הגרגרנית היוונית משמשת בהכנת תחליף זול לסירופ מייפל. ריח הגרגרנית, המופרש בזיעה ובשתן, מתואר בספרות הרפואית כריח מייפל.
ברפואה.
בתקופה העתיקה שימשה הגרגרנית בתור צמח מרפא במצרים ובסין. בתקופה הקלאסית הופק מן הצמח סם להרגעת דלקות ונפיחויות. בימי הביניים השתמשו בצמח לחיזוק כללי, לפתיחת סתימות בדרכי השתן, להמסת אבנים בכליות ולטיפול בדלקת פרקים. כמו כן שימש הצמח לריפוי פצעים, מחלות עור ולשיפור מראה השיער. ברפואה העממית בימינו משמשים זרעי הצמח להרזיה, להורדת רמת הסוכר בדם וכסם משתן. שמן המופק מהזרעים משמש גם הוא להרזיה.
בזמננו, הצמח משמש ברפואה עממית לשימושים כללים שונים. הבדואים בנגב משתמשים בזרעי הגרגרנית לחיזוק נשים הרות והגברת יצור החלב לאחר הלידה, ריפוי כאבי בטן וטיפול בסכרת. פלחים ערביים, שבפיהם מכונה הצמח "חנדקוקא", עושים בו שימוש כצבע לאיפור, למאכל ולתבלין. ובאזורי עיראק ואיראן משמש הצמח אף לטיפול בבעיות לב ומעיים.
במינון הרגיל במזון, גרגרנית היא ככל הנראה בטוחה. עם זאת, במינונים גבוהים הגרגרנית עלולה לגרום לתופעות לוואי, ואף לתגובה אלרגית אצל אנשים מסוימים. לא מומלץ לתת תוספי גרגרנית לילדים. תופעות לוואי אפשריות הן שלשול, בחילה, ולעיתים נדירות סחרחורת וכאבי ראש. מינונים גבוהים עלולים גם לגרום לנפילה מסוכנת ברמת הסוכר בדם. דווח גם על מקרים של רעלנות לכבד בקרב אנשים שלקחו תוספי גרגרנית לבד או בשילוב עם צמחי מרפא אחרים. גרגרנית במינונים הגבוהים מהנמצא במזון, אינה בטוחה לשימוש בקרב נשים בהריון, שכן היא נקשרה לסיכון מוגבר לפגמים מולדים בחיות ובבני אדם. עדיין חסר מידע לגבי הבטיחות בצריכת גרגרנית בזמן ההנקה.
המרכז הארצי לבריאות משלימה ואינטגרטיבית (NCCIH) של המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית ערך סיכום על האפקטיביות הרפואית של הגרגרנית היוונית. בסיכום נכתב כי יש מעט עדויות איכותיות על התועלות הרפואיות של הגרגרנית, אך לא מעט עדויות לנזקים האפשריים שלה. מספר קטן של מחקרים הציע שהגרגרנית מפחיתה את רמת הסוכר בדם לאנשים חולי סוכרת או סוכרת סמויה, אך רוב המחקרים האלה לא היו באיכות גבוהה. עדיין לא ברור אם גרגרנית יכולה להגביר את תנובת החלב של נשים מיניקות, זאת משום שיש מחקרים לכאן ולכאן. העדויות לגבי מצבים רפואיים אחרים מוגבלים מכדי להגיע למסקנה כלשהי.יש מיעוט של ראיות שהגרגרנית היוונית מועילה רפואית, והראיות הקיימות הן באיכות נמוכה. הצמח אינו מומלץ לצריכה על ידי נשים בהריון כי צריכתו בכמויות גדולות עלולה לגרום להפסקת הריון. זרעי הגרגרנית היוונית מכילים אלקלואידים שונים ובעיקר טריגונלין (Trigonelline). לטריגונלין טעם וריח ייחודיים, שהם המקור לריחו ולטעמו הייחודי של הצמח. כמו כן, מכיל הזרע ספונינים וסטרואידים בהם משתמשים לייצור תרופות, כמו גם פלבונואידים, שמנים ריחניים, חומצות אמינו חופשיות, ויטמינים (בעיקר A,B,C) ומינרלים כגון סידן וברזל. מחקרים בדקו את השפעת הצמח בהורדת כולסטרול וטריגליצרידים, הפחתת רמות הסוכר בדם ושיפור הומיאוסטזיס של גלוקוז בדם.
במקורות.
הגרגרנית נזכרת כבר במשנה במקומות רבים
כוונת המשנה, ככל הנראה, אינה לצמח התלתן הגדל כעשב בר בארץ, אלא לגרגרנית ששימשה כצמח מאכל. המאסף, הפירוש הקדום ביותר למשנה ששרד בימינו, כתב על משנה זו כי ה"תלתן" הוא "אלחלבה". גם פירוש הרמב"ם למשנה זו מזהה את התלתן כחילבה, וכך נכתב בו: "ותלתן, 'אלחלבא'". במסורת היהודית הוא נחשב למאכל קדום וחשוב מאוד, וכך נאמר בתלמוד הבבלי (בבא קמא פא): "עשרה תנאין התנה יהושע שיהו מרעין בחורשין, ומלקטים עצים בשדותיהם, ומלקטים עשבים בכל מקום חוץ מתלתן..." בקרב יהודי תימן עדיין נשמרת מסורת קדומה זו, והוא נחשב לתבלין חשוב הנאכל כל השנה באורח יומיומי.
גם רש"י מזהה את צמח החילבה עם צמח ה"רוביא" כך כתב: "התלתן – מין תבלין פיניגר"י" (Fenugrec בצרפתית)– גרגרנית יוונית (חילבה).
קבוצת השישה
השישה, או קבוצת השישה, (בצרפתית: Les Six) הוא שם שקיבל את השראתו מקבוצת החמישה הרוסית, ושנתן המבקר אנרי קולט לקבוצה של שישה מלחינים שעבדו במונפארנס. מקובל לראות במוזיקה שחיברו קריאת תִּגָּר על הווגנריות והאימפרסיוניזם.
החברים.
חברי הקבוצה באופן רשמי היו:
לעוד רבים היה חלק בפעילות בקבוצה והנודעים ביותר ביניהם היו אריק סאטי, ז'אן קוקטו וז'אן וינר.
פרלוד: הצעירים החדשים.
בשנת 1917, כשתיאטראות ואולמות קונצרטים רבים נסגרו בגלל המלחמה, החליטו בלייז סנדראר והצייר מואיז קיסלינג לארגן קונצרט ברחוב הויגנס מס' 6, אולפנו של הצייר אמיל לז'ן. לכבוד אירוע זה כוסו קירות האולפן בבדים של פיקאסו, מאטיס, לז'ה, מודיליאני ואחרים. המוזיקה בקונצרט הייתה משל סאטי, הונגר, אוריק ודורה. קונצרט זה הוא שנטע באריק סאטי את הרעיון להרכיב סביבו קבוצת מלחינים, שתוכר בשם "הצעירים החדשים", מבשרת "השישה".
השישה.
לפי מיו:
"קולט בחר שישה שמות באופן שרירותי לחלוטין, אוריק, דורה, הונגר, פולנק, טאיפר ואני, פשוט משום שהכרנו זה את זה, היינו מיודדים והופענו על אותן תוכניות מוזיקליות, ולא משנה, שלכל אחד מאתנו היו מזג ואישיות שונים לגמרי מאלה של האחרים! אוריק ופולנק היו נאמנים לרעיונות של קוקטו, הונגר נהה אחרי הרומנטיקה הגרמנית, ואותי משכה הליריות הים תיכונית!" (עברי 1996)"
אבל זו רק פרשנות אחת למקורותיה של קבוצת השישה: כותבים אחרים, כמו אורנלה וולטה, היו שמים דגש על תמרוניו של ז'אן קוקטו להיעשות מנהיגה של קבוצת אואנגרד, המקדישה עצמה למוזיקה, כדוגמת הקבוצות הקוביסטיות והסוריאליסטיות, שצצו באמנות החזותית זמן קצר קודם לכן, עם פיקאסו, אפולינר ואנדרה ברטון כמייצגיהם הראשיים. העובדה, שסאטי עזב את "הצעירים החדשים" פחות משנה לאחר הקמת הקבוצה, הייתה "מתת משמיים", שהגשימה לקוקטו את משאלתו ושאיפתו: Le Coq et l'Arlequin שלו משנת 1918
היה ציון דרך לכך.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, החלו ז'אן קוקטו והשישה לבלות בבאר בשם "השור על הגג", שנתן למיו השראה לכתיבת הבלט המפורסם שלו. בליל הפתיחה של הבאר, ניגן פסנתרן בשם ז'אן וינר נעימות משל ג'ורג' גרשווין ווינסנט יומאנס, וקוקטו ומיו ליוו אותו בכלי הקשה. בין הנוכחים היו האמרגן הרוסי סרגיי דיאגילב, פבלו פיקאסו, במאי הסרטים רנה קלייר, הזמרת ג'יין באתורי ומוריס שבלייה.
הקבוצה נחנכה רשמית בינואר 1920 בסדרה של שני מאמרים פרי עטו של מבקר המוזיקה והמלחין הצרפתי אנרי קולט בכתב העת הצרפתי "קומדיה". לכאורה היה ברור וגלוי, שקוקטו עמד מאחורי המאמרים הללו, אך את השם לקבוצה בחר קולט, שהחליט להשוות את "השישה" עם "החמישה" הרוסים.
הקבוצה הוציאה לאור אלבום משותף של יצירות לפסנתר ("אלבום השישה", המפורסם). חמישה מחברי הקבוצה גם שיתפו פעולה בכתיבת המוזיקה ליצירתו של קוקטו Les Mariés de La Tour Eiffel (הנישואין במגדל אייפל), שהופקה על ידי הבלט השוודי, יריבו של הבלט רוס. קוקטו הציע תחילה את הפרויקט לאוריק, אבל כיוון שאוריק לא היה זריז די הצורך בהשלמת המוזיקה לפי דרישות לוח החזרות, בחר קוקטו לחלק את היצירה בין שאר חברי "השישה". דורה, שלא היה בפריז אותו זמן, לא השתתף. הצגת הבכורה עוררה שערורייה ציבורית, שהתחרתה בזו של "פולחן האביב" של סטרווינסקי, כמה שנים לפני כן. אף על פי כן, הבלט נשאר ברפרטואר של הלהקה כל שנות ה-20'.
לא יהיה זה מדויק לאמור, ש"הנישואין במגדל אייפל" ציין את "סופה של קבוצת השישה", כיון שדורה היה נוכח בכל קונצרט ובכל ביטוי אחר לציון ימות השנה לייסוד הקבוצה. קבוצת השישה לא חדלה מעולם להתקיים, חבריה פשוט פנו לכל אחד לנתיבו הנפרד והייחודי, נתיבים שעליהם הצהירו מלכתחילה.
אדוארד ג'אנר
נבחרת טוניסיה בכדורגל
קונמבול
מכולת
מכולת היא חנות לממכר מוצרי מזון לבית ומגוון מוצרים שימושיים לאחזקה ביתית שוטפת.
אף על פי שעדיין קיימות חנויות מכולת, בעיקר בשכונות ותיקות, המושג מתקשר בתודעה עם מושגים הזכורים בנוסטלגיה. חנויות מכולת של פעם פינו מקומן, במקרים רבים, לחנויות סופרמרקט או מינימרקט, המכילות מגוון רחב יותר של מוצרים.
המונח "מכולת" כיום מתייחס על פי רוב לחנויות מינימרקט שנראות כמו חנות מכולת מבפנים ומבחוץ.
בישראל.
חנויות המכולת היו העוגן המסחרי של כל שכונה או אזור מגורים בכל עיר, עד לשנות ה-70 של המאה ה-20. מכרו בהן את כל מצרכי המזון לבית, למעט ירקות ופירות, שנמכרו אצל הירקן, ובשר, שנמכר באטליז. מבחר המוצרים היה אמנם דל יחסית לימינו, אך הקנייה הביתית, כמו האווירה הכללית בישראל, הייתה אינטימית, בעלי המכולת (החנוונים) הכירו כל משפחה וידעו על הרגלי הצרכנות שלה, ושכנים לאותו אזור מגורים נפגשו בתור במכולת.
חנויות המכולת היו קטנות וצפופות, ולא כללו מעברים כמקובל כיום בסופרמרקטים. המצרכים נמצאו על מדפים שהקיפו את החנות סביב סביב לאורך הקירות ועד גובה התקרה. בנוסף היה מקרר מוצרי חלב ומוצרים בתפזורת כגון דג מלוח שנמכר מתוך חבית.
שירות עצמי לא היה מקובל כמעט. את מרבית המוצרים צריכים היו הקונים לבקש מהחנווני והוא הורידם ממדפים גבוהים, הביאם מאחורי הדלפק או מהמחסן, פרס את הגבינות, שקל ועטף אותן, וככלל שירת את לקוחותיו איש בתורו, כך שהקונה הבא נאלץ לחכות לסיום כל הקנייה של קודמו. לעיתים קרובות נוהלו חנויות המכולת על ידי שני בני זוג ואף ילדיהם, כדי לאפשר את פתיחת בית העסק לאורך כל היום (מלבד הפסקת צהריים) וכדי לשרת יותר מקונה אחד במקביל.