האתגר הרציני הראשון שעמד בפני ההגמוניה הפוליטית של מפלגת הקונגרס התרחש ב־1967, כאשר אופוזיציה מאוחדת תחת דגלו של סמיוק וידהאנאיאק דאל זכתה בשלטון בכמה ממדינות החגורה ההודית. אינדירה גנדי, שהייתה נשיאת מפלגת הקונגרס, עמדה בפני אתגר מצד רוב מנהיגות המפלגה. הקונפליקט, שבא לידי ביטוי במערכת הבחירות לנשיאות הודו 1969, הביא לפיצול ואינדירה הקימה מפלגה נפרדת של הקונגרס הלאומי ההודי. בהתחלה נודעה מפלגתה בשם קונגרס, אך עד מהרה נודעה בשם קונגרס חדש. המפלגה הרשמית נודעה בשם הקונגרס הלאומי ההודי (ארגון) והונהגה על ידי קמאראיי ובאופן בלתי רשמי נקראה גם הקונגרס הישן. כאשר ישבה אינדירה גנדי ליד הגה השלטון, הוכרה סיעתה על ידי ועדת הבחירות של הודו כמפלגת הקונגרס הלאומי ההודי ה"אמיתית", אף על פי שסיעתה הייתה הפלג הפורש.
במובנים שונים ניתן לראות את הפיצול הנ"ל כפיצול בין האגף הימני לבין האגף השמאלי במפלגה. אינדירה רצתה להשתמש בסדר יום פופוליסטי במטרה להביא לידי תמיכה עממית במפלגתה. היא השתמשה בסיסמאות כגון "חיסול העוני" ורצתה להדק את הקשרים עם ברית המועצות. מנגד, האליטות המחוזיות של המפלגה, אשר ייסדו את הקונגרס הלאומי ההודי (ארגון), תמכו בסדר יום ימני יותר ופקפקו ברעיון של סיוע סובייטי. מאוחר יותר נתמזגה המפלגה האחרונה במפלגת ג'נאטה.
בהדרגה, הפך שלטון אינדירה גנדי לסמכותי יותר. בהתמודדה מול אופוזיציה הולכת וגוברת, הכריזה ב־1975 על מצב חירום. לאחר שהוסר משטר החירום ב־1977, נוצרו פלגים נוספים בתוך מפלגת הקונגרס. הפלג של אינדירה, אשר סומן באות I, הובס בבחירות הכלליות באותה שנה על ידי מפלגת ג'נאטה. מפלגת הקונגרס הצליחה להשיב את כוחה בבחירות 1980. בשנת 1984 נרצחה אינדירה בידי שניים משומרי ראשה הסיקים, כנקמה על מבצע כוכב כחול. בימים הבאים שלאחר מכן, נהרגו אלפי סיקים במהומות, בעיקר בדלהי. רבים מארגוני זכויות האדם מייחסים לפעילויות הקונגרס חלק חשוב במהומות 1984.
לאחר רצח אינדירה, הפך בנה רג'יב גנדי למנהיג מפלגת הקונגרס, והוביל את המפלגה לזכייה ברוב קולות גדול בבחירות ללוק סבהה ב־1984. מפלגת הקונגרס נחלה תבוסה בבחירות הכלליות ב־1989. רג'יב גנדי נרצח אף הוא בידי מתנקשים ב־1991. בעקבות הרצח, ירש את מקומו של רג'יב סגנו, נראסימהא ראו.
בין חברי המפלגה הקונגרס הלאומי ההודי היה יהודי מקהילת בני ישראל (הודו) של יהודי הודו כמה שנים לאחר הרצח של אינדירה גנדי עלה עם ילדיו לישראל.
לאחר 1991.
שנות ה-90 היו תקופה של משבר ממושך עבור מפלגת הקונגרס. אחרי אובדן הולך וגדל של השפעה פוליטית, ביקשה המפלגה מסוניה גנדי, אלמנתו ילידת איטליה של רג'יב גנדי, לקבל את משרת נשיאות המפלגה. בעקבות סירובה לכך ב־1991, נשאר בתפקיד זה נראסימהא ראו ואחריו כיהן בתפקיד סיטראם קסרי. לאחר היותו של ראו ראש הממשלה בשנים 1991–1996, קסרי הוביל את המפלגה בבחירות של שנת 1996 לשפל היסטורי. מפלגת הקונגרס נראתה אז חסרת אונים מבחינה פוליטית וללא עתיד של ממש. ב־1998 נחשבה סוניה גנדהי כמי שעשויה להציל את המפלגה מכיליון, באמצעות קבלת תפקיד נשיאות המפלגה.
לאחר בחירת סוניה גנדי כנשיאת המפלגה פרש מהמפלגה פלג אשר ייסד את מפלגת הקונגרס הלאומי. בעת פרישתם של פלגים שונים ממפלגת הקונגרס, נמשך הסימון "(Congress (I" לציון המפלגה המונהגת בידי ממשיכיה של אינדירה גנדי. ישנם מאמצים חוזרים ונשנים מצד קבוצות הינדיות לאומניות (כגון מפלגת העם ההודי) לפקפק במנהיגותה של סוניה גנדהי על רקע מוצאה הזר. עם זאת, הפכה בהדרגה סוניה גנדהי לאחת מן המנהיגים הפוליטיים הפופולריים ביותר בהודו, ויש המנסים לרמוז כי ירושת ה"שושלת" של גנדהי-נהרו נחשבת עדיין כסמל לגיטימיות עבור חלקים רחבים באוכלוסיית הודו.
בבחירות הכלליות בהודו שנערכו בשנת 2004, זכתה מפלגת ברית הקונגרס במספר המושבים הגדול ביותר והובטחה לה תמיכה מהאגף השמאלי בפרלמנט. התרחשויות אלו הדהימו את מפלגת הברית הלאומית הדמוקרטית, שבהנהגת אטאל בהארי ויפאיי, אשר לפי כל התחזיות הייתה אמורה לנצח. זמן קצר לאחר מכן, מונתה סוניה גנדהי לתפקיד ראש הממשלה מטעם קואליציה בת 19 מפלגות שבהנהגת מפלגת הקונגרס. אולם, בצעד שכונה "הטלת פצצה פוליטית", סירבה סוניה גנדהי לקבלת התפקיד, בהתבססה על מה שכינתה "קולה הפנימי". ד"ר מאנמוהאן סינג, שר האוצר בשנים 1991–1996 וראש האופוזיציה בבית העליון בשנים 1996–1999, מונה לתפקיד ראש הממשלה ולמישרה זו נשבע אמונים ב-22 במאי 2004.
שמחה סיאני
שמחה סיאני (נולדה ב-30 בינואר 1948 בירושלים) היא סופרת, עורכת, שחקנית תיאטרון, מדריכת סיורים פולקלוריים, מספרת עממית ומרצה ופעילה חברתית ישראלית.
ביוגרפיה.
שמחה סיאני נולדה ב י"ט שבט ה'תש"ח (30 בינואר 1948) בירושלים, ומתגוררת בה.
בעלת תואר ראשון בחינוך ובפולקלור יהודי והשוואתי ותואר שני בפולקלור יהודי והשוואתי מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עובדת במשרד החינוך. יושבת ראש העמותה לנערות במצוקה – בית אריאל, יושבת ראש ועדת התרבות ב"הדסה ישראל", חברת ההנהלה במועצה הציונית ויושבת ראש פורום קהילות ישראל.
שימשה בתפקידים שונים במשרד החינוך – ביניהם: מזכירת יו"ר רשות הספורט (1986-1981), מנהלת לשכתה של סגנית השר – חה"כ מרים תעסה-גלזר. כיום עובדת במשרד החינוך והתרבות בתפקידים שונים במרכזי פסג"ה: רכזת אדמיניסטרטיבית למורי מורים, ספרנית, מעצבת וקליגרפיקאית.
חברה באגודת הסופרים העברים, בפא"ן, באקו"ם, בסומליון, בוועדת התרבות של "נעמת". היא משמשת יו"ר העמותה לנערות במצוקה – בית אריאל, יו"ר ועדת התרבות ב"הדסה ישראל", חברת ההנהלה במועצה הציונית ויו"ר פורום קהילות ישראל, חברה באיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית ועוד. השתתפה בשלושה קונגרסים ציוניים כציר וכסגנית ציר (בשנים: 1997, 2001, 2003). שימשה כשחקנית בתיאטרון "בימתנו" (1980-1975), מדריכה סיורים פולקלוריים מטעם "יד בן-צבי", "החברה להגנת הטבע" ו"בית שמואל", מספרת עממית מטעם "אמנות לעם" ו"סל תרבות", ומרצה אורחת באוניברסיטאות בנושא הסיפור העממי. עורכת את השנתון "צרור המור" מאז 1990. ספרה "רומיה ומרבד הקסמים" נבחר ב"מצעד הספרים".
פייף
פְיֶיף (מצרפתית, fief או feud) הוא מונח מן התקופה הפיאודלית המציין אדמות, רכוש או נכסים מניבי הכנסות שהוענקו לאביר וסאל על ידי אדון, כתגמול על שירות צבאי כלשהו. נוהג מתן הפייף התפתח בתקופת השושלת הקרולינגית והיה מן הגורמים שתרמו להתפתחותה של אריסטוקרטיה אירופית.
אטימולוגיה.
מקור המילה פייף במילה המוקדמת fieu, המגיעה מהמונח feudum בלטינית מאוחרת. מילה זו האחרונה, שממנה נגזרה גם המילה "פיאודלי", מגיעה כנראה מן השורש הפרנקי fehu, שמשמעו "רכוש, בקר" (בגרמנית Vieh; באנגלית fee, "תשלום"). המילה הופיעה במחצית השנייה של המאה התשיעית בצורה fevum, ייתכן כתוצר של בלבול בין המילה פִיסְקוּם (fiscum), שבתקופה הקרולינגית ציינה את אחוזות המלך, ובנפיקיום, שהדהדה את המשמעות שניתנה לה כמענק עבור שירות לציבור (פובליקום). המילה הצרפתית fief התקבלה גם באנגלית, בהגייה "פִיף".
בתקופה המרובינגית.
בתקופה הטרום פיאודלית, היו מעניקים בנפיקיום (beneficium), כלומר מתנת קרקע (פרקריה), לרוב הייתה זו נחלה חקלאית לשימושו של מקבל המתנה למשך חייו או למשך חיי הנותן. מתנה זו הוענקה עבור שירותים שניתנו, בעיקר בשדה הקרב ועבור שירותים שהנותן ציפה לקבל בעתיד. המקבל קיבל את זכות השימוש בנכס בלבד. הבעלות נשארה, לפחות באופן תאורטי, בידי הנותן והאדמה הייתה אמורה לחזור לבעליה עם מות המקבל או מות הנותן.
הפייף שהוענק השתנה בהתאם למעמדו של מקבל הפייף, השירות שהוענק וההתחייבויות שנטל על עצמו הווסאל. לרוב היה הפייף אדמה שהוענקה לווסאל באופן מותנה ונותרה להלכה בבעלותו של האדון. לאדון לא הייתה, עם זאת, זכות לבטל את הפייף שהוענק, אלא אם כן הפר הווסאל את שבועתו, או לשנות את ההתחייבות שנדרשה מהווסאל בתמורה לה.
בתקופה הקרולינגית.
פייף בצורת אדמה הפך כמעט בכל המקרים לרכושו של הווסאל ולאחר מותו עבר ליורשיו. צורות אחרות של פייף היו בדמות פייף בכסף (Fief de bourse) שכלל סכום כסף שהועבר לווסאל. לרוב היה סכום זה רק אמצעי זמני, שאחריו הוענקה לווסאל אדמה; פייף רנטה (fief rente) שבו הוענק לווסאל סכום כסף שנתי קבוע בתמורה לשירותיו. שיטה זו נפוצה במאה האחת עשרה באנגליה ובצרפת כשיטה לשמר וסאל נאמן וזמין תמיד, שאינו טרוד בניהול אדמותיו; ופייף אישי (Fief en l'air או fief incorporel) שכלל זכויות שהוענקו לווסאל, בלי הענקת אדמה.
מקבל הפייף נטל על עצמו התחייבויות שונות לתגמול בתמורה לו. ההתחייבות הבסיסית ביותר הייתה פייף אדון (fief lige), שבו הווסאל והאדון נשבעו זה לזה אמונים בשבועת הומגיום ופידליטס לסייע זה לזה; פייף דגל (fief banneret) שבו הווסאל התחייב לספק לאדון צבאות במספר ובכמות מוסכמת מראש, כאשר האדון ידרוש אותם; ופייף אישי (fief de corps) שהייתה מחויבות אישית של הווסאל להעניק שירותים לאדון.
הפייפים השונים נחלקו לחמישה סוגים נפרדים:
פייף טיפוסי היה אחוזה ששטחה בערך ארבעה עד שמונה קמ"ר, שכללה מבנים, אסמים וגנים. בפייף היה בדרך כלל אולם, אך לא תמיד בית אחוזה, מבנים דתיים (לרוב כנסייה), טחנת קמח, בית בד או בית יין. סביבם השתרעו בדרך כלל אדמות ראויות לעיבוד, אפרים, שדות מרעה, בריכות דגים ויערות. השדות עובדו על פי שיטת שלושת השדות, כששדה אחד מוקדש ליבולי חורף, אחד ליבולי קיץ והשלישי מוּבר בכל שנה. האדמה עובדה על ידי צמיתים, שזכויות העיבוד שלהם היו אף הן, בדרך כלל, מוּרשות.