האטומים נחשבו לחלקיקים הקטנים ביותר של החומר, עד שב-1897 גילה ג'יי ג'יי תומסון את האלקטרון באמצעות עבודתו עם קרניים קתודיות. שפופרת קרוקס היא מכל זכוכית אטום ובו שתי אלקטרודות מופרדות באמצעות ריק. כאשר יוצרים מתח חשמלי באלקטרודות, נוצרות קרניים קתודיות, אשר גורמות לשטח קטן לזהור במקום שבו הן פוגעות בזכוכית, בצדו השני של המכל. באמצעות ניסויים, גילה תומסון כי הקרניים עשויות להיות מוסטות באמצעות שדה חשמלי (בנוסף להטיה באמצעות שדה מגנטי, אשר הייתה כבר ידועה). הוא הסיק כי קרניים אלו לא היו גלים, אלא חלקיקים טעונים שלילית שאותם כינה "גופיפים". מאוחר יותר קיבלו החלקיקים את שמם המוכר כיום, "אלקטרונים".
תומסון האמין כי הגופיפים נוצרו מהאטומים שבאלקטרודות. מכאן הוא הסיק, כי את האטומים ניתן לחלק, וכי הגופיפים היו אבני הבניין שלהם. על מנת להסביר את מטענו הנייטרלי של האטום בכללותו, הוא הניח כי הגופיפים פוזרו בים או ענן של מטען חשמלי; מודל זה ידוע כמודל עוגת הצימוקים.
מאחר שנתגלה כי האטומים דווקא כן ניתנים לחלוקה, בסתירה לשמם, המציאו הפיזיקאים מאוחר יותר את המונח חלקיקים יסודיים, לתיאור חלקיקים שבאמת אינם ניתנים לחלוקה.
גילוי הגרעין.
מודל עוגת הצימוקים של תומסון הופרך ב-1909 על ידי אחד מתלמידיו, ארנסט רתרפורד, שגילה כי רוב המסה והמטען החיובי של האטום מרוכז בחלק קטן מאוד מנפחו, כנראה בדיוק במרכז.
בניסוי עלה הזהב שיגרו הנס גייגר וארנסט מרסדן, עמיתים של רתרפורד אשר עבדו בהדרכתו, חלקיקי אלפא דרך יריעה דקה של זהב ולעבר מסך פלואורסצנט אשר הקיף את היריעה. עקב המסה הזעירה של האלקטרונים, התנע הגבוה של חלקיקי האלפא והפיזור האחיד של המטען החשמלי שנחזה לפי מודל עוגת הצימוקים, ציפו הנסיינים כי כל חלקיקי האלפא יעברו דרך האטומים ללא הסטה ניכרת, או ייבלעו בהם. לתדהמתם, חלק קטן מחלקיקי האלפא חוו הסטה משמעותית. תוצאה זו הביאה את רתרפורד להציע את המודל הפלנטרי של האטום, שבו אלקטרונים נקודתיים נעו במסלולים בחלל מסביב לגרעין האטום, כמו כוכבי הלכת (פלנטות) הנעים סביב השמש.
גילוי האיזוטופים.
ב-1913, בעת ניסויים עם תוצרי התפרקויות גרעיניות, הבחין הרדיוכימאי פרדריק סודי כי נראה שיש יותר מיסוד אחד בכל תא בטבלה המחזורית.
מרגרט טוד טבעה את המונח "איזוטופ" עבור יסודות אלו.
באותה שנה, ג'יי ג'יי תומסון ערך ניסוי שבו ניתב זרם של יוני ניאון דרך שדות מגנטים וחשמליים, אשר פגעו בלוח צילום בצד השני. תומסון הבחין בשני אזורים זוהרים על לוח הצילום, אשר הצביעו על שני מסלולי הסטה שונים. הוא הסיק מכך כי לחלק מיוני הניאון הייתה מסה שונה מלאחרים, ולכן הם נעו במסלול אחר. טבעה של המסה המשתנה יוסבר לאחר מכן על ידי גילוי הנייטרונים ב-1932.
גילוי החלקיקים הגרעיניים.
ב-1918 הפציץ ארנסט רתרפורד גז חנקן בחלקיקי אלפא והבחין כי גרעיני מימן נפלטו מן הגז. רתרפורד הסיק כי גרעיני המימן בקעו מגרעיני החנקן עצמם - כלומר, הוא ביקע את האטום.
מאוחר יותר גילה רתרפורד כי המטען החיובי של כל אטום שווה תמיד לזה של מספר שלם של גרעיני מימן. גילוי זה, בנוסף לעובדה כי המימן היה היסוד הקל ביותר הידוע, וכי המסה האטומית של כל יסוד אחר הייתה כפולה שלמה בקירוב של המסה האטומית של המימן, הביאו אותו למסקנה כי גרעיני המימן הם חלקיקים ייחודיים והם המרכיבים היסודיים של כל הגרעינים האטומים: פרוטונים. ניסויים נוספים שערך רתרפורד מצאו כי מסת הגרעינים של רוב האטומים עולה על זו של הפרוטונים שבגרעין. הוא הניח כי המסה העודפת מורכבת מחלקיק שהיה בלתי ידוע עד אז, שהיה בעל מטען חשמלי נייטרלי; לחלקיקים אלה הוא קרא באופן זמני "נייטרונים".
ב-1928 הבחין ולתר בותה כי כאשר מפציצים בריליום בחלקיקי אלפא, הוא פולט קרינה נייטרלית מבחינה חשמלית, אשר חודרת דרך חומר בקלות. מאוחר יותר התגלה כי קרינה זו עשויה לשחרר אטומי מימן מתוך שעוות פרפין. בתחילה סברו כי זו קרינת גמא, מאחר שלקרינה זו (המורכבת מפוטונים באנרגיה גבוהה) הייתה השפעה דומה על אלקטרונים במתכת, אך ג'יימס צ'דוויק מצא כי אפקט היינון היה חזק מכדי שייגרם על ידי קרינה אלקטרומגנטית. ב-1932 הוא חשף יסודות שונים כגון מימן וחנקן ל"קרינת הבריליום" המסתורית, ובאמצעות מדידת האנרגיה של החלקיקים הטעונים הנרתעים מהחומר, הסיק כי הקרינה הורכבה מחלקיקים נייטרליים, בעלי מסה דומה לזו של הפרוטון - הנייטרונים.
על גילוי הנייטרונים קיבל צ'דוויק את פרס נובל בשנת 1935.
המודל הקוונטי של האטום.
המודל הפלנטרי של האטום סבל ממספר בעיות. ראשית, לפי נוסחת לרמור של תורת החשמל והמגנטיות הקלאסית, חלקיק טעון מואץ פולט גלים אלקטרומגנטיים; מכאן שחלקיק בעל מטען חשמלי, כגון האלקטרון, יאבד אנרגיה בקצב קבוע וינוע במסלולים קרובים יותר ויותר לגרעין, עד שיתנגש בו תוך שבריר שנייה. תופעה נוספת שהמודל הפלנטרי לא הצליח להסביר היא מדוע אטומים מעוררים פולטים קרינה בספקטרום שאינו רציף - כלומר, רק באורכי גל מסוימים.
תורת הקוונטים גרמה למהפכה רבתי בפיזיקה בתחילת המאה ה-20, כאשר מקס פלאנק ואלברט איינשטיין העלו את ההשערה כי אנרגיית האור נפלטת או נקלטת במנות בדידות (קוונטים). ב-1913 שילב נילס בוהר את הרעיון הזה במודל האטום של בוהר, שבו האלקטרונים מקיפים את הגרעין אך ורק במסלולים מסוימים בעלי ערכים קבועים של תנע זוויתי ואנרגיה, כאשר המרחק מהגרעין - רדיוס המסלול - הוא פרופורציונלי לאנרגיה של האלקטרון.
במודל זה, האלקטרונים לא קרסו אל עבר הגרעין, מאחר שהם לא יכלו לאבד אנרגיה בצורה רציפה; במקום זאת, הם יכלו לבצע רק קפיצות קוונטיות בין רמות האנרגיה הקבועות מראש. כאשר זה קרה, נפלט או נבלע אור בתדירות פרופורציונית לשינוי באנרגיה - ומכאן התדירויות הבדידות של האור שנצפו בתהליך זה.
המודל של בוהר הצליח לחזות רק את קווי הספקטרום של המימן; הוא לא הצליח לחזות את אלה של אטומים מרובי אלקטרונים. וחמור מכך, כאשר טכנולוגיית הספקטרוגרפיה השתפרה, נתגלו גם באטום המימן קווי ספקטרום נוספים, אשר מודל בוהר לא הצליח להסביר אותם. ב-1916, ארנולד זומרפלד הוסיף מסלולים אליפטיים למודל בוהר, על מנת להסביר את קווי הפליטה הנוספים, אך שינוי זה הפך את המודל לקשה מאוד לשימוש, והוא עדיין לא פתר את בעיית האטומים מרובי האלקטרונים.
ב-1924 שיער לואי דה ברויי כי כל החלקיקים הנעים - ובפרט, חלקיקים תת-אטומים כגון אלקטרונים - מפגינים תכונות דמויות-גל. ארווין שרדינגר, אשר הוקסם מהרעיון, חקר האם ניתן להסביר את תנועתם של האלקטרונים באטום כגלים ולא כחלקיקים. משוואת שרדינגר, אשר פורסמה ב-1926,
מתארת את האלקטרון כפונקציית גל במקום כחלקיק נקודתי, והיא חזתה בצורה אלגנטית רבות מהתופעות הספקטרליות אשר מודל בוהר נכשל בהסברתן. על אף שרעיון זה היה נוח מבחינה מתמטית, היה קשה להמחישו בדמיון, והוא נתקל בהתנגדות.
אחד ממבקריו, מקס בורן, שיער כי פונקציית הגל של שרדינגר לא תיארה את האלקטרון, אלא את כל המצבים האפשריים שלו, ולכן ניתן להשתמש בה על מנת לחשב את ההסתברות למציאת אלקטרון בכל מיקום נתון מסביב לגרעין.
מאחר שפונקציית גל כוללת זמן בנוסף למיקום, לא ניתן להפיק ממנה ערכים מדויקים הן עבור המיקום והן עבור התנע של חלקיק בכל נקודה נתונה בזמן; עיקרון זה ידוע כעקרון אי-הוודאות. עיקרון זה סתר את מודל בוהר, עם המסלולים המעגליים המסודרים והמוגדרים היטב שלו. המודל המודרני של האטום מתאר את מיקומי האלקטרונים באטום במונחים של הסתברויות. אלקטרון עשוי, באופן פוטנציאלי, להימצא בכל מרחק אפשרי מהגרעין, אך - בתלות ברמת האנרגיה שלו - נוטה להתקיים לעיתים קרובות יותר באזורים מסוימים מסביב לגרעין מאשר מבאחרים. האזור בו הסיכוי למציאת אלקטרון מסוים הוא מרבי נקרא אורביטל אטומי.
המיזנטרופ
רינאט דסאייב
רינאט פאיזראחמנוביץ' דסאייב (ברוסית: Ринат Файзрахманович Дасаев; נולד ב-13 ביוני 1957 בעיר אסטרחן שבברית המועצות (כיום ברוסיה) כדורגלן עבר סובייטי ממוצא טאטארי ששיחק בעמדת השוער בקבוצת ספרטק מוסקבה ובנבחרת ברית המועצות.
זכה בפרס שוער השנה בברית המועצות 6 פעמים, יותר מכל שוער סובייטי אחר.
דסאייב החל לשחק בספרטק מוסקבה בשנת 1978. הוא זכה איתה בחמש אליפויות ברית המועצות. דסאייב זכה בתואר השוער הטוב ביותר בברית המועצות בשנים 1980, 1982, 1983, 1985, 1987 ו-1988. בשנת 1982 נבחר לכדורגלן השנה בברית המועצות. במשך כ-10 שנים היה השוער הראשי של נבחרת ברית המועצות. יחד עם הנבחרת השתתף בשלושה מונדיאלים (1982, 1986 ו1990). בנוסף זכה דסאייב עם הנבחרת האולימפית במדליית ארד באולימפיאדת מוסקבה (1980) ובמקום השני ביורו 1988. לאחר הופעה מוצלחת ביורו 88 זומן לשחק בסביליה הספרדית. בשנת 1991 פרש ממשחק פעיל .
במרץ 2004 הוא נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם, והיה נציגה היחיד של רוסיה ברשימה זו.
דורון ג'מצ'י
דורון ג'מצ'י (נולד ב-1 ביולי 1961) הוא כדורסלן עבר ישראלי. ג'מצ'י הוא אחד הקלעים הגדולים בתולדות הכדורסל האירופי. מלך הסלים של ליגת העל ושל נבחרת ישראל בכדורסל בכל הזמנים.
ביוגרפיה.