באותה תקופה לא היה מנגנון גיוס מסודר, וגם לא הייתה שיטה מסודרת לאימון מלחים חדשים. הרעיון של הצטרפות מסודרת לצי, מרצון, לא עלה כלל על הדעת. בעת מלחמה, כשהתעורר הצורך לאייש במלואו את הצי המלכותי - סדר גודל של למעלה מ-120,000 איש - נוצר קושי חמור. הקושי נבע פשוט ממספרם המצומצם של המלחים הזמינים, וכאמור, לא היה מנגנון אימון שיכשיר מלחים חדשים. על המלחים הקיימים התחרו שלושה גופים: צי המלחמה, צי הסוחר, וספינות שודדי הים שפעלו ברישיון (privateer); יש מי שטוען שהבעיה העיקרית הייתה בתנאי החיים הקשים של המלחים, אך הדבר אינו נכון. תנאי החיים של המלחים היו אמנם קשים ומאוד לא נוחים במושגי המאה ה-21, אך במושגי המאה ה-18 היו אלו תנאים סבירים בהחלט, ואף טובים במידה מסוימת מהתנאים בחוף (אם כי השכר היה קצת יותר נמוך). מכאן שהבעיה לא הייתה בתנאים, אלא בזמינות כוח האדם.
המלחים שהיו בצי היו משלוש קבוצות. ראשית, היו מתנדבים, אנשים שפנו מרצונם לשירות בצי. מתנדבים קיבלו מעין מענק הצטרפות לצי, מענק שהיה בעל ערך למי שהיה זקוק לו מאד; רבים מהמתנדבים לא הבינו שממענק זה מנוכה עלות הערסל שלהם, המדים, ועוד מספר פריטים. גורם חשוב להתנדבות היה הרצון להימלט מצרות בחוף: אנשים שנחשדו בפשעים קטנים, כמו אי-החזר חובות, וכדומה, היו יכולים למצוא מקלט בטוח על גבי ספינות הצי. הצי הבריטי סירב להסגיר בעלי חוב שחובם היה קטן מ-20 ליש"ט.
הקבוצה השנייה, שהייתה הקבוצה העיקרית הייתה קבוצת המלחים שגויסו בעל כורחם (pressed men). החוק הבריטי קבע שניתן לגייס לצי, בעל כורחו, כל מלח שגילו מ-18 עד 55; שתי הגדרות (הגדרת "מלח" והגדרת הגיל) שזכו לפירוש נרחב למדי. הצי הציב קצינים בכל נמל, ואלו אספו חוליות של אנשי זרוע מקומיים שסרקו את הנמלים ואת ערי הנמל בחיפוש אחרי מלחים.
תהליך הגיוס בכוח נתפס בפולקלור הבריטי כמהלך שבו נחטפו אנשים תמימים מבתיהם. בפועל היו רוב המגויסים בעל כורחם מלחים בצי הסוחר, שחיפשו את העסקה הטובה ביותר מבחינתם; היו לא מעט מלחים שערקו מן הצי אל צי הסוחר, וגם בכיוון הפוך. מבחינה סטטיסטית אירעו רוב העריקות ב-18 החודשים הראשונים של השירות; לאחר תקופה כזו כבר לא היה משתלם כלכלית למלח לערוק.
קבוצה השלישית של מתגייסים היו אנשים שנשלחו כמכסה (quota) שהוטלה על כל מחוז בבריטניה. המחוזות השונים היו אמורים לספק מספר מסוים של אנשים לטובת הצי. בפועל, נשלחו בדרך כלל פושעים ואסירים; לאסירים הייתה העסקה משתלמת, שכן אף על פי שסיכנו את חייהם והעמידו עצמם תחת עולה של משמעת חמורה, הרי שבדרך זו היו יכולים להימלט מעונשם ואף לזכות בפנסיה ממשלתית בסוף השירות (תאורטית לפחות; לעיתים קרובות לא שולם שכרם של המלחים במועד, וגם לא במלואו, אם בכלל).
המלחים דורגו בשתי דרגות: מלח מן השורה (ordinary seaman) ומלח מקצועי, או מיומן (able seaman). מלח עלה בדרגה לאחר שירות של כשנתיים, אך היה יכול לאבד אותה בגין עבירות משמעת שונות.
משמעת.
המשמעת על סיפון אוניות הקו, כבכל הצי הבריטי, הייתה קשוחה מאוד, וכללה לעיתים קרובות ענישה גופנית. אולם, המשמעת הנוקשה לא הייתה יוצאת דופן; מערכת המשפט של אותה תקופה לא הכירה כלל מושגים אחרים של ענישה, ועונשי תלייה ניתנו לעיתים קרובות, על עבירות קלות מאוד בעיני בן דורנו.
בים ניתן עונש מוות, בתלייה, על מרד, בגידה או עריקה. עונש מוות ניתן גם על מעשה סדום, אולם נרשמו מקרים בודדים בלבד של הוצאה להורג מסיבה זו. הוצאה להורג הייתה יכולה להתבצע רק לאחר משפט צבאי בבית דין צבאי שהיה מורכב מחמישה קפטנים. קפטן לא יכול היה להוציא להורג על דעת עצמו, ולפיכך התבצעו רוב ההוצאות להורג רק כאשר היו מספר אוניות ביחד, בדרך כלל בשייטת או פלגה. ההוצאה להורג התבצעה עם עלות השחר, על אחד מתרני האונייה (התלייה התבצעה מקצה אחד ממוטות הרוחב של התרנים, yardarm). כל צוות האונייה היה מתייצב לצפות בהוצאה להורג, וסירות מלאות במלחים מספינות אחרות היו מגיעות לצפות בהוצאה להורג גם הן, כדי לראות את העונש וגם כדי למנוע מרידה בין מלחי האונייה שבה התבצעה התלייה.
עונשים אחרים כללו בעיקר עונשי מלקות. למש"קי המשמעת היו מקלות שבהם היו מכים מלחים שעברו עבירות קלות, כמו איחור קל במילוי פקודה. על עבירות חמורות יותר היה המלח מולקה בשוט שיוצר מחבל, שנפרם. שוט זה נקרא בפי המלחים "החתול בעל תשעת הזנבות" (cat o' nine tails). המלח העבריין היה זה שבדרך כלל פרם את החבל והכין לעצמו את השוט. את המלקות נתנו מש"קי המשמעת (Bousun's Mate), בנוכחות כל צוות האונייה. כעיקרון, לקפטן היה מותר להורות על עונש של עד 12 מלקות ללא משפט צבאי מסודר, אך עונשים כבדים בהרבה היו נפוצים מאוד. במקרים חמורים של מרידה או הפרת משמעת חמורה מאוד (כמו הכאת קצין או מש"ק) היה בית דין צבאי יכול להורות על עונש שנקרא "הלקאה בכל הצי" (flogging around the fleet). העבריין היה נענש ב-500 מלקות, עונש שהיה למעשה עונש מוות.
למרות החומרה שבעונש לא התלוננו המלחים על תנאי המשמעת, אדרבא: בעת המרידות הגדולות שהיו בצי הבריטי, בנור (nore) ובספיטהד (spithead) ב-1797 השתמשו הצוותים המורדים עצמם בעונשי מלקות כלפי מלחים סוררים.
קצינים ודרגות.
קצינים באוניות החלו את שירותם כנערים (הוריישו נלסון החל את שירותו כנער בן 12). גם במקרה זה לא היה מנגנון איתור וגיוס מסודר. הנערים התקבלו לשירות כטובה אישית של הקפטיין לידיד, הודות להשפעה של קרוב בעל השפעה, ואף כתמורה לחוב שנמחק. לאחר לפחות שש שנות שירות, מתוכן לפחות שנתיים של הכשרה כפרח קצונה (midshipman), יכול היה הקצין הצעיר לגשת לבחינות ההסמכה לקצונה.
הקצינים באוניות היו כולם בעלי דרגת לפטננט. אין להשוות דרגה זו לדרגה המודרנית, המקבילה לדרגת סגן בצה"ל; ההשוואה הנכונה היא לתפקידי קצין ראשון, שני, וכן הלאה, בספינות צי הסוחר כיום. בספינת קו היו חמישה קצינים כאלו, כאשר הקצין הראשון היה סגנו של הקפטן ולמעשה ניהל את כל ענייני הספינה בשיגרה; דרגתו מקבילה כיום לדרגת רב-סרן בערך.
התפקיד המשמעותי והמהותי ביותר בספינה היה תפקיד הקפטן. מפקדי ספינות מלחמה קטנות יחסית (דרג ששי ומטה) היו בדרגת קומנדר, שהייתה דרגה אחת לפני הדרגה הנכספת, קפטן, אם כי כלל לא היה מובטח שקומנדר יהפוך לקפטן. לעיתים לא נדירות הפכה דרגה זו לתחנה הסופית בקריירה של קצין.
דרגת קפטן בצי הבריטי נקראה גם post captain, כלומר קפטן רשום - מי שדרגתו נרשמה באדמירליות ופורסמה ברשומות הצי.
התקדמותו של קצין מדרגה לדרגה הייתה תלויה בהשפעה של הפטרון שעמד מאחוריו. לא היה מנגנון קידום מסודר; קצין שהפטרון שלו נפטר או איבד מהשפעתו היה עלול לאבד את סיכויו להתקדם. בעיניו של המתבונן מן המאה ה-21 נראית שיטה זו מושחתת ולכל הפחות לא יעילה, ואכן היו בה חסרונות רבים. עם זאת, מכיוון שהפטרון נשפט גם לפי ערכם של נתמכיו, היו הפטרונים עושים מאמץ מסוים להקפיד על רמתם של מי שקידמו.
כאמור, השפעת הפטרונים הייתה חשובה מאוד, אך ניתן היה להתקדם גם בזכות הצטיינות בקרב; זו הייתה דרך פחות מצויה.
לאחר שקצין הגיע לדרגת קפטן, היה מסלול הקידום שלו פונקציה של הוותק שלו כמפקד. האדמירליות עיכבה, אמנם, את קידומם של קצינים לא יעילים, אך באופן כללי הגורם הקובע היה, כאמור, הוותק. גם במקרה זה, דרגת הקפטן לא הייתה אחידה; קפטן של ספינת קו מן הדרג הרביעי היה זוטר יחסית לקפטן של ספינת קו מן הדרג השני. לא הייתה לכך עדות בסימני הדרגה של הקפטן (למעט הבדל קל בין קפטן בעל פחות משלוש שנות ותק וקפטן עם ותק מעל שלוש שנים), אך הקפטנים הכירו היטב את רשימת המפקדים, וכל אחד ידע את מקומו בסולם הוותק של כלל הצי.
ההחלטה על קידומם של קצינים הייתה בידי האדמירליות בלונדון, אך לאדמירלים הייתה השפעה על הקידום; לאדמירלים במקומות מרוחקים הייתה השפעה כמעט מוחלטת על הצי בפיקודם. הכוח להשפיע על קידום היה אחד ממקורות הכוח החשובים של האדמירלים.
כאמור, לאחר קבלת דרגת הקפטן היה מסלול הקידום פונקציה של וותק בלבד. קפטן ותיק ומנוסה עשוי היה לקבל מינוי כקומודור (commodore), מפקד פלגת אוניות שהיא חלק מהשייטת העיקרית. קומודור מקביל בערך לתת-אלוף, בריגדיר גנרל, אך זה היה בעיקר תפקיד ולא דרגה. גם המינוי לדרגת אדמירל היה פונקציה של ותק; אם הקפטן היה חי מספיק זמן, מובטח לו שבסופו של דבר יהיה אדמירל. האדמירל הניף דגל על ספינתו, שסימן אותו כבעל דרגה כזו; מכאן הכינוי באנגלית "דרגת דגל" (flag rank) שבאה לתאר אדמירל.
תפקידים ואנשים באוניית הקו.
הקפטיין היה מפקד הספינה. הקצין הראשון היה סגנו, והיה אחראי על ניהול הספינה בעת שגרה. תחתיו בסולם הפיקוד היו קצינים נוספים, עד חמישה. כולם היו בדרגת liutenant, כאמור לעיל. כפי שתואר, הקצינים הזוטרים היו בדרגת midshipman, והם היו למעשה קצינים מתלמדים. אצל כולם נקבעה הבכירות לפי הוותק בדרגה.
מעבר לקצינים אלו, היו על הספינה כמה בעלי תפקידים, שלא היו קצינים אלא בעלי מעין רישיון, warrant - מעין מפקדים שאינם קצינים, אם כי בכירים יותר ממש"קים בצבא כיום. הבכיר ביניהם היה האחראי על ההשטה, sailing master, שהיה הסמכות הבכירה ביותר באונייה, אחרי הקפטיין, בנושאי ניווט ושיט; בין שאר בעלי תפקידים אלו יש למנות את רופא האונייה, הכומר, הכלכל (pursur), שהיה אחראי על ניהול האספקה שנשאה האונייה, נגר הספינה, התותחן (שהיה אחראי על אחזקת התותחים והתחמושת, אך לא לירי עצמו), האחראי על המשמעת והענישה, אחראי על המפרשים, ועוד.