הסדרה מעודדת התנהגות חנונית או התנהגות גיימרית, אשר בסביבת הציבור הלא מודע לעולם הסדרה או המשחקים, תראה כתמוהה ומוזרה. אחד המוטיבים בסדרה שיצרו את התרבות הזו הוא ה"Über Micro". מונח זה, אשר מבטא "סקיל" (Skill) או יכולת במשחקי אסטרטגיה בזמן אמת מורכב מ-2 מילים. Uber ו-Micro. המילה Uber לקוחה גם היא מ "l337 speak" ופירושה "סופר, חזק, טוב, איכותי" המילה השנייה בהקשר זה Micro לקוחה מעולם ה-RTS אשר במשחקים מסוג זה פירוש המילה Micro או To micro הוא שליטה על יחידות בודדות במשחק כדי ליצור יתרון על האויב, גם במקרים אשר הינך נמצא בעמדת מיעוט מבחינת כח האש. ובדומה לאמנויות לחימה צריך ללמוד ולתרגל אותה בעזרת מורה המכונה מאסטר, המאסטר הוא תואר של אדם שהצליח להשיג מיומנויות בכל ז'אנר אפשרי במשחקי המחשב. מאסטר ניחן בקואורדינציה מעל לממוצע והוא מסוגל להניע את אצבעותיו במהירות ותאום מופלא. ניתן לראות ברחבי האינטרנט או בקהילות שחקני מחשב ברחבי העולם אנשים אשר מחקים את התנהגות הזו בצורה הומוריסטית, ומנסים להתנהג כ"מאסטרים".
מלחמת החזיר
מלחמת החזיר (באנגלית: Pig War. ידועה אף כ"תקרית הגדולה", "סכסוך הגבול של סן חואן" או "תקרית הגבול הצפון מערבית") הייתה עימות שהתקיים בשנת 1859 בין ארצות הברית והאימפריה הבריטית על מיקום הגבול הימי בין ונקובר (אז מושבת כתר בריטית, כיום חלק מקולומביה הבריטית, קנדה) וצפון וושינגטון (אז טריטוריה של ארצות הברית, והיום אחת ממדינותיה). שמו של הסכסוך נובע מכך שהקורבן היחיד בעימות זה היה חזיר.
רקע.
הסכם אורגון מ-15 ביוני 1846, שנחתם בתקופת כהונת ג'יימס פולק כנשיא ארצות הברית, חילק את טריטוריית אורגון בין ארצות הברית ובריטניה לאורך קו רוחב 49 צפון, במקביל לתעלה המפרידה את היבשת האמריקנית מהאי ונקובר, ו"דרומה דרך אמצע התעלה ומצר חואן דה פוקה אל האוקיינוס השקט".
מפות האזור שהיו זמינות באותה תקופה, שעל פיהן נקבע הניסוח לעיל, לא היו מדויקות; במציאות קיימים שני מצרי ים היכולים להיקרא "אמצע התעלה": מצר הארו לאורך הצד המערבי של איי סן חואן, ומצר רוסאריו לאורך צדם המזרחי. בשל עמימות זו טענו ארצות הברית ובריטניה כאחת לריבונות באיי סן חואן.
תקרית החזיר.
שלוש עשרה שנים בדיוק לאחר חתימת ההסכם, ב-15 ביוני 1859, הובילה העמימות במיקום הגבול אל סף עימות ישיר. ליימן קאטלר, חוואי אמריקני, ירה בחזיר שאכל את הירקות בגנו שבאיי סן חואן. חזיר זה היה שייך לצ'ארלס גריפין, אזרח בריטי ממוצא אירי שהיה מועסק בחברת מפרץ הדסון. בחילופי הדברים שקדמו לירי אמר קאטלר לגריפין "שמור את חזיריך הרחק מתפוחי האדמה שלי", וגריפין השיב "שמור את תפוחי האדמה שלך הרחק מחזירי". השלטונות הבריטים רצו לאסור את קאטלר, והחוואים האמריקנים קראו להגנה הצבאית של ארצות הברית.
בריגדיר-גנרל ויליאם ס. הארני, ראש מחלקת אורגון (הפיקוד הצבאי שהיה אחראי על צפון-מערב ארצות הברית), שלח 66 חיילים אמריקנים תחת פיקודו של קפטן ג'ורג' פיקט לאי סן חואן. בתגובה שלח מושל ונקובר, ג'יימס דאגלס, שלוש אוניות מלחמה בריטיות לאזור, בפיקודו של קפטן ג'פרי הורנבי. המצב המשיך להחמיר ובספטמבר עמדו 461 אמריקנים חמושים בתותחים אל מול שלוש אוניות מלחמה ולהן 70 תותחים וצוות בן 2,140 איש. הצדדים השכילו שלא לירות את הירייה הראשונה, על מנת שלא "לערב שתי אומות גדולות במלחמה על חזיר מת". המפקדים משני הצדדים קיבלו אותן פקודות מהממונים עליהם: הגנו על עצמכם, אך לא תיזמו פעולה התקפית. במשך מספר ימים החליפו הצדדים עלבונות וניסו לגרום לצד השני לירות את הירייה הראשונה, אך ללא הועיל.
בספטמבר שלח נשיא ארצות הברית ג'יימס ביוקנן (אשר כיהן כמזכיר המדינה בממשלו של פולק והוביל את המשא ומתן על הסכם אורגון) את הגנרל וינפילד סקוט למשא ומתן עם המושל הבריטי על מנת לפתור את המשבר. שני הצדדים הסכימו להסיג את צבאותיהם מן האי, ולהשאיר כוח אדם סמלי. "המחנה האנגלי" נוסד על חופו הצפוני של האי סן חואן, ו"המחנה האמריקני" נוסד בדרומו. עד היום מועלה דגל בריטניה על "המחנה האנגלי" מדי יום על ידי שומרי הפארק מטעם ממשלת ארצות הברית, וזהו אחד המקומות המעטים בהם מתירה ארצות הברית לעובדיה להניף דגל זר בתחומה.
במהלך שנות הכיבוש הצבאי המשותף, פיתחו הצדדים ידידות לבבית, וחיי חברה ערים. הצדדים ביקרו זה במחנהו של זה, חגגו את הימים הלאומיים של שתי האומות וערכו תחרויות ספורט. שומרי הפארק מספרים למבקרים כי האיום הגדול ביותר על שלומו של האי היה כמויות האלכוהול האדירות שהיו זמינות באירועים אלה.
לאחר שתים-עשרה שנים של כיבוש משותף הביאו שני הצדדים את העניין לבוררות בפני וילהלם הראשון, קיסר גרמניה. באוקטובר 1872 החליטה ועדה מטעם הקיסר למסור את האיים לידי ארצות הברית.
בשנת 1998 החלה מסורת שנתית בה חוגגים אזרחים קנדים ואמריקנים את השלום בין שתי המדינות בשחזור תקופתי של המלחמה, בו הם מתחלקים ל"מחנה האמריקני" ו"המחנה האנגלי" ומשחזרים את אורח החיים בתקופה, לרבות חיי המחנה, המוזיקה, הבישול, אומנויות הנפחות, האריגה והנגרות, וזאת בלבוש בסגנון התקופה ההיא. שיאו של האירוע הוא תחרות בישול בין שני המחנות היריבים, וכן נשף לאור נרות המתקיים עם סיום האירוע במחנה האנגלי.
משה שלוש
משה (מוסא) שלוש (7 באפריל 1892 – 26 בפברואר 1968) היה איש ציבור תל אביבי שמילא בין השאר את תפקיד ראש עיריית תל אביב במשך 10 ימים בשנת 1936.
קורות חייו.
משה שלוש נולד ביפו, בן בכור ליוסף אליהו ושמחה פרחה, בתו של אברהם מויאל. אביו היה ממייסדי תל אביב, עסקן ציבורי במועצות הערים יפו ותל אביב, קבלן בניין, בעל בית חרושת למרצפות ולמוצרי מלט ויבואן חומרי בנייה. סבו, אהרן שלוש, מראשי העדה הספרדית ביפו וממייסדי נווה-צדק, עלה לארץ ישראל עם הוריו בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19 מפאס שבמרוקו.
משה שלוש למד בבית-הספר של חברת כי"ח ובקולג' הצרפתי של "האחים" ביפו. הוא סיים לימודיו בבית הספר הגבוה למסחר במרסיי, וחזר לארץ ישראל בשנת 1911. לאחר שובו נטל לידיו את ניהול חברת "האחים שלוש" לחמרי בניין.
שלוש נבחר בשנת 1928 לכהן כחבר במועצת העיר תל אביב, וכיהן כראש המחלקה לכלכלה וסטטיסטיקה של העירייה. במאי 1932 התמנה משה שלוש לקונסול כבוד של ממלכת בולגריה בארץ ישראל. במסגרת תפקידו ביקר בבולגריה ופעל למיסוד קשרי מסחר בין בולגריה לארץ ישראל, תוך שהוא נפגש עם ראשי הקהילה היהודית בסופיה וראשי לשכות מסחר מערים שונות בבולגריה. שלוש היה מפעילי הביתן הבולגרי ביריד המזרח.
הבחירה לראשות העירייה.
עם פטירת ראש עיריית תל אביב מאיר דיזנגוף ב-29 בספטמבר 1936, הציעו נציגי סיעות הפועלים בעירייה את שלוש, מס' 2 ברשימה הלא-מפלגתית של דיזנגוף, שהיה מועמד שלא הובעה כנגד מועמדותו התנגדות כלשהי והתחבב על ידי מרבית הגורמים הפוליטיים בעיר, לתפקיד ראש העירייה כנגד מועמד סיעות הימין - ישראל רוקח. בהצבעה שהתקיימה במועצת העירייה ב-20 באוקטובר נבחר שלוש ברוב של 8 (כולל קולו) כנגד 7 (כולל קולו של רוקח). החלטה זו הייתה זקוקה לאישורו של הנציב העליון הבריטי על מנת שתקבל תוקף חוקי. אולם רוקח, שמילא את מקומו של דיזנגוף באופן זמני עם מותו, בחר להודיע לנציב העליון כי לא התקבלה הכרעה משום ששלוש נבחר ברוב של קול אחד בלבד.
כנגד שלוש החל מיד לאחר ישיבת המועצה מסע הכפשה פומבי. בין השאר נטען נגדו כי אינו ראוי לשמש כראש עירייה משום שהחזיק בנתינות צרפתית ומשום שהוא נושא שם פרטי לועזי (מוסא). במקביל קיים רוקח פגישות עם השלטונות הבריטיים כדי לשכנעם להטיל עליו את התפקיד. מסע השתדלויותיו נשא בסופו של דבר פרי, וב-30 באוקטובר הודיע לו טלפונית מושל המחוז כי הוחלט למנות אותו לתפקיד ראש העירייה, תוך התניית מינוי דב הוז, ראש סיעת הפועלים, לסגנו. רוקח קיבל עליו את התפקיד.
כפיית זהות ראש העירייה בניגוד להחלטת המועצה עוררה תרעומת ציבורית משום שנתפסה לא רק כהתערבות בלתי לגיטימית של שלטון המנדט בענייניה הפנימיים של העיר העברית, אלא גם כפגיעה מסוכנת באוטונומיה של תל אביב. בישיבת המועצה ב-15 בנובמבר התקבלה (שוב ברוב של קול אחד) החלטה שלא לקבל את החלטתו של הנציב העליון ולחזור ולאשרר את בחירתו של שלוש. להחלטה זו היה תוקף הצהרתי בלבד ורוקח החל למלא בפועל את התפקיד. במשך כ-14 שנה (עד שנת 1950, עת נערכו בחירות חדשות למועצה) כיהן בו מבלי שנבחר למלאו באופן רשמי.
פועליו הנוספים.
בנוסף לפעילותו במועצת העירייה, פעל שלוש רבות בייסוד ובהנהלה של גופים ציבוריים רבים. בין תפקידיו: יו"ר ההנהלה של התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית, יו"ר ההנהלה של בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה (שהתפתח והפך לאוניברסיטת תל אביב), חבר הדירקטוריון של מוזיאון תל אביב, ממייסדי האופרה הישראלית, ממייסדי האגודה לידידות צרפת-ארץ ישראל ולשכת המסחר פולין-ארץ ישראל, שימש כקונסול כללי של בולגריה בארץ ישראל, מקים תנועת הספורט "דגל ציון" של העדה הספרדית, שימש בהנהלה של תנועת "מכבי" ומילא אף את תפקיד יו"ר ההנהגה העולמית שלה, ממייסדי "אגודת יורדי ים זבולון" וכן ראש מועדון השייטים.
שלוש היה נשוי פעמיים. רעייתו הראשונה הייתה רחל לבית מדניצקי (אביה, מתתיהו, שימש כרב העיירה ביטן, שבפלך גרודנו). לשניים נולדו בת, לאה ובן, אהרן, ששירת כניצב במשטרת ישראל.
רעייתו השנייה הייתה נינה לבית ברלין, רופאת עיניים במקצועה.
Master of Olympus - Zeus
Zeus master of olympus
המרכז הרפואי שערי צדק