במנזר פועל יקב בו מיוצרים "יינות לטרון". מבנה היקב חצוב בסלע ומחובר למנזר במנהרה תת-קרקעית. היקב מייצר כ-300,000 בקבוקים בשנה, המיועדים ברובם לייצוא. היינן הוא האב רנה.
האתר.
כנסיית המנזר בנויה מספינה בודדת, והיא צרה ומוארכת. תקרתה הגבוהה נישאת על גבי קשתות שביניהן קמרונות צולבים, ומצבה מדורדר. חלל הכנסייה חף מעיטורים כמעט לחלוטין, בהתאם לתקנון הנזירים הטראפיסטים המחייב צניעות והסתפקות במועט. עובדה זו ממקדת את תשומת הלב אל פסל מרים האוחזת בידיה את ישו התינוק, ומעניקה לו צלב. הפסל הניצב בגומחה באפסיס שבצידה המזרחי של הכנסייה, הוזמן בשנת 1954 מפסל באיטליה ומשקלו שלוש טונות. עוד נראים באולם הכנסייה עוגב הניצב מימין לכניסה, וציון תחנות דרך הייסורים של ישו. מחוץ לכנסייה, מעל דלת הכניסה אליה, קבועה לונטה שבה נראה ישו סועד עם שני תלמידיו באמאוס הסמוכה, לאחר קומו מן המתים.
בחצר המנזר מוצג אוסף ארכאולוגי ובו פריטים מאזור לטרון. בין הפריטים באוסף גלוסקמאות, שברי עמודים מעוטרים וכתובת קבר של חייל מהלגיון החמישי מקדוניקה.
ליד הכניסה למנזר, בגן הנקרא "גן האחווה", נמצאת אנדרטה גבוהה מגולפת בעץ בצורת טוטם, והמכונה בשם "איש באמונתו יחיה". האנדרטה מציגה שלוש דמויות מהמאה ה-12, בני שלוש הדתות המייצגות לדעת אב המנזר, את הסובלנות. הפסל הוצב במקום בדצמבר 2006. הדמויות הן:
בזרתי (מחוז)
בזרתי (גאורגית: ბაზალეთი) מחוז היסטורי בכארתלי גאורגיה. על פי וחושטי בגרטיוני, ממזרח - מצודת בודווי והר טיני, ממערב - הר גרמיסחבי והר אלווי, צפון - הר ע'רתלי. על פי לאונטי מרובלי, הצליח המלך מיריאן הראשון, מלך ממלכת איבריה, להביס את שבטי הדזורדזוקים (אבותיהם של הצ'צ'נים והאינגושטים), שפלשו למחוזות קאחתי ובזרתי, ולהדוף אותם לשיטחם. כתוצאה מהניצחון, הצליח מיריאן, לבנות מערך ביצרים במעבר דריאל, המאבטח את הגבולות הצפוניים של הממלכה. במאה ה-13 התרחשה הפלישה המונגולית לגאורגיה. מזרח גאורגיה ובכללם בזרתי נכבשו על ידי המונגולים, ובזרתי הפכה לנפה (ראיוני) באריסתווי של ארגוותי.
בזרתי
אבדון
אֲבַדּוֹן הוא, במסורות מסוימות, השד השולט במדור הגיהנום השביעי. שמו ליעד ארנפלד מהמילה העברית אבדון.
המילה אבדון מופיעה במקרא, בספרים תהילים, משלי ואיוב, במשמעותה זהה לזו בת ימינו. בספר חזון יוחנן (פרק ט', פסוקים ז'–י"א) אבדון מכונה "המשחית" ו"מלך הארבה" על ידי יוחנן עצמו:
במזמור שנמצא באחת ממגילות מדבר יהודה, אשר נחשפו בשנת 1947, מסופר על "שאול האבדון" ועל "שטף הבליעל אשר הציף את אבדון". ממסמכיו העתיקים של פילון האלכסנדרוני, פילוסוף יהודי מומר שחי באלכסנדריה בין השנים 20 לפנה"ס–50 לספירה, אבדון מצוין כמקום – שאול או גיהנום – ולא כשד או מלאך. נראה כי היה זה יוחנן הקדוש אשר שייך לשד מסוים את השם אבדון. בכתב מן המאה ה-3 הקרוי "מעשי תומאס", אבדון הוא שמו של שד, או השטן עצמו. בין היתר, אבדון זוהה כמלאך המוות וההרס, שד המצולות, והעומד בראש היררכית השדים במקביל לשד סמאל התלמודי.
בכישוף ובאלכימיה, אבדון הוא המלאך המשחית של חזון אחרית הימים. בספרו של המלומד הבריטי מסוף המאה ה-18 פרנסיס בארט, "The Magus" ("הקוסם"), מתואר אבדון בציור צבעוני כאחד מן השדים הרשעים. במיתוס הימיביניימי, אבדון שימש כמילה נרדפת לגיהנום או לשליטו, ובספר חזון יוחנן, כאמור, הוא תואר כמלאך התהום הנוצרי. כמו כן, נראה כי אבדון הוא השד המקביל לאל היווני אפוליון, המתואר בברית החדשה כמובילם של שדי הארבה אשר יפרצו אל פני האדמה באחרית הימים.
בתורות העל-טבעיות, אבדון מקושר אל צבעי האדום, החום והירוק, לעונת החורף וחודש ינואר בפרט, לשבת, לאינטואיציה, להקרבת קורבן ואתגר, לאבן האודם ולחרב. סמלו בקלפי הטארוט הוא קלף ה"שיפוט".
אמון (שד)
אמון (Aamon) הוא אחד משדיו של עשתרות (Astaroth), על פי האמונה, אמון רואה את העבר והעתיד ומעביר את יכולתו לאלו אשר כרתו ברית עם השטן.
אין הסכמה בנוגע לתיאורו החיצוני: לעיתים הוא מתואר כאדם בעל ראש ינשוף ולעיתים כאדם בעל ראש זאב וזנב נחש. דמונולוגים קישרו את שמו לאל המצרי אמון, (Amun) או לאל בעל חמון מקרתגו.
לפי "מבוא לקבלה" "אמון הוא הרוח השביעית שרשומה בגואטיה. אמון הוא דוכס השולט על ארבעים לגיונות של רוחות. הוא בדרך כלל מופיע כזאב עם זנב של נחש אפעה, ויורק אש. הוא יכול גם ללבוש צורה של אדם עם ראש של עורב, ושיניים של כלב. הוא יודע על העבר ויכול לחזות את העתיד, הוא גם יכול לפתור מריבות בין חברים.".
יהודי רומא
הלב
סברינה
תסריטאות
שוט (פירושונים)
השושלת הפאטימית
אבן-סינא
אבן-רושד
קוקיה
קוקיתיים
קוקיתיים (שם מדעי: Cuculinae) היא תת-משפחה של עופות ממשפחת הקוקייתיים.
מאפיינים.
ציפורים אלה הן הגדולות במשפחה כשהגדולה מכולן היא קוקיית מקור צ'אנל (Scythrops novaehollandiae), שמשקלה עד 930 גרם. הן בעלות מקורים שונים בגודלם ובאורכם. הן מצויות בעיקר בין העצים וחלקן גם על הקרקע. הן מצויות במגוון בתי גידול וחלקן נודדות כל שנה כדי להימלט מהחום או מהקור. חלקן חיות בישראל.
אלה קוקיות טפיליות אשר מטילות ביצה בקינים לא להן ומותירות את הדגירה והטיפול בגוזל לציפורים ה"מארחות". לעיתים הן שוברות את הביצים שכבר מצויות בקן או שהגוזל שלהן עושה זאת. הציפורים ה"פונדקאיות" הן בדרך כלל פרושיים, סבכיים סתריים ונחליאליים. בישראל מרבית הקוקיות מטילות את ביציהן בקיני עורבים.
הקוקיות ניזונות בעיקר מחרקים שונים ומפירות.
מחלת פברי
מחלת פברי היא מחלת אגירה ליזוזומלית. זוהי מחלה גנטית תורשתית ונדירה שבה קיימת ירידה ברמת הפעילות של האנזים אלפא-גלקטוזידאז A. כתוצאה מכך, נפגע פירוק חומר שומני-סוכרי בשם גלובוטריאוזילצרמיד (GL-3) אשר נאגר ומצטבר בתאים שונים בגוף, ביניהם בתאי האנדותל של כלי הדם (התאים המצפים את החלל הפנימי של כלי הדם), קרדיומיוציטים (תאי שריר הלב), תאי מערכת ההולכה של הלב, מסתמי הלב, תאי עצב, תאים שונים בכליה ועוד. מחלת פברי עוברת בתאחיזה לכרומוזום X. שמות נוספים למחלת פברי הם: Anderson-Fabry disease, Angiokeratoma corporis diffusum, Ceramide trihexosidosis ו- Sweeley-Klionsky disease.
תסמינים.
בהיעדר טיפול, מחלת פברי מחמירה עם הזמן. התסמינים הראשונים מופיעים בילדות ומאופיינים בכאבים עזים (קבועים או בהתקפים) בקצות הגפיים, אי סבילות לחום וקור, חוסר הזעה. עם העלייה בגיל נוספים נגעים עוריים אופייניים בצבע אדום-סגול שיופיעו על פי רוב באזור המפשעה והטבור (angiokeratoma) וכן עייפות רבה. בגיל הבגרות ישנה הקלה בכאבים אולם אז מתחילים להופיע סימנים לנזק בלתי הפיך בכליה, בלב ובמוח. נזקים אלו נובעים מן האגירה ההולכת ומצברות בתאים השונים.
פגיעה בכליות מתחילה כבר בגיל ההתבגרות והיא ניתנת לאבחון על ידי הימצאות חלבון בשתן. הפגיעה תחמיר עם הגיל עד לכשל כלייתי המופיע בסביבות גיל 40. פגיעה בלב ובכלי הדם עשויה להוביל למחלת לב או שבץ-לב בגילאי 30 - 50; כמו כן, מחלת לב בגיל צעיר עשויה לרמז על מחלת פברי. הפגיעה בכלי הדם במוח מעלה את הסיכון להתפתחות שבץ מוחי. ייתכנו גם סימנים וסימפטומים נוירולוגיים אחרים כגון: צלצולים באוזניים עד איבוד שמיעה, סחרחורת. חולשה עד שיתוק אזורי של פלג גוף מסוים, הפרעות דיבור, הפרעות ראייה ועוד. בנוסף לתסמינים אלה החולים עלולים לסבול מכאבי בטן לאחר הארוחה, שלשולים ואף דיכאון. אחד המאפיינים הייחודיים של מחלה זו היא הופעת כתמים לבנים בצורת כוכב על קרנית העין (cornea verticillata). ממצא זה אינו פוגע בראייה אך במידה שמתגלה הוא מסייע באבחון המחלה.
סוגי המחלה.
יש המסווגים את מחלת פברי לשלושה סוגים עיקריים:
אבחון.
אבחון המחלה נעשה באמצעות בדיקת דם. הבדיקה שונה בגברים ובנשים, משום שהגן הפגום במחלת פברי מופיע על כרומוזום המין X (ראו הסבר ב"פאתופיזיולוגיה וגנטיקה")
בגברים תבוצע בדיקה הבוחנת את רמת פעילות האנזים אלפא גלקטוזידאז A בדם או בתאי דם לבנים. לאישור האבחנה ולמציאת המוטציה, יש לבצע אבחון גנטי.
במקרה של חשד למחלת פברי בנשים בדיקת פעילות האנזים אינה מספקת כיוון שתוצאה תקינה בבדיקה זו איננה שוללת מחלה. לפיכך, בנשים יש לבצע אבחון גנטי המבוצע מחומר גנטי המופק מתאי דם לבנים.
פתופיזיולוגיה וגנטיקה.
הגן הנפגע במחלה נקרא אלפא גלקטוזידאז A; פגיעה בגן זה גורמת לאגירה של הגלוקוליפיד גלובוטריאאוזילצראמיד (globotriaosylceramide, המוכר גם כ- Gb3, GL-3 או ceramide trihexoside) בכלי הדם וברקמות אחרות. כתוצאה מכך נפגע תפקודן התקין של הרקמות. כיוון שהגן הפגום נמצא על כרומוזום המין X, יהיו תסמיני המחלה חמורים יותר בגברים המיזיגוטיים (הנושאים רק כרומוזום X אחד המכיל מוטציה בגן המקודד לאלפא גלקטוזידאז A). בנשים הטרוזיגוטיות (הנושאות כרומוזום אחד עם גן פגום וכרומוזום אחד עם גן תקין) תופיע מחלת פברי בדרגות חומרה שונות, ממחלה קלה יחסית- עד מחלה קשה כמו אצל הגברים. מניחים שהשונות הזאת נובעת מהדפוסים השונים של אינאקטיבציה של כרומוזום ה-X.
טיפול.