בכתבה שהתפרסמה בהניו יורק טיימס ב-1921, סיפרה ניוטון כי אמרה לנציב העליון שהיא בשום אופן אינה אנטי-יהודית, אולם היא פרו-ערבית. על הערבים אמרה: "ביליתי את רוב חיי בין האנשים הללו, ואני מכירה אותם היטב. הם כמו ילדים שיש לטפל בהם, ויעשו כל דבר אם נוהגים בהם יפה. זו היא הסיסמה 'פלשתינה ליהודים' שגרמה לכל הבעיה, שהרי המוסלמים תמיד הסתדרו יפה עם היהודים שחיו בארץ לפני הפלישה הנוכחית". על החלוצים הציונים אמרה: "רבים מהמהגרים הצעירים הללו לא עשו שום עבודה קשה לפני כן, במיוחד הנשים, והם אינם עומדים בקשיים שהם נתונים להם. הציונים קיבלו חוזי עבודה לפריקת פחם מאניות הקיטור בחיפה, והנשים עשו את חלקם בנשיאת סלים כבדים מהדוברות, אולם לאחר שלושה ימים הן נאלצו לוותר על זה, מכיוון שרק 140 טונות נפרקו, ורב החובל של האניה אמר שהוא לא יכול לחכות עוד הרבה זמן. אז ניתן החוזה לגרמני, שהעסיק עובדים ילידים הרגילים למלאכה, והפחם הובא ליבשה בקצב של 300 טונות ביום. החוזה לבניית מזח בחיפה, גם הוא היה כישלון, מכיוון שהמלאכה הייתה קשה מדי בשביל היהודים, שבאו רעננים מהערים במרכז אירופה. הם מצליחים יותר בכביש שנבנה מחיפה לנצרת, שם הם עובדים בקבוצות על בסיס קהילתי, ומקבלים תשלום עבור כל מטר שנבנה. מלבד מסילת הברזל, ומהכבישים שנבנו במהלך המלחמה, הייתה התפתחות מעטה בפלשתינה מבחינה חקלאית מאז שהגעתי הנה לפני 32 שנים".
במסגרת מאמציה להסביר את מצוקת הערבים, נהגה ניוטון לציין כי שוויון הזכויות לנשים שהציונים מנהיגים בארץ ישראל גורם לחרדה אישית ולאומית, מאחר שהגבר הערבי רואה בכך איום על מעמדו. כאשר הזדמנה לארוחת ערב בה השתתף גם יחיאל ויצמן, אחיו הצעיר של מנהיג התנועה הציונית, שאלה אותו אם בכוונת היהודים להקים מחדש את בית המקדש. ויצמן השיב לה כי אין צורך בכך, מכיוון שיש להם כבר אוניברסיטה. ב-1923 פגשה ניוטון את הנרייטה סאלד בארוחת ערב אצל הקולונל פרדריק קיש, בה ניסו להסביר לה את הציונות, אולם ללא הצלחה רבה.
ביום 24 בדצמבר 1924 כתב קיש ביומנו: "נודע לי כי הערבים אינם פוסקים מהפיץ תעמולה אנטי ציונית. אלא שמתנגדינו מבין האנגלים, ובייחוד הגב' ניוטון מחיפה, היו יותר פעילים מן הערבים". ב-1925 כתב קיש ביומנו כי חיים מרגליות קלווריסקי הגיע לביתה של ניוטון, שם "מצא אותה בשעת מעשה", כשהיא מראה לערבים מבאי ביתה את הפרוטוקולים של זקני ציון.
שנים מאוחר יותר, במכתב מיום 5 בספטמבר 1937, הזכירה ניוטון להנרייטה סאלד את מפגשן במועצת הנשים ואיחלה לה שנה טובה, בתקוה שהשנה החדשה תביא שלום. סאלד בתשובה, ביקשה ממנה "לגלות הבנה וסימפתיה עילאית לצדק עליון כדי ששלום יבוא".
מתוך התכתבות זו, נראה כי ניוטון וסאלד ניסו לפעול יחד בתנועת נשים יהודית-ערבית, אולם לא יצא מכך דבר.
ניוטון הייתה מביעה את מחאתה בפני אנשי ממשל שהיו מכבדים את ההמנון הציוני בקימה. פעם גילתה שאנציקלופדיה בריטניקה הדפיסה את הדגל הציוני בין דגלי מדינות העולם והגדירה אותו כדגלה של ארץ ישראל. היא שלחה אל בריטניקה מכתב מחאה והדבר תוקן במהדורות הבאות.
ספר תולדות ההגנה הגדיר את ניוטון כ"אויבת ארסית לציונות".
ניוטון ספגה ביקורת על ארסיותה של פעילותה האנטי-ציונית.
נורמן בנטוויץ', התובע הכללי הראשון של ארץ ישראל המנדטורית, תיאר אותה כ"אנטי-יהודית בצורה שלא ניתנת לריפוי".
לדבריו, "היא בשמחה האמינה בכל האשמה שנעשתה נגד הציונים, גם אם להאשמה זו לא היה כל בסיס עובדתי".
ב-1946 ייסדה ניוטון את "ועדת הידידות האנגלו-ערבית" (Anglo-Arab Friendship Committee), שמטרתה הייתה להתנגד לציונות באנגליה. לוועדה זו הצטרפו כמה משונאי היהודים הידועים ביותר לשמצה באנגליה: דאגלאס ריד (Douglas Reed), קפטן אלן גרהאם (Captain Alan Graham), הרוזן מנורבורי וליידי מאקינס (Lady Makins). בשנים הללו עסקה הוועדה בהגנה על המופתי והסברת שיתוף הפעולה שלו עם הנאצים.
ב-1946 פרסמה קונטרס להגנתו של המופתי אמין אל-חוסייני, בשם "האמת על המופתי", שהוצא על ידי "האגודה לידידות אנגלו-ערבית" (Anglo-Arab Friendship Society), בה שלטה.
בקונטרס זה היא היללה את המופתי ואת "יושרו והנהגתו האמיצה", תוך התעלמות מתפקידו כמובילו של שיתוף פעולה ערבי–נאצי.
היא ניסתה להשפיע על הנציב העליון להתיר למופתי לשוב לארץ, לאחר שגורש ממנה. באוטוביוגרפיה שלה, "חמישים שנים בפלשתינה" (Fifty Years in Palestine), היא האשימה את השלטון הבריטי בקשריו של המופתי עם היטלר ותמיכתו בגרמניה הנאצית, בטענה כי נדחק לכך בגלל יחס ממשלת המנדט אליו, והצדיקה את עמדותיו כלפי היישוב היהודי בארץ ישראל.
בינואר 1948 ביקר את ניוטון בביתה בלונדון העיתונאי האמריקאי ג'ון רוי קרלסון, שתיאר אותה כאשה "כבדת בשר", ועל אחת מעיניה ענדה רטייה לבנה. באותה העת, עסקה באיסוף כספים למען ארגון חדש שהקימה: "ארגון עזרה בריטי למען ערביי פלשתינה הנזקקים" (British Aid for Distressed Palestine Arabs), שבין תומכיו היה גם עזאם פאשה, מזכיר הליגה הערבית. בסעודה שהתקיימה מאוחר יותר, בה נכחו מספר משתתפים שונאי-ישראל, ניוטון סיפרה לקרלסון שקנתה קרקע בארץ ישראל שנים רבות קודם לכן ולאחר מכן מכרה אותה ליהודים ברווח ניכר, והוסיפה: "אחר שהיהודים יגורשו משם, מקווה אני לקבל את נחלתי בחזרה".
מותה.
ניוטון מתה בשנתה מהתקף לב ב-1955, בביתה, בדירה 8 בווילבראם פלייס (Wilbraham Place) 9 בצ'לסי , לונדון. לווייתה נערכה בכנסיית סט. סיימון זלוטס (St Simon Zelotes) ברחוב מילנר בצ'לסי, ולאחר מכן נשרפה גופתה בפאטני וייל .
כאשר נפטרה, אמר עליה בכיר בריטי שהייתה לה "חיצוניות של אנגליה ונפש של פלשתינאית".
ניוטון מעולם לא נישאה ונשארה רווקה עד מותה.
היא הותירה 44,675 פאונד, סכום משמעותי באותו הזמן, ששימש לבדיקות רפואיות לפליטים פלסטינים בירדן.
בצוואתה ציוותה שביתה על הכרמל לא יימכר ליהודים, אולם למרות זאת נקנה הבית על ידי פיק"א, ושמו היה ידוע שנים רבות כ"בית רוטשילד".
ארנסט פרידריך, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד
ארנסט פרידריך, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד (בגרמנית: Ernst Friedrich Herzog von Sachsen-Coburg-Saalfeld; 8 במרץ 1724 – 8 בספטמבר 1800) היה דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד בין השנים 1764–1800.
ביוגרפיה.
ארנסט פרידריך נולד ב-8 במרץ 1724 בקובורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד, לפרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ולאנה סופיה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטט, בתו של לודוויג פרידריך הראשון, נסיך שוורצבורג-רודולשטט.
ב-16 בספטמבר 1764 מת אביו פרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, וארנסט פרידריך עלה במקומו לשלטון. עם עלותו לשלטון העביר ארנסט פרידריך את בירתו לקובורג. בשנת 1773 חייב יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את ארנסט פרידריך לעבוד עם ועדה לסידור חובותיו, עקב החובות הגבוהים שהיו לדוכסות. הוועדה פעלה בשטחי הדוכסות למעלה מ-30 שנים, עד לפירוק האימפריה הרומית הקדושה.
ב-8 בספטמבר 1800 מת ארנסט פרידריך, ובנו פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד עלה לשלטון במקומו.
משפחתו.
ב-23 באפריל 1749 התחתן ארנסט פרידריך עם סופיה אנטוניה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל, בתו של פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
אמנת ההצבעה הבין-מדינתית הלאומית
אמנת ההצבעה הבין-מדינתית הלאומית (NPVIC - National Popular Vote Interstate Compact) היא הסכם שעליו חתומות מספר מדינות בארצות הברית וכן מחוז קולומביה, הסכם שנועד לקבוע שקולות חבר האלקטורים של כל מדינה יוענקו לאותו מועמד לנשיאות שיזכה ברוב לאחר מניין כלל הקולות בבחירות לנשיאות. ההסכם נועד להבטיח שהמועמד לנשיאות שיזכה ברוב הקולות ייבחר לתפקיד הנשיא, אך הוא נועד להיכנס לתוקף רק כאשר הוא יבטיח שזו אכן תהיה התוצאה.
עד 2020 אומצה האמנה על ידי עשר מדינות ומחוז קולומביה, אשר מייצגות 195 אלקטורים, שהם 36.2% מכלל האלקטורים. כדי להקנות תוקף משפטי לאמנה, היא צריכה להיות מאומצת על ידי רוב מבין האלקטורים, כלומר לכל הפחות 270 אלקטורים. כל המדינות שעד כה אימצו את האמנה הן מדינות שלרוב נותנות את קולותיהן למועמד המפלגה הדמוקרטית, אם כי מספר סניפים של מפלגות רפובליקניות, בין היתר בניו יורק ואריזונה, אימצו גם הם את האמנה. מדינות מתנדנדות הראו פחות נכונות להצטרף לאמנה אף על פי שהיא אומצה במספר סניפים של מפלגות במדינות כגון קולורדו, מיין, מישיגן, נבאדה וניו מקסיקו.
הארולד בלום
תאוריית ההשפעה
גאוגברה
גאוגברה (באנגלית: GeoGebra) היא לומדה שמאפשרת למידת חקר, הוראת מתמטיקה ומדעים מבית הספר היסודי ועד לקורסים אקדמיים. התוכנה מאפשרת בניית המחשות ויזואליות ואינטראקטיביות בגאומטריה, אלגברה, סטטיסטיקה וחדו"א. התוכנה מופיעה גם כיישום רשת ולכן איננה מחייבת התקנה במחשב.
מאפיינים ומרכיבים.
בגאוגברה ניתן להציג נקודות, וקטורים, קטעים, קווים, מצולעים, חתכי חרוט, אי-שוויוניים וגרפים של פונקציות. את הבניות ניתן לשנות לאחר הבניה באופן דינמי. ניתן לעדכן מרכיבים של הבניה באמצעות עכבר, מגע או סרגל הקלט. ניתן להגדיר בגאוגברה משתנים עבור מספרים, וקטורים ונקודות. ניתן לחשב נגזרות ואינטגרלים ועוד מגוון של פונקציות ואופרטורים.
חלקים עיקריים של גאוגברה:
ספריית החומרים.
המחשות דינמיות ואינטראקטיביות שנבנו באמצעות גאוגברה, ניתן להעלות לספריית החומרים של גאוגברה ברשת. הספרייה מכילה (אפריל 2016) יותר ממיליון משאבים, שנבנו על ידי משתמשים, מתוכם יותר מ-400,000 פתוחים לציבור לחיפוש, הצגה והורדה.
ראו גם.