בין סין לבין טאיוואן נערכת תחרות דיפלומטית מתמשכת על מדינות יבשת אוקיאניה. שמונה מדינות באוקיאניה מכירות בסין ושש מדינות מכירות בטאיוואן. מספרים אלו משתנים מדי פעם בפעם כשמדינות אלו מעריכות מחדש את מדיניות החוץ שלהן, ומשנות לעיתים את ההכרה הדיפלומטית שלהן בין בייג'ינג לטייפה. בשל מדיניות "סין אחת" מדינה לא יכולה לנהל יחסים דיפלומטיים עם סין ועם טאיוואן בעת ובעונה אחת. מדיניות זו הביאה את סין וטאיוואן לחזר אחר מדינות באוקיינוס השקט על מנת שיבחרו להכיר בהן ולא בשנייה. בשנת 2003 הודיעה הרפובליקה העממית של סין כי בכוונתה לקדם את הקשרים הדיפלומטיים שלה עם פורום האיים הפסיפיים ולהגדיל את חבילת הסיוע הכלכלית שהיא מספקת לארגון זה. במקביל אמר נציג הרפובליקה העממית של סין ג'ואו וונג-ג'ונג כי "על הפורום להימנע מכל שותפות רשמית או דיאלוג עם טאיוואן".
היסטוריה והיחסים כיום.
כמו מדינות אחרות באוקיינוס השקט, פפואה גינאה החדשה מחוזרת על ידי בייג'ינג וטייפה. עד שנת 1999 היא נותרה קשורה באופן חד-משמעי לבייג'ינג אם כי בעשור הראשון של המאה ה-21 האפשרות של קשרים רשמיים בין פורט מורסבי לטייפה גרמה לממשלת סין להדק את היחסים את קשריה עם פפואה גינאה.
בשנת 1999 ממשלת פפואה גינאה בראשות ביל סקייט, הכירה לזמן קצר בטאיוואן. שבוע לאחר מכן הפסיד סקייט בבחירות במדינה וההכרה של פפואה גינאה שבה לסין.
במאי 2008 התפטר שר החוץ של טאיוואן, ג'יימס הואנג, לאחר שבזבז למעלה מ-19 מיליון אירו בניסיון כושל לזכות בהכרה דיפלומטית של פפואה גינאה החדשה בטאיוואן. השימוש לרעה בכסף גרם לזעם ציבורי, ואילץ את הואנג להתפטר מתפקידו. שר החוץ של פפואה גינאה החדשה הבהיר לאחר מכן כי לארצו אין כל כוונה להכיר בטאיוואן.
יחסי אוזבקיסטן–יוון
יחסי אוזבקיסטן–יוון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת אוזבקיסטן לבין הרפובליקה ההלנית.
היסטוריה.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין המדינות כוננו ב-16 במרץ 1992. במהלך השנים, היקף הסחר, היחסים התרבותיים והמדיניים התרחבו יותר ויותר. ב-3 באוקטובר 1994, במהלך ביקורו של שר החוץ היווני, המדינות דנו בסוגיית היחסים הדו-צדדיים והסכימו שניהם על פיתוח היחסים הכלכליים ביניהם. במסגרת החינוך האוזבקי, כ-100 תלמידים לפחות לומדים את השפה היוונית.
יחסי הפיליפינים–פפואה גינאה החדשה
יחסי הפיליפינים–פפואה גינאה החדשה הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת הפיליפינים לבין המדינה העצמאית של פפואה גינאה החדשה. לפיליפינים יש שגרירות בפורט מורסבי שאמונה גם על היחסים בין הפיליפינים לאיי שלמה, ונואטו ופיג'י ולפפואה גינאה החדשה שגרירות במנילה.
היסטוריה.
ב-19 באוגוסט 1974, זמן קצר לאחר שפפואה גינאה החדשה קיבלה עצמאות מאוסטרליה, הקימה הפיליפינים קונסוליה כללית בפורט מורסבי. ב-16 בספטמבר 1975 שודרה הקונסוליה לשגרירות שהפכה את הפיליפינים לאחת המדינות הראשונות שייסדו יחסים דיפלומטיים עם פפואה גינאה החדשה.
יחסים כלכליים.
במרץ 2009 הפיליפינים ופפואה גינאה החדשה חתמו על מזכר הבנות שמטרתו להגביר את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות בפיתוח הדיג. מזכר ההבנות מאפשר העברת טכנולוגיה לפיתוח חקלאות ימית, קידום מיזמים, השקעות, הכשרה טכנית, מחקר משותף ו"השלמה אסטרטגית" של תוכניותיה של כל מדינה במשולש האלמוגים -
במרץ 2012 הלשכה הפיליפינית לדיג ומשאבים מימיים (BFAR) החלה בדיונים עם פקידים מפפואה גינאה החדשה בנושאים של גישה ומסחר. על פי ההסכם, פפואה גינאה החדשה מוכנה לתת זכויות דיג לדייגים פיליפינים במים הטריטוריאליים בתמורה לסחורות חקלאיות ואורז.
נכון לשנת 2013 ישנם כ-25,000 פיליפינים בפפואה גינאה החדשה.
יחסי אינדונזיה–יוון
יחסי אינדונזיה–יוון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין הרפובליקה ההלנית.
היסטוריה.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-1960. אולם, רק בשנות התשעים הקימו שתי המדינות את שגרירותיהם. השגרירות האינדונזית באתונה נפתחה בשנת 1994 בעוד שהשגרירות היוונית בג'קרטה נפתחה בשנת 1997. ישנם כמה עשרות יוונים המתגוררים באינדונזיה, רובם בג'קרטה ובאלי ורובם אנשי מקצוע עצמאיים.
הממשלות של המדינות חתמו על מספר שיתופי פעולה שכללו הסכמים במגזרי התיירות, הסחר והשיט.
חיים אשר
חיים (דוּמּה) אשר (1924–2001) היה איש ציבור ישראלי, אלוף ישראל בסגנון יוני-רומי בהיאבקות. כיהן כסגן ראש העיר רמלה.
הקים מפלגה עצמאית בשם "התנועה לאחווה" שסימנה ע.נ. (ראשי תיבות של עיראקים נאמנים), שמטרתה לדאוג לשוויון חברתי בעיקר לעולים החדשים שהגיעו לעיר רמלה.
ילדות ועלייה לארץ ישראל.
אשר נולד ב-1924 בבגדאד שבעיראק. בנם של מרים וציון לבית אשר. הוא גדל במשפחה מרובת ילדים וקשת יום. בגיל 8, הוא נאלץ לזנוח את לימודיו לטובת עזרה במאפיית הפיתות שבבעלות אביו. כבן למשפחת אופים, הוא נאלץ לעבוד קשה משעות הערב ועד השעות הקטנות של הלילה, דבר שמנע ממנו לבקר בבית הספר. מאוחר יותר, הצטרף לאחיו הבכור במאפייתו, שם הועסק כעוזר ולאחר זמן מה, הייתה המאפיה בבעלותו. בגיל 14, בשנת 1938, אשר נקרא לשרת בצבא העיראקי. הוא אולץ להתגייס לצבא העיראקי, אף על פי שלא היה בן 18, עקב ממדי גופו. בצבא, הוא שירת שנתיים בעיר בצרה.
את קריירת ההיאבקות שלו, הוא החל בזמן שירותו הצבאי, כאשר התאמן בזוארחנצ'י, שיטת אימונים פרסית עתיקה. בשנת 1943, בהיותו בגיל 19, התמודד לראשונה על התואר 'אלוף עיראק' והיה ליהודי היחיד שזכה בתואר זה. מאוחר יותר, בהיותו בגיל 25, התחרה שוב כנגד אלוף עיראק ממוצא מוסלמי שהתמודד מולו, הכניעו ונטל ממנו את תוארו. עקב איומים על חייו, הוא נאלץ לברוח לאיראן, שם שהה חצי שנה. בשנת 1949, הוא עלה לישראל.
פעילות ספורטיבית.
בבגדאד, שם החל את קריירת ההיאבקות שלו, הוא כונה "השור הבבלי". עם עלייתו ארצה פעל בעיר רמלה. לכבוד זכייתו באליפות ישראל, הוקם מועדון ספורט שהיה ממוקם ברחוב הגדוד העברי, אשר אותו ניהל. במקום התאמנו בעיקר צעירים ונזקקים. שימש כמתאבק גם כאשר כיהן כסגן ראש העיר.
פעילות פוליטית.
זמן קצר לאחר עלייתו ארצה, הקים אשר מפלגה עצמאית בשם "התנועה לאחווה" (ע.נ). המפלגה, שהוקמה ב-1959 בעיר רמלה, הייתה גוף שהורכב מבני עדות המזרח ומטרתו הייתה דאגה לשוויון חברתי בישראל עבור עולים חדשים שהגיעו לעיר רמלה. אשר היה ראש המפלגה והוא התמודד בבחירות באמצעותה ונבחר מספר פעמים למועצת העיר. פעילותו העיקרית הייתה בחתירה להקלה במסי עירייה, במציאת פתרון דיור למעוטי יכולת, באיתור תעסוקה למובטלים וחסרי פרנסה. כסגן ראש העיר היה אחראי על וועדת השמות והרחובות ופעל לראשונה להעניק שמות לרחובות העיר רמלה
הנצחה.
אשר נפטר בשנת 2001 ובשנת 2010 התכנסה וועדת שמות והנצחה בעירייה אשר החליטה להסב את רחוב "הפועל" על שם חיים אשר. למרות תרומתו הרבה, טוענים בעיריית רמלה כי להצעה לקרוא לרחוב בעיר על שמו היו כמה מתנגדים מכיוון התושבים המתגוררים במקום. לאחר פרסום ההצעה, הביעו המתנגדים את עמדתם בכתב בפני ועדת שמות והנצחה, אך לאחר שיקולי המתנגדים מול התומכים, קיבלו חברי הוועדה את בקשת המשפחה והמליצו על שינוי שם הרחוב. החלטת הוועדה בעירייה הועברה לאישור משרד הפנים ובאוקטובר 2010 הרחוב שונה באופן רשמי.
לסצה
לסצה (בסלובנית: Lesce) היא עיירה בסלובניה הנכללת בתחומי הרשות המקומית רדובליצה, באזור קרניולה עילית, בחלקה הצפוני-מערבי של המדינה. העיירה היא מרכז תעשייתי ותיירותי.
לסצה יושבת על הכביש המהיר E61 המקשר בין הבירה ליובליאנה למעבר הגבול סלובניה-אוסטריה. העיירה צמודה מצפון לעיירה רדובליצה והיא קרובה לאגם בלד. בעיירה תחנת הרכבת "לסצה-בלד".
לסצה היא אחד היישובים הקדומים ביותר באזור, והיא נזכרת לראשונה בכתובים במסמך משנת 1004 יחד עם בלד ובוהין. במרכז העיירה העתיקה כנסייה המוקדשת לחג עליית מרים. במקור הייתה כנסייה גותית עם שרידים של ציורי קיר מהמאה ה -14 על צידה החיצוני, אך היא שונתה במידה ניכרת במאה ה-17 לעבר סגנון הבארוק.
בתחומי העיירה שדה התעופה לסצה-בלד ואתר קמפינג גדול.
שפירית הענק
מהפכות 1848 בצרפת
מהפכות 1848 בצרפת אשר החלו במהפכת פברואר, היו חלק ממהפכות אביב העמים שהתרחשו בצרפת, והביאו להפלת המונרכיה של יולי, ולהקמת הרפובליקה הצרפתית השנייה. הרפובליקה השנייה לא החזיקה מעמד זמן רב, ובדצמבר 1848 נבחר לואי נפוליאון לנשיא צרפת, ושלוש שנים לאחר מכן הוא הפך לקיסר והקים את הקיסרות הצרפתית השנייה.
רקע.
מהפכת יולי 1830 העלתה לשלטון בצרפת את המלך לואי פיליפ, אשר תקופת מלכותו כונתה "המונרכיה של יולי". המלך החדש היה באופן מוצהר שונה מקודמיו הבורבונים. הוא לא שאף למלוכה אבסולוטית, ואף לא קרא לעצמו "מלך צרפת" כי אם "לואי פיליפ, מלכם של הצרפתים, בחסדו של האל, וברצון העם". לא היה זה שינוי סמאנטי בלבד, כי אם צעד בדרך מן המלוכה האבסולוטית של בית בורבון (אף בגרסתה המרוככת בתקופת הרסטורציה), אל עבר משטר מתקדם, המבוסס על הסכמה עממית. עם זאת, לא היו חסרים בצרפת גורמים שדרשו לצעוד גם את הצעדים הנוספים, ולדרוש את החירות, האחווה והשוויון, מהם טעמו בתקופת המהפכה ובתקופת נפוליאון.