הַיָּתְבִין בְּשָׁמְרָיִן (בתרגום מארמית לעברית: היושבים בשומרון), היו קבוצת תושבים זרים שחיו בארץ ישראל בימי שיבת ציון. בין היתבין בשמרין נמנו אוכלוסיות שהוגלו לארץ ישראל על ידי מלכי אשור שלמנאסר החמישי, סרגון השני, אסרחדון ואשורבניפל. זאת כאשר הוקמה פחוות שומרון, וכן קבוצות של נכרים שחיו בארץ מזה דורות.
רקע.
היתבין בשמרין מוזכרים בספר עזרא:
היתבין בשמרין, התפרסמו עקב התנגדותם, התנכלויותיהם, וההפרעות שיזמו, לעבודות השיקום של ירושלים ובית המקדש השני, שנעשו בידי עולי בבל, ובעקבות כך הם מכונים גם
פרקים ד'- ו' בספר עזרא מתארים את השתלשלות ההתנכלויות של היתבין לבוני החומות והמקדש, את העיכוב של 18 שנה, שנגרם לפרויקט בעקבות התנכלויות אלו, ואת הסוף הטוב - חנוכת הבית השני, בשנת 6 למלך דריווש הגדול.
דחיית בקשת היתבין להשתתף בשיקום ירושלים והמקדש.
על פי המסופר היתבין (צרי יהודה), לא התנגדו אלא ביקשו להשתתף במלאכת בניית בית המקדש, בנימוק שמאז שהם חיים בשומרון, הם מתפללים וזובחים לאלוהי ישראל.
ואכן, על פי האמור ב, המקדש בבית אל היה אחד ממרכזי הפולחן של פחוות שומרון, ומהאמור ב, מובן כי היתבין אף קיימו פולחן באתר מקדש שלמה החרב, שבירושלים.
זרובבל בן שאלתיאל וראשי האבות סירבו לבקשה. על פי המסופר בספר עזרא, הנימוק לסירוב היה טכני-פוליטי, והתבסס על כך שאישורו של כורש, היה לבניית מקדש בירושלים אשר במחוז יהודה, ולא במחוז השומרון. אולם בספר מלכים מובהר כי הבעייתיות של היתבין, שהם שילבו עבודה זרה בעבודת השם, ואם כן הנימוק בוודאי היה אידאולוגי-דתי.
ההפרעות לעבודות השיקום.
בעקבות סירובו של זרובבל, החלו היתבין בפעילות כנגד שיקום חומות ירושלים ובניית המקדש. בספר עזרא מוזכר "מכתב שטנה" אשר כתבו היתבין אל המלך אחשוורוש.
. מכתב זה גרר אחריו את הפסקת פעולות השיקום ודחייתם. העיכוב נמשך עד לימי ארתחששתא בנו של אחשוורוש (אכן, יש הסבורים כי ארתחששתא הוא אחשוורוש, ולשיטתם העבודה נדחתה לתקופה מאוחרת יותר בימי מלכותו).
בימי ארתחשסתא, חלו כמה וכמה מרידות כנגד השלטון הפרסי. בין המורדים ניתן למנות את המצרים, היוונים האתונאים, ומלכי קפריסין, שסייעו זה לזה כנגד הפרסים. המרד דוכא במאמצים לא קטנים, ורק בשנת 448 לפנה"ס נחתם הסכם שלום. אירועים אלו יצרו תחושת ביטחון אצל היהודים, וככל הנראה, עודדו אותם לחדש את עבודות בניית החומה והמקדש. חידוש הבנייה הביא בעקבותיו להתנגדות אקטיבית של היתבין, אשר שלחו מכתב שטנה ממוען לארתחשסתא, ובו הם מזהירים כי אם הבנייה תבנה והחומות יושלמו, אזי ירושלים תחדל לשלם מסים, והמלך יינזק. הם לא הסתפקו בכך, והוסיפו כי אם העיר תבנה על חומותיה, המלך יאבד את אחיזתו בשומרון.
מאמציהם של היתבין נשאו פרי, ובפקודתו של ארתחששתא הופסקו כל העבודות. המלך העביר צו אל רְחוּם הַמְפַקֵּד, שִׁמְשַׁי הַסּוֹפֵר, וּשְׁאָר חַבְרֵיהֶם, ואלו עלו מיד לירושלים והפסיקו את עבודות הבנייה בכוח הזרוע.
מהלכיהם של עזרא ונחמיה לביטול הצו.
עזרא ונחמיה לא שקדו על השמרים, אלא עשו כל מאמץ לשכנע את המלך לבטל את הצו ובשנה השביעית למלכות ארתחששתא (458 לפנה"ס) נשלח עזרא מטעם המלך, ובידיו ייפוי כוח המבטל את האיסור ללמוד תורה, ולדון על פי דיני ישראל, וכן הרשאה חדשה, המרחיבה את זכויות המקדש בירושלים, ומתירה להעביר כסף וזהב לצורכי המקדש והקורבנות. בנוסף תרם המלך כסף וזהב לעבודת המקדש, ואף ציווה על גזברי היתבין שבשומרון, לתרום למטרות אלו בעין יפה.
מאמציו של נחמיה, הוכתרו בהצלחה מאוחר יותר, ורק ב-445 לפנה"ס מינה אותו ארתחשסתא לפחה ביהודה והתיר לו לבנות את חומות ירושלים. נחמיה לא התמהמה, וחילק את המלאכה בין אנשי העם אשר הציבו את הקירות, השערים, והדלתות. אך הדבר לא מצא חן בעיני ראשי היתבין בשמרין: סַנְבַלַּט הַחֹרֹנִי, גֶשֶׁם הָעַרְבִי, וטוֹבִיָּה הָעַמּוֹנִי, אשר קשרו קשר להרוג את העושים במלאכה. הדבר נודע לנחמיה, והוא חילק את העם לשניים, חצי העם המשיך במלאכת הבניין והחצי השני אחז בנשק, כדי להגן על הבונים מפני הקושרים.
רשימת המגדלים הכי גבוהים בעולם
טירת מרינבורג
אפוליאוס
זכר לחורבן
המנון פרו
ההמנון הלאומי של פרו אומץ בספטמבר 1821, כחודשיים לאחר ההכרזה על עצמאות המדינה. לחן ההמנון נכתב על ידי חוסה ברנארדו אלסדו, ומילותיו נכתבו על ידי המשורר חוסה דה לה טורה אוגרטה.
היסטוריה.
לאחר שפרו הכריזה על עצמאותה, הגנרל חוסה דה סן מרטין ארגן תחרות ציבורית לבחירת המארש הלאומי. ב-7 באוגוסט בשנת 1821 התחרות פורסמה ב-Gaceta Ministerial (העיתון המיניסטריאלי). הפרסום קרא לפרופסורים של שירה, מלחינים ושאר חובבים לשלוח את יצירותיהם החתומות למחלקת המדינה לפני ה-18 בספטמבר, אז ועדה ייעודית תחליט איזה מהם יאומץ בתור "המארש הלאומי". מחבר היצירה יזכה בתמורה בתודתם של הממשלה והציבור.
שבע יצירות הוגשו לתחרות, ומתוכן נבחרה היצירה Somos Libres, Seámoslo Siempre (אנו חופשיים, מי יתן ונשאר כך לנצח) מאת חוסה ברנרדו אלסדו. בשומעו את היצירה, נעמד הגנרל חוזה דה סן מרטין והכריז "ללא ספק, זהו ההמנון הלאומי של פרו". למחרת יום התכנסות הוועדה נחתם צו שאישר באופן רשמי את הכרזתו הנלהבת של הגנרל. ההמנון בוצע לראשונה בציבור בלילה של ה-23 בספטמבר 1821 בתיאטרון של לימה, בנוכחותם של סן מרטין ותומכי עצמאות פרו, שבאותו היום איחדו את עיר הבירה. ההמנון הושר על ידי הגברת רוזה מרינו, לפי מילותיו של המשורר חוסה דה לה טורה אוגרטה. אלסדו ניצח על התזמורת.
פרסומים שונים של ההמנון הכילו שינויים קלים במילים ובמנגינה, וב-1869 ההמנון שוחזר ועובד מחדש על ידי קלאודיו רבגליאטי, לבקשתו של חוסה ברנרדו אלסדו. ב-1874 הוגשה בקשה לתיקון מילות ההמנון, בהתחשב בגרסאות מאוחרות יותר שלו ובטעויות קטנות שנמצאו. היוזמה אושרה אך לא הצליחה, עקב התנגדות הציבור וההכרה בכך שהגרסה הנוכחית כבר התקבעה כמסורת.
ב-1901 היה ניסיון נוסף לשינוי ההמנון, הפעם באישור הממשל של אדוארדו לופז דה רומניה, שהעדיף את המנגינה המשוחזרת של קלאודיו רבגליאטי. רומניה הכריז על תחרות חדשה לבחירת מילות ההמנון, כיוון שלדעתו המילים המקוריות הביעו תוקפנות כלפי ספרד, שבאותה תקופה ניהלה יחסים ידידותיים עם פרו. המנצח בתחרות היה המשורר חוסה סנטוס צ'וקנו. מילות ההמנון החדשות עדיין כללו את הפזמון הישן, אבל נוספו התייחסויות לגיבור הדרום אמריקני סימון בוליבאר, כמו גם לחוסה דה סן מרטין, מייסד האומה, בבית הראשון.
לא עבר זמן רב עד שהציבור חזר לדרוש את שחזור המילים המקוריות. הלחץ הציבורי היה כה גדול עד שבשנת 1913, בתקופת שלטונו של הנשיא דון גיירמו בילינגהרסט, הקונגרס הפרואני נאלץ להכריז על מילות ההמנון כבלתי ניתנות לשינוי.
בשנת 1959, לבקשתו של ראול פוראס בארנצ'אה, שהיה שר החוץ הפרואני באותו הזמן, צ'אבוקה גראנדה הלחין חלופה לבית הראשון של ההמנון, אבל חלופה זו מעולם לא נכנסה לשימוש.
הניסיון האחרון לשנות את ההמנון היה במהלך תקופת שלטונו של גנרל חואן ולסקו אלבראדו, שניסה לשנות את הבתים השני והשלישי. כפי שקרה עם שינויים קודמים, גם שינוי זה נכפה בטקסים רשמיים ובבתי ספר. במהלך שלטונו של הנשיא הגנרל פרנסיסקו מוראלס ברמודס, הבית האחרון הושר במקום הבית הראשון. אולם גם שינויים אלה לא צלחו, וההמנון המקורי נקבע מחדש כאשר יורשו של ברמודס, פרננדו בלאונדה טרי, נבחר לנשיא בשנת 1980.
בית הדין החוקתי קבע בשנת 2005 שהבית הראשון של ההמנון לא נכתב על ידי חוסה דה לה טורה אוגרטה, ושהוא תוצר של פולקלור פופולרי, אבל הכנסתו להיסטוריה של ההמנון גילמה את רצון העם הפרואני, כפי שבא לידי ביטוי בחוק מס' 1801 שהעביר הקונגרס, שקבע כי המילים ומנגינת ההמנון אינם ניתנים לשינוי. כמו כן, בית הדין אימת שהבית החמישי המקורי הוחסר מההמנון, ועל כן, על מנת לשמר את זכויות היוצר ואת שלמותה של היצירה, בית הדין הורה להשיב את הבית החמישי של ההמנון כך שישמש בתור הבית השישי שלו, כך שההמנון כולל כעת שבעה בתים.
החל בספטמבר 2009, על פי החלטתה של הממשלה הפרואנית, הפך הבית השביעי של ההמנון הלאומי להיות הבית המושר הרשמי, במקום הבית הראשון, כפי שהיה נהוג עד אז. השינוי נכנס לתוקף בבתי ספר החל משנת 2010. הצבא והמשטרה הפרואנים אימצו גם הם את השינוי, ובחודש שבו השינוי נכנס לתוקף הופק וידאו קליפ של ההמנון לכבוד המאורע.
נהוג כי אזרחים שרים את ההמנון עם יד ימין על לבם, בעוד שחיילים, שוטרים וכבאים מחויבים להצדיע בעת השמעתו. בטקסים והופעות נשמעת הכריזה הבאה בסוף שירת ההמנון:
יואן גרופוד
הרצל - קריאה חדשה
הרצל - קריאה חדשה הוא ספר מאת רופא השיניים ד"ר יצחק וייס העוסק בזהות היהודית של חוזה המדינה בנימין זאב הרצל. הספר מבוסס על שמונה שנות עבודה, ווייס טוען בו כי הרצל היה מחובר לשורשיו היהודיים ולא מתבולל כפי שמקובל במחקר. הספר יצא לאור לראשונה בשנת 2006 בצרפתית, תורגם ויצא לאור בעברית בשנת 2008, ולאנגלית בשנת 2014.
ד"ר יצחק וייס הוא רופא שיניים, יליד צרפת 1938 וניצול שואה. עלה ארצה בשנת 1972 ומתגורר מאז בירושלים. היה נשוי לאמנית איזאבל וייס.
תוכן.