המודעות לקיומה של הזנחה פחותה בדרך כלל מהמודעות להתעללויות פיזיות ומיניות, ובמקרים רבים היא גם קשה יותר לזיהוי, בהיעדר סממנים חיצוניים בולטים. עם זאת, ישנם מספר קריטריונים אשר עשויים לעורר חשד להזנחה: סממנים חיצוניים- ביגוד מרושל/מלוכלך, או שאינו תואם את עונת השנה, חיוורון וחוסר תגובתיות. מצב הגייני ירוד. היעדר מכשירי עזר אם אלו דרושים (משקפיים, מכשיר שמיעה), סממנים התנהגותיים- התנהגויות עברייניות כגנבה, שימוש בחומרים ושוטטות; קושי ביצירת קשר עם מבוגרים, בקשות לאוכל, שפה דלה, הבעת רצון או ניסיונות אובדניים. ילדים ממשפחות עניות עשויים להיראות כסובלים מהזנחה, אך במבט מעמיק יתגלה כי הילד אומנם לובש בגד ישן, אך הוא נקי, שמח ומקיים קשר תקין עם בני משפחתו. כמו כן, ילדים שמשפחתם נמצאת במשבר זמני, עקב פיטורין, גירושין או הגירה, עשויים להימצא בתקופה זמנית של הזנחה אותה ניתן לפתור באמצעות העלאת המצב והשלכותיו למודעות ההורים.
למעלה מ-60% ממקרי ההתעללות בילדים כוללים הזנחה. הזנחה היא מחדל או פעולה מתמשכת של מניעה מהילד את צרכיו, כגון: הזנה, טיפול רפואי, טיפול מונע, חינוך וגירויים סביבתיים. ההזנחה היא הצורה הנפוצה ביותר של פגיעה בילדים. ההזנחה הרסנית להתפתחות הילד במידה שווה להתעללות פיזית ולעיתים אף הרסנית יותר. למרות זאת, היא קרובה פחות למודעות הציבור ופחות מאמצים נעשים לאיתורה. קיימים כמה סוגים של הזנחה: הזנחה פיזית- אי דאגה לצרכיו הפיזיים הבסיסיים של הילד, כמו אוכל, ביגוד וניקיון או היעדר התייחסות למפגעי בטיחות בבית המגורים העלולים לסכן את הילד ; הפקרה והיעדר פיקוח- עזיבת ילד בלי לדאוג לפיקוח או לטיפול מתאימים, עלול להגיע עד כדי נטישת ילד במקום ציבורי או במקום אחר ; הזנחה רפואית- מתקיים כשהילד זקוק לטיפול רפואי, לרבות טיפול פסיכיאטרי או דנטלי, וההורה, או שאינו דואג שהילד יגיע אל איש המקצוע או אינו דואג לקיים טיפול שכבר הוצע. אי דאגה לקבלת חיסונים, לבדיקה או לאשפוז, חוסר התייחסות הולמת לבעיות רפואיות ולאמצעים רפואיים ; הזנחה רגשית- חוסר התייחסות לצרכיו הרגשיים של הילד: היעדר חום, היעדר תמיכה, אין התייחסות חיובית והבעת אמון בכוחות הילד.
השלכות ההזנחה וההתעללות.
תינוקות החווים הזנחה או התעללות מתקשים ביצירת קשר בטוח עם ההורה או עם כל מי שמטפל בהם. זאת מפני שקשר עם הדמות המשמעותית לילד, ההורה, מאופיין בעוינות, בדחייה, באי התייחסות או בחוסר עקביות. לפי הגישה הפסיכואנליטית לעבודה הטיפולית עם ילדים הנמצאים בסיכון חריף של התעללות או הזנחה, ניתן להבין טוב יותר את משמעותה של הפגיעה הנובעת מהזנחה או מניצול של ילדים, אם מביאים בחשבון לא רק את הפגיעה, כפי שהיא נתפסת מבחוץ, על ידי הערכתם של הגורמים הפוגעים בהתנהגות ההורים או דמויות אחרות, אלא נותנים משקל חשוב לחוויה הסובייקטיבית של הילד בקשר לעצמו ולמה שקורה לו. תוצאותיה של גדילה בתנאי סיכון נוגעות למבנה של מערכת ההתמודדות של הילד עם העולם, ועם האנשים שאיתם הוא בא במגע. הילד הפגוע מפתח מנגנוני התגוננות מפני כאב נפשי בלתי נסבל. אך אמצעי ההתגוננות הללו מעוותים את המציאות הנפשית שלו ואת היחסים שלו עם העולם. על כן, יכולתו של ילד שנפגע להיעזר על ידי שינוי התנאים החיצוניים אינה מובטחת, ויש צורך לאפשר לו להשתחרר ממערכי ההתגוננות שעלולים לחסום אותו למגע עם דמויות מיטיבות.
השלכות בטווח הארוך - התפתחות הפרעות פסיכופתולוגיות.
עם נפילת הדיקטטורה הרומנית בשנת 1989, נמצא כי כ-170,000 ילדים גדלים בבתי יתומים ומוסדות ברומניה. מחקרים ארוכי טווח אשר התמקדו בהתפתחותם של ילדים בבתי היתומים האלו, אשר סבלו מהזנחה מתמשכת של צורכיהם הקוגניטיביים והרגשיים, מצאו כי השלכותיה של הזנחה מתמשכת הן קשות ומקיפות וכוללות בין היתר קשיי שליטה וויסות עצמיים, נסיגה חברתית, דימוי עצמי נמוך, טיקים, התקפי זעם, גנבות, התנהגויות של פגיעה עצמית, יכולות אינטלקטואליות נמוכות ופגיעה ביכולות התפקודיות. במסגרת הפרויקט, הם בחרו 136 ילדים בגילאי חצי שנה עד שלוש שנים, אשר גדלו בבתי יתומים מינקותם. חצי מהם נשלחו למשפחות אומנה וחצי מהם נשארו בבתי היתומים בהם גדלו, כאשר החוקרים חזרו להעריך את מצבם והתפתחותם לאורך השנים. כמו כן, הם השוו את הממצאים שנאספו לממצאים שנאספו מילדים שמעולם לא גדלו במוסד. ממצאי המחקר הצביעו על השלכותיה החמורות של השהות במוסדות. הילדים שגדלו במוסדות סבלו מעיכובים בתפקוד הקוגניטיבי, המוטורי והשפתי, מקשיים חברתיים-רגשיים ומאחוז גבוה יותר של הפרעות פסיכיאטריות. כמו כן, נמצא כי דפוס הפעילות המוחית שלהם היה שונה מדפוס הפעילות המוחית של ילדים שלא גדלו במוסדות. הילדים שהועברו למשפחות אומנה, לעומת זאת, הראו שיפור במדדי אינטליגנציה, שפה ותפקוד חברתי רגשי. הם הצליחו לבסס התקשרות בטוחה עם מטפליהם והשתפרו משמעותית ביכולת הביטוי הרגשי שלהם. למרות זאת תפקודם של ילדי האומנה עדיין היה טוב פחות משל הילדים שלא גדלו במוסדות.
נכון לשנת 2017, ההערכה היא שגדלים כ-8 מיליון ילדים ברחבי העולם במוסדות ובתי יתומים, וגם ילדים אשר אינם גדלים בבית הוריהם חשופים לא פעם להזנחה. המודעות לכך שהתפתחותם התקינה של ילדים אלו מצויה בסיכון, וכי הזנחה בשלבי החיים המוקדמים משפיעה על המוח וההתנהגות באופן משמעותי ביותר, הולכת וגדלה. הפרעה הקשורה קשר חזק לחוויות של התעללות בגיל הרך, היא "הפרעת האישיות הגבולית". בדרך כלל אנשים הסובלים ממנה תופסים את הזולת במונחים של שחור ולבן. הלוקים בהפרעה זו נוטים גם להתפרצויות גועשות של זעם ולאפיזודות חולפות של פרנויה או פסיכוזה. ההיסטוריה הטיפוסית שלהם היא של יחסים אינטנסיביים ולא יציבים, והם מרגישים ריקנות או חוסר ביטחון באשר לזהותם.
השפעת התעללות והזנחה של קטינים על התפתחות המוח.
במטרה לחקור את הקשר בין התעללות בגיל צעיר לבין פגיעה בתפקוד המערכת הלימבית, הכין טייכר (Teicher) בשנת 1984 שאלון המעריך את תדירות התופעות הקשורות באפילפסיה של האונה הרקתית (TLE) אצל מטופלים. בשנת 1993 דיווחו טייכר (Teicher) ועמיתיו על תוצאות מ-253 שאלונים שענו עליהם מבוגרים שביקרו במרפאת חוץ לבריאות הנפש לשם הערכה פסיכיאטרית. קצת יותר ממחציתם דיווחו על התעללות פיזית, מינית או שתיהן גם יחד כשהיו ילדים. בקרב מטופלים שסבלו מהתעללות פיזית (אך לא מינית), היה מדד התדירות, שנקבע ע"פ השאלונים, גבוה ב-38% לעומת מטופלים שלא דיווחו על כל התעללות, וגבוה ב-49% בקרב מטופלים שסבלו מהתעללות מינית (אך לא פיזית אחרת). להתעללות לפני גיל 18 הייתה השפעה עמוקה יותר מאשר להתעללות בגיל מאוחר יותר, וכמו כן, ההשפעה על שני המינים הייתה דומה.
במחקר נוסף שנערך בשנת 1994, ניסה צוות המחקר של טייכר (Teicher) לברר אם התעללות פיזית, מינית או פסיכולוגית בגיל הילדות קשורה לחריגות הפעילות החשמלית של המוח כפי שהן נרשמות באלקטרו-אנצפלוגרמות (EEG). זהו אמצעי המספק מדד ישיר יותר לגירוי של המערכת הלימבית, מאשר השאלון שנבנה בשנת 1984. לשם כך, סקרו החוקרים 115 תיקים עוקבים של מטופלים שנכנסו לטיפול בבית חולים פסיכיאטרי לילדים ונוער. הממצאים הראו חריגות בעלות מובהקות קלינית בפעילות גלי המוח אצל 54% מהמטופלים שהייתה בעברם טראומה מוקדמת, לעומת 27% בלבד אצל מטופלים שלא עברו התעללות. כמו כן, אצל מטופלים שבעברם תועדו התעללויות פיזיות ומיניות חמורות, נמצאו חריגות ב-72% מרישומי האא"ג. אי-הסדירות בפעילות המוח הופיעה באונה המצחית ובאונה הרקתית של המוח, ובמפתיע, רק בחציו השמאלי של המוח, ולא בשני הצדדים, כפי שהיה אפשר לצפות. ממצאים אלו עלו בקנה אחד עם מחקר שנערך באמצעות אא"ג בשנת 1978 בקרב מבוגרים שהיו קורבנות לגילויי עריות.
מחקר נוסף, שבו נערכה השוואה בין סריקות MRI של 17 מבוגרים שעברו התעללות פיזית ומינית בילדותם, ושכולם סבלו מהפרעת דחק פוסט טראומטית, לבין 17 נבדקים בריאים, שהותאמו להם מבחינת הגיל, המין, הגזע, היד הדומיננטית, שנות ההשכלה והרגלי שתיית האלכוהול, הראה כי ההיפוקמפוס השמאלי של המטופלים שעברו התעללות וסבלו מ-PTSD היה קטן ב-12% בממוצע מההיפוקמפוס של נבדקי הבקרה הבריאים, ואילו גודל ההיפוקמפוס הימני היה נורמלי. בהתחשב בתפקיד החשוב של ההיפוקמפוס בתפקודי זיכרון, אין זה מפתיע שמטופלים אלו קיבלו גם ציון נמוך יותר במבדקי זיכרון מילולי מכפי שקיבלו המטופלים בקבוצה שלא עברו התעללות. מתח מעצב את המוח וגורם לו להתנהגויות אנטי חברתיות אחדות, אך עם זאת, מותאמות לסביבה. המתח המתלווה לטראומה פיזית, רגשית, או מינית, עלול לחולל גלים של שינויים הורמונליים שיחווטו לצמיתות את מוחו של הילד להתמודד עם עולם מרושע. שרשרת המאורעות הללו מעבירה את האלימות וההתעללות מדור לדור ואף מחברה לחברה.
תוכניות מניעה והתערבות.
תוכניות בישראל.