פעילותו משכה את תשומת לב הגסטאפו ושלייך נעצר כ-13 פעמים על ידי הגסטאפו במהלך שנתיים אלו. יש המסיקים מעובדה זו כי שלייך שיתף פעולה עם הגסטאפו ומקטרגיו טוענים כי גם את הברחת היהודים והצלתם עשה בשל בצע כסף. עם זאת, שלייך לא היה חבר המפלגה הנאצית או מי מגופי השלטון.
ב-1941 נעצר שלייך על ידי הגסטאפו והועמד למשפט. ב-1944 התכוונו הנאצים להעמיד אותו למשפט ראווה, אך שלייך שמע על התוכנית מבעוד מועד וברח ליוגוסלביה, שם שהה עד סוף המלחמה. ב-1945 שב לאוסטריה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, האשימו אותו שניים מהאנשים שהציל, כי נטל מכספם וכי לא העביר אליהם את חפציהם. שלייך הועמד למשפט ב-1947. בדצמבר 1948 קבע השופט החוקר, שהיה יהודי, כי לא קיימות ראיות המצדיקות הרשעה. חודשיים לאחר מכן, בפברואר 1949, נפטר משחמת הכבד.
רופוס סקרימגור
סמל קייפ ורדה
דגל קייפ ורדה
קורציו מלפרטה
קורציו מלפרטה (באיטלקית: Curzio Malaparte; 9 ביוני 1898 – 19 ביולי 1957) עיתונאי וסופר איטלקי הידוע במיוחד בשל תיאוריו את זוועות הנאציזם והמשטרים הקרובים לנאציזם במהלך מלחמת העולם השנייה, להן היה עד כאשר שימש ככתב צבאי וכדיפלומט.
חייו.
מלפרטה נולד בשם קורט אריך זוקרט בעיר פראטו שבחבל טוסקנה באיטליה לאם לומברדית ואב גרמני. הוא חונך ברומא ובשנת 1918 החל בקריירה עיתונאית. הוא בחר בשם "מלפרטה" שפירושו "מן המקום הרע" כהיפוך של השם "בונפרטה" שפירושו "מן המקום הטוב".
מלפרטה לחם במלחמת העולם הראשונה וקיבל דרגת קצונה בצבא האיטלקי. הוא עוטר על האומץ שהפגין בחזית האלפינית. בשנת 1921 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי, "La rivolta dei santi" (מרד הקדושים) בו הציג את חוויותיו מימי המלחמה, תוך שהוא מאשים את המשטר המושחת ברומא. בשנת 1922 השתתף ב"מצעד על רומא" שערך בניטו מוסוליני בו השתלט הפאשיזם על איטליה. בשנת 1924 ייסד את הרבעון ""La Conquista dello stato" ("ניצחון המדינה"). הוא החליף את שמו באופן רשמי למלפרטה בשנת 1925. כחבר במפלגה הפשיסטית היה פעיל בייסודם של כתבי עת פשיסטיים ובכתיבת ספרים בנושא. כן היה העורך של העיתון לה סטמפה. בשנת 1931 פרסם ספר ושמו "Tecnica del colpo di Stato" בו תקף את מוסוליני ואת היטלר. פרסום זה הוביל לגירושו מן המפלגה ולשליחתו ל"גלות פנים" משנת 1933 עד לשנת 1938 (עונש זה היה עונש מקובל ליריבים פוליטיים באיטליה הפשיסטית, בו נשלחו לאזור כפרי נידח, או לאי שומם, ונאסר עליהם לעזוב אותו לפרק זמן קצוב). מלפרטה ריצה את עונשו באי ליפארי. הוא השתחרר לאחר התערבותו האישית של גליאצו צ'אנו שר החוץ רב ההשפעה, וחתנו של מוסוליני. לאחר מכן נאסר מלפרטה מספר פעמים נוספות, ובין היתר בילה תקופת מאסר בבית הכלא הרומאי הידוע לשימצה רג'ינה קואלי.
היכרותו עם מנהיגי אירופה בתקופה זו מבוססת על ניסיונו ככתב וכדיפלומט בשירות איטליה הפאשיסטית. בשנת 1941 נשלח אל החזית המזרחית, בה לחמו כנגד ברית המועצות חיילים איטלקים לצידם של הגרמנים, ככתב העיתון קוריירה דלה סרה. את מאמריו (שחלקם צונזרו) אסף בקובץ שפורסם בשנת 1943 בשם "הוולגה מתחילה באירופה". ניסיונו זה היווה בסיס לשני ספריו המפורסמים ביותר "קאפוט" ו"העור" (שניהם יצאו בעברית בהוצאת "זמורה – ביתן"). הספר "קאפוט" כולל עדות ראייה לשואת יהודי העיר יאשי ברומניה.
הספרים מציגים את המלחמה מנקודת ראותם של אלו היודעים כי נדונו להפסיד בה. הכתיבה רצופה באבחנותיו החדות של מלפרטה, תוך כדי תיאורי הורמאכט הנסוג בשדה הקרב האוקראיני – "כאשר הגרמנים מתחילים לפחד, כאשר הפחד הגרמני המסתורי מתחיל לחלחל לעצמותיהם, הם תמיד יעוררו אימה וחמלה מיוחדים. הופעתם היא אומללה, אכזריותם עצובה, אומץ הלב שלהם שקט וחסר תקווה" כתב בהקדמה לספרו. הספר הוא תיאור רב עוצמה ועדות אישית המהווה הישג ספרותי.
ב"העור" ממשיך מלפרטה בתיאורי החברה האירופית בזמן המלחמה אותה החל ב"קאפוט", אך בעוד ש"קאפוט" התרחש במזרח אירופה, "העור" מתרחש באיטליה בין השנים 1943 ל-1945. במקום גרמנים, הפולשים הם אמריקנים. הספר מציג בצורה חדה ובוטה את התמימות של המשחררים האמריקנים אל מול הרקע התרבותי של הניסיון האירופי בשנות המלחמה שהוביל לקריסה חומרית ומוסרית.
בין נובמבר 1943 למרץ 1946 שימש מלפרטה כקצין קישור במפקדה האמריקנית באיטליה. מאמרים מפרי עטו החלו להופיע בצרפת, ארצות הברית ובריטניה.
לאחר המלחמה נטו דעותיו של מלפרטה אל השמאל, והוא הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית האיטלקית. בשנת 1947 עבר לגור בפריז וניסה ללא הצלחה את כוחו בכתיבת דרמות, וכבמאי סרטי קולנוע. בשנת 1950 כתב, הפיק, ביים וכתב את המוזיקה לסרט "Cristo Proibito" (המשיח האסור), אשר זכה להצלחה בינונית. הסרט היה סיפורו של חייל החוזר לכפרו על מנת לנקום את מות אחיו מידי הגרמנים. לפני מותו החל לגלות עניין בסין ובקומוניזם נוסח מאו ואף ביקר בסין, אך נאלץ לקטוע את הביקור בשל מחלתו. הוא הספיק לכתוב ספר בשם "ברוסיה ובסין", אשר פורסם לאחר מותו בשנת 1958. ספרו האחרון Maledetti toscani פורסם בשנת 1956. בשנת 1957 מת ממחלת הסרטן.
איצ'י דה קילר
איצ'י דה קילר (ביפנית: 殺し屋１, מילולית: איצ'י הרוצח) הוא סרטו של הבמאי היפני טקאשי מיאיקה (אודישן), הידוע בסרטיו החתרניים והאלימים במיוחד.
הסרט נחשב לאלים בסרטי מיאיקה. האלימות בו מאוד מוקצנת ומגוחכת, אך עם זאת יש בה מסר נוקב ואינה אלימות לשם אלימות בלבד.
הסרט הוא עיבוד קולנועי לסדרת המאנגה (קומיקס יפני) של הידאו יאמאמוטו שזכתה גם לעיבוד אנימה מז'אנר ההאנטיי בשם "Ichi The Killer: The Animation Ep. 0".
עלילה.
שוטר לשעבר משסה את בכירי היאקוזה אלה באלה באמצעות נער מזוכיסט ומעורער נפשית, שמתגלה כרוצח שכיר מטורף וסאדיסטי, שמותיר אחריו נהרות של דם.
הסרט רווי דם וטירוף וכולל כמה סצנות זוועתיות במיוחד, בהן ריטוש איברים, אכזריות חסרת מעצורים ומיניות פרוורטית.
אורומיה
אורומיה (באמהרית: ኦሮሚያ, באורומו: Oromiyaa) היא אחת מתשע המדינות המרכיבות את הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה. זו המדינה הגדולה באתיופיה הן בשטחה והן במספר תושביה. אורומיה כוללת את שטחים מהמחוזות לשעבר מחוז ארסי וחלקים ממחוז בלה, מחוז הררג, מחוז ילובור, מחוז קאפה, שאווה, מחוז סידאמו, ומחוז ולגה.
אורומיה גובלת ממזרח במדינת סומלי, בצפון מזרח בעפר ובדירה דאווה, בצפון באמהרה, בצפון מערב בבנישנגול-גומאז, במערב בדרום סודאן, בדרום מערב בגמבלה, במערב במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום ובדרום בקניה. מדינת הררי שוכנת כמובלעת בצפון מזרח המדינה והעיר אדיס אבבה שוכנת כמובלעת במרכזה.
פוליטיקה.
בבחירות האחרונות שהתרחשו בשנת 2005 גרפה מפלגת הארגון הדמוקרטי העממי של אורומו את מרב הקולות.
המפלגה זכתה ב 385 מושבים מתוך 537 המושבים בפרלמנט. לעומת זאת מפלגת הכח הדמוקרטי לאחדות אתיופיה גרפה 107 מושבים.
נחלים ואגמים.
הנהרות והנחלים העיקריים במדינה הם האוואש (הנהר הארוך באתיופיה), וואבי שאבאל, גאנאל, בארו, דאדאסה וגאדאר.
סדרת האגמים הנקראת אגמי היוצר כוללים את האגמים בישופטה, קאריפטה, בישופטה גאדו, הורה קילול, הורסה ארסאדי ואגמי הקרע הגדול זיוואי, אבייאטה, שאלה ולאנאגנו נכללים גם במדינה זו.
חי וצומח.
באורומיה נמנו כשמונה מאות סוגי עופות ויותר ממאה מיני חיות בר. בפארק הלאומי הרי באלה ניתן למצוא יונקים נדירים כגון קודו ההרים (Tragelaphus buxtoni, מין של קודו), זאב חבשי וזאב טלוא, כמו גם אוכלוסיות יציבות של קודו משורטט.
בפארק הלאומי אוואש מצויים בין היתר ראמי ביסה, קודו משורטט, קודו זוטר, קודו גמלוני, קרקלים, שנבובים, קופי קולובוס, קופים ירוקים, בבונים, נמרים, צביי סלעים, סוסי יאור, צביי סומרינג, זברות וברדלסים. כמו כן מצויים בפארק זנים רבים של עופות, לרבות כמה מיני עגוריים, עקב חורף, נשרים, ינשופים, ברווזים וגם אווזים הנפוצים בתחומים הביצתיים של הפארק.
מחצבים.
אורומיה עשירה במחצבים, ביניהם זהב, פלטינה, ניקל, עופרת, נתרן, אבן גיר, פצלת השדה, חול סיליקה, דולומיט, קאוליניט, גרניט ועוד סוגים שונים של סלעים ומתכות.
מכרות בהם יש זהב מצויים בבאדולה, ולאגה דאמבי (בנפת בוראנה), נאג'ו ועמק נחל בירביר (בוולגה). בביאבדו (בוולגה) קיים מכרה פלטינה. אזורים שבהם ישנם זהב בבוראנה ובמערב ולגה, אבן גיר, גבס ואדמת טיט, טנטלום (בקאנטיצ'ה) מחצבי בנייה (בוואלאגה) וקרמיקה בבוראנה.
כלכלה.
הרשות האתיופית לפיקוח הקפה והתה דיווחה שבשנת 2004 ו-2005 115,083 טונות של קפה יוצרו באורומיה, המייצג כ-50.7% מכלל ייצור באתיופיה.
הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה העריכה בשנת 2005 שחקלאים באורומיה היו בעלי סך הכול 17,214,540 בקר (כ-44.4% מכלל הבקר באתיופיה ), 6,905,370 כבשים, 4,849,060 עיזים, 959,710 סוסים, 63,460 חמורים, 278,440 ערודים, 139,830 גמלים, 11,637,070 עופות מכל הסוגים ו-2,513,790 כוורות.
מעל 90% מתושבי אורומיה חיים באזוריים כפריים, וחקלאות היא התעסוקה העיקרית שלהם. היבולים החקלאיים העיקריים כוללים תירס, טאף, חיטה, אפונה, שעועית וסוגים שונים של שמנים צמחיים.
דמוגרפיה.
אורומיה היא המדינה המאוכלסת ביותר באתיופיה. על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2007 מונה אורומיה כ-27,158,471 תושבים.
אורומיה היא המדינה הגדולה בשטחה באתיופיה: שטחה של אורומיה הוא כ-353,632 קמ"ר, המהווה כ-32% משטחה של אתיופיה. הצפיפות הממוצעת במחוז היא כ-75 אנשים לקמ"ר.
מחוזות.
אורומיה מורכבת מעשרים מחוזות:
יוהנס וילהלם ינסן