ה-3200GT עוצב על ידי חברת Italdesign. הפנסים האחוריים של המכונית כללו נורות לד מסודרות בצורת בומרנג. הנורות החיצוניות ב"בבמורנג" היוו את אורות הבלימה והנורות הפנימיות היוו את אורות האיתות. המכונית הוחלפה בתחילת 2002 על ידי המזראטי קופה בעלת התכנון הדומה, כאשר מזראטי חזרו לשוק האמריקאי. לא נעשו שינויים רציניים בין הדגמים פרט להחלפת הנורות האחוריות על מנת לעמוד בתקן האמריקאי לראות בנהיגת לילה. ה-4200GT זכה להצלחה רבה עד שנת 2007, אז החליף אותו המזראטי גראן-טוריסמו הגדול יותר שחזר להשתמש בנורות לד לאורות האחוריים, אך הפעם תוך עמידה בתקן האמריקאי.
סמואל לנגהורן קלמנס
סמל לוב
סמל לוב הנוכחי אומץ בשנת 2021. סמל זה אינו סמל רשמי, ואף שנעשה בו שימוש בפועל על ידי ממשלת האחדות הלאומית, "ההצהרה החוקתית הזמנית של לוב" ממרץ 2021 מפרטת את מראה דגל לוב אולם אינה מתייחסת לסמל המדינה.
תיאור הסמל.
הסמל כולל סהר וכוכב מוזהבים ומסביבם רשום בערבית "ממשלת האחדות הלאומית - מדינת לוב" (حكومة الوحدة الوطنية - دولة ليبيا). הסהר והכוכב, הכיתוב וצורות הקישוט המקיפות אותם במעגל כולן בצבע זהוב.
היסטוריה.
סמל ממלכת לוב.
סמל זה שימש כסימלה של ממלכת לוב ונודע בכינויו "כתר לוב". בסמל זה נעשה שימוש בין השנים 1952–1969.
חוקת לוב משנת 1952 תיארה את דגל המדינה (בסימן 7 לחוקה), אך לא התייחסה לסמל המדינה.
סמל המדינה כלל חצי סהר וכוכב בן חמישה קצוות לבנים על רקע שחור. מעליהם כתר בצבע זהב, ועליו כתר נוסף. בכתר העליון תומכים עיטורים בצורת האות האנגלית S, בצבע זהב, ותחתיהם עיטור דמוי קלף בצבע זהב.
סמל לוב תחת שלטון קדאפי.
סמל זה, שהחליף את סמל עיט צלאח א-דין, אומץ רשמית בשנת 1977 עם פרישתה של לוב מפדרציית הרפובליקות הערביות, ונעשה בו שימוש עד לנפילת משטרו של מועמר קדאפי בשנת 2011.
במרכז הסמל הופיע שלט אצולה שצבעו ירוק, בדומה לצבע דגל לוב. הצבע הירוק מסמל את האסלאם, הקשר לנביא מוחמד וכן את "המהפכה הירוקה" של מועמר קדאפי.
במרכז הסמל מתואר הנץ של שבט קורייש - סמל שבטו של הנביא מוחמד.
בתחתית הסמל כתוב בערבית השם: "איחוד הרפובליקות הערביות" (اتحاد الجمهوريات العربية).
סמל לוב לאחר מלחמת האזרחים.
סמל מועצת המעבר הלאומית הופיע על מסמכי המדינה הרשמיים. הסמל כולל חצי סהר וכוכב בצבעי הלאומיות הכלל-ערבית - אדום, שחור וירוק (צבעים המופיעים גם על דגל המדינה), וסביבו רשום בערבית בחלקו העליון של הסמל "מועצת המעבר הלאומית" (المجلس الوطني الانتقالي) ושמה של המדינה (ليبيا), וכן באנגלית: "The Transitional National Council" ו- "Libya".
הנדריק לורנץ
הנדריק אנטון לורנץ (בהולנדית: Hendrik Antoon Lorentz) (18 ביולי 1853 - 14 בנובמבר 1928) היה פיזיקאי הולנדי וזוכה פרס נובל לפיזיקה (ביחד עם פיטר זימן) בשנת 1902 בזכות תרומתו למחקר על השפעת המגנטיות על תופעת הקרינה. כמו כן תרם לפיתוח תורת היחסות הפרטית, עליה קיבל את הקרדיט אלברט איינשטיין. הישגים חשובים נוספים שנרשמו לזכותו הם כוח לורנץ, התפלגות קושי-לורנץ וטרנספורמציות לורנץ.
קורות חייו.
לורנץ נולד בעיר ארנהם שבמזרח הולנד. את לימודיו האקדמיים החל באוניברסיטת ליידן, שם למד מתמטיקה ופיזיקה. הוא הושפע רבות ממורהו, האסטרופיזיקאי פרדריק קייזר. לאחר שסיים את התואר הראשון שב לעיר הולדתו כדי לעסוק בהוראת מתמטיקה בבית ספר תיכון, ובמקביל המשיך ללמוד באוניברסיטת ליידן, עד קבלת התואר השלישי ב-1875. כותרת התיזה שלו הייתה "על התאוריה של שבירה והחזרה של אור (בהולנדית: Over de theorie der terugkaatsing en breking van het licht), ובה שיפר את התאוריה האלקטרומגנטית של ג'יימס קלרק מקסוול. ב-1878, והוא בן 24 בלבד, מונה לתפקיד שאך נוצר, פרופסור לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת ליידן, משרה בה החזיק במשך 34 שנים, עד פרישתו ב-1912. לאחר הפרישה ניהל את מוזיאון טיילרס (Teylers) בעיר הארלם, אך המשיך לשמש כיועץ חיצוני לאוניברסיטת ליידן וכן המשיך להרצות. ממשיכו בתפקיד היה פאול אהרנפסט ותחת ניהולו הוקם המכון לפיזיקה תאורטית הנקרא גם מכון לורנץ. בנוסף לעבודתו כפיזיקאי ותאורטיקן, בשנים 1918-1926 היה לורנץ יושב ראש הוועדה שהוקמה כדי לתכנן את הסכר אפסלוטדייק.
ב-1881 נישא לאלטה קתרינה קייזר, אחייניתו של פרדריק קייזר, מורהו לשעבר, ובתו של יוהאן וילהלם קייזר, מנהל בית הספר לחרטים של אמסטרדם והמעצב של בולי הדואר הראשונים של הולנד. בתם גרטרוידה הייתה לימים לפיזיקאית בעצמה. בנוסף לפרס נובל זכה לורנץ במדליות ופרסים נוספים, ביניהם מדליית רמפורד היוקרתית (1908).
עבודתו.
בעבודתו בליידן עיקר עיניינו היה התאוריה האלקטרומגנטית בכל הנוגע לקשר בין חשמל, מגנטיות ואור. ממאמרים שפרסם, ניתן לראות כי בנוסף לעיסוקו הראשי בנושא זה עסק ותרם גם לתאוריות במכניקה, תרמודינמיקה, הידרודינמיקה ופיזיקת מצב מוצק. תרומותיו העיקריות היו בתחום האלקטרומגנטיות, האלקטרון ותורת היחסות.
בתאוריות שלו הציע לורנץ כי אטומים עשויים להכיל חלקיקים טעונים וכי התנודות של חלקיקים אלו הן שמייצרות את האור. כאשר קולגה שלו ותלמידו לשעבר, פיטר זימן, גילה את אפקט זימן ב-1896, סיפק לורנץ את ההסבר התאורטי לאפקט. השניים זכו על הישג זה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1902.
ב-1892 הציע הסבר לתוצאות ניסוי מייקלסון-מורלי והוא כי הגופים הנעים מתכווצים בכיוון התנועה.
בסטר
On The Run
לה שמבון-סור-ליניון
לה שמבון-סור-ליניון (בצרפתית: Le Chambon-sur-Lignon) היא עיירה במחוז לואר עילי (Haute-Loire) בחבל אוברן-רון-אלפ שבדרום-מזרח צרפת. תושביה סייעו בדרכים שונות ליהודים להימלט מאימת הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
אוכלוסיית העיירה בשנת 2018 מנתה 2,457 תושבים.
היסטוריה.
היישוב הוקם במאה ה-16 על ידי הוגנוטים (נוצרים פרוטסטנטים שנרדפו על ידי הכנסייה הקתולית). בשנת 1923 שינה היישוב את שמו מ"לה שמבון-דה-טנס" לשמו הנוכחי. בשנת 1938 הקימו הכמרים אנדרה טרוקמה ואדוארד תייס פנימייה פרטית בעיירה.
הצלת יהודים במלחמת העולם השנייה.
בהנהגת הכומר אנדרה טרוקמה (André Trocmé) ואשתו מגדה טרוקמה, סיכנו תושבי העיירה את חייהם החל בשנת 1942 כשהסתירו יהודים שנרדפו על ידי האס אס לשם שילוחם למחנות השמדה.
התושבים ראו במתן עזרה לנרדפים מעשה טבעי, על רקע ההיסטוריה של ההוגנוטים כמיעוט נרדף.
בדרשה שנשא הכומר טרוקמה ביולי 1942, לאחר האקציות וגירוש היהודים מפריז, הוא הצהיר בפני קהילתו: "הכנסייה הנוצרית צריכה לכרוע ברך ולבקש מחילה מאלוהים על אוזלת ידה ועל פחדנותה".
היהודים הוסתרו בבתים פרטיים, בשטח החוות ובמוסדות ציבוריים. כשהגיעו סיורים של הנאצים לחפשם, היו תושבי העיירה מסתירים אותם בשטח הכפרי. לפי עדותו של אחד התושבים: "כשהחיילים היו מסתלקים, היינו נכנסים ליער ושרים שיר. כששמעו את השיר ידעו היהודים שניתן לצאת בביטחה".
בנוסף למחסה לנרדפים, תושבי העיירה השיגו עבור יהודים תעודות זיהוי מזויפות וכרטיסי הקצבת מזון ועזרו להם לעבור את הגבול לשווייץ הנייטרלית.
בשנת 1942 הצטרף לכפר יהונתן גלי (שפיגל) אשר נשלח לכפר על ידי קוויקרים אמריקאים שעסקו בהצלת ילדים יהודים ושליחתם לארצות הברית. מכיוון שהיה בוגר מדי לא אפשרו לו לעלות לספינת ההצלה של הילדים שעמדה לצאת ממרסיי לארצות הברית, במקום זאת ציידו אותו במכתב לאנדרה טרוקמה והסבירו לו איך להגיע ללה שמבון.
כשהגיע לכפר רואיין על ידי אנדרה טרוקמה, ששמע על פעילותו כמדריך בתנועת נוער יהודית באנטוורפן ומינה אותו למדריך במעון "לה גריו" (הצרצרים). במעון שהו אז 60 ילדים יהודים בני 12-14. יהונתן הפך לעוזר של דניאל טרוקמא שניהל את המעון, וכך הוא מספר על שגרת החיים של הילדים בלה שמבון:
חלק מהתושבים נאסרו על ידי הגסטפו. כזה היה גם גורלו של בן דודו של הכומר, דניאל טרוקמה, שנקרא על ידי דודו לנהל בית יתומים בעיירה וקלט בו ילדים יהודים שהוריהם נשלחו להשמדה. טרוקמה ניהל גם את בית הספר לה מזון דה רוש (La Maison des Roches). לאחר שהגסטפו פשט על בית הספר ואסר שמונה עשר ילדים יהודים, הוא סירב להפקיר את הילדים, ונאסר עמם. ביוני 1943 הוא נשלח עם הילדים למחנה הריכוז מיידנק, שם נספה באפריל 1944.
הסופר אלבר קאמי הגיע לעיירה לצורך החלמה ממחלת השחפת ובילה בה מספר חודשים בשנת 1942. את חוויותיו מאותה תקופה כתב ביומנו.מעריכים כי 3,000–5,000 יהודים ניצלו ממוות בטוח בזכות תושבי לה שמבון-סור-ליניון. הכומר טרוקמה, אשתו ובן דודו הוכרו על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם, ועצים ניטעו על שמם ביד ושם. בנוסף, הוכרו 30 תושבים נוספים מן העיירה כחסידי אומות העולם. בשנת 1990 זכתה העיירה להוקרה קולקטיבית ביד ושם כאשר בדרך המובילה לבקעת הקהילות נחנך גן קטן ולוח הנצחה לתושבי לה שמבון. לה שמבון היא אחד משני יישובים שזכו להכרה קולקטיבית כזו.
עם הניצולים הרבים נמנה גם המתמטיקאי אלכסנדר גרותנדיק ואמו, וכן יהונתן גלי (שפיגל) שהיה ראש האגף לחינוך בעירית חיפה, מרצה בבית הספר לחינוך ודיקן הסטודנטים באוניברסיטת חיפה.
פרשת ההצלה תועדה בסרט "Weapons of the Spirit" משנת 1987, בספר תיעודי מאת פיליפ האלי, ובספר לבני הנעורים מאת קרול מטס (פרטי הספרים להלן). גם בספרו העלילתי של רומן גארי, "עפיפונים", ישנה התייחסות לכפר ולפועלם של מגדה ואנדרה טרוקמה. הסרט העלילתי גבעת אלף הילדים נוצר בהשראת סיפור ההצלה.