הוא מקנן על עצים פזורים בסוואנה כמו השיטה וכן בחורים טבעיים או שנעשו על ידי נקרים. לא ידוע על הרגלי הרבייה שלו, אך ידוע שהם מטילים 3–4 ביצים, ושני ההורים מטפלים בגוזלים. לעיתים הם סובלים מהיטפלות של קוקייה מצויצת.
זרזיר הילדברנט
אושצ'צ'קו
האסטה
האסטה (בלטינית: Hasta) היא מילה בלטינית שמשמעותה "חנית", אם כי כיום המונח משמש בעיקר לתיאור סוג של חנית כבדה שהייתה בשימוש בצבא הרומי. חנית מסוג זה הייתה באורך שש וחצי רגליים (בערך 4 מטר) ושימשה בעיקר לדקירה. בקרב המאניפולוס הרומאי, הייתה חנית מסוג זה מקובלת בעיקר בקרב החיילים בטור השני של המאניפולוס, שכונו על שמה "האסטאטים". בהמשך החליפו ההאסטאטים את ההאסטה בכידון הטלה שנקרא פילום, וההאסטה שימשה רק את הקו האחרון - הטריאריים.
זרזיר בקר אדום-מקור
זרזיר בקר אדום-מקור (שם מדעי: "Buphagus erythrorhynchus") הוא מין של ציפור אפריקנית החיה בסמוך לאנטילופות ויונקים גדולים איתם היא חיה בשותפות הדדית. היא קרובה לזרזירים ושייכת לסוג נפרד יחד עם זרזיר בקר צהוב מקור.
מאפיינים.
מין זה מצוי בסוואנות שונות במזרחה של אפריקה מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עד לדרום סודאן ובדרום עד צפונה של דרום אפריקה. הם לא נפוצים בכל חלקי התפוצה שלהם.
זרזיר הבקר הוא בעל ראש חום, מקור אדום וגדול הפונה כלפי מעלה ועיניים קטנות בעלות סימונים צהובים גדולים. הגוף אפור בהיר עם כנפיים חומות ואחוריים חיוורים. הרגליים שחורות וחזקות ובעלות 2 טפרים הפונים מטה כמו הנקרים. אורכו מגיע ל-20 ס"מ והוא מעופף בצלילות קצרות.
הזרזירים חיים יחדיו בסוואנה על אנטילופות שונות, היפופוטם, קרנף, זברה, ג'ירפה ותאו אפריקני ועליהם מחפשים חרקים וטפילים קטנים מוצצי דם כמו אקריות. זרזיר יכול לאכול יותר מ-100 אקריות ביום או 12,000 זחלי חרקים ביום. למרות שהם עוזרים לפונדקאיהם וכן גם מתריעים על סכנה, הם מנקרים להם לעיתים בפצעים ישנים ושותים מהם דם באופן ישיר, מה שיכול לגרום לזיהומים לבעלים. הם גם מטילים את הביצים בקינים עשויי שיער שמגיע ממארחיהם.
זרזיר בקר צהוב-מקור
זרזיר בקר צהוב-מקור (שם מדעי: "Buphagus africanus") הוא מין של ציפור אפריקנית החיה בסמוך לאנטילופות ויונקים גדולים איתם היא חיה בשותפות הדדית. הוא קרוב רחוק של הזרזירים אך הוא והמין זרזיר בקר אדום מקור שייכים למשפחה וסוג עצמאיים.
מאפיינים.
זרזיר הבקר חי באפריקה שמדרום לסהרה מסנגל עד סודאן ומצוי ברחבי הסוואנות החמימות של אפריקה.
אורך הזרזיר מגיע ל-20 ס"מ ובעל גוף חום כהה עם ראש חום כהה בעל מקור צהוב המופנה כלפי מעלה וקצוותיו אדומות. העיניים בעלות סימנים אומים והבטן חיוורת. הרגליים בעלות טפרים חזקים ומופנות אחורה.
הזרזירים מצויים על גופם של אנטילופות שונות כמו הגנו, היפופוטם, קרנף, תאו אפריקני, ג'ירפה, זברה וחזיר יבלות ומחפש חרקים וטפילים קטנים על גופם. הם מנקים יעילים היכולים ביום אחד לחסל 100 קרציות ו-13,000 זחלי חרקים. הם ניזונים גם מחומרים מגוף המארח כמו שיער, שעוות אוזניים ובמקרה שלחיה יש פצע הם ינקרו את הפצע וישתו ממנה דם, בכך הם הופכים למזיקים מעט למארחיהם מאחר הפצע עלול להזדהם. הם גם משתמשים בשיער גופם של המארחים בשביל הקן שלהם בו הם מטילים עד 3 ביצים. בלילות הם נחים על גוף המארחים שלהם.
זרזיר בקר צהוב מקור
זרזיר בקר אדום מקור
זרזיר בקר
זרזיר בקר (שם מדעי: "Buphagus") הוא סוג יחידי במשפחתו בסדרת ציפורי שיר החיים באפריקה שמדרום לסהרה. בסוג שני מינים דמויי זרזירים (Sturnidae), המבלים בערבות הסוואנה הפתוחות על גבי אנטילופות ויונקים גדולים אחרים, עמם הם מנהלים סימביוזה על ידי ניקויים מחרקים ומקרציות המשמשים להם כמזון. בעבר הם נחשבו לסוג של זרזירים אך עתה הם שייכים למשפחה נפרדת.
בסוג שני מינים הדומים אחד לשני במראם אך שונים במקורם:
שני המינים חיים רק בסוואנות ומבלים על גוף מארחיהם עליהם הם ניזונים, נחים ואף משיגים את חומרי הקינון. הם לא רק עוזרים ליונקים אלא גם שותים מהם דם מתוך פצעים, מה שעלול לגרום לזיהומים. ואולם כמעט כל יונק צמחוני באפריקה משתמש בכישורי הניקיון שלהם, העוזרים להם להתנקות מחרקים.
סקיירביישוב
סקיירביישוב (בפולנית: Skierbieszów) הוא כפר במחוז זמושץ' שבפרובינציית לובלין בפולין, על גדת נהר ווליצה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית קטנה.
תולדות היישוב.
הכפר נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-15, עת השתייך לבישופים של חלם, ובמשך השנים התפתח לכדי יישוב עירוני. בשנת 1564 נמנו בכפר 409 תושבים.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכלל היישוב בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודי היישוב.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא מהמאה ה-16. בשנת 1921 נמנו בכפר 106 יהודים.
בנובמבר 1941, תחת הכיבוש הגרמני, רצחו הגרמנים 82 מיהודי הכפר. ב-14 במאי 1942 רצחו אנשי ס"ס את 14 היהודים האחרונים שעוד נותרו במקום.
מרקוס קנטיניוס פנולה
מרקוס קנטיניוס פנולה (בלטינית: Marcus Centenius Penula; מת בשנת 212 לפנה"ס) היה מצביא רומאי שהתפרסם בכך הנהיג את הכוח הרומאי בקרב סילארוס במהלך המלחמה הפונית השנייה.
ביוגרפיה.
מעט מאוד ידוע עליו. המקור היחיד אודות חייו הוא טיטוס ליוויוס, הנחשב באופן כללי לבלתי אמין. על פי ליוויוס, שמו הפרטי המקורי היה מרקוס קנטיניוס, והקוגנומן "פנולה" שמשמעותו "הנועז" הוסף לו רק אחרי מותו.
הוא שרת בצבא הרומי כחייל פשוט. בשנת 212 לפנה"ס הוא הגיש בקשה חריגה בפני הסנאט הרומי. אותה תקופה השתוללה ברחבי חצי האי האפניני המלחמה הפונית השנייה. המצביא הקרתגי חניבעל ברקה בזז את איטליה כולה כאשר המפקדים המקצוענים של הצבא הרומי אינם מעזים להגיע לקרב סדיר עמו. קנטיניוס ביקש מהסנאט להוביל נגד חניבעל צבא של 5,000 מתנדבים נגד חניבעל. בהמלצת הפראיטור פובליוס קורנליוס סולה, הוא הורשה להוביל צבא כזה שכלל בפועל 8,000 מתנדבים חצי מהם היו בני העיר רומא וחצי מבין בעלות הברית של רומא.
קנטיניוס צעד דרך לוקאניה מתוך מחשבה לפגוש את חניבעל בקמפניה. בדרכו הצטרפו אליו איכרים רבים וצבאו כמעט הוכפל. הוא נפגש עם חניבעל בקרב סילארוס באזור נהר סאלה של ימינו. הקרב לא היה שקול מלכתחילה, חניבעל היה מצביא מוכשר ובעל ניסיון וחייליו היו וותיקים ומוכשרים, ולעומתו היה קנטיניוס חסר הכשרה פיקודית וחייליו היו חמושים באופן דל וחסרי כל ניסיון צבאי. כשראה קנטיניוס שהוא עומד להפסיד, הוא השליך את עצמו בכוונה תחילה אל בין החניתות של האויב ונתן שיהרגו אותו. צבאו התפזר, אולם הסחת הדעת הזעירה אפשרה לקונסולים של אותה שנה להתארגן ולהטיל את המצור על קפואה.
זרזירי בקר
מגזין סטודיו
סקאלה פודילסקה
סקאלה פודילסקה (באוקראינית: Скала́-Поді́льська; בפולנית: Skała Podolska; ביידיש: סקאלע) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, על גדתו המערבית של נהר זברוץ'.
תולדות היישוב.
במהלך המאה ה-14 הייתה סקאלה פודילסקה מבצר, אשר בסוף המאה ה-14 עבר לידי הדוכסות הגדולה של ליטא, ובשנת 1430 שב לידי ממלכת פולין. בשנת 1518 הוענקו ליישוב שקם סביב המבצר זכויות עיר.
מראשית המאה ה-16 ועד ראשית המאה ה-17 נפגעה העיירה באופן חוזר ונשנה בידי הטטרים והוולאכים, ובאמצע המאה ה-17 נכבשה בידי ההונגרים. מחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 ועד מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בשטח גליציה האוסטרית. במהלך מלחמת העולם הראשונה נגרם ליישוב נזק רב בידי החיילים הרוסים ששהו בו. בשנת 1921, בהתאם להסכם ריגה, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי סקאלה פודילסקה.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1570. יישוב קטן זה חוסל בתקופת פרעות ת"ח ות"ט. בסוף המאה ה-17 חודש היישוב היהודי בעיירה, והוא התפתח במהלך המאה ה-18, עד שבאמצע במאה ה-18 היו היהודים לרוב בקרב תושבי העיירה.
בשנת 1880 נמנו בעיירה 3,449 יהודים, אך משנים אלה היגרו רבים מהם מהיישוב. בקיץ 1915, תחת הכיבוש הרוסי בזמן מלחמת העולם הראשונה, גורשו מהעיירה כל יהודיה, וכאשר שבו לבסוף ליישוב, לאחר תלאות שונות, מצאו כי בתיהם נהרסו ונבזזו בידי הרוסים והאוקראינים המקומיים. בשנת 1918 פרעו מעת לעת ביהודי העיירה כנופיותיו של סימון פטליורה, ועם כניסת חיילי הצבא הכחול למקום לאחר מכן, פרעו גם אלו ביהודים המקומיים.
בין מלחמות העולם שוקמה במעט הקהילה בעיירה, וישבו בה 1,460 יהודים, מתוך כ-4,000 תושבים. בשנים אלה התקיימה בעיירה פעילות ציונית ענפה, ופעל בה בית ספר עברי. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939, תוך הגליית חלק מהפליטים היהודים שהגיעו למקום לעומק ברית המועצות.
בין רבני העיר היו: הרב יוסף הוליס (מתע"ח בערך, 1718), רבי יצחק חיות, (עד תפ"ז, 1727), הרב משה בן הרב יהודה לייב מחבר הספר "פני משה" (בסביבות שנות ה-תק"ס, 1800), רבי דב בער שפירא (משושלת קוריץ), הרב שלמה דרימר (בין השנים תקצ"א, 1831 - תרל"ג, 1872), בנו הרב אברהם דרימר שמילא את מקום אביו וכיהן עד מלחמת העולם הראשונה. בתקופתו כיהן גם אב"ד מטעם חסידי צ'ורטקוב הרב יהודה לויפר. בשנת תר"פ (1920) לאחר פטירת הרב אברהם דרימר כיהן בנו רבי נתן נטע עד הירצחו בשואה.
בשואה.