המחשבה האבולוציונית וחקר התא הצטלבו לקראת סוף המאה ה-19, אז תפס העיסוק בתורשה מקום מרכזי. לאחר מספר ניסיונות כושלים להסביר את התורשה באופן שיתיישב עם תורת האבולוציה של דרווין, נתגלו מחדש בשנת 1900 ממצאיו של הנזיר האוסטרי גרגור מנדל, שערך כבר ב-1866 סדרת ניסויים חשובים על תורשה בצמחים. ניסוייו של מנדל והכללים שניסח הפכו לבסיסה של דיסציפלינה ביולוגית חדשה - הגנטיקה.
מדע החיים במאה העשרים.
דיסציפלינת הגנטיקה שהגיחה בסוף המאה ה-19 התפתחה במהירות בארצות הברית בתחילת המאה ה-20, בסדרת ניסויים שביצעו תומאס האנט מורגן ותלמידיו. בשנות ה-30 נוצרה מתוך הגנטיקה של אוכלוסיות, חקר המוטציות וחקר הברירה הטבעית תורה חדשה של התפתחות אבולוציונית, המכונה הסינתזה האבולוציונית המודרנית. במקביל הונח הבסיס לביוכימיה במחקרים שגילו בין השאר את תפקידם של הוויטמינים ואת הדרכים שבהן פועלת המערכת המטבולית בבעלי חיים ובאדם. המחקר הביוכימי אפשר עיסוק בגנטיקה גם ברמה המולקולרית, והוביל לריכוז מאמצים רבים בזיהוי ביוכימי של היחידה הבסיסית של התורשה, הגן. מאמצים אלה נשאו פרי ב-1953, כאשר ווטסון וקריק גילו את מבנה הDNA, המולקולה הנושאת את הקוד הגנטי. התגלית הובילה לעיסוק נרחב במולקולה זו ובתהליכים הקשורים אליה, עיסוק שהגיע לשיאו בין השאר בפרויקט גנום האדם. יישומים אלו ואחרים הביאו לראשונה להתפתחותו של מדע יישומי מתוך הביולוגיה - ביוטכנולוגיה - ויצרו את האפשרות להנדסה גנטית.
בראשית המאה ה-20 התפתח 'חקר הטבע' מעיסוק המבוסס על תצפיות בלבד לדיסציפלינה מדעית המשתמשת גם בניסויים מבוקרים ובשיטות מדידה כמותיות, ומושתתת על בסיס תאורטי. במחצית הראשונה של המאה התפתחו מושגים כגון שרשרת מזון ומערכת אקולוגית, והונח הבסיס לאקולוגיה כדיסציפלינה עצמאית, העוסקת ביחסי הגומלין בין בעלי חיים לסביבתם. לקראת סוף המאה ה-20 נפערה תהום בין ביולוגיה של אורגניזמים - תחומים כגון אקולוגיה, ביולוגיה התפתחותית, חקר האבולוציה, פליאואנתרופולוגיה ודיסציפלינות אחרות העוסקות באורגניזם כולו או בקבוצות של אורגניזמים - לבין ביולוגיה מולקולרית - תחום כגון ביולוגיה תאית, ביוכימיה, ביופיזיקה ועוד. עם זאת, לקראת תחילת המאה ה-21 מתחילה הפרדה זו להתפורר, כאשר ביולוגים של אורגניזמים פונים יותר ויותר לשיטות מולקולריות ואילו ביולוגים מולקולריים מתמקדים יותר ויותר ביחסי הגומלין בין גנים לסביבה ובמגוון הגנטי של אוכלוסיות בעלי-חיים. עיסוק זה מתבטא בין השאר בחקר מנגנונים נוספים של תורשה מעבר לתורשה הגנטית, תחום המכונה אפיגנטיקה.
משה דץ
משה דץ (נולד ב-6 במרץ 1961) הוא זמר, מלחין ומפיק ישראלי. מרבה לעשות את פעילותו בקרב קהל הילדים. מרבה לשתף פעולה עם בת זוגו ליצירה ובחיים לשעבר, הזמרת ומנחת הטלוויזיה אורנה דץ ואף ייצג לצידה את ישראל באירוויזיון 1991 עם השיר "כאן" וזכו איתו במקום השלישי. כמו כן משמש כחבר פאנל בתוכניות השונות של ערוץ קשת 12.
ביוגרפיה.
דץ נולד וגדל בחיפה כבן בכור לזוג עולים מפולין, ולו שני אחים קטנים. את לימודי התיכון עשה בבית הספר "עירוני א'" בעיר. עוד בילדותו שר במסגרת מקהלת הנוער העירונית בניצוחו של אפי נצר. דץ הופיע לראשונה בפסטיבל שירי הילדים ב-1972 ושר בו את השיר "רולי רול" אותו ביצעה בפסטיבל עפרה פוקס. בעת פעילותו ההתנדבותית בתנועת "נוער לנוער" כתב והלחין את המנון התנועה "העולם זקוק לאהבה".
בשנת 1979 הוציא לאור תקליט שדרים ראשון ובו הפזמון "לאיש חדש הייתי" שכתב שמואל מאירי. את שירותו הצבאי עשה במקהלת צה"ל, שהוקמה לאחר שהרמטכ"ל רפאל איתן פירק את מרבית הלהקות הצבאיות.
בשנת 1982, לאחר שחרורו מצה"ל השתתף בפסטיבל הזמר החסידי. בשנת 1983 הופיע דץ כזמר ליווי של מיכל טל בקדם אירוויזיון, באותה השנה הופיע בתפקיד קטן בסרטו של צבי שיסל, סבבה. שנה לאחר מכן הופיע במסגרת "להקת חופים" בערב משירי נחום היימן. לצד דץ שרו בלהקה מאיר בנאי, חני ליבנה וליסה לנג, ובמופע שלהם התפרסם משה דץ בלהיט הסולו הראשון שלו, "אנשי הגשם".
באמצע 1986 יצא לרדיו תקליט השדרים "עכשיו היא" (מילים: רחל שפירא, לחן: נחום היימן, עיבוד: רון דרויאן) בביצועו של דץ, וזאת כחלק מהמופע "חופים". השיר זכה להצלחה יחסית, ודורג במקום ה-31 במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ו של רשת ג'.
לאחר סיום הפקת "חופים" השתתף בלהקה הנודדת של פסטיבל הזמר החסידי, אשר הופיעה בפני קהילות יהודיות ברחבי העולם. במהלך המסע הכיר את חברתו ללהקה אורנה כהן שאיתה התחתן. השניים פעלו יחד במשך שנים כצמד "אורנה ומשה דץ". בתחילה הם פרסמו את האלבום "באותה מיטה", שזכה לביקורות פושרות, אך בהמשך זכו להצלחה רבה. חשיפת השניים לקהל הרחב הייתה בקדם אירוויזיון 1987 עם השיר "קופידון" שזכה במקום הרביעי. בשנת 1991 זכו משה ואורנה דץ בקדם אירוויזיון עם השיר "כאן", שכתב והלחין עוזי חיטמן. באירוויזיון עצמו הגיעו הזוג למקום השלישי.
במקביל, דץ המשיך להפיק ולהלחין יחד עם אמנים נוספים, ביניהם סמדר שיר, קלטות לילדים - כולל הסדרות "טיף וטף" ו"הכבשה שושנה" והשתתף גם בסדרת הקלטות. בשנת 1995 הלחין והפיק לזמרת ליאורה את השיר "אמן", שאיתו זכתה בקדם אירוויזיון. דץ היה מעורב גם בהלחנת השיר "יום הולדת", שאתו ייצגה להקת עדן את ישראל באירוויזיון 1999.
בחנוכה 2004 השתתף לצד אורנה דץ בפסטיגל, בו שרו את השיר "ונשיר כולם", שהגיע למקום השביעי בתחרות.
ב-2007 השתתף בפרסומת לבירה גולדסטאר. בפרסומת נראה דץ שותה בירה בפאב, וחוזר לביתו ושם מחכות לו חמש צעירות באמבטיה. הפרסומת, שהפתיעה רבים, זכתה לפופולריות עצומה ולחיקויים בתוכניות בידור.
בשנים 2008–2010 הנחה מדי בוקר תוכנית בערוץ 2 בשם "לחיות טוב".
ב-2013 הגיש את "באנו ליהנות", תוכנית שבועית בערוץ 10.
ביולי 2015 חזר לשתף פעולה עם אורנה דץ, כאשר השניים החלו להגיש תוכנית בוקר בערוץ 24 בשם "הדצים". באותה שנה השתתף לראשונה כדמות ראשית בסרט קולנוע שנקרא "דץ הבלץ".
ב-2017 השתתף בעונה השלישית של התוכנית הדוקו-ראליטי "היחידה" בערוץ HOT3.
ב-2018 הצטרף דץ לתוכנית הבוקר של ערוץ קשת 12 כאחד מחברי הפאנל בתוכנית.
ב-2019 השתתף לצידם של מיכל צפיר, נואל ברקוביץ' ויונתן רוזובסקי בפרסומות עבור המשרד לשוויון חברתי.
ב-2020 הצטרף דץ לחברי הפאנל בתוכנית האקטואליה "חי בלילה" ואחר כך הצטרף לתוכנית "גלית ואילנית" של ערוץ 12.
ב-2021 השתתף בעונה השנייה של "הזמר במסכה" בתור הסוס והודח בהדחה ה-12.
בשנים 1985–2006 היה נשוי לאורנה דץ. לזוג נולדו שני בנים: הזמר עומר דץ וכוכב הרשת יועד דץ.
דץ מתגורר בגבעתיים.
יושב ראש בית הנבחרים הבריטי
יושב ראש של הבית התחתון של פרלמנט הממלכה המאוחדת (באנגלית: Speaker of the House of Commons), יושב ראש נחשב, מבחינה היסטורית, כראשון בחשיבותו מבין "פשוטי העם" של הממלכה (באנגלית: First Commoner of the Land - הראשון מבין תושבי הממלכה שאינם מקרב האצולה). מקורה של משרה זו במאה ה-14, ומאז קובע היושב ראש את סדר הדוברים בפרלמנט, ואחראי על שמירת הסדר בדיונים.
על פי המסורת, היושב ראש אינו שייך לאחת המפלגות, ועם היבחרו, מנתק את קשריו עם המפלגה בה היה חבר. היושב ראש אינו משתתף בוויכוחים הפוליטיים, ואינו מצביע בהצבעות, אלא אם מדובר בהצבעה בה לתומכים ולמתנגדים קולות שקולים - במקרה זה ליושב ראש קול מכריע בהצבעה.
יושב ראש בית הנבחרים מאז 4 בנובמבר 2019 הוא חבר הפרלמנט לינדזי הויל.
היסטוריה.
תפקיד יושב ראש הפרלמנט קיים כמעט מאז הקמת הפרלמנט. היושב ראש הראשון המתועד הוא פיטר דה מונפור שכיהן כיושב ראש של הפרלמנט שהתכנס באוקספורד בשנת 1258.
התואר של היושב ראש בשנים הראשונות לקיום הפרלמנט היה parlour או prolocutor. השימוש הראשון בתואר האנגלי "Speaker" היה בעת כהונתו של סר תומאס הנגרפורד בשנת 1376. מונחים אלה נגזרו מהמילה "דובר" שכן היושב ראש היה הדובר מטעם בית הנבחרים בפני המלך.
עד המאה ה-17, נחשב יושב ראש הנבחרים כשלוח של הכתר. עם עלית כוחו של הבית התחתון, הפך היושב ראש לנושא משרה החייב חובות ציות לבית הנבחרים ולא לבית המלוכה. שינוי זה בחובותיו של היושב ראש החל בשנת 1642 עת נכנס המלך צ'ארלס הראשון לבית הנבחרים במטרה לאסור חמישה מחברי הפרלמנט. כאשר המלך שאל את היושב ראש בדבר מקומם של חברי הפרלמנט, השיב היושב ראש ויליאם לנתול:
התפתחותו של מוסד הקבינט בתקופת מלכותו של ויליאם השלישי הביאה לשינוי נוסף בתפקיד היושב ראש. בעוד שבעבר היושב ראש כיהן כאחד משרי הממשלה, ואף עמד בראש משרד או משרדים ממשלתיים (לדוגמה, רוברט הארלי כיהן הן כיו"ר בית הנבחרים והן כמזכיר המדינה (Secretary of State - שר הפנים) בין השנים 1704–1705) הופחתו החל מתקופתו של היושב ראש ארתור אונסלו אשר כיהן בשנים 1728–1761 הקשרים בין מוסד היושב ראש לבין הממשלה. עם זאת התפקיד נותר פוליטי, והפך לתפקיד א-פוליטי וא-מפלגתי רק במהלך המאה ה-19.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 כיהנה לראשונה אישה בתפקיד סגנית היושב ראש, ובפניה אליה היא כונתה, בדומה לגברים נושאי תפקיד זה בתואר "Mr Deputy Speaker" ("אדוני סגן היושב ראש"). רק לאחר שנבחרה בטי בות'רוייד בשנת 1992, האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד היושב ראש, פנו אליה כ-"Madam Speaker" ("גבירתי היושב ראש").
לאורך ההיסטוריה כיהנו כ-150 יושבי ראש לבית הנבחרים. שמותיהם חקוקים על גבי עלי זהב על קירות ספריית בית הנבחרים הבריטי.