גם כמה מעבודותיו של האמן כריסטו נחשבות כחלק מן התחום. בעבודות אלו, ביצע כריסטו פעולות של עטיפה וסימון של מקומות בטבע. פעולות סימון אלו, הדומות לפרויקטים עירוניים שביצע, הם חלק מתהליך אמנותי השם דגש על פעולת התקשורת הבין-אישית שבהכנת הפרויקטים המורכבים.
אחת מעבודות האדמה השאפתניות ביותר היא עבודתו של האמן ג'יימס טורל (James Turrell). טורל יצר בתוך אתר באריזונה שבארצות הברית עבודה בשם "Roden Crater". בעבודה, חצב טורל בתוך אדמת ההר והפך אותו לאתר של מצפה כוכבים נטול טכנולוגיה. עבודה דומה של טורל בשם "החלל הרואה" (1992) מוצגת בגן הפסלים של מוזיאון ישראל.
החוף
החוף (באנגלית: The Beach) הוא סרט מותחן ודרמה שיצא לאקרנים ב-2 בפברואר 2000 בארצות הברית ובבריטניה. הסרט, שבוים על ידי דני בויל, מבוסס על ספר מצליח באותו שם שנכתב על ידי אלכס גרלנד בשנת 1996.
במדינות שונות הצפייה בסרט הוגבלה לגיל 16 ומעלה מאחר שנכללו בתוכו קטעים רבים בהם נראים אנשים תחת השפעת סמים.
עלילת הסרט.
ריצ'רד, נער אמריקני, השואף להרפתקאות, יוצא למסע לעבר תאילנד. בבית מלון זול הוא מכיר אדם מוזר בשם דאפי, המכור לסמים. דאפי מוסר לריצ'רד מפה של אי מסתורי, היכן שצמח הגראס גדל בשפע. כמו כן, הוא מציין גם שבאותו האי מתגוררת קומונה של אנשים צעירים.
ריצ'רד, יחד עם פרנסואז ואטיין, בני זוג ממוצא צרפתי שהוא מכיר בדרך, מחליט להגיע בכל מחיר לאי המסתורי שתואר על ידי דאפי כ"גן עדן עלי האדמות". לאחר מסע מפרך, הם מגיעים ונקלטים אצל בני השבט המתגוררים שם. אך עד מהרה, תשוקתו של ריצ'רד לפרנסואז גוברת עליו והעניינים מסתבכים בגלל טעות שעשה ריצ'רד לפני יציאתם לדרך.
אתר הצילומים.
המקום בו צולם רוב הסרט הוא האי קו פי פי שבתאילנד, אומנם בספרו של אלכס גרלנד, עליו גם מבוסס הסרט, הכוונה הייתה לאי קו טאן
פסקול.
עם יציאת הסרט, יצא גם פסקול עם שירים שנכתבו במיוחד בשביל הסרט על ידי אמנים שונים כמו הלהקה Underworld, הזמר מובי, בלר, הלהקה הבריטית ניו אורדר ואחרים.
רשימת השירים:
Five Leaves Left
Five Leaves Left הוא אלבומו הראשון של המוזיקאי הבריטי ניק דרייק, שיצא לאור ב-1969. בדומה ל-Bryter Layter ובשונה מ-Pink Moon האלבום לא נוגן רק על ידי דרייק, אלא גם על ידי ההרכב הפולק רוק הבריטי Fairport Convention.
Five Leaves Left דורג במקום ה-85 מבין מאה האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים על ידי ערוץ 4 של הטלוויזיה הבריטית, וגם ב-2003, האלבום דורג במקום ה-283 במגזין הרולינג סטון מבין 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים.
שם האלבום.
לפי סברה אחת, לקוח השם מספרו של או. הנרי "העלה האחרון", אשר עוסק בבחורה בשם ג'ונסי, שחולה בדלקת ריאות קטלנית, ומאמינה שכאשר כל העלים ינשרו מהעץ שמול חלונה בבית החולים, היא תמות. לאחר שנותרו חמישה עלים על העץ היא אומרת כי "בעוד חמישה ימים לא אהיה כאן". לפי סברה אחרת, שמו של האלבום נלקח מכתובת שמופיעה על נייר לגלגול סיגריות, המציינת כי נשארו רק עוד חמישה ניירות לגלגול.
משחק מרובה משתתפים
משחק מרובה משתתפים (באנגלית: Multiplayer) הוא משחק וידאו בו משתתפים מספר שחקנים בו זמנית.
היות שבמרבית המשחקים תנאי זה מתקיים, נהוג לציין משחק כמרובה משתתפים בהקשר של משחקים שעוצבו במקור לשחקן יחיד, כגון משחקי וידאו. משחקי וידאו החלו כמשחקים טקסטואליים לשחקן בודד, טרם פיתוח והפצה של טכנולוגיות רשת, ועד היום משוחקים בעיקר על ידי שחקן בודד מול הווידאו. החל בפריצתה המסחרית של טכנולוגיית ה-www כחלק מהאינטרנט (לערך 1994) החל פיתוח ושיווק של משחקי וידאו עם פן ריבוי משתתפים, שאפשרו למספר שחקנים ידוע מראש (לרוב 2–7) לשחק יחדיו על גבי שרת משחק. מאוחר יותר, עם פיתוח טכנולוגיית גלישה מהירה בפס-רחב (DSL, ISDN וכדומה) פותחו משחקי רשת המוניים, ללא הגבלה "קשה" על מספר השחקנים המקסימלי מלבד מגבלות השרת, שהועלו מדי מספר שנים. על אף שרבים מהמשחקים מערבים עבודת-צוות פשוטה ולא עוסקים בתחרות בין שחקנים, רוב המשחקים מרובי המשתתפים כיום משתייכים באופן כזה או אחר לסוגת / מצב המשחק שחקן מול שחקן (במקור מאנגלית: PvP).
סוגי משחקי וידאו מרובי משתתפים.
משחקי וידאו מרובי משתתפים מתחלקים למספר קטגוריות:
פיתוח משחקים מרובי משתתפים לפי סוגות.
קיים מגוון רחב של משחקי וידאו מרובי משתתפים, רובם כוללים את פן ריבוי המשתתפים בנוסף למערכה לשחקן-יחיד, אך חלק לא מבוטל מובנה מראש לריבוי משתתפים בלבד.
קלייסט
לאונטין פרייס
מרי ויולט לאונטין פרייס (באנגלית: Mary Violet Leontyne Price; נולדה ב-10 בפברואר 1927) היא זמרת אופרה (סופרן) אמריקאית. היא נודעת בעיקר בתפקידי ורדי שלה, בעיקר כאאידה, שהיה, כפי שנאמר, "התפקיד שלה" במשך קרוב לשלושים שנה. המוניטין שצברה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 הוצגו לראווה כניצחון, שהיה אף סמל לרבים, על הגזענות הממסדית.
פרייס הצטיינה בפרשנות לתפקידים ליריים של ורדי ופוצ'יני, לצד אחדות מהאופרות של מוצרט. היא ניחנה בקול עשיר, מבריק בצלילים הגבוהים ובעל מנעד רחב, שהיקפו כולל גם את המצו-סופרן (מן ה-לה שמתחת ל-דו האמצעי עד מי שמעל ה-דו הגבוה).
אחרי פרישתה מבימת האופרה בשנת 1985, הגישה רסיטלים במשך עוד שתים-עשרה שנים. פרייס זכתה בפרסים ואותות כבוד רבים, ביניהם מדליית החירות הנשיאותית (1965), אות הכבוד של מרכז קנדי (1980), מדליית האמנויות הלאומית (1985), תוארי כבוד רבים מספור ותשעה-עשר פרסי גראמי, כולל פרס מיוחד למפעל חיים בשנת 1989, יותר מכל זמר קלאסי אחר.
חיים וקריירה.
לאונטין פרייס נולדה בלורל שבמיסיסיפי לאב פועל מנסרה ולאם מיילדת ששרה להנאתה. היא החלה ללמוד פסנתר בגיל חמש. בנעוריה ליוותה את "המקהלה השנייה" של הכנסייה המתודיסטית וכן שרה וניגנה עם מקהלת בית הספר התיכון השחור בעירה.
פרייס ייעדה עצמה לקריירה של הוראה ובמחשבה זו נרשמה ללימודי חינוך מוזיקלי באוניברסיטת וילברפורס שבאוהיו. הצלחתה במועדון הזמר של הסטודנטים הובילה להופעות סולו ולאונטין השלימה את לימודיה בפיתוח קול. בעזרת זמר הבס הנודע פול רובסון נרשמה כסטודנטית במלגה בבית הספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק, שם למדה אצל פלורנס פייג' קימבל.
הופעותיה הראשונות על הבימה היו בתפקיד מיסטרס פורד בשנת 1952, בהפקת סטודנטים של "פלסטף" מאת ורדי. זמן קצר אחר כך שכר אותה וירג'יל תומסון להפקה מחודשת של האופרה השחורה שלו, "ארבעה קדושים בשלוש מערכות". אחרי שבועיים של הצגות בברודוויי, יצאה ההצגה לפריז. פרייס נבחרה בינתיים לתפקיד בס בהפקה מחודשת של "פורגי ובס" של גרשווין וחזרה מפריז לפתיחת סיור הופעות לאומי בדאלאס שבטקסס ב-9 ביוני 1952. הסיור כלל את שיקגו, פיטסבורג ווושינגטון, ומשם המשיך לאירופה במימון משרד החוץ של ארצות הברית, שראה ב"פורגי ובס" כלי מועיל ליחסי הציבור במלחמה הקרה. אחרי ביקורים בווינה ובברלין, נשארה ההפקה למשך חודשיים בלונדון ומשם עברה לפריז. השלב הסופי הזה נקטע לפני סיומו המתוכנן כשתיאטרון זיגפלד בברודוויי התפנה לסיבוב "הפתעה" של 305 הצגות.
ממש לפני היציאה למסע ההופעות באירופה, נישאה פרייס לזמר הבס-בריטון שמילא את תפקיד פורגי, ויליאם וורפילד. הקריירות של שניהם אילצו אותם להיפרד לתקופות זמן ממושכות, כפי שוורפילד מתאר בזיכרונותיו, "המוזיקה שלי וחיי". הם נפרדו באופן רשמי ב-1967 והתגרשו בשנת 1973, ללא ילדים.
פרייס כיוונה את צעדיה לקריירה של רסיטלים, כדוגמת זמרת הקונטראלט מריאן אנדרסון, הטנור רולנד הייס, וורפילג וזמרים שחורים ידועי-שם נוספים שבתי האופרה באמריקה היו סגורים בפניהם. מדי פעם, בחופשות שקיבלה מהפקות "פורגי", הקדישה פרייס את זמנה לקדם יצירות חדשות של מלחינים אמריקאים, בהם לו הריסון, ג'ון לה מונטיין וסמיואל בארבר.
לאופרה, מסתבר, היה כוח משיכה גדול יותר. מטרופוליטן אופרה עצמה הכירה במקום הראוי לה על הבימה כשהזמינה אותה לשיר את Summertime בקונצרט התרמה ב-6 באפריל 1953 בתיאטרון ריץ בברודוויי. כך קרה, שפרייס הייתה האפרו-אמריקאית הראשונה ששרה עם ה"מט" ובשמה, אם לא על בימת ה"מט" עצמה. הייחוד הזה נשמר למריאן אנדרסון, ששרה ב-7 בינואר 1955 את אולריקה ב"נשף המסכות" של ורדי. האירוע היה חשוב (ופרייס הייתה בקהל המאזינים), אבל התפקיד היה משני, הליהוק טיפוסי (אולריקה מוגדרת בליברית ככושית), והגיע במועד מאוחר בקריירה של אנדרסון. האתגר היה בשאלה האם תוכל זמרת שחורה צעירה להופיע ולהחזיק בתפקידים ראשיים.
גיחה.
בשנת 1955 הזמינה אותה רשת הטלוויזיה של NBC לשיר בהפקה בשפה האנגלית של "טוסקה" מאת פוצ'יני, בפיקוח המנהל המוזיקלי של להקת NBC, פיטר הרמן אדלר. פרייס הייתה הזמרת השחורה הראשונה ששרה בשידור אופרה בטלוויזיה, עובדה שלא נודעה מראש (NBC אסרה על המפרסמים להודיע על גזעה), אלא לאחר שכמה מן הרשתות המסונפות ל-NBC בדרום ארצות הברית ביטלו את השידור.
כעבור שבועות ספורים התייצבה פרייס למבחן קול בקרנגי הול לפני המנצח האוסטרי הרברט פון קאראיין, שהגיע לניו יורק במסע הקונצרטים הראשון שלו עם הפילהרמונית של ברלין. קאראיין הכתיר אותה בתואר "אמנית העתיד, והזמינה לשיר את סאלומה בלה סקאלה, הזמנה שפרייס דחתה. ב-1956 ו-1957 ערכה מסעות רסיטלים להודו ולאוסטרליה במימון משרד החוץ של ארצות הברית.