בלמעלה מעשרים שנה של כדורגל מקצועני באנגליה ובצפון אמריקה, רשם בול כמאה ושמונים שערים בקרוב לאלף הופעות. לרמה הגבוהה ביותר של המשחק הגיע כבר בגיל צעיר, לאחר שהגשים את המטרה שקבע לעצמו, לשחק במדי אנגליה בגביע העולם שאירחה. מה שייחד אותו כשחקן, ומשך את תשומת לבו של מאמן הנבחרת אלף רמזי, היה מגוון כישוריו, השילוב בין יכולות הגנתיות להתקפיות, ובין משחק אגפים לשליטה במרכז השדה. בול התאים לשיטתו של רמזי היטב, כשמילא את תפקיד הימני מבין שלושה קשרים במרכז השדה. לאחר שריקת הסיום של גמר המונדיאל אמר לו המנג'ר, שבדרך כלל מיעט בשבחים: "אישי הצעיר - לעולם לא תשחק משחק טוב יותר בחייך". גם עמיתיו לקבוצה האלופה, בובי צ'רלטון וג'ף הרסט, הכריזו על הקשר הפעלתני והאנרגטי בן ה-21, כשחקן המפתח במשחק הגמר.
ברמת המועדונים זכה בול בתואר אחד בלבד, אליפות הפוטבול ליג לשנת 1970, במדי אברטון. פעמיים שיחק בגמר גביע ה-FA, עם אברטון ושוב עם ארסנל, אולם לא זכה בו. בנוסף היה שותף לעלייתה של סאות'המפטון לליגה הבכירה, ב-1978. לאחר פרישתו מכדורגל פנה לעסוק באימון, במספר קבוצות, עד פיטוריו מפורטסמות' ב-1999.
בשנת 2000 הוענק לו תואר חבר במסדר האימפריה הבריטית (MBE) על "שירותיו לכדורגל". כשלוש שנים לאחר מכן בא בשערי היכל התהילה של הכדורגל האנגלי.
בשנותיו האחרונות התמודד בול עם מחלת הסרטן שבה לקו אשתו ובתו, ואף העמיד למכירה את מדליית המנצחים שלו מגביע העולם, כדי לממן את הוצאות המשפחה. ב-24 באפריל 2007 מת מהתקף לב, בגיל 61, בסמוך לביתו.
המוזיאון היהודי של רומא
המוזיאון היהודי של רומא (באיטלקית: Il Museo Ebraico di Roma) כולל אוסף יודאיקה ותשמישי קדושה, שהועברו אליו מבתי כנסת ישנים באיטליה. המוזיאון משמש מעין "מחסן מרכזי" לתשמישי קדושה לקהילות היהודיות באיטליה.
במהלך היום נערכים במוזיאון סיורים של תלמידי בתי ספר מרומא. בממוצע מסיירות במוזיאון ארבע קבוצות תלמידים ליום. כך המוזיאון הפך למרכז ללימוד מורשת היהדות לציבור הרחב בעיר. במסגרת הסיור במוזיאון מגיעים גם לאולם בית הכנסת הגדול ולאולם בית הכנסת הספרדי. המוזיאון פתוח רק בימי חול.
חלקי המוזיאון.
המוזיאון היהודי של רומא, מצוי במבנה בית הכנסת הגדול של העיר, מצד נהר הטיבר. משני צידי הכניסה לבניין ניתן להבחין בלוחות זיכרון לנספים במלחמות איטליה ולקורבנות השואה. הכניסה לבניין מובילה גם למשרדי הקהילה ולמשרד הרבנות.
המוזיאון מורכב משלושה חדרים, בכל אחת מהחדרים יש תצוגה שונה. החדר הראשון מוקדש למסמכים היסטוריים וממצאים ארכאולוגיים, בחדר השני תצוגת תשמישי קדושה ובאחרון מוצגים חפצי אומנות.
בין המוצגים:
ימ&quot;ם
קמארי
קֶמָארִי (יפנית: 蹴鞠) הוא משחק כדור דומה לכדורגל שהיה פופולרי ביפן בתקופת הייאן והושב לחיים בתקופה המודרנית.
מקורו של המשחק בספורט הסיני קוג'ו. בסביבות שנת 600 לספירה, בתקופת אסוקה, החלו לשחק במשחק ביפן. במקביל, החלו ה"צו-צ'ו" ומשחקים דומים לאבד מתפוצתם בסין ובשאר דרום-מזרח אסיה עד שהקמארי נשאר הספורט היחידי מסוג זה.
קמארי הוא ספורט מאוד פיזי והוא משמש כפעילות גופנית לבני כל הגילאים. ייחודו הוא שאין בו מנצחים, מפסידים או אף תחרות בין מספר מתמודדים.
מטרת המשחק הוא להשאיר את הכדור באוויר במאמץ משותף של כל המשתתפים. הכדור, שנקרא "מארי", עשוי מעור אייל, כששיער החיה פונה כלפי פנים הכדור ועורו כלפי חוץ. כדי לעצב את צורתו, ממולא הכדור שעורה, ולבסוף נתפר בעזרת עור סוס. שחקני הקמארי נקראים "מריאשי". המריאשים הטובים ביותר מוסרים את הכדור כך שלמקבל המסירה יהיה קל לשלוט בו.
מגרש הקמארי הוא שטוח, ואורכו כ-15 מטרים. מדי המשחק, זכר מתקופת האסוקה, נקראים "קאריגינו".
גרסה אחרת של המשחק היא "טמארי" (כדור-יד).
מורטימר ג'. אדלר
מורטימר ג'רום אדלר (Mortimer Jerome Adler,
28 בדצמבר 1902 – 28 ביוני 2001) היה ראש מועצת העורכים של האנציקלופדיה בריטניקה, פרופסור לפילוסופיה אריסטוטליאנית וסופר אמריקאי, ממוצא יהודי, שחיבר עשרות ספרים.
חייו.
אדלר היה יליד העיר ניו יורק ובנם של זוג צורפים יהודים אורתודוקסים. לאחר שנשר מהלימודים בבית הספר בגיל 14, פנה אדלר לעבוד כנער-שליחויות במערכת העיתון "ניו-יורק סאן". ברצותו להיות עיתונאי, הוא הצטרף לשיעורי כתיבה בלילות ובהם נחשף לכתביהם של אישים שבבוא הזמן הוא כינה "גיבורים": אריסטו, תומאס אקווינס, ג'ון לוק, ג'ון סטיוארט מיל ורבים אחרים. הוא המשיך ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת קולומביה. הגם שכשל במשימתו לעמוד בדרישות לימודי הפיזיקה לשם קבלת תואר בוגר אוניברסיטה, הוא נשאר לשהות באוניברסיטה ולבסוף זכה במשרת הוראה ובתואר "דוקטור לפילוסופיה".
בשנת 1930 קיבל אדלר משרת הוראה בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת שיקגו, שם פגש בנשיא האוניברסיטה, רוברט האצ'ינס, ויחד הם יסדו את תוכנית "הספרים המופלאים של העולם המערבי". ב-1952 הוא הקים את המכון למחקר פילוסופי והתמנה לעמוד בראשו. זמן רב הוא כיהן כיושב ראש מועצת העורכים של האנציקלופדיה בריטניקה, ובתפקידו זה השפיע רבות על המדיניות הקשורה במהדורתה החמש עשרה. הוא הנהיג את הצעת ה"פאידיאה" (Paideia), מה שהוביל לייסוד תוכנית הפאידיאה, תוכנית לימודים לבית הספר העממי שהתמקדה בקריאה מודרכת ובדיון בחיבורים מורכבים (על פי רמת הגיל). בצוותא עם מקס וייסמן, הוא יסד את "המרכז ללימודי הרעיונות המופלאים".
זמן רב שאף אדלר להנגיש את הפילוסופיה להמונים, וכמה מכתביו (כמו "כיצד לקרוא ספר") הפכו ללהיטים בחנויות הספרים. פעמים רבות הוא נעזר בכתיבתו ובהגותו בחברו משכבר הימים מלימודיו באוניברסיטת קולומביה, ארתור רובין. במילותיו שלו:
אדלר העביר תקופה ממושכת בחייו בניסיון לגבש את עמדתו בנושאי התאולוגיה. הוא החשיב את עצמו לפאגאן כשכתב את "כיצד לחשוב על אלוהים?" בשנת 1980. בכרך מספר 51 של יומן ה-Mars Hill Audio (2001), קן מאיירס כלל את הראיון שערך עם אדלר בשנת 1980, לאחר צאת "כיצד לחשוב על אלוהים?" לאור. מאיירס מעלה זכרונות, "במהלך הראיון, שאלתיו למה הוא מעולם לא אימץ את האמונה הנוצרית בעצמו. הוא הסביר שבעוד שהוא הושפע עמוקות על ידי מספר הוגי-דעות נוצרים במהלך חייו, ... היו מכשולים מוסריים - לא אינטלקטואליים - להמרתו. הוא לא הרחיב את הדיבור מעבר לכך."
מאיירס טוען לבסוף שאדלר "נכנע לחסדי גן עדן" ו-"ביצע וידוי של אמונה שלאחריו הוטבל לנצרות" כמה שנים בלבד לאחר אותו הראיון. בהציעו תובנות באשר להמרת הדת של אדלר, מאיירס מצטט את אדלר מכתבה משנת 1990 שהתפרסמה בכתב-העת "Christianity": "הסיבה העיקרית לבחירתי בנצרות הייתה שהמסתורין היה בלתי-נתפש. מה טעם היה בהתגלות אילו יכולנו להבינה בעצמנו? אילו היא הייתה מובנת לגמרי, אז זו פשוט הייתה פילוסופיה אחרת." בשנת 2000, אדלר הפך לקתולי. יש המחשיבים אותו לפילוסוף קתולי בשל פעילותו ארוכת השנים בתנועה הנאו-תומיסטית, הגם שלא היה קתולי רוב חייו.
בראיון משנת 1980, מאיירס שאל את אדלר איזה ספר יחיד היה לוקח איתו לאי בודד, ובתגובה זכה לרשימת בת אחד-עשר ספרים:
בקיץ שנת 1981, אדלר העביר סמינר במכון אספן שבקולורדו בהתבסס על ספרו "שישה רעיונות מופלאים". הסמינר הוסרט על ידי PBS והפך לסדרת טלוויזיה פופולרית בהפקת ביל מויירס שנה אחר כך.
אדלר היה דמות שנויה במחלוקת בקרב חוגים מסוימים שראו בהתמקדותו בקלאסיקות משום אירוצנטריות ודוגמטיות, אפשר שגם על שום סגנונו הישיר והגלוי. בנוסף, אדלר תמך ברעיון של ממשלה עולמית.
סינטופיקון
הסינטופיקון
תיארוך רדיומטרי
תיארוך רדיומטרי (אנגלית: Radiometric dating, נקרא גם תיארוך רדיואקטיבי) היא שיטה לתיארוך חומרים. השיטה מבוססת על ידיעת קצב הדעיכה הרדיואקטיבית של איזוטופים טבעיים, ושיעורו של קצב זה בעת המדידה. שיטה זו היא הבסיס העיקרי לקביעת, למשל, גיל כדור הארץ ומהווה מקור מידע משמעותי ביותר לגבי קצב השינוי האבולוציוני.
קיימות מספר שיטות הנבדלות זו מזו בדיוקן (מידת השגיאה במדידה), עלות ומסגרת הזמן הניתנת למדידה.
עקרונות התיארוך הרדיומטרי.
חומר רגיל מורכב משילובים של יסודות כימיים, כל אחד מהם עם מספר אטומי משלו, המציין את מספר הפרוטונים בגרעין. בנוסף, יסודות מופיעים כאיזוטופים שונים, הנבדלים זה מזה במספר הנייטרונים שבגרעין. איזוטופ מסוים של יסוד מסוים נקרא נוקליד. מספר נוקלידים אינם יציבים במידה רבה. כלומר, בנקודת זמן אקראית כלשהי, האטום של נוקליד כזה יהפוך לנוקליד אחר בתהליך התפרקות רדיואקטיבית. המעבר הזה מתרחש על ידי פליטה של חלקיקים כגון אלקטרונים (הידוע כהתפרקות בטא) או גרעיני הליום (התפרקות אלפא).
בעוד שהרגע בו גרעין מסוים יתפרק הוא אקראי, קבוצת אטומים של נוקליד רדיואקטיבי מתפרקת באופן מעריכי בשיעור המתואר על ידי הפרמטר הידוע כזמן מחצית חיים, שנמדד בשנים כשמדובר בשיטות תיארוך. משמעותו של זמן מחצית החיים היא שלאחר כל פעם שמסתיים מחזור אחד שלו (כלומר, אם זמן מחצית החיים הוא דקה אחת אזי מדובר על דקה אחת שחלפה) נותרת בדגימה מחצית מכמות האטומים שהיו בה בתחילת המדידה, וזאת כיוון שחצי מהאטומים התפרקו. חומרים רדיואקטיביים רבים מתפרקים מנוקליד אחד לתוצר התפרקות (או "גרעין בת") סופי ויציב דרך סדרה של שלבים הידועים כסדרת התפרקות. במקרה זה, זמן מחצית החיים שמדובר עליו הוא הארוך ביותר בכל השרשרת, ולא רק שלב אחד בשרשרת.
לנוקלידים שמשתמשים בהם בתיארוך רדיומטרי יש זמן מחצית חיים הנע בין אלפי שנים למיליארדי שנים.