בשובו מהחזית, החל אלכסנדר שוב את לימודיו בסתיו 1942. באביב 1942 חיבר שמורל, יחד עם חברו הנס שול ושאר חברי הוורד הלבן את עלוני המחאה המתנגדים לשלטון הנאצי, והפיץ אותם בעזרת חבריו. שמורל קנה את מכונת השכפול בה השתמשו חברי הקבוצה על מנת לשכפל את העלונים. חברי הוורד הלבן היו: וילי גראף, כריסטוף פרובסט, סופי שול, טראוטה לפרנץ ואלכסנדר שמורל, ומאוחר יותר הם צירפו אליהם את הפרופסור לפילוסופיה קורט הובר. לאחר מעצריהם של כריסטוף פרובסט והנס וסופי שול, שמורל ניסה לברוח לשווייץ בעזרת מכרים שונים ודרכון בולגרי מזויף, אך הניסיון לא צלח ושמורל חזר למינכן. לאחר חזרתו ב-24 בפברואר 1943, יום הלווייתם של חבריו, נעצר שמורל וב-19 באפריל 1943, הוא נידון למוות על ידי בית הדין העממי במשפט השני נגד הוורד הלבן.
ב-13 ביולי 1943 הוצא שמורל להורג, יחד עם קורט הובר, והוא בן 25. ראשו של שמורל נערף באמצעות גיליוטינה.
זיכרון והנצחה.
ב-5 בפברואר 2012, הוכרז שמורל כקדוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית במינכן. קרן הוורד הלבן שברוסיה מחלקת מענק על שם שמורל לארבעה סטודנטים כל שנה. ב-24 בדצמבר 2013 נקרא פארק במינכן על שמו של אלכסנדר שמורל.
משה גילדנמן
משה גילדנמן (המכונה דיאדיא מישה או "הדוד מישה"; באוקראינית: Гільденман, Моше; 10 באוקטובר 1898–1957) היה מהנדס וסופר יהודי מקורץ. במהלך מלחמת העולם השנייה לחם במחתרות פרטיזניות שונות ופיקד על הפלוגה היהודית הפרטיזנית שנקראה "הדוד מישה". גילדנמן שרד את המלחמה ופרסם חמישה ספרים.
ביוגרפיה.
גילדנמן נולד ב־1898 בעיירה קורץ, באזור ווהלין, שבגבול אוקראינה. הוא למד הנדסת בניין והתמחה בבניית גשרים. בעיירת הולדתו הקים מפעל לייצור מוצרי בטון בו עבד גם בנו שמחה.
גילדנמן נפטר באוגוסט 1957 (י"ב באב ה'תשי"ז) ונטמן בבית העלמין בנס ציונה.
מלחמת העולם השנייה.
לפי ההסכם הרוסי - גרמני עברה קוריץ לשלטון הרוסים והמהנדס גילדנמן צווה תחילה להמשיך בעבודתו כמהנדס העיר אולם בפרוץ המלחמ בין גרמניה לרוסיה, בעקבות מבצע ברברוסה, מצבם של יהודי קוריץ הורע ותוך זמן קצר נכלאו כולם בגטו. כאשר הגרמנים חילקו את היהודים לעבודה, הם ניצלו את הידע המקצועי שלו והותירו לו לעבוד. באקציה הראשונה, בערב חג השבועות ב־1942, נרצחו כ־2000 יהודי קוריץ ובניהם אשתו ובתו של גילדנמן. הוא ובנו שמחה נשארו בחיים.
בהמשך גילדנמן הצליח לברוח מהגטו ליערות הסמוכים עם עוד 11 צעירים וביניהם בנו, מצוידים באקדח אחד עם חמישה כדורים. תחילה, ניסו גילדנמן וחברי הקבוצה להצטרף לקבוצות פרטיזניות שונות ביערות אבל זה לא התאפשר מכיוון שלא היה להם נשק וגם בשל היותם יהודים. מסיבה זו החליטו לפתוח קבוצה משלהם וכדי לחמש את הקבוצה תקפו קבוצת שוטרים אוקראינים, רצחו אותם וחטפו מהם רובים, אקדחים ומספר רימוני יד. משראו שהצליחו, הרשו לעצמם לתקוף תחנות משטרה קטנות באזור על מנת לצייד את הקבוצה מדי פעם בפעם. גילדנמן קלט לקבוצתו כל יהודי שברח מהגטאות ושנמלט ליערות, בהם הנער מרדכי שליין, וכך הקבוצה הלכה וגדלה. בנדידת הקבוצה של גילדנמן בחיפוש אחר פרטיזנים סובייטים, הם הוכתרו והותקפו על ידי כוחות גדולים של הצבא הגרמני ורבים מלוחמיו של קיפחו את חייהם בקרב זה עם האויב.
בינואר 1943 פגשו קבוצתו של גילדנמן בכוחות של הגנרל אלכסנדר סאבורוב , ששמע על הפעולות הנועזות בהנהגתו של גילדנמן ומינה אותו לפקד על פלוגה של יחידת פרטיזנים. חלק מהמבצעים הנועזים נגד הגרמנים היו התקפות יחידות צבא הפצצות רכבות של תחמושת ומזון והטילו פחד בכל כפרי הסביבה באמצעות פעולות נקם. כך למשל, כשנודע להם שראש כפר מסוים הוציא להורג יהודי, התקיפו גילדנמן ופלוגתו את אנשי הכפר ולאור היום תלו את ראש הכפר והשאירו מסר בכתב, שכל מי שיתקוף יהודי בעתיד דמו בראשו. דבר זה גרם להרבה פחד לסביבה ורבים נמנעו מלפגוע ביהודים.
בגלל מדיניותם של הסובייטים לא לאפשר יחידות פרטיזניות יהודיות, הם צורפו לפלוגתו פרטיזנים ממוצא אוקראיני והיהודים הפכו למיעוט. הפלוגה פעלה באופן עצמאי באזור הצפוני של מחוז ז'יטומיר (Zhitomir), עד שחרור השטח באוקטובר 1943.
גילדנמן נפגש בחזית עם הצבא הסובייטי והתנדב לשרת בשורותיו ולהמשיך להילחם בגרמנים. גילדנמן שירת בחיל ההנדסה עד לכיבושה של ברלין וכניעתה של גרמניה והשתחרר בדרגת סרן.
אותות גבורה ועיטורים.
בהוקרה על פעילותו בצבא הסובייטי עוטר במספר אותות בין היתר באות "הכוכב האדום" ואות "מלחמת המולדת" שהוענקו לו על ידי השלטונות הסובייטים וממשלת פולין העטירה אותו ב"צלב גרונואלד".
כריסטוף פרובסט
כריסטוף פרובסט (נולד ב-6 בנובמבר 1919 -22 בפברואר 1943) היה חבר בקבוצת הוורד הלבן, שהיוותה חלק מההתנגדות הגרמנית לנאציזם. פרובסט הוצא להורג במינכן, גרמניה.
קורות חיים.
פרובסט נולד במורנאו אם שטפלזה , סמוך לאגם שטפלזה בגרמניה. התחתן בגיל צעיר וגידל שני ילדים קטנים יחד עם אשתו. לאורך רוב חייו היה חילוני אך כאשר התבגר התקרב יותר לאמונה הקתולית. בעקבות העקרונות המוסריים והחשיבות שייחס לשלווה ולחירות כמרכיב חיוני בחיי אדם, הוא תיעב את היטלר והנאציזם.
פעילותו ב"וורד הלבן".
פרובסט היה סטודנט לרפואה באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן ובאותה התקופה היו קבוצות סטודנטים מחתרתיות אנטי-נאציות ששיתפו פעולה ושמרו על קשר בינן לבין עצמם. החשובה בהן הייתה קבוצתם של הנס שול, וילי גראף ואלכסנדר שמורל בשם "הורד הלבן". ובשל שנאתו להיטלר ולנאציזם הסכים לסייע לשול ולשמורל להילחם נגד המשטר.
פרובסט לא נראה אדם אשר נחפז לסכן עצמו. כלפי חוץ, הוא ניהל יחד עם חבורתו חיים סטודנטיאליים עליזים וחסרי דאגות. ביום יום נכחו חברי "הוורד הלבן" בהרצאות וסמינרים, ובערבים השתתפו בשיעורי ריקוד, האזינו בהתלהבות לקונצרטים של מוזיקה קלאסית ושרו אורטוריות ב"מקהלת באך" המקומית. אך זה היה למעשה מסווה לעיסוקם האמיתי, המפחיד בהרבה, שהיה לעורר את העם הגרמני להתמרד נגד המשטר הנאצי. לאחר כמה זמן הנס שול ואלכסנדר שמורל שותפיו של פרובסט החלו לכתוב עלונים אנטי-נאציים ולהפיץ אותם ברחבי האוניברסיטה כדי לעורר את הסטודנטים למרד כללי, גיבשו את דעתם לכתוב עלונים מחתרתיים נגד המשטר הנאצי, וכבר בשלב מוקדם שיתפו ביוזמתם את כריסטוף פרובסט.
בעלונים היה כתוב על הקונפליקט עם נוער היטלר, פיזור תנועת הנוער המחתרתית, הזוועות במחנות הריכוז ומעשי הטבח בארצות הכבושות. בעקבות פרסום עלונים אלו חברי "הורד הלבן" נחשפו וב-21 בפברואר נפתח המשפט הראשון ובו עמדו הנס שול, סופי שול וכריסטוף פרובסט על דוכן הנאשמים. לאחר המשפט ביום שישי, 22 בפברואר 1943, צעדו הנס וסופי שול וכריסטוף פרובסט בדרכם האחרונה אל הגיליוטינה של כלא שטלהיים בברלין.
קולונה הנייקה
קוֹלוֹנֶה הֶנייקֶה (באנגלית: Henneicke Column) הייתה קבוצת הולנדים ששיתפו פעולה עם הנאצים ופעלו כציידי יהודים בצנטרלשטלה, הלשכה המרכזית להגירת יהודים באמסטרדם בתקופת מלחמת העולם השנייה.
פעילות הקולונה הנייקה.
הארגון התחיל את פעילותו ב-1942 תחת המחלקה לרכוש ביתי בצנטרלשטלה לאחר כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית. בשלב זה, תפקידם היה לערוך רישום של הרכוש שנותר בבתי היהודים לאחר שגורשו למחנה וסטרבורק. תחילה היו רק 12 אנשי רישום אך לאחר זמן קצר הורחבה מחלקת תפיסת הרכוש הביתי לכ-200 אנשים, מקצתם מארגונים נאציים הולנדים ומקצתם מחוגי העבריינות והפשע. בראש המחלקה עמד קצין ה-אס אס קרל ורליין (Karl Wörlein). בראש אחת הקבוצות עמד נהג המונית וים הנייקה, שעל שמו נקראה הקבוצה. בשלב זה היו חברי הקבוצה מחפשים יהודים לשם "הנאה", ללא תשלום מהנאצים. הם נהגו לדווח למשטרה ההולנדית בכל פעם שתפסו יהודים שנחשבו באותה עת ל"עבריינים", כלומר, כאלה שהסתתרו או לא התייצבו בהתאם להוראות הגרמנים, לא ענדו את הטלאי הצהוב, או הסתובבו עם תעודה מזהה מזויפת. כמו כן, דיווחו על הולנדים שנתפסו מסתירים יהודים.
בשל גנבות רבות שבוצעו מבתי היהודים בידי אנשי מחלקת הרישום ושוטרים הולנדים, החליט לאגס, ראש הסיפ"ו וה-אס דה באמסטרדם, לפרק את רוב יחידות מחלקת תפיסת הרכוש הביתי. רק חברי הארגון קולונה הנייקה הושארו וקיבלו תפקיד חדש: חיפוש יהודים מסתתרים. כך, החל ממרץ 1943, פעלו חברי הקבוצה כמו שוטרים, הגם שלא הייתה להם הרשאה רשמית לכך, עצרו את היהודים בעצמם והובילו אותם לצנטרלשטלה ולתיאטרון היהודי ובחלק מהמקרים אף חקרו אותם. להבדיל ממלשינים בודדים, מדובר היה בקבוצה מאורגנת, שהחזיקה משרד בלב אמסטרדם, ברחוב נורדר אמסטל-לאן 244, משם אנשיה יצאו למשימות שנקבעו מראש או לציד יהודים.
מלבד התשלום שקיבלו מה-אס-דה, נהנו חברי הקבוצה מהכנסה נוספת ששירתה את כיסם הפרטי: מעצר של יהודי "עבריין" או הגשת דו"ח על מסתיר יהודים. אנשי הקולונה הנייקה הרבו לחקור את היהודים שעצרו כדי להגיע ליהודים נוספים. במקרים רבים החליטו חברי הארגון לא לבצע את תפקידם עקב העובדה שישנן הלשנות שעליהן לא יקבלו אף גמול, למשל, הלשנה שנעשתה על ידי אזרח מחוץ לארגון ישירות לס"ד או למשטרת הולנד על יהודים "עבריינים". כל הלשנה מסוג כזה הייתה הלשנה שלא עניינה אותם ולכן לא מילאו עליה דו"ח.