ברוב המקרים, ההתחזות למת נעשית במצבים שבהם ישנה סכנה קיצונית לחייו של בעל החיים - לרוב איום ממשי של טריפה, וכן במקרים של גירויים חזקים בעקבות מישוש הקנה כאשר הטורף תפס כבר את בעל החי. משום כך, ההתחזות נבדלת מתגובת "הקפאה" המתרחשת כאשר הסכנה מזוהה לראשונה ובה בעל החי עומד על מקומו מבלי לזוז. באופן כללי ההתחזות היא תגובה הגנתית הנעשית לאחר שכל האפשרויות האחרונות כלחימה, התחמקות או בריחה - נכשלו. הסיבה לביצוע ההתחזות למת, נעוצה בכך שתנועה של בעל החיים מעוררת את יצר הציד וההרג של הטורפים, ועל כן העמדת פני מת עשויה למנוע פציעה או הריגה למשך זמן קצר. אצל מינים רבים, ההתחזות למת מלווה בפליטת נוזלים מצחינים וביצוע תנוחות מעוותות; הסיבה לכך היא שטורפים רבים נמנעים מאכילת בשר רקוב מאחר שהוא עשוי להפוך לרעיל עקב התפוררותו. לאחר שהטורף מאבד עניין ומסתלק מהאזור, ה"פגר" קם לתחייה ונמלט בבטחה.
ההתחזות למת עשויה להרתיע טורפים מסוימים על ידי תנוחה מסוימת שמקשה על הטורף ללעוס את הקורבן; המין "Criotettix japonicus" ממשפחת החגבים הננסיים למשל, מותח את הגוף שלו לשלושה כיוונים שונים בעת ביצוע ההתחזות, ומבליט מספר קוצים באזורים רגישים. תנוחה זו מגינה במיוחד מפני צפרדעים המוגבלות על ידי אורך הטרף שהן יכולות לבלוע בשלימות; עם זאת, התנוחה הנזכרת אינה יעילה מפני ציפורים. פרוקי רגליים שמבצעים התחזות למת בבית גידול סבוך, נוהגים פעמים רבות להתקפל בתנוחת מסוימות על מנת להיטמע בסביבה, או אף לאחר שנתפסו בתקווה שיפלו מפיו של הטורף במהלך תנועתו בצמחייה הסבוכה ואז הצורה וחוסר התנועה שלהם תקשה על הטורף למוצאם.
לעיתים רחוקות יותר, ההתחזות למת מיושמת דווקא על ידי הטורפים לרעת הקורבן; השועל אדום למשל, מאמץ זאת כטקטיקה למשוך עורביים: הללו שחושבים שמדובר בפגר ניגשים לעברו, וכאשר הם בהישג ידו הוא מתנפל עליהם. באופן דומה, דג אמנון אפריקני נוהג לשכב על יד קרקעית הים החולית בצורה המדמה דג מת, על מנת למשוך אוכלי נבילות קטנים.
במהלך ההתחזות למת, בעלי חיים רבים ממשיכים לעקוב אחר הסביבה ומעבדים מידע באופן רציף, כך שמשך זמן ההתחזות נמדד לפי הסיכון המתמשך והאפשרות לברוח. לטאות מהסוג אנוליס מתחזות למשך זמן קצר כאשר יש מקום מחסה סמוך להם, ואפרוחים של תרנגול עשויים לשקוע במשך זמן רב יותר בהתחזות כאשר נץ מתעופף למעלה הלוך ושוב ותר אחר מזון. אפרוחים מסוגלים אפילו לבצע הערכה מדורגת של הסכנה, למשל כאשר גבו של הנץ המעופף מופנה אליהם. השארת העיניים פקוחות עשויה להאריך את ההתחזות כאשר בעל החיים מבין שהסכנה עדיין קיימת. ההתחזות למת שחוסר התנועה הוא אחד המאפיינים שלה, עשויה להיות מלווה בשינויים פיזיולוגים אחרים; במהלך ההתחזות אצל האופוסום למשל, חלה ירידה בקצב הלב ל-46%, קצב הנשימה יורד ל-31%, וטמפרטורת הגוף פוחתת ב-0.6 מעלות. אצל בעלי חוליות מסוימים יש לעיתים גם פעולות פנימיות שונות על מנת לשמור על לחץ דם תקין בגוף.
התרחשות בקבוצות.
ההתחזות למת עשויה לספק יתרון הישרדותי משמעותי עבור מינים החיים בקבוצות, כאשר לפרט שמתחזה במשך זמן רב יותר, יש את סיכויי ההישרדות הטובים ביותר מאחר שהוא לא מושך את תשומת לבם של הטורפים. במחקר שנעשה על חתולים, הונחו להם בסביבה זוג שלווים יפנים - שליו אחד פעיל ואחד שנמצא במצב התחזות למת, וב-86% מהמקרים החתולים העדיפו את השליו שזז. באופן דומה, חיפושיות קמח אדומות ("Tribolium castaneum") שהתחזו למת, שרדו טוב יותר כאשר הן היו בחברת חיפושיות נוספות.
בקינים של נמלי אש, הפועלות הצעירות נכנסות מיידית למצב התחזות כאשר הקן מותקף על ידי נמלים מזנים אחרים, בעוד שהפועלות המבוגרות שלהן צבתות חזקות יותר, נותרות להילחם בתוקפים. מעבר לכך שלבוגרות יש יכולת לחימה משופרת, הסיבה שהצעירות נוטות להתחזות למתות ולא להילחם לצד הבוגרות, היא משום שהן נחוצות יותר לקן בטיפול בביצים ובתחזוק המושבה בשל תוחלת החיים הארוכה שצפויה להן, לעומת הבוגרות שתוחלת החיים שלהן עומדת בלאו הכי בסיומה.
אי-תזוזה קטטונית.
אי-תזוזה קטטונית, היא התנהגות שבה בעלי חיים מסוימים הופכים להיות משותקים באופן זמני ואינם מגיבים לגירויים חיצוניים. ברוב המקרים, היא מתרחשת בתגובה לאיום קיצוני כגון לכידה על ידי טורף כדי למנוע התעללות בקרבן או טריפה במקרים מסוימים, מאחר שאי תזוזת הטרף מגינה עליו מיצר הציד של הטורף ועשויה אף לגרום לטורף לאבד בו עניין. למעשה, את התנהגות זאת ניתן להגדיר יותר כמו "התחזות למת כפויה" שכן היא נעשית באופן אינסטינקטי ולאו דווקא מתוך רצונו של הקורבן.
בכרישים ודגי סחוס.
אצל דגי סחוס כמו כרישים וחתולי ים, יש סביב הפה והעיניים אמפולות לורנציני שהם איברי חישה המורכבים מקולטנים חשמליים מיוחדים המקשרים לרשת נקבוביות בעור ומסייעים לדגים לחוש שדות חשמליים במים. למיני כרישים מסוימים כדוגמת כריש לימוני, כריש שחור-סנפירים, כריש שונית קריבי, כריש שונית אפור, כרישון לבן-קצוות, קוצן, כריש כחול, ועוד, ניתן לגרום לשיתוק קטטוני של הכריש על ידי מישוש אזור הקולטנים. אצל הכרישים עצמם, ישנן ראיות לכך שהזכר משתמש במגע באזור הקולטנים של הנקבה, על מנת להגביל את התנועות שלה בכך ולהקל על ההזדווגות.
צוללים יכולים לגרום לשיתוק קטטוני אצל כרישים קטנים בגודל של רבע מטר עד לכרישים טיגריסיים גדולים באורך של 3–4 מטר, על ידי ליטוף עדין של הקולטנים בצידי האף וסביב העיניים; בפעולת השיתוק שבמהלכה אף ניתן להפוך את הכריש על ראשו, הוא מפסיק לנוע, סנפיר הגב שלו מתיישר, וההתכווצויות השריריות של הנשימה הופכות ליציבות רגועות. מצב זה נמשך לעיתים עד 15 דקות לפני התאוששות מלאה וחידוש התנהגות פעילה. מדענים ניצלו את התגובה של הקולטנים לגירוי כדי ללמוד על התנהגות הכריש; חומרים כימיים דוחי כרישים נבדקו ונחקרו על כרישים על מנת לבחון את מידת היעילות שלהם מול כרישים מסוכנים ולהעריך את זמן ההתאוששות הממוצעת של הכריש מהם. במחקרים על גופם של הכרישים משתמשים לעיתים בשיתוק קטטוני כסוג של הרדמה קלה על מנת לבדוק את הכריש ברוגע. העמלץ הלבן, הוא בין מיני הכרישים שאינם מושפעים ממישוש אנושי של הקולטנים - מה שמגביר עוד יותר את מידת הסכנה הנשקפת ממנו.
בשנת 1997, נמסר כי סביב איי פאראלון מול חופי קליפורניה, נקבת קטלן נצפתה כשהיא גורמת אי תזוזה קטטונית לעמלץ לבן גדול. הקטלנית שמרה על מגע תמידי עם הקולטנים של הכריש תוך כדי החזקתו במהופך במשך רבע שעה כדי להמשיך את השיתוק, ולבסוף גרמה לו להיחנק למוות בטרם נגסה בו. מקרה זה היה התיעוד הראשון מסוגו של טריפת עמלץ לבן גדול בטבע על ידי בעל חיים שאינו אדם. מקרה נוסף דומה נצפה בניו זילנד; במהלכו, הקטלן הפך טריגונים ולאחר מכן זרק אותם במהירות גבוהה למעלה מה שגרם להם לשיתוק קטטוני, כשלבסוף הוא אכל אותם בקלות וללא חשש מפגיעת קוצי הטריגון.
בדגי גרם.
אצל דג זהב, טרוטה, ראד ועגלסת הירדן (מהקרפיוניים), שפמנון חום, דג אורז יפני, דג גן-עדן, ודג קרב, דווח שהם הופכים ל"צולעים" כאשר הם מוחזקים במהופך על גבם. דגי אוסקר, נכנסים להלם בעתות לחץ (ניקוי האקווריום למשל): הם שוכבים על הצד שלהם, מפסיקים לנוע עם הסנפירים, נושמים לאט ועמוק יותר ומאבדים צבע. התנהגות דומה דווחה אצל נתחן אסיר.
בבעלי חיים אחרים.
אי תזוזה קטטונית יכולה להיגרם לאיגואנות על ידי שילוב של היפוך ולחץ מתון. במהלך השיתוק ישנם שינויים ברורים בנשימה, לרבות ירידה בקצב הנשימה ההופך לרגוע וסדיר. משך הזמן הארוך של השיתוק אצל האיגואנה, עשוי להיות כתוצאה מדיכאון קליפת המוח עקב עלייה בפעילות גזע המוח. שיתוק כעין זה יכול להיגרם גם ללטאות מזן אנוליס אמריקני ולציפורי סוכר.
בארנבונים, התגובות הפיזיולוגיות וההתנהגויות הקשורות לשיתוק הקטטוני נמצאו כנובעות ממתח או פחד. אי תזוזה קטטונית נחשבת לניסיון אחרון של הארנב להינצל מאכילה על ידי הטורף בתקווה שהטורף יאבד בו עניין בשל חוסר תזוזה. מחקר משנת 2006, הגיע למסקנה שארנבים מראים תסמיני לחץ לאחר יציאתם ממצב של שיתוק קטטוני כדוגמת נשימה וקצב לב מהירים. מחקר זה גם מאשר שחוסר תנועה אצל הארנבים המתפרש כקשר חזק בין הארנב לבעליו יחד עם החזקת הארנב על גבו בטענה שהוא נהנה מכך - שניהם שגויים ונובעים מרמה זו או אחרת של שיתוק. עם זאת, המחקר מסכם שאצל וטרינרים יש יתרונות לעיתים בגרימת אי תזוזה קטטונית לארנב במהלך טיפול, מאשר הרדמה הנושאת בחובה סיכון גדול יותר.
אי תזוזה קטטונית עשויה להתרחש גם אצל בני אדם שעברו טראומה אינטנסיבית.
ככלי מדעי.
אי תזוזה קטטונית שימשה במחקרים רבים להערכת רווחת בעלי חיים - במיוחד בתרנגולות - מאז 1970, על פי מידת הלחץ שהן מפגינות בתום השיתוק. באופן זה נמצא, שתרנגולות בכלובים קטנים חוששות יותר מאלה שבכלובים גדולים, תרנגולות שבקומות העליונות של הכלובים חוששות יותר מאלו שבקומות הנמוכות, אלו שנישאות ביד חוששות יותר מהנישאות במסוע, ואלו שהובלו בכלי רכב במשך זמן רב חוששות יותר מכאלו שהובלו במשך זמן קצר. אי תזוזה קטטונית נבדקה גם במחקרים על עכבריים, גרביליים, שרקנים, חולדות, ארנבות, וחזירים.