יש הסבורים, כמו אהרון רודריג (Aron Rodrigue), כי לזר היה האינטלקטואל הצרפתי הראשון אשר ראה בציונות פתרון פוליטי רצוי לבעיה היהודית. לדעתו לזר לא היה שותף לדעה כי התבוללות תהיה הפתרון לשנאת עמי אירופה כלפי העם היהודי ותגרום להפסקת הרדיפות נגדם. מסקנת חוקריו הייתה כי הוא נטה לראות בהגשמת הציונות את הדרך לפתרון הבעיה היהודית. החל מ-1892 היה לזר בקשר עם אחד העם, וכן התיידד עם הרצל וערך עמו מספר מסעות. אולם למרות התקרבותו ותמיכתו בציונות והתפכחותו מרעיון ההתבוללות, הוא מעולם לא נטש את השקפותיו האנרכיסטיות. למעשה הוא כתב להרצל מכתב בו הוקיע אותו ואת חבריו לוועד הפעולה הציוני כבורגנים.
מותו.
ב-1900 לזר נסע לרומניה ולרוסיה על מנת לכתוב על התלאות והסכנות בפניהן ניצבים יהודי מדינות אלה, אולם הוא לא הספיק להשלים את הכתיבה עקב מחלתו. ב-2 בספטמבר 1903 הוא נפטר ממחלת הסרטן והוא בן 38 בלבד.
מרכזית חוף הכרמל
תחנה מרכזית חוף הכרמל היא תחנה מרכזית, הממוקמת בפאתיה הדרומיות של חיפה, והיא מהווה חלק ממערך התחבורה הציבורית הראשי בעיר. מהתחנה יוצאים קווי אוטובוס בינעירוניים מחיפה לכיוון דרום, וקווים עירוניים לרחבי העיר. התחנה ממוקמת בתחילתו של כביש 2, ליד קניון חיפה ואזור תעשייה מתם, והיא צמודה אל תחנת הרכבת חיפה חוף הכרמל. התחנה שוכנת במבנה סגור ופועל בה אזור מסחרי. שלוש כניסות מובילות אל אולם הנוסעים: האחת אל ומהרציפים; השנייה היא מעבר תת-קרקעי לתחנת הרכבת הסמוכה והלאה אל חוף דדו; והשלישית היא כניסה מהחניון.
היסטוריה.
התחנה הוקמה על שטח בן 47 דונם שנרכש על ידי חברת אגד באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 במחיר של 12 מיליון דולר. עבודות ההקמה של התחנה החלו בסוף 1999 והתחנה הייתה אמור להיפתח בתחילת 2001, אך הקבלן שבנה את התחנה נקלע לקשיים, והעבודות נמסרו לקבלן אחר. התחנה נפתחה לבסוף
ב-28 באוקטובר 2003 והשלימה את שינוי מערך האוטובוסים בחיפה, שכלל גם את פתיחת תחנת מרכזית המפרץ. השינוי נועד לחסוך בזמני הנסיעה ולצמצם את כמות האוטובוסים החולפים דרך חיפה. במסגרת השינוי הצטמצמה פעילותה של התחנה המרכזית הקודמת של חיפה, מרכזית בת גלים, והמהלך תרם להגדלת תדירות האוטובוסים העירוניים והבין-עירוניים.
באוגוסט 2013 החל לפעול במקום תחנת הקצה של קו 1 של המטרונית. בדצמבר 2018 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה תוכנית להארכת מסלול המטרונית לטירת כרמל ובניית תחנת קצה חדשה.
שירות האוטובוסים בתחנה.
מטרונית.
תחנת מוצאם של קווים 1 ו4 של המטרונית ממקומת במרכזית חוף הכרמל. בשעות הלילה ושבתות הקווים יוצאים מרציף הנמצא מחוץ לתחנה בקרבת תחנת הרכבת חיפה חוף הכרמל.
קווים בינעירוניים.
מקרא סימנים:
הנדסת תחבורה
הנדסת התחבורה והתנועה היא תת-תחום הנדסי של הנדסה אזרחית, העוסק בתכנון ועשייה הנדסית בתחומי התחבורה.
תחומי עיסוק בהנדסת תחבורה.
תחום הנדסת התחבורה מכיל בתוכו מספר מקצועות תחבורה עיקריים:
מהנדס תחבורה הוא לרוב בעל ידע מעמיק בחקר ביצועים ותכנון עירוני, ופועל בקשר הדוק עם מתכנני ערים, אדריכלי נוף, מהנדסי קרקע, מהנדסי ביסוס, מהנדסי ניקוז ומהנדסי בניין.
לימודי הנדסת תחבורה.
הנדסת תחבורה היא תחום רב-גוני באופן מובהק, ועל מהנדס התחבורה להתמצא בשלל תחומים:
מדעים (פיזיקה, כימיה ומתמטיקה), אדריכלות (בינוי ערים), הנדסת תעשייה וניהול (חקר ביצועים וכלכלה), הנדסת חשמל (בקרה והנדסת חשמל), הנדסת מיפוי וגאו אינפורמציה (מערכות מידע גאוגרפי, מסדי נתונים גיאו-מרחביים והיבטים סביבתיים) והומניים (פסיכולוגיה, תהליכי קבלת החלטות וסוציולוגיה).
על פי דיני מדינת ישראל התואר הראשון מאפשר רישום בפנקס המהנדסים והאדריכלים ומאפשר תכנון במגבלות מסוימות. על מנת להפוך למהנדס מורשה ולהסיר מגבלות אלו יש להתמחות בתחום מסוים (תכנון תחבורה, תנועה, גאומטריה, תכנון פיסי וכדומה) במשך 3 שנים.
מהנדס תחבורה
הכוחות המזוינים הבריטיים
הכוחות המזוינים האמריקאים
הכוחות המזוינים הרוסיים
דיאן ארבוס
דִיאן ארבוס (באנגלית: Diane Arbus; 14 במרץ 1923 - 26 ביולי 1971) הייתה צלמת יהודיה-אמריקאית שנודעה בצילומי הדיוקנאות שלה, שהתמקדו בדמויות דחויות ומוזרות, פריקים ואנשים משולי החברה.
קורות חיים.
דיאן ארבוס נולדה כדיאן נמרוב בניו יורק למשפחה יהודית אמידה, שבה בלט דווקא אחיה הגדול, המשורר הווארד נמרוב. כשהייתה בת 14 התאהבה בשחקן-לעתיד אלן ארבוס, וכשמלאו לה 18 הם נישאו, למרות התנגדות הוריה. כשאלן הוכשר כצלם בצבא האמריקאי, הוא חלק עם דיאן את שיעוריו והידע שצבר. לאחר זמן קצר הם הפכו לצוות שעבד ביחד, כשתפקידה של דיאן היה בעיקר לאפר את הדוגמניות ולעזור בתאורה, בעוד אלן הוא שמצלם. ה"ארבוסים" זכו להצלחה רבה בעולם האופנה, ותמונה שצולמה על ידם אף השתתפה בתערוכה היוקרתית משפחת האדם (The Family of Man), שבה השתתפו גם חלק מהצלמים החשובים ביותר באותה תקופה, כגון דורותיאה לאנג, אנסל אדמס, רוברט קאפה ואנרי קרטייה ברסון.
כשדיאן החלה לצלם בעצמה, היא למדה אצל ליזט מודל, ב-New School בניו יורק.
לאלן ודיאן היו שתי בנות: הצלמת איימי ארבוס והסופרת והמעצבת הגרפית דון ארבוס. בני הזוג נפרדו ב-1959.
ביולי 1971, כשהיא בת 48, התאבדה דיאן ארבוס בגריניץ' וילג'. היא נטלה מנת יתר של ברביטורטים וחתכה את הוורידים. שמועה טענה שהיא צילמה את ההתאבדות, אך המשטרה לא מצאה אף תמונה כזאת.
קריירת הצילום.
אחרי שנפרדה מבעלה ולמדה אצל צלמים נוספים, החלה ארבוס לעבוד כצלמת עיתונות, וצילומיה התפרסמו במגזינים כמו הניו יורק טיימס, סאנדיי טיימס, אסקווייר (Esquire), Harper's Bazaar ועוד.
העבודות המוקדמות של ארבוס צולמו במצלמות 35 מ"מ, אך במהלך שנות ה-60 אימצה את מצלמת הרוליפלקס פורמט בינוני כפולת העדשה (Rolleiflex medium format twin-lens reflex), דבר שאיפשר לה לצלם תמונות ריבועיות, רזולוציית תמונה גבוהה יותר ועינית בגובה המותן (waist-level) שאפשרה לארבוס להתחבר עם מושאי הצילום שלה באופן שלא היה אפשרי בצילום בעינית כוונת רגילה (eye-level). מאוחר יותר צילמה גם במצלמת מאמיה פורמט בינוני כפולת עדשה, שאיפשרה צילום במרחקי פוקוס קטנים יותר. ארבוס השתמשה גם בטכניקת צילום עם מבזק באור יום, שאפשרה לה להבליט את האובייקט בתמונה משאר הרקע.
ארבוס כונתה פעמים רבות מציצנית וסוטה, שפולשת לפרטיות של אנשים חסרי אונים. כתוצאה מכך נדחתה האמנות שלה בתחילה, אולם ב-1963 קיבלה את מענק "עמית גוגנהיים" (Guggenheim fellow), שאפשר לה להתמקד באמנות שלה. ארבוס קיבלה מענק נוסף ב-1966. ב-1967, הציגה לראשונה במוזיאון – במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, במסגרת תערוכה שנקראה New Documents. היא גם לימדה צילום ב-Parsons School of Design בניו יורק, ובהמפשייר קולג' באמהרסט, מסצ'וסטס.
ארבוס הושפעה עמוקות מן הצלם ויג'י, שלדבריה הוא הצלם אליו היא מרגישה את הקרבה הגדולה ביותר. בדומה לוויג'י צילמה ארבוס ברחובות ניו יורק והיא בעלת רקע יהודי.
למגזין Aperture היה תפקיד חיוני בהחייאת המוניטין האמנותיים של ארבוס; עורכו היה היחיד שהסכים להוציא לאור, ב-1972, מונוגרפיה של צילומיה. מאז הספר הודפס מחדש 12 פעמים, ונמכר בלמעלה מ-100,000 עותקים. הרטרוספקטיבה של עבודותיה, שהוצגה תחילה במוזיאון לאמנות מודרנית הוצגה בכל צפון אמריקה וצפו בה כ-7 מיליון מבקרים. ב-1972 ארבוס הפכה לצלמת האמריקאית הראשונה שהוכרה על ידי הביאנלה של ונציה – תערוכת האמנות העכשווית הדו-שנתית של ונציה. הצילום שלה, תאומות זהות, רוזל, ניו ג'רזי, 1967 היה בזמנו העשירי ברשימת הצילומים היקרים ביותר, ונמכר ב-2004 ב-$478,400.
ארבוס "נעלמה" מעט מהתודעה הציבורית לאחר מותה, בעיקר משום שבתה דון שמרה כמעט בקנאות על תמונתיה של דיאן, למשל בכך שסירבה לפרסם את התמונות בעיתונות, כל עוד הכתבה לא קשורה באופן ישיר לאמהּ או לתמונה. רק שנים רבות לאחר מותה דון הסכימה להשתמש שוב בתמונותיה של ארבוס, והיא התפרסמה שוב.
ארבוס מוכרת היום בזכות צילומיה המציגים לרוב "אאוטסיידרים", כמו טרנסוויסטים, גמדים, ענקים, זונות, ואנשים רגילים בתנוחות ומצבים שיוצרים תחושת אי-נוחות ומוּזרוּת מטרידה. על מושאי הצילום שלה אמרה פעם: "רוב האנשים עוברים את החיים שלהם בפחד שהם יחוו חוויה טראומטית. פריקים נולדו עם הטראומה שלהם. הם כבר עברו את המבחן שלהם בחיים. כעת הם אריסטוקרטים".
ב-2006 יצא לאור הסרט "פרווה" (Fur: An Imaginary Portrait of Diane Arbus), בבימויו של סטיבן שיינברג ובכיכובה של ניקול קידמן, שמבוסס על חייה של דיאן ארבוס.
תדמור (עיר)
אדוארד שוורדנדזה
אדוארד שוורדנדזה (בגאורגית: ედუარდ შევარდნაძე; 25 בינואר 1928 – 7 ביולי 2014) היה פוליטיקאי גאורגי שכיהן כנשיא גאורגיה משנת 1995 ועד התפטרותו ב-23 בנובמבר 2003 במהפכת הוורדים. קודם להיותו נשיא גאורגיה, משנת 1985 ועד 1990, כיהן כשר החוץ של ברית המועצות תחת שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב, והיה שותף למדיניות הפרסטרויקה של גורבצ'וב. מיומנויותיו הפוליטיות זיכו אותו בכינוי "השועל הכסוף ("סֶרֶבְּרִיסְטִי לִיס"). שותפיו האמריקאים למשא ומתן, נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש ומזכיר המדינה ג'יימס בייקר, נהגו לכנותו "שֶבי".
קורות חייו.
משפחתו.