הנושא הוא עושה הפעולה או האחראי לה ועליו נסוב המשפט. מכיוון שכך, הנושא נחשב לחלק העיקרי של המשפט. בדרך כלל את הנושא אפשר לזהות לפי השאלה "מי או מה עשה את הפעולה". לדוגמה, במשפט "ילדה גאונה למדה דקדוק" – הנושא הוא הילדה, גם בשינוי סדר המילים כמו: "למדה דקדוק ילדה גאונה". אין משפט בלא נושא, אבל לפעמים הנושא לא נאמר במפורש, וניתן להסיק מהו מזהות נשוא או המושאים, לדוגמה: "בוויקיפדיה לומדים עובדות" – אין רשום מי הלומד, כך שבמקרה זה הנושא הוא "סתמי", כלומר אינו נסוב על מישהו מסוים. בניתוח הבלשני של ימינו, הנושא ירד מחשיבותו ומחשיבים אותו כמשני בלבד. לפי המחקר, הפעולה היא הדבר הראשון שהשומעים מחפשים להבנת משפט או בזמן ההכנות השכליות להפקת משפט, כלומר דווקא הנשוא הוא החלק המרכזי והחשוב במשפט, וסביבו מצרפים את שאר חלקי המשפט. באופן דומה, במשפטים חסרי פועל הגדירו מחדש את הנשוא, וטוענים שהוא קיים גם במשפט מסוג זה.
הנשוא הוא הפעולה או המצב המתואר במשפט ואותו הנושא עושה. בדקדוק הישן של העברית הנשוא היה כמעט תמיד הפועַל שבמשפט, כמו בדוגמה "ילד חכם פירק מחשב". בבלשנות החדשה הנשוא הוא מרכז המשפט וסביבו מוגדרים שאר חלקי המשפט, אף שהפעולה או תיאור המצב נסובים על הנושא. בימינו מרבים להשתמש במשפטים שֵמַניים, כלומר משפטים עם שמות עצם בלבד, ללא פועַל, לדוגמה: "הילד גאון", או במשפטים שבהם הפועַל נראה כשם עצם (בזמן הווה) כמו: "לומדים דקדוק בוויקיפדיה".
המושא הוא הדבר הקשור בפעולה, ואפשר לזהותו על ידי בירור פרטי הפעולה, למשל בשאלות: את מה? מהיכן? איך? במה? – לדוגמה: "הגנב פירק בחדר המלון את מנוע מטוס הקרב לחתיכות". מנוע מטוס הקרב הוא מושא, וכך גם חדר המלון וחתיכות.
התחביר החדש.
ניתוח משפטים סביב נשוא.
בעקבות התפתחויות במחשבים ובמדעי המוח, פותחה הבלשנות הלוגית, המייצגת את האמירות האנושיות בדומה לנוסחות מתמטיות, לוגיות, או כהגדרת פעולות (פונקציות) בשפת מחשבים. מראשוני המובילים בתחום זה היה ספרו של הבלשן הצרפתי שיצא לאור בשנת 1959, חמש שנים לאחר מותו במונפלייה. בצורת ניתוח זו רושמים את הנשוא כשם הפעולה ואחריו בסוגריים את המקדמים (הנקראים בבלשנות "ערכים" ובלעז ארגומנטים) – כלומר הנושא, המושא הישיר והמושאים העקיפים. כתיבה זו דומה לתיאור פעולת מחשב בשפות מחשבים רבות, כלומר הגדרת פונקציה, למשל בשפת חווה.
לדוגמה את המשפט "בשיחת זום, הילד הגאון פירק את תעלומת היעלמות מנוע מטוס הסילון במחסן המלון אמש". יכתבו:
בבלשנות המבנית, ענף של חקר הבלשנות החדשה, מצאו שבדרך זו ניתן לאפיין פועלים מסוגים שונים, על פי מידת ה"טרנזיטיביות" כלומר הצורך של הפועל במספר אפייני של משלימים הכרחיים כדי להביע משפט מלא. לדוגמה:
נושא.
נושא חבוי.
בעברית החדשה בעיקר בהשפעת האנגלית של התעשייה עתירת הידע (ההיי-טק), ובשפות אירופיות רבות, מרבים להשתמש במשפטים בהם הנושא אינו ברור, או חסר לכאורה, ואיננו יודעים בדיוק מהו או מיהו נושא המשפט, מספר דוגמאות:
נושא סתמי – הפועל הבינוני הכללי.
כאמור, במקרה שהנושא אינו ידוע או ברור, נקרא לו נושא סתמי.
בעברית החדשה מרבים להשתמש בפעלים בזמן הווה (כלומר "בצורת בינוני") ובהטיית רבים, שאפשר גם להבין אותם כשמות עצם: שומרים (מלשון האיש ששמר, ולא התפקיד שומר), בונים (מלשון האיש שבנה ולא החיה הנקראת בונה), לומדים (מלשון האיש שלומד כעת, ולא התלמיד). פועל בינוני-רבים יוטה רק לזכר או נקבה, ואין לו גוף. כאמור פעמים רבות לא ברור מיהו הנושא במשפט כללי עם בינוני רבים, והנושא מוגדר סתמי ומקביל בכך לשם הגוף בשפה הגרמני man, שמשמעותו דומה אולי למילה העברית "כאשר...", או "אם...". במצב זה אין מישהו מסוים או משהו מסוים שהוא הנושא, כלומר לא ברור מיהו עושה הפעולה העיקרי, או מהו זה שהפעולה נעשית עליו. אין נושא מסוים, אלא מישהו או משהו אחד שהוא הנושא, אלא הנושא יכול להיות כל אחת (ואחד).
הנושא במשפט שמני.
גם במשפט שֵמָנִי כמו "האיש גבוה", או "זה שולחן", או "הוא שָׁם", קשה למצוא את הנשוא והנושא, אך הוחלט במחקר להגדיר את שם העצם הראשון במשפט כנושא (ובכך הנושא שומר מעט על חשיבותו הראשונית), ואת שם העצם השני, כשינוי והחידוש שהנושא יעבור כמתואר במשפט. וכך:
אם השינוי והחידוש אשר יעבור הנושא ברור מאוד, אף שהנושא הוא לא שם העצם הראשון, אזי אפשר להגדיר את הנושא והנשוא לפי ההבנה.
נשוא.
נשוא מורחב.
ביטויי פעולה של צמד פעלים – בעברית הישנה קיימים ביטויי פעולה כצמד מילים עם ו החיבור, כמו "הלך והחריף". במשפט פועלי כמו "הוויכוח בין גנב המנוע לילד הגאון הלך והחריף" ברור שהנושא הוא הוויכוח, אך הנשוא אינו "הלך", אלא "הלך והחריף". נשוא כזה נקרא נשוא מורחב.
עוד שני סוגי נשוא מורחב קיימים:
לא כל צירוף של פועל+שם־פועל הוא נשוא מורחב. כך, הצירוף "אסור לעשן" הוא משפט בפני עצמו ומנותח כך: "אסור" – נשוא, "לעשן" – נושא, וזאת משום שיש להפכו קודם ל־"העישון אסור". לפעמים שם הפועל נמצא ליד פועל, אך לא מהווה ביטוי לפעולה. לדוגמה: בביטוי "יצאתי לקנות" מתוך המשפט "יצאתי לקנות ירקות", המילה יצאתי היא הנשוא, ו־"לקנות ירקות" היא הסיבה ליציאה, כפי שאפשר להיווכח כשאומרים: "יצאתי כדי לקנות ירקות".
אוגד.
האוגד מופיע אך ורק במשפטים שמניים (כלומר משפטים שאין בהם פועל), והוא המחבר בין הנושא לנשוא, ומפנה אותם זה לזה. בעקבות הבלשנות החדשה, והשימוש הגובר במשפטים שמניים, הוחלט שבמשפט כמו "המלך הוא עירום", המילה "הוא" אינה פועל. (אילו הגדירו את "הוא" כפועל היה זה משפט פועלי רגיל, "הוא" היה הנשוא, "המלך" היה הנושא ו"עירום" היה מושא ישיר. אין מגדירים את הוא כפועל כי "הוא" משמש גם כשם עצם. למשל במשפט "הוא הלך לבית") מכיוון שמילים מגדירות אלו, כמו "הוא" אינם מוגדרים כפועל, הוחלט לסווג אותם לחלק משפט מסוג חדש: אוגד.
האוגד מגדיר את המצב של הנושא:
מושא.
המושא הוא השלמה "מוצרכת" לנשוא הפועלי, והדבר שעליו מתבצעת הפעולה. לדוגמה: "יוסי אכל תפוח". אם נשמיט את המילה "תפוח", המשפט "יוסי אכל" לא יחשב תקין, חסר בפעל זה. אנחנו נרצה לדעת את מה בדיוק יוסי אכל. לכן, המילה "תפוח" היא מושא. גם דוגמה זו אינה מדויקת, משום שבמקרים מסוימים (במיוחד אם המשפט הוא חלק מקטע ארוך יותר), המשפט "יוסי אכל" יכול להוות משפט שלם – אם הוא מתאר את תהליך האכילה כשלעצמו. מבחינים בין שני סוגי מושאים:
מושא ישיר.
מושא ישיר הוא הדבר המחובר לפעולה באופן ישיר ללא מילות יחס. לדוגמה "הילד אכל בננה" או, אם ידוע לנו באיזו בננה מדובר: "הילד אכל את הבננה". יש רק מושא ישיר אחד ולא יותר לנשוא האחד של המשפט. ישנם מצבים שבהם אין מושא ישיר כלל במשפט.
כדי למצוא את המושא הישיר (אם הוא נמצא במשפט), אפשר לשאול בעברית, המקבלת מילת "את" לפני מושא ישיר מיודע: "את מה?" או "את מי?". לדוגמה, נשאל "פירק את מי?" במשפט "השוטר פירק את הגנב לחתיכות" ובתשובה נגלה שהגנב הוא המושא הישיר של נשוא המשפט. דרך זו טובה למציאת המושא הישיר גם אם במשפט מדברים על מישהו או משהו סתמיים ולא ידועים מראש, למשל: הילד אכל בננה (כלשהי, לא כתבנו את הבננה, כלומר הבננה הזו סתמית, ולא "מיודעת"). גם כאן נשאל: "אכל את מה?" ויתברר שהמושא הישיר הוא בננה (בנאלית, כלומר סתמית). או נשאל "אכל את מי" במקרה שמדובר במשפט: "הבעל של חני אכל אותה". אותה הפעם הוא המושא הישיר הבלתי מיודע של הנשוא אכל.
מושא ישיר הוא מושא המצטרף לנשוא ישירות, או באמצעות המילית "את". לדוגמה:
מושא עקיף.
מושא עקיף הוא הדבר המחובר לפעולה באמצעות מילת יחס. מילת יחס היא מילת קישור כמו "כמו", או המילים: על, תחת, מתוך, אל, בתוך, ויש גם מיליות יחס מקוצרות כמו ב- כ- ל- מ- (ראשי תיבות כלב"ם) לדוגמה כירושלים, לירושלים, בירושלים, מירושלים על ירושלים, ליד ירושלים. וכך במשפט: "הילד צייר את ירושלים העתיקה מירושלים המזרחית לאמו ירוס ביום ירושלים על דפים מרושלים." כל אחד מהמושגים שיש לפניהם מילת יחס הם מושאים עקיפים (לעומת "ירושלים העתיקה" שהיא המושא הישיר של הנשוא צִיֵּר). ירושלים המזרחית, אמו ירוס, יום ירושלים, דפים מרושלים, כל אלו הם מושאים עקיפים של הנשוא צִיֵּר.
מושא עקיף הוא מושא המצטרף לנשוא באמצעות "מילת יחס מוצרכת", כלומר מילת היחס היחידה שיכולה לבוא עם פועל זה, או כזו שמשפיעה על משמעותו. לדוגמה:
תיאור.
התיאור הוא השלמה של הנשוא הפועלי, שאינה מוצרכת. מבחינים בין תשעה סוגי תיאורים:
לוואי.
כל תוספת לא-מוצרכת לשם עצם היא לוואי. מבחינים בין סוגי לוואים שונים, כגון לוואי מידה, לוואי תואר, וכו'. שרשרת הלוואים המצטרפים אחד לשני יכולה להיות ארוכה ביותר. לוואי גם משמש לתיאור שם העצם אליו הוא מתקשר בכל בנייני הלשון.
לוואי תמורה.
התמורה היא סוג של לוואי. ככזו היא מהווה משלים לשם העצם.
לתמורה הקלאסית יש שלוש תכונות:
לפי כללי הפיסוק החדשים של האקדמיה ללשון, יש להפריד את התמורה משאר המשפט בפסיק אחד או בזוג פסיקים. כמו כן, ניתן להפריד את התמורה בזוג קווים מפרידים, בעיקר כאשר מדובר בתמורה מפרטת באמצע משפט. עם זאת, כאשר התמורה קצרה או צמודה במהודק לשם העצם היא לא תופרד בפסיקים. לדוגמה: "ראש האופוזציה, בנימין נתניהו, שב אתמול מביקור בארצות הברית". במשפט זה "בנימין נתניהו" הוא תמורה ל"ראש האופוזיציה", כיוון ששניהם מציינים את אותו הדבר.
זוטות.
בנוסף לכל אלה, במשפט ישנם עוד מספר חלקים זוטרים.
המשפט הפשוט.
המשפט הכולל.