מארגני השביתה ניסו שוב את כוחם בארגון אירועי מחאה נגד ממשלת מובארכ לקראת ה-4 במאי 2008, יום הולדתו של מובארכ, אך נחלו כישלון. למרות זאת, השביתה הכללית ב-6 באפריל נחשבת לאירוע מקדים לאירועי האביב הערבי, בשנת 2011, והייתה ניסיון ראשון מסוגו לארגן פעולות מחאה המוניות בעזרת רשתות חברתיות בעולם הערבי.
קלואה (חברה)
קלואה (בצרפתית: Chloé) הוא בית אופנה צרפתי אשר הוקם בשנת 1952. החברה הוקמה על ידי גבי אגיון, וכיום היא חלק מקבוצת ריצ'מונט.
היסטוריה.
גבי אגיון נולדה במצרים בשנת 1921 ועברה לצרפת ב-1945. בשנת 1952 הקימה את קלואה, והמשיכה לנהל את החברה עד שנת 1985, שבה נרכשה על ידי יצרן הטבק אלפרד דנהיל, וכיום החברה מהווה חלק מקבוצת ריצ'מונט.
ייחודה של אגיון היה בכך שייצרה בגדים המוכנים ללבישה , בניגוד לבגדים שהיו זקוקים למדידות והזמנה אישית, ונרכשו בעיקר על ידי המעמד הגבוה. בזמן שבו אופנת הוט קוטור הייתה בשיאה עם חברות כמו דיור ושאנל, אגיון שברה את המוסכמות בייצור סגנון שונה של בגדים ופנתה לאוכלוסייה רחבה יותר. הראשון שחיקה את הסגנון של אגיון היה אובר דה ז'יבנשי שהוציא קולקציה מוכנה ללבישה בשנת 1956, ארבע שנים לאחר פתיחת החנות הראשונה של אגיון.
ב-1966 התמנה קרל לגרפלד למעצב הראשי של החברה, ומשך אליה לקוחות כמו ג'קלין קנדי-אונאסיס, בריז'יט בארדו, מריה קאלאס וגרייס קלי.
ב-1975 נכנסה החברה לתחום הבישום עם יצירת הניחוח Chloe, ומאז הוציאה החברה מעל ל-30 בשמים שונים.
ב-1997 מונתה המעצבת סטלה מקרטני למעצבת הראשית של החברה למורת רוחו של לגרפלד. ב-2001 מונתה למעצבת הראשית פיבי פילו, אשר משכה לחברה מפורסמות כמו קירסטן דנסט ונטלי פורטמן. שנה לאחר מכן החברה השיקה קולקציה של נעליים ותיקי עור לראשונה.
המשרדים הראשיים של קלואה נמצאים ברובע השמיני של פריז, ולקלואה יש כיום מעל 140 חנויות ברחבי העולם.
חגיגות ה-10 למדינת ישראל
יאנג הוי
פסיכו מטפוריקה
פסיכומטפוריקה
רבקה קלארק
רֶבֶּקה קלארק(באנגלית: Rebecca Clarke 27 באוגוסט 1886 - 13 באוקטובר 1979) הייתה מלחינה וויולנית בריטית, שנודעה בעיקר במוזיקה קאמרית לוויולה. היא נולדה בלונדון ולמדה באקדמיה המלכותית למוזיקה ובקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון. בהמשך הייתה לאחת מנגניות התזמורת המקצועיות הראשונות. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מצאה עצמה תקועה בארצות הברית; היא השתקעה בניו יורק ובשנת 1944 נישאה למלחין והפסנתרן ג'יימס פריסקין. קלארק מתה בביתה בניו יורק בגיל 93.
אף כי מיעטה להלחין, במידה מסוימת עקב מושגיה באשר למקומה כאישה מלחינה, זכתה יצירתה להכרה הודות למיומנות ההלחנה שגילתה. רוב יצירותיה לא יצאו עדיין לאור בדפוס (ואלה שפורסמו, יצאו לאור לאחרונה), ונשכחו ברובן אחרי שחדלה להלחין. מלגת מחקר ועניין ביצירותיה התחדשו ב-1976. אגודת רבקה קלארק נוסדה בשנת 2000 לקידום המחקר במוזיקה שלה וביצועה.
חייה.
ילדות ונעורים.
קלארק נולדה ברובע הארו בלונדון, לג'וזף תאצ'ר קלארק, אמריקאי, ולאשתו הגרמניה אגנס פאולין מארי אמלי הלפריך. אביה התעניין במוזיקה ושכנע אותה להתחיל לנגן בכינור בגיל תשע. היא החלה את לימודיה באקדמיה המלכותית למוזיקה בשנת 1903, אך אביה הוציא אותה מן האקדמיה בשנת 1905, אחרי שהמורה פרסי הילדר מיילס הציע לה נישואים (לאחר זמן הוריש לה מיילס את כינור הסטרדיוואריוס שלו בצוואתו). הראשון לביקוריה הרבים בארצות הברית היה זמן קצר לאחר שעזבה את האקדמיה המלכותית. לאחר זאת למדה בקולג' המלכותי למוזיקה בשנים 1907 עד 1910, כאחת מתלמידות ההלחנה הראשונות של סר צ'ארלס ויליירס סטנפורד. בהמרצת סטנפורד עברה מכינור לויולה, בדיוק בזמן שהויולה החלה להתקבל ככלי סולו מוכר. היא למדה אצל ליונל טרטיס, שהיה לדעת רבים גדול הוויולנים בזמנו. בשנת 1910 חיברה קלארק מוזיקה לשירה סינית בשם "דמעות", יחד עם קבוצה של חברים ללימודים בקולג' המלכותי למוזיקה. היא שרה בהדרכת ראלף ווהן-ויליאמס באנסמבל סטודנטים שארגנה לשם לימוד וביצוע המוזיקה של פלסטרינה.
קריירה.
בתגובה לביקורת שמתחה קלארק על פרשיות שניהל אביה מחוץ לנישואים, סילק אותה האב מן הבית והפסיק את מימון הוצאותיה. היא נאלצה לעזוב את הקולג' המלכותי בשנת 1910 וקיימה את עצמה בנגינה בוויולה. קלארק הייתה לאחת מנגניות התזמורת המקצועיות הראשונות, כשסר הנרי ווד בחר בה לנגן בתזמורת קווינ'ס הול בשנת 1912. ב-1916 נסעה לארצות הברית להמשיך בקריירת נגינה. יצירה קצרה, לירית לוויולה ופסנתר בשם "מורפיאוס", שחוברה בשם העט "אנתוני טרנט", בוצעה בהשמעת בכורה בשנת 1918, ברסיטל משותף שלה עם הצ'לנית מיי מוקלה בניו יורק. מבקרים היללו את היצירה המשויכת ל"טרנט", והתעלמו ברובם מן היצירות שהושמעו בשמה של קלארק באותו רסיטל. קריירת ההלחנה שלה נסקה לתקופה קצרה, החל בסונאטה לוויולה שהגישה ב-1919 לתחרות בחסות אליזבת ספראג קולידג', שכנתה של קלארק ופטרונית אמנויות. בין 72 משתתפים, התחרתה הסונאטה של קלארק על המקום הראשון עם יצירה מאת ארנסט בלוך. קולידג' הכריזה על בלוך כזוכה. כתבי עיתונות שיערו, ש"רבקה קלארק" הוא שם עט של בלוך עצמו, או שבכל מקרה, לא ייתכן שקלארק היא שכתבה את היצירה, משום שהרעיון שאישה יכולה לכתוב יצירה כזאת לא נתפס בחברה של אותם ימים. הסונאטה התקבלה בעין יפה וזכתה לביצוע ראשון בפסטיבל המוזיקה של ברקשייר ב-19. ב-1921 הרשימה קלארק בשנית בתחרות ההלחנה של קולידג', עם שלישיית פסנתר, אף כי גם הפעם לא הגיעה למקום הראשון. ב-1923 מימנה קולידג' רפסודיה לצ'לו ופסנתר של קלארק, ובכך הייתה קלארק לאישה היחידה שזכתה בחסותה של קולידג'. שלוש יצירות אלה מייצגות את שיא קריירת ההלחנה של קלארק.
השנים הבאות ונישואים.
בשנת 1924 פתחה קלארק בקריירה של נגינה כסולנית וכחברה בהרכבי מוזיקה קאמרית בלונדון, אחרי שהשלימה מסע קונצרטים עולמי בשנים 1922–1923. ב-1927 עזרה להקים את האנסמבל האנגלי, רביעיית פסנתר שבה היו חברות היא עצמה, מרג'ורי הייוורד, קתלין לונג ומיי מוקלה. כמו כן השתתפה בכמה הקלטות בשנות ה-20' וה-30' של המאה ה-20 ובשידורי מוזיקה של הבי.בי.סי. תפוקתה היוצרת הצטמצמה מאוד בתקופה זו, אך היא המשיכה להופיע בנגינה, והשתתפה בתערוכה הקולוניאלית בפריז בשנת 1931, כחלק מן האנסמבל האנגלי. בין 1927 ל-1933 הייתה בקשר רומנטי עם זמר הבריטון הבריטי ג'ון גוס, שהיה צעיר ממנה בשמונה שנים ונשוי באותו זמן. הוא שר בביצוע בכורה כמה מן השירים שכתבה בבגרותה, ששניים מהם הוקדשו לו, "June Twilight" ו- "The Seal Man" השיר "Tiger, Tiger", שאותו סיימה בעת שהקשר בא לקצו, היה ליצירה האחרונה שהלחינה לקול סולו עד ראשית שנות ה-40'.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נמצאה קלארק בארצות הברית, בביקור אצל שני אחיה, ולא יכלה להשיג ויזה לחזרה לבריטניה. היא חיה תקופת מה עם משפחותיהם של אחיה ואז, ב-1942, קיבלה עבודה כמחנכת אצל משפחה בקונטיקט. היא הלחינה 10 יצירות בין 1939 ל-1942, בהן ה"פסאקאליה על נעימה אנגלית נושנה". את ג'יימס פריסקין, (מלחין, פסנתרן קונצרטים וחבר מייסד בסגל המורים של ג'וליארד) מי שיהיה בהמשך לבעלה, הכירה כששניהם היו סטודנטים בקולג' המלכותי למוזיקה. הם חידשו את ידידותם לאחר פגישה מקרית ברחוב במנהטן בשנת 1944 ונישאו בספטמבר אותה שנה, כששניהם היו בשלהי שנות ה-50 לחייהם. לדברי המוזיקולוגית ליאן קרטיס, פריסקין היה "אדם שנתן ל[קלארק] תחושה של סיפוק עמוק ואיזון."
סטיבן באנפילד תיאר את קלארק כמלחינה הבריטית המעולה ביותר בדור שבין שתי מלחמות העולם. עם זאת, תפוקתה המאוחרת הייתה דלילה. היא סבלה מדיסתימיה, צורה כרונית של דיכאון. העובדה שלא עודדו את יצירתה - ולעיתים אף ריפו בפירוש את ידיה - הביאה אותה לכדי הסתייגות מהלחנה. קלארק לא חשה שהיא מסוגלת לאזן בין חייה האישיים לדרישות ההלחנה: " אינני יכולה לעשות זאת אלא אם זה הדבר הראשון שאני חושבת עליו בכל בוקר כשאני מתעוררת והדבר האחרון שאני חושבת עליו בכל לילה לפני שאני נרדמת." אחרי נישואיה הפסיקה להלחין, על אף העידוד שקיבלה מבעלה, אף כי המשיכה לעבוד על עיבודים עד סמוך למותה. היא הפסיקה גם להופיע בפומבי.
קלארק מכרה את הסטרדיוואריוס שקיבלה בירושה, וייסדה את פרס מיי מוקלה באקדמיה המלכותית. הפרס עדיין ניתן מדי שנה לצ'לן מצטיין. לאחר מות בעלה ב-1967, החלה קלארק לכתוב את זכרונותיה, שאותם הכתירה בשם "גם לי היה אבא (או כף החרדל)" הספר הושלם בשנת 1973 אבל לא פורסם מעולם. היא תיארה בו את ילדותה, שהתאפיינה בהלקאות תדירות מצד אביה ובמתיחות בקשרי המשפחה, שהשפיעו על תפיסת עולמה באשר למקומה הנכון בחיים. קלארק מתה בשנת 1979 בביתה בניו יורק בגיל 93, וגופתה נשרפה.
מוזיקה.
חלק גדול מן המוזיקה של קלארק כתוב לוויולה, שבה הייתה נגנית מקצועית במשך שנים רבות. הרבה מיצירתה נכתב בשבילה ובשביל הרכבי הנשים הקאמריים שבהם ניגנה, בהם "רביעיית נורה קלנץ'", "האנסמבל האנגלי" ו"האחיות ד'אראניי". היא יצאה לסיורי קונצרטים ברחבי העולם, בעיקר עם הצ'לנית מיי מוקלה. ביצירותיה ניכרת השפעה חזקה של כמה מגמות במוזיקה הקלאסית של המאה ה-20. קלארק גם הכירה מלחינים רבים מן השורה הראשונה בתקופתה, בהם בלוך וראוול, שליצירותיהם משווים את המוזיקה שלה.