קלאוס פורמן (בגרמנית: Klaus Voormann; נולד ב-29 באפריל 1938) הוא אמן, מוזיקאי ומפיק תקליטים גרמני עטור פרסי גראמי. ידוע בעיקר בקשריו עם חברי להקת הביטלס עימם פעל בראשית דרכם בגרמניה, וכן עיצב כמה מעטיפות אלבומיהם. הוא עיצב יצירות אמנות ללהקות רבות כולל הביטלס, הבי ג'יז ועוד. העבודה הבולטת ביותר שלו כמפיק הייתה עבודתו עם להקת Trio, כולל הלהיט ברחבי העולם "Da Da Da". כמוזיקאי, פורמן ידוע בעיקר עקב היותו הבסיסט של להקת מנפרד מאן בשנים 1966-1969, וכבסיסט בשורה של הקלטות, כולל כאלה שנעשו ידי חבריו לשעבר של להקת הביטלס.
קריירה.
הקשר שלו עם הביטלס החל בהופעתה הראשונה של הלהקה בעיר הגרמנית המבורג בשנות השישים המוקדמות. הוא גר בדירתה של הלהקה בלונדון יחד עם ג'ורג' האריסון ורינגו סטאר אחרי שג'ון לנון ופול מקרטני עברו לגור עם בנות הזוג שלהם, ועיצב את עטיפת האלבום שלהם, Revolver, שעבורו הוא זכה בפרס גראמי. בעקבות פירוק הלהקה, החלו לצוץ שמועות על הקמת להקה חדשה בשם The Ladders וחבריה הם לנון, האריסון, סטאר ופורמן, אך הדבר לא יצא אל הפועל, אם כי כל חברי להקת The Ladders בתוספת בילי פרסטון הופיעו בהקלטת השיר I'm the Greatest ופורמן אף ניגן באלבומים של לנון, האריסון וסטאר, והיה במשך זמן מסוים חבר בלהקת Plastic Ono Band. בשנת 1990 הוא עיצב את העטיפות של האלבומים של הביטלס The Beatles Anthology.
בשנת 2009 הוציא את אלבום הבכורה שלו A Sideman's Journey, בהשתתפות מוזיקאים בולטים רבים, כולל שני החברים הנותרים של הביטלס.
פורמן נולד וגדל בצפון העיר ברלין למשפחה מרובת ילדים. בסוף שנות ה-50 עבר לעיר המבורג במטרה להשלים את לימודי האמנות, שם הכיר את חברי "להקת חיפושיות הכסף" (שלאחר מכן התפרסמו כלהקת הביטלס), שבאו להופיע במקום מבריטניה. פורמן התחבר עם ג'ון לנון ועם ג'ורג' האריסון - עמו שמר על קשרי חברות עד למותו של האריסון בשנת 2001.
בראשית שנות ה-60 החליט פורמן לעזוב את גרמניה ולעבור ללונדון, שם התגורר בדירה יחד עם חברי להקת הביטלס, כשלפרנסתו עבד כגרפיקאי. בשנת 1965 עבר פורמן להתגורר בדירה פרטית, אך נשאר בקשר הדוק עם חברי הלהקה, על אף הצלחתם העולמית.
בשנת 1966 הוזמן פורמן לעצב את עטיפת אלבומה של הביטלס: Revolver. העטיפה שיצר פורמן מציגה מעין קולאז' של מחברת רישומים. על אף הצלחתו המסחררת של האלבום, שכרו של פורמן היה לא יותר מ-40 פאונד. על עבודה זו זכה פורמן בפרס גראמי לעיצוב אלבום.
בשנת 1966 הצטרף פורמן ללהקת מנפרד מן בתור בסיסט.
בספטמבר 1969 גייס אותו ג'ון לנון כנגן בס בלהקת Plastic Ono Band, שנועדה ללוות אותו ואת יוקו אונו בהופעה בפסטיבל רוקנרול ושלם בטורונטו (יחד עם אריק קלפטון והמתופף אלן וייט). בעקבות כך הפך פורמן לציר מרכזי בלהקות הליווי של לנון ואונו ובפרט בתקליט הסולו הראשון של לנון, John Lennon/Plastic Ono Band.
בשנת 1970 חזר פורמן לשתף פעולה עם חברי להקת הביטלס: לצד נגינה בגיטרה בס באלבומיהם של לנון, האריסון ורינגו.
פורמן פרש מעסקי המוזיקה בשנת 1989, והחליט להיות יותר עם משפחתו. הוא גר בסביבות העיר מינכן, ביחד עם אשתו השנייה קריסטין ועם שני ילדיהם. מפעם לפעם הוא מופיע בתוכניות טלוויזיה, בעיקר כשנושאה של התוכנית הוא על שנות ה-60 בכלל, או על להקת הביטלס בפרט. בשנת 1996 הלחין את פסקול הסרט "בילבי".
בשנת 1996, נתבקש קלאוס לעצב את עטיפת אלבום האוסף The Beatles Anthology. בשנת 2007 נתבקש קלאוס לעצב את עטיפת האלבום "Timeless" בעבור להקת Wet Wet Wet.
הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית
הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית (Repubblica Sociale Italiana או RSI), הידועה גם כ"הרפובליקה של סאלו", הייתה ממשלת בובות שהקים בניטו מוסוליני בחסות הנאצים בצפון איטליה לאחר שאיבד את השלטון באיטליה בשנת 1943.
משרד החוץ בו ישב מוסוליני היה מצוי בעיירה שעל חוף אגם גארדה, אשר העניקה לרפובליקה את כינויה. מוסוליני שימש בממשלה זו הן כ"ראש המדינה" והן כשר החוץ. רשמית שלטה מדינה זו על אזור מצומצם בצפון איטליה, וראתה את עצמה כגלגול נוסף של המדינה הפשיסטית שהקים מוסוליני בשנות ה-20. למעשה הייתה רפובליקה זו נתונה לשליטת הנאצים, כאשר מוסוליני נמצא בדעיכה אישית ופוליטית, והיה לעושה דברו של היטלר.
המדינה התקיימה בין 23 בספטמבר 1943 ל-25 באפריל 1945, בעוד בעלות הברית מתקדמות והולכות וכובשות את השטח המוחזק בידיה, במסגרת המערכה באיטליה במלחמת העולם השנייה, ובמקביל לקיומה של ממשלה איטלקית נוספת, שנתמכה על ידי בעלות הברית.
הימין הקיצוני באיטליה רואה במדינה זו חלק חשוב במורשת ההיסטורית האיטלקית, בעוד אחרים, כמו הבמאי פייר פאולו פאזוליני, שבילה במדינה את שנות העשרים המוקדמות לחייו, רואים אותה באופן שלילי, שתואר בסרטו של פאזוליני "סאלו או 120 הימים של סדום", כאלגוריה לכתבי המרקיז דה סאד, "120 הימים של סדום".
הרקע ההיסטורי להקמת הרפובליקה.
ב-25 ביולי 1943 הצביעה המועצה הפשיסטית העליונה, לפי הצעת היושב ראש שלה, דינו גראנדי, על הדחתו של בניטו מוסוליני. מוסוליני שלט באיטליה כרודן פשיסטי משנת 1922, אך בשנת 1943 היה מצבו כלאחר ייאוש. תמיכתו בהיטלר התבררה כהימור שגוי. חיילים איטלקים נהרגו בהמוניהם בסטלינגרד ובצפון אפריקה, וכוחות בעלות הברית התדפקו על שערי איטליה, ואף נחתו בסיציליה. למחרת היום הדיח מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי את מוסוליני מתפקידיו, והורה על מאסרו. הממשלה החדשה, בראשות המרשל פייטרו באדוליו, החלה במשא ומתן חשאי עם בעלות הברית, והתכוננה לכניעת הכוחות האיטלקיים ללא תנאי. בשיחות אלו בין באדוליו ובין בעלות הברית דובר אף על הצטרפות איטליה למלחמה נגד בעלת בריתה גרמניה.
בעוד הגרמנים הכירו באופן רשמי בממשלה האיטלקית החדשה, הם שלחו במקביל יחידות של הוורמאכט לאיטליה, הן על מנת להתכונן לפלישה הצפויה, והן על מנת להעמיד את באדוליו, שהיה עדיין מבחינה פורמלית קשור בברית עם גרמניה, במקומו. ב-3 בספטמבר 1943 חתמו בחשאי נציגיו של באדוליו על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית בסיציליה הכבושה.
ב-8 בספטמבר ניתן פומבי להסכם, כאשר באדוליו הכריז על כניעתה של איטליה. היטלר, שהיה מודע למצב לאשורו, פעל באופן מיידי והורה לכוחות הגרמניים להשתלט על צפון איטליה ומרכזה. פעולה זו בוצעה ללא התנגדות. באדוליו נמלט מרומא, ולא הותיר כל הוראות לצבא האיטלקי, שהתמוטט ונפל על ציודו בידי הגרמנים המתקדמים. במקביל, החלו בעלות הברית לנחות בדרומה של איטליה. ב-3 בספטמבר נחתו חיילים קנדים בקלבריה, וב-9 בספטמבר נחתו כוחות בעלות הברית בסלרנו (מבצע אוואלאנש) ובטאראנטו (מבצע סלפסטיק). המצב המתגבש היה כי בעלות הברית שולטות בדרומה של איטליה, וגרמניה שולטת בצפונה (ובכלל זה ברומא).
בעוד הגרמנים משתלטים על צפון המדינה, העבירו שוביו של מוסוליני את ראש המדינה המודח ממקום למקום, על מנת לסכל ניסיון להעמידו שוב בראש ממשלה שיקימו הגרמנים. ב-12 בספטמבר איתרו הגרמנים את מקום המחבוא במלון הררי בהרי האפנינים, ושחררו אותו במבצע נועז אותו הוביל איש הקומנדו אוטו סקורצני. לאחר שחרורו הוטס מוסוליני לבוואריה. עם תפיסתו על ידי הגרמנים ניתן היה לנסות ולהפוך את הגלגל, ולהעמיד שוב את מוסוליני בראש ממשלה פשיסטית ופרו-גרמנית.
היסטוריה של הרפובליקה.
ב-23 בספטמבר 1943 הכריז מוסוליני כי ההפיכה שכוונה כנגדו הובסה. הוא הכריז כי הממשלה שהקים היא "רפובליקה" שהוא מנהיגה.
מוסוליני קבע את מושבה של הרפובליקה בעיירה סאלו שליד אגם גארדה. הוא עצמו גר בווילה בעיירה גארניאנו לחופו של אותו האגם. דרומה של איטליה נכבש על ידי בעלות הברית, שהתקדמו באיטיות צפונה, ואילו מוסוליני נאלץ, בשלב מוקדם ביותר בקיומה של הרפובליקה החדשה, להעביר לשליטה גרמנית ישירה את טריאסטה, איסטריה ודרום טירול.
במהלך קיומה של הרפובליקה ניסה מוסוליני לפנות "אל העם", וממשלתו, שאסרה את האיגוד המקצועי ואת זכות השביתה, ערכה תעמולה פופוליסטית המיועדת לבני מעמד הפועלים. מוסוליני טען כי הוא מצטער על רבות מההחלטות שקיבל בהיותו בשלטון בעבר, ששיקפו את האינטרסים של בעלי ההון, והבטיח כי ממשלתו החדשה תיצור התחלה חדשה למעמד הפועלים האיטלקי, אם זה רק יעניק לו הזדמנות נוספת.
בוועידה בוורונה שהתקיימה ב-18 בנובמבר 1943 ניסח המזכיר החדש של המפלגה הפשיסטית, אלסנדרו פאבוליני "מניפסט" בן 18 נקודות, אותו אימץ מוסוליני. שפרסם, הבטיח לעם האיטלקי דמוקרטיה, ובחירות לאספה מכוננת שתקבע את החוקה החדשה. בחירות אלו לא התקיימו מעולם.
בפועל הייתה פעולתה המעשית הראשונה של הרפובליקה ביטול החלטת המועצה הפשיסטית העליונה המדיחה את מוסוליני, ופעולה להתנקמות אישית בחבריה, וכן מאבק בתנועה הפרטיזנית שהחלה לפעול בשטחי הרפובליקה, שהיו למעשה שטחי כיבוש גרמנים. מיד לאחר הוועידה בוורונה ארגן פאבוליני פעולה רחבת היקף בפרארה בה נרצחו 17 פרטיזנים. הייתה זו תחילתה של מלחמת האזרחים האכזרית שהתקיימה במהלך כל קיומה של הרפובליקה.
את נקמתו באנשי ה"25 ביולי" נקם מוסוליני באכזריות. במשפטים פומביים שנערכו בוורונה בינואר 1944, נשפטו שישה מן המנהיגים שתמכו בגראנדי בהצבעה שערך להפלת מוסוליני, ובהם חתנו של מוסוליני, שר החוץ לשעבר גליאצו צ'אנו. חמישה מהם, ובהם צ'אנו והמרשל אמיליו דה בונו, מפקד הצבא באתיופיה לשעבר, אדם בשנות השמונים לחייו, נמצאו אשמים והוצאו להורג בירייה, ב-11 בינואר 1944. שישי, צ'אנטי, נדון לשלושים שנות מאסר.