ניל גיימן כתב סיפור קצר בשם "The Wedding Present" כהקדמה לספר עשן ומראות. בסיפור הזה, זוג מקבל כמתנת חתונה ערמה של גליונות נייר המתארים מה היה יכול לקרות במהלך חייהם אם יוכנסו בהם שינויים מסוימים.
יעקב אייזנשר
יעקב איזנשר (1896–1980) היה צייר ישראלי.
ביוגרפיה.
יעקב איזנשר נולד בשנת 1896 בצ'רנוביץ, בוקובינה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, לישראל איזנשר, ואוגוסטינה לבית קרבר. בנעוריו למד ב"בית הספר למקצועות האמנות" בווינה.
בשנת 1914 גויס איזנשר לצבא ונשלח לחזית הרוסית בגליציה. בשנת 1915 נשלח ללחום במורדות האלפים, שם נפל בשבי הצבא האיטלקי. עד לסוף מלחמת העולם הראשונה שהה איזנשר במחנה שבויים במון-סני, שם הרבה לצייר. בתום המלחמה שב לצ'רנוביץ והתפרנס מצילום. באותה תקופה זו יצר ציור בשמן לצד חיתוכי עץ. בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 היגר לפריז, צרפת. שם, נחשף לאמנות הקוביסטית. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל. בשנת 1952 החל ללמד אמנות ב"בצלאל".
יצירתו המוקדמת של איזנשר נושאת אופי רישומי. הוא הרבה ליצור בטכניקה של חיתוך עץ דיוקנאות ותיאורי דמויות וטיפוסים בסגנון אקספרסיבי בהשפעת האקספרסיוניזם הגרמני. בשנות החמישים ואילך יצר ציורי שמן רבים ובהם תיאורי נוף ובתים בסגנון המושפע מן הקוביזם. בין יצירותיו הידועות קבוצת הציורים "שער" (1969) והציור "ליל כ"ט בנובמבר" מאוסף הכנסת.
אוסף מעיזבונו הכולל מכתבים ותצלומים נמצא באוסף מרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל, ירושלים.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב סמולנסקין 12.
נבחרת איסלנד
לקסינגטון (פירושונים)
אל הדור הרביעי
אל הדור הרביעי (באנגלית: Unto the Fourth Generation) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב. הסיפור הופיע לראשונה בגיליון אפריל 1959 של The Magazine of Fantasy and Science Fiction, ותורגם לעברית בשנת 1980 בספר אין איש פה, פרט..., ושוב בשנת 2010 בספר כתבי אייזק אסימוב כרך 2.
עלילה.
הסיפור עוסק בסמואל מרטן, מנהל זוטר ומלא חששות בן 23 שנמצא בדרכו לפגישה עם לקוח פוטנציאלי. כאשר מרטן רואה טנדר עם הכיתוב "פ' ליוקוביץ ובניו, סוחר בדים בזיל הזול", הוא משנה במוחו את השם ללבקוביץ', ותוהה לעצמו מדוע. בכל פעם שהוא רואה גרסה של השם, הוא הופך ליותר ויותר מרוכז בו. הפגישה העסקית הולכת מדחי אל דחי, ולאחריה הוא משוטט ברחובות העיר ניו יורק, כשהוא עוקב אחרי שובל של ליפקוביץ', לפקוביצ'י ולבקוב. הוא מגיע לסנטרל פארק, ושם הוא מוצא איש זקן בבגדים מיושנים יושב על ספסל בפארק.
הזקן הוא פיניאס לבקוביץ'. פיניאס נימצא על ערש דווי. עשרות שנים קודם לכן ברוסיה הצארית, אשתו ובניו מתו, בתו לאה היגרה לאמריקה עם בעלה, והוא נשאר לבד. הוא התפלל למצוא את הצאצא של לאה, ותפילתו נענתה. פיניאס הוא סבא רבא רבא של מרטן; מרטן הוא בן של בת של בת של לאה, והוא הבן הראשון שנולד למשפחתה. מרטן מבקש את ברכתו של פיניאס, והוא מעניק לו אותה ומוסיף: "כעת אלך לנוח על משכבי בשלום עם אבותי, בני".
הזמן חוזר לאחור. מרטן כעת בדרכו לפגישה העסקית, והוא חופשי מדאגות, משום שהוא יודע בצורה כלשהי שהכל יהיה בסדר.
הרקע לסיפור.
ב-23 באוקטובר 1958 אסימוב אכל ארוחת צהריים עם עורך העיתון בזמנו רוברט פ' מילס, אשר העיר כי הוא ראה לאחרונה את השם לפקוביץ' מספר פעמים, כל פעם עם איות שונה, והוא שאל את אסימוב אם הוא יוכל לכתוב סיפור על זה.
כאשר הסיפור הופיע לראשונה העיתון, מרטן עבר את החוויה בלי להיות מושפע ממנה כלל. לאחר שהסיפור פורסם אסימוב אכל ארוחת ערב עם מליס. הוא שוחח עם ג'נט ג'פסון, אותה הוא פגש זה עתה, כאשר מליס שאל אותה מה דעתה על הסיפור. ג'נט אמרה שהסיפור פגום משם שמרטין לא מושפע מפגישתו עם פיניאס. אסימוב החליט שג'נט צודקת, וכאשר הוא כלל את הסיפור בספר "אין איש פה, פרט..." הוא שינה את הסוף כך שמרטין נשאר עם תחושה של נחת. אסימוב וג'נט שמרו על קשר וארבעה עשר שנים אחרי הארוחה הזו הם התחתנו.
אסימוב (שהיה יהודי בעצמו) ציין כי זהו הסיפור היהודי היחיד שהוא אי פעם כתב.
מקור השם (וגרסאותיו הרבות) הוא משם הפולני Lewek, צורת הקטנה של Lew, כלומר אריה.
קטאנה (פירושונים)
אנדרטת בית הכנסת בלייפציג
אנדרטת בית הכנסת בלייפציג נמצאת במקום שעמד בית הכנסת הגדול של לייפציג.
היסטוריה.
ב-1933, עם עליית הנאצים, הגדירו מעל ל-11,000 מתושבי העיר את עצמם כיהודים. בשואה הושמדה כל הקהילה.
בית הכנסת נבנה בשנת 1855 והיה גדול ומפואר. נשרף ונהרס כליל בליל הבדולח ב-1938 והקהילה היהודית נאלצה לשאת בהוצאות.
ב-1966, בתקופת השלטון הקומוניסטי, הוקם במקום עמוד זיכרון מאבן ליהודי לייפציג ובו כתובות בעברית ובגרמנית. הכתובת בעברית: "בעיר לייפציג נפלו לקרבן 14,000 יהודים מטרור הפשיסתי".
לאחר איחוד גרמניה הוחלט להקים במקום אתר זיכרון יותר מרשים. האתר נחנך ב-24 ביוני 2001. במרכזו 140 כיסאות ריקים מברונזה המחכים ליהודים שישבו עליהם בבית הכנסת אך הם לא יחזרו עוד.
על קיר הזיכרון יש כתובות הסבר על שריפת בית הכנסת ושואת יהודי לייפציג בעברית, גרמנית ואנגלית.
תקרת שכר (ספורט)
בספורט מקצועני, תקרת שכר היא חוק או הסכם קיבוצי המגביל את סכום הכסף שקבוצה יכולה לשלם לשחקניה כמשכורת. הגבול נקבע על ידי הגבלה יחידנית (הגבלת משכורת לשחקן בודד) או הגבלה קבוצתית (הגבלת הסכום הכולל של המשכורות שהקבוצה משלמת לשחקניה), או על ידי שתי ההגבלות יחד. מספר ליגות ספורט מקצועניות אימצו את שיטת תקרת השכר, כדי להפחית את העלויות הכוללות של שכר השחקנים וכדי ליצור שוויון וסטנדרט אחיד בין כל קבוצות הליגה.
סיבה נוספת לקיום תקרת שכר היא מניעת תחרות פרועה בין קבוצות על שחקנים, שתוצאתה תשלום סכומי העברות ושכר מוגזמים שעלולים לפגוע ביציבות הפיננסית של הקבוצות ושל הליגה. במספר ליגות קיים מתאם ישיר בין תקרת השכר להכנסות הליגה, ובכך מושגת מטרה כפולה - לשחקנים יש עניין בהגברת הכנסותיה של הליגה כדי שתקרת השכר תעלה בהתאם.
בליגות בהן השחקנים מאוגדים נקבעת תקרת השכר בהסכמים קיבוציים שנחתמים מדי מספר שנים בין הליגה ובעלי הקבוצות לבין האיגוד היציג של השחקנים.
שימוש.
ברחבי העולם ישנם שלושה מוקדים מרכזיים של שימוש בתקרת שכר, כשהמוקדים המרכזיים נמצאים ביבשות אמריקה הצפונית ואוסטרליה, שם כמעט כל ליגות הספורט המקצועניות משתמשות בהגבלת שכר מסוג מסוים. להלן רשימת הליגות ברחבי העולם המשתמשות בסוגים שונים של תקרות שכר, לפי מוקדים:
סוגי הגבלות שכר.
ישנם שני סוגים עיקריים של תקרות שכר: תקרת שכר "קשה" ותקרת שכר "רכה". ההבדל ביניהן הוא מה שקורה כשקבוצה עוברת את תקרת השכר (בין במשכורת של שחקן יחיד ובין במשכורות כלל השחקנים) - בליגות בעלות תקרת שכר קשה כל חריגה מההגבלות אסורה, ועלולה לגרור אחריה עונשים משמעותיים כמו ביטול חוזים בין שחקנים לקבוצות ונישול תארים שהקבוצה זכתה בהם בעת הפרתה את חוקי השכר. לעומת זאת, בליגות בעלות תקרת שכר רכה, כמו תקרת השכר של ה-NBA, ישנה אפשרות לחרוג מתקרת השכר תחת נסיבות ותנאים מסוימים, או תחת הידיעה שההפרה תגרור קבלת עונש ידוע מראש, כגון מס מיוחד שמשלמת הקבוצה לליגה על חריגה (מס יוקרה או מס מותרות) או קנס ספציפי. במרבית הליגות בהן קיימת תקרת שכר, היא מתעדכנת באופן שנתי על בסיס אחוז מסוים מהכנסות הליגה בעונה הקודמת.
סוג נוסף של הגבלת שכר הוא קביעה של רצפת שכר, שהיא הכמות המינימלית שקבוצה חייבת לשלם לשחקניה בסיכום כל משכורותיהם. רצפת שכר אינה מתייחסת לשכר מינימלי של שחקן בודד, שכן קביעת סכום זה היא באחריות הליגה (בדרך כלל כתוצאה מהסכם קיבוצי עם ארגון השחקנים שלה, המאגד את שחקניה באיגוד מקצועי) ותקפה לגבי השחקנים ולא לגבי הקבוצות. רצפת שכר היא בדרך כלל "רכה", אך בליגות מסוימות (כגון ליגת ה-NFL) מונהגת רצפת שכר "קשה". שילוב של רצפת שכר ותקרת שכר באותו סכום יוצרת מצב של חוזה אחיד, שיטת תשלום המונהגת בליגות הספורט המשניות באמריקה הצפונית, שבהן כל שחקן מקבל את אותו סכום כסף.
אטימולוגיה.
ההתייחסות להגבלת השכר באופן טבעי כ"תקרה" ולא כ"רצפה" נובעת מהעובדה שרוב הליגות המשתמשות בהגבלה עושות זאת כדי ליצור שוויון. גורמים המונעים שוויון נובעים מכך שרוב ליגות הספורט (וספורט בכלל) מתנהלות באופן קפיטליסטי המעודד תחרות, ובדרך כלל קבוצות מסוימות מרוויחות יותר מהשאר (עקב זכייה בתארים או שוק גדול יותר). כדי להשאיר את התחרות בשוויון, כך שלכל קבוצה יהיה סיכוי לתואר, יש לשים "תקרה" דווקא, כדי שהשכר לא יעלה יתר על המידה.
רצפת שכר
מס יוקרה
מאיר פרימן
הרב מאיר פרימן (נולד ב-31 בינואר 1965) הוא אב בית דין בבית הדין הרבני בירושלים וראש "כולל עיון" בישיבת מרכז הרב.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים למרדכי פרימן, מוותיקי הקריינים בקול ישראל, עורך ומגיש תוכניות רדיו וטלוויזיה, ולרחל. גדל כבן יחידי עם עוד שתי אחיות. צאצא של משה יפה, שעלה לארץ ישראל בשנות ה-90 של המאה ה-18 והתיישב בחברון בהוראת "האדמו"ר הזקן" של חב"ד, רבי שניאור זלמן מלאדי, בעל התניא, והיה שליח דרבנן של אותו אדמו"ר לחיפוש אחר עשרת השבטים במזרח הרחוק. הרב פרימן הוא דור שמיני לילידי ישראל, ודור רביעי בירושלים.