סיבה נוספת למספרי קסם נעוצה במבנה הגאומטרי של האטומים בצבר. במצב היסוד של הצברים, האטומים מסודרים במבנה תלת-ממדי שבמקרים רבים מנסה להידמות לפאונים משוכללים. כך לדוגמה, צברים רבים הם בעלי צורה של איקוסהדרון, אלא שעל מנת ליצור צורה זאת יש צורך שמספר האטומים יהיה שייך לסדרה: 1, 13, 55, 146, 309 ... (סדרה הנתונה על ידי 10/3k3-5k2+11/3k-1). לכן בצברים רבים, כאשר מספר האטומים שייך לסדרה זאת מתקבלים צברים יציבים במיוחד.
תרמודינמיקה של צברים.
שאלה שחוקרים ניסו לענות עליה היא האם צברים נמסים, בדומה להתכת חומר מוצק לנוזל, ואם כן - כיצד תלויה טמפרטורת ההמסה בגודל הצבר. התשובות המקיפות ביותר לכך ניתנו בסדרה של ניסויים שביצע הברלנד (H. Haberland), מאוניברסיטת פרייבורג. הברלנד חקר את המעבר ממוצק לנוזל בצברים של נתרן, בעלי גדלים של 40 - 1000 אטומים, ומצא שהם אכן נמסים. כמו כן מצא שנקודת ההתכה תלויה מאוד במספר האטומים בצבר: הוספה של אטום יחיד לצבר עשויה לשנות את טמפרטורת ההתכה בעשרות מעלות. כמו כן מצא הברלנד קשר רב בין טמפרטורת ההמסה לבין מספרי קסם גרעיניים. אחת התגליות הפיקנטיות ביותר היא שבאזור מעבר הפזה ייתכן קיבול חום שלילי, כלומר הוספת אנרגיה לצבר מקטינה את הטמפרטורה שלו. זוהי תופעה שנחזתה בסימולציות, ושאיננה יכולה להתקיים בגופים מקרוסקופיים.
ג'ורג' דה הוושי
ג'ורג' צ'ארלס דה הוושי (George Charles de Hevesy; 1 באוגוסט 1885 - 5 ביולי 1966) היה כימאי פיזיקלי הונגרי ממוצא יהודי, שנודע בזכות תרומתו לפיתוח שיטת הסמנים, בה סמנים רדיואקטיביים משמשים לחקר תהליכים כימיים כגון מטבוליזם של בעלי חיים. על תרומתו זו זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1943.
משפחתו.
דה הוושי נולד בבודפשט במשפחה קתולית ממוצא יהודי מיוחסת ומתבוללת. משפחת אביו, לאיוש, נקראה במקור בישיץ (Bischitz - שם קשור ליישוב בבוהמיה - Byšice), ובשנת 1895 הוענק לה מידי הקיסר פרנץ יוזף תואר אצולה תחת השם ההונגרי הוושי (Hevesy). בתחילה קרא לעצמו האב בשם המשפחה
Hevesy-Bischitz, והחל משנת 1906 השאיר רק את השם "הוושי". אם האב, סבתו של המדען, יוהנה בישיץ פון הווש, קנתה לעצמה שם על ידי פעילויות פילאנתרופיות בבודפשט. ג'ורג' היה בנו החמישי של לאיוש הוושי, יועץ חצר, ושל אוגניה (ז'ני), ברונית לבית שוסברגר. משפחת האם, שוסברגר, הייתה אף היא משפחה יהודית שמוצאה מאזור העיר ניטרה שבמוראביה וקיבלה תואר אצולה עוד בשנת 1863.
בדומה לג'ורג', קיבלו גם אחיו השכלה רחבה. הבכור, וילמוש (וילהלם), היה מהנדס חשמל ואחד מעוזריו של חלוץ התעופה לואי בלריו בצרפת. האח השני, אנדור, מוכר כאנדרה דה הווס, חי גם הוא בצרפת והיה סופר והיסטוריון, נשוי לרוזנת. האח השלישי, אדן, המשיך בעסקי אביהם, והאח הרביעי, פאל (פאול), היה מחבר ודיפלומט בשירות הקיסרות האוסטרו-הונגרית בטורקיה, המזרח התיכון וכולי, אחר כך בשירות הונגריה, וערק לבריטניה בעת מלחמת העולם השנייה.
לימודיו.
לאחר סיום לימודי התיכון בבית הספר של הנזירים הפיאריסטים בבודפשט בשנת 1903, למד פיזיקה, כימיה ומתמטיקה באוניברסיטת בודפשט ובאוניברסיטה הטכנית של ברלין, וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת פרייבורג ב-1908. אז עבד כשנתיים כעוזר מחקר במכון לכימיה פיזיקלית באוניברסיטה הטכנית של שווייץ, ועבד תקופה קצרה עם פריץ הבר. ב-1908 סיים השתלמות נוספת באוניברסיטה בפרייבורג, וב-1910 נסע לאנגליה לעבוד אצל ארנסט רתרפורד במנצ'סטר.
פעילותו האקדמית ומחקריו.
ב-1913 ביצע את הניסויים הראשונים של סמנים רדיואקטיביים עם פרדריק פנת' במכון לחקר הרדיום בווינה. ב-1915 גויס לצבא אוסטרו-הונגריה. ב-1919 נסע לקופנהגן, לעבוד במכון נילס בוהר החדש.
ב-1923 גילה (יחד עם דירק קוסטר) את היסוד הפניום (הנקרא על שמה הלטיני של קופנהגן), ובכך אישש את תחזיתו של מנדלייב מ-1869.
ב-1926 חזר לפרייבורג כפרופסור לכימיה פיזיקלית, וב-1930 קיבל משרה באוניברסיטת קורנל באית'קה, ניו יורק. ב-1934 חזר למכון נילס בוהר, שם פעל עד 1943 אז ברח לשוודיה במסגרת הצלת יהודי דנמרק. דה הוושי חי ופעל עד שנת 1961 בשבדיה כפרופסור במכון המלכותי למחקר בכימיה אורגנית בסטוקהולם. ב-1943 הוענק לו פרס נובל לכימיה, על תרומתו לפיתוח שיטת הסמנים הרדיואקטיביים.
בשנותיו בקופנהגן עסק תחילה בהפרדות איזוטופיות, ומאוחר יותר היה חלוץ בשימוש בסמנים איזוטופיים במחקרים אנאורגניים וביולוגיים כאחד. בפרייבורג היה מעורב בשימוש הקליני הראשון באיזוטופים. כשחזר לקופנהגן הדגים את יצירתם של איזוטופים רדיואקטיביים מלאכותיים חדשים, והציג שיטה חדשה של אנליזת עירור על ידי הפגזת היסוד הנחקר בנייטרונים.
כאשר פלשה גרמניה לדנמרק במלחמת העולם השנייה, המיס דה הוושי את מדליות הנובל (העשויות זהב) של מקס פון לאואה וג'יימס פרנק במי מלך, כדי למנוע מהנאצים לגנוב אותן. הוא הציב את התמיסה שנוצרה על מדף במעבדתו במכון נילס בוהר, ועזב לשוודיה. כשחזר, לאחר המלחמה, מצא את התמיסה במקומה, ושיקע את הזהב מהתמיסה. קרן נובל אז יצקה מחדש את המדליות תוך שימוש בזהב המקורי.
דה הוושי נשא לאישה את פיה ריס (Pia Riis) ב-1924, ולזוג נולדו בן ושלוש בנות. הוא נפטר בפרייבורג, ב-1966. לפי בקשת משפחתו, אפרו הובא בטקס מיוחד למנוחת עולם בעיר הולדתו, בודפשט, באפריל 2001.
פרסים ואותות.
ג'ורג' דה הוושי היה חבר בחברה המלכותית הלונדונית, באקדמיה השוודית למדעים, באקדמיה ההונגרית למדעים וב-11 אקדמיות נוספות.
ה-M8 היה רק"מ סיור בתצורת 6X6 שיוצר בחברת פורד במהלך מלחמת העולם השנייה. הרכב היה בשימוש חיילים אמריקאים ובריטים באירופה ובמזרח הרחוק עד סיום המלחמה. לרכב היה שימוש נרחב ונכון לשנת 2006 הוא עדיין בשירות במספר מדינות עולם שלישי. בבריטניה, היה ידוע ה-M8 בכינוי גרייהאונד.
פיתוח.
ביולי 1941, מחלקת החימוש של הצבא האמריקני התחילה בפיתוח של תותח נ"ט חדש ומהיר, כדי להחליף את משחית הטנקים M6, שהייתה משאית 3/4 טון עם תותח M3 בקוטר 37 מ"מ בארגז המטען. הדרישה הייתה לרכב בתצורת 6X4 החמוש בתותח 37 מ"מ ומכונת ירייה בעלת ציר משותף בצריח. השריון המשופע היה אמור לעמוד בקליעי מכונת ירייה בקוטר 0.5 אינץ' ושריון הצד בקליעים בקוטר 0.3 אינץ'. אבות טיפוס נשלחו לסטודבייקר (T21), פורד (T22) וקרייזלר (T23), כולם דומים בעיצובם. עד אז היה ברור כי תותח 37 המ"מ לא יהיה מספיק כדי לחדור את השריון הקדמי של הטנקים הגרמניים כך שהרכב המשוריין החדש, שנקרא M8 וכונה בצבא הבריטי גרייהאונד, בגלל מהירותו הגבוהה אך שריונו הדק, בדומה לכלב הגרייהאונד, הפך להיות רכב סיור. בעיות בחתימת החוזה ושיפורים מינוריים בעיצוב עיכבו את תחילת ייצורו של הרכב עד למרץ 1943. הייצור הסתיים ביוני 1945. 8,634 יחידות נבנו, לא כולל את גרסת ה-M20.
תיאור.
ב-M8 היה מותקן תותח M6 בקוטר 37 מ"מ (עם כוונת טלסקופית M70D) ומקלע כבד בראונינג M1919 בקוטר 0.3 אינץ' (7.62 מ"מ) בצריח פתוח או מקלע M2 בראונינג בקוטר 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ) שיכול לשמש גם כנשק נ"מ. הצוות מנה ארבעה חיילים: מפקד, תותחן, נהג, ומפעיל רדיו (שיכול לשמש גם כנהג). הנהג ומפעיל הרדיו ישבו בקדמת הרכב, בעוד שהמפקד והתותחן ישבו בצריח. הרכב נשא כ-80 פגזים בקוטר 37 מ"מ אם כי כלי רכב עם התקן רדיו שני נשאו פחות פגזים, לפעמים רק 16. התחמושת למקלע כללה 1500 כדורים בקוטר 0.3 אינץ' ו-400 כדורים בקוטר 0.5 אינץ'. בנוסף כלל החימוש ברכב 16 רימוני יד, 4 נרות עשן, 6 מוקשים ורובי M1 קרבין לאנשי הצוות.
עובי השריון נע מ-3 מ"מ בתחתית גוף הרכב ועד ל-19 מ"מ בקדמת הרכב ובצריח. ה-M8 הונע באמצעות מנוע בנזין מדגם הרקולס JXD עם שישה צילינדרים והגיע למהירות מרבית של כ-90 קמ"ש על כביש וכ-48 קמ"ש בשטח. עם מכל דלק בנפח 223 ליטר (59 גלון) וצריכת דלק של כ-31 ליטרים ל-100 ק"מ הטווח המרבי של הרכב היה בממוצע 640 ק"מ.
שירות.
ה-M8 נלחם לראשונה באיטליה ב-1943. צבא ארצות הברית השתמש ברכב גם בזירה האירופאית וגם במזרח, שם נעשה בו שימוש גם בתפקידו המקורי כמשחית טנקים מכיוון ששריון רוב הטנקים היפנים היה דק משריון הטנקים הגרמנים ותותח 37 המ"מ של ה-M8 הצליח לחדור אותו. כ-1000 יחידות סופקו לבריטניה, צרפת וברזיל במסגרת חוק השאל-החכר. הרכב נחשב מהיר, אמין (אחרי שכמה תקלות תוקנו), חמוש ומשוריין בצורה מספקת למטרות סיור. לעומת זאת יחידות השריון ביקרו את יכולת השטח של הרכב. באיטליה ההררית ובשלג העמוק בחורף הצפון-אירופאי ה-M8 היה מוגבל לכבישים סלולים, עובדה שהגבילה את יכולות הסיור שלו. הרכב היה גם פגיע למוקשים. לעיתים הבריטים הניחו שקי חול על רצפת הרכב כדי לפצות על שריונו הדק. בעיה נוספת הייתה שמפקדים פעמים רבות השתמשו ביחידות הסיור שלהם לתמיכה בקרבות, וה-M8 דק השריון לא היה מתאים למטרות אלו.
צבא ארצות הברית חיפש תחליף ל-M8 כבר ב-1943. שני אבות טיפוס, סטודבייקר T27 ושברולט T28 הושלמו בקיץ 1944. שניהם נבחנו והוכחה עליונותם לעומת הגרייהאונד, אך בשלב כה מתקדם במלחמה הוחלט שלא להתחיל בייצור רכב חדש.
אחרי מלחמת העולם השנייה ה-M8 השתתף במלחמת קוריאה. זמן קצר אחרי מלחמת קוריאה הופסק השימוש ברכב בצבא ארצות הברית. מספר נגמ"שים הגיעו למשטרת ארצות הברית ושירתו שם עד שנות התשעים. צרפת השתמשה ב-M8 עד מלחמת הודו-סין הראשונה. כלי רכב רבים שהיו בשימוש ארצות הברית, בריטניה וצרפת יוצאו לבעלות בריתן של נאט"ו ולמדינות עולם שלישי. כיום, כמה יחידות עדיין בשימוש באפריקה ובדרום אמריקה.