טיהור הקומוניסטים באינדונזיה התרחש בשנים 1965–1966, במהלכן נרצחו בין חצי מיליון למיליון בני אדם על ידי גורמי ממשל ובמהומות רחוב. הקורבנות היו חברי המפלגה הקומוניסטית של אינדונזיה, אזרחים שתמכו בקומוניזם או נחשדו כאנשי שמאל, נשות ארגון "גרוואני" שפעלו למען זכויות האישה לצד המפלגה הקומוניסטית, ובני מיעוטים סינים, נוצרים ומוסלמים. כמיליון איש נוספים נעצרו ונכלאו.
הטיהור החל לאחר ניסיון הפיכה כושל של קבוצת חיילים בצבא אינדונזיה. גורמים בצבא הכריזו שהמפלגה הקומוניסטית עומדת מאחורי ניסיון ההפיכה, ומיד החלו הפגנות אנטי-קומוניסטיות ומהומות רחוב אלימות. פוליטיקאים ואנשי צבא שזוהו כקומוניסטים הודחו ונכלאו, חלקם נרצחו. כוחות צבא נשלחו למרכזי הערים, שם עצרו ורצחו כל פעיל קומוניסטי, בעזרת התושבים המקומיים. במזרח ג'אווה ובבאלי בוצעו רוב הרציחות על ידי חברי תנועת הנוער של מפלגת השלטון.
הטיהור חיסל, פשוטו כמשמעו, את המפלגה הקומוניסטית באינדונזיה, דבר שהחליש את כוחה של התנועה הקומוניסטית העולמית והשפיע על המלחמה הקרה. האירועים האלימים גרמו לפרישת הנשיא סוקרנו, שנאלץ להעביר את סמכויותיו לסוהארטו, שהוביל את "הסדר החדש" באינדונזיה, כינוי לשורת שינויים רחבי-היקף שהובילו לשלטון טוטליטרי במדינה.
אירועי הטיהור אינם מוזכרים ברוב ספרי הלימוד באינדונזיה, ודיווחים עליהם צונזרו בתקופת שלטונו של סוהארטו, שבתקופת שלטונו טיפח בקרב התושבים פחד מפני "האיום הקומוניסטי", הרווח במדינה גם כיום.
ארצות הברית הכחישה כל קשר לאירועים, אך בשנת 2017 נחשפו מסמכים לפיהם היו קשרים עמוקים בין קציני צבא אנטי-קומוניסטים לאנשי CIA, שהכשירו מעל ל-1,200 קצינים אינדונזיים, בהם אנשי צבא בכירים, וכן סיפקו לצבא נשק, סיוע כלכלי, ורשימות של פעילים קומוניסטים.
רקע.
נשיאותו של סוקרנו באינדונזיה התבססה על עיקרון "נסקום" שיצר איזון בין הגופים הגדולים שפעלו במדינה: צבא אינדונזיה, המפלגה הקומוניסטית ודת האסלאם. המפלגה הקומוניסטית זכתה לפופולריות רבה, וגם סוקרנו תמך בה. היא הייתה המפלגה הקומוניסטית השלישית בגודלה בעולם, עם כ-300,000 חברי סגל (קאדר) וכשני מיליון חברי מפלגה רשומים. המפלגה זכתה ב-16% מהקולות בבחירות בשנת 1955, וב-30% מקולות הבוחרים במזרח ג'אווה. המפלגה ניסתה לבצע רפורמה בחלוקת הקרקעות במדינה, דבר שהרתיע את בעלי ההון והיווה איום על מעמדם החברתי של אנשי דת מוסלמים.
סוקרנו קידם אידאולוגיה מרקסיסטית, נפגש עם ג'ואו אנלאי, ראש ממשלת הרפובליקה העממית של סין, ובכנס המדינות הבלתי-מזדהות בקהיר באוקטובר 1964 הצהיר כי בכוונתו "להזיז את הפוליטיקה האינדונזית שמאלה" ולנטרל גורמים אנטי-קומוניסטיים בצבא שהתנגדו למדיניות זו.
מדיניותו של סוקרנו עוררה דאגה בארצות הברית ובבריטניה, והן הפעילו גופי מודיעין שסיפקו תמיכה צבאית וכלכלית במפקדים אנטי-קומוניסטיים בצבא אינדונזיה, ועודדו אותם לפעול נגד המפלגה הקומוניסטית ונגד אנשי שמאל במדינה.
ההפיכה ב-30 בספטמבר 1965.
בתוך צבא אינדונזיה התרחש מאבק בין תומכי סוקרנו לבין מתנגדיו. ב-30 בספטמבר 1965 קבוצת חיילים חטפה והוציאה להורג שישה קצינים בכירים בצבא. קבוצה זו כונתה לאחר מכן "תנועת ה-30 בספטמבר". החיילים הודיעו בכלי התקשורת שהם תומכי סוקרנו, ושהם ביצעו את הפעולה כדי למנוע הפיכה צבאית נגדו.
סוקרנו עצמו הסתייג מהפעולה וסירב לשתף פעולה עם חברי הקבוצה. הם השתלטו על ארמון הנשיא וניסו להשתלט על מבנה התקשורת המרכזי בג'קרטה, אך נכנעו לגדוד של הפיקוד האסטרטגי של הצבא, עליו פיקד סוהארטו, שהיה אז קצין בדרגת מייג'ור גנרל. סוהארטו מיהר לקחת פיקוד על כוחות הצבא, ופיזר חיילים ברחבי המדינה במטרה למנוע את התפשטותה והשפעתה של "תנועת ה-30 בספטמבר", אותה תיאר כ"סכנה לאומה".
ב-5 באוקטובר החל מסע תעמולה של סוהארטו נגד המפלגה הקומוניסטית. לדבריו, חברי המפלגה עמדו מאחורי ניסיון ההפיכה הצבאית, ובכוונתם לבצע רצח המוני של מתנגדיהם. סוהארטו ואנשיו הפיצו תמונות ותיאורי זוועה של הקצינים שנרצחו בעינויים. המפלגה הקומוניסטית הכחישה את ההאשמות, אך ללא הועיל. המתח והשנאה בחברה האינדונזית, שדוכאו במהלך השנים, התפרצו בבת אחת וגרמו לגל של אלימות מצד אנשי הצבא ואנשי הדת נגד חברי המפלגה הקומוניסטית.
טיהור פוליטי.
כוחות הצבא סילקו מתפקידיהם עובדי מדינה וקציני צבא שנחשבו כמזדהים עם המפלגה הקומוניסטית. נאמני סוקרנו סולקו מהפרלמנט ומהממשלה. מנהיגי המפלגה הקומוניסטית נעצרו מיד, וחלקם הוצאו להורג. אנשי צבא ארגנו הפגנות בג'קרטה, במהלכן הוצת ב-8 באוקטובר בית המפלגה הקומוניסטית.
במקרים רבים, אנשי צבא שהזדהו עם המפלגה הקומוניסטית נרצחו על ידי עמיתיהם. בין אנשי הצבא שהוצאו להורג נמנה גם מפקד חיל האוויר האינדונזי.
בתוך מספר ימים הוקמו באינדונזיה ארגוני נוער וסטודנטים אנטי-קומוניסטיים שפעלו נגד אנשי שמאל. בג'קרטה ובמערב ג'אווה נעצרו מעל ל-10,000 פעילי שמאל.
בתחילת אוקטובר הורה הצבא לסגור את כל העיתונים המזוהים עם מפלגות השמאל, וב-18 באוקטובר 1965 הוצאה המפלגה הקומוניסטית באינדונזיה אל מחוץ לחוק.
מקרי טבח.
מקרי טבח רבים התרחשו באוקטובר 1965 בג'קרטה, מרכז ומזרח ג'אווה ובאלי. התעמולה הצבאית הציגה את הקומוניסטים כרשעים, ועודדה אזרחים אינדונזיים לפגוע בהם. הצבא ארגן, אימן וסיפק תחמושת לקבוצות אזרחיות ומיליציות מקומיות ברחבי המדינה. הנשיא סוקרנו קרא לצבא לחדול ממעורבותו בהרג הקומוניסטים, אך ללא הועיל.
לקראת סוף אוקטובר החלו גם מוסלמים אדוקים לרצוח קומוניסטים, בטענה שזו חובתם לנקות את אינדונזיה מהאתאיזם. במספר מקרים ביצעו מוסלמים אדוקים טבח במיעוט המוסלמי מזרם ה, המשלב אסלאם מתון עם מנהגים הינדואיסטים, שחלקם היו חברי המפלגה הקומוניסטית. בחלק מהמקרים שגרירות ארצות הברית בג'קרטה סיפקה לאנשי הצבא רשימות עם אלפים מחברי המפלגה הקומוניסטית ומפלגות שמאל נוספות, שסומנו כיעדים.
רוב הקורבנות היו חברי המפלגה הקומוניסטית של אינדונזיה, אזרחים שתמכו בקומוניזם או נחשדו כאנשי שמאל, ונשות ארגון "גרוואני" שפעלו למען זכויות האישה לצד המפלגה הקומוניסטית. הקורבנות היו ברובם עניים או בני המעמד הבינוני, בהם חקלאים, פועלים, סטודנטים, מורים, אמנים ועובדי מדינה. ברוב המקרים הם הוצאו להורג בירי, אך חלקם נרצחו בעינויים או באמצעות חרב, והגופות חוללו. בתיהם של הקורבנות נבזזו ונמסרו לידי הצבא.
המוסלמים באינדונזיה ביצעו מקרי טבח, הצתה וביזה גם נגד בני המיעוטים הסינים והנוצרים במדינה. האינדונזים היו נגועים מזה זמן רב בשנאת סינים, וטענו כי "הסינים הם מפיצי נגע הקומוניזם וסוכני סין העממית השואפת להשתלט על אינדונזיה בעזרתם ובעזרת המפלגה הקומוניסטית האינדונזית."
בעיתון "טיים" מדצמבר 1965 נכתב: "אלפים מחברי המפלגה הקומוניסטית ובני משפחותיהם נרצחים, על פי הדיווחים, על ידי יחידות הצבא לאחר חקירה בבתי הכלא. כנופיות של מוסלמים חמושים בחרבות מתגנבים בלילה לבתיהם של קומוניסטים והורגים משפחות שלמות. בכפרים בג'אווה המזרחית הציבו כנופיות מוסלמיות את ראשי הקורבנות על מוטות וצעדו איתם בין הכפרים. ההרג היה בקנה מידה כה גדול, עד כי סילוק הגופות יצר בעיית תברואה קשה במזרח ג'אווה ובצפון סומטרה, שם ריחות הבשר המתפורר נישאים באוויר הלח. אנשים שביקרו באותם אזורים דיווחו על נהרות ונחלים מלאי גופות."
מקרי הטבח ברחבי אינדונזיה, פרט לג'אווה, נמשכו עד מרץ 1966, אז לא נותרו כמעט חשודים בהשתייכות למפלגה הקומוניסטית. בג'אווה נותרו כ-80 קומוניסטים שהקימו מיליציה חמושה בהנהגת מבה סורו, ונלחמו בנחישות נגד הצבא, אך בקרב מול צבא אינדונזיה ב-4 במרץ 1967 נהרגו סורו וכל חברי המיליציה.
מספר המתים והאסירים.
במהומות נהרגו בין חצי מיליון למיליון בני אדם. מספר המתים אינו ידוע במדויק, בגלל שבזמן האירועים לא שהו כמעט עיתונאים בינלאומיים באינדונזיה, וכן בגלל שהשלטון הטיל צנזורה כבדה על דיווחי העיתונות. מקרי הטבח לא נחקרו על ידי גורמים בינלאומיים בגלל שהם התרחשו בשיאה של המלחמה הקרה, בתקופה בה שרר במערב פחד מפני הקומוניזם.
במשך השנים ניתנו הערכות מגוונות בנוגע למספר ההרוגים. בדצמבר 1965 נאמד מספר ההרוגים ב-100,000.
איש מדעי המדינה בנדיקט אנדרסון היה אחד החוקרים שניסה לאמוד את מניין ההרוגים. בשנת 1966 הוא העריך שהיו 200,000 הרוגים, אך בשנת 1985 פרסם אומדן מתוקן, לפיו נהרגו בין חצי מיליון למיליון בני אדם. אומדן זה מקובל על מרבית ההיסטוריונים.
מעצרים ומאסרים נמשכו במשך עשר שנים לאחר הטיהור. על פי דו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל משנת 1977, כמיליון בני אדם שנחשדו בקומוניזם נעצרו ונכלאו. על פי הודעת ממשלת אינדונזיה, בין 1981 ל-1990 חיו במדינה בין 1.6 ל-1.8 מיליון איש שהיו עצורים בעבר בגין תמיכה בקומוניזם.
הקומוניסטים שנעצרו נכלאו בבתי כלא ובמחנות ריכוז, שם הם הוחזקו במשך זמן רב בתנאים לא אנושיים, נחקרו בעינויים קשים והועסקו בעבודת כפייה. רבים לא שרדו את המעצר, ומתו כתוצאה מתת-תזונה או מאלימות. גברים ונשים כאחד סבלו בתקופת מעצרם ממקרי אונס ואלימות מינית. חלקם השתחררו רק לאחר כ-30 שנה. לאחר ששוחררו ממעצר הם הושמו לעיתים קרובות במעצר בית או נשלחו למושבת עונשין, ונאסר עליהם ועל בני משפחתם להיות עובדי מדינה.
תגובות בינלאומיות.
בעיני המערב נתפסו ההרג והטיהורים כניצחון על הקומוניזם בעיצומה של המלחמה הקרה. ממשלות המערב וחלק גדול מכלי התקשורת העדיפו את סוהארטו ואת "הסדר החדש" על פני ממשלת השמאל של סוקרנו.