ספרו השני, דלעת, זכה גם הוא בפרסים ובין היתר נבחר באתר אמזון בין עשרת הספרים הטובים לשנת 2016. באוקטובר 2017 זכה הספר דלעת בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
האוניברסיטה הערבית-אמריקאית בג'נין
האוניברסיטה הערבית-אמריקאית בג'נין (בערבית: الجامعة العربية الأمريكية - جنين) היא המוסד האקדמי הפרטי הראשון ברשות הפלסטינית עם מעל ל-8,000 סטודנטים. שפת ההוראה במוסד היא אנגלית.
היסטוריה.
האוניברסיטה הוקמה בשנת 2000, בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת המדינה של קליפורניה (California State University). נכון ל-2016 כמעט מחצית מהסטודנטים הם ערבים ישראלים.
האוניברסיטה מציעה מלגת לימודים מלאה, ברוב המקצועות, עבור ילדיהם של שהידים.
קמפוס האוניברסיטה.
קמפוס האוניברסיטה ממוקם על גבעה כ-6 קילומטרים דרומית לג'נין, סמוך לכפר א-זבאבדה. הוא נבנה בשלבים החל משנת 2000 וכולל מבני לימוד, ספרייה, מעונות, אולם ספורט, ברכת שחיה ואצטדיון הכדורגל.
קיט קרסון
כריסטופר יוסטון "קיט" קרסון (באנגלית: Christopher Houston "Kit" Carson ; 24 בדצמבר 1809 – 23 במאי 1868) היה איש סְפר אמריקני. במהלך חייו הוא עסק במגוון עבודות בשכר: איש הרים, צייד פרוות, מורה דרך, סוכן לענייני אינדיאנים וקצין בצבא ארצות הברית. ביוגרפיות וקטעי חדשות על פעילותו במערב ארצות הברית הפכו אותו לאגדה עוד בחייו. גרסאות מוגזמות של מעלליו היו נושא לרומנים בפרוטה.
קרסון עזב את ביתו באזור הכפרי של מיזורי של ימינו בגיל 16 במטרה להתפרנס כאיש הרים וצייד פרוות במערב. בשנות ה-30 של המאה ה-19, הוא ליווה את יואינג יאנג (Ewing Young; 1841-1799) במשלחת לקליפורניה המקסיקנית והצטרף למסעות לציד פרוות אל הרי הרוקי. הוא חי בין שבטי האינדיאנים של האראפהו והשאיין, ואף התחתן פעמיים עם נשים אינדיאניות.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 הוא נשכר כמורה דרך על ידי ג'ון פרימונט. משלחת פרימונט חקרה את מרבית קליפורניה, אורגון ואזור האגן הגדול. פרימונט מיפה וכתב דוחות והערות על שביל אורגון במטרה לסייע ולעודד חלוצים אמריקניים להגר למערב. קרסון זכה לתהילה לאומית באמצעות הדוחות של פרימונט על משלחותיו.
תחת פיקודו של פרימונט השתתף קרסון בהתקוממות כנגד שלטון הרפובליקה המקסיקנית בקליפורניה בתחילת מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. מאוחר יותר בזמן המלחמה היה קרסון סייר ושליח, שנודע בשל משימת החילוץ שלו לאחר קרב סן פסקוואל ומסעו מחוף לחוף מקליפורניה לוושינגטון די. סי. על מנת להפיץ את החדשות על העימות בקליפורניה לממשלת ארצות הברית. בשנות ה-50 של המאה ה-19 הוא מונה לסוכן לענייני האינדיאנים לשבטי היוט והאפאצ'י חיקרייה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הוביל קרסון גדוד מתנדבים, שברובם היו ממוצא היספאני מניו מקסיקו, כחלק מצבא האיחוד, בתבוסה בקרב ואלוורדה ב-1862. כאשר האיום של צבא הקונפדרציה על ניו מקסיקו הוסר, הוביל קרסון כוחות צבא במטרה לדכא את שבטי האינדיאנים של הנאוואחו, האפאצ'י מסקלרו, הקאיווה והקומאנצ'י.
לקרסון הוענקה דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל והוא מונה למפקד פורט גרלנד (Fort Garland) בקולורדו. הוא שהה שם זמן קצר בלבד: בריאות לקויה אילצה אותו לפרוש מחיי הצבא. קרסון היה נשוי שלוש פעמים, והיו לו עשרה ילדים. ביתו היה בטאוס שבניו מקסיקו. קרסון מת בפורט ליון בקולורדו ממפרצת באבי העורקים ב-23 במאי 1868. הוא קבור בטאוס בניו מקסיקו בסמוך לאשתו השלישית חוספה חראמיו.
ילדותו ונעוריו (1829-1809).
קרסון נולד בקנטקי בערב חג המולד 1809. הוריו היו לינדזי קרסון (Lindsay Carson) ואשתו השנייה, רבקה רובינזון (Rebecca Robinson). ללינדזי היה חמישה ילדים מאשתו הראשונה לוסי בראדלי (Lucy Bradley), ועשרה נוספים מרבקה. קיט היה הילד השישי מהם, כלומר, הילד האחד-עשר של לינדזי.
ללינדזי קרסון היו שורשים סקוטים-אירים פרסביטריאניים. הוא היה חקלאי, בנאי וחייל ותיק ממלחמת העצמאות של ארצות הברית ומלחמת 1812. הוא נלחם באינדיאנים בספר האמריקני, ואיבד שתי אצבעות בידו השמאלית בלחימה מול האינדיאנים משבטי המסוואקי והסאוק .
משפחת קרסון עקרה לבונ'ס ליק (Boone's Lick) במחוז הווארד במיזורי כשקיט היה בן שנה. המשפחה התיישבה בחלקת קרקע שהייתה שייכת לבניו של דניאל בון שרכש את הקרקע מהספרדים. משפחות בון וקרסון הפכו לידידים, עבדו והתרועעו יחד. ויליאם, בנו הבכור של לינדזי, אף נשא לאישה את מילי בון, נינתו של דניאל בון ב-1810. בתם, אדלין, הפכה לחברה למשחקים החביבה ביותר על קיט.
מיזורי הייתה אז אזור הספר של ההתפשטות של האמריקנים מערבה. בקתות המגורים היו ממוגנות באמצעות גדרות של כלונסאות מחודדים במטרה להגן עליהן מהתקפות האינדיאנים. כשהגברים עבדו בשדות הוצבו זקיפים עם כלי נשק, על מנת להגן על החקלאים. קרסון כתב בזיכרונותיו: "במשך שנתיים או שלוש שנים לאחר בואנו היו חייבים להיות מבוצרים והיה זה הכרח להציב גברים בקצות השדות להגנת אלו שעמלו בשדה".
לינדזי קרסון מת במפתיע כאשר ענף עץ כבד נפל עליו כשביאר יער. קיט היה אז בן שמונה. אף שהייתה חסרת פרוטה טיפלה האם לבדה בילדיה במשך ארבע שנים. אז היא נישאה לג'וזף מרטין (Joseph Martin), אלמן שהיו לו כמה ילדים. קיט היה בשנות העשרה לחייו ולא הסתדר עם אביו החורג. ההחלטה הייתה לשלוח אותו להיות חניך של דייוויד וורקמן (David Workman), יצרן אוכפים בפרנקלין במיזורי. קיט כתב בזיכרונותיו שוורקמן היה "איש טוב, ואני זוכר לעיתים קרובות את היחס טוב הלב שקיבלתי".
פרנקלין שכנה בקצה המזרחי של שביל סנטה פה, שנפתח שנתיים קודם לכן. רבים מהלקוחות בחנות האוכפים היו ציידי פרוות וסוחרים, שמהם שמע קרסון סיפורים מלהיבים אודות המערב. קרסון מצא שהעבודה בייצור אוכפים לא הייתה לטעמו. הוא הצהיר פעם: "העסק לא התאים לי והחלטתי לעזוב".
שביל סנטה פה.
באוגוסט 1826, בניגוד לרצונה של אימו, ברח קרסון מחונכו. הוא הצטרף לשיירה של ציידי פרוות שנעה מערבה, כשהוא מטפל בחיות המשק שלהם. השיירה עשתה דרכה בשביל סנטה פה לסנטה פה, בירת סנטה פה דה נואבה מחיקו (Santa Fe de Nuevo México), והגיעה ליעדה בנובמבר 1826. קרסון התיישב בטאוס.
קרסון חי עם מתיו קינקיד (Mathew Kinkead), צייד פרוות וחוקר ארצות ששירת יחד עם אחיו הבוגרים של קרסון במהלך מלחמת 1812. קינקיד הדריך את קרסון בלימוד הכישורים של צייד פרוות, והשפות ההכרחיות למסחר. בסופו של דבר ידע קרסון ספרדית שוטפת וכמה שפות של אינדיאנים.
וורקמן, שאצלו עבד כחניך, פרסם מודעה בעיתון המקומי במיזורי. הוא כתב כי ייתן פרס בסך סנט אחד למי שישיב את הנער לפרנקלין. איש לא תבע את הפרס. המודעה כללה את התיאור המודפס הראשון של קרסון: "כריסטופר קרסון, נער בערך בן 16, קטן יחסית לגילו, אבל בנוי היטב; שיער בהיר. ברח מהחתום מטה, שחי בפרנקלין, מחוז הווארד, מיזורי, שאליו היה קשור על מנת ללמוד את המסחר באוכפים".
בין 1827 ל-1829 עבד קרסון כטבח, מתורגמן, ונהג עגלות בדרום-מערב ארצות הברית. הוא עבד גם במכרה נחושת בסמוך לנהר חילה בדרום-מערב ניו מקסיקו של ימינו. בשנים מאוחרות לא הזכיר קרסון נשים מתקופה זו בחייו. למעשה, הוא מזכיר בכתביו רק שלוש נשים ספציפיות: חוספה חארמיו, אשתו השלישית והאחרונה; אשת חבר בוושינגטון די. סי. ואן וייט, קורבן של זוועות של האינדיאנים.
איש הרים (1841-1829).
בגיל תשע עשרה החל קרסון את הקריירה שלו כאיש הרים. הוא סייר בחלקים רבים ממערב ארצות הברית יחד עם אנשי הרים מפורסמים כדוגמת ג'ים ברידג'ר וביל ויליאמס הזקן (Old Bill Williams). בחורף של השנים 1828–1829 הוא שימש כטבח עבור יואינג יאנג בטאוס. הוא הצטרף למסע הציד של יאנג ב-1829.
במהלך אוגוסט 1829 החבורה נכנסה לארצם של האפאצ'י לאורך הנהר חילה. המשלחת הותקפה, וזה היה ניסיונו הראשון של קרסון בקרב. החבורה של יאנג המשיכה לאלטה קליפורניה כשהיא צדה בונים וסוחרת בפרוות בקליפורניה מסקרמנטו בצפון ללוס אנג'לס בדרום, וחזרה לטאוס באפריל 1830 לאחר ציד בונים לאורך הנהר קולורדו.
קרסון הצטרף לחבורה שנועדה להציל שיירת עגלות לאחר שנכנסה לטאוס, ואף על פי שהתוקפים נמלטו מאתר הזוועות נוכח יאנג ביכולת הרכיבה של קרסון ובאומץ לבו. קרסון הצטרף למשלחת נוספת בהנהגתם של תומאס פיצ'פטריק וויליאם לווין ב-1831. פיצ'פטריק, לווין והציידים שלהם רכבו צפונה למרכז הרי הרוקי. קרסון עתיד לצוד וללכוד בונים במערב במשך כעשר שנים. הוא נודע כאדם שאפשר לסמוך עליו וכלוחם מעולה.
החיים כאיש הרים לא היו קלים לקרסון. לאחר שאסף פרוות בונים הוא היה צריך לשמור עליהם במשך חודש עד מפגש הרי הרוקי השנתי, שנערך באזורים מרוחקים במערב כדוגמת גדותיו של הנהר גרין בוויומינג. בכסף שקיבל עבור הפרוות הוא רכש מצרכי יסוד הכרחיים לחיים עצמאיים כולל קרסי דיג, קמח וטבק. כיוון שלא הייתה גישה לרופאים באזורים השונים בהם פעל היה קרסון חייב לחבוש את פצעיו ולסעוד את עצמו. מדי פעם היו עימותים עם אינדיאנים. הלבוש העיקרי של קרסון בתקופה זו היה מעורות צבאים שהתקשחו לאחר שנותרו בחוץ במשך זמן. לבוש זה הגן עליו במידת מה כנגד כלי נשק אחדים בהם השתמשו האינדיאנים.
דובי גריזלי היו בין האויבים הגדולים ביותר של אנשי ההרים. אירוע מיוחד שבו היו מעורבים בעלי חיים אלו קרה לקרסון ב-1834 שעה שצד אייל קנדי לבדו. שני דובים נתקלו בו והוא נמלט במעלה עץ. אחד הדובים ניסה להפיל אותו באמצעות נענוע העץ, אבל נכשל ולבסוף עזב. קרסון חזר למחנה מהר ככל שיכול היה. הוא כתב בזיכרונותיו כי: "הדוב החליט לבסוף לעזוב, שעל כך הייתי אסיר תודה מכל הלב, מאחר שמעולם לא הייתי כל כך מפוחד".