ב-29 ביוני 1941 (ד' בתמוז ה'תש"א) הורה שליט רומניה, יון אנטונסקו, לפנות את כל האוכלוסייה היהודית מהעיר. באותו יום יצאו למבצע הפינוי כוחות צבא ומשטרה רומניים יחד עם פורעים רומנים אנטישמיים, בסיוע כוחות צבא גרמניים ששהו באותה תקופה ביאשי. במהלך הפעולה היהודים נשדדו, בתיהם, עסקיהם ומוסדותיהם נבזזו, ויהודים רבים נרצחו - 13,266 קורבנות לפי ספירת השלטונות הרומניים, 14,850 קורבנות לפי רשימה שמית, שערכה הקהילה היהודית. בנוסף למספרים אלה נרצחו יהודים נוספים שלא היו רשומים בפנקסי הקהילה, לכן המספר הכולל המדויק לא ידוע, ויש הערכות שונות שמגיעות עד 20,000 נרצחים. יהודים רבים אחרים הוכו, עונו והושפלו.
לפני הפרעות היו ביאשי לפחות 45,000 יהודים (34,753 לפי מפקד אוכלוסין שנערך בחודש אפריל 1941), כולל יהודים רבים שגורשו מהכפרים ומערי השדה על פי צווים שלטוניים והגיעו ליאשי זה מקרוב, ללא רכוש או פרנסה. לאחר הפרעות, במאי 1942, במפקד "בעלי הדם היהודי", נספרו 32,364 יהודים.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1948 - 1968 פעל ביאשי תיאטרון יהודי בשפת היידיש. במהלך עשרים שנות פעילותו התיאטרון היהודי הציג 107 מחוזות מפרי עטם של אברהם גולדפדן, שלום עליכם, מולייר, גוגול ורבים אחרים.
חיי הקהילה ומוסדותיה.
בין השנים 1622–1834 הקהילה היהודית של יאשי הייתה מאורגנת ב"גילדת היהודים" (Breasla Jidovilor), שהוקמה בשנת 1622 וזכתה להכרת השלטונות. באותה תקופה בקירוב הוקמה גם חברה קדישא מקומית. במסמך רומני מוזכר שב-17 ביוני 1729, אפוסטול הפרוון ורעייתו מכרו בית לאורסול סטאר ואברם הנכד של חיים, מראשי חברה קדישא.
הגילדה ובהמשך מוסד החכם באשי, גבו מיסים מהיהודים עבור השחיטה הכשרה, אגרה על אירוסים, על נישואים ועל גירושים ושלמו במרוכז לשלטונות את המס (הגאבלה) המוטל על היהודים. ביתרה השתמשו לצורכי הקהילה, תחזוקת בית הכנסת, תלמוד התורה, שכר לרבנים, גבאיים ושוחטים, בית המחסה לעניים, בית העלמין, קרן לפדיון בני ערובה וכספים שהועברו לתמיכה ביהודי ארץ ישראל.
חברה קדישא, כאמור, הוקמה כבר ב-1729 וב-1796 גילדת הגזרנים והתופרים היהודים שהתאחדה בהמשך עם גילדת החייטים היהודים וב-1797 קמה גילדת הכובענים היהודים. ביאשי התקיימו ארבעה תלמודי תורה והגדול שביניהם היה "בית ת"ת ע"ש אהרן וואדא" שנוסד ב-1876. בשיאו היו במוסד זה 250 תלמידים שבנוסף ללימודים קיבלו גם ארוחות וביגוד ללא תשלום. תוכנית הלימודים כללה, בנוסף ללימודי קודש, לימודי השפה העברית והשפה הרומנית וגם לימודים כלליים. שפת ההוראה הייתה ביידיש.
בתחילת המאה ה-20 היו ביאשי שני בתי כנסת גדולים, בית הכנסת הגדול של יאשי העתיק מרחוב קוקו ובית הכנסת הגדול מפודו רוש (מהגשר האדום) והיכל רפורמי קטן, היכל נוישוץ שנבנה ב-1865 על ידי הנדבן, הברון יעקב נוישוץ, בנוסף לכך היו עוד בתי תפילה רבים ויותר ממאה חדרי תפילה.
לאחר גזירה שלטונית לסילוק התלמידים היהודים מבתי הספר התיכוניים של יאשי, ב-1912, החליטה הקהילה להקים ישיבה. ישיבת "בית אהרון" הוקמה בשנת תרפ"ז (1926) וגם בתוכנית הלימודים שלה נכללו לימודי קודש וחול גם יחד. רבים מבוגרי הישיבה היו לרבני קהילות בערי השדה, שוחטים, ומורים בבתי ספר יהודים. הישיבה הכילה גם פנימייה ובית תבשיל ובשנת 1937 היו בה שמונים תלמידים.
בעיר פעל בית מדרש למורים ותקופה מסוימת ניהל אותו אפרים פורת.
התנועה הציונית של יאשי.
ניצני התנועה הציונית הופיעו ביאשי כבר בשנת 1866. בשלהי המאה ה-19 דוקטור קרפל ליפה ייסד ביאשי שני ארגונים ציוניים והיה נציג של יהדות רומניה בקונגרס הציוני הראשון בבזל ומי שפתח אותו בנאומו.
העיתונות היהודית.
בתקופה זו צמחה והתפתחה מאוד העיתונות היהודית ביאשי. העיתונות היהודית נכתבה בשפות שונות ולעיתים ביותר משפה אחת באותו עיתון, אך השפות העיקריות היו יידיש, רומנית, עברית וגרמנית. בין כתבי העת שהופיעו בתקופה זו היו:
אגודת הספורט.
במסגרת הקהילה היהודית של יאשי, בשנת 1919 התחילה לפעול אגודת "מכבי". ב-1922 קיבל מרחב לפעילותה במסגרת בית הספר "קולטורה". ארגון ספורטיבי נוסף בשם "הכוח" פעל תקופה מסוימת בצורה עצמאית, אך לבסוף אוחד עם "מכבי".
אישים שיצאו מקרב הקהילה.
הקהילה הצמיחה מתוכה אישים שתרמו לתרבות, לחברה ולכלכלה הכללית והמקומית, ובכללם ברבו פונדויאנו, אליאס שוורצפלד, יוסיף סאבה, ז'אן אנצ'ל, אלכסנדרו ז'ר, הרב הראשי הראשון של יהדות רומניה, יעקב נימירובר ומרדכי הרטל.
מספרם באוכלוסייה.
לפי רשומות מקומיות מ-1755, היו ביאשי רק 65 בעלי בתים יהודים, מספר שאליו מוסיפים עוד שלושה שהתנצרו ושני רומנים נשואים ליהודיות. לאחר חלוקת פולין הראשונה וסיפוח גליציה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, יהודים החלו להגר משם דרומה ומספר היהודים במחוז יאשי, ב-1803, הגיע ל-2,972.
השתלטות האימפריה הרוסית על בסרביה יצר גל הגירה נוסף של יהודים עניים שבאו מהמזרח, בורחים מהמדיניות האנטישמית הרוסית וחלקם התיישבו ביאשי. לפי נתוני שנת 1859 היו ביאשי 31,000 יהודים.
בשנת 1899 היו ביאשי כ-40,000 יהודים שהיוו 50,8% מאוכלוסיית העיר, אולם לאחר גל ההגירה של יהודי רומניה לכיוון העולם החדש ירד מספרם ל-35,000 בקירוב בשנת 1910 והמשיך להיות במגמת ירידה קלה עד עליית הממשלות האנטישמיות בסוף שנות ה-30 וגירוש היהודים מהכפרים ומעיירות השדה בתקופת הממשלה שהרכיב יון אנטונסקו בשותפות עם התנועה הלגיונרית - רבים מהיהודים המגורשים הגיעו ליאשי.
יהדות יאסי
יהדות יסי
חנק
הזמה
בנימין משה לוין
קמינו
קמינו (מספרדית: Camino - "דרך") הוא דפדפן חופשי המבוסס על מנוע Gecko של קרן מוזילה. הוא פותח במיוחד עבור מערכת ההפעלה Mac OS X. בעוד מרבית יישומי מוזילה משתמשים בשפת הממשק XUL, עובד קמינו בסביבת Cocoa הטבעית במקינטוש; התאמת הדפדפן למערכת ההפעלה מתבטאת בתכונות נוספות, דוגמת שיתוף הפעולה עם תוכנות כ־Keychain ו־Bonjour.
היסטוריה.
ראשית הדפדפן בניסוי שערכו מייק פינקרטון ווידור אפראו במסגרת עבודתם בנטסקייפ, שמטרתו הייתה שילוב בין Gecko לבין Cocoa. בראשית 2002 הצטרף אליהם דייב היאט, ממפתחי פיירפוקס, ובנה עבורם את המעטפת "כימרה". הגרסה הראשונה של "כימרה", 0.1, שוחררה למרשתת בשלושה־עשר בפברואר, 2002, וצברה פופולריות במהרה, בעיקר בזכות היותה מהירה בהרבה מהמתחרה העיקרי, אינטרנט אקספלורר 5 למקינטוש.
במהלך 2002 נשכר היאט על ידי אפל, והתחיל לעבוד על מה שיהיה, מאוחר יותר, לדפדפן ספארי. למרות עזיבתו, והעדר תמיכה מצד מנהלי AOL, הבעלים של נטסקייפ, הצליח גרעין המפתחים לשחרר במרץ 2003 את גרסה 0.7. בשלב זה כבר שונה שם הדפדפן ל"קמינו", מטעמים משפטיים. ביטול הפרויקט על ידי נטסקייפ חייב את המפתחים להגדיל את הסתמכותם על הקהילה; ואכן, גרסה 0.8 פותחה בעיקר לפי אידאולוגיית הקוד הפתוח, על ידי תורמים מכל העולם, בניגוד לקודמתה, שדמתה מאוד לדפדפן של נטסקייפ.
שלב הבטא הסתיים עם פרסום הגרסה הרשמית הראשונה, 1.0, בארבעה־עשר בפברואר 2006.
תכונות.
יתרונו המרכזי של קמינו על פיירפוקס הוא התאמתו למערכת ההפעלה. כך, למשל, אפשר להוסיף כתובת דוא"ל מהדפדפן ישירות לספר הטלפונים, או לחפש באמצעות Spotlight בין הסימניות. יתרון נוסף הוא מערכת ניהול הסימניות האינטואיטיבית.
קמינו תומך בגלישה בלשוניות וכולל מנהל הורדות וחוסם חלונות קופצים. כמו כן הוא מציע אפשרויות מתקדמות לאבטחה ולפרטיות.
קרב חלקין גול
קרב חלקין גול (במונגולית: Халхын гол. ביפנית: ノモンハン事件 - "נומונהאן ג'יקן", תקרית נומונהאן) היה האחרון בסדרת עימותים צבאיים בין האימפריה היפנית לבין ברית המועצות, המכונה "מלחמת הגבול הסובייטית-יפנית" בשנת 1939. הקרב ארך כארבעה חודשים, והתנהל בהפסקות בין 11 במאי 1939 ל-16 בספטמבר 1939. הוא הסתיים בניצחון סובייטי מכריע, לאחר כיתור והשמדה של עיקר הכוח היפני בזירת הקרב. הקרב קרוי על שם הנהר חלחה שבמונגוליה (במונגולית "חלחין גול". "חלקין גול" הוא ככל הנראה שיבוש שהתקבל בתרגום העברי), שסביבו התנהלה המערכה הצבאית. השם היפני של הקרב, "תקרית נומונהאן", מתייחס לשמו של כפר סמוך לזירת הקרב, על גבול מנצ'וריה ומונגוליה.
בקרב זה התגלו לראשונה כישוריו הצבאיים של המפקד הסובייטי גאורגי ז'וקוב, אשר הוכיח עצמו לאחר מכן כאחד מהמפקדים הסובייטים החשובים ביותר במהלך מלחמת העולם השנייה.
הניצחון הסובייטי בקרב שם קץ לשאיפות ההתפשטות של יפן במזרח ברית המועצות וגרם לחתימת הסכם שביתת נשק ונייטרליות בין שני הצדדים, הסכם שנשמר עד לשלב הסיום של מלחמת העולם השנייה ומבצע סערת אוגוסט במסגרתו כבשו הסובייטים את מנצ'וריה ואזורים נוספים במזרח הרחוק. השקט שנשמר בין יפן וברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה היה גורם חשוב בניצחון ברית המועצות על גרמניה הנאצית, ובין היתר איפשר העברת כוחות צבא ניכרים מהמזרח הרחוק למערב ברית המועצות לאחר פתיחת מבצע ברברוסה. יחידות התגבורת הרעננות מסיביר מילאו תפקיד חשוב בהשגת הניצחון הסובייטי בקרב מוסקבה.
רקע.