במהלך הזמן שעזר בהקמת החברה הגאולוגית, התנדב גרינאו למיליציה בלונדון ובווסטמינסטר, ששירתו שם כחיילים פרטיים, עם קצינים שנבחרו בהצבעה. גרינאו התגייס כחייל פרטי בשנת 1803, ובשנת 1808 הוא נבחר לקצין בדרגת סגן ושירת במשך 11 שנים. גרינאו התפטר מהתפקיד בשנת 1819, בעקבות חילוקי דעות על השימוש הלא חוקי לדעתו שנעשה במליציה.
גאולוגיה.
בשנת 1807 גברה התעניינותו של גרינאו במדע בכלל, ובגאולוגיה בפרט. הוא הצטרף למספר חברות מדעיות בולטות ונבחר כחבר של החברה המלכותית. הוא גם התחבר לקבוצה של מינרלוגים. מועדון זה התפתח במהירות לחברה המוקדשת לגאולוגיה וגרינאו היה למייסד הראשי - החברה הגאולוגית של לונדון. הוא היה היו"ר הראשון של אותה אגודה. בשנת 1811 הוא התמנה לנשיא הראשון. בתפקיד זה שימש בשתי קדנציות עוקבות, ועשה רבות לקידום הגאולוגיה.
בשנת 1819 פרסם את ספרו "ביקורת על עקרונות הגאולוגיה הראשונים", יצירה שעסקה בעיקר בהפרכת תאוריות שגויות. בשנה שלאחר מכן הוציאה החברה הגאולוגית את המפה הגאולוגית המפורסמת שלה של אנגליה וויילס, בשישה גיליונות (פורסם ב־1 במאי 1820, אף על פי שהמועד 1 בנובמבר 1819 מופיע במפה) מהדורה שנייה הונפקה בשנת 1840 ומהדורה שלישית פורסמה בשנת 1865.
מפה זו הייתה שיאו של פרויקט שיתוף פעולה גדול של האגודה הגאולוגית הראשונה, שהקימה ועדת מיפוי באפריל 1809 בראשות גרינאו. חברי החברה באנגליה וויילס מסרו פרטים על סלעים ושכבות מקומיות שרוכזו על ידי גרינאו, ונרשמו על מפה טופוגרפית. גרינאו קיבל סיוע באיסוף העובדות גאולוגיות בעיקר מויליאם בקלנד, הכומר ויליאם קוניבר, הנרי תומאס דה לה בש ואחרים.
טיוטה ראשונה של המפה הוצגה בפני החברה הגאולוגית כבר בשנת 1812, אך הייתה אי שביעות רצון מאיכות החריטה של ​​המפה הטופוגרפית, מה שגרם לכך שמפת הבסיס לא הייתה מוכנה עד שנת 1814. בשנת 1815 פרסם ויליאם סמית את המפה הגאולוגית המפורסמת שלו. כאשר גרינאו פרסם לבסוף את המפה שלו חמש שנים אחר כך היה ברור שהוא חייב לעבודותיו של סמית' בתיחום שכבות (אם כי הוא לא הכיר בכך עד מהדורת 1865); עם זאת המפה של גרינואו הכילה פרטים גאולוגיים רבים נוספים והייתה טובה יותר בקרטוגרפיה. סמית' הסתמך על תאוריה של סידור ליניארי של שכבות שזוהו על ידי מאובנים אופייניים. גרינאו, לעומת זאת, לא התחשב בתאוריה החדשה וזאת הייתה ככל הנראה אחת הסיבות שעיכבו את הכנת המפה שלו.
גרינאו והחברה הגאולוגית לא הצליחו לעבוד עם ויליאם סמית בהפקת מפה גאולוגית בגלל סנוביות, אולם רייצ'ל לאודן טוענת כי סיבה משכנעת יותר היא שגרינאו לא חשב שמאובנים יכולים לחשוף דבר על טבעם של הסלעים. גרינאו סבר בטעות, ששימוש במאובנים הוא מוגזם מדי, מכיוון שמיני מאובנים שונים מזנים עכשוויים של בעלי חי וצמחים. לכן לדעתו, לא ניתן היה להשתמש במאובנים לבניית תאוריה כרונולוגית, לגבי הגיל היחסי ותנאי היצירה של הסלעים.
אכן, הוא פקפק במושגים "שכבה" ו"היווצרות", ששימשו הרבה את סמית'. מסיבה זו גרינאו רצה לנתק את עצמו ואת מפת האגודה הגאולוגית מהאיש שהשתמש במאובנים כדי לזהות שכבות. לכאורה, לגרינאו היו סיבות אינטלקטואליות ולא סיבות חברתיות לאי שיתוף פעולה עם סמית'. עם זאת, הדבר לא הפריע לגרינאו להשתמש במפה של סמית' כמקור לגרסת המפה של האגודה הגאולוגית, ויש ויכוח עד כמה השפיעה המפה של סמית' על גרינאו. שתי המפות תלויות כעת זו לצד זו על גרם המדרגות הראשי באולם הכניסה של החברה הגאולוגית בבית ברלינגטון, לונדון.
בשנת 1843 החל גרינאו להכין מפה גאולוגית של הודו הבריטית. בשנת 1852 ייצר סדרת מפות של הינדוסטאן, בעיקר הידרוגרפיה, של עשרת אגני המים של חצי האי ההודי, ובשנת 1854 מפה גאולוגית רחבת היקף של כל הודו הבריטית. גרינאו מעולם לא ביקר בהודו, אלא כפי שעשה במפותיו הקודמות של אנגליה ווילס, הוא ביסס את המפה שלו על מידע שנאסף מתצפיות רבות של אחרים. הוא נעזר במאמץ זה על ידי הקולונל ויליאם הנרי סייקס מחברת הודו המזרחית ושישים עותקים של המפה נרכשו על ידי החברה להפצה.
אחת מנקודות החוזק העיקריות של גרינאו היה היכולת שלו לאסוף מידע למען מטרתו האמפירית. עם זאת, שיטה "מרוחקת" זו של בניית מפות הובילה ל-53 שגיאות במפת הודו שלו, חלקן טופוגרפיות אך גם גאולוגיות ופליאונטולוגיות, אשר הובחנו על ידי ועדה בראשות תומאס אולדהם, מנהל הסקר הגאולוגי של הודו, בשנת 1856. אף על פי כן, המפה הגאולוגית של גרינאו של הודו הייתה מאמץ חלוצי.
גרינאו היה תומך פעיל בחברות מדעיות חשובות רבות שנוצרו במחצית הראשונה של המאה התשע עשרה. בשנת 1831 היה אחד המובילים הראשיים בהקמת האגודה הבריטית לקידום המדע (אגודת המדע הבריטית). הוא סייע להקמת החברה הגאוגרפית של לונדון בשנת 1830, כשהוא נבחר למועצה הראשונה וכיהן כנשיא בין השנים 1839–1841. גרינאו היה תומך נלהב בגאוגרפיה פיזית והשתדל לתת אופי מדעי יותר לאופייה.
מוות ומורשת.
לאורך חייו נסע גרינאו הרבה באירופה ובגיל 76 יצא לאיטליה ולמזרח (קונסטנטינופול) במטרה לחבר את הגאולוגיה של מחקריו לזו של אירופה. הוא חלה בדרך, ככל הנראה כתוצאה מבעיות לב, ונפטר בנאפולי ב-2 באפריל 1855. הוא קבור בבית הקברות קנסל גרין בצפון לונדון.
גרינאו הוריש את אוסף המאובנים שלו למחלקה לגאולוגיה ביוניברסיטי קולג' בלונדון (UCL) וכתבי היד שלו נמצאים באוסף גרינאו בספרייה.
נהר Greenough במערב אוסטרליה נקרא בשנת 1839 על ידי קפטן ג'ורג גריי, ושם קיימת עיירה קטנה בשם גרינאו.
Ethernet
ים בוהאי
ים בוהאי (במנדרינית תקנית: 渤海 בפין-יין: Bóhǎi, מילולית "ים בּוֹ") הוא ים שולי ששטחו בערך 78,000 קילומטרים רבועים בחוף המזרחי של הרפובליקה העממית של סין. זוהי השלוחה הצפונית-מערבית והפנימית ביותר של הים הצהוב ומתחברת אליו במצר בוהאי.
ים בוהאי מוקף בארבעה ממחוזות הרפובליקה העממית של סין משלושה מאזורי סין: ליאונינג (מצפון-מזרח סין), חביי והמחוז העירוני טיינג'ין (מצפון סין) ושאנדונג (ממזרח סין), ונחשבת למים פנימיים של הרפובליקה העממית של סין. זהו מרכז האזור הכלכלי של בוהאי, וקרבתו לבייג'ינג, בירת סין הפכה אותו לאחד מהנתיבים הימיים העמוסים ביותר בעולם.
עד תחילת המאה ה-20 היה הים מכונה לעיתים קרובות כ"מפרץ גְ'ה-לִי" (直隸海灣, בפין-יין: Zhílì Hǎiwān) או "מפרץ בֵּייגְ'ה-לִי" (北直隸海灣, בפין-יין: Běizhílì Hǎiwān). מחוזות ג'ה-לי ובייג'ה לי (צפון ג'ה-לי) היו מחוזות היסטוריים באזור שסביב בייג'ינג.
גאוגרפיה.
יש שלושה מפרצים עיקריים בים בוהאי: מפרץ לאיג'ואו בדרום, מפרץ בוהאי במערב ומפרץ ליאודונג בצפון. המחוזות הגובלים בים בוהאי הם (כנגד כיוון השעון) ליאונינג, חביי, המחוז העירוני טיינג'ין ושאנדונג.
הנהרות העיקריים הנשפכים לים בוהאי כוללים את הנהר הצהוב, שיאוצ'ינג, האי, לואן, דאי, דאלינג, שיאולינג, ליאו ודאליאו.
יש כמה מאגרי נפט חשובים בסמוך לים, כולל שדה שנגלי (שדה הנפט השני בגודלו בסין). איים או קבוצות איים חשובים בים כוללים את איי צ'אנגשאן (长山列岛, בפין-יין: Zhǎng shān lièdǎo), ג'וחווה (觉华岛, בפין-יין: Jué huá dǎo), הר ביג'יה (笔架山, בפין-יין: Bǐjià shān), צ'אנגשינג (长兴岛, בפין יין:Zhǎngxìng dǎo), שיג'ונג (西中岛, בפין יין: Xī zhōng dǎo), איי מאיי המערביים והמזרחיים (蚂蚁岛, בפין-יין: Mǎyǐ dǎo), האי ג'וּ (猪岛, בפין-יין: Zhū dǎo) והאי שֶׁה (蛇岛, בפין-יין: Shé dǎo).
מצר בוהאי.
היציאה מים בוהאי מוגבלת בשל ארכיפלג צ'אנגשאן שהוזכר לעיל המשתרע בין דאליין והמועצה לו'שנקואו בקצה הדרומי של חצי האי ליאודונג, לבין כף פֶּנְגְלָאי על הבליטה הצפונית ביותר של חצי האי שאנדונג. בשל קרבתה לעיר הבירה בייג'ינג, והאוכלוסייה של המחוזות המקיפים את ים בוהאי המונה מעל ל-210 מיליון תושבים, הפכה יציאת ים בוהאי לים הצהוב, "מצר בוהאי" (渤海 海峡, בפין-יין: Bóhǎi hǎixiá) לאחד מנתיבי הים העמוסים ביותר. בגלל שרשרת איי צ'אנגשאן, המשתרעת לאורך המחצית הדרומית של המצר, מחולק מצר בוהאי לכמה ערוצים, שבהם הרחב והעמוק ביותר הוא "ערוץ לָאוטְיֵה-שָׁאן" (老铁山水道, בפין-יין: Lǎo tiě shān shuǐdào).
נמלים עיקריים.
יש שישה נמלים עיקריים לאורך חופי ים בוהאי, שבהם שונעו מעל ל-100 מיליון טון סחורות, אם כי נמל טָאנְגְשָׁאן מפוצל לחלוקה נוספת לגִ'ינְגְטָאנְג וצָאופֵיידְייֵן:
בנמל לונגקואו שונעו 70 מיליון טון סחורות ב-2013, וצפוי שהנמל יגיע לציון הדרך של 100 מיליון טון בקרוב. שני נמלים נוספים, נמל דאליין (大連港, בפין-יין: Dàlián gǎng) ונמל ינטאי (烟台港, בפין-יין: Yāntái gǎng) נחשבים מסורתית כשייכים לים בוהאי, אף שאם לדייק הם שוכנים מחוץ לגבולות הים.
מאגרי נפט וגז.
ים בוהאי מכיל מאגרי נפט וגז משמעותיים, המספקים חלק גדול מהתפוקה מהים של סין. השדה הראשי באזור נקרא שדה שנגלי (שדה הנפט השני בגודלו בסין), והוא מנוצל מאז שנות השישים. הוא עדיין מפיק כחצי מיליון חביות ביום, אך התפוקה הולכת ומצטמצמת. הייצור נשלט על ידי חברות הנפט הסיניות הגדולות (חברת China National Offshore Oil Corporation הוקמה עבור אזור זה), אבל יש נוכחות גם של חברות זרות, דוגמת ConocoPhilips, Roc Oil, ואחרות.
שדה גוּדָאו השוכן באגן גָ'אנְחְווָה נתגלה ב-1968 בהתבסס על סקרים סייסמיים ומגנטיים שנערכו בשנים 1963–1964. המאגר כולל בתצורות גְווָאנְטָאו (מיוקן) ומִינְגְחְווָאגֶ'ן (פליוקן) בתוך קמר דמוי כיפה. שדה הנפט סְווֵיְג'ונְג 1–36 נתגלה ב-1987. הנפט מופק מאבן חול ששקעה באגמים ובדלתאות של נהרות מהאוליגוקן.