שבאית מרכזית, שהייתה בשימוש במערב ההררי של תימן, היא הומוגנית מאוד והיא ששימשה בדרך כלל בכתובות. בדרך כלל ניתן למצוא ניבים שונים באזור סביב הרמה המרכזית, כמו הניב החשוב של העיר חרם שבמחוז המזרחי אל-גַ'וּף. בניב החרמי ניכרת השפעת הערבית הצפונית. אנשי ממלכת חמייר הופיעו בסוף המאה ה-2 לפני הספירה, מאוחר יותר השתלטו על ממלכת סבא, ובסופו של דבר שלטו בכל תימן מבירתם זפאר (בתעתיק: ט'פאר). החִמיירים דיברו בשפה שמית, שאינה מהקבוצה הדרום-ערבית, ובכל זאת השתמשו בסבאית כשפתם הכתובה.
פונולוגיה.
תנועות.
מכיוון ששבאית כתובה בכתב עיצורי (אבג'ד) ואינה מסמנת את התנועות (מלבד באמות קריאה), רק מעט ודאי לגבי מערכת התנועות שלה. עם זאת, בהתבסס על שפות שמיות אחרות, ההנחה היא כי היו לפחות שלוש התנועות /a, i, u/ עם הבחנה באורך, כך שהתקיימו שלוש התנועות הקצרות אל מול מקבילותיהן הארוכות /ā ,ī, ū/. בשבאית העתיקה התנועות הארוכות לעיתים מיוצגות באותיות וָּאוּ [w] ויוֹד [y], כמו וי"ו ויו"ד בעברית. בתקופה העתיקה, זה מתרחש בעיקר בסוף המילה, אך בשבאית תיכונה ובשבאית מאוחרת תופעה זו קיימת גם באמצע מילה.
כמו בעברית ובכתבים השמיים העיצוריים האחרים, בשבאית אין דרך לכתוב את התנועה הארוכה ā, אבל בכתובות מאוחרות בניב רדמאן, האות הֵא [h] נקבעת לעיתים בצורות ריבוי שבהן היא לא צפויה מבחינה אטימולוגית (לא בשורש ולא בנטייה): לדוגמה, המילה שנכתבת "בנהי" /bnhy/, משמעותה "בְּנֵי-" (בסמיכות) ומניחים שנהגתה [bnai], נכתבת עם הֵא ולא כפי שניתן היה לצפות "בני" /bny/; ייתכן שהאות הזו מייצגת את התנועה הארוכה [ā].
התנועות הארוכות ū וְ-ī ככל הנראה מיוצגות בסוף מילה בצורות כמו כינוי הגוף "המוּ" /hmw/ ("אותם"); לעיתים באמצע מילה, כמו בפועל "יכּוּן" ("יהיה") שנכתב עם וּאוּ /ykwn/ או בלעדיה /ykn/; ובמיליות החבורות "-מוּ" /-mw/ וְ"-מִי" //-my כנראה משמשות להדגשה.
דו-תנועות.
בכתובות בשבאית עתיקה, הדו-תנועות (דיפתונגים) /aw/ וְ-/ay/ הפרוטו-שמיים כנראה השתמרו, ונכתב באותיות וּאוּ [w] ויוֹד [y]. בשלבים המאוחרים יותר, אותן מילים מופיעות יותר ויותר ללא אותיות אלה, מה שהוביל חוקרים מסוימים (כמו סטיין) למסקנה כי נעשה מעבר לקיצור הדיפתונגים לתנועות הארוכות ō ו-ē, בהתאמה, כמו בערבית; עם זאת, גם ייתכן כי הן הפכו ל-ū ול-ī, בהתאמה).
עיצורים.
בדומה לשחזור של פרוטו-שמית, בשבאית יש שלושה עיצורים שורקים אטומים לא-נחציים, המיוצגים באותיות ייחודיות – סַת 𐩪, שִׁין 𐩦 וסָמֶך 𐩯 – ומתועתקים באות "s" בתוספת מספר תחתי: /s1/=סַת, /s2/=שִׁין, ו-/s3/=סָמֶך. הביטוי הפונטי המדויק של צלילים אלה עדיין אינו ודאי.
בימים הראשונים של מחקר השבאית, היה נהוג לתעתק את הכתב הדרום-ערבי העתיק באמצעות אותיות עבריות. התעתיק של העיצורים החוככים המכתשיים והבתר-וילוניים נותר שנוי במחלוקת. לאחר חוסר ודאות רב בתחילת המחקר, השיטה המובילה שבחרו ניקולאוס רודוקנאקיס ואחרים ב"מאגר התעתיקים השמיים" (Corpus Inscriptionum Semiticarum), הייתה: s, š ו-ś, עד שאפ"ל ביסטון הציע להחליפו בייצוג המקובל כיום, ב-s המלווה בספרה 1–3. הגרסה המעודכנת התקבלה במידה רבה בעולם דובר האנגלית, בעוד שבעולם דובר הגרמנית, למשל, שלט התעתיק הישן יותר, הניתנים גם הם בטבלה שלהלן, נפוצים יותר.
הם תועתקו על ידי ביסטון כ-s1, s2 ו-s3. בהתחשב בשחזורים האחרונים של השורקים הפרוטו-שמיים, אנו יכולים להניח שהאות s1 נהגתה ככל הנראה כ-[s] או [ʃ] פשוט, האות s2 ייצגה כנראה את העיצור החוכך הצדי האטום [ɬ], וייתכן שהאות s3 נהגתה כעיצור המחוכך [t͡s], כמו צד"י בעברית מודרנית. ההבדל בין שלושת הצלילים נשמר לאורך כל התקופה השבאית העתיקה והשבאית התיכונה, אך בתקופה המאוחרת האותיות s1 ו-s3 החלו לשמש במעורבב, כלומר נראה שהעיצורים שהם נהגו לייצג התמזגו. הניב החרמי של שבאית תיכונה מציג לעיתים קרובות את השינוי s3 ל-s1, למשל: "אכּס1ות /ˀks1wt/ ("בגדים", בדומה ל"כּסוּת" העברית), לעומת "כּס3וי" /ks3wy/ בשבאית רגילה.
הצלילים המדויקים של העיצורים הנחציים המסומנים בתעתיק השמי /q, ṣ, ṭ, ẓ, ḑ"/" נשאר גם הוא עניין לדיון: היו להם מלועלעים כמו בערבית מודרנית או היו להם מסודקים כמו געז (ושחזור פרוטו-שמית)? יש טיעונים שתומכים בשתי האפשרויות. בכל מקרה, החל בשבאית תיכונה, האותיות המייצגות את צדי /ṣ/ ואת ט'ית /ẓ/ נוטות בהדרגה להתחלף יותר ויותר, מה שנראה כסימן ברור לכך שהן התמזגו לפונמה אחת. קיומו של החוכך השפתי /f/ כשארית (רפלקס) מפרוטו-שמית מוכיח בחלקו על ידי תעתיקי שמות לטיניים. בשבאית מאוחרת ד'לת (רפה) /ḏ/ וזין /z/ מתמזגות גם הן. בשבאית העתיקה הצליל /n/ נטמע רק לעיתים בעיצור שאחריו (הידמות מלאה קדימה), אך בתקופות המאוחרות יותר היטמעות זו היא הנורמה. נראה שבכתב המחובר "זבור" חסרה האות ט'ית המייצגת את הצליל /ẓ/, ומחליפה אותו באות המייצגת את העיצור הצדי הנחצי /ḑ/ במקום זאת; לדוגמה, המילה "מפל'ר" /mfḑr/ ("מדד לקיבולת"), שנכתבת בכתב מוסנד כ"מפט'ר" /mfẓr/.
טבלת העיצורים בשבאית.
הנתונים בטבלה מובאים באלפבית הפונטי הבינלאומי, ובסוגריים התעתיק השמי והתעתיק הגרמני כאשר הם שונים, ראו ההסבר לעיל:
מורפו-תחביר.
כינויי גוף.
כמו בשפות שמיות אחרות, גם בשבאית היו הן כינויי גוף פרודים הן כינויי גוף חבורים (סופיות שייכוּת). בטבלה להלן מוצגים כל הכינויים שנמצאו בכתובות, לצד הסופיות מקתבאנית, מחצ'רמותית וממעִינית (תאים הושארו ריקים כשחסרים נתונים):
בשפות דרום-ערב האחרות לא תועדו כינויי גוף פרודים. כינויי גוף פרודים בגוף ראשון ושני מופיעים רק לעיתים נדירות בכתב המונומנטלי (על מונומנטים), אולי מסיבות תרבותיות; הסבירות הייתה שטקסטים אלה לא חוברו או נכתבו על ידי מי שהזמין אותם; מכאן שהם משתמשים בכינויי גוף שלישי כדי להתייחס למי שמשלם על הבניין או על ההקדשה, למשל.
השימוש בכינויים בשבאית דומה לזה בשפות שמיות אחרות. הכינויים החבורים מצטרפים לפעלים ולמילות יחס לציון המושא; כך: qtl-hmw "הָרַגָם"; ḫmr-hmy t'lb "תאלבּ הִשְקָהֵם (שניהם)"; כאשר הסופיות מצטרפות לשמות עצם הן מצביעות על שייכות: 'bd-hw "עַבְדוֹ"). הכינויים הפרודים משמשים כנושא במשפטים שמניים ופועליים: mr' 't "אתה האדון" (משפט שמני); hmw f-ḥmdw "הם הודו" (משפט פועלי).
שמות עצם.
יחסה, מספר ומין.
מין דקדוקי: לשמות עצם בשפות דרום-ערב העתיקות יש מין דקדוקי, זכר או נקבה. שמות עצם בנקבה בדרך כלל מסומנים בצורת היחיד בסופית , לדוגמה bʿl "בעל" לעומת bʿlt "רעיה", /"הגר"/ hgr "עיר" (ז'), /"פנות"/ fnwt "תְעלה" (נ').
מספר: שמות עצם נושאים תכונת מספר: יחיד, זוגי או רבים. היחיד חסר סופית, ואילו צורת הרבים נוצרת במספר דרכים אפילו עבור אותה מילה:
בשבאית כמעט בוודאות הייתה מערכת יחסות שמתבטאת בתנועות סופיות, אך הכתב העיצורי לא מראה תנועות. למרות זאת, השתמרו כמה עקבות של יחסות בטקסטים הכתובים, ובעיקר בצירופי סמיכות.
מצבי שם-העצם: סמיכות ויידוע.
כמו בשפות שמיות אחרות, יש בשבאית כמה מצבים דקדוקיים, המסומנים בסופיות שונות על פי המין הדקדוקי והמספר. עם זאת, לריבוי חיצוני (סדיר) ולזוגי יש סופיות משלהם למצב דקדוקי, וריבוי פנימי (שבור) מתנהג כמו צורת היחיד. מלבד הסמיכות, המוכרת בשפות שמיות אחרות, קיימים גם המצב הסתום (לא מיודע) והמצב המיודע, שתפקידיהם מפורטים מטה. בטבלה להלן מפורטות סופיות המצבים:
לשלושת המצבים הדקדוקיים יש פונקציות תחביריות וסמנטיות מובחנות:
פעלים.
נטייה.
כמו בשפות שמיות מערביות אחרות, שבאית מבחינה בין שני סוגים של צורות פועל נטויות: נטיית הסופיות מביעה את האספקט המושלם (מוגמר, פרפקט), ונטיית התחיליות-סופיות מביעה את האספקט הבלתי-מושלם (לא מוגמר, אימפרפקט). בנטיית התחיליות-סופיות קיימות שתי צורות: צורה קצרה וצורה ארוכה, הנוצרת בהוספת נוּן /n/ (ולא קיימת בקתבאנית ובחצ'רמותית). למעשה, בכתובות עצמן, קשה להבחין בין הצורה הקצרה והצורה הארוכה.
בשבאית היו לפעלים צורות פעיל וסביל, ואלה היו נבדלים רק בתנועותיהם (כמו בערבית קלאסית), הבדל שאינו ניכר בכתב העיצורי.
הטבלה הבאה מסכמת את נטיית צורות המושלם והבלתי מושלם, שזוהו בטקסטים שנמצאו (משבצות ריקות – נתונים חסרים). הדוגמאות משתמשות בשורש פ-ע-ל fʿl "לעשות".
נטיית הסופיות.
צורתה של "נטיית הסופיות" היא [אותיות השורש + סופית]. הסופית מייצגת את נטיית המספר-גוף-מין.
נטיית הסופיות לרוב משמשת לתיאור פעולה שהתרחשה בעבר והסתיימה, כלומר האספקט המושלם/מוגמר. כאשר נטיית הסופיות בשימוש לפני משפטי תנאי, או לפני משפטי זיקה עם קונוטציה של תנאי, היא מתארת פעולה בהווה, כמו בערבית קלאסית. לדוגמה: [ו-ס3ח'לי הלכּאמר ו-חמעתֿ'ת] w-s3ḫly Hlkʾmr w-ḥmʿṯt "והודו (שניהם) באשמה הלכּאמר וחמעתֿ'ת".
נטיית התחיליות-סופיות.
צורתה של "נטיית התחיליות-סופיות" היא [תחילית + אותיות השורש + סופית]. התחילית והסופית יחד מייצגות את נטיית המספר-גוף-מין.
נטייה זו בדרך כלל משמשת לתיאור פעולה שמתרחשת בהווה ועדיין לא הושלמה, או שעדיין לא החלה, כלומר האספקט הבלתי-מושלם (בלתי-מוגמר, אימפרפקט), יחד עם מודוסים שונים. היא בדרך כלל מבטאת שמשהו התרחש במקביל לאירוע שהוזכר קודם לכן, או שהוא יכול לבטא את ההווה או העתיד. ניתן להבחין בארבעה מודוסים:
ציווי.
הציווי נמצא בטקסטים שנכתבו בכתב המחובר "זָבּוּר" על מקלות עץ, וצורתו [פעל-(ן)] fˁl(-n) . לדוגמה: [ו-אנת פס3ח'ל-ן] w-'nt fs3ḫln "ואתה תשגיח".
פועל תנייני (גזור).