כתמי הלנטיגו גדולים וכהים יותר מנמשים; קוטרם נע בין 3 ו-20 ס"מ. הכתמים מתרבים עם השנים ומופיעים בדרך כלל בגיל מבוגר, בעיקר אצל בהירי עור שנחשפו רבות לאור השמש. לנטיגו מכונה גם פיגמנטציה סנילית או לנטיגו סנילי.
לעומת נמשים, שנוצרים כתוצאה מעליית כמות המלנין במלנוציטים, לנטיגו מאופיין בהגדלת מספרם של המלנוציטים.
כיום ניתן לבצע הסרת לנטיגו על ידי שימוש בלייזר, תפקידו של הלייזר הוא הסרה של התאים עם הפיגמנטציה על ידי פירוק התאים בעזרת הלייזר.
כמו כן ישנם כיום גם תכשירים שונים ומשחות אשר יכולות "להבהיר" את העור.
סומיל
גר בארץ נוכרייה
גר בארץ נוכרייה (באנגלית: Stranger in a Strange Land) הוא ספר מדע בדיוני מאת רוברט היינלין שראה אור ב-1961. הספר זכה להצלחה רבה ואף זכה בפרס הוגו.
"גר בארץ נוכרייה" נחשב לספרו החשוב והמשפיע ביותר של היינליין. הספר ביטא את הלכי הרוח של הדור הצעיר בשנות ה-60 והשפיע באופן עמוק על מהפכת ילדי הפרחים. הספר אף הכניס מילה חדשה לשפה האנגלית - "גריקה" (Grok), שמשמעותה "להבין עד כדי כך שמושא התצפית הופך לחלק מן הצופה".
עלילה.
הספר מספר את סיפורו של ולנטין מיכאל סמית', אדם שגודל על ידי בני המאדים ומגיע לכדור הארץ כשטבועה בו תרבות זרה לחלוטין לתרבות האנושית, המתוארת בספר כגרסה מוקצנת של תרבות הצריכה האמריקנית.
סמית' (המכונה במרבית הספר מייק) הוא בנם של שני אסטרונאוטים גאונים, שנולד במהלך משימה כושלת למאדים. החללית ובה צוות המשימה התרסקה על המאדים וסמית' התינוק היה הניצול היחיד, הוא נותר שם וגודל על ידי בני המקום עד בגרותו. בשובו לכדור הארץ מסתבר שבזכות מצב חוקי מורכב כלשהו, כל המאדים נמצא בבעלותו. מסיבה זאת הוא נעצר ומוגבל על ידי שלטונות כדור הארץ, במסווה של רצון לעזור לו. בשלב זה מצבו גרוע - הוא טרם הסתגל לתנאי כדור הארץ, ועדיין לא מבין אנגלית כדי לתקשר עם הסביבה.
האחות גיליאן בורדמן, העובדת בבית החולים שבו הממשל מסתיר אותו, מתיידדת עם סמית', בהתחלה מתוך סקרנות ובהמשך מתוך רצון לעזור לו. היא משוחחת איתו שיחות מקוטעות בסתר ובעזרתה הוא לומד אנגלית. לאחר שהיא שותה יחד איתו מים הוא רואה בה "אח מים" - מושג מאדימי המתאר קרבה רבה מאוד בין אנשים. בהמשך הוא יקיים את טקס שתיית המים עם כל ידידיו. בעידודו של בן קקסטון, ידידה העיתונאי, בורדמן מבריחה את סמית' אל מחוץ לבית החולים ובורחת יחד איתו משלטונות כדור הארץ.
בורדמן וסמית' מגיעים יחדיו אל ביתו רחב הידיים של ג'ובאל הרשו, סופר מפורסם הנודע בהתנגדותו לשלטונות. בביתו של ג'ובאל סמית' מסתגל לתנאי כדור הארץ, לומד על התרבות האנושית ושומע על מושגים שלא היו מוכרים לו, כמו מושג האלוהים. הוא שומע דרשה טלוויזיונית של ה"פוסטריטים", זרם בנצרות המאמין בנביא פוסטר. מצבו הבריאותי של סמית' משתפר ומסתבר שיש לו יכולות לבצע מעשים על טבעיים, דוגמת טלקינזיס והעלמת חפצים.
סמית' הכריזמטי אוסף מסביבו קבוצה של מאמינים ומייסד את "כנסיית כל העולמות" - דת (למרות שההתייחסות אליה כדת היא בעייתית) המושפעת מתרבות המאדים. הכנסייה היא ליברלית באופן קיצוני - חבריה גרים יחד במקום המכונה "קן" ושם הם חיים חיי הוללות מינית, נודיזם, ופתיחות יוצאת דופן אחד כלפי השני.
בתוך כך הכנסייה צוברת לה איבה ציבורית רבה. ה"קן" נשרף וחברי הכנסייה מסתתרים במלון בבעלותו של סמית'. המון זועם מקיף את המלון ומאיים לחסל את סמית'. לקראת סוף הספר סמית' מנהל שיחה עם ג'ובאל ושוטח בפניו את משנתו. סמית' יוצא לדבר אל ההמון, אך אז הוא מחוסל בלינץ'. חבריו אוכלים את גופתו. בסוף הספר סמית' עולה לשמיים, מגיע לגן עדן ופוגש את המלאך פוסטר.
שם הספר.
שם הספר לקוח מ. משה נמלט ממצרים למדין ושם מתחתן עם צפורה, אשר יולדת בן. "וַיִּקְרָא אֶת-שְׁמוֹ גֵּרְשֹׁם: כִּי אָמַר--גֵּר הָיִיתִי, בְּאֶרֶץ נָכְרִיָּה".
בתרגום המלך ג'יימס של התנ"ך לאנגלית, שהוא התרגום הנפוץ, מתורגם הפסוק:
מזריטש
מֶז'יריטש (ביידיש: מעזשיריטש; באוקראינית: Великі Межирічі, וליקי מז'יריצ'י; בפולנית: Międzyrzecz korecki, מיינדזיז'ץ' קורצקי) היא עיירה באוקראינה, כ-19 ק"מ ממערב לקורץ וכ-40 ק"מ ממזרח לרובנו. בפי היהודים נהגה שמה בנוסף גם כ"מזריטש" ולכן כונתה גם בשם "מזריטש גדול" להבדילה מן העיירה הפולנית מיינדזיז'ץ פודלסקי, שגם שמה בפי היהודים היה מזריטש.
הקהילה היהודית.
יהודים החלו להתגורר במז'יריטש במאה ה-14.
העיר נודעה בקרב היהודים בעיקר בזכות רבי דב בער, המכונה המגיד ממזריטש, שחי בה באמצע המאה ה-18, והיה מנהיגה של תנועת החסידות בדור השני. בעקבותיו הפכה העיירה למקום עלייה לרגל לחסידים.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה כ-3,000 יהודים. בשנת 1939 כבש הצבא האדום את העיירה. מאות פליטים יהודים הגיעו לעיירה מאזורי פולין שנכבשו בידי הנאצים, ואלו שוכנו בבית הספר היהודי ובבתי הכנסת. ב-1941 נכבשה על ידי הוורמאכט. באוקטובר 1941 הושמדו כ-1,500 מיהודי העיירה, ובאוגוסט 1942 הושמדו מרבית היהודים הנותרים. כ-100 מיהודי העיירה הצליחו להימלט לרוסיה, וכ-50 נמלטו ליערות והצטרפו לפרטיזנים.
מעזריטש
קייס עובייד
קייס חסן כאמל עובייד (בערבית: قيس حسن كامل عبيد, תעתיק מדויק: קיס חסן כאמל עביד; נולד ב-1973), המכונה "אבו חסן", הוא סוכן לשעבר של המודיעין הישראלי סייען טרור לרשות הפלסטינית שהפך לסוכן כפול לטובת חזבאללה, ומאוחר יותר לקצין מבצעים של הארגון בישראל ובשטחי הרשות הפלסטינית. בין היתר, היה מעורב בחטיפתו של אלחנן טננבוים.
רקע משפחתי.
משפחת עובייד היא משפחה מוסלמית סונית מעיראק, שענפיה השתקעו בתחילת המאה ה-20 בלבנון, בארץ ישראל ובמצרים. הענף הישראלי של המשפחה התמקם בכפר (כיום עיר) טייבה, והפך לאחת החמולות הגדולות ביישוב. הענף הלבנוני השתקע בעיירה ג'בשית שבדרום לבנון, ואימץ את האסלאם השיעי. הקשר בין הצדדים נשמר, כפי שניכר מהעובדה שסבו של קייס, דיאב עובייד, בן לענף הישראלי של המשפחה, התגורר בשנים 1944-1937 בלבנון, בבית דודו - אביו של המחבל השייח' עבד אל-כרים עובייד (לימים האחראי על כל אזור דרום לבנון בחזבאללה). ב-1944 שב דיאב עובייד לארץ ישראל, ולימים אף כיהן כחבר הכנסת וכיועץ לשר החקלאות. עם זאת, לאורך השנים המשיך לשמור על קשר עם משפחתו בלבנון, באמצעות צד שלישי.
כמו משפחות ערביות ישראליות רבות אחרות, גם משפחת עובייד שילבה שתי זהויות סותרות-לפרקים: הלאומית-פלסטינית (על אף שמוצאו בכלל בעיראק) והאזרחית-ישראלית. בהקשר זה, ראויה במיוחד לציון הצבעתו של דיאב עובייד בכנסת, בפברואר 1963, לטובת המשך הממשל הצבאי על ערביי ישראל, הצבעה שהוכרעה על חודו של קול.
בתו של דיאב עובייד, נדא, נישאה לחסן עובייד, ולשניים שמונה ילדים; קייס הוא הצעיר שבהם. חסן עובייד כיהן כסגן וכממלא-מקום ראש מועצת טייבה, אך ב-1989 נידון לעשר שנות מאסר על סחר בסמים עם גורמים לבנוניים.
פעילות טרור.
ב-1994 התעורר במערכת הביטחון הישראלית חשד כי קייס עובייד הבריח ארבעה מקלעי מאג ליריחו (שכבר הייתה בשלטון פלסטיני מלא באותה עת). ב-1995 הוא נחקר במשטרה בחשד לירי טיל לאו בטייבה. ב-1996 נחקר שוב, בחשד להברחת 2.5 מיליון כדורי נשק לשטחי הרשות הפלסטינית. בכל המקרים הללו לא הוכחה אשמתו. ב-1997 נידון עובייד לעבודות שירות, לאחר שבביתו נתפס אקדח ללא רישיון.
על פי מידע שנאסף במערכת הביטחון, בשנים 1998-1999 הבריח עובייד בין עשרות למאות כלי נשק לשטחי הרשות הפלסטינית, ביניהם רובי גליל ו-M16, טילי לאו ורימוני יד. פעילי טרור פלסטינים העידו כי הצהיר שמעשיו מונָעים מתמיכה במאבק הפלסטיני; כך או כך, פעילותו זו הניבה לו רווח ניכר, בלא רישומים פליליים משמעותיים.
ב-2002 דיווח העיתון "מעריב" כי עובייד זכה ליחס מועדף מהמשטרה, כיוון ששימש כסוכן של השב"כ עד שנת 2000. מקורותיו של העיתון מסרו כי השב"כ התייחס אל עובייד כאל עבריין פלילי, ולא כאל סיכון ביטחוני, ותגמל אותו על המידע שסיפק באמצעות הקלות ביחסה של המשטרה כלפיו. ב-2007 הציג רונן ברגמן מידע אחר, ולפיו נמנו מפעיליו של עובייד עם עוצבת המודיעין האנושי שבאגף המודיעין בצה"ל. לפי שעה, לא ברור איזה מהדיווחים הוא הנכון, וייתכן אף ששניהם נכונים, שכן שני גופים אלה מקיימים שיתוף פעולה. ייתכן אף ששני הדיווחים אינם נכונים, בהתחשב בקושי לרדת לחקר האמת במקרים אלה.
על-פי דיווח באתר האינטרנט ynet, בדצמבר 1999, בעצם התקופה בה פעל הן כמבריח והן כסוכן שב"כ, התארח עובייד בסעודה שערך עבדאללה השני בארמונו לכבוד שבירת צום הרמדאן; סעודה בה התארחו גם אישי ציבור פלסטינים-ישראלים. אחד הנוכחים דיווח לאתר כי עובייד זכה לכבוד מיוחד, כשהובל לארמון ברכב נפרד, ולא באוטובוס עם שאר המוזמנים. זאת, אף שאינו, ולא היה, איש ציבור.
חטיפת אלחנן טננבוים.
משפחת עובייד קיימה קשרים עם משפחת בירו הלבנונית, שמהווה את אחד ממוקדי הכוח המרכזיים בסחר הסמים בלבנון. אבי המשפחה, מוחמד בירו, שיתף פעולה עם צה"ל בשנות ה-80; הוא הכיר את חסן עובייד בעסקאות סמים משותפות, או מאוחר יותר, בכלא הישראלי - בו נאסרו בירו, ומאוחר יותר גם בנו עלי.