מחית תפוחי אדמה מופקת ממעיכת תפוחי אדמה מבושלים בלי קליפתם. לעיתים מוספים למחית תפוחי אדמה מרכיבים אחרים, כמו חלב, שמנת, חמאה, שמן צמחי, בצל מטוגן, שום, גבינה, קוביות קותל חזיר או שמנת חמוצה. באחת מגרסאות המטבח הצרפתי למאכל, מוסף חלמון לתערובת, והיא מועברת דרך כף מיוחדת בעלת חורים, אשר יוצרת מעין "סרטים".
בנוסף להגשת מחית תפוחי אדמה כמנה בפני עצמה, היא משמשת גם כחומר גלם למאכלים אחרים. בישראל יש המכינים לביבות ממחית (בשונה מלביבות המוכנות מתפוח אדמה טרי מגורר). בסיס הניוקי האיטלקיים הוא מחית תפוחי אדמה. במטבח האוסטרי והבווארי מקובל ממרח המכונה "גבינת תפוחי אדמה" (בגרמנית: "Kartoffelkäse"), העשוי ממחית תפוחי אדמה, בצל מרוכך ושמנת חמוצה המעובדים לכדי ממרח. למאכל זה מוסיפים לעיתים אורגנו, כמון, בצל, עירית, פטרוזיליה וכדומה.
הברכה על אכילת מחית תפוחי אדמה.
בשו"ע מבואר שברכת פירות שהתרסקו אינה משתנית, כיון שרושם הפרי המקורי ניכר, ולכן המשנה ברורה פסק שהברכה על אכילת פירה היא בורא פרי האדמה וכן הוא המנהג. אך הרב בן-ציון אבא-שאול פסק כשהוא נסמך על דיוק בדברי הרמב"ם שרק כשמעך את הפרי ביד מברך את ברכתו המקורית, אך פרי שנמעך לחלוטין בכלי נחשב שצורתו נשתנתה ולכן יש לברך על אכילתו שהכל נהיה בדברו.
לגבי מחית או חטיף פרינגלס שנעשה מאבקת תפוחי אדמה (אינסטנט), דעת הרב עובדיה יוסף והרב ניסים קרליץ שכיון שבזמן היותו אבקה בטלו ממנו טעם ומראה של תפוח אדמה, אז אף כשחוזר וניכר עדיין נחשב כדבר חדש ואינו חוזר למצבו הראשון וברכתו שהכל נהיה בדברו. לעומת זאת, דעת הרב שלמה זלמן אוירבך ובעל ספר וזאת הברכה שברכתו בורא פרי האדמה, כיון שניכר כעת שהוא עשוי מתפוחי אדמה.
ברכת בורא נפשות
ברכת בורא נפשות היא ברכה אחרונה הנאמרת לאחר אכילת רוב סוגי המזון, למעט מוצרי בצק (לחם ועוגות), יין ופירות שנשתבחה בהן הארץ, שאחריהם נאמרת ברכת המזון או ברכת מעין שלוש.
מקור הברכה.
לדעת חלק מהפרשנים, בתקופת התלמוד הבבלי הייתה ברכה זו נאמרת רק אחרי בשר וביצה, שהם מאכלים שמקורם בנפש, אולם אחרי שאר מיני המאכל הייתה ברכה זו רשות. כך גם מובן הביטוי המובא בתלמוד על ברכה זו, מברך "ולא כלום" המלמד שלא כולם היו מברכים ברכה זו.
ברכה זו הובאה לראשונה במשנה: - כוונת רבי טרפון היא לברך לפני שתיית המים 'נפשות'; דעה זו לא נפסקה להלכה.
כברכה כללית.
קיימות שיטות בהלכה לפיהן 'נפשות' היא גם ברכה כללית, המשמשת במקרה שלא ידוע מהי הברכה שצריך לברך לאחר אכילת מזון מסוים, לדוגמה: עוגה שלא ידוע היחס בין הקמח שבה לשאר מוצריה, אם ישנו אחוז מסוים של קמח יש לברך עליה ברכה אחת מעין שלוש ומתחת לאחוז מסוים הקמח נחשב טפל ליתר המרכיבים ויש לברך עליה ברכת 'נפשות'. לפי השיטה שברכת 'נפשות' היא ברכה כללית, יש לברך ברכת 'נפשות' אחרי אכילת עוגה כזו.
ברם, יש חולקים וסוברים שברכת 'נפשות', בניגוד לברכת 'שהכל', אינה פוטרת כלל ברכות אחרונות אחרות, לפיכך: במצב של ספק אין לברך ברכה אחרונה בכלל.
חתימת הברכה.
לפי תלמוד הבבלי אין חותמים בברכה הזאת כלל (לומר בסיומה 'ברוך'). לעומת זאת, בתלמוד ירושלמי סברו שיש לחתום עם שם ה'. להלכה: נוהגים (מלבד נוסח הרמב"ם) לחתום ב'ברוך' בלי שם ה'. אך הגר"א פוסק כירושלמי שחותמים גם בברכה זו בשם השם בצורה הבאה: "בָּרוּךְ אַתָּה ה', חֵי הָעוֹלָמִים.
משמעות הברכה.
להלן פירושה המילולי של הברכה: בורא נפשות רבות - בורא את בני האדם ובעלי החיים, וחסרונן - ואת כל מה שהם חסרים, את כל צורכיהם, על כל מה שברא(ת) - על כל הדברים שברא(ת) בעולם, להחיות בהם - שבאמצעותם להחיות, נפש כל חי - את נפשות כל היצורים החיים, ברוך חי העולמים - ה' המחיה את כל העולמות.
בעל הטור מפרש בספרו כי הברכה מתייחסת לכל מה שנברא בעולם שאינו חיוני לחיי האדם, להבדיל מלחם למשל, שזכה לברכה מיוחדת בשל חיוניותו, ברכת המזון. על כן אנו מזכירים את מציאות המזון החיוני, ומודים גם על בריאת מזון שאינו חיוני לחיינו.
שפצלה
שְׁפֶּצְלֶה או שפעצל (), המוכרות גם כבְּצֵקָנִיּוֹת, הן אטריות בצק, בצורת נטיפים, נפוצות בדרום גרמניה (בבאדן-וירטמברג ובוואריה), במערב אוסטריה, בחלק הגרמני של שווייץ, באלזס ולעיתים בצפון איטליה (בחבל דובר הגרמנית דרום טירול, שם הן נקראות "טרופי", Troffi). בהונגריה הן מוכרות בשם "נוקדלי" (Nokedli) או "נוקרלי". שפצלה הוכנו גם במלטה עד לשנות ה-50, שם הן נקראו "פצלטי", אבל לאחר חדירת הפסטה התעשייתית, המאכל כמעט שנכחד.
הכנת שפצלה נעשית באמצעות הכנסת בצק למים רותחים והוצאת האטריות המוכנות. הבצק הוא בצק פשוט של ביצים, קמח ומלח. את הבצק מרסקים לצורת האטריות באמצעות מכשיר מיוחד, דמוי מגררת שטוחה ועליה תא ובו מונח הבצק ומוסע הלוך ושוב כך שהבצק נגרר לאטריות על המגררת.
ייתכן שמקור המילה "שפצלה" במילה "דרור" בגרמנית (Spatz), וצורת ההקטנה שלה ("דרורים קטנים").
כתף הינום
כתף הינום הוא אתר ארכאולוגי ובו מערכת מערות קבורה המתוארכות לימי בית המקדש הראשון. האתר שוכן בירושלים, למרגלות הכנסייה הסקוטית, כנסיית אנדראס הקדוש, בצמוד למרכז מורשת בגין, מדרום-מערב לעיר העתיקה. את השם לאתר בחר הארכאולוג גבריאל ברקאי, שצרף את המושגים המקראיים "כתף היבוסי" עם "גיא בן הינום", ומי שמצא בו את לוחיות ברכת כהנים.
רקע.
כתף הינום מהווה חלק מהנקרופוליס – "עיר המתים" של ירושלים, תופעה ידועה בערים עתיקות: העיר מוקפת מכל עבריה ב"טבעת" קברים. שמו ניתן לו עקב היותו צמוד לגיא בן הינום ממערב. באזור כולו נתגלו לא מעט מערכות קבורה המתוארכות לימי מלכי יהודה, לצד שרידי כנסייה ביזנטית, קברי פיר חצובים מהתקופה הרומית, ושדה של קברי שרפה (קרמאציה) של חיילי הלגיון הרומי העשירי. כאשר הקומפלקס בכתף הינום הוא הגדול והעשיר מכולם בממצאים. האתר נחפר כמה פעמים החל מראשית המאה ה-20, אך החפירה הגדולה והמקיפה ביותר נערכה בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי ד"ר גבריאל ברקאי.
מערות הקבורה.
מערות הקבורה שנתגלו דומות זו לזו בתבניתן. באתר נחשפה קבוצה של שבע מערות, חמש מערות של חדר קבורה יחיד, ושתי מערות מרובות חדרים: חדר גדול, חצוב כולו בסלע, וממנו ניתן לגשת לחדרים קטנים יותר, חצובים אף הם בסלע האם. בכל חדר ישנם דרגשים חצובים, עליהם הונחו המתים, ומתחתם בור גדול, אליו נאספו העצמות לאחר פרק זמן של כשנה. תקרתן של רוב המערות התמוטטה במהלך ההיסטוריה, ורוב הבורות נתגלו ריקים עקב שוד קברים. עם זאת נתגלו ממצאים מתקופות שונות לגמרי, כולל שרידים מן התקופה העות'מאנית, דבר המלמד על שימושים שונים שנעשו במערות לאורך השנים.
דרגשי המתים.
צורת הקבורה במערות חצובות עם דרגשי מתים מוכרת במערות קבורה מימי מלכי יהודה: המת הונח על דרגש כשפניו כלפי מעלה והוא מוקף במנחות וקמעות, שנועדו "ללוות" אותו לעולם הבא. הדרגשים בכתף הינום מיוחדים בפארם, שכן הם כוללים "משכבי ראש": שקערוריות חצובות שנועדו לייצב את ראש הנפטר על גבי הדרגש. במשך שנה שכב המת על הדרגש, עד שמגופו נותרו רק עצמות. בתום השנה נאספו אל קברו בני משפחתו, ולאחר טקס קצר העבירו אותו ואת מנחותיו אל הבור הגדול שמתחת לדרגש.
המאספות.
בורות הליקוט שאליהם הועברו עצמות המתים ומנחותיהם שימשו לאורך שנים רבות את כל המתים שהונחו בתחילה מעליהם, ולכן נקראו בידי ברקאי בשם "מאספות", מתוך פירוש שאליהן התכוון התנ"ך כאשר תיאר את מותם של מלכי יהודה: . עם השנים הכיר ברקאי בטעותו, בהתחשב בפסוקים כגון , המראים שה"אספה" קודמת לקבורה, ולפיכך אין לה קשר לליקוט העצמות, אלא, כפי שכתבו פרשני התנ"ך הראשונים, דימוי להצטרפות אל עולם המתים, אולם השם "מאספה" כבר הספיק להשתרש.
הממצא במאספה.
כל המאספות בכתף הינום נתגלו ריקות, וזאת כאמור, בשל שוד קברים, מלבד מאספה אחת באחת המערות שנתגלתה שלמה. נסיבות השתמרותה של מאספה זו מעניינות: תקרת המאספה, שהבדילה בינה ובין הדרגש שמעליה, נחצתה לכל רוחבה בשלב כלשהו, וחלקה התחתון צנח אל פנים המאספה וקבר את תכולתה. חלקה העליון, לעומת זאת, נותר שלם. נראה כי בעקבות כך הסיקו שודדי הקברים כי המאספה ריקה, שכן לא ידעו שכל תכולתה קבורה למעשה מתחת "הרצפה". גם במהלך החפירות שניהל פרופ' ברקאי סברו בתחילה כי המאספה ריקה, אלא שחלקי כדים ושברי עצמות שבצבצו מצדי "הרצפה" נתגלו באקראי על ידי נער שהשתתף בחפירה, ולאחר הסרתה נתגלה ממצא מרשים שכלל את עצמותיהם של כ-95 מתים ואלפי פריטי מנחות כגון תכשיטים, כדים, ואף קמעות. הממצא המשמעותי ביותר שנמצא היה לוחיות ברכת כהנים.
בריאיון לעיתון ישראל היום תיאר ברקאי את סיפור חשיפת הלוחיות:
כתף הינום כיום.
בעת החדשה ניזוק האתר במידה רבה, וזאת החל מהתקופה העות'מאנית כשנסללה דרך על גבי הקברים. בתקופת המנדט הבריטי נבנתה מעל הקברים הכנסייה הסקוטית, היא כנסיית אנדראס הקדוש, ובראשית שנות ה-2000 נבנה בצמוד לקברים מרכז מורשת בגין. כל אלה ניתקו את מערכות הקברים מן הנוף הטבעי שלהם. הרשויות ביצעו באתר עבודות לשיפור הזמינות והיום בין הכנסייה ואתר המורשת יש כניסה נפרדת דרך מדרגות ודרך סלולה ונוחה. הכניסה ללא תשלום אך האתר דל בממצאים ולא מתפרש על זמן ביקור ארוך מידי.
לקריאה נוספת.
Gabriel Barkay, "Excavations at Ketef Hinnom in Jerusalem" In: Hillel Geva (editor) Ancient Jerusalem Revealed - Reprinted and Expanded Edition, 85-106. Jerusalem: Israel Exploration Society, 2000
כרוויה תרבותית