מזכירות הממשלה, שבראשה עומד מזכיר הממשלה, אחראית בין השאר על:
על אף אופיו הטכני והפקידותי, נחשב תפקיד מזכיר הממשלה לתפקיד יוקרתי בצמרת הממשל הישראלית וכנקודת זינוק מבטיחה לקריירה ציבורית ופוליטית, ורבים ממזכירי הממשלה היו, לימים, לשרים בכירים ואף לשופטים בבית המשפט העליון ולנשיא המדינה.
רודיון מלינובסקי
רודיון יקובלביץ' מלינובסקי (ברוסית: Родион Яковлевич Малиновский; 23 בנובמבר 1898 - 31 במרץ 1967) היה מצביא במלחמת העולם השנייה, מרשל ברית המועצות, שר ההגנה של ברית המועצות בשנים 1957–1967, ממוצא יהודי קראי.
קורות חיים.
קריירה מוקדמת.
מלינובסקי נולד בעיר אודסה שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).שמו המקורי היה רובים (ראובן), אך הוא שינה אותו לשם בעל צליל סלבי - רודיון. אביו היה קראי ואמו - אוקראינית. מלינובסקי נולד מחוץ לנישואין וגדל בבית אמו. כאשר היה בן 13 עזב את הבית בגלל סכסוך עם אביו החורג. הוא נדד בדרום רוסיה ועבד בעבודות מזדמנות.
בשנת 1914, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב לצבא האימפריה הרוסית. לחם ביחידת מקלעים בחזית דרום-מערבית, שם נפצע וזכה בעיטור על אומץ לבו. בשנת 1916 במסגרת חיל המשלוח הרוסי הגיע לצרפת, ולאחר פרישת האימפריה הרוסית מהמלחמה גויס ללגיון הרוסי מרוקני, אשר עד לסיום מלחמת העולם הראשונה לחם בצרפת. על לחימתו זכה בשני עיטורים צרפתיים וקודם לדרגת רב-סמל.
בשנת 1919 חזר לרוסיה והתגייס לצבא האדום. במהלך מלחמת האזרחים לחם בסיביר נגד הכוחות הלבנים. תפקידו האחרון במלחמה היה מפקד פלוגה.
לאחר המלחמה נשאר בצבא ומילא שורה של תפקידים פיקודיים. בשנים 1927–1930 למד באקדמיה צבאית של המטה הכללי. בשנת 1937 נשלח לספרד, שם היה יועץ צבאי בכיר בצבא הרפובליקנים, במהלך מלחמת האזרחים.
בשנת 1938 חזר לברית המועצות ומונה למרצה בכיר באקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
בשנת 1941, סמוך לפלישת הגרמנים לברית המועצות, מונה מלינובסקי לפקד על הקורפוס ה-48, שהיה חלק מהארמייה התשיעית, והתפרס בגבול עם רומניה. בתחילת אותה שנה הועלה לדרגת גנרל.
מלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם השנייה נלחם בדרום אוקראינה, תחילה כמפקד הקורפוס ה-48 ולאחר מכן כמפקד הארמייה השישית. בדצמבר 1941 מונה לפקד על החזית הדרומית. בעקבות כישלון במבצע וורונז'-וורושילובגרד בקיץ 1942 הוא הורד מפיקוד החזית ומונה למפקד ארמייה ה-66, אשר לחמה צפונית לסטלינגרד. לאחר כיתור הארמייה השישית של הוורמאכט בסטלינגרד, פיקד על ארמיית המשמר השנייה שהדפה את ניסיון קבוצת ארמיות דון בפיקודו של אריך פון מנשטיין לפרוץ את הכיתור. על פועלו בקרבות אלו הועלה מלינובסקי לדרגת גנרל-קולונל ועוטר בעיטור סובורוב דרגה-1.
לאחר סיום המערכה בסטלינגרד מונה מלינובסקי במרץ 1943 למפקד החזית הדרום-מערבית שהפכה באוקטובר אותה שנה לחזית האוקראינית השלישית, עמה השתתף בשחרור אוקראינה הדרומית במסגרת מבצע דנייפר-קרפטי. בין הערים ששוחררו על ידי הכוחות בפיקודו הייתה גם עיר הולדתו - אודסה.
בקיץ 1944 מונה למפקד החזית האוקראינית השנייה. באוגוסט-ספטמבר אותה שנה, יחד עם גנרל פיודור טולבוחין (מפקד החזית האוקראינית השלישית), תכנן וביצע את מבצע ההתקפה רחב ההיקף ברומניה. במסגרת המבצע (אשר כונה מבצע יאשי-קישינב) הצליחו הכוחות הסובייטיים לכתר ולהשמיד את קבוצת ארמיות דרום אוקראינה של הוורמאכט ואת רוב הצבא הרומני. ניצחון זה הביא לקריסת משטרו של יון אנטונסקו ברומניה. בעקבות כך החליפה רומניה צד - ומעתה נלחם צבאה לצידן של בעלות הברית.
לאחר הניצחון המוחץ ברומניה נקרא מלינובסקי למוסקבה, שם העניק לו שליט ברית המועצות יוסיף סטלין אישית את הדרגות של מרשל ברית המועצות. מלינובסקי פיקד על הכוחות שכבשו את בודפשט ווינה ושחררו את ברטיסלאבה. על חלקו במבצעים אלו הוענק למלינובסקי העיטור הגבוה ביותר - "עיטור הניצחון".
לאחר המלחמה.
לאחר סיום המלחמה באירופה נשלח מלינובסקי למזרח הרחוק של ברית המועצות, שם פיקד על חזית טרנסבאיקל במלחמה עם יפן. על חלקו במלחמה זו הוענק לו תואר "גיבור ברית המועצות".
בשנת 1947 מונה למפקד העליון של כוחות הצבא האדום באזור המזרח הרחוק. ב-1952 נעשה חבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית. ב-1956 מונה על ידי מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב לסגן שר ההגנה.
ב-1957 ירש את מקומו של גאורגי ז'וקוב בתפקיד של שר ההגנה לאחר שהלה הודח, ושימש בתפקיד זה עד מותו. בשנת 1958 הוענק לו פעם נוספת תואר של גיבור ברית המועצות. מלינובסקי זכה להערכה עצומה בקרב הציבור כולו והצבא בפרט. בתקופתו התחזק מאוד הצבא האדום, ומאזן הטילים הגרעיניים בין ארצות הברית וברית המועצות קטן מאוד עד כדי שוויון.
מלינובסקי היה בין המשתתפים הפעילים ב"הפיכת החצר", כאשר הודח ניקיטה חרושצ'וב מתפקידו והוחלף בליאוניד ברז'נייב.
מלינובסקי כתב שני ספרי זכרונות: "גדולת הניצחון" ו"החיילים של רוסיה". הוא נפטר ב-31 במרץ 1967 במוסקבה ונקבר ליד חומת הקרמלין.
אנדריי גרצ'קו
אנדריי אנטונוביץ' גרצ'קו (ברוסית: Андрей Антонович Гречко;17 באוקטובר 1903 - 26 באפריל 1976), מצביא סובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה, מרשל ברית המועצות, שר ההגנה של ברית המועצות בשנים 1967–1976.
קורות חיים.
אנדריי גרצ'קו נולד בכפר גולודייבקה שבמחוז רוסטוב במשפחת איכרים. בגיל 16 התנדב לצבא האדום. במהלך מלחמת האזרחים הוא לחם במסגרת דיוויזיית הפרשים ה-11 שהייתה חלק של ארמיית הפרשים הראשונה. לאחר תום המלחמה נשאר לשרת בצבא. בשנת 1926 סיים בית ספר לקציני חיל הפרשים. מילא שורה של תפקידי פיקוד ומטה - ממפקד המחלקה עד לראש מטה של דיוויזיית פרשים. ביולי 1941, זמן קצר לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות, הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד דיוויזיית פרשים. בתחילת 1942 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד קורפוס פרשים. היחידות בפיקודו של גרצ'קו הצטיינו בקרבות הבלימה של ההתקפה הגרמנית באזור הקווקז בקיץ 1942. באותה שנה מונה למפקד הארמייה ה-56 שהשתתפה בשחרור צפון קווקז וחצי האי טמן.
באוקטובר 1943 מונה לסגן מפקד החזית האוקראינית הראשונה, והיה בין מתכנני המבצע לשחרור קייב. בדצמבר 1943 מונה למפקד ארמיית המשמר הראשונה, עליה פיקד עד סוף המלחמה. הכוחות בפיקודו השתתפו בשחרור אוקראינה המערבית, חציית הרי הקרפטים ושחרור צ'כוסלובקיה.
לאחר סיום המלחמה מונה אנדריי גרצ'קו למפקד המחוז הצבאי קייב. בשנים 1953-1957 פיקד על הכוחות הסובייטיים בגרמניה המזרחית. בהיותו מפקד כוחות ברית המועצות בגרמניה ארגן ופיקד על דיכוי המרד המזרח-גרמני. בשנת 1955 הועלה לדרגת מרשל ברית המועצות. בין השנים 1957-1960 היה מפקד זרוע היבשה, ובשנים 1960-1967 כיהן כמפקד עליון של כוחות ברית ורשה.
בשנת 1967 מונה לשר ההגנה של ברית המועצות ושירת בתפקיד זה עד מותו. בנוסף, היה גם חבר בפוליטביורו.
לקראת סוף מלחמת יום הכיפורים ב-22 באוקטובר 1973 אישר גרצ'קו ליועצים הסובייטים שהפעילו את חטיבת טילי הסקאד שהוצבו במצרים לשגר מטח טילי סקאד לעבר כוחות צה"ל. כתוצאה מהמטח נהרגו שלושה חיילי צה"ל.
הוא נפטר ב-26 באפריל 1976 ונקבר במוסקבה ליד חומת הקרמלין.
מרשל אנדריי גרצ'קו זכה לעיטורים רבים במהלך שירותו הצבאי: 6 עיטורי לנין, 3 עיטורי הדגל האדום, 3 עיטורי סובורוב, 2 עיטורי קוטוזוב, 2 עיטורי בוגדן חמלניצקי. בנוסף לעיטורים אלו הוענקו לו מספר עיטורים של מדינות זרות: פולין, צ'כוסלובקיה, בריטניה וארצות הברית.
כמו כן הוענק לו פעמיים התואר גיבור ברית המועצות.
דמיטרי אוסטינוב
דמיטרי פיודורוביץ' אוסטינוב (ברוסית: Дми́трий Фёдорович Усти́нов; 17 באוקטובר 1908 – 20 בדצמבר 1984) היה מדינאי ואיש צבא סובייטי.
אוסטינוב נולד בשנת 1908 בעיר סמרה במשפחת פועלים. בשנת 1922 התנדב לצבא האדום והשתתף בקרבות במרכז אסיה הסובייטית. לאחר שחרור מהצבא עבד במפעל בתור מסגר והיה פעיל במפלגה. התחיל ללמוד הנדסה ועם סיום הלימודים באוניברסיטה טכנית בלנינגרד בשנת 1934 החל לעבוד במפעלי תעשייה ביטחונית.
ב-1941 מונה לתפקיד שר התעשייה הצבאית והיה בתפקיד זה עד לשנת 1957. היה מועמד לחברות בפוליטביורו מאז 1965. ב-1976 נעשה חבר בפוליטביורו, מונה לשר ההגנה והוענקה לו הדרגה הגבוהה ביותר בצבא הסובייטי: מרשל ברית המועצות. זאת תוך דילוג על דרגות ביניים ולמרות שלא היה בשרות פעיל מאז שנות ה-20.
היה בעל השפעה גדולה בתקופת ליאוניד ברז'נייב. ביחד עם אנדריי גרומיקו, מיכאיל סוסלוב ויורי אנדרופוב היה חבר ב"פוליטביורו קטן" בו התקבלו החלטות חשובות.
בתקופתו התעצם מאוד הצבא הסובייטי וברית המועצות פלשה לאפגניסטן. נשאר בתפקיד זה עד מותו.
לאחר מותו שונה שמה של העיר איז'בסק על שמו, אך כאשר גורבצ'וב עלה לשלטון הוחזר שמה המקורי של העיר. מחזיק בשיא מקבלי עיטור לנין (11 פעם).
ארביד פלשה
ארביד פלשה (בלטבית: Arvīds Pelše; 7 בפברואר 1899 - 29 במאי 1983) מדינאי סובייטי ממוצא לטבי.