בימי מלחמת העולם השנייה הציע לו המרשל יון אנטונסקו להיות ראש עירית צ'רנוביץ והוא נענה לכך, אף על פי שלא רצה לשרת תחת שלטון הפשיזם. כמה ימים לאחר קבלת המינוי התנגד פופוביץ' למדיניות הדיכוי וההכחדה של היהודים. הוא התנגד להוראה שקיבל מהמושל, קולונל אלכסנדרו ריאושיאנו (Alexandru Riosianu), פקודה להקמת גטו בו ייכלאו יהודי צ'רנוביץ. המושל הצדיק אותו, אך ציין שיון אנטונסקו מפעיל עליו לחצים. באותו מפגש הביע פופוביץ' התנגדות לצו שעל פיו חויבו היהודים לשאת טלאי צהוב. מינוי המושל החדש, קורנליו קלוטסקו (Corneliu Calotescu), החמיר את מצב היהודים: מעתה הם היו נתונים לדיכוי חמור, שוד רכושם, השפלות, פגיעות גופניות והוצאות להורג. רק במקום אחד עדיין נותרה אוזן קשבת ליהודים, בעירייה. כאשר זימן המושל החדש את פופוביץ' והודיע לו שהוחלט להגלות את יהודי העיר, התפרץ האחרון בצורה חריפה, פנה אל המושל והזהיר אותו מן האחריות שתיפול עליו במבט היסטורי; הוא דיבר על אנושיות ועל חמלה, על היחס העדין המסורתי של הרומנים, על הברבריות, על קשיחות הלב, על הפשע ועל הבושה. הוא הזכיר למושל שהמהפכה הצרפתית גבתה מחיר של 11,800 קורבנות בעוד המושל עומד לדון למוות בפתח החורף יותר מחמישים אלף נפש. קולונל פטרסקו, מהמטה הראשי, שהיה נוכח במקום, הטיח כלפיו: "ומי יכתוב את ההיסטוריה? היהודונים? אני מנכש את העשבים השוטים מגנך ואתה מתנגד". על כך ענה לו פופוביץ': "אדוני הקולונל, אני מטפח את גני בעצמי ואת ההיסטוריה לא יכתבו רק היהודונים, כי העולם אינו שלהם, יכתבו אותה ההיסטוריונים של כל העמים, גם אנחנו ומוקדם יותר מכפי שאתה מצפה. אני חושש ממה שתקרא בהיסטוריה שאתה רוצה לתרום לכתיבתה". למחרת שוב זומן פופוביץ' אל המושל בנוכחות בעלי תפקידים נוספים והודיעו לו שעומדים לארגן את הגליית יהודי העיר. פופוביץ' התנגד ולהתנגדותו הצטרף גם המפקד הצבאי של העיר, גנרל ואסילה יונסקו נגרו (Vasile Ionescu Negru). פופוביץ' גינה את רדיפת היהודים ומחה נגד מעשה ההגליה. לאחר זאת טען שאם בכל זאת תבוצע ההגליה, צריכים להיות יוצאים מן הכלל לגבי קטגוריות של יהודים בעלי זכויות רבות, אנשי תרבות, פנסיונרים, קצינים, נכים, בעלי מקצוע מכל ענפי התעשייה, רופאים, אדריכלים, מהנדסים, משפטנים, עורכי דין. המושל אמר לו להכין רשימה של 200 פטורים. פופוביץ' הפעיל את קשריו והשיג ראיון עם יון אנטונסקו. בראיון אמר פופוביץ' לאנטונסקו שמרבית היהודים עובדים בתעשייה והגלייתם תשתק את התעשייה. אנטונסקו הודה שלא חשב על כך וביקש ממנו להציג את הבעיה בפני מועצת השרים. בעקבות זאת ניתן פטור מהגליה לעשרים אלף יהודים.
בשנת 1942 נפתחה חקירה כנגד פופוביץ', שמצאה שחלק מן היהודים אינם חיוניים ועקב כך הודח פופוביץ' מתפקידו ביוני אותה שנה.
יורשו בתפקיד, דימיטריה גאלש (Dimitrie Galeș), החליט לגרש חלק מן היהודים, שפופוביץ ניסה להציל.
לאחר המלחמה כתב ספר על זכרונותיו מימי המלחמה.
נפטר בכפר קולאקו שבמחוז סוצ'אבה ונטמן בבית העלמין בכפר.
בשנת 1969 הכיר יד ושם בטראיאן פופוביץ' כחסיד אומות העולם. הקרן על שם וילהלם פילדרמן הוציאה לאור את זיכרונותיו של פופוביץ' ברומנית ובאנגלית בספר בשם "וידויים" (Spovedania).
דון יצחק אברבנל
קלקר
פרנץ פון פירסטנברג
פרנץ פרידריך וילהלם, פרייהר פון פירסטנברג (7 באוגוסט 1792 - 16 בספטמבר 1810) היה האישיות הבכירה ביותר בדיוקסיה הנסיכותית של מינסטר במחצית השנייה של המאה ה-18.
חייו.
תחילת דרכו.
פירסטנברג נולד למשפחת אצולה וסטפאלית. בשנת 1746, כשהיה בן 17, הוא נשלח ללימודים בבית הספר של הישועים בקלן, שם הוא נשאר שנתיים. לאחר מכן הוא למד במשך שנה באוניברסיטת זלצבורג ובין השנים 1751 ו-1753 הוא למד ברומא. בשנת 1748 הוא צורף למועצת הקתדרלה (Domkapitel, ועד אנשי כמורה שאמור לעזור להגמון בניהול הדיוקסיה) של מינסטר ופאדרבורן. במועצת הקתדרלה של מינסטר ישבו כמרים ממשפחות האצולה של האזור. בשנת 1762 הכתיר אותו הקורפירסט של קלן ובישוף מינסטר כשר לענייני הנסיכות ההגמונית מינסטר, ובשנת 1770 כסגנו בניהול הדיוקסיה (Generalvikar).
פירסטנברג המדינאי.
העיר אותה קיבל פירסטנברג הייתה מוכת קרבות ועוני. בסופו של דבר הצליח המדינאי הממולח להוציא את העיר מהגרעון המצטבר. הוא קידם את החקלאות ואת בתי המלאכה. שיפר את מערכת המשפט ואת מבנה המשטרה. הוא העביר רפורמות בכנסייה עצמה; למשל, הקבלה למנזר הפסיקה להיות תלויה במעמד הכלכלי, אלא רק במוטיבציה הדתית של המועמד. הוא חיזק את הצבא ובנה אקדמיה צבאית בעיר. הוא החליט על הקמת מערכת הבריאות במינסטרלנד, שנחשבה למודרנית ביותר בימיו. עקב סכסוך על מיקום כוחות צבא הודח פירסטנברג בשנת 1780 מתפקידו כשר, אך הוא נשאר בתפקיד סגן הבישוף עד שנת 1807.
פירסטנברג הרפורמאטור.
בתור סגן ההגמון, נשאר פירסטנברג אחראי על מערכת החינוך, בה הוא העביר רפורמות רבות. הוא שינה את מערכת החינוך מיסודה כך שהלימודים התבססו יותר על ידע מתמטי ומדעי מאשר על לימודי הדת. הוא הרחיב את חוק לימוד החובה. הוא יסד סמינר חדש לפרחי כמורה והיה מראשוני המייסדים של אוניברסיטת מינסטר.
אליהו בן-אמוזג
הרב אליהו בן-אמוֹזֶג (הראב"א) (בצרפתית: Elie Benamozegh; י"ג באייר ה'תקפ"ג, 24 באפריל 1823 – ז' באדר א' תר"ס, 6 בפברואר 1900) היה רב, מקובל, פילוסוף ופרשן המקרא.
קורות חייו.
הרב בן-אמוזג נולד בליוורנו שבאיטליה לאברהם בן שם טוב (בהיותו בגיל 71) יליד פאס ולקלרה בת רבי אברהם רפאל קורייאט דיין במוגדור ובליבורנו.
אביו אברהם, שהיה חשׂוך ילדים עד גיל 70, נישא בגיל זה לקלרה, לאחר שקיבל את הסכמת אשתו הראשונה לכך.
בגיל 4 התייתם אף מאמו, וחונך על ידי דודו הדיין הגדול הרב יהודה קוריאט [בעל מחבר ספר 'מאור ושמש'], שהיה גם מורו ורבו. הוסמך לרבנות בגיל 18, ושימש כרב העיר ליוורנו במשך כחמישים שנה, ואף הקים בה בית דפוס שבו הדפיס ספרי קודש שונים, ובהם ספרים רבים של חכמי מרוקו וארם צובא ומספריהם של הרב יוסף חיים מבגדד והרב אברהם דיין מסוריה.
היה בעל ידע נרחב מאוד בכתבי הקודש, ובמדעים כלליים, כגון פילוסופיה, אנתרופולוגיה, ארכאולוגיה, היסטוריה, בלשנות וביקורת המקרא. בכתיבתו ניכרת התמודדות עם רעיונותיהם של קאנט, הגל, פיכטה ופילוסופים אחרים. בין רעיונותיו המרכזיים היו השגת אחדוּת המין האנושי, על סמך היסודות האוניברסליסטיים ביהדות.
חלק מחיבוריו נערכו והוצאו לאור על ידי הרב ד"ר אליהו רחמים זייני.
חיבוריו המרכזיים.
ישראל והאנושות.
חיבור מרכזי של בן-אמוזג הוא ישראל והאנושות (Israel et L'Humanité), שנכתב במקור בצרפתית. בן-אמוזג מנתח את היחס בין עם ישראל לאומות העולם, כפי שזה בא לידי ביטוי בכתבי הקודש. כמו כן, הספר מתווה את האידיאל בעתיד, ביחסים שבין עם ישראל לאומות העולם. על פי הרב בן אמוזג, היהדות איננה דת לאומית בלבד, כי אם דת בעלת מרכיב פרטיקולרי מובהק ומרכיב אוניברסלי, בעל משמעות לכל אומות העולם. "תורת משה", המציגה תרי"ג מצוות, מחייבת את עם ישראל בלבד. תשתית היהדות, המתבטאת בברית נוח, היא אוניברסלית, ועל כן כל באי עולם אמורים לקיים את שבע מצוות בני נח. להשקפתו, ממש כשם שלעם ישראל יש דת בעלת שני ממדים אלה, ראוי שכל קבוצה אחרת תאחז, לא רק בדת נוח האוניברסלית, אלא גם בדת המבטאת את ייחודה. הנצרות (והאסלאם) אמורים, עקרונית לממש תפקיד זה, ובמובן זה הן דתות אמת מקבילות ליהדות. הכרה זו בתוקפה הדתי הייחודי של הנצרות, וזאת לצד ביקורת נוקבת על היבטים שונים של דת זו, הם מהחידושים הגדולים והמהפכניים שבתורתו.
בשבילי המוסר / מוסר יהודי לעומת מוסר נוצרי.
בחיבור "בשבילי המוסר" עורך בן-אמוזג הבחנה בין המוסר היהודי ובין המוסר הנוצרי. בעוד זה האחרון מדגיש את מידת הרחמים, המוסר היהודי מבוסס על איזון בין מידת החסד ומידת הדין, אשר מתוך האיזון הזה יוצא צדק (כדברי 'פתיחת אליהו': "צדק עמודא דאמצעיתא"). הספר, אשר יצא לאור לראשונה בשנת 1867 ומאז הודפס פעמים רבות, נמצא במוקד התעניינות מחודשת בקרב החוקרים. הספר עוקב אחר ההיסטוריה של הנצרות תוך שילוב של הכרה מעמיקה בתרומתה הדתית ומתיחת ביקורת קשה עליה, כמו גם על האסלאם. הוא טוען כי אלה גם אלה שאבו את מקורותיהם מן היהדות ולא אחת עיוותו אותם, בעיקר בשל הצורך של פאולוס לכפור בחשיבות החוק במקום להציע חוק חלופי לאומות העולם. הספר מחולק ל-12 פרקים, אשר עשרת הראשונים מביניהם עוסקים בנצרות, והשניים האחרונים באסלאם.
הספר ראה אור לראשונה בצרפתית, בשנת 1867 ובעידוד חברת כי"ח, תחת הכותרת "Morale Juive et Morale Chrétienne". באותה שנה פורסם הספר גם באנגלית, תחת השם "Jewish and Christian ethics with a criticism on Mahomedism". (). המהדורה הצרפתית פורסמה שוב בשנת 1925 ובשנת 2002. חלק מהספר ראה אור בעברית לראשונה בשנת 1966 בשם "בשבילי המוסר" בתרגומו של ד"ר שמעון מרכוס. בשנת 2007 יצא הספר לאור בשלמותו בעברית בתרגומו של הרב ד"ר אליהו זייני, תחת השם "מוסר יהודי לעומת מוסר נוצרי".