בשנת 2004, נערך סקר בקרב 684 סטודנטים מאוניברסיטת צפון קרולינה בארצות הברית שביקש לבחון את קבלת הסכם סטוקהולם. מהסקר עלה כי 51.5% התנגדו להסכם. 22.8% לא היו בטוחים או שלא הייתה להם דעה, ו-25.7% תמכו בהסכם. נשים בסקר זה, תמכו בהסכם סטוקהולם יותר מגברים: 33.5% לעומת 19.6%. 41.2% מהנשים ו-20.7% מהגברים סברו שמותר לטרנסג'נדריות להתחרות באולימפיאדה בקטגוריית הנשים. לפי סקר זה, עולה שנשים תומכות יותר בשילוב טרנסג'נדרים בספורט. כמו כן, מחקרים קודמים מצביעים על קבלה חברתית גבוהה יותר של טרנסג'נדרים בקרב נשים מאשר גברים.
הסכם סטוקהולם בוטל בשנת 2015, עם כניסתה לתוקף של המדיניות החדשה של הוועד האולימפי לשילוב טרנסג'נדרים לפיה ספורטאיות טרנסג'נדריות יכולות להתחרות עם נשים ללא צורך בניתוח לשינוי מין אלא רק בתנאי שהן נמצאות תחת טיפול הורמונלי למשך שנה לפני מועד התחרות.
מדיניות שילוב (2015).
בנובמבר 2015, פרסם הוועד האולימפי הבינלאומי את המדיניות החדשה שלו לשילוב ספורטאים טרנסג'נדרים ואינטרסקסואלים בספורט. המדיניות מבהירה כי חשוב להבטיח את שוויון ההזדמנויות עבור ספורטאים טרנסג'נדרים להשתתפות בספורט, וכי המגבלות הקיימות במדיניות זו נועדו לשמור על עקרון המשחק ההוגן. לפי המדיניות, הדרישה לשינוי מין אינה הכרחית לשמירה על עקרון המשחק ההוגן וייתכן כי היא אינה עקבית עם החקיקה המתפתחת בעולם וכן עם ערכי זכויות האדם.
עיקרי מדיניות השילוב משנת 2015.
א. גברים טרנסג'נדרים יכולים להתחרות במגדר עמו הם מזוהים ללא שום מגבלה.
ב. נשים טרנסג'נדריות שמעוניינות להתחרות בקטגוריית הנשים חייבות לעמוד בתנאים הבאים:
ניתוח וביקורת.
מדיניות זו, בניגוד להסכם סטוקהולם, אינה מחייבת יותר ניתוח לשינוי מין, אינה מחייבת טיפול הורמונלי לתקופה של שנתיים ואינה מחייבת הכרה של מדינת הספורטאי במגדר שלו. משום שטיפול הורמונלי מוריד את רמות הטסטוסטרון לרמות טסטוסטרון הנחשבות נקביות תוך שנה, המדיניות החדשה דורשת טיפול הורמונלי לתקופה של שנה בלבד. מדיניות זו התקבלה באהדה על ידי גורמים שטענו שהיא עומדת בקנה אחד עם ההכרה המשפטית והחברתית הגוברת של טרנסג'נדרים, אולם היא ספגה גם התנגדות בטענה שהיא מאפשרת לטרנסג'נדרים להתחרות נגד נשים סיסג'נדריות, במיוחד כאשר לא נדרש מהן לעבור ניתוח לכריתת אשכים (Orchiectomy). בעוד התנגדויות רבות נובעות מחוסר הבנה לגבי מהותו של הטיפול ההורמונלי, חלקן עשויות להציף קשיים בנוגע למידת היתרון שעשוי להיות לספורטאיות טרנסג'נדריות רק מעצם העובדה שחיו את מרבית חייהן כזכרים. מאפיינים אנטומיים כמו גודל, מסת שריר וקיבולת ריאה עשויים להקנות לטרנסג'נדריות יתרון בענפי ספורט מסוימים (גודל כף רגל בכדורסל או מוטת ידיים באגרוף).
המחקר בנוגע ליתרונות של ספורטאיות טרנסג'נדריות בספורט הוא מועט. מחקרים מצאו כי רמות הטסטוסטרון וההמוגלובין של טרנסג'נדריות שעברו ניתוח לשינוי מין או טיפול הורמונלי ירדו לטווח נקבי טיפוסי תוך שנה. מחקר שנערך על 50 טרנסקסואליות שעברו ניתוח לשינוי מין מצא ירידה במסת השריר, עליה במסת השומן וירידה בצפיפות העצם. שינוי משמעותי נמצא תוך 6–12 חודשים גם בקרב נשים שעברו טיפול הורמונלי. ממצאים אלו מספקים תמיכה למדיניות הוועד האולימפי, אולם מחקרים אלו לא ביצעו הערכה של ביצועים ספורטיביים של טרנסג'נדריות, ומחקר נוסף עשוי להועיל בהערכת היתרונות הספורטיביים.
הטריאתלט, כריס מוזייר (Chris Mosier), הוא הספורטאי הטרנסג'נדר הראשון להיות חבר בנבחרת ארצות הברית בקבוצה שתואמת את מגדרו ולא את מינו הביולוגי.
מדיניות שילוב טרנסג'נדרים בתחרויות להט"ב.
שילוב טרנסג'נדרים במשחקים הגאים.
הפדרציה של המשחקים הגאים (FGG), כמו גופי ספורט אחרים, התקשתה במשך השנים לנסח מדיניות מכילה לשילוב טרנסג'נדרים, ומאז שנת 1994, המדיניות של המשחקים הגאים עוברת שינויים רבים בעקבות קולות מחאה של פעילים בקהילה הטרנסית. לשינויים אלו הייתה השפעה קטנה על הוועד האולימפי ועל ה-IAAF שסירבו באותן השנים לכלול ספורטאים טרנסג'נדרים בתחרויות שלהם.
במשחקים הגאים שנערכו בניו יורק בשנת 1994, ה-FGG דרש מהספורטאים הטרנסג'נדרים להוכיח שעברו ניתוח לשינוי מין או שנטלו הורמונים לתקופה של שנתיים לפחות לפני התחרות. מדיניות זו עוררה מחאה בטענה שהיא מגבילה מאוד את השתתפות הטרנסג'נדרים, ובעקבות המחאה, הפדרציה ביצעה מספר שינויים במדיניות: במשחקים הגאים שנערכו באמסטרדם בשנת 1998, הספורטאים הטרנסג'נדרים נדרשו להוכיח שהם תחת טיפול הורמונלי ולהציג מסמכים רשמיים שמעידים על הכרה במגדר שלהם (דרכון למשל). מרים המשקולות הטרנסג'נדר, לורן קמרון, פרש מתחרות הרמת המשקולות באמסטרדם משום שהרגיש שהדרישה למסכמים שיאשרו את מגדרו אינה הוגנת.
במשחקים הגאים שנערכו בסידני בשנת 2002, הספורטאים הטרנסג'נדרים יכלו לבחור את הקטגוריה המגדרית בה הם מעדיפים להתחרות ולספק מסמך משפטי המעיד כי הבחירה הולמת את ההכרה המגדרית לה הספורטאי זוכה במדינתו. במקרים בהם הספורטאי התקשה לספק מסמך חוקי, הוא יכול היה לספק אישור אחר (למשל: מסמך ממקום העבודה, חשבון בנק, רישיון נהיגה) שמאשר שהוא מקיים אורח חיים במגדר שלו לתקופה של שנתיים לפחות לפני מועד התחרות. אם התקשה לספק מסמכים המאשרים את אורח חייו במגדרו, הוא יכול היה להציג אישור רפואי שמעיד שהוא תחת טיפול הורמונלי במשך שנתיים לפחות ממועד התחרות. בשנה זו, השתתפו 158 ספורטאים טרנסג'נדרים מ-28 מדינות. במשחקים הגאים שנערכו בשנת 2010, הספורטאים הטרנסג'נדרים הורשו להתחרות בכל קטגוריה מגדרית שבחרו כל עוד הם מציגים מסמך המאשר שהם חיים לפי המגדר שהם מצהירים עליו לתקופה שנתיים לפחות (עדות מרופא, חשבון בנק וכו'), זאת מתוך הבנה שלעיתים שינוי של מגדר במסמכים רשמיים עשוי להיות קשה.
שילוב טרנסג'נדרים במשחקי ה-World Outgame.
משחקי World Outgames שנערכו במונטריאול בשנת 2006, אמצו את הסכם סטוקהולם של הוועד האולימפי, אולם עקב מחאה, נציגי המשחקים שינו את המדיניות שהבחינה בין טרנסג'נדרים שביצעו הליכים לשינוי מין ובין טרנסג'נדרים שלא ביצוע הליכים אלו. לפי המדיניות, טרנסג'נדרים שביצעו הליכים לשינוי מין נדרשו להציג מסמך חוקי למגדר שלהם (למשל דרכון), וכן להציג אישור לטיפולים הורמונליים לתקופת זמן של לפחות שנתיים לפני התחרות. טרנסג'נדרים שלא ביצעו שום שינוי גופני נאלצו להתחרות במין הביולוגי אליו נולדו.
טרנסג'נדריות בספורט במוסדות חינוך.
ספורט מהווה חלק אינטגרלי מחיי הנוער בבתי הספר, ומחיי הסטודנטים במכללות, בעיקר בארצות הברית. לכן חשוב לאפשר שוויון הזדמנויות בנגישות לספורט, ולגבש מדיניות שתבטיח נגישות שווה גם לספורטאים טרנסג'נדרים. לרוב בתי הספר והמכללות אין מדיניות לשילוב טרנסג'נדרים בספורט. באוקטובר 2009, ביוזמת הארגונים Lesbian Rights Sports Project ו-Women’s Sports Foundation נערכה ועדה בנושא שילוב טרנסג'נדרים בספורט על מנת לנסח מדיניות עבור בתי ספר ומכללות לשילוב תלמידים וסטודנטים טרנסג'נדרים בספורט. בכנס השתתפו נציגים מה-NCAA נציגים מה-NFHS, ספורטאים טרנסג'נדרים ומומחים בנושא טרנסג'נדריות מתחום המשפט, הרפואה והספורט. באוקטובר 2010, פורסם דוח הוועדה.
טרנסג'נדריות בספורט בית ספרי.
בתקופת גיל ההתבגרות, האיזון ההורמונלי לא שונה באופן משמעותי בין המינים, ולעיתים קרובות – שונות בתוך המין עצמו גדולה יותר מהשונות בין המינים. למרות זאת, הפרדה מגדרית למטרות ספורט נהוגה גם בבתי הספר, ורוב הילדים מקבלים הפרדה זו בטבעיות, אולם עבור טרנסג'נדרים ההפרדה הזו עשויה להיות מייסרת, משום שהזהות המגדרית שלהם אינה תואמת את המין הביולוגי שלהם והם נאלצים לבחור בין קבוצת הספורט שתואמת את מינם הביולוגי לבין קבוצת הספורט שתואמת את זהותם המגדרית, אולם לעיתים לא ניתנת להם הבחירה הזו, והם מחויבים לשחק בקבוצה שהולמת את מינם הביולוגי – דבר שעלול להוביל לעגמת נפש רבה. בבתי הספר קיימות תפיסות מגדריות הטרונורמטיביות שנאכפות על ידי הסגל, שסובל לעיתים מבורות בנושא דיספוריה מגדרית, והדבר מקשה על תלמידים טרנסג'נדרים, שחשים הזרה חרדה והדרה, להשתלב בספורט. לכן, טרנסג'נדרים בוגרים עלולים למצוא עצמם מחוץ לעולם הספורט. מחקרים מראים כי השתתפות נוער בספורט מעלה את רמת הביטחון העצמי וההערכה העצמית, משפרת יכולות חברתיות, יוצרת תחושת שייכות ותורמת לרווחה הפיזית, הנפשית והחברתית. בנוסף, אחד התפקידים הערכיים החשובים של בתי ספר הוא עידוד שילוב חברתי. שילוב טרנסג'נדרים מלמד את שאר התלמידים שיעור בקבלה של האחר ולכן שילוב תלמידים טרנסג'נדרים מועיל לכל התלמידים ולחברה בכללותה. בעבר, אפרו-אמריקאים לא הורשו להתחרות עם לבנים, ונשים לא הורשו לתחרות בכלל. מספר קטן, אך הולך וגדל, של תלמידים טרנסג'נדרים דורשים נגישות לפעילויות ספורט שתלמידים שאינם טרנסג'נדרים נהנים מהן.