיר סנקט פטרבורג, רוסיה. זהו תחנת הרכבת משרתת את קו פטרבורג – מוסקבה וקווים אחרים העולים ממרכז רוסיה ודרומה, קרים, סיביר ומזרח אוקראינה.
היסטוריה.
זו התחנה העתיקה ביותר שהשתמרה בעיר, הוקמה בשנים 1844–1851 לפי עיצובו של קונסטנטין תון. מכיוון שניקולאי הראשון היה הקיסר המכהן והפטרון הגדול של בניית הרכבות בתחום, התחנה נקראה על שמו ניקולאייבסקי. שמה שונה לאוקטיברסקי כדי להנציח את מהפכת אוקטובר בשנת 1924, התחנה לא קיבלה את שמה הנוכחי עד 1930.
אף על פי שחלונות "ונציאניים" גדולים, שתי קומות של עמודים קורינתיים ומגדל שעון בן שתי קומות במרכז מתייחסים במפורש לאדריכלות הרנסאנס האיטלקית, הבניין משלב תכונות נוספות ממגוון תקופות ומדינות. תחנת רכבת תאומה, המכונה כיום תחנת הרכבת לנינגרד, הוקמה לפי עיצובו של תון בקצה השני של קו הרכבת, במוסקבה .
בעוד שהחזית של תון נותרה שלמה ביסודה עד היום, התחנה הורחבה בשנים 1869–1879 ובשנת 1912. היא פותחה מחדש באופן פנימי בשנים 1950–1952 וב־1967. פסל חזה ברונזה של פיוטר הגדול באולם הראשי נחשף בשנת 1993 והחליף פסל חזה של לנין. התחנה משרתת את התחנות מיאקובסקאיה וכיכר ווסטאניה של המטרו, כאשר שתי התחנות מקושרות לבניין התחנה במסדרון תת-קרקעי.
עגבניית תמר
עגבנית תמר היא עגבניית שרי, המשמשת הן לשימורים והן לייצור רסק עגבניות, בגלל צורתה הדקה והמוצקה. עגבניות תמר נפוצות בסופרמרקטים במדינות מסוימות, עגבניות תמר מכונות גם עגבניות איטלקיות, עגבניות רומא או עגבניות שזיפים איטלקיות.
עגבניות תמר גדלות בארצות הברית, מקסיקו, אוסטרליה ובריטניה.
סוגים.
הזן "Roma VF" נפוץ ביותר בקטלוגים של זרעים החל משנת 2007. הוא פותח על ידי מחלקת החקלאות של ארצות הברית של שירות המחקר החקלאי (ARS), מרילנד, ב-1950.
תיאור.
עגבניות תמר הן בצורת ביצה או אגס ואדומות כשהן בשלות לגמרי. יש להן מעט זרעים והן עגבניות טובות לשימורים ולרוטב.
הבשלת העגבניות לוקחת פחות משלושה חודשים, הצמח עצמו גדל לגובה מטר אחד והפרי היחיד שוקל כ-60 גרם.
כל שיח מניב אשכולות רבות, מה שהופך את עגבניות התמר לזן פופולרי בקרב גננים שעושים שימורים ביתיים.
תחנת לדוגה
תחנת לדוגה, היא תחנת הרכבת החדשה והמודרנית ביותר בסנקט פטרבורג, רוסיה, שנפתחה בשנת 2003. זוהי התחנה העיקרית היחידה בעיר, 4 האחרות הן תחנות מסוף. היא משמשת רכבות לצפון כאשר רכבות ממזרח עברו בעבר בתחנת רכבת מוסקבה, כמו גם כמה קווים בתחנת פינלנד, תחנת ויטבסק והתחנה הבלטית. כמה רכבות שמקורן במוסקבה שנוסעות לערים אחרות דרך סנקט פטרבורג משתמשות גם בתחנה.
היסטוריה.
תוכניות בנייה ראשוניות הוקמו בסוף שנות השמונים של המאה העשרים שנועדו להחליף את תחנת ורשה, אך הפרויקט נגנז. בניית התחנה החלה בשנת 2001 והושלמה בשנת 2003. התחנה החדשה, שתוכננה על ידי האדריכל ניקיטה ייבין, היא מהגדולות ברוסיה עם קיבולת של עד 50 רכבות נוסעים ו־26 רכבות למרחקים ארוכים המאכלסות 4,500 נוסעים בשעה.
התחנה נבנתה בעלות של תשעה מיליארדים רובל (כ־300 מיליון דולרים), התחנה נפתחה 2003 לקראת חגיגות 300 שנת לייסודה של העיר. נשיא רוסיה ולדימיר פוטין נכח בפתיחת התחנה החדשה של עיר הולדתו.
פאנוז רודסטר / AIV רודסטר
פאנוז רודסטר / AIV רודסטר (באנגלית: Panoz Roadster, AIV Roadster) הן מכוניות ספורט, פתוחות (רודסטר) מתוצרת יצרנית מכוניות הספורט האמריקאית Panoz, LLC (משנת 1989 היצרנית קרויה: Panoz Auto Development).
דגם "פאנוז רודסטר" יוצר בין השנים 1995–1992.
דגם "AIV רודסטר" יוצר בין השנים 1999–1996.
אלברכט אדם
אלברכט אדם (בגרמנית: Albrecht Adam ; 16 באפריל 1786 – 28 באוגוסט 1862) היה צייר בווארי, שליווה את נפוליאון בונפרטה במהלך המערכה הרוסית בשנת 1812. הוא הוצמד כאמן רשמי לצבא בוואריה ב"גרנד ארמה" של בונפרטה. לאורך כל המבצע הוא שרטט, צייר ותיאר תיעוד חשוב של הדרך למוסקבה. הוא הפך לאמן סוסים ידוע, מורשת שהמשיך נכדו אמיל אדם.
חיים וקריירה.
אלברכט אדם נולד בנורדלינגן, אז מדינה חופשית קטנה בדרום גרמניה, לירמיאס אדם ומרגרטה ת'ילו בשנת 1786. אחיו היינריך אדם (1787–1862), גם הוא היה צייר, נולד בשנה שלאחר מכן. כישרונו של אלברכט לציור התברר כבר בגיל צעיר כאשר ב־1800 הוא צייר כוחות צרפתים בעת שצעדו בדרום גרמניה. בתחילה התחנך כקונדיטור בנירנברג, בשנת 1803 הוא נרשם לאקדמיה לאמנויות יפות, נירנברג, שם חונך לרישום על ידי כריסטוף צווינגר (1764–1813). ביולי 1807 עבר למינכן שם למד מאמן המלחמה והקרב יוהאן לורנץ רוגנדה השני (1775–1826). והתיידד עם האמנים האחרים מרגרט גייגר וסופי ריינהרד, שעברו עמו מאוחר יותר לווינה.
ב-1809 תקפה בוואריה, בת בריתו של נפוליאון, באוסטריה, והביאה לתבוסה האוסטרית על ידי צרפת ובוואריה בקרב טייגן-האוזן. אדם שליווה את הצבא המנצח לווינה הפיק סדרה של רישומים צבאיים מהסכסוך, והתחיל לשלוט בנושאים צבאיים בקריירה שלו. במהלך שהותו הקצרה בווינה הוא פגש את הנסיך אז'ן דה בוארנה, בנו החורג של בונפרטה ואת אשתו הנסיכה אוגוסטה מבוואריה. האמן הצעיר התבקש להצטרף לביתו של הנסיך אז'ן במילאנו כצייר החצר. תפקידיו כללו ליווי הנסיך וצוותו במסעות צבאיים ברחבי אירופה.
אדם עם הארמייה הגדולה למוסקבה.