היריד השתרע על פני שטח של עשרה דונם ובהם ביתני התצוגה של המדינות המשתתפות, פיתוח סביבתי, גינון, דרכים, לונה פארק ופסלים. רוב ביתני היריד הוקמו בסגנון הבינלאומי. ליריד הייתה חשיבות רבה בתולדות האדריכלות המקומית ולטובתו נבנו כמה ביתנים על ידי האדריכלים היהודים הבולטים ביותר של אז, בהם אריה אלחנני, ריכרד קאופמן ואריה שרון. סמל היריד, שעוצב על ידי אריה אלחנני, היה גמל בעל כנפיים שניתן לו הכינוי "הגמל המעופף". כיכר הכניסה ליריד נקראה "כיכר פלומר" על שם הנציב העליון הרברט פלומר שגילה אף הוא אהדה ליישוב. בכיכר זו ניצב על ראש תורן פסל הגמל המעופף שהוקם על ידי האדריכל אריה אלחנני. בסמוך לשפך הירקון הוקם אצטדיון המכביה הראשונה בשנת 1932. בסמוך לכיכר פלומר בכניסה הראשית הוקמה רחבה בצורת אמפיתיאטרון.
הביתן המרכזי ביריד היה ביתן תוצרת הארץ שתוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן בצורת ספינה. פסל "הפועל העברי" שנבנה על ידי אריה אלחנני ניצב באתר גם היום. פסלים נוספים שעמדו ביריד היו "פסל אשת לוט", "פסל הזורע", "פסל הצבי" ו"פסל האישה".
שימור.
כיום, מן המבנה המקורי שרד רק ה"חרטום" או האפסיס המעוגל, שנהפך לבית עסק למרצפות וקרמיקה. שרידים של הארמון מפוזרים בשטח ועל הכיכר הוקם בשלב מאוחר יותר מבנה שחוסם את המבט ואת התנועה מהכניסה אל היריד.
"תל אביב תמיד רצתה ארמון, גם בשנות ה-30, כשבזירה האדריכלית שלט המודרניזם", טוען האדריכל ירמי הופמן, ראש מחלקת השימור בעיריית תל אביב. "אנשי העלייה השנייה והשלישית שהגיעו לארץ ישראל לא התנתקו מעולם מהמסורת האירופית. ארמון תמיד מייצג את הערכים של אותה חברה. במקרה של היריד, מדובר בארמון מודרניסטי שמייצג את הערכים של החברה שנבנתה כאן". הופמן תולה את חשיבותו של הארמון גם בהיבט האורבני: "אם מסתכלים על העיר במבט-על, כפי שהייתה בשנות ה-30, אפשר לראות איך הצירים האנכיים המרכזיים שלה - רחוב בן יהודה ורחוב דיזנגוף - מתנקזים אל יריד המזרח. בסיום שלהם נבנתה כיכר גדולה עם ארמון עברי. זה מחזיר אותי לתכנון של ערים כמו ניו דלהי, שכל הקונצפט שלה זה ציר עם ארמון בסופו, או מגדל אייפל והשדרה שלמרגלותיו בפאריס. לטעמי, תל אביב רוצה לחזור לארמון. עד היום נשאר שם החור הזה ודיזנגוף ובן יהודה מגיעים לשום מקום". "זה מבנה מאוד מורכב ואפילו מתעתע", הוא אומר. "הוא מתרחק במודע מכל העקרונות הקלאסיים של תכנון ארמון. את הפנים שלו הוא מפנה לעבר המזרח, ולא מערבה לעבר הים. יש בכך אמירה מאוד חזקה על אופי היחסים שדימיינו אנשי היישוב העברי עם ארצות ערב ובאמת יש שם תפישה של עיר אוטופית אידיאלית, איחוד של כל העולם, ממש בהתאם לתפישה האוניוורסלית המודרניסטית. לא במקרה בתמונות ההיסטוריות מופיע תמיד איזה איש עם כפייה".
חיוך מסוים (סרט)
חיוך מסוים (באנגלית: A Certain Smile) הוא סרט קולנוע אמריקאי מ-1958 מסוגה קולנועית של דרמה רומנטית.
התסריט מבוסס על ספרה השני של פרנסואז סאגאן "חיוך מסוים" (בצרפתית: Un certain sourire) משנת 1956.
כמו בשאר ספריה של סאגאן, הנושא המרכזי הוא רומן אהבה כשאחד מבני הזוג מבוגר מחברו, המסתיים בתוקף הנסיבות.
לתפקיד הראשי נבחרה השחקנית הצרפתייה קריסטין קארר שזה היה סרטה הראשון בהוליווד והקריירה שלה נמשכה שם זמן קצר. זה היה גם סרטו הראשון של ברדפורד דילמן ששיחק לצידה כחברה הצעיר.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר, פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר ופרס אוסקר על העיצוב האמנותי.
השיר A Certain Smile המושר בסרט על ידי ג'וני מאטיס הפך ללהיט שהאפיל בהצלחתו על זו של הסרט.
תקציר העלילה.
דומיניק ואלון (קריסטין קארר) היא סטודנטית בת 19 בפקולטה למשפטים בסורבון. היא חברה של ברטראן (ברדפורד דילמן), אף הוא סטודנט בסורבון.
ברטראן לוקח את דומיניק לפגישה עם דודו לוק (רוזאנו בראצי) ואשתו פרנסואז (ג'ואן פונטיין). לוק הוא איש עסקים אמיד, גבר שרמנטי ויפה תואר שנשים נשבות בקסמו ואחת מהן היא דומיניק. ברטראן לעומתו הוא צעיר חסר ניסיון התלוי כלכלית באמו השתלטנית.
עד מהרה נשבית דומיניק בקסמו של לוק ומסכימה לצאת איתו לחופשה סודית בריביירה הצרפתית. הם משתכנים בוילה מהודרת והוא מרעיף עליה מכל טוב. דומיניק מפנטזת כי תקים בעתיד משפחה איתו ויהיו להם ילדים.
לוק קוטע לבסוף את החופשה בגלל עניינים בעסקיו ושניהם חוזרים לפריז. הוא מבקש מדומיניק לחזור להוריה בכפר אך היא נשארת בפריז ומגיעה לביקור לא מתוכנן לביתם של לוק ופרנסואז. למקום מגיע גם ברטראן שתוי ומטיח בפני דומיניק שהוא יודע על יחסיה עם לוק וכי היא טיפשה אם היא חושבת שלוק יעזוב למענה את אשתו.
לוק מתקשר לדומיניק ומודיע לה כי החליט לסיים את יחסיהם. היא אורבת לו בבית קפה ורואה שהוא נכנס לשם עם בחורה. לוק מבחין בה אך היא בורחת מהמקום ולבסוף נופלת מעולפת לפני מכונית (ניסיון התאבדות?). לוק נושא אותה לביתו ואז מבינה פרנסואז כי הוא בגד בה עם דומיניק.
היא מטפלת בדומיניק אך לא מאשימה אותה אלא רק את לוק. אביה של דומיניק מוזעק ולוקח אותה לביתם בכפר. פרנסואז אורזת את בגדיה ואומרת ללוק כי היא עוזבת אותו. לאחר שלוק מכה על חטא, משפיל את עצמו, כורע ברך לפניה ומבקש סליחה היא נעתרת לו.
לאחר חופשת הקיץ נפגשת דומיניק עם ברטראן ביום הלימודים הראשון בסורבון ושניהם צועדים לכיתות בלי להזכיר את אירועי הקיץ.
היתר שהייה בישראל
דוד דה פריס
דוד דה פריס (נולד ב-1954) הוא פרופסור מן המניין להיסטוריה בחוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב ועוסק בחקר ההיסטוריה של עובדים ועסקים.
ביוגרפיה.
משפחתו.
דה פריס נולד בשנת 1954 בירושלים, בן זקונים לחוה ואנדרה דה-פריס, רופא פנימאי וחוקר המטולוגיה וארס נחשים, חתן פרס ישראל לרפואה לשנת ה'תש"ל (1970). סבו (מצד אמו), היה יוסף לכמן, פרופסור לרפואת אף אוזן גרון, מייסד ומנהל מחלקת אף-אוזן-גרון בבית החולים הדסה בירושלים. אחיו הוא אילן דה-פריס, ממקימי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ומנהל הערוץ הראשון. אחותו, תמר דה פריס וינטר, היא צורפת, אמנית, ומרצה במכללת שנקר.
אשתו, רלי דה פריס (לבית גוטהילף), היא אמנית ואדריכלית נוף, ובתו, רותי דה פריס, אמנית ומורה לאמנות.
ילדותו.
המשפחה התגוררה בטחנת הרוח ברחוב רמב"ן ברחביה שהיה בית המגורים של סבתו וולרי וסבו הפרופ' יוסף לכמן. בגיל שנה, עברה המשפחה לתל אביב בעקבות מינויו של אביו הפרופ' אנדרה דה-פריס למנהל מחלקה פנימית ד' בבית החולים בילינסון. משפחת דה-פריס התגוררה ברחוב מלצ'ט 10 בתל אביב. דוד למד בבית הספר היסודי "אחד העם", ובתיכון חדש.
קריירה אקדמית.
ב-1979 השלים דה פריס תואר בוגר בהיסטוריה בבית הספר לכלכלה של לונדון, וב-1980 השלים תואר מוסמך, גם כן בהיסטוריה, באוניברסיטת ווריק. עבודת הדוקטורט שלו (1991), שעסקה ב"תנועת הפועלים בחיפה, 1919-1929: מחקר בהיסטוריה של פועלים עירוניים בארץ-ישראל המנדטורית", נכתבה בהדרכתה של אניטה שפירא בבית הספר למדעי היהדות וארכאולוגיה ע"ש חיים רוזנברג באוניברסיטת תל אביב.
דה פריס שימש כמדריך וכמרכז הוראה בחוג להיסטוריה באוניברסיטה הפתוחה (1996-1981), ולימד באוניברסיטת תל אביב, בחוג להיסטוריה של עם ישראל (1987-1985), במחלקה לסוציולוגיה (1991-1992) ובחוג ללימודי עבודה (1994-1992), בו הוא מכהן החל מ-1994 כמרצה מן המניין. בשנת 2000 מונה דה פריס למרצה בכיר, ב-2008 לפרופסור חבר והחל מ-2014 הוא פרופסור מן המנין. בשנים 2005–2008 עמד דה פריס בראש החוג ללימודי עבודה.
דה פריס שימש כמרצה אורח באוניברסיטת אוקספורד (1984, 2001-2002), באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת ניו יורק (2014).
ב-2004 היה דה פריס בין אנשי החינוך, מורים ומורות באוניברסיטאות שחתמו על העצומה "מחאת אנשי החינוך והאקדמיה" לשרת החינוך לימור לבנת על התוכנית להצמיד קצינים בדרגת סא"ל לבתי הספר התיכונים שתפקידם יהיה לטפח את המוטיבציה של תלמידים לשרת בצבא.
ממחקריו.
ביקורות ספרים שחיבר.
בתוך מגמות, 41,3, דצמבר 2001, 483-480.
“אדריכלות כשפה פוליטית”, על הספר:
בתוך: יהדות זמננו, 12-11, 1998, 397-391
משפחת סופר-על 2
משפחת סופר-על 2 (באנגלית: 2 Incredibles) הוא סרט גיבורי-על בהנפשה ממוחשבת של פיקסאר ודיסני. הסרט יצא לאקרנים ב-14 ביוני 2018. את הסרט ביים בראד בירד שביים וכתב גם את הסרט הראשון בסדרה. נכון ל-2019 הסרט נמצא במקום ה-18 ברשימת הסרטים המכניסים ביותר בכל הזמנים.
לפני הקרנת הסרט בקולנוע, הוקרן סרט קצר מחברת "פיקסאר" בשם "באו".
עלילה.
כשלושה חודשים לאחר מפלתו של סינדרום, משפחת פאר - בוב, הלן, חץ, ויולט וג’ק-ג’ק - ממשיכים להילחם בפשע כ-"משפחת סופר-על". לאחר שכשלו בעצירת קודח המנהרות (אשר הופיע בסופו של הסרט הראשון) משוד בנק מטרוויל, הרשויות מתחילות לדאוג מרמת ההרס שנגרמה. כתוצאה מכך, ריק דיקר, הסוכן החשאי, מיידע את משפחת פאר שהתוכנית להעברת גיבורי-על ושילובם בחברה נסגרה, ובכך נאלצים כל גיבורי העל ברחבי התבל לשמור על זהותם הסודית כדי שלא ייחשפו. בוב והלן, יחד עם חבר המשפחה לוציוס בייסט - גיבור העל פריזון - מגיעים אל וינסטון דיבור, מעריץ גיבורי-על, טייקון טלקומוניקציה והבעלים של דבטק, אשר רוצה להשיב את תמיכת הציבור בגיבורי העל.