השופט שלמה לוין כתב את פסק הדין העיקרי אותו הוא חילק לעיסוק בשלוש שאלות. ראשית קבע השופט לוין כי במקרה בו החוזה בוטל אין מניעה מפנייה לדיני עשיית עושר ולא במשפט ואין חובה להתבסס על דיני החוזים בלבד. בספרו על דיני עשיית עושר טען פרופסור דניאל פרידמן כי . בניגוד לדעה זו פרופסור גד טדסקי סבר כי כאשר החוזה בטל, ההשבה מוסדרת בדיני החוזים ולכן לא ניתן לפנות לדיני עשיית עושר. השופט לוין בחר כאמור בגישתו של פרידמן. לאחר מכן דן השופט לוין בשאלה האם ניתן מכוח דיני עשיית עושר לדרוש את רווחי המפר. גם על שאלה זו ענה השופט לוין בחיוב בקובעו כי עיקרון עשיית עושר במשפט הישראלי הוא עיקרון רחב היכול לשמש במקרים רבים לפי הצורך:
לשיטת השופט שלמה לוין ראוי לחייב השבת רווחים על רקע הפרת חוזה מהמפר לנפגע:
ההשבה בדיני החוזים היא השבה במובן הצר, כלומר השבת התמורה העצמית (התמורה שהעביר הנפגע למפר על חשבון החוזה) ולכן לשופט לוין לא הייתה ברירה אלא לבסס את נטילת רווחי המפר על דיני עשיית עושר.
לבסוף, השופט לוין יוצא מנקודת ההנחה כי הקביעה בדיון הראשון בעליון נכונה והחוזה לא בוטל, ולכן הוא עובר לדון בשאלה האם דיני עשיית עושר רלוונטיים גם כשהחוזה לא בוטל ולפיכך רלוונטיים במקרה הספציפי של אדרס והרלו. על שאלה זו הוא גם משיב בחיוב. לפי גישתו של השופט שלמה לוין אין חשיבות לשאלה האם החוזה בוטל או לא. לפי קביעה זו השופט לוין פוסק כי במקרה הספציפי יכלה אדרס לתבוע על בסיס דיני עשיית עושר למרות שהחוזה לא בוטל לגמרי על ידה ברגע ההפרה. בהתאם, השופט לוין קבע כי הפיצוי שקבע בית המשפט המחוזי משקף בפועל גם את רווחי המפר ולכן הוא מחזיר על כנו את התוצאה האופרטיבית שנקבעה ספק הדין הראשון במחוזי. השופט בך הצטרף לדעתו של השופט לוין וקבע גם הוא כי אין חשיבות לשאלת ביטול החוזה מבחינת תכולת דיני עשיית עושר וניתן להתבסס עליהם בכל מקרה.
השופט ברק הרחיב על נימוקיו של השופט שלמה לוין והגיע גם הוא למסקנה כי דיני עשיית עושר חלים תמיד על מערכות יחסים חוזיות. אולם בניגוד לשופטים לוין ובך הוא קבע כי סעד של נטילת רווחי המפר בהתבסס על דיני עשיית עושר אפשרי רק כשהחוזה לא בוטל. את השאלה האם ניתן להעניק סעד זה כשהחוזה בוטל בחר השופט ברק להשאיר ב"צריך עיון" מכיוון שתשובה עליה לא מחויבת לצורך הכרעת הדין בעניין הספציפי.
השופטים בן פורת ודב לוין הגיעו שניהם למסקנה כי דין הערעור הנוסף להידחות. השופטת בן פורת אמנם הצטרפה לדעתם של שופטי הרוב בנוגע לחוזה שלא בוטל אולם היא קובעת כי בענייננו החוזה בוטל ולכן אדרס לא יכולה להתבסס על דיני עשיית עושר. קביעה זו בנוגע לבטלות החוזה מנוגדת לקביעתה שלה עצמה מהדיון הראשון לפיו סעיף 84(א) לחוק המכר הבינלאומי לא חל מכיוון שהחוזה לא בוטל. היא תרצה סתירה זו בתשובה כי בדיון הראשון קביעתה שהחוזה לא בוטל היה רק לעניין שאלת חלות סעיף 84(א) ולא משום היבט אחר. לטענתה מרגע שאדרס תבעה לפיצויים בלבד (ולא לאכיפה) יש לקבוע כי החוזה הגיע אל קצו. לפיכך, השופטת בן פורת קבעה כי יש להשאיר על כנו את פסק דינה מהדיון הראשון. השופטת בן פורת מצדיקה את מתן האפשרות להתבסס על דיני עשיית עושר במקרה בו החוזה לא בוטל על הטענה כי במקרים מסוימים לנפגע יש אינטרס מוגן בנכס. כלומר אם החוזה לא מבוטל הקשר של הנפגע עם הנכס לא ניתק והנפגע זכאי לקבל רווחים שנוצרו מהנכס. אם החוזה נותק לעומת זאת הקשר לנכס ניתק והתרופות הרלוונטיות הן התרופות של דיני החוזים.
השופט דב לוין הסכים עם השופטת בן פורת כי במקרה הספציפי החוזה לא בוטל אולם בדעת יחיד הוא קבע כי בכל מערכת יחסים חוזית, ללא חשיבות לשאלה האם החוזה בוטל, אין תחולה לדיני עשיית עושר וזאת לאור הוראת סעיף 6(א) לחוק עשיית עושר. לדעתו של השופט דב לוין המחוקקים הכירו את עקרונות עשיית עושר כשחוקקו את דיני החוזים והם שילבו עקרונות אלה בדיני החוזים. לפיכך כל התרופות למערכת היחסים החוזית מצויות בדיני החוזים ואין צורך להזדקק למערכת נורמטיבית נוספת.
השפעת פסק הדין.
פסק הדין עורר תהודה רבה במשפט הישראלי בשל החריגה המשמעותית של בית המשפט מהגישה שהייתה מקובלת במשפט הישראלי. גם בעולם עורר פסק הדין עניין רב מאחר שפסק הדין הוא היחיד בעולם שהכיר בצורה כל כך רחבה בסעד של נטילת רווחי המפר. מאמרים רבים נכתבו בארץ ובעולם אודות פסק הדין המנתחים אותו ומפרטים את השלכותיו.
משמעות פסק הדין חורגת מהתוצאה הספציפית בעניין הנידון וכן חורגת מההלכה הכללית שנקבעה בו. שירלי רנר כתבה על פסק הדין כי הוא מבטא את מגמת בית המשפט העליון בישראל להקשיח את היציאה מהחבות החוזית וזאת על ידי הכבדת נטל הפיצויים על מפרי חוזים. בהקשר זה כתבה רנר כי :
פרופסור מנחם מאוטנר בספרו 'ירידת הפורמליזם ועליית הערכים במשפט הישראלי' מציג את פסק הדין כהוכחה נוספת לטענתו כי בבית המשפט הישראלי ירד קרנו של הפורמליזם המשפטי ועלה קרנם של הערכים הכלליים המאפשרים לבית המשפט גמישות רבה בדרך לתוצאה הצודקת בעיניו. לטענתו, הפורמליזם המשפטי חותר ליצירת קטגוריות משפטיות טכניות המנותקות מעקרונות על החלים על הסוגיה. בית המשפט נרתע מגישה פורמליסטית זו ועל פי מאוטנר פסק דין אדרס משמש כ.
פרופסור אייל זמיר כתב במאמר מפורט הדן בהלכת אדרס כי בפועל ההלכה אינה מיושמת בבתי המשפט בישראל. לטענתו פסק הדין מצוטט בהקשרים רבים למשל, חשיבות ערך קיום החוזה במשפט הישראלי, דחיית הגישה הכלכלית למשפט ועוד, אך כמעט ולא ניתן למצוא פסיקה המתבססת על הלכת אדרס לשם נטילת רווחי המפר. לטענת זמיר המשמעות בפועל של הלכת אדרס היא בעיקר תאורטית ופסק הדין לא שינה בפועל את הדין הישראלי בסוגיה. עוד כותב זמיר כי פסק הדין השפיע על ניסוחו של הריסטייטמנט השלישי בארצות הברית שהרחיב את ההכרה באינטרס של נטילת רווחים מהמפר בנסיבות מסוימות.
ביקורת על פסק הדין.
פסק הדין עורר ביקורות קשות בשיח האקדמי.
הביקורת הבולטת ביותר היא על העובדה כי פסק הדין מבטא את דחיית הגישה הכלכלית למשפט על ידי בית המשפט העליון. הגישה הכלכלית למשפט מכירה בכך שבנסיבות מסוימות עדיף מבחינה כלכלית שהחוזה יופר. כך למשל כאשר ניתן להפר את החוזה ולמכור את מושא החוזה תמורת מחיר גבוה יותר לצד שלישי הגישה הכלכלית תצדד בהפרת החוזה. כך גם אם המפר יפצה את הנפגע מההפרה פיצויי קיום (יעמיד אותו במצב בו היה לו החוזה קוים) עדיין תישאר יתרת הרווח בידו והתשואה המצרפית תגדל. מצב זה נקרא "הפרה יעילה". הלכת אדרס בעצם שוללת את התמריץ של צדדים לחוזה לבצע הפרה יעילה מכיוון שגם אם ימצאו צד שמוכן לשלם להם יותר תמורת החוזה, הם יאלצו למסור בכל מקרה את הרווח לנפגע ולכן אין להם אינטרס לעשות זאת.
אמירותיהם הנחרצות של שופטי הרוב בדבר הערך החשוב שיש לקיום החוזה מבטאות רתיעה מסוימת מגישה תועלתנית כלכלית שתצדד בהפרה יעילה. בנוסף השופט שלמה לוין מתייחס במפורש לדחיית הגישה הכלכלית למשפט בכותבו על הגישה ביסוד הלכת אדרס כי:
לטענת פרופסור חנוך דגן, גישה זו בה נקט בית המשפט בעניין אדרס היא שגויה וכי ראוי שבחוזים מסחריים כדוגמת החוזה בעניין אדרס, שיקולי יעילות יהיו רלוונטיים בקביעת הדין. בנוסף, לטענתו, שיקולי היעילות בחוזים מסחריים מחייבים את שלילתה של הלכת אדרס מכיוון שהצדדים המסחריים הטיפוסיים בכל מקרה יתנו עליה ויגבילו את הפיצויים לגובה פיצויי הקיום והתניה זו גוררת עליה בעלות העסקה (עקב הצורך להתנות ולשנות את הדין הדיספוזיטיבי). טיעון זה של פרופסור חנוך דגן מתבסס על קשיי ההוכחה של רווחי המפר. לעומת פיצויי קיום הניתנים להוכחה (שהרי הנפגע יודע מה הוא התכוון להפיק מהחוזה) קשה להוכיח אילו רווחים הפיק המפר מההפרה. מידע זה מצוי אצל המפר ואין סיבה להניח שהוא יאות למסור את המידע לנפגע. מאחר שבכל מקרה יהיה יקר להוכיח את רווחי המפר יעדיפו הצדדים להגביל את הפיצויים לגובה פיצויי הקיום.
פרופסור אייל זמיר לעומת זאת מוכיח כי קשה לטעון שהלכת אדרס שוללת בוודאות הפרות יעילות. לעומת זאת הוא מציע הנמקה שונה לכך שהלכת אדרס לא יעילה ולכן גם לא מיושמת בפועל. זמיר טוען בהתבסס על תורת הערך כי הסיבה לחוסר האפקטיביות של הלכת אדרס היא שנאת ההפסד של האנשים. תורת הערך שפותחה על ידי דניאל כהנמן ועמוס טברסקי טוענת כי אנשים לא מודדים תוצאות על בסיס ערכים מוחלטים אלא על בסיס יחסי. כלומר אנשים ימדדו את מצבם לא על בסיס של עושר או עוני אלא על בסיס של רווח או הפסד ביחס לנקודת ייחוס כלשהי. בנוסף, טוענת תורת הערך כי אנשים הם שונאי הפסד – כלומר הגריעה ברווחה של אדם כאשר הוא מפסיד גדולה מהעלייה ברווחה שלו כאשר הוא מרוויח.
על פי זמיר נושים חוזיים אינם תופסים את רווחיו של מפר החוזה כמשהו שנלקח מהם (כלומר כהפסד). לכן, השארת רווחים אלו בידי המפר לא פוגעת בנושה כמו הפגיעה שהוא יפגע לו לא יקבל את התמורה שהעביר כבר למפר (השבה במובן הצר) או שלא יקבל פיצוי על הוצאותיו בהסתמך על החוזה (פיצויי הסתמכות), או שלא יקבל את הרווחים שציפה להפיק מהחוזה (פיצויי קיום). לפיכך לדעת זמיר טבעי שנפגעים בהפרות חוזה לא מרבים לתבוע את רווחי המפר ומאותה סיבה בתי המשפט גם לא נוהגים להעניק את רווחי המפר.
אברהם קפלן (רב)
סימקה שאמבור
סימקה שאמבור (Simca Chambord) היא מכונית סלון, סדאן 4 דלתות, בעלת מנוע 8 צלינדרים, שייצרה חברת סימקה הצרפתית בין השנים 1957–1961. ברזיל ייצרה והרכיבה ברישיון סימקה את ה"סימקה שאמבור ברזיל" משנת 1959–1966. בברזיל יוצרו עד שנת 1966 50,833 יחידות.
רוזנות שאומבורג-ליפה
ג'והנה קונטה