משחקי וידאו, במיוחד אלו העושים שימוש בסיפורים מורכבים, החלו להשתמש בסצנות שאחרי הכתוביות. דוגמה מוקדמת לכך היא EarthBound, שבו נס מתעורר לקולות של דפיקות על הדלת, בדיוק כמו בתחילת המשחק, ופוגש בפיקי, אחיו של פוקי, עם הודעה כי הוא איננו מת, וכי הוא מתכנן נקמה. כמו כן, ראויה לציון היא סדרת המשחקים "מטאל גיר", בה, בחלק מהמשחקים, אמנם אין סצנה שלאחרי הכתוביות, אבל כן נשמע קול קריינות של אחת או יותר מדמויות הסדרה, על רקע של הלוגו של המשחק. כל קטע שכזה חושף מידע חדש, שנותן פרספקטיבה חדשה לאירועים הקודמים, או לאירועי המשחק הבא בסדרה. דוגמה נוספת היא סדרת משחקי הווידאו Kingdom Hearts, הכוללים אחרית דבר לאחר הכתוביות, יחד עם סצנה שלאחרי הכתוביות, בעלת תוכן מסתורי ביותר, המתארת אירועים אפשריים בעתיד של הסדרה. כמו כן, הסצנה שלאחרי הכתוביות במשחק Halo 2 משמשת גם כקליף האנגר.
ב-"VersionOne" (Xbox 360 / פלייסטיישן 3 / Microsoft Windows) של Splinter Cell: Double Agent, אם המשחק הושלם בצד של כרטיס האשלון השלישי, לאחר הכתוביות מתחיל שלב משחק חדש, המאפשר לשחקן להשלים את המשחק. דוגמה נוספת לכך היא ב-The Warriors, משחק שבו השחקן נלחם בפושעים כמנהיג הריף על רקע הכתוביות של סוף המשחק.
המשחקים The Legend of Zelda: Twilight Princess ו-Halo 3 הם דוגמאות נדירות במשחקי וידאו, שבהם נחשף טוויסט חיוני: ב-Twilight Princess, הדמות הראשית מידנה מנפצת את המראה של דמדומים לפני שהיא קופצת אל תוך המערבולת בעצמה, משאירה את לינק ואת זלדה עומדים לבד במדבר, ושוברת את הקישור היחידי הידוע בין העולם הנורמלי לבין ממלכת הדמדומים. סצנה שלאחרי הכתוביות במשחק Halo 3 מגלה כי ראש היחידה שרד את אירועי סצנת הסיום. בבאטמן ארקהם אסיילום, סצנה שלאחרי הכתוביות חושפת כי ארגז, המכיל טיטאן רעיל, עושה את דרכו לגות'אם סיטי, כאשר ביין, הדחליל או קילר קרוק אוחזים בו.
סצנה (קולנוע)
הרוזובה
הרוזובה (בבלארוסית: Грозаў (הרוזאו) וגם Гро́зава (הרוזבה); בפולנית: Grozovo (גרוזובו)) הוא כפר במחוז מינסק שבבלארוס, בסמוך לעיר סלוצק, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
הרוזובה נזכר לראשונה במחצית הראשונה של המאה ה-16, ובמקום נבנו שתי כנסיות אורתודוקסיות ומנזרים. במחצית השנייה של המאה ה-17 היה היישוב בבעלות משפחת רדזיוויל.
יהודי הרוזובה.
בין מלחמות העולם חיו בהרוזובה כ-700 יהודים, כ-70% מתושביו. בתקופה הסובייטית פעלה בכפר מועצה יהודית, והתקיים בו בית ספר יידי.
בסוף יוני 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו סימנו תוך זמן קצר את בתי היהודים בו, ובספטמבר 1941 ריכזו את יהודיו ואת יהודי כפרי הסביבה בגטו שהוקם במחנה קוניוכי (Konyukhi) הסמוך לכפר, בו התפתחו תנאי רעב.
ב-18 בדצמבר 1941 נלקחו כל יושבי הגטו במכוניות ליער סמוך, ונרצחו בו. 74 בעלי מקצוע מהגטו ובני משפחותיהם הושארו בשישה מבנים בכפר, וביולי 1942 נלקחו כולם למחצבה סמוכה, ונרצחו בה.
אחדות זמן
גרוזובו
אחדות מקום
גרוזוב
אחדות המקום
אחדות הזמן
ואיינאטו
ואיינאטו (בספרדית: Vallenato) היא סוגה מוזיקלית עממית, פרשנות באמצעות סיפורים ושירים שנולדה בחוף הקריבי או האטלנטי של קולומביה, בצפון-מזרחה של מדינה זו, ומרכזה הראשי במחוז הישן פאדייה (בימינו דרום מחוז לה גואחירה, צפון המחוז ססאר, ומזרח מחוז מגדלנה). הוואיינאטו קיים בגרסאותיו העתיקות במוזיקת החופים (musica costeña) ושל אזור הסוואנה של המחוזות בוליבר, סוקרה וקורדובה.
בשנות ה-1980–1990 התפשטה לכל אזורי קולומביה והפכה למוזיקה הלאומית השנייה של המדינה, אחרי קומביה. הוואיינאטו יובא אף למדינות השכנות - פנמה, ונצואלה, אקוודור וכו'.
מוזיקת ואיינאטו מתאפיינת בערבוב של שירה בעל פה עם שורשים היספניים מוזיקה אינדיאנית מקומית, לעיתים בסגנון קינתי, ומקצבים סינקופיים אפריקאיים-קריביים.
בתחילתה נוגן הוואיינאטו במטעי הבננות ובמרעי הבקר רק בחלילים ובכלי הקשה. בסוף המאה ה-19 הגיע לקולומביה גם האקורדיון שהפך לכלי בולט במוזיקה זו. ההרכב המסורתי של ואיינאטו כולל אקורדיון דיאטוני, כלי הקשה בשם גואצ'אראקה (guacharaca) ותוף הקרוי קאחה או "קאחה ואיינאטה" (caja vallenata), תוף קטן בעל צילים גבוהים וראש יחיד, מכוסה בעור עיזים או נייר צילום רנטגן, העמיד לחום וללחות)
במהלך הזמן התחוללה הפריה הדדית בין מוזיקת הקומביו והואיינאטו ובימינו ואיינאטו משתמש באותם הריקודים והמצקבים כמו הקומביה:
ניתן לבצע ואיינאטו גם בגיטרות ובכלי הקומביה בקומביאמבות ובהרכבים הקרויים grupos .de millo
ב-29 בנובמבר 2013 ה"ואיינאטו המסורתי" הוכרז בקולומביה למורשת תרבותית רוחנית של האומה על ידי המועצה הלאומית למורשת של משרד התרבות.
החל משנת 2006 ואיינאטו וקומביה הפכו לקטגוריות שבהן מתקיימת תחרות לפרסי גראמי הלטינים
(Latin Grammy Award).
באביב 2014 פנה ממשלת קולומביה לאוסק"ו עם בקשה להכיר בתרבות ואיינאטו כמורשת תרבותית עולמית.
השם.
המילה ואיינאטו מיוחסת בדרך כלל למילה ואייה (valle - עמק) כשהכוונה לתושבי העמקים באזור הקריבי של קולומביה, לרבות תושבי העיר ואיידופאר (Valledupar), בירת המחוז ססאר. אם כי בשנת 1915 הקפיד המורה המקומי מנואל ונסה להדגיש שתושבי ואייהדופאר נקראים "ואלדופארנסס" ולא ואיינאטוס, מילה שנחשבה באותם הזמנים מתאימה לתרבות של עניים ונחותים. יש שסברו כי המילה באה מתשובה שנתנו אנשי המקום כשבעת מסעות על פרדים נשאלו על מקום מוצאם:"Soy nato del Valle" כלומר "נולדתי למטה, בעמק". הסופר גבריאל גרסיה מרקס, סבר כי אכן המושג ואיינאטו קשור לשם עירו ואיידופאר.
לפי המסורת, העיר ואיידופאר, שהיא הבירה העולמית של הוואיינאטו, נקראת כך לפי שמו של ראש שבט אינדיאני אגדי "אופאר" או "אופארי"
(Valle de Upar או Valle de Eupari).
היו גם השערות פחות מקובלות בימינו כמו הכנוי ballenato שניתן לאנשים שנעקצו על ידי זבובי דם הקרויים "חחן" (jején) או לעניים מאזור גדת הנהר ססאר שסבלו ממחלת "קאראטה" (Carate) בעקבות עקיצות יתוש ושעורם נעשה יבש וקשקשי עם כתמים רחבים בצבע לבן או ורדרד, כמו צבעם של גורי הליוויתנים, ה"באיינאטוס"
מקורות הוואיינאטו.
הבסיס לפולקלור הוואיינאטו נוצר במאתיים שנים האחרונות בצפון-מזרח קולומביה של ימינו, באזור הסמוך לחוף האטלטני או הקריבי של קולומביה, בין הנהרות מגדלנה, ססאר ורנצ'ריה, הרי סיירה נוואדה דה סנטה מרטה וגבעות סראניה דל פריחה, לים הקריבי ולגבול עם ונצואלה. מדובר במקור בסוגה מוזיקלית-נרטיבית שדרכה סיפרו הבוקרים ומעין טרובדורים שקמו מקרבם על אירועי היום יום שהתרחשו סביבם. החוקר סירו קירוס מציין את סנטה קרוס דה מומפוקס וסביבתה, מגדלנה גרנדה, כחלק מהשטח שבו נולד ואיינאטו, לרבות מקומות כמו פלאטו, ואיידופאר, ריוהאצ'ה, אל פאסו ואזור מטעי הבננות (Zona Bananera). בעידן של העדר אמצעי תקשורת כמו טלפון או רדיו, מחוץ לפן האמנותי שבדבר, לשירים-סיפורים אלה היה תפקיד תקשורתי עממי חשוב. המוזיקה נוצרה מתוך תערובת של מסורות אירופיות, אינדיאניות ואפרו-קריביות.
הבוקרים הקולומביאנים המשיכו מסורות שבאו מאירופה - כמו של מינסטרלים הספרדים (juglares "חוגלארס") ואף מאפריקה, שבה גם נהגו מעין טרובדורים כמו ה "גריו" ממערב אפריקה ללוות את הבקר בחיפוש אחרי מקומות מרעה ובשוקי הבקר.
תחילה קול זמרי ואיינאטו התלווה בצלילי חלילים אינדיאנים מסוג גאיטה ( בשפה קוגי) מבמבוק, תופים ממקור אפריקאי הקרויים קאחה וכלי הקשה אחרים ממקור אינדיאני - גואצ'אראקה. מאוחר יותר הם אימצו גם כלי נגינה אחרים כמו גיטרות.
אחרי שנת 1885 נפוץ במחוז גואחירה ואחר כך מחוצה לו כלי נגינה שהגיע מאירופה דרך הים הקריבי (ככל הנראה מארובה ומקוראסאו-) האקורדיון. המוזיקאים המקומיים התלהבו מצלילי האקורדיון והתאימו אותו לצרכיהם. האקורדיון הדיאטוני הפך לכלי המוביל את המנגינה ומכתיב את ההרמוניה במוזיקת הוואיינאטו עד לימינו. נגני האקורדיאון- acordeoneros - גם שרו וכן שימשו כמלחינים ופזמונאים.
נגן האקורדיון האגדי פרנסיסקו אל הומברה (Francisco El Hombre), שעוצב בדמיון העממי, ככל הנראה לפי דמות אמן בשם פרנסיסקו מוסקוטה גרה ( Francisco Moscote Guerra ), נחשב בעיני העם למייסד מוזיקת הוואיינאטו המסורתית. לפי אגדה ידועה הוא שלט על הנגינה באקורדיון בצורה כמעט מושלמת וביום מן הימים ניסה להתחרות עם שטן. הצליח לגרש את השטן באמצעות השמעת הקרדו, ה"אני מאמין" הנוצרי בהפוך. פרנסיסקו אל הומברה נהג לעבוד כשליח רכוב על חמור באזור הסוואנה של מחוזות ססאר וגואחירה. היה מתייצב בככרות היישובים ומספר בדרך השירה על חדשות השעה.
כלי הנגינה.
אל כלי הנגינה מצטרף גם הזמר. עד לשנות ה-1960 לרוב נגן האקורדיון היה גם הזמר.
מנגנים באקורדיונים עם שלוש שורות כפתורים, שלוש לשוניות לכל תו. יש להם סוגי טונליות שונים: ADG, GCF, BbEbAb "5 Letras". לאקורדיונים בקולומביה ופנמה יש לפעמים טונליות מותאמת לוואיינאטו ולקומביה.
לפי השערתו של סימון מרטינס, האקורדיונים הראשונים הוברחו לקולומביה בסביבות 1885 מארובה ומקוראסאו
דרך הנמל ריוהאצ'ה, לא הגיעו וליעדם בפנים הארץ, אלא נשארו בנמל אל פאסו ומשם התפזרו באזור ואומצו על ידי האמנים המקומיים. לפי תאוריה אחרת כלי נגינה זה הגיע עם מהגרים גרמנים שהתיישבו במחצית השנייה של המאה ה-19 ב"ארצות הברית של קולומביה" במטרה להשתתף בפיתוח מערכת החינוך של המדינה.
השערה שלישית, של לואיס דליו גומס, גורסת כי האקורדיון הונהג על ידי חברת הספנות של נהר מגדלנה