החשוד העיקרי, עבדסמאד אג'ג'וד, היה בן 25, ארגן את משלחת הרצח עם שני שותפים, יונס ואוזיאד (27) ורחיד אפתי (31) שצילמו את הרציחות. לחשוד הרביעי, עבד-רחים חייאלי, הוחמר העונש ממאסר עולם לעונש מוות. חייאלי היה חלק מהמסע אל ההר אך עזב את הקבוצה לפני ההרג. בית המשפט גזר עונשים של 5 עד 30 שנות מאסר ל-19 נאשמים והחמיר את עונשו של מורשע אחד מ-15 ל-20 שנות מאסר. אג'וד ניצל את ההזדמנות שלו לדבר לפני גזר הדין כדי לבקש עונש מוות מכיוון שהוא לא מאמין בחוקים ולא בזכויות אדם. ואזאיאד ואפתי קראו פסוקים מהקוראן.
כמו במשפט הראשון, בית המשפט הורה לארבעת החשודים הראשיים לשלם 190 אלף יורו להוריה של מרן אולנד.
עונש המוות עדיין תקף במרוקו, בפועל לא הוצא אדם להורג מאז 1993.
הלוויות.
שרידי הקורבנות הוטסו לקופנהגן ב-21 בדצמבר 2018.
הלווייתה של ג'ספרסן נערכה בעיירה הולדתה איקסט, דנמרק ב-12 בינואר. ראש ממשלת דנמרק לארס לקה ראסמוסן השתתף בהלוויה.
אולנד נקברה ב־21 בינואר בג'ארן, נורווגיה. שר הבריאות הנורווגי בנט הויה ושגרירת מרוקו למיה ראדי השתתפו בטקס.
תגובות לאירוע.
במרוקו זכו החדשות על הפיגוע לזעם וגינוי נרחבים. האירוע זכה לסיקור נרחב בעיתונות הבינלאומית. התגובות בארצות המקור של הקורבנות לוו בהלם וזעם. הפגנה פומבית נערכה בעיר הולדתה של אולנד, בריינה, כאות תמיכה למשפחתה וקרוביה.
הפגנות תמיכה בקורבנות נערכו ברבאט בשגרירויות נורווגיה ודנמרק, יחד עם משמרות במרקש ובאיליל.
שני סרטונים: אחד מהם מתאר את הרצח ואחר שבו החשודים עצמם נשבעים אמונים לדאעש פורסמו ברשתות החברתיות. רשויות מרוקו וסוכני שירות החקירה הפלילית הלאומית בנורווגיה אישרו כי הסרטונים אותנטיים.
צופי מדינות ערב
אזור הצופים הערבי (בערבית: الإقليم الكشفي العربي) המכונה גם ארגון צופי מדינות ערב הוא מרכז התמיכה האזורי של ארגון הצופים העולמי, כאשר מטה האזור שוכן בקהיר, מצרים. בשנת 1954, הצופים הפכו פופולריים כל כך במדינות ערב, עד שהארגון העולמי הקים את אזור הצופים הערבי בדמשק.
האזור כולל 18 מדינות חברות בתנועת הצופים במערב אסיה ובצפון אפריקה, כולל אלג'יריה, בחריין, מצרים, עיראק, ירדן, כווית, לבנון, לוב, מאוריטניה, מרוקו, עומאן, הרשות הפלסטינית, קטר, ערב הסעודית, סוריה, סודאן, תוניסיה, איחוד האמירויות הערביות, ותימן.
תנועת הצופים גם מתפתחת בסהרה המערבית בסיוע צופים מהאיים הקנריים.
אזור זה הוא המקביל לאזור הערבי של אגודת המדריכות והצופות העולמית (WAGGGS).
בשנת 2019 מונה מר עמר האמי עבדלהאני ממצרים למנהל האזור הערבי.
היסטוריה.
הצופים באזור הערבי החלו בסוריה ובלבנון בשנת 1912. בשנת 1938 צופי סוריה הזמינו את מנהיגי הצופים הערבים לאספה בבלודאן, עם משתתפים שהצטרפו מלבנון, מצרים, המנדט הבריטי ועיראק.
במהלך ועידת הצופים העולמית ה-14 בליכטנשטיין בשנת 1953, סוריה הציעה לארח את ג'מבורי הצופים העולמי השמיני, אך נדחתה לאחר שישראל מחתה כי הצופים הישראלים אינם יכולים להיכנס למדינות ערב. המשלחות הערביות חשו כי לא יוכלו לארח אירועים בינלאומיים כאלה והחליטו להתארגן ברמה הפאן-ערבית. הם הכינו טיוטה במרץ 1954 שאושרה על ידי מועצת הליגה הערבית בישיבתה ה-21, והקימה את "ארגון הצופים הערבי". ועידת הצופים הערבית הראשונה (וג'מבורי) התקיימה בזבדאני בסוריה בקיץ 1954, שם הוקמה "ועדת הצופים הערבית".
הכנס והג'מבורי השני נערכו באבו קיר שבמצרים בקיץ 1956. עלי אל-דנדאצ'י עשה הרבה מאוד לעידוד הצופים ברחבי המזרח התיכון, ובמהלך כהונתו כחבר הוועד הבינלאומי ביקר כמעט בכל מדינות האזור. כעבור זמן קצר הוקמה "לשכת צופים ערבית" עם מוחמד עלי חאפז ממצרים כמזכ"ל. ההתכנסות הראשונה (שתמשיך להתקיים בשנים שבהן אין ועידה בינלאומית) התקיימה עם שש מדינות חברות מקוריות באלכסנדריה, מצרים.
שינוי היקף גאוגרפי.
לאחר שהצופים המתהווים יקבלו הכרה ב-WOSM, אזור הצופים הערבי עשוי לכלול גם את סומליה.
עד שנת 2008, המפה בעמוד הראשי של האתר הרשמי של האזור הצביעה כי אתיופיה, אריתריאה, ג'יבוטי וסומליה נמצאות בתחומי האזור. אתיופיה היא כיום חברה באזור צופי אפריקה, והאחרות מחכות להכרה בארגון הצופים העולמי ולמיקום הגאוגרפי הסופי.
מטה האזור במקור היה בביירות. מרכז הצופים הבינלאומי בקהיר הוא בניין מפואר בן שש קומות, בסמוך לאצטדיון הבינלאומי בקהיר, שמקבל את פני כל הצופים, ארגונים שאינם צופים ואורחים בודדים. הוא מארח גם כנסים אזוריים וגם משמש בתור אכסניית נוער.
צופים במערב סהרה.
סהרה המערבית, שטח שבמחלוקת בו פועל "איגוד הצופים הסהריים" (בערבית: اتحاد الكشافة الصحراوي), היא אחת מ-35 מדינות בהן קיימים צופים אך אין בהן ארגון צופים לאומי שחבר בארגון העולמי של תנועת הצופים. צופים קיימים שם הן במסגרת צופי מרוקו (Fédération Nationale du Scoutisme Marocain) כמו גם בקבוצות עצמאיות.
דוד פרוקטר
דוֹד פרוֹקטר (באנגלית: Dod Procter; 1890–1972) הייתה אמנית אנגלייה, ואשתו של האמן ארנסט פרוקטר. דוד פרוקטר ובעלה למדו בבתי ספר לאמנות באנגליה ובפריז, שם הושפעו שניהם מהאימפרסיוניזם ומתנועות הפוסט-אימפרסיוניזם.
ראשית החיים.
דוריס "דוֹד" שו נולדה בהמפסטד, לונדון בשנת 1890. אביה היה רופא ימי ואמה הייתה סטודנטית לשעבר לאמנות שלמדה בבית הספר לאמנות של סלייד. המשפחה עברה לטוויסטוק שבדבון, אך לאחר מות בעלה, אמה של דוד העבירה את המשפחה לניולין בשנת 1907. שם, בגיל 15, דוריס נרשמה לבית הספר לציור שנוהל על ידי אליזבת פורבס וסטנהופ פורבס. בבית הספר של פורבס פגשה דוד את בעלה לעתיד ארנסט פרוקטר. הם נחשבו לתלמידי המבריקים של פורבס. בניולין פגשה דוריס את לורה נייט, שהפכה לחברה לכל החיים והשפיעה על הקריירה שלה.
בשנת 1910 דוריס ואמה נסעו לפריז שם למדה לצד ארנסט פרוקטר באטלייה קולארוסי. דוד וארנסט הושפעו שניהם מהאימפרסיוניזם ומהפוסט-אימפרסיוניזם ומהאמנים שפגשו בצרפת, כמו פייר-אוגוסט רנואר ופול סזאן.
בני הזוג התחתנו בשנת 1912 בכנסייה בקורנוול וכעבור שנה נולד בנם ביל. המשפחה הקימה בית בנורס קורנר בקורנוול. כמו כן בשנת 1913 הציג דוד פרוקטר לראשונה באקדמיה המלכותית לאמנות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת ארנסט בצרפת ועבד עם יחידת אמבולנסים. המכתבים הקבועים בין בני הזוג מלמדים כי דוד נמצאה בדיכאון בזמן היעדרו, כמו כן הייתה משועמת וחסרת כסף. לאחר המלחמה התיישבו בני הזוג בניולין וזה היה ביתם במשך רוב חייהם.
שנות העשרים.
בשנת 1920 הוזמנו דוד וארנסט פרוקטר לקשט את ארמון קוקין ברנגון על ידי מיליונר סיני, צ'ינג צונג. העבודה נמשכה שנה ודרשה מהם לעבוד עם בעלי מלאכה בורמזים, הודים וסינים, לעיתים קרובות היו מציירים ציורי קיר בגבהים ניכרים בתוך הארמון. עם זאת צ'ינג צונג לא התרשם מעבודתם וסירב לשלם להם את שכר הטרחה המוסכם שלהם או לספק מקום לינה ולכן הזוג פרוקטר ציירו דיוקנאות של אנשים מקומיים ואנשי הממשל הקולוניאלי הבריטי לצורך הכנסה כספית.
כשחזרה לאנגליה, דוד פרוקטר החלה להתמקד בציור דיוקנאות, בדרך כלל של נשים. במהלך שנות העשרים המשיכה דוד פרוקטר לצייר דמויות נשיות בודדות, לפעמים בעירום, אחרות בבגדים עטופים ברכות.
מסביבות 1922 היא ציירה סדרת תמונות של נשים צעירות. הן התאפיינו על ידי תחושת נפח בדמויות, שנוצר על ידי שימוש באור וצל. "חדר השינה האחורי "(1926) "הילדה בלבן" (1923) היו דיוקנאות חזקים "המודל" נחשב לאחד הציורים הטובים ביותר שהוצגו באקדמיה המלכותית בשנת 1925. הדוגמנית שלה הייתה בתו של דייג בניולין בת ה -16, סיסי בארנס, שגם דגמנה, מדי יום במשך חמישה שבועות, לעבודתו הידועה ביותר של דוד פרוקטר, "בוקר".
הציור ״בוקר״ הוצג בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית בשנת 1927, הוא נבחר לתמונת השנה ונרכש על ידי דיילי מייל לגלריית טייט, שם הוא תלוי כעת. פרוקטר מכרה את העבודה תמורת 300 לירות שטרלינג, אך יכולה הייתה להשיג סכום גדול פי עשרה.
לפני תלייתו הקבועה בטייט, הוצג הציור בניו יורק, ולאחר מכן עבר בסיור של שנתיים בבריטניה.
גם הציבור וגם המבקרים התלהבו והיללו את "סגנונו החושני אך הקודר". למרות זאת, מספר ציורי העירום של פרוקטר שליוו בסיור את הציור "בוקר" נחשבו כבלתי מתאימים לתצוגה בכמה מקומות. גם הגשתו של הציור לאקדמיה המלכותית מ-1929 הייתה במחלוקת.
שנות השלושים.
בשנות השלושים של המאה העשרים השתנה סגנון הציור של דוד פרוקטר לחלוטין. עבודות כמו "הפרדס" (1934), ו"מטבח בקוטג' מירטל" (1935) מציגות את הגימור והתאורה המוקפדות של עבודתה הקודמת, אך ללא קווים קשים וגופי צבע שתוחמו היטב.
בעלה ארנסט פרוקטר נפטר במפתיע בעת שנסע בשנת 1935.
אחרית ימיה.
בשנת 1938 החליטה פרוקטור לעבור לכפר זנור, ליד חברתה, האמנית אלתיאה גרסטין, ביתו של האמן נורמן גרסטין. נושאי תמונותיה היו דיוקנאות ופרחים. השפעתה של גרסטין ניכרה בעבודתה של פרוקטר בחלק האחרון של הקריירה שלה.
היא הפכה לחברה מן המניין באקדמיה המלכותית בשנת 1942.
בשנת 1945 היא איירה כריכה צבעונית לסיפור מאת קלייר קולאס.
לאחר מות בעלה, נסעה דוד פרוקטר וביקרה במקומות שונים בעולם: בצפון אמריקה, בטנריף, באפריקה. במהלך שנות החמישים בילתה זמן מה בג'מייקה, עם חברתה גרסטין, שם ציירה בעיקר דיוקנאות של ילדים.
היא נפטרה בשנת 1972 ונקבר ליד בעלה בכנסיית סנט הילרי, קורנוול.
היא הייתה חברה בכמה ארגוני אמנים, כמו באסכולת ניולין והפכה לנשיאת אגודת האמנים בסנט אייבס (STISA) בשנת 1966.
לונג איילנד אייס טי
Supergrass (אלבום)