בספרות המקצועית קיים קושי לסווג עבריינים מתעללים מינית בילדים מכיוון שקיימים הבדלים רבים ביניהם; במצבם הכלכלי, מגדר, מוצא אתני, מצב משפחתי ונטייה מינית. מתעללים מינית בילדים לרוב מאופיינים כחסרי מיומניות חברתיות, וכאנשים פאסיביים במערכות יחסיהם. בנוסף, מתעללים מינית בילדים מפגינים רמות גבוהות יותר של פחד מפני אינטימיות בהשוואה לאנסים, ובדרך כלל מתוארים כבעלי רמת תוקפנות נמוכה יותר. הם שונים מאנסים ביחס לתהליכי חשיבה ואפקט, ולעיתים קרובות מתארים את התנהגויותיהם הפוגעות כלא נשלטות, קבועות, ופנימיות; ואילו אנסים מייחסים את עבירותיהם לסיבות חיצוניות, בלתי יציבות, ושתלטניות. על פי מטא-אנליזה משנת 2008 שבחנה מידע מתוך 89 מחקרים נמצא כי למתעללים יש פחות התנהגויות מוחצנות (externalizing behaviors) בהשוואה לאנסים.
מחקרים שבחנו דפוסי אישיות של מתעללים ושל אנסים תיארו את האנסים כהגנתיים (defensive), כתוקפנים, כעוינים, כמלאי כעס, וכמנוכרים. מתעללים אופיינו כסובלים מרמות גבוהות של חרדה, מהערכה עצמית נמוכה, ודימוי עצמי נמוך.
פוגעים מינית בילדים מפגינים חסכים בכישורי עיבוד מידע ומחזיקים בעיוותים קוגניטיביים כדי לשלול את השפעתן של עבירותיהן על הקורבן (לדוגמה, "קיום מערכת יחסים אינטימית עם ילד זה מעשה נורמטיבי, זאת החברה שהופכת את המעשה לטראומטי.'", "היא נראית ומתנהגת כמו בת 20"). לעומתם, לאנסים יש תפיסות מעוותות של נשים, תפקידי מגדר ויחסי מין, ולעיתים קרובות מאשימים את הקורבן בעבירה שלהם (למשל, "אין דבר כזה אונס בפגישה. אם היא הכניסה את עצמה לסיטואציה הזאת...", "אישה יכולה להנות מסקס גם אם הוא נכפה עליה").
בהשוואה לפוגעים מינית בילדים, אנסים נוטים להיות צעירים יותר, בעלי יכולות חברתיות גבוהות יותר, ובעלי עבר של מערכות יחסים אינטימיות. הם בדרך כלל מגיעים ממצב חברתי-כלכלי נמוך יותר, בסבירות גבוהה יותר להיות בעלי היסטוריה של שימוש לרעה בסמים ואלכוהול, ולהפגין הפרעות מוחצנות (למשל, הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, הפרעת התפרצות לסירוגין, הפרעת אישיות נרקיסיסטית).
ביחס לאפקט, פוגעים מינית בילדים תוקפים כדי להקל על תחושת חרדה, בדידות ודיכאון. לרוב, אנסים תוקפים כתוצאה מכעסים, עוינות ותחושות נקמה. רבים מהמאפיינים הללו שולבו בטיפולוגיות של אנסים ופוגעים מינית בילדים.
גורמים לעבריינות מין.
בספרות המקצועית קיים מגוון רחב של תאוריות ומודלים שונים המנסים לאתר את הסיבות לפגיעות מיניות. ניתן לחלק את רוב התאוריות והמודלים לשניים: תאוריות אשר כוללות בתוכם מגוון של משתנים, ותאוריות המתמקדות בגורמים ספציפיים או גורם בסיסי אחד (למשל, אישיותי, סביבתי, ביולוגי). עם זאת, תאוריות רבות גורמים מספקות תובנות רבות יותר לגבי מורכבות התופעה. להתפתחויות התאורטיות בחקר העבריינות יש תרומה רבה לקידום המחקר בתחום, הערכת מסוכנות, לפיתוח מאמצי שיקום, ופיתוח מדיניות ציבורית שתצמצם את ממדי התופעה.
התאוריה המשולבת של מרשל, ברברי ומקרומיק (1990).
תאוריה זו מדגישה את השפעת המשפחה על תופעת עבריינות המין בקרב מתבגרים. לפיה, מרבית המתעללים מינית גדלו במשפחות מתעללות או מזניחות. ילדים שגדלים בבתים מתעללים אינם יוצרים קשרים המתבססים על על ביטחון ואמון עם דמויות ההתקשרות הראשוניות שלהם. לפי גישתם של מרשל וברברי, גיל ההתבגרות הוא תקופה קריטית בהתפתחות, מכיוון שבו צומחת הבנה אישית של דחפים תוקפניים ומיניים, מתפתחים כישורים חברתיים ובינאישיים, מעוצבים סגנונות התמודדות ופתרון בעיות ונרכשים כישורי ויסות עצמי ביחס לדחפים תוקפניים ודחפים מיניים. קשר ביולוגי חשוב בתאוריה של ברברי הוא הקשר בין מין לתוקפנות. מרשל וברברי התייחסו לספרות הנוירו-פסיכולוגית כדי להוכיח שמין ותוקפנות מתווכים על ידי רשתות עצביות דומות, ושהמנגנונים חולקים מסלולים הורמונליים ואנדוקריניים דומים ברחבי המוח והגוף. כך למשל, נערים מתבגרים עשויים להתקשות בזיהוי הכעס שלהם, או מתי הם חווים עוררות מינית, או את שתיהם. אנשים עם כישורים בלתי מתאימים לניהול מערכת יחסים, סגנונות התמודדות לקויים, הערכה עצמית נמוכה וקשיי ההתקשרות נמצאים בסיכון רב יחסית לסבול מבעיות משמעותיות בהבחנה בין הדחפים השונים הללו ובפיתוח כישורי ויסות עצמי מתאימים. על פי התאוריה הנטייה הגברית הטבעית היא כלפי אגרסיביות וסיפוק מיני.
הרכיב השני החשוב בתאוריה של מרשל וברברי הוא סביבת הילדות. ילדים אשר גדלים במשפחות מתעללות אינם לומדים לתקשר עם בני אדם אחרים תקשור אינטימי או שיתופי, אלא באמצעות התבניות האלימות וכופות שמחוזקות על ידי התנהגות הוריהם ונלמדת מהם. ההימצאות של עמדות אנטי-חברתיות בבית עשויה להיות גורם סיכון משמעותי להתפתחות של עמדות שליליות כלפי נשים וילדים. אם נערים מתבגרים מרגישים כי הם אינם טובים מספיק או חסרי יכולת, הם נוטים להפנים יותר מסרים שמעלים גברים לעמדות כוח ודומיננטיות. ילד שישתמש באסטרטגיה נלמדת זאת בסביבות אחרות שאינן הבית, למשל בית הספר, יחווה כישלונות חברתיים רבים, ודחייה חברתית מצד חברי כיתתו והמורים; שכן האסטרטגיה האלימה, המתריסה והמניפולטיבית שמתאימה לבית אינה מתאימה לסביבה חיצונית. בנוסף, מחקרים מראים כי התקשרות לא בטוחה מייצרת חוסר ביטחון וליקויים במיומנויות חברתיות ובין אישיות, העשויות להוביל לפחד מאינטימיות. מסלולי התפתחות אלה עלולים להוביל לעוינות, חוסר רגישות, לתחושה של חוסר יכולת, ולשימוש בתוקפנות כאמצעי לפתרון בעיות. התיאוריה טוענת כי הבדידות הרגשית אצל מתבגרים אלה מגבירה את רמות הדחק והחרדה שלהם, מה שעשוי להוביל להפחתת העכבות שלהם ולהתפתחותן של סכמות קוגניטיביות ועיוותים קוגניטיביים תואמים שמעצבים את עמדותיהם כלפי נשים או ילדים. סכימות אלה בדרך כלל ממלאות תפקיד קריטי בביצוע עבירות מין ובהצדקתן.
בשנת 2000 יצאה לאור גרסה מעודכנת של התאוריה, עם מספר תוספות חשובות. תוספות מאוחרות יותר לתאוריה של מרשל וברברי הם חוויות ילדות ספיצפיות, כגון התעללות מינית בילדות. מרשל ומרשל מאמינים כי הערכה עצמית נמוכה, עלולה לחשוף את המתבגר לפְּגִיעוּת ספציפית להתעללות מינית מכיוון שהם עשויים לחפש חיבה ותשומת לב בקרב מבוגרים בסביבתם. כישלון להרגיש אהוב על ידי ההורים ואחרים עשוי להביא אותם להתקרב לאחרים המגלים חיבה בלתי הולמת אליהם. תוספת נוספת היא שמצבי רוח המקושרים בתחילה לעוררות מינית עשויים מאוחר יותר לעורר תשוקה מינית באמצעות תהליך התניה. לדוגמה, אם נער מתבגר מרבה להשתמש באוננות כדי להתמודד עם בדידות, בסופו של דבר מצב הבדידות יוצר עוררות מינית. הם גם ציינו כי מתבגרים אלה יעסקו בפעילות מינית סוטה במידה ניכרת בניסיון להתמודד עם חווית פנימיות וסביבתיות, וישקעו בפנטזיות על התנהגויות מתגמלות. ההסתברות לביצוע עבירת מין, או ביצוע עבירה כזאת בפועל, מקבלים עידוד נוסף באמצעות מסירי עכבות כמו אלכוהול, סמים, או דחק.
ניתן למצוא תמיכה מחקרית רחבה להרבה מנדבכי התאוריה – למשל לשליטה עצמית נמוכה, או מיומנויות חברתיות ירודות בקרב עברייני מין. בנוסף מחקרים רבים תומכים בכך כי היקשרות לא בטוחה בילדות עלולה להוביל להתנהגות מינית תוקפנית להתפתחות בגיל ההתבגרות או בבגרות, אם כי יש הטוענים כי הראיות מהספרות ההתפתחותית אינן מספיקות כדי לתמוך בקשר זה.
אף על פי שהתאוריה מציעה מבט מאוזן ומשולב על התנהגות מינית סוטה לאורך תקופת החיים, ישנן לתאוריה מספר מגבלות חשובות. אחת הבעיות העיקריות הקשורות לתאוריה היא שהיא חלה רק על תת-קבוצה מאוד ספציפית של עברייני מין. וורד (2002) ציין כי מרשל וברברי כללו רק הסברים על התפרצות מוקדמת של ההתנהגות הסוטה. אולי חשוב מכך, התאוריה חלה רק על עבריינים בעלי דימוי עצמי נמוך, והיסטוריה של התעללות בתקופת הילדות. שנית, התאוריה אינה מנבאת אלו סוגים של עבריינים יצמחו מהקונטקסט המשפחתי שתואר. שלישית, וורד (2002) מתח ביקורת על ההנחה שמין ותוקפנות קשורים זה לזה ברמה הביולוגית והנפשית. הוא ציין כי אף על פי שמין ותוקפנות עשויים להסתמך על מסלולים ומבנים עצביים דומים, זה לא בהכרח מעיד על כך ששתי ההתנהגויות האלה קשורות. הוא ציין כי הרשתות העצביות שמרשל וברברי מציינים קשורים למגוון רחב של תהליכים התנהגותיים ונפשיים, וזה יהיה לא נכון להניח שהתנהגויות אלה דומות מבחינה פנומולוגית. וורד המשיך לטעון כי לא כל המעשים המינים הלא הולמים כרוכים באלימות פיזית, דבר המעיד על כך כי לא כל המעשים קשורים למערך שצוין על ידי מרשל וברברי.
התאוריה האינטגרטיבית של טוני וורד ואנטוני ביץ' (2006).
תאוריה זו התבססה, בין השאר, על תאוריות קודמות של עבריינות מין. בתאוריה זו שילבו וורד וביץ' הסברים ביולוגיים, פסיכולוגיים, וחברתיים להתחלה, להתפתחות ולשימור של עבריינות מין.
לדבריהם, עבריינות מין היא תוצר של אינטראקציה בין כמה גורמים, כשכל אחד מהם פועל בעיתוי אחר ומשפיע על גורמים נוספים. עבריינות מין תתרחש אם כל הגורמים הללו יתכנסו ויופיעו אצל האדם.
בהתייחס באופן ספציפי יותר בהקשר לעברייני מין, טענו וורד וביץ כי אם מתקיימים גורמים ביולוגיים כגון נטייה תורשתית-אבולוציונית של גברים למיניות לא אישית, ייצור רמות גבוהות של הורמוני מין ולחץ או ייצור נמוך של מוליכים עצביים כגון סרוטונין, נוראפינפרין או דופמין בהשפעת גנטיקה או גורמים סביבתיים, יתקיימו גורמים ביולוגיים רבי עוצמה שמהווים פרה-דיספוזיציה לעבריינות מין.