הרוב המכריע של המרחבים הבדלניים היו מיועדים למה שהפעילות כינו "Womyn-born womyn" , או "אישה שנולדה כאישה" (יחד עם האיות האלטרנטיבי שבא לאתגר את הנורמה ששמה גברים במרכז). כלומר – מי שזוהתה בלידתה כנקבה, גודלה כבת, ומזוהה ומזדהה כאישה. גישה זו מדירה מראש נשים טרנסג'נדריות או בעלות כל זהות בלתי בינארית. רבות ממנהיגות הזרם הבדלני או הלסביות הפוליטית כתבו מאסות וספרים נגד טרנסג'נדריוּת וטרנסקסואליוּת, ביניהן רובין מורגן, שילה ג'פריז ((2013) "Gender Hurts: A Feminist Analysis of the Politics of Transgenderism"), כתבת הגרדיאן ג'ולי בינדל, והסופרת ג'רמיין גריר ((1999) "The Whole Woman"). הטענות המרכזיות של המחזיקות בגישה זו כוללות שטרנסג'נדריזם, כפי שהן מכנות זאת, מחזקת תפקידי מגדר פטריארכליים וסטריאוטיפים מגדריים; שמגדר הוא מהותי למין (נקבה היא אישה וזכר הוא גבר), שגם אם ניתן לכבד זהויות מגדריות, נשים טרנסג'נדריות חוברתו כגברים ומחזיקים בפריווילגיות גבריות; ושככל שמדובר בגברים מדובר בסכנה לנשים ולכן צריך להחזיק במרחבים בטוחים לנשים אליהן אין לנשים טרנסג'נדריות גישה. ג'ניס ריימונד, בספרה "The Transsexual Empire: The Making of the She-Male" משנת 1979, כתבה שהתופעה הטרנסקסואלית נועדה "לעשות קולוניזציה לזהות, פוליטיקה, תרבות ומיניות הפמיניסטיות" וכן ש"כל הטרנסקסואלים אונסים את גופן של נשים על ידי רידוד הצורה הנשית לכדי חפץ, וניכוס גוף זה לעצמם... הם פשוט כורתים את האמצעי הברור ביותר לפלישה אל נשים, כדי לעשות רושם שאינם פולשניים."
ב-2008, נטבע המונח TERF (Trans-Exclusionary Radical Feminist) על ידי פמיניסטיות רדיקליות כדי לתאר זרם מחשבה זה, ולהבחין בינו לבין הזרם הרדיקלי שהוא פרו- או נייטרלי לגבי טרנסג'דריות. עם התעוררות האקטיביזם הטרנסג'נדרי בשנות ה-2010, וסימון והתנגדות גדולה לגישה זו, החלו רבות ממחזיקות דעות אלה לראות במונח כינוי גנאי.
התייחסויות תאורטיות.
ואלרי סולאנס, במניפסט החלאה אותו כתבה ב-1967, הציעה כי גברים הרסו את העולם, ושזה כעת תפקידן לש נשים למגר את הגברים מן העולם על מנת לתקן את המעוות.
בשנת 1982 פרסמה ברברה סמית, אחת המחברות של הצהרת קולקטיב נהר קומבהי, שיחה על פמיניזם שחור ואקטיביזם לסבי שניהלה עם אחותה, בברלי סמית. בדיון היא מביעה חששות כי, "מכיוון שלסביות של צבע נאלצות להיאבק בו זמנית נגד גזענות של נשים לבנות (ונגד סקסיזם), בדלנות מעכבת את היכולת לכרות בריתות (נחוצות) עם גברים של צבע". סמית כתבה כיצד גזע ממקם לסביות של צבע באופן שונה ביחס לגברים מאשר לסביות לבנות, מכיוון ש"נשים לבנות עם פריווילגיה מעמדית לא שותפות בדיכויין עם גברים לבנים. הן נמצאות בעמדה ביקורתית ואנטגוניסטית, בעוד נשים שחורות ונשים אחרות של צבע בהחלט חברות לדיכוי עם הגברים בני אותו הגזע כמותן". סמית הבחינה בין התאוריה של בדלנות לפרקטיקה, וקבעה כי זו הדרך שבה הבדלנות יושמה אשר הובילה ל "התייחסות מבודדת ו'סינגל-אישו' (של סוגיה בודדת) בהבנה וביישום של פוליטיקה [פמיניסטית], אשר מתעלמת מהטווח הרחב של דיכויים אשר נשים חוות".
הפמיניסטית סוניה ג'ונסון, בעוד שבכללי עודדה מדיניות בדלנית רחבה, ציינה כי הסיכון בבדלנות פמיניסטית הוא שהיא מגדירה את עצמה באמצעות מה שהיא מנסה להיבדל ממנו, כלומר גברים.
המשוררת הלסבית ג'ול גומז התייחסה במאסה "Out of the Past" להיסטוריה האישית שלה, ולנשים ההטרוסקסואליות והגברים השחורים השזורים בה, והסבירה כי "התנתקות מכל אלה שהיו חלק מההישרדות שלנו היא זינוק שהרבה נשים של צבע לעולם לא יוכלו לבצע".
מבקרת התרבות אליס אקולס מתארת את התהוותה של התנועה הלסבית הבדלנית כתגובה למה שהיא רואה בתור גישות הומופוביות מצד ארגונים פמיניסטיים הארגון הלאומי לנשים. אקולס טוענת כי הופעת נושא המין (הלסבי) "הטריד פמיניסטיות הטרוסקסואליות רבות, שמצאו בתנועת הנשים הפוגה מבורכת מן המיניות". היא ראתה בבדלנות לסבית אסטרטגיה להתיר את הקשר בין לסביות וסקס, כדי שנשים הטרוסקסואליות בתנועה הפמיניסטית ירגישו יותר בנוח.
בדלנות בספרות ובתרבות.
עקרון מרכזי של הבדלנות הלסבית הייתה בניית קהילות חלופיות באמצעות "יצירת ארגונים, מוסדות, ומרחבים חברתיים של נשים... חנויות ספרים, מסעדות, הוצאה לאור קולקטיבים, וליגות סופטבול עודדו פריחה של תרבות לסבית".
ספרות.
בספרה הדיאלקטיקה של המין, קבלה התאורטיקנית הפמיניסטית-רדיקלית ש"אין אפילו ספרות אוטופית פמיניסטית בנמצא". פיירסטון הגדירה אוטופיה כזו כמקום בו החברה נפטרת מהבדלים ביולוגיים בין המינים (למשל, תפקידי רבייה), וכן ממגרת את יחסי הכוחות הקיימים בין קבוצות שונות, בהתבסס על מין, גזע, או מעמד חברתי-כלכלי.
אך למעשה, בדלנות לסבית ובדלנות פמיניסטית היוו השראה ליצירה רבה של אמנות ותרבות ששיקפו את החזון של חברה אשר נשים במרכזה, ובעיקר מדע בדיוני פמיניסטי-לסבי, שבו טכנולוגיות חדשות בתחום הרבייה האנושית יצרו אוטופיות לסביות, וביטלו את הצורך בגברים לצורך רבייה אנושית.
https://www.atlantis-press.com/php/download_paper.php?id=13090
utopian wirting "rediccovered"... 70s, due to pressure/rise of women's studies
These three important women's utopian texts have been largely ignored within mainstream utopian studies, and did not appear in utopian bibliographies until the 1970s. It was not until feminist critics began to address the neglect of women's utopias in the 70s that women's utopian texts became visible for the first time, and in the process, many were discovered, recovered and some republished.
בין הספרים שעסקו באוטופיות בדלניות ומיגור הבדלי מין ומגדר:
כתבי עת.
בשנות ה-1970, לסביות ופמיניסטיות הקימו רשת ענפה של פרסומים, הוצאות לאור, מגזינים, וכתבי עת המיועדים, כפי שהקפידו לציין, "לנשים בלבד" או "ללסביות בלבד", מגמה שהמשיכה עד שנות ה-1990. ביניהם, המגזין הלסבי שיצא לאור בלונדון, "Gossip: a journal of lesbian feminist ethics", Lesbian Feminist Circle, כתב עת לסבי שפורסם על ידי קולקטיב בוולינגטון, ניו זילנד, כתב העת האוסטרלי Sage: the separatist age פרסומים קנדיים כללו את Amazones d'Hier, Lesbiennes d'Aujourd'hui, ממונטריאול, והמגזין Killer Dyke פורסם על ידי "Flippies" (Feminist Lesbian Intergalactic Party המפלגה הלסבית-פמיניסטית האינטרגלקטית), שהייתה מבוססת בשיקגו. והירחון "The Furies" של הקולקטיב הספרטיסטי באותו השם..
מוזיקה.
שנות ה-1970 המוקדמות היו תקופה פורה בז'אנר שנקרא Womyn's music (כאשר האיות באנגלית של המילה אישה מוציאה כל הקשר למילה גבר, man או men), אשר רוב היוצרות והעוקבות שלו היו פמיניסטיות בדלניות. מקסין פלדמן ואלכס דובקין היו שתי יוצרות מוקדמות בתחום.
פסטיבל מוזיקת הנשים במישיגן נוסד בשנת 1976, ונערך מדי קיץ עד שנת 2015. הפסטיבל הוקם על טהרת עקרון הבדלנות, כדי "לתמוך בצורך של נשים להתנתק מדי פעם... מהפוליטיקה, מוסד, ותרבות של גברים". בנוסף למוזיקה והופעות, הפסטיבל כלל סדנאות בנושאים פמיניסטיים ופעילויות אחרות. הפסטיבל עורר מחלוקת כאשר גירש ממנו נשים טרנסג'נדריות, והעימות החריף שנוצר בקרב קהילות פמיניסטיות ולהט"ביות בנושא זה היה בין הסיבות העיקריות שהפסטיבל הפסיק להתקיים.
קולנוע.
סרט הערפדים הגרמני משנת 2010, "We Are the Night", עוסק ברעיון הבדלנות. בסרט, הערפדיות קיימו ג'נדרסייד נגד הערפדים לקראת סוף המאה ה-19, ומסכימות בינן לבין עצמן לעולם לא להפוך גברים בני אנוש לערפדים, וכן חיות בחברה של נשים בלבד.
הסרט הפולני משנת 1984, Sexmission, עוסק בחברה דיסטופית בה חיות נשים בלבד, אחר שכל הגברים מתו. הסרט הוא קומי-סאטירי, המרמז על החיים בגוש המזרחי בתקופה לפני נפילת חומת ברלין.
הפארק הלאומי ההיסטורי של תרבות צ'אקו
יבגני טומשבסקי
יבגני יורייביץ' טומשבסקי (ברוסית: Евгений Юрьевич Томашевский; נולד ב-1 ביולי 1987 בסראטוב, שברוסיה) הוא שחמטאי רוסי בדרגת רב-אמן. אלוף אירופה לשנת 2009 ואלוף רוסיה לשנת 2015.
מכונה "הפרופסור".
בשנת 2001, בגיל 14, קיבל דרגת אמן בינלאומי, ובשנת 2005 הפך לרב-אמן.
נכון לנובמבר 2021, מדורג במקום ה-32 בעולם והתשיעי ברוסיה לפי מד כושר.
יבגני טומשבסקי באולימפיאדת השחמט.
בין השנים 2010 ל-2016 השתתף יבגני טומשבסקי ב-3 אולימפיאדות שחמט:
האן סולו (סרט)
ויר פונסונבי
ויר ברבזון פונסונבי, רוזן בסבורו התשיעי (באנגלית: Vere Brabazon Ponsonby, 9th Earl of Bessborough; 27 באוקטובר 1880 – 10 במרץ 1956) היה איש עסקים ופוליטיקאי אנגלו-אירי, שכיהן בתפקיד המושל הכללי של קנדה, ה-14 במניין מאז איחוד קנדה.
הוא נולד באנגליה למשפחה מהאצולה האנגלו-אירית וסיים לימודי משפטים באוניברסיטת קיימברידג'. הוא נכנס לחיים הפוליטיים כחבר מועצת מחוז לונדון וב-1910 נבחר לבית הנבחרים הבריטי. 10 שנים לאחר מכן, עם מות סבו, ירש פונסונבי את התואר "רוזן בסבורו" וקיבל מושב בבית הלורדים. ב-1931 הוא התמנה לתפקיד המושל הכללי של קנדה על ידי המלך ג'ורג' החמישי בהמלצת ראש ממשלת בריטניה רמזי מקדונלד והחליף בתפקיד זה את הרוזן וילינגדון. בתפקיד זה הוא שימש עד 1935, עת הוחלף על ידי ג'ון באקן. הלורד בסבורו ייזכר בשל קידום טכנולוגיות התקשורת החדשות וכן התמיכה שהעניק לעם הקנדי במהלך השפל הגדול.