לסטונהנג' עולים לרגל נאו-דרואידים ומאמינים באמונות פגניות ונאו-פגניות. זריחת השמש באמצע הקיץ מושכת למקום מבקרים מאז שנות ה-70 של המאה ה-19, והתיעוד הראשון לטקסים דרואידים במקום מתוארך ל-1905. למרות מאמצי הארכאולוגים וההיסטוריונים להפריד בין הדרואידיות מתקופת הברזל לבין המונומנט העתיק, הפך סטונהנג' לאתר המזוהה עם הדרואידיות הבריטית, נאו-פגניזם ופילוסופיית הניו אייג'.
כאשר סטונהנג' נפתח לציבור הרחב ניתן היה ללכת בין האבנים ואף לטפס עליהן. אולם, ב-1977 נאסרה פעילות זאת לאחר שהתברר כי היא האיצה את הבליה של האבנים. לאחר קרב בינפילד ב-1985, שבמהלכו אירע עימות אלים בין המשטרה המקומית לבין מאמיני ניו אייג' שבקשו לערוך טקס באתר, נאסר השימוש באתר למשך מספר שנים, ונכון לשנת 2008 הטקסים הנערכים באתר עוברים ביקורת קפדנית. המבקרים אינם רשאים לגעת באבנים, אך הם רשאים להתקרב לשביל המקיף אותן בסמוך להן. קרן המורשת האנגלית אסרה על כניסה במהלך נקודות השוויון וההיפוך בקיץ ובחורף, ובנקודת השוויון של האביב והסתיו. בנוסף, ניתן להזמין מראש היתר כניסה לתוך מעגל האבנים בזמנים שאינם אסורים לביקור.
מצבו של סטונהנג' הושפע בשנים האחרונות מהקירבה לכביש A303 המחבר את אמסבורי ווינטרבורן סטוק, וכביש A344. בתחילת 2003 הודיעה מחלקת התחבורה הבריטית על כוונתה לשדרג את A303 ולבנות, בין היתר, מנהרה בשם "מנהרת הדרכים סטונהנג'"; אולם, ב-6 בדצמבר 2007 הוכרז כי תוכניות אלה בוטלו.
מדיניות הביקורים הנוכחית ספגה ביקורת רבה, והוועדה לעניינים ציבוריים של בית הנבחרים הבריטי מתחה ב-1983 ביקורת נוקבת על מצב האתר, והגדירה אותו כ"חרפה לאומית". למרות זאת התוכניות להקים במקום מרכז מבקרים חדש נתקלו בהתנגדות, בעיקר מצד התושבים המקומיים. קרן המורשת האנגלית הציעה לבנות מבנה חדש באמסבורי על גבול אתר המורשת העולמית, במרחק של שלושה קילומטרים מהאבנים. המבקרים יוסעו אל האתר ויוחזרו ממנו על ידי רכבות מיוחדות, ויוכלו לגשת אל האבנים עצמן לאחר שילכו ברגל לאורך הקילומטר האחרון.
המקומיים באמסבורי התלוננו על כך שהתוכנית תסיט את התנועה מאזור סטונהנג' אל עירם. הם גם טענו שהתוכניות עשויות לגרום לירידה בתיירות הזרה. לבסוף בוטלו תוכניות אלה בדצמבר 2007.
תפקיד.
התרבות שבנתה את סטונהנג' לא הותירה אחריה שפה כתובה כלשהי, והיא עתיקה בהרבה מהתרבויות הראשונות שהותירו אחריהן כתובות כלשהן. נושאים רבים הקשורים לסטונהנג' עדיין שנויים במחלוקת. ריבוי התאוריות מכונה לפעמים "תעלומת סטונהנג'". יש עדויות מעטות, אם בכלל, לשיטות הבנייה ששימשו את בנאי סטונהנג'. במשך השנים הציעו מספר מומחים כי בבניית סטונהנג' נעשה שימוש בשיטות על-טבעיות או אנכרוניסטיות, כאשר התאוריות מסתמכות על כך שכמעט בלתי אפשרי להזיז אבנים מסוג זה בשיטות שהיו קיימות בעבר. אולם, השיטות המקובלות, המסתמכות על טכנולוגיה נאוליתית, הוכיחו את יעילותן בהזזת והצבת אבנים בסדר גודל זה. ההשערות לגבי תפקידו של האתר כוללות מצפה כוכבים (בגלל מיקומו בנקודות הקשורות ליום הארוך והיום הקצר ביותר בשנה) או אתר דתי כלשהו. בשנים האחרונות הועלו תאוריות שלפיהן סטונהנג' שימש כאתר קבורה לאריסטוקרטיה המקומית.
חפירות ושימור.
לאורך כל ההיסטוריה המתועדת משכו סטונהנג' והמונומנטים שמסביבו את תשומת הלב של חובבי העתיקות והארכאולוגים. ג'ון אובריי היה הראשון שבחן את האתר בצורה מדעית בשנת 1666, ותיעד בשרטוט שהכין את הבורות הנקראים על שמו. ויליאם סטקלי המשיך את עבודתו של אובריי במאה ה-18, אך התעניין גם במונומנטים הסמוכים לסטונהנג', וזיהה, גם אם לא בצורה מדויקת, את השדרה והקורסוס. סטקלי החל לחפור גם ברוב תילי הקבורה המקומיים, והוא זה שטען לראשונה כי סטונהנג' קשור לדרואידיות.
ויליאם קנינגטון היה הבא שחקר את האזור במאה ה-19, וחפר ב-24 תילי קבורה בתוך ומחוץ למעגל האבנים. הוא גילה את העצים המפוחמים, את עצמות בעלי החיים, את כלי החרס ואת הכדים עם אפר מתים. קנינגטון זיהה את הבור שבו ניצבה אבן השחיטה. באותה תקופה החל גם ריצ'רד קולט הואר בפעילותו באתר, וחפר ב-379 תילי קבורה במישור סולסברי לפני שהחל לעבוד עם קנינגטון וויליאם קוקס על 200 תילי קבורה באזור האבנים. על מנת למנוע מהחופרים הבאים לבזבז את זמנם, הותירו השלושה חתיכת מתכת עם ראשי תיבות בכל תל קבורה שחפרו בו.
בתחילת המאה ה-20 נטו רוב האבנים הכחולות בצורה מסוכנת, ככל הנראה בעקבות הגידול במספר המבקרים שטיפסו עליהן במאה ה-19, ושנים מהטריליתונים נפלו. בעבודות השימור שהתבצעו בשלושה שלבים עיקריים, יושרו האבנים הלא יציבות והוצבו מחדש במקומן המקורי באמצעות מידע מציורים עתיקים; ההיסטוריון בריאן אדוארדס אמר:
ויליאם גאולנד פיקח על השיפוצים המשמעותיים הראשונים באתר שנערכו ב-1901. בזמן השיפוצים האבנים שהיו בסכנת נפילה יוצבו באמצעות יציקות בטון, ובמקביל נערכו באתר חפירות נוספות מסביב לאבנים. חפירות אלה היו השיטתיות ביותר והן חשפו יותר מידע על דרך הקמת סטונהנג' מאשר 100 השנים הקודמות של המחקר המדעי. במהלך שנות ה-20 גילה ויליאם האולי את בסיסן של שש מהאבנים ששוקמו, בנוסף לחפירות שביצע בחפיר החיצוני. האולי גם מצא בקבוק יין שקנינגטון הותיר אחריו ליד אבן השחיטה, וסייע בגילוי מחדש של בורות אובריי. האולי נחשב לראשון שקבע כי מדובר באתר שנבנה בכמה שלבים. החברה הבריטית לחקר עתיקות מינתה ב-1950 את ריצ'רד אטקינסון, סטיוארט פיגוט וג'ון פ.ס סטון לבצע חפירות נוספות באתר. הם מצאו מספר רב של שרידי גופות שרופים ופיתחו את תאוריית הבנייה בשלבים השולטת עד היום באוריינות הקשורה לסטונהנג'. אטקינסון חזר על רוב עבודתו של האולי בשנות ה-40 ובשנות ה-50, וגילה את תחריטי הגרזנים והפגיונות שעל האבנים הסארסניות. עבודתו הייתה משמעותית בהבנת שלושת השלבים העיקריים של בניית סטונהנג'. חפירות ארכאולוגיות מצומצמות ומאוחרות יותר נערכו על מנת להעביר באזור כבלי חשמל, צינורות ביוב ושביל המוביל אל האתר.
בשנת 1958 בוצעו באבנים עבודות שיקום נוספות, ונעשה שימוש ביציקות בטון על מנת לייצב שלוש אבנים סארסניות. עבודות השיקום האחרונות נערכו ב-1963 כאשר אבן סארסנית נפלה והוצבה מחדש, ובאותה הזדמנות יצקו בטון מסביב לשלוש אבנים נוספות. ארכאולוגים שבאו לאחר מכן, כולל כריסטופר צ'יפינדייל מאוניברסיטת קיימברידג' ובריאן אדוארדס מאוניברסיטת מערב אנגליה, תמכו בהבאת מידע נוסף לציבור על עבודות השיקום, ובשנת 2004 כללה קרן המורשת האנגלית תמונות מהעבודות בספרה החדש "Stonehenge: A History in Photographs"
החפירות התחדשו ב-1978 כאשר אטקינסון בדק את שרידי קשת סטונהנג' בחפיר החיצוני, וב-1979 כאשר נערכו חפירות הצלה כשהתגלה בור אבן חדש ליד הילסטון בעקבות חפירת תעלה להנחת כבל תקשורת.
בשנת 2005 נערכו בסטונהנג' חפירות נוספות כחלק מפרויקט סטונהנג' ריברסייד. בחפירות התגלו שרידים הנחשבים כשרידי כפר שבו התגוררו האנשים שבנו את סטונהנג' או כמקום מגורים זמני עבור עולי הרגל. האתר, הנמצא ליד חומות דרינגטון במרחק של כשלושה קילומטרים מסטונהנג', הוא גם המיקום של מונומנט עץ גדול. מאז תחילת החפירות נחשפו הרצפות של חלק מהבתים, כלים, עצמות בעלי חיים, ראשי חץ ומונומנטים קטנים נוספים. מנהל הפרויקט - מייק פארקר פירסון - שיער שסטונהנג' וחומות דרינגטון היו מחוברים על ידי נהר אייבון, כיוון שבשני המונומנטים יש שדרה המובילה אל הנהר. הוא מוסיף וטוען שהאזור מסביב לסטונהנג' היה אתר קבורה עבור אנשים שחיו מסביב לחומות דרינגטון.
בשנת 2008 החלו חפירות נוספות בתוך מעגל האבנים על מנת למצוא את השברים של עמודי האבן הכחולה המקוריים. המטרה היא לתארך את מעגל האבן הראשון בצורה מדויקת יותר על מנת שניתן יהיה לקבוע את תפקידו.
סטונהנג' בתרבות.
סטונהנג' הוזכר ותואר פעמים רבות ביצירות תרבות. האתר הפך לסמל התרבות וההיסטוריה של בריטניה, בעיקר בגלל הייחודיות שלו ושורת האזכורים הארוכה באמנות, בספרות ובפרסומות, כמו גם אזכורים באמצעים מודרניים כמו טלוויזיה, קולנוע ומשחקי מחשב.
פולקלור.
אגדות המלך ארתור.
סטונהנג' מוזכר באגדות על המלך ארתור, וג'פרי ממונמות' אמר כי המכשף מרלין הורה להעביר את סטונהנג' מאירלנד, שם הוקם על ידי הענקים בהר קילראוס. לפי האגדה, הענקים הם אלה שהביאו את האבנים מאפריקה, ולאחר שסטונהנג' נבנה מחדש ליד אמסבורי, ג'פרי מספר כיצד אמברוסיוס אורליאנוס ולאחריו קונסטנטינוס השלישי נקברו בשטח הפנימי של מעגל האבנים. במקומות רבים בספרו ההיסטוריה של מלכי בריטניה מערבב ג'פרי בין אגדות בריטיות ודמיונו הפרטי; ישנה תמיהה מדוע הוא קישר בין סטונהנג' לבין אמברוסיוס, כיוון שישנן עדויות הקושרות את אמברוסיוס לאמסבורי הסמוכה.
לפי ג'פרי נודעו לסלעי סטונהנג' סגולות ריפוי, והסלעים נקראו ריקוד הענקים. אורליוס אמברוסיוס שרצה להקים אנדרטה לזכר הרוגי הקרב עם הסקסונים בחר בסטונהנג' כאתר המונומנט. המלך ארתור שלח את מרלין ו-15,000 אבירים לאירלנד על מנת להשיג את הסלעים. כאשר האבירים כשלו בהזזת האבנים באמצעות חבלים, החליט מרלין להשתמש ביכולות הקסם שלו, פירק את האבנים ושלח אותן לאנגליה. זמן קצר לאחר מכן אורליוס מת ונקבר "בתוך המונומנט סטונהנג'" או בתוך "טבעת סטונהנג' של הענקים".
גבעת הנזיר ואבן יום ראשון.
הילסטון הייתה ידועה בעבר בשם "גבעת הנזיר", ולפי סיפור עם אנגלי, המתוארך לכל המוקדם למאה ה-17 מקורו של השם באגדה הבאה: