יהודה אריה לייב (לייבל'ה) לעוי-וייספיש (ז' בתשרי תרפ"ב, 9 באוקטובר 1921 - ט"ו בתשרי תשנ"ח, 16 באוקטובר 1997) היה אחד ממנהיגי נטורי קרתא ונודע בשל עיסוקו בהגותו של פרידריך ניטשה.
פעילות פוליטית.
אביו של וייספיש, שלמה זלמן, היה בנו של דוד בהר"ן, נכדו של נחום לעווי ונינם של משה ריבלין ועקיבה יוסף שלזינגר. אמו, חסא אסתר, הייתה בתו של אשר לעמיל בהר"ן, אחיו של דוד בהר"ן. בן דודו היה נחום שריג, מפקד חטיבת הנגב.
וייספיש היה ממקימי 'נטורי קרתא' ואחד משלושת המנהיגים הבולטים שלה בראשית דרכה, לצד עמרם בלוי ואהרן קצנלנבוגן.
וייספיש בלט בקיום קשרים מטעם הקבוצה עם בני דתות ולאומים אחרים. הוא נפגש עם שרי חוץ של מדינות אחדות וכונה "שר החוץ של נטורי קרתא". כמה חודשים לאחר קום המדינה, הוא חצה את הגבול עם ירדן ליד שכונת בית צפאפא בירושלים. הוא נשלח בשם אנשי נטורי קרתא להציע לשלטונות הירדניים לפלוש לירושלים ולכרות ברית צבאית עם החרדים שבה. וייספיש נכלא בראמאללה ושם יצר קשר עם שבויים ישראלים. ב-22 בפברואר 1951 החזיר אותו הלגיון הירדני לישראל והוא נעצר. את המשפט נגדו ניהל חיים כהן והוא נידון לשישה חודשי מאסר בפועל. לימים השניים התיידדו על רקע אהבתם המשותפת לניטשה.
ב-1952 הורשע באי-התייצבות לרישום לצה"ל ונגזרו עליו 3 חודשי מאסר. בהמשך אותה שנה עשה נפשות במסדרונות האו"ם למען בינאום ירושלים. ב-1954 גורש מארצות הברית.
לאחר שפרש מהחיים הפוליטיים, ולאחר שנטורי קרתא חדלה להיות תנועה רבת השפעה, ניכס לעצמו הרב משה הירש את הכינוי "שר החוץ של נטורי קרתא" והנהיג את התנועה לצד בנו של קצנלנבוגן.
פעילות פילוסופית.
בשנות ה-70 קנה וייספיש את פרסומו בציבור הישראלי דרך העיסוק המרובה שלו בהגות הפילוסופית של ניטשה. את עיסוקו זה הצדיק באומרו "בלי לקרוא ניטשה, אי אפשר להבין כלל את היהדות". וייספיש סבר שניטשה, שיצא כנגד תורות המוסר של הנצרות ושל קאנט והציב אידיאל של האדם העליון הנעלה מן הטוב והרע, קרוב לרעיון של מוסר הנובע מכוח החיים היהודי האינטואיטיבי.
ניטשה, ששלל כל שיטה באשר היא שיטה, העריץ לדעת וייספיש את היהדות, משום ש"היהדות זה לא שיטה, היהדות זה החיים בעצמם", כדבריו. למרות שלא רכש השכלה מסודרת, נחשב וייספיש דובר ומרצה מבוקש, והוזמן להשתתף בסימפוזיונים במכון ון ליר ובאוניברסיטאות שונות. וייספיש אף שאף להעלות את עצמותיו של ניטשה לארץ ישראל.
פרטים ביוגרפיים.
וייספיש התגורר מרבית שנות חייו בשכונת מאה שערים בירושלים, עבד כסופר סת"ם וניהל בית מלאכה לייצור תפילין. לו ולאשתו, זהבה, ילידת עיראק, נולדו 11 ילדים, אך אשתו לא נחשבה לחלק טבעי בסביבתו הקרובה.
בתו שרה התפרסמה כדוגמנית. אחד מבניו התגייס לצה"ל, ונוּדה על ידי אביו.
וייספיש נפטר בט"ו בתשרי ה'תשנ"ח.
אנאדיר
אנאדיר (ברוסית: Анадырь) היא עיר נמל ברוסיה במזרח הרחוק הרוסי, בירת המחוז האוטונומי צ'וקוטקה.
גאוגרפיה.
העיר נמצאת במפרץ אנאדיר אשר בים ברינג. אוכלוסייתה מונה 15,146 תושבים (נכון ל-2022). רוב התושבים עוסקים בדיג, כמו כן ענף הפקת זהב ופחם מפותחים במקום. רבים מהתושבים עוסקים בגידול האיילים הצפונים. במקום קיימת מעבדה של האקדמיה הרוסית למדעים לחקר האזור הקפוא הצפון-מזרחי.
אנאדיר ממוקמת במזרחה של יבשת אסיה, והיא העיר הקרובה ביותר למיצר ברינג בצידו הרוסי. היא מרוחקת כ-500 ק"מ בלבד מהעיר האמריקאית נום, הממוקמת ביבשת אחרת, בעוד מרחקה ממוסקבה הוא מעל 6,000 ק"מ.
העיר נוסדה ב-1889 בשם "נובו מרינסק", במסגרת תוכנית הממשלה הרוסית לפתח את האזור הצפון-מזרחי ביותר. ב-1923 שונה שמה לאנאדיר.
בחודשי החורף הטמפרטורה באזור העיר יורדת עד 47 מעלות מתחת לאפס.
הקשר עם מרכז המדינה מתבצע דרך הים באמצעות נמל שפעיל ארבעה חודשים בשנה (מ-1 ביולי ועד 1 בנובמבר). בשנת 2012 החלה בניית כביש שצפוי לקשר את העיר עם מערכת הכבישים האזורית.
בגדה השנייה של המפרץ (דהיינו באנאדירסקי לימאן שהוא חלק ממפרץ אנאדיר) נבנה שדה התעופה המקומי. קיים כביש יבשתי (А384) באורך של 23 ק"מ בין העיר לבין שדה התעופה, כביש שבתקופת החורף עובר על הקרח של המפרץ (דהיינו - "Зимник", או באנגלית "Winter road"). בנוסף, ניתן להגיע משדה התעופה לעיר דרך הים או תוך שימוש במסוק. שדה תעופה נבנה בשנות ה-50 בעיקר לצורכי חיל האוויר הסובייטי אך כיום משמש, בין השאר, לטיסות למוסקבה ולחברובסק.
דגל אינדיאנה
דגל מדינת אינדיאנה (באנגלית: Flag of Indiana) מציג על רקע כחול, לפיד ותשעה עשר כוכבים. 13 כוכבים במעגל חיצוני, מייצגים את 13 המדינות הראשונות של ארצות הברית. עוד חמישה כוכבים בחצי מעגל פנימי מייצגים חמש מדינות נוספות שהצטרפו לארצות הברית לפני אינדיאנה. באמצע המעגל מעל ללפיד נמצא הכוכב ה-19 המסמל את אינדיאנה, המדינה ה-19 שהצטרפה לארצות הברית. הלפיד מייצג חרות ונאורות. שש קרניים היוצאות מהלפיד מייצגות את ההשפעה של אור הלפיד.
הדגל עוצב על ידי פאול הרדלי במסגרת תחרות על עיצוב הדגל. הוא נבחר רשמית בשנת 1917 לייצג את מדינת אינדיאנה, לכבוד מלאת מאה שנה לייסוד המדינה.
סלמה (יפו)
סלמה (בערבית: سلمة) הייתה עיירה כפרית ערבית בצפונו של מישור חוף יהודה (היום גוש דן), כ-5 קילומטרים מזרחית ליפו, מזרחית וסמוך לשכונת התקווה, שתושביה נמלטו במהלך מלחמת העצמאות. השטח עליו שכנה העיירה מצוי היום בתחומן של שלוש ערים שונות - שכונת התקווה ושכונת כפר שלם בתל אביב-יפו, שכונת גבעת גאולה והפארק הלאומי ברמת גן ודרום גבעתיים.
גאוגרפיה.
מרכז הכפר והגרעין ההיסטורי שלו שכן כ-500 מ' מצפון לכביש תל אביב–יהודיה, אך מתצלומי אוויר עולה שהשטח הבנוי הרציף הגיע עד לכביש ואף חצה אותו. ממרכז הכפר יצאו שש דרכים עיקריות: מערבה, צפונה-מערבה, צפונה-מזרחה, מזרחה, דרומה, דרומה-מערבה. בתים נבנו לאורך הדרכים שיצאו מן הכפר, כך שהשטח הבנוי קיבל צורה של כוכב. מעבר לשטח הבנוי הרציף היו פזורים בתים בפרדסים ברדיוס נרחב. ריכוזי בתים היו קיימים בחלק המזרחי של הכפר (באזור דרך הטייסים של היום ואף מעבר לו).
היסטוריה.
לפי "הארץ" מאת א. ספיר, הכפר סלמה שוכן במקום בו שכן "כפר שַׂלמה" הנזכר בספר מקבים א', כמקום בו לחם יהודה המכבי בניקנור. לפי מסורת ערבית, קרוי המקום על שם השיח' סלמה אבו האשם, שנהרג יחד עם ארבעה נוספים בשנת 13 להג'רה (שנת 634) בקרב אג'נאדין (קרב בין הצבא המוסלמי וצבא ביזנטיון) שהתרחש מדרום-מזרח לרמלה וסימן את תחילת התקופה הערבית הקדומה בארץ ישראל.
הכפר נזכר במפקד האוכלוסין העות'מאני של 1596, אז גרו שם 94 תושבים. נראה שרבים מתושביו היו צאצאי פלאחים מצרים, מהגרים שהובאו לארץ ישראל בשני גלים, האחד בשנות ה-30 של המאה ה-19 על ידי מוחמד עלי ובנו אבראהים פאשא ויושבו ב'סכנאות' (שכונות) בסביבת יפו, והשני, בתקופת המנדט הבריטי עת אוכלוסיית סלמה גדלה ב-476%.
ב-1913 רכשה חברת חברה חדשה לקניית ומכירת קרקעות 2150 דונם מהשייח' של סלמה, סלים. 650 דונם נמכרו לאיכרי פתח תקווה והיתרה לחברת אחוזת קורסק שחזרה בה, מאוחר יותר, מן ה. העסקה.
בשנת 1920 הוקם בית ספר יסודי לבנים בו למדו בשנת 1941 504 תלמידים ובשנת 1936 נפתח בית ספר יסודי לבנות בו למדו ב-1941 121 תלמידות. כלכלת הכפר התבססה על גידול הדרים, בננות ודגנים וכן על מסחר. חברת ההסעות ״סלמה־אל־עבאסיה אוטומוביל קומפני״, שהפעילה מספר אוטובוסים הוקמה בשותפות של תושבים מסלמה ואל עבאסיה
בקיץ 1914 החל משא ומתן על רכישת קרקעות מתושבי סלמה, שיוצגו על ידי מחמוד אדיב במיה, עבור הקמת עיר גנים (לימים, חלק מרמת גן).
בינואר 1920 נרכשו 1,800 דונמים. בשנות ה-20 של המאה ה-20 נבנו מצפון לסלמה על האדמות שנרכשו, שכונה של רמת גן ושכונות נוספות שמאוחר יותר צורפו לעיר גבעתיים.
בשנות ה-40 הוקמה שכונת התקווה על אדמות שנרכשו ממערב לסלמה, שמאוחר יותר צורפה לעיר תל אביב.
בשנת 1931 התגוררו בעיירה 3,691 תושבים ובשנת 1945 כבר עלה מניין התושבים ל-6,730 נפש, ושטח העיירה שנותר בבעלות ערבית היה 5,633 דונם.
בקרבת הכפר הייתה גם שכונה אפגנית, מרכזם של מהגרים מוסלמים מאפגניסטן שישבו בסביבת העיר יפו.
מסוף 1947, לאחר החלטת החלוקה של האו"ם, השתתפו חלק מתושבי סלמה בפעילות נגד היישובים היהודיים הסמוכים, וכוחות צבא ההצלה בפיקודו של חסן סלאמה השתמשו בעיירה כבסיס לפעולותיהם כנגד תושבי תל אביב ורמת גן. לאור המצב הביטחוני הרעוע החלו תושבים מסלמה להימלט לכיוון הערים יפו, לוד ורמלה. בשכונות היהודיות הסמוכות הוצבו כוחות מחטיבת גבעתי של "ההגנה". ב-8 בדצמבר 1947 תקפו לוחמיו של חסן סלאמה את שכונת התקווה. מתקפה זו הצליחה בשלב הראשון, אך לבסוף נהדפה. בתים רבים בשכונת התקווה הועלו באש, ובתים נוספים של תושבי השכונה שברחו, נבזזו.
בסוף אותו החודש ביצעו כוחות שכללו יחידות של חטיבת גבעתי והפלמ"ח תקיפה כושלת שכונתה "מבצע יהושע", על חלקה הצפוני של העיירה. בחודשים שלאחר מכן בוצעו תקיפות נוספות של "ההגנה" על סלמה, למשל מבצע נזלת. במשך תקופה זו המשיכו ערביי סלמה לירות לעבר שכונות יהודיות.