נולדה בירושלים בשם נעמי זקס, בתם של אריק זקס ואסתר ארנה זקס. אביה היה פסנתרן, מראשוני עובדי קול ישראל. דליות למדה בבית ספר העממי "בית הילד" ובתיכון בית הכרם. בנעוריה השתתפה באולפן הילדים של קול ישראל. ב-1954 התגייסה לצה"ל ושרתה כקריינית בגלי צה"ל. זמן קצר לאחר סיום שירותה הצבאי הצטרפה לקול ישראל כקריינית. בן התוכניות שהגישה "פזמונים ומחולות כבקשתך", ו"שירי עמים". כמו כן קריינה מדי פעם מהדורות חדשות.
בתחילת שנות ה-60 שימשה כמגישה ועורכת במחלקה לשידורים לבתי הספר בקול ישראל. עם הקמת רשת קול המוסיקה בשנת 1983 הצטרפה לרשת זו כקריינית ומגישה. במסגרת זו הגישה תוכניות רבות והנחתה קונצרטים פומביים של תזמורת רשות השידור. במשך 18 שנה, מדי שבוע, הנחתה מעל בימת אולם הנרי קראון בירושלים את סדרת הקונצרטים "אתנחתא". ב-2001 לאחר עשרות שנות עבודה בקול ישראל ורשות השידור פרשה לגמלאות מרשות השידור.
דליות דוברת את השפה הנורווגית.
חיים אישיים.
נשואה לישראל דליות חוקר שירי העמים (מוזיקה אתנית), שהיה עורך תוכניות בקול ישראל וברשות השידור, ולהם שני ילדים.
מישיק קזאריאן
מישיק איירזאטוביץ' קזאריאן (ברוסית: Мишик Айразатович Казарян; 28 בפברואר 1948 – 7 באפריל 2020) היה פיזיקאי רוסי-ארמני המתמחה בפיזיקה בלייזר ואופטיקה, זוכה פרס ברית המועצות בתחום המדע והטכנולוגיה, חבר באקדמיה הלאומית הארמנית למדעים, חבר האקדמיה למדעי ההנדסה של פרוחורוב. קזריאן היה יוצר לייזר הדופק המואר ביותר החוזר על עצמו באזור הגלוי של הספקטרום.
ביוגרפיה.
אביו של קזריאן, איירזאט ג. קזאריאן גבריאלוביץ', היה רופא שעבד במכון הרפואי של ירוואן. אמו, סריק ואנוני, הייתה רופאה ומיילדת-גינקולוגית בבית החולים ליולדות מרקריאן בירוואן.
בשנת 1970 סיים מישיק קזאריאן את הפקולטה לפיזיקה כללית ויישומית של המכון לפיזיקה וטכנולוגיה במוסקבה במומחיות באופטיקה וספקטרוסקופיה. מאז 1970 הוא עבד במכון לבדב לפיזיקה וכן במחלקה ללומינסנציה כחוקר מוביל. בשנת 1975 הגן על עבודת הדוקטורט שלו ובשנת 1989 זכה בתואר פרופסור.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו קשורים ליצירת לייזרים חזקים הניתנים להתאמה, חקר המנגנונים הפיזיים הבסיסיים האחראיים ליישום אפקט התלת-ממד, בניית מערכות ומכשירי טלוויזיה צבעוניים אקוסטיים, רפואה בלייזר, חקר המנגנונים של האצת לייזר של מיקרו-חלקיקים, מחקרים על תופעות הנגרמות על ידי אור בפיזור אור דינאמי מרובה ומצבי מים נסחפים באופן חשמלי בתמיסות מימיות, פיתוח גישות חדשות לבעיית הפרדת איזוטופ לייזר, פיתוח פתרונות חדשים לבעיית האלטרנטיבה ואנרגיית מימן, פיתוח חומרים מורכבים חדשים עם תאורה ארוכה וסינתזה של ננו-חומרים חדשים.
קזאריאן היה אחד המדענים המובילים שעבדו בתחום הפיזיקה של לייזר גז ומערכות אופטיות אקטיביות. הוא פרסם מספר דו"חות בכתבי עת מדעיים מובילים ובאנציקלופדיות, רשת פטנטים בינלאומיים, כתב 11 ספרים ו-9 אוספים של מאמרים נבחרים בכתבי עת בינלאומיים שונים. הוא פרסם יותר מ-500 מאמרים מדעיים. הוא ידוע כמי שחיבר שיטה חדשה של לייזרים באדי מתכת מלהיבים. הוא פיתח לייזרים יעילים ביותר הזמינים כיום ברוסיה באופן מסחרי.
על עבודתו בפיזיקה של לייזרים ומערכות אופטיות, זכה קזאריאן יחד עם חברי צוותו בפרס המדינה של ברית המועצות בתחום המדע והטכנולוגיה לשנת 1980.
קזאריאן יחד עם פרוכורוב, גוליאייב וטרוטנייב פיתחו היבטים רבים בפיזיקת הלייזר המודרנית ויישומיה.
בשנת 2003 נבחר לחבר מן המניין באקדמיה למדעי ההנדסה על שם פרוכורוב ובשנת 2008 התקבל כחבר זר באקדמיה הלאומית למדעים של ארמניה.
מישיק קזאריאן היה מפקח על פרויקטים בינלאומיים רבים של ISTC ו-CRDF. הוא היה המזכיר המדעי של המועצה המדעית לאורות, חבר ועדות תוכניות וארגון, יו"ר מדורים בכנסים ארציים ובינלאומיים רבים.
קזאריאן הרצה על פיזיקה של לייזרים ויישומיהם במרכזי מחקר ואוניברסיטאות רבות ברוסיה ובמדינות רבות אחרות.
בהנהגתו הוכנו מספר מומחים העובדים ברוסיה ובמדינות חבר העמים ומחוצה לה.
נוסף לכך, קזאריאן היה חבר במערכת של כתבי העת המדעיים הבינלאומיים "לייזרים בהנדסה", "אנרגיה חלופית ואקולוגיה", חבר במועצה של החברה הפיזית האירו-אסייתית, וב"קרן הלאומית למדע וטכנולוגיות מתקדמות" בארמניה.
קזאריאן זכה במדליית AIBerg (2013) ובמדליית סמיונוב.
משפחתו.
לקזריאן נולדו שני ילדים, בת שהיא גניקולוגית ובן שהוא מנתח.
מותו.
קזאריאן מת ב-7 באפריל 2020 במוסקבה עקב סיבוכים של COVID-19, עשרה ימים לאחר שאשתו מתה גם היא מהמחלה.
מיקרוסקופייה ברזולוציית על
היכל התרבות דאגון אומאייב
היכל התרבות דאגון אומאייב (ברוסית: Дворец культуры имени Дагуна Омаева) נפתח במרכז גרוזני, על גדות נהר סונז'ה, ב-25 במרץ 2020.
תיאור.
הבניין בן 12 קומות והוא ממוקם בשטח של 39 אלף מ"ר. יש בו אולמות קטנים וגדולים להופעות, חדרי חזרות, חדר ישיבות, חדרי הלבשה, אולפן הקלטות ותיאטרון. המתחם כולל חניון מקורה ל-700 מכוניות. הבניין ישכן גם את הפילהרמונית הממלכתית של הרפובליקה ומשרד התרבות של צ'צ'ניה. הארמון נבנה במימון פרטי. קיבולת הבניין היא יותר מאלף איש. הארמון הוא המבנה הגדול מסוגו בצ'צ'ניה.
הוחלט לקרוא על שם הארמון לכבודו של דאגון אומאייב (1943–2019), שחקן תיאטרון וקולנוע סובייטי ורוסי, שחקן תיאטרון הדרמה הממלכתי הצ'צ'ני על שם גיבור ברית המועצות חנאפשה נוראדילוב, אמן העם של קברדינו-בלקריה, צפון אוסטיה, אבחזיה והרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית האינגושטית-צ'צ'נית, אמן הכבוד של רוסיה.
רוברט בנט (אדריכל)
רוברט בנט (2 בדצמבר 1909 – 1 בנובמבר 1987) היה אדריכל ומתכנן ערים ישראלי, זוכה פרס רוקח לשנת 1958, מתכנן שכונות, שיכון ציבורי ומבני ציבור.
ביוגרפיה.
רוברט (אברהם יהודה) בנט נולד ב-2 בדצמבר 1909 בעיר קרקוב שבפולין. אביו יעקב בנט היה נצר לרב מרדכי בנט. עם גמר מלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה להתגורר בווינה ולאחר זמן קצר לברלין.
בשנים 1927–1932 למד בנט אדריכלות בטכניון בנוישטאדט, במקלבורג וב"טכנישה הוכשולה" בברלין ועם סיום לימודיו עבד בברלין. בשנת 1932 הגיע לישראל כמתחרה בענף הדקאתלון במכביה הראשונה, "התאהב" בתל אביב והחליט להישאר. תוך זמן קצר החל לעבוד במשרדו של אדריכל אריה שרון ועבד עמו עד לשנת 1942 עת התנדב לצבא הבריטי. בנט שירת כקצין בפלוגה 738 של המתנדבים הישראלים לחיל ההנדסה המלכותי שלחמה באיטליה. עם שחרורו מהצבא בינואר 1946 חזר למשפחתו בתל אביב ולעבודתו כאדריכל. בתקופה זו הוא השתתף וזכה במספר תחרויות אדריכליות. בינואר 1946 הצטרף בנט לשורות ההגנה ולחם במלחמת העצמאות כקצין ההנדסה של חטיבת קרייתי. השתתף בקרבות לטרון ושימש כקצין הנדסה אחראי באבו גוש ובנפת רמלה-לוד.
בשנים שלאחר מכן, ועד ליום מותו, תכנן בנט מספר רב של תוכניות בניין עיר ושכונות מגורים ביישובים שונים. פיתח טיפוסי מגורים שונים ותכנן מבני ציבור רבים: גני ילדים, בתי ספר, בתי כנסת, מתנ"סים, מרכזים מסחריים ומרכזי תרבות (בתי קולנוע תיאטראות וספריות), בתי אבות והוסטלים. מבנים רבים תוכננו בבטון חשוף. בנט שילב תמיד את התכנון הנופי בתכנון הפיזי וטיפוס מבנה המגורים, ה-H, שפיתח עבור משרד השיכון נבנה במאות בכל רחבי הארץ.
בשנת 1958 קיבל בנט את פרס רוקח למפעלי הנדסה, ביחד עם אדריכל יצחק פרלשטיין, על תכנון שכונת רמת אביב.
בנט תכנן בכל רחבי הארץ החל מנצרת ועכו שבצפון ועד לערד ובאר שבע שבדרום, כולל אשקלון, אשדוד, יהוד, לוד, רמלה, יפו, מתחם תל השומר, קיבוצים שונים ועוד. בשנות פעילותו הרבות ביצע עבודות תכנון עבור משרד השיכון, שיכון ופיתוח, שיכון ובינוי, רסקו, משען, בית החולים תל השומר, קיבוצים, עיריות ומוסדות נוספים. כמו כן היה יועץ למשרד השיכון, למשרד העבודה ולאבא חושי (1955).
בשנת 1936 נשא בנט לאשה את קליר פרנקו. לזוג נולדו 2 בנות: עפרה בנט סקרדי-מתרגמת ספרות עברית לאיטלקית, וורדה (לאורה) בנט-אמנית, ציירת ומשוררת.
הערכה.
מנימוקי פרס רוקח: "אין הקמת שכונה עירונית פעולה מינהלתית גרידא של מישהו, אשר יזמין תוכנית לבנין בתים אצל ארכיטקט, תוכנית סלילת כבישים אצל מהנדס כבישים, רשת חשמל אצל מהנדס חשמל, ועוד ועוד. תאום כל הפעולות, שילובן ובצוען ההרמוני עשוי להצליח רק אצל ארכיטקטים המחוננים בחזון, יוזמה ועמידה איתנה, ושיעשו את עבודתם תוך אהבת המקצוע ויכולת יצירה. שום חוקת בנין לא תעשה מה שמסוגל לעשות ארכיטקט בעל כשרון, הממזג בדמיונו את כל האלמנטים השונים, מסדירם, מעלה אותם על הנייר ושומר על הגשמתם המתואמת תוך מאבק מתמיד נגד נטיית כל הגורמים לבחור בדרך הקלה ביותר".
על בנט כתב אבא אלחנני "כבר אמר מי שאמר שההבדל בין עשייה רעה לטובה אינו במחיר אלא בעיקר בתשומת הלב, ובנט הפליא להוכיח אימרה זו".
הגשר על נהר לאמונה, פאנצה, איטליה.