הבעיה הייתה שבפעולה זו היה טמון כשל לוגי עקרוני: לא הצריכה המוגברת הייתה הגורם לשגשוג, השגשוג הוא שגרם לצריכה המוגברת. בין שגשוג לצריכה היה אכן מתאם—בעת שגשוג, החנויות היו מלאות—אבל המתאם לא הצביע על סיבתיות. ההנחה כי בין הצריכה לשגשוג יש קשר סיבתי (כלומר, שהצריכה גורמת לשגשוג) היה שווה ערך להנחה שאפשר ליצור משהו מלא כלום, שיש יש מאין. הוצאת היצרן ממשוואת התוכניות הכלכליות גרמה לפגיעה חוזרת ונשנית בגורם היחידי שאכן יצר יש מאין: היצרן הוא הגורם היחידי הנוטל משאבים וחומרי גלם ו'לש' מהם מוצרים שאנשים מעוניינים לרכוש. הוא חולית היסוד בשרשרת הסיבתית. ההתעלמות מעובדת יסוד זו הייתה הסיבה לפריצת המשבר והסיבה להתמשכותו.
אירועים.
שנת 69 ידועה בתולדות הקיסרות הרומית כשנת ארבעת הקיסרים, שנה של אי יציבות בה כיהנו ארבע קיסרים: גלבה, אותו, ויטליוס ואספסיאנוס.
שרון פרדו
שרון פרדו () הוא פרופסור בפקולטה לפוליטיקה וממשל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וראש הקתדרה ללימודים אירופיים על שם ז'אן מונה (Jean Monnet Chair "ad personam").
ביוגרפיה.
בוגר תואר ראשון (1996) ושני (1997) במשפטים מאוניברסיטת שפילד באנגליה, בשנת 2003 קיבל תואר דוקטור מהפקולטה לפוליטיקה ומדעי החברה באוניברסיטת גנט בבלגיה בנושא "The Euro-Mediterranean Partnership: From European Unilateralism to Regional Regime" ובשנת 2005 הגיש פוסט דוקטורט באוניברסיטת בן-גוריון בנושא: “The Euro-Mediterranean Partnership: In Search for the New Euro Mediterranean Region".
פרדו הוא ראש מרכז סימון וייל למחקר וללימודי אירופה בת זמננו – המרכז הלאומי למצוינות במחקר ובהוראת הלימודים האירופיים ע"ש ז'אן מונה באוניברסיטת בן-גוריון. הוא עורך-שותף של סדרת הספרים האקדמיים "אירופה והעולם" בהוצאת הספרים לקסינגטון. פרופ' פרדו הוא נשיא "עילב - עמותה הישראלית ללימודים בינלאומיים", עמית מחקר בכיר נלווה ב"מרכז הלאומי לחקר אירופה" (NCRE) ב בניו זילנד, חבר הנהלת המועצה הישראלית ליחסי חוץ (ICFR) וחבר לשכת עורכי הדין בישראל.
פרדו הוא ממקימי המשרד לשיתוף פעולה אזורי, בו שימש כמנהל תחום הפרויקטים וכעוזרו הבכיר של מנכ"ל המשרד. בתפקידיו אלה כיהן תחת השרים שמעון פרס, ציפי לבני ורוני מילוא.
תחומי המחקר שלו מתמקדים בממדים הפוליטיים והמשפטיים של מדיניות החוץ והביטחון האירופית. במחקריו הוא מתמקד בפיתוחו של המרחב האירופי-ים-תיכוני ובמערכת יחסי ישראל והאיחוד האירופי. פרדו מלמד קורסים שונים העוסקים בחקר תהליך האינטגרציה האירופית, הדיפלומטיה והמשפט הבינלאומי הפומבי.
עזרא בן שלמה
ראומה אלדר
ראומה אלדר (3 ביוני 1928 – 5 במאי 2019) הייתה קריינית בכירה, שדרנית ועורכת בקול ישראל בשנים 1948–1988. הייתה ידועה בשפת העברית המוקפדת שבפיה.
ביוגרפיה.
אלדר נולדה בירושלים למשפחת מחבוב (חובב), אחיה והיא צברים ממוצא תימני.
היא לימדה בבית הספר "שפיצר" בהנהלת חנה שפיצר, לאחר מכן עבדה בבית הספר יהודה הלוי בקטמון הישנה, בהנהלתה של שושנה רזיאל.
לפני עבודתה בקול ישראל שימשה קריינית בקול ישראל, תחנת הרדיו המחתרתית של "ההגנה". בשנת 1948, כאשר ירושלים עדיין מופגזת, החלה לעבוד בקול ישראל. במשך 20 שנה הייתה קריינית חדשות, קריינית רצף וכן הקריאה פרקי ספרות.
בשנת 1968 עברה לתל אביב, שם הייתה ממונה על מדור הקריינים. כמו כן ערכה את פינת הלשון בתוכנית לעקרת הבית שהגישה רבקה מיכאלי. בנוסף לכך ערכה משדרים לנוער ומשדרים ספרותיים, ובהם המדור "ספר חדש" ו"רגע של שיר". במשך שנים ערכה את משדרי האוניברסיטה הפתוחה, שעליהם הוענק לה בשנת 1983 פרס מנהל הרדיו. בכל תקופת עבודתה בקול ישראל עסקה בהדרכת קריינים, עורכי חדשות ושחקנים. ביום העצמאות תש"ן (1990) ייצגה את רשות השידור בטקס הדלקת המשואות.
לאחר פרישתה לגמלאות קריינה בהתנדבות בספרייה המוקלטת לעיוורים, והעבירה בה קורסי קריינות. במשך שנים רבות שימש קולה כ"שעון הדובר" של בזק ("שירות 155").
חיים אישיים.
ראומה אלדר נישאה לד"ר דוד אלדר שהיה מנהל המכללה האקדמית בווינגייט שבמכון וינגייט, והתאלמנה ממנו ב-2018. להם שתי בנות ובן. התגוררה במושב אודים שבשרון. אלדר הייתה אחותו הגדולה של הקריין משה חובב, אביו של העיתונאי והשף גיל חובב, וכן דודתה של הזמרת דפנה ארמוני.
בפוסט שהעלתה בפייסבוק ב-18 בפברואר 2014 חשפה דפנה ארמוני את מצבה הקשה של דודתה, אשר חלתה באלצהיימר.
אלדר נפטרה בביתה במושב אודים, בגיל 90.
המאמרות
המאמרות (או "האנלקטים"; בסינית מסורתית: 論語; : לוּן יוּ') או "מאמרותיו של קונפוציוס" הוא ספר האוסף אמירות ופתגמים מבית מדרשו של הפילוסוף הסיני בן המאה ה-5 לפנה"ס קונפוציוס ושל חסידיו, כמו גם שיחות בינם לבינם בעלות משמעות ערכית או חינוכית.
ניתן לפרש את השם המקורי בסינית כ"דיון על מילותיו של קונפוציוס".
קטעי הספר נכתבו במהלך "תקופת האביב והסתיו" ובמהלך "תקופת המדינות הלוחמות". ספר זה מהווה את היסוד לתורת הקונפוציאניזם, לה השפעה על מזרח אסיה עד לימינו אנו.
היסטוריה.
כתיבת הספר השתרעה, ככל הנראה, על פני תקופה שאורכה כ-30 עד 50 שנה. תחילת הכתיבה בוצעה במהלך "תקופת האביב והסתיו" והמשכה במהלך "תקופת המדינות הלוחמות". לא ידוע מתי פורסם עותק ראשון שלם של "האמירות".
נהוג להאמין ש"המאמרות" נכתבו ברובן על ידי תלמידיו של קונפוציוס ואולי אף ממשיכיהם, אך שהוא בכל זאת משקף רעיונות שמקורם בקונפוציוס ומחשבותיו.
הספר נחלק ל"פרקים" המחולקים ל"בתים" כאשר כל "בית" מכיל אמירה אחת, סיפור אחד או פיסת מידע אחת. הקישור בין הפרקים והבתים איננו מבוצע על פי סדר קבוע כלשהו וניתן לומר כי על-פניו הוא מקרי לחלוטין. יתר על כן, מספר קטעים חוזרים על עצמם יותר מפעם אחת, לעיתים בניסוחים שונים. דבר זה מוביל למחשבה כי הספר עבר תחת ידיהם של יותר ממחבר אחד, אם כי נוטים להעריך כי בסופו של דבר, עורכו הסופי היה דְזֶנְג-דְזְה (曾子), אחד מתלמידיו הבולטים של קונפוציוס.
בימי שושלת האן, התקיימו לספר שלוש גרסאות שונות: "המאמרות של לוּ" (魯論語), "המאמרות של צִ'י" (齊論語) וספר "כתבי המאמרות הקדומות" (古文論語). הגרסאות "צ'י" ו-"לו" היו דומות למדי בצורתן ובתוכנן, אך בגרסת "צ'י" נוספו שני פרקים בנוסף לעשרים הקיימים בגרסאות האחרות. מאידך, בספר "כתבי המאמרות הקדומות" חולק הפרק "זיז'אנג" לשני חלקים שונים, ולכן יש בו עשרים ואחת פרקים, כמו כן בגרסה זו סדר הפרקים שונה מן הגרסאות האחרות.
לקראת שלהי שליטתה של שושלת האן, נקבעה צורת הספר המוכרת לנו כיום על ידי ג'אנג יוּ' (張禹), מורהו של הקיסר צ'אנג. ג'אנג חיבר את הגרסאות "לו" ו-"צ'י" לכדי אחת בה שימר את מספר הפרקים של "צ'י". גרסה זו זכתה לשם "האמירות על פי המרקיז ג'אנג".
עבודתם המדוקדקת של ברוק ברקוס ושל טאקו ברוקס, "המאמרות המקוריות", מציעה פרשנות חדשנית לסדר הפרקים בהתבסס על תבניות לשוניות המובלעות בטקסט. לטענתם, הספר כפי שמוכר כיום, הוא גרסה שעברה שינויים ותוספות רבות שנתווספו במהלך הדורות על ידי אסכולות שונות שערכו את הספר. לטענתם, שינויים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים גרמו לחלק מן העורכים לתת דגש לחלק אחד ולהפחית דגש מאחר.
חשיבותו והשפעתו.
הספר השפיע עמוקות על המחשבה, הפילוסופיה והערכים בסין ובמזרח אסיה. ביחד עם שלושת הכרכים הנוספים של ארבעת הספרים הקונפוציאניים, הוא מלמד את עיקרי התורה הקונפוציאנית: האנושיות, הבינה, שמירת הטקסיות והמסורת ושמירת כבוד המשפחה וההורים.
במשך כמאתיים שנה, היה ספר המאמרות אלמנטרי עבור לימודיו של כל מתלמד סיני ואדם אשר לא קרא את הכתבים לא יכול היה להחשב לאדם משכיל, נאור או מוסרי.
בבחינות לשירות המדינה בתקופת שלטון שושלת ג'ין הושם דגש על לימודי תורתו של קונפוציוס והמועמדים נדרשו לצטט את אמירותיו בכתביהם.
הפרק העשירי מתאר את חייו היום-יומיים של קונפוציוס. וולטר ועזרא פאונד הציעו כי פרק זה מנסה להראות עד כמה היה קונפוציוס אנושי. פייר ריקמנס, הידוע בשם העט סיימון לייז, מבין מתרגמי הספר לאנגלית ולצרפתית, טוען כי ייתכן וזהו הספר הראשון בהיסטוריה המתמקד בתיאור אורחות חייה של דמות היסטורית אחת.
מוישה אופניק
מוישה אופניק הוא שמה של בובה מהגרסה הישראלית של תוכנית הטלוויזיה "רחוב סומסום", שהופקה ושודרה בטלוויזיה החינוכית בין השנים 1983–1987, ובשידורים חוזרים במהלך שנות השמונים ושנות התשעים. אופניק הוא הבובה היחידה ששרדה את המעבר של התוכנית לערוץ הופ! עד לשנת 2015 וחזר ב-2016 בתוכנית הבת של רחוב סומסום "הופ! אני יודע" לצד הבובה אביגיל.מקור שמו של אופניק (אוף + סופית ניק) הוא מהתלונות הרבות, לרבות "אוף", אותן הוא משמיע לעיתים קרובות. אופניק הוא מפלצת שעירה וחומה, בעלת אף אדום וגבה אחת ארוכה מעל עיניו. הוא חסר בית ומתגורר בטרנטה בצבע כחול בחצר השכונה (בעונה החדשה בערוץ הופ! הוא גר בפח זבל ירוק). הוא בדרך כלל שרוי במצב רוח עצבני, ומהווה כעין תמונת מראה שלילית לשאר הבובות החיות ברחוב סומסום, המאופיינות במזג טוב. למוישה יש ציפור מחמד בשם נחמן אשר הופיעה בעונות של החינוכית בלבד.