בשנת 1951 קיבל טל משרת הוראה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימד גם בסמינר אורנים. בשנת 1961 הקים, בסיועו של שלהבת פריאר, את המרכז למוזיקה אלקטרונית בישראל ונעזר רבות במהנדס עוזי שרון. טל פרסם מאמרים מקצועיים בישראל ובחו"ל וכתב ערכים רבים בנושאי מוזיקה באנציקלופדיה העברית. בשנת 1965 מונה לפרופסור, וכיהן כראש החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית עד שנת 1971. עם תלמידיו הרבים נמנים המלחינים בן-ציון אורגד, רוברט סטארר, נעמי שמר, משה רסיוק, יעקב גלבוע, יהודה שרת, צבי בן-פורת, יצחק סדאי ודניאל גלאי, המוזיקולוגית מיכל זמורה-כהן, הצ'לן עוזי ויזל, הזמרת הילדה צאדק, המתרגמת והעורכת עדה ברודסקי והפסנתרנים ברכה עדן, וולטר האוציג ויונתן זק.
יוסף טל ייצג את מדינת ישראל בכינוסי הארגון הבינלאומי למוזיקה בת-זמננו (ISCM), בוועידות, ובמאורעות מוזיקליים רבים. היה עמית באקדמיה לאמנויות של ברלין (Akademie der Künste) ובמכון למחקר מתקדם בברלין.
עד שנות השישים לחייו הופיע טל כפסנתרן וניצח על תזמורות בישראל ובחו"ל, אך תרומתו החשובה לעולם המוזיקה היא ביצירותיו החדשניות והמאתגרות ובעושר הצלילי המיוחד המאפיין אותן. טל היה מלחין פורה, שחיבר במגוון רחב של סוגות: אופרות, תמונות דרמטיות, סימפוניות, קונצ'רטי, יצירות קאמריות, יצירות לכלי סולו, יצירות להרכבים קוליים שונים ומוזיקה אלקטרונית.
בשנות התשעים עסק טל בפיתוח של שיטה חדשנית ("Talmark") לתיווי מוזיקלי יחד עם ד"ר שלמה מרקל
בשיתוף קרן פולקסווגן והטכניון. תווי זה נועד לאפשר את תכנונה המוקדם של היצירה האלקטרונית ולתעד את המידע הרלוונטי לשחזור עתידי. בשנים אלה נחלשה ראייתו של טל בשל ניוון מקולרי, עד כדי כך שנאלץ להפסיק להלחין. תוך התמודדות עם המגבלה למד להשתמש במסך הגדלה מיוחד אשר אפשר לו להלחין יצירות קצרות עבור כלים מעטים.
בשנת 1995 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
טל פרסם שלוש אוטוביוגרפיות, ובשנים 2004-2003 הוקלטו בנוכחותו כל הסימפוניות שלו (בניצוחו של ישראל ינון). עד ימיו האחרונים הוסיף לכתוב מאמרים, להיות פעיל במוסדות תרבות ולהתראיין בתחנות שידור בישראל ומחוצה לה.
יוסף טל נפטר בקיץ שנת 2008, ונקבר בבית הקברות בקיבוץ מעלה החמישה שבהרי ירושלים. חלק מאוסף כתבי היד של טל נמצא כיום בספרייה הלאומית שבירושלים. כמעט כל יצירותיו הוצאו לאור על ידי המכון למוזיקה ישראלית.
סגנון.
רבות מיצירותיו של טל הושפעו מן התנ"ך או מאירועים בהיסטוריה היהודית. ואולם בסגנונו נשאר טל נאמן לרקע האירופי שלו ולא הושפע מן הזרמים ששלטו בהלחנה הישראלית בשנות הארבעים והחמישים (אשר הרבתה להתבסס על פולקלור הקהילות היהודיות בישראל, או על המסורות המוזיקליות המזרחיות). טל טען כי ישיבתו הארוכה בארץ, היותו דובר עברית, ועצם העובדה שהוא חי את המציאות הישראלית – כל אלה מגדירים את יצירתו כ'ישראלית'. במבט ראשוני נתפסת יצירתו של טל כעשויה מקשה אחת – שפה אטונלית מובהקת, אולם ניתן להבחין בשינויים משמעותיים שחלו בסגנון כתיבתו במהלך השנים. רבות מיצירותיו שנכתבו בשנות החמישים מאופיינות אמנם במרכיבים מסורתיים, וכתובות בטכניקות מסורתיות, אך כאשר ציטט טל מוטיב ארץ-ישראלי מובהק הנשען על טקסט שירי מקומי, עשה בו שימוש חדש ומקורי אשר טשטש את המרכיב הטונאלי שבו. כששאל נעימה מסורתית של יהודי בבל כבסיס לסימפוניה הראשונה שלו, ניצל זאת כדי לדרבן את דמיונו היצירתי ולא כדי להפגין גישה "לאומית". ניתוח היצירה מעלה, שאותו ציטוט, שאפשר היה לראות בו מחווה לאומית ואפילו רומנטית, היה אמתלה בלבד להפעלה של מנגנונים מודרניסטיים הנוכחים ביצירותיו של טל מאמצע שנות השלושים ואילך. טל שילב את החומרים המצוטטים מבלי להתפשר על עקרונותיו הסגנוניים, השואבים את השראתם מארנולד שנברג.
אך בעיני רבים היה טל "הילד הנורא" של המוזיקה הישראלית:
הקשר בין המלחין למאזין.
כנון-קונפורמיסט טל לא נענה לאופנות מוזיקליות אם לא שרתו את אמירתו היצירתית, ולא כפף את עקרונותיו היצירתיים לתכתיבים חוץ-מוזיקליים:
טל היה ער לקשיי המאזין ליצירותיו, ול"מוזיקה מודרנית" בכלל:
מוזיקה אלקטרונית.
את המוזיקה האלקטרונית ראה טל בתוך המכלול של השפה המוזיקלית החדשה, אותה תיאר כשפה לא יציבה שעדיין אין לה הגדרה מגובשת. טל התייחס למחשב ככלי המחייב את המלחין למחשבה ממושמעת ובתמורה לכך הוא מאחסן בנאמנות מוחלטת את המידע שהוזן לתוכו. אם המחשב אינו מנוצל כהלכה, תתגלה גם טיפשותו של המלחין, אשר לא השכיל לאחד את עולם המחשב עם עולם המוזיקה. אך להלחנה זו היבט נוסף, אליבא דטל: ברגע שהמלחין בוחר את התיווי למחשב ככלי היצירה שלו, הוא הופך לאחראי המוחלט והבלעדי ליצירה, שכן באותו רגע הוא מבטל את תפקידו של המבצע הפרשן. מעתה קובעת רק יכולתו המנטלית של המלחין, ואין הביצוע תלוי ומושפע מיכולתו הגופנית המכנית, הווירטואוזית, של המבצע.
טל הרבה לשלב מוזיקה אלקטרונית ביצירות המבוצעות בכלים "קונוונציונליים" והיה אחד החלוצים בעולם בתחום זה. יצירות למוזיקה אלקטרונית ונבל, פסנתר או צ'מבלו, והאופרות "מצדה" ו-"אשמדאי" הן דוגמאות אופייניות לשילוב כזה.
Ununpentium
Ununtrium
Ununbium
ארבע-קו מובהק
אַרְבַּע-קָו מֻבְהָק או ארבע-קו מצוי (שם מדעי: "Psammophis schokari") הוא נחש תת-ארסי ממשפחת הזעמניים מהסוג ארבע-קו.
תיאור והתנהגות.
ארבע-קו מובהק הוא נחש בעל מבנה דק. אורכו המלא נע בין 80 ועד 140 סנטימטר, אולם ייתכן שקיימים פרטים גדולים יותר. יש ארבעה פסים כהים לאורכו, ומכאן שמו. הוא מופיע בשתי ואריאציות, בצבע כהה ובצבע בהיר. שיני הארס שלו ממוקמות בחלקו האחורי של הפה. מספר מגיני הגחון שלו נמוך מ-185, ובכך הוא נבדל מארבע-קו מצרי, שמספר מגיני גחונו גבוה מ-185.
הוא פעיל ביום וצד בעיקר זוחלים ומינים של לטאות כגון לטאת עין נחש, המועדפת עליו והנפוצה בתחום מחייתו. הציד מתבצע באמצעות מרדף. הוא פעיל באביב ובסתיו, בתקופות של לחות גבוהה, ואילו בקיץ ובחורף הוא שקוע בתרדמה. הארבע-קו הוא אחד הנחשים הזריזים ביותר הקיימים בארץ. ארסו איננו מסוכן לחיי האדם, אך נשיכתו עלולה להחדיר כמות של ארס ועלולה לגרום לאדמומיות באזור הנשיכה, לנפיחות ואף לנמק. בעת שיחור מזון או סכנה הוא מסוגל להתרומם על פלג גופו העליון על מנת לשפר את שדה הראיה.
מתצפיות בשבי עולה כי המין נוהג להטיל 6–10 ביצים בכל תטולה.
תפוצתו.
תחום תפוצתו של ארבע-קו מובהק הוא השני בגודלו מבין כל נחשי העולם.
ארבע-קו מובהק נפוץ באזורים מדבריים של אפריקה (מרוקו, אלג'יריה, מאלי, מאוריטניה, ניגריה, סודאן, אתיופיה, אריתראה, סומליה, לוב ומצרים), המזרח התיכון (ישראל, סיני, ערב הסעודית, עומאן, תימן, סוריה, ועיראק) ומרכז אסיה (איראן, הודו, אפגניסטן, פקיסטן וטורקמניסטן).
נפוץ בכל שטח ישראל, מהחרמון עד אילת.
שדרות שנהאוזר
שדרות שנהאוזר (בגרמנית: Schönhauser Allee) היא השדרה המרכזית של שכונת פרנצלאואר ברג האופנתית, בחלקה המזרחי של ברלין, גרמניה.
השדרה מתחילה בככר רוזה לוקסמבורג (Rosa-Luxembourg-Platz) בשכונת מִיטֶה, חוצה את פרנצלאואר ברג מדרום לצפון ומסתיימת בגבול השכונה עם שכונת פַּנְקוׂ.
אתרים ראויים לציון הם בית הקברות היהודי, מבשלת הבירה לשעבר שהפכה ל"מבשלת תרבות" וקרויה כך (Kulturbrauerei), כנסיית גת-שמנים (Gethsemanekirche), בית הבירה פפרברג (Pfefferberg) ומרכז הקניות ארקדן (Schönhauser Allee Arkaden). במרכזה של השדרה עובר קו הרכבת התחתית מספר 2 (U2), אחד מהקווים המרכזיים של ברלין.
בתקופת גרמניה המזרחית הייתה השדרה מוזנחת, וכתבה שפורסמה בזמנו טענה כי בשדרה ובשכונה אנשים חיים ב"חורים, לא בתים" (Löcher, keine Häuser), אך כיום היא שופצה ומהווה מקור משיכה לצעירים, לאמנים ולסטודנטים. בשדרה, מתחת לתחנת הרכבת התחתית של רחוב אברסוולדר (Eberswalder Straße), נמצא דוכן הנקניקיות המפורסם ביותר של ברלין (החתום על המצאת נקניקיית הקארי הטיפוסית לברלין), ועם נפילת חומת ברלין מיהרו אזרחים מערב גרמנים רבים לטעום מן הנקניקייה, שהייתה חסומה בפניהם במשך 28 שנים.
הסופר היהודי ולדימיר קמינר, המתגורר ברחוב, הוציא ספר סיפורים קצרים מצליח בשם שדרות שנהאוזר, המתאר בהומור את החיים בשדרה ובשכונה.
ניקולאי ואטוטין
ניקולאי פיודורוביץ' ואטוטין (רוסית: Николай Федорович Ватутин; 16 בדצמבר 1901 - 15 באפריל 1944) היה מפקד צבאי סובייטי במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
ואטוטין נולד למשפחת איכרים, ובשנת 1920 גויס לצבא האדום ונלחם כנגד אנשי נסטור מאכנו. בשנה שלאחר מכן הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית וקיבל עמדות פיקוד בצבא. בעשור שהחל בשנת 1926 שילב לימודים במכללה הצבאית בפרונזה, ובאקדמיה של המטה הכללי, עם עמדות פיקוד בכירות בצבא. בין 1937 ל-1938, בזמן הטיהורים הגדולים הצליח לשרוד, כפי הנראה בשל פעילותו הנמרצת בשורות המפלגה, ואף להתקדם בתפקידיו. ב-1938 מונה לראש המטה של האזור הצבאי של קייב.