כל משימה שהשחקן מצליח מעלה לו את המוניטין כפושע מקצועי, והוא מקבל פי שניים כסף על משימות נוספות, מאידך תפיסה על ידי המשטרה מורידה לו את המוניטין.
מלבד המשימות של ארגוני הפשע והשוטטות בעיר קיימות "משימות צד" הנקראות "השתוללות" (frenzy) בהן השחקן מקבל כלי מסוים וצריך לבצע משימה מסוימת בזמן קצוב (כמו לחסל בעזרת מקלע 120 תושבים בשלוש דקות, להרוס 12 מכוניות בעזרת להביור, ועוד.). על-מנת לבצע את משימות הצד השחקן צריך למצוא עיגולים ירוקים עם ציור של גולגולת עליהם המפוזרים ברחבי העיר, כשלכל משימה עיגול שונה. מלבד מהעיגולים של משימות הצד קיימים גם עיגולים המעניקים תוספות שונות לשחקן כמו להיהפך בלתי נראה למשך זמן מסוים, להיפטר משוטרים, לקבל מפתח למקום מסוים, תוספת חיים, תוספת הגנה, ועוד.
בין לבין- כאשר השחקן נוסע במכונית הוא יכול להאזין לרדיו של כל מאפיה שבו המאפיה משכנעת אותו להצטרף אל שורותיהם.
סמל הפיליפינים
סמל הפיליפינים הוא שלט אצולה שבמרכזו השמש ממנה יוצאים שמונה קרניים, ושלושה כוכבים בעלי חמישה קצוות. השמש מייצגת את הפיליפינים, והכוכבים בחלקו העליון של השלט, את שלושת האזורים הגאוגרפיים העיקריים של המדינה: לוזון, ויסאיאס, ומינדנאו.
על חלקו הימני של השלט, הצבוע אדום, מצוי אריה - המסמל את ספרד ועל חלקו השמאלי של השלט, הצבוע כחול, מצוי עיט קרח, המסמל את ארצות הברית - שתי המדינות אשר שלטו שלטון קולוניאלי בפיליפינים.
הסמל דומה בעיצובו לסמל חבר העמים של הפיליפינים משנת 1940.
הסמל הנוכחי אומץ בחוק של מדינת הפיליפינים שמספרו 8491. בסמל זה הורדו האריה והנשר, אולם הסמל החדש ללא בעלי חיים אלה טרם קיבל תוקף רשמי משלא בוצע משאל עם בעניין.
בתחתית השלט מוצג המוטו שהשתנה מספר פעמים מאז שהפיליפינים קיבול עצמאותם. בין השנים 1946 (עצמאות הפיליפינים) ו- 1972 (השנה בה הכריז הנשיא פרדיננד מרקוס על משטר צבאי) המוטו היה באנגלית: "רפובליקת הפיליפינים" ("REPUBLIC OF THE PHILIPPINES"). בין 1979 ועד הפלתו של מרקוס בשנת 1986 היה המוטו המילים: "איסאנג באנסה איסאנג דיווא" ("ISANG BANSA ISANG DIWA" - "אומה אחת - רוח אחת"). בשנת 1986 שונה הכיתוב ל-"REPUBLIKA NG PILIPINAS".
גלינקה
דירופילריאזיס
דירופילריאזיס היא מחלה טפילית הנגרמת על ידי נוכחות של תולעים בסוג "Dirofilaria" בגוף. תולעת הלב הוא כינויה של התולעת "Dirofilaria immitis" הפוגעת בעיקר בכלביים אך גם בבעלי חיים נוספים. התולעת מועברת על ידי חרקים וגורמת למחלה קשה בבעלי החיים הנגועים. זוהי מחלה נפוצה למדי ברוב העולם אך במדינת ישראל היא נדירה וזוהו בה רק מקרים ספורים.
מחזור חיים.
מחזור החיים של הטפיל מושלם בין החרק המעביר, בעיקר יתושים, למארח, בעיקר כלבים. מאחר שהחרק הוא מעביר מחלה ביולוגי ולא מכני אין חשש שהטפיל יעבור למארחים נוספים בתרומות דם.
פתופיזיולוגיה וסימנים קליניים.
חלק מהכלבים אינם מציגים סימנים קליניים והמופע הקליני של המחלה יכול להתרחש שנים לאחר ההדבקה. מאחר שזוהי מחלה הדרגתית המתפתחת לאט לא צפוי לראות מופע קליני בכלביים מתחת לגיל שנה. התולעים הבוגרות אחראיות לרוב הלקויות הפתולוגיות וגורמות ליתר לחץ דם ריאתי, לאי ספיקת לב ימין ולתסמונת הווריד לרבות תמס דם.
המחלה בכלב.
סימנים קליניים: שיעול, יריקת דם, קשיי נשימה, אי סבילות לפעילות גופנית, עילפון, אובדן משקל עם תיאבון בריא, מיימת וסימנים הנגרמים מתסמונת הווריד הנבוב לרבות צהבת, אנורקסיה, דיכאון ואובדן המוגלובין בשתן.
שלבי המחלה:
המחלה בחתול.
החתול אינו המארח המועדף של הטפיל והמחלה קלה וקצרה יותר בחתולים. תוחלת החיים של התולעת הבוגרת היא קצרה יותר מבכלב ומשכה שנתיים-שלוש. נוכחות מיקרופלריות בדם היא נדירה ואם היא מתרחשת היא קצרה מאוד ומספר המיקרופילריות בדם מועט.
הסימנים הקליניים בחתולים כוללים שיעול ויריקת דם, קשיי נשימה, חולשה, אובדן משקל והקאות (אף שחתולים נוטים להקיא פחות מכלבים).
אבחון.
קיימות מספר דרכים לאבחון המחלה ולרוב נוהגים לשלב ביניהן.
אפידמיולוגיה.
תפוצה: צפון אמריקה, דרום אמריקה, אוסטרליה, יפן, אפריקה, דרום-מזרח אסיה ומערב אירופה.
גופים מארחים:
באזורים אנדמיים כמעט כל הכלבים שאינם מקבלים טיפול מונע יהיו נגועים בטפיל.
דמוקרטיה טוטליטרית
דמוקרטיה טוטליטרית ("דמוקטטורה", או "אנרכו-מונרכיזם") היא מושג שטבע פרופסור יעקב טלמון בשנת 1952 עם צאתו לאור של ספרו "ראשיתה של הדמוקרטיה הטוטליטרית".
בספרו, מציג טלמון את ניתוחו ותפיסתו ההיסטורית בנוגע לאימת המשטרים הידועים לשמצה במאה ה-20. בעיניו,
חברה דמוקרטית שאינה מעניקה לאזרחיה פלורליזם תכונה לעיתים "דמוקרטיה טוטליטרית" או "דמוקטטורה". הפלורליזם מכבד את ריבוי הקולות האנושיים ואת ביטוייהם המגוונים, והוא אחד הערכים המרכזיים של הדמוקרטיה. משטר שאינו פלורליסטי, המאפשר זכות הצבעה לנתיניו אך לא נותן להם להשתתף בתהליך קבלת ההחלטות הדמוקרטי המסורתי - מדכא קבוצות שונות מבחינה כלכלית, חברתית, דתית ותרבותית מביא על פי רוב לתרעומת ואיבה, הן כלפי המשטר והן בין הקבוצות השונות בחברה.
ללא מתן פלורליזם במשטר דמוקרטי - לא מתאפשרת דמוקרטיה.
הדמוקרטיה הטוטליטרית נוסדה כאסכולה של תנועת הנאורות הצרפתית במאה ה-18 וינקה מתורת "הרצון הכללי" של ז'אן-ז'אק רוסו, ומכאן המשיכה להתקיים בגלגוליה השונים במשך העידן המודרני. היא באה לידי ביטוי במשטרים רודניים, כמו הדיקטטורה היעקובינית והקומוניזם הסובייטי והסטליניסטי.
האמונה בחופש והשאיפה לממשו באמצעות אסכולות חברתיות-מדיניות אוטופיסטיות (כמו קומוניזם) מתיישבות לכאורה עם שימוש באמצעי כפייה לצורך הגשמת הרעיון האוטופי. גישה זו מובילה ל"דמוקטטורה" והיא בלתי סובלנית בהשוואה לדמוקרטיה הליברלית. יש לציין כי המושג "דמוקטטורה" נוגד בעליל את מושג "הרצון הכללי".
הפילוסופיה של הדמוקרטיה.
כפי שטלמון כותב, הפילוסופיה של הדמוקרטיה הטוטליטרית מבוססת על ראייה מ"למעלה-למטה" של החברה, כלומר שתהליכיים פוליטיים פנימיים נעשים מצד השלטון ורק לאחר מכן "מחלחלים" אל האזרחים - שהם בתמורה חותרים להשגת אמת פוליטית מוחלטת ומושלמת.
הפרט בעצמו לא יוכל להגיע לאמת זו באופן עצמאי; מוטלת עליו חובה ואחריות לסייע לבני ארצו להגיע לאותה אמת. יתר על כן, כל פעילות ציבורית או פרטית שאינה מקדמת או מזדהה עם מטרה כזו - אין לה תכלית מועילה, היא מבזבזת זמן ואנרגיות, ולכן נדרש למגר אותה.
לפיכך, מאמצים כלכליים וחברתיים, אשר נוטים לחזק את הקולקטיב נחשבים בעלי ערך, בעוד שחינוך ודת, הנוטים לחזק את הפרט - נתפסים כבלתי מועילים. "אתה לא יכול להיות אזרח ונוצרי בעת ובעונה אחת", אומר טלמון, בהתייחסו לטענותיו של רוסו, "על נאמנויות מתנגשות".
במאמרו "ההתקדמות במדעי החברה הסינית" (שיצא בשנת 2001), הפרופסור למדיניות ציבורית בסין, מאו שאלונג, נוקט בעמדה אחרת. הוא מניח שהדמוקרטיה הטוטליטרית, או מה שהוא מכנה "דמוקרטיה מוכוונת-שוויון", מבוססת על הרעיון החשוב כי החופש והזכויות המוחלטים של בני האדם אינם צריכים להיות כבני ערובה הכבולים למסורות "סטטיות" ולהסדרים חברתיים.
מאו מכיר בכך שלמונח "טוטליטרי" יש קונוטציה שלילית הקשורה אליו, כפי שג'ובאני ג'נטילה נהג לכנות את הממשל הפשיסטי האיטלקי בראשות מוסוליני. הוא תופס את תומכי הדמוקרטיה הליברלית ("הדמוקרטיה המערבית") כבעלי יחס שלילי למונח, המאמינים כי כוח (או "אלימות") אינו דרך ראויה להשגת מטרה, ולא משנה מהי ערכה של המטרה. הוא מעדיף את המושג "דמוקרטיה מוכוונת-חירות" כדי לתאר ישות פוליטית כזו.
יסודות הטוטליטריות.
על פי טלמון, הדמוקרטיה הטוטליטרית היא "הריבונות הטריטוריאלית הבלעדית". מתוקף תפקידה יש בידיה הכוח להפקיע וליטול; כלומר שברשותה היכולת והזכות לשלוט על הכל ועל כולם. לאור הכוח הזה, בהיעדר תמיכה מלאה מצד האזרחים בשלטון, הדמוקרטיה מחייבת דיכוי בכוח של כל יסוד אופוזיוני, מלבד מה שהממשלה מתירה או מארגנת. הדמוקרטים הליברלים, הרואים כוח פוליטי כהולך ומתפתח "מלמטה למעלה", דוחים באופן קטגורי את רעיון הכפייה כעיצוב הרצון הפוליטי מצד השלטון, זאת לעומת המדינה הדמוקרטית-טוטליטרית שרואה בו צורך מתמשך ונחוץ.
מדינה דמוקרטית-טוטליטרית אמורה למקסם את שליטתה על חיי אזרחיה באמצעות ההיגיון הכפול של הרצון הכללי (כלומר, "טובת הכלל") ושלטון הרוב. ניתן לטעון כי בנסיבות מסוימות, דווקא הפוליטיקה, הכלכלה והצבא מפרשים את הרצון הכללי בהתאם לאינטרסים שלהם.
אך שוב, ההכרח הוא להשיג את המטרה הכוללת - נירוונה פוליטית המעצבת את חזון התהליך המדיני-שלטוני, וכאן האזרח נדרש לתרום כמיטב יכולתו: הגנרל לא מתבקש להנחות את המחרשה, והאיכר לא מתבקש להנהיג את החיילים.
אזרחי מדינה כזו, על אף שאינם מודעים לחוסר האונים האמיתי שלהם, עדיין עשויים לתמוך בממשלתם. למשל, כאשר גרמניה החלה את מלחמת העולם השנייה הממשלה הנאצית קיבלה את תמיכתם של רוב הגרמנים, ורק כעבור זמן רב, לאחר שגרמניה החלה להפסיד במלחמה - התמיכה בהיטלר כורסמה והתפוררה. סטלין, שליט ברית המועצות, הוערץ על ידי מאות מיליוני תושבי ברית המועצות, שיש מהם שלא שינו את דעתם כיום - אפילו לאחר שזוועותיו נחשפו - ומעמדו הפוליטי הבטיח שהרפורמות הכלכליות והפוליטיות שתכנן אכן יצאו לפועל.
ביקורת והרחבת המונח.
רוסו.