למחרת בבוקר, צ'ארלי וסבו ושאר הילדים עם אחד מהוריהם מגיעים לסיור, מלווים על ידי וילי וונקה. בזמן הסיור, בזה אחר זה ארבעת הילדים מפותים על ידי משהו שקשור לאישיותם הפגומה, שגורם להם להיקלע לתאונות משונות שמסבכות אותם במצבים לא נעימים ומדאיגות את מלוויהם, אך בכל המקרים נדמה שמר וונקה אדיש למתרחש, מה שמעיד על אפשרות שהוא תכנן את "התאונות":
כל תאונה מלווה בשיר עם מוסר השכל אותו שרים עובדיו הקטנים והחרוצים של מר וונקה, בני האומפה-לומפה. לקראת סוף היום כל אחד מן הילדים עוזב את המפעל, כשהם במצב אליו הכניסה אותם התנהגותם: אוגוסטוס מכוסה בשוקולד, ויולט כחולה מכף רגל ועד ראש וגמישה מאוד, ורוקה ואביה מכוסים באשפה ומייק מתנשא לגובה שלושה מטרים לפחות וגופו דק כנייר.
בזמן הסיור וילי וונקה חווה מספר פעמים פלאשבק על ילדותו. הם מגלים את ילדותו של וילי ועל יחסיו המתוחים עם אביו רופא השיניים, ד"ר וילבור וונקה. אביו של וונקה אסר עליו בילדותו לאכול שוקולדים וממתקים אחרים בגלל החשש לנזק בשיניו. כשווילי הצליח לטעום לראשונה חתיכת שוקולד בלי ידיעת אביו, הוא נהיה אובססיבי בכל הקשור לשוקולד. הוא חלם שיום אחד יהיה שוקולטייר. למרות הפצרותיו של אביו, וונקה ברח מן הבית כדי להגשים את חלומו.
לאחר עזיבתו של מייק, וונקה שם לב שצ'ארלי הוא האחרון שנשאר. הוא חושף את רצונו להעביר את מפעל השוקולד שלו לצ'ארלי, כיוון שהוא הילד היחיד בקבוצה שלא "התקלקל". המכשול היחיד היה שצ'ארלי חייב לנטוש את משפחתו בשביל לקבל את המפעל. לפי דעתו של וונקה, בני משפחה רק אומרים לך מה לעשות, אך בעל מפעל שוקולד צריך חופש יצירתי חסר גבולות. בני משפחתו של צ'ארלי חשובים לו יותר משוקולד, לכן צ'ארלי מסרב ומדהים את וונקה.
הימים חולפים, ומצבה של משפחת באקט מעולם לא היה טוב יותר. וונקה פוגש את צ'ארלי כשצ'ארלי מצחצח את נעליו, ובניסיון להבין את אהבתו של צ'ארלי למשפחתו, צ'ארלי מתבקש להצטרף אל וונקה כשהוא הולך להתעמת עם אביו. וונקה משלים עם אביו.
וונקה וצ'ארלי מתחילים לעבוד יחד בתור יוצרי ממתקים, ומשפחתו של צ'ארלי עוברת לגור בחדר השוקולד שבמפעל. צ'ארלי זכה במפעל שוקולד משל עצמו, ומר וונקה זכה במשפחה.
הפקה.
לדבריהם של המעורבים בהכנת הסרט, החזון העיקרי מאחורי הסרט היה שהוא יהיה יותר מודרני ודומה לספר המקורי של רואלד דאל משנת 1964, ולא עיבוד של הסרט המוזיקלי משנת 1971.
הסרט הוא נושא לוויכוח על איזו גרסה של הסרט היא "אמינה יותר". הסרט דומה יותר לספר המקורי, כי בשניהם ניתן למצוא הבדלים בעלילת המפתח, בתפאורה ובדמויות.
צוות ההפקה, בראד גריי וריצ'רד ד. זאנוק היו נחושים בבחירת הבמאי טים ברטון, כי הוא הבחירה האידיאלית לסרט. מרטין סקורסזה ופרנק אוז היו שניהם מועמדים לתפקיד הבמאי. אחרי הסכמה לביים את הסרט, ברטון שכר את התסריטאי של הסרט סיפורי דגים, ג'ון אוגוסט, הוא קרא את הספר כילד, אך מעולם לא ראה את הסרט משנת 1971. ברטון המליץ שהוא יסיים את הטיוטה הראשונה של התסריט לסרט לפני שהוא צופה בו.
פליסיטי דאל בחרה אילו שחקנים יועמדו לתפקיד. היא בחרה את העשרה האחרונים, ולבסוף את השלושה האחרונים. עם השיקולים, היא בחרה את השחקנים לפי הדרך שבה הרגישה שתפסו את הקסם של ספרו של רואלד דאל במשחקם, ואת השלושה האחרונים היא בחרה לפי ההרגשה שהם התחברו להומור שבספר, וגם אל הקסם וההומור של ספייק מיליגאן (שרואלד דאל שישחק בתפקיד וילי וונקה בסרט המוזיקלי ב-1971). היא קיבלה את הזכות לבחור מי האחד מבין השלושה שיקבל את התפקיד, אך היא הרגישה שאחרי הכול, זהו תפקידו של הבמאי לעשות את ההחלטה הסופית. כשהצטרף ברטון לפרויקט הוא בחר מיד בחברו ג'וני דפ, אשר כיכב בסרטיו של ברטון בעבר. ברטון בחר בדפ להיכנס לנעליו של וילי וונקה. דפ הסכים, ואף שכנע את ברטון לשכור את פרדי היימור הצעיר, שכיכב לצד דפ בסרט למצוא את ארץ לעולם לא, לתפקיד צ'ארלי באקט, ואת ג'ורדן פריי לתפקיד של מייק טיווי. טים ברטון ציין בכמה ראיונות שאם הוא לא היה בוחר בדפ לתפקיד וילי וונקה, התפקיד היה כנראה הולך לג'ים קארי או לאדם סנדלר. הסרט כולו צולם באולפני פיינווד, קרוב ללונדון, אותם אולפנים בהם צולמו רוב סרטי ג'יימס בונד. הצילומים החלו ב-15 ביוני 2004. ברטון העדיף להימנע משימוש בגרפיקה ממוחשבת, ובמקום נבנו תפאורות בגודל מקורי על ידי מעצב ההפקה, אלכס מקדאול.
בנוסף למפיקים בארד גריי וריצ'רד ד. זאנוק גם ג’ניפר אניסטון הייתה שותפה להפקה.
הצלחה קולנועית.
הסרט יצא בארצות הברית ובקנדה ב-15 ביולי 2005. בסוף השבוע הראשון להקרנתו הסרט גרף 55.4 מיליון דולר בקופות בצפון אמריקה, וקיבל תגובות חיוביות. עד לספטמבר 2005, הסרט גרף 400 מיליון דולר ברחבי העולם. הסרט יצא ב-DVD ב-8 בנובמבר 2005. חלק מהמבקרים התלוננו שהתנהגותו של דפ כווילי וונקה דומה להתנהגותו של מייקל ג'קסון, והסיפור על ילדותו הקשה לא תואם את הסיפור המקורי של דאל. משפחתו של דאל הביעה את תמיכתה לסרט ואישרה גם את סיפור הרקע על ילדותו של וונקה.
מוזיקה.
המוזיקה המקורית של הסרט נכתבה ובוצעה על ידי דני אלפמן. הבמאי טים ברטון ודני אלפמן שיתפו פעולה בעבר בסרטים. מילות שירי האומפה-לומפה נלקחו כמו שהן מהספר המקורי. אלפמן הוא ששר את כל השירים. המנגינה של הכותרות הראשיות מרשימה מפני שנעשה שימוש בעיבוד סינתיסייזר.
ביקורת.
ג'ין ויילדר, ששיחק את וילי וונקה בסרט המקורי משנת 1971, התנגד בתחילה לגרסה החדשה, באומרו: "זה הכול בשביל הכסף. זה בסך הכול כמה אנשים שיושבים וחושבים 'איך אנחנו יכולים לעשות יותר כסף?' איזו עוד סיבה יש לחדש את וילי וונקה?", ג'וני דפ הגיב: "אנחנו לא עשינו מחדש את וילי וונקה, אנחנו חידשנו את צ'ארלי 'בממלכת השוקולד' אשר מבוסס על אותו ספר שהם ביססו את הסרט שלהם עליו. לצאת בהצהרה שהם רוצים לעשות את הסרט רק בשביל הכסף זו הצהרה מאוד מוזרה כשהיא באה מאדם שנמצא בעסקי הקולנוע זמן רב כמוהו. כל סרט נוצר משום שמישהו במקום כלשהו רצה החזר על הכסף שהוציא". מאז יציאת הסרט לאקרנים, ויילדר תמך בדפ: "אם אני הייתי המלהק של הסרט, הייתי לוקח את ג'וני דפ לתפקיד של וילי וונקה כיוון שאני חושב שהוא נהדר, מסתורי תמיד וקסום."
מספר מבקרי סרטים, כולל מבקר אחד מהניו יורק טיימס, ביקרו את ברטון על סיפור הרקע הפרוידיאני של וונקה, בתור דבר מיותר שלא דומה לסיפור המקורי של דאל.
הרבה ביקרו את ברטון וג'ון אוגוסט על כך שעשו את דמותו של וילי וונקה בסרט רחוקה מאוד מהדמות המקורית. לדוגמה, לעומת וונקה בסרט, הדמות בספר וונקה לא שנא להיות בחברת ילדים ולא היה מאותגר חברתית. מקרה כזה ניתן לראות בסצנה שבה וילי וונקה מקבל את האורחים:
ברטון השיב כי "חיים במפעל עם אנשי אומפה-לומפה יגרמו לכל אדם להפוך להיות קצת מוזר".
מספר מבקרים העירו על הופעתו הדומה להפליא של דפ בסרט לזמר הפופ מייקל ג'קסון. בדומה לג'קסון, לדפ בתפקיד וונקה היה צבע עור חיוור, טון דיבור רך, בעל אישיות ילדותית למדי, וילדות מתוסבכת. דפ הכחיש כל דמיון לג'קסון. ברטון הגיב כי "מייקל ג'קסון אוהב ילדים, וילי וונקה לא סובל אותם. בשבילי זה הבדל גדול מאוד באישיות".
היו גם ביקורות על גזענות, קולוניאליזם, עבדות וקבוצות סטריאוטיפים בדומה לאלה שנתקבלו כשיצא הספר המקורי בשנת 1964, באשר אנשי האומפה-לומפה תוארו כפיגמים בעלי עור כהה שהובאו מהג'ונגל האפריקאי.
ג'ין הקמן
יוג'ין אלן "ג'ין" הקמן (באנגלית: Eugene Allen "Gene" Hackman; נולד ב־30 בינואר 1930) הוא שחקן קולנוע אמריקאי. זוכה שני פרסי אוסקר ושלושה פרסי גלובוס הזהב.
הקמן, שפרח במהלך שנות השיא של דור הזהב בקולנוע האמריקני (1970–1980), נקט גישה שונה מזו של כוכבי התקופה האחרים כגון ג'ק ניקולסון, רוברט דה נירו, דאסטין הופמן ואל פצ'ינו. בעוד אלו התמקדו בתפקידים ראשיים ובסגנון משחק זיקתי, הקמן, הידוע בצניעותו, הרבה לקחת תפקידי משנה וכמו כן לא סלד מלגלם את דמות הנבל, דבר שגרם לקריירה שלו להיות מהיציבות, הרווחיות והנחשבות בהיסטוריה עד לפרישתו בשנת 2004.
לא מעט שחקנים צפון-אמריקנים ראו בהקמן מודל חיקוי בריא לקבלת החלטות וניסו לתמרן בין תפקידים ראשיים למשניים. אלו כוללים את רוברט דובאל, ג'ון וויט ודונלד סאת'רלנד, ומאוחר יותר את כריסטופר ווקן ואד האריס.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
הקמן נולד בסן ברנרדינו, קליפורניה שבארצות הברית. הוריו הם ליידה (לבית גריי) ויוג'ין עזרא הקמן. הם התגרשו כשהיה ילד, והוא התגורר במספר מקומות עד שעבר לגור עם סבתו בדנוול, אילינוי. בגיל 16 התגייס לחיל הנחתים האמריקני, ושירת בו במשך שלוש שנים. בתום שירותו הצבאי, החל לעבוד בעבודות מזדמנות עד אשר החל ללמוד הפקת טלוויזיה ועיתונאות באוניברסיטת אילינוי, אבל עזב ועבר לקליפורניה.
בגיל 30 החליט הקמן להתמסר לעבודה כשחקן, ולהצטרף לבית הספר למשחק, שם גם למד עוד שחקן העתיד להיות כוכב גדול - דסטין הופמן, ומשם החלה הידידות רבת השנים ביניהם. הקמן עבר להתגורר עם אשתו בניו יורק.
קריירה.
בניו יורק החל הקמן להופיע בכמה הצגות "אוף ברודוויי", עד שב-1964 קיבל הצעה לשחק בברודוויי, דבר שבעקבותיו החל להופיע בקולנוע.
שנות השישים.