בהלכה, ברכת החמה (נקראת גם: קידוש החמה) היא ברכת ראייה שמברכים כשרואים את השמש בתחילת כל מחזור בן 28 שנים, שבו לפי המסורת השמש חוזרת למקומה המקורי בבריאת העולם באותה שעה ובאותו יום בשבוע כבזמן הבריאה.
הברכה במקורות.
הברכה מוזכרת לראשונה בברייתא שהובאה בתלמוד הבבלי, שם נאמר:
נוסח אחר לאותה ברייתא נמצא ב.
וכך פסק הרמב"ם במשנה תורה:
עם זאת, יש שגרסו בגמרא "עושה מעשה בראשית", כחלק מן הגרסאות בוויקרא רבה (אחת הגרסאות שם אף נוקטת את הלשון "עושה שמים וארץ").
הברכה במנהגי ישראל.
עקב נדירותה של הברכה, נהגו בקהילות שונות לברכה ברוב עם. כך הוא מנהג יהדות אשכנז בארץ ישראל:
החת"ם סופר כתב:
בספר "בירור הלכה" (סימן רכ"ט, אות ט') כתוב שכאשר ברכת החמה חלה בערב פסח, י"ד בניסן, מברכים בכל בית כנסת בנפרד, והנשים מברכות בבתיהן ולא עושים עצרות גדולות לעניין, היות שהזמן עד לביעור החמץ קצר ודחוק, והציבור עלול להיכשל באיסור חמץ. בספר "ברכת החמה כהלכתה" (סימנים כ"ט, ל"ט, נ"ו) כותב המחבר, שלא נהגו להימנע מקיום עצרות בערב פסח, אולם בכל זאת מקצרים באמירות ובזמירות, לא אומרים את פרקי התהילים פסוק-פסוק, לא דורשים בפני הציבור והנשים לא באות לכינוס. בכל זאת, בשנת ה'תשס"ט (2009) הקהילו את הציבור לאמירת הברכה כבכל תאריך אחר ולא נמנעו מדרשות ומזמירות.
כאשר חלה ברכת החמה בשביעי של פסח (כמו שהיה בפעם האחרונה בשנת ה'רס"ה - 1505, ויהיה בפעם הבאה בשנת ה'תתפ"א - 2121) – מברכים גם ביום טוב, ואף אז ראוי לעשות זאת ברוב עם.
החת"ם סופר כתב כי אינו יודע מדוע נשים לא נהגו לברך, אך קבע שאין לשנות מן המנהג. בנו, הכתב סופר, כתב שהסיבה היא שהן אינן מברכות על ברכה שהיא מצוות עשה שהזמן גרמא כשהברכה עצמה היא המצווה. הרב יוסף שאול נתנזון, לעומת זאת, כתב שהנשים כנראה פטורות מברכת החמה כדי שלא תבואנה לטעות שמברכים את השמש עצמו בגלל שהוא משפיע לאדם טובה, במקום לברך את ה', וטעות זאת יותר נוגעת לנשים בגלל שבימי ירמיהו הן הקטירו לשמש. מנהג חב"ד שגם הנשים מברכות ובאות לבית הכנסת.
זמנה של הברכה.
את ברכת החמה מברכים בתחילת תקופת ניסן (עונת האביב), בשנים שבהן מתחילה התקופה ביום שלישי בערב, תחילת ליל יום רביעי, על פי החשבון המקורב ששנה טרופית היא באורך של 365 ימים ורבע, קירוב שעל פיו נקבע הלוח היוליאני וביהדות ידוע כתקופת שמואל. על פי המסורת, תקופת ניסן החלה ביום שלישי בערב בשנה שבה נברא העולם (25 במרץ 3760 לפנה"ס), ובהתאם לכך הברכה נאמרת בזמן שבו חוזרת השמש למקומה בעת בריאתה. לפי החשבון המקורב של תקופת שמואל, תחילת תקופת ניסן מתאחרת בכל שנה ביום ו־6 שעות, שהם השארית של חלוקת אורך השנה בשבעה ימים. בכל 28 שנים מצטברת השארית ל-35 ימים, וכך התקופה מתחילה באותה שעה, באותו יום.
הברכה נאמרת בתחילת תקופת ניסן משום שלפי דעת רבי יהושע בן חנניה במחלוקתו עם רבי אליעזר בן הורקנוס, זהו הזמן שבו נברא העולם. יחד עם זאת, מנהגים אחרים ביהדות, לדוגמה ברכת זכרונות, מתייחסים דווקא לתשרי כחודש שבו נברא העולם.
הברכה נאמרת בימי רביעי בלבד, יום בריאת המאורות על פי ספר בראשית, אחת ל-10,227 ימים (שהם 28 כפול 365.25 ימים).
תאריך אמירת הברכה הוא 26 במרץ בלוח היוליאני, שעל פי הקירוב שלו נקבע זמן הברכה. בלוח הגריגוריאני, המהווה תיקון של הלוח היוליאני, היא חלה ב-8 באפריל עבור המאה ה-20 והמאה ה-21, אך ב-9 באפריל עבור המאה ה-22, כתוצאה מהפער המתרחב בין שני הלוחות.
הדרך למציאת השנה שבה מברכים את ברכת החמה, על פי הלוח העברי, היא פשוטה: יש לקחת את ערכה של השנה העברית, כולל האלפים (לדוגמה, שנת ה'תשס"ו היא 5766), ולחלק ב-28. אם השארית היא 1, הרי שבשנה זו יש לברך.
הפעם האחרונה שבה נאמרה הברכה הייתה בי"ד בניסן ה'תשס"ט (8 באפריל 2009), והפעם הבאה תהיה בכ"ג בניסן ה'תשצ"ז (8 באפריל 2037).
מועדי קיום הברכה בין המאה ה-16 לבין המאה ה-22:
ברכת החמה יכולה לחול בכל תאריך עברי שבין סוף חודש אדר ב' לסוף חודש ניסן, אשר יכול לחול ביום רביעי, כלומר באחד מ-16 ימים אפשריים, בטווח משתנה לאורך השנים. היו מקובלים שטענו שתחולת ברכת החמה בערב פסח נדירה במיוחד, וראו בכך סימן לגאולה, אולם לא נמצא אישוש לנדירות של התחולה בערב פסח.
העדות הקדומה ביותר על ברכת החמה בפועל היא של רבי שמעיה, תלמיד רש"י, שבירך בכ"ז באדר ב' ד'תתמ"ה.
התאריך המוקדם ביותר מייסוד חשבון הלוח הוא כ"ד באדר ב' שחל בפעם האחרונה בשנת ד'שצ"ז, אחריו כ"ו באדר ב' שחל בפעם האחרונה בשנת ד'תתקכ"ט, אחריו כ"ז באדר ב' שחל בפעם האחרונה בשנת ה'תס"א. בשנת ה'תתקצ"ג תחול ברכת החמה בפעם האחרונה בכ"ט באדר ב'. בשנת ה'י"ג חלה לראשונה בכ"ה בניסן. התאריך המאוחר ביותר הוא כ"ו בניסן שחל לראשונה בשנת ה'תקמ"ה. בשנת ו'ע"ז תחול לראשונה ברכת החמה בכ"ח בניסן.
ההקשר האסטרונומי.
מאחר שזמן ברכת החמה מבוסס על חזרת השמש למקומה על פי אורך שנה של 365.25 ימים, בעוד אורך השנה הידוע כיום וכן אורך השנה הממוצע עליו מבוסס הלוח העברי קצרים יותר, נוצר עימות בין ההסבר לברכה לבין זמן אמירתה. למשל, מציג את הקושיא הרב בנימין אהרן סלניק בספר משאת בנימין:
בטבלה זו ניתן לראות את ההפרשים בין הלוחות השונים.
ישנם הגורסים שזמן הברכה נבחר מלכתחילה על ידי חז"ל באופן לא מדויק וסמלי, כדי לקבוע הזדמנות לברכה על השמש. הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי מבאר כי הברכה נתקנה על פי החשבון המקורב המקובל אצל הציבור הרחב, ששנת החמה היא בת 365.25 ימים. הרב שמואל אריאל מעלה את האפשרות שמאחר שהקפדה על חישוב מדויק תמנע אפשרות לברך את הברכה כלל, העדיפו חז"ל לקובעה במועד מקורב, ובלבד שתאמר. הרב יצחק למפרונטי כתב "יען כי לחשבון שמואל יש עת קבוע וכל אדם יכול להבינו לא כן חשבון רב אדא כי הוא מתחלף בכל פעם ואין כל אדם יכול למיקם על חושבניה". הריב"ם שנייטוך כתב שמכיוון שהלוח העברי המשמש כיום הוא זמני, עד חידוש הלוח על פי הראייה ומכיוון שחז"ל לא ציפו שהגלות תהיה כה ארוכה, הם הרשו לעצמם להשתמש בחשבון מקורב ולא מדויק. כראייה לדבריהם שחז"ל מלכתחילה בחרו בחשבון סמלי הם מביאים את העובדה שכבר האסטרונום היוני היפרכוס פרסם שהשנה הטרופית קצרה מ-365.25, ועל כן חז"ל (כמו גם האסטרונום סוסיגנס, שסייע בקביעת הלוח היוליאני, המבוסס על הנחה זהה לזו של תקופת שמואל לגבי אורך שנת החמה) שהיו אחריו, בוודאי ידעו שתקופה זו אינה מדויקת והשתמשו בה רק מפאת הנוחות.
החת"ם סופר, לעומת זאת, שלל את הסברה שחז"ל קבעו לברך בזמן שבו לא חל התקופה באמת מכיוון שלטענתו "איך נברך? ועל פי האמת אין כאן שום תקופה ולא הגיעה החמה לראש מזל טלה בתחילת ליל ד' בממשלת שבתאי ועל מה נברך? וצריך עיון גדול". הוא כתב שככל הנראה רס"ג והערוך פירשו את הברייתא הקובעת את זמן הברכה אחרת, בגלל הקושייה הזאת..
לעומתם, יש הטוענים שחז"ל טעו ורואים בקביעת זמן ברכת החמה דוגמה לכך שחז"ל לא היו בקיאים באסטרונומיה. יש שנתנו הסברים אחרים לזמן הברכה, למשל הצגת הברכה כברכה על השגרה, כהסבר חלופי להסבר המקורי שאינו רלוונטי.
היו רבנים שדנו בשאלה האם יש להמשיך לברך את הברכה למרות אי הדיוק בקביעת זמנה. הרב יצחק למפרונטי כתב שמכיוון שברכת החמה היא ברכת שבח ניתן לאומרה תמיד ועל כן אין בעיה לברכה בזמן שתקנו חכמים. הרב צדוק הכהן מלובלין, לעומת זאת, חשש לברכה לבטלה ושמח על כך שהשמש הייתה מכוסה בעננים ולא היה ניתן לברך את הברכה בשם ומלכות. הריב"ם שנייטוך מספר שהנהיג על פי הנהגת הרב צבי הירש יאנב שרק החזן יגיד את הברכה והקהל יענו אמן, כדי למעט בברכות לבטלה אם אכן יש בעיה באמירת הברכה.
הרב אריה לייב ליפקין מסביר שאורך השנה היה בימי בריאת העולם 365 יום ורבע והוא מתקצר והולך עם השנים. נוסף על כך, הרב משה נחום שפירא כותב שיש לשמש מחזור נוסף שבו הוא מסתובב לעומת נקודת ייחוס אחרת, הנוגעת לעניין ירידת הגשם ובמחזור זה אורך הסיבוב הוא 365 יום ורבע בדיוק.
הרב ד"ר נסים וידאל שולל את עצם השאלה באומרו:
יצוין שברכת החמה היא מהקביעות היחידות ביהדות המבוססות על תקופת שמואל. הלוח העברי מבוסס על קירוב טוב יותר לאורך השנה, תקופת רב אדא.
זמן קביעת הברכה.
משה לרמן חישב את הזמן שבו אמירת ברכת החמה התאימה למחזור העיבור, ולפי חשבונו הברכה נתקנה בימי הכנסת הגדולה, שקבעו גם את מניין השנים מבריאת העולם, לאחר שנת ג'תכ"א-340 לפנה"ס, זמן קצר לפני כיבושי אלכסנדר הגדול.
הבעיה בטיעון זה היא ששלושת הפרטים: מחזור החמה בן 28 שנה, מחזור העיבור בן 19 שנה, והמניין לבריאת העולם - שלושתם פותחו ונכנסו לשימוש רק בתקופת התנאים והאמוראים ואפילו מאוחר יותר.
בלוח השנה במגילות קומראן, המבוסס על ספר מהלך המאורות, כל שנה חל האחד בחודש הראשון (א' בניסן) ביום רביעי ובו השמש חוזרת למקומה בעת הבריאה. לטענת אטיין נודט, ברכת החמה היא שריד לשיטת עיבור שנהגה בלוח זה שהוסיפה 5 שבועות מדי 28 שנים.
דעות אחרות לגבי זמן הברכה.
ישנן דעות אחרות לגבי הזמן שבו צריכה להיאמר ברכת החמה, והן מבוססות כנראה על גרסאות שלא גרסו את דברי אביי בגמרא. שריד לכך אנו מוצאים ברי"ף שלא מזכיר את דברי אביי.
סידור רס"ג ורבנו בחיי על בראשית א' יד, כותבים שיש לברך על החמה בתקופת תמוז, כלומר כאשר החמה בתוקפה.
הערוך, בערך "חמה", הביא פירוש אחר מן המקובל, שעל פיו מברכים את הברכה כשרואים את השמש לאחר שלושה ימים מעוננים שבהם לא נראתה השמש.
ב"מוסף הערוך" פירש שם:
חומצה גלוקורונית