בפקודת הנזיקין קיימת עוולה שבמקרים מסוימים יכולה להיות מאופיינת כעוולה העוסקת בנזק ריקושט. המדובר בעוולת גרם הפרת חוזה שלא כדין המעוגנת בסעיף 62. העוולה עוסקת במצב בו אדם מסוים (המזיק) גורם לאדם אחר להפר חוזה כלפי אדם שלישי (הניזוק). מדובר בנזק עקיף כאשר מזיק ביצע עוולה אחרת (למשל רשלנות) כלפי אדם כלשהו (מפר החוזה) וגרם לו לנזק, ואותה התנהגות מזיקה גרמה לאותו אדם להפר חוזה שכרת עם צד שלישי (הניזוק). לדוגמה, ראובן הוא בעל מפעל לייצור פלדה ייחודית ולו לקוחות רבים. שמעון, שמסוכסך עם ראובן ורוצה לפגוע בו בצורה כלשהי, עושה זאת על ידי הצתה של המפעל שגורמת להשבתתו למשך זמן רב תוך ידיעה שהשבתה שכזו תגרום לראובן להפר חוזים רבים מול לקוחותיו. בדוגמה זאת, שמעון מבצע עוולה כלפי ראובן וגורם לו לנזק ישיר; בנוסף, הוא מבצע עוולה של גרם הפרת חוזה כלפי לקוחותיו של ראובן שזקוקים לפלדה הייחודית. ניתן לראות זאת כנזק ריקושט מכיוון שנזקם (העקיף) של הלקוחות נגרם כתוצאה מהנזק הישיר שנגרם לראובן. לעומת זאת, אם המזיק לא ביצע כל עוולה כלפי מפר החוזה (כלומר לא נגרם למפר נזק) ובכל זאת התנהגותו גרמה להפרת החוזה, אזי מדובר בנזק ישיר כלפי הצד השלישי, וזאת מכיוון שהוא אינו נגרם כתוצאה מנזק אחר. עוד קובעת העוולה שהניזוק יהיה זכאי לפיצויים רק אם סבל מנזק של ממון. כלומר, אם נגרמו רק נזקים בלתי ממוניים הניזוק לא יהיה זכאי לפיצוי, ואם נגרמו נזקים בלתי ממוניים יחד עם נזקים ממוניים, יהיה הניזוק זכאי לפיצוי רק בגין האחרונים. גם אם נגרמו רק נזקים ממוניים יהיה הניזוק זכאי לפיצוי, ובמקרה כזה מדובר בנזק ריקושט כלכלי טהור. אם כך הוא הדבר, נראה שהחוק מכיר בנזקי ריקושט (וזאת כאמור רק אם החוזה הופר כתוצאה מעוולה שבוצעה כלפי מפר החוזה) גם אם מדובר בנזק כלכלי טהור. אבל עוולה זו עוסקת רק במקרים מאוד מסוימים. ראשית, דורשת העוולה יסוד נפשי של מודעות. כלומר יש דרישה שהמזיק יהיה מודע לכך שהתנהגותו תגרום להפרת החוזה. אם נקביל דרישה זו למבחן הצפיות, אזי יש צורך שהמזיק צפה בפועל, ולא רק שהיה עליו לצפות, שתיגרם הפרת חוזה. ניתן לראות שהדרישה למודעות מצמצמת את מבחן הצפיות, קל וחומר את מבחן הסיכון (שהוא מבחן רחב יותר ממבחן הצפיות לשם קביעת חבות בנזיקין כפי שיוסבר בהמשך). שנית, מדובר רק במקרים בהם קיימים יחסים חוזיים בין הניזוק למפר החוזה. שלישית, הניזוק יהיה זכאי לפיצוי רק כאשר נגרם לו נזק ממוני. טענה שיכולה הייתה לעלות היא שמדובר בהסדר שלילי, כלומר העובדה שהמחוקק קבע הסדר לפיצוי ניזוק עקיף רק בנסיבות אלו מעידה על כך שהתכוון לשלול פיצוי מניזוקים עקיפים במקרים אחרים, למשל במסגרת עוולת הרשלנות. אך טענה זו נדחתה מפורשות בפסק-הדין בעניין גורדון, בו נקבע שעוולות ספציפיות (כמו עוולת גרם הפרת חוזה או עוולת כליאת שווא שנידונה בפסק-הדין) אינן מהוות הסדר שלילי לעוולת המסגרת (שהן עוולת הרשלנות ועוולת הפרת חובה חקוקה). לכן, בכל המקרים שאינם נופלים למסגרת עוולת גרם הפרת חוזה או לכל עוולה ספציפית אחרת, הוויכוח לגבי הכרה בנזקי ריקושט, במיוחד במסגרת עוולת הרשלנות, עומד בעינו.
גם על-פי חוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים, הוכרו עקרונית תביעות של ניזוקים עקיפים על ידי הרחבת ההגדרה של "נפגע" כמשמעותו בחוק, ועל ידי שימוש במבחן הסיכון לבדיקת החבות. על-פי מבחן הסיכון, תוטל חבות על המזיק כאשר התוצאה המזיקה נופלת לאותו מתחם של סיכון אותו העוולה ביקשה למנוע. קביעת החבות על-פי מבחן זה אינה מבוססת על אשמה (כמו במבחן הצפיות), אלא על כל התנהגות מזיקה שנמצאת במתחם הסיכון תוטל חבות (בין אם המזיק אשם ובין אם לאו). לכן, בדרך כלל השימוש במבחן זה יעשה בעוולות תחת משטר של אחריות מוחלטת (אחריות החלה בכל מקרה, ללא קשר לאשמו של המזיק). יוצא אפוא שמבחן הסיכון רחב יותר ממבחן הצפיות, והאחרון הוא בעצם יישום קונקרטי של מבחן הסיכון - התנהגות שהייתה צפויה או הייתה צריכה להיות צפויה היא בהכרח גם התנהגות מסוכנת (הנופלת לתוך מבחן הסיכון) אותה העוולה ביקשה למנוע. לעומת זאת, ייתכן מצב בו ההתנהגות לא הייתה צפויה ולא הייתה צריכה להיות צפויה (כלומר אין למזיק אשם) אך בכל זאת היא התנהגות אותה העוולה ביקשה למנוע (כלומר נמצאת במתחם הסיכון).
מבחינת ההגנות (כללים המפחיתים או פוטרים לחלוטין את אחריותו של המזיק לפיצוי) של דיני הנזיקין, כגון הסתכנות מרצון של הניזוק העקיף, אשם תורם או עקרון הקטנת הנזק, נראה שאין יחוד עקרוני לתביעה של ניזוקים עקיפים. כלומר גם ניזוקים אלו, אם נזקם יוכר כבר-פיצוי, יאלצו להוכיח שלא הסתכנו מרצון, שהעוולה לא נגרמה באשמתם – כולה או חלקה, ו/או שלא ניתן היה להקטין את הנזק שנגרם. נטל ההוכחה לתחולה של אחת ההגנות היא על הנתבע (המזיק).
פיתוחים פסיקתיים בבית-המשפט העליון.
המקרה הראשון שהגיע לבית-המשפט העליון בו נידונה תביעת רשלנות בנזיקין על נזק עקיף הוא ע"א 294/54 צבי נ' שמיר. התביעה הוגשה על ידי הורי קטין שטבע למוות בבור שופכין, שיצא מכלל שימוש, לא היה סתום והיה מכוסה בשכבה דקה של עפר ונתמלא מים מצינורות הביוב המקולקלים. האם, שלא נכחה בשעת האירוע, טענה שכתוצאה משמיעתה על האסון שקרה לבנה, לקתה בזעזוע נפשי ובמחלה. טענה זו נדחתה במהרה על ידי בית-המשפט תוך הסתמכות על הדין האנגלי שקבע שמקרי זעזוע הנגרמים עקב שמיעה על תאונה שנגרמה לקרוב, להבדיל מנוכחות פיזית בזמן התאונה, אינה מקימה עילה לפיצוי בנזיקין. אך מיד לאחר הדחייה, ובהסתמך על הדין האנגלי, קובע בית-המשפט שככלל, לא ניתן לקבל פיצוי על נזק נפשי אם אינו בא לידי ביטוי דבר הגלוי לעין, קרי נלווה לנזק מוחשי. התוצאה היא, שבית-המשפט דוחה מתן פיצוי על נזק גוף לא מוחשי (נזק גוף טהור) גם אם מדובר בניזוק ישיר, קל וחומר שיידחה פיצוי שכזה לניזוק עקיף. בית-המשפט לא דן לעומק בעניין הניזוקים העקיפים, ודי לו בדחיית הטענה בכך שמדובר בנזק גוף טהור, ללא קשר למעגל הניזוקים. מבחינה פרשנית, על-פי הגדרת המונח "נזק" בפקודת הנזיקין ("אבדן חיים, אבדן נכס, נוחות, רווחה גופנית או שם-טוב, או חיסור מהם, וכל אבדן או חיסור כיוצאים באלה..."), אין כל בעיה להכניס לתוכה גם את הנזק הנפשי הטהור. לדעת השופט א' ריבלין שלילת הפיצויים בראש נזק זה לא נבעה בגלל היעדר מגע פיזי בין המזיק לניזוק, שכן באותו הזמן כבר הוכר נזק ממון שנגרם שלא כתוצאה ממגע פיזי (הלוא הוא נזק כלכלי טהור), אלא נבעה מחשש מפני תביעות סרק וקושי בהערכת הנזק.
כפי שהוזכר לעיל, בע"א 243/83 עיריית ירושלים נ' גורדון, הוכר לראשונה הנזק הנפשי הטהור כנזק בר-פיצוי, שאינו תלוי בנזק מוחשי. דחיית התביעות בגין נזק זה בהסתמך על הקושי בהערכתו נדחתה במפורש. עוד הודגש בפסק-הדין, שעסק בעיקר בעוולת הרשלנות, שהמבחן לקביעת הטלת האחריות אינו אופיו וטיבו (סוג הנזק ועוצמתו) של הנזק, אלא קיומה של חובת זהירות. בית-המשפט נזהר מלחסום את הדרך להכרה בחוג נוסף של ניזוקים הזכאים לפיצוי בגין נזק נפשי טהור, והותוותה הדרך להכרה בניזוקים נוספים (עקיפים) על ידי שימוש במבחן הצפיות - כלומר אם המזיק צפה או צריך היה לצפות שהניזוק (גם אם הוא עקיף) יינזק, הוא יחויב בנזיקין.
מקרה נוסף בו עלתה טענה לפיצוי בגין נזק עקיף הוא ע"א 813/81 ציון חברה לבטוח בע"מ נ' עיזבון המנוח דוד בוסקילה. גם במקרה זה התביעה הייתה בגין נזק גוף טהור. עובדות המקרה היו אוטובוס שהתנגש ברכב בו נהג מר בוסקילה וכתוצאה מכך קיפח את חייו. התביעה הוגשה על ידי עזבונו והתלויים בו (אלמנתו וילדיהם הקטינים). נדגיש שבאותו הזמן כבר נכנס לתוקפו חוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים, שעוד יהיה חשוב לענייננו בהמשך. פסק-הדין ניתן בתאריך ה-12.2.1985, יום לאחר מתן פסק-הדין בעניין גורדון, וסביר להניח שהלך הרוח בכתיבתו השפיע על פסק-הדין בעניין ציון (השופט ברק אף ישב בהרכב בשני המקרים). ראשית, נקבע בפסק-הדין שנזק האלמנה (שגם הייתה ברכב בזמן התאונה), בגין סבלה הנפשי כתוצאה ממות בעלה הוא בר-פיצוי, במובחן מנזקיה הישירים שנגרמו עקב התאונה. שנית, צוין בפסק-הדין שבשנים האחרונות מסתמנת סטייה בפסיקה האנגלית מדרישת הנוכחות המיידית (דרישת הנוכחות הפיזית), כפי שהוזכרה בעניין צבי. אך בית-המשפט קבע שיהיה זה מלאכותי לפצל בין סבלה הישיר מהאירוע עצמו, לבין סבלה הנפשי (העקיף) שנגרם עקב מות בעלה, וספק רב אם היה פוסק לטובתה אם לא הייתה נוכחת באירוע. על כן, לדעתנו, נראה שהפיצוי שניתן היה בגין נזק ישיר ולא בגין נזק עקיף.