קהילת חב"ד בחברון מוכרת גם כ"קהילת האשכנזים דחברון" היות שרוב האשכנזים בחברון היו אנשי חב"ד, וחסידי חב"ד היו היהודים האשכנזים הראשונים שהתיישבו בחברון כקבוצה מזה דורות. היא הייתה הקהילה המרכזית של חסידות חב"ד בארץ ישראל במשך שנים רבות.
אנשי הקהילה אימצו מוטיבים של חוגי היישוב הישן ובכללם הלבוש המסורתי של היישוב. מנהיגת הקהילה הידועה היא הרבנית מנוחה רחל סלונים בת רבי דובער שניאורי, שכונתה "אם היישוב היהודי בחברון". בקהילת חב"ד בחברון הוקמו שתי ישיבות: ישיבת מגן אבות וישיבת תורת אמת שהיו הישיבות החסידיות הראשונות בארץ ישראל.
לאחר שעלתה לארץ ישראל מרוסיה, התיישבה הקהילה החב"דית בטבריה ובצפת, ובתחילת שנות ה־20 של המאה ה־19 עברו חסידי חב"ד לחברון, והקימו את הקהילה. היא היוותה במידה רבה את הבסיס לשאר ההתיישבות החב"דית הארץ-ישראלית, שחייתה בנפרד ממרכז החסידות במזרח אירופה. במשך שנות קיומה הוקמו קהילות חב"דיות נוספות, בהן יפו, צפת וירושלים. הקהילה התקיימה עד לטבח חברון במאורעות תרפ"ט אז תם כליל היישוב היהודי בעיר.
לאחר מלחמת ששת הימים חודש היישוב היהודי בחברון על ידי קבוצת מתיישבים מהציונות הדתית (עליהם נמנתה משפחה חב"דית אחת, הצייר ברוך נחשון ואשתו) אך קהילת חב"ד לא חודשה. בשנות ה־90 הוקם בעיר בית חב"ד. כמה מהנכסים שהיו שייכים לקהילת חב"ד העתיקה משמשים היום את אנשי הקהילה היהודית בחברון. ב־2018 אישרה ממשלת ישראל את הקמת שכונת "רובע חזקיהו – נחלת חב"ד" בחברון המיועדת לציבור ציוני דתי, שתוקם על שטח שנקנה על ידי האדמו"ר החמישי של חב"ד רבי שלום דובער שניאורסון.
היסטוריה.
עד סביבות 1820 היישוב היהודי בחברון היה מאוגד כקהילה ספרדית והאשכנזים שבו נספחו אליהם. הקבוצה האשכנזית הראשונה הגיעה לעיר בה'תקפ"א, בהוראת רבי דובער שניאורי, והיא כללה עשרות משפחות חב"דיות. ככל הידע נמנו שתי סיבות לבחירתה של חברון דווקא למושב הקהילה: האחת היא החשיבות האמונית שייחסו אדמו"רי חב"ד לעיר האבות, והשנייה היא הרצון לבדל את חסידי חב"ד משאר החסידים שהתגוררו אז בצפת, טבריה וירושלים, על מנת לשמר את הצביון החב"די של הקהילה. הקהילות החסידיות בשאר ערי הקודש התערבו במידה מסוימת והפכו לקהילה כלל חסידית, ולכן בחר הרב שניאורי בעיר בה לא התגוררו חסידים. עם הגעת הקהילה נרכש בית הכנסת התחתי בבית הכנסת אברהם אבינו, והוא כונה "בית הכנסת הקטן". בסביבות 1853 נבנה בית כנסת נוסף עבור הקהילה והוא כונה "בית הכנסת הגדול". בהמשך התרחבות הקהילה התארגנו מניינים נוספים.
על פי מספר מקורות ראשוני המתיישבים הגיעו לעיר לפני כן, בה'תקע"ו או ה'תקע"ח, בקבוצה בת 15 משפחות שכללה את רבי לייב בעל הייסורים, משה מייזליש ושמעון שמרלינג. חסידים אלו עברו אליה מצפת לאחר שעלו אליה בעליית החסידים ונתקלו שם בהתנגדות, מצד רבי אברהם מקאליסק וחסידיו.
בשונה מקהילות צפת וטבריה, היחסים בין האשכנזים לספרדים בחברון היו יחסים טובים, והקהילה הספרדית שמחה עם הרחבת הקהילה היהודית בעיר. שתי הקהילות אף מינו שד"רים משותפים מטעמן שנסעו לאסוף צדקה עבור יהודי העיר. סכסוכים בין הקהילות כמעט ולא אירעו, מלבד פעם אחת בה היה סכסוך על חלוקת כספי השד"רות, הסכסוך נפתר באמצעות פשרה שהציע ארגון הפקוא"ם.
בשנים תקפ"א–תרי"ב רוב החבדניקי"ם שעלו לארץ ישראל עלו לחברון.
המצב הכלכלי של קהילת חב"ד לא היה טוב, ופעמים רבות נאלצו לשלוח מכתבי בקשת עזרה לאישים שונים. ראשי התומכים בקהילה היו כולל חב"ד ברוסיה ששלח כספים לארץ ישראל, הפקוא"ם ומשה מונטיפיורי. ב־1839 אף ביקרו מונטיפיורי ואשתו בחברון, במהלך הביקור השתתפו בתפילת שחרית בבית הכנסת הספרדי ובתפילת מנחה בבית הכנסת החב"די.
בשנת ה'תר"ה הגיעה עלייה חב"דית נוספת לחברון והקהילה התרחבה בצורה משמעותית. בראש העלייה עמדו יעקב כולי סלונים ואשתו מנוחה רחל בת רבי דובער שניאורי, ובני משפחה נוספים של אדמו"רי חב"ד. מנוחה רחל נחשבת עד היום למנהיגת היישוב היהודי ושמה התפרסם ברחבי העיר, ובני משפחתה עמדו בעמדות מפתח בקהילה והיו מנכבדי העיר.
בחברון פעל בית מלון בשם "אשל אברהם" שהיה מרשת מלונות קאמיניץ, המלון נוהל על ידי שלמה שניאורסון ובנו יהודה לייב שניאורסון.
בה'תרמ"ג הוקמה בחברון "ישיבת מגן אבות" על ידי ראשי הקהילה ובראשה עמד הרב שניאור זלמן סלונים. אך התפרקה לאחר זמן קצר. בה'תרס"ג הוקמה מחדש אך האדמו"ר הרש"ב לא היה שבע רצון ממנה ובה'תרע"ב (1911) הוקמה בשליחותו ישיבת תורת אמת בבית רומנו, אליה שלח את מזכירו יחזקאל פייגין, שלמה זלמן הבלין והמשפיע אלתר שימחוביץ'. במהלך המלחמה בשנת ה'תרע"ד (1914) הפקיעו הטורקים את הבית מידי חסידי חב"ד, שהיו נתיני רוסיה אויבת העות'מאנים והתלמידים גורשו מהארץ, עד שנת ה'תרע"ז (1917). אז גם החלה הגירה מסוימת של חסידי חב"ד מחברון לירושלים והם היוו את הגרעין הראשון של קהילת חב"ד בירושלים. בשלב זה אף עלתה הקהילה בירושלים במספרה על קהילת חברון. אך עם זאת הקהילה בחברון נשארה מרכז חב"ד בארץ ישראל והמוסדות המרכזיים של כולל חב"ד נוהלו בחברון. כמו כן, בהמשך השנים הוקמה קהילה חב"דית גדולה ביפו על ידי בני משפחת שמרלינג שעקרו אליה מחברון.
עלייה חב"דית נוספת התרחשה במהלך העלייה השנייה, אז הגיעו קבוצות נוספות של חסידי חב"ד, והם התפזרו בין קהילות חברון, יפו וירושלים.
בעיר הייתה חלוקת תפקידים בין האשכנזים לספרדים. בהם שני רבני עיר, שני בתי כנסת לכל אחת מהקהילות, שני מקוואות, שני כוללי צדקה ושתי חברות קדישא. לפי עדותו של שלמה קלונסקי להמודיע, רוב תושבי חברון התנדבו בחברה קדישא. בין הקברנים האשכנזים של קהילת חב"ד היו נפתלי חיימסון וזלמן שמרלינג, ואחריהם חיים אורי אורנשטיין, משה שלמן וזלמן ריבלין. כדי לשמור את שמות הנקברים, החלו חברי החברה קדישא החב"דית יוסף חיים אורנשטיין (לימים התגורר בחדרה) ומשה שלמן (לימים היה בעל חנות שעונים בתל אביב) לסמן את קברי חלקת חב"ד. במשך מספר חודשים הם סימנו את המצבות וכתבו את השמות בספר ייעודי שנשמר על ידי ועד הקהילה. במהלך טבח חברון הספר אבד. כולל הצדקה האשכנזי היה סניף מרכזי של ארגון כולל חב"ד הוותיק, שבראשו עמדו שני גבאים, האחד בחברון (רב העיר דובער אפרת) והשני בירושלים (מרדכי אברהם שלאנק). בה'תרס"ב עבר הרב אפרת לירושלים ורבי שלום דובער שניאורסון ביקש שיחליפו בתפקיד חבר הקהילה מרדכי דובער סלונים (בן מנוחה רחל). חסידי קאפוסט שניהלו את הכולל סירבו, וכתוצאה מכך הוקם ארגון הצדקה "הוועד החברוני" שכתוצאה ממנו התפצל כולל חב"ד לשני ארגונים, של חסידי לובביץ' וקאפוסט, שאוחד חזרה בעת ביקור האדמו"ר השישי של חב"ד בארץ (כדלהלן).
ב־1929 ביקר בחברון האדמו"ר השישי של חב"ד, רבי יוסף יצחק שניאורסון ונועד עם הקהילה, את פניו קיבלו תושבי העיר בהמוניהם. אירוע זה זכור כאירוע מכונן בחסידות חב"ד, במהלך ביקורו הוא נכנס למערת המכפלה באישור מיוחד שהשיג עבורו חבר המועצה אליעזר דן סלונים. לאחר כמה ימים החלו מאורעות תרפ"ט ועשרות אנשים מהקהילה נהרגו. האדמו"ר שהה אז באניה במסעו חזרה לאירופה, וכששמע את הבשורה נזקק לטיפול רפואי. ניצולי הקהילה פונו לאחר 3 ימים לירושלים ובכך תמה ההתיישבות בחברון.
כמות תושבים ומשפחות.
מידע חלקי;
בשנת 1827 מנתה הקהילה 100 נפשות
בשנת 1839 (תקצ"ט) מנתה הקהילה 45 בתי אב, 144 נפשות. (יש דעה שבמפקד של שנה זו היו 172 נפשות בקהילת חב"ד).
בשנת 1855 מנתה קהילת חב"ד בסביבות 170 איש למול סביבות 230 בקהילה הספרדית.
בשנת 1866 מנתה קהילת חב"ד בסביבות 250 נפשות, למול סביבות 240 בקהילה הספרדית (לפי מקור אחר, קדום יותר, באזור שנה זו מנתה קהילת חב"ד בערך 400 נפשות)
בשנת 1875 מנתה קהילת חב"ד 486 איש, למול סביבות 420 בקהילה הספרדית.
בשנת 1898 (תרנ"ח) מנתה קהילת חב"ד בסביבות 500 נפשות.
מעברים.
בשנת 1847 היגרו כ־16 משפחות חב"דיות מחברון לירושלים בעקבות התנכלות התשובים הערבים
בשנת 1855 עזבו 142 נפשות לירושלים לייסד קהילה, העזיבה הייתה בעקבות רדיפות בלתי פוסקות.
אתרי הקהילה הידועים.
כמה מנכסים שהיו שייכים לקהילת חב"ד העתיקה קיימים עד היום, מהם כאלו שבאזור ההתיישבות היהודית ובשימוש מתיישבי הקהילה היהודית בחברון, ביניהם מבנים ושטחים שנקנו על ידי אדמו"רי חב"ד וכאלו שבאזור הקסבה הערבית.
באזור ההתיישבות היהודית.
בית הכנסת האדמו"ר האמצעי.
בית הכנסת האדמו"ר האמצעי בקומת המרתף בבית הכנסת אברהם אבינו, נקנה על ידי האדמו"ר השני מחב"ד רבי דובער שניאורי ("האדמור האמצעי") בה'תקפ"ג והוקצה עבור הקהילה החב"דית הראשונה שעלתה לחברון והוא בית הכנסת החב"די העתיק בעולם. כינויו הנפוץ היה "בית הכנסת אברהם אבינו האשכנזי" או "בית הכנסת הקטן". בית הכנסת נחרב חלקית במאורעות תרפ"ט.
לאחר שחרור חברון ב־1967 חודש בית הכנסת על ידי פרופ' בן ציון טבגר. בשנים מאוחרות יותר הקים במקום הרב יצחק גינזבורג כולל אברכים. המבנה נמצא כיום בחזקת חב"ד, והוא מתוחזק על ידי בית חב"ד בחברון בראשות הרב דני כהן. בית הכנסת נקרא כיום "בית הכנסת מנוחה רחל" ובסמוך אליו קיים מקווה טהרה.
בית מנחם (מצפה חברון).
בית הכנסת חב"די "בית מנחם" הוקם בחברון עם התרחבות הקהילה לאחר פטירת הצמח צדק בה'תרכ"ו . המבנה שוכן בפסגת תל חברון.
כיום פועל בו כולל אברכים. ב־2014 הוקם בגג המבנה אתר תצפית תיירותי, בשם "מצפה חברון".
בית שניאורסון.