בעת לימודיו בתיכון אחד מחבריו ללימודים הציג אותו בפני סבו, הבלשן ממוצא יהודי מישל בריאל, שהתרשם מאוד מכישוריו לשפות של דומזיל. דומזיל התעמק בדקדוק ההשוואתי של השפות ההודו - אירופיות של פרנץ בּופּ (Bopp) שבריאַּל תרגם לצרפתית. בריאל העניק לו במתנה עותק של מילון סנסקריט-צרפתי שחיבר, והמליץ לו לפנות לתלמידו ויורשו בתחום, אנטואן מייה (Meillet). עוד לפני כניסתו לאוניברסיטה למד דומזיל סנסקריט וערבית וקרא את כל כתביו של מייה.
דומזיל היה בוגר בית הספר הפריזאי היוקרתי אקול נורמל סופרייר, אליו התקבל בשנת 1916 כראשון בין המועמדים. מהלך לימודיו נקטע בזמן מלחמת העולם הראשונה, ולאחר שהצליח בבחינות הסיום בשנת 1919, הקדיש את זמנו למחקרים על המיתולוגיות. בשנת 1921 נשלח כמרצה לצרפתית לאוניברסיטת ורשה. הוא השלים את עבודת הדוקטורט שלו בשנת 1924, בנושא "משתה האלמותיות: מחקר השוואתי במיתולוגיה הודו-אירופאית". בין השנים 1931-1925, להזמנתו של נשיא טורקיה, אטאטורק, לימד דומזיל תולדות הדתות באוניברסיטת איסטנבול. מטורקיה עבר לשוודיה, לאוניברסיטת אופסלה, שם חקר את המיתולוגיה הנורדית.
דומזיל היה גם בלשן, ובמסעותיו הרבים למד שפות שונות, מעבר לשפת אמו, צרפתית: יוונית עתיקה, לטינית, ערבית, גרמנית, סנסקריט, פולנית, רוסית, טורקית, שוודית וקצ'ואה.
דומזיל התמנה לפרופסור באקול פראטיק דה אוטז אטיד (École Pratique des Hautes Études) בפריז בשנת 1933, ונבחר לכהן כראש הקתדרה לציוויליזציה הודו-אירופית בקולז' דה פראנס בשנת 1949, ממנו פרש לגמלאות בשנת 1968. בשנת 1978 נבחר לכהן באקדמיה הצרפתית.
בין תלמידיו בולט הפילוסוף מישל פוקו.
חייו האישיים.
כפי שסיפר בריאיון לדידייה אריבו ב-1987, בעת שירותו בצבא בשנות המלחמה (1918-1917), ואחר כך בשנות העשרים והשלושים, ניהל דומזיל קשרים רומנטיים הומוסקסואליים פעילים. הוא המשיך בכך בדיסקרטיות גם אחרי נישואיו לאשתו שאותה העריך ואהב.
בדעותיו הפוליטיות היה דומזיל בזמנו אוהד של התנועה הימנית-לאומנית "אקסיון פראנסז".
Who's Next
Who's Next הוא אלבומה השישי של להקת הרוק הבריטית המי משנת 1971. רבים סוברים כי זהו אלבומה הטוב ביותר של הלהקה.
היסטוריה.
לאחר פרויקט "Lifehouse".
מקורותיו של האלבום התחילו לאחר ההצלחה האדירה של אופרת הרוק טומי שנכתבה בידי פיט טאונסנד, הגיטריסט ומנהיג הלהקה. לאחר ההצלחה המסחררת שהגיעה עם האלבום, החליט טאונסנד לעבוד על פרויקט נוסף, שיענה על השם "The Lifehouse Project". המטרה הייתה ליצור אלבום שישלב אופרת רוק עתידנית, הקלטות במהלך הופעה ומוזיקה שתותאם לתסריט מוכן לסרט. הפרויקט המופרך והמורכב גרם למשברים ולמתחים בקרב חברי הלהקה, ולהתמוטטויות עצבים קשות בקרב מנהל הלהקה, קית' למברט, וטאונסנד.
לאחר שויתרה על הפרויקט, הלהקה חזרה לאולפן ההקלטות במטרה להתחיל מחדש. על אף שהרעיון לפרויקט המקורי ננטש, מספר שירים וניסיונות נותרו כחומרים לאלבום עליו תכננו לעבוד: שורה מהשיר "Pure And Easy" שבפי טאונסנד הייתה הציר המרכזי בפרויקט, הועברה לשיר "The Song Is Over", שנכנס לאלבום הסופי.
אחד מהרעיונות הראשוניים לפרויקט שכללו העברת נתוני סאונד מסונתזים של אנשים בקהל כחלק מהרצועות המוזיקליות, שוחזרו בקטעי מוזיקת רקע לשיר "Baba O'Riley". המעבר מהרעיון הפשטני לנושא יותר מוגבל יצרה חופש יצירתי חדש אצל הלהקה: בעוד שמספר רב של אלבומים של הלהקה התבססו על עלילה מוגדרת, באלבום זה התנסתה הלהקה ביצירת שירים שכל אחד בעל תבנית עצמאית.
השירים והארגון.
עם צאתו, זכה האלבום במהירות להכרה על הייחודיות והדינמיקה במוזיקה שבו. הוא יצא בתקופה בה הייתה התקדמות בפיתוח הסאונד והמעבר לשימוש נגיש יותר בסינתסייזר והתוצאה הייתה אלבום בעל סאונד ייחודי וחדשני לאותה התקופה, אם כי לא התקבל בברכה אצל חלק מהמעריצים האדוקים של הלהקה. על אף הדומיננטיות של המוזיקה האלקטרונית באלבום, קיימות נגיעות אקוסטיות בחלק מהשירים, והשירה של דלטרי נודדת בין קטעים עוצמתיים ומחוספסים לבין שירה שקטה והרמונית.
טאונסנד השתמש בסוג המיושן של הסינתסייזר שהתבסס על קלידים אלקטרוניים באופנים שונים: באפקט של המיה שניכר במספר רב של שירים, בעיקר בשיר הפותח באלבום, "Baba O'Riley", ובשיר החותם, "Won't Get Fooled Again", בעוד במקומות אחרים היה שימוש בצלילים עדינים יותר כמבואה לשירים, כמו ב-"Bargain", או בצלילים ניסיוניים כמו בשיר "The Song Is Over", שהפתיחה בו מזכירה רתיחה של קומקום חשמלי. השימוש בסינתסייזר לא פסח על הגיטרות, שכן טאונסנד השתמש בו כדי לווסת את הסאונד הצווחני של הגיטרות בחלק מהשירים כמו ב-"Going Mobile", ובסוף השיר השתמש באמצעי הסינתסייזר כדי ליצור צליל של בעבוע באמצעות הגיטרה.
האלבום נפתח עם השיר החדשני "Baba O'Riley", שעליו מבצע טאונסנד בקלידים וסולו בכינור בידי דייב ארבוס. שם השיר הוקדש לכבוד הגורו של טאונסנד, מההר באבא, והמלחין בעל ההשפעה עליו, טרי ריילי. השיר הציג את העבודה הניסיונית של טאונסנד על סינתסייזר יחד עם המרקמים המסורתיים של מוזיקת הרוק הכבד של המי. שירים ידועים נוספים כוללים את הבלדה המסעירה, "Behind Blue Eyes", והשיר החותם את האלבום, שיר המהפכה ההרסני של הלהקה, "Won't Get Fooled Again".
עטיפת האלבום.
תמונת האלבום מראה את חברי הלהקה רגע לאחר שסיימו להשתין על מבנה בטון במרכז מכתש. נהוג לשייך את התמונה למונולית שמתגלה על הירח בסרט "". המבנה עצמו קיים במכרה הפחם שבמחוז דורהם באנגליה. בשנת 2003, ערוץ "VH1" בחר בתמונה במקום השני ברשימת "עטיפות האלבומים הגדולות ביותר".
עיצובים מוקדמים לעטיפת האלבום כללו תמונות גרוטסקיות של עירום נשי, והן אכן פורסמו בהזדמנויות אחרות, אך לא הופיעו על האלבום עצמו. עטיפה אלטרנטיבית לאלבום מציגה את מתופף הלהקה, קית' מון, לבוש במחוך שחור, אוחז בשוט מעור עם פאה בלונדינית לראשו.
הוקרה.
Who's Next הפך להצלחה אדירה, הן מסחרית והן בביקורות שקיבל. במדריך לצרכן של רוברט כריסטגאו נכתב: "עם הגיטרות האקוסטיות ומקצב התיפוף בו, זהו לא עוד אלבום רוק כבד מלוטש כמו "טומי", יש בו יותר עסיסיות מ-"Live at Leeds", ויש בו שימוש בסינתסייזר לגיוון הכוח של שלושת הנגנים, ולאו דווקא בשביל להציג את המוזיקה כיותר אומנותית." כריסטגאו נתן לאלבום ציון 'A'.
בסוף 1971, כשיצא הסקר הראשון של "Pazz &amp; Jop Critics", האלבום זכה ללא כל תחרות במקום הראשון, משאיר את האלבום שאחריו בהפרש של 208 נקודות. במאמר בו נותחו התוצאות, כתב כריסטגאו: "כולם מכתירים את "Who's Next" בתור אלבום רוק כבד נהדר, על אף שהוא כולל מספר בלדות, קטעי כינור אומנותיים וכלים סינתסייזרים. מה שכן ברור לכל, שזוהי יצירת המופת היחידה של עולם הפופ השנה."
בשנת 2020 דורג האלבום במקום ה-77 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון.
רשימת השירים.
"Who's Next" (Original 1971 Release).
צד 1
צד 2
שירי בונוס בהוצאה משנת 1995:
Disc One.
Original 1971 album
Out-takes
Disc Two.
Live at the Young Vic Theatre, London
כלכלת יוון העתיקה
כלכלת יוון העתיקה התאפיינה בחשיבות הרבה של תחום החקלאות בכלכלה. בשל העובדה שאדמת יוון הייתה לא-פורייה, והיה קושי רב לגדל מזון, העיסוק בחקלאות היה עיסוק מרכזי בחיי היוונים הקדומים. החל מהמאה השישית לפנה"ס החל להתפתח המסחר ביוון העתיקה, ובהתאם החלו להתפתח מוצרי צריכה בהם ניתן לסחור.
המונח "כלכלה" כפי שהוא מוכר היום אינו מתאים לתיאור יוון העתיקה. המונח היווני העתיק אויקונומיה (οἰκονομία), המקביל ל"כלכלה", אינו מתייחס למונח כפי שהוא מובן היום, אלא לניהול משק הבית (אויקוס - οἶκος משמעו "בית" או "תנור"). ספרו של קסנופון הקרוי "כלכלה" ("אויקונומיקוס") מתייחס לניהול משק הבית והמשק החקלאי, ולא לכלכלת המדינה. ליוונים לא היו מונחים המתאימים לתאוריות של התפתחות סחר חליפין או של ייצור, אולם הפילוסופים היוונים אכן דנו, מנקודות מבטם, בהיבטים שונים של הכלכלה.
חקלאות.
החקלאות היוותה הבסיס של כלכלת יוון העתיקה. הגידולים החקלאיים התבססו על "השילוש הים תיכוני": דגנים, שמן זית וענבים. בשל האדמה הלא פורייה (ביוונית: סטנוכוריה – στενοχωρία), גדל במהרה הביקוש על ההיצע, והיוונים נאלצו להקים מושבות באסיה הקטנה בה גידלו חיטה.
בחצרות הבתים גידלו התושבים עשבי תיבול, ירקות וזרעים שומניים (שומשום ופרג). בשל המחסור בקרקעות, לא גידלו היוונים בעלי חיים רבים. הכפריים גידלו בעיקר צאן ועזים. גידול הבקר היה נדיר ביותר. כוורות דבורים ייצרו דבש – המקור היחיד של סוכרוז ביוון העתיקה. העצים המועטים נוצלו הן לבנייה בתים ועגלות והן לבניית ספינות.
בשל כמות העבודה הרבה שנדרשה על מנת להפיק תוצרת חקלאית, 80% מאוכלוסיית יוון העתיקה עסקו בחקלאות. העבודה החקלאית התבססה על מחזור עונות השנה והשתנתה בעקבותיו – בסתיו מסקו זיתים וקטפו ענבים, בחורף זרעו, באביב קצרו דגנים וכרתו עצים.
בעת העתיקה, מרבית האדמות היו בבעלות האריסטוקרטיה. במהלך המאה השביעית לפנה"ס הגידול במספר התושבים, וההורשה של האדמות הובילה לחלוקתן בין היורשים (וקיטון בגודל השטחים החקלאיים) ולחיכוכים בין בעלי האדמות והצמיתים שהתקשו לפרנס את עצמם ולשלם לבעלי האדמות. באתונה המשבר הסתיים בעקבות הרפורמות של סולון שאסר על עבדות בשל אי תשלום חובות והגן על המעמדות הנמוכים. יצוין כי האחוזות של האריסטוקרטיה היוונית היו קטנות מהלטיפונדיות של האימפריה הרומית.
מוצרי צריכה.