הח'ליפות, שפעם הייתה נושא למאבק ויריבות קשה בין השליטים המוסלמים, אינה קיימת מאז 1924. הסיבות למהפך זה מגוונות ומורכבות. לאחר מלחמת העולם הראשונה, רוב הארצות המוסלמיות נפלו בידיים זרות. לאחר מכן, העולם המוסלמי נוצר מחדש כיחידות לאומיות, והושפע רבות מפילוסופיות מערביות או סוציאליסטיות. חשיבות המסגדים והממסד הדתי ירדה בהרבה ברוב הארצות המוסלמיות, ולשלטון עלו אליטות פוליטיות וצבאיות שראו את האסלאם כעניין אישי ולא כבסיס לאחדות פוליטית או למדינה מודרנית. יתר על כן, יריבויות ישנות (בעיקר בעולם הערבי) מנעו שיתוף פעולה בין המדינות המוסלמיות.
אם כי האסלאם עדיין כוח משפיע ביותר ברוב החברות המוסלמיות, ומוסלמים רבים עדיין תומכים בח'ליפות, הגבלות קשות על פעילות פוליטית בארצות מוסלמיות יחד עם המכשולים המעשיים העצומים לאיחוד של יותר מחמישים מדינות תחת מוסד אחד, מנעו ניסיונות לחדש את הח'ליפות, אפילו אצל מוסלמים אדוקים. תנועות אסלאמיות א-פוליטיות פופולריות כמו התבליגי ג'מאט אומרות כי חיסרון ברוחניות וירידה בהקפדה על קיום המצוות כסיבה השורשית לבעיות העולם המוסלמי, וטוענות כי לא ניתן לחיות מחדש את הח'ליפות כל עוד בעיות אלה קיימות. כל הניסיונות לבנות מדינה בהתבסס על האסלאם נכשלו עד למהפכה האיראנית ב-1979, שהתבססה על עקרונות השיעה ולא עסקה כלל בעניין הח'ליפות העולמית.
תנועות סוניות וווהביות הקוראות לחידוש הח'ליפות נעשו פופולריות יותר בשנים האחרונות. אך תנועות אלה לא הצליחו להסכים על דרך משותפת או על מודל ברור של ממשל אסלאמי, והדיאלוג בנושא זה בין אינטלקטואלים מוסלמים אופיין במבוכה לנוכח נקודות המבט הרבות על כיצד אמורה להראות המדינה האסלאמית. מוסדות אסלאמיים רבים במדינות מוסלמיות כיום לא מציבים את חידוש הח'ליפות בעדיפות הראשונה, ובמקום זה מתמקדים בנושאים אחרים. רוב המשטרים התנגדו למעשה לרעיון.
הארגון הפעיל המוכר ביותר כיום אשר קורא להשבת מוסד הח'ליפה הוא ארגון המדינה האסלאמית בהנהגת אבו בכר אל-בגדאדי שכונה בידי תומכיו "הח'ליפה אבראהים". ב-5 ביולי 2014 פורסם סרטון וידאו, שבו כביכול נראה לראשונה אל-בגדאדי, כשהוא מנהיג את תפילת יום שישי במסגד א-נורי במוסול, ונושא נאום בו הוא קורא לכלל המוסלמים לציית לו. באותה שנה הוא הכריז על עצמו כח'ליפה, ועל האזורים שבשליטתו כח'ליפות בשם "המדינה האסלאמית". לאחר שאל-בגדאדי נהרג במבצע קיילה-מולר, הכריז הארגון על אבו אבראהים אל-האשמי כח'ליפה. הארגון שואף ליצור ח'ליפות רחבת ידיים תחת שלטונו אשר תכלול את כל העולם המוסלמי, לרבות מדינות שהיו בעבר תת-שלטון מוסלמי, כמו שטחי ספרד ומדינת ישראל.
שושלות.
השושלות החשובות יותר הן:
הערה על החפיפה בין הח'ליפות האומאיית והעבאסית: לאחר הטבח של בני המשפחה האומאיית בידי העבאסים לאחר הצלחת המהפכה העבאסית, נסיך אומיי אחד הצליח להימלט וברח לצפון אפריקה, שנותרה נאמנה לאומאיים. שמו היה עבד א-רחמן הראשון. משם, הוא המשיך לספרד, שם הוא איחד את המחוזות שנכבשו בידי ח'ליפים אומאיים קודמים (ב-712). מ-756 ועד 929, השלטון האומאיי בספרד היה אמירות עצמאית, עד שעבד-ארחמן השלישי טען מחדש לתואר הח'ליפות לשושלתו.
סלטאן
קולחתי 1913 פותי
קולחתי 1913 פותי (בגאורגית: კოლხეთი 1913 ფოთი) הוא מועדון כדורגל מהעיר פותי, מחוז סמגרלו וסוואנתי עילית במערב גאורגיה. קבוצת הכדורגל משחקת באצטדיון פאזיסי.
הקבוצה פרשה מליגת העל הגאורגית, יחד עם צחינוואלי, בעונה 2006/07, לאחר שלא הצליחה לגייס תמיכה מהשלטון המקומי בפותי (דבר שנאסר על פי חוקי הליגה החדשים).
היסטוריה.
הקבוצה נוסדה בשנת 1913. בשנת 1977 השתתפה לראשונה בגביע אירופה.
חדוא
בוויהים
אחמד סנג'ר
מועיז אד-דין אחמד סנג'ר בן מלכשאה בן אלפ ארסלאן (ערבית: معز الدين أحمد سنجر بن ملكشاه بن ألب أرسلان), (1084/1086 - 8 במאי 1157) היה סולטאן סלג'וקי, שמשל בין השנים 1118 ל-1153. משוררו המלכותי היה אדיב סאביר.
סנג'ר היה בנו של מלכשאה הראשון ואחרי מותו של אביו ב-1092 השתתף במלחמות הירושה נגד שלושת אחיו מחמוד הראשון,
ברכיארוק ומוהמט הראשון ונגד אחיינו מחמוד השני.
מ-1097, שלט סנג'ר במרבית שטחי איראן, ומיקם את בירתו בח'וראסאן. ב-1131 השתלט סנג'ר על בגדאד ולזמן קצר הצליח להחזיק תחת שלטונו אימפריה גדולה כמעט כמו זו של אביו. מרידות של בני משפחתו, ושל מושלים אזוריים שפרקו עול, שמטו שטחים מתחום שליטתו של סנג'ר.
הסולטאן סנג'ר נתפס בידי נומידים טורקמנים ב-1153 והוחזק בשבי עד 1156. הוא נפטר ב-8 במאי 1157. אחרי מותו של סנג'ר שבה הסולטנות הסלג'וקית והתפצלה בין בני המשפחה הסלג'וקית ולעולם לא שבה עוד לגדולתה.
סאנג'אר
הקראן
שרון אייל
שרון אייל (נולדה ב-2 בדצמבר 1971) היא רקדנית וכוריאוגרפית ישראלית.
ביוגרפיה.
אייל נולדה בירושלים ולמדה באקדמיה למוזיקה ולמחול על שם רובין בירושלים ובאולפן בת דור בתל אביב, ורקדה בלהקת "הורה ירושלים". בשנת 1988, בגיל שבע עשרה, הצטרפה ללהקת המחול בת שבע, שם ביצעה את יצירותיהם של מנהלה האומנותי של הלהקה, אוהד נהרין, ושל כוריאוגרפים מרחבי תבל, ביניהם: פול נורטון, ביל פורסיית', אנג'לה פרלז'וקז' ירי קיליאן, ורה מונטרו.
בשנת 2000 החלה אייל ליצור עבודות כוריאוגרפיות ללהקת בת שבע. היא יצרה עבודות לאנסמבל בת-שבע, ללהקת מחול בת-שבע ועבודות סולו אישיות. בקיץ 2004 הוצגה עבודתה "Love" בפסטיבל ג'ייקובס-פילו היוקרתי בארצות הברית.
בשנת 2006 צירפה אייל את גיא בכר כשותף ליצירה ואת המוזיקאי אורי ליכטיק ליצירת המופע "ברתולינה" בביצועה של להקת בת שבע. היצירה עלתה בהופעת בכורה בפסטיבל מונפלייה למחול, בצרפת. מאז, שיתפו השלושה פעולה בכל יצירותיה של אייל בארץ וללהקות שונות ברחבי העולם. זאת הייתה הפעם הראשונה שאייל יצרה עבודה באורך מלא וללהקה כולה. "ברתולינה" מתאפיינת באקסטרווגנטיות, מיניות מתפרצת, מוזיקה מלודית, שילובים בין מחול אתני מאפריקה וספרד למוזיקת פופ ומועדונים, תזוזה בלתי פוסקת על הבמה, תלבושות מרהיבות שעוצבו על ידי מיקי אבני ותאורה רבגונית של אבי יונה (במבי) בואנו.
אייל המשיכה לרקוד במסגרת להקת בת-שבע ובנוסף לכך שימשה כמנהלת אמנותית עמיתה של הלהקה מספטמבר 2003 ועד דצמבר 2004. בשנים 2011-2005 הייתה אייל כוריאוגרפית הבית של להקת בת-שבע. בשנים אלו יצרה שבע עבודות חדשות לצד מספר עדכונים ליצירות קיימות שבחלקם השתתפו הלהקה והאנסמבל גם יחד.
ב-2010 עבדה עם יצרה עבור להקות מארצות הברית ונורווגיה, יחד עם גיא בכר המוזיקאי אורי ליכטיק ומעצב התאורה במבי (אבי-יונה בואנו).
ב-2012 פרשה מלהקת בת שבע והקימה ביחד עם גיא בכר את להקת המחול "L-E-V" .
ב-2014 הוזמנה שוב על ידי פסטיבל מונפלייה למחול לעלות יצירה חדשה בפסטיבל.
בספטמבר 2018, הופיעה להקת "L-E-V" בתצוגת האופנה של בית כריסטיאן דיור, שפתחה את אירועי שבוע האופנה בפריז.
חיים אישיים.
מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה, גיא בכר, ושני ילדיהם.
סמי ברדוגו
סמי בֶּרדוגו (נולד ב-23 בפברואר 1970) הוא סופר ישראלי.
ביוגרפיה.
ברדוגו נולד במזכרת בתיה להורים יוצאי מרוקו, אחד מארבעה ילדים, בן לאסתר שעבדה כמנקה במרפאה ולמרדכי שהיה פועל במפעל לאריזות פרי הדר. כשהיה בן שלוש עשרה, נפטר אביו. למד בבית הספר התיכון בגדרה. את שירותו הצבאי עשה בהנדסה קרבית ברמת הגולן. לאחר שחרורו נסע לשנה לצרפת. ספרו הראשון, קובץ הסיפורים 'ילדה שחורה', ראה אור בשנת 1999 (הוצאת בבל), בעריכת יהודית קציר. בעקבותיה עבר ברדוגו לספריה החדשה והחל לעבוד עם מנחם פרי, שהוא מאז עורכו הקבוע.
ברדוגו למד לתואר ראשון בספרות כללית ובהיסטוריה באוניברסיטה העברית שבירושלים.
ב-2004 נשלח לתוכנית הכתיבה הבינלאומית באוניברסיטת איווה שבארצות הברית.
ב-2005 שב לישראל והחל ללמד כתיבה יוצרת בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בן-גוריון.
ב-2019 עבר לגור בברלין וכתב שם את ספרו חמור
ב-2020 שב לישראל וחזר לגור במזכרת בתיה.
בנוסף לעיסוקו זה ברדוגו מרצה בהמכללה האקדמית ספיר ובמחלקת הכתיבה במנשר לאמנות.
על יצירתו.
בראיון שנתן ברדוגו בשנת 2018 הוא הגדיר מהי בעיניו כתיבה
הביקורת מרבה לציין את הדואליות שבין ילדותו של ברדוגו בפריפריה, במשפחה של אנשי עמל, לאם שלא ידעה קרוא וכתוב עקב נסיבות ילדותה הקשות, ובין הסופר הבוגר, זוכה הפרסים על כתיבתו, שחי שנה בצרפת, מתגורר בתל אביב והשתלם באוניברסיטת איווה בארצות הברית. שניות זו, טוענים המבקרים, מתבטאת גם בסיפוריו.
חוקר הספרות אריאל הירשפלד מתנגד להבחנה זו. אין סיבה לנתח את יצירתו של סופר על פי הכלי העדתי, למקם את קולו בתוך הישראלית ואת ייחודו בין הכותבים המזרחיים בתוכה. יש להנמיך את השיח הפוליטי בביקורת ולהביט מעבר לקריאה האידאולוגית. אמנות הסיפור "הווירטואוזית" של ברדוגו צריכה להישפט על פי "איכותו של מעשה הסיפור עצמו, מבנייתו של הקול המספר ושל המנעד הסגנוני של דבריו על אודות 'העולם' שבו הוא חי". הוא מדגיש את מבטו הייחודי של ברדוגו המספר, את עצמות המחשבה שלו, את התרחבותה של רוחו היוצרת ואת חוש ההומור הנפלא והמקורי שלו. אלו הדברים שיש לדון בהם בביקורת ספריו, ולא להתמקד במוצאם של הוריו.