בתנ"ך מוזכרת קיר מואב מספר פעמים: המצור על העיר במהלך מלחמת ישראל ויהודה במואב, שהסתיים בנסיגת הצרים בגלל "קצף" גדול על ישראל, הריגתו של רצין מלך ארם והגליית עירו דמשק לקיר על ידי תגלת פלאסר מלך אשור, ומספר נבואות על חורבנה הסופי של קיר מואב. משא מואב של ישעיהו פותח במילים: , וירמיהו מקונן על חורבן העיר:
המפורסם בין המלכים שישבו בעיר הוא מישע, שכתב את מצבת מישע, המתארת את ניצחונו על מלך ישראל.
הזיהוי של קיר מואב עם כרכ מסתמך על תרגום יונתן בן עוזיאל שתרגם "כרכא דמואב", וההנחה הרווחת היא שמהשם הארמי התגלגל השם היווני חרכמובה (Χαρακμωβα) והשם ערבי כרכ. יש החולקים על זיהוי זה, לאור שני אזכורים לעיר בנבואות ישעיהו וירמיהו הבאים בסמיכות לאזכור אזורים הקשורים בתעשיית יין, בעוד אין עדויות ארכאולוגיות לתעשייה כזאת באזור כרכ. כמו כן, בישעיהו מוזכרת קיר מואב לצד בסמוך לפסוק המזכיר את חשבון הצפונית.
לאחר הכיבוש האשורי נכבשה העיר על ידי האימפריות בבל, פרס, האימפריה המוקדונית של אלכסנדר הגדול. בתקופה ההלניסטית הייתה העיר ידועה בשם חרקה. היישוב היהודי בעיר פרח במשך כל תקופה זו. האזור התחיל להיות מוקד לנדידת הנבטים מחצי האי ערב, והעיר עברה לשליטתם. הרומאים הגיעו אליה רק בשנת 105. בתקופת האימפריה הביזנטית נבנתה בעיר כנסייה, והיא הפכה לעיר נוצרית ומרכז מחוזי.
בתקופת הצלבנים עלתה חשיבות העיר, והחל בשנת 1142 בנה פולק מלך ירושלים את מצודת כרכ, מבצר ליד העיר. המבצר עבר לידיו של רנו משטיון, בזכות נישואיו ליורשת רוזנות עבר הירדן, אטיינט דה מיי. בשנות השמונים של המאה ה-12 ניסה צלאח א-דין מספר פעמים לכבוש את המבצר, ללא הצלחה. ניסיון אחד היה במהלך נישואיו של בנו החורג של רנו. הסולטאן כיבד את האירוע והמתין לסיום הטקס כדי להמשיך בהרעשת העיר. המבצר נפל לידי המוסלמים לאחר נפילת הצבא הצלבני בקרב קרני חטין. בשנת 1263 האזור נכבש על ידי הממלוכים, וב-1514 עבר לידי העות'מאנים.
בשנת 1812 דיווח יוהאן לודוויג בורקהרדט שבכרכ 550 משפחות, 400 מוסלמיות ו-150 נוצריות. ויליאם פרנסיס לינץ', שביקר בעיר בשנת 1848, דיווח על כ-300 משפחות, רובן נוצריות. בשנת 1880, בעקבות סכסוך בין הנוצרים למוסלמים בכרכ, עברו הנוצרים לחורבות מידבא והקימה שם את מאדבא המודרנית. בתחילת המאה ה-20 ניתנו הערכות שונות, שהגבוהה שבהם הייתה כ-10,000 נפש, לגבי מספר התושבים בעיר. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוערכה אוכלוסיית העיר בכ-4000 נפשות.
ניסיון התיישבות יהודית.
בשלהי המאה ה-19 חלה התעוררות לאומית בקרב יהודי בולגריה, תוך חתירה להתיישבות בארץ ישראל. הוקמו אגודות בערים השונים ונוצרו גרעיני התיישבות שהחלו בהתיישבות פזורה בחורן ובהמשך ביבנאל ובהר-טוב. ב-1896 הזמין המושל העות'מאני של אזור כרכ, חילמי פאשה, את שבתאי חזקיה, מראשוני מתיישבי הר-טוב, והציע לו לרכוש אדמה לצורך ייסוד מושבה יהודית בסמיכות לעיר.
השלטונות העות'מאנים נתבקשו להקצות בחינם אדמה ל-600 משפחות יהודיות מבולגריה שעתידות היו להתיישב בגרעין ההתיישבות כארבעה קילומטרים מהעיר. התוכנית אושרה בוועדה המקומית והועברה לאישור מינהלת הווילאייט בדמשק. לאחר קבלת האישור בדמשק הועברה התוכנית לאישור הסולטאן עבדול חמיד השני. נציגי המתיישבים הגיעו לאיסטנבול ונפגשו עם הווזיר הגדול סעיד פאשה כדי לשכנעו בנחיצותה. לבסוף הביע הווזיר את תמיכתו בהקצאת קרקעות ל-100 משפחות בלבד ותמיכה כספית של גרוש וחצי ליום לכל מתיישב למשך שנה.
בסיוע בני קהילת פלובדיב ודוד שלמה ערב מסופיה שולמה מקדמה בסך 500 לירות עות'מאניות לצורך התנעת התהליך. אך בה בעת החלו מהומות באיסטנבול שכללו פגיעה באוכלוסייה הארמנית ולכן הווזיר הגדול הודיע לנציגי המתיישבים על דחייה זמנית של הטיפול בבקשתם. בהמשך הועבר המושל העות'מאני של כרכ לתפקיד מושל סלוניקי והתוכנית ירדה סופית מהפרק. שבתאי חזקיה השתקע בכרכ, פתח בה חנות מכולת, בהמשך היגר לתל אביב ושם הלך לעולמו. בשנת 1900 נמסר בלוח ארץ ישראל של אברהם משה לונץ שבעיר 12 אומנים יהודים השוהים בה ללא משפחותיהם. יצחק בן-צבי סיפר שבשנות ה-20 של המאה ה-20 התגוררה בכרכ משפחה יהודית אחת, אך כבר בשנות ה-30 לא היו בעיר יהודים.
גילגי
סטארבק
אהרון סורסקי
מעאן
מַעָאן (בערבית: معان) היא עיר בדרום ירדן, המשמשת בירת מחוז מעאן. אוכלוסיית העיר מונה כ-50,000 תושבים. בעיר עובר הכביש מעמאן לעקבה וכן מסילת הרכבת החיג'אזית.
היסטוריה.
מזוהה עם מעון המקראית, מרכזם של שבט המעונים שלחץ את ישראל בתקופת השופטים (). מלך יהודה עוזיהו ניצחם (). בתקופת בית שני נכבשה על ידי הנבטים. הרומאים בנו במקום את מצודות הלימֶס. בתקופת בני אומיה העיר השתקמה והתחילה לפרוח, שכן הח'ליף מועאויה נולד בה. בתקופה מאוחרת יותר שקעה, אך הוסיפה להיות תחנה חשובה בדרך למכה. ב-1904 נחנכה בעיר מסילת הרכבת החיג'אזית המקשרת בין דמשק ואזור החג'אז.
ירדן ההאשמית
גירמה וולדה גיורגיס לוצ'ה
גירמה וולדה גיורגיס לוצ'ה (באמהרית: ግርማ ወልደ ጊዮርጊስ; 8 בדצמבר 1924 - 15 בדצמבר 2018) היה פוליטיקאי אתיופי, שכיהן כנשיא אתיופיה בשנים 2001–2013, טייס בהכשרתו.
בימי השלטון הקיסרי עמד למשך שלוש שנים בראש בית הנבחרים.
בחירתו הראשונה לתפקיד הנשיא על ידי הפרלמנט האתיופי, ב-8 באוקטובר 2001 הייתה מפתיעה, שכן הוא היה לא מוכר יחסית. ב-9 באוקטובר 2007 נבחר בשנית לתפקיד הנשיא.
ביוגרפיה.
גירמה נולד בדצמבר 1924 בעיר אדיס אבבה, למשפחה מהקבוצה האתנית אורומו.
גירמה חונך בתחילה בבית הספר של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית ואחר כך הצטרף לבית הספר טפרי מקונן שבאדיס אבבה, שם למד עד לפלישה האיטלקית, אז למד בבה"ס האיטלקי "פרינצ'יפה די פיימונטה" שבעיר הבירה.
בשנים 1950-1952 קיבל אישורי טיסה מטעם הולנד, שוודיה וקנדה במסגרת תוכנית אימונים מטעם הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית.
ב-1941 שירת כשדר ברדיו התקשורת של צבא אתיופיה. ב-1944 סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי. ב-1946 הצטרף לחיל האוויר ולקח חלק בפעילויות. ב-1951 היה ראש שדות התעופה האזרחיים שבאריתריאה. בהמשך מונה למנכ"ל משרד התעשייה, המסחר והתכנון. ב-1961 היה חבר הפרלמנט, הפך ליו"ר הפרלמנט של אתיופיה, עזר לאתיופיה לקחת חלק בארגון הפרלמנטרי הבינ"ל והשתתף בוועידות הארגון בשווייץ, בדנמרק וביוגוסלביה וכן היה יו"ר הכנס ה-52 של הארגון. היה יו"ר לשכת היצוא והיבוא, וסגן מפקח בשיחות השלום מול אריתריאה ב-1977.
כמו כן היה חבר בלשכת המסחר, חבר במשלחת אוסטרליה לאתיופיה, מייסד ונשיא של אגודת החקלאות.
בעת שהותו באריתריאה לפני שנות ה-90, היה יו"ר אגודת הצלב האדום אתיופית ונשיא חברת לפרוסי. הוא שלט בשפות רבות: אפן-אורומו, אמהרית, תיגרינית, איטלקית, צרפתית ואנגלית.
במרץ 2012 התאשפז בערב הסעודית בגלל מחלה. בשנת 2013 סיים כהונתו כנשיא. בשנת 2014 הודיע בתקשורת על יוזמה להשכנת שלום בין אתיופיה לאריטריאה, שראה בה כמשימה מדרגה ראשונה אחרונה בחייו.
נפטר ב-15 בדצמבר 2018. הותיר אחריו אישה וחמישה ילדים.
עזריאל הילדסהיימר
הרב ד"ר עזריאל הילדסהיימר (כ"ז באייר תק"ף, 11 במאי 1820 – ד' בתמוז תרנ"ט, 12 ביולי 1899) היה ממנהיגי אסכולת תורה עם דרך ארץ, או 'נאו-אורתודוקסיה', בגרמניה ומייסד בית המדרש לרבנים בברלין.
תולדות חייו.
נולד בהלברשטאדט שבממלכת סקסוניה לאימו גולדה ולאביו יהודה לייב (בנו של משה גלֵיי, בן מאיר גליי) יוצא העיר הילדסהיים, ממנו התייתם בנעוריו. כילד למד בבית-הספר "השארת צבי" בעירו, המוסד החינוכי האורתודוקסי הראשון בקרב יהודי אשכנז שהוכנסו בו לימודי חול (המייסדים חששו מנוהגן של משפחות מסורתיות רבות, כמו הוריו של רש"ר הירש, לשלוח את ילדיהם להתחנך אצל נוצרים). מגיל 17 למד בישיבה של הרב יעקב אטלינגר באלטונה. החכם יצחק ברנייס שימש לו כמודל לחיקוי כדרשן. במקביל למד שפות קלאסיות. ב-1840 חזר להלברשטאדט ולמד בגימנסיה של דום. לאחר מכן עבר לאוניברסיטת ברלין והצטרף לפקולטה לשפות שמיות ולמתמטיקה. ב-1842 עבר להאלה (Halle) והמשיך בלימודיו, אותם סיים עם קבלת דוקטורט על נושא פרשנות התנ"ך. לאחר סיום לימודיו חזר להלברשטאט ושם נישא להנרייטה הירש.
ב-1851 התחיל את הקריירה הרבנית שלו כשהתמנה לרב של אייזנשטט, אז בממלכת הונגריה. בבואו לעיר התחיל הרב הילדסהיימר מיד בפעילות חינוכית והקים בעיר בית ספר לבנים, בו, בנוסף ללימודי קודש, למדו לימודי חול והלימודים התקיימו בגרמנית. לאחר מכן הקים בית מדרש להכשרת רבנים, שצמח מ-12 תלמידים ב-1851 עד ל-128 ב-1868, ולמדו בו תלמידים אף מארצות הברית. דרכו של הילדסהיימר עוררה התנגדות גדולה בקרב הקנאים בהונגריה. אלה, כמו הרב הלל ליכטנשטיין וחתנו עקיבה יוסף שלזינגר, האמינו כי הוא מהווה סכנה גדולה יותר מהנאולוגים המתעצמים, שכן בתוקף היותו אורתודוקסי העניק לגיטימיות ללימודי חול וטמיעה תרבותית. ב-1873, כשתמך הילדסהיימר ביוזמה להקים בתי-ספר בירושלים, השווה אותו הרב ליכטנשטיין ל"חזיר הפושט טלפיו."