קין, המבין כי חיי הנוודות יחשפו אותו לסכנות גדולות, פונה לה' בטרוניה המביעה את חששו הגדול מפגיעותו. הוא ירא מהחיות מצד אחד, ומהבריות מצד שני, פן יחליטו להרוג אותו כגמול על הרצח המזעזע שביצע. על כן, בחר ה' לשים לקין אות, כזו שתקנה לו הגנה ומחסה מפני אויביו ותסיר כל חשש מליבו. הדעה המקובלת היא שאות קין באה להעביר מסר חברתי, חינוכי ומוסרי; איסור על לקיחת החוק לידיים ואיסור חמור יותר על נקיטה במתודה של עין תחת עין.
פרשנויות מקובלות למושג "אות קין".
רש"י סובר שאות קין הייתה אחת מאותיות הבורא; "חקק לו אות משמו במצחו" ומסביר: מחוץ למשפחתו של קין, הרי לא היו אנשים, ומבני משפחתו הוא לא חשש, אלא מחיות היער, שמחמת עוונו לא תהיה מעתה יראתו עליהם והם יפגעו בו. האות הקדושה תרתיע אותם.
הרמב"ן מתרשם שהאות הייתה מעין סימן, מורה דרך אשר ילך בה, שבה לא יקרנו אסון.
בעלי האגדה, שקדמו למפרשים דלעיל, נחלקו גם הם בביאורה של ה'אות' בפסוק התנ"כי, שכן לטענתם, המקרא סתם ולא פירש. מחד גיסא, יש הרואים במילה "אות" כמהווה סמל, סימן או מופת. ומאידך גיסא, יש המפרשים 'אות' במשמעותה הלשונית הרגילה - אחת מאותיות שמו של האל. שתי המסורות הפרשניות מתבטאות במדרש האגדה ובתרגום יונתן בן עוזיאל.
במדרש האגדה נותנים מספר פרשנויות למילה "אות", וכולן במשמעות של סימן, מופת. באמצעות העיקרון הפרשני של גזירה שווה מפסוקים אחרים הם מעלים הצעות כמו: הזריח לו שמש, הזריח לו צרעת, מסר לו כלב וכיוצא בזה. לעומתם, מתרגם יונתן את הפסוק כך: "נטל [הקב"ה] אות אחת מכ"ב אותיות שבתורה וכתב על זרועו של קין'". משמע, אלוהים שם על מצחו של קין אות משמו לצורך הגנה מאויביו.
מסיפורו של קין הגיע המושג גם לשפה המדוברת. "אות קין" הפך למטבע לשון המהווה מעין תווית שלילית, המוצמדת כביכול לשמו של פלוני ומעידה על רבב מוסרי.
שימושים בעברית המודרנית.
חיים הרצוג, בעת היותו שגריר ישראל באו"ם, גינה את החלטת העצרת לכנות את הציונות כגזענית, באומרו כי: "החלטה זו הפכה את עצרת האו"ם למרכז ראשי של אנטישמיות ברחבי תבל [...] אות קין המוטבעת על מצחן של אומות שונות בעולמנו"
אנדריי קליונוב, כתב ב"דבר" לאחר עלייתו ארצה מברית המועצות בשנת 1973, שכל אזרח שמגיש בקשת עלייה לישראל "נהפך לאזרח מחוץ לחוק ואות קין על מצחו"
יו"ר פורום משפחה ובתי דין רבניים בלשכת עורכי הדין, עו"ד אודליה חן, עומדת מאחורי היוזמה להצעת החוק החדשה של חברת הכנסת רויטל סויד (המחנה הציוני) בעניין סרבני הגט. ההצעה ממליצה על הקמת מאגר שמות של סרבני וסרבניות הגט למיניהם, בצירוף תמונותיהם, "אדם שיודע ששמו יכול להתפרסם בכל העולם כולל כל פרטיו כמו אחרון הגנבים זה משול לאות קין".
זנבניים
זנבניים (שם מדעי: Leiothrichidae) הם משפחת ציפורי שיר ממוצא דרום אסייתי. אלו עופות בינוניים בעלי רגליים חזקות, הנמצאים רוב הזמן על הקרקע. כפי ששמם מרמז הם גם בעלי זנב ארוך העוזר לאזן את תנועתם. משפחה זו לעיתים נכללת במשפחה טימליים (Timaliidae) שגם היא ממוצא אסייתי.
רוב מיני העופות חומים או אפורים ומעט מינים הם צבעוניים. ההבדלים בין המינים אינם גדולים. הם חיים ביערות פתוחים, ערבות, ביצות ומדבריות. חלקם מנהלים חיים במושבות כמו הזנבן הערבי בהן יש מדרג חברתי ברור, ורק הזנבנים הבכירים יכולים להתרבות.
בישראל מין אחד של זנבניים - זנבן ערבי, הנפוץ בערבה ובסביבות ים המלח.
סימום מכני
סימום מכני או סימום טכנולוגי (באנגלית: Mechanical Doping), הוא שימוש באמצעים מכניים בלתי חוקיים המוסתרים באופניים במסגרת מרוצי אופניים. הטכניקה הנחשבת כנפוצה יותר בקטגוריה זו היא הסתרת מנוע זעיר בשלדת האופניים. טענות ראשונות לשימוש בסימום מכני עלו ב-2010 על ידי רוכב העבר והעיתונאי האיטלקי דווידה קסאני, אולם חקירות לא רשמיות שנערכו לא הוכיחו שימוש באמצעים אלו. מקרה ראשון בו נמצא מקרה של סימום מכני היה באליפות העולם בסייקלוקרוס בינואר 2016, כשבאופני הרוכבת הבלגית בת ה-19, פמקה ון דן דריסה (Femke Van den Driessche) נתגלה מנוע. באפריל 2016 היא הושעתה לשש שנים בגין העבירה.
היסטוריה.
נושא הסימום המכני עלה לראשונה לתודעה הציבורית במאי 2010 כאשר הועלה לאתר יוטיוב סרטון שנערך על ידי חובב אופניים אלמוני, והורכב משני חלקים. בחלק הראשון נראתה כתבה מערוץ הטלוויזיה האיטלקית, RAI, בה סקר רוכב העבר ופרשן הטלוויזיה במרוצי אופניים, דווידה קסאני, פיתוח המאפשר הכנסת מנוע חשמלי זעיר וסוללה לשלדת האופניים, או הסלקתו בתוך בקבוק השתייה הצמוד לשלדה, וטען כי רוכב מסוים העיד בפניו כי נעשה שימוש בסימום מכני במרוצי אופניים מקצועניים. בחלק השני של הסרטון ניסה יוצרו להוכיח באמצעות הילוכים חוזרים כי פביאן קנצ'לארה השתמש במנוע שכזה בניצחונותיו בטור של פלנדריה ובפריז - רובה ב-2010. קנצ'לארה הגיב ואמר כי "ההאשמות הן כה טפשיות שאני חסר מילים". ה-UCI הודיע כי הוא נערך לבדיקת שימוש עתידי בפיתוח הטכנולוגי שדווח אך אינו בודק שום תלונה כנגד קבוצה או רוכב מסוימים. בהמשך, דעך העניין בפרשה זו.
בשנים שלאחר מכן עלו חשדות לשימוש בסימום מכני בעיקר סביב סרטונים שפורסמו ביוטיוב ובהן נראו תקריות חשודות כגון: תאונת נפילה של הרוכב הקנדי ריידר הסג'דל שבה נראה הגלגל האחורי ממשיך להסתובב לאחר שהאופניים מוטלות על הכביש והחלפת אופניים על ידי רוכבים במהלך המרוץ ללא שנצפתה תקלה באופניים המקוריים (החשד היה שהרוכב רוצה להגיע לקו הסיום עם אופניים "כשרים").
תחקיר "Stade 2" ו"קוריירה דלה סרה".
מספר חודשים לאחר תפיסתה של ון דן דריסה בתחילת 2016, יצאו תוכנית הטלוויזיה הצרפתית, "Stade 2" והעיתון האיטלקי, "קוריירה דלה סרה", בתחקיר משותף שטען שבשני מרוצים: סטראדה ביאנקה (מרוץ אופניים חד-יומי יוקרתי באזור סיינה) ובמרוץ קופי-ברטלי (מרוץ קטעים במחוז אמיליה-רומאניה) נעשה ב-2016 שימוש בסימום מכני. בכתבה ובמאמר נטען כי בתחקיר בוצעו בזמן המרוץ, באמצעות מצלמה עם גלאי חום, סקירות על אופני המתחרים ונמצאו חמישה מקרים של חשד למנוע מוסתר במוט האוכף ושני מקרים של חשד למנוע בגלגל השיניים הקדמי (קראנק) ובגלגל השיניים האחורי (קסטה). התחקיר הביא אף עדויות מהנדסים ששללו את האפשרות שמקור החום אינו מנוע. בהמשך הכתבה ראיינו יוצרי הכתבה את המהנדס ההונגרי אישטוון וריאש (Istvan Varjas) שמייצר מנועים המתאימים לשימוש המדובר. וריאש הציג בפניהם מנוע מדגם ישן שייצר וטען כי מנועים כאלו היו יכולים להיות בשימוש כבר מ-1998. הוא מסר ליוצרי הכתבה כי המנועים שבשימוש נוכחי הם קלי משקל, באורך של 5 ס"מ, יכולים לייצר 250 ואט ומתאימים בעיקר לשימוש בקדנס (מספר סיבובי דוושות בדקה) גבוה. וריאש אף הראה ליוצרי הכתבה את הטכנולוגיה המתקדמת ביותר: חישוקי גלגלי קרבון המצוידים במגנטי נאודימיום המסוגלים לייצר כוח של 60 ואט וניתנים לגילוי רק באמצעים משוכללים ויקרים. נכון למועד הכנת הכתבה, נקב וריאש במחיר של 50 אלף אירו לזוג גלגלים כאלו, המיוצרים רק לספורטאים בודדים.
מהו המעמד השלישי
מהו המעמד השלישי? (בצרפתית: ?Qu'est-ce que le tiers-état) הוא חיבורו של עמנואל-ז'וזף סיאייס, שפורסם בינואר 1789, ערב המהפכה הצרפתית.
עיקרי הטיעונים במאמר.
בחיבור זה ביקש סיאייס לבסס את הקשר שבין הקבוצות היצרניות בחברה לבין הזכויות פוליטיות. המעמד השלישי בצרפת, לפי חיבור זה, הוא מעמד יצרני, אך נטול זכויות פוליטיות.
בחיבור טוען סיאייס כי ישנן ארבע קבוצות חיוניות לקיום האומה והמדינה. ארבע הקבוצות הן:
על פי סיאייס, המשותף לכל הקבוצות האלה הוא שהן כולן שייכות למעמד השלישי.
כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן
חיל האוויר של יפן (ביפנית: 航空自衛隊 ("קוקו ג'יאייטאי"), תרגום: "כוח ההגנה-עצמית האווירי של יפן", באנגלית: Japan Air Self-Defense Force או JASDF) הוא הזרוע האווירית של כוחות ההגנה של יפן אשר מופקדים על הגנת המרחב האווירי של יפן וכן למשימות אחרות בתחומי התעופה והחלל.
חיל האוויר מקיים סיורים חמושים קבועים בשמי יפן וכן מתחזק מערך מכ"מים להתרעה מוקדמת מפני איומים. לחיל האוויר גם ענף אווירובטיקה המכונה "דחף כחול" או "טייסת 11" ולאחרונה היה מעורב גם בהטסות של כוחות במשימות או"ם המוגדרות "שמירת שלום".
בשנת 2013 הוערך גודל החיל ב-50,324 חיילים ו-777 כלי טיס, מתוכם 373 מטוסי קרב.
היסטוריה.
יפן סיימה את מלחמת העולם השנייה תחת כיבוש אמריקאי, אף על פי שבתחילתה הייתה אחת המעצמות הגדולות בעולם.
כאשר הסתיימה המלחמה, אושר ליפנים להחזיק כוח שיטור בלבד, בניגוד לכוח צבאי משמעותי. כמו כן, נאסר עליהם לרכוש או לייצר נשק כבד. אולם, כבר בשנת 1950 הקימה יפן צבא, כחלק מהתפשטות המלחמה הקרה. יחד עם זאת, השלטון ביפן החליט לקבוע סעיפים בחוק, המגבילים את הצבא מלפעול מעבר לתחומי המדינה, למעט משימות בחסות האו"ם, שיהיו הגנתיות או הומניטריות. מפה מגיע השם הרשמי של הצבא: "כוחות ההגנה העצמית של יפן".
ולכן אף כיום על החיל עדיין נאסר לרכוש מפציצים אסטרטגיים.
בשנת 2018 מיסה מצושימה קיבלה רישיון טייסת קרבית והפכה לטייסת ראשונה בחיל.
נכון לשנת 2022 החיל מבוסס על מטוס מקדונל דאגלס F-15 איגל שמיוצר ביפן לפי רישיון מהחברה שפיתחה את המטוס.
ציוד.