גרגוריוס הארבעה עשר
גרגוריוס הארבעה עשר (בלטינית: Gregorius XIV; 11 בפברואר 1535 – 16 באוקטובר 1591; נולד בשם ניקולו ספונדראטו או ספונדראטי Niccolò Sfondrato / Sfondrati) היה אפיפיור מ-5 בדצמבר 1590 ועד מותו.
חייו עד בחירתו.
נולד בעיר הזעירה Somma Lombardo בדוכסות מילאנו. אמו, שהייתה בת לבית ויסקונטי, מתה בלידתו. אביו הוכתר על ידי פאולוס השלישי לכומר במעלת קרדינל בשנת 1544.
ניקולו למד בפרוג'ה ובאוניברסיטת פדובה והוסמך לכמורה. ב-1560 (בגיל 25) מונה לבישוף של קרמונה. בין השנים 1561 ל-1563 השתתף במושבי ועידת טרנטו.
ב-12 בדצמבר 1683 מינה אותו גרגוריוס השלושה עשר לקרדינל ולכומר כנסיית סנטה צ'צ'יליה אין טרסטוורה ברומא.
אפיפיוריותו.
האפיפיור הקודם, אורבנוס השביעי נפטר לאחר שכיהן 12 ימים בלבד. הקונקלווה התקיימה מאז מותו ב-8 באוקטובר ונמשכה כחודשיים, במהלך התנהל קרב בין תומכי פליפה השני, מלך ספרד לבין שאר הסיעות, כאשר כל מועמד שהועלה על ידי הסיעות נחסם על ידי נציגי הכתר הספרדי ולהפך. לבסוף ניסו חלק מסיעות הקרדינלים לשתף פעולה עם נציגות הכתר ולתמוך במועמדה, ניסיון שכמעט והצליח, אך נתקל באופוזיציה חזקה שנתמכה מצדם של קרדינלים ממשפחות האצולה ספורצה ומדיצ'י שהובילו לבחירתו של ספונדראטי בן ה-55, שהיה מועמד נסבל גם מבחינת הספרדים, אם כי לא נחשב למועמד בעל סיכוי בתחילת הקונקלווה. עם הוודע דבר היבחרו קרא לעבר הנאספים: "אלוהים ירחם עליכם, מה עשיתם?!" הוא נטל לעצמו את השם גרגוריוס, לזכר קודמו, גרגוריוס השלושה-עשר.
זמן כהונתו הקצר הסתמן במעורבות גדלה והולכת של מדינת האפיפיור במלחמות הדת בצרפת, תוך זניחת המדיניות הזהירה של הכס הקדוש עד אז, שהעדיף לנסות ולאזן בין אינטרסים של ספרד ואלו של צרפת ולא לתמוך מדי בצד מן הצדדים. ב-1 במרץ 1591 נידה האפיפיור את אנרי הרביעי, מלך צרפת הפרוטסטנטי מן הכנסייה בעוון כפירה. הוא ארגן צבא פלישה לצרפת בראשות אחיינו והקציב סך של 15,000 סקודי לטובת מימון הליגה הקתולית בפריז.
בבולה "Cogit nos" מ-21 במרץ 1591 אסר על הימורים על תוצאות של קונקלוות או מינויי קרדינלים, והשית על מבצעיהם עונש של נידוי. בבולה "Bulla Cum Sicuti" מן ה-18 באפריל הורה על שחרור העבדים הילידים בפיליפינים.
הוא מת כתוצאה מסיבוך הכרוך באבני כיס מרה גדולות.
אחד אחד
יחסי טונגה–מלזיה
יחסי טונגה–מלזיה הם היחסים הבילטרליים שבין ממלכת טונגה לבין פדרציית מלזיה.
משל שני בעלי החוב
משל של שני בעלי החוב הוא אחד ממשלי ישו. הוא כלול בבשורת לוקאס ז' 36-ז' 50, שבה משתמש ישו במשל להבהיר שהאישה שמשחה אותו בשמן יקר, אוהבת אותו יותר מאשר מארחו אוהב אותו, כיוון שנסלחו לה חטאים רבים יותר.
סיפור המשיחה דומה גם לקטעים במתי כ"ו 6-13 ומרקוס י"ד 3-9, אף כי אולי אין לייחסם לאותו אירוע. כמו כן, אין לבלבל משל זה עם משל העבד שלא מחל, שבו מסופר על מלך המוחל (מוותר על חוב) לעבדו, אך זה בתורו אינו מוחל ולא מוותר על חוב של חברו בערך פחות בהרבה.
סיפור המשל.
המשל מסופר כמענה של ישו לתגובה (שלא נאמרה במילים אלא במחשבה) של שמעון המארח (לעיתים מזוהה עם שמעון המצורע):
על פי בשורת לוקאס השיב ישו כדלקמן:
הדינר במשל זה הוא מטבע שערכו שווה לשכר יומי של פועל באותם ימים. במסורת הקתולית, מזוהה האישה בסיפור זה עם מרים המגדלית, למרות שהכנסיות האורתודוקסית והפרוטסטנטית בדרך כלל אינן מסכימות לכך. על פי אמות המידה של הזמן ההוא, שמעון הפרוש אכן היה מארח גרוע: לכל הפחות היה עליו לספק מים לרחיצת רגליו המאובקות מהדרך של ישו, ונשיקת האורח שנחשבה כדרך מקובלת לברך את האורח.
פרשנות.
לא נראה שהמשל נועד למתקפה על הפרושים, אלא היה בו משום ניסיון ללמד את שמעון כיצד לראות את האישה כפי שישו רואה אותה. מתיאורה של האשה עולה כי היא הייתה ידועה כזונה, למרות שזאת מסקנה שנויה במחלוקת. אם היא זונה, נוכחותה מטמאת את המקום על פי תפיסת הטהרנות הפרושית. יואל ב' גרין מציין "כי היה בכך תירוץ מספק כדי להצביע על אדם כזה כעל לא מוסרי, לא טהור ואף סוטה, ללא הצורך בהתמודדות עם המציאות החברתית" כאשר קיימת אפשרות שאישה כזו נאלצה לחיות חיים כאלה בין שבנסיבות הכלכליות, או בין שהיא נמכרה לתוך עבדות מינית.
יש להניח שבכך שהאישור הפומבי למחילה שניתנה לאישה בסיפור הנוכחי אולי ניתנה לה על ידי ישו במסגרת מפגש קודם, מזמין ישו את שמען לקבל אותה בזהותה החדשה ו"לחבק אותה במסגרת קהילת אנשי אלוהים." ברברה ריד כותבת:
על ידי התייחסות למחשבות של שמעון, שלא נאמרו במילים, מדגים ישו את סגולותיו הנבואיות, אשר הפרוש מפקפק בהם, ואילו המשל מזמין אותו "לשקול מחדש את המשמעות של מעשיה של האישה — לא כפירעון חוב, כאילו היא שפחה או זונה, אלא ביטוי של אהבתה הזורמת כתוצאה מן החירות המתקיים בה בעצם ביטול החובות שחבתה (החטאים שלה)." ג'ון קלווין כותב לגבי דבריו של ישו ("לָכֵן אֹמֵר אֲנִי אֵלֶיךָ נִסְלְחוּ לָהּ חַטֹּאתֶיהָ הָרַבּוֹת כִּי הַרְבֵּה אָהֵבָה וַאֲשֶׁר נִסְלַח־לוֹ מְעַט הוּא אֹהֵב מְעָט")׃
אמברוז, לעומת זאת, הופך את אהבת האישה כתנאי למחילה:
פרשנותו של קלווין מסתמנת במקרה זה כטובה יותר, היא נתמכת על ידי עצם טבעו של המשל, ועל ידי הטקסט היווני, שבו ניתן לקרוא את המילים "היא אהבה הרבה" גם בתוצאה, ולאו דווקא בסיבה, של "חטאיה הרבים שנמחלו." בתרגומים רבים, החדשים יותר, הן פרוטסטנטיים והן קתוליים, ניסחו מחדש את פסוק 47 למען הבהירות.
ק. ס. לואיס מציין את הנקודה הבאה, "להיות נוצרי פירושו לסלוח את הבלתי נסלח, כי אלוהים מחל לך על הבלתי נסלח." ― ק. ס. לואיס
אמנות ותרבות פופולרית.
בעוד שהמשל עצמו תואר רק לעיתים רחוקות באמנות, ישנם מספר תיאורים של המשיחה, על ידי סנדרו בוטיצ'לי, אנטוניו קמפי, דירק בוטוס, אונופריו אבלינו, צ'יגולי, ניקולס פוסין, ברנרדו סטרוצי, פיטר פול רובנס, בין השאר. בכמה ציורים, מודגשים בגדיה הצהובים של האישה, לציון עיסוקה הקודם בזנות (ראה הערה לעיל). באמנות הדתית הארמנית פרק זה של המשיחה מתוארת כשונה מאשר בבשורות האחרות. ציור משנת 1891 מאת ז'אן בראוד הטיל את הסצנה לתוך המאה ה-19, כאשר הזונה החוזרת בתשובה הוצגה על ידי קורטזנית צמרת ידועה ליאן דה פוגי, אשר בסופו של דבר חזרה בתשובה והפכה לחברה במסדר הדומיניקני השלישוני.
המשל נכלל במחזות מימי הביניים ומאוחר יותר במחזות מסתורין על מרים המגדלית, כגון מחזהו של לואיס וגר משנת 1550-1566.
יחסי מלזיה–נאורו
יחסי מלזיה–נאורו הם היחסים הבילטרליים שבין פדרציית מלזיה לבין נאורו.
יחסי מלזיה–סמואה
יחסי מלזיה-סמואה הם היחסים הבילטרליים שבין פדרציית מלזיה לבין מדינת סמואה העצמאית.
בית הקפה (רשת)
"בית הקפה" (ברוסית: Кофе Хауз, בתעתיק לעברית: "קוֹפֶה חָאוּז") היא רשת בתי קפה, אחת הגדולות ברוסיה ובאוקראינה. בנוסף לבתי קפה היא מפעילה גם חברה לייצור קפה.
היסטוריה.
המייסד של רשת בתי הקפה הוא איש העסקים הרוסי טימור חיירוטדינוב. לדבריו, הרעיון ליצירת "בית הקפה" נולד באחד מבתי קפה הידועים של מילאנו, כאשר ברמני הקפה הראשונים מרוסיה עברו הדרכה באמנות הכנת קפה באיטליה אצל הבריסטה המוביל ג'וזפה גראסה. לאחר חזרתם לרוסיה בסתיו, כבר ב-29 ספטמבר 1999, הברמנים הצעירים פתחו במוסקבה את בית הקפה הראשון של הרשת, שנפתח במרכז הקניות "גלריית השחקנים". לקראת 2001 כבר היו במוסקבה חמישה סניפים. במאי 2001, המנהל הכללי (אחר כך הנשיא) של החברה ולדיסלב דודאקוב. דודאקוב למד כלכלה בארצות הברית ועבד עשר שנים במקדונלד'ס. הביקוש לקפה הצריך השקעות גדולות וכבר לאחר שלוש שנים "בית הקפה" הפך לרשת בתי הקפה הגדולה ביותר ברוסיה, תוך שהיא מגדילה את מספר הסניפים פי 10. ב-19 בדצמבר 2003 נפתח סניף בסנקט פטרבורג בבית מספר 13 ברחוב בולשאיה קוניושנאיה. עד 2006, בסנקט פטרבורג נפתחו כ-30 סניפים, ולאחר מכן ההנהלה החליטה ליצור קו ייצור משלו, ומפעל לייצור מוצרי קונדיטוריה ועוד. במשך הזמן, הרשת הורחבה וכעת מספר הסניפים מונה יותר מ-200 בערים שונות ברוסיה ובעולם. החברה פתחה בנוסף לסניפים שלה במוסקבה ובסנקט פטרבורג גם בנובוסיבירסק, קאזאן ובקייב שבאוקראינה.
מאז 2004, החברה מפתחת מסעדות למטבח יפני, כמסעדת "אסיה קפה"; ב-2006, פותח פרויקט רשת בתי קפה למטבח רוסי בשם "ויניגרט קפה".
בשנת 2018 הרשת החלה בהליך מיתוג מחדש תוך הפחתת מספר העובדים. בגרסה החדשה בית הקפה יתנהל ללא מלצרים כשההזמנות יתקבלו בקופות והלקוחות יאספו אותם בעצמם. בנוסף בוצע שינוי בתפריט, הוסרו ממנו הארוחות החמות ואלה הוחלפו בכריכים, סלטים, יוגורט וחטיפים.
הלנה מטסון
הלנה מטסון (באנגלית: Helena Mattsson; נולדה ב-30 במרץ 1984) היא שחקנית שוודית, בעלת קריירה בינלאומית.
ביוגרפיה.
מטסון נולדה בסטוקהולם ובגיל צעיר עברה ללונדון על מנת ללמוד בבית ספר לתיאטרון, בגיל תשע עשרה עברה להוליווד ותפקידה הראשון היה בסרט טלוויזיה קצר הנקרא "שוודיה, אוהיו".
ב-2007 שיחקה בסרט "מין מסוכן 4". בשנת 2009 שיחקה בסרט המחליפים לצד ברוס וויליס. בשנת 2010 שיחקה בסרט איירון מן 2 ובאותה שנה דיבבה את סנורקה בסרט "המומינים ומרדף כוכב השביט".
בטלוויזיה היא שיחקה את אירינה, חברתו הרוסייה רודפת הבצע של בנה של לינט בסדרה עקרות בית נואשות ובנוסף היא הופיעה בפרקים של סדרות רבות ובין היתר ב ושני גברים וחצי.
ב-2011 החלה לשחק תפקיד משני בסדרה ניקיטה. והתארחה בסדרה "עובדים מצטיינים". בשנת 2012 השתתפה בסרט הקומי "מלווין המתחכם", לצדו של טיילר הקלין.