לאחר גילוי המעבר החלו חיל המהנדסים ועובדים מ"סולל בונה" להכשיר את הדרך. בגלל מחסור בציוד חפרו אף בידיים חשופות. חלק ממאמצי הפריצה נעשו באמצעות חומרי נפץ, דבר שגרר הפגזות ארטילריות לעבר הפורצים וחייב את הכוחות הישראלים לאבטח את העבודות. בעבודות הפריצה והסלילה נעשה גם שימוש בציוד מכני הנדסי דוגמת דחפורים ומשאבות כדי להכשיר את הדרך במהירות המרבית. בשלב הראשון הדרך הייתה עדיין קשה למעבר והתבצעה בעזרת כלי רכב מתאימים, אך בהמשך המלחמה שופצה הדרך. על העלייה הונחו רשתות כדי לאפשר מעבר משאיות והיו משאיות שנדחפו באמצעות טרקטור בעליה.
לפריצתה של 'דרך בורמה' הייתה חשיבות מורלית אדירה ליישוב בארץ. היא אפשרה את קיום הקשר עם ירושלים הנצורה על אף מחסום לטרון.
השימוש בדרך.
שיירת המשאיות הראשונה עברה בדרך ב-10 ביוני 1948 ובכך למעשה ביטלה את חשיבותו של "פקק לטרון" ושיחררה את ירושלים מהמצור. יממה לאחר מכן נכנסה לתוקפה ההפוגה הראשונה. לפי ההסכם נמנעו פעולות סלילה של דרכים חדשות וכמו כן נאסרה הובלת תחמושת לירושלים. ב-14 ביוני אישר האו"ם את קיומה של דרך בורמה ולמחרת נערך טקס רשמי וחגיגי לכבוד פתיחת דרך בורמה. אולם נציגי האו"ם לא ידעו שהדרך אינה מגיעה רק עד שער הגיא אלא עוקפת את שער הגיא וממשיכה עד בית מחסיר. לפיכך, התאפשרה הובלת מזון דרך נקודת הביקורת של האו"ם בשער הגיא ללא מפריע והובלת תחמושת נעשתה בדרך שעקפה את שער הגיא והתחברה אל הכביש הראשי בבית מחסיר.
באוקטובר 1948 נכבש הרכס שמדרום לדרך בורמה, במבצע ההר, דבר שאיפשר את סלילת "כביש הגבורה" (בתוואי כביש 44 מצומת נחשון לצומת שמשון וכביש 38 עד שער הגיא), דרך זו שימשה ככביש הראשי לירושלים עד 1967.
למעשה שימשה דרך בורמה באופן פעיל כחצי שנה בלבד.
שם הדרך.
חטיבת הראל קראה לדרך "דרך הראל" או "דרך הגברושים" (על שם גבריאל רפפורט שפיקד על פעולת הפריצה של הדרך). חטיבה שבע ביקשה לקרוא לה "דרך שבע" על שם החטיבה ולכבודו של שלמה שמיר, המח"ט שגילה אותה (לשיטתם). שם נוסף היה "דרך הג'יפים". אולם העיתונאי קנת בילבי נתן לה את הכינוי "דרך בורמה", על שם הדרך שנפרצה במזרח אסיה בתקופת מלחמת העולם השנייה בידי צבאות ארצות הברית ובריטניה, שעקפה את האזור שבשליטת היפנים, ושימשה להעברת אספקה לצבא סין.
מפעל השילוח.
במקביל ל"דרך בורמה" הוקם "מפעל השילוח" (קו צינורות עם שתי תחנות שאיבה, שעקף את לטרון מבריכה ליד חולדה ועד שער הגיא), שאיפשר הזרמת מים לירושלים הנצורה, ואשר תוכנן על ידי מהנדס המים שמחה בלאס ובוצע על ידי חברת "מקורות". הצינורות ששימשו לצורך המפעל נרכשו על ידי בלאס בסוף 1945 בארצות הברית ובאין קונה (הרכישה לא אושרה על ידי המוסדות) שילם בנק אנגלו-פלשתינה (בנק לאומי) בעד הצינורות והם היו משועבדים לו. מספר ימים ארכה ההתדיינות בין הגורמים השונים (הבנק, האוצר, עיריית ירושלים וחברת "מקורות") על התשלום בעד הצינורות, עד שהם שוחררו מן השיעבוד וניתן היה להתחיל בעבודה.
דיווח והנצחה.
לאחר פריצת המצור דיווחו עיתונים רבים ברחבי העולם על יצירתה של "דרך בורמה הישראלית" אשר הצליחה לפרוץ את המצור על ירושלים.
פריצת הדרך לירושלים הונצחה באנדרטת ה"רְמָחִים" שהוקמה בדרך העולה משער הגיא וכן באנדרטת "דרך הגבורה" סמוך ליער חולדה (יער הרצל).
בתרבות ובספרות בקולנוע ובקומיקס.
הסיפור הופיע שוב בקובץ הסיפורים של סלוא ‘חלומו של דרור’.ייר אורי אליעז, תל אביב: הוצאת מסדה, 1963.
שבילי טיול.
הוועדה לשבילי ישראל של החברה להגנת הטבע סימנה את דרך בורמה כנתיב הליכה ארוך. אורכו של המסלול, המסומן בצבע אדום, הוא 18 ק"מ, אותם ניתן לבצע ביום הליכה של כ-10 שעות או לחלקו ליומיים (עם עצירת לילה במסילת ציון). חלק ניכר מן השביל חופף לשביל ישראל. הטיול מומלץ לעונות הסתיו והאביב, כשבקיץ חם מידי לעשותו ובחורף תנאי האדמה אינם מאפשרים זאת. בנוסף, ניתן לעשות את המסלול ברכיבה על אופניים, אופנועי שטח או סוסים.
סיל
סיל (אנגלית: Sill) הוא מונח בגאולוגיה לציון מחדר פלוטוני הנוצר מחדירת מאגמה לסלעי הליתוספירה והתגבשותה לסלע פלוטוני. סילים הם גופי חדירה תואמים, כלומר הם חודרים במקביל לשכבות סלעי הסביבה ומתגבשים ביניהם.
מקור השם.
מקור השם באנגלית: Sill – קוֹרָה, לוח או אֶדֶן – והוא תואם את צורתו של הסיל שהוא גוף מגמטי שכבתי ואופקי, שעוביו פחות או יותר אחיד.
השם "סיל" נטבע לראשונה על ידי עובדי מחצבות בצפון-מערב אנגליה במאה ה-19, והוא שימש להגדרת שכבות סלע שטוחות. השימוש הראשון שנעשה בו היה בקריאת שמו של וין סיל – מחדר שעוביו מגיע ל-70 מטרים וגילו 297 מיליון שנים המצוי במחוז קאמבריה. הגאולוגים שחקרו אותו זיהו את מקורו המגמטי, וקראו בשם זה לגופים דומים של סלע יסוד.
היווצרות ותכונות.
סילים נוצרים כתוצאה מחדירת סוגי מאגמה שונים בתהליך של הזרקת דייק אל בין שכבות סלע קיימות, הרמתן והתגבשותה ביניהן. הם מהווים מחדרים רדודים יחסית הניזונים מתאי מאגמה או בתוליתים, לרוב באמצעות דייקים.
סילים מתגבשים בין שכבות סלעי הסביבה ויוצרים שכבה שעוביה אינו עולה בדרך-כלל על מטרים בודדים, ואף מסתכמת במילימטרים אחדים כאשר מתבצעת הזרקה בין מישורי פצילות. מאחר שמרבית הסילים דקים מאוד, תהליכי הסחיפה החושפים אותם מגלים לעיתים גם את הדייקים המזינים אותם.
סילים עשויים להופיע כמחדרים שכבתיים – סלעי הצטברות הערוכים בשכבות במבנה קונצנטרי מן החוץ פנימה. שכבתיות זו נובעת מריבוי מחזורי הזרקה, ובמקרה זה עשוי להיות הבדל בסוג המסלע בשל הרכב שונה של המאגמה בכל הזרקה. גורם נוסף הוא הבדל במידת הגיבוש המפריט בחלקים שונים של המחדר, העשוי להיות פעיל יותר במרכז המחדר ולהצטמצם בשוליו.
סילים חריגים.
על אף טבעם התואם, סילים גדולים רבים משנים את המערך הסטרטיגרפי של הסלעים אליהם חדרו, כאשר כל חלק תואם של הסיל קשור למקטע דייקי קצר יחסית. סילים כאלה מוכרים כ"חריגים".
הגאומטריה של מתחמי סילים גדולים באגני השקעה התבררה עם זמינותו של מידע משיקוף סייסמי תלת-ממדי. מידע כזה הראה כי לסילים רבים מבנה כללי של קערה, וכי רבים אחרים חריגים רק בחלקם.
דוגמאות: וין סיל וסילים נוספים שחדרו לסלעי המשקע באגן קארו (Karoo) – אזור השתרעותה של החבורה הנרחבת ביותר בדרומה של אפריקה.
תופעות בשוליים.
כמו בגופי מחדר אחרים, גם בסילים נצפות תופעות שוליים. העיקרית היא התמרה של סלעי הסביבה בשולי המחדר, המתרחשת בהתמרת מגע של רצועות סלעי סביבה בשולי המחדר כשהמאגמה החמה מאוד "אופה" את רצועת המסלע הבאה עמה במגע, או בהתמרה הידרותרמית המתרחשת באמצעות נוזלים חמים. בשני המקרים נוצרת מעין "הילה" מותמרת, ההולכת ודועכת ככל שמתרחקים מן המחדר.
תפוצה.
בקנדה.
סילים נפוצים באזורים רבים בעולם שפעלה בהם געשיות ועשויים להופיע במקבצים. מתחם סילים כזה הוא וינגמי סילס, המצוי בצפון-מערב אלברטה בקנדה. המתחם משתרע על שטח של 120,000 קמ"ר וכולל סדרות של סילים שנוצרו בין 1.76-1.89 למ"ש.
מתחם סילים נוסף המצוי בקנדה הוא ניפיסינג סילס – חלק ממשטח בזלת נרחב המצוי בשוליים הצפוניים של אגן סדברי (Sudbury Basin) – מכתש הפגיעה השני בגודלו בעולם, שנוצר לפני כ-1,850 מיליון שנים.
קבוצה של סילים מצויה לחופיה הצפון-מערביים של ימת סופיריור, הקשורים למערכת ההעתקים המרכז יבשתית בלוח הצפון-אמריקאי שהייתה פעילה במזופרוטרוזואיקון, לפני 1,100 למ"ש. שני הבולטים בהם:
בארצות הברית.
אף שעוביים של סילים מוגבל לרוב למטרים בודדים, קיימים סילים בממדים גדולים יותר. דוגמה אחת היא סיל הפליסיידס, המהווה כ-30 ק"מ מהגדה המערבית של נהר ההדסון ב"פליסיידס" בתחום ניו יורק וניו ג'רזי. סיל זה – שעוביו הנוכחי מגיע ל-300 מ' – יוצר צוקים תלולים לאורך הנהר.
סיל נוסף – הנושא אותו שם ועבה אף יותר – מצוי בפארק קניון קימרון (Cimarron Canyon State Park) בניו מקסיקו. הסיל הדקיטי – שנוצר בשלישון אך גילו שנוי במחלוקת – חדר לסלעי משקע וסלעים מותמרים מקרבון פנסילבני ונחשף כצוקים אפורים בהירים. עוביו של סיל זה מגיע ל-370 מטרים.
בסקוטלנד.
סיל בולט נוסף הוא סטירלינג סיל שנוצר בקרבון המאוחר או אף בפרם. הסיל – שעוביו כ-100 מטרים, משתרע מתחת למרבית מרכז סקוטלנד.
לסיל סקוטי אחר – צוקי סולסברי באדינבורו שנשקפו מבעד לחלון ביתו של ג'יימס האטון – מיוחס חלק נכבד בפיתוח תאוריית הפלוטוניזם שלו, שביסודה היווצרות הרים מהתכת סלעים במעמקי האדמה.
בישראל.
בישראל מצויים סילים במכתש רמון, מרביתם חדרו לסלעים מהיורה. אחד מהם – בהרכב בזלתי – חדר לשכבות סלעי חוואר ונחשף לאחר סחיפה. סיל אחר – בהרכב טרכיטי – נחשף בגדה של נחל רמון לאחר שחדר לשכבות של אבן חול.
סילים ומרבצי עפרות.
גופי חדירה רבים – בהם שכבתיים – קשורים במרבצי עפרות חשובים. דוגמה לסיל המקיים קשר כזה נמצאת ב"אי הכסף" – מכרה כסף עשיר המצוי בקצה הדרומי של סליפינג ג'יאנט.
דרך בורמה
דרך בורמה הישראלית
גורדון מת'יו סאמנר
סטואי
מרווה
מרווה (שם מדעי: "Salvia") היא סוג במשפחת השפתניים. הסוג כולל כ-986 מינים, ומקיף עשבים חד-שנתיים או רב-שנתיים, בני שיח ולעיתים רחוקות שיחים, על פי רוב הם ריחניים ובעלי מנגנון האבקה מיוחד. מיני המרווה נפוצים כמעט בכל העולם במיוחד באזורים הטרופיים, באזורים הסובטרופיים של אגן הים התיכון ומקסיקו ובאזורים הממוזגים. 24 מיני בר מיוצגים בצמחיית ארץ ישראל מלבד צמחי גן ונוי שאוקלמו בישראל. המרווה היא אחד מצמחי המרפא וצמחי התבלין העתיקים והנפוצים ביותר בארץ ישראל ובאזורי צמחייה ים תיכוניים.
מאפיינים מורפולוגיים.