רוג'ר איברט אמר כי הסרט הוא "מסוג הסרטים שיהיה כל כך גרוע שהוא טוב, אלא שהוא לא מספיק גרוע כדי להיות טוב מספיק."
עם זאת, דייוויד סטראטון סקר את הסרט עבור וראייטי ואמר כי מדובר ב"סרט אימה מקורי להפליא ", אם כי "בני האדם המאוימים בסרט אינם חבורה חביבה במיוחד ואורך הסרט מתמשך מייגי."
הסרט זכה בפרס פיפרשי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במלבורן בשנת 2003 על "התעוזה להיות כל מה שהסרטים האוסטרלים לא אמורים להיות: חלק מז'אנר פופולרי ובלתי מעורער. אנו משבחים את זה כבידור שהוא גם פוליטי תוך הצגת התענוגות של עשיית סרטים מעשית."
הכנסות.
הסרט הופץ על ידי Imagine Entertainment באוסטרליה והאחים וורנר בבריטניה וליונסגייט בארצות הברית. הסרט הכניס 149,590 דולר בקופות באוסטרליה.
נמל התעופה ליסבון
נמל התעופה הומברטו דלגאדו (באנגלית: Humberto Delgado Airport, בפורטוגזית: Aeroporto Humberto Delgado – מוכר גם כנמל התעופה ליסבון / נמל התעופה פורטלה) הוא נמל התעופה המשרת את העיר ליסבון בירת פורטוגל ומשמש כשער הכניסה העיקרי למדינה.
הנמל ממוקם 7 ק"מ צפונית-מזרחית ממרכז העיר ליסבון, ומשמש כבסיס הבית לחברת התעופה הלאומית טאפ אייר פורטוגל.
בפברואר 2015 נקרא הנמל על שמו של הגנרל הומברטו דלגאדו.
מתקני הנמל.
בנמל התעופה שני טרמינלים:
טרמינל 1.
משמש כטרמינל הראשי של השדה מכאן יוצאות טיסותיה של חברת טאפ וחברות נוספות.
טרמינל 2.
מורחק מטרמינל 1 ומשמש בעיקר עבור חברה לטיסות חסך, בעיקר ריאנייר, ויז אייר, טראנסאוויה, איזי ג'ט, ובלו אייר.
בנוסף לנמל יש 2 מסלול טיסה.
טיסות לישראל וממנה.
החל מ-28 באוקטובר 2018, אל על מפעילה 2 טיסות שבועיות לתל אביב.
החל מ-31 במרץ 2019, טאפ אייר פורטוגל מפעילה טיסה יומית לתל אביב.
נמל התעופה ליסבון פורטלה
פליאד
פליאד או לה פליאד (בצרפתית: La Pléiade) היא קבוצת משוררים צרפתים שפעלה במאה ה-16 בעידן הרנסאנס ובראשם פייר דה רונסאר וז'ואשן די בלה. היא נקראה במקור "לה בריגאד" (La Brigade - "הבריגדה", "החטיבה" או "הגדוד") או "חבורת רונסאר" (La bande á Ronsard). השם "פליאד" נועד להזכיר קבוצה של שבעה משוררים יוונים אלכסנדרוניים שקראו לעצמם כך, לפי שבעת כוכבי מזל הפליאדה. בעקבות המשוררים היוונים, מקובל למנות בקבוצה הצרפתית גם כן שבעה חברים: תחילה, בסביבות שנת 1549 – פייר דה רונסאר, ז'ואשן די בלה (או דו בלה), אטיין ז'ודל, דז אוטל, ז'אן-אנטואן דה באיף, לה פרוז (La Peruse) ופונטוס דה טיאר (Pontus de Tyard). ב-1555 הוחלפו דז אוטל ולה פרוז שנפטרו ברמי בלו (Belleau) ובז'אק פלטייה די מאן, בהתאמה. ביצירותיהם הספרותיות ובחיבורים התאורטיים שלהם, הם שאפו לחדש ולשכלל את השפה הצרפתית, על מנת להפוך אותה לשווה ועצמאית ביחס לשפות הקלאסיות – לטינית ויוונית – שנחשבו "אצילות" יותר. הייתה במפעלם גם שאיפה פוליטית לקחת חלק באיחודה של צרפת באמצעות השפה הצרפתית, לפי הדגם האיטלקי המוקדם יותר.
השם.
השם "פליאד" רמז לחבורה ספרותית הלניסטית – הפליאדה האלכסנדרונית – שכללה במאה השלישית לפנה"ס שבעה משוררים ומחזאים בני אלכסנדריה. הם אימצו שם יווני זה לפי צביר הכוכבים "הפליאדות" (Πλειὰδες) שכלל שבעה כוכבים. חבורת ארבעה-עשר משוררים אוקיסטנים (שבעה גברים ושבע נשים) שפעלה בטולוז שבדרומה של צרפת ושנודעה יותר בשם "Consistori del Gay Saber" (חבורת המדע העליז), השתמשה עוד בשנת 1323 בשם "פליאד".
הכינוי "פליאד" בקשר לחבורת אנשי הספרות הצרפתים מהמאה ה-16 הופיע לראשונה באחד משיריו של פייר דה רונסאר משנת 1556, שיר מוקדש לבלו, שכדברי רונסאר, הצטרף "כשביעי לפליאד". השם "פליאד" לא היה בשימוש חברי החבורה עצמם. רונסאר היה היחיד כמעט שהשתמש בו באותה תקופה. הרכב הקבוצה השתנה כמה פעמים לאורך חייו. עם זאת, המונח השתרש אצל רוב מבקרי הספרות החל מהמאה ה-19 בהיעדר נוסחה מתאימה יותר. המשוררים הנחשבים ל"פליאד" היו מקורבים לגרעין הקשה של קבוצה שנקראה "בריגד" בשנים 1550–1570 – פייר דה רונסאר וז'ואשן די בלה. ברשימות שלו על האליטה הפואטית (שכללה לעיתים קרובות שבעה משוררים, לפעמים פחות ולפעמים יותר) רונסאר ציטט את שמותיהם של ז'אן אנטואן דה באיף ואת אטיין ז'ודל ב"אלגיה ללה פריז" בשנת 1553. הוא הוסיף את שמו של רמי בלו בסוף ההמנון לאנרי השני ב-1555. השתתפותו של בלו מוזכרת גם ב-1556 בפסוק שבו השתמש רונסאר לראשונה במונח "פליאד": « Belleau, qui vint en la brigade / Des bons pour accomplir la septième Pléiade (בלו שהגיע לגדוד הטובים כדי להשלים את הפליאד השביעי). הקריטריון העיקרי לשיוך לחבורה נשאר קשר הגומלין של המשוררים במסגרת מפעלם המשותף למהפכה שירית ולשונית.
ה"פליאד" או ה"ברגיד", מונח רחב יותר אך מדויק יותר, היה גם דור של מלומדים, תלמידיה של קבוצת מורים הומניסטים (מתרגמים מיוונית ומלטינית וכותבי לטינית בדרך כלל) ובתוכם מרק אנטואן מירה, ג'ורג' ביוקנן, ז'אן דורא ובמידה פחותה יותר שארל אטיין, במסגרת שתי מכללות פריזאיות: זו של בונקור (שבה למדו גרוון, ז'ודל, לה טאי ולה פרוז בשיעורים אצל מירה וביוקנן) וזו של קוקרה (שבה למדו רונסאר, די בלה, באיף ובלו, אצל המורים מירה ודורא). שתי המכללות הונעו על ידי אותו מפעל חינוכי, ידעני ויצירתי. התלמידים והמורים נפגשו בהזדמנויות שונות, למשל בעת הצגת המחזות של ז'ודל – "l'Eugéne" ו-"La Cléopatre captive" (קלאופטרה השבויה) בשנים 1552 ו-1553 במכללת בונקור בנוכחות המלך עצמו והחצר. ברוב התפקידים שיחקו המשוררים הצעירים – בלו, ז'ודל, גרוון, לה פרוז ואחרים – מה שתרם לגיבושם החברתי. כעבור זמן קצר השתתפה החבורה בטקס היוצא דופן בהשראה תיאטרונית "פמליית התיש" (La Pompe du bouc) עליו יודעים מסיפוריהם של רונסאר ובאיף. פרט למוריהם נהנו משוררי הפליאד גם מתמיכת מצנטים משפיעים כמו הקרדינל ז'אן די בלה, ז'אן דורא עצמו ולזר דה באיף.
היסטוריונים אחדים של ספרות דוחים את השימוש במושג "פליאד" בטענה שהוא נותן דגש יתר לרעיונותיו הפואטיים של רונסאר ומנמיך את חשיבות מגוון התוצרת השירית של הרנסאנס הצרפתי.
ההקשר.
במאה ה-15 הייתה שפת הספרות האולטימטיבית באירופה הלטינית. אותה לימדו בבית ספר ולא הייתה זמינה אלא לאליטה קטנה, בעוד שהעם דיבר בשפות מקומיות וניבים. -בשטח צרפת של ימינו דיברו, למשל, פרובנסלית, לורנית, גסקונית, פואטווינית, וניבים אחרים, שדקדוקם היה מעט מובנה וספרותם הייתה מצומצמת. פרט לכמה שנסונים ורומנים עממיים (בעלי תפוצה מוגבלת בגלל הגיוון הפילוג הלשוני), אף על פי שהיו גם הצלחות לאומיות כמו יצירותיו של פרנסואה רבלה, עיקר השירה, הפרוזה, המדע והידע בכלל, נכתבו בלטינית. נגד המצב הדו-לשוני הזה קמו משוררי המאה ה-16, ששאפו להפוך את הצרפתית לשפה נאצלת וספרותית בדומה ללטינית. הם חיקו את הניסיון שחוותה השפה האיטלקית כמה דורות קודם לכן עם דנטה, פטרארקה ובוקאצ'ו ששלושתם היוו מקורות השראה חשובים לתנועה הצרפתית הזאת.
אחרי מותו של קלמאן מארו שהייתה דמות דומיננטית בשירה הצרפתית של המאה ה-16, ניסו משוררים רבים לחקות את האמן הדגול, והיוו מה שנקראה "אסכולת מארו", בדרך כלל יוצרים אפיגונים חסרי מקוריות, שביניהם הידוע ביותר היה מלן דה סן ז'לה (Mellin de Saint-Gelais). אסכולה זאת משכה בקורת חריפה מחברי ה"פליאד".
בעיר ליון קמה קבוצת משוררים, שבדומה לזו מן המאה ה-14 שבטולוז, כללה גם משוררים (מוריס סב - Scève) וגם משוררות (פרנט די גייה Pernette Du Guillet) ולואיז לבה.
חברי ה"פליאד".
התנועה המוכרת כיום בשם "הפליאד" הוקמה בשנת 1456 על ידי חבורת משוררים שקראו לעצמם "ברגיאד" (כלומר "בריגדה"). רק במאה ה-19 התחילו לכנות את רונסאר ורעיו "פליאד", גם בלי לנהל חשבון מדויק בספירת שבעת חבריה. המניע הראשי של ה"בריגאד", שגדלה בחסות המלומד וההלניסט ז'אן דורא (Jean Dorat) בתמיכת הנסיכה מרגריט מצרפת, דוכסית ברי (1574-1523), אחות המלך אנרי השני, היה לגבור על "מפלצת הבורות" בעזרת הפצת התרבות העתיקה, ברוח ההומניזם של הרנסאנס והכל בצרפתית.
בשם "פליאד" בחר לחבורתו פייר דה רונסאר ב-1553 לפי קבוצה עתיקה של שבעה משוררים מאלכסנדריה שחיו במאה השלישית לפנה"ס ואימצו את שם צבר הכוכבים פליאדות (שבע בנות של אטלס ושל פלאיונה). פרט לדמות המובילה, פייר דה רונסאר, נכנסו לפליאד המשוררים ז'ואשן די בלה, ז'אק פלטייה די מאן, ז'אן לה פרוז, ז'אן-אנטואן דה באיף, פונטוס דה טיאר ואטיין ז'ודל.
החל מאמצע שנות ה-1550, משוררים אלה, שהכירו היטב והעריכו זה את זה, על אף מריבות חולפות (במיוחד עם רונסאר, שהיה מתנגד חריף להוגנוטים) נשארו במגע כמעט קבוע עד לשנות ה-1570 כשבתווך בלט ז'אן-אנטואן דה באיף העשיר והמוכשר, בעוד רונסאר היה יותר מתבודד וקפריזי. אחרי מותו של פלטייה ב-1582, החליף אותו ז'אן דורא עצמו, ובהמשך נמנו עם הפליאד גם משוררים אחרים כמו גיום דז אוטל - שכנראה החליף את ז'ודל, רמי בלו שהחליף את ז'אן לה פרוז שנפטר ב-1554 וכן ניקולא דניזו (Denisot).
הם התכנסו תחילה בבית מרזח "דה לה פום די פן") ("פרי האורן") ברחוב דה לה ז'ויוורי (רחוב היהודים) בפריז, מול כנסיית לה מדלן אן-לה סיטה.
פעילותם.