חיים קַלְמִי (1853 – 1933) היה איש ציבור, מפעילי ועד העדה הספרדית בירושלים, מחנך ומורה נודע לעברית ולצרפתית בירושלים, ביפו, בטורקיה ובמצרים, ואחד מארבעת מייסדי אגודת "שפה ברורה".
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1853 (ה'תרי"ג) בבוקרשט שברומניה (אז בשליטת האימפריה העות'מאנית), בן למשפחה ספרדית נכבדה. בילדותו למד בעיר מולדתו, ולאחר מספר שנים עבר ללמוד בבית המדרש למורים בפריז שבצרפת. כשסיים את לימודיו עלה לארץ ישראל והשתכן בירושלים.
בשנת 1885 (ה'תרמ"ה) נישא לג'ויה, בתו של הרב אליהו נבון ואחותו של יוסף נבון. בחתונה השתתפו בכירי ממשל ואישים מהקהילה המוסלמית, בהם הקאדי המקומי וראוף פחה, מושל ירושלים . גיסו, יוסף, מינה אותו כשותף וכמנהל עסקי המסחר שניהל באותה תקופה יחד עם יוהנס פרוטיגר, אולם לאחר תקופה עזב את התחום והתמקד בתחום ההוראה. תחילה שימש כמורה פרטי, ולאחר תקופה קצרה מונה לשמש כסגן מנהל בית הספר של חברת כל ישראל חברים בירושלים, תחת המנהל נסים בכר. לימים היה גיסו, ואף שימש כמזכירו.
נודע כמחנך מוכשר וכפדגוג הבקיא בשפות ובתרבויות שונות, ונחשב למחנך הבולט של מאות מנערי ירושלים, שתפסו בהמשך עמדות מפתח בכירות, בהם משכילים, אישי ציבור, עסקנים ומנהיגי קהילות. אף רוב הפקידים הערבים והטורקים בממשל המקומי בירושלים, מנהלי הבנקים בירושלים ובמצרים בתקופתו היו תלמידיו כשהיה מורה פרטי.
בזמנו הפנוי עסק בפעילות ציבורית, והקדיש זמן רב לכך יחד עם ידידיו אליעזר בן-יהודה, הרב יעקב מאיר והרב חיים הירשנזון. יחד עסקו הארבעה בחידוש ובהפצת השפה העברית, וייסדו את אגודת "שפה ברורה", שהנהיגה תחילה את שיטת הלימוד עברית בעברית בתלמוד תורה של העדה הספרדית בירושלים.
בשנת 1896 (ה'תרנ"ז) יצא כשד"ר מטעם ועד העדה הספרדית בירושלים לצרפת, לאנגליה ולארצות הברית.
כשלימד את השפה הצרפתית, הקדיש חלק ניכר מהזמן גם להוראת השפה העברית וספרותה לתלמידיו, וכחלק מפעילותו לעידוד יצירה של סופרים צעירים, סייע לתלמידו שלמה ישראל שיריזלי בעריכת המילון הספרדי–צרפתי שהוציא בשנת 1899 (ה'תרנ"ט).
בשנת 1904 (ה'תרס"ד) חיבר יחד עם אליעזר בן יהודה ספר בשם "קובץ מאמרים לקריאה", שגוף המאמרים בו היה בצרפתית, ולצידו תרגום לעברית. את העברית כתב בן יהודה, ואת הצרפתית כתב קלמי; המבוא כתב הרב יעקב מאיר, שהדגיש את החשיבות ללמידת השפה העברית.
בשנת 1908 התמנה לתפקיד מנהל בית הספר של חברת כל ישראל חברים ביפו, ומשם עבר בשנת 1911 (תרע"ב) לאיזמיר שבטורקיה, שם שימש כמנהל בית הספר הציבורי באיזמיר, שהכיל אלפי תלמידים, והוביל בו שינויים גדולים להוראת השפה העברית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עזב את איזמיר ועבר להתגורר באלכסנדריה שבמצרים, שם עסק במתן שיעורים פרטיים. בחורף של שנת 1933 (ה'תרצ"ג) נסע לבקר את קרובי משפחתו באיזמיר, ושם הלך לעולמו ממחלה ב-2 בינואר 1933 (ד' בטבת ה'תרצ"ג).
קלמי היה אב למספר ילדים. בנו שלמה קלמי היה סופר ועיתונאי. בתו קלרה נישאה לדוד מויאל ובנם היה חוסה אנריקה מויאל. בת נוספת הייתה מֶרכָּדָה, מורה.
פרויקט ENCODE
#הפניה ENCODE
אנדריאה נאלס
אנדריאה מריה נאלס (בגרמנית: Andrea Maria Nahles, נולדה ב-20 ביוני 1970) היא פוליטיקאית גרמניה מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD), המשמשת מאז שנת 2013 כשרת העבודה והרווחה במדינה. ידועה בשל מיקומה באגף השמאלי של המפלגה.
ביוגרפיה.
לנאלס תואר שני במדע המדינה, פילוסופיה ולימודי גרמניה מאוניברסיטת בון. בשנת 2004 החלה לעבוד על הדוקטורט, אך נטשה אותו כתוצאה מעשייתה הפוליטית.
נאלס החלה בעשייתה הפוליטית עוד בשנת 1988 בארגון הנוער של ה-SPD. בשנים 1993–1995 ניהלה את ארגון הנוער במדינתה ריינלנד-פפאלץ, ולאחר מכ ניהלה את הארגון במישור הארצי עד שנת 1999. היא חברה בהנהגה הארצית הכוללת של המפלגה מאז שנת 1997.באותן השנים הובילה מחאה כנגד מדיניותו הכלכלית של הקאנצלר גרהרד שרדר. ב-31 באוקטובר 2005 נבחרה לתפקיד מזכ"לית המפלגה, אך לבסוף לא איישה אותו כתוצאה ממצבה הרעוע של המפלגה.
היא נבחרה שוב לתפקיד המזכ"לית בוועידת המפלגה שנערכה בנובמבר 2009 בדרזדן. היבחרה פורש בעיני רבים כנטיית ה-SPD שמאלה. לאחר הפסד ה-SPD בבחירות 2013, הובילה נאלס את תהליך המשא ומתן בין המפלגה לאנגלה מרקל על הכניסה לממשלה. מעמד זה ביסס את כוחה של נאלס בהנהגת המפלגה. נאלס נבחרה מחדש לתפקידה בכנס המפלגה שהתרחש בלייפציג בנובמבר 2013 ברוב של 67.2%.
כשרת העבודה והרווחה הפדרלית בממשלה השלישית של מרקל, הנהיגה נאלס שכר מינימום פדרלי של 8.5 אירו לשעה. צעד זה בוצע בניגוד גמור לדעתה של מרקל ומפלגתה. למרות המחלוקות, מרקל התירה לנאלס לבצע את צעד זה על מנת להשאיר את המלה על כנה. עם זאת, בתחילת שנת 2015 הוחלט להשעות את הפיקוח והאכיפה על ביצוע ההחלטה מצד נהגי משאיות זרים. השעיית הפיקוח באה לאחר לחץ מצד שכנותיה של גרמניה, במיוחד מצד פולין.
נאלס נאבקה למען חוק פרישה מוקדמת והגדלת תשלומי הפנסיה. במשא ומתן שבין ממשלת גרמניה לבין ועידת התביעות, נאלס הציעה לתמוך כלכלית ב-40,000 ניצולי שואה אשר עבדו עבור הנאצים עבור שכר זעום או עבור אוכל. בנוסף על כך, נאלס הייתה פעילה מאוד עבור זכויות עובדים, והציעה הצעת חוק שתאפשר רק לאיגוד מקצועי אחד לייצג עובדים של חברה אחת אל מול המעסיק. מבקרי ההצעה טענו כי הצעת חוק זו מחלישה את האיגודים הקטנים.
לאחר הפסד המפלגה בבחירות 2017, מונתה נאלס על ידי מנהיג המפלגה מרטין שולץ להוביל את סיעת המפלגה בבונדסטאג. היא האישה הראשונה המחזיקה בתפקיד זה. באפריל 2018 נבחרה להנהיג את המפלגה עצמה אך ביוני 2019 התפטרה לאחר שמצבה של המפלגה בסקרים לא השתפר.
בידו
בידו (ערבית: بدّو) היא עיירה פלסטינית בהרי ירושלים, המשתייכת לנפת ירושלים של הרשות הפלסטינית. העיירה מצויה כ-6 קילומטרים מצפון מערב לירושלים וסמוך לקוביבה, בית סוריכ והר אדר. על פי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2006 התגוררו ביישוב 6,368 תושבים.
היסטוריה.
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב יהודים כבר מהתקופה ההלניסטית ונמצא בו גם בית כנסת מסוף ימי בית שני. סמוך לכפר נמצאת "ח'רבת דיאב", על ראש גבעה החולשת על הכפר, בה נתגלה בחפירות ארכאולוגיות מבנה בית אחוזה או חווה גדולה, הבנויה כמכלול אחד המשתרע על הכיפה והמדרון המזרחי. האתר כולל שלושה אגפים עיקרים. האגף המרכזי המצוי ברום הגבעה בצידו הצפוני של האתר. האגף הדרומי אשר בינו ובין האגף המרכזי מפרידה חצר קטורה. והאגף המזרחי הכולל סדרה של חדרים הבנויים במדרונו המזרחי של האתר.
סמוך לגרעין העתיק של הכפר מתוארכים חלק מהמבנים למאה ה-12, התקופה הצלבנית בארץ ישראל. בדרום הכפר מצויים שרידי מבנה דתי, שייתכן שנבנה על חורבות כנסייה צלבנית.
התקופה העותמאנית.
לפי רשומות המס העות'מאני משנת 1596, תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה וזיתים
בשנת 1738, חוקר ארץ ישראל ריצ'רד פוקוק ביקר בכפר. לפי ויקטור גרן, גרו בכפר 150 תושבים בשנת 1863.
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ-"כפר קטן על ראש גבעה, מוקפת במטעי זיתים מעל חורבות תיבנה. אספקת המים לכפר מגיעה ממעיין "עין תיבנה".
בשנת 1896 אוכלוסיית בידו מנתה 546 תושבים.
בתקופת המנדט הבריטי.
במפקד אוכלוסין מ-1922 שנערך על ידי המנדט הבריטי, אוכלוסיית בידו מנתה 252 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד 1931 אוכלוסיית בידו מנתה 399 תושבים, ב-88 בתים. בשנת 1945 אוכלוסיית בידו מנתה 520 תושבים, אשר בבעלותם 5,392 דונם של קרקע, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, הכפר נכלל בשטח המדינה הערבית, וכוחות הלגיון הערבי השתלטו עליו.
במלחמת העצמאות.
במלחמת העצמאות חנו באזור לוחמי עבד אל-קאדר אל-חוסייני שהתקיפו את השיירות היהודיות שנסעו בכביש תל אביב ירושלים. ב-20 באפריל 1948, במסגרת מבצע יבוסי, תקפו שלוש פלוגות מגדוד הפורצים של הפלמ"ח את הכפרים בית סוריכ ובידו. בתחילה נכבש בית סוריכ וחלק מבתיו פוצצו על יושביהם, ובעקבות זאת החלה בריחה מבידו. כיבוש הכפר הוטל על פלוגתו של אורי בן ארי. נערכו חילופי יריות בין הכפר לחיילי הפלוגה והוא הופגז על ידי הדווידקה, אך בסך הכל ההתנגדות בו הייתה מועטה והוא נכבש בקלות וללא קרב משמעותי. לאחר שנכבשו הכפרים פוצצו בתים נוספים בשני הכפרים ונלקח מהם שלל צבאי.
בעקבות הכישלון בקרב נבי סמואל, חמישה ימים לאחר מכן (ב-25 באפריל 1948), נסוגו כוחות הפלמ"ח מן האזור.
ב־13 במאי (יום לפני הקמת מדינת ישראל), נכבש מוצב "תחנת הראדאר" שליד בידו על ידי כוחות ההגנה, והוא נמסר לאחריות גדוד "בית חורון" מחטיבת עציוני בצירוף מגינים מקיבוצי הסביבה והוחל בעבודות ביצורים במוצב ומיקוש בסביבתו, בעיקר בדרך המובילה לבידו. ב-25 במאי תקפו כוחות ירדניים את המוצב מכיוון בידו, בתותחים ומרגמות והתקדמו לכיוון המוצב - ההתקפה נהדפה. למחרת, עם שחר תקפו הירדנים שוב את המוצב בכוח עדיף של משוריינים וכוחות חי"ר ובסיוע ארטילרי והצליחו לכבוש אותו מידי כוחות ההגנה. באותו הערב נעשה ניסיון לכבוש את הגבעה בחזרה מהכוחות הירדנים על ידי כוחות פלמ"ח-הראל אלא שניסיון זה לא צלח. ב־1 ביוני נעשה ניסיון נוסף לכיבוש המוצב אך גם הוא נכשל. לאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר הכפר משליטה בריטית לירדנית.
לאחר 1967.
במהלך מלחמת ששת הימים ב-1967 עברה בידו לשליטה ישראלית ללא ההתנגדות.