הזירה הפוליטית של ממלכת ירושלים.
המאבק על זהות יורש ממלכת ירושלים.
עקב מחלתו, לא היה אמור בלדווין הרביעי לחיות עוד זמן רב, ונשאלה השאלה מי יירש את מקומו של המלך חשוך הילדים; לכס טענו שתי אחיותיו, איזבל וסיביל, אותן הניעו שתי המפלגות העיקריות של הממלכה: מפלגת הברונים, או האבירים, בראשותם של רמון השלישי רוזן טריפולי, בוהמון השלישי רוזן אנטיוכיה ומשפחת איבלין החזקה, בראשות האחים באליאן ובלדווין, תמכה באיזבל ובבעלה אונפרוא הרביעי מטורון; ומפלגת החצר, בראשות האחים גי דה ליזיניאן והקוניטאבל אמלריך דה ליזיניאן, רנו משאטיון רוזן עבר הירדן, אגנס מקורטניי ואחיה ז'וסלין דה קורטניי, שהיה רוזן אדסה וסינישאל ממלכת ירושלים, שתמכה בסיבילה הרווקה עדיין.
בשנת 1180 הגיע המתח הפנימי בחצר הצלבנית למשבר. נסיכי הצפון, רמון מטריפולי ובוהמון מאנטיוכיה, רכבו אל ירושלים במטרה להכריח את המלך בלדווין הרביעי להשיא את אחותו סיבילה לבלדווין דה איבלין. במהלך בזק, ובמטרה לסתור את המהלך של רמון מטריפולי ומפלגתו, השיא בלדווין הרביעי את סיבילה לגי דה ליזיניאן, צעד שהתחרט עליו עמוקות בהמשך חייו, ובלדווין מאיבלין הורחק מחצר המלוכה. צעד זה סיכל את התוכניות של נסיכי הצפון והאצולה המקומית. כעת היה גי דה ליזיניאן רוזן יפו ואשקלון, ועוצר ממלכת ירושלים במקום רמון מטריפולי שאיבד את כוחו הפוליטי.
מצבה הפוליטי של מפלגת האבירים היה קשה, אך בספטמבר 1183 שלח בלדווין, שמצבו הידרדר ועתה היה עיוור ומרותק למיטתו, את גיסו גי דה ליזיניאן להסיג צבא מוסלמי שפלש לשטח הממלכה, וגי התייצב עם צבאו מול צבא המוסלמים עד שנסוגו לדמשק מבלי שהעזו להיכנס לעימות ישיר עם הצלבנים; טקטיקה פחדנית ואיטית זו הבאישה את ריחו של גי בעיני המלך, שנטל מגי את משרת העוצר והשיבה לרמון השלישי מטריפולי, ואף דרש בהמשך מהפטריארך הלטיני של ירושלים לבטל את נישואיו של גי לסיבילה (דרישה שלא הועילה), כשבמקביל הוא עורך מתקפה שהייתה בעיקרה טקסית על אשקלון בדרישה כי העיר תימסר לידיו. זמן מה לאחר מכן כינס המלך את האספה המלכותית, והודיע כי יורשו יהיה אחיינו (בנה של סיבילה), בלדווין החמישי בן החמש, ועוצרו יהיה רמון מטריפולי, בעוד האפוטרופסות על הילד, תפקיד חסר משמעות, תהיה בידי ז'וסלין דה קורטניי. עוד נקבע כי במקרה של מות המלך תיקבע ההחלטה על היורש על ידי הכס הקדוש ומלכי אירופה שידונו בזכויות של האחיות הטוענות לכתר, סיביל ואיזבל. סידור זה נועד, על פי דברי פרופ' יהושע פראוור, לבלום ולהרחיק את סיביל ובעלה מכס המלוכה. בטקס הכתרתו של בלדווין החמישי (ב-20 בנובמבר 1183) היה זה באליאן דה איבלין אשר נשא את המלך-הילד על ידיו להציגו בפני נתיניו, והמסר היה ברור: האצילים הם שישלטו בממלכה הלכה למעשה במקום הילד הצעיר.
באותן השנים, בשנת 1182, ביקש רנו משאטיון לכבוש את הערים הקדושות מכה ואל-מדינה ולהכות את האסלאם בביתו שלו. תוכניתו לא צלחה, וצבאו הובס קילומטרים בודדים מאל מדינה. חייליו של רנו נלקחו בשבי והוצאו להורג בקהיר, אך הוא הצליח לברוח עם קומץ מאנשיו ולחזור לעבר הירדן. בתגובה הטיל צלאח א-דין מצור על מצודת כרכ כדי להרוג באופן אישי את היריב השנוא, ב-1183, אך המצור הוסר בעזרת כוחותיו של הרוזן רמון מטריפולי, שהניח את העוינות וניגוד האינטרסים ביניהם ופעל לפי האינטרס המדיני הכללי.
הכתרת גי דה ליזיניאן.
בשנת 1185 מת המלך בלדווין הרביעי, ובמהלך אותה שנה שלט רמון מטריפולי בפעם השנייה בממלכת ירושלים, הפעם בשמו של בלדווין החמישי; אך בשנה לאחר מכן נפטר לפתע המלך הילד, בלדווין החמישי. לא ידוע האם למפלגה כלשהי היה חלק במותו: הנסיבות אמנם חשודות, אך למפלגת הברונים לא היה עניין בכך, וקשה להניח שסיבילה ציוותה להרוג את בנה שלה. מכל מקום, הממלכה נכנסה כעת לתוהו ובוהו, ועל אף ההחלטה שנתנה את הסמכות לוועדת שליטים אירופאים לגבי המלך החדש, היה ברור שהמצב בשטח הוא שיקבע את זהות המלך. רמון מטריפולי דהר לשכם, מעוזם של בית איבלין, כינס שם את האצילים והודיע על כוונותיו להכתרת אונפרוא ואיזבל; מהלך זה התברר כשגוי, שכן מפלגת החצר נותרה חופשית לפעול בירושלים, אליה הגיעו גי וסיביל ממקום גלותם באשקלון, ובמקביל פעלו אנשיהם במהירות ותפסו את השלטון בערים המרכזיות של הממלכה. הכף הוכרעה סופית משנצטרף לשורות אנשי החצר ז'ראר דה רידפור, מפקד המסדר הטמפלרי ואויב אישי של רמון מטריפולי.
ביום 20 ביולי 1186 הוכתרו גי וסיביל בכנסיית הקבר במהלך שקבע דה פקטו את זהות מלך ירושלים, ובבוקר אותו היום הופיע במפתיע אונפרוא מטורון - שחמק בלילה משכם - בכנסיית הקבר שבירושלים, ונשבע אמונים למלך החדש של ירושלים. מפלגת אצילי הממלכה התפרקה, בית איבלין נדחק מהזירה הפוליטית, והאריסטוקרטים הופיעו בזה אחר זה כדי להישבע אמונים למלך החדש. בלדווין דה איבלין אדון רמלה העדיף לעזוב את ממלכת ירושלים מלשרת את גי דה ליזיניאן, ורמון מטריפולי, שחשש לחייו, הסתגר בטבריה. שליטה זו של מפלגת החצר גרמה להעלמת עין מרובה למעשי הביזה והשוד של רנו משאטיון, שמאוחר יותר גרמו לפריצתו של קרב קרני חיטין.
ההכתרה גרמה לקרע חמור בין דה ליזיניאן לבין רמון, והאחרון אף הגדיל לעשות וכרת הסכם נפרד עם האויב שאיים כעת על ממלכת ירושלים, צלאח א-דין האיובי, כהתרסה נגד שלטונו של דה ליזיניאן; צעד זה נתפס בעיני ההיסטוריונים הנוצריים כבגידה של ממש, אם כי כבר ציין פרופ' יהושע פראוור שההאשמה טופחה בעיקר כדי להסיט את האש מתבוסתו המחפירה של גי דה ליזיניאן בקרב חיטין.
צלאח א-דין החל זמן קצר לאחר מכן לערוך את כוחותיו לתקיפת ממלכת ירושלים ואף הטיל מצור על טבריה וסביבותיה בסוף יוני; ומשנודע לצלבנים על ההיערכות המוסלמית, הסכים דה ליזיניאן לשלוח משלחת פיוס לרמון מטריפולי בסוף חודש מרץ 1187. המשלחת כללה את ראשי שני המסדרים הצבאיים, הם מפקד ההוספיטלרים - ואויבו המובהק של רמון, ז'ראר דה רידפור הטמפלרי, וכן אישי ממשל ודת בכירים. לפי מקורות מסוימים, לרמון היה קשר ישיר יותר עם התקפותיו של צלאח א-דין – אשתו, הנסיכה אשיבה (צרפתית: Eschive), שהתה בטבריה בזמן המצור המוסלמי, ורמון שאף לחלצה משם].
קרב קרני חיטין.
היערכות המוסלמים והצלבנים.
בזמן שהמשלחת שהתה אצל רמון, ב-30 באפריל  1187, הגיעו גדודי פושטים מוסלמים לאזור. רמון הציע להמתין בתוך החומות עד יעבור זעם, אך אזהרתו נתקלה בהתרסה מצדו של ז'ראר דה רידפור, מפקד המסדר הטמפלרי, שלא הסכים לסבול שוד והרס מוסלמי בנחלות צלבניות. תגבורת הוזעקה ממבצר הטמפלרים בקאקון, ולמחרת הסתערו על המוסלמים הכוחות המשותפים של המשלחת ושל חיל המצב, שמנו כ-130 אבירים, בקרבת מעיין קרסון, אך מספרם העודף של המוסלמים הכריע את הכף והגדוד הצלבני הושמד. רק ז'ראר דה רידפור ושומרי המטען הצליחו להציל את נפשם, וכל יתר האבירים נהרגו.
אזהרתו של רמון והברית שכרת עם צלאח א-דין הולידו שמועות על מעורבותו, כביכול, במעשה, ועל אישור שנתן כביכול לגדודי הפושטים המוסלמים לעשות שמות בשטחים נוצריים. אין זכר לפרשה זו במקורות מוסלמיים, וגם בצד הנוצרי היא מסתמכת על מקור יחיד. סביר להניח שלא היו דברים מעולם, וכל כוונתו של הכותב הייתה להשחיר את דמותו של רמון, שכפי שיתואר הפך שנוא על אנשי דה ליזיניאן בייחוד לאחר נסיגתו מקרב קרני חיטין.
המפלה בקרב קרסון גרמה לזעזוע בקרב הצלבנים הפרנקים. המלך הסכים להיפגש אישית עם רמון, שלא היה יכול להתעלם מהסכנה המוסלמית. הם יצאו זה לקראת זה ונפגשו במבצר ההוספיטלרי "איוב הקדוש". נוכח הסכנה המשותפת, התפייסו שני האישים, ורמון ביטל את הברית שכרת עם צלאח א-דין; גם ראשי המסדרים הסכימו להתפייס ביניהם. לאחר ההתפייסות פנו לשכם לכינוס מועצה מסכמת להתמודדות מול האיום המוסלמי. אף שהצדדים הגיעו לכאורה לעמק השווה, רחשו מתחת לפני השטח רגשות שנאה וקנאה, בייחוד בין רמון לדה רידפור, כאשר הטמפלרי המשיך לנטור טינה לרמון, והאיבה בין שני האצילים הבכירים הייתה בעוכרי הצבא הנוצרי.
אחרי ועידת שכם, קרא המלך לגיוס כללי של כוחות הממלכה. הצבאות הנוצריים התחילו להתקבץ במקום כינוסם הקבוע במעיינות ציפורי (באמצע הדרך בין טבריה לחוף הים התיכון).
בציפורי כינסו הצלבנים מועצת מלחמה ב-2 ביולי. רמון תמך שוב בטקטיקת השהיה והציע להתבצר בציפורי. הייתה זו הטקטיקה המקובלת של הצלבנים מזה  עשרות שנים. בגלל האופי העונתי של הלחימה המוסלמית, היה צפוי שהצבא המוסלמי הגדול יתפזר מעצמו ללא קרב. בנוסף לכך, שפע המים בציפורי הבטיח הספקה סדירה של מי שתייה. אילו צלאח א-דין היה רוצה להתקיפם, היה עליו לעבור קצת פחות מ-40 ק"מ מטבריה לציפורי. דרך זו עברה ברובה דרך שטח יבש עם מעיינות מעטים. התקפה מוסלמית הייתה נתקלת בקשיים דומים לאלו שנתקלו בהם הפרנקים בדרכם לטבריה. עצתו של רמון התקבלה תחילה על ידי המלך וקציניו.
אך בלילה נכנס ז'ראר דה רידפור לאוהלו של המלך ודיבר על לבו בארבע עיניים. תוכן השיחה לא השתמר במקורות, אך ייתכן שהשנאה שרכש ז'ראר דה רידפור לרמון או פזיזותו, כפי שבאה לידי ביטוי בתבוסה בקרב קרסון, הן אלו שגרמו לו להיכנס לאוהל המלכותי ולנסות לשכנע את המלך לצאת לקרב מיד. אין לדעת אם היו אלו טיעוניו של המפקד הטמפלרי ששכנעו את המלך, או שמא זכר הססנותו בעת מצור כרכ בשנת 1183,  שהביאה להדחתו מתפקידו על ידי בלדווין. בין כך ובין כך, המלך השתכנע שעדיף לצאת לקרב מאשר להמתין בחוסר מעש. פקודות חדשות ניתנו ועם שחר יצא המחנה לדרכו האחרונה.
הקרב.