דבורי הדבש (שם מדעי: "Apis") הן סוג של דבורים חברתיות במשפחת הדבוריים, המונה שבעה מינים. הסוג מאופיין בייצור ואחסון של דבש, ובהקמת מושבות רב-שנתיות בתוך קן שעווה המכונה כוורת. מרבית מיני הסוג נפוצים באזור דרום-מזרח ודרום-מרכז אסיה. אחד המינים, דבורת-הדבש האירופית, התפשט באופן טבעי ברחבי העולם הישן (אסיה, אפריקה ואירופה), ובמאות השנים האחרונות הופץ על ידי האדם למרבית האזורים הממוזגים והטרופיים ברחבי כל העולם. רוב המינים בסוג נוצלו על ידי השבטים והתרבויות המקומיות לצורך הפקת דבש ושעווה. שניים מהם, דבורת-הדבש האירופית ודבורת-הדבש האסייתית, בויתו על ידי גידולם בתוך כוורות מעשה ידי אדם.
מחזור החיים.
הכוורת כוללת בדרך כלל מלכה אחת, שהיא הנקבה הפוריה; זכרים פוריים שמופיעים באופן עונתי, ומספרם יכול להגיע לכמה אלפים; ועשרות אלפי פועלות עקרות. הכוורת במינים הקדומים יותר של הסוג היא חלה יחידה הבנויה על מצע חשוף, כגון קיר או ענף עץ. במינים המתקדמים יותר, הכוורת מכילה מספר חלות, ובנויה בחלל מוסתר כגון גזע עץ חלול או נקיק סלע.
הפועלות מפיקות שעווה מבלוטות מיוחדות, ובונות ממנה את החלה, הבנויה תאים תאים בצורת משושים. חלק מהתאים מיועד לגידול הצאצאים, ובהם המלכה מטילה ביצה אחת בכל תא. המלכה יכולה להפרות את הביצה או לא, בהתאם לסוג התא בו היא מטילה. ביצים שלא הופרו יתפתחו לזכרים האפלואידים, ואילו ביצים מופרות יתפתחו לפועלות או מלכות דיפלואידיות. הזחלים הצעירים מואכלים במזון מלכות המיוצר על ידי הפועלות, ובשלב מאוחר יותר בדבש ואבקה. זחלים שיתפתחו למלכות מואכלים במזון מלכות עד התגלמותם.
פועלות צעירות עוסקות בניקוי הכוורת והאכלת הזחלים. כשבלוטות מזון המלכות שלהן מתחילות להתנוון, הן עוברות לעסוק בבניית תאי השעווה. בהמשך הן נוטלות על עצמן פעולות נוספות, כגון קבלת צוף ואבקה מהפועלות המשחרות, והגנה על הכוורת. הפועלות המבוגרות ביותר עוסקות באיסוף צוף ואבקה מחוץ לכוורת.
הפועלות משתפות פעולה לצורך מציאת מזון, ומשתמשות בדפוס של "ריקוד" על מנת להעביר ביניהן מידע אודות משאבי שיחור מחוץ לכוורת. אופן הריקוד משתנה בין מינים שונים, אך קיים בכולם לפחות ברמה בסיסית.
מלכות צעירות יוצאות למעופי כלולות מחוץ לכוורת באזור בו מרוכזים הזכרים, ומזדווגות בדרך כלל עם מספר זכרים, במהלך מספר מעופי כלולות. הן אינן מזדווגות עם זכרים מהכוורת בה בקעו. הזכרים מתים במהלך ההזדווגות. לאחר ההזדווגות, הזרע נאגר בגוף המלכה בתוך איברי אגירה מיוחדים המכונים ספרמטקות (spermatheca), ומלכה שהזדווגה יכולה להטיל ביצים מופרות ולא מופרות, לפי הצורך.
מושבה חדשה של דבורי דבש אינה מיוסדת על ידי נקבה מייסדת, אלא על ידי נחיל, הכולל מלכה שהזדווגה ומספר גדול של פועלות. הנחיל עף בבת אחת לאתר קינון חדש שנבחר מראש על ידי פועלות מרגלות, ושמידע אודות מיקומו מועבר בין הפועלות על ידי צורה מיוחדת של ריקוד. ברגע שהנחיל הגיע לאתר הקינון הנבחר, הפועלות מייד מתחילות בבניית החלה ובגידול דור פועלות חדש. דגם זה של ייסוד קן חדש אינו קיים באף סוג אחר של דבורים, אך הוא מופיע במספר קבוצות של צרעות. בדבורים חסרות-עוקץ (השבט Meliponini במשפחת הדבוריים) קיים דגם דומה, אך בו הקן מיוסד ללא נוכחות המלכה, שמגיעה אליו בשלב מאוחר יותר.
מיני הסוג.
בסוג דבורת-הדבש שבעה מינים, בשלושה תתי-סוגים:
ראול טייטלבאום
ישראל-ראול טייטלבאום (בסרבו-קרואטית: Raul Teitelbaum; נולד ב-13 בדצמבר 1931) הוא עיתונאי, ניצול שואה, חוקר שואה ואיש שמאל ישראלי.
קורות חיים.
נולד בעיירה פריזרן במחוז קוסובו ליד הגבול עם אלבניה. אביו יוסף למד רפואה בווינה שירת בצבא האוסטרי במלחמת העולם הראשונה וזכה לתעודת הצטיינות אבל לאחר המלחמה לא הורשה לטפל באוכלוסייה דוברת גרמנית ולכן הגיע לקוסובו. בהיותו חובב שח מט קרא לבנו יחידו ראול על שם אלוף העולם בשחמט חוסה ראול קפבלנקה.
הם היו משפחה בודדת של שלושה יהודים בפריזרן. כשכבשו הגרמנים את הבלקן ב-1941 נמסרו אלבניה וחבל קוסובו לשלטון הצבאי של איטליה הפשיסטית. האיטלקים כלאו את הרופא במחנה מעצר באלבניה אבל בני המשפחה הורשו להיות בקשר אתו. כאשר איטליה פרשה מהמלחמה הפרטיזנים האלבנים כבשו את מחנה המעצר ושיחררו את הכלואים. המשפחה התאחדה והם חזרו לפריזרן. הגרמנים השתלטו על האזור וכעבור זמן קצר הם גורשו מביתם בצעקות Raus!.
הם הובלו למחנה סיימישטה בפאתי בלגרד שזמן קצר לפני כן נרצחו בו אלפי יהודים מבלגרד והסביבה במשאיות גז. לאחר שישה שבועות הם הובלו משם בקרונות משא, לברגן-בלזן. שם הם חוו רעב, כינים וטיפוס. מפקד המחנה יוזף קרמר הפסיק כליל את אספקת המזון לאסירים במחנה.
לפני שחרור המחנה על ידי הבריטים הועברה משפחת טייטלבאום ועוד אלפי אסירים לרכבת שנסעה לכיוון מרכז גרמניה, נעצרה לפני גשר מפוצץ וב-23 באפריל 1945 ברחו השומרים הגרמנים והופיעו פרשים רוסים שחילצו אותם ("הרכבת האבודה"). אביו מת מספר ימים לאחר מכן. ראול ואמו נדדו ברחבי אירופה והגיעו לפריזרן. ראול חידש את לימודיו ואחרי שלוש שנים הם עברו לבלגרד שם למד ב"גימנסיה הראשונה" והיה פעיל בארגון הנוער הקומוניסטי. בלחץ אמו שהיו לה קרובי משפחה בישראל, הם עלו ארצה והגיעו לישראל ב-25 ביולי 1949.
טייטלבאום התגייס לחיל התותחנים עבר קורס קצינים ושירת במילואים כסמג"ד גדוד נ"מ בדרגת רב-סרן. לדבריו היה הקומוניסט בעל הדרגה הגבוהה ביותר בצה"ל. לאחר השחרור מצה"ל למד היסטוריה וכלכלה באוניברסיטה העברית.
פעילות עיתונאית.
טייטלבאום עבד 12 שנים בעיתון קול העם של מק"י תחילה ככתב זוטר ומפיץ את העיתון ואחר כך ככתב כלכלי ופרשן בכנסת. כן שימש ככתב של מספר עיתונים בבלגרד עד ניתוק היחסים הדיפלומטים לאחר מלחמת ששת הימים.
כשהעיתון עמד לפני סגירה עם ירידת כוחה של מק"י עבר לידיעות אחרונות והיה במשך כ-30 שנה כתב כלכלי של העיתון בירושלים. הוא פרסם מאות מאמרים, תחקירים ומסות בנושאים כלכליים, חברתיים, ופוליטיים והופיע גם ברדיו כפרשן כלכלי בתוכניתו של יצחק טישלר "על מספרים ואנשים – מגזין המשק והחברה". תפקידו האחרון בעיתון היה כתב העיתון בגרמניה. הוא פרסם ראיון עם טרודל יונגה מזכירתו של היטלר, ריאיון עם ריקרדו אייכמן בנו של אדולף אייכמן, ריאיון עם נינו של ביסמרק ועוד.
לאחר צאתו לגמלאות מידיעות אחרונות החל לפרסם מאמרים ופרשנות בעיתון גלובס. הוא כיהן כיושב ראש ועדת האתיקה של אגודת העיתונאים.
הוא פרסם מספר ספרים בנושא השואה העוסקים בתרומת היהודים לפרטיזנים בבלקן ובשערוריית הפיצויים לניצולי השואה.
פעילות פוליטית.
כבר בראשית דרכו בישראל נרשם למפלגה הקומוניסטית - מק"י והיה פעיל בהתאחדות הסטודנטים מטעמה. אנשי המפלגה קבלו אותו בחשדנות כי היה "נגוע" בטיטואיזם וגם שירת בצה"ל. הוא היה נגד הסגידה לסטלין בייחוד שנודע לו על רצח הסופרים היהודים ומשפט הרופאים והיה קשור מאוד למשה סנה. ב-1968 נבחר ללשכת הוועד המרכזי של המפלגה ושימש גם כדוברו של סנה.
בבחירות 1969 הוצב במקום הרביעי ברשימת המפלגה, אחרי סנה, שמואל מיקוניס ואסתר וילנסקה. המפלגה זכתה במנדט אחד, סנה היה חבר כנסת עד למותו ב-1972 ושמואל מיקוניס החליף אותו.
טייטלבאום היה פעיל בייסוד מפלגת מוקד אך בבחירות לכנסת השמינית הם זכו במנדט אחד ומאיר פעיל נכנס לכנסת. ב-1977 ניהל את הקמפיין של מפלגת של"י שזכתה בשני מנדטים בלבד. לאחר זאת פרש מפעילות פוליטית.
ב-2016 הוא פרסם אוטוביוגרפיה. הוא גר בירושלים היה נשוי כ-60 שנה לעליזה שנפטרה במאי 2017, אב לשתי בנות, שלוש נכדות ונכד.
ב-2018 השיא משואה בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם.
שור ספירלי-קרן
תלחים
תלחים (בלועזית: פלוקס, נגזר מלטינית "fluxus" במשמעות "זרימה") בתחום המטלורגיה הוא חומר כימי הגורם לתגובת ניקוי, הנזלה, או טיהור. חומרי תלחים עשויים לשמש ליותר ממטרה בודדה בעת ובעונה אחת. תלחימים נמצאים בשימוש בתחום המטלורגיה, בתהליכי הפקת מתכת ובתהליכי הלחמת מתכת.
התלחימים הראשונים הידועים היו נתרן פחמתי, אשלג, פחם, קוק, בורקס, סיד, עופרת גופריתית, ומינרלים המכילים זרחן. עפרות ברזל שימשו אף הן כתלחים בהפקת נחושת. חומרי תלחים שונים אלה שימשו למטרות שונות, הבולטת ביותר הייתה מניעת חימצון פני השטח של מתכת מותכת, החומר אף שימש לספיגת סיגים לא טהורים לתוכו שאותם ניתן לרדד מעל פני המתכת הנוזלית.
כחומרי ניקוי חומרי תלחים מקלים על הלחמה וריתוך על ידי הסרת שכבת החמצון מן המתכות אותן מאחדים. חומרי תלחים נפוצים הם אמוניום כלוריד, או שרף, להלחמת בדיל; חומצה הידרוכלורית ואבץ כלורי להלחמת ברזל מגולוון (ומשטחים אחרים מצופי אבץ); בורקס להלחמה קשה (brazing) ולהלחמה תוך היתוך והכאה בפטיש על סדן.
בתהליך של היתוך, כלורידים אורגניים, פלואורידים, אבן גיר וחומרים אחרים משמשים כחומרי תלחים כאשר מוסיפים אותם לכבשן התכה לצורך טיהור המתכת מחומרים כימיים מזהמים כמו זרחן, וליצירת סיגים נוזליים בטמפרטורת ההיתוך של המתכת. הסיגים הם תערובת נוזלית של אפר, תלחים, ומזהמים אחרים. הורדת הצמיגות של הסיגים בטמפרטורת ההתכה של המתכת, מאפשרת להגביר את זרימת הסיגים בעת ההיתוך, זהו אף מקור שמם של חומרים אלה בתחום המטלורגיה. תלחימים משמשים גם בבתי יציקה להסרת מזהמים ממתכות לא ברזליות כגון אלומיניום, או להוספת שרידי יסודות רצויים כגון טיטניום.