כיום אחת מהתנועות הבולטות בקנדה היא תנועת Open Media.caשקמה בשנת 2007, מאז תחילת פעילותה הצליחה התנועה להרוויח שם לאומי והשפעה מדינית לא מבוטלת. למרות שישנם ארגונים לא ממשלתיים רבים המדווחים על יחסים חיוביים עם התקשורת, נראה שיש להם גם גישה מקבלת וחיובית יותר כלפי תקשורת עצמאית, אשר מסתמכת במידה רבה על עיתונאות אזרחית שהובילה לעליית תרבות הבלוגים. התפיסה הרווחת כיום בקרב אקטיביסטים בתקשורת בקנדה היא כי ארגונים שמטרתם ליצור רפורמה בתקשורת צריכים לשקול ייסודו של מבנה מוסדי נרחב, כגון עמותה או רשת שיכולה להקל על תקשורת בין גופים שונים ולעבוד בשיתוף פעולה עם מגוון רחב ורב גוני של ארגונים נוספים.
ארצות הברית.
תנועת Occupy Wall Street שהחלה את פעילותה בסתיו 2011 היא דוגמה טובה להצלחה אשר מגיעה בעקבות שימוש במדיה החברתיים. אנשי התנועה השתמשו במדיה החברתית כדי לפרסם את קיומה של התנועה, לעדכן על פגישות לקהל הרחב, פרסום אירועים, הפגנות ובסופו של דבר אף למשוך את תשומת לבה של מדיית המיינסטרים העיקרית – ערוצי החדשות והתקשורת ההמונית במדינה. שימוש ברשתות חברתיות כגון פייסבוק וטוויטר הצליחו לארגן ולאחד מספר רב של אנשים ממקומות שונים למען מטרה אחת משותפת. בסופו של דבר גרמה הרשת החברתית ליצירת פלטפורמה ענקית ולשינוי לו ייחלו חברי התנועה.
דוגמה נוספת לארגון פעיל ומוכר בארצות הברית המקדם רפורמות במדיה הוא ארגון בשם Free Press organization. אשר חרת על דגלו את השמירה על חופש הביטוי באינטרנט, הגנה על חופש העיתונות ושמירה על ייצוג שוויוני של קולות שונים ומנוגדים במדיה. הארגון תומך גדול של רעיון הנייטרליות ברשת.
אירופה.
חופש העיתונות באירופה, הנגזר מחופש הביטוי, נמצא במשבר, שכן הוא יכול להתממש רק בסביבת תקשורת חופשית ופלורליסטית, אשר לא מתקיימת בפועל. המשבר מתקיים לא רק במדינות אוטוריטריות כמו אזרבייג'ן, אלא גם בכאלה עם חוקות דמוקרטיות חזקות כמו גרמניה. על מנת ליצור שינוי במרחב התקשורתי קמו מספר גופים באירופה, ביניהם המרכז האירופי לחופש העיתונות והתקשורת (ECPMF). הבסיס לעבודתו היא האמנה האירופית לחופש העיתונות, המנסחת עקרונות לחופש המדיה מהתערבות ממשלתית.
גוף נוסף הוא ה-SEEMO (South East European Media Organisation) הפועל להגברת חופש העיתונות והפלורליזם, אכיפת יושרה עיתונאית וקידום רפורמות במדיה במדינות דרום-מזרח אירופה. איחוד העיתונאים האירופי (EFJ) נלחם אף הוא למען זכויות חברתיות ומקצועיות של עיתונאים העובדים ברחבי אירופה, באמצעות איגודים מקצועיים חזקים. ה-EFJ מקדם ומגן על זכויות לחופש הביטוי וחירות המידע כחלק מזכויות האדם. דוגמה לפעולותיו היא קמפיין 'Media Against Hate', במסגרתו נערכה סדרת הדרכות וסדנאות עבור אנשי תקשורת ורגולטורים של המדיה על מנת להחליף את שיטות העבודה, לקדם למידה משותפת והדדית, ולפעול בשיתוף פעולה.
אפריקה.
החל מסוף שנות השמונים, עם סופה של המלחמה הקרה, חלו שינויים דרמטיים בשידורי התקשורת עקב עליית כוחם של הליברליזם והדמוקרטיה. בדרום אפריקה ההתמודדות עם השינויים הללו הייתה מאתגרת במיוחד, כיוון שמבנה השידור היה מושתת עד אז על מבנים פוליטיים לא פלורליסטיים ולא דמוקרטיים. על כן, תנועות הרפורמה במדיה אשר קמו בדרום אפריקה, התמקדו בעיקר בפוטנציאל הדמוקרטי של המדיה. דוגמה לכך היא African Freedom of Expression Exchange) AFEX) – רשת יבשתית-אפריקאית הנאבקת על חופש הביטוי וזכויות המדיה. בין פעולותיה היא נאבקה לשחרור עיתונאי אפריקאי בשם Alfred Taban אשר נכנס לכלא על כך שהביע את דעתו. דוגמה לארגון החבר ב-AFEX היא ארגון Media Institute of Southern Africa) MISA). הארגון פועל הן במרחב הפיזי והן במרחב המקוון. בין פעולותיו: קידום רפורמות בחוק לשיפור הנגישות למידע וחופש הביטוי. כמו כן, הארגון שואף ליצור תעשיית תקשורת מקצועית ומהימנה יותר באמצעות סדנאות, סמינרים ופלטפורמות לימודיות נוספות. פרט לארגון MISA, ישנם ארגונים נוספים הפועלים בכל רחבי אפריקה, כמו למשל ארגון WAJA (West African Journalists Association) הפועל במערב היבשת ומגן על חופש הביטוי וזכויות האדם של העיתונאים באזור זה.
אסיה.
באסיה הייתה תקווה שהכלכלה הליברלית וטכנולוגיות מידע ותקשורת (ICT) יביאו לדמוקרטיזציה של העיתונות. אך בפועל, ההשפעה הייתה מוגבלת ולא שוויונית בקרב המדינות השונות באסיה.
בסין, למשל, השתמשו בטכנולוגיות החדשות ובאינטרנט כדי לשלוט במידע, לחסום אתרים מסוימים ולהפעיל צנזורה על תכנים. במדינות אחרות, כמו הודו וקמבודיה, האינטרנט משרת רק פלח מסוים באוכלוסייה לו יש את היכולת והנגישות, שכן מרבית האוכלוסייה במדינות הללו חיה באזורים כפריים בהם הגישה לאינטרנט מועטה. עקב המצב התקשורתי שלעיל, קמו תנועות רפורמה במדיה באסיה. למשל, תנועות רפורמה בטאיוואן, ביניהן The Media Watch Foundation, ניסו ליצור שינוי בזירה התקשורתית ולהילחם בתופעת הקונצרנים. כחלק מהאסטרטגיה שלהן גויסה תמיכה ציבורית הן במחאות מקוונות והן במחאות 'אוף-ליין'. פעילי התנועות ניצלו את המדיה החדשים והפכו ליותר אקטיביים ביצירת חלופות מידע לזרם המרכזי של התקשורת. דוגמה נוספת ניתן לראות בדוחה שבקטר, בה הוקם המרכז לחופש התקשורת (DCMF), אשר פועל למען עיתונות אחראית ואיכותית, ושמירה על ביטחון העיתונאים. במסגרתו נערכות סדנאות במטרה לפתח את כישורי העיתונות ולהגן על חופש העיתונות בעולם הערבי.
דרום אמריקה.
משנת 1980 עד שנות ה-2000, במגזר הפרטי באמריקה הלטינית היה קיים מונופול רב על אמצעי התקשורת והתקיימה תחרות מוגבלת. אך בעקבות עלייתן לשלטון של מפלגות שמאל ברחבי דרום אמריקה, וב-15 השנים האחרונות, נוצרו קבוצות שחלקן מגנות על המדינה בעוד אחרות פועלות נגד הצנזורה של המדינה על ידי שידורי תוכן אידאולוגי שהתנגד לממשלות שעלו לשלטון., תנועה בשם שנוסדה ב-2007 מתנגדת למועצת הרגולציה של המדיה במדינה. התנועה טוענת שהחוק שמכוחו נוסדה התנועה מגביל את חופש הביטוי ואת הנגישות של האזרחים למידע. אך אף על פי שהתרחשו שינויים פוליטיים בדרום אמריקה, עדיין קיימת בה ריכוזיות רבה בתחום המדיה. במדינות כמו, ברזיל, קולומביה וצ'ילה הקושי ליצור רפורמות במדיה הוא עצום מכיוון שהשלטון הוא זה ששולט ברוב אמצעי התקשורת. האיגוד הבין לאומי לשידורי רדיו קהילתיים (AMARC) הגדיר את מדינות דרום אמריקה כבעייתיות ביותר בתחום התקשורת מכיוון שהשלטון בהן אינו אוהד את אמצעי התקשורת השונים ולכן קיים קושי בייסוד תנועות רפורמה במדיה. המדינה היחידה כרגע שבה אחוז הריכוזיות בתחום התקשורת נמוך יחסית היא ארגנטינה שפועלת לחלוקת זיכיונות ורישיונות לרדיו ולטלוויזיה.
רפורמה במדיה בישראל.
בישראל, ניתן לראות דוגמאות לפעילות אקטיביסטית של החברה האזרחית בשוק התקשורת והמדיה. לדעת רבים, הרפורמה במדיה בישראל החלה כבר בשנותיה הראשונות של המדינה ואף לפני קום המדינה, בעזרת גופים אשר ביקשו לקרוא תיגר על העיתונות הממוסדת ועל מדיניות מקבלי ההחלטות, ולגרום לשינוי מהותי של השיח בישראל. בין הגופים הללו ניתן למצוא את עיתון קול העם, שבועון העולם הזה של אורי אבנרי, ורדיו קול השלום של אייבי נתן. גם כיום, ניתן לזהות כיצד תנועות וארגונים הפועלים בתחום זה בישראל, מקדמים את הנושאים אליהם מתייחסת הרפורמה במדיה. גופים אלה פועלים בתחומים שונים המהווים יחד את רפורמת המדיה בישראל.
בתחום העיתונות, ניתן למצוא את כל התקשורת העין השביעית, העוסק בסקירה וביקורת של התקשורת. בין עיסוקיו, חושף הארגון מידע אודות בעלויות בשוק התקשורת בישראל, כמו גם חשיפת עוולות, הטעיות והעלאת מגמות של הונאה, אפליה וגזענות לסדר היום – נושאים שלרוב אינם באים לידי ביטוי בתקשורת הממוסדת והמסורתית. הגוף מתמקד בנושא הריכוזיות בשוק התקשורת בישראל, דבר אשר חושף את קשת האינטרסים של בעלי גופי תקשורת המחזיקים בבעלותם גופים עסקיים ותקשורתיים שונים. מדיום נוסף שמציע תוכן המשקף את האינטרס הציבורי נקרא הטלוויזיה החברתית. ארגון תקשורת הפועל באופן עצמאי ברשת האינטרנט וברשתות החברתיות, ושם לו למטרה לקדם סדר יום חברתי בישראל. בניגוד לגופי התקשורת התאגידית, הגוף אינו נמצא בשליטתם של אנשי עסקים, אלא שייך לארגונים הפועלים לשינוי חברתי בישראל ואינו פועל למטרות רווח. הארגון עונה על הצורך במדיה אלטרנטיבית המקדמת ערכים של שוויון, צדק חברתי וסולידריות.
בישראל קיימות דוגמאות לארגונים הפועלים מחוץ לתחומי התקשורת המסורתית ומהווים מעין גוף מבקר חיצוני לתקשורת הממוסדת. דוגמה לכך היא עמותת סיכוי, המקדמת שוויון ושותפות בין האזרחים הערבים והיהודים בישראל. במסגרת פעילותה, חוקרת העמותה את ייצוג המיעוט הערבי בתקשורת העברית הממוסדת. העמותה מפעילה את פרויקט "מדד הייצוג" אשר עוקב אחר הכמות והאופי של ייצוג החברה הערבית בתקשורת. המדד בוחן מדי שבוע את אחוז הייצוג של האוכלוסייה הערבית בתוכניות החדשות והאקטואליה בערוצים המרכזיים בישראל, וחוקר את השינויים ביחסה של התקשורת לערבים בישראל. דרך מדד זה, חושפת העמותה את אי השוויון הקיים בתקשורת בישראל בין יהודים וערבים, הן בכמות (או היעדר) הייצוג, והן באופי הייצוג.