למרות זאת, הזנחה, ונדליזם והרס של המרכז החלו מ-1992. ב-2005 ו-2008 נעשו מאמצים על ידי ממשלות נורווגיה והולנד, וכן על ידי עיריית מוסטר וממשלת בוסניה לשחזר את מצבת הזיכרון, הוא הוכרז אתר מורשת לאומית ונפתח מחדש לקהל. עם זאת, נותר האתר לא מתוחזק, חשוף לוונדליזם וחרב.
ספורט.
בעיר קיימות שתי קבוצות כדורגל, , וולז' מוסטאר המתמודדת בליגת העל הבוסנית. וקבוצת כדורסל זרינסקי מוסטאר, המשתתפת בליגה הבוסנית הבכירה ובעבר השתתפה בליגה הבלקנית.
הקהילה היהודית.
עדויות לנוכחות סוחרים יהודים בעיר קיימות החל מהמחצית השנייה של המאה ה-16. במהלך המאה ה-18 נוסדה קהילה ספרדית קטנה והוקם בית עלמין יהודי. לאחר סיפוח האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית הגיעו למוסטאר גם יהודים אשכנזים והוקמה קהילה מאוחדת אשכנזית-ספרדית. ב-1902 נחנך מבנה בית הכנסת וב-1910 מנתה הקהילה 254 נפשות. בני הקהילה עסקו בייצור וממכר מוצרי סדקית, מהם נמנו גם צורפים ומקצתם הועסקו כפקידים. ב-1912 הוקמה אגודה ציונית ראשונה בשם "קדימה" אשר שאבה השראה מקדימה הווינאית. ב-1931 מנתה הקהילה 300 נפשות. המשבר הכלכלי העולמי לא פסח על מוסטאר ויהודיה והחלה הגירה פנימית לקהילות גדולות ומבוססות יותר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו במוסטאר 142 יהודים. לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי מדינות הציר והשתלטות האיטלקים על האזור, הגיעו לעיר מאות פליטים יהודים מרחבי בוסניה והאיטלקים סירבו לעוצרם ולמסור אותם לידי הגרמנים. בהמשך פינה הצבא האיטלקי את יהודי העיר והפליטים לאזורים שונים ובכלל זה לאיטליה גופא. לאחר כניעת איטליה, הצטרפו חלק מבני הקהילה לכוחות הפרטיזנים של טיטו ומהם בלט וויו טודורוביץ', לימים גנרל בצבא יוגוסלביה. לאחר תום המלחמה שבו מקצת מבני הקהילה למוסטאר ולאחר הקמת מדינת ישראל עלו אליה רבים מהם. ב-1968 התגוררו במוסטאר 74 יהודים.
בית תמחוי
בית תמחוי הוא מסעדה המשמשת למתן ארוחות, בחינם או במחיר מזערי, לנזקקים שאין ידם משגת לרכוש מזון לעצמם.
בלשון חז"ל המילה תמחוי מתארת קערה גדולה עבור תבשילים שונים שהכניסו נדבנים לתוך הקערה עבור העניים, וכבר הם השאילו אותה לכינוייה את מגבית המצרכים הקהילתית. שימוש שנעשה במגשיות מסוג זה לחלוקת אוכל לנזקקים, היה ביסוד השם "בית תמחוי".
בתי התמחוי מנוהלים על בסיס התנדבותי והפעלתם מבוססת על תרומות כספיות ותרומות של עודפי מצרכים ותבשילים (ממסעדות, מאולמי חתונות וכדומה). הניהול אינו אחיד וגם השיטה אינה זהה בכל המקומות. התלות בתרומות ספורדיות גורמת לכך שפעילות בתי התמחוי אינה מובטחת ועלולה להקטע בגלל חוסר באמצעים.
משה נובומייסקי
משה אברמוביץ' נוֹבוֹמֶיְיסקי (Моисей Абрамович Новомейский; 25 בנובמבר 1873, סיביר – 27 במרץ 1961, ישראל) היה מייסד חברת אשלג ארץ-ישראלית ומנהלה הראשון.
עד עלייתו ארצה.
נובומייסקי נולד בשנת 1873 בבָּרגוּזין שבמזרח סיביר (ליד ימת באיקל) למשפחה יהודית של גולים פוליטיים שעסקו בכריית זהב. את לימודיו התיכוניים עשה באירקוטסק וסיים לימודי הנדסת מכרות באוניברסיטת קניגסברג בשנת 1897. היה בין חלוצי תעשיית המכרות בסיביר ועסק שם בכרייה וחקר אוצרות הטבע. היה יושב ראש המועצה של יהודי סיביר. בשנת 1905 נפגש עם פרופסור אוטו ורבורג שהראה לו דין וחשבון מדעי של הגאולוג הגרמני מקס בלאנקנהורן על אוצרות ים המלח וכך נודע לו על ההרכב המיוחד של מי ים המלח.
בשנת 1906 ניהל משא ומתן עם ההנהלה הציונית, יסד עם הפרופ' אוטו ורבורג את חברת "סינדיקט א"י לתעשיות" שבין מטרותיה היה לחקור את האפשרויות להפקת מלחים תעשייתיים מים-המלח. ב-1908 בא בדברים עם הד"ר ארתור רופין שעמד בראש "המשרד הארצישראלי" כדי ללמוד מפיו על תנאי ארץ ישראל ועל סיכוי הזיכיון על ים-המלח. בשנת 1909 הביעה הממשלה הטורקית את נכונותה לאשר זיכיון על ניצול הירדן והמינרלים בים-המלח ובסביבתו. בשנת 1911 הגיע לראשונה לארץ ישראל, ערך סקירה של חופי ים המלח, השווה בין הרכב המים של ים המלח להרכב המים של אגמים בסיביר והגיע למסקנה שיש כדאיות כלכלית בים. נובומייסקי חזר עם ממצאיו למעבדתו בסיביר.
בשנת 1920 עלה נובומייסקי ארצה, ולאחר שנה העלה את משפחתו: אימו, אחותו ועוד. הוא רכש משק בגדרה עבור בני משפחתו.
הקמת "סינדיקט ארץ ישראל למכרות".
בשנת 1922 רכש נובומייסקי מערבי נוצרי בשם איברהים חסבון את עסקי ההובלה שלו, זכויות שיט בים המלח, זיכיון כריית מלח בהר סדום ושטח אדמה קטן ועליו מספר צריפים נטושים ליד נמל כרך לחופו הצפוני של ים המלח, לשם כך לווה נובומייסקי כסף מהברון רוטשילד.
נובומייסקי הקים חברה לחיפושי נפט בשם "הירדן". בשנת 1924 הקים את חברת "סינדיקט ארץ ישראל למכרות". נובומייסקי הביא מודדים לים המלח וערך סקרים עם הגאולוג של ממשלת המנדט הבריטי, ג'ורג' סטנפילד בלייק (George Stanfield Blake). בשנת 1925 העניק הנציב העליון אישור לנובומייסקי להמשיך בניסוייו וביום 4 באפריל 1925 שלח נובומייסקי את משה לנגוצקי, שהיה פועל ראשי במשקו בגדרה, לחופו הצפוני של ים המלח, שם ערך לנגוצקי לבדו, במשך שנתיים וחצי, תצפיות, סקרים וניסויי הפקה ראשונים של אשלג.
לאחר מכן, הוציאו הבריטים מכרז לשם קבלת זיכיון לניצול מחצבי ים המלח. במכרז התמודדו קבוצות שונות, וכן קבוצה של נובומייסקי שכללה גם מהנדס סקוטי בדרגת מייג'ר בשם תומאס גרגורי טולוק (Thomas Gregorie Tulloch), שביקש כבר בשנת 1918 רישיון לניצול אוצרות ים המלח. בשנת 1927 אישר הנציב העליון, הרברט פלומר, את בקשתם של נובומייסקי וטאלוק ובאותה שנה הצטרף נח מריסיס למשה לנגוצקי והיה לעובד השני בפיתוח המקום. אולם, עד לאישור הסופי של הזיכיון, שניתן ב-1 בינואר 1930, לתקופה של 75 שנה, היה על נובומייסקי לעבור מסכת תלאות של ויכוחים בפרלמנט הבריטי, מתן הוכחות למקורות ההון וכן הסכמה למינוי יושב ראש בריטי לחברה.
"חברת האשלג הארץ-ישראלית".
"חברת האשלג הארץ-ישראלית", שהוקמה על ידי נובומייסקי ב-1929, פעלה בארבעה אתרים: דירקטוריון ושיווק - לונדון; הנהלה ומחקר - ירושלים; אתר ייצור עיקרי - צפון ים המלח; מרכז הפקה מתפתח - דרום ים המלח.
רוב עובדי הייצור הועסקו בצפון ים המלח והתגוררו בעיקר בירושלים. ממשלת המנדט לא איפשרה להקים יישובים באזור ים המלח על קרקעות ממשלתיות, אולם נובומייסקי הצליח להשיג אישור להקמת שכונות מגורים לעובדי המפעל, על סמך הזיכיון של החברה. בשנת 1934 הוקמה שכונה למשפחות העובדים, ובמשך הזמן נוספו לה מבני ציבור ושירותים והיא תוכננה כיישוב קהילתי.
עוד בשנת 1933 התקשר נובומייסקי עם קיבוץ רמת רחל שליד ירושלים כדי שיארגן קבוצת עובדים למפעל המתוכנן בסדום. ייצור האשלג היה מבוסס על בריכות אידוי שדרשו שטחים נרחבים. השטחים שעמדו לרשות מפעלי ים המלח באתר הצפוני היו מצומצמים יחסית, ואילו בדרום היו שטחים נרחבים. אולם התנאים, שהיו קשים גם בצפון, היו קשים הרבה יותר בדרום, בגלל הריחוק ממקום יישוב, ריחוק שנוסף על החום הרב. רמת רחל התקשרה עם מזכירות הקיבוץ המאוחד וזו גייסה קבוצה של 20 חברים, שיחד עם עובדי חברת האשלג הקימה בשנת 1934 את מחנה סדום. בקרבת מקום, בבקעת צוער שבתחום אמירות עבר הירדן (שנכללה במנדט הבריטי), נמצא מקום מתאים להתיישבות. הקיבוץ המאוחד שלח למקום גרעין של מתנחלים מרעננה, יוצאי המחנות העולים. אולם, האמיר עבדאללה התנגד להקמת ההתנחלות וזו פונתה. לעומת זאת, בתחילת מלחמת העולם השנייה, ב-8 באוקטובר 1939 הקים גרעין של מחנות העולים את קיבוץ בית הערבה, הסמוך לאתר הצפוני של החברה. את האישור להקמתה של התנחלות זו, הצליח נובומייסקי להשיג באמתלה של הקמת שכונות מגורים נוספת לעובדי מפעל ים המלח. בשנת 1940 הגיע הייצוא של חברת האשלג לכמחצית הייצוא התעשייתי של ארץ ישראל, ובתקופת מלחמת העולם השנייה סיפקה החברה כמחצית מתצרוכת האשלג של בריטניה.
בשנת 1946 הקים נובומייסקי את חברת "דשנים וחומרים כימיים".
השפעת מלחמת העצמאות.
ב-18 באפריל 1948 הפסיקו הבריטים ללוות שיירות מירושלים למפעל האשלג בצפון ים המלח. כמו כן, מאז תחילת מלחמת העצמאות, ניהל נובומייסקי מגעים עם המלך עבדאללה וגורמים ירדניים אחרים, עמם היה בקשר שנים רבות, על מנת לשמור על מפעלי חברת האשלג ולהוציאם ממעגל המלחמה. הוא הסביר לירדנים כי אי-שמירת מפעלי האשלג תגרום נזק חמור הן לירדן והן לבריטים. הוא טס פעמיים לעמאן ולבסוף ב-13 במאי 1948 הגיע לסיכום עם משלחת ירדנית על יצירת אזור נייטרלי שיבטיח שמירת המפעלים. עם תוצאות אלה יצא ב-14 במאי לתל אביב, כדי לדווח זאת לבן-גוריון. בן-גוריון לא התפנה אליו בשל ההכנות להכרזת המדינה ובאותה עת נפגע נובומייסקי בתאונת דרכים, בגללה לא יכול היה להשתתף בסיכום המגעים עם הירדנים. ב-17 במאי הוחתמו שני נציגים (של המפעל ושל "ההגנה"), על הסכם, שמסר את מפעלי חברת האשלג, באתר הצפוני ובאתר הדרומי, בניגוד לסיכום שהושג עם נובומייסקי, לחסות ירדנית. פיקוד "ההגנה" לא קיבל את ההסכם. בשל אשפוזו לאחר התאונה, לא היה נובמייסקי במקום ולא יכול היה לנסות ולנצל את קשריו בירדן להצלת המפעל. ב-19 וב-20 במאי פונה האתר הצפוני בצי של 17 כלי שיט קטנים מכמה מאות אנשים (עובדי המפעל, חברי בית הערבה ולוחמי פלמ"ח) אל אתר החברה בסדום. רק ב-22 במאי נכנסו למפעל הצפוני אנשי הלגיון הערבי ומצאו את המקום נטוש (לאחר שנבזז על ידי ערבים מקומיים). המפעל, שחובל לפני נטישתו, וכן קיבוץ בית הערבה, נהרסו כליל בידי אנשי הלגיון הערבי.