סרטו הקצר הרביעי מ-1967 "לאט יותר", זיכה אותו בפרס פסטיבל ונציה. את התסריט כתב הפנר תוך שימוש במילותיה של סימון דה בובואר מתוך מאמר שפרסמה בכתב העת "זמנים מודרניים". בשנות השישים והשבעים הוא נמנה עם קבוצת יוצרי הקולנוע האישי ("הרגישות החדשה") שיצרו סרטים חברתיים בעלי סגנון אמנותי אירופי-אוונגרדי שהיוו ניגוד לסרטי הבורקס העממיים שפרחו במקביל. סרט בולט במגמה זו היה "לאן נעלם דניאל וקס?" שכתב וביים בשנת 1972 ונחשב על ידי המבקרים לאחד הסרטים הטובים של הקולנוע הישראלי בכל הזמנים.
בשנת 1971 שיחק בסדרת הטלוויזיה "חדוה ושלומיק" ובשנת 1977 שיחק בסרט הקולנוע "פנטזיה על נושא רומנטי" שכתב המחזאי חנוך לוין.
בהמשך עבר ליצור לעולם הילדים. בשנת 1974 החל לשתף פעולה עם הטלוויזיה החינוכית, ויחד עם יצחק בן נר, היה תסריטאי סדרת הילדים "דלת הקסמים", שעסקה בחינוך הילדים לזהירות בדרכים. תוכנית זו זכתה להצלחה רבה ושודרה בשידורים חוזרים עד שנות השמונים.
שני סרטים אחרים שלו, "דודה קלרה" (1977) ו"אהבתה האחרונה של לורה אדלר" (1990), מהווים הספד לדור יוצאי אירופה הזקנים, דוברי היידיש. "דודה קלרה", שנוצר עם יסודות אוטוביוגרפיים על משפחתו, מספר על שלוש דודות פולניות בארץ המשגיחות על אחיינית צעירה, ו"אהבתה האחרונה של לורה אדלר" מהווה הספד לתיאטרון היידיש ולשחקניו.
דרמת הטלוויזיה שיצר, "ארץ קטנה, איש גדול" (1998), מהווה מבט ציני על מדינת ישראל המשתנה של שנות התשעים ועל מיתוסים ציוניים שלטענתו לא נשאר מהם הרבה.
בשנת 2004 קיבל את פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע (פרס אופיר) על מפעל חיים בקולנוע הישראלי.
הפנר הרצה שנים רבות על קולנוע ותסריטאות במוסדות אקדמיים וכתב מספר רומנים וספרי עיון על קולנוע: "סינימה נייר" ו"סרטים לא גדלים על עצים".
בשנת 2012 ראה אור הספר "אברהם הפנר: ספר התסריטים" בהוצאת כתר. הספר מאגד בתוכו את כל התסריטים לסרטיו הארוכים של אברהם הפנר, והוא פרי שיתוף פעולה בין החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב לבין בית הספר לקולנוע סם שפיגל בירושלים. לרגל יציאת הספר התראיינה בתו של הפנר, מאיה, וחשפה כי אביה סובל מפגיעת ראש חמורה וכי לא ניתן לתקשר עמו יותר.
הפנר נפטר ב-19 בספטמבר 2014 כשהוא בן 79.
השאיר אחריו את אשתו יעל, וביתו היחידה התסרטאית מאיה הפנר.
סופר.
על אף שספר ביכוריו יצא כבר בסוף שנות ה-60, מקושר אברהם הפנר פעמים רבות לסופרי שנות ה-80 בספרות העברית, ספרות אשר נקראת לעיתים גם פוסטמודרנית. בכל ספריו כתיבתו של הפנר אישית מאוד, זורמת ואסוציאטיבית. סיפוריו כתובים בשפת יומיום ומשופעים בהערות שוליים אשר הופכות להיות חלק מהטקסט ומרחיבות אותו. דמותו נוכחת לעיתים קרובות בספריו ולפעמים הוא הגיבור הראשי, כמו בספרו "אברהם הפנר: ספר המפורש".
השפעתו.
הפנר שימש כמרצה לתסריטאות בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, החל מאמצע שנות השבעים ועד לפרישתו בתחילת שנות האלפיים. כמורה הוא השפיע על יוצרי קולנוע רבים וביניהם: איתן גרין, יונתן ארוך, רנן שור, ארי פולמן, חגי לוי, אורי סיון, רני בלייר, אבי כהן, דוד טור, דורון צברי, מנשה נוי, דובר קוסאשווילי, איתן צור ועוד.
תסריטאית הטלוויזיה מאיה הפנר ("בטיפול", "השיר שלנו") היא בתו.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב נחום הנביא 8.
קישורים חיצוניים.
בעקבות מותו:
LAMP (תשתיות תוכנה)
LAMP - ראשי תיבות של ארבע תוכנות חופשיות ששילובן הוא בסיס תוכנה שעליו מבוססים שרתי אינטרנט ואתרי אינטרנט רבים (ובהם גם אתרי קרן ויקימדיה).
פירוש ראשי התיבות הוא:
מקור השם.
מקור השם LAMP, הוא בכתבה לעיתון שנכתבה על ידי מיכאל קונז בשנת 1998, ובה ניסה להדגים את הכוח הנתון בשילוב של LAMP.
וריאציות אחרות.
מכוון שמדובר בשילוב מומלץ של רכיבים, ישנם מנהלי שרתים רבים שעושים שימוש רק בחלק מהתוכנות הכלולות ב-LAMP ומכאן שנוצרו וריאציות של חבילת התוכנה הזו, שבהן הוחלף אחד מארבעת הרכיבים ברכיב אחר (חופשי או קנייני). למשל כזו המכילה את מערכת ההפעלה BSD במקום לינוקס, כזו שעובדת על "חלונות" ונקראת WAMP, כזו שעובדת על בסיס נתונים שונה, למשל LAPP המשתמש בבסיס נתונים PostgreSQL כתחליף ל-MySQL וכזו המרחיבה את ארכיטקטורת התשתית ליישומים שאינם דווקא באינטרנט באמצעות שרת אפליקציות של קוד פתוח, למשל LAMPJ באמצעות הוספת שרת אפליקציות Jboss.
ג'אן קרלו מנוטי
ג'אן קרלו מנוטי (באיטלקית: Gian Carlo Menotti; 7 ביולי 1911 - 1 בפברואר 2007) היה מלחין אמריקני יליד איטליה.
ביוגרפיה.
מנוטי נולד למשפחה עשירה באיטליה וכבר בילדותו גילה כישרונות מוזיקליים. בשנת 1923 החל ללמוד בקונסרבטוריון ורדי במילאנו ולמד בו עד 1928. תוך כדי לימודיו השלים כתיבת שתי אופרות ובילה שעות רבות באופרה של מילאנו.
ב-1928 לאחר שאביו נפטר לקחה אותו אימו לארצות הברית ורשמה אותו ללימודים במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה. מנוטי למד אנגלית וקומפוזיציה במכון קרטיס וב-1935-1936 כתב את האופרות ההיתוליות "אמליה יוצאת לנשף" ו"הבתולה הזקנה והגנב". " "אמליה יוצאת לנשף" זכתה להצלחה והוצגה במטרופוליטן אופרה בניו יורק.
בין השנים 1945 ו-1947 כתב מנוטי שלוש אופרות "המדיום" "הטלפון" ו"הקונסול". היצירות "המדיום" ו"הקונסול" זכו להצלחה גדולה וזיכו את מנוטי בפרסים רבים, בהם שני פרסי פוליצר למוזיקה, ובממון רב.
ב-1951 מנוטי כתב את האופרה "אמל והמבקרים הליליים" (Amahl and the Night Visitors) עבור שידורי חג המולד של הטלוויזיה האמריקאית. זו הייתה האופרה הראשונה שנכתבה במיוחד לטלוויזיה, והיא שודרה לראשונה בערב חג המולד, 1951. זוהי אחת האופרות האהובות ביותר של מנוטי, והצגתה הפכה למסורת בחג המולד.. האופרה מספרת על אמל, שחוזה בביקור שלושת המלכים הבאים לבקר את ישו לאחר לידתו, בבית לחם.
בזכות הצלחתו הכלכלית רכש אחוזה גדולה בקרבת ניו יורק ושם התגורר ויצר יחד עם בן זוגו לחיים המלחין סמואל ברבר. ב-1958 הוא סייע לברבר בכתיבת הליברית לאופרה שלו "ונסה", שזכתה להצלחה רבה. מנוטי המשיך בכתיבת אופרות רבות ויצירות מוזיקליות אחרות ולאחר מותו של ברבר חזר לאיטליה לשמש מנהל תזמורת.
מנוטי נפטר ב-1 בפברואר 2007 במונקו.
שמשון מאוסטרופולי
הרב שמשון בן פסח מאוסטרופולי היה רב ומקובל, נולד בקוריץ בווהלין בשנת ה'ש"ס (1600) בערך, ונרצח בג' באב בעת פרעות גזרות ת"ח 1648 בעיר פולונה.
אימו הייתה בתו של רבי שמשון בן בצלאל ליווא, אחי המהר"ל מפראג. לכן אף ייחוסו המשפחתי, בדומה למהר"ל, מגיע על פי המקובל עד דוד המלך.
משנתו.
הגותו של רבי שמשון היא בעיקרה פרשנות לחיבורים ולמאמרים קדומים, שחלקם אכן נמצא בכתובים עתיקים יותר, וחלקם מופיע לראשונה בכתביו של רבי שמשון.
כמה מפירושיו עוסקים בגימטריאות מבריקות, שעל ידן הוא מוצא הקבלה בין נושאים שונים, ולרוב טמונה בהן תאולוגיה פרשנית. בין העקרונות הדומיננטיים בפרשנות זו נמצא העקרון לפיו לכל כח מ"כוחות הטומאה" יש כח מקביל בקדושה (בעל ערך גימטרי זהה), שנועד כדי לבטל אותו.
הרמח"ל בדרך עץ חיים מספר על ר' שמשון מאוסטרופולי שהשביע את הסטרא אחרא על הגזירות בת"ח ות"ט, ונענה שאם יבטלו שבת מילה ותורה יבוטלו הגזירות, וענה ר' שמשון שאות אחת מהתורה לא תבוטל. בסיפור זה הוכנסו מוטיבים מחייו של רבי עקיבא: גזירות ההריגה על קידוש השם, ואיסור קיום מצוות שבת, מילה ותורה.
יהודה ליבס מוצא שהקו העיקרי בצורת מחשבתו של רבי שמשון הוא העדר ההבחנה בין החזיונות לחיים המעשיים, בין הדמיון למציאות ובין החלומות לשברן. רבים מגילוי החלום והמגיד שלו מערבבים גם בין אישים שונים בתקופות שונות, וכך הוא גם רואה את עצמו כהשתקפות (או גלגול) של שמשון הגיבור ושל רבי עקיבא.
כך ליבס משער, שחלק מן המאמרים הקדומים לכאורה שהובאו בכתביו, אשר לא נמצא להם מקור אחר מלבד בכתביו, למעשה נגלו אליו במהלך חזיונותיו הרוחניים, והוא נתן להם פירושים, לעיתים פירושים שלו ולעיתים גם הפירושים נחוו אצלו כגילויים מיסטיים. ליבס גם משער שרבי שמשון קרא בכתבים נוצריים, והשתמש ברעיונות מתוכם כדי להילחם בנצרות.
קבלה.
רבי שמשון הוא אחד מגדולי המחדשים בתורת הקבלה, שלא עסקו רק בפרשנות לדברי קודמיהם אלא גם חידשו חידושים רבים שאין להם מקור בספריהם של מקובלים קדומים יותר. חידושים אלו, לדבריו ולדברי תלמידיו, הם תוצאה של גילויי מגיד: מלאך ממרום שגילה לו סודות התורה. כך מתדמה רבי שמשון לרבי יצחק סגי נהור ורבי יצחק לוריא שחידשו אף הם חידושים רבים בקבלה, על פי גילוי אליהו הנביא.
רוב חידושיו בקבלה כרוכים בגימטריות. לדוגמה, מספר האותיות בשמותיהם של כל האבות (אברהם יצחק יעקב) מצד אחד ושל כל האמהות (שרה רבקה רחל לאה) מצד שני הוא 13 (י"ג) שהוא מספרן של י"ג מידות של רחמים.
גם הגימטריה של "אחד" היא 13, ולדבריו זה נובע מכך שהאבות והאמהות היו אלו שהפיצו בעולם את יחודו של ה', ואם מחברים את מספר האותיות של האבות והאמהות, יהיה המספר 26, שהוא הגימטריה של השם המפורש.
בספריו מופיע פעמים רבות הביטוי "והוא רחום יכפר עוון" בהטיות שונות, כאשר נראה שמחד רצה לגלות את סודות הקבלה, ומאידך חשש מפני סכנות, רוחניות כפיזיות, העלולות לבוא כתוצאה מגילוי הסודות.
האגרת.