בתקופת ההמתנה עד פרוץ המלחמה בשנת 1914, המהפכנים חיכו שברוסיה תפרוץ מהפכה, האוכרנה הצליחה בפעילותה נגד המהפכנים, ופעילי הס"ר יצאו לגלות מרוסיה. גם לנין וחבריו הקימו את מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, שהתחרתה במפלגת הס"ר בגלות.
כשהמלחמה פרצה, התכנסה ישיבה של צמרת הגולים של הס"ר, שנחלקו לשמאל וימין. חסידי איליה פונדאמינסקי טענו שהמלחמה תערער את משטר הצאר, ולכן צריך להתגייס ולסייע לבריטים משום שכך תתקרב המהפכה. הייתה גם מגמה נגדית של ויקטור צ'רנוב שהיה יריב לרוטנברג, והתנגד לגישה זו.
רוטנברג הגיע ללונדון, נפגש עם ויצמן וניסה לשכנעו לתמוך בהקמת הגדודים העבריים. רוטנברג אמר לויצמן שהמלחמה זו הזדמנות לקדם את רעיון הרפובליקה בישראל. כדי לשכנע את מדינות ההסכמה, צריך להקים לגיונות יהודיים שיורכבו מגולים יהודים. לפי פרופ' מתתיהו מינץ, רוטנברג קדם לז'בוטינסקי. רוטנברג פעל בספטמבר 1914, וז'בוטינסקי החל ב-1915.
עולה תהייה מה הניע את רוטנברג שנסע מטעם הס"ר לבירות בריטניה וצרפת כדי שילחצו על רוסיה ליתר דמוקרטיזציה, לעסוק בעם היהודי ולנסוע לויצמן. מינץ הבהיר כי מבחינת רוטנברג, אלה לא היו מישורים נפרדים. לפני נסיעתו, רוטנברג לא דיבר ולא חיפש פתרון לשאלה היהודית, אלא זו הייתה תוצאה של שיחות רוטנברג עם מנהיגות הס"ר, שאותה הכיר, והיא שלחה אותו לצרפת. מינץ אמנם אינו סבור כי תהליך החזרה של רוטנברג אל העם היהודי היה שקרי, אך מדגיש את ההתאמה בין התנהלותו לאינטרסים של המפלגה ורוסיה. הראיה לשמירת הקשר והעדפת האינטרסים של המפלגה, הייתה השתלבותו המהירה והחלקה של רוטנברג בצמרת השלטון אחרי מהפכת פברואר 1917 בימי אלכסנדר קרנסקי הסוציאל-רבולוציונר.
גם הס"ר וגם הקדטים חשבו שמספר היהודים ברוסיה היה גדול מדי, ועדיף שייצאו מרוסיה לפני המהפכה, משום שזה טוב גם ליהודים. הס"ר היו מודעים לאיבת היהודים למשטר האוטוקרטי ברוסיה, לצד גאות באהדת היהודים לגרמניה שהעניקה להם חופש וזכויות, ורוטנברג אימץ גישה זו של הס"ר. קידום רעיון הגדודים שיכבשו את הארץ מידי הטורקים, שותפיהם של הגרמנים, שירת את המגמות של המולדת הרוסית, בעלת הברית של צרפת ובריטניה.
לפי מינץ, גם כשהחליטה התנועה הציונית על נייטרליות, בפועל זה לא קרה משום שציוני כל ארץ תמכו באותה ארץ במלחמת העולם הראשונה. ציוני גרמניה האמינו שאם גרמניה תנצח במלחמה, מצבם של היהודים ישתפר, משום שברוסיה מעמד היהודים היה גרוע לעומת מעמדם בגרמניה.
כך נסע רוטנברג לאיטליה והקים שם ארגון למען המטרה היהודית. הרעיון הבסיסי היה שאם איטליה תכנס למלחמה לצד מדינות ההסכמה, הגדודים העבריים הראשונים יוקמו באיטליה.
גם דב בר בורוכוב הגיע לאיטליה מווינה, אחרי שהמשטרה האוסטרית הבהירה לבורוכוב כי מוטב לו לצאת מאוסטרו הונגריה, בת בריתה של גרמניה. במילאנו נפגשו רוטנברג ובורוכוב, אחרי שדוד גולדשטיין, איש פועלי ציון הפגיש ביניהם. בורוכוב חבר לרוטנברג והיה פעיל בהנהגת ארגון זה. בורוכוב הצליח לארגן לארגון לא רק יהודים אלא גם אינטלקטואלים, פוליטיקאים ושרים איטלקיים, כלואיג'י לוצאטי. בשנת 1915 הם הצטרפו, אבל רוטנברג החליט לנסוע לארצות הברית. לפני כן נסע רוטנברג לעיר בארי באיטליה, והזמין לשם את ז'בוטינסקי, בן-גוריון ובן-צבי כדי להציג לפניהם את התוכנית. בן-גוריון ובן-צבי סירבו לבוא ורק ז'בוטינסקי הגיע לפגישה עם רוטנברג, לפני נסיעת ז'בוטינסקי ללונדון כדי לפעול בלונדון. רוטנברג וז'בוטינסקי חילקו ביניהם את העבודה. רוטנברג יפעל בארצות הברית וז'בוטינסקי בבריטניה, משום שרוטנברג רצה להקים קונגרס יהודי בארצות הברית (בלתי ציוני).
לפי מינץ, רוטנברג הביא איתו חוברת מניפסט לארצות הברית, התחיל להשתתף בכנסים, ארגן ועד והתחיל להוציא עיתון לקונגרס היהודי. בורוכוב היה עורך העיתון, וגם כתב את המאמרים. על רקע זה פרץ עימות בין רוטנברג לבין בן-גוריון, שגם כן היה בארצות הברית והמשיך לתמוך באוריינטציה הטורקית. גם בן-צבי הלך עם בן-גוריון, אף על פי שלפי מינץ הקשר בין בן-צבי לבן-גוריון לא היה כל כך טוב בארצות הברית, משום שבן-גוריון הוציא ספר ולמעשה ייחס לעצמו את כל העשייה. לפי מינץ, אין חולק על כך שבן-גוריון המעיט בערכו של בן-צבי. בין בן-צבי לבורוכוב לא היה עימות, משום שבן-צבי היה בן עירו של בורוכוב, תלמידו וחברו הטוב, והם כיבדו האחד את השני.
זאב ז'בוטינסקי.
אחד מבולטי הקו האקטיביסטי היה זאב ז'בוטינסקי אשר מהיכרותו את האימפריה העות'מאנית, צפה כי ימיה לאורך המלחמה ספורים, ולכך תהא השפעה על השלטון העתידי בארץ ישראל. הוא טען כי על היהודים לתמוך בגלוי בבריטניה ולסייע לה במאמץ המלחמתי לכיבוש ארץ ישראל.
ב-1915 הגיע ז'בוטינסקי אל מחנה ג'אבארי, סמוך לאלכסנדריה, שם התרכזו בהדרגה 1,200 יהודים שגורשו מארץ ישראל על ידי הטורקים, או נמלטו ממנה בשל תנאי המחיה הקשים בה, ועימם יוסף טרומפלדור. ז'בוטינסקי העלה בפניהם את רעיונותיו להקמת יחידת צבא יהודית. ב-י"ח באדר תרע"ה נכתב מסמך ובו החלטה לייסד גדוד עברי שיציע את שירותו לצבא הבריטי לשם כיבושה של ארץ ישראל. בסופו של המסמך הופיעו מאה חתימות, שהראשונות בהן הן של זאב גלוסקין, זאב ז'בוטינסקי ויוסף טרומפלדור. לאחר מכן החלו לפעול במסגרת ועד לקיום מגעים מול גורמים שונים בצבא בריטניה וממשלתה.
התנגדות להקמת הגדודים.
לאחר מגעים רבים נאותה בריטניה באופן חלקי ליוזמה והוקמה יחידה יהודית (שמתנדביה הוגלו למצרים) אשר ייעודה היה עיסוק בתובלה בחזית חצי האי גליפולי שבטורקיה, ללא קשר לארץ ישראל, שבריטניה לא תכננה מתקפה עליה באותה עת.
היו כמה גופים וקבוצות שהתנגדו, גם בהמשך, להקמת הגדודים, חלקם ניסו לעצור את הקמתם באופן פעיל:
גדוד נהגי הפרדות.
גדוד נהגי הפרדות (Zion Mule Corps) קדם לגדודים העבריים הלוחמים שקמו בהמשך. מגויסיו היו היהודים שהוגלו למצרים על ידי האימפריה העות'ומאנית. הוא הוקם באביב של שנת 1915 והיה מופקד על הובלת אספקה לקו החזית בקרב גליפולי שבטורקיה. הגדוד זכה לתשבחות על תפקודו. בתום מערכת הנפל, לאחר שהבריטים לא הסכימו להעבירו לחזית אחרת, פורק הגדוד וחלק מאנשיו עבר לגדודים העבריים שהתהוו בהמשך.
"הלגיון העברי".
בניגוד לטרומפלדור, ז'בוטינסקי לא הסתפק בהקמת גדוד נהגי הפרדות, שלא היה יחידה לוחמת ולא לקח חלק בלחימה על ארץ ישראל. הוא נסע לאירופה כדי להמשיך לקדם את עניין הגדודים. ז'בוטינסקי עבר בין מדינאים רבים אולם נחל כישלונות בניסיונו לקנות תמיכה אמיתית ביוזמתו בבריטניה, בצרפת וברוסיה. ההתנגדות באה הן על רקע חוסר אמון בגוף צבאי שיורכב על טוהרת מתנדבים יהודים והן בשל העדר כוונה להילחם בעות'מאנים בשטחה של ארץ ישראל באותה עת. תמיכה אמיתית גם לא הגיעה מקרב רוב היהודים או מנהיגיהם. אולם היו מספר אנשי ציונות אשר ניסו לסייע לו, והבולט בהם היה מאיר גרוסמן, עמו יסד עיתון ובו תעמולה למען הגדודים בשם "די טריבונע", ומאוחר יותר את "אונזער טריבונע". גם פנחס רוטנברג וחיים ויצמן סייעו לז'בוטינסקי ביוזמתו, אולם ההסתדרות הציונית התנגדה לעניין הגדודים נחרצות, והוועד הפועל של ההסתדרות אף הוציא הוראה לכל הציונים באירופה להילחם בתעמולה שתמכה בהקמת הלגיון העברי.
אז הגיע ז'בוטינסקי ללונדון ומיקד בה את מאמציו במשך השנתיים הבאות. הוא החליט להתרכז בכ-30,000 יהודים, צעירים ברובם, אשר היו פליטי רוסיה, פולין וגליציה, ששהו בעיר כפליטים והתרכזו במיוחד באזורים הדלים של האיסט אנד (East End) וויטצ'פל (Whitechapel). המאמצים להקמת הגדוד היו עיקשים ביותר. הוריישו קיצ'נר, שר המלחמה הבריטי, טען כי לבריטניה אין צורך ב"צבאות אקזוטיים", וכי המלחמה לא תגיע לארץ ישראל. כמו כן ניסו רוב מנהיגי התנועה הציונית להכשיל כאמור את היוזמה. מעל לכל הייתה אדישות גדולה אצל צעירי לונדון היהודים שרובם לא ראו שום צורך להתנדב לצבא בריטניה, לא הזדהו עם מלחמתה, וגם לא הזדהו עם הציונות או עם רעיון כיבושה של ארץ ישראל.
בלונדון החלו להתגבר הקולות בעד גיוס תחת כורח, כאשר אנשי הממלכה היו עדים לאבדות הגדולות של המתנדבים הצעירים הבריטיים לעומת "יושבי בתי הקפה" שרבים מהם היו פליטי מדינות אירופה בלונדון, דוגמת הצעירים היהודים. משרד הפנים הבריטי הורה בהמשך על גיוס חובה עבור הבריטים. היהודים הזרים סירבו לגיוס בתחילה. ז'בוטינסקי ותומכי יוזמתו הבהירו הן לשלטונות בריטניה והן לצעירים היהודיים כי התגייסותם לגדוד עברי היא המוצא היחיד מן התסבוכת. אז הופיעו שני "זרזים" לעניין: מאמר ראשי בזכות הרעיון בעיתון המשפיע "טיימס", וגרעין של 120 יוצאי גדוד נהגי הפרדות ועימם טרומפלדור אשר הצטרפו אל הגדוד ה-20 של קלעי המלך ויצרו בתוכו פלוגה יהודית. לאחר פגישה מכרעת של טרומפלדור וז'בוטינסקי עם ממונים במשרד המלחמה יצאה לפועל הקמתו של הגדוד העברי הלוחם. בתחילה נקרא הגדוד "The Jewish Regiment" (רגימנט= יחידה צבאית המורכבת לרוב משני גדודים) וכסמל נקבעה מנורה והסיסמה "קדימה", אשר לה משמעות כפולה: הן "להתקדם" והן "מזרחה". כמפקד המליצו על ג'ון פטרסון אשר עמד בראש גדוד נהגי הפרדות במהלך כל הלחימה בגליפולי וכמעט עד סוף דרכו. את טרומפלדור, שהיה סגן מפקד גדוד הפרדות בגליפולי וירש את פטרסון בחודשים האחרונים לקיום הגדוד, סירבו הבריטים תחילה להכניס כקצין, והוא חזר לרוסיה כדי לקדם רעיון בדבר הקמת צבא יהודי ענק שיילחם בחזית קווקז ויתקדם לכיוון ארץ ישראל. הפלוגה היהודית בגדוד ה-20 הצטרפה אל הגדוד היהודי החדש וחבריה היוו בו "גרעין ותיק".
גדוד 38 של קלעי המלך.