הוריו של רודינסון היו מהגרים יהודים ממוצא רוסי-פולני שהיו חברי המפלגה הקומוניסטית. הם הגיעו לצרפת בסוף המאה ה-19 כפליטים מפוגרומים באימפריה הרוסית. אביו היה סוחר בגדים שהקים עסק לייצור בגדים אטומים למים בחלק דובר היידיש של פריז, שנקרא פלאצל, ברובע המארה. הם הפכו מוקד משיכה לגולים רוסים אחרים, רובם מהפכנים שהיו עוינים למשטר הצארי. אביו ניסה להתאגד ולארגן שירותים חינוכיים ואחרים עבור קבוצת המהגרים שלו ממעמד הפועלים. בשנת 1892 סייע בהקמת ספרייה קהילתית ובה מאות יצירות ביידיש, רוסית וצרפתית ואחר כך היה ממייסדי "האיגוד המקצועי היהודי בפריז". בשנת 1920 הצטרפו הוריו למפלגה הקומוניסטית וברגע שצרפת הכירה בברית המועצות, בשנת 1924, הם הגישו בקשה לקבלת אזרחות סובייטית. רודינסון גדל במשפחה קומוניסטית נלהבת, לא דתית, אנטי ציונית ולא דיבר יידיש.
ילדתו.
משפחתו הייתה ענייה, ולכן רודינסון החל לעבוד כשליח בגיל 13 לאחר שקיבל תעודת בית ספר יסודי. אך למידתו שגשגה באמצעות ספרים מושאלים ומורים פרטיים שלא דרשו תשלום, ורודינסון החל ללמוד שפות שמיות, בהתחלה בשבת אחר הצהריים ובערבים.
בשנת 1932, הודות לכלל המאפשר לאנשים ללא תעודות לגשת לבחינת הקבלה התחרותית, רודינסון נכנס לבית הספר לשפות המזרח (אקול דה לנג'ס אוריינטלס) ותכנן לפתח קריירה כמתורגמן ודיפלומט. הוא למד ערבית אך מאוחר יותר, כשעבד על עבודת הגמר בנושא לימוד השוואתי של השפות השמיות, למד גם עברית, מה שהפתיע את משפחתו. בשנת 1937 הוא התקבל למועצה הלאומית למחקר, הפך לסטודנט במשרה מלאה לאסלאם והצטרף למפלגה הקומוניסטית.
בלבנון ובסוריה.
בשנת 1940, לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, קיבל רודינסון תפקיד במכון הצרפתי בדמשק. שהותו לאחר מכן בלבנון ובסוריה אפשרה לו לברוח מרדיפת היהודים בצרפת הכבושה ולהרחיב את ידיעותיו באסלאם. הוריו נספו באושוויץ בשנת 1943. רודינסון בילה את רוב שבע השנים הבאות בלבנון, כעובד מדינה בביירות ושישה חודשים בהוראה בצידון בבית הספר התיכון בעיר.
קריירה אקדמית.
בשנת 1948 החל רודינסון לעבוד כספרן בספרייה הלאומית של צרפת בפריז, שם עמד בראש המדור המוסלמי. בשנת 1955 מונה למנהל באקול פראטיק דה אוטז אטיד, והיה פרופסור לשפת הגעז כעבור ארבע שנים. רודינסון עזב את המפלגה הקומוניסטית של צרפת בשנת 1958, בעקבות חשיפותיו של ניקיטה חרושצ'וב על פשעיו של סטלין, אך בכל זאת נותר מרקסיסט. לדברי רודינסון עצמו, ההחלטה התבססה על האגנוסטיות שלו, והסביר כי להיות חבר במפלגה זה כמו אדם דתי מאמין, והוא רוצה לוותר על "הכפיפות למגבלות המנגנון, אפילו למען מטרות צודקות."
הוא זכה לפרסום כשפרסם את הספר "מוחמד" בשנת 1961, ביוגרפיה על חיי הנביא שנכתבה מנקודת מבט סוציולוגית, ספר שעדיין אסור בחלקים של העולם הערבי. חמש שנים לאחר מכן פרסם את "האסלאם והקפיטליזם", מחקר על דעיכתה הכלכלית של חברות מוסלמיות. שעליו קיבל פרס בשנת 1995 מהארגון הרציונליסטי.
מחקריו.
חקר האסלאם מנקודת מבט מרקסיסטית וסוציולוגית.
עבודתו של רודינסון שילבה תיאוריות סוציולוגיות ומרקסיסטיות, אשר, לדבריו, עזרו לו להבין "שעולם האסלאם כפוף לאותם חוקים ונטיות כמו שאר בני המין האנושי". ספרו הראשון היה מחקר על מוחמד ("מוחמד", 1960), שהציב את הנביא בהקשרו החברתי. זה היה מחקר רציונליסטי שניסה להסביר את מקורותיו הכלכליים והחברתיים של האסלאם. עבודה מאוחרת יותר הייתה "האסלאם והקפיטליזם" (1966), הכותרת המהדהדת את התזה המפורסמת של מקס וובר בנוגע להתפתחות הקפיטליזם באירופה ועליית הפרוטסטנטיות. רודינסון ניסה להתעלות מעל שתי דעות קדומות: הראשון הנפוץ באירופה שהאסלאם הוא בלם להתפתחות הקפיטליזם, והשני, הנפוץ בקרב המוסלמים, כי האסלאם היה שוויוני. הוא הדגיש אלמנטים חברתיים, וראה באסלאם גורם נייטרלי. לאורך כל עבודותיו המאוחרות יותר על האסלאם הדגיש רודינסון את הקשר בין הדוקטרינות בהשראת מוחמד לבין המבנים הכלכליים והחברתיים של העולם המוסלמי. רודינסון טבע גם את המונח "תאולוגוצנטריות" על הנטייה להסביר את כל התופעות האמפיריות בעולם המוסלמי תוך התייחסות לאסלאם, תוך התעלמות מתפקיד "ההתניה ההיסטורית והחברתית" בהסבר על האירועים. בספרו מוחמד (1971) כותב רודינסון:
עמדותיו בסכסוך הערבי ישראלי.
תמיכה בהגדרה עצמית לפלסטינים.
רודינסון נקט עמדה פומבית לטובת הגדרה עצמית של הפלסטינים במהלך מלחמת ששת הימים. כמה חודשים לפני שפרסם את מאמרו המפורסם, השתתף רודינסון בכינוס שנערך באולם ה"מודיטלה" בפריז למען המאבק הפלסטיני. ביוני 1967 פרסם מאמר תחת הכותרת "ישראל, עובדה קולוניאלית" בכתב העת של ז'אן פול סארטר, "Les Temps Modernes", המאמר הביא לו פרסום כסנגור של העניין הפלסטיני. הוא הקים את Groupe de Recherches et d'Actions pour la Palestine עם עמיתו ז'אק ברק.
באותה תקופה ציין כי התמיכה במאבק הפלסטיני הייתה בולטת בעיקר בימין האנטישמי ובשוליים השמאליים המאואיסטים. הוא קרא לפלסטינים להביא את עניינם לאירופאים ליברליים, והזהיר אותם מפני הסכנה של הוספת אופי דתי לסכסוך, אשר יפגע במוניטין של צדקת המאבק:
עמדתו התאורטית נגד הציונות.
האנטי ציונות שלו התבססה על שתי תוכחות עיקריות: העמדת הפנים של הציונות הכופה על כל האנשים ממוצא יהודי בכל רחבי העולם זהות ואידאולוגיה לאומנית, ושליטה על שטח במחיר גירוש ושליטה על ​​הפלסטינים. מכאן שבספרו "ישראל והערבים" משנת 1968 הוא ראה בפלסטינים את הישות הלאומית היחידה בשטחי ארץ ישראל ההיסטורית:
במקום אחר, הוא הדגיש כי:
גישתו לסכסוך הישראלי-פלסטיני כללה קריאה למשא ומתן שלום בין יהודים ישראלים לפלסטינים. כי לא ניתן לראות בישראל רק מדינה קולוניאלית-מתנחלת, אלא עובדה לאומית. ליהודי ישראל יש זכויות קיבוציות שהפלסטינים צריכים לכבד:
זו הסיבה שבגללה הוא לא הסכים עם הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), והזהיר אותו מפני האשליה שלוחמת הגרילה שהצליחה במלחמת העצמאות של אלג'יריה נגד צרפת תצליח בפלסטין. במקביל, הוא דחק בישראלים להפסיק להעמיד פנים שהם חלק מאירופה ולקבל את היותם חלק מהמזרח התיכון, ולכן, על הישראלים ללמוד לחיות עם שכניהם, על ידי התחשבות בעוולות שנעשו נגד הפלסטינים ואימוץ שפת הפשרה.
דז'ה טפולצאי
דז'ה טפולצאי, (במקור הופמן, בהונגרית: Tapolczai Dezső; פאפה, 1 בנובמבר 1866 – בודפשט, 22 באפריל 1925) היה שחקן יהודי-הונגרי, מנהל תיאטרון.
ביוגרפיה.
דז'ה הופמן נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור הופמן, סוחר בעיר פאפה בהונגריה ושל אטלקה פרוינד. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון ובבית ספר המסחרי הפך לפקיד ועלה על הבמה בשנת 1884 כזמר מקהילה. המנהל הראשון שלה היה שאנדור צ'וקה, שהכיר בכישרונו והוציא אותו מהמקהלה. בין השנים 1886–1888 הוא היה חלק מלהקתו של אלברט קבשי בעיר מישקולץ, בשנת 1891 מנהלו היה גרה אראדי, בשנת 1894 דז'ה טיסאי. הוא שיחק בין השאר בארד, בטימישוארה ובדברצן. ממקום אחרון זה קיבל חוזה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט, בו היה חבר מוביל במשך 21 שנה מפתיחתו בשנת 1896. בהצגת הפתיחה של התיאטרון קיבל את מחיאות הכפיים הראשונות בקומדיה ברנגוק של הסופר ומחזאי מור יוקאי. שמו חפף את תקופת הזוהר המנצחת של תיאטרון הקומדיה, הוא מילא תפקיד כמעט בכל הצגה.
ב-26 במאי 1898 התחתן עם מרישקה ויזווארי ממנה התגרש מאוחר יותר. בין השנים 1917–1921 היה סגן מנהל "התיאטרון העירוני", שם זכה בהישגים ניכרים, במיוחד בקידום מופעי אופרה. ב-18 בנובמבר 1915 נשא נאום פתיחה בלתי נשכח מטעם התאחדות השחקנים הלאומית לפתיחת תיאטרון חדש שהחליף את התיאטרון שנשרף בסובוטיצה. בשנת 1921, יחד עם אנדרה אלמאשי, הקים מכון להשכרת תחפושות. הוא היה חבר במועצת התאחדות השחקנים הארצית במשך 20 שנה ותרם רבות להקמת מוסד הפנסיה לשחקנים. הוא זכה להכרה גם על ידי מועצת התאחדות השחקנים הארצית בכך שציור דיוקנו נתלה באולם המועצה. ב-20 בנובמבר 1921 מונה לסגן מנהל תיאטרון האופרטה של בודפשט, וב-23 בדצמבר 1922 הפך למנהל שלו. בתפקיד זה התרחש מותו הפתאומי בבודפשט ב-26 באפריל 1925. בלווייתו ספדו לו אימרה רובוז, טיבור הלמאי, שאנדור גות (גוטפרוינד), לסלו באוטי, ז'ולט הרשאני, קארוי מדיאר, אישטוון גצי וינה נאג'י.
ילדיו היו השחקן דיולה טפולצאי והשחקנית יולאן טפולצאי.
ג'ייקוב טרמבלי
ג'ייקוב טרמבלי (באנגלית: Jacob Tremblay; נולד ב־5 באוקטובר 2006) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי. טרמבלי נודע בעיקר מתפקיד הילד ג'ק בסרט "חדר" ובשל תפקידו בתור אוגוסט "אוגי" פולמן בסרט "פלא", תפקידים עליהם זכה לשבחי המבקרים ולפרסים רבים.
ביוגרפיה.
טרמבלי נולד בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה ב־5 באוקטובר 2006. אביו, ג'ייסון טרמבלי, הוא בלש משטרה ממוצא קנדי-צרפתי, ואמו, כריסטינה קנדיה טרמבלי, היא מנהלת משק בית קנדית ממוצא צ'יליאני. אחיותיו, אמה ואריקה, הן גם שחקניות.
קריירה.
טרמבלי החל לשחק בתפקידי טלוויזיה. את הופעת הבכורה שלו בסרט הוא הופיע בסרט האנימציה של הדרדסים 2, שיצא בשנת 2013.
טרמבלי כיכב בתפקיד ג'ק ניוזום בסרט הדרמה "חדר" שזכה לשבחים. הסרט, בבימויו של לני אברמסון, הוקרן בבכורה ב־4 בספטמבר 2015 בפסטיבל הסרטים של טליורייד, ויצא לאור בבתי הקולנוע ב־16 באוקטובר 2015. על הופעתו, הוא היה מועמד לפרס גילדת שחקני המסך לשנת 2015 על הופעה יוצאת מן הכלל על ידי שחקן גבר בתפקיד משנה, והיה לשחקן הצעיר ביותר שמועמד לפרס זה והצעיר השני בכל הקטגוריות. התפקיד הפך את טרמבלי לשחקן צעיר מבטיח, והקריירה שלו החלה לצבור תנופה.