מקור השכר מתבטא ביצירת הנעה לפעולה באמצעות הבטחת פרס במידה שהחניך יפעל על פי רצון המדריך. לדוגמה, "אם הסניף יהיה נקי עד 19:00 נאכל בערב אבטיח." או "אם תתנהגו יפה במסע, אתם תהיו הראשונים שיעלו על האבובים."
מקור השכר יוצר גם הוא תגובה מהירה, והא גם יוצר עשייה מתוך רצון ולא פחד. הוא יוצר אווירה נעימה לחניכים ולמדריך ומעלה את הפופולריות של המדריך. עם זאת, העשייה היא מתוך רצון לפרס ולא הבנה והפנמה ערכית.
שני המקורות יוצרים מצב בו ללא שימוש מתמיד וחוזר בפרס ובעונש לא תהיה הנעה כלל.
מקור החברתיות ומקור המומחיות.
הרמה הקונבנציונלית-קונפורמית מאופיינת בשני סוגי מוסריות: מוסריות הנובעת מהצורך לספק את ציפיות הזולת (ברצון והצורך להיות 'בסדר' בעיני המדריך או הקבוצה), ומוסריות הנובעת מיחס של כבוד למקור סמכות שאין להמרות את פיה.
מקור החברתיות יוצר מערכת יחסים בה החניך רוצה לענות על ציפיותיו של המדריך לא בשל עונש או פרס אלא על בסיס הידידות ביניהם. לדוגמה, "אני איעלב מאוד אם בקשתי בעניין תשלום דמי החבר לא תבוצע." או "חבר'ה, אני מקווה שבשבילי תנקו את הסניף עד 19:00."
שימוש במקור החברתיות יוצר מוטיבציה גדולה ומחויבות של החניכים אל המדריך ולכן גם לתוצאות טובות במיוחד. בנוסף, הוא לא מחייב פיקוח מצד המדריך. הצורך להשביע את ציפיות המדריך, להבדיל מהפחד מעונש, קיים גם בהיעדר עינו הפקוחה של המדריך.
הבעייתיות יכולה להיווצר כיוון שנוצרת תלות הפוכה, כי המדריך תלוי בחניכיו. יתרה מזאת, ההנעה של החניכים תלויה במדריך עצמו, אם יתחלף המדריך – יהיה צורך בבניה של מערכת יחסים חדשה על מנת ליצור הנעה. מקור החברתיות, כמו המקורות הקודמים גורם לעשייה שאינה מונעת מהבנה והפנמה אלא מתוך טובה אישית למדריך.
מקור המומחיות מתבסס על ידיעותיו של המדריך המקנים לו סמכותיות, וכן כל יכולתו לשכנע בטיעונים לוגיים ורציונליים את החניכים לבצע פעולה מסוימת. לדוגמה, "תראו, מה שקורה זה שמצטבר לכלוך ולא נעים לפעול בסניף." או "אם אוספים כסף עכשיו, אז אפשר לקנות מצרכים בזול. אפשר לראות מה חסר ולהשלים, אפשר לתכנן יותר טוב ולארוז כמו שצריך."
הפנייה אל ההיגיון מביאה לביצוע יעיל יותר. אם לשם קבלת הפרס יפעלו החניכים למראית עין של ניקיון, הבנה של חשיבות הניקיון תגרום לחניכים לנקות באמת. שימוש במקור המומחיות מפתח הבנה והפנמה אצל החניך.
מאידך, שימוש חוזר במקור המומחיות מביא לתחושת נחיתות אצל החניך. כמו כן, הוא מצריך ידע מהמדריך, לוקח זמן ואינו מתאים למצבי לחץ.
מקור הערכיות ומקור הדוגמה האישית.
רמת הקבלה של עקרונות מוסר מבוססת על מוסריות הנובעת מהכרה בקיומם של עקרונות מוסר והפנמתם. רמה זו דורשת יכולת הפשטה גבוהה. סוג מוסריות אחד מרמה זו מבוסס על קבלה של חוזה חברתי-ערכי מסוים. החוזה יכול להיות חוזה קבוצתי או הגדרת ערכים מוסכמת או מוכתבת על ידי התנועה, ובקבוצות מתקדמות יותר ניתן להתייחס גם לחוזה לא כתוב בין בני האדם באשר הם. הסוג השני מבוסס על פיתוח עקרונות אוניברסליים אצל החניך, היוצרים מצפון ייחודי ומפותח. להבדיל מהחוזה החברתי המתבסס על הדדיות, זאת אומרת על הסכמה חיצונית, גיבוש העקרונות האוניברסליים הוא דבר שמתגבש מבפנים ואינו תלוי במחויבות האחר לעקרון.
מקור הערכיות מביא להנעה הנוצרת מהפנמה ערכית הנובע מתהליך ארוך בו העביר המדריך מערך פעילות דרכו הנחיל לחניכיו ערכים מסוימים (לרוב, ערכי התנועה או הארגון בו הם פועלים). לחלופין, קבעה הקבוצה, באמצעות תהליך זה, את רשימת ערכיה ועקרונות הפעולה המקובלים על חברי הקבוצה. לאחר שנוצרה הפנמה ערכית ניתן להביא את החניכים לכדי הנעה מתוקף אותם ערכים. לדוגמה, "המעבר למנהיגות העצמית הוא המבחן למימוש ערכי התנועה." או "תתנדבו עם כל הלב. הנתינה היא דרככם להשיב לחברה ממה שאתם קיבלתם."
מקור הערכיות, אם הוא מופעל על בסיס הפנמה ערכית, מביא לתוצאות טובות, הנעה גבוהה ואינו מצריך את פיקוח המדריך. עם זאת, התהליך ליצירת בסיס ההפנמה הוא מורכב, מצריך זמן ואינו יכול לפעול במצב של לחץ. כמו כן, הוא דורש הסכמה ערכית בין החניכים למדריך. התנגשות ערכית עלולה להקטין את מקור הסמכות של המדריך.
מקור הדוגמה האישית מביא להנעה באמצעות הפגנת התנהגות ערכית של המדריך העולה בקנה אחד עם המסרים הערכיים שהוא מעביר. התנהגות זו באה לידי ביטוי בכל מעשיו של המדריך ובכל עת: באופן בו הוא מחלק את הזמן שלו, בנושאים אותם הוא מעלה את הדיון מול החניכים ובתגובותיו על אירועים שונים. לדוגמה, "אני הייתי מהראשונים שתרמו דם במבצע של מד"א היום, מתי אתה תתרום?" או "חבר'ה, נפגש פה שעה לפני הפעולה ואני אנקה יחד איתכם את הסניף." מקור זה אינו מופיע בכל המודלים העוסקים במקורות ההשפעה.
שימוש נכון במקור הדוגמה האישית מעביר מסר חד משמעי, יוצר הנעה משמעותית, מעלה את הפופולריות של המדריך ויוצר מחויבות של החניכים אל המדריך ולכן גם לתוצאות טובות במיוחד. מאידך, סתירה בין המסר המילולי לבין המעשים יכשילו את המדריך ביכולתו להניע את החניכים. בנוסף, תהליך זה הוא ארוך וממושך ולכן אינו מתאים למצב לחץ.
ישכר דב רוקח (הראשון)
רבי ישכר דב רוֹקֵחַ (תרי"ד, 1854 או תרי"ב − תרפ"ז, 1926) היה רב העיירה בלז בגליציה המזרחית והאדמו"ר השלישי של חסידות בעלזא. מכונה בחסידות בעלזא "דער פריערדיגער רב" ("האדמו"ר הקודם").
קורות חייו.
נולד כבן שני לרבי יהושע רוקח, האדמו"ר השני בשושלת בעלזא, ולרבקה מרים רוקח, נינת רבי אברהם יהושע השיל מאפטא. בתרכ"ח, בגיל 14, נשא את בתיה רוחמה טברסקי, נכדת רבי אהרן טברסקי מטשרנוביל (בת רבי זושא טברסקי). לאחר נישואיו עבר להתגורר בחצר האדמו"ר מטשרנוביל רבי אהרן. לאחר פטירתו, נשאר שש שנים נוספות תחת הנהגת חמיו רבי זושא. בסביבות תרל"ו חזר לבעלז. עם פטירת אביו בכ"ג שבט ה'תרנ"ד (1894) הוכתר כרב העיירה בעלזא וכאדמו"ר מבעלז.
הרב ישכר דוב נחשב היה לגדול אדמו"רי גליציה והונגריה בדורו. נודע כפועל ישועות שאלפים פנו אליו להתברך מפיו.
התנגד בצורה חריפה לציונות ולתנועת המזרחי עליהם אמר . התנגד גם לתנועת אגודת ישראל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ואחרי שהעיירה בעלזא הפכה לשדה קרב, התיישב זמנית בעיר מונקאטש בהונגריה, שם פרצה מחלוקת בין חסידיו ובין חסידיו של רב העיר והאדמו"ר ממונקאטש, רבי חיים אלעזר שפירא. כתוצאה מכך עזב רבי ישכר דוב את העיר ועבר לראצפרט.
עם סיום המלחמה חזר לגליציה והתיישב בעיר הולושיץ עד לסיום התיקונים והשיפוצים בבית הכנסת של בעלזא שהפך לבית חולים שדה לחיילים בזמן המלחמה, וביתו שגם הוא נפגע קשות.
נפטר בליל שבת קודש כ"ב במרחשוון ה'תרפ"ז (1926). אלפים לקחו חלק בהלווייתו. הוא נקבר ליד אבותיו בבית העלמין בעיירה בעלזא.
משפחתו.
רבי ישכר דב נישא לבתיה רוחמה, בתו של האדמו"ר רבי ישעיה זושא טברסקי מצ'רנוביל, בנו של רבי אהרן מצ'רנוביל. אחרי שנפטרה בצעירותה (בכ"א באדר ה'תרמ"ד) נישא בשנית בשנת ה'תרמ"ו לחיה דבורה בת בן דודו רבי אברהם שמואל פצ'ניק, האדמו"ר מברזנה, צאצאית של רבי יחיאל מיכל המגיד מזלוטשוב ושל רבי אהרן מצ'רנוביל.
מנישואיו הראשונים נולדו בנו הבכור ויורשו, רבי אהרן רוקח, וחנה רחל אשת רבי פנחס טברסקי מאוסטילא.
מנישואיו השניים נולדו שבעה ילדים:
תורתו.
דברי תורתו התפרסמו בספרים:
פקאלה
פקאלה (רומנית: Păcală), גיבורן של מעשיות עממיות רומניות בדומה להרשלה.
פקאלה הוא כפרי פיקח מאוד, המעמיד פני שוטה ו"מסדר" את האחרים, בעיקר את העשירים, הכמרים והטיפשים. לפעמים מופיע בסיפורים רע של פקאלה בשם "טנדאלה" (Tândală).
שלושה סופרים רומנים אספו וניסחו סיפורים על פקאלה ואחד מהם עשה זאת בחרוזים.
ברומניה הופק סרט בשם הזה בבימויו של Geo Saizescu.
הסטרנגלרס
דרג מערכתי
מערכתיות (אופרטיבה או לוחמה אופרטיבית), כחלק מהלוחמה והדוקטרינה הצבאית, היא רמת התכנון האסטרטגית המתאמת בין היעדים והמטרות של האסטרטגיה לבין סדרה קוהרנטית (כלומר עקבית וסדורה) של מהלכים טקטיים.
האופרטיבה בין רמות התכנון האסטרטגי.
מקובל להגדיר את "סולם" רמות התכנון האסטרטגי כך, מהרמה הנמוכה ביותר ומעלה:
התפתחות האופרטיבה כרמה אסטרטגית.
נהוג לתאר את ראשית התפתחות החשיבה המערכתית למלחמת האזרחים האמריקנית, אך הרעיון הכללי של הפקדת מטרות האסטרטגיה בידי דרגים אופרטיביים, שיחלקו את המשימות בתורם על הדרגים הטקטיים, מיוחס לתאורטיקנים ואנשי-צבא גרמנים ורוסים, שמימשו ופיתחו אותו הלכה למעשה (ובאופן בלתי תלוי) לאחר מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה, במהלך שנות ה-20 וה-30 ועד מלחמת העולם השנייה.
ברוח הפורמליזם, הצבא האדום הסובייטי קידש את המושג והרעיון האופרטיבי במהלך המלחמה. שם פיתחו אותו מומחים ומצביאים כמו סרגיי קמנוב, גאורגי איסרסון, פאבל וארפולומייב, אלכסנדר סווצ'ין, ולדימיר טריאנדאפילוב, יונה יקיר, ומיכאיל טוכאצ'בסקי. הדרג האופרטיבי שולב בתפיסה האסטרטגית שפותחה בתקופה זו בברית המועצות ונקראה "קרב העומק", זו עשתה שימוש בכל הדרגים לניהול מערכה צבאית כולל זה המדיני והאופרטיבי. בצבאות המערב לא היה המושג בשימוש עד לשלהי המלחמה הקרה, ועד אז הוא ייצג בעיקר את מה שכינו "טווח בינוני" (כלומר בין "טווח קצר" ל"טווח ארוך" בהקשר של תכנון ואסטרטגיה).
מערכה כדרג ביניים.