באותה תקופה, שונה חוק השיפוט הצבאי, והותר להגיש בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון על פסקי דין של בית הדין הצבאי לערעורים. נאפסו ניצל אפשרות זאת והגיש בקשת רשות ערעור על הרשעתו. על פי הנטען על ידי התביעה בפני בית המשפט העליון, במהלך ההמתנה לבירור משפטו, ובעקבות פרשת קו 300, בחנו בשב"כ בינואר 1987 את תיקו של נאפסו והגיעו לספקות לגבי אשמתו. בתחילת 1987 מונה יוסי גנוסר, שהתפרסם כמי שהדליף לשב"כ מידע מדיוני ועדת זורע וטען שפעל על פי הנורמות המקובלות בשב"כ, למנהל מכון הייצוא, כמקורבו של אריאל שרון ותמונתו התפרסמה בעיתון. גינוסר זוהה כחוקר הראשי של נאפסו ועורכי דינו פנו ליועץ המשפטי לממשלה לחקור את העניין. כן הודלפה לתקשורת הטענה שגינוסר בדה ראיות גם בעניינו של נאפסו. הפרסומים בתקשורת, שכללו רק חלקי פרטים בגלל הרגישות הביטחונית, עוררו סערה ציבורית ונעשו השוואות עם פרשת קו 300. הפרקליטות טענה בתוקף שלא היה בידוי ראיות ושאת כל העניין יברר בית המשפט העליון. אמנון אברמוביץ' הביא את גרסת השב"כ שטען שבמשך שנים נהג האחראי על החקירה, שכונה "פשוש", להציג את מקרהו של נאפסו כמופת להגינות של השב"כ "אשר פרשו את החומר על השולחן, בחנו אותו, התווכחו והתלבטו, ואף גררו עימם, לטענתם, חלק מן הספקות וההיסוסים אל אולם בית הדין." אברמוביץ הוסיף שאנשי השב"כ גרסו שבית הדין הצבאי החמיר יתר על המידה עם נאפסו, שבתי המשפט ידעו שהשב"כ חורג מ"תקנות השופטים" ולכן מתקיימים משפטי הזוטא ושמי שפישל, אם הייתה פשלה, הוא בית הדין הצבאי.
לאחר הפרסומים, ולקראת הדיון בערעור, בחן הפרקליט הצבאי הראשי, אמנון נבו, את התיק והגיע למסקנה שחוקרי השב"כ שיקרו במשפט הזוטא ושטענותיו של נאפסו על העינויים בחקירתו נכונות בעיקרן. בעקבות זאת, גיבש נבו עסקת טיעון שעל פיה פסק הדין המקורי יבוטל ונאפסו יודה בעבירת "חריגה מסמכות עד כדי סיכון ביטחון המדינה".
בדיון בערעור של נאפסו בפני בית המשפט העליון, שהתקיים ב-24 במאי 1987, הצהירה התביעה שלהודאותיו של נאפסו אין ערך משפטי ועל כן הרשעתו בארגון העברת אמצעי לחימה, שהתבססה אך ורק על הודאתו לא יכולה לעמוד. כן הצהיר נבו ש"הוא מוותר גם על הטיעון, לפיו ניתן להשתית את ההרשעה בקשר למסירת ידיעות לאויב על ראיות אחרות פרט להודאות בפני חוקרי השב״כ". נאפסו הורשע, על פי הודאתו, ונגזרו עליו 24 חודשי מאסר מיום מעצרו והורדה לדרגת רב-סמל. כתוצאה מכך, שוחרר נאפסו מיד.
נאפסו המשיך במאבק משפטי לטיהור שמו ולפיצוי מהמדינה. בפברואר 1988, הוא עתר לבג"ץ במטרה לאלץ את המשטרה להמשיך בחקירת אנשי השב"כ, עתירה שנדחתה. בינואר 1989, הגיש נאפסו תביעת פיצויים נגד המדינה, שהסתיימה בהסכם פשרה בין שני הצדדים. על פי ההסכם, התחייב נאפסו שלא לחשוף את פרטי הפרשה, ובתמורה נמסרו לידיו פיצויים המוערכים בכמיליון שקלים. על יוסי גינוסר, אחראי צוות החוקרים, נמתחה ביקורת קשה לגבי אופן התנהלותו בחקירה, אך הוא לא נידון לשום עונש.
המשמעות הציבורית.
בפסק הדין כתבו השופטים:
השופטים הוסיפו:
עוד קודם למתן פסק הדין, עלו בתקשורת הרהורים לגבי שיטות החקירה של השב"כ. גורם משפטי צבאי בכיר צוטט כמקבל ש"בטרור יש להילחם בדרכים לא מקובלות", אך מבקר את השימוש בשיטות אלו נגד קצין בצה"ל.
פסק הדין החמור הביא את היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, להכריז על חקירת אנשי השב"כ שהיו מעורבים בפרשה. הממשלה החליטה על הקמת ועדת לנדוי כדי לחקור את שיטות החקירה של השב"כ בנושא פעילות חבלנית עוינת. ממצאי הוועדה גילו לציבור הרחב את השימוש בעינויים שנעשה בחקירות השב"כ, ועדויות השקר שאנשיו נתנו בבתי המשפט. לדו"ח הוועדה הסופי היה גם חלק שני, סודי, שלא פורסם לציבור, שכלל, בין השאר, קווים מנחים לשימוש בעינויים בחקירות. מסקנות ועדת לנדוי בוטלו לאחר עשור בבג"ץ העינויים.
כרם מהרל
עוספיה
בעיית ארבעת הצבעים
מריה שרפובה
שוויץ
דגל שוויץ
כלכלת שוויץ
הוועד האולימפי בישראל
הוועד האולימפי בישראל הוא הגוף העליון שמאגד את כל הענפים האולימפיים בישראל, ומוכר על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי כוועד אולימפי לאומי של מדינת ישראל. מקום מושבו הוא במרכז הספורט הלאומי ברחוב שלום בכור שיטרית 6 בשכונת הדר יוסף, תל אביב בסמוך לפארק הירקון.
רקע.
תפקידו העיקרי של הוועד האולימפי בישראל הוא לארגן את השתתפותם של ספורטאים ישראלים במשחקים האולימפיים ובתחרויות רב-ענפיות אחרות המתקיימות בחסות הוועד האולימפי הבינלאומי או הפדרציות האזוריות ואת הכנות הספורטאים לקראתן. הוועד האולימפי בישראל הוא בעל הסמכות הבלעדית להחליט על הרכב המשלחת האולימפית הישראלית, ולקבוע את הביגוד שילבשו חברי המשלחת, ובכלל זה הסמלים המסחריים שיופיעו עליהם, ובסמכותו למנוע מהספורטאים וחברי המשלחת להשתמש בציוד של חברות אחרות.
על פי האמנה האולימפית, בהנהלת הוועד האולימפי צריכים להיות נציגים מכל התאחדויות הספורט של הענפים האולימפיים הקיימים במדינה, נציגים של הספורטאים האולימפיים וחברי הוועד האולימפי הבינלאומי מאותה מדינה (אם יש כאלה), וכמו כן יכולים להיות נציגים של ארגונים ואנשים נוספים הקשורים לספורט במדינה, ובתנאי שרוב חברי הוועד הם נציגי הענפים האולימפיים.
תולדות הוועד.
הועד הארצישראלי.
הוועד הוקם בשם "הוועד האולימפי הארץ-ישראלי" במאי 1933 ביוזמת ארגון "מכבי", וכעבור שנה קיבל את הכרת הוועד האולימפי הבינלאומי ושוויון זכויות מלא בתחילת 1935. פעילות הוועד לקבלת הכרה ספגה ביקורת מחוגי הימין, משפורשה כניסיון להשתתף באולימפיאדת ברלין וכפגיעה בניסיונות לקדם חרם על גרמניה הנאצית. בתגובה הבהירו במכבי שלא ישתתפו באולימפיאדה בברלין ושהבקשה מהועד האולימפי הבינלאומי היא בקשה עקרונית להכרה. בראש הוועד האולימפי עמד פרדריק קיש ומזכיר הוועד היה יוסף יקותיאלי. בנוסף להם, כיהנו בוועד צבי נשרי ויהושע אלוף. להזמנת הוועד האולימפי להשתתף באולימפיאדה, השיב הוועד האולימפי הארץ ישראלי שלא יוכל להשתתף כי הוא עדיין אינו מוכן. תשובה זאת עוררה ביקורת על העדר עמוד שדרה מול הגרמנים. בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה הודיעה מכבי על הפסקת ההכנות לאולימפיאדה והעמידה את הוועד האולימפי בפני עובדה מוגמרת. זמן לא רב לאחר מכן בוטלו משחקי אולימפיאדת הקיץ 1940.
ביוני 1947 קיבל הוועד האולימפי הזמנה להשתתף באולימפיאדת לונדון. בסוף דצמבר 1947 התפתח ויכוח ער בעיתונות על הטענה שחברי הפועל לא שותפו במשלחת האולימפית הארצישראלית. בפברואר 1948 גובשה מזכירות מצומצמת של הוועד האולימפי, בהשתפות אלכס אפשטיין, יוסף יקותיאלי, צבי נשרי וג'ורג' פלש, בגלל הסכנות בדרכים במהלך מלחמת העצמאות. לאור מצב הלחימה, הוחלט להוציא משלחת סמלית שכללה שתי ספורטאיות לאולימפיאדה, ביחד עם חמישה מלווים. אולם לאחר שהמשלחת נדרשה להופיע בשם "פלשתינה", עלו פקפוקים אם בכלל כדאי להשתתף באולימפיאדה, ולבסוף כלל לא נתקבלו ויזות והמשלחת לא יצאה ללונדון. הוועד האולימפי הבינלאומי קבע שהוועד האולימפי הישראלי אינו יורש אוטומטי של הוועד הארצישראלי ועל כן לא יוכל להשתתף באולימפיאדה בלי תהליך קבלה לארגון.
הועד הישראלי.
לאחר הקמת מדינת ישראל, בשנת 1951, הוקם מחדש הוועד כאשר יש בו ייצוג שווה למכבי ו"הפועל" ושני יושבי ראש, אחד ממכבי ואחד מהפועל. הסדר זה שכונה "פיפטי-פיפטי" נמשך עד 1967, ומאז מכהן בראש הוועד יושב ראש אחד.
בראשית שנת 1952 הוכר הוועד החדש על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, ובאותה שנה שלחה ישראל את המשלחת הראשונה לאולימפיאדת הלסינקי. ישראל השתתפה מאז בכל אולימפיאדות הקיץ, למעט אולימפיאדת מוסקבה (1980), בה הצטרפה ישראל לחרם שארגן נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר כתגובה לפלישת ברית המועצות לאפגניסטן. החל מ-1994 משתתפת ישראל בקביעות גם באולימפיאדות החורף.
מ-1954 עד 1974 היה הוועד האולימפי אחראי גם על המשלחות למשחקי אסיה. לאחר מכן הוצאה ישראל מהפדרציה של משחקי אסיה בלחץ מדינות ערב, ובמשך כשני עשורים נותרה ללא השתייכות לפדרציה יבשתית כלשהי. ב-1994 התקבלה ישראל לארגון הוועדים האולימפיים האירופיים ושנה אחר כך החלה להשתתף בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער.
ב-2010 השתתפה ישראל באולימפיאדת הנוער הראשונה שנערכה בסינגפור.
ב-2015 השתתפה ישראל במשחקים האולימפיים האירופיים הראשונים שהתקיימו בבאקו, וחזרה מהם עם 12 מדליות.
הוועד האולימפי הקים בשנת 1984 את היחידה לספורט הישגי, הזרוע המקצועית הממונה על הכנות הספורטאים לאולימפיאדות וממליצה על הקריטריונים שעל הספורטאים לעבור כדי להיכלל במשלחת האולימפית.
מאז הקמת היחידה, המדיניות של הוועד האולימפי היא לקבוע קריטריונים שידרשו מהספורטאים להוכיח את יכולתם להגיע להישגים באולימפיאדה. ב-20 השנים האחרונות עלו באופן ניכר הישגי הספורטאים הישראלים באולימפיאדות לעומת העבר.
הישגי ישראל במשחקים האולימפיים.
מאז החלה ישראל את השתתפותה במשחקים האולימפיים, זכו עשרה ספורטאים ישראליים במדליות אולימפיות אישיות (3 זהב, 1 כסף, 8 ארד):
בנוסף, זכתה נבחרת ישראלית אחת במדליה קבוצתית (ארד):
בעלי תפקידים בוועד האולימפי בישראל.
מליאת הוועד האולימפי בישראל כוללת 94 חברים ובה נציגי כל התאחדויות ואיגודי הספורט האולימפיים בישראל, נציגי מרכזי הספורט הגדולים בישראל ונציגי הספורטאים האולימפיים. הנהלת הוועד האולימפי מונה 37 חברים.
המנכ"ל הנוכחי גילי לוסטיג מונה בשנת 2014 והחליף את אפרים זינגר שפרש לאחר כהונה של 20 שנים.
חברי הנהלת הוועד האולימפי בישראל.
להלן רשימת חברי הנהלת הוועד:
ועדת הספורטאים.