הרבה מערכות יחסי עבדות באפריקה נעות סביב עבדות בתחזוקת משק הבית וכן סביב עבודות החקלאות שבבעלות אדוניהן. בסוג עבדות זה העבד נמצא בביתו של אדונו והוא בעל זכויות בסיסיות. זכויות אלו קיימות מכיוון שבסוג עבדות זה קיים אמון בסיסי בין העבד לאדון, עבדי משק הבית נחשבו כחלק מצוות התחזוקה ועל כן לא נמכרו אלא רק במקרים נדירים. העבדים במשק הבית היו חלק אינטגרלי ממשפחת האדונים. הם יכלו לצבור רכוש פרטי ולעיתים העבדים קיבלו הטבות כאות תגמול לעבודתם הטובה, הטבה זו לא ניתנה באופן גורף אלא בהתאם לגישתו של האדון בנושא. הנשים היו אפילו אמונות על גידול ילדי האדון, עדות לאמון הרב שתלו בהן. בנוסף, ניתנה לעבדים הזכות להינשא ולחצות את גבולות מדינתם לשם התייחדות משפחתית לזמן מה, בתנאי שבעליהם אפשר זאת. עדויות לתצורת עבדות זו בסיירה לאון של היום מספרות כי סוג עבדות זה היה המיטיב ביותר עם העבדים וכן השווה את חייהם הטובים של עבדים אלו לעומת אורח חייהם הקשה ואף אכזרי של העבדים בסחר העבדים החוץ אפריקאי. סוג עבדות זה מהווה את הבסיס ליצירת שושלות של עבדים.
עבדות כחלק מהשתייכות לשושלת עבדים.
אדם אשר נולד להורים עבדים משתייך באופן ישיר למושג הנקרא שושלת עבדים. שושלת משפחתית של עבדים למעשה מתייגת את העבד לא כאדם אלא כרכוש לבעליו מעצם קרבתו המשפחתית. הבעלים של העבד הם בשליטה ובעלות מלאה על כל שושלת העבדים. כחלק משליטה זו הבעלים יכול למכור, לסחור ולנהוג בעבד כרצונו. ישנם ממצאים לקיומן של שושלות עבדים לאורך ההיסטוריה כמו באזור עמק נהר הנילוס ובצפון אפריקה. במגוון חברות אפריקאיות כאשר לאדם מסוים לא הייתה בעלות על קרקע מסוימת, הדרך לביסוס מעמדו והעצמתו הייתה באמצעות שעבוד של עבדים. אותו אדון נהג לטפח את שושלת העבדים שלו בכך שהקנה להם אפשרות להתרבות, כך התבססה שושלת עבדים קבועה לאותו אדון. באמצעי זה האדון ביסס את כוחו, את מעמד משפחתו ונתפש על ידי החברה כבעל קשרים ועוצמה. עם חלוף הדורות ילדי העבדים לעיתים התמזגו לאותה השושלת של אדונם וכעבור מספר רב של שנים אותם בני עבדים הצליחו לפעמים לצבור כוח ואפילו לתפקד בעמדות מובילות בחברה. במקרים מסוימים הגיעו למעמד של מנהיגים. עם זאת, עקב נישואי התערובת היו שושלות מכובדת אשר תויגו כ"שושלת מעורבת" דבר אשר פגע במעמדו של האדון השליט ובכלל יוקרתה של השושלת.
עבדות להסדר חוב.
עבדות להסדר חוב או עבדות משכון היא מצב של עבדות בו עצם ההשתעבדות נעשה כאמצעי להחזרת חוב מסוים. ניתן להחזיר את החוב באמצעות נתינת העבד כאמצעי ערובה עד להחזרת החוב עצמו או על ידי שימוש בשירותיו של העבד בהתאם לרצונותיו של גובה החוב כפדיון ממש, לעיתים עבדות החוב התבצעה על ידי ילדיו של בעל החוב ולא על ידו. עבדות להסדר חוב ועבדות משכון הן דומות במהותן אך בעלות שוני עיקרי לפיו בעבדות משכון יש מאפיין קבוע בנוגע לתקופת השעבוד. במצב של עבדות משכון, הסדר העבדות כולל תקופה אשר נקבעת מראש ובעלת מועד סיום ספציפי וידוע. בעקבות הבדל זה בעבדות המשכון (זמן מוגדר), לא ניתן למכור את העבד במהלך תקופת הזמן המוגדרת. בשונה מעבדות חוב רגילה בה לא חל איסור שכזה.
עבדות בשירות צבאי.
עבדות זו מתייחסת למצב בו רוכשים עבדים מידי אליטות אפריקאיות והופכים אותם לחיילים מיומנים ביחידות צבאיות. במצב כזה מעמדם של העבדים כעבדים צבאיים נשמר גם לאחר סיום תקופת העבדות הצבאית ויציאתם לחופשי, במצב זה העבדים נשארים עם התואר גם כאשר הם לא בשירות בפועל. עובדה זו היא מה שמבדילה את העבדים הללו משאר האנשים המגויסים כחלק מגיוס חובה. ברגע שאנשים רגילים משתחררים הם למעשה חוזרים למעמדם האזרחי הקודם ועבדים צבאיים נשארים באותו מעמד גם אם לא בתפקיד. העבדות כוללת את הרכישה ואת האימון של העבדים והפיכתם לחיילים ביחידות צבאיות. קבוצות עבדים צבאיים אלו היו לרוב תחת שלטונו של שליט המדינה האפריקאית ממנה הגיעו אך במקרים חריגים נלקחו כעבדים צבאיים עבור מדינות אחרות. בסוג עבדות זה העבד לא מהווה את הרכוש של אדם פרטי, אלא היווה רכוש ממש של המערכת הצבאית. העבדות הצבאית נחשבה כקשה מאוד ומוגבלת מבחינת זכויות, כאמור העבדות כללה עבודה מפרכת ומסכנת חיים. העבדים הופעלו בעיקר לשם השגת כסף ולטובת השגת מטרות פוליטיות של אדונם. עבדות זו מאוד בולטת בעמק הנילוס (בעיקר בסודאן ובאוגנדה). אזורים אלו נשלטו על ידי מגוון שלטונות מוסלמים אשר השתמשו ביחידות צבאיות של העבדים כפי שתוארו.
עבדות לקורבן.
קורבן אדם היה נפוץ במדינות מערב אפריקה עד לסוף המאה ה-19. בחברות הללו אשר נהגו להקריב קורבנות אנושיים עבדים היוו את האמצעי העיקרי לקורבן. מועד הקורבן היה ברובו סמוך למותו של מלך, מלכה או שליט נבחר. לפי מנהג זה ככל שהיו מקריבים מספר רב יותר של קורבנות היה לטקס עוצמה רבה יותר ולכן לעיתים היו מקריבים מאות ואלפי עבדים בבת אחת. ידועה בעיקר הדוגמה של ממלכת דהומיי, בה היו מקריבים 500 קורבנות במנהג השנתי לכבוד האלים, וב-1727 הוקרבו כ-4,000 אנשים בבת אחת, אך המנהג היה קיים גם באימפריית בנין (כיום באזור גאנה), ובמדינות עצמאיות קטנות שהתקיימו בעבר באזור שהיום הוא דרום ניגריה. מרבית הסיבות לקורבן אדם באמצעות עבדים נועדו לשם בקשות ותחינות מהאלים ובעיקר להשגת עושר ולכן לעיתים מנהג זה היה מכונה "פולחן הכסף" ("Money ritual").
צורות העבדות השונות ברחבי אפריקה.
עבדות בצפון אפריקה.
העבדות בצפון אפריקה הפכה לחוקית עם עליית האימפריה הרומית לשלטון במאה ה-1 לפנה"ס.
הסחר בעבדים המשיך גם לאחר נפילת האימפריה הרומית, כאשר הערבים כבשו את המחוזות הצפוניים של האימפריה הרומית המזרחית במאה ה-7 וה-8 לספירה. העבדות המשיכה להיות חוקית, כעת תחת השלטון האסלאמי. במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 לספירה, ג'יהדיסטים מוסלמים פשטו על קהילות לא-מוסלמיות וחטפו את חברי הקהילות מסיבות דתיות במטרה לשעבד אותם.
בתקופה זו העבדות התפשטה והגיעה עד הקצה הדרומי של מדבר הסהרה. על אף שלא ניתן להעריך במדויק, במהלך 1,000 שנות העבדות נראה כי היה סחר במיליוני עבדים.
המבנה החברתי של המשפחה האסלאמית הוביל לגידול במספר הנשים והילדים העבדים. משק הבית העשיר ביותר יכול היה להכיל עד כארבע נשים וילדיהן. הנשים שימשו כשפחות מין ולעיתים עסקו גם בטקסטיל. ילדיהן עבדו במשימות כמו גריסת דגנים, סחיבת מים, בישול וכדומה. העבדים הגברים עסקו בחקלאות ובעבודות כפיים שונות ביניהן: הפקת מינרלים, נגרות, קדרות, ועבודות מתכת. העבדים אף שימשו כעבדים צבאיים ונכפה עליהם להיות חיילים ולהילחם.
צפון-מערב אפריקה.
מהמאה ה-8 עד המאה ה-15, העבדים הושגו במספר דרכים. מלבד חטיפות העבדים באמצעות פשיטות של נוודים מוסלמים, מרבית העבדים הושגו על ידי סחר עם ילידי ממלכות בסוואנה, בעיקר אימפריית גאנה ואימפריית מאלי. העבדים נלקחו כשבויים במלחמות מקומיות והובלו אל השווקים גאו או אגורדאט, אל עיר הבירה של גאנה או אל אזור הגבול שם נקנו על ידי סוחרים מוסלמים מצפון אפריקה.
הפלישה המרוקאית לאימפריית סונגהאי בשנת 1583 הובילה לעלייה בסחר בעבדים בצפון אפריקה עקב מסלולי מעבר חדשים שנגלו במדבר סהרה. עניין זה נמשך כ-200 שנה. במאה ה-19, כאשר הופחתה לראשונה כמות הציים האירופאים והאמריקאים ושמה סוף לפיראטיות של צפון אפריקה בים התיכון, העבדים אשר נמכרו בשווקים היו צפויים לעבור מסע מפרך: מסע של 1000 ק"מ צפונה דרך מדברות בהן היו מעט מקורות מים או אוכל, מסע מלא ייסורים טראומטיים כמעט כמו המעבר הימי ממערב אפריקה לאמריקה, ובעל שיעור תמותה דומה.
השליטה בחציית המדבר הייתה בידי ברברים וערבים. אחד ממקורות ההכנסה המועטים שלהם היו פשיטה או הגנה על קרוואנים, נווי המדבר היו תחת שליטתם והחקלאות באזורים אלה נכפתה על העבדים שלהם.
צפון-מזרח אפריקה.
עם הגעת הצבא הערבי-מוסלמי במאה ה-7 לספירה, התקיימה עבדות בפרובינציה הרומית במצרים בממלכות הרומיות של נובטיה-מאקורה (Nobatia-Maqurra) ואלודיה (Alodia) (חלק מממלכת כוש) בעמק הנילוס התיכון.
העבדים נלקחו ככל הנראה מאלודיה שבירתה הייתה ליד העיר חרטום, ובכך יכלו לפשוט על אוכלוסיות החקלאים עובדי האלילים בסוואנות. גם באזור זה, בדומה לצפון-מערב אפריקה, עמד בפני העבדים מסע באורך 1000 ק"מ שלקח לפחות 40 יום של נדידה.
החל מהמאה ה9 עד המאה ה-13 לספירה, נכפה על עבדים לעבוד במכרות זהב וברקת בוואדי אלאקי (Wadi Allaqi) במדבר.
עם קבלת האסלאם במאה ה9 לספירה, המכרות נוצלו על ידי יזמים מוסלמים. לא ניתן היה להשיג הרבה עבדים מקומיים ועל כן דוברי השפה הנובית שועבדו והובלו במשך 40 ימים במדברות או נהרות למצרים.
במסלול אלטרנטיבי אשר נקרא "הדרך לסודאן" ("Tariq el Sudan") ועבר מערבית-מזרחית לחוף הים האדום דרך הסוואנות, השתמשו רבות עולי רגל למכה אחרי המאה ה-15 לספירה, ובנוסף השתמשו בו למעבר עבדים - בעיקר מאתיופיה. מהחוף, העבדים היו נשלחים על ספינות למצרים ומעבר אליה.
שינויים פוליטיים וטכנולוגיים במאה ה16 עד המאה ה-19 לספירה הביאו איתם שינויים בסחר בעבדים באגן הנילוס.
דרישותיהם של העות'מאנים והפונגים (Funj, קבוצה אתנית שהתמקמה באזור שכיום מהווה את המדינה סודאן) לעבדים השתנו משמעותית. הצבא העות'מאני אסר על גיוס של אפריקאים לצבא. כתוצאה מכך, התגבר הסחר בעבדים אשר התאימו לשירות מקומי, בעיקר נשים צעירות וילדים, והתגבר הסחר בגברים אשר התאימו לעבודה חקלאית. כמו כן, בשלטון הפונג אשר בגבולותיו נעשה רבות סחר בעבדים, נבנה צבא של עבדים עבור מלחמות מקומיות.