כשהמועצה הלבנה דנה בטבעת הכוח, הכריז סארומן שהטבעת אבדה לנצח, אף שהוא לא האמין בכך. בשלב זה הוא כנראה החל לחפש את הטבעת האחת בעצמו, במטרה להפוך לבעליה. הוא החל להקים צבא אורקים ווארגים. האורקים נתנו לו את הכינוי שארקי שפירושו "הזקן". כמו כן הפעיל את סוכנו גרימא לשון נחש במטרה להפיל את רוהאן. בשנת 3018 סארומן התגלה כבוגד כאשר כלא את גנדלף במגדלו. בשלב זה כבר היה ידוע שהוא משתף פעולה עם סאורון.
מפלתו של סארומן.
צבאו של סארומן הובס לבסוף על ידי כוחות רוהן והאנטים שהטילו מצור על האורתנק. מובס ומושפל, סארומן הצליח לדבר אל ליבו של זקן עץ ושכנעו לתת לו לעזוב את האורתנק. הוא שם פעמיו לפלך, ושם הצליח להשתלט עליו באמצעות חבורת בני בליעל מהדרום. כשפרודו חזר יחד עם חבורת הטבעת לפלך הוא גירש את בני הבליעל.
מותו.
במהלך טיהור הפלך סארומן מת ועבר ממעגלי העולם הזה לאחר שעבדו הנרצע גרימא שיסף את גרונו מכיוון שסיפר להוביטים שהוא רצח את בן משפחתם.
תיאור.
בתחילה מופיע סארומן כאיש זקן עם זקן לבן וגלימה לבנה (זוהי ככל הנראה הסיבה לכינויו "סארומן הלבן"), צעיף וכובע לבן מחודד. סארומן בתפקיד ראש "מסדר" המכשפים (האיסטרי) וגם היה לראש המועצה הלבנה. בספר, גנדלף אומר שהוא הפך למה שסארומן אמור היה להיות: לוחם למען הארץ התיכונה. אך לאחר בגידתו הוא התחפש לזקן עם ברדס.
כוחו ונשקו.
על פי גנדלף כוחו העיקרי של סארומן היה חבוי בקולו. כלומר שהיה ביכולתו לשכנע כמעט כל אחד בין אם הוא חכם ובין אם טיפש ולכן גם כשאיבד את שרביטו ואת מעמדו במועצה הלבנה (הוא הוחלף על ידי גנדלף וסולק מן המועצה הלבנה על מעשיי בגידה) הוא עוד נחשב לדמות מאוד מסוכנת אפילו על ידי גנדלף.
בסרטי ההוביט של פיטר ג'קסון.
בסרטי ההוביט של פיטר ג'קסון משתתף סארומן בתור דמות שולית (בספר ההוביט של ג'ון רונלד רעואל טולקין הוא אינו מופיע כלל). הקטעים בהם מופיע סארומן בסרט מבוססים חלקית על טקסטים שטולקין רשם אך לא פרסם בחייו, ופורסמו לאחר מותו על ידי בנו כריסטופר טולקין.
מספר נוסחאי
אלי אהרון
אלי (אליהו) אהרון (נולד ב-1942 בבגדאד, עיראק) הוא פסל, חבר באיגוד המקצועי של האמנים הפלסטיים בישראל.
ביוגרפיה.
אלי אהרון עלה לארץ עם משפחתו ב-1951, במבצע עזרא ונחמיה, בן שלישי מתוך שבעה אחים ואחיות.
את ילדותו העביר במעברת "שער העלייה" בחיפה, משם עברה המשפחה לקיבוץ גניגר, ובהמשך לשכונת ג'סי כהן בחולון, שם למד חריטה ומסגרות בתיכון מקצועי.
בשנת 1963 החל לעבוד בחברת "מקורות" כחרט ובקר טיב עד ליציאתו לפנסיה מוקדמת בגיל 52. מאז הקדיש את חייו לפיסול באבן ולמסעות בעולם.
אלי אהרון הוא אביה של הסופרת אור ארנסט. מפסל בקיבוץ חצור, בסדנה של הפסל זאב קרישר, משנת 2008.
נשוי ואב לשלושה. הוא ואשתו גרים לסירוגין ביבנה ובגואנגג'ואו, סין.
ראבעה אל-עדוויה
ראבעה אל-עדוויה (בערבית: رابعة العدوية, מכונה גם ראבעה בנת אסמאעיל אל-עדוויה, ראבעה אלקיסיה (על שם שבט האלקיס ממנו באה), או ראבעה אלבצריה - על שם העיר בצרה בה נולדה) היא אישיות סופית חשובה מהמאה השמינית לספירה, בין המיסטיקנים הראשונים באסלאם שדיברו על אהבת האל ועבודתו במונחים של אהבה רומנטית ואהבת בשר ודם.
לידתה ומותה.
ככל הנראה נולדה בשנת 135 להג'רה (שנת 753-752 לספירת הנוצרים) ועל פי המסורת האיסלמית, הלכה לעולמה לאחר חמישים שנה, בשנת 185 להג'רה (שנת 803-802 לספירה), בירושלים.
יש כאלה הסבורים כי אל-עדוויה נולדה בשנת 98 להג'רה, כלומר בשנת 717 לספירת הנוצרים, אך ישנה נטייה לבלבל אותה עם דמות ידועה אחרת: ראבעה בנת אסמאעיל מסוריה, (באנגלית: Rabi'a bint Isma'il of Syria), שנולדה כחמישים שנה לפני אל-עדוויה ובניגוד לאחרונה גם הייתה נשואה.[ ]
חייה של ראבעה.
נולדה למשפחה ענייה בבצרה שבעיראק. הייתה הרביעית מתוך ארבע בנות ומכאן שמה: ראבעה בשפה הערבית פירושו "רביעית". ישנה אגדת עם שכשנולדה, התגלה הנביא מחמד לאביה בחלום ובישר לו כי בתו הקטנה נועדה לגדולות. כעבור זמן מה מתו הוריה ורעב המוני תקף את בצרה. בעקבות זאת ראבעה ואחיותיה נאלצו להיפרד. ראבעה נמכרה לעבדות בעבור שישה דירהמים בלבד וסבלה מיחס מחפיר מצד המעביד שלה. באחד הימים נקרתה בדרכה ההזדמנות לברוח, אך בעת שברחה היא נפלה ושברה את ידה. כשהיא דואבת ובוכייה, פנתה ראבעה לאללה בתחינה וביקשה להבין לאן פניה מועדות. נהוג לייחס למקרה זה את תחילת דרכה של אל-עדוויה בעבודתה הנאמנה את אללה, משום שמקובל לספר כשסיימה לדבר, שמעה קול שאמר לה שהיא לא צריכה להתאבל על מצבה משום שזה עוד ישתפר אלפי מונים "עד כדי כך שהמלאכים בגן העדן יקנאו". אל-עדוויה חזרה למעביד שלה, והתפללה לאללה באדיקות במהלך הלילות, כשבימים המשיכה לעבוד כרגיל. מסופר שבאחד הלילות המעביד שלה התעורר וראה אור שנפוץ לכל עבר, וכשהתקרב ראה את ראבעה בשעת תפילתה. השפעת המחזה הייתה כה גדולה, שהוא החליט לשחרר אותה לחופשי. אל-עדוויה שוטטה במדבר וחוותה שם קשיים, אך לא הפסיקה לעבוד את אללה באדיקות ובכוונה מלאה.[ ]
ראבעה אל-עדוויה לא נישאה מעולם. מסופר כי כשנשאלה על ידי חסן אלבצרי אם היא רוצה להינשא, ענתה ראבעה:
אנקדוטות.
סופר כי כשנשאלה אל-עדוויה אם היא אוהבת את הנביא מחמד, היא ענתה כי היא אכן אוהבת אותו, אך היא עסוקה באהבתו של הבורא עצמו ולא באהבת ברואיו.[ ]
אמירה נוספת המיוחסת לראבעה אל-עדוויה, בנוגע לכעבה, היא ש"זהו הצלם אותו עובדים על פני האדמה, ואללה לא נמצא בתוכו אבל גם לא חסר בו". אמירה זו הכתה גלים בקרב פרשנים מוסלמיים רבים לאורך השנים והיא מהווה נושא לדיון גם בימינו.[ ] בהקשר זה ניתן להתייחס גם לאנקדוטה המספרת שבעת שהותה של אל-עדוויה במכה, התרוממה הכעבה כדי לפגוש אותה ולחזות בסגפנות המיוחסת לה. אך אל-עדוויה סירבה ואמרה: "מה כבר אוכל לעשות עם הבית? אני זקוקה לאדונו של הבית ולא לבית עצמו".[ ]
סופר כי אל-עדוויה נראתה רצה ברחבי בצרה כשהיא אוחזת בידה האחת לפיד בוער ובשנייה דלי מלא מים. כשנשאלה לפשר הדבר, השיבה כי היא מעוניינת לשרוף כליל את תענוגות גן העדן ולכבות את להבות הגיהנום כדי שתוכל לעבוד את אללה מתוך אהבה טהורה ולא מתוך פחד מהעונשים בגיהנום או מתוך רצון לזכות בגמול הניתן בגן עדן.
"אמרה ראבעה: חי אלוהים, לא עבדתי את האל כשעבדתי אותו מפחד האש ומכמיהה לגן העדן, אלא אני עובדת אותו מאהבה ומכניעה אליו." (מתוך אלח'רגושי, חינוך צפונות הלב, עמ' 71)[ ]
על פי האמונה, הסופים נקראו כך על שם בגדי הצמר המטולאים והכבדים שנהגו ללבוש. סופר על ראבעה אל-עדוויה שהבגד שלה שקל ארבעים רטל[ ], ושביקשה להניח את הבגד בקברה. במהלך חלום שחלם חסיד סופי לאחר מותה, סיפרה לו אל-עדוויה על מעשים מופלאים שאללה עשה ועל כך שציווה שיביאו את בגד הטלאים שלה כדי לתלות אותו על הכס, ושם הוא תלוי עד יום תחיית המתים, כי כך הביע אללה את הכבוד שרחש לזו שלבשה אותו.[ ]
בראייה פמיניסטית.
ראבעה אל-עדוויה נחשבה לפורצת דרך בתחומה כשהוכיחה שנשים מסוגלות לעבוד את האל בכוונה מלאה ובאדיקות זהה לזו של הגברים. ניתן להבין זאת מיחסיה עם חסן אלבצרי, שהגיע אליה כדי ללמוד ממנה את עבודת האל, או מספיאן אלת'ורי, שכינה את אל-עדוויה "מחנכת" והגיע גם הוא כדי לשמוע ממנה דברי חוכמה.[ ] כשנשאל פריד אלדין אלעטאר על ראבעה אל-עדוויה, הוא כתב שאללה לא מבדיל בין נשים וגברים שעובדים אותו, והוסיף כי מחמד בעצמו אמר שאללה לא מתבונן בצורה החיצונית. "שורש הדבר אינו נעוץ בצורה אלא בכוונה...כשאישה נהיית לגבר בדרך אל האל, אין לקרוא לה אישה".[ ]
בספרה על האנתולוגיה של הסופים, כותבת שרה סבירי כי דבריו של אלעטאר מבטלים את ההבחנה המגדרית בין נשים לגברים וכי למרות העובדה שישנם פרשנים אשר יבחרו לנתח את האמירות לעיל כמבטלות את מעמדה של האישה בעבודת האל לעומת גברים, היא דווקא בוחרת לפרשם כחיוביים, ולראות בדעתו של אלעטאר קריאה לנשים להתעלות על החלוקה המגדרית ועל נחיתותן הדתית. כך היא מפרשת גם את העיסוק הנרחב בפועלה של ראבעה אל-עדוויה ונשים נוספות בתקופתה, שאחרת לא היו מוקדשים להן פרקים משלהן באסופות הקלאסיות.
בימינו.
בקהיר יש מסגד על שמה של ראבעה אל-עדוויה ובישראל יש רחוב על שמה בהר הזיתים, המוביל לכנסיית העלייה.
בנוסף, חייה של אל-עדוויה היוו השראה לכמה סרטים בקולנוע הטורקי
קשר לדתות אחרות.
המסורת המוסלמית מספרת שראבעה אל-עדוויה מתה בירושלים, בהר הזיתים (א-טור בערבית). לעומת זאת, המסורת היהודית מאמינה כי באותו מקום קבורה חולדה הנביאה. במקביל, הנוצרים מאמינים כי באותו אתר נקברה הנזירה פלגיה.
מרסל סאביצר
דלה עלי
איוויצה ואסטיץ'
הרעלת ARP
בורג' אל-חמרא
ברג' אל-חמרא
ראבעה אלעדויה
סוניה נטרא
סוניה נַטרָא (סוניה נַטרָה; לועזית Sonia Natra; 27 באפריל 1925 - 23 בינואר 2021) הייתה אמנית ישראלית.
סוניה נטרא הייתה אמנית רב תחומית- פסלת, קרמיקאית, ציירת, רשמת, גרפיקאית, צלמת, ומשוררת. היא עבדה בתחומי הפיסול, קרמיקה, אמייל, רישום, ציור, תחריט, הדפסי משי, גרפיקה, צילום ושירה.
חייה ויצירתה.
סוניה נטרא לבית רוזן נולדה ברומניה. היא למדה באקדמיה לאמנות בבוקרשט (1943) ולאחר מכן באקדמיה לאומנות גוגויינו שם קיבלה תואר שני בציור בשנת 1948. מאוחר יותר היא למדה פיסול במכון לאמנות הלאומי גריגורסקו קיבלה גם תואר שני בפיסול בשנת 1954. לימודי האומנות כללו בין היתר, לימודים מעמיקים באנטומיה של גוף האדם. בשנים 1956–1957 ביתה נטרא בילתה שנה בצ'כוסלובקיה כאומנית מצטיינת במסגרת חילופי אומנים .