במהלך המלחמה שירתה קסניה כאחות ברכבת בית חולים צבאי, ואף עמדה בראש מכון קסניה, שסיפק גפיים מלאכותיות לנפגעים. בשנת 1915 כאשר נודע לה כי אחיה ניקולאי מתכוון לפקד על הכוחות המזוינים, היא ליוותה את אמה לצארסקויה סלו בניסיון להניא אותו מכך, אולם הן לא הצליחו להניא אותו מדעתו. בפברואר 1916 נסעה קסניה לקייב לבקר את אמה, ולאחר חזרתה לסנקט פטרבורג ניסתה בנובמבר לשלוח לאחיה מכתב על חשיבות הרפורמות במדינה, אולם הוא אפילו לא קרא את המכתב. אשתו, אליזבת, נסיכת הסן קראה את המכתב שהועבר על ידי ניקולאי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, והאשימה אותו בחתירה מאחורי גב המשפחה הקיסרית. עקב חששותיה מהסכנה המתקרבת היא עברה עם משפחתה לחצי האי קרים, והיא זו שהודיעה לאמה על רצח רספוטין.
לאחר מהפכת פברואר ניסתה קסניה להיפגש עם אחיה ניקולאי, אולם היא סירבה לקבל אישור לכך מממשלת המעבר הרוסית. לאחר מהפכת אוקטובר נעצרה קסניה על ידי הבולשביקים והושמה במעצר ליד סבסטופול, אולם במרץ 1918 רוסיה חתמה על הסכם הפסקת נשק עם גרמניה, והכוחות הגרמניים שחררו את חברי משפחת המלוכה. באפריל 1919 עזבו קסניה ומשפחתה את חצי האי קרים יחד עם אמה מריה פיודורובנה ובני משפחה אחרים, על גבי הסיירת הבריטית מרלברו.
בגלות ואחרית חייה.
ב-17 במאי 1920 קיבלה קסניה את אחוזתו של ניקולאי באנגליה בשווי של חמש מאות לירות שטרלינג, ואילו בעלה אלכסנדר התגורר בתקופה זו בפריז. בשנת 1925 המצב הפיננסי של קסניה נעשה נואש, וג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, שהיה בן דודה הראשון שלה, התיר לה להתיישב בבית פרוגמור. מאוחר יותר היא נאלצה להתמודד עם טענות מזויפות של אנה אנדרסון, אשר טענה כי היא אחייניתה - אנסטסיה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. ביולי 1928, עשר שנים לאחר מותם של ניקולאי ואלכסנדרה, קיוותה קסניה להשתלט על לאנגינקוסקי בקוטקה, פינלנד אך לא השיגה תוצאות משמעותיות. קסניה ביקרה את אמה בדנמרק לעיתים קרובות ככל שיכלה, ולאחר מותה בשנת 1928 מכרה קסניה את אחוזתה בהבידור ואת התכשיטים שלה, מה שהעניק לה הכנסה נוספת.
ב-26 בפברואר 1933 נפטר בעלה של קסניה, ובמרץ 1937 היא עברה להתגורר בהמפטון קורט, שם חייתה עד מותה ב-20 באפריל 1960. למרות מיעוט הכנסותיה במהלך חייה, הותירה קסניה אחריה מעט רכוש לקרוביה הנותרים.
משפחתה.
ב-6 באוגוסט 1894 התחתנה קסניה עם אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
מרדכי איש-שלום (תל אביב)
מרדכי איש-שלום (פרידמן) (1897 – 1960) היה יו"ר הוועד הארצי לשקל, מייסד וועד הקהילה בתל אביב, יו"ר ועדת הבחירות לקונגרסים הציונים, מייסד תא המשפט ההסתדרותי, מקים התא הראשון של משען בתל אביב, ומנהל הסניף התל אביבי של פניקס, וינה.
ביוגרפיה.
מרדכי איש שלום נולד בשם מרדכי פרידמן בפינסק שהייתה אז מסופחת לאימפריה הרוסית, בן בכור לרבי יהודה ופרידה איש-שלום (פרידמן). בהיותו בן למשפחה ציונית, היה פעיל בילדותו באגודת "פרחי ציון". בתחילת 1914, עלה לארץ ישראל והחל ללמוד בבית הספר החקלאי בפתח תקווה בהנהלת ד"ר פיקהולץ. במהלך מלחמת העולם הראשונה גלה מפתח-תקווה עם שאר תלמידי בית הספר, שסבלו בגלות מרעב וקשיים אחרים.
לאחר המלחמה התיישב בשנת 1919 ביפו. בשנת 1920 יצא לפינסק והעלה את כל משפחתו לארץ ישראל. ביתו היה פתוח תמיד לסיוע לבני עירו פינסק שעלו לארץ ישראל.
עם הקמתו של ועד הצירים צורף לצוות עובדיו כמבקר חשבונות. אחר כך שימש כמנהל בנק למלאכה (שהוקם על ידי מרכז בעלי מלאכה), וסגן מנהל בנק הלוואה וחסכון שנוסד אז בתל אביב. הוא מונה על ידי זליג ויצמן למנהל הסניף התל אביבי של חברת הביטוח פניקס, וינה, אף על פי שהיה אז איש צעיר. התמוטטות החברה בשנת 1936, שנישלה מחסכונותיהם רבים מבני היישוב, זעזעה מאוד את איש-שלום, והוא התייסר בייסורי מצפון על שמכר לבני היישוב פוליסות ביטוח של החברה.
איש-שלום היה פעיל ציבור, חבר בית משפט השלום העברי וממייסדי ועד הקהילה בתל אביב.
הוא יסד את תא המשפט ההסתדרותי ליד מועצת פועלי תל אביב, הקים את התא הראשון של "משען" בת"א והקים את ארגון הצרכניות למחוסרי העבודה. בשנת 1942 היה אחד מ-132 חברי בית הדין העליון של ההסתדרות.
איש-שלום היה מזכיר ועדת הבחירות לעיריית תל אביב בשנת 1925 וחבר בוועדת הבחירות לאספת הנבחרים.
בשנות ה-30 היה יושב ראש הוועד הארצי לשקל שבו פעל שתים עשרה שנה, והיה חבר בוועדה הראשית לבחירות לקונגרסים הציוניים שניהלה בתקופתו חמש מערכות בחירות.
ע. אורי כתב עליו: "וזכורני את התסיסות הרבות שהיו בבחירות לקונגרסים, בייחוד לפני הקונגרס הי"ח. לאחר רצח ארלוזורוב נדמה היה כי עוד מעט תתפוצץ המסגרת הארגונית לביצוע הבחירות כפי שקרה אחרי כן בקונגרס עצמו. והוא, (מרדכי איש-שלום) ברוחו השקטה, בדבריו השקולים, בטון קולו המתון ובסיועם הרב של חבריו שפעלו אתו, שיככו את הסערות, עקפו את המכשולים והביאו לתוצאות רצויות של הבחירות שצוינו לשבח על יד ביה"ד של הקונגרס והקונגרס עצמו".
בשנת 1933 בתקופת עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הוא מונה למנהל הסניף התל אביבי של המגבית למען יישוב יהודי גרמניה בארץ ישראל.
איש שלום נפטר באוגוסט 1960. הוא הותיר אחריו את אשתו, אסתר איש-שלום לבית רבינוביץ ובתו חמודה איש-שלום (מר-חיים). אחיו הוא פרופ' מיכאל איש-שלום. בתו הצעירה, תחיה, נפטרה בגיל 18.
בוב מוק
רוברט גסטון "בוב" מוק (באנגלית: Robert Gaston "Bob" Moch; 20 ביוני 1914 - 18 בינואר 2005) היה ספורטאי ועורך דין אמריקאי. הוא זכה במדליית זהב באולימפיאדת ברלין (1936) כהגאי של שמיניית החותרים האמריקאית.
ביוגרפיה.
מוק נולד בעיירה מונטסנו שבמדינת וושינגטון, בנם של גסטון ופליטה. אביו היגר משווייץ והקים חנות שעונים ותכשיטים במונסנו.
ב-1932 החל מוק ללמוד באוניברסיטת וושינגטון, הוא הצטרף לנבחרת החתירה של האוניברסיטה ושימש כהגאי ומוביל השמינייה הייצוגית. עם הנבחרת זכה ב-1936 בתחרות הרגטה היוקרתית בפוקיפסי שבמדינת ניו יורק והשמינייה נבחרה לייצג את ארצות הברית באולימפיאדת ברלין. לפני נסיעתו לאירופה התוודע לראשונה לשורשיו היהודים מצד אביו. במשחקים האולימפיים זכתה הנבחרת במדליית זהב בתחרות שהתקיימה באגם לאנגר זי שבגרונאו, בנוכחותו של אדולף היטלר ובכירי ההנהגה הנאצית. בשובו המשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת וושינגטון ושימש עוזר מאמן הנבחרות הצעירות של האוניברסיטה.
ב-1940 התמנה למאמן נבחרת החתירה של MIT ובמקביל השלים ב-1941 לימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד. לאחר חמש שנים בתפקיד חזר לוושינגטון ועבד כעורך דין בסיאטל עד פרישתו בשנת 2000. הוא כיהן בין השאר כיו"ר אגודת הבוגרים של אוניברסיטת וושינגטון.
מוק נישא ב-1940 לברברה ולזוג נולדו שלושה ילדים. לאחר פטירתה של ברברה, נישא ב-1968 לרעייתו השנייה לברן.
לקריאה נוספת.
דניאל ג'יימס בראון, "הבחורים בסירה", ידיעות ספרים, 2013
אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Александр Михайлович Романов; 13 באפריל 1866 – 26 בפברואר 1933), היה חתנו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ובנו של מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ספר, חוקר וקצין בצי הרוסי הקיסרי.
ביוגרפיה.
אלכסנדר נולד ב-13 באפריל 1866 בטיפליס, שם היה אביו הנציב העליון במלכות המשנה של הקווקז, למיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וצציליה, נסיכת באדן, בתם של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן וסופיה, נסיכת שוודיה. בצעירותו שירת אלכסנדר כקצין בצי הרוסי הקיסרי, ואף ערך במסגרת זו ביקורים באימפריה היפנית ובאימפריה הברזילאית. בשנת 1891 הוא היה היוזם והמייסד המהדורה הראשונה של הספרייה הרוסית השנתית של הצי הצבאי, והוא ערך אותה עד לשנת 1906.
ב-6 באוגוסט 1894 התחתן אלכסנדר עם קסניה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה ודאגמאר, נסיכת דנמרק, ממנה נולדו לו 7 ילדים. אלכסנדר אהב לבלות את חופשותיו בצרפת, במיוחד בביאריץ ובקוט ד'אזור, שם אחיו הבכור, מיכאיל מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה מימן בשנת 1908 את בניית מלון קרלטון, בקאן.
בשנת 1895 הוא פיתח תוכנית לחיזוק הצי הרוסי באוקיינוס השקט. בין השנים 1901–1902 הוא שימש כמפקד ספינת המלחמה רוסטיסלאב בים השחור, ובשנת 1903 הוא התמנה לקצין דגל זוטר בצי הים השחור. במקביל, בין השנים 1901–1905 הוא שימש כמפקח ראשי ויו"ר של כמה מועצות הקשורות לספנות ולנמלים. בתפקידים אלה תרם לפיתוח הספנות המסחרית, בנייה וציוד של הנמלים החדשים, הכשרת מלחים לצי הסחר, יצירת קווי ספנות למרחקים ארוכים ושיפור חקיקת הסחר הימי. במלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905 הוא פיקח על ספינות העזר של הצי ההתנדבותי. אלכסנדר לקח חלק בפיתוח תוכניות שנועדו לבנות מחדש את הצי, הביא אותם לידיעת הממשלות והציבור, והיה תומך נלהב של בניית ספינות קרב חדשות. בשנת 1909 הוא הועלה לדרגת סגן-אדמירל.
אלכסנדר מילא תפקיד מרכזי בהקמת כוח אווירי צבאי רוסי, והיה היוזם של בית-הספר לטיסה לקצינים ליד סבסטופול בשנת 1910. במלחמת העולם הראשונה הוא היה מפקד חיל האוויר הרוסי הקיסרי, ומדצמבר 1916 היה אלכסנדר מפקח השדה של חיל האוויר הרוסי הקיסרי. בתחילת 1917 הוא דגל בהרכבת ממשלה בהשתתפות אנשי ציבור, כשהוא מדבר נגד "המשרד האחראי".