אמו והוא אומץ בידי משפחת הלה וזאב פלד מקיבוץ הזורע. בשנת 1962 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת הצנחנים. במלחמת ששת הימים לחם כקצין מבצעים בגדוד 202, בקרבות לכיבוש רצועת עזה. השתחרר מהצבא בדרגת סרן בשנת 1967. בשנים 1969–1975 שירת בשב"כ.
בעל תואר ראשון ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. למד לתואר שני במדע המדינה באוניברסיטת חיפה.
משטרה.
לאחר פרישתו מהשב"כ התגייס למשטרת ישראל ומונה לראש מחלקת עיקוב במרחב ירושלים. ב-1976 מונה למפקד היחידה לעיקוב. ב-1978, לאחר שסיים קורס פיקודי, מונה לראש לשכת מודיעין ובילוש, הנקראת גם "הלשכה לתפקידים מיוחדים". בשנת 1980 מונה לתפקיד ראש ענף מודיעין במחוז הדרומי בדרגת סגן ניצב. בתפקידו זה עסק בהפעלת סוכנים סמויים במלחמה בסחר בסמים. תחת פיקודו פותחו שיטות חדשות להפעלת סוכנים ויחידותיו הפעילו סוכנים בקנה מידה מבצעי נרחב. על פעילותו בתחום הסמים קיבל פלד בשנת 1983 את עיטור השירות של המשטרה. באותה תקופה הוא התלונן על ריבוי התלונות נגד אלימות משטרתית וצוטט כאומר "כשחוטבים עצים ניתזים שבבים".
פלד שימש כסגן ראש צוות החקירה המיוחד בפרשת רצח אמיל גרינצווייג. ב-1983 מונה לעוזר ראש אגף המודיעין וב-1988 מונה למפקד האגף והועלה לדרגת תת ניצב.
בשנת 1991 קודם לדרגת ניצב ומונה לתפקיד מפקד המחוז הדרומי שאורגן מחדש עם הקמת מחוז ירושלים. בפברואר 1993 מונה פלד למפקד מחוז ירושלים, וכעבור חודשיים, באפריל 1993, מונה לתפקיד המפכ"ל ה-11 של משטרת ישראל.
בתחילת 1994 נחשפו בעיתונות טובות הנאה שקיבל, ביניהן חבילות נופש בבתי מלון. לפרסום מיוחד זכתה תמונה בה נראה פלד משתכשך בג'קוזי עם קציני משטרה נוספים. החשיפה זכתה לכינוי "פרשת הג'קוזי". בעקבות הפרשה נחקר פלד על לקיחת שוחד. היועץ המשפטי לממשלה, מיכאל בן יאיר, החליט שלא להעמידו לדין, אולם בג"ץ קבע, בעקבות עתירות, שיש להעמידו לדין משמעתי. ב-1 במאי 1994 התפטר פלד מתפקידו כמפכ"ל, ולמעשה מנע את ההליך המשפטי נגדו.
בינואר 1995 מונה למנכ"ל חברת החשמל לישראל, וכיהן בתפקיד זה עד אפריל 2000.
במהלך שנת 2001 כיהן זמן קצר כמנכ"ל משרד ראש הממשלה.
פרשת פלד גבעוני.
לאחר פרישתו מחברת החשמל פנה פלד לעסקים פרטיים, במסגרתם הקים, יחד עם אנשי העסקים אריה גבעוני ודוד הבי, קבוצת חברות בורסאיות בשם "קרן פלד". דוד הבי היה חבר מרכז הליכוד ומקורב למשה קצב, וכן נודע בקשריו עם אנשי הפשע מיכה אסלן וזאב רוזנשטיין.
קבוצה זו, ביחד עם טל יגרמן רכשה חברות אחדות, ובהן חברת "פויכטונגר" (שכללה, בין השאר, את משב קירור ואת החברה הציבורית אפקון תעשיות), שעסקה בתעשייה כבדה: מערכת חשמל, לוחות חשמל, שנאים, ציוד מיתוג ובקרה. קבוצת חברות זו קרסה ב-2002, והשאירה אחריה חובות של מאות מיליוני ש"ח. בעקבות קריסה זו הוגש ביולי 2003 כתב אישום נגד פלד, גבעוני והבי, המייחס להם עבירות של מרמה והפרת אמונים. על פי כתב האישום, מנהלי הקבוצה השתלטו על החברות ומשכו מקופתן עשרות מיליוני שקלים לכיסיהם. ב-26 בדצמבר 2012 הורשע פלד בעבירות של מרמה והפרת אמונים בתאגיד וב-4 באפריל 2013 נגזר עליו עונש של 6 חודשי עבודות שירות וקנס בסך 100 אלף ש"ח. פלד והמדינה ערערו על גזר הדין, ערעורו נדחה, ערעור המדינה התקבל והקנס הוכפל ל-200 אלף ש"ח.
בית המשפט העליון תיאר כך את קביעת בית המשפט המחוזי על חלקו של פלד בפרשה:
בית המשפט העליון הוסיף בדברים משלו:
רפי פלד כאמן.
במשך השנים פיתח פלד את תחביבי הציור והפיסול. הוא חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל, והציג בתערוכות רבות בישראל ובחו"ל. בשנת 1982 הוציא ספר בשם "כל אנשי הכלב" המכיל ציורים של דמויות מפורסמות מאותה תקופה, כאשר יש להן פני כלב במקום פני אדם.
ב-1999 הוצב פסל שלו בככר במפגש הרחובות ויצמן ובני-דן בתל אביב. בשנת 2000 הוציא ספר על אמנות הפיסול. ב-2007 הוצב פסל שלו בדרך אם המושבות פינת דרך זבולון המר בפתח תקווה.
יהדות אורוגוואי
יהדות אורוגוואי היא אחת מקהילות היהודים בדרום אמריקה ומקום מושבה הוא באזור אורוגוואי של היום.
תולדות הקהילה.
היהודים הראשונים שהגיעו לאורוגוואי היו אנוסים שהגיעו אליה במאה ה-16 והקימו קהילה בסתר במונטווידאו. בשנת 1813 בוטלה האינקוויזיציה באורוגוואי אך היא חזרה לפעול וחוסלה רק עם עצמאותה של אורוגוואי.
עם תחילת המאה ה-20 החלה הגירה משמעותית של יהודים לאורוגוואי. לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעו פליטים יהודים רבים מאירופה וכן לפני ואחרי מלחמת העולם השנייה, אז הגיעו יהודים רבים ממרכז אירופה לאורוגוואי.
החל משנות ה-70 חלה ירידה במספר היהודים בקהילה כתוצאה מעליה לישראל, הגירה למדינות אחרות (בעיקר פנמה וקנדה) והתבוללות.
כיום מונה הקהילה כ-15,000 איש. רוב היהודים מתגוררים בעיר הבירה, מונטווידאו, אך יש מספר משפחות המתגוררות גם בפונטה דל אסטה, פייסנדו ורוצ'ה.
מוסדות הקהילה.
היישוב היהודי באורוגוואי מחולק לארבע קהילות: "קהילה" (אשכנזים), ספרדים, הונגרים ו-NCI (גרמנים, קונסרבטיבים).
קיים גוף נוסף, "יבנה", להם יש רב נפרד ובית כנסת נפרד אך הם אינם נחשבים באופן רשמי לקהילה כיוון שאין להם בית קברות.
באורוגוואי שני בתי ספר יהודיים: "יבנה" (דתי) ו"אינטגרל".
באורוגוואי פעילות שמונה תנועות נוער יהודיות: השומר הצעיר, הבונים דרור, הנוער הציוני, חזית הנוער, מכבי, בית"ר, בני עקיבא וישראל הצעירה.
כמו כן קיים ארגון אוניברסיטאי, "הלל", המיועד ליהודים בני 18–30.
בשנים האחרונות הוקמה במונטווידאו קהילת "אור ישראל" (Or Israel) המפעילה מקווה טהרה, בית כנסת, שיעורי תורה, שחיטה כשרה, ומסעדה כשרה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 יצא לאור העיתון היידי "היינט" שהוא גם הראשון שבו הוכנס מדור בשפה העברית. כך חוזק הקשר עם השפה העברית ועם ישראל.
הקשר לישראל.
הקהילה באורוגוואי נחשבת לאחת הקהילות הציוניות ביותר בעולם והדבר מתבטא בשיעור עליה גבוהה, בהשתתפות של מרבית בני הנוער בתנועות הנוער ובהשתתפות בתוכניות שונות של הסוכנות היהודית כגון תגלית ומסע.
כמו כן הקהילה מציינת מדי שנה את יום הזיכרון לשואה ולגבורה, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום העצמאות של ישראל.
יבגני חאלדיי
יבגני אָנַאניֶיביץ' חַאלדֶיי (ברוסית: Евгений Ананьевич Халдей; 23 במרץ 1917 - 6 באוקטובר 1997) היה צלם סובייטי יליד אוקראינה, ממוצא יהודי, הידוע בשל צילומיו ממלחמת העולם השנייה, ובמיוחד בשל תמונתו המציגה את הנפת הדגל הסובייטי מעל בניין הרייכסטאג בברלין.
קורות חיים.
חאלדיי נולד בשנת 1917 בעיר יוזובקה (לאחר מכן "סטאלינו"; כיום דונצק באוקראינה). בהיותו בן שנה נרצחה אמו על ידי חיילים שנכנסו לביתם בשעת התה ורצחו אותה ואת עוזרת הבית. חאלדיי, שהיה בידי אמו, ניצל בנס כאשר חדר אליו כדור לגוף. יבגני גדל אצל סבתו, ממנה קיבל מצלמת "לייקה" ישנה, שפיתחה אצלו את אהבת הצילום.
בשנת 1936 החל לעבוד כצלם עבור סוכנות הידיעות של ברית המועצות, "טאס" (ТАСС). עם תחילת מלחמת העולם השנייה נלווה חאלדיי אל כוחות הצבא האדום במסעם דרך אירופה, דרך מורמנסק, חצי האי קרים, וכיבוש ערי מפתח באירופה כסופיה, בוקרשט, בודפשט ווינה, ובסופו של דבר הקרב הקשה אשר הסתיים בכיבוש ברלין. חאלדיי נודע בתמונותיו אשר הנציחו רגעי מפתח במלחמה, תוך גישה תיעודית ועניינית.
תמונתו הידועה ביותר, "הנפת הדגל הסובייטי מעל בניין הרייכסטאג", שצולמה ב-2 במאי 1945 במהלך הקרב על ברלין, התבררה כמבוימת. חאלדיי התקנא בצלם ג'ו רוזנטל, אשר צילם זמן קצר לפני-כן, ב-23 בפברואר 1945, את "הנפת הדגל באיוו ג'ימה". עבור תצלום זה זכה רוזנטל בפרס פוליצר באותה שנה. על אף הטענות - שרוזנטל הכחיש בתוקף עד מותו - כי גם תמונתו בוימה, הרי שהדימוי ההרואי תרם להאדרת יוקרתו של הצבא האמריקאי, וחאלדיי שאף להעניק לצבא האדום תצלום ניצחון הרואי דומה. הוא נשא עמו דגל לקרבות וביקש מחיילים להניפו מעל לבניין השרוף. הדימוי המרשים נאלץ לעבור ריטוש בטרם פורסם ברבים, משום שעל אמת-היד של החייל שמניף את הדגל נראו, למרבה המבוכה, שני שעונים, שנלקחו ודאי כשלל. תמונה זו הביאה לחאלדיי תהילת עולם כצלם.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה המשיך חאלדיי וצילם תמונות מוועידת פוטסדאם, משפטי נירנברג וועידת פריז ב-1947. אך בתקופה זו סר חנו מעיני השלטונות הקומוניסטיים. חאלדיי פוטר מסוכנות טא"ס בשנת 1949 ולאחר מכן הותר לו לעבוד כצלם באופן מקומי, במקומות קטנים, ולעיתים הותר לו רק לעסוק בפיתוח תמונות של אחרים. בשנות ה-60 עבד זמן מה כצלם עבור העיתון "פראבדה", ובשנות ה-70 פרש לגמלאות. חאלדיי עצמו ייחס את נפילתו לאנטישמיות הסטאליניסטית. חאלדיי לא הסתיר את יהדותו. אביו ושלושה מאחיו נספו בשואה.
לאחר נפילת הקומוניזם זכה חאלדיי להכרה בינלאומית, וכיום הוא נחשב לאחד מצלמי המלחמה המעולים שפעלו במלחמת העולם השנייה, ובכלל. הוא היה מיודד עם הצלם רוברט קאפה, שתיעד ביחד איתו את משפטי נירנברג וועידת פוטסדאם.
יבגני חיי את שארית חייו בצניעות בדירה קטנה במוסקבה, שם נפטר בשנת 1997. זמן קצר לפני מותו צולם עליו סרט ביוגרפי בו הוא מתאר את תולדות חייו ומקצועו.
בשנת 1999 הוצגה בבית התפוצות תערוכה מיצירות חאלדיי, בשם "תמונת מלחמה".
בשנת 2008 הוצגה תערוכה עם מיטב מתצלומיו במוזיאון Martin Gropius Bau בברלין.
יהדות איטליה