קופי הסנאי הם אוכלי כל, המתקיימים מדיאטה המשלבת חרקים ופירות, בהתאם לשכיחות העונתית של כל אחד מהמרכיבים. בנוסף, הם משלימים את תזונתם עם חלקי עצים אחרים, כגון פרחים, ניצנים ואף עלים, ולעיתים אף ביצים ובעלי חוליות כגון עטלפים וציפורים קטנות. הם צדים חרקים בתנועה לעיתים רחוקות, ומעדיפים לתפוס חרקים הנחים על עלים. סוגי החרקים המועדפים עליהם הם זחלים וחרגולים.
מקור השם קוף סנאי.
קופים אלה נקראים "קופי סנאי" כי הם בגודל של סנאי, אמנם הם לא דומים לסנאי, אבל הם נחשבים לכמה מהקופים הקטנים ביותר.
חברה.
קופי סנאי חיים בקבוצות מרובות זכרים\מרובות נקבות, שגודלן משתנה בהתאם למין, ונע בטווח של 15-65 פרטים, עם תצפיות נדירות של להקות ענק המגיעות עד 300 פרטים. המבנה החברתי של הקבוצה משתנה בין המינים - במינים מסוימים, כמו קוף סנאי בוליביאני ("S. boliviensis"), הזכרים עוזבים את הקבוצה בהגיעם לבגרות מינית, בעוד במינים אחרים כגון קוף סנאי מרכז אמריקני ("S. oerstedti") הנקבות הן אלו שעוזבות. גם רמות האלימות בתוך הקבוצה ומערכת היחסים בין הזכרים לנקבות ובין כל זוויג לבין עצמו משתנה דרסטית בין המינים השונים. שטח המחיה של כל קבוצה כזו נע בין 2-3 קמ"ר, והצפיפות של קופים אלו נעה בין 13-36 פרטים לקמ"ר, בהתאם למין.
קופי הסנאי מתקשרים באמצעים קוליים - הם בעלי רפרטואר של 25-30 צווחות, המשמשות בעת משחק, בעת גילוי אזורים חדשים, לצרכים חברתיים ולצורכי אזעקה. תקשורת ריח מתבצעת כאשר הקוף משתין על ידיו, ואז מורח את השתן על כל גופו. חוקרים מניחים שלהתנהגות זו מספר מטרות, ביניהן קירור הגוף, סימון דרך לשאר בני הקבוצה ואיתותים הורמונליים. כמו כן, הם מסמנים טריטוריה על ידי שפשוף בלוטות הריח שלהם, הנמצאות באחוריים ובחזה, בעצים.
רבייה.
מערכת הרבייה של קופי הסנאי היא פוליגמית, אך בדרך כלל זכר אחד או שניים, אלו שהשמינו הכי הרבה ב'תקופת ההשמנה', מרביעים את רוב הנקבות - הנקבות הבוגרות מעדיפות את הזכרים השמנים יותר, בעוד הצעירות אינן כה בררניות. הזכרים מבררים האם נקבה מוכנה להזדווגות על ידי מרדף קבוצתי אחריה, תפיסתה ובחינת הנרתיק שלה. נראה שהם מסתמכים על רמזי ריח בקביעת המוכנות המינית של הנקבה.
הנקבה ממליטה לאחר הריון בן 150-170 יום. ההמלטות מתרכזות בעונת הגשמים. האם מטפלת בצאצאים לבדה, אך בחלק מהמינים הזכרים מסייעים בהגנה על הולדות מפני טורפים. את החודש הראשון לחייו מבלה הצאצא במגע ישיר עם אימו, בדרך כלל תוך שהוא רכוב על גבה (שכן הוא גדול מכדי שתישא אותו בחיקה). בגיל 5-7 שבועות מתחיל הגור להיפרד ממנה ולשחק עם בני גילו - פעילות שנשארת מרכזית לפחות עד גיל שנה, ותופסת מקום מרכזי לכל אורך החיים. גיל הגמילה מהנקה משתנה מאוד בין המינים - בין 4 חודשים לקוף סנאי מרכז אמריקני ועד 18 חודשים לקוף סנאי בוליביאני. הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל 3, הזכרים בגיל 5. תוחלת חייהם בטבע כ-15 שנה, ובשבי מגיעים עד לגיל 20 שנה.
לורד קלוין
שלטון צבאי
נאו-ריאליזם
בקולנוע, נאו-ריאליזם הוא סגנון המכתיב שימוש באלמנטים אמיתיים ככל הניתן מחיי היום-יום ועיסוק בנושאים ארציים ולא בכאלו דמיוניים שברומו של עולם. צמח באיטליה עם שחרורה מהכיבוש הנאצי לקראת תום מלחמת העולם השנייה.
מאפייני הנאו-ריאליזם.
במילה אחת, הנאו-ריאליזם מתואר כאותנטי. אנדרה באזאן, איש קולנוע ומבקר קולנוע צרפתי, טוען שהנאו-ריאליזם מגלם: אמת, טבעיות ואותנטיות. סרט נאו-ריאליסטי חייב להכיל את המאפיינים הבאים:
ככה זה בחיים
"ככה זה בחיים" (באנגלית: "Grounded for Life"; בתרגום חופשי: "מקורקעים לכל החיים") הייתה קומדיית מצבים אמריקנית ששודרה מה-10 בינואר 2001 ועד ל-28 בינואר 2005, ברשת FOX האמריקנית (בשתי עונותיה הראשונות) ולאחר מכן ברשת WB. בישראל היא שודרה בערוץ 3 ובסטאר וורלד.
הסדרה תיארה את חייה של משפחת פינרטי, המתגוררת בסטטן איילנד שבניו יורק. סימן ההיכר הבולט של הסדרה היה שחלק מעלילת הפרק סופר תמיד על ידי הדמויות והוצג בפלשבקים. שיר הפתיחה של הסדרה בוצע על ידי הלהקה "Ween" .
נהר הניז'ר
רומא עיר פרזות
רומא עיר פרזות (באיטלקית: Roma città aperta) הוא סרט קולנוע מ-1945 בבימויו של רוברטו רוסליני. הסרט נחשב לאבן דרך בתולדות הקולנוע האיטלקי היות שהוא נחשב לסרט הנאו-ריאליזם האיטלקי הראשון.
הפקה.
הסרט הופק וצולם זמן קצר לאחר סיום מלחמת העולם השנייה בתנאי הפקה קשים ביותר (סרטי הצילום נקנו כל פעם מרוכל ברחוב, הצילום לא בוצע באולפנים משום שהללו נהרסו בהפצצות, ומרבית הדמויות אינן מגולמות בידי שחקנים).
מטרתו המקורית של רוסליני הייתה ליצור סרט תיעודי קצר על דון מורוסיני, כומר שהוצא להורג על ידי הנאצים בגלל שיתוף פעולה עם המחתרת. במקביל עבד רוסליני על סרט תיעודי נוסף שהיה אמור לעסוק בילדים פרטיזנים ופעולתם במחתרת. בשלב מסוים הוחלט לאחד את שני הסרטים. והתסריט נכתב תוך שבוע בהשתתפות פדריקו פליני.
עלילה.
עלילת הסרט מתרחשת בשנים 1943–1944 ומספרת את סיפורו של מעמד הפועלים ברומא הכבושה על ידי הנאצים, תוך התמקדות באוכלוסייה הלוחמת. סיפור העלילה מאחד בין שני כוחות אויבים: הקומוניסטים, והכנסייה המתאחדים במחתרת ונלחמים יחד בכיבוש. מנהיג המחתרת מנפרדי (מרצ'לו פליירו) מבוקש על ידי הגרמנים ומתחבא בבלוק הדירות של חברו פרנצ'סקו (פרנצ'סקו גרנדג'קט) וארוסתו ההרה פינה (אנה מניאני). תוך שהוא במסתור הוא מבקש מדון פייטרו (אלדו פבריצי) הכומר הקתולי חבר המחתרת, לבצע עבורו משלוח של כסף לשותפיו.
עלילת משנה של הסרט עוסקת במחתרת הילדים, שבה חבר גם בנה הקטן של פינה. הסרט משחזר באופן מפורט את פעולות המחתרת תוך צילום באתרי התרחשות אותנטיים, והוא נע פעמים רבות בין המלודרמטי והקומי. דבר שהפנה נגדו את הביקורת ופסל אותו בעיני רבים מהשתייכות לזרם הנאו ריאליסטי.
לואי קאהן
לואי קאהן (באנגלית: Louis Isadore Kahn, נולד בשם איצ'ה לייב שמואלובסקי; 20 בפברואר 1901 – 17 במרץ 1974) היה אדריכל אמריקאי יהודי נודע, מחשובי האדריכלים המודרניסטים האמריקאים.
זוכה מדליית הזהב המלכותית מטעם המכון המלכותי לאדריכלים בריטים ומדליית הזהב של מכון האדריכלים האמריקאי.
קורות חיים.
קאהן נולד לבלה רבקה לבית מנדלוביץ' וללייב שמואלובסקי בפרנו, אסטוניה, אז חלק מן האימפריה הרוסית, במשפחה ענייה.
בינקותו עברו הוריו לקורסארה שבאי היומאה. בשנת 1906 היגרה המשפחה לארצות הברית, בגלל חשש האב מפני גיוסו לצבא הרוסי.
בשנת 1914 קיבל אזרחות אמריקנית ובשנה שלאחר מכן שינה האב את שמו ל"לאופולד קאהן". לואי הצעיר נאלץ לעזור בפרנסת המשפחה, תחילה במכירת ציורים שלו ומאוחר יותר בנגינה בפסנתר באולמות ראינוע.
קריירה.
את הכשרתו קיבל לואי קאהן באוניברסיטת פנסילבניה, שם נלמד מקצוע האדריכלות במתכונת שמרנית ובהתאם למסורת אדריכלות הבוז-אר (Beaux-Arts). לאחר סיום לימודיו ב-1924 פנה לעבוד כשרטט במשרד מקומי. ארבע שנים לאחר מכן יצא לסיור אדריכלי באירופה, בו התרשם בעיקר מביצורים מימי הביניים, ביניהם חומות העיר קרקסון בצרפת ומבצרים עתיקים אחרים בסקוטלנד.
בשנת 1932 הקים קאהן יחד עם חברו האדריכל דומיניק ברנינגר את "קבוצת המחקר האדריכלי" (ARG), לשם "מחקר קבוצתי של שיכון ופינוי שכונות עוני". הקבוצה הייתה למעשה חבורה רופפת של אדריכלים צעירים, רובם מובטלים. חברי הקבוצה התעניינו באוונגרד האירופאי ובאג'נדות חברתיות פופוליסטיות, והיו מחסידי הסגנון הבינלאומי שעשה אז את צעדיו הראשונים בארצות הברית. התוכניות שהוליד הפרויקט המרכזי של הקבוצה לא מומשו, כולל תוכנית הדיור הציבורי של קאהן שהוגשה לרשות העבודות הציבוריות, והקבוצה התפרקה פחות משלוש שנים לאחר הקמתה.
בשנים הבאות השתתף קאהן בפרויקטים שונים, חלקם הגדול שיכונים ומבני דיור ציבורי שתכנן עבור רשות השיכון של פילדלפיה. בין השאר שיתף פעולה עם אדריכלים דוגמת ג'ורג' האו, מחלוצי הסגנון הבינלאומי בארצות הברית, ואוסקר סטורונוב, איתו קיים שותפות פורה שנמשכה בין 1942 ל-1947.
ב-1947 החל קאהן את קריירת ההוראה שלו במשרת הוראה באוניברסיטת ייל.
ב-1950 נסע קאהן לרומא ושהה באקדמיה האמריקאית ברומא. לשהותו ברומא ולסיורים שערך באיטליה, יוון ומצרים הייתה השפעה עצומה עליו והיא היוותה נקודת מפנה בקריירה שלו ובאדריכלות שיצר. עד אז תכנן במסגרת המקובלת של הסגנון הבינלאומי של אותה תקופה; לאחר השנה שהעביר באיטליה חזר קאהן לשורשי המודרניזם המוקדם, תוך שהוא מעניק לו פרשנות אישית שקיבעה את מעמדו כאדריכל יצירתי ומשמעותי.
ב-1956 קיבל משרת פרופסור ב-MIT ושנה לאחר מכן חזר לאוניברסיטת פנסילבניה, הפעם כפרופסור, ובה לימד עד סוף חייו.
חייו הפרטיים.
נישא לאסתר לבית ישראלי, עוזרת-מחקר באוניברסיטת פנסילבניה, ולשניים נולדה בת משותפת, סו אן. במקביל לנישואיו ניהל מאוחר יותר מערכת יחסים עם האדריכלית אן טינג, עמה עבד בפילדלפיה. ממערכת יחסים זו נולדה בשנת 1954 הבת אלכסנדרה. קאהן ניהל מערכת יחסים נוספת עם אדריכלית הנוף הארייט פטיסון. ממערכת יחסים זו נולד בשנת 1962 הבן נתניאל.
מותו.
ב-17 במרץ 1974 נפטר קאהן מהתקף לב בתא שירותים בתחנת פן בניו יורק, כאשר היה בדרכו חזרה מהודו. גופתו נמצאה רק לאחר ימים ספורים וזוהתה על ידי הדרכון שהיה עימו. בשל חוסר תיאום משטרתי, חלפו שלושה ימים עד שדבר מותו נודע למשפחתו ולמשרד שלו.
עבודתו האדריכלית ומאפייניה.