בשנת 1807 הוחל חוק המחייב ביצוע חיסון נגד אבעבועות שחורות לכלל האוכלוסייה במדינת מסצ'וסטס, מה שהוביל לתנועות מאורגנות של מתנגדי חיסונים בשם החירות וחופש הפרט. ההתנגדות הובילה, לביטול החוק בחלק ממדינות ארצות הברית (אילינוי, מינסוטה, קליפורניה ועוד). כיום נהוגה שיטת "התמריץ השלילי", אין חובת חיסון אך כניסת הילד לבית הספר מותנת בהשלמת כל חיסוני החובה. החוק מאפשר פטור על רקע רפואי (בכל המדינות), ומשנת 2006, ניתן לקבל פטור מטעמים דתיים (ב-48 מדינות) או אמונות אישיות (ב-19 מדינות).
החוק באיטליה.
עד מרץ 2018 החוק באיטליה חייב לחסן ארבעה חיסונים בלבד. במרץ 2018 נחקק חוק שהורים יחויבו לוודא שילדיהם מקבלים לפני תחילת שנת הלימודים עשרה חיסונים. באוגוסט 2018 הממשלה השעתה החלטה זו.
הצעות חוק בישראל.
נכון לשנת 2021, בישראל חובת חיסונים מוסדרת בסעיף 19 לפקודת בריאות העם. עקב התפרצות מחלת החצבת בישראל לקראת סוף שנת 2018 החלו בכנסת יוזמות חקיקה שמטרתן להסדיר את הנושא. בין ההצעות ניתן לראות סנקציות כלכליות, ומניעת גישה למוסדות חינוך לילדים שאינם מחוסנים.
ז'אן פיאג'ה
פיאג'ה
יה אלי וגואלי
יה אלי וגואלי הוא פיוט המושר בקהילות אשכנז המזרחי, בשלוש הרגלים. הפיוט נאמר אחרי קריאת התורה, קודם אמירת 'אשרי יושבי ביתך', והוא משמש 'רשות' לתפילת המוסף.
מקור הפיוט ומחברו.
מחבר הפיוט אינו ידוע, יש שכתבו שהאקרוסטיכון של הפיוט הוא 'יהודה', בעקבות כך יש שייחסו את הפיוט לרבי יהודה הלוי, אך אחרים דחו השערה זו מאחר שהאקרוסטיכון של הפיוט הוא 'יהודא', ורבי יהודה הלוי היה חותם את שמו 'יהודה' עם האות ה"א בסוף השם, ולא באל"ף.
הפיוט מוזכר בהגהות לספר המנהגים של יצחק אייזיק מטירנא, אך אין ידוע מידי מי יצאו הגהות אלה, ונראה שזמנם מאוחר יותר. הפיוט נדפס ב'יוצרות פולין', דפוס ונציה שנת שצ"ו.
מהות הפיוט ותוכנו.
רבים התקשו בכוונתו של הפייטן, למה רמזו דבריו, ויש שכתבו בעקבות כך, שהפיוט מיוסד על פי הקבלה. אך אחרים טענו שהפיוט סובל משינויים רבים בעקבות הצנזורה ששלטה בה, ולכך קשה להבין כוונתו.
מנהגי אמירתו.
כאמור פיוט זה נאמר בשלושת הרגלים קודם התחלת תפלת המוסף לפני אמירת ה'אשרי', והוא משמש כעין פתיחה ונטילת רשות. יש נוהגים שלא לומר את הפיוט בשבת, וכן בימים שבהם אומרים 'יזכור', אין נוהגים לאומרו. בטעם הדבר יש שכתבו מאחר שבימים אלה ישנו הפסק בין קריאת התורה למוסף ('יקום פורקן', ו'יזכור'), לא רצו להפסיק בפיוטים נוספים.
יש שטענו שהסיבה לכל דיני אי אמירתו, היא שהפיוט נתקן בחוץ לארץ, שבו נהוג יום טוב שני, ויש ימים מרובים שאפשר לאומרו, אבל בארץ ישראל שאין יום טוב שני, נוהגים לאומרו בכל חג, מלבד חגים שאומרים בהם יזכור.
שינויי נוסחאות.
בחג הפסח יש שנהגו להשמיט את המילים 'ותודה' מאחר שאין מקריבים קרבן תודה בפסח, (וכפי שמטעם זה אין אומרים 'מזמור לתודה' בימי חול המועד פסח). אחרים דחו טענו זו מאחר שאף קרבן אשם אינו קרב ביום טוב, וכוונת הפייטן כפי הנראה הייתה על כל סוגי הקרבנות באופן כללי.
בחלק מהנסחאות הגרסה היא "בנתיבות לב, עולם לבלב", אך בהרבה נוסחאות אחרות הנוסח הוא "בנתיבות לב, לבלב", וכך הוא בנוסח הנפוץ כיום.
בנוסח סידור השל"ה נדפס: "כל אדמתך", אך ברוב הדפוסים הנוסח הוא "כל גוי אדמתך".
לחנים.
לחנים רבים נתחברו על פיוט זה, ואף נשתמרו לו כמה לחנים עתיקים בקהילות שונות.
בשנת 2008 חידש הזמר ניצן-חן רזאל לחן ששמע מהרב צפניה דרורי, אשר התוודע אליו במסגרת תפקידו כתחקירן באתר הזמנה לפיוט. לחן זה זכה אף לגרסאות כיסוי שונות, ביניהן של אפרת גוש, ואחרים.
גזה גארדוני
גזה גארדוני, שמו בלידה גזה ציגלר (בהונגרית: Gárdonyi Géza, בלידה: Ziegler Géza, 3 באוגוסט 1863 בגארדוני-אגארדפוסטה - 30 באוקטובר 1922 באגר) היה סופר, משורר, מחזאי ועיתונאי הונגרי, חבר לשם כבוד באקדמיה ההונגרית למדעים. גארדוני היה מצד אביו בן למשפחה הונגרית בעלת שורשים גרמניים. ספריו התמקדו בעיקר בחיי הכפר ההונגרי ובאירועים מתולדותיהם של האגן הפאנוני ושל הונגריה.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.
גזה גארדוני נולד בשנת 1863 בגארדוני-אדארדפוסטה, בקצה המערבי של הונגריה, במחוז פייר. הוא נולד תחת השם גזה ציגלר והיה בנו של שאנדור מיהאי ציגלר (1879-1823), הונגרי ממוצא סקסוני, לותרני בדתו, ויליד הכפר נמשקר (מצפון-מערב הונגריה) ושל רעיתו, תרזיה נאג' (Nagy; 1926-1840), כ-17 שנה צעירה מבעלה. בצעירותו השתתף האב במאמץ המלחמתי המהפכני בעיר פשט בשנים 1848-1849. חייו ניצלו הודות לעדות שקר שמסרו חבריו בבית דין צבאי. הוא היה מהנדס מכונות וממציא בוגר מוסדות השכלה בווינה וניהל בבירת אוסטריה בית חרושת לעיבוד מתכות שנשא את שמו. האם הייתה בת למשפחת איכרים, אצילים קטנים לשעבר, קתוליים, מן היישוב סלשגיירק (Szőlősgyörök). בחתונה הוכרח ציגלר על ידי הכומר להתחייב לגדל את ילדיו בדת הקתולית. הוא עצמו נאלץ מסיבות חומריות להמיר את דתו לנצרות רומית-קתולית בשנת 1879, 7 ימים לפני מותו.
גזה גארדוני היה הבן הבכור מבין 7 ילדים. היו לו אחות וחמישה אחים, מהם שרדו רק שניים - בלה וארפאד.
הוא השתמש לראשונה בשם המשפחה גארדוני (שם יישוב הולדתו ), במאי 1881 כשפרסם תחתיו - Géza Z.Gárdonyi - רשימה הומוריסטית בעיתון הסאטירי "Füllentő". החל משנת 1881 התחיל הסופר להשתמש בשם החדש יותר ויותר, גם ללא ציון האות Z האמצעית, ומשנת 1890 ואילך חתם את כל ספריו בשם החדש. בשנת 1897 נרשם שינוי שמו גם בפנקס הלידות ביישוב הולדתו.
הוא למד ביישוב שאי, אחר כך בגימנסיות רפורמיות (קלוויניסטיות) בשארושפאטאק (1875-1874) ובפשט (1878-1875) ואחר כך סיים מדרשה למורים באגר (1882-1878). בשנת 1881 לימד כעוזר מורה ומנהל מקהלה ביישוב קאראד (Karád). אחרי שבשנת 1882 קיבל תעודת הסמכה להוראה,
והחל מלמד בבתי ספר יסודיים קתוליים כעוזר מורה בכפרים דווצ'ר (1883), שארוואר (1884) ודברון בטרנסדנוביה וחי חיי דלות.
פעילותו כעיתונאי.
בגלל הצקות מצד גורמי הניהול הכנסייתיים, עזב את ההוראה באוקטובר 1885. הוא התחתן עם מאריה צ'אני מן היישוב דברון ועבר לגור עמה בעיר גיור . שם החל לעבוד כעיתונאי בעיתונים "הזאנק" (Hazánk - "מולדתנו") ו-"Győri közlöny" ("הביטאון של גיור") (1888-1885).
חיי הנישואים כשלו במהרה והקריירה העיתונאית לא זינקה כרצונו. הזוג נפרד בשנת 1892.
בשנת 1886 הקים כתבי עת חינוכיים בשם "ידיד המורים" (Tanítóbarát) ו-"Néptanítók Naptára" (לוח השנה של מורי העם"). אחרי גישושים קצרים בבודפשט, חזר לגיור למערכת העיתון "גיורי הירלפ" (Győri Hírlap), אחר כך עבד בעיתונים בעיר סגד - "סגדי היראדו" (Szegedi Hírado חדשות סגד, 1889-1888) ו"סגדי נפלו" (Szegedi Napló היומון של סגד, 1891-1889). להשלמת פרנסתו, כתב סיפורים בעילום שם. באותה תקופה פרסם סיפורים שבמרכזם דמות השופט הכפרי גרה גאבור (Göre Gábor) הערוכים כמכתבים הומוריסטיים.
אחרי שנת 1891 עבד כעיתונאי בעיר ארד וסביבתה. בדצמבר 1891 התיישב בבודפשט, שם מונה שנה אחר-כך לתפקיד ראש מדור בעיתון "מגיאר הירלפ". כתיבתו בעיתון זה הביאה לו פרסום.
חייו כסופר.
החל משנת 1897 התיישב סופית באגר יחד עם אמו והתפרנס מכתיבת ספרות. שלח את יצירותיו לכתבי העת Hét (השבוע) ו-Új Idők (זמנים חדשים) ובשנים 1906-1903 ערך יחד שאנדור ברודי וזולטאן אמברוש, ידידיו הטובים ביותר בזירה האמנותית, את השבועון הפרוגרסיבי Jövendő (העתיד). בשנת 1900 ביקר בפריז ובהמשך ערך מסעות לאיטליה, לשווייץ, לאוסטריה ולטורקיה.
בשנת 1898 הפך לחבר בחברת פטפי ובחברה למדעי הטבע, בשנת 1903 התקבל לאגודת הסופרים "קישפלודי". ב-1910 נבחר לחבר מתכתב (לשם כבוד) באקדמיה ההונגרית למדעים וב-1918 התקבל לאקדמיית ורשמארטי, בהמלצת ז'יגמונד מוריץ.
גארדוני נפטר בשנת 1922 בעיר אגר. הוא הובא לקבורה בבית הקברות של העיר כשעל מצבתו חקוק המשפט: "רק גופו" (Csak a teste). הותיר אחריו ארבעה ילדים: שאנדור, גיזלה, יוז'ף וגזה.
פעילותו הספרותית.
גארדוני לא נמנה עם חבריו של אף חוג ספרותי. יצירתו ידעה שלוש תקופות עיקריות:
בשנות ה-1890 כתב נובלות וסיפורים ברוח עממית (Az én falum – "הכפר שלי" 1898). בעשור הראשון של המאה ה-20 כתב רומנים היסטוריים (הכוכבים של אגר Egri csillagok - 1901; A láthatatlan ember האדם הלא נראה - 1898; Isten rabjai - עבדי אלהים 1908), אחר כך רומנים פסיכולוגיים (Szunyoghy miatyánkja אבינו מסוניוגי - 1913 ;Ida regénye - הרומן של אידה 1920). גארדוני כתב גם דרמות ושירים.
הוא הצטייר כאישיות אקסצנטרית והפך לאגדה בחייו - נודע כ"נזיר מאגר".
לצורך הכתיבה, תוך כדי תהליך יצירת הרומנים ההיסטוריים שלו, התעמק גארדוני בתחקירים היסטוריים ואחרים. עיין, בין היתר, בכתבי תרבויות המזרח. לקראת כתיבת הרומן שלו, "כוכבי אגר", חקר את תולדות הטורקים ותרבותם, ואף ביקר באיסטנבול.
רבות מיצירותיו נכנסו למשך עשרות שנים חלק למקראות ולספרי הלשון והספרות בבתי ספר.
כוכבי אגר.
הספר כוכבי אגר פורסם לראשונה בשנת 1898 ומספר על מצור העיר אגר על ידי הכוחות הטורקים של האימפריה העות'מאנית בשנת 1552. עם גיבוריו נמנים גרגיי בורנמיסה ובאלינט טרק, ועוזרו שכנגד, שבשטיין טינודי.
בשנת 1968, בימי השלטון הקומוניסטי בהונגריה, ביים הבמאי זולטאן וארקוני סרט קולנוע לפי הרומן.
האדם הלא נראה.