אסטרטגיות ניסוחיות.
הסוציולוגים בראון ולוינסטון מבדילים בין ארבעה סוגי אסטרטגיות ניסוחיות:
ריסון האלימות בחברה.
הסוציולוג נורברט אליאס הציג בספרו המכונן תהליך התִירבות ראיות חזקות לכך שחלק ניכר מהנימוסים הנהוג במערב, ומהנימוסים הנהוגים בחלק ממדינות דרום-מזרח אסיה, הם פורמליזציה של כללים שנועדו לרסן ולהפחית את מידת האלימות בחברה. למשל לחיצת יד היא הליך פורמלי שבמסגרתו שני אנשים מראים זה לזה שהם אינם אוחזים בנשק, וכך גם נפנוף היד לשלום. דוגמה נוספת היא השקת כוסית, שבמקור כללה שפיכת מעט מהמשקה בכוס אחת לשנייה ולהפך - כך וידאו משיקי הכוס שאין בכוונת ריעם להשקה להרעילם. אליאס ממשיך את הטיעון להסבר כולל לכך שהן במערב והן בדמ"ז-אסיה שיעורי האלימות ירדו בחדות במאות השנים האחרונות.
ג'מאייקה
בוסטרופידון
בּוּסטרוֹפֵידוֹן (בעברית: "חריש השור") היא שיטת כתיבה אשר שימשה בעיקר בכתבי יד עתיקים, בה נכתבות השורות תוך שינוי כיוון הכתיבה והאותיות בכל שורה. מקור השם בשפה היוונית - βοῦς (בּוּס - "שור") +  στροφή (סטרופה - "לפנות") או "הליכת השור" - והוא מתייחס לכך שהכתיבה נעשית בצורה המזכירה את כיוון ההליכה של שור החורש בשדה.
שפות עתיקות רבות במזרח התיכון הקדום נכתבו בוסטרופידון. ביוונית ניתן למצוא כתיבה מסוג זה בעיקר בכתבים עתיקים או ארכאיים - השימוש בשיטה זו הלך ופחת לאורך התקופה ההלניסטית. בכתובת הפורום - אחת הכתובות הלטיניות העתיקות ביותר - כתוב הטקסט בבוסטרופידון, אך אינו סימטרי - השורות 1,3,5,7,9,11,12,14,16 נכתבו מימין לשמאל, שורות 2,4,6,8,10,13,15 נכתבו משמאל לימין, וכן כתובות השורות 8,9 ו-16 הפוך (תחתית-מעלה).
כתובות בוסטרופידון נמצאו גם באי הפסחא: כל שורה שנייה נכתבה בהיפוך של 180 מעלות במקום בכתב ראי. שפת הרונגו-רונגו אשר בה נכתבו לא פוענחה מעולם.
סוג כתיבה זה הוא מוטיב חוזר בספר "כימים אחדים" של מאיר שלו.
לעיתים נעשה שימוש אנלוגי בביטוי "בוסטרופידון" בתחומים אחרים על מנת לתאר תנועה חוזרת ונשנית מסוג זה.
מלטף ומשקר
"מלטף ומשקר" הוא אלבום הבכורה של הזמר עברי לידר שיצא לאור בדצמבר 1997. השירים "מרי לנצח", "אף אחד משנינו", "לאונרדו", "כמה כוכב" ו"תמיד אהבה" יצאו כתקליטי שדרים ברדיו והפכו ללהיטים זמן-מה לפני יציאת האלבום, שהוקדמה עקב הביקוש וההתעניינות הגוברת. תוך שלושה חודשים הגיע האלבום למעמד זהב ומאוחר יותר למעמד פלטינה.
פורד (פירושונים)
רפאל טרוחיו מולינה
איי הבהמאס
קמיאנסקה
קמיאנסקה (באוקראינית: Кам'янське, ברוסית: Каменское) היא עיר באוקראינה במחוז דניפרופטרובסק.
העיר משמשת כנמל על נהר הדנייפר. אוכלוסיית העיר: 267 אלף תושבים (2001). משמשת כמרכז התעשייה הכבדה באוקראינה. בעיר נמצאים בתי חרושת לעיבוד מתכות, בעיקר ייצור פלדה ויצקת מברזל ופחם.
היסטוריה.
נוסדה בשנת 1750. ב-1887 דרך העיר נבנתה מסילת ברזל ובית חרושת לעיבוד מתכות. בשנת 1896 נספרו בעיר 18 אלף תושבים. בשנת 1913 נספרו 40407 תושבים, ביניהם 24475 אוקראינים, רוסים, בלרוסים, 14175 פולנים, 1220 יהודים.
בשנת 1906 נולד בעיר ליאוניד ברז'נייב. בשנת 1936 שונה שם העיר לדניפרודזרז'ינסק (באוקראינית: Дніпродзержинськ, ברוסית: Днепродзержинск), על שם פליקס דזרז'ינסקי, מייסד צ'קה (המשטרה החשאית של ברית המועצות).
בשנת 1964 נבנתה ליד העיר תחנת כוח שהציפה שטחים נרחבים על הדנייפר. בנייתה גם הביאה לעיר פועלים מכל ברית המועצות שברובם התיישבו בעיר והביאו איתם את מנהגיהם המיוחדים.
ב-1996 ירדה רכבת קלה מהפסים וגרמה למותם של עשרות אנשים. התאונה השפיעה רבות על השימוש ברכבות קלות באזורים הררים.
בשנת 2016 הוחזר לעיר שמה הקודם בעקבות חוק שקיבלה הראדה העליונה של אוקראינה לביטול שמות על שם מנהיגים ואירועים קומוניסטיים.
ערים תאומות.
לקמיאנסקה חמש ערים תאומות:
סטיב אוסטין
גרהארט האופטמן
הווה
הווה הוא פרק זמן בתפיסת העולם המקובלת בתרבות האנושית. משמעותו היא מה שקורה כרגע, בזמן הנוכחי, או מה שישנו ומה שמתהווה בעכשיו המתמשך.
להווה חלק בלשון, בספרות ובפילוסופיה וביתר תחומי החיים.
משמעות ההווה.
במושג החכם (קווי) של זמן, ההווה הוא החלק של קו-הזמן שקורה בזמן אמת. משמעות ההווה היא הדבר הקורה עכשיו - הנקודה בזמן שמחליפה את הדברים בין עתיד לעבר, כלומר בין דברים שקרו לדברים שעדיין לא קרו. מכאן ניתן להסיק שבעתיד מצויים דברים שלא קרו עדיין, ובעבר מצויים דברים שקרו קודם, משמע שההווה הוא הנקודה שבמהלכה הדברים קורים, משם הם עוברים לעבר. ניתן לדמיין את העבר באמצעות צירים גרפיים: ניקח נקודה, שהיא מושג גאומטרי חסר ממדים, כלומר שאין לה אורך, רוחב או גובה (אבל יש לה זמן – המימד הרביעי), ונמקם אותה תאורטית בתנועה מתמדת על ציר זמנים, בדיוק בנקודת המעבר בין העבר לעתיד. כך קורה, שכמו שלנקודה אין ממדים, כך להווה אין משך.
מבחינה פיזיולוגית, אדם אינו יכול לדעת מה קורה בהווה הנקודתי, שכן לקרני האור, גלי הקול ולזרמים החשמליים (המשדרים מידע בנוירונים למוח) לוקח זמן עד שהם מגיעים לתודעתו, כלומר למוח. כך קורה, שכמו העתיד, גם ההווה המדויק בלתי נודע, עד אשר הוא נעשה לעבר.
מבחינה פסיכולוגית אנו חווים את כל החיים ברגע ההווה בלבד מתוך חוויות העבר שלנו, כך לדוגמה אנו חווים את ההווה בעברית כי בעבר למדנו עברית. העבר שמהווה את יסודות ההווה כבר התרחש ונמוג והעתיד עדיין לוט בערפל. וכך, אף על פי שהעתיד לוט בערפל והחיים מתרחשים רק בהווה, הרי ההווה הוא גם העבר של העתיד. כך שאף על פי שאנו חשים רק את ההווה ואין לנו כל יכולת לתקן את העבר, אם חיים בהווה בידיעה שהוא העבר של ההווה העתידי, אפשר לחיות בהווה כאילו העתיד כבר הגיע ומתרחש בהווה ובעזרת משאלת קסם הצלחנו להחזיר עצמנו לעבר כדי לתקן את ההווה העתידי. וכך, מכיוון שאנו חיים בהווה מתוך חוויות העבר שלנו חשוב מאוד להקדיש מחשבה ורצינות להווה כי בקרוב הוא יהיה העבר של ההווה העתידי שלנו.
לשון.
בלשון העברית המודרנית, הווה הוא אחד משלושת הזמנים, עבר הווה ועתיד. בהווה משתמשים כדי לתאר דברים שקורים כעת (בדומה לאנגלית: Present Progressive), כלומר שההווה בלשון, מכיל יחידת זמן, לדוגמה: "אני מכין ריבה עכשיו", שמשמעו שבמהלך ה-10 דקות הנוכחיות אני מכין ריבה, כלומר נקודת ההווה נמצאת במהלך הכנת הריבה. ההווה מתאר כאן פעילות שהיא מתמשכת ואיננה רגעית. כך, דברים שמבחינתנו קורים בהווה, הם דברים שנקודת ההווה נמצאים במהלכם.
אפשר גם להגדיר הווה קצר מאוד או הווה נקודתי, לדוגמה: "אני פותח את צנצנת הריבה". יש קושי להגדיר בהווה דברים שמשכם קצר מאוד, שכן הם קורים מהר, ומתחוללים פחות המהזמן שנדרש כדי לומר שהם קורים. ועל כן, נוהגים להגדירם כדברים שקרו בעבר המיידי. לדוגמה: "כרגע (ביטוי זמן בהווה) נשברה (פועל בעבר) צנצנת הריבה".
בנוסף, אנו משתמשים בהווה כדי לתאר דברים שקורים בתדירות מסוימת (באנגלית: Present Simple), לדוגמה "אני מכין ריבה כל יום חמישי". גם אם היום יום שלישי. זה נאמר מפני שבציר הזמנים, כל שבוע, ביום חמישי, אני מכין ריבה, כך שנקודת ההווה נמצאת במהלך הביצוע, הכולל את כל ימי החמישי.
בהגות.
הפילוסופים תמיד תהו על מהות ההווה בפרט, והזמן בכלל. כמה וכמה פרדוקסים מבוססים על ההווה. לדוגמה, על ההבדלים בין תפיסת ההווה של שני אנשים מדבר פרדוקס התאומים, שבו ההווה של האחד "מתארך" על פני זמן שונה, מזה של השני השני. פרדוקס נוסף, התוהה על נקודתיות ההווה באופן ישיר, הוא: אם אדם אחד מרגיש סבל ממשהו, וכתוצאה מכך אדם שני מרגיש רחמים עליו, כיצד ייתכן ששניהם חשים את אותו הדבר בהווה? (שכן התחושה של האדם הראשון, גוררת את התחושה של האדם השני).
אמיל שארטייה - סופר צרפתי - אמר כי "ההיסטוריה היא הווה גדול ולא עבר בלבד", כלומר שאין לנו להתייחס להיסטוריה כמשהו שחלף אלא כמשהו שמשפיע על חיינו כיום. לדוגמה: כיוון שפעם קיבלנו את התורה, כיום (החלק שומר המסורת של) עם ישראל שומר את השבת.
ההווה מוצג גם הרבה פעמים כחידה שיש לפענחה או מנעול שיש לפותחו כדי להטיב את העתיד (לדוגמה: "העבר הוא המפתח להווה". עוד משפט הוא "מי שאין לו עבר, גם עתיד אין לו, ואילו ההווה שלו אינו אלא הוויה מרוקנת, חסרת תוכן ומשמעות", או קביעתו של יגאל אלון - "עם שאינו מכבד את עברו גם ההווה שלו דל - ועתידו לוט בערפל.").
אנדרה מורואה אמר "במקום לנסות למחוק את העבר שאיש אינו יכול לבטל, נסה לבנות הווה שבו תהיה גאה". משפט זה אומר כי מה שקרה קרה, ואי אפשר לשלוט בכך. עם זאת, בהווה אפשר לשלוט וראוי לנו במקום להתעסק בדברים הרעים שקרו בעבר (שהם לא ברי ביטול), לדאוג שדברים טובים יקרו בהווה. פתגם בקשר לתקווה לשיפור מההווה לעתיד מאת ז'אן-פול מארה הוא: "כלום אין ההווה דומה למדבר אשר גבולותיו מוריקים תמיד? אלא שכל הרואה את הגבול - כבר מעבר למדבר הוא."
קיימים מספר פתגמים הסותרים זה את זה בנושא ההווה. שני פתגמים הסותרים זה את זה בקשר לתכנון העתיד בהווה הם:
הביטוי "מהיד אל הפה" מתאר מחייה למען ההווה בלי לפעול למען העתיד (בין אם מסיבות של חוסר מחשבה ותכנון ובין אם מבעיות כלכליות), ולעומתו פתגם ערבי טוען כי "טובה ביצה היום מתרנגולת מחר".
"כל האומר אין לי אלא ההווה, אף ההווה אין לו. החיים מתאימים לשמם רק בזמן שהם משמשים חוליה בין ההווה והעתיד, וכל החי רק ליומו וחושב כי מחר ימות, קרוי מת גם בחיים", מאת מאיר בר-אילן, נוגד את אמרתו של המחזאי והמשורר פול קלודל - "מה לי העבר? איני חי אלא בהווה שאלוהים מכריח אותי לפענחו".
בספרות וסגנון דיבור.