בעונת 2001/2002 נוצר מצב ייחודי בליגה השווייצרית, בו משתתפת קבוצת ואדוץ מליכטנשטיין בליגה השווייצרית, שהיא לא במדינה שלה, מפני שהיא קבוצת הכדורגל המקצוענית היחידה במדינה ולא קיימת ליגה ליכטנשטיינית מקצוענית. לכן ביקשה ואדוץ מההתאחדות השווייצרית להשתבץ במערכת הליגות שלה. ההתאחדות נענתה לבקשתה אולם התנאי היחידי שהעמידה ההתאחדות ואופ"א על מצב ייחודי זה, הוא שואדוץ אינה יכולה לזכות בכרטיסים לאירופה מההתאחדות השווייצרית דרך הליגה. כלומר האפשרות היחידה שלה להשתתף בגביעי אירופה היא רק דרך הכרטיס לליגה האירופית בלבד של גביע ליכטנשטיין (בו היא זוכה רוב השנים ברציפות), ולמעשה היא איננה יכולה להגיע למפעל ליגת האלופות. בסיום עונת 2002/2003 שיטת הקיזוז בוטלה בשל טענות לחוסר ספורטיביות מצד הקבוצות.
החל מעונת 2003/2004 שונתה השיטה בליגה לחלוטין: הליגה הוקטנה ל-10 קבוצות בלבד, שיטת הקיזוז בוטלה ובמקומה ישנם 3 סיבובים בין כל הקבוצות בליגה. הקבוצה במקום העשירי יורדת לליגת המשנה בעוד הקבוצה במקום התשיעי מקיימת משחקי פלייאוף ירידה נגד הקבוצה שסיימה במקום השני בליגת המשנה. מ-2009 ועד 2017, זכתה פ.צ. בזל ב-8 אליפויות ברצף והיא שיאנית האליפויות הרצופות בליגת העל השווייצרית, אולם שיאנית הזכיות באליפות שווייץ היא גראסהופרס ציריך עם 27 זכיות לאורך ההיסטוריה.
תאונת אי שלושת המילין
תאונת אי שלושת המילין היא תאונה גרעינית שהתרחשה ב-28 במרץ 1979 וגרמה להתכת הליבה של כור גרעיני באי שלושת המילין, פנסילבניה, ארצות הברית.
התאונה.
תחנת הכוח הגרעינית באי שלושת המילין הכילה שני כורים. בעת התאונה היה הכור הראשון מושבת עקב תדלוק. בשעה 4:00, מסיבה שאינה ידועה, כשלה מערכת הקירור המשנית של הכור השני. עקב כך התפתח עומס החום שגרר להפסקת פעולת הטורבינה, הגנרטור, ולבסוף הכור. כתוצאה מכך, הלחץ במערכת הראשית החל לעלות.
בכור היה קיים שסתום שאמור היה להיפתח בעת עליית לחץ ולהיסגר לאחר ירידתו. עם עליית הלחץ במערכת, השסתום נפתח, אך בשל תקלה לא נסגר כשהלחץ ירד. במהרה הלחץ במערכת החל לרדת, ובעקבותיו החלו לצאת האדים שבמערכת הראשית. יציאת האדים דרך השסתום הפתוח גרמה לחיישן לדווח לחדר הבקרה כי המערכת מלאה במים, אף על פי שהיא הלכה והתרוקנה מהם. כתוצאה מכך, כיבה המפעיל בחדר הבקרה את מערכת קירור החירום והפסיק את הזרמת המים למערכת. בהיעדר מים מקררים הטמפרטורה בליבת הכור עלתה עוד יותר, וכ-130 דקות לאחר הכשל הראשוני, כיפת הכור התפוצצה ויסודות רדיואקטיביים השתחררו למערכת.
בינתיים המפעילים בחדר הבקרה החליפו משמרות. המפעילים החדשים שמו לב לחום החריג, וסגרו את השסתום, לאחר שיותר מ-120 אלף ליטר מים דלפו מהמערכת. כ-165 דקות לאחר תחילת האירוע הגיעו המים המזוהמים לגלאים, ואזעקה נשמעה. בזמן זה רמת הרדיואקטיביות הייתה גבוהה פי 300 מהמצופה. שבע שעות לאחר מכן, הוחל בהזרמת מים למערכת, אך רק כעבור 9 שעות נוספות, החום בכור החל לרדת. חלקים גדולים בכור הותכו. בשבועות הבאים שוחררו כמויות גדולות של גזים רדיואקטיביים לאטמוספירה, אך רק כמות קטנה מהם הייתה יוד 131, המסוכן לבריאות.
לקחים מהתאונה.
בעקבות התאונה הופקה שורת לקחים, בראש ובראשונה כאלה הקשורים לטעויות אנוש בעת לחץ. מערכת החירום בכור עבדה, אך עקב טעות של המפעיל בחדר הבקרה היא כובתה, דבר שאפשר לתאונה לקרות. בנוסף הופקו לקחים הנוגעים לתפעול הכור ולשינויים טכנולוגיים שייושמו בכורים בתחנות כוח גרעיניות העתידות לקום. עם זאת, מאז התאונה לא הוקמו תחנות כוח גרעיניות נוספות בארצות הברית, למעט אלו שבנייתן החלה טרם התאונה.
זירקאלו
סמל הלב
שרי צ'יתניה מהאפרבהו
גוג'ראטית
גוג'ראטית (ગુજરાતી) היא שפה הודו-ארית. היא אחת מ-22 השפות הרשמיות של הודו ומדוברת גם בפקיסטן ועל ידי מיעוטים הודיים בטנזניה (250,000), אוגנדה (150,000) וקניה (50,000). בסך הכול דוברים אותה כ-46 מיליון בני אדם, בעיקר במדינת גוג'ראט במערב הודו והיא השפה ה-23 בעולם מבחינת מספר הדוברים.
השפה נכתבת בכתב גוג'ראטי, הדומה במידה רבה לכתב ההינדי. ההבדל הבולט ביותר הוא שבהינדי רוב האותיות נכתבות עם קו אופקי בחלק העליון של האות ואילו גוג'ראטית נכתבת ללא קו (לדוגמה: השפה גוג'ראטי נכתבת כ-गुजराती בהינדי ו-ગુજરાતી בגוג'ראטית).
קונקאני
קונקאני (מראטהית: कोंकणी) היא שפה המדוברת בעיקר במדינת גואה שבמערב הודו ובשאר החוף קונקן. אומדים את מספר דובריה בכ-7.6 מיליון איש.
השפה קרובה למראטהית אך יש בה השפעות מפורטוגזית כתוצאה מלמעלה מ-400 שנה בהן הייתה גואה קולוניה פורטוגלית. כמו כן השפה מושפעת גם מהינדי, קאנדה וגם מאנגלית, בגלל התײרים הרבים המבקרים במדינה.
קונקאני נכתבת בכתב דוונאגרי (המשמש לכתיבת הינדי וסנסקריט) אך גם בכתב לטיני. קיים חשש שהשפה תיכחד עקב השפעת האנגלית וההינדית במדינה.
טיעון היוריסטי
פיצול אישיות
בינת ג'בייל
בינת ג'בייל (בערבית: بنت جبيل, תעתיק מדויק: בִּנְת גְּ’בֶּיל) היא העיר השנייה בגודלה במחוז א-נבטיה בדרום לבנון (אחרי בירת המחוז, העיר א-נבטיה), מהווה את בירת נפת בינת ג'בייל במחוז א-נבטיה, והייתה בשליטת צה"ל במשך 18 שנה.
העיר ממוקמת על גבעה הצופה על בקעת רמיש ליד הגבול הדרומי של לבנון עם ישראל, בגובה 770 מטר מעל פני הים. מתגוררים בה כ־30,000 תושבים, שיעים ברובם. קיימת מחלוקת לגבי מקור שמה: יש הטוענים כי השם ניתן על ידי שבטים תימניים שהתיישבו במקום ונתנו למקום שם המזכיר שמות של ערים תימניות, אחרים טוענים כי שם העיר מלמד על זיקה ליישוב גבל הממוקם כ־42 ק"מ צפונית לביירות.
היסטוריה.
ב־1972 כבשה ישראל את בינת ג'בייל במסגרת מבצע "קלחת 4", שנועד להרחיק את מחבלי אש"ף מגבול ישראל. ב-1978 כבשה ישראל שוב את העיירה במסגרת מבצע ליטני, ומאז ועד מאי 2000 הייתה העיירה בשליטת צבא דרום לבנון (צד"ל), ובה שכנו מפקדות החטיבה המערבית ביחידת הקישור ללבנון והחטיבה המערבית של צד"ל. במהלך תקופה זאת עבדו רבים מתושבי העיירה בישראל במסגרת תוכנית "הגדר הטובה", והוקמו שם תשתיות שונות, ביניהן מרפאה אזרחית.
מוצב "בינת ג'בייל" מוקם בפאתי העיירה לכיוון צפון, ובו שכנה מפקדת החטיבה המערבית של יחידת הקישור ללבנון. מצפון לו שכנה מפקדת צד"ל, ובה ישב, בין השאר, הגנרל אנטואן לאחד, מפקד צבא דרום לבנון.
בניגוד לחלק מן המוצבים האחרים של צה"ל, במוצב זה פעלו במשותף חיילי צה"ל עם אנשי צד"ל, אשר נהגו להגיע עם בוקר אל המוצב לצורך פעילות טכנית. ביניהם פעל במקום איש צד"ל אשר כונה בשם "אבו עבדאללה" וחיילים רבים התייחסו אליו כאל "שק"ם" מוזל, לעומת השק"ם הצה"לי שפעל במקום.
פעילותם השוטפת של החיילים במוצב הייתה באבטחת האזור המצוי בגזרת רכס "הסילבסטר", בין שקיף א-נימל לבין מוצב צד"ל "ברעשית", הממוקמים על הקו האדום בלבנון והיישובים הפזורים באזור.
במאי 2000, לפני הנסיגה מלבנון, הפכה העיירה למובלעת בשליטת צה"ל, ובליל 23 במאי 2000 נסוג צה"ל מהעיירה. לאחר נסיגת צה"ל נכנס חזבאללה לעיירה, וחסן נסראללה נשא שם נאום ניצחון שנודע כנאום "קורי העכביש".
במהלך מלחמת לבנון השנייה התנהלו בעיירה קרבות קשים בין צה"ל לחזבאללה, וכתוצאה מהם נגרם בעיירה הרס רב. מבצע כיבוש העיירה כונה "מבצע קורי פלדה". בקרב העיקרי, שכונה קרב בינת ג'בייל, נהרגו 8 לוחמים מחטיבת גולני ועוד מספר לוחמים נהרגו בקרבות אחרים בעיירה. מצד חזבאללה נהרגו כ-80 מחבלים, בהם לפחות 26 מחבלים מחטיבת הקומנדו של הארגון.
דודו בוסי
דודו בּוּסִי (נולד ב-4 במאי 1963) הוא סופר ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה.
בוסי נולד ב-1963 בשכונת התקווה בתל אביב, אותה ואת תושביה הוא מזכיר רבות ביצירתו. הוא למד משחק במשך כשלוש שנים (1993-1996), והוא בוגר הסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין. במהלך 1998, בוסי פרש מתחום המשחק ובחר להתמקד בכתיבה.
במהלך שנת 2000 יצא לאור הרומן הראשון אותו כתב, "הירח ירוק בוואדי" בהוצאת עם עובד/ספרייה לעם. הספר הפך לרב-מכר וזכה לביקורות טובות. על הספר הוא אף זכה בפרס לסיפורת חדשה לשנת 2000. בשנה זו ובשנים שלאחריה, בוסי החל בכתיבת מאמרים וסיפורים קצרים בעיתונים: "הארץ", "ידיעות אחרונות", "מעריב, "מסע אחר", "תל אביב", "פנים" ו"העיר".
בשנת 2003 יצא לאור הרומן השני של בוסי, "פרא אציל" בהוצאת כתר. הספר היה רב-מכר, ואף הוא זכה לביקורות משבחות. הספר אף היה בין חמשת המועמדים האחרונים לפרס ספיר.
עבור שני הרומנים שכתב, הוענק לבוסי ב-2005 פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים. החל מפברואר בשנה זו, בוסי החל לכתוב טור שבועי בעיתון "העיר". במהלך שנה זו ובשנה שלאחריה, עובד ספרו של בוסי, "הירח ירוק בוואדי" לתסריט לסרט עלילתי באורך מלא, בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי.
"אמא מתגעגעת למילים" בהוצאת "כתר" הוא ספרו השלישי של דודו בוסי, כמו בספריו הקודמים, דודו בוסי משרטט, דרמה קומית משפחתית, באמצעות סיפורם של נזימה, רחמים ועובדיה הוא בוחן שאלות של זהות ואקסיומות חברתיות בישראל של העשורים האחרונים.
בשנת 2008 ראה אור ספרו הרביעי "בסמטאות" בהוצאת כתר ספרים, אשר מבוסס על טורו השבועי בעיתון העיר.
דודו בוסי היה אף אחד ממארגני וחותמי עצומת הסופרים הצעירים יחד עם ניר ברעם, שמעון אדף ואחרים שיצאו בקריאה להפסיק את הלחימה במהלך מלחמת לבנון השנייה. אחת מהמטרות של העצומה הייתה לצאת כנגד מה שנתפס בעיניהם כסופרים השייכים לממסד ותומכים בהמשך הלחימה ולהשמיע קריאה רעננה של הדור הספרותי הצעיר.
ספרו החמישי, "חלומות מזכוכית", ראה אור בהוצאת כנרת זמורה ביתן.