מדיניותן שאפה לשמר את הפריבילגיות של האריסטוקרטיה מול המעמדות הבינוניים הדינמיים ולהתנות את הקידום החברתי באימוץ השפה, התרבות והזהות הונגריות.
פיתוח כלכלי ועירוני.
במחצית השנייה של המאה ה-19 בנסיבות השוק המשותף שלה עם "ציסלייטניה", ידעה "טרנסלייטניה" תנופה כלכלית ותעשייתית משמעותית. התאפשרה צמיחה כלכלית של כ-5% בשנה. הודות למשאבי מישור הדנובה, טרנסלייטניה הפכה ל"אסם החיטה" של האימפריה הדואלית.
מדיניות ה"מדיאריזציה".
במדינה ההונגרית הרב-לאומית והרב-דתית המנהיגים הפוליטיים, כמעט כולם דוברי הונגרית, הונגרים שורשיים ולפעמים גם בני עמים אחרים שנטמעו בעם ההונגרי, כפו על שאר העמים (שהיוו לפחות 52% מהאוכלוסייה) מדיניות קשוחה של מדיאריזציה או הונגריזציה גם בשטחי ממלכת הונגריה פרופר וגם בשטחי ממלכת קרואטיה-סלאבוניה. מדיניות זו התממשה על ידי חובת השימוש בשפה ההונגרית כשפה רשמית וכשפת ההוראה במוסדות החינוך ועל ידי אמצעי דיכוי נגד התרבויות והדתות האחרות הנחשבות "אלוגניות" - נוכריות, על אף שחלקן היו קיימות עוד לפני הגעת ההונגרים לאזור. מבין העממים והקבוצות האתניות ששכנו בשטחי הממלכה, הקבוצה האתנית שאימצה את המדיאריזציה הלשונית באופן השלם ביותר היו היהודים, שעזבו רובם לטובת ההונגרית את שפת היידיש או הגרמנית.
מהות היחסים בין "ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש" לאוסטריה במסגרת הסכם הדואליות.
הפשרה משנת 1867 קבעה את מסגרת היחסים בין ממלכת הונגריה ואימפריה האוסטרית. נקבעו תחומי הסמכויות הייחודיות של כל אחת מהמונרכיות שהרכיבו את המונרכיה הדואלית ואת הסמכויות המשותפות.
הודות לברית ההדוקה עם אוסטריה זכתה הונגריה ביוקרה יוצאת דופן. עם זאת נציגיה הביעו באופן מתמיד אי נחת מההסכם וניסו להשיג עוד ועוד אוטונומיה פנימית.
הסכם ההשתוות: ה-Ausgleich.
הסכם לעשר שנים שהושג ב-1867 בין נציגי ממלכת הונגריה להבסבורגים השתית אסוציאציה בין שתי מדינות ריבוניות: האימפריה האוסטרית וממלכת הונגריה.
במעמד שווה עם אוסטריה, נהנתה ממלכת הונגריה מאז ואילך מאוטונומיה פנימית והעמידה לרשות המונרכיה הדואלית חלק ממשאביה, בצורת תרומה לתקציב המשותף.
ההסכם נחתם למשך עשר שנים והוא חודש שוב ב-1877 וב-1887 בתום משא ומתן בין הנציגים האוסטריים והנציגים ההונגרים.
עם זאת החל מ-1867 היחסים בין האוסטרים להונגרים, שהיו רוב במוסדות הפוליטיים של ארצות הכתר הקדוש, התבססו על אי הבנה: האוסטרים ראו בו סוף פסוק - אחרונת הפשרות שהיו מוכנים להסכים לה עם הונגריה, בעוד שהמנהיגים של ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש ראו בתוצאת המשא ומתן הזה נקודת מוצא לעצמאות עתידית.
בהסכמי החידוש של פשרת ה-Ausgleich השיגו ההונגרים ויתורים כלכליים נוספים מצד אוסטריה: החל משנת 1907 נקשרו שני החלקים של המונרכיה הדואלית באמצעות הסכם מסחר, תקף לעשר שנים, עם אפשרות להתאמה למקרה הצורך: יכלו למשל, להטיל מכסים על מוצרים אוסטריים מסוימים.
החל משנת 1917, על אף חידוש ה-Ausgleich ב-24 בפברואר 1917, סירב הצד ההונגרי במשא ומתן להקים מרחב כלכלי משותף עם אוסטריה. הדברים הגיעו לידי כך שבעת מלחמת העולם הראשונה, הצד ההונגרי סירב לתמוך כלכלית בצד הגרמני, למרות שהמדינה המאוחדת כולה הייתה שרויה במלחמה מול אויב חיצוני.
מוסדות משותפים.
שני הצדדים של המונרכיה הדואלית ניהלו מוסדות משותפים, בתחום הפוליטי, הכלכלי והצבאי. על מנת לנהלם ולממנם, התכנס באופן קבוע מערך מורכב של נציגים אוסטרים והונגרים, באופן רשמי או בלתי רשמי.
גם הדיפלומטיה היוותה תחום שנוהל במשותף על ידי שתי הממלכות השותפות בהסכם. הפרלמנטים ההונגרי והאוסטרי היו צריכים לאשרר את ההסכמים הבינלאומיים.
הצבא המשותף - הצבא הקיסרי-מלכותי - היה מעין מלט של המונרכיה הדואלית ושליש ממנו גויס משטחי ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש: נוכחותן של יחידות אלה המורכבות מנתינים הונגרים היוותה אמצעי בידי המנהיגים הפוליטיים של ממלכת הונגריה להביע את רצון האוטונומיה שלהם בפני אוסטריה
והמדיניות הצבאית של המלך ויועציו מווינה. מצד שני זה היה עבור האימפריה האוסטרו-הונגרית גם גורם לחולשה: מחצית המגויסים בארצות הכתר של אישטוואן הקדוש לה הבינו טוב לא גרמנית ולא הונגרית ואהדו את העניין הפאנסלאבי או את העניין הלאומי הרומני, למשל.
השפעת הממלכה ההונגרית על מדיניות החוץ של האימפריה הדואלית.
מן הימים הראשונים של המונרכיה הדואלית ועד לסתיו 1918 לפוליטיקאים ההונגרים הייתה השפעה חשובה על מדיניות החוץ של האימפריה.
השפעה זו באה לידי ביטוי קודם כל בבחירת שרי החוץ של האימפריה. אכן, החל מ-1871 התמנה ההונגרי ג'ולה אנדראשי כשר החוץ של המונרכיה הדואלית, אחרי שהשפיע השפעה מכרעת על החלטות הדיפלומטיה האוסטרו-הונגרית בימי מלחמת צרפת–פרוסיה.
במרוצת השנים כיהנו הונגרים גם כשרי אוצר וגם כשרי חוץ של האימפריה, כגון אישטוואן בוריאן ראייצי, שמילא בשנים 1915–1918 את תפקיד שר האוצר ושר החוץ של האימפריה.
בנוסף, החלטות מדיניות חשובות הוכרעו בישיבות של מועצות שרים משותפות, מועצות הכתר, שבהן השתתפו הקיסר, השרים של האימפריה וראשי הממשלה האוסטרי וההונגרי, לפעמים גם אישים בכירים נוספים. למשל, ההחלטה על כניסת המונרכיה הדואלית למלחמה התקבלה במועצת הכתר שכונסה ב-7 ביולי 1914. פורום דומה שימש את חברי הממשלה ההונגרית כדי להציג את עמדותיהם על ההיבטים הכלכליים של המדיניות המשותפת: ב-18 ביוני 1915 ראש הממשלה ההונגרי אישטוון טיסה, הפעיל את כל כובד השפעתו כדי לדחות את הניסיונות להקים איחוד מכסים בין האימפריה האוסטרו-הונגרית לגרמניה.
בשנת 1916 שוב התנגד טיסה לפתיחת משא ומתן בתחום המסחר עם גרמניה כל עוד סעיפי ההסכם הכלכלי והסחר בין שתי האימפריות לא אושררו על ידי שני חלקי אוסטרו-הונגריה גם יחד.
השפעת הונגריה התממשה גם בהכרעות אחרות בתחום מדיניות החוץ. לדוגמה, כשמשלחת רומנים מטרנסילבניה, בראשות יואן ראציו, יו"ר "מפלגת הרומנים מטרנסילבניה, באנאט, קרישאנה ומרמציה" הציגה ב-28 במאי 1892 בפני הקיסר פרנץ יוזף עצומה ("ממורנדום") שבה דרשו שוויון זכויות ללא הבדל שפה ודת, הפסקת הרדיפות וההונגריזציה בבתי הספר ובמוסדות המנהל, דרישות שעדיין הצטמצמו יותר בתחום התרבות ולא של תביעות אוטונומיה ושטחים, המנהיגים הפוליטיים ההונגרים נכנסו ללחץ ועשו כל שביכולתם כדי לדחות את הדרישות ולהגן על שלמות סמכויות ממלכתם באזור זה. על רקע זה נוצרה החל משנת 1910 התקררות ביחסים בין ממלכת רומניה לאימפריה האוסטרו-הונגרית והדיפלומטים האוסטרו-הונגרים ציפו לתגובות רומניות שליליות כלפי מדיניות החוץ של האימפריה. בשנת 1914 בנסיבות המשבר הדיפלומטי שפרץ בעקבות רצח יורש העצר של האימפריה, המנהיגים הפוליטיים של המדינה, במיוחד ראש הממשלה ההונגרי אישטוואן טיסה, עמדו על כך שכל פעולה של האימפריה נגד סרביה תתלווה בפיצוי פוליטי משמעותי עבור הממלכה ההונגרית.
גורם חשוב לקפאון.
מאז הכינון מחדש של הממלכה ההונגרית במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית, הסתייגו מנהיגיה משינויי בנוסח הפשרה וגם מאפשרות לרפורמות במסגרתה.
כך, אחרי 1871 כשהתחייב הקיסר פרנץ יוזף להכתיר את עצמו גם כמלך בוהמיה בפראג (ולהעניק לכתר של וצלב אוטונומיה פנימית) ההונגרים בתיאום עם הגרמנים מאוסטריה הכשילו את המהלך, מחשש לסולידריות הייתה עלולה להיווצר בין הצ'כים לבין הסלאבים שבממלכה ההונגרית.
בתחילת המאה ה-20 התגלה יורש העצר, הארכידוכס פרנץ פרדיננד, כתומך ראשי ברפורמה לגבי מקומה של טרנסלייתניה במסגרת האימפריה.
אכן, מתוך גישה עוינת מאוד להונגרים, ביקש הארכידוכס להסתמך על העמים הסלאביים כדי להפיח רוח חדשה במוסדות האימפריה במעמד השושלת ההבסבורגית. ביתו של פרנץ פרדיננד הפך למרכז התלכדות לחוגים הממשלתיים האוסטריים שהתנגדו למעמד המנהיגים ההונגרים בתוך הממסד הדואלי.
פרנץ פרדיננד חתר גם להענקת אמנציפציה לממלכת קרואטיה-סלאבוניה מהחסות ההונגרית ולהפוך אותה לקוטב שלישי של המונרכיה.
התערערות המסגרת הדואלית ופירוק הממלכה.
בחדשים ספטמבר ואוקטובר 1918 התחזקה הצפייה לתבוסת האימפריה הדואלית ומתנגדיה הוותיקים לא הסכימו להנציח את הקשרים בין אוסטריה להונגריה ואף העמידו בסימן שאלה את הלגיטימיות של מעמד בית הבסבורג בראש הממלכה ההונגרית
ניסיונות רפורמה.
ב-1918, מול המצב חסר המוצא אליו נקלעה המונרכיה הדואלית, ניסה המלך-קיסר קרל לערוך רפורמות בממלכה שתחלצנה את שושלת הבסבורג. הוא נתקל בסירוב עיקש של ראש הממשלה ההונגרי וקרלה, המגובה על ידי אישטוון טיסה, המנהיג העיקרי של מפלגת העמל, שלנציגיה היה רוב בבית הנבחרים בבודפשט.
הונגריה והצהרת הקיסר.
מול התבוסה במלחמה והדרישות הכרוכות בסעיף 10 מתוך 14 הנקודות של הנשיא ארצות הברית וילסון, הציע הקיסר קרל ב-15 באוקטובר 1918
רפורמה של המונרכיה הדואלית המבוססת על כיבוד זכות העמים להגדרה עצמית במסגרת פדרציה דנובית רב-לאומית.
בתום ישיבת מועצת השרים של האימפריה באותו יום, ראש הממשלת הונגריה שנדור וקרלה הביע עמדה איתנה נגד ההצעה ואיים לסגור את הגבול עם אוסטריה, מה שהיה עלול לגרום למחסור במצרכים ולרעב בערי ציסלייתניה. הוא השיג הבטחה שתוכן הצהרת הקיסר לא ייושם בארצות הכתר של אישטוואן הקדוש, מה שרוקן את המהלך במידה רבה ממהותו.
משבר ממסדי. פירוק הממלכה.
בימים האחרונים של חודש אוקטובר 1918 ניסה קארוי הרביעי בכמה ניסיונות של הרגע האחרון לפייס את ההונגרים.
ב-22 באוקטובר 1918 סוף סוף ומאוחר מדי הסכימה הממשלה ההונגרית של שנדור וקרלה והרוזן אישטוואן טיסה לחתום על ההצהרה טריאליסטית, יום אחרי הקיסר קרל.