ב"שתיקת הכבשים" מנסה סוכנת ה-FBI קלריס סטרלינג להיעזר בד"ר לקטר הכלוא, על מנת לעלות על עקבותיו של רוצח שחטף נערה, שהיא בתה של סנטורית (על מנת, כפי שיתברר במהלך הסיפור, לתפור חליפת גוף מעורה). הסוכנת נכנסת לקרב מוחות עם ד"ר לקטר, והוא בכח אישיותו המהפנטת, מצליח לחדור לפינות אפלות וכואבות מעברה ולבסוף אף מנצל את הסיטואציה ונמלט לחופשי.
חניבעל.
ב"חניבעל" שב ד"ר לקטר לארצות הברית מאיטליה אליה נמלט, ומצליח להערים על אדם אותו הפך בעבר לנכה המנסה ללכוד אותו, לענותו ולרוצחו כנקמה פרטית. הקריירה של קלריס סטרלינג ב-FBI מתדרדרת שלא באשמתה ולקראת סיום הספר מצליח ד"ר לקטר לחטוף את סטרלינג.
חניבעל: מקור הרוע.
ב"חניבעל: מקור הרוע" מסופר סיפורו של חניבעל לקטר, ילד בן 4, החי בטירה עתיקה באירופה עם אמו אביו ואחותו מישה. כשפורצת מלחמת העולם השנייה אמו ואביו נהרגים למול עיניו וחבורת נאצים שמצאו מחסה בביתו בזמן מלחמת העולם השנייה הורגים את אחותו הקטנה ומבשלים אותה עקב העובדה שמלאי המזון אזל - כל זאת מול עיניו. במשך הסרט, כאשר הוא כבר בן 20, חניבעל הופך לרוצח סדרתי בכך שהוא מוצא את כל אותם אנשים שאכלו את אחותו הקטנה ונוקם בהם ברצח זוועתי.
סדרת הטלוויזיה.
בין השנים 2013 ל-2015 שודרה סדרת הטלוויזיה "חניבעל". הסדרה מגוללת את יחסיו של לקטר עם ויל גראהם, סוכן ה-FBI לשעבר שהיה הראשון לזהות אותו ולהביא ללכידתו.
לאחר שלוש עונות, הסדרה בוטלה.
תומס האריס
פרנסיס מקדרמונד
המערכה בבלקן במלחמת העולם השנייה
המערכה בבלקנים, הוא שמה של מערכה במלחמת העולם השנייה, בה פלשו כוחות מדינות הציר ליוון וליוגוסלביה. המערכה החלה עם פלישתה של איטליה הפשיסטית ליוון, המכונה מלחמת איטליה–יוון, ב-28 באוקטובר 1940. הכישלון האיטלקי במלחמה זו, והפיכת חצר ביוגוסלביה, שהעלתה לשלטון גורמים שהעדיפו ברית עם בעלות הברית על פני ברית עם מדינות הציר, חייבו את הגרמנים לפלוש ליוגוסלביה וליוון באפריל 1941. לאחר נפילת יוון ויוגוסלביה הושלמה המערכה עם כיבוש כרתים שהושלם ב-1 ביוני 1941.
גם לאחר כיבוש יוגוסלביה ויוון לא שקטה חזית הבלקן. פעילות פרטיזנית ענפה ריתקה לאזור הבלקן מאות אלפי חיילים גרמנים, שלחמו עד לסוף המלחמה כנגד כוחות הפרטיזנים, שלקראת סוף המלחמה מנו כ-800,000 חיילים המאורגנים בארבע ארמיות. נפילתו של מוסוליני ב-1943 הביאה להשתלטות הגרמנים על חלקי יוון היבשתית שהוחזקו על ידי איטליה, השתלטות שלוותה לעיתים בהתנגדות איטלקית, ולרוב במעשי זוועה ופשעי מלחמה של הגרמנים כנגד האיטלקים לצדם לחמו בעבר, ולהתפרצות של לוחמה באיי הדודקאנס, שלוותה בתבוסת בעלות הברית במערכת הדודקאנס, שיש הרואים בה את הניצחון הגרמני האחרון במלחמה.
רקע היסטורי.
איטליה הפשיסטית דבקה באידאולוגיה כי הים התיכון הוא מרחב השפעה לייסוד אימפריה איטלקית חדשה, בנוסח האימפריה הרומית. היא נשאה את עיניה לכיבושים הן בצפון אפריקה, ובמזרח אפריקה, והן באירופה, כאשר המרחב הטבעי לכך היה שכנותיה בבלקנים, שנחשבו על ידה לחלשות וניתנות לשליטה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה קיבלה אלבניה את עצמאותה, אך למעשה הייתה תלויה בשכנתה החזקה איטליה במובנים רבים. עם עלייתו של מוסוליני לשלטון, החל זה נושא את עיניו לבלקנים, ובמיוחד לאלבניה. האיטלקים החלו בסיפוח איטי של המדינה עוד באמצע שנות העשרים, בסדרה של בריתות שקבעו את תלותה של אלבניה באיטליה מבחינה כלכלית, מדינית וצבאית. עם עלייתו לשלטון של זוגו הראשון, מלך אלבניה, ניסה זוגו לעמוד בפרץ ולמנוע את חדירת האיטלקים לארצו, אך רצונו של מוסוליני להשתוות להיטלר בכיבושיו, ולידתו של יורש עצר שאמורה הייתה לבסס את שושלתו של זוגו כשליטה באלבניה, הביאה לכיבוש צבאי של המדינה הזעירה על ידי איטליה באפריל 1939.
הניצחון הגרמני בקרב על צרפת שלווה בתבוסה איטלקית משפילה בניסיונה לכבוש נתחים מדרום צרפת, הביא לדחיפות בתוכניותיה של איטליה להשתלטות טריטוריאלית. היה על מוסוליני להראות להיטלר שאינו בעל ברית מדרגה שנייה, והוא יכול להשתוות לו בהישגיו. מוסוליני ראה כיצד בעלת בריתה של איטליה, רומניה, קיבלה הצעה גרמנית להפוך למדינת חסות, ונתנה לגרמנים גישה לשדות הנפט העשירים בפלוישט בתחילת אוקטובר 1940, וכן גישה לשדות תעופה מהם ניתן לתקוף את הבסיסים הבריטיים בים התיכון. בעוד שממלכת יוגוסלביה נראתה כאויב חזק, יוון נראתה חלשה ומפולגת. כיבושה של אלבניה יצר גבול קרקעי רציף עם יוון, שאיפשר את התוכניות לפלישה איטלקית.
ממלכת יוגוסלביה הייתה אף היא בעלת חשיבות אסטרטגית. הממלכה הייתה גורם חזק באזור, בעלת צבא מודרני, אך מפולגת בין גורמים רבים ושונים. ההכרעה הגרמנית על פלישה לברית המועצות במבצע ברברוסה נפלה עוד בסוף יולי 1940. ההכנות למבצע דרשו שקט בזירה הבלקנית, ושיתוף פעולה ברמה זו או אחרת של מדינות האזור. נוכחות בריטית והתערבות בריטית בבלקן בשלב זה נתפסה כאיום. בחצר המלוכה היוגוסלבית התמודדו על עמדות הכוח תומכי מדינות הציר אל מול תומכי בריטניה, וביוון, על אף הנטייה הטבעית של הרודן יואניס מטאקסס, משך המלך גאורגיוס השני את מדיניות החוץ לכיוון תמיכה בצד הבריטי. האינטרס הגרמני היה להרגיע את הזירה הבלקנית ככל האפשר, לעומת רצונו של מוסוליני בכיבוש שטחי יוון, מבלי להיוועץ עם בעלי בריתו.
הפלישה האיטלקית ליוון.
בערב ה-28 באוקטובר 1940 הגיש מוסוליני לשליט יוון, מטקסס, אולטימטום לפיו עליו להניח לחיילים איטלקים מעבר חופשי ליוון, שאם לא כן יפלוש בכוח למדינה. דחיית האולטימטום הביאה לפלישה איטלקית ליוון. אל מול ציפיות ה"קומנדו סופרמו" להתקדמות קלה ורצופה עד אתונה הפגין הצבא היווני כושר עמידה והצליח לעצור את המתקפה. עד לאמצע נובמבר נראה היה ברור כי המתקפה האיטלקית נכשלה. מתקפת נגד יוונית הביאה להדיפת התוקפים מהשטח היווני, אל תוככי אלבניה.
עוד ב-1939 ערבה בריטניה לשלמותה הטריטוריאלית של יוון, אך עם המתקפה האיטלקית היה הצבא הבריטי עסוק במערכה בצפון אפריקה כנגד כוחות איטלקים וגרמנים, והתקשה לסייע למותקפים באופן ישיר. בתחילה נשלח ליוון כוח אווירי קטן, אך צ'רצ'יל שחזה בעיני רוחו חזית בלקנית כנגד גרמניה, שתאחד את יוון, יוגוסלביה וטורקיה דחף למעורבות נוספת, ובפברואר 1941 הוחלט על משלוח חיל משלוח בריטי ליוון, שמנה בסופו של דבר כ-58,000 חיילים. במקביל, פתחו הבריטים במערכה ימית ואווירית. בקרב טרנטו, בנובמבר 1940 הושמד חלק ניכר מהצי האיטלקי, ובקרב כף מטפן ב-27 במרץ 1941 ספג הצי האיטלקי תבוסה ימית נוספת.
ב-9 במרץ 1941 יצאו האיטלקים למתקפה נוספת בחזית האלבנית. זו התבררה ככישלון צורב, ולאחר שבוע של לחימה וכ-12,000 אבדות, לא הצליחו האיטלקים להבקיע את קו ההגנה היווני. נראה היה כי מעורבותם של הגרמנים מתבקשת, למניעת תבוסה קשה של בעלי בריתם, ונעיצת טריז של השפעה בריטית באזור הבלקן.
הפלישה הגרמנית ליוגוסלביה.
חששם של הגרמנים ממעורבות בריטית בבלקן, שהיה בה כדי לסכן בתקיפות אוויריות את שדות הנפט ושדות התעופה ברומניה ובמזרח אירופה שאמורים היו לשמש כבסיס לפלישה לברית המועצות, הביא ללחץ מוגבר על מדינות האזור להצטרף למדינות הציר ולחתום על הברית המשולשת.
לאחר צירופן של הונגריה, רומניה ובולגריה למדינות הציר, עמדה יוגוסלביה בלחץ להצטרף אף היא. העוצר הנסיך פאבלה מיוגוסלביה לא עמד בלחץ, וחתם על ההסכם התלת צדדי ב-25 במרץ 1941. החתימה הביאה את כת הקצינים הפרו בריטית שהיוו את הפיקוד הגבוה של צבא יוגוסלביה, ליזום הפיכה צבאית, בתוך יומיים מחתימת ההסכם, שטביעות אצבעותיה של בריטניה ניכרו בה היטב. הממשלה היוגוסלבית החדשה, בראשות הגנרל סימוביץ', העלתה על כס המלוכה את המלך פטר השני, בן ה-17, והכריזה על פרישתה מן הברית המשולשת. היטלר זעם על מה שנראה בעיניו כבגידה היוגוסלבית, והורה על פלישה ליוגוסלביה. בה בעת נראה כי זה הזמן לפתור את הבעיה היוונית, שמוסוליני נראה כחסר יכולת להביא לסיום הולם.
ב-6 באפריל 1941 פלש הצבא הגרמני ליוגוסלביה. הפלישה החלה, ללא הכרזת מלחמה, בהפצצה כבדה על בלגרד שנמשכה מספר ימים. כוחות גרמניה, איטליה, הונגריה ובולגריה פלשו לשטחה של יוגוסלביה וחילקו אותו ביניהם. ב-17 באפריל, לאחר 10 ימים, נכנע הצבא היוגוסלבי. פרט לנחיתות הצבא היוגוסלבי אל מול הוורמאכט, עמדה העובדה כי היוגוסלבים נאלצו להתגונן מפלישה שהגיעה ממספר כיוונים, ונכשלו בהקצאת המשאבים. כמה מיחידות הצבא סירבו להילחם, ובמקום זאת קיבלו את הנאצים כמשחררים מהדיכוי הסרבי. הסלובנים, הקרואטים והמקדונים ראו במלחמה הזדמנות לשחרור לאומי, ולא רצו להמשיך ולהילחם למען המשך הדומיננטיות הסרבית. רק יחידות סרביות הצליחו לנסות ולהתנגד לפלישה, ואלו היו מבודדות ומועטות.