המבנה נהרס כמעט לחלוטין בהפצצות שלהי מלחמת העולם השנייה ובארטילריה הסובייטית במהלך הקרב על ברלין.
ממשלת גרמניה המזרחית (המבנה ניצב במזרח ברלין) הורתה על שיפוץ המבנה והפיכתו לאנדרטה לקורבנות הפשיזם והמיליטריזם. עבודות השיקום נמשכו שלוש שנים בפיקוחו של היינץ מהלן והמבנה המשוקם נחנך בשנת 1960.
בשנת 1969 - יום השנה ה-20 לייסוד גרמניה המזרחית, הושם במרכז המבנה נר תמיד, וכן נקברו במבנה שרידיהם של חיל אלמוני גרמני ושל קורבן אלמוני ממחנה ריכוז. עד שנת 1990 ניצבו בחזית המבנה בכל עת משמר כבוד של שני חיילי צבא מזרח גרמניה.
בעקבות איחוד גרמניה בשנת 1990 שונה בשנת 1993 שם המבנה ל"אנדרטה המרכזית של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לזכר קורבנות המלחמה והעריצות" (Zentrale Gedenkstätte der Bundesrepublik Deutschland für die Opfer des Krieges und der Gewaltherrschaft), ובמרכז אתר ההנצחה, מתחת האוקולוס הוצב פסלה של קתה קולוויץ "אם עם בנה המת".
נויה ואכה
סוסיתא (אתר ארכיאולוגי)
סטריכנין
סטריכנין (Strychnine; מוכר בכינוי "רעל עכברים") הוא אלקלואיד גבישי רעיל מאוד (LD50 = 10 mg/kg), המשמש כחומר הדברה, במיוחד נגד בעלי חוליות קטנים, כמו מכרסמים (למרות שהשימוש בו נמצא במגמת ירידה). סטריכנין גורם לעוויתות שרירים ובסופו של דבר למוות עקב חנק או תשישות. המקור הנפוץ ביותר לסטריכנין הוא זרעי העץ Strychnos nux vomica, שמקורו בדרום-מזרח אסיה. סטריכנין הוא גם אחד החומרים המרירים ביותר הידועים לאדם. ניתן לזהות את טעמו בריכוזים נמוכים עד כדי חלק אחד למיליון (1ppm).
סטריכנין פועל כחוסם בקולטן הגליצין (GlyR), הרגיש לסטריכנין; קולטן זה הוא תעלת כלוריד בעלת שער ליגנד, המצויה בחוט השדרה ובמוח.
הרעלת סטריכנין בבני אדם.
הרעלת סטריכנין יכולה להיות קטלנית בבני אדם. הרעל יכול לחדור לגוף בנשימה, בליעה, או ספיגה דרך העיניים או הפה. ההרעלה גורמת לסימפטומים דרמטיים ומכאיבים במיוחד, ולכן משמשת לעיתים קרובות כמרכיב עלילתי בספרות ובקולנוע.
הסימפטומים הראשונים מופיעים כעשר עד עשרים דקות לאחר החשיפה, אז מתחילות התכווצויות שרירים החל בראש ובצוואר. ההתכווצויות מתפשטות לכל שרירי הגוף, עם עוויתות כמעט רציפות, המוחמרות עם כל גירוי, קל ככל שיהיה. חומרת ותכיפות העוויתות מתגברות, עד לקישות עמוד השדרה. המוות נגרם בדרך כלל עקב חנק, הנגרם על ידי שיתוק המסלולים העצביים האחראים לנשימה; או עקב תשישות, הנגרמת על ידי העוויתות הבלתי פוסקות. הנפגע מת בדרך כלל בתוך שעתיים עד שלוש שעות מרגע החשיפה. ברגע המוות הגוף "קופא" מיד, אפילו באמצע עווית.
אין תרופת נגד פרטנית לסטריכנין. הטיפול בהרעלה כולל החדרה דרך הפה של פחם פעיל, במטרה לספוח רעל שעוד לא נספג בגוף, ונותר במערכת העיכול. הנפגע מקבל חומרים נוגדי עוויתות, כמו פנוברביטל או דיאזפאם, וחומרים להרפיית שרירים, כמו דנטרולן, כדי להאבק בקשיחות השרירים. עד שנת 1934, הקודקס הפרמקופי הבריטי המליץ על תמצית מהצמח ״רוש עקוד״ Conium maculatum (הידוע בשם Hemlock) כטיפול להרעלת סטריכנין; החומרים בצמח זה רעילים ביותר, אך פעילותם המשתקת הפוכה לפעילות המעוררת של סטריכנין, ולכן יכולה לנגוד אותו. עם זאת, כיום לא משתמשים בצמח למטרה זו, עקב רעילותו הגבוהה (שימש, לדוגמה, להוצאתו להורג של סוקרטס).
מנות קטנות של סטריכנין שימשו בעבר כתרופה, כמעורר, משלשל, או חומר נגד חוליי קיבה אחרים. לסטריכינין אכן אפקט מעורר במנות קטנות, אך עקב רעילותו הגבוהה הוא נזנח לאחר מציאת אלטרנטיבות בטוחות יותר.
המנה לשימוש רפואי הייתה "1/60 גרעין עד 1/10 גרעין", בין 1.1 מיליגרם ל-6.4 מיליגרם. בדרך כלל המנה המרבית הייתה 3.2 מיליגרם, מחצית מ"מנה מלאה". מחצית גרעין (32 מיליגרם) נחשבה למנה קטלנית, למרות שידועים מקרי מוות עקב 5 מיליגרם סטריכנין בלבד.
הטיפול בהרעלת סטריכנין בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 היה מתן חומצה טנית, הגורמת לשיקוע הסטריכנין כמלח טנט לא מסיס, והרדמת החולה בכלורופורם עד לשכיכת השפעות הרעל.
שימוש כחומר הדברה.
הרעלת סטריכנין בבעלי חיים נגרמת בדרך כלל עקב עיכול פתיונות המיועדים למכרסמים. פתיונות אלה פוגעים לעיתים קרובות גם בכלבים, עבורם המנה הקטלנית היא כ-0.75 מיליגרם לקילוגרם משקל גוף. השפעת הסטריכנין על בעלי חיים דומה להשפעתו על האדם, והטיפול דומה גם הוא.
השימוש בסטריכנין למטרה זו נמצא במגמת ירידה, ומאז 1990 רוב הפתיונות הנמכרים בארצות הברית מכילים אבץ פוספיד במקום סטריכנין. לפתיונות אלה ריח חזק של פוספין, המשוחרר לאוויר בתהליך הידרוליזה. ריח זה מושך מכרסמים, אך דוחה חיות רבות אחרות; עופות אינם רגישים לריח זה. פתיונות אלה מיוצרים בדרך כלל בצורת אבקה שחורה, המכילה 75% אבץ פוספיד, ו-25% אנטימון אשלגן טרטרט, סם הקאה, המיועד למקרה בו החומר נבלע בטעות על ידי בני אדם או חיות בית.
מקרי מוות.
תיעוד היסטורי של מוות מסטריכנין מתואר בשנת 1874 בה אנה
רקוביצ'ה, אשתו של הממציא והרופא הרומני המפורסם , מתה כתוצאה מאדמיניסטרציה
של סטריכנין במקום כינין על ידי הרופא המשפחתי.
סידוניוס אפולינאריס
סידוניוס אפולינאריס (לטינית: Sidonius Apollinaris; סביבות 430 - אחרי 489) היה משורר ובישוף גאלו-רומי.
חייו.
נולד בעיר לוגדונום (כיום ליון שבצרפת) למשפחת אצולה גאלו-רומית. אביו, כמו סבו לפניו, היה מושל גאליה מטעם רומא. קיבל את חינוכו מטובי המורים, הצטיין בספרות ובשירה והתפרסם כנואם וכמשורר. ב-452 נשא לאישה את פאפיאנילה, בתו של הקונסול אוויטוס שהפך לקיסר רומא ב-455. באמצעות נישואים אלה קיבל חווילה מפוארת בחבל אוברן ליד העיר קלרמון (כיום קלרמון-פראן בצרפת). כאשר אוויטוס נסע לרומא לטקס הכתרתו לקיסר, סידוניוס התלווה אליו ונשא את נאום ההכתרה בפני הסנאט. אך ריקימר הגותי היה למעשה שליט רומא. ב-457 הוא הביס את אוויטוס ומינה את מאיוריאנוס לקיסר. סידוניוס נפל בידיו של הקיסר החדש, שהתייחס אליו בכבוד כיאה למשורר ולנואם. הוא נשא שיר הלל למאיוריאנוס, שכתמורה הציב את פסלו של סידוניוס בפורום ברומא.
ב-467 כתב שיר תהילה לכבוד הקיסר אנתמיוס, שבתמורה מינה אותו למושל רומא לשנת 468. ב-472 נתמנה לבישוף קלרמון. הויזיגותים הטילו מצור על העיר, וסידוניוס ביקש את עזרת רומא. הקיסר יוליוס נפוס ידע כי אוריק מלך הוויזיגותים מתכונן לחצות את הנהר רון, אך משום שלא היו בידיו האמצעים לעצור בעדו, הסתפק במשא ומתן. רומא הפקירה את גאליה כדי להציל את עצמה. ב-474 הוויזיגותים כבשו את קלרמון וסידוניוס, שארגן את ההגנה על העיר, הושם במעצר. הוא שוחרר והמשיך בתפקידו כבישוף אחרי, שעל מנת להשיב לעצמו את אחוזתו, כתב שיר הלל לכבודו של אוריק מלך הוויזיגותים. ב-476 אודואקר, שהתחלק בשלטון עם אאוריק, הדיח את רומולוס אוגוסטולוס, הקיסר האחרון של האימפריה הרומית המערבית. בסוף ימיו סידוניוס שם את מבטחו בכנסייה הקתולית, וביקש "להשתחרר מן החיים באמצעות מוות קדוש."
שיריו ומכתביו של סידוניוס אפולינאריס מתעדים את ההיסטוריה של גאליה במאה החמישית לספירה. הם מהווים עדות חיה על מצבה ומעמדה של האריסטוקרטיה הגאלו-רומית תחת שלטון הוויזיגותים.
גרמנית שווייצרית
גרמנית שווייצרית (בגרמנית סטנדרטית: Schweizerdeutsch, בניבים המקומיים: Schwyzerdütsch, Schwiizertüütsch, Schwizertitsch ועוד) הוא כינוי למספר ניבים אלמאניים שמדוברים בשווייץ. לעיתים גם הניב המדובר בליכטנשטיין מוכלל כגרמנית שווייצרית, בשל קרבתו לשפה זו. הגרמנית השווייצרית אינה אחידה בכל שווייץ, ומשתנה ממקום למקום. יש מילים מסוימות האופייניות לאזור מסוים.
דוברי הגרמנית השווייצרית קוראים וכותבים בגרמנית הכתובה הסטנדרטית, כמו הניב הכתוב בגרמניה, ולא בניב שלהם. עם זאת, ועל אף העובדה שאין סטנדרט כתיבה אחיד בגרמנית שווייצרית, יש נטייה הולכת וגוברת בשווייץ לכתוב בדיאלקט דברים מסוימים, מרשימות קניות למכולת ומסרים קצרים בקרב המשפחה, ועד ססמאות פרסומת קליטות, המדברות לאנשים ב"שפה שלהם". כמו כן, השימוש בדיאלקט השווייצרי גובר גם באמצעי התקשורת האלקטרוניים, ברדיו ובטלוויזיה.
אנ&quot;ך
צויגהאוס
יוסף דרורי
יוסף דרורי (נולד ב-3 במרץ 1945) הוא פרופסור בדימוס במחלקה ללימודי ארץ ישראל וערבית באוניברסיטת בר-אילן.
חייו.
נולד וגדל בתל אביב, למד בבית הספר תיכון חדש בתל אביב. עשה את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית אצל הפרופסורים מאיר יעקב קיסטר, דוד איילון ואליהו אשתור. למד בחוגים לערבית, תרבות האסלאם והיסטוריה של ארצות האסלאם. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה: "סוגיות בקורות הפאטימים בסוריה". דרורי קיבל את הדוקטורט בשנת 1984 תחת הנחייתו של דוד איילון.
מלמד בחוג לתולדות ארץ ישראל ובמחלקה לערבית באוניברסיטת בר-אילן. היה ראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה. לימד קורסים על צלאח א-דין ומלחמותיו, הביוגרפיה של צלאח א-דין או כשלים בביוגרפיה שלו. העביר קורסים על תולדות הארץ בתקופה הממלוכית, על חברון, רמלה וצפת. מאמריו האקדמיים עסקו בנושא הערבים והצלבנים, גאוגרפיה, הצלבנים בארץ ישראל, שליטים ערבים. שימש כחבר בצוות הישראלי של "מוזיאון ללא גבולות" MWF מפעל כלל ים-תיכוני ביוזמת האיחוד אירופי, שחיבר ספר על כל ארץ.
פרסם מאמרים רבים בספרות הפופולרית כמו דפים למורי דרך ובביטאונים דוגמת "דרך ארץ" ו"טבע וארץ". מאמריו עסקו בעניינים מוסלמיים, היישוב האסלאמי בארץ, מנהגיו וחגיו, העלייה לרגל לנבי מוסא ומנהגי חתונה. היה מורה דרך בחברה להגנת הטבע.
היה נשוי לפרופסור רינה דרורי, חוקרת האסלאם.
מחקרו.