החברים של יאנה
החברים של יאנה הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של אריק קפלון. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1999. הסרט מציג קונפליקטים בין אהבה ורגישות לזולת לבין פרנסה ובצע הכסף על רקע קשיי העלייה השנייה והגדולה מברית המועצות ומלחמת המפרץ.
בשנת יציאתו התמודד הסרט בטקס פרסי אופיר וזכה בעשר קטגוריות, בהן הצילום, הבימוי, העריכה, התסריט, המשחק (עבור אוולין קפלון, ניר לוי, מוסקו אלקלעי ודליה פרידלנד) ועבור הסרט עצמו – פרס הסרט הטוב ביותר לשנת 1999. הסרט זכה להצלחה עצומה בישראל ובעולם וזכה בפרסים מיוחדים בפסטיבל ירושלים, בפורטוגל, בצ'כיה, במונפלייה, בארצות הברית, באיטליה, ברוסיה ובפיליפינים. הוא השתתף בפסטיבלים גם בצרפת, בסין, בקנדה ובגרמניה והופץ לאחר זכיותיו בארצות הברית ובאירופה.
עלילה.
העלילה עוקבת אחר שתי משפחות של עולים חדשים מרוסיה, אשר מתגוררות בבניין של אלי (ניר לוי), סטודנט לקולנוע אשר מתכנן לעזוב את ישראל לטובת לימודים בניו יורק. המשפחה הראשונה הם הזוג יאנה (אוולין קפלון) ופימה (ישראל דמידוב), שותפיו של אלי לדירה. בתחילת העלילה פימה בורח לרוסיה ומשאיר את יאנה עם חובותיו ובהריון ממנו. במהלך הסרט מתפתח סיפור אהבה ייחודי בין אלי ויאנה על רקע מלחמת המפרץ הראשונה. המשפחה השנייה הם אליק ומילה (ולדימיר פרידמן ולנה סחנובה), בנם התינוק והסבא המשותק של מילה, יצחק (מוסקו אלקלעי). אליק ומילה שולחים את יצחק עם עיטורי הגבורה שלו לקבץ נדבות לצד נגן בשם יורי (שמיל בן ארי). אליק מתעקש שיצחק יקבץ נדבות דווקא ליד נגנים כי שם הוא מרוויח טוב יותר – הוא נתפס כאחד מהם ומקבל גם את כספם. סיפור אהבה מן העבר מתפתח מחדש בין יצחק לבעלת הבית רוזה (דליה פרידלנד), ומוביל למרדף חסר עכבות. סיפורי הדמויות, הרחוקים אחד מהשני, מצטלבים באופן מפתיע.
אבו נצ'אל
סיגלית פוקס
סיגלית פוקס (נולדה ב-28 באפריל 1970) היא שחקנית ישראלית, זוכת פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
ביוגרפיה.
פוקס גדלה בקריית טבעון, שם גם סיימה את לימודיה התיכוניים. לאחר שירותה הצבאי למדה שנה בבית הספר למשחק "HB Studio" בניו יורק. ב-1995 סיימה לימודי תואר ראשון בחוג לתיאטרון בסמינר הקיבוצים. עם סיום לימודיה, הצטרפה לקבוצת תיאטרון הרחוב "ארמא".
בתיאטרון.
פוקס החלה דרכה בהצגות שונות של תיאטרון שוליים. ב-1992 שיחקה לראשונה בפסטיבל עכו בהצגה "הניתוח" מאת דן וולמן ובבימויו וב-1996 שיחקה בפסטיבל בהצגה "ועכשיו לנרות" מאת רביד דברה ובבימויה. ב-2001 שיחקה בפסטיבל בהצגה "לפעמים עוברים פה פילים" מאת איציק ג'ולי. על משחקה בהצגה זו זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל. ב-2004 שיחקה בהצגה "שטחים ופרידות" מאת אלדד כהן, לצד דביר בנדק בפסטיבל תיאטרון קצר בתיאטרון צוותא.
בשנת 1996 הצטרפה פוקס ללהקת שחקני תיאטרון הבימה, והשתתפה בו בהצגות "מנדראגולה" על פי מקיאוולי (בתפקיד האם), ב-1997 ב"מלכוד 22" מאת ג'וזף הלר ובעיבודו ובבימויו של אילן רונן (בתפקידי המאדאם בבית הזונות והפסיכיאטרית) ובערבי אימפרוביזציה של קבוצת הצעירים. ב-2008 חזרה לתיאטרון הבימה כשהשתתפה בהצגה "הזוג המוזר" מאת ניל סיימון בתפקיד חואניטה, לצד יעקב כהן ואלי יצפאן.
ב-1998 החלה לשחק גם בתיאטרון הקאמרי, כשהשתתפה בהצגה "אשכבה" מאת חנוך לוין ובבימויו. בשנת 2000 השתתפה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים עם ההצגה "שמוליק חבר חדש" מאת סיגל אבין. ההצגה זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל, ושולבה ברפרטואר התיאטרון הארצי לנוער, בו שיחקה פוקס גם בהצגה "ג'ונגל בחירות". ב-2010 שיחקה בתיאטרון חיפה בהצגה "מחיר הכבוד" מאת יעקב גורדין בבימויו של רוני פינקוביץ. ב-2011 החלה לשחק גם בתיאטרון באר שבע בהצגה "למה לא באת לפני המלחמה" בתפקיד גיטה, מאת עינת ברנובסקי, על פי ספרה של ליזי דורון ובבימויה של חגית רכבי ניקוליבסקי. החל מ-2016 משחקת בתיאטרון העברי בהצגה "אול יו ניד איז רב" מאת ארז שלם וגדי צדקה ובבימויו של צדקה.
החל מ-2013 משחקת בתיאטרון תמונע במופע "Fairy Tale" שכתבה וביימה לצד חברתה יהודית ג'ינג'ר.
בקולנוע.
את תפקידה הראשון בקולנוע מילאה פוקס בשנת 1995 כשהשתתפה בסרט "ילדי קניון הזהב" מאת דניאל אסף ובבימויו. ב-2001 שיחקה לצד איילת זורר והילי ילון בסרט הטלוויזיה "לילה ללא לולה". ב-2003 שיחקה בסרט "האסונות של נינה". בשנת 2005 שיחקה לצד רבקה מיכאלי, קרן מור וטל פרידמן בסרטה של ג'ולי שלז "מוכרחים להיות שמח", ועל משחקה זכתה בפרס אופיר לשחקנית הראשית. לאחר הזכייה השתתף הסרט בפסטיבל ירושלים, פוקס זכתה בפרס בפסטיבל לקולנוע בצרפת ובפסטיבל סירקיוז, של הפסטיבל לקולנוע עצמאי בניו יורק 2006.
ב-2009 השתתפה פוקס בסרט הביכורים של אורי רביד ועודד רסקין, "אילי ובן", בתפקיד המחנכת של אילי. ב-2014 שיחקה בתפקיד מירה בסרטה של ג'וליה פון היינץ "המסע של האנה", פרויקט ישראלי-גרמני, לצד קרולין שוך, דורון עמית, ליא קניג ושחקנים ישראלים וגרמניים נוספים. ב-2016 שיחקה בסרט "פנסיון פראכט" בתפקיד תרזה. ב-2017 שיחקה בסרטה של מיכל בת-אדם "הדרך לאן".
בטלוויזיה.
ב-2002 גילמה את סוזי בקומדיית המצבים "שאול" מאת דבל'ה גליקמן ששודרה בערוץ 3 בכבלים. בשנת 2003 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "תיק סגור" לצד דני גבע. ב-2004 שיחקה בתפקיד אורח באופרת הסבון "מיכאלה" וב-2006 בסדרה "לא הבטחתי לך". ב-2007 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "בובות" בתפקיד דנה בן שושן. ב-2009 שיחקה את נירה בסדרת הילדים "קופיקו" ע"פ ספרה של תמר בורנשטיין-לזר. ב-2011 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "ילדי ראש הממשלה" לצד רמי הויברגר וב-2013 בתפקיד אורח בסדרה "בית המשאלות" ששודרה בערוץ 1.ב-2018 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "על הספקטרום".
ביוני 2019 החלה לגלם את שושנה תמיר בסדרה "בת אל הבתולה" בהוט בידור ישראלי.
ב-2022 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "העיר הטובה " בתפקיד אמא של תלמידה .
סברי אל בנה
צברי ח'ליל אלבנא
פרננדו סור
פרננדו סור (בספרדית: Fernando Sor; הוטבל ב-14 בפברואר 1778 - 10 ביולי 1839), גיטריסט ומלחין ספרדי יליד ברצלונה. בספרד הוא מכונה לעיתים "מוצרט של הגיטרה".
נולד למשפחה מכובדת ואמידה בסביבות פברואר 1778. התאריך המדויק אינו ידוע אך כיום יודעים שב-14 בפברואר ב-1778 הוטבל בטקס הנוצרי בעיר ברצלונה שבספרד.
כבר מגיל צעיר היה סור גיטריסט ומוזיקאי מחונן, אך הוריו נשמרו מעידוד יתר של נטיותיו המוזיקליות, מחשש שאלה יסיטו אותו מלימודי הלטינית. סור, שהיה בן פחות מ-11, התחיל אפוא לחבר מוזיקה למילים לטיניות כדי להרשים את הוריו, ואף המציא שיטה משלו לכתיבת תווים, מעלל לא קטן בהתחשב בכך, שעד אז לא קיבל שום הכשרה מוזיקלית רשמית.
ראש קתדרלת ברצלונה, שעמד על כישרונו של הילד בן ה-11 או 12, גילה בו עניין, אך אביו מת זמן קצר אחרי שנרשם ללימודים בבית הספר של הקתדרלה ואמו לא יכלה לעמוד בתשלומי שכר הלימוד. בערך באותו זמן שמע גם אב המנזר החדש של מונטסראט על כישרונו וגייס מימון לימודי הנער בבית הספר של מקהלת ל'אסקולניה במנזר הבנדיקטי סנטה מריה דה מונטסראט, סמוך לברצלונה, שם למד מוזיקה ועשה חייל בלימודיו. מזכרונות שכתב כעבור שנים מסתבר, שגם נקשר למקום וזכר את תקופת ילדותו שם לטובה כל חייו. אלא שאמו נוכחה לדעת, שעיסוקו במוזיקה מרחיק אותו יותר ויותר מן המסלול שנבחר בשבילו, אם בצבא ואם במנהל, ובעצת ידידים הוציאה אותו מן המנזר והעבירה אותו לבית ספר צבאי לארבע השנים הבאות. אף על פי כן, סור מצא זמן גם בחיי הצבא לנגן ולהלחין מוזיקה. תוך כדי הלימודים התמנה לקצין זוטר בחיל של הגנרל ויוס (General Vives) והמשיך להלחין בזמנו החופשי, אופרות ומוזיקה לגיטרה. נגינתו על פסנתר וגיטרה הרשימה את מפקדיו והם העלו אותו לדרגת סגן - צבא ספרד באותה תקופה תמך ועודד מוזיקאים. בסביבות סוף המאה ה-18, לאחר ששהה ארבע שנים בבית הספר הצבאי, עבר סור למדריד, שם מצא את פטרוניתו הראשונה, הדוכסית מאלבה, שהייתה גם הפטרונית של הצייר והגרפיקאי המפורסם פרנסיסקו דה גויה. יחסה של הדוכסית לאמנים היה שונה מן המקובל על האריסטוקרטים שתמכו באמנות. במקום ללחוץ עליו לכתוב חומר ספציפי למענה, הקצתה לו סטודיו בתוך ביתה ואפשרה לו לעבוד על היצירות שלו בקצב המתאים לו.
ב-1808, בשיא שלטונו של נפוליאון, פלש הצבא הצרפתי לספרד. בתקופה זו החל סור לכתוב יצירות רבות לגיטרה. רוב הקטעים שנשמרו מאותה תקופה היו קטעים לאומניים, שנכתבו או לקול בליווי גיטרה או לסולו גיטרה. מטרת שירים אלו הייתה לעודד את צבא ספרד ואת אזרחיה; למרות האמונה שרווחה בקרב הציבור סור היה פטריוט מסור. לאחר תבוסתו של צבא ספרד קיבל תפקיד ניהולי תחת הממשל הצרפתי. היצירות שכתב בתקופה זאת היו פשוטות ודלילות, אולי כביטוי לרתיעתו משירות כוחות הכיבוש. עם זאת, סור היה אדם מציאותי ועשה את המוטל עליו.
מספר שנים לאחר מכן, הביס הצבא הספרדי את הצרפתים וגירשם. סור הרגיש שעליו לעזוב את ספרד, כמוהו כאמנים ואריסטוקרטים רבים, שהתיידדו עם הצרפתים. סור מעולם לא חזר למולדתו. לאחר עזיבת ספרד ב-1813, נלווה אל הצרפתים בחזרה לפריז, שם השתקע. פריז נתנה לו השראה להלחין, ואת רוב יצירותיו לגיטרה (יותר ממאה יצירות אשר ידוע על קיומן) הלחין בעיר זו. סור נסע לתקופה מסוימת ללונדון (1815 - 1823), שם התקבל בכבוד רב בעיקר הודות לאופרות והיצירות לפסנתר שחיבר. גם ארבעה מהבלטים שלו הופקו בלונדון, וסייעו לקדם ולהגדיל את פרסומו.