לאחר 15 - 17 ימים בוקעים הזחלים. אורכם עם הבקיעה הוא כ-8 מ"מ, רוחבם כמ"מ יחיד. צבעם אפור, הם שעירים וצורתם פחוסה. הזחלים אינם ניזונים מקליפת הביצה, בשונה מפרפראים אחרים. לאחר כיממה, הם סועדים את ארוחתם הראשונה. זו מתרחשת בשעות הערב והלילה; מזונם הוא עלים של ברוש, אקליפטוס, פלפלון בכות או אלה. כשהזחלים צעירים הם מפרישים קורים מפיהם. קורים אלה משמשים אותם לגלוש, בעודם תלויים באוויר, מענף לענף. הזחלים גם מטפסים חזרה על קורים אלה, תוך כדי אכילתם. עד התקרבות החורף, הזחלים ממשיכים לגדול ולהתנשל. במהלך החורף נכנסים הזחלים לתקופת דיאפאוזה. בזמן החורף, הזחלים חיים בקבוצות ונצמדים זה אל זה על הענפים. בצורה זאת הם מגנים על עצמם מפני הקור והגשם. על אף התנהגות זו, רבים אינם שורדים את האקלים הקשה ומתים. הזחלים מחדשים את פעילותם באביב. בתחילת חידוש פעילותם אורכם הוא בערך 2 ס"מ. משך תקופת הזחל: כ-10 חודשים (כולל תקופת הדיאפאוזה).
התגלמות.
בהגיעם לאורך של בין 8 ל-10 ס"מ, ורוחב של כ-1.8 ס"מ (בערך בגודל האצבע המורה של אדם בוגר), הזחלים מתכוננים לקראת התגלמותם: הם עוזבים את ענפי העצים בחיפושם אחר מקומות מסתור. מקומות מסתור אלה כוללים חללים תחת קליפות העצים, חללים תחת אבנים או עצמים שונים המונחים על האדמה. הזחלים מסתתרים גם תחת מדרגות. לאחר שהסתתר, הזחל בונה לו פקעת קורים אפרפרה, שצורתה סגלגלה. בפקעת זו הוא משאיר קצה אחד פתוח. אז הזחל מתנשל בפעם האחרונה, ומתגלם. במקרים שבהם אין הזחל מוצא מקום מתאים, או שטוויית הפקעת מופרעת, הזחל מפסיק לטוות, ומתגלם ללא פקעת. אריגת הפקעת אורכת כיומיים. תקופת הגולם נמשכת בין 26 ל-37 ימים.
הגנה אצל זחלים.
כאשר מטרידים זחל, הוא מפריש מפיו נוזל סמיך בצבע ירוק כהה, הגורם לגירוד. בנוסף לכך, הזחל יכול גם לסמר את שערותיו, במיוחד את שערות החזה שלו (שהן הארוכות בגופו). שערות אלה, במגע, גורמות אף הן לגירוד ובנוסף להופעת שלפוחיות אדומות. הזחל מרחיק את חלק גופו הקדמי מהענף עליו הוא ניצב, וחושף את חזהו כך. יתר על כן הוא מבליט שני פסים אדומים בעור גבו, שהיו מוסתרים על יד קפל בעורו. הצבע האדום נחשב כצבע הרתעה בעולם הטבע. כאשר אוחזים בו, הזחל מתפתל בניסיונותיו להיחלץ, ומכה באוחז בו באמצעות חלק גופו החופשי.
גם על נשלים ופקעות נותרות שערות מגרות, ועל כן כדאי להיזהר מלגעת בזחלי טוואי הברוש, ובשיירים שהוא מותיר אחריו.
טוואי הברוש והאדם.
היוונים הקדמונים הכינו מפקעות טוואי הברוש משי לטוויית בגדי הרקדנים והרקדניות, ומכאן שמו בעבר (טוואי המשי היווני). כשהובאו זחלי טוואי המשי (שם מדעי: Bombyx mori) נפסק השימוש בפקעות טוואי הברוש.
קישורים חיצוניים.
תהליך טווית הפקעת בטוואי בברוש בהרצת זמן : https://youtu.be/YkwFbDUsXNo
תפקיד השואה בגיבוש הזהות הישראלית
חגורה (בנייה)
מודיעין עלית
יקנעם עלית
יער אודם
יער אודם נמצא בשמורת יער אודם, בגובה של כ-1,000 מטרים, על מורדות הר אודם ברמת הגולן.
היער מורכב מארבעה גושים מבודדים:
כל גושי היער פרט לדרומי שבהם, גוש כרז אל טוויל, מצויים בתחומי שמורת יער אודם.
היער הנוכחי הוא שריד מיער רצוף, שכיסה את הגולן העליון כולו עד תחילת המאה העשרים. היער נפגע על ידי צ'רקסים שביראו חלקות מרובעות בתוך היער, לצורך בנייה ומסחר בעץ. עד היום, מבנה היער הוא של חלקות ושורות עצים שנותרו בין החלקות. עם זאת, במאה ה-21, מתאושש היער באיטיות ומתפשט על פני השטחים שבוראו. יער אודם נשמר מכריתה בתקופת השלטון הסורי, כיוון שנבנו בתחומו מחנות צבא ובונקרים של הצבא הסורי וכדי לעזור בהסוואתם אסרו הסורים כריתה ביער זה.
ג'ובות.
ביער מפוזרות 23 ג'ובות (גובי געש), בורות גדולים ותלולים שנוצרו כנראה כתוצאה מהתפרצות גזים געשיים ללא חומרים מוצקים או נוזליים.
בועות הגז יצרו חללים אשר הפכו לבורות ענק כשתקרתם קרסה. תופעה זו מכונה בגאולוגיה "מאר". קוטרה של הג'ובה הגדולה מגיע לכ-250 מטרים ועומקה כ-60 מטרים.
צומח.
ביער עצים רבים ובהם אלון תולע, אלון מצוי, אלה ארצישראלית, ליבנה רפואי, עוזרר חד גלעיני.
על העצים מטפסים רבים ובהם אספרג החורש, זלזלת הקנוקנות, יערה איטלקית, ספלול החרש, פואה מצויה, פטל לביד וקיסוסית קוצנית.
פרחים רבים ביער ובהם אביבית בינונית, אירוס הלבנון, בר נורית חרמשי, נץ החלב ההררי, צבעוני ההרים ורקפת יוונית כון גדלים בו מינים של סחלבים נדירים כגון בן חורש רחב עלים, מירונית סרגלית, סחלבן החורש, שנק החורש, רצועית הגליל ומיני כרכומים.
ביער זוהו גם מיני פטריות ובהן אמנית המוות, גושית נאכלת וליבדית פלומתית.
מרעה פרות בתחומי היער גורם לדריסה של מינים נדירים רבים.
בעלי חיים.
היער מהווה בית גידול לבעלי חיים רבים: בין העופות מצויים חרטומן יערות, כוס החורבות, לילית, נקר סורי, עורב שחור ושעיר מצוי.
בעונות שנה שונות נמצא עופות לתקופה קצרה בלבד: בקיץ דוגרים ביער גדרון מובהק, חמרייה חלודת-זנב, עורבני שחור-כיפה ושחרור. בחורף מגיעים בזבוז הלבנון, מלכילון אורנים ופרוש הרים ובתקופת הנדידה מגיעים סבכי ניצי וסתרי מצוי.
בין מיני היונקים ניתן למנות את הארנבת, בר אוגר, דרבן, דלק סלעים, תן, זאב, שועל מצוי, חדף, חזיר בר, יערון צהוב-צוואר, צבי ארץ ישראלי, יערון קטן, יערון גדול, מריון טריסטם, מריון מצוי, נברן השדה, נמנמן הסלעים, קוצן וקיפוד.
תחנת הרכבת באר שבע – מרכז
תחנת הרכבת באר שבע – מרכז היא תחנת הקצה הדרומי של שירות הרכבות הבין-עירוניות של רכבת ישראל. התחנה ממוקמת בסמוך לתחנה המרכזית של באר שבע, ומרוחקת מרחק הליכה מקניון הנגב ומקניון קריית הממשלה.
היסטוריה.
תחנת הרכבת נפתחה ב-20 בספטמבר 2000 ועד מהרה זכתה לקהל נוסעים נרחב בשל מיקומה בלב העיר ובסמוך למספר רב של מרכזים מסחריים.
מפתיחתה בשנת 2000 עד לפתיחת תחנת דימונה בשנת 2005, הייתה זו תחנת הנוסעים הדרומית ביותר של רכבת ישראל. גם כיום נותרה התחנה תחנת קצה משום שהנסיעות לדימונה יוצאות מתחנת באר שבע צפון/האוניברסיטה הנמצאת כחמישה קילומטרים מצפון לה.
בשנת 2001, עקב צפיפות רבה שנוצרה ברכבות היוצאות מתחנה זו, הוכפל מספר הרכבות היוצאות ובאות לתחנה, כך שבכל שעה יוצאת רכבת.
ביולי 2012 החלה רכבת ישראל להפעיל בשעות העומס שתי רכבות בשעה מהתחנה לכיוון צפון – רכבת מאספת שעוצרת בכל התחנות בקו, וברוב שעות היום ממשיכה לחיפה ולנהריה, ורכבת מהירה שעוצרת רק בתחנות באר שבע צפון, קריית גת, תחנות תל אביב ומסיימת את נסיעתה בתחנת הרצליה. זמן הנסיעה ברכבת זו מבאר שבע מרכז לתל אביב ההגנה אורך כשעה בלבד.
מבנה התחנה.
התחנה נבנת על ידי האדריכל אלי ארמון. התחנה היא מעין מבנה של "באר" בחיפוי אבן מצפה מקומית, כזו שלא עברה עיבוד. עמודי הפלדה הם כמו עצים הנושאים את חלון הגג מבפנים ואת הסככות מבחוץ, וכך נוצר מעין "בוסתן". בתחנה נמצאת גם רפליקה של גשר הרכבת הטורקי על נחל באר שבע, התאפיין בקשתות אבן רחבות. מתחת ל"גשר" מוצבות מכונות הכרטוס ובקרת הכניסה לרציפים, וכך נוצרו שערים מקושתים המקשרים בין הרציפים ובין בניין הטרמינל שבו נוצרה "הבאר".
במשך חמש שנות קיומה, הונחו בתחנה שתי מסילות בסמוך לשני רציפים. ב-2006 החלה תוכנית שדרוגים לתחנה, שבין היתר כללה הנחת שתי מסילות נוספות בסמוך לשני רציפים חדשים, הרחבת מפלס הרציפים, בניית גגונים מעל הרציפים והתקנת דלתות אוטומטיות בכניסה אליהם. בשנת 2011 סיימו את עבודות הרציפים הנוספים ורכבות החלו להיכנס אף אליהם.
בטקס חגיגי, שנערך ב-27 באוקטובר 2014, בהשתתפות ראש העירייה רוביק דנילוביץ', ומאות נכבדים, נחנכה כיכר נאוי על שם ראש העיר אליהו נאוי, המהווה את מתחם התחבורה המטרופוליני החדש בבאר שבע, שמחבר את התחנה המרכזית (טרמינל באר-שבע) ותחנת הרכבת באר שבע מרכז.
בשנת 2019 החלו עבודות להקמת רציף חמישי בתחנה. העבודות הסתיימו בשנת 2022. בזכות הוספת הרציף החדש מתאפשר דיור רכבות נוסף בתחנה והיא תוכל לשרת כמות רכבות נוסעים גדולה יותר בשעה.
קווי אוטובוס העוברים בתחנה.
התחנה ממוקמת בסמוך לתחנה המרכזית של באר שבע. בה מופעלים קווי אוטובוס בין עירוניים של אגד, אגד תעבורה, דן בדרום ומטרופולין, וקווי אוטובוס עירוניים של דן באר שבע.
נטלי סארוט
נטלי סָארוֹט (Nathalie Sarraute; 18 ביולי 1900 – 19 באוקטובר 1999) הייתה סופרת צרפתייה יהודיה ממוצא רוסי.
קורות חיים.
סארוט נולד בשם נטליה (נטשה) צֶ'רְניַאק באיוואנובו שברוסיה למשפחה יהודית אמידה. בהיותה בת שנתיים התגרשו הוריה. היא עברה עם אמה לז'נבה ומשם לפריז. מגיל 8 היא חיה עם אביה בפריז.
נטלי למדה ספרות ומשפטים באוניברסיטת סורבון וסיימה את לימודיה בברלין. לאחר מכן למדה שנה באוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1925 נישאה לריימונד סארוט. שנה לאחר מכן החלה לעסוק במשפט ועבדה כעורכת דין עד שנת 1941.
ספרה הראשון, "טרופיזמים", יצא לאור בשנת 1939, אך זכה להכרה רק בשנת 1957. לפני שהודפס היא שלחה העתק אל סארטר שהתרשם מהחיבורים, ואף כתב את ההקדמה לספר. בהמשך הוציאה ספרים נוספים, ביניהם "הפלנטריום", "עידן החשד", "פירות הזהב", "השימוש במילים" ו"ילדותי".
ה"רומן החדש".
סגנון כתיבתה של סארוט הוא סגנון "הרומן החדש", בדומה לאלן רוב גרייה, קלוד סימון ומרגריט דוראס. הרומן החדש יוצא כנגד המוטיבים המקובלים ברומן הריאליסטי הקלאסי של המאה ה-19, בו הסופר היה המקשר בין הספר לקורא. בכתיבתה מנסה סארוט להימנע מכך, ולמנוע מהקורא פיזור בתשומת לבו במהלך הקריאה, אלא להתמקד בעיקר ולא בפרטים שוליים. היא מותירה מקום לקורא לפרש בעצמו את הכתוב, ללא פרשנות שלה.