דיק פרדיננד סוואב (בהולנדית: Dick Frans Swaab; נולד ב-17 בדצמבר 1944) הוא רופא ונוירוביולוג הולנדי. משמש כפרופסור לנוירוביולוגיה באוניברסיטת אמסטרדם והיה עד 2005 מנהל המכון ההולנדי לחקר מוח () של האקדמיה המלכותית להולנד לאמנויות ומדעים ().
ביוגרפיה.
סוואאב סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת אמסטרדם בשנת 1968, ואת עבודת הדוקטורט שלו בשנת 1970, אותה כתב עם הפרופסור ג'יי ארינס קאפרס על התאים הנוירואנדוקריניים. בשנת 1972 קיבל את התואר ברפואה. מאז משנת 1978 הוא מנהל המכון ההולנדי לחקר המוח. בשנת 1979 מונה לפרופסור לנוירוביולוגיה באוניברסיטת אמסטרדם. בשנת 1985 הוא הקים את "בנק המוח ההולנדי" (Nederlandse Hersenbank), כדי לסייע במחקר מחלות מוח.
סוואב הוא אתאיסט.
מחקריו.
סוואב ידוע בעיקר בזכות מחקריו וגילויו בתחום האנטומיה והפיזיולוגיה של המוח, ובמיוחד ההשפעה שיש לגורמים הורמונליים וביוכימיים שונים ברחם על התפתחות המוח. תחום נוסף בעבודתו של סוואב, אשר משך תשומת לב רבה, הוא מחקריו על האופן שבו דימורפיזם מיני קשור לאנטומיית המוח, כמו גם מחקר הנוגע לנטייה מינית וטרנסקסואליות. לאורך שנות המחקר שלו, סואב, על פי דבריו שלו, הגיע למסקנה הדטרמיניסטית והחומרנית שמוח אינו דבר שיש לנו, אלא מוח הוא מה שאנחנו: התהליכים הפיזיים והכימיים במוחנו קובעים כיצד אנו מגיבים מי שאנחנו. מחקריו המאוחרים מתמקדים בתחום הדיכאון וחקר האלצהיימר.
המחקר של סוואב עורר מספר פעמים מחלוקת. לאחר שביצוע מחקר המציע קשרים בין אנטומיה מוחית לבין נטייה מינית, דווח סוואב שקיבל איומי רצח מצד אנשים המאמינים כי מקיר זו מנסה לסווג את הומוסקסואליות כ'פתולוגיה' ולהתייחס אליה כאל חריגה או הפרעה ביולוגית. תפיסתו של סוואב כי לא קיימים רצון חופשי או ישויות מטאפיזיות כמו נשמות או רוחות גרמו גם לתגובות שליליות בקרב קבוצות דתיות שונות. סוואב מגן בעקביות על מחקריו מול ביקורת זו.
ספר מדע הפופולרי שכתב, "אנחנו, המוח שלנו: מהרחם ועד מאה ועשרים", תורגם לעברית בשנת 2014 ויצאה לאור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
פרסים והוקרה.
סוואב זכה בפרסים מדעיים רבים והיה מנחה של 84 סטודנטים לתואר דוקטור, מהם 16 פרופסור מן המניין. הוא עורך כמה כתבי עת בנושא חקר המוח. מדד ההירש שלו הוא 97 נכון לשנת 2020, לאחר שצוטט למעלה מ-34,000 פעמים.
הוא חבר, חבר כבוד ומייסד של מספר עמותות מדעיות ומקצועיות. היה פרופסור אורח במכון מקס פלאנק לפסיכיאטריה, במינכן, גרמניה בשנת 1996. ופרופסור אורח בשלושה מקומות בסין ובסטנפורד, ארצות הברית. הוא עוטר באות "אביר מסדר האריה ההולנדי", מסדר האבירות הגבוה של ממלכת הולנד.
Mon rêve de toujours
Mon rêve de toujours (בעברית: החלום הנצחי שלי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית-צרפתייה סלין דיון. השיר יצא לאור ב-18 ביוני 1984, כסינגל השני מתוך אלבום האולפן השישי שלה "Mélanie", על ידי חברת התקליטים טריאן רקורדס. השיר הופץ לראשונה בקוויבק ובקנדה.
השיר הגיע למקום השני במצעד שבקוויבק.
רקע וכתיבה.
השיר נכנס למצעד הסינגלים של קוויבק ב-22 בספטמבר 1984 והגיע למקום הרביעי, תוך ששהה עשרים ואחד שבועות במצעד בסך הכול. "Mon rêve de toujours" יצא גם כסינגל בצרפת כדי לקדם את אלבומה השני של דיון במדינה, "Les oiseaux du bonheur". השיר נחשב לאחד מהשירים המצליחים ביותר באלבום.
אלבומים שבהם נכלל.
"Mon rêve de toujours" הופיע באלבום האוסף של סלין דיון "Les premières années", משנת 1994.
Un amour pour moi
Les Yeux de la faim
Les Yeux de la faim (בעברית: עיני הרעב) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית-צרפתייה סלין דיון, במסגרת השותפות שלה עם קרן קוויבק-אפריקה. השיר יצא לאור ב-13 במאי 1985, כסינגל שלא מתוך אלבום וכשיר צדקה שנועד לגייס כספים. השיר יצא כתוצאה מצאת שיר הצדקה "We Are the World".
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שבקוויבק.
רקע.
שלל אמנים נענו בחיוב כאשר הוצע להם להקליט את השיר. ביניהם ניתן למנות את: סלין דיון, ניקול מרטין, ורוניק בלוופל, דניאל לבואה, מרטין סנט-קלייר, מישל ריבארד, ז'אן-פייר פרלנד, ז'יל ויניאולט, סילבי טרמבליי, ננט וורקמן, רוברט לרו, פאטסי גלאנט, רנה סימארד, נטאלי סימארד, נורמנד ברתווייט ואמנים נוספים.
איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי העניק לשיר את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-50,000 עותקים במדינה.
פרסים.
בשנת 1986 העניק PROCAN פרסים מיוחדים לכותבי השיר גיל קורטמנצ'ה וג'ין רוביטייל ולקרן קוויבק-אפריקה, במטרה להוקיר תודה על תרומתם. כותבי השיר קורטמנצ'ה ורוביטייל היו מועמדים לפרס פליקס, בקטגוריית "כותבי השנה", אך לא הצליחו לזכות בו, היות שהפסידו לקורי הארט.
מוסול (סרט)
מוסול (באנגלית: Mosul) הוא סרט פעולה משנת 2020, המבוסס על אירועים אמתיים ובייחוד על אירועי הקרב על מוסול (2016–2017). את הסרט ביים מת'יו מייקל קרנהאן ומככבים בו ואליד אלגדי, היאט כאמיל וטהר א-שייע בתפקידים הראשיים, כשוטרי יחידת ימ"מ של משטרת מוסול המתנגדים לכוחות דאעש. הסרט הופק בשיתוף פעולה עם הבמאים אנתוני רוסו וג'ו רוסו.
תקציר עלילת הסרט.
בשנים 2014–2017 כבש דאעש את העיר מוסול בעיראק. באותן שנים הקבוצה היחידה שנלחמה ברציפות בכובשים הייתה יחידת הימ"מ של מחוז נינווה במשטרת עיראק, שהורכבה מגברים מקומיים שנפצעו או שנהרג להם בן משפחה בידי דאעש. קאווה, שוטר ממוצא כורדי בן 21, בקושי שורד קרב יריות. כאשר העשן מתבהר הוא פוגש את הגברים שהצילו את חייו, לוחמי הימ"מ של נינווה, בפיקודו של ג'אסם. דודו של קאווה עצמו נהרג על ידי דאעש. הוא מצטרף ליחידה, אם כי הם הצטמצמו לתריסר גברים בלבד עם שלושה רכבי HMMWV ועודפי סיגריות. לפני שיומו הראשון עם היחידה יסתיים, קאווה יהיה עד להצלת ילד ולמותם של כמה עמיתים במתקפה של דאעש באמצעות רחפנים חמושים ב-PETN ו-C-4, בעוד מפקדם ינהל משא ומתן עם לוחמי אל-חשד א-שעבי, ינקום באדם שבגד בו וישתתף במארב על מעוז דאעש.
הפקה.
צילומי הסרט נערכו במרוקו.
Vois comme c'est beau
שרה פורסר
שרה הנרייטה פורסר (באנגלית: Sarah Purser; 22 במרץ 1848 - 7 באוגוסט 1943) הייתה אמנית אירית שנודעה בעיקר בזכות עבודותיה עם ויטראז'ים.
ראשית החיים.
היא נולדה בקינגסטאון במחוז דבלין, וגדלה בדונגרבן, מחוז ווטרפורד. היא הייתה אחד מילדיו הרבים של בנימין פורסר, טוחן וסוחר קמח, ואשתו אן מאלט. משפחת פורסר הגיעה לאירלנד מגלוסטרשייר במאה השמונה עשרה. שניים מאחיה, ג'ון ולואי, הפכו לפרופסורים בטריניטי קולג' בדבלין. אחייניתה אוליב פורסר, בתו של אחיה אלפרד, הייתה המלומדת הראשונה בטריניטי קולג'.
עד מותה היא התגוררה שנים רבות בבית מספיל, אחוזה ג'ורג'ית עם תקרות גבס יפות בדרך מספיל, על גדות התעלה הגדולה. כאן בכל יום שלישי אחר הצהריים אירחה את סופרי ואמני דבלין. מסיבות אחר הצהריים שלה היו מרכיב חשוב בחיי הספרות בדבלין. בית מספיל נהרס לאחר מותה והפך לבית דירות. היא נקברה בבית העלמין בהר ג'רום לצד אחיה ג'ון ולואי.
חינוך.
בגיל שלוש עשרה למדה בבית הספר מורביה, בשווייץ, שם למדה לדבר צרפתית שוטפת והחלה לצייר. בשנת 1873 העסק של אביה נכשל והיא החליטה להיות ציירת במשרה מלאה. היא למדה בשיעורים בבית הספר לאמנות בדבלין. היא הצטרפה למועדון הרישומים בדבלין, שם מונתה מאוחר יותר כחברת כבוד. בשנת 1874 היא הציגה בתחרות הלאומית. בשנת 1878 היא תרמה שוב יצירה, ובמשך חמישים השנים הבאות הפכה למציגה קבועה, בעיקר פורטרטים, והציגה בממוצע שלוש עבודות בתערוכה.
בשנים 1878–1879 למדה באקדמיה ז'וליאן בפריז שם פגשה את הציירת היהודיה הגרמנית לואיז קתרין ברסלאו איתה הפכה לחברה לכל החיים.
קריירה.
שרה פורסר התעשרה באמצעות השקעות נמרצות, במיוחד במפעל הבירה גינס, שעבורו עבדו כמה מקרוביה הגברים לאורך השנים. היא הייתה פעילה מאוד בעולם האמנות בדבלין והייתה מעורבת בהקמת הגלריה העירונית יו ליין, ושכנעה את ממשלת אירלנד ליעד את בית צ'רלמונט בכיכר פארנל לאכלס את הגלריה.
היא הייתה האישה השנייה שישבה בוועדת הנגידים והמנהלים של הגלריה הלאומית של אירלנד, 1914–1943. בשנת 1924 יזמה את התנועה של "ידידי האוסף הלאומי של אירלנד".
עבודות דיוקן.
היא עבדה בעיקר כציירת פורטרטים. דרך הכישרון והאנרגיה שלה, וקשריה החברתיים והעסקיים, היא הצליחה מאוד להשיג עבודות והפכה מפורסמת. "עברתי את האצולה הבריטית כמו החצבת."
כאשר המשנה למלך אירלנד הורה לה לצייר את ילדיו בשנת 1888, בחירתו שיקפה את מעמדה כפורטרטנית החשובה במדינה.
ויטראז'ים.
שרה פורסר מימנה את An Túr Gloine ("מגדל הזכוכית"), קואופרטיב ליצור עבודות בזכוכית צבעונית, ב-Pembroke וניהלה אותו משנת 1903 ועד פרישתה בשנת 1940. מייקל היל (1873-1941) היה הראשון מבין האמנים שגייסה למפעל, בנוסף קתרין אובראיין (1882-1963), אווי הון (1894–1955), וילהלמינה גדס (1887-1955), ביאטריס אלברי (1881-1970) ואתל רין (1879-1952).
פורסר קבעה כי סדנת הזכוכית הצבעונית צריכה לדבוק בפילוסופיה אמיתית ואומנות: 'כל חלון הוא יצירתו של אמן אחד שמייצר את הרישום ובוחר ומצייר כל חתיכת זכוכית בעצמו'.
פורסר לא ייצרה בעצמה הרבה פריטי זכוכית צבעונית. רוב עבודות הזכוכית הצבעונית נעשו על ידי חברים אחרים בקואופרטיב, ככל הנראה בהנחייתה. שתי יצירות מוקדמות, 1904, היו סנט איטה לקתדרלת סנט ברנדן, לוריאה והספר הטוב עבור סנט קולומבה קולג', דבלין.