נהר וולטה הוא נהר באפריקה המערבית בתחומן של גאנה ובורקינה פאסו. הנהר ניזון משלושה יובלים - הוולטה האדום, הוולטה השחור והוולטה הלבן. לאחר איחודו, זורם הנהר אל אגם וולטה, מאגר המים המלאכותי הגדול בעולם שנוצר לאחר הקמת סכר אקוסומבו. אורכו של האגם 520 ק"מ, והוא משמש לייצור חשמל, לתחבורה וכמקור למי השקיה. נהר וולטה נשפך אל מפרץ גינאה, והוא המקור לשמה הקודם של בורקינה פאסו (וולטה עילית).
חן רותם
אה&quot;מ ויקטורי
אה"מ ויקטורי (באנגלית: HMS "Victory") היא אוניית מלחמה מסוג אוניית קו בת 104 תותחים, המשרתת בצי המלכותי הבריטי מאז השקתה ב-1765 ועד היום. היא אחת מאוניות המלחמה המפורסמות בהיסטוריה והישנה ביותר שעודנה בשירות. "ויקטורי" שימשה כאוניית דגל בקרבות ימיים חשובים, בעיקר במלחמות הנפוליאוניות, והתפרסמה במיוחד כאונייתו של אדמירל נלסון בקרב טרפלגר בשנת 1805. האונייה נמצאת כיום במבדוק יבש בנמל פורטסמות' ופתוחה למבקרים. על אף שאינה כשירה לשיט, היא משמשת באורח סמלי כאוניית הדגל של הלורד הימי השני, קצין כוח האדם הבכיר של הצי הבריטי.
תכנון ובנייה.
בדצמבר 1758 ניתנה לאחראי על מספנת צ'טהאם שבקנט הנחיה לערוך הכנות לבניית אוניית קו מדרג ראשון, בת 106 תותחים. הייתה זו הנחיה יוצאת דופן, שכן במהלך המאה ה-18 כולה נבנו רק 10 אוניות מסדר גודל כזה. הצי הבריטי העדיף בדרך כלל אוניות קו בנות 74 תותחים, שהיו קטנות ומהירות יותר.
השדרית הונחה ב-23 ביוני 1759, ושמה של האונייה נבחר סופית באוקטובר 1760. השם "ויקטורי", שמשמעו "ניצחון", ניתן לכבוד ניצחונותיה הרבים של בריטניה בשנת 1759: בריטניה הביסה את צרפת במספר קרבות יבשה וים שהיו חלק ממלחמת שבע השנים וכן בקרבות במלחמת הצרפתים והאינדיאנים. הייתה התלבטות באשר למתן השם הזה, שכן אוניית הצי הקודמת שנשאה את השם "ויקטורי" טבעה על כל צוותה בשנת 1744.
בוני אוניות באותה תקופה נהגו לבנות את שלד האונייה, ואז לכסות אותו ולאפשר לו להתיישן במשך כמה חודשים. ואולם, מכיוון שעם השלמת שלדה של ה"ויקטורי" הסתיימה מלחמת שבע השנים, לא הייתה דחיפות להשלים את בנייתה. לפיכך נותר השלד מכוסה במשך כשלוש שנים. הזמן הרב שבו נותרו קורות האונייה במצב זה הועיל מאוד ליישון הקורות, וכך הן היו חזקות בהרבה מהמקובל באוניות אחרות, וסייעו לאונייה לשרוד עד היום. העבודה התחדשה בסתיו 1763, והאונייה הושקה לבסוף ב-7 במאי 1765. עלות הבנייה הייתה 63,176 ליש"ט ו-3 שילינג, סכום השווה כיום לכ-50 מיליון ליש"ט. לצורך בניית האונייה נעשה שימוש בכ-6,000 עצים, רובם הגדול (כ-90%) עצי אלון, ומיעוטם עצי אורן, בוקיצה ואשוח.
מכיוון שהייתה זו תקופת שלום, לא היה צורך מיידי בהכנסתה לשירות, והאונייה הושמה באחסנה - התרנים פורקו והאונייה כוסתה. האונייה נשארה במצב זה במשך 13 שנים, עד להצטרפותה של צרפת למלחמת העצמאות של ארצות הברית בשנת 1778, כשאז הוכנסה האונייה לשירות.
מבנה ותכונות.
כמו שאר אוניות הקו של זמנה, וכאחת הגדולות והחזקות שבהן, נחשבה בניית "ויקטורי" כאחד מההישגים הגדולים ביותר של הטכנולוגיה הקדם-תעשייתית.
ל"ויקטורי" שלושה תרנים - אחורי, ראשי וקדמי - ומוט חרטום, המזדקר מן החרטום קדימה. גובהם של התרנים היה 46 מטר (תורן אחורי), 55 מטר (תורן קדמי) ו-62 מטר (תורן ראשי). "ויקטורי" הייתה יכולה לפרוש עד 37 מפרשים שונים, בשטח כולל של 5,440 מטר רבוע, מפרשים שהיו יכולים להביאה למהירות של כ-9 קשר.
התרנים והמפרשים נשלטו על ידי מערכת מורכבת של כבלים וחבלים, הנקראים בשם הכולל "חִיבֵּל". חלק מכבלים אלו היה קבוע, חובר לצדי האונייה, לראשה ולירכתיה, ונועד לחזק את התרנים ולהעביר חלק מהעומס הפועל עליהם אל גוף הספינה. חלק אחר נועד להפעלת המפרשים - להעלות אותם, לקפל אותם, ולהתאים את זווית המפרשים לכיוון הרוח. בסך הכול היו על "ויקטורי" כ-27 מייל (למעלה מ-43 קילומטר) של חבלים מסוגים שונים.
גוף הספינה, הצבוע שחור וצהוב, צר יחסית במפלס הסיפון העליון, והולך ומתרחב כלפי מטה, לקראת קו המים. ל"ויקטורי" ארבעה סיפונים. שלושת הסיפונים העליונים נקראים סיפוני תותחים - עליון, אמצעי ותחתון, הסמוך לקו המים. בסיפון התחתון הוצבו התותחים הכבדים יותר, ששקלו קרוב ל-3 טון כל אחד. פתחי התותחים ניצבו רק כמה עשרות סנטימטרים מעל קו המים. הדבר אומנם הקנה יציבות לאונייה, אך היווה חיסרון בעת סערה, מכיוון שלא ניתן היה לפתוח את הפתחים, מחשש לחדירת מים מהגלים הגבוהים. מתחת לסיפון התותחים התחתון נמצא סיפון נוסף, שהיה למעשה מתחת לקו המים. בשל עובדה זו, היה סיפון זה מוגן יותר (לא היה חימוש שיכול היה לפגוע באוניות מתחת לקו המים; פגיעות כאלה, אם אירעו, נבעו מתנועת האונייה על הגלים, כאשר הצד השקוע נחשף לרגע), ולכן הקימו בו את מחסן התחמושת ואת תחנת איסוף הפצועים.
בירכתי הסיפון העליון, הפתוח, היה סיפון האחרה (quarterdeck), שהיווה את גשר הפיקוד של האונייה. הקפטן והאדמירל ניהלו מסיפון זה את האונייה ואת הצי כולו, ובו הוצב גם הגה הספינה. מתחת לסיפון האחרה היו מגורי הקפטן והאדמירל, מגורים מרווחים ונוחים, שכללו משרד, חדר שינה וחדר אוכל. המלחים הפשוטים התגוררו בקדמת האונייה, בצפיפות רבה: כל אחד ישן בערסל ברוחב 21 אינץ', כ-50 ס"מ; הערסלים נתלו בקומות, והמלחים ישנו זה מעל זה. האמרה השגורה בין אנשי הצוות הייתה: "האנשים המכובדים - באחורי הספינה, הטובים - בקדמתה" (Aft the most honour, forward the better men).
"ויקטורי" נשאה 104 תותחים בקרב טרפלגר. התותחים פנו לצדי הספינה, וסודרו בשלוש קומות - התותחים הכבדים הוצבו, כאמור, בתחתית, והקלים יותר בסיפון העליון. בקדמת הסיפון העליון הועמדו שני תותחים מסוג קרונדה (carronade) - תותחים בעלי קנה קצר יחסית, שירו מטען כבד מאוד לטווח קצר. תותחים אלו הוצבו בסיפון העליון, כדי שבעת קרב יירו קליעים נגד אדם - מטען שנועד לפגוע בעיקר במלחים ובקצינים על אוניית האויב.
"ויקטורי" נשאה שש סירות, שנועדו להשטת אנשים וסחורות אל האונייה וממנה. סירה אחת הייתה מיועדת לשימוש האדמירל, והאחרות נועדו, בין השאר, גם להנחתת כוחות פשיטה על מטרות אויב בחוף.
שירות.
משימות ראשונות.
עם כניסת צרפת למלחמה נגד בריטניה בשנת 1778 במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, הוטלה גם "ויקטורי" למערכה. במשימתה הראשונה הייתה "ויקטורי" אוניית הדגל של האדמירל אגוסוטוס קפל. האונייה יצאה מבריטניה ב-9 ביולי 1778, כחלק מצי שמנה 30 אוניות קו. ב-23 ביולי נתקל הצי בשייטת צרפתית ובה 29 אוניות קו, כ-160 ק"מ ממערב לברסט שבצרפת. הצרפתים ניסו להימנע מקרב, אך הבריטים הצליחו לכפות אותו; ואולם, למרות היוזמה הבריטית הצליחו האוניות הצרפתיות לחמוק ללא הכרעה ממשית. בשל אי-הצלחתו לכפות קרב על הצרפתים ולהביס אותם, נשפט אדמירל קפל, אך זוכה.
ב-2 בדצמבר 1781 הפליגה "ויקטורי", כאוניית הדגל של סגן אדמירל ריצ'רד קמפנפלט ובפיקוד קפטן הנרי קרומוול, בראש שייטת של אחת עשרה אוניות קו, אונייה מדרג רביעי בעלת 50 תותחים וחמש פריגטות, כדי ליירט שיירה צרפתית שיצאה מברסט. הבריטים לא היו מודעים לעובדה שהשיירה הייתה מוגנת על ידי 21 אוניות קו. הבריטים זיהו את הצי הצרפתי ב-12 בדצמבר, והקרב שהחל נודע בשם קרב אושנט השני, על שם האי אושנט שממערב למפרץ ברסט. לאחר שהבינו הבריטים את עליונות הכוח הצרפתי, הם הסתפקו בלכידת 15 מאוניות השיירה. הצרפתים התפזרו בסערה שהתחוללה במקום במהלך הקרב, ונאלצו לחזור לברסט.
ב-1796 הניף האדמירל סר ג'ון גרוויס את דגלו על "ויקטורי". השייטת שבפיקודו התבססה בפתח הנהר טחו שבפורטוגל; לאחר קבלת תגבורת, מנה הכוח שבפיקודו 15 אוניות קו ו-6 פריגטות. ב-14 בפברואר קיבל ג'רוויס מידע על כך שהצי הספרדי נמצא בקרבת מקום, והוא הפליג במגמה ליירט את האוניות הספרדיות; הקרב שהתפתח נודע בשם קרב כף סנט וינסנט, על שם כינויו הבריטי של הכף בחוף הפורטוגלי שבקרבתו התרחש הקרב. במהלך הקרב ניסתה אחת השדרות בצי הספרדי לחמוק דרך הקו הבריטי, מאחורי "ויקטורי", אך נתקלה באש כבדה מתותחיה; האש הייתה כה כבדה, עד שהספרדים נסוגו. הניצחון הבריטי היה מושלם, במידה רבה הודות ליכולת האלתור והתעוזה של קומודור הוריישו נלסון. נלסון, בספינתו קפטיין, התעלם מההוראות שקיבל, שבר את המבנה ותקף את הספינות הראשונות של הצי הספרדי. ג'רוויס, שהבחין בתמרון של נלסון והבין את משמעותו, הורה מיד לאונייה נוספת, אקסלנט, להצטרף אליו ופעולה זו הכריעה את הקרב לטובת הבריטים.
נלסון וקרב טרפלגר.
בפברואר 1798 הוחזרה "ויקטורי" לצ'טהאם. האונייה הוערכה כלא מתאימה לשירות, והוסבה לשימוש כאוניית בית-חולים עבור שבויי מלחמה צרפתים וספרדים. ואולם, ב-8 באוקטובר 1799 אבדה אוניית המלחמה Impregnable, לאחר שעלתה על שרטון בדרכה חזרה לאנגליה ממשימת ליווי שיירה לליסבון. לאחר שלא ניתן היה לחלצה, נפרקה ממנה כל תכולתה והיא פורקה. בעקבות אובדן Impregnable, חסרה לצי הבריטי אונייה מהדרג הראשון, ולפיכך הוחלט על הכשרתה מחדש של "ויקטורי". השיפוץ החל בשנת 1800, אך עם התמשכות העבודה הסתבר שיש צורך בעבודה רבה יותר מכפי שתוכנן בהתחלה; השיפוץ, שתוקצב בתחילה ב-23,500 ליש"ט, עלה בסופו של דבר למעלה מ-70,000 ליש"ט.
העבודה הושלמה ב-11 באפריל 1803, והאונייה יצאה מהמספנה ב-14 במאי. ב-16 במאי הניף האדם שהיה מזוהה עם הספינה יותר מכל אדם אחר, לורד הוריישו נלסון, את דגלו על האונייה, ויצא בדרכו לים התיכון כדי לפקד על הצי הבריטי שם.