עיתוני התקופה לעגו למרי טוד בשל שיפוץ שערכה בבית הלבן (שלא שופץ מאז 1813) וטענו שהיא מבזבזת את כספי הציבור בעת מלחמה. במהלך מלחמת האזרחים אף פורסמו שמועות שהיא מרגלת מטעם הקונפדרציה (מאחר שחלק מקרוביה שירתו בצבא הקונפדרציה). אגדה אורבנית מספרת שכאשר לינקולן שמע את השמועות הופיע בפני הוועדה לבדיקת ההתנהגות בעת מלחמה במפתיע והעיד לנאמנותה של אשתו.
לאחר רצח בעלה באפריל 1865 נכנסה מרי טוד לדיכאון כרוני. עוד קודם לכן הייתה שרויה במצב רוח דיכאוני בשל מות ילדיה.
מרי לינקולן הפכה היורשת של רכושו של לינקולן, ובנה רוברט התנגד לבזבזנותה, ועל מנת שלא תמשיך בניהול הירושה אישפז אותה בבית חולים לחולי נפש בבאטוויה שבאילינוי בשנת 1875, אולם היא שוחררה שלושה חודשים מאוחר יותר. הוא גם אסף ושרף את כל מכתביה.
מרי טוד לא סלחה לבנה על אשפוזה וסירבה לדבר איתו כל שארית חייה. היא נפטרה בבית אחותה אליזבת שבספרינגפילד, ב-16 ביולי 1882, בגיל 63. היא נקברה בקרבת בעלה באנדרטת קבר לינקולן שבעיר.
רובאי 02
מרגרט טיילור
מרגרט מאקאל סמית' (פֶּגִי) טיילור (באנגלית: Margaret Mackall Smith (Peggy) Taylor; 21 בספטמבר 1788 - 14 באוגוסט 1852), אשתו של נשיא ארצות הברית זאכרי טיילור, הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1849–1850.
חייה.
פגי סמית' נולדה במחוז קאלוורט שבמרילנד לוולטר סמית' (Walter Smith) ולאן מאקאל (Ann Mackall). בעת ביקורה בבית אחותה בקנטקי פגשה פגי סמית' את סגן זאכרי טיילור והם נישאו ביוני 1809 והתגוררו זמן קצר בחווה שניתנה להם במתנה על ידי אביו של זאכרי, ושם נולד להם בנם הראשון. לאחר מינויו של בעלה לפיקוד על מוצב במערב, עברו השניים למוצב.
שתיים מבנותיהם מתו בשנת 1820 מקדחת, ובריאותה של פגי סמית' נפגעה. מחמשת ילדיהם רק שלוש בנות ובן הגיעו לבגרות. בשל חייה הקשים התנגדה פגי שבנותיה יינשאו לקציני צבא אולם הן לא שעו לאזהרותיה ונישאו לקצינים.
אף שפגי טיילור קיבלה את חבריה בקומה השנייה של הבית הלבן ואירחה את בני משפחתה בארוחות משפחתיות, ואף נכחה בארוחות פרטיות שבהן אירח בעלה מכובדים, היא סירבה להשתתף בנשפים רשמיים בבית הלבן, והותירה את תפקיד האירוח הרשמי לבתה מרי אליזבת בליס.
בילי ווילדר
בילי וילדר
ג'יין אירווין הריסון
ג'יין אירווין הריסון (באנגלית: Jane Irwin Harrison; 23 ביולי 1804 — 11 במאי 1846) הייתה אשתו של ויליאם הנרי הריסון הבן (William Henry Harrison Jr) בנו של הנשיא התשיעי של ארצות הברית, ויליאם הנרי הריסון האב. שימשה בפועל כמארחת הרשמית של הבית הלבן ולמעשה הגברת הראשונה של ארצות הברית במהלך חודש אחד בשנת 1841, בו כיהן חותנה כנשיא, עת שאשתו של הנשיא (אן הריסון) הייתה חולה ולא יכלה להגיע מאוהיו (שם התגוררו היא ובעלה קודם לבחירתו לנשיא ומעברם לוושינגטון הבירה). אן הריסון לא יכלה להשתתף בטקס השבעת הנשיא ובטקסים והנשפים שנערכו לאחר מכן, ואשת בנה החליפה אותה בתפקידיה הרשמיים בטקסים אלה כמארחת.
אחותה אליזבת נישאה לבן אחר של הנשיא הריסון, ג'ון סקוט הריסון; אחד מעשרת ילדיהם, בנג'מין הריסון, הפך גם הוא לנשיא ארצות הברית.
ג'יין אירווין האריסון
יוזף סיגטי
יוזף סִיגֶטִי (במקור: יוז'ף פקטור; בהונגרית: Szigeti József; בודפשט, 5 בספטמבר 1892 – לוצרן, 19 בפברואר 1973) היה כנר וירטואוז יהודי-הונגרי.
חייו.
סיגטי נולד בבודפשט ולמד באקדמיה המלכותית בעיר זו. הוא הופיע בקונצרט הראשון שלו בגיל 13, ובשנת 1912 יצא לסיור הקונצרטים הראשון שלו באירופה. בהמשך סייר והופיע בארצות שנות, בין השאר גם בארץ ישראל. הוא ניגן עם תזמורות מהגדולות ומהחשובות בעולם ובתקופה מסוימת לימד בקונסרבטוריון בז'נבה שבשווייץ.
בשנת 1925 הופיע בפעם הראשונה בארצות הברית, וב-1951 התאזרח בה.
הרפטואר של סיגטי היה רב ומגוון והקיף את ספרות הכינור, לא רק הקלאסית והרומנטית אלא גם המודרנית. הוא גם הרבה בהקלטות.
סיגטי היה חבר ותיק של בלה בארטוק, חברות שנמשכה כל חייהם. הוא חלק עם ברטוק את הלאומיות הנלהבת שלו ואת התנגדותו לפשיזם. השניים היגרו לארצות הברית כמעט בו זמנית, כשסיגטי הקדים את ברטוק במעט. לאחר בואם לאמריקה הופיעו השניים ברסיטל משותף בספריית הקונגרס ב-11 באפריל 1940.
בתו של סיגטי נישאה לפסנתרן הרוסי-גאורגי ניקיטה מגלוב.
סיגטי פרש מן ההופעות בשנת 1960.
אן הריסון
אנה טות'היל סימס הריסון (באנגלית: Anna Tuthill Symmes Harrison; 1775–1864) אשתו של נשיא ארצות הברית ויליאם הריסון וסבתו של נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון הייתה באופן רשמי הגברת הראשונה של ארצות הברית במשך כהונתו של בעלה שנמשכה חודש אחד בשנת 1841, אף שבפועל לא נכנסה מעולם אל הבית הלבן.
אנה נולדה בקרבת מוריסטאון שבניו ג'רזי ב-25 ביולי 1775 לשופט ג'ון קליווס סימס (John Cleves Symmes) ואנה טות'היל סימס (Anna Tuthill Symmes). לאחר מות אמה בשנת 1776 התחזה אביה לחייל בריטי על מנת לקחת אותה דרך האזורים שנשלטו על ידי הצבא הבריטי למשפחת אמה בלונג איילנד, וסבתה גידלה אותה במשך המהפכה האמריקנית.
לאחר שאביה נישא בשנית, ובהיותה בת 13, נסעה אנה עם הוריה לאוהיו והם התיישבו באזור הפרא של נורת' בנד שבאוהיו - שטחה שהיה אז בשליטת אינדיאנים. מספר שנים מאוחר יותר פגשה את הקצין ויליאם הריסון, שהיה מוצב בפורט וושינגטון, מוצב צבאי סמוך (שהיה באזור בו נמצאת כיום העיר סינסינטי שבאוהיו), והם התאהבו ונישאו ב-25 בנובמבר 1795 בנורת' בנד, בהיותה בת 20 ובהיות ויליאם בן 22. נולדו להם שישה בנים וארבע בנות: אליזבת (1795), ג'ון קליבס (1798), לוסי (1800), ויליאם הנרי הבן (1802), ג'ון סקוט (1804), בנג'מין (1806), מרי (1809), קרטר (1811), אנה (1813), וג'יימס (אשר נפטר זמן קצר לאחר לידתו).
בעת כהונתו של הריסון כנציג הטריטוריה בקונגרס האמריקאי עברו אנה וילדיהם לברקלי לזמן קצר, ולאחר מינויו של הריסון למושל טריטוריית אינדיאנה עברו להתגורר בבית שנבנה עבורם בוינסנס שבאינדיאנה.
מחשש למלחמה, עברה המשפחה בשנת 1812 לנורת' בנד, שם התגוררה אן עד בחירתו של בעלה לנשיא בשנת 1840. בשל מחלתה לא נסעה לוושינגטון לטקס השבעת בעלה לנשיא, ולכן ביקשה מאשת בנה המת - ג'יין אירווין הריסון לשמש בתפקיד הגברת הראשונה של ארצות הברית בטקס ההשבעה. חודש לאחר השבעתו, ב-4 באפריל נפטר הנשיא הריסון. החדשות הגיעו לאן בעודה אורזת את חפציה ומתכוננת למעבר לבית הלבן. אן מעולם לא הגיעה לוושינגטון.
לאחר מות בעלה חיה אן עם בנה בנורת' בנד וגידלה את נכדיה - ובהם בנג'מין, לעתיד נשיא ארצות הברית. היא נפטרה בגיל 88 ב-25 בפברואר 1864.
אנה הריסון
אנג'ליקה ואן ביורן
אנג'ליקה סינגלטון ואן ביורן (באנגלית: Angelica Singleton Van Buren; 13 בפברואר 1818 – 29 בדצמבר 1877) הייתה אשת בנו של הנשיא השמיני של ארצות הברית מרטין ואן ביורן.
אנג'ליקה נישאה לבנו של הנשיא, אברהם ואן ביורן (Abraham Van Buren) בשנת 1838 ובשנת 1839, עם שובם של בני הזוג מירח הדבש שלהם באירופה, הפכה למעשה לגברת הראשונה של ארצות הברית בהיות הנשיא אלמן (אשתו נפטרה כ-19 שנים לפני בחירתו לנשיא).
אנג'ליקה גדלה בוושינגטון למשפחה ממעמד גבוה, וחברותה עם דולי מדיסון סייעה לה במילוי תפקידה כמארחת הרשמית של הבית הלבן.
לאחר תבוסתו של ואן ביורן בבחירות 1841 עברה אנג'ליקה ובעלה לאחוזת ואן ביורן בקינדרהוק והתגוררה עמו שם (וכן לעיתים עברו לבית משפחתה בדרום קרוליינה לעונות החורף).
החל משנת 1848 ועד מותה בגיל 59 בשנת 1877 התגוררה בעיר ניו יורק.
חוקי התורה
החוק המקראי הוא מערכת החוקים המורכבת ממכלול הציוויים המופיעים בחמשת חומשי התורה. החוק המקראי הוא הבסיס לתרי"ג המצוות בהלכה היהודית הרבנית, אשר מפרשת את המקראות בהתאם לפשט ולתורה שבעל פה. כתות יהודיות אחרות כמו הצדוקים, הקראים והשומרונים אימצו פרשנויות אחרות לחוק המקראי. מחקר המקרא המודרני עוסק גם הוא בפרשנות החוק המקראי בהתאם לפשט, תוך הסתמכות על השערת התעודות ועל הידע המדעי מתחומי הארכאולוגיה וההיסטוריה.
מסגרת הופעתם של החוקים.
ספרי התורה כמכלול אינם ספרי חוקים אלא סיפור המתאר את שהתרחש מבריאת העולם ועד סמוך לכניסת בני ישראל לארץ כנען. חוקי התורה מופיעים בחמשת החומשים באופן לא שווה - בספר בראשית מופיעים מספר חוקים בודדים, אך ביתר ארבעת החומשים מצויים מקבצים נרחבים של חוקים. חלק מהחוקים מופיעים אף יותר מפעם אחת במקומות שונים, לא פעם עם הבדלים מהותיים. ההבדלים מהווים כר פורה לפרשנות, לרבות זו של התורה שבעל פה וזו של השערת התעודות, לפיה לחוקים יש מקורות שונים.
חוקרי המקרא משה גרינברג, מנחם הרן, יאיר זקוביץ וחוקרים אחרים, מחלקים את החוקים שבתורה לשלוש קבוצות חוקים:
מקור החוק.
על פי התורה והאמונה היהודית, המקור לחוקי התורה הוא אלוהים. זהו מקרה יוצא דופן שכן כל שאר החוקים הן בעת העתיקה והן בעת החדשה נחקקו על ידי בני אדם - לעיתים על ידי מלך ולעיתים על ידי מוסדות שלטון אחרים. בעוד שחוקים שחוקקו על ידי בני אדם נועדו להסדיר את חיי החברה, חוקים שחוקקו על ידי האל מסדירים גם את יחסי האדם עם האל: עובדת היות חוקי התורה מצוות אלוהיות הופכת את הפרתם לעבירה דתית, גם אם החוק הוא חוק חברתי. בנוסף, חלק ניכר מחוקי התורה מתמקדים ישירות בפולחן, ללא כל הקשר חברתי.
סגנון החוקים.
חלוקה מקובלת של חוקי המקרא הוא לפי הסגנון שבהם נכתבו. ראשון חוקרי המקרא שהבחין בין שתי צורות היסוד העיקריות של חוקי התורה (קאזואיסטי ואפודיקטי) היה אלברכט אלט, אחד מממשיכי דרכו הבולטים של הרמן גונקל: