בסטוקהולם נתן אומן הרצאת נובל בשם "מלחמה ושלום". בהרצאה אמר שהמלחמה איננה אי-רציונלית, אלא יש לחקור אותה כדי להבין ולמנוע אותה. עשיית שלום פשטנית עלולה לגרום למלחמה, ואילו מרוץ החימוש, והרתעה הכוללת איומי מלחמה אמינים והשמדה הדדית מובטחת, עשויים למנוע מלחמה באופן מהימן.
פרסים נוספים שבהם זכה.
פרס נובל בו זכה אומן מצטרף לשורה ארוכה של פרסים שזכה בהם. בהם:
עמדותיו החברתיות והפוליטיות.
אומן הוא מראשוני החברים בעמותת חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי המזוהה עם הימין הפוליטי בישראל. החשיפה הנרחבת שלה זכה בעקבות זכייתו בפרס נובל הביאה לידיעת הציבור את דעותיו הפוליטיות. אומן משמש גם כעמית במכון לאסטרטגיה ציונית וכראש צוות הקרקעות בו, מרצה וחבר דירקטוריון במכללה למדינאות וחבר בוועדה המייעצת ל"מורשת המשפט בישראל". בעבר היה בין ידידי מכון ירושלים לחקר שווקים, ועמד בראש תחום יהדות וכלכלה במכון.
אומן הוא חבר הוועדה המייעצת של הפורום הישראלי למשפט וחירות.
בהתייחסו ל, אומן מתבסס על מה שהוא מכנה "פרדוקס הסחטן" (הקשור למשחק האולטימטום). הוא טוען כי ישראל נוהגת על פי מה שהיא מחשיבה כהתנהגות רציונלית, מול דרישות סחטניות של הצד השני. הוא סבור כי ישראל שוגה בכך שאינה עומדת על זכויותיה על ארץ ישראל ובכך שהיא מציגה עמדה בלתי תקיפה ביחס לעמדות הערבים. לדבריו, "צעקות השלום" מזיקות וגורמות להרחקת שלום אמיתי: "זאת תורת המשחקים: צריך מטרה, ואם אתה מוכן לשלם את המחירים - לא תצטרך לשלם. אם אתה מוכן למלחמה - לא תצטרך להילחם. אם אתה צועק 'שלום שלום' - בסוף תילחם". הוא הביע הסכמה לחלוקה עתידית של ארץ ישראל ממערב לירדן, אך קרא "לחשוב מחוץ לקופסה" והביע התנגדות לכל פתרון שכולל "גירוש אדם מביתו", יהודי או ערבי. בריאיון עמו אמר: "אני לא אומר שכל הארץ היא שלנו ושאי אפשר לחלק. אפשר איכשהו להתחלק. אבל להגיד עלינו שאין לנו זכות או שאנחנו מפריעים? העסק הרי לא התחיל ב-1967... אם לא נבין שיש לנו זכות כאן וכל הזמן נתנצל על הכיבוש - לא נשרוד כאן. אם אני לא משכנע את עצמי בצדקת דרכי, שמגיע לי ושיש לי מקום, אני אצא בלא כלום". בריאיון נוסף אמר שהוא אינו רואה את סיומו של הסכסוך.
אומן נמנה עם מבקריה החריפים של תוכנית ההתנתקות, שאותה הוא מכנה "הגירוש" ומגדיר אותה "פשע נגד האנושות ונגד העם היהודי". לדבריו, במקום להביא שלום, "הגירוש הוביל למלחמת לבנון השנייה, הפגזת ערי הדרום, עופרת יצוקה ואירועי המשט". הוא מתח ביקורת חריפה גם על אופן הטיפול ב"פליטים המגורשים" וטען כי מדובר בחרפה לאומית ובפגיעה בחוסן הלאומי. ב-24 באפריל 2007, בגיל 77, היה בין המשתתפים בצעדת חומש, מסע רגלי לאורך השומרון עד ליישוב אשר פונה במסגרת תוכנית ההתנתקות, וחזרה.
אומן הביע תמיכה במפלגת הבית היהודי והופיע בכנסים ואירועים של המפלגה. בבחירות לכנסת העשרים ואחת הביע תמיכה במפלגת הימין החדש וב-22 באוגוסט 2021 הצטרף למפלגת הליכוד.
אומן הביע ביקורת על הגשת כתב האישום נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו והגדיר זאת "הפיכה משפטית". לטענתו הרשות השופטת מתערבת בצורה לא ראויה בתחומי הרשות המחוקקת והרשות המבצעת עד כדי פגיעה בדמוקרטיה. לדבריו, גם האקדמיה לוקחת חלק בהפיכה זו, כאשר היא אינה מתמודדת עם הבעיה האמורה.
ישראל רוברט אומן
מאיר איינשטיין
מאיר איינשטיין (21 באוקטובר 1951 – 23 במרץ 2017) היה שדרן ספורט מהבכירים בישראל.
ביוגרפיה.
איינשטיין נולד בהרצליה ליוסף איינשטיין, יליד פולין, ולבת שבע לבית ריגרודסקי, ילידת הארץ. את שירותו הצבאי העביר איינשטיין בחיל השריון לאחר שנשר משלביו האחרונים של קורס חובלים.
החל את דרכו ברדיו כקריין חדשות ב"קול ישראל" ובהמשך הנחה את תוכנית הספורט "שירים ושערים" שדיווחה בשידור חי ממגרשי הכדורגל בסוף השבוע. לאחר מכן החל לשדר אירועי ספורט בכל התחומים במחלקת הספורט של ערוץ 1. בין היתר שידר את משחק הכדורגל המרכזי של השבת, משחקי הכדורסל של מכבי תל אביב באירופה ומשחקי נבחרת ישראל בכדורגל ונבחרת ישראל בכדורסל. כמו כן הגיש את תוכנית הסיכום "הראשון בשער".
אחד מרגעי השיא של איינשטיין, שנחקק אצל רבים, היה במהלך שידור משחק הניצחון של נבחרת ישראל בכדורגל על נבחרת צרפת בפארק דה פראנס ב-13 באוקטובר 1993 במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994, שבמהלכו איבד את קולו מהתרגשות לאחר הבקעת שער הניצחון של ראובן עטר (ולצידו הפרשן אבי רצון אומר לו: "מאיר, תירגע").
בשנת 2002 עבר איינשטיין לשדר ספורט בערוץ 10. הוא שידר בין השאר את משחקי הנבחרת ומשחקי ליגת העל בכדורגל, כשלצידו הפרשן רן בן שמעון. לאחר מכן הנחה לצידו שלמה שרף, לשעבר מאמן נבחרת ישראל. איינשטיין ורן בן שמעון גם הנחו ביחד את התוכנית "דאבל פס" ביחד עם העיתונאי עמנואל רוזן. מדי פעם שידר איינשטיין גם את משחקי ליגת העל בכדורסל. והגיש את תוכנית הבוקר של ערוץ 10 בראשית ימיו.
בשנותיו האחרונות איינשטיין היה השדר המרכזי בערוצי הספורט של צ'רלטון, הגיש את תוכנית הספורט ברדיו ללא הפסקה אותה שידר עד כחודש וחצי לפני פטירתו, והגיש את "שבת ביציע" ו"מאיר ורוני" בערוץ הספורט. איינשטיין גם שידר את תחרויות האתלטיקה במשחקים האולימפיים ובאליפויות העולם.
איינשטיין היה ידוע באהדתו לקבוצות הכדורגל הפועל הרצליה בישראל ו-קווינס פארק ריינג'רס באנגליה.
בנובמבר 2015 אובחן כחולה בטרשת אמיוטרופית צידית. בדצמבר 2016 הודיע איינשטיין במהלך תוכניתו בערוץ הספורט "שבת ביציע" כי הוא מתמודד עם פגיעה רפואית במערכת השרירים ולכן הוא מתנייד על כיסא גלגלים וקצב הדיבור שלו איטי מהרגיל.
איינשטיין נפטר בביתו בהרצליה ב-23 במרץ 2017 לאחר הידרדרות במחלתו. הותיר אישה, אוליביה (אוֹ-לי), שתי בנות, בהן הפרסומאית סביון איינשטיין, ושני נכדים. ב-26 במרץ נטמן בבית הקברות הישן בהרצליה בהשתתפות מאות אנשים מעולם הספורט, חבריו, מכריו, ובני משפחתו.
קישורים חיצוניים.
בעקבות מותו:
התיאטרון הקאמרי
התיאטרון הקאמרי הוא התיאטרון העירוני של תל אביב, המהווה אחד מהתיאטראות הגדולים והחשובים בישראל. בשנת 2005 זכה התיאטרון בפרס ישראל על תרומה לחברה ולמדינה. מנכ"ל התיאטרון הוא רן גואטה, המנהל האמנותי של התיאטרון, מאפריל 2019, הוא גלעד קמחי. בשנים 1993–2019 היה עמרי ניצן המנהל האמנותי.
היסטוריה.
את הרעיון הראשוני של צורך בתיאטרון ובהעלאת הצגות סאטיריות ואחרות, את המימון לדבר ואת איסוף השחקנים, מיונם ובחירתם הגה, ניהל והקים (כמו גם את מועדון התיאטרון בחיפה ובתל אביב) יצחק קדישזון, ובעבודות התפאורה הראשונות כמו באוכל שהוגש במקום טיפלה אווה הגדיש (שלימים נישאה לקדישזון).
ב-24 באוקטובר 1944 אסף הבמאי יוסף מילוא ארבעה שחקנים (רעייתו ימימה מילוא, רוזה ליכטנשטיין, אברהם בן-יוסף ובתיה לנצט) והם העלו תוכנית בת ארבעה מערכונים בשם "מאז ועד היום" במרתף קולנוע מוגרבי בתל אביב. בהמשך הציגו מחזה לנוער המבוסס על סיפורו של חיים נחמן ביאליק "אלוף בצלות ואלוף שום". לאור ההצלחה האמנותית, החליטו חמשת החברים, שנודעו כ"להקת המערכונים", לייסד תיאטרון שיהיה ישראלי באופיו.
התיאטרון נוסד באופן רשמי בפברואר 1945 אז גם הצטרפו אליו השחקנים יוסי ידין וחנה מרון, שהפכו לימים לכוכביו הבולטים. כן הצטרף לחבורה טוביה גרינבאום. באוגוסט 1945 התקיים ערב השקה. בשנה הראשונה הציג התיאטרון ארבע הצגות: "משרתם של שני אדונים", "העולם בו אנו חיים", חתונת הדמים, והקומדיה "דודתו של צ'רלי".
"הקאמרי" החל להתבסס על דור של שחקנים צעירים שגדל בארץ, ביטא רוח ארצישראלית ודיבר עברית שוטפת, זאת בניגוד לתיאטרון "הבימה" שהתאפיין אז בשחקנים מבוגרים ממוצא רוסי ששיחקו בעיקר במחזות קלאסיים. "הקאמרי" החל להדגיש בהצגותיו את המחזאות העברית המבטאת את החברה הישראלית, יחד עם העלאת מחזות מהקלאסיקה העולמית בראייה חדשה וצעירה יותר. נאמן למגמה זו העלה התיאטרון בעת מלחמת העצמאות ב-1948 את "הוא הלך בשדות", שנחשב כמחזה הישראלי הראשון שהעלה לבמה את דמותו של יליד הארץ (שהיה דמות של צבר גיבור, כפי שיצר הסופר משה שמיר).
בשנת 1958 התחולל בקאמרי "מרד" זוטא נגד ניהולו של יוסף מילוא, הבמאי המייסד של התיאטרון. את הניהול האמנותי לקחה לידיה הנהלה מורכבת מכמה מבכירי השחקנים של התיאטרון, בהם חנה מרון, אורנה פורת, בתיה לנצט, יוסי ידין ואברהם בן-יוסף. אליהם הצטרף מנכ"ל מבחוץ, יעקב אגמון. כעבור מספר שנים החליף את אגמון ישעיהו וינברג, לימים חתן פרס ישראל. ב-1971 הפך "הקאמרי" מתיאטרון בבעלות מועצת שחקנים לתיאטרון העירוני של העיר תל אביב.
בשנת 1976 פרש ויינברג מניהול התיאטרון, בין השאר בשל לחץ פוליטי בעקבות העלאת מחזהו של יוסף מונדי "מושל יריחו". במקומו התמנה למנכ"ל מי ששימש המנהל האדמיניסטרטיבי של התיאטרון, אורי עופר, כשלידו הנהלה אמנותית שעם חבריה נמנו דן מירון, אברהם עוז, גרשון פלוטקין וחנן שניר, שהתחלף אחר כך באילן רונן. בשנת 1984 התמנה אילן רונן למנהל אמנותי, וזמן קצר לאחר מכן הוחלף אורי עופר, שייסד וניהל את האופרה הישראלית החדשה, בעודד פלדמן, שנתמנה במקומו למנכ"ל. בשנות התשעים קיבל לידיו את ניהול התיאטרון הצמד עמרי ניצן (מנהל אמנותי) ונעם סמל (מנכ"ל), שהצליחו בראשית שנות השמונים להביא את תיאטרון חיפה לפריחה תחת ניהולם.