הצי האיוני שנאסף בלאדה מנה 353 תלת-חתריות: שמונים ממילטוס, שתים-עשרה מפְּרִיאֶנֶה, שלוש ממִיאוּס, שבע-עשרה מטֶאוֹס, מאה מכִיוֹס, שמונה מאֶרִיתְרָאי, שלוש מפוֹקָאיָה, שבעים מלסבוס ושישים מסאמוס. הצי הפרסי הורכב משייטות של בעלות הברית הימיות של פרס והערים הימיות המשועבדות לה, וכלל אוניות פיניקיות, קיליקיות, קפריסאיות ומצריות. לדברי הירודוטוס מנה צי הפרסים 600 אוניות, שכפי הנראה כללו לא רק תלת-חתריות (טריארות) אלא גם אוניות-חמישים (פנטקונטורים) הנחותות מהן. מבין שייטות הפרסים היו "הפיניקים הלהוטים ביותר לקרב", כי רצו - קרוב לוודאי - להשיב לאיונים כגמולם על התבוסה שנחלו מידיהם בקרב סלמיס שבקפריסין שנתיים קודם לכן.
באסיפות שניהלו האיונים קודם הקרב שכנע דיוניסיוס, מפקד השייטת הפוקאית, את עמיתיו, כי מחלוקת הדעות והפירוד במחנה האיונים הם סימן בטוח לתבוסה בהתנגשות העתידה להתחולל. 'ענייננו, אנשים איונים, עומדים על חודה של תער, או שנהיה חופשים או עבדים... ועתה אם אתם רוצים לקבל עליכם לשאת עמל, תהיינה לכם לפי שעה יגיעות, אחר כך יהיה בידכם להתגבר על אויביכם ולהיות חופשים. אבל אם אתם מתמכרים לחיי תפנוקים ולאי-סדרים, אין לי שום תקווה בשבילכם...".
האיונים קיבלו את הצעתו, מסרו לידיו את הפיקוד על הצי כולו, ודיוניסיוס אימן מדי יום את צוותי האוניות. האימונים כללו תנועה בטור עורפי, שהייתה התנועה הסטנדרטית של אוניות אל זירת הקרב, דייקפלוס (diekplous) ולוחמת סיפונים. זוהי העדות הכתובה הראשונה לשימוש בדייקפלוס, שנחשב לאחת מתנועות התקיפה לניגוח היעילות ביותר בלוחמה הימית בעת העתיקה. הדייקפלוס בוצע על ידי שייטת הערוכה בשורה חזיתית או פונה ועוברת מטור עורפי לשורה חזיתית. מטרת האוניות התוקפות הייתה להבקיע דרך (diekplein) אוניות האויב המסודרות גם הן במערך חזיתי, לשבור את משוטיהן תוך כדי ההבקעה ועל ידי כך לשתק את תנועתן. כשהן חסרות יכולת לנוע, חשופות האוניות הפגועות למהלומות ניגוח קטלניות נוספות.
הצלחת תמרון הדייקפלוס תלויה הייתה בראש ובראשונה במיומנות החותרים והקברניטים ובמשמעת וסדר מופתיים. ואמנם, מתוך עדויות כתובות מאוחרות יותר אנו למדים, כי תנועת תקיפה זו הועדפה על ידי הטובים שבציי העת העתיקה דוגמת הפיניקים, האתונאים, הרודים והקרתגים - ציים בעלי מסורת ימית ארוכת שנים, בעלי אוניותיהם מהירות-שוט, ששמו את מבטחם בתמרוני ניגוח ופחות בלוחמת סיפונים. כישורים אלו לא היו נחלת האיונים שהתכנסו בלאדה. תקוותם להביס את פרס גם לאחר ניצחון ימי התערערה בעקבות התעמולה הפרסית על הגורל הצפוי להם ופעולות השכנוע של הטיראנים הגולים. האימונים לקראת הקרב פסקו לאחר שבעה ימים, וסימני הפירוד הלכו וגברו כשהחליטו אנשי סאמוס - בעצת אַיאַקֶס, הטיראן הגולה של עירם - לפרוש מן הברית האיונית ולעבור אל הצד הפרסי. דומה כי גורלו של הקרב נגזר עוד בטרם החל.
מהלך הקרב ותוצאותיו.
לאחר היערכות הציים ומיד עם הינתן האות לקרב בשני המחנות פרשו 49 מתוך 60 האוניות הסאמיות ושבו לעירן. כשראו זאת אנשי לסבוס, עזבו גם הם עם אוניותיהם את זירת הלחימה וכמוהם עשו גם רוב האיונים האחרים. מבין אלה שנותרו בלטו בלחימתם ובאומץ לבם אנשי כיוס ופוקאיה ואותן אחת-עשרה אוניות סאמיות, שקברניטיהן לא נענו למפקדי השייטת ולא פרשו מן הקרב עוד בראשיתו. הרודוטוס מספר, כי אנשי כיוס השתמשו בדייקפלוס בניסיונם להכריע את האוניות הפיניקיות, "לכדו אוניות אויב רבות, אך איבדו את מרבית אוניותיהם". עובדה מעניינת היא, כי בכל אחת מאוניות השייטת של כיוס היו 40 חיילי-צי נבחרים; הדבר מסביר את לכידת המספר הרב של אוניות אויב, אך עומד בסתירה ליעילותו של תמרון הדייקפלוס. הצלחתה של תנועת תקיפה זו הייתה תלויה, כאמור, במהירות האוניות ובכושר התמרון העדיף שלהן, בעוד משקל חיילים רבים על סיפוניהן הקטין את מהירותן ופגע ביציבותן. לא מן הנמנע, שתנועה טקטית זו הייתה בבחינת חידוש לאנשי כיוס ולאיונים האחרים, ואולי חשבו כי אין זה ראוי להשאיר בחוף חיילי צי רבים, שלדברי הרודוטוס היו מנבחרי האזרחים.
העדיפות המספרית הכריעה בסופו של דבר את הכף, והאוניות האיוניות המעטות שנותרו נסוגו חבולות מזירת הקרב. לאחר הניצחון בקרב הימי צרו הפרסים על מילטוס וכבשוה. כצפוי, נחרץ גורלו של המרד האיוני כולו, והוא הודבר עוד באותה שנה (494 לפנה"ס).
גלילאו (גשושית)
גלילאו (באנגלית: Galileo) היא גשושית שנשלחה על ידי נאס"א לחקור את כוכב הלכת צדק ואת ירחיו. הגשושית נקראה על שמו של האסטרונום ואיש תקופת הרנסאנס גלילאו גליליי, שגילה בין היתר את ארבעת ירחיו הגדולים של צדק. היא שוגרה ב-18 באוקטובר 1989 מסיפון מעבורת החלל אטלנטיס בטיסה STS-34 והגיעה לצדק ב-7 בדצמבר 1995, למעלה משש שנים לאחר שיגורה. לצורך כך היא נעזרה בכוח המשיכה של כוכב הלכת נוגה, על ידי שימוש בשיטת האצה של מקלעת כבידתית. הגשושית ביצעה את הטיסה הראשונה אי פעם בקרבת אסטרואיד, גילתה ירח ראשון של אסטרואיד, והייתה הגשושית הראשונה לחוג במסלול סביב צדק וכן שיגרה גשושית לעבר האטמוספירה שלו.
ב-21 בספטמבר 2003, לאחר 14 שנים בחלל ו-8 שנים של חקר מערכת צדק, הופסקה משימת גלילאו על ידי נאס"א והיא נשלחה למסלול שהחדיר אותה לתוך אטמוספירת צדק במהירות 50 ק"מ בשנייה. זאת על-מנת למנוע חשש של זיהום אחד הירחים בחיידקים ארציים, אם הייתה מתרסקת על אחד מהם. במיוחד הייתה דאגה מזיהום הירח מכוסה הקרח אירופה, שהודות לגילויי גלילאו חושבים כיום המדענים כי מתחת למעטה הקרח שלו קיים אוקיינוס נוזלי.
תקציר המשימה.
שיגורה של הגשושית התעכב זמן רב בשל אסון הצ'לנג'ר. הליכי בטיחות חדשים שנקבעו בעקבות האסון חייבו את נאס"א להשתמש בטיל האצה חלש יותר במקום בטיל הקנטאור לשיגור הגשושית מהמעבורת אטלנטיס ולכן הגשושית שוגרה לעבר נוגה וכוּונה גם לשני מפגשים עם כדור הארץ. תמרונים אלה סיפקו את המהירות הנוספת שנדרשה כדי להגיע לצדק. בדרך חקרה הגשושית את האסטרואידים גספרה ואידה השייכת למשפחת האסטרואידים קורוניס, וגילתה את ירחו של אידה, שזכה לשם דקטיל (Dactyl). ב-1994 הייתה גלילאו במיקום טוב כדי לצפות בהתרסקות רסיסי השביט שומייקר-לוי 9 על צדק. טלסקופים קרקעיים חיכו להמשך סחרורו הצירי של צדק כדי לצפות באזורי ההתרסקות כמה דקות לאחר ההתרסקויות עצמן.
הגשושית תוכננה לחקור את מערכת צדק במשך כשנתיים. היא הקיפה את צדק במסלולים אליפטיים מוארכים, כאשר כל הקפה נמשכה כחודשיים. המרחקים השונים מצדק במסלול זה איפשרה לגלילאו לחקור חלקים שונים של המגנטוספירה החזקה של כוכב הלכת. המסלולים תוכננו כך שהגשושית תעבור בקרבת ירחיו הגדולים. מיד כשהסתיימה משימתה העיקרית, הוחלט על הארכת המשימה החל ב-7 בדצמבר 1997. הגשושית ביצעה כמה התקרבויות מסוכנות-יחסית לירחים אירופה ואיו. ההתקרבות הגדולה ביותר הייתה כשהגיעה ב-15 באוקטובר 2001 למרחק של 180 ק"מ מאיו. סביבת הקרינה ליד איו חזקה במיוחד והיא הזיקה למערכות גלילאו, וזו הסיבה שהתקרבויות אלה נשמרו לשלב ההארכה של המשימה, שבו אובדן אפשרי של הגשושית לא יגרום נזק ניכר.
ב-17 בינואר 2002 הושבתו מצלמותיה של גלילאו לאחר שספגו נזקי קרינה שלא איפשרו לתקנן. המהנדסים הצליחו לתקן מרחוק את מכשיר ההקלטה האלקטרוני, ואז חזרה גלילאו לשדר לכדור הארץ את הנתונים המדעיים משאר המכשירים, עד שהוחלט לרסקה על צדק ב-2003, כשהיא מבצעת ניסוי מדעי אחרון – מדידת מסת הירח אמלתאה, כשגלילאו חלפה לידו.
הגשושית גלילאו.
הגשושית נבנתה על ידי המעבדה להנעה סילונית (JPL) אשר גם ניהלה את המשימה עבור נאס"א. המנועים יוצרו בגרמניה. מרכז המחקר איימס של נאס"א ניהל את משימת הגשושית הקטנה שחדרה לאטמוספירת צדק, שנבנתה על ידי חברת יוז איירקראפט.
בעת השיגור היה משקל המערך המשולב של הגשושית וטיל ההאצה 2,564 ק"ג וגובהו היה שבעה מטרים. חלק אחד של הגשושית הסתחרר במהירות שלושה סיבובים לדקה, וכך שמר על יציבות הגשושית והחזיק את ששת המכשירים שאספו נתונים מכיוונים שונים, לרבות מכשירים שמדדו את החלקיקים. חלקו השני של הגשושית שמר על יציבות ובו אוחסנו המצלמה וארבעה מכשירים שנדרשו כדי להצביע במדויק על מטרת הצילום בעוד הגשושית טסה בחלל. זו הייתה המשימה של מערכת בקרת הגובה. בנוסף לתוכנות המחשב שהפעילו את הגשושית ואשר עדכונים שלהן שודרו אליה מדי תקופה, השתמשו אנשי הבקרה בתוכנה שכללה 650 אלף שורות קוד ששלטו על רצף הפעולות במסלול, 1,615,000 שורות קוד במערכת פרשנות הטלמטריה, וכ-550 אלף שורות קוד לצורך הניווט.
מערכות המחשוב של הגשושית לא היו מתקדמות במיוחד. המעבד המרכזי היה מדגם RCA 1802 במהירות 1.6 מגה-הרץ, שבו נעשה שימוש בחלליות וויאג'ר 1, וויאג'ר 2 וויקינג בשנות ה-70.
השבתת האנטנה.
התקלה הגדולה ביותר בפרויקט הייתה השבתת האנטנה בעלת השבח הגבוה (High gain antenna) של הגשושית, אשר הייתה אמורה להיפרש כמטריה. מסיבות אשר אינן מובנות כל צרכן, לא נפתחה האנטנה כראוי. אנטנה זו אמורה הייתה להעביר לכדור הארץ שידורים בקצב 134 קילו-ביט בדקה – תמונה בכל דקה. התקלה אילצה את נאס"א להסתמך על אנטנה השבח הנמוך (Low gain antenna), אשר תפקידה היה למצוא את כדור הארץ אם הגשושית חלילה תאבד את הכיוונים.