הבעיה של קביעת המיקום המדויק של ספינות בלב ים הטרידה סוחרים ויורדי ים במשך מאות שנים. הספרדים הציעו פרס למי שימצא שיטה לקביעת קו האורך המדויק של גופים כבר ב-1590. ההולנדים הציעו פרס דומה בתחילת המאה ה-17. עם התפתחות האימפריה הבריטית בעיה זו החלה להעסיק גם אישים באנגליה. ללא שיטה מדויקת נאלצו נווטים להשתמש בניווט מקורב, שהיה קשה במיוחד בהפלגות למרחקים ארוכים. ב-1707 אסון טביעת הצי האנגלי ליד איי סילי גבה את חייהם של בין 1,400 ל-2,000 מלחים וחידד את הצורך במציאת שיטות ניווט מדויקות.
ויסטון התעניין בנושא עוד כשהיה פרופסור בקיימברידג'. הוא חבר להמפרי דיטון, שהיה גם הוא מתמטיקאי ותלמיד של ניוטון, ויחד הם הציעו שהממשלה תיקח חלק בפתרון הבעיה. הם פרסמו את הצעתם בעיתונות והביאו אותה גם בפני ניוטון, האלי, קוטס וקלארק. ארבעת האחרונים, יחד עם ויסטון, הביאו את הנושא בפני ועדה של בית הנבחרים. בעקבות המפגש נחקק "אקט קווי האורך" של 1714 (Longitude Act), שכונן את ועדת קו האורך והבטיח פרסים כספיים מכובדים למי שימצא פתרון לבעיה. לפי החוק הובטחו הפרסים הבאים ללא תלות בשייכות ללאום: 10,000 ליש"ט למי שימצא דרך לקבוע מיקום ברמת דיוק של מעלה אחת; 15,000 ליש"ט לשיטה אמינה ברמת דיוק של שני שלישים מעלה; ו-20,000 ליש"ט למי שיציע שיטה מדויקת בטווח של חצי מעלה.
ויסטון ודיטון הציעו רעיונות משלהם לפתרון הבעיה. ב-1714 הם הציעו שספינות שיעגנו במרווחים קבועים לאורך האוקיינוס האטלנטי ירו פגזים בזמנים מוגדרים מראש. הם טענו ששיטה זו תאפשר לנווטים על סיפון אוניות לחשב את מיקומם המדויק על פי הזמן שעובר בין הרגע בו הם רואים את הניצוץ לרגע בו הם שומעים את הפיצוץ. הצעה זו לא התקבלה משום שלא הייתה פרקטית. בשנים 1718–1723 ערך ויסטון ניסויים לחישוב קו האורך באמצעות עיגולי הרכנה . כחלק מהניסוי הוא שלח מכשירים על גבי ספינות שהפליגו לאזורים שונים בעולם. ההצעה לא התקבלה, אך הולידה מפה של תעלת למאנש, שהייתה אולי הראשונה להתבסס על נטייה מגנטית. הצעות נוספות של ויסטון היו חישוב באמצעות ליקויי חמה ובאמצעות ליקויים של ירחי צדק.
על הנבואה וביקורת כתבי הקודש.
בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 היה בבריטניה פולמוס באשר לסמכות ולמשמעות של הנבואות בברית הישנה ובחדשה, ולגבי היכולת של נבואות אלה להוכיח בוודאות את צדקת הדת הנוצרית. אינטלקטואלים רבים, וביניהם ניוטון, ראו בפרשנות מילולית של הנבואה הוכחה ודאית כזו. במילים של ניוטון, "הוא [אלוהים] נתן את... הנבואות של הברית הישנה, לא כדי לספק את הסקרנות של בני האדם... אלא כדי שבעקבות התגשמותן הן יוכלו להיות מפורשות... וכתוצאה מכך ההשגחה שלו עצמו, ולא של המפרשים, תתגלה לעולם". אחרים, כגון הדאיסטים, העדיפו טיעונים שאינם מתייחסים לנבואות ספציפיות או מעשים ספציפיים של האל.
כמו שעשה בתחומים אחרים, ויסטון אימץ בנושא גישה דומה לזו של ניוטון. אולם, כדי להוכיח את צדקת הנצרות, הוא נקט בגישה כמותית ובהרצאותיו הוא הזכיר יותר מ-300 נבואות מכתבי הקודש, שלגישתו התגשמו ובכך גילו את צדקת הנצרות. בכתיבה שלו בנושא, הוא ניסה לקבוע פרמטרים לפרשנות ראויה של הנבואה, ובכך ליצור מעין מדע רציונלי ומדויק של הרמנויטיקה.
כדי להגדיל את כמות הנבואות שניתן להוכיח את התגשמותן, כלל ויסטון במחקרו גם ספרים חיצוניים ואת הבשורות האפוקריפיות. בנוסף, הוא ביקש לבאר קטעים בתנ"ך שבצורתם הנוכחית קשה לפרשם באופן מדויק. לצורך כך הוא פרסם ב-1722 את ה"מסה לקראת ההשבה של הטקסט המקורי של הברית הישנה". נקודת המוצא של המסה היא שהמעתיקים היהודים של התנ"ך השחיתו במכוון את נוסח המסורה ואת תרגום השבעים על מנת לבלבל את הנוצרים, וכתוצאה מכך הטקסט הקיים של הברית הישנה אינו זהה לטקסט המקורי. במסה הוא "תיקן" את הטקסט על מנת להוכיח התגשמות הנבואות ולחזק את סמכות הכתבים עצמם.
לוויסטון היו גם נבואות משלו. הוא ניבא שבית המקדש יבנה מחדש בשנת 1766, היהודים ישובו לארץ הקודש ויחל המילניום, אלף השנים של גן עדן עלי אדמות. לצורך כך הוא בנה בשנת 1726 דגם של בית המקדש, והרצה לגביו בחצר המלכה אן. ההשראה לדגם שיצר של בית המקדש השלישי, היא נבואת יחזקאל. הדגם לא קיים כיום. ב-1736 הוא גרם לבהלה בלונדון כשניבא שהעולם יגיע לקצו ב-16 באוקטובר באותה השנה, בעקבות מעבר של שביט בסמוך לכדור הארץ.
ויסטון כתב עשרות ספרי דת שעסקו בתאולוגיה, היסטוריה של הנצרות, ליטורגיה, דמונולוגיה, ניסים ועוד. ב-1745 הוא הוציא תרגום מיוונית לאנגלית של הברית החדשה על פי הנוסח של תאודור בזה .
תרגום קדמוניות היהודים.
ויסטון החל להתעניין בכתבים של יוספוס פלאביוס כחלק מעבודתו על הכרונולוגיה של אירועים בכתבי הקודש ומאמציו לתקן את נוסח התנ"ך ולנקותו מטעויות. ב-1733 הוא פרסם שתי עבודות על יוספוס מתוך כוונה שיהוו הכנה לתרגום עתידי. ייתכן שהמניע ליצירת תרגום לאנגלית של קדמוניות היהודים היה שבנו ג'ון פתח עסק לפרסום וממכר ספרים והיה למוציא לאור של ויסטון, כך שפרסום ספר מצליח היה עוזר לו בעסקיו. עם זאת, בשוק האנגלי כבר היו קיימים תרגומים של הספר, ביניהם תרגום מצליח של רוג'ר ל'אסטרנז'. בשנים 1735–1737 הוא פרסם את התרגום בחלקים עבור מנויים. ביולי 1737 הספר השלם יצא לאור. התרגום היה במהרה למהדורה הנמכרת ביותר של הספר. הוא נותר פופולרי במשך יותר מ-200 שנה והודפס ביותר מ-200 מהדורות.
על אף הצלחת התרגום, ידוע היום שקיימים בו אי-דיוקים רבים. ויסטון טען שיוספוס היה יהודי-נוצרי או אביוני.
שתולים (סדרת טלוויזיה טורקית)
İçerde (באנגלית: Inside, בעברית: שתול/בפנים) היא סדרת דרמה טורקית מסוגת אקשן, ששודרה לראשונה 19 בספטמבר 2016 עד לתאריך 19 ביוני 2017, בערוץ הטורקי Show TV. ובארץ ישראל הטלנובלה הטורקית שודרה פעמיים, כאשר ההקרנה הנוספת החלה בין התאריכים 5 בנובמבר 2019 - עד 2016. מככבים בה צ'אגאטאי אולוסוי, אראס בולוט אינמלי, צ'טין טקינדור, בנסו סוראל ודמלה קולביי. שני השחקנים הראשיים צ'אגאטאי אולוסוי, ואראס בולוט אינמלי קיבלו ביקורות ופידבקים חיוביים על משחקם. את הסדרה ביים אולוץ' ביירקטאר.
עלילה.
הסדרה עוקבת אחרי סיפורם של שני אחים, סארפ (צ'אגאטאי אולוסוי), ואומוט (אראס בולוט אינמלי), אשר הופרדו בילדותם, ובסופו של דבר שניהם גדלים לצדדים שונים של החוק.
אביהם של אומוט וסארפ, מטין, עובד כרוצח שכיר באחד ממנהיגי המאפיה החזקים ביותר ברחבי איסטנבול, ג'לאל דומאן (צ'טין טקינדור). כאשר מטין נאסר, ג'לאל חוטף את ילדו הקטן של מטין בן השלוש אומוט כדי לוודא שמטין לא יבגוד וילשין עליו אל המשטרה. סארפ ואמו פוסון (ניהאל קולדס) אף פעם לא גילו את האמת מאחורי ההיעלמות של אומוט, כאשר מטין מת בבית הכלא מבלי לגלות להם שום דבר. שניהם חושבים שאומוט מת אחרי שהמטה המרכזי ללוחמה בפשע מאורגן מביאה להם את חולצתו של אומוט המלאה בדם, וסארפ גדל ומאשים את עצמו למה שקרה לאחיו ונרדף ללא הפסקה בגלל אובדנו.
שנים עברו, סארפ הורחק מאקדמיית לשיטור שבוע לפני סיום שנת לימודיו על ידי מפקדו, יוסוף קאיה (מוסטפא אוגרולו). בטקס הסיום לשנת לימודיו, הוא תוקף את יוסוף בנשק חם ונשלח למאסר עולם לשנה שלמה. לאחר מכן נחשף כי סארפ ויוסוף תכננו הכל על מנת שסארפ יסתנן לתוך כנופייתו של ג'לאל כשוטר סמוי כדי לעזור למשטרה לעצור אותו.
סארפ נחוש אפילו יותר כדי לחסל את ג'לאל אחרי שמגלה שהוא עומד מאחורי ההיעלמותו של אחיו אומוט. הדברים מקבלים תפנית בלתי צפויה כאשר סארפ מוצא את עצמו מתאהב במלק יילדיז (בנסו סוראל), בתו המאומצת ועורכת דינו של ג'לאל, אשר לא יודע שהם קרובים אחד לשני, בנוסף היא חברתו הקרובה ביותר של אחיו אומוט.
אומוט, שינה את שמו למרט קאראדג, אשר לא זוכר דבר על משפחתו, ועל כן נאמן רק לג'לאל, כאשר מאמין שהציל אותו ואת מלק מהתעללות שהם נאלצו לסבול ברחובות. בעזרתו של ג'לאל מרט נהפך לשוטר יחד עם קבוצתו של יוסוף, כאשר מרגל (חפרפרת) בהוראות ג'לאל. אחרי שמרט מתאהב באיילם איידין (דמלה קולבוי), חברת הילדות של סארפ, נאמנותו לג'לאל נבחנת שוב ושוב עד כדי כך שהוא מתחיל להתלבט במעשיו. דברים נהיו מסובכים יותר, כאשר בין מרט לפוסון מתפתח מערכת יחסים קרובה ועמוקה מבלי לדעת שהיא אמו הביולוגית, ויריבות קשה עם סארפ, לא מודעים שהם משפחתו האמיתית.
שחקנים ודמויות.
אסיר לשעבר שהופך לחלק מכנופייתו הפנימית של ג'לאל, אשר למעשה צעד זה נראה כמו עקבותיו של אביו אשר עבד גם עם ג'לאל. הוא למעשה עובד כשוטר סמוי בהוראתו של יוסוף קאיה כדי לאסור את ג'לאל דומאן, אשר מאשים אותו במותו של אביו, ובהיעלמותו של אחיו אומוט, אשר משפיע עליו. לסארפ יש בעל רגש מאוד חזק של צדק, חכם ובעל כלים רבים. מצליח להרוויח את אמונו של ג'לאל, ואינו מתגלה כשוטר. הוא מתאהב במלק, בתו של ג'לאל, ומוצא את עצמו מסוכסך עם מרט קארדאה אשר למעשה הוא אחיו הביולוגי, אומוט. בסוף הסדרה סארפ הופך למפקד במטה המרכזי ללוחמה בפשע מאורגן, והופך לחבר של איילם.