שַׁדָּר (שם מדעי: "Betula," באנגלית birch) הוא סוג עצי יער במשפחת השדריים, הקרוב יחסית למשפחת האלוניים (שבה בין היתר מצויים האלון והאשור). רוב מיני השדר נפוצים באזורים צפוניים של אקלים ממוזג: צפון אסיה, אמריקה הצפונית, ויערות באירופה. סופרי ההשכלה ברוסיה כינו את השדר בשם "לִבְנֶה" על שם העץ הנזכר במקרא, בשל גזעו הלבן. מאוחר יותר ניתן שם זה ללבנה רפואי, עץ הגדל בר בארץ ישראל.
מאפיינים.
עצי השדר הם עצים בינוניים או קטנים או שיחים. עליהם פשוטים ועשויים להיות בעלי אונות או שיניים. באביב צבעם זהוב, בקיץ ירוק ובסתיו צהוב. עצי שדר נבדלים מעצי אלמון, בני אותה משפחה, בכך שהתפרחת אינה מעוצה ומתפוררת בהגיעה לבגרות. כך משתחררת מתוך הפרחים האבקניים אבקה שנקלטת על ידי הפרחים העֶלְיָניים (הנקביים). הפרי קטן ומכונף והרוח נושאת אותו למרחקים רבים.
זחלים מסדרת הפרפראים ניזונים מעצי שדר.
שדרים הם עצים רב תכליתיים. העלים, העצה, הענפים, והשורשים משמשים להכנת כלי נגינה, חומרים רפואיים, חומרי סיכה ועוד כהנה וכהנה. באזורים הצפוניים נחשבת אבקת פרחי השדר לגורם אלרגיה נפוץ למדי. מוערך כי בין 15%-20% מהאוכלוסייה הסובלת מקדחת השחת רגישה לאבקת השדר.
עצי שדר משמשים בין השאר להפקת סבון ושמפו. את הממתיק המלאכותי "קסיליטול" ניתן להפיק באמצעותו גם כן. בארצות שונות לשד השדר משמש להכנת משקאות. ניתן גם להכין באמצעותו משקה קוואס. משתמשים בעצי שדר כעצי הסקה בשל ערכם הקלורי הרב ביחס ליחידת משקל. הילידים באמריקה הצפונית היו נוהגים להכין סירות, קערות או אוהלי טיפי מקליפת שדר הנייר בשל משקלה הקל, גמישותה, והקלות שבה ניתן להסירה מעצים שנפלו.
מינים נפוצים או ידועים של השדר, מבין מיניו הרבים, הם שדר לבן, שדר הכסף, שדר ננסי. האחרון הוא שיח נמוך הנפוץ ביערות סיביר אשר עושים שימוש בקליפתו. השניים הראשונים הם עצים המתנשאים לגובה של כ-20 מטרים. שדר צהוב גדל בצפון אמריקה ומשמש לריצוף.
אקולוגיה.
עצי שדר נחשבים מינים חלוציים המקדימים לאכלס שטחים פתוחים. הם גדלים מהר אולם אורך חייהם אינו רב. לאחר 50 שנות חיים בקירוב מתחיל שדר הכסף האירופי להיכנע למחלות הנגרמות על ידי מיקרואורגניזמים וחרקים שונים. עצים אחרים בעלי צמיחה אטית יותר אך אורך חיים רב כמו האלון הם האחרונים להשתלט על אזורים כאלה. צמרותיהם הצפופות הסוגרות בעד קרני השמש ומונעות מהאור להגיע לקרקע ולספק אנרגיה חיונית, מונעות את צמיחתם של עצי שדר נוספים.
עצי שדר גם מהווים כמה ממיני העצים רחבי העלים המסוגלים לשאת טמפרטורות נמוכות ביותר ולכן גדלים באזורים צפוניים מאוד, שבהם עצים אחרים כמו אלון או אשור אינם מסוגלים להתקיים.
שימושים.
בתרבויות צפוניות שונות נהוג להפיק מיץ לִבְנֶה מתקתק מלשד העץ באמצעות חור הנקדח בגזע העץ.
באוטובוס הדו-קומתי איסט לנקס מילניום ויקינג רצפת המפלס התחתון עשויה מלוח עץ תעשייתי מעץ לבוד ועץ המכילה גם "שדר" פיני.
בתעשיית המוזיקה מקובל להשתמש בעץ שדר (לבנה) לבניית גוף (זיווד או קופסת) הרמקול.
רובנס
גביהא בן פסיסא
גביהא בן פסיסא היה חכם יהודי מתקופת בית המקדש השני, בזמנו של שמעון הצדיק. לפי המסופר בתלמוד הבבלי, השתתף, כנציג היהודים, בוויכוח עם בני אפריקה ועם בני ישמעאל, שנערך לפני המלך אלכסנדר מוקדון. בבראשית רבה הוא מוזכר בשם גביעה בן קוסם. בספר הערוך (ערך גביע) מסביר שנקרא בשם "גביעה" על שם שהיה אדם גיבן, עובדה שהוזכרה בחלק מן הוויכוחים על ידי יריביו.
מוצא משפחתו ותפקידו.
לפי המובא בסדר הדורות, גביהא נמנה בין הכהנים בני אהרן, ואף פעל כשומר בית המקדש (באחד משלושה מקומות בהם שומרים הכהנים).
האגדות בתלמוד הבבלי.
גביהא בן פסיסא מוזכר במספר מקורות אגדה יהודיים כמי שהשתתף בוויכוחים מול הגויים בנושא הבעלות על ארץ ישראל, בית המקדש ותחיית המתים.
חכמי ישראל העריכו את גביהא ואמרו לו: עליך הכתוב אומר (משלי ): . וכתוב (): .
ויכוח על ארץ ישראל.
בתלמוד הבבלי ובמקורות נוספים מסופר על ויכוח שהתקיים לפני המלך אלכסנדר מוקדון, בעקבות פניות אליו מצידם של "בני אפריקיא" המיוחסים לצאצאי כנען, ודרשו את ארץ ישראל. גביהא ביקש רשות מחכמי ישראל לייצג אותם בוויכוח:
עוד מסופר שם, שבדרך דומה דחה גביהא גם את טענותיהם של המצרים, שדרשו החזרים על הממון הרב שלקח עם ישראל בצאתם ממצרים, טענה שמופיעה גם במחזה יציאת מצרים של יחזקאל הטרגיקן ובספר היובלים; וכן את טענתם של בני ישמעאל ובני קטורה לחלוק ביניהם את ארץ ישראל.
תחיית המתים.
התלמוד הבבלי מביא דו-שיח בינו לבין מין, שזלזל בעיקרון תחיית המתים:
כניסה לבית המקדש.
במגילת תענית מסופר, שאלכסנדר מוקדון עלה לירושלים, ורצה להיכנס להר הבית. אמרו לו כותים:
גביהה בן פסיסא
אנטילופות
אנטילופות הוא שם כללי לקבוצה פרפילטית גדולה של יונקים אוכלי עשב ובעלי קרניים ממשפחת הפריים. אין זו קבוצה במשמעות הטקסונומית המקובלת של המושג: בעלי חיים המסווגים כאנטילופות נמצאים בכל תת-המשפחות של משפחת הפריים (למעט בתת-משפחת היעלים ושבט הבקר), ולעיתים מינים מסוימים קרובים יותר לפרות או לעיזים מאשר למיני אנטילופות אחרים. ישנם מינים רבים של אנטילופות, שמאפייניהם וממדיהם משתנים מאוד: החל מאנטילופה מלכותית ("Neotragus pygmaeus") ואנטילופת בייטס (""Neotragus batesi") שגובהן אינו עולה על 30 סנטימטרים, ועד לאילנד ענק ("Taurotragus derbianus") שגובהו מגיע ל-2.5 מטרים.
כאמור, האנטילופות אינן קבוצה מונופילטית, אלא קבוצה המכילה מינים שונים שאינם דווקא קרובים זה לזה יותר מלמינים אחרים מבחינה אבולוציונית. בדרך כלל, המונח "אנטילופה" מתאר את כל בני משפחת הפריים שאינם נופלים תחת הקטגוריות עיזים, כבשים או בקר, אך ההגדרה משתנה בקלות וישנם יוצאים מן הכלל. בתת-משפחת היעלים ישנם מינים רבים השייכים לקבוצה הקרויה אנטילופות-עז, והם מתאפיינים לרוב בדמיון חיצוני לעז ובדמיון אקולוגי (ולעיתים גם חיצוני) לאנטילופות.
אזורי התפוצה הטבעיים של האנטילופות משתרעים על שטחים נרחבים באירואסיה ואפריקה. למרות שבצפון אמריקה מינים רבים של אוכלי עשב ממשפחת הפריים, לרוב אין הם מסווגים כאנטילופות. יש המערערים על קביעה זו ומסווגים גם מינים כמו האנטילוקפרה האמריקנית ("Antilocapra"; אינה משתייכת למשפחת הפריים) כאנטילופה. מיני אנטילופות שלא היו נפוצים באזור באופן טבעי, כגון האנטילופה ההודית ("Antilope cervicapra") ראם הצבי ("Oryx gazella"), והנילגאי (boselapaus tragocamelus) הוכנסו אף הם לאמריקה על ידי האדם.
על פי ההגדרות המקובלות, כ-90 מיני בעלי חיים המשתייכים ל-30 סוגים מוגדרים כאנטילופות. מתוך מינים אלו, כ-15 נתונים בסכנת הכחדה, בשל ציד לא חוקי ואובדן בתי גידול. רוב מיני האנטילופות מאופיינים במבנה גוף קל ואלגנטי, גוף רזה יחסית, קלות רגליים, פרסה שסועה וזנב קצר. רגליהן האחוריות של האנטילופות חזקות במיוחד, וכשהן נבהלות הן מסוגלות לרוץ במהירות תוך כדי דילוגים למרחקים ארוכים.
רוב המאפיינים הפיזיים של האנטילופות דומים בדרך כלל לאלה של הפריים. לרוב האנטילופות מעטה של פרווה קצרה וצפופה. אצל מרבית המינים, צבע הפרווה נע בין צהוב לחום, בעוד שבמקרים רבים חלקו התחתון של הגוף לבן. האנטילופות הן מעלות גירה, ולכן יש להן מערכת מפותחת של שיניים חותכות. העיניים ממוקמות בצידי הראש כדי להבחין בטורפים, וגם חוש השמיעה והראייה מחודדים. בקרב רוב המינים, הן לזכר והן לנקבה יש קרניים – אך אלה של הזכר לרוב ארוכות יותר. בנוסף, ברוב המינים הזכר גדול מהנקבה.
מיני האנטילופות החיות בסביבה מיוערת או מיוערת למחצה אינם נוטים לנדוד, אך מינים מסוימים החיים בערבות האפריקניות נוהגים לנדוד מדי שנה מרחקים ארוכים מאוד במסלול קבוע פחות או יותר בחיפוש אחר שטחי רעייה פוריים; נדידה זו מכונה "הנדידה הגדולה" ודוגמה למיני אנטילופות המשתתפים בה הם הגנו ומינים מסוימים של צבאים אפריקנים. לאנטילופות דרכים שונות להימלט מטורפים, בהתאם לסביבת המחיה שלהן. לדוגמה, דוקרן הסטינבוק ("Raphicerus campestris") החי באזורים מיוערים בדרך כלל מסתתר ושומר על פרופיל נמוך עד שהטורף עוזב, בעוד שלמינים אחרים, דוגמת הצבי החי בערבה נמוכה, אין אפשרות כזו, ובדרך כלל הם פותחים בריצה במהירות גבוהה כאשר הם מזהים טורף קרוב.
האנטילופות מצויות בגני חיות רבים ברחבי העולם. בישראל ניתן לראות מיני אנטילופות בספארי רמת גן, בגן החיות התנ"כי ובחוות האנטילופות בערבה.
אנטילופה
גביעה בן קוסם
בטיחות וגיהות בתעסוקה
בטיחות וגיהות בתעסוקה (בראשי תיבות: בג"ת; באנגלית: Workplace Safety and Health או Occupational Safety and Health) מהווה תחום תורה ופעילות שמטרתו שימור בריאות העובדים, וכן מניעת נזקים כלכליים ומזעורם. בטיחות וגיהות בתעסוקה הן פרי פעילות רב-תחומית של מספר שדות: מחקר (בסיסי ויישומי), חקיקה ותקינה; הרחבת ידע ופיתוח מודעות; תכנון, ייצור ושיווק של אמצעים ואביזרים; בדיקות: ציוד, סביבתיות ואישיות; ייעוץ ותכנון.
ב-1991 עבר בקנדה חוק המציין את יום ה-28 באפריל כיום האבל לאנשים שנפצעו או נהרגו במקום עבודתם. במהלך 2001 ארגון העבודה הבינלאומי הכריז על מועד זה כיום הבינלאומי לבטיחות וגהות בעבודה.
מודעות ואחריות.