בממסד הדתי לא יכלו נשים לשמש ככומר או כמטיפה, זאת בהתאם לתפיסה הנוצרית הרואה בכומר ממלא תפקיד סמלי של ישו, שהיה גבר. רוב הנזירות בימי הביניים חיו בקהילות נזיריות, היו גם כאלו שחיו בהתבודדות ליד כנסייה או קאפלה. גם במנזרי נשים לא יכלו אמהות המנזר לשרת בתפקיד כהן ולכן נזקקו לשירותם של גברים על מנת לקדש אישה לנזירות, לקבלת ווידוי ולברכות. סמכותן של אמהות המנזרים הייתה סמכות ארגונית והן יכלו לאכוף את המשמעת ואת תקנון הכנסייה. היו בתי מנזר מעורבים בהם חיו הגברים והנשים בבתים נפרדים.
נישואים.
היחס כלפי הנישואים בתאולוגיה הנוצרית ונתפס כ"רע במיעוטו" למי שלא יכול לעמוד בפני תשוקתו ולהיות פרוש, גם בשכבה המלומדת התמסרות לאישה נחשבה כהסחת דעת מהעיסוק בידע לטובת התמסרות לתשוקה ולארציות. התנזרות מנשים לא הייתה מנת חלקם רק של אנשי הכנסייה, אלא גם של מלומדים ואנשי האוניברסיטה. ההצדקה העיקרית לנישואים לפי הכנסייה הייתה מניעת חטא, העמדת צאצאים וחברות. בספרות החילונית הנישואים תופסים מקום מרכזי בחיים, אולם רק מעט מהן הן מתוארים כמקור לאושר וכמתבססים על אהבה.
רוב הנשים בימי הביניים, כמו בכל התקופות, היו נשואות. נשים התחתנו בדר"כ בגילאי 15–18, ולעומתם הגברים בדרך כלל לא התחתנו לפני גיל 25. לנשים הנשואות הייתה חובה לשמוע לבעליהן והן נחשבו ככפופות להם, לבעל אף הייתה זכות להכות אשתו במידה.
לעיתים קרובות אינטרסים כלכליים ומעמדיים הכתיבו את הנישואים, דבר זה בולט במיוחד בחברת האצולה בה הייתה לנישואים חשיבות מדינית, כלכלית וגאוגרפית, בשכבת האצולה היה ייחוד נוסף בכך שהסניור יכול היה להתערב בהסדר הנישואים של בתו של ואסל שתחת מרותו. כיוון שירושת נחלה הייתה כרוכה בסמכויות הקשורות לנחלתו, הוא רצה לוודא שאדם מתאים לתפקיד יינשא ליורשת, נישואים ליורשת הייתה גם אחת מהדרכים שבהן יכל סניור לגמול לווסל על תפקידו ונאמנותו לכן לעיתים הסדר נישואים נעשה לא רק בניגוד לרצונה של הנערה אלא אף בניגוד לרצון משפחתה.
כאשר אשה התאלמנה, היו שבחרו להמשיך לחיות כאלמנות, יש שהצטרפו למסדרי הנזירות ורבות גם נישאו בשנית. הכנסייה קידשה נישואים שניים והם לא נחשבו לחטא. עד המאה ה-14 אלמנות היו נשפטות תחת בית הדין הכנסייתי, הן היו תחת חסותו כיוון שהכנסייה נתפסה כבעלת סמכות על המדוכאים והחלשים בחברה. לאחר המאה ה-14 שיפוטן עבר בהדרגה לבתי דין חילוניים. למרות שאלמנות נתפסו כשייכות לקטגוריית המדוכאים בעיני הכנסייה, ניתן לומר שאלמנות זכו למירב הזכויות שיכלה אישה לקבל בימי הביניים, האלמנה לא הייתה כפופה לבעלה או למשפחתה והובטחו לה אמצעי קיום ביחס לגודל נכסיו של בעלה.
השכלה.
רכישת השכלה בסיסית קיבלה עידוד גם מצד הכנסייה, ההשכלה עבור אישה בימי הביניים נחשבה כאמצעי לטיפוח הצניעות והחסידות הדתית והיא גם העלתה את ערכה של האישה בנישואים. למרות זאת מוסדות ההשכלה הגבוהה והאוניברסיטאות היו סגורים בפני נשים, דבר שיצר פער ביכולת ההתקדמות המקצועית של האישה.
בדרך כלל נשי האצולה קיבלו השכלה ראשונית. הן למדו לקרוא ולעיתים אף לכתוב. הן יכלו לקרוא בספר תפילה וקראו שירה וסיפורי מעשיות על פי עצתם של מחברי ספרות ההדרכה לנשים. בנות למדו אצל מורים פרטיים, בתי הספר של המנזרים ובתי הספר לילדי האצילים בעיר. השכלה לשם מילוי תפקיד הועלתה רק באופן יוצא מן הכלל כאשר האישה הייתה עתידה לשלוט בחלק מנחלה. בעיר בשכבות הנמוכות לא קיבלו הנשים השכלה (כמו גם הבנים בשכבות אלו). בנות הסוחרים ובעלי המלאכה קיבלו הכשרה מקצועית וייתכן שחלק מהן נשלחו לבתי ספר בתקופה זו. ידוע על קיומם של בתי ספר מעורבים לגילאי 6–12 שבהם למדו בנים ובנות קריאה.
עיסוקי הנשים.
בכל השכבות החברתיות היו הנשים אחראיות על ניהול משק הבית. במעמד האצולה לא עשו את מלאכות הבית בעצמן אלא היו אחראיות לניהול צוות המשרתים. בנוסף שימשו האצילות כעוזרות לבעליהן והיו אחראיות לניהול ענייני הנחלה בהיעדרם.
לנשים העירוניות היה חלק מרכזי בכלכלה בעיר שהקנה לה מקום גם בגילדות המקצועיות. נשים עסקו בעבודות שונות כחלק מבית המלאכה המשפחתי וכעזרה לבעליהן. היו גם נשים שלמדו מקצוע מילדותן, יש שנישאו בהמשך לאותו בעל מקצוע ויש שנישאו לבעל מקצוע אחר והמשיכו במקצוען. ב"ספר המקצועות" שחובר בידי אטיין בואלו במאה ה-13, מתוארים כל הגילדות המקצועיות בעיר ומתואר בו שנשים עבדו ב-86 מתוך 100 מקצועות ושש מלאכות בלבד היו בלעדיות לנשים. בין המקצועות הבלעדיים לנשים היו: טווית משי, ייצור כיסויי ראש מהודרים וייצור חריטים. רבים מהמקצועות בהם עסקו נשים היו קשורים לתחום ייצור מלבושים ומלאכות עדינות הדורשות מיומנות רבה כמו צורפות, הכנת כלי עבודה ועוד. למרות מעורבותן הרבה בחיים העירוניים, גם בעיר נאסר על נשים ליטול חלק בהנהגה ולעומת זאת, נשים רבות נמנו על שכבת המשרתים שהייתה הנמוכה שבשכבות העובדים בעיר. נשים עבדו גם בזנות שלא נאסרה בעיר והוכרה כמקצוע, אך נחשבה לבזויה ושפלה. בכפרים לקחו הנשים חלק בכל העבודות כולל בעבודות החקלאיות. רק בכריתת עצים ובנייה עסקו גברים בלבד. שכרן של הנשים היה נמוך משל הגברים.
אנה קארנינה (סרט, 2016)
לואיס קאן
טרטיקוב
מסדרי האימפריה הבריטית
דן קואטס
דניאל ריי "דן" קואטס (באנגלית: Daniel Ray "Dan" Coats; נולד ב-16 במאי 1943) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית. כיהן כראש המודיעין הלאומי, כסנאטור מטעם אינדיאנה, שגריר ארצות הברית בגרמניה וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ביוגרפיה.
קואטס נולד וגדל בג'קסון שבמישיגן. אביו היה ממוצא גרמני ואנגלי ומשפחתה של אמו היגרה משוודיה. ב-1965 סיים תואר ראשון במדע המדינה מוויטון קולג' שבאילינוי, שירת בצבא ארצות הברית בתקופת מלחמת וייטנאם בשנים 1966–1968. ב-1971 סיים תואר JD במשפטים מאוניברסיטת אינדיאנה וב-1972 קיבל רישיון עורך דין. עבד בפורט ויין ובמטהו של חבר הקונגרס דן קווייל בשנים 1976–1980.
בנובמבר 1980 נבחר כנציג המחוז החמישי של אינדיאנה לבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא נבחר עוד ארבע פעמים לתקופות כהונה נוספות, האחרונה בהן בנובמבר 1988, אולם לא החל את תקופת כהונתו החמישית אלא מונה במקום זאת לנציג אינדיאנה בסנאט במקומו של קווייל שנבחר לסגן נשיא ארצות הברית. בבחירות המיוחדות שהתקיימו ב-1990 נבחר להשלים את תקופת הכהונה בסנאט וב-1992 נבחר לכהונה שנייה מלאה אותה השלים בינואר 1999. בתקופת בסנאט היה אחד מיוזמי חקיקת "אל תשאל, אל תספר" בנושא שירות להט"בים בצבא. הוא לא העמיד עצמו לבחירה לכהונה נוספת ועבד כעורך דין פרטי.
ב-2001 מונה לשגריר ארצות הברית בגרמניה, החל בכהונתו שלושה ימים בלבד לפני פיגועי 11 בספטמבר ושירת בתפקיד עד 2005. לאחר כהונתו כשגריר חזר לעסוק כעורך דין פרטי, והמשיך להיות מעורב במישור הציבורי, כולל כהונה משותפת עם ג'ו ליברמן כיושב ראש המרכז לערכים יהודים-נוצרים.
ב-2010 נבחר פעם נוספת לנציג אינדיאנה בסנאט תוך ניצחון של בראד אלסוורת', וירש את אוון ביי, שירש אותו ב-1999. קואטס מחזיק בעמדות ניציות בנוגע למשטרו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, ובתגובה לקריאתו לנשיא ברק אובמה למתן תגובה אגרסיבית כלפי הסיפוח הלא-חוקי של חצי-האי קרים ולקידום סנקציות נגד המדינה, נאסרה כניסתו לרוסיה במרץ 2014.
כיהן עד פרישתו בינואר 2017 לאחר שבחר שלא להתמודד לתקופת כהונה נוספת. בתקופת כהונתו נהג לשאת נאום שבועי ובו הציג דוגמאות לבזבוז כספי הציבור על ידי הממשל.
ראש המודיעין הלאומי.
לאחר פרישתו בחר בו דונלד טראמפ לראש המודיעין הלאומי כדי להחליף את ג'יימס קלאפר. לאחר כמעט חודשיים של כהונתו של מייקל דמפסי כראש המודיעין הלאומי בפועל, מינויו אושר בסנאט ב-15 במרץ 2017 ברוב של 85–12, כאשר רק 11 דמוקרטים ורפובליקני אחד, ראנד פול, הצביעו נגדו.
ב-28 ביולי 2019 הודיע טראמפ בטוויטר כי ב-15 באוגוסט ימנה את חבר הקונגרס הרפובליקני ג'ון רטקליף את קואטס. פרשנים קשרו בין הפיטורים לפרשת טראמפ-אוקראינה, הואיל ושיחת הטלפון בין טראמפ לנשיא אוקראינה התקיימה שלושה ימים קודם להודעה. בסופו של דבר מינוי רטקליף לא יצא לפועל ואת מקומו של קואטס מילא ג'וזף מגווייר.
קואטס נשוי למרשה ואב לשלושה.
הר הידידות הישראלית-פלסטינאית
נכה, לא חצי בן אדם
נכה לא חצי בן אדם היא עמותה ישראלית הפועלת למען זכויות אנשים עם מוגבלות במדינת ישראל. מטרותיה העיקריות הן העלאת קצבת הנכות הכללית והשוואתה לשכר המינימום, קידום נושא הנגישות, הזכות לדיור, סיעוד, טיפול רפואי ראוי ושילוב אנשים עם מוגבלות בחברה ובתעסוקה.
היסטוריה.
העמותה הוקמה באפריל 2016. העמותה הוקמה כחלק מקמפיין ארצי שנקרא "נכה, לא חצי בן אדם" שהחל בחודש ינואר 2015, כמחאה על שחיקת קצבת הנכות בישראל במשך למעלה מ-15 שנים. העמותה חברה בפורומים חברתיים שונים כגון הפורום למאבק בעוני, הפורום לקידום בריאות לאנשים עם מוגבלויות, הוועדה הארצית לקידום זכויות אנשים עם מוגבלות בלשכת עורכי הדין, ועוד.
מייסדי העמותה ויושב הראש שלה הוא אלכס פרידמן, המרותק לכיסא גלגלים ומשותק בעקבות ניוון שרירים (SMA). פרידמן, תסריטאי שפעל ברשתות החברתיות ומנכ״ל העמותה חנן טל פעיל חברתי ללא מוגבלות שמממן את הארגון ואת הקמפיין מתחילתו ומשמש כמנכ״ל בהתנדבות מיום הקמת הארגון. השניים החליטו לייסד את העמותה לאחר שאלכס שמע בינואר 2015 על אישה עם מוגבלות שניסתה להתאבד בעקבות מצוקה כלכלית והרים קמפיין ויראלי להעלאת קצבת הנכות בישראל אשר תרם להפיכתו למוביל במאבק הנכים בקמפיין להשוואת קצבת הנכות לשכר המינימום.