ג'מבורי באוויר.
Jamboree on the Air, הידוע בראשי התיבות JOTA, הוא פעילות צופית בינלאומית המתקיימת מדי שנה בסוף השבוע השלישי של חודש אוקטובר. האירוע התקיים לראשונה בחגיגות היובל לתנועת הצופים בשנת 1957, ותוכנן על ידי צופים חובבי רדיו עם סימן הקריאה G3BHK.
חובבי רדיו מכל רחבי העולם משתתפים באירוע ביחד עם 500,000 צופים וצופות במטרה ללמוד אודות גלי רדיו ולתקשר עם צופים ממדינות שונות באמצעות מכשירי רדיו ומאז שנת 2004, גם באמצעות Echolink מבוסס VOIP.
צופים וצופות נוהגים לשלוח אישורים אלקטרוניים או מנייר הידועים בתור "QSL cards" (או "eQSL" כאשר הם נשלחים אלקטרונית) כדי לספק יותר מידע אודות צופים במדינות שונות מסביב לעולם.
האירוע מאורגן מדי שנה על ידי ארגון הצופים העולמי.
ג'מבורי באינטרנט.
"Jamboree on the Internet", הידוע בראשי התיבות JOTI, הוא פעילות צופית בינלאומית המתקיימת מדי שנה בסוף השבוע השלישי של חודש אוקטובר, במקביל לג'מבורי באוויר. המשתתפים מתקשרים עם צופים ממדינות שונות דרך רשת האינטרנט. דרכי התקשורת הבולטות ביותר כוללות את ה- ScoutLink (המתבסס על רשת ה-IRC), דואר אלקטרוני ו- VoIP. האירוע מאפשר לצופים מכל העולם ללמוד אחד על השני, לדבר על נושאים המעסיקים אותם ולייצר שיתופי פעולה שונים. כמו הג'מבורי באוויר, הג'מבורי באינטרנט הוא אירוע רשמי של ארגון הצופים העולמי.
כינוסים נוספים של תנועת הצופים.
עם לידתו של מושג הג'מבורי, החלו להתקיים מפגשים גדולים אחרים המאורגנים גם הם על ידי ארגוני צופים לאומיים או בינלאומיים, המיועדים לקבוצה מסוימת של צופים. דוגמאות למפגשים גדולים אלה כוללות:
דן דוד
דן דוד (23 במאי 1929 - 6 בספטמבר 2011) היה איש עסקים ונדבן יהודי, מייסד פרס דן דוד.
קורות חייו.
תחילת דרכו.
נולד בשם דן גולדנטל כבן יחיד לאלפרד, מהנדס במקצועו, ואליסה (ליזי), דוקטור לפילוסופיה בבוקרשט שברומניה. אביו הגיע לרומניה משווייץ. לטענתו, את החוש העסקי קיבל מסבתו ובגיל 10 יצא עם נהגו של אביו, קנה סיגריות בזול בכפרים ומכרן ביוקר במרכז העיר. בגיל 14 למד לכרוך ספרים ומכר ספרים משומשים לאחר שכרך אותם מחדש.
הוא החל את לימודיו בבית ספר ממלכתי, אולם בשנת 1941, עם הצטרפות רומניה ללחימה לצד גרמניה, הוצא משם בגלל היותו יהודי וגם אביו פוטר ממשרתו. הוא עזר לכלכלת הבית במתן שיעורים פרטיים במתמטיקה.
בשנת 1944 הצטרף לתנועת הנוער הציוני עם חבריו.
דוד סיים את בית הספר התיכון היהודי בבוקרשט. לאחר מכן נשלח לארגן קן חדש של הנוער הציוני בעיר בקאו.
בסוף 1947 היה מעורב בארגון העלייה לארץ ישראל.
בתחילת שנת 1949 נישא לדורותיאה (שהכיר בקיץ 1946) והחל בלימודי כלכלה באוניברסיטת בוקרשט.
במהלך לימודיו עלו רעייתו והוריה לישראל. אף על פי שדוד ניסה לבקש אשרת יציאה ולעלות גם הוא, הוא סורב בכל פעם על ידי השלטונות. לבסוף התגרשו השניים בעקבות בקשתה של דורותיאה.
לאחר שסיים לימודיו עבד כצלם עיתונות. כאשר הגיש בקשה לצאת מרומניה לסיקור אירוע ספורטיבי במערב גרמניה
נעצר על ידי הסקוריטטה ונחקר במשך שבוע על פעילותו הציונית.
לאחר מכן פוטר מעבודתו בהוראת השירות החשאי. הוא מצא משרה בעיתון אחר, שם הכיר עיתונאית אוסטרית בשם מיה פישר ונישא לה ב-1955.
בשנת 1958 הגיש בקשה לצאת את רומניה לצורך איחוד משפחות עם קרוביו בצרפת.
בשנת 1960 קיבל אישור יציאה ועזב עם רעייתו, אמו ושתי הסבתות את רומניה לפריז (אביו נפטר עוד ברומניה). בפריז ראה תאי צילום וגילה שתאים מודרניים יותר מיוצרים בבריטניה. משם עלו באוגוסט אותה שנה לישראל בספינה תיאודור הרצל.
בישראל שינה את שם משפחתו ל"דוד", כשם המשפחה של אבי סבו.
הצלחה עסקית.
בשנת 1961 החליט לעבור לצד העסקי של הצילום. הוא קיבל הלוואה בת 200,000 דולר מיהודי צרפתי ויצא באוניה לחברת "פוטו-מי אינטרנשיונל" בבריטניה. מן החברה רכש תא צילום אחד וזיכיון בלעדי לתפעולו בישראל.
בעקבות ההצלחה הראשונית, רכש תאים נוספים ותוך זמן קצר רכש גם את זיכיון ההפצה באיטליה, שם השתקע עם רעייתו ושם הקים את חברת Dedem Automatica. לאחר כשנה רכש את זיכיון ההפצה בספרד, ובשנת 1968 הצליח לרכוש את הזיכיון להפצת תאי הצילום ביפן. לטענתו, מבחינה כלכלית, הזיכיון ביפן היה ההצלחה הכי גדולה שלו.
הקים את חברת "פומט" לצילום אוטומטי עצמי של תמונות, ממנה עשה את הונו. ב-1962 נכנס לשותפות עם חברת "פוטו-מי אינטרנשיונל" והיו בבעלותו עשרים אחוזים מהחברה, החברה נסחרת בבורסה של לונדון. החברה מפעילה כיום 27,000 תאי צילום אוטומטיים ברחבי העולם. דן דוד המציא פטנטים רבים בתחום הצילום והצבע.
בשנת 1978 נפטרה אשתו במפתיע במהלך חופשה משותפת.
דוד הכיר את רעייתו השלישית, השחקנית גבריאלה לבית פליישמן, אצל מוסקו אלקלעי ורעייתו, רודיקה, שהייתה הסוכנת של פליישמן. השניים נישאו ב-1979 ונולד להם בן משותף, אריאל.
בין השנים 1983 עד 1987 ניהל את חברת ההשקעות "פוטו-מי פיננשל סרוויסס". בשנת 1997 נכנס לשותפות בקרן הגידור GLG, בעקבות המלצה של מייסד הקרן, נועם גוטסמן. מאוחר יותר שימש שם כחבר הדירקטוריון.
נדבנות.
בתחילת שנות ה-90 תרם להקמת בניין דן דוד בקמפוס אוניברסיטת תל אביב. בנוסף, הקים קרנות למלגות עבור תלמידי הפקולטה לניהול.
בשנת 2000 הקים את "קרן דן דוד" אשר לה הון של מאה מיליון דולר. סכום כסף זה משמש מאז להענקת שלושה פרסים מדי שנה (פרסי דן דוד), כאשר שוויו של כל אחד מהשלושה הוא מיליון דולר.
דן דוד נפטר בלונדון בגיל 82, ונטמן בבית הקברות בכפר שמריהו. הותיר אחריו את רעייתו ובנו.
לונדון תחתית
אבנר זיו
אבנר זיו (1930 - נובמבר 2011) היה פרופסור בחוג לפסיכולוגיה ובבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, מאבות חקר ההומור בפסיכולוגיה.
חייו ופועלו.
עשה דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת סורבון שבפריז. למד באותו בית חולים שפרויד למד בו משארקו, אחד ממוריו היה ז'אן פיאז'ה. בד בבד למד ב"מכון הפסיכולוגי".
בשובו ארצה החל לעבוד במרכז לפסיכולוגיה חינוכית בראשון לציון. אחר כך נעשה מנהל המרכז לפסיכולוגיה חינוכית בתל אביב. ב-1969 החל ללמד פסיכולוגיה חברתית בבית הספר לחינוך שבאוניברסיטת תל אביב. נבחר לנשיא התאחדות הפסיכולוגים החינוכיים הישראלים, מנהל תוכנית לתואר שני בייעוץ, ויושב ראש החוג למדעי החינוך.
אבנר זיו היה חבר מייסד של "החברה הבינלאומית לחקר הקבוצות". הארגון מנהל קבוצות תרפיה רבות כמו גם תהליכי דינמיקה קבוצתית. כיהן כיושב ראש משותף של הקבוצה ביחד עם דוקטור ז'אק דניו בפריז למשך חמש שנים.
הוא היה יושב ראש משותף, יחד עם פרופסור נח מילגרם, של הקונגרס הבינלאומי הראשון ללחץ במהלך מלחמה ושלום, שנערך באוניברסיטת תל אביב ב-1981
היה יושב ראש הכנס הבינלאומי הרביעי להומור שנערך בשנת 1984 בתל אביב, ויושב ראש שלושה כנסים בינלאומיים להומור יהודי: ב-1984 באוניברסיטת תל אביב, ב-1986 בבית הספר החדש למחקר החברה בניו יורק וב-1989 באוניברסיטת תל אביב.
שימש כחבר מערכת בכתבי העת: "כתב עת בינלאומי לפיתוח הייעוץ", "הומור: כתב עת בינלאומי לחקר ההומור", ו"כתב העת הבינלאומי של תורת הפסיכולוגיה".
ספריו תורגמו למספר שפות ביניהן איטלקית, ספרדית, פורטוגזית ויפנית.
בשנת 1988 קיבל פרס בינלאומי ראשון על תרומתו למחקר ההומור ושימוש בתרפיה מטעם החברה האמריקאית להומור ופסיכותרפיה.
נפטר בנובמבר 2011.
חקר ההומור.
לפני מלחמת ששת הימים כשהסורים הפגיזו את הקיבוצים והמושבים בגליל, נהפכו במקומות רבים המקלטים למקומות מגורים וכן שימשו כחדרי לימודים עבור הילדים. באותה תקופה נושאי מחקרו של אבנר זיו היו חרדה וסטרס והוא נשלח כחלק מצוות של פסיכולוגים על מנת למצוא דרך להקל על המתח בו היו שרויים הילדים. הם שוחחו עם ההורים, המורים, הילדים, העבירו מבחנים פסיכולוגיים וערכו תוכניות לטיפול במצבי החרדה. במהלך ניתוח ממצאי מחקרם הם הבחינו בכך שהיו שני קיבוצים בהם רמת החרדה הייתה נמוכה באופן משמעותי משל המקומות האחרים אותם בדקו. ניתוח התוצאות לא הניב כל ממצא.
כשחזרו לאותם קיבוצים הם הבחינו בתופעה שאחד האסיסטנטים כינה אותה מגנט. מגנט זה ילד בגיל שתים עשרה או שלוש עשרה שבכל פעם שהיה מצב של מתח או הפגזה הוא פעל כמגנט, כלומר הוא משך כעשרים ילדים במעגל סגור סביבו כשהוא במרכז. הילד לא הצחיק את הילדים על ידי סיפור בדיחות, כי אם באמצעות הומור. לבדיחות קורא אבנר זיו הומור בקונסרבים: דבר ישן שישנו ומדי פעם מישהו מוציא את זה. כל אחד שמספר בדיחה מוציא מהקופסה של הקונסרבים שלו בדיחה. הומור לעומת זאת, הוא משהו אחר, הומור זה לראות את מה שכולם רואים ולהתבונן בזה מזווית אחרת, בלתי צפויה ומצחיקה. המגנט סיפר דברים ששייכים להווי של אותו הקיבוץ בצורה אחרת, הפסיכולוגים שלא היו מחוברים לאותו הווי והדבר לא הצחיק אותם, כששאלו את הילדים אמרו להם הללו שכשמישהו מצחיק אותם הם פחות פוחדים.
כששב אבנר זיו לספריית האוניברסיטה גילה שלא הייתה שום ספרות מחקרית על הקשר בין הומור לחרדה, מי שכתב בנושא היו פילוסופים. ואז החל במחקר ההומור. ישנם שני סוגים של הומור: האחד זה הנאה מהומור והשני זה יצירת הומור. יש אנשים שנהנים מהומור במידה זו או אחרת, אבל לא יוצרים הומור; הם משתמשים לעיתים בהומור בקונסרבים, דהיינו מספרים בדיחות. אבל אילו שיוצרים הומור רואים ויוצרים קשרים חדשים מהאלמנטים הקיימים. שזו גם ההגדרה של יצירתיות. אבנר זיו בנה כלים והרכיב ושאלונים למדידת הומור. ובחן את הקשרים בין הומור לחרדה, הומור ולמידה, הומור וטיפול ועוד.