ההתפרצות, הידועה גם כ"ההתפרצות הגדולה של הואי", החלה כחודשיים לאחר רעידת האדמה בהוֹאֶי, אחת מרעידות האדמה החזקות בהיסטוריה של יפן. התפרצות זו לא כללה זרמי לבה גדולים, אך במהלכה נפלטו כמויות עצומות של סקוריה ואפר געשי, אשר הגיעו עד לאדו (טוקיו של היום), הנמצאת במרחק של 100 קילומטרים מההר. מוערך כי כמות הטפרה שנפלטה בהתפרצות עמדה על 800 מיליון מ"ק. האפר שנפל מסביב להר יצר סכרים טבעיים, אשר נפרצו בעקבות הגשמים בקיץ 1708. הדבר גרם לשיטפון בעמק אשיגארה.
נוסף על התפרצויות אלה, התפרץ פוג'י 16 פעמים מאז שנת 781. מרבית ההתפרצויות אירעו בתקופת הייאן, בעוד שבין שנת 1083 ל-1511 לא אירעו התפרצויות.
טיפוס על ההר ונוכחות צבאית.
העלייה הראשונה המתועדת על הר פוג'י ארעה בשנת 663 על ידי נזיר בודהיסטי לא ידוע. בגלל מעמד הקדושה של ההר בתרבות היפנית, על הנשים נאסר לעלות על ההר עד לתחילת תקופת מייג'י. מאז, הפך ההר לאתר תיירותי פופולרי. עם זאת, אומר פתגם יפני מפורסם כי טיפש יהיה מי שלא יעלה על ההר פעם אחת בחייו - ורק טיפש יעלה עליו פעמיים. הזר הראשון שעלה על ההר היה רטרפורד אלקוק, השליח הבריטי הראשון ביפן, בשנת 1860.
לאורך ההיסטוריה של יפן, בסביבות ההר תמיד הייתה נוכחות צבאית: הסמוראים נהגו להתאמן למרגלות ההר, ליד הכפר גוֹטֵנבָה, והשוגון מינאמוטו יוריטומו ערך טקסי יָאבוּסָאמֵה (טקס דתי של קשתות רכובה) באזור. מאז שנת 2006, במקום נמצאים בסיסים של צבא יפן ושל חיל הנחתים האמריקני.
תיירות.
כ-200,000 בני-אדם עולים על הר פוג'י מדי שנה, כאשר כ-30% מהם תיירים זרים. מרבית התיירים מגיעים להר בקיץ, מתחילת יולי ועד סוף אוגוסט. בתקופה זו נפתחים ביתני מעבר על המסלולים המובילים לפסגת ההר. 4 מסלולים ראשיים מתחילים ב"תחנה החמישית", הנקודה האחרונה על ההר אליה ניתן להגיע ברכב או לעצור ללינת שדה. ארבעה מסלולים נוספים מתחילים ממרגלות ההר. בעוד שלאורך המסלולים האלה נשמרו עדיין אתרים היסטוריים רבים, מעטים מבין התיירים בוחרים להתחיל את העלייה ממרגלות ההר. בפסגת ההר יש 8 נקודות שיא, אשר אל כל אחת מהן ניתן להגיע ברגל - תיירים רבים מתחילים את העלייה בלילה כדי להגיע אל פסגת ההר בזריחה. העלייה על ההר מהתחנה החמישית לוקחת בין 3 ל-8 שעות.
האזור של הר פוג'י הוא חלק מגן לאומי "פוג'י-האקונה-איזו". בשנת 2013 הוכרז ההר כאתר מורשת עולמית תרבותי של אונסק"ו.
הר פוג'י בתרבות ואמנות יפנית.
מעמדו הדתי של הר פוג'י.
הר פוג'י הוא מקום מקודש עבור היפנים מאז ההיסטוריה המוקדמת של האומה: קיימות עדויות לקיום פולחן על ההר מאז המאה השביעית. אחת מאגדות היפניות העתיקות מספרת כי קיסר יפן הורה לשרוף בפסגת ההר את סם החיים אשר קיבל מאהובתו, נסיכה בת הירח, ולכן ההר היה לסמל של חיי נצח עבור היפנים. בנוסף, לפי הדת שינטו, על ההר גרים האלים פוג'י-הימה וסאקויה-הימה. לפי בודהיזם, קדושתו של ההר נובעת מצורתו, המזכירה את פרח הלוטוס. מפאת קדושתו של ההר, העלייה עליו, אשר מאז המאה ה-17 הפכה לטקס דתי, הייתה אסורה על הנשים עד שנת 1872. בגלל מעמדו המיוחד של פוג'י בדתות יפן, נשמרו עליו מקדשים וטוריאי רבים. בנוסף, לאורך השנים, במיוחד בשנות ה-40 של המאה ה-20, הופיעו כתות ששמו את ההר במרכז הפולחן הדתי שלהן.
הר פוג'י באמנות יפן.
בגלל מעמדו המיוחד של הר פוג'י וצורתו הסימטרית היפהפייה, הוא מופיע ביצירות אמנות רבות, כאשר המוקדמת ביניהם היא ציור על נייר מהמאה ה-9. הקשר המיוחד להר אופייני בייחוד לאמנים במאה ה-19 - למשל, צייר אוקיו-אה היפני המפורסם קצושיקה הוקוסאי הנציח את ההר בשתי סדרות ציורים: "36 מבטים על הר פוג'י", אשר זכתה לפרסום בינלאומי, ו-"100 מבטים על הר פוג'י". ההר מופיע גם בסדרת ציוריו "53 המראות של טוקאידו" של הצייר הירושיגה, אשר גם הקדיש להר שתי סדרות ציורים. הצייר אוטגאווה קוניושי צייר מספר תמונות של ההר, וכך גם מספר ציירים יפניים חשובים של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
יער אאוקיגהארה.
היער לרגלי הר פוג'י, בצדו המזרחי, נקרא אָאוֹקִיגַהָארַה (青木ヶ原), או ג'וּקאָי (樹海, ביפנית - "ים העצים"). לפי אגדות עממיות, ביער זה מתגוררים שדים, ורוחות רפאים. זהו מקום ההתאבדויות השני בעולם, אחרי גשר שער הזהב. מאז שנות ה-50, כ-500 בני אדם שמו קץ לחייהם ביער; כ-30 גופות נמצאות ביער כל שנה. בניסיון להתמודד עם התופעה, הרשויות המקומיות אף הציבו ביער שלטים, הקוראים למבקרים אשר הגיעו ליער להתאבד לשקול את החלטתם מחדש.
השראה.
על שמו של הר פוג'י קרויה סדרת אוניות מערכה יפניות שלקחו חלק במלחמת רוסיה יפן בשם אוניות המערכה מסדרת פוג'י. בסדרה נכללו שתי אוניות: פוג'י ויאשימה.
תרגום הקוראן לעברית
הקוראן, הספר המרכזי המקודש בדת האסלאם, תורגם לעברית מספר פעמים, החל מן המאה ה-19. כמעט כל התרגומים לעברית נעשו לצורך מחקר או השכלה כללית ולא לצורך לימוד דתי, למעט קטעים מן הקוראן שתורגמו בידי אנשי העדה האחמדית בחיפה במטרה להפיץ את אמונות האסלאם.
בימי הביניים.
היהודים שחיו בימי הביניים באימפריה המוסלמית הכירו היטב את הקוראן בנוסחו המקורי, הערבי. ידוע כי היו ספרי קוראן שנכתבו באותיות עבריות בידי יהודים, באופן דומה לשיטת הכתיבה של השפה הערבית היהודית. ידיעת הקוראן באה לידי ביטוי ביצירה היהודית הדתית והפילוסופית של ימי הביניים. עם זאת, לא ידוע על ניסיונות לתרגם את הקוראן לעברית, והיהודים שישבו בארצות לא-ערביות לא הכירו אותו.
בעת החדשה.
מן התקופה שקדמה למאה ה-19 ידועים שלושה תרגומים של הקוראן לעברית, אשר נשמרו בכתב יד ואף אחד מהם לא הודפס:
בעת החדשה המאוחרת.
תרגום צבי הרמן רקנדורף.
ב-1857 תרגם צבי הרמן רקנדורף את הקוראן לעברית מהנוסח הערבי. הוא השתמש בשפה מקראית כמקובל בתקופתו, ויש המוצאים את התרגום קשה לקריאה. רקנדורף ליווה את תרגומו בביאורים, חלקם ענייניים, אך חלקם מכילים ביקורת על הדת המוסלמית.
תרגום יוסף יואל ריבלין.
ב-1936 הושלם תרגום הקוראן לעברית מאת חוקר האסלאם יוסף יואל ריבלין. תרגום זה נחשב לנוסח עברי קלאסי של הקוראן, ובמשך שנים רבות בחרו רוב המצטטים מהקוראן בעברית לצטט מהתרגום הזה. התרגום נעשה בשפה מקראית, עם גלישות ללשון חז"ל, תוך שמירה על מאפיינים תחביריים מסוימים של השפה הערבית הספרותית. במלאכת התרגום היה מעורב חיים נחמן ביאליק, שהיה עורך ההוצאה לאור דביר (אם כי הוא נפטר בטרם הושלם התרגום). יש דעות סותרות לגבי חלקו של ביאליק בתרגום ריבלין. נאסר באסל כותב: "ביאליק, שהרבה להתערב במלאכת התרגום של ריבלין כדי לעשותו מליצי יותר, ערם בכך קשיים גם לפני הקורא הנבון". ראובן ריבלין, לעומתו, מספר על אביו: "את ביאליק המשורר העריץ כנביא העברית המתחדשת וכגאון הרוח, אך את ביאליק העורך ב'דביר' דחה אבא בכל תוקף כששלח לו מכלול הערות על תרגומו לקוראן". התרגום של ריבלין נחשב פשוט וקריא יותר מזה של רקנדורף, אולם העברית שלו נחשבת למיושנת.
תרגום אהרון בן שמש.
ב-1971 תרגם אהרון בן שמש את הקוראן מהנוסח הערבי, באופן שונה. הוא כלל בתרגום פרשנות שנחשבת מרחיקת-לכת לביטויים ופסוקים. למשל, את הביטוי بسم الله الرحمن الرحيم ("בסם אללה א (ל)רחמן א (ל)רחים"), פסוק שפותח כמעט כל סורה בקוראן, תרגם בן שמש ל:"בשם אללה הרחמן והאהוב". התרגום המקובל לביטוי זה הוא: "בשם אללה הרחמן והרחום". כדי להימנע ממה שנראה בעיניו ובעיני חוקרים אחרים ככפילות מיותרת, העדיף בן-שמש לתרגם את התואר "רחים" בהוראה סבילה של "אהוב", על סמך משמעות השורש רח"ם בארמית ( "רְחים" = "אהוב", והשוו למשל לביטוי "בדחילו ורחימו" = "ביראה ובאהבה"). ככלל, תרגומו של בן שמש נעשה תוך השוואות רבות לטקסטים יהודיים בעברית ובארמית, והוא כולל הערות שוליים רבות שמציגות פסוקים וביטויים דומים מן התנ"ך, המשנה, התלמוד ואגדות חז"ל. השפה שבה השתמש בן שמש היא עברית מודרנית שאינה שומרת על הסגנון והתחביר הערבי המקורי. מסיבה זו הוא נחשב קריא מאוד, בייחוד לדוברי עברית שאינם מכירים את הערבית הספרותית, ואינם מומחים באסלאם. עם זאת, חוקרי אסלאם רבים טוענים כי הפרשנות המשוקעת בתרגומו מטשטשת מחלוקות בנוגע לפירוש של פסוקים מסוימים, וכי התרגום אינו די מדויק.
תרגום אורי רובין.
תרגום נוסף, של חוקר האסלאם אורי רובין, נעשה מהנוסח הערבי ויצא לאור בשנת 2005. מהדורה חדשה, מעודכנת ומורחבת של תרגום זה הופיעה בדפוס בשנת 2016, בהוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב. רובין הוא חוקר של ההיסטוריה הטקסטואלית של הקוראן ושל המסורות אודות חייו של מוחמד. התרגום זכה לשבחים של עמיתיו של רובין, יוסף סדן (חוקר הספרות הערבית הקדומה) וששון סומך (חוקר הספרות הערבית המודרנית). מטרת התרגום, על פי רובין, היא ליצור נוסח קריא, שאינו מחייב היכרות מוקדמת עם השפה הערבית הספרותית, ואינו כתוב בשפה מליצית מדי, אך עם זאת מעביר את הטקסט הערבי בצורה מדויקת ככל האפשר.