מלון לאונרדו קלאב ים המלח הוא בית מלון המבוסס על שיטת הכל כלול השוכן על שפת ים המלח בחמי זוהר. לאונרדו קלאב מנוהל על ידי מלונות לאונרדו שבבעלות רשת מלונות פתאל. צורת המבנה מדורגת.
היסטוריה.
עבודות לבניית המלון החלו בראשית 1981. המלון נבנה על ידי חברת הבניה מתתיהו ליפשיץ בשותפות עם חברות מלונות ים סוף. המלון נפתח בתחילת 1989 בשם מלון סונסטה. מנכ"ל המלון הראשון היה דוד פתאל. בחודשיו הראשונים הפסיד המלון כסף רב. בשנת 1990 היה למלון תפוסה של 67%.
בשנת 1994 נרכש המלון על ידי חברת ליפשיר ועבר להקרא נירוונה ים המלח. התפוסה במלון הייתה 76% בשנת 1996. באוקטובר 1997 הונח אבן פינה לאגף חדש של המלון בן 220 חדרים, שיתווספו על האגף הישן שכלל 207 חדרים וביחד כלל המלון 388 חדרים. בשנת 2001 עבר המלון לניהול רשת פתאל. בשנת 2005 רכשה רשת פתאל את המלון, שנקרא אז מג'יק נירוונה, מידי ליפשיר.
לגיטימציה ארגונית
כישרור ארגוני או לגיטימציה ארגונית (באנגלית: Organizational legitimacy) מוגדר כהתאמה בין הערכים החברתיים הקשורים או העולים מתוך פעילויות ארגוניות לבין הערכים והנורמות של ההתנהגות המקובלת במערכת החברתית הרחבה, אשר אליה משתייכים הארגונים. ארגונים מחפשים לבסס התאמה זו וכאשר נוצר פער, ממשי או פוטנציאלי, בין שתי מערכות הערכים, עלול להיווצר איום על הלגיטימציה של אותו ארגון. ארגונים נוטים לנקוט בהליכים מסוימים, כגון הדמות לארגונים אחרים, כדי לזכות בלגיטימציה ארגונית. לגיטימציה של ארגון תלויה בקהל הרחב– כקולקטיב, אך לא תלויה בפרט, כלומר ארגון יכול לפגוע בערכי הפרט אך עדיין לשמור על לגיטימציה מפני שפגיעה זו לא גוררת אי-הסכמה מצד כלל הציבור. ארגונים אשר זכו ללגיטימציה מוגדרים כארגונים אשר ע­רכיהם והתנהגותם תואמים את הנורמות החברתיות המקובלות.
גישות לכישרור ארגוני.
רוב המחקר שנעשה על לגיטימציה ארגונית משתייך לאחת משתי קטגוריות, אסטרטגית או מוסדית. הגישה האסטרטגית מקושרת לעבודתם של ג'ון דולינג וג'פרי פפר ומדגישה את האופן שבו ארגונים מבצעים מניפולציות באופן אסטרטגי כדי להשיג לגיטימציה. דוולינג ופפר טענו כי הגישה האסטרטגית מתארת את הפעולות שיש לנקוט בהן כדי לספק לגיטימציה לארגון וכי אותן פעולות הן בעלות חשיבות עליונה לשם הצלחת הארגון. גישה זו גם שמה דגש על כך שלעיתים כדי להשיג לגיטימציה יש לנקוט בהתנהלות תחרותית. מחקרים העוסקים בלגיטימציה אסטרטגית מתארים את הלגיטימציה של הארגון כמשאב תפעולי בו ארגונים משתמשים לעיתים באופן תחרותי בסביבתם ומנצלים אותה כדי להשיג את מטרותיהם. כגון רווחים של הארגון מתוך מכירות ותקציבים חדשים שהארגון מגייס.
בניגוד לגישה האסטרטגית, הגישה המוסדית מתארת את הלגיטימציה כמגבלה שנובעת מהצורך בהתאמה לסביבה ולא כמשאב. גישה זו מתמקדת במגבלה הנובעת מהצורך להתאמה לסביבה התרבותית בה ארגונים מתקיימים ומתייחסת להבניה התרבותית שקובעת את האופן שבו ארגון נבנה, מתפתח, פועל ואף כיצד הארגון מוערך על ידי הסביבה. הגישה גם מתמקדת בלחץ הנובע מסביבה זו ומהציפייה כי אותם ארגונים יתאימו את עצמם להתנהגות הנורמטיבית בסביבה. לגיטימציה על פי גישה זו מוגדרת כ"רמת התמיכה התרבותית שמקבל ארגון". הגישה המוסדית מתייחסת לתרבות במובן של מערכת האמונות המשותפת של סביבת הארגון בכלל ושל בעלי המניות של הארגון בפרט.
גישות אלה תורמות להבנה של דרכי הפעולה שבהן ארגונים נוקטים כדי להשיג לגיטימציה באופן אסטרטגי ואת ההתנהגות הארגונית הנובעת ממגבלות של ציפייה תרבותית וסביבתית.
שלושה סוגים של כישרור ארגוני.
חוקרים מזהים שלושה סוגים של לגיטימציה ארגונית: לגיטימציה פרגמטית, לגיטימציה מוסרית ולגיטימציה קוגניטיבית. שלושת הסוגים קשורים לתפיסה או להנחה הכללית כי פעילויות ארגוניות הן רצויות, הולמות וראויות בתוך מערכת חברתית מובנית של נורמות, ערכים, אמונות והגדרות. כל סוג של לגיטימציה נשען על דינמיקה התנהגותית שונה במקצת.
לגיטימציה פרגמטית. לגיטימציה מסוג זה קשורה לקהל היעד של הארגון. האינטראקציה המידית בין הארגון לקהל היעד יכולה לכלול גם תלות הדדית, פוליטית, כלכלית או חברתית שבה הפעילות הארגונית משפיעה על רווחת הקהל. בצורה כזו, לקהל היעד יש השפעה על התנהגות הארגון והוא עשוי לקבוע את ההשלכות של הפעולות המתרחשות בארגון.
לגיטימציה מוסרית. שואפת להערכה חיובית של הארגון ושל פעולותיו. בשונה מהלגיטימציה הפרגמטית, לגיטימציה מוסרית אינה נשענת על שיקולים בנוגע לשאלה האם הפעילות של הארגון מפיקה תועלת ממשית לקהל היעד, אלא האם הפעילות היא "הדבר הנכון לעשות". שיקולים מסוג זה משקפים בדרך כלל אמונות לגבי האם הפעילות מקדמת באופן יעיל את רווחת החברה כפי שהיא מוגדרת על ידי מערכת הערכים החברתית של הסביבה ולא לפי התועלת הממשית שהיא מניבה לקהל היעד. כלומר, לגיטימציה זו מוענקת לארגון בעקבות התאמתו לחובות ולערכים החברתיים בסביבתו.
לגיטימציה קוגניטיבית. לגיטימציה זו עשויה לנבוע מכך שהסביבה התרבותית של הארגון תופסת אותו כחיוני ולא כ"מובן מאליו". לגיטימציה קוגניטיבית עוסקת בעיקר בהגדרה ובמשמעות של הפעילויות של הארגון. במילים אחרות, לגיטימציה קוגניטיבית תתקבל כאשר הפעולות של הארגון יתפסו כ"הגיוניות". לדוגמה, מנהלים בתוך ארגון עושים מאמצים רבים כדי להשפיע על הזהות הארגונית של העובדים ולהטמיע מחויבות גדולה יותר בקרב העובדים כלפי הארגון. נמצא כי עובדים מגלים התנגדות מועטה לשינויים בארגונים בעקבות כך שמנהלים נעזרים באסטרטגיות שמספקות הסברים הגיוניים לשינויים שנעשים בארגון. כלומר, ברגע שהעובדים רוכשים הבנה ברורה יותר של הנעשה כך המנהלים זוכים למחויבות גדולה יותר של העובד כלפי הארגון.
אסטרטגיות לחיפוש אחר לגיטימציה.
חיפוש אחר לגיטימציה הוא תהליך אקטיבי ומוכוון היות שמנהלים בארגונים מודעים לצורך שלהם בלגיטימציה ארגונית. בדרך כלל אסטרטגיות לחיפוש אחר לגיטימציה מתחלקות לשלוש קטגוריות: התאמה לסביבה, בחירת סביבה חדשה ומניפולציה של הסביבה. שלושת סוגי האסטרטגיות כרוכים בשינוי ארגוני ובתקשורת בין הארגון לסביבתו. שלוש האסטרטגיות נעות על רצף שבין גישה פסיבית וקונפורמיסטית לבין גישה יותר אקטיבית ומניפולטיבית.
לואי ז'אן מארי דה בורבון, דוכס פנתייבר
לואי ז'אן מארי דה בורבון, דוכס פנתייבר (בצרפתית: Louis-Jean-Marie de Bourbon, duc de Penthièvre; 16 בנובמבר 1725 - 4 במרץ 1793), היה סבו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
ביוגרפיה.
לואי ז'אן מארי נולד ב-16 בנובמבר 1725 בטירת רמבוילט, ללואי אלכסנדר, רוזן טולוז, בנו הבלתי-חוקי של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולמארי ויקטואר דה נואיי, בתם של אן ז'ול דה נואיי ומארי פרנסואז דה בורנונוויל. בשנת 1737 מת אביו, ולואי ז'אן מארי ירש את תאריו, שכללו אף את התארים אדמירל צרפת, מרשל צרפת ומושל ברטאן. בשנת 1740 הוא קיבל דרגת לוטננט גנרל בצבא הצרפתי, ובמהלך מלחמת הירושה האוסטרית הוא נלחם תחת פיקודו של דודו אדריאן מוריס דה נואיי.
בצעירותו הועלתה הצעה לחתנו עם לואיז הנרייט דה בורבון, אולם אמה העדיפה לחתנה עם לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן. בשנת 1744 התחתן לואי ז'אן מארי עם מריה תרזה פליסיטס ד'אסטה, בתם של פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ושארלוט אגליי ד'אורליאן, ממנה נולדו לו 7 ילדים. בשנת 1754 מתה אשתו, מה שהיווה בשבילו מכה קשה, והוא לא התחתן שוב לאחר מכן. לאחר מכן התגורר לואי ז'אן מארי בטירותיו והתרחק מחצר המלוכה בארמון ורסאי, והשקיע את מירב זמנו בפילנתרופיה.
לאחר המהפכה הצרפתית הוא העניק מקלט לסופר והמשורר ז'אן-פייר קלארי דה פלוריאן, שהיה קודם לכן עוזרו. בשנת 1791 הוא עבר להתגורר בוורנון, ובשל פעולות הצדקה שלו לא נפגע מהרדיקלים המהפכניים. בספטמבר 1792 נרצחה כלתו מריה תרזה לואיזה מסבויה, נסיכת למבל באכזריות, ובינואר 1793 הוצא להורג דודנו לואי השישה עשר, מלך צרפת. ב-4 במרץ 1793 מת לואי ז'ן מארי, ולאחר מותו פרצו מהפכנים רדיקליים לביתו, והשחיתו רבות מהיצירות שהיו מוחזקות בו.
משפחתו.
בשנת 1744 התחתן לואי ז'אן מארי עם מריה תרזה פליסיטס ד'אסטה, בתם של פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ושארלוט אגליי ד'אורליאן, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
קרלוס סאלסדו
מריה תרזה פליצ'יטה ד'אסטה
מריה תרזה פליצ'יטה ד'אסטה (באיטלקית: Maria Teresa Felicita d'Este; 6 באוקטובר 1726 - 30 באפריל 1754), הייתה סבתו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
ביוגרפיה.
מריה תרזה פליצ'יטה נולדה ב-6 באוקטובר 1726 במודנה, לפרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ולשארלוט אגליי ד'אורליאן, בתם של פיליפ השני, דוכס אורליאן ופרנסואז מארי דה בורבון. בשנת 1744 התחתנה מריה תרזה עם לואי ז'אן מארי דה בורבון, דוכס פנתייבר, ממנו נולדו לה 7 ילדים. ב-30 באפריל 1754 מתה מריה תרזה פליצ'יטה בטירת רמבוילט, מה שהיווה בשביל בעלה מכה קשה, והוא לא התחתן שוב לאחר מכן.
במהלך המהפכה הצרפתית נרצחה כלתה מריה תרזה לואיזה מסבויה, נסיכת למבל באכזריות, וחתנה לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן הוצא להורג בגיליוטינה.
משפחתה.
בשנת 1744 התחתנה מריה תרזה פליצ'יטה עם לואי ז'אן מארי דה בורבון, דוכס פנתייבר, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
גאיה באר גורביץ'
Girls (שיר של ריטה אורה)
Girls (בעברית: בנות) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית ריטה אורה, הראפרית האמריקאית קארדי בי והזמרות ביבי רקסה וצ'ארלי XCX. השיר יצא לאור ב-11 במאי 2018, כסינגל השלישי מתוך אלבומה השני של אורה, Phoenix.