הנהגתו היציבה של המלך אלומה והכוח הצבאי והפוליטי שהשיג, נשמרו עד אמצע המאה ה-17, אז החלה אימפריית קאנם בורנו לדעוך. במהלך המאה ה-18 התרחבה אמנם האימפריה, אך התרחבות זו הייתה רק לכיוון מערב לכיוון אדמות "האוסה" (Hausa). אדמות האוסה, אשר שוכנת בצפון ניגריה של ימינו, היו מקום מושבם של אנשי ההאוסה שהיא אחת מהקבוצות האתניות הגדולות באפריקה. במקביל להתרחבותה של האימפריה מערבה, החלה אוכלוסיית אנשי ה"פולאני" (Fulani) אשר הייתה גם היא אחת מהקבוצות האתניות הגדולות בחלקה המערבי של אפריקה, לבנות כבישים ודרכי גישה לעבר בורנו. בשנת 1808 לוחמי הפולאני כבשו והשתלטו על עיר הבירה של אימפריית קאנם בורנו – גזארגמו. מנהיגם של אנשי הפולאני באותה תקופה היה "אוסמאן דאן פודיו" (Usman Dan Fodio). אל מול אנשי הפולאני ומנהיגם, נאבק "מוחמד אל קאנם" (Muhammad al kanem), שהיה יועץ של משפחת המלוכה ודתי מלומד. כחלק מהמאבק שניהל, הוא בנה עיר חדשה בשם "קוקאווה" (Kukawa) אשר נמצאה צפון מזרחית לאימפריה דאז.
שושלת סיפאווה נשארה ממלכה עד לשנת 1846. בשנה זו התנהלה מלחמת אזרחים, ובנו של אל קאנם - "עומר" (Umar) הוכתר לסולטאן הראשון של בורנו ה'חדשה'. בניגוד לאביו, איפשר עומר ליועציו לנהל את המדינה. האיפרייה החלה לדעוך כתוצאה מחוסר ארגון בניהולה, תחרות אזורית ומתקפות מצד הצבא של אימפריית "קוודאי" (Quaddai) ממזרח. ההתדרדרות נמשכה גם תחת בנו של עומר ובשנת 1893 נכבשה בורנו על ידי הבריטים. ההשתלטות האירופאית בסוף המאה ה-19 חילקה למעשה את בורנו בין הקולוניה הגרמנית בקמרון לבין הקולוניה הבריטית בניגריה. לאחר מלחמת העולם הראשונה הטריטוריה של בורנו אוחדה מחדש תחת שלטון בריטי ובשנת 1961 שויכה באופן רשמי לניגריה.
הגירגם.
ה"גירגם" (פירוש המילה גירגם הוא "רשימה של אבות קדומים"), או בשמו הנוסף ה"דיוואן", הוא ספר שמכיל את רשימת המלכים והשלטונות של אימפריית קאנם וקאנם-בורנו. בנוסף, מכיל הגירגם את כל האירועים החשובים שקרו במהלך כהונתם של המלכים השונים (מלחמות, הישגי מסחר, קשרים פוליטיים חדשים ועוד). הגירגם התגלה בשנת 1851 בעיר "קוקאווה" (Kukawa), שנמצאת בצפון מזרח ניגריה, על ידי החוקר הגרמני היינריך בארת' (Heinrich Barth). יש חוקרים הטוענים שקוקאווה הפכה לעיר הבירה של אימפריית קאנם לאחר כיבוש קאנם על ידי לוחמי הבוללה, בין היתר בשל מציאת ספר הגירגם שם.
הגירגם מכיל את שמותיהם של 69 השליטים שעמדו בראש אימפריית קאנם ואימפריית בקאנם-בורנו. כיום ניתן לאשר את המידע שניתן לנו על ידי הגירגם כאשר מסנכרנים אותו עם מידע שתיעדו מחברים ערבים של אותה התקופה, ביניהם איבן-סעיד, אל-מקריצי ואל-קאלקאשנדי. על בסיס המקורות הללו ניתן לקבוע כמעט במדויק את הכרונולוגיה של שליטי קאנם וקאנם-בורנו מהמאה ה-10 ועד למאה ה-19. ישנם עותקים שמספקים לנו מידע שונה ועל כן איננו יודעים במדויק את אירועי התקופה.
לאחר נפילת שושלת הסיפאווה היה ניסיון של תומכי שושלת הדוגואה להחריב את הגירגם וכל זכר לסיפאווה. לאחר ניסיונות אלה נותרו מספר ספרי גירגם בודדים. אחד מהם הוא הספר שמצא היינריך בארת'. בשל מחסור בכתבים באותה תקופה העותק שנשלח לאירופה על ידי היינריך נחשב למסמך נדיר וגרם לעוררות ועניין רב של חוקרים ועיתונאים אירופאיים בנושא. מחברים שונים ניסו לשחזר את הכרונולוגיה המדויקת של הגירגם, שכן היא מכסה כמעט 1000 שנה, מה שהופך את ההיסטוריה של אימפריית קאנם-בורנו לאחת ההיסטוריות אשר מתועדות בצורה הטובה ביותר מבין מדינות יבשת אפריקה.
בורנו כיום.
מדינת בורנו שוכנת כיום בחלקה הצפון מזרחי של ניגריה ביבשת אפריקה, ומהווה מדינה נפרדת מאז שנת 1976, בה הופרדו המדינות שהרכיבו את "המחוז הצפון מזרחי" של ניגריה. ככזו, בורנו היא אחת מ-36 המדינות של ניגריה, שהיא רפובליקה פדרלית נשיאותית. עיר הבירה של בורנו היא "מידוגורי" (Maiduguri) ונכון לשנת 2006 עמד מניין התושבים בבורנו על כ-4.2 מיליון. רוב תושביה של בורנו הם אנשי ה"קנורי" (Kanuri), קבוצה אתנית אפריקאית שחיה בעיקר בשטחי האימפריות של קאנם ובורנו בעבר, דבר אשר יכול להסביר את שליטתה של השפה הקנורית במדינה עד ימינו אנו. את השפעתה של אימפריית קאנם בורנו בכלל ושל תושבי הקנורי בפרט, ניתן לראות לא רק בשפה השלטת בבורנו כיום, אלא גם בעובדה שהדת המרכזית באזור היא האסלאם (עוד מימיו של המנהיג המוסלמי הראשון של אימפריית קאנם "הומאי" במאה ה-11 ). בנוסף, אנשי הקנורי שמרו על אורח חיים מסורתי הכולל חקלאות, דייג, הכנת מלח ותהליכי מסחר שונים. עדות נוספת למסורת האימפריה והנצחתה ניתן לראות ב"מוזיאון בורנו", הממוקם כיום בעיר הבירה מידוגורי ומציג את ההיסטוריה והתרבות הענפה של בורנו עצמה ושל אימפריית קאנם בורנו. במוזיאון מוצגים מיצגים עתיקים ובני זמננו, ונעשים מאמצי שימור ומחקר על מנת להציג בצורה האותנטית ביותר את עברה של בורנו.
רשיד א-דין סנאן
רשיד א-דין סנאן (בערבית: رشيد الدين سنان, היה ידוע גם בכינוי "השיח' של ההרים" (בערבית: شيخ الجبل); 1132 - 1193) היה איש דת אסלאמי, ומנהיג הפלג הסורי של זרם האסמאעילים הנִזארים, ואחד מגדולי הפוליטיקאים בהיסטוריה של האסלאם.
חייו.
רשיד א-דין סנאן, נולד בשנת 1132 בבצרה שבדרום עיראק, למשפחה מבוססת ובעלת שם. על פי האוטוביוגרפיה שלו, אשר רק פיסות ממנה שרדו, הגיע רשיד בעודו נער למרכז של החשישיון שבאלמות בפעם הראשונה לאחר ויכוח סוער עם אחיו, שם הוא עבר הכשרה מסורתית על פי דרכי המסדר. בשנת 1162, מנהיג המסדר דאז שלח את רשיד לסוריה, שם הוא הכריז על תחילתו של עידן אסלאמי חדש.
רשיד נהנה מעצמאות מהותית מהמרכז שבאלמות, וכמה כתבי יד אף מייחסים לו מעמד חצי אלוהי.
אויבו המושבע, הסולטאן סלאח א-דין, שלט במצרים וסוריה משנת 1174 ועד שנת 1193. סלאח א-דין הצליח פעמיים להינצל מניסיון התנקשות שניסו להוציא אל הפועל אנשיו של רשיד. לאחר ההתחמקות מניסיונות ההתנקשות בו, הצעיד סלאח א-דין את צבאו אל תוך מחוז חלב, שם הוא השמיד את נכסיהם של האסמאעילים הנִזארים.
בשנת 1176, הוביל סלאח אד-דין מצור כבד על מסיאף, שהייתה אז מעוזם של אנשיו של אשיד א-דין סנאן, אך לבסוף הוא הסיר את המצור, לאחר שהתרחשו שני אירועים חריגים. על פי אחת העדויות, לילה אחד, השומרים של סלאח א-דין הבחינו באור כלשהו אשר מגיע מהגבעות של מסיאף, ויורד אל עבר המחנה האיובי. סלאח א-דין הקיץ משנתו, והבחין בדמות עוזבת את האוהל שלו. הוא הבחין שהאבוקות שסביב אוהלו כבו, ולצד מיטתו הוא מצא רקיק חם, האופייני לחשישיון, ומעליו היה סכין משוחה ברעל, שהיה נעוץ בה פתק. הפתק הכיל איום מפורש, שבו נאמר שאם המצור לא יוסר, סלאח א-דין יחוסל. לאחר מכן, העיר סלאח א-דין את כל המחנה בזעקות וצעקות, תוך כדי שהוא טוען שרשיד א-דין היה בעצמו אותה דמות שהוא ראה עוזבת את האוהל שלו. כתוצאה מהמקרה הזה, הורה סלאח א-דין לשומרים שלו להגיע להסכם עם רשיד א-דין. מתוך הבנה שהוא לא יוכל עוד להתחמק מהמתנקשים של החשישיון, הוא ביקש לחבור אליהם, דבר שהוביל את הצלבנים לצאת נגדו.
המעשה הבולט האחרון של רשיד א-דין סנאן התרחש בשנת 1191, שנתיים לפני מותו. באותה שנה, הוא הורה על ההתנקשות במלך קונרד ממונפראטו, התנקשות שהתרחשה בהצלחה רבה. עד היום לא ידוע עם זה התרחש בשיתוף פעולה עם סלאח א-דין, או עם ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה, אך כך או כך, הסברה ההיסטורית המקובלת היא שזה אכן התרחש בשיתוף פעולה צמוד עם אחד מהם.
בשנת 1193, כתב רשיד א-דין מכתב לדוכס של אוסטריה, לאופולד ה-5, על פי בקשתו של ריצ'רד הראשון, ובו הוא נטל אחריות על הוצאת הפקודה שהובילה להתנקשות המוצלחת בקונרד ממונפראטו, בקשה שבה ריצ'רד הראשון הואשם על ידי רבים.
רשיד א-דין סנאן נפטר בשנת 1193, במבצר המערה שבמסיאף, סוריה. המשיך את דרכו אדם אחר מאלמות, אשר קיבל לידיו את מושכות השלטון וההנהגה של החשישיון.
חוות העלמות (ספר)
חוות העלמות הוא שמו של ספר שכתבה שולמית לפיד ב-2006 המתמקד בתקופת העלייה השנייה ובפעילותה של חוות העלמות שלחוף הכנרת. ספר זה הוא המשכו של הספר גיא אוני (שנכתב גם הוא על ידי לפיד) בו תוארה הקמת ראש פינה בתקופת העלייה הראשונה.
רקע היסטורי.
אנשי העלייה השנייה, שעלו ארצה בין השנים 1904 ל-1914, בחנו צורות שונות של התיישבות בארץ ישראל. בין השאר הוקמו בתקופה זו הקולקטיב בסג'רה של מניה וילבושביץ, הקומונה החדרתית, אום ג'וני, קבוצת דגניה, הקואופרציה במרחביה ועוד. אחד מניסיונות ההתיישבות הייתה חוות העלמות. חווה זו, על שפת הכנרת, הוקמה ביוזמתה של חנה מייזל שוחט על מנת להכשיר חלוצות לעבודה חקלאית. בין השאר עבדו במקום חנה צ'יזיק, שרה שטורמן (אשתו של משה עמי-עד), עטרה קרול (אשתו של חיים שטורמן), רחל בלובשטיין ואחותה שושנה בלובשטיין, ציפורה דרוקר, לאה מירון כצנלסון, שרה לייקין, שרה מלכין, רחל רוזנפלד, ציפורה אברמסון, יהודית קרביצקי ועוד.
עלילת הספר.
הספר פורס את חייה ולבטיה של הנערה החלוצה נוניה סילס. נוניה, ילידת ראש פינה, היא בתה של פאניה סילס שהתיישבה בראש פינה בתקופת העלייה הראשונה ושל סשה הצייר. הסופרת משלבת את דמותה הדמיונית של נוניה בעלילה ההיסטורית של ההתיישבות היהודית לאורך לופי הכנרת הכנרת תוך שהיא משלבת בעלילה שלל דמויות אמיתיות שפעלו באזור באותה תקופה.