בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-2,600 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של הבונד ושל אגודת ישראל. כמו כן, פעלו בעיר בית ספר מרשת יבנה, ישיבה ובית ספר יידי. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, שכללו הצבת משמרות חרם בפתח חנויותיהם.
בשואה.
ב-13 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו החלו בביזת רכוש יהודיה. כעבור כשבועיים נכנס לעיר הצבא האדום, אך זה נסוג ממנה ב-5 באוקטובר 1939, בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב. לאחר שהגרמנים שבו לעיר, החלו במעשי השפלה והתעללות פומביים ביהודיה, תוך הטלת סכומי כופר על הקהילה המקומית, וחטיפת יהודים מהעיר לעבודות כפייה. בדצמבר 1939 נצטוו יהודי העיר לענוד הן טלאי צהוב והן סרט זרוע, והובאו לעיר 180 יהודים שגורשו מוולוצלאבק. ביולי 1940 שולחו 130 יהודים מהעיר למחנה עבודה בביאלובז'גי.
בשנת 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, תוך הוצאה להורג של יהודים שלא מסרו לגרמנים את פרוותיהם. בשל מגפת טיפוס הבהרות שפרצה בגטו בינואר 1942 מתו רבים מיושביו. באפריל 1942 עוד נמנו בגטו שבעיר למעלה מ-3,000 יהודים.
ב-8 במאי 1942 פשטו על הגטו שבעיר אנשי גסטאפו, וריכזו כ-2,000 מיהודיו בכיכר המרכזית בו, תוך ירי אקראי לעברם, ממנו נהרגו כ-100 יהודים ורבים נפצעו. כ-280 יהודים שולחו במועד זה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
ב-23 ביוני 1942 רצחו הגרמנים עוד עשרות יהודים מהגטו, וב-8 באוגוסט 1942 ערכו אקציה נוספת בגטו, בה ירו למוות בכ-200 קשישים, ושילחו כ-400 יהודים נוספים לבלז'ץ במספר קרונות משא דחוסים. כ-700 יהודים נוספים מהגטו שולחו כעבור מספר ימים למחנה עבודה ליד חלם, בו נרצחו.
בין ה-21 ל-24 באוקטובר 1942 חיסלו הגרמנים את הגטו שבעיר באקציה אלימה ביותר, במהלכה רצחו כ-500 יהודים בשטח הגטו. כ-2,000 היהודים הנותרים שולחו לבלז'ץ. יהודים מעטים שהצליחו להימלט מהאקציה ליערות הסביבה הוסגרו ברובם לגרמנים, או נרצחו ישירות בידי האיכרים הפולנים.
חובת רופל
שברשין
שעברעשין
הנוסע מבורדו
מורן ברק
מורן ברק (נולדה ב-1973) היא רופאה, עיתונאית ושדרנית ספורט ישראלית ומהנשים הבולטות בתקשורת הספורט בישראל.
ביוגרפיה.
ברק נולדה וגדלה בקיבוץ סאסא. כחמישה חודשים לאחר שנולדה נהרג אביה במהלך הפגזה של הצבא הסורי במלחמת ההתשה במובלעת הסורית שהתנהלה לאחר מלחמת יום הכיפורים.
בנעוריה הייתה ברק שחקנית כדורסל, ולאחר מכן עבדה מספר שנים כמאמנת כדורסל. את שירותה בצה"ל עשתה ברק בגלי צה"ל. בקיאותה בתחום הספורט הקנתה לה את תפקיד כתבת הספורט של התחנה הצבאית ועורכת חדשות הספורט בה. בשנים אלו באה במגע במסגרת תפקידה עם אנשי ערוץ הספורט, שהיה באותה תקופה בחיתוליו, ואלה הציעו לה להצטרף לצוות הערוץ לאחר שחרורה מצה"ל. ב-1998 נמנתה ברק עם צוות המקימים של התוכנית "חדשות הספורט" בערוץ, והחלה לשמש שדרנית במשחקי כדורסל המשודרים בו. את תפקיד השדרנית בערוץ היא ממלאת עד היום, למעט הפסקה בת מספר שנים בתחילת שנות האלפיים, בעקבות סירובה להמתין במגרש כדי להעביר דיווח חדשותי למהדורה היומית.
עם עזיבתה את ערוץ הספורט הצטרפה ברק לחדשות 10, שם שימשה מגישת פינת הספורט במהדורה המרכזית. לאחר שיושרו ההדורים עם ערוץ הספורט, חזרה ברק, במקביל לעבודתה בחדשות 10, לשדר משחקי כדורסל בערוץ הספורט, רוב השנים לצד הפרשן אביב לביא, וכן משחקי ליגות תיכונים בכדורסל, בכדוריד ובכדורעף בטלוויזיה החינוכית.
בין השנים 2007–2011 ניהלה ברק את הפרויקט לקידום ספורט הנשים בישראל "אתנה".
בשנת 2011 מונתה ברק לעורכת הראשית של מהדורות חדשות הספורט, תפקיד שאותו מילאה עד שנת 2014, עת ביקשה לסיים את תפקידה ולהקדיש את זמנה להתמחות לאחר שסיימה את לימודי הרפואה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
היא עבדה בחברת נוברטיס ישראל, שימשה כמנהלת הרפואית של נציגות חברת התרופות "טקדה" היפנית בישראל ובדצמבר 2020 מונתה לסמנכ"ל קליני ומינהל רפואי בחברת המד-טק MeMed.
חיים אישיים.
ברק חיה עם בת זוג ולהן תאומות.
רצח תינוקות בנות
רצח תינוקות בנות הוא המתה מכוונת של ילודים ממין נקבה (ג'נדרסייד). במדינות עם היסטוריה של רצח תינוקות נקבות, קיים גם קטל נקבות באמצעות הפלה סלקטיבית (התלויה במין היילוד), שכן בעוד שצאצא זכר נחשב ליורש ראוי, הבנות נתפשות כנטל וכפחיתות כבוד. רצח תינוקות בנות כבר הביא להפרת האיזון הדמוגרפי במספר מדינות, ובהן סין והודו, והדבר מדאיג את השלטונות הנמצאים במלכוד בין התכנון הדמוגרפי לבין המסורת המושרשת המעדיפה בנים.
בשנת 1990 כתב הכלכלן אמרטיה סן מאמר שנוי במחלוקת בדו שבועון הספרותי "The New York Review of Books", שכותרתו "למעלה מ-100 מיליון נשים חסרות"'. במאמר הוא סוקר את ההשלכות הקטלניות של זכויות לא שוות בין המגדרים במדינות העולם השלישי, במיוחד באסיה, וטוען שזו הסיבה ליחס הלא פרופורציונלי בין לידות בנים ובנות במדינות אלו. לדברי סן, "נתון זה, מספר לנו, בשקט, סיפור נורא של אי-שוויון והזנחה שהוביל לתמותה העודפת של נשים". מחקרים אחרים, כמו זה של אמלי אוסטר טענו שמדובר בהערכה לא נכונה, ושבעצם הסיבה ליחס הלא פרופורציונלי בין לידות בנים ובנות הוא תפוצת הפטיטיס B במדינות העולם השלישי.
מנהג זה, של הפלת עוברים והמתת תינוקות ממין נקבה, מעודד לעיתים קיומה של תופעת הפוליאנדריה, שכן הוא מביא לירידת מספר הנשים בקרב האוכלוסייה וכך יכולה אישה אחת לקיים קשר עם מספר גברים, אשר מתמעטות האפשרויות שלהם לקיום קשר זוגי בלעדי.
סין.
בהיסטוריה של סין, הנוהג של רצח תינוקות ממין נקבה קיים כבר במשך 2,000 שנים. עם הגעתם של מיסיונרים נוצרים בסוף המאה ה-16, גילו המיסיונרים כי רצח תינוקות בנות מתבצע באזורים אלו כדבר שבשגרה.
הקונפוציאניזם, דתה הרשמית של סין עד אמצע המאה ה-20, תרם גם הוא להתפתחות התופעה, ולכל הפחות לשימור המצב הקיים. הדגש המיוחד על עקרונות כמו נאמנות וכיבוד אב ואם, והצבת המבוגרים מעל הצעירים (בשל חכמתם וניסיונם), הובילו במידה מסוימת להפחתת ערכם של תינוקות, והתייחסות אליהם כאל יצורים לא מפותחים מספיק. בנוסף, הדגש הקונפוציאני על חשיבות המשפחה הוביל להגדלת הנדוניה, וממילא הוביל לכך שיהיה הרבה יותר יקר לגדל ילדה מאשר ילד, מה שגרם למשפחות רבות להרגיש שהם אינם יכולות להרשות לעצמן בנות רבות.
בדורות האחרונים, מדיניות הגבלת הילודה בסין, גרמה ככל הנראה אף היא להתגברות התופעה. נייר עמדה שפרסמה הממשלה הסינית בשנת 1980 טען כי הנוהג של רצח תינוקות בנות הוא "רוע פיאודלי"; עמדתה הרשמית של המדינה היא שמנהג זה הוא שריד מן התקופה הפיאודלית, ואין לו כל קשר עם ההגבלות החוקתיות. עם זאת חוקרים רבים סבורים, כי התרחבות התופעה היא תוצאה ישירה של המדיניות הממשלתית. פרופסור ג'ינג-באו ני, שחקר את תהליכי הילודה הסינית, טוען כי זה יהיה "בלתי מתקבל על הדעת" להאמין שאין קשר בין מדיניות הילד האחד הממשלתית לרצח תינוקות נקבות.
הודו.
רצח תינוקות ממין נקבה קיים בהיסטוריה של הודו כבר כמה מאות שנים. סיבות רבות הוצעו לפִשרה של תופעה זו, בהן עוני, רעב, מנהג הנדוניה, ילודה מחוץ לנישואין, תינוקות בעלי מומים, מחסור בשירותי בריאות ועוד; אך הגורם העיקרי לקיומה של תופעה זו הוא מעמדן החברתי הנמוך של נשים וההעדפה לבנים. התפיסה המקובלת ברחבי הודו, רואה בתינוקות ממין נקבה מטרד כלכלי וחברתי הקשור לתרבות-הנדוניה ולכוחן הגופני של הנערות והנשים, בעוד שתינוק זכר צפוי להיות לגורם מפרנס. הטיה מגדרית זו נגד בנות בהודו מעוגנת בשורשי התרבות, הכלכלה והדת.
מערכת הנדוניה המסורתית בהודו, הקיימת כבר מאות רבות של שנים הפכה מוטבעת בתרבות ההודית. אף על פי שהמדינה נקטה צעדים לבטל את מערכת הנדוניה, ובשנת 1961 הוצא חוק נגד מנהג זה, בפועל המנהג נמשך, ועבור משפחות עניות באזורים כפריים, הרג בנות שזה עתה נולדו, כמו גם הפלה סלקטיבית ומגדרית של בנות, מיוחסת לפחד של ההורים שאינם מסוגלים להעלות נדוניה מתאימה, מה שיגרום לאחר מכן להיות מנודים מבחינה חברתית, או לאלימות מצד הבעל (נתונים סטטיסטיים של ממשלת הודו מראים כי בשנת 2001 נהרגו כ-7,000 נשים בידי בעליהן והוריהם מכיוון שהביאו נדוניה נמוכה מדי).
הבודהיזם היה תקיף מאוד בגישתו המתנגדת לרצח תינוקות ממין נקבה. הבודהיסטים כתבו כי הריגתם של נערות צעירות תגרום לקארמה רעה; לעומת זאת, מי שמציל את חייה של נערה צעירה באמצעות התערבות, או באמצעות מתן כסף או מזון למשפחה יזכה לקארמה טובה, שתוביל לחיים ארוכים ומשגשגים עבורו ועבור בניו. עם זאת, על פי הרעיון הבודהיסטי הסמסרה (גלגול נשמות), מותו של ילד אף פעם אינו סופי מכיוון שנשמתו תיוולד מחדש בגוף אחר; אמונה זו הקלה את האשמה על רצח תינוקות.
כבר במהלך המאה ה-18, תקופת השלטון הבריטי בהודו, גילו השלטונות הבריטיים, כי רצח תינוקות ממין נקבה מתבצע בגלוי באזור אוטר פרדש ובחלקים גדולים נוספים במדינה, בפרט בצפון מזרח הודו. במאה ה-19, תיארו פקידים אנגליים את צפון הודו - אזור שהיו מרוכזות בו משפחות מיוחסות מקסטות רג'פוטיות וסיקיות - כאזור ריק מבנות. ההסבר המקובל על הפקידים היה שהבנות הסתגרו בבתיהן בגלל כללי ה"פורדה" (צניעות הנשים), ורק בהדרגה החלו להכיר בהיעדרן המוחלט של הבנות ובנוהג של הוריהן להמיתן. לפי ההערכה היחס המספרי בין בנות לבנים בצפון הודו בתקופה האמורה היה 400:100. רק בשנת 1870, לאחר חקירות שביצעו הרשויות הבריטיות, נאסר הרג זה בחוק.