הרב ערוסי עוסק בהטמעת המשפט העברי במציאות המודרנית. הוא יו"ר תנועת "הליכות עם ישראל", המקיימת הרצאות וכנסים בתחום. במסגרת התנועה הקים כולל להכשרת אברכים בלימודי רבנות ודיינות. בין תלמידיו הדיינים: הרב מימון נהרי והרב בנימין אטיאס הרב יהושע ולר הרב רפאל גלב הרב שור הרב יהושע מרוה ועוד. הקים גם בית דין לממונות על פי חוק הבוררות בעירו קריית אונו.
שיטתו בהלכה היא הליכה בשיטת הרמב"ם תוך כדי הפצת משנתו בשיעורי הלכה קבועים בעירו, ושיעורים מזדמנים ברחבי הארץ. במסגרת זו משמש גם כנשיא מכון מש"ה.
לאחר פטירתו של הרב יוסף קאפח יש הרואים ברב ערוסי את הדמות הבולטת בתנועה בקרב יהודי העדה התימנית ואחרים הפוסקים על פי הרמב"ם. כשנשאל בנושא קרוב כתב כי אין היום בישראל דרדעים – יהודים הפוסקים על פי הרמב"ם ובמקביל שוללים את מעמדה התורני של תורת הקבלה – וכי מלבד "שועלים קטנים מחבלים כרמים" אין מי שמכחיש את ספר הזוהר. הוא הוסיף שהסיבות לפריצת המחלוקת בנושא, בהן אמונות טפלות שהוצגו כקבליות, אינן קיימות כיום.
חיים אישיים.
הרב ערוסי נשוי לשרה לבית עוזירי, ואב לשבעה. בנו הרב צפניה ערוסי הוא רב קהילה במודיעין.
יוסף (דמות)
יוסף הוא דמות בדיונית שיצרו דודו גבע וחנוך מרמרי בספרי הקומיקס, אותם כתב מרמרי (ומאוחר יותר החליף אותו קובי ניב) ואייר גבע.
התחלה.
יוסף הופיע לראשונה בשנת 1976 בספרם המשותף של מרמרי וגבע- "האביר זיק", שם הוא מופיע כמספר דמויות שוליות במספר סיפורים שונים (מלצר, רופא, פוליטיקאי וכו'...). שמו מופיע לראשונה בסיפור "האביר זיק ואשתו של תרנגול בכיר", אך גם בסיפור זה מגלם יוסף עובד רכבת פשוט. רק חמש שנים מאוחר יותר, בספר "הצל" (1980), שאותו אייר גבע וכתב אפרים סידון, קיבל יוסף את התפקיד הראשי העלילתי הראשון שלו. ולמרות זאת הוא עדיין לא הפך לדמות מוכרת ובטח שלא לאהודה.
"יוסף ואחיו" והפופולריות.
ב-1979 נמנו גבע, אז גרפיקאי ואמן קומיקס לא מוכר, וקובי ניב, אחד מהכותבים הסאטיריים המוערכים בישראל (המוכר מהמדור ומהספר "זו ארץ זו" ומתוכנית הטלוויזיה "ניקוי ראש") לערוך רצועת קומיקס שבועית למקומונים "העיר" ו"כל העיר" של רשת שוקן. השניים, שהכירו מעבודת הגרפיקה של הספר "זו ארץ זו" (1975), החליטו לשכלל את יוסף ולהפוך אותו לגיבור הראשי של הסיפור השבועי, שלבסוף נקרא "יוסף ואחיו" (עם קריצה לסיפור יוסף התנ"כי). במקביל למדור "יוסף ואחיו" שהתפרסם בקביעות ב"העיר", ערכו השניים רצועת קומיקס דומה במקבילו הירושלמי של העיתון - "כל העיר" וגיבוריה היו צמד הבלשים אהלן וסהלן.
המדור סיפר את סיפורו של יוסף, פקיד זוטר ויבשושי במחלקת המים של עיריית תל אביב, אנטי גיבור תמים ומפסידן המקבל בהכנעה את גורלו, עבודת פקידות אפרורית, ואת בדידותו ורווקותו הנצחיים. יוסף, שלצידו מואנשים הקקטוס והמנורה המצויים בביתו, תואר כבלתי ישראלי ובכך הבליט את הישראליות המוקצנת של שאר אחיו המצליחים בחייהם, תוך שהם מובאים כמעין "מימוש החלום הישראלי".
במהרה הפך יוסף לדמות אהובה על קוראי המקומונים. וכך בעבודתם על ספריהם השונים, העמידו ניב וגבע, שהפכו עם הזמן לצמד סאטיריקנים מצליח, את טורי "יוסף ואחיו" ו"אהלן וסהלן" במרכז סדרת "ספר מגוחך": "ספר מגוחך" (1981), "בנו של מגוחך" (1983) ו"מגוחך בעורף האויב" (1985). הספרים כללו גם מדורים וסיפורים חדשים, בהם הופיעה דמותו של יוסף, לרב בתפקידי משנה אבל גם כאשר הוא עומד במרכזם. עם אלה, יש לציין את הסדרה "יוספים גדולים בהיסטוריה" - אשר הביאה לידי ביטוי והדגישה את חשיבות דמותו הבדיונית של יוסף בראי ההיסטוריה.
בנוסף, יצרו השניים סדרת ספרי ילדים ("יוסף מספר סיפורים"), שבהם יוסף מגלם גם את דמות המספר וגם את הדמות הראשית בעלילה הפנימית: "ברטה השמנה" (1984), "עצרת הינשופים" (1984) ו"הפיל מניו יורק" (1985).
אולם, לא רק הצלחה באה עקב דמותם המצליחה של השניים, אלא גם סכסוך, שבסופו הביא להסכם (1984) שבו הצהיר גבע שלא ישתמש בדמותו של יוסף ללא אישורו ושיתופו של קובי ניב.
דעיכה.
גבע, שצבר הצלחה אדירה מטורי הקומיקס ההומוריסטיים הייחודיים שלו, המשיך ביצירתו לעיתון "חדשות" ולאחר מכן לעיתונים "מעריב" ו"הארץ", שם בנה ויצר את דמותו המפורסמת ביותר - הברווז. ניב המשיך בקריירת כתיבה בעיתון "חדשות", במקומון "העיר" ובמספר עבודות תסריטאות.
למרות הצלחתו, יוסף לא שרד את שנות ה-90. בשנת 1990 רצו השניים, לאחר שנים שלא עבדו יחד, להחזיר את יוסף והפעם בעיתון "ידיעות אחרונות", אך בדרך לפגישה זו ויתרו על הרעיון. בשנת 1992 ניסו השניים להשיב לחיים את יוסף בסדרת הספרונים "יוסף חוזר בקטן", במסגרתה יצא הספרון הקצר "נקמת הנקניק" (1992). עוד שני ספרים היו אמורים לצאת לאור בסדרה: "מסביב לעולם ב-80 שקל" ו"סמטוחה בקזבלנקה", אך לבסוף אלה לא ראו אור. ב-1994 ארגן סינמטק תל אביב תערוכת מחווה ליוסף, ובשנת 2003 העלתה קבוצת תיאטרון מפתח תקווה הצגה המבוססת על "ברטה השמנה".
גבע אמר בראיון:
איי אם פיי
איו מינג פיי (היה ידוע בעיקר בקיצור שמו: I.M. Pei; 26 באפריל 1917 – 16 במאי 2019) היה אדריכל סיני-אמריקאי. פיי נולד בסין, ונחשב לאחד האדריכלים הבולטים ביותר בעשורים האחרונים. הוא זכה במגוון פרסים בתחום האדריכלות, ובכללם מדליית זהב של AIA בשנת 1979, פרס הפרמיום אימפריאלה הראשון שניתן לאדריכלות בשנת 1989, ופרס מפעל חיים של מוזיאון קופר יואיט לעיצוב בשנת 2003. בשנת 1983 זכה בפרס פריצקר, המכונה לעיתים "פרס נובל של האדריכלות". ב-1992 העניק לו נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש, את מדליית החירות הנשיאותית.
נפטר בגיל 102.
פרויקטים נבחרים.
בשנות השישים הציע פיי תוכנית לפיתוח מתחם נורדיה בתל אביב, שכללה בין השאר שני גורדי שחקים מעוגלים. התוכנית לא התקבלה ובמקום נבנה דיזנגוף סנטר. משרדו תכנן את מגדל הבינלאומי בשדרות רוטשילד בתל אביב. הוא אף תכנן את התכנון הראשוני של קריית וולפסון בירושלים.
בארט
פגיעה עצמית
פגיעה עצמית היא תסמונת שבה אדם גורם לעצמו נזק גוף. התופעה עשויה להוות סימן לדיכאון, מצוקה, פגיעות מיניות או בעיות פסיכולוגיות אחרות. אף על פי שפגיעה עצמית איננה בהכרח ניסיון התאבדות כושל, ישנו מתאם בין פגיעה עצמית להתאבדות, שכן אנשים הפוגעים בעצמם לרוב סובלים מהפרעות דיכאון ומצוקה. לעיתים מונעת הפגיעה העצמית מעשה אובדני או מעכבת אותו: כשעולה באותו אדם דחף להתאבד, הוא פוגע בעצמו על מנת לנתב את הדחף לנתיב הרסני פחות. למעשה פגיעה עצמית היא ניסיון להקל על כאב נפשי שלעיתים מתחזק עד לכדי רצון למות, אך הפוגעים בעצמם לא פוגעים בעצמם כדי למות.
לפגיעה עצמית סיבות שונות. בחלק מן המקרים החבלה נעשית במטרה להקל על רגשות בלתי נסבלים או הרגשה של ריקנות, "חוסר תחושה רגשית". פגיעה עצמית נחשבת לרוב כטאבו. היא קשורה לעיתים במחלות או הפרעות נפשיות כגון הפרעת אישיות גבולית, פוסט-טראומה מורכבת ובאופן כללי היסטוריה של טראומה נפשית והתעללות, הפרעות אכילה, או מאפייני אישיות כגון פרפקציוניזם. במקרים אחרים הפציעה העצמית נובעת מיצר מזוכיסטי ומטרתה להביא לידי סיפוק מיני.
שכיחות התופעה.
תופעת הפגיעה העצמית היא גדולת ממדים ונוגעת בשכבות שונות באוכלוסייה, כאשר נתונים שנאספו ממחקרים ברחבי העולם מעידים על כך שכ־17% מבני הנוער וכן 5.5% מן האוכלוסייה הבוגרת עוסקים בה במהלך חייהם.
שנים רבות, עיקר המחקר בנושא הפגיעה העצמית שאינה אובדנית התמקד בנשים, זאת מתוך ההנחה כי התופעה שכיחה יותר בקרב אוכלוסייה זו. כך ניתן לראות כי במחקרי העבר נמצא כי אחוז התופעה בקרב נשים גבוה פי ארבעה בהשוואה לגברים. עם הזמן, מגמה זו השתנתה, כך שבמחקרים החלו לערוך השוואות בין שני המגדרים. בחלק מן המחקרים נמצא כי אחוז הנשים המבצעות פגיעה עצמית גבוה יותר מאחוז הגברים. לדוגמה נתון שעלה במחקר שבוצע הצביע על כך שנשים דיווחו על מעורבות בפגיעה עצמית פי אחת וחצי יותר מאשר גברים. ממחקר נוסף שנערך בקרב 36,900 סטודנטים בקולג', נמצא כי 18 אחוז מכלל הנשים דיווחו על פגיעה עצמית, זאת לעומת 10% מכלל הגברים, כלומר אחוז הנשים היה כמעט פי שניים. מאידך, במחקרים אחרים נמצא כי האחוזים דומים הן בקרב נשים והן בקרב גברים.
מרבית המחקרים שנעשו בנושא הפגיעה העצמית התמקדו באוכלוסיות הכוללות מתבגרים או גברים ונשים בשלב הבגרות הצעירה, קרי תחילת שנות העשרים לחייהם, כאשר יש צורך לבחון היבט זה במחקרים נוספים בהם ישתתפו אוכלוסיות בגיל המבוגר יותר. עם זאת, הבנת תפקידו של המגדר בהיבט של הפגיעה העצמית היא בעלת רמת חשיבות גבוהה בכל אוכלוסיית גיל באשר היא, ויש בכוחה לתרום לגיבוש אופן ההתערבות וכן למאמצים שיש לגייס למניעת התופעה.
סיבות.
סיבות אחדות לפגיעה עצמית, כפי שאלה מתוארות על ידי הסובלים מן ההפרעה, הן:
טיפול.
אף על פי שפגיעה עצמית עשויה להצטייר כמסוכנת ומדאיגה, לרוב האנשים זו שיטה המאפשרת שליטה מסוימת ברגשותיהם.
אחת ההמלצות במקרים של פגיעה עצמית היא למצוא שיטות חלופיות להתמודדות עם הרגשות, כגון כתיבה, ציור, נגינה, הליכה ארוכה או פעילות ספורטיבית אחרת. כמו כן מומלץ להימנע מלשמור בהישג יד חפצים המאפשרים פגיעה עצמית. דיאגנוזה וטיפול בסיבות נחשבים לרוב לצורת ההתמודדות הטובה ביותר עם הפרעה זו. אנשים הפוגעים בעצמם שגרתית ובצורה חמורה מאושפזים לעיתים בבתי חולים פסיכיאטריים.
רקע היסטורי.