מבנה הפרק הראשון שנוי במחלוקת. יש הגורסים כי מדובר בצורת סונאטה חריגה, ויש הטוענים כי מדובר פשוט בצורה חופשית. המנגינה מנוגנת בעיקר ביד ימין (אותה כינה הקטור ברליוז "קינה") כנגד מקצב טריולות איטי. חלק זה עשה רושם גדול על מאזינים רבים, והפרק מוכר מאוד ומזוהה עם המוזיקה של בטהובן, ולעיתים אף עם המוזיקה הקלאסית בכללה. לדוגמה, ברליוז כתב שזוהי "אחת מהפואמות שהשפה האנושית אינה יודעת להעריך." היצירה הייתה פופולרית מאוד בימיו של בטהובן, על אף ייאושו של המלחין ממנה, שכתב: "מן הסתם כתבתי דברים טובים יותר."
הפרק השני, מינואט וטריו שגרתיים יחסית, מהווה רגע של רוגע, כתוב ברה במול מז'ור. הסולם הזה אנהרמוני לדו דיאז מז'ור, ומהווה את הטוניקה המז'ורית ליצירה, הכתובה בדו דיאז מינור. הצליל המשונה מעט של שמונה התיבות הראשונות הוא התוצאה של המינואט שמתחיל בסולם ה"לא נכון", בלה במול מז'ור הוא הדומיננטה של רה במול. המוזיקה מתיישבת אל תוך רה במול רק במשפט השני, תיבות 5–8.
הפרק האחרון והסוער, Presto agitato, הכתוב בצורת הסונאטה, הוא בעל הכובד הגדול מבין השלושה, ומשקף את ההתנסות של בטהובן (המוצגת גם בסונאטה האחות לה, אופוס 27 מס' 1 ומאוחר יותר באופוס 101) בהצבתו של החלק החשוב ביותר של הסונאטה אחרון. הפרק כולל ארפג'ואים מהירים ותווים בדגשי ספורצנדו. ביצוע הפרק דורש נגינה מיומנת וראוותנית. על הפרק האחרון, כתב צ'ארלס רוזן: "[זהו] חסר הרֶסֶן ביותר בהצגת רגשות. אפילו כיום, מאתיים שנה מאוחר יותר, הפראיות שלו מדהימה". הדינמיקה המוזיקלית בפרק השלישי היא למעשה פיאנו. נראה שהשימוש המרובה של בטהובן בספורצנדו, יחד עם מספר מעברי פורטיסימו, יוצרים תחושה של צליל עוצמתי ביותר למרות הדינמיקה המוחלשת.
פשוט וטוב
"פשוט וטוב" הוא שם אלבומה השישי של הזמרת מיקה קרני. האלבום יצא לחנויות ב-2006 בהוצאה עצמאית, והוא ממשיך את הקו האלקטרוני של "מגדלור", אלבומה החמישי של קרני.
שיר הנושא, "פשוט וטוב", זכה להצלחה. סינגלים נוספים מהאלבום: "שניים בעולם", "רומיאו". לשלושת השירים הנ"ל צולמו קליפים מושקעים. באלבום מחדשת קרני את "סוף המאה העשרים", משיריה הישנים.
דוד ליבאי
דוד ליבאי (נולד ב-22 באוקטובר 1934) הוא משפטן ופוליטיקאי ישראלי. שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה. שר בממשלות ישראל, ידוע גם בשל פעילותו כעורך דין בולט וכפרופסור למשפטים.
קורות חיים.
דוד ליבאי נולד בקריית מאיר בתל אביב לשרה לבית ינקלסון וד"ר זלמן לובובסקי-ליבאי, מורה ועיתונאי, כותב ב"די אידישע שטימע", עורך "דבר השבוע", אינטלקטואל ועסקן מפא"י.
למד בבית הספר התיכון עירוני א' בתל אביב. למד משפטים באוניברסיטה העברית במסגרת העתודה האקדמית. השלים תואר שני במשפט השוואתי, והוענק לו תואר דוקטור למשפטים על ידי אוניברסיטת שיקגו.
את שירותו הצבאי עשה כסנגור וכתובע בפרקליטות הצבאית, ושימש כממלא מקום התובע הצבאי הראשי.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש כתובע בפרקליטות המדינה. את עבודתו המשפטית באזרחות החל אצל שר המשפטים פנחס רוזן, כאחראי על מחלקת החנינות ובתפקיד דובר משרד המשפטים. בשנת 1960 היה לעורך דין. מונה כעוזר ראשי לפרקליט המדינה קולין גילון, וכתובע ראשי של בית הדין המשמעתי של עובדי המדינה.
ב-1964 פתח משרד פרטי לעריכת דין. בשנת 1969 מונה למרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. ביוני 1971 נבחר לדיקן הסטודנטים באוניברסיטת תל אביב.
ביוני 1973 נבחר לראש המכון לקרימינולוגיה ולמשפט פלילי של אוניברסיטת תל אביב.
פרסם את הספר "דיני מעצר ושחרור", עליו זכה במרץ 1977 בפרס מקרן פנחס רוזן. כתב עשרות מאמרים בפרסומים מקצועיים
היה חבר המועצה הארצית של לשכת עורכי הדין. בנובמבר 1983 נבחר ליו"ר הלשכה, ועקב זאת התפטר מראשות ועדת החוקה של מפלגת העבודה. בנובמבר 1984 הודיע על התפטרותו מראשות הלשכה מכיוון שכשנבחר לא ידע שהבחירות לכנסת יוקדמו, וברצונו להיבחר לכנסת ולקבל תפקידים שעומדים בניגוד עניינים כאשר הוא מכהן כראש לשכת עורכי הדין.
היה נשוי לעו"ד ניצה שפירא-ליבאי, לשעבר יועצת ראש הממשלה לקידום מעמד האשה. אב לשניים.
בפוליטיקה.
בשנת 1984 נבחר לכנסת ה-11 מטעם מפלגת העבודה. ונמנה עם מחנה פרס. בכנסת זו, ובזו שלאחריה, היה יושב ראש הוועדה לענייני ביקורת המדינה וחבר הוועדה לבחירת שופטים. הביא להקמת ועדת החקירה הממלכתית לחקירת פרשת מניות הבנקים.
לאחר שנבחר לכנסת ה-13, היה לשר המשפטים בממשלתו של יצחק רבין. כיהן בתפקיד זה גם בממשלה בראשותו של שמעון פרס לאחר רצח רבין. בקיץ 1995 שימש תקופה קצרה גם כשר הפנים. בבחירות לכנסת ה-14 נבחר ברשימת מפלגת העבודה, אך פרש כעבור זמן קצר מן הכנסת עקב מעבר מפלגת העבודה לאופוזיציה בשנת 1996.
בתקופתו של ליבאי כשר משפטים גדל תקציב המשרד, נבנו בתי משפט חדשים, והונהגה משמרת שנייה בבתי משפט שונים.
כשר המשפטים יזם מינוי שלוש ועדות חקירה ממלכתיות - ועדת החקירה לחקירת טבח מערת המכפלה, ועדת החקירה לבדיקת היעלמותם של ילדי תימן, וועדת החקירה לחקירת רצח יצחק רבין.
בוועדת השרים לחקיקה, שבראשה עמד, הכין לחקיקה שורה של חוקי-יסוד (זכויות במשפט, החקיקה, חופש הביטוי וההתאגדות וזכויות חברתיות) שלא זכו לאישור הכנסת.
ליבאי יזם ביחד עם חה"כ אלי קולס את , שאושר בפברואר 1988.
בנובמבר 1989 התמודד על ראשות סיעת המערך, והפסיד לחיים רמון שגבר עליו בחמשה קולות.
בשלהי 1989 הוענק לליבאי על ידי התנועה למען ארץ ישראל טובה מגן "חבר הכנסת האדיב" על התנהגותו האדיבה וסגנון דיבורו התרבותי כלפי חברי הכנסת, המגן הוענק בטקס חגיגי במשכן הכנסת.
בשנת 1996 היה ליבאי ממובילי חוק הסניגוריה הציבורית.
פרופסור ועורך דין.
עם התפטרותו מהכנסת בשנת 1996 פתח מחדש את משרדו הפרטי כעורך דין בבית אמות המשפט בתל אביב, משרד אותו הוא מנהל עד היום.
במשך שמונה חודשים ייצג את נשיא המדינה, משה קצב, שנחשד בעבירות מין, ופרש מכך בעקבות מסיבת עיתונאים שערך קצב.
החל משנת 2018 חבר בוועדה למניעת הרשעות שווא ותיקונן, בראשות השופט בדימוס יורם דנציגר.
האדם הזקוף
שבועון משפחה
מגדלור (אלבום)
"מגדלור" הוא שם האלבום החמישי של הזמרת מיקה קרני. האלבום יצא לחנויות ב-2004 בחברת התקליטים NMC. הקו האלקטרוני שלט באלבום, בניגוד לאלבומיה הקודמים של קרני, שהתאפיינו בביצועים אקוסטיים שקטים.
שיר הנושא, "מגדלור", המספר את סיפורה של אחותה הקטנה שהתמכרה לסמים, זכה להצלחה גדולה. סינגלים נוספים מהאלבום: "שיר מספר אחת", "מלחמות כאילו", "קח". לשירים "מגדלור" ו"מלחמות כאילו" צולמו קליפים מושקעים. באלבום מחדשת קרני את שירו של אריק איינשטיין, "סע לאט".
אלישע גלזר
אלישע גלזר (22 באוקטובר 1912 - 22 ביולי 2004) היה סופר ישראלי, ספורטאי המכביה הראשונה ומראשוני רחובות.
תולדות חייו.
נולד ברחובות כבן הזקונים למשפחה בת תשעה ילדים. בגיל שלוש למד בחדר ואחרי כן למד בבית הספר העממי (סמילנסקי) עד שנת 1927.
עקב המצב הכלכלי הקשה ששרר בבית נאלץ לצאת לעבודה בגיל 15. גלזר עבד אצל גיסו, אשר אבסיאן, שגם הדריך ולימד אותו את עבודת המכונאות - השניים עבדו בהתקנת משאבות מים בבארות. בעבודה זו נפצע גלזר - אצבע בידו השמאלית נכרתה לאחר שנפל עליה צינור מגובה 40 מטר אל תוך הבאר בה עבד.
אלישע היה ספורטאי מנעוריו, בתחומי אתלטיקה מגוונים: הדיפת כדור ברזל, זריקת דיסקוס, קפיצה במוט וריצות למרחקים קצרים (עד 400 מטר). אלישע השתתף במכביה הראשונה, בה ייצג את "מכבי רחובות".
מצעירותו אהב גלזר לכתוב סיפורים והוציא לאור ספרי ילדים ומבוגרים, ביניהם הסדרה "הרפתקאות רפי בצוללת" ו-"קפטן דייוויס הבוקניר היהודי".
בשנת 1935 ביום הולדתו נשא לאשה את יהודית - ספורטאית חלוצה שעלתה לארץ ב-1934 מפולין במסגרת עליית גורדוניה. נולדו להם בן ובת, עדה וארנון.
בתקופת שלטון הבריטים עבד במכונאות במחנות הצבא ואחר בתור מכבשן בכבישים. לאחר מכן עבד עד ליציאתו לגמלאות בתור עובד צה"ל כמומחה בהתקנת גנרטורים בבונקרים.
אלישע המשיך לכתוב ספרים - בין השאר באמצעות מחשב, בו למד להשתמש כשהיה מעל לגיל 85. אלישע כתב עד יום חייו האחרון.
יצירותיו.
ספריו של אלישע גלזר - בעיקר ספרי המבוגרים ובמידה מסוימת גם ספרי הילדים - מתאפיינים בהתרחשות במקום ובזמן המובאים בפירוט רב בספרים - בעיקר לאורך המאה ה-20 וכן בימי בית ראשון ושני (זמנים בהיסטוריית העם היהודי בהם התעניין).
משאית גז
משאיות גז (בגרמנית: Gaswagen) היו אחד מאמצעי ההשמדה של היהודים על ידי הנאצים במסגרת "הפתרון הסופי".
היסטוריה.
השמדת היהודים בשואה בוצעה במספר שלבים: תחילה, בהרג של בודדים (בתליה, בירי, בהכאה, בהרעבה ובדרכים נוספות); לאחר מכן בעיקר בבורות ירי; בהמשך בעיקר על ידי משאיות גז ותאי גזים המופעלים בפחמן חד-חמצני, ולבסוף, בעיקר על ידי תאי גזים (רצח בגז ציקלון בה).
הרציחות בבורות הירי התגלו כבעייתיות, בעיקר עקב ההשפעה על המבצעים והיותן אמצעי גלוי מדי. לכן, הגרמנים המציאו שיטת השמדה באמצעות משאיות גז.
בהתחלה, במהלך מבצע הרצח שלהם במזרח אירופה, האיינזצגרופן (עוצבות המבצע של האס דה), דחסו את היהודים למשאיות אטומות. אל תא הנוסעים של המשאית חיברו את צינור המפלט של המנוע וכאשר החלה המשאית לנסוע, הוזרם גז תחמוצת הפחמן מצינור המפלט לתא בו נכלאו היהודים והם נחנקו למוות. בתום הנסיעה פתחו את תא המטען והשליכו את הגופות לקברי המונים שהוכנו מראש.