בערוב ימיה זכתה בירד להוקרה מצד ארגוני זכויות האדם בקליפורניה, ובשנת 1998 אף הוענק לה "עיטור המצפון" מטעם האגודה האמריקנית לזכויות האזרח בדרום קליפורניה על פועלה הרב כמשפטנית בהגנה על זכויות העובדים, הנאשמים במשפט הפלילי, השכבות החלשות וקבוצות המיעוט במדינה.
פטירתה והנצחתה.
לאורך כל הקריירה השיפוטית של בירד היה עליה להאבק לא רק באלו שקמו כנגדה, אלא גם במחלת הסרטן, לאחר שבשנת 1976 גילתה גידול סרטני בשדיה. בירד עברה בשנה זו ניתוח בו נכרת שדה הימני, ומיד לאחר שמונתה לתפקיד הנשיאות בחרה לעבור ניתוח נוסף להסרת גוש סרטני שהתפשט אל מתחת לזרועה. כשנשאלה בריאיון מדוע בחרה לבצע את הניתוחים בסמיכות כזו, השיבה בירד כי היא אינה יודעת כמה זמן נותר לה לשבת על כס השיפוט, ולכן בחרה לפעול מהר הן בטיפול הרפואי והן בעבודתה השיפוטית. במהלך השנים הבאות עברה בירד מספר ניתוחים כחלק מן המאבק במחלה, ובשנת 1996 עברה ניתוח אחרון בו נכרת גם שדה השמאלי. לאחר מאבק ממושך זה בסרטן השד, נפטרה בירד מסיבוכי המחלה ב-4 בדצמבר 1999, והיא בת 63.
לאחר מותה, ייסדו איגוד הסנגוריה הציבורית בקליפורניה ואיגוד עורכות הדין בקליפורניה פרסים שנתיים הנושאים את שמה. כמו כן, ה-New York Law School ("בית הספר למשפטים של ניו יורק") מעניק בכל שנה פרס על שם בירד לאחד מבוגריו אשר הפגין מוטיבציה בחיקוק חוקים הנוגעים לטובת הציבור.
קליף הייגן
קליפורד אולדהם "קליף" הייגן (באנגלית: Clifford Oldham "Cliff" Hagan; נולד ב-9 בדצמבר 1931) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק במשך 10 עונות בליגת ה-NBA, כולן במדי סנט לואיס הוקס, ולאחר מכן שימש כמאמן-שחקן בקבוצת דאלאס צ'פראלס מליגת ה-ABA. הייגן, אשר שיחק בעמדת הסמול פורוורד, בלט כשחקן פיזי שהשתמש רבות בזריקת וו מדויקת.
בשנת 1978 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל, והיה בכך לשחקן הראשון מאוניברסיטת קנטקי הנבחר להיכל התהילה. ממוצעיו לאורך קריירת ה-NBA עומדים על 18.0 נקודות, 6.9 ריבאונדים ו-3.0 אסיסטים למשחק. 13,447 הנקודות שקלע הייגן הציבו אותו בעת פרישתו במקום ה-16 ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA.
מכללות.
הייגן נולד וגדל בעיר אוונסבורו שבקנטקי. בשנת 1950 החל ללמוד באוניברסיטת קנטקי, ובעונתו השנייה הוביל את קבוצת הכדורסל שלה, לצד הקלע פרנק רמזי, לאליפות טורניר ליגת המכללות. בשנת 1953 נבחר הייגן בבחירה ה-13 בדראפט ה-NBA על ידי בוסטון סלטיקס, כמו חברו פרנק רמזי שנבחר בבחירה החמישית, אך שניהם החליטו לשחק בקנטקי עונה אחת נוספת. בעונה זו, בה קלע ממוצע של 24 נקודות למשחק, קבוצתו ניצחה בכל 25 משחקיה אך לא השתתפה בטורניר ה-NCAA. לאורך קריירת המכללות קלע הייגן 1,475 נקודות - שלישי בתולדות המועדון - ובסיום לימודיו הפרישה הקבוצה את גופייתו עם המספר 6. בשנת 1993 קראה אוניברסיטת קנטקי לאצטדיון הבייסבול שלה על שמו של הייגן - "קליף הייגן סטדיום".
קריירה מקצועית.
בסיום לימודיו בקנטקי שירת הייגן בצבא ארצות הברית במשך שנתיים, והחל לשחק כדורסל מקצועי ב-NBA רק בעונת . לפני תחילת העונה נשלח הייגן בטרייד לסנט לואיס הוקס, יחד עם הסנטר אד מקאולי, בתמורה לזכויות הדראפט על ביל ראסל. בעונת הרוקי שלו, בה קלע 5.5 נקודות למשחק, שיחק הייגן לצד הפאוור פורוורד בוב פטיט והרכז סלייטר מרטין שהוליכו את ההוקס לגמר ה-NBA, בו הפסידו לבוסטון סלטיקס בתוצאה 3–4. בעונת שיפר הייגן את תפוקתו ל-19.9 נקודות ו-10.1 ריבאונדים למשחק, ועזר לסנט לואיס לזכות באליפות הראשונה בתולדות המועדון, לאחר שגברו על הסלטיקס בסדרת הגמר בתוצאה 4-2. בעונות ו- הובילו הייגן ופטיט את ההוקס לשתי סדרות גמר נוספות, בהן שוב הפסידו לבוסטון של ביל ראסל. בסדרת הגמר של עונת 1961 הוליך הייגן את קלעי שתי הקבוצות כשהציג יכולת שיא עם 29.4 נקודות בממוצע למשחק. לאורך תקופתו עם ההוקס השתתף עם קבוצתו 9 פעמים בשלב הפלייאוף, נבחר פעמיים לחמישייה השנייה של העונה ולקח חלק בחמישה משחקי אולסטאר.
בשנת 1981 פרסם העיתונאי דייוויד הלברשטאם ספר בשם "The Breaks of the Game", בו הזכיר לטובה את הייגן כשחקן היחיד של ההוקס באותה תקופה אשר התייחס בכבוד לשחקנים האפרו-אמריקאים בקבוצה, בהם חבר היכל התהילה לני וילקינס.
בשנת 1967 עבר הייגן לליגת ה-ABA, כשחתם כמאמן-שחקן בקבוצת דאלאס צ'פראלס. הייתה זו עונת הבכורה של ליגת ה-ABA ושל הצ'פראלס, שהפכו מאוחר יותר לסן אנטוניו ספרס. במשחק הבכורה של הקבוצה קלע הייגן 35 נקודות, בניצחון על "אנהיים אמיגוס", ולאורך העונה רשם ממוצעים של 18.2 נקודות, 6.0 ריבאונדים ו-4.9 אסיסטים למשחק. באותה עונה השתתף במשחק האולסטאר הראשון של ה-ABA, ובכך היה לשחקן הראשון שלוקח חלק בשני משחקי הראווה השנתיים - של ה-NBA ושל ה-ABA. בתחילת עונת 1969/1970 פרש ממשחק, בגיל 38, והמשיך לאמן את הקבוצה עד אמצע אותה עונה. ב-94 משחקיו בדאלאס קלע 15.1 נקודות בממוצע למשחק.
גיאגינסקאיה
גיאגינסקאיה (ברוסית: Гиагинская, באדיגית: Джэджэ) היא עיירה () ברוסיה בצפון הרי קווקז, ממוקמת ברפובליקת אדיגיה, 33 קילומטר צפונית למייקופ. העיירה הוקמה ב-1862 על ידי הקוזאקים של קובן.
בעיירה יש תחנת רכבת ומוזיאון המספר את סיפורה של גיאגינסקאיה.
רודולף וייגל
רודולף סטפן יאן וייגל (בפולנית: Rudolf Stefan Jan Weigl; 2 בספטמבר 1883 - 11 באוגוסט 1957, זאקופנה, פולין) היה ביולוג פולני והממציא הראשון של חיסון יעיל כנגד טיפוס הבהרות. ייסד את מכון וייגל בלבוב (כיום באוקראינה) בו ערך ניסויים בחיסונים.
בתקופת השואה, הסתיר יהודים במכון שלו וסיכן את חייו בעשותו כן. החיסונים שייצר הוברחו לגטו לבוב ולגטו ורשה, סייעו להצלת חייהם של יהודים רבים, והוא הוכר כחסיד אומות העולם.
חייו.
וייגל היה אוסטרי בעל שורשים גרמנים, יליד פז'רוב, מוראביה, דאז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. כשהיה ילד נהרג אביו בתאונת דרכים תוך כדי רכיבה על אופניים. אמו, אליזבת קרואסל, נישאה בשנית למורה פולני ויחד הם עברו ליאסלו שבפולין.
לאחר מכן עברה משפחתו ללבוב. בשנת 1907 סיים וייגל תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטה על שם יאן קז'ימייז'. לאחר קבלת התעודה המשיך בלימודיו, ובשנת 1913 היה לאסיסטנט של אחד ממרציו, פרופסור נוסבאום.
במהלך הכיבוש הנאצי של פולין במלחמת העולם השנייה, מחקריו של וייגל עוררו עניין אצל הנאצים. כאשר כבשו את לבוב איתרו אותו והורו לו להקים מפעל ליצור חיסונים במכון שלו. ביולי 1943 הועבר המפעל למחנה הריכוז בוכנוואלד. כאלף איש עבדו במכון זה. וייגל העסיק ובכך הגן על אינטלקטואלים פולנים, יהודים וחברי מחתרות פולנים. וייגל דרש וגם קיבל אסיסטנטים למחקר שלו, בהם הרופא הפולני ולודוויק פלק, רופא יהודי שהיה מעורב במחקר על טיפוס בגטו ורשה.
וייגל ועמיתיו התבקשו לייצר חיסון יעיל שהיה מיועד לחיילי האס אס, וחיסון פחות יעיל לאסירי המחנה. בהחלטה אמיצה, הם ביצעו את ההפך: הם ייצרו חיסון מזויף, שהיה מורכב ממים עם כמויות קטנות של דם ופורמלין, והעבירו אותו לחיילי האס אס, ובמקביל העבירו מספר רב של חיסונים איכותיים ויעילים לאסירי המחנה, והבריחו חיסונים נוספים לגטו לבוב ולגטו ורשה וסייעו להצלת חייהם של רבים, עד שהמכון נהרס על ידי הצבא האדום בעת מתקפת הנגד שלהם בגרמנים בשנת 1944.
בשנת 1945 וייגל עבר לקרקוב. הוא מונה לעמוד בראש הפקולטה למיקרוביולוגיה באוניברסיטה היגלונית ובהמשך לראש הפקולטה לביולוגיה בפוזנן.
וייגל היה מועמד לפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה פעמיים. בשנת 1942 הוא היה מועמד עקב המצאת החיסון לטיפוס, אך הנאצים אילצו אותו לוותר על מועמדותו לאחר שסירב למסור לידיהם רשימת פעילים קומוניסטים. בשנת 1946 שקלה ממשלת פולין להמליץ עליו כמועמד, אך חזרה בה לאחר שנטען נגדו כי שיתף פעולה עם הנאצים. בשנת 1948 שוב היה מועמד לפרס נובל, אך הרפובליקה העממית הפולנית עצרה את התהליך, והפרס נמנע ממנו.
וייגל נפטר ב-11 באוגוסט 1957 באתר הנופש הפולני זאקופנה.
בשנת 2003, כחצי מאה לאחר מותו, הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
חיסון נגד טיפוס.
בשנת 1930, בעקבות תגליתו של שארל ניקול משנת 1909 שכינים מהוות וקטור להפצת מחלת הטיפוס, עמל קשות ופיתח טכניקה לייצור חיסון לטיפוס שבמרכזה גידול כינים הנושאות את הטיפוס, ומחיצתן למוות ליצירת דבק-חיסון. הוא שיפר את הטכניקה במהלך השנים עד לשנת 1933 בה החל בבדיקות בקנה מידה גדול. השיטה החדשה כללה ארבעה שלבים עיקריים:
גידול כינים משמעו האכלתן בדם. בתחילה בדק את הטכניקה שלו בעזרת דם של שרקנים, אך בתוך זמן קצר התברר שהכינים זקוקות לדם אנושי. לקראת שנת 1933 החל לבצע ניסויים עם בני אדם והאכיל את הכינים בדם מרגלי המשתתפים. כאשר כינה הנגועה בטיפוס מוצצת את דמו של אדם בריא היא יכולה להדביקו במחלה. וייגל פתר בעיה זו בכך שחיסן את המשתתפים בניסוי (אם כי חלקם חלו בטיפוס). וייגל בעצמו חלה בטיפוס בעת ביצוע הבדיקות אך הוא החלים.
בחיסון של וייגל נעשה שימוש נרחב על ידי מיסיונרים בלגים בסין בשנים 1936 עד 1943. באותה תקופה הופץ החיסון גם במספר מדינות באפריקה. שיטת ייצור החיסון של וייגל הייתה מסוכנת, וכן היה קשה ליצור בעזרתה חיסונים בקנה מידה גדול. עם הזמן התפתחו שיטות טובות יותר לייצור חיסונים לטיפוס, ביניהם החיסון של שהתבסס על חלמון ביצה.
נאוטילאים
סעיד נורסי