לאחר זכייתה של חיפה באליפות בעונת 1993/1994, כתב והלחין חיטמן את שיר האליפות "ירוק בעיניים". חיטמן התלבט אז אם לבצע את השיר בעצמו, אך לבסוף פנה לזמר חיים משה שנענה להצעה, והשיר זכה להצלחה רבה.
בעונת 2000/2001 זכתה חיפה באליפות פעם נוספת לאחר בצורת בת שבע עונות שבהן לא הצליחה לזכות בתואר זה. בתום העונה הוזמן חיטמן ליצור שוב שיר אליפות עבור הקבוצה, וכך נכתב השיר "הנה היא עולה". חיטמן, שסבר כי יצא מתחת ידיו שיר שיהיה ללהיט בקרב אוהדי הכדורגל, החליט הפעם לבצע את השיר בעצמו.
תוכן השיר.
השיר מורכב מארבעה בתים ומפזמון חוזר. בתי השיר רצופים קלישאות וביטויים מעולם הכדורגל, כמו "הטבלה לא משקרת", "חיים משבת לשבת", "כל משחק מתחיל ב-0:0" ו"הכדור עגול", המשווים לעובדה המופיעה לצדם - "מכבי חיפה האלופה" - נופך אקסיומטי, כאילו הייתה מובנת מאליה, מצב קבוע שלא ניתן לחלוק עליו. בבית האחרון שיבץ חיטמן ארמז לשיר האליפות הקודם שכתב לקבוצה, "ירוק בעיניים" - "השנה היא אחת אחרי אלפיים; עוד עונה עברה לה וחלפה; ושוב רואים את הירוק שבעיניים; כי מכבי חיפה האלופה".
לאחר צאת השיר.
חיפה זכתה באליפות נוספת בעונה העוקבת, עונת 2001/2002. ראשי המועדון סברו כי אין טעם להוציא שיר אליפות חדש בהפרש של שנה, ו"הנה היא עולה" ליווה גם את אירועי ציונה של האליפות השנייה ברציפות.
השיר זכה להצלחה והוא מושמע מדי פעם בפעם במשחקי הבית של מכבי חיפה גם בחלוף שני עשורים מצאתו. בניגוד לסברה של חיטמן, השיר לא עלה על קודמו "ירוק בעיניים", שהפך לשיר המזוהה ביותר עם המועדון ומושר מדי פעם מפי אוהדים במהלך משחקי הקבוצה.
במצעד שירי הספורט שערכו מספר אתרי ספורט ישראליים בעשורים הראשונים לשנות האלפיים הוזכר "ירוק בעיניים" בין עשרים "שירי הספורט הגדולים בכל הזמנים בישראל".
סוכנות הארכיונים הפדרלית של רוסיה
סוכנות הארכיונים הפדרלית (ברוסית: Федеральное архивное агентство, ידוע כ'רוסארכיב', Росархив) היא גוף פדרלי שכפוף לנשיא הפדרציה הרוסית, המבצע משימות פיתוח ויישום מדיניות המדינה והרגולציה המשפטית בתחום שימור הארכיון והעבודה המשרדית, וכן פיקוח, אספקת שירותים ציבוריים וניהול רכוש פדרלי בתחום אחזקת הארכיונים הממשלתיים ובייחוד ניהול ארכיון המדינה של רוסיה.
לסוכנות נציגויות בכל מחוזות רוסיה וגם ועדת הארכיונים של מינהל העיר סנקט פטרבורג למינהל הארכיונים הראשי של מוסקבה כפופים לה.
סוכנות הארכיונים הפדרלית
משרדי ממשל ארצות הברית
משרדי ממשל ארצות הברית הן היחידות העיקריות של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית. המשרדים מקבילים למשרדים המקובלים במערכות פרלמנטריות או נשיאותיות למחצה (ארצות הברית היא מערכת נשיאותית), אך הם מובלים על ידי ראש ממשלה שהוא גם ראש המדינה. המחלקות הביצועיות הן הזרועות הניהוליות של נשיא ארצות הברית. כיום פועלות 15 מחלקות ממשלתיות.
ראשי המחלקות מקבלים את התואר מזכיר המחלקה, למעט התובע הכללי העומד בראש משרד המשפטים (ומנהל הדואר הכללי שהיה עד 1971 ראש מחלקת הדואר). ראשי המחלקות המבצעות ממונים על ידי הנשיא ונכנסים לתפקידם לאחר אישורם על ידי הסנאט של ארצות הברית ומשרתים את הנשיא. ראשי המחלקות הם חברי הקבינט של ארצות הברית, גוף מבצע הפועל בדרך כלל כגוף מייעץ לנשיא. בסעיף הדעה (סעיף II, סעיף 2, סעיף 1) לחוקה האמריקנית, ראשי המחלקות המבצעות מכונים "פקיד ראשי בכל אחת מהמחלקות המבצעות".
ראשי המחלקות המבצעות נכללים בסדר הירושה לנשיא, במקרה של נבצרות בנשיאות, אחרי סגן הנשיא, יושב ראש הבית והנשיא הזמני של הסנאט.
מערך ניהול דומה גם במקסיקו, בה משרדי הממשלה הן מחלקות וראשיהן מכונים מזכיר.
אהבה ואנרכיה
אליוט הצבי
אליוט הצבי (באנגלית: Elliot Moose) היא סדרת טלוויזיה לילדים בת 104 קטעים ו-26 פרקים, ששודרה ברשת הטלוויזיה הקנדית YTV בין 1998 ל-2000. הסדרה שודרה בישראל בדיבוב עברי בערוץ הילדים בשנת 2000 ובערוץ הופ! בשנת 2003. הסדרה מבוססת על סדרת ספרי ילדים מאת אנדראה בק.
הסדרה נוצרה על ידי ג'ד מקיי והופקה על ידי מריאן קולבר. הסדרה משלבת בין קטעי בובות וקטעי הנפשה.
סקירה כללית.
עלילת הסדרה מתמקדת בצבי קטן בשם אליוט, אשר חי במקום בשם "הבית הגדול" שם הוא גר עם קוקו הקופה, פסלי הדוב, אריאל האריה ומר בונה. בקטעי ההנפשה הם נמצאים בארץ הדמיון ונהפכים לאסטרונאוטים, בלשים, אבירים וכו', ומצטרפות אליהם דמויות נוספות כגון דובת הנמלים איימי ומר עכברוש שלוב משחק את תפקיד הנבל.
דמויות ומדבבים.
במאית הדיבוב בעברית הייתה אביטל דרור, ומפיקת הדיבוב הייתה נטע בן צבי.
בלה פורייס
בלה פורייס (בהונגרית: Purjesz Béla; מינדסנט, 14 באוקטובר 1884 – סגד, 14 בספטמבר 1959) היה רופא, פרופסור באוניברסיטה, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
בלה פורייס נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ (משה) פורייס וצציליה גולדמן. לאחר סיום לימודיו ובחינות הבגרות בגימנסיה הראשית הממלכתית של סנטס (1902), למד וקיבל תואר דוקטור ברפואה באוניברסיטת זמלווייס בבודפשט (1907). משנת 1908 היה מתמחה בקליניקה לרפואה פנימית בקלוז'-נאפוקה שבראשו עמד דודו זיגמונד פורייס, ומשנת 1913 היה עוזר הוראה. בשנת 1914 השתתף בסיור לימודים של שלושה חודשים בגרמניה. בשנת 1915 קיבל תואר מרצה אוניברסיטאי בנושא התמחותו הלב ומחזור הדם. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כרופא גדודי. לאחר שהמדינה הרומנית קיבלה לריבונותה את קלוז'-נפוקה באוקטובר 1919, מרפאות האוניברסיטה צורפו לאוניברסיטה הרומנית שהוקמה בעיר, ופורייס עבר לעסוק בפרקטיקה פרטית. הוא לקח חלק בהכנת הטיוטה להקמת האוניברסיטה ההונגרית הבין-דתית בקלוז'-נאפוקה. החל מה-1 בספטמבר 1920, ביחד עם לאסלו בֶּנֶדֶק כעורכים, הקים את העלון ההונגרי הרפואי הראשון ברומניה, את כתב העת הרפואי בשם "העיתון הרפואי של טרנסילבניה" שהופיע כל שבועיים ושנשא מגיליון 4 את התואר של "הכתב העת הרשמי של המחלקה למדע הרפואה" של "איגוד המוזיאון הטרנסילבני", מ-1 בדצמבר 1921 שמות שני המייסדים הופיעו בכותרת. בלה פורייס פרסם בעיתון שלושה מחקרים ארוכים יותר וכמה מאמרים.
בקיץ 1921 הוא עזב לעיר סגד, כלומר חזר להונגריה. שם השתתף כמרצה בהקמת הקליניקה לרפואה פנימית. משנת 1926 היה עוזר פרופסור (מרצה בכיר), ומשנת 1931 היה הפרופסור מלא שניהל של "הקליניקה לאבחון ברפואה פנימית". (Belgyógyászati Diagnosztikai Klinika). באביב 1944, לאחר האכיפה המחמירה יותר של החוקים האנטי יהודיים, במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי, הוא גורש בשל מוצאו היהודי. לאחר שחרור סגד על ידי הצבא האדום במחצית השנייה של 1944, בשנים 1944–1945 היה דקאן הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת סגד ובשנים 1945–1946 היה הרקטור של האוניברסיטה. הוא קיבל תואר של דוקטור לשם כבוד בשנת 1946, פרש לגמלאות בשנת 1950.
עבודתו.
עבודתו המדעית התפתחה בקלוז'-נאפוקה במסגרת המחלקה הרפואית של EME בשנות העשר של המאה ה-20: העבודות הראשונות שלו הופיעו בעלון המחלקה, בכתב העת "רפואה", בספר הזיכרון של קארוי לכנר (קלוז'-נאפוקה 1915) ובספר הזיכרון של דנש סבו (קלוז'-נאפוקה 1915). הוא פרסם את רוב עבודותיו גם מחוץ להוגנריה בגרמנית. תחומי המחקר העיקריים שלו הם מחלות לב וכלי דם, חילוף חומרים של היוד ואבחון גידולים ממאירים. הוא פיתח והזניק בהונגריה את הבדיקות הפיזיולוגיות הקבועות בספורט.
אהבה ואנרכיה (סדרת טלוויזיה)
אהבה ואנרכיה (בשוודית: Kärlek &amp; Anarki) היא סדרת טלוויזיה שוודית בת 8 פרקים, ששידורה ברשת נטפליקס החל בנובמבר 2020. במאית הסדרה היא ליסה לנגסת' שהיא גם התסריטאית הראשית יחד עם אלכס הרידי.
תמצית העלילה.
סופי רידמן היא יועצת ארגונית המגיעה לפרויקט של חצי שנה בחברת הוצאה לאור בסטוקהולם, שמטרתו מודרניזציה של החברה הוותיקה. סופי נשואה ליוהאן ולהם שני ילדים: איזבל בת ה-12 ופרנק הצעיר ממנה. אביה של סופי הוא סוציאליסט נלהב, החותר לחברה צודקת יותר. בצעירותה החלה בכתיבת ספר בשם "אהבה ואנרכיה", אך זנחה אותו לאחר שיוהאן שכנע אותה ללמוד מנהל עסקים.
בחברת ההוצאה לאור פוגשת סופי את העובדים, ויוצרת קשר מיוחד עם מקס, טכנאי המחשבים הצעיר. השניים מתחילים פלירט שבו הם מטילים זה על זה משימות שונות, תחילה פשוטות (למשל: "תנזפי במישהו תוך 30 דקות") ובהמשך נועזות יותר, עד למשימה שגורמת נזק רב.
הסדרה מציגה את קשריה של סופי עם משפחתה על הבעיות שבהם: אביה של סופי הורס את מסיבת יום ההולדת של איזבל ומאושפז במחלקה פסיכיאטרית, יוהאן מציע שכל המשפחה תעבור ללונדון לשנה ועוד. מקס מתגורר בדירה יחד עם שלושה שותפים, ויחסיו עם אמו אינם פשוטים. מוצגים גם הקשיים והאתגרים שאתם מתמודדת חברת ההוצאה לאור, ובכלל זה רכישתה בידי תאגיד "סטרים אס" שהעובדים חוששים שיביא לשינוי אופי החברה.
המרכז ללימודי מוגבלות
המרכז ללימודי מוגבלות הוא מרכז הפועל למען קידום הידע, המחקר וההוראה בתחום לימודי המוגבלות, ברוח התפיסה החברתית-ביקורתית למוגבלות. המרכז פועל בתוך בית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית באוניברסיטה העברית.
היסטוריה.
המרכז הוקם בשנת 2017 כשותפות בין בית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית באוניברסיטה העברית ולארגון "ישראל מעבר למגבלות" (המהווה שותפות בין הג'וינט, ממשלת ישראל וקרן משפחת רודרמן). בשנת 2020 ג'וינט ישראל החליפו את ארגון ישראל מעבר למוגבלויות בשותפות. מייסדת המרכז ומי שניהלה אותו בשלוש השנים הראשונות היא פרופסור שירלי ורנר, ואילו בשנת 2019 מונה ד"ר רוני הולר לעמוד בראש המרכז.
פעילויות המרכז.