יום האמוג'י העולמי הוא "פרי יוזמתו של ג'רמי בורג" לפי ערוץ CNBC שציין ש"מייסד אמוג'יפדיה יזם אותו" ב-2014.
הניו יורק טיימס דיווח כי בורג קבע אותו ל-17 ביולי, "בהתבסס על הדרך בה האמוג'י של לוח השנה מוצג ב-iphone". על יום האמוג'י העולמי הראשון, בורג אמר לאידפנדנט "לא היו תוכניות רשמיות כלשהן" מלבד בחירת התאריך.
גוגל שינתה את המראה של התו לוח שנה ביוניקוד  U+1F4C5 📅 כך שיציג את 17 ביולי באנדרואיד, ובמוצרים Gmail ו-Hangouts ב-2016.
הכרזות.
ביום האמוג'י העולמי 2015, פפסי השיקה את PepsiMoji שכלל לוח מקשים אמוג'י, ופחיות ובקבוקים של פפסי מותאמים ליום האמוג'י העולמי.
אלה הופצו במקור בקנדה, והורחבו ל-100 שווקים ב-2016.
אולפני ההנפשה של סוני הכריזו ביום האמוג'י 2016 על טי ג'יי מילר כאיש הצוות הראשון בהפקה של "". גוגל השיקה "סדרה של אמוג'י חדשים, שהם כוללניים יותר עבור נשים ממגוון רקעים ובכל תחומי החיים", ואמוג'יפדיה השיקה ב-17 ביולי את פרס האמוג'י העולמי הראשון.
חברות נוספות שהוציאו הכרזות הקשורות לאמוג'י ביום האמוג'י 2016 כוללות את גוגל, דיסני, ג'נרל אלקטריק, טוויטר, קוקה-קולה.
משה די ברושליש
רבי משה די ברושליש היה רב בימי הביניים, מתלמידי הרא"ש. די ברושליש חי בספרד במאה ה-14, בתקופתו של הריב"ש. מוצאו כנראה מבלגיה, ונראה ששמו נובע מההגייה הקדומה של המילה "בריסל".
יצירתו המרכזית היא חזה התנופה (לפי סדר הדורות מופיע גם בשם: תורת התנופה), קובץ שו"תים נבחרים מרבו הרא"ש. החיד"א מסביר שמשמעות השם היא הרמת התשובות הנבחרות מ"זבחי" הרא"ש.
ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל
ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל שהחל ב-19 בנובמבר 1977 ונמשך שלושה ימים, היה אירוע היסטורי, שהביא למפנה ביחסי ישראל–מצרים, ופתח תקופה חדשה בהיסטוריה של המזרח התיכון. נשיא מצרים אנואר סאדאת היה למנהיג הערבי הראשון שבא לביקור בישראל. סאדאת נאם במליאת הכנסת ונפגש עם כל סיעות הכנסת. באמצעות הביקור פתח סאדאת דרך לתהליך של שלום עם ישראל, ששיאו היה בחתימה על הסכמי קמפ דייוויד, שסללו את הדרך לחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים ב-26 במרץ 1979. סאדאת זכה יחד עם ראש ממשלת ישראל מנחם בגין, שותפו לתהליך, בפרס נובל לשלום.
הרקע וההכנות לביקור.
לפני מלחמת יום הכיפורים, בשנים 1971–1972, החלו גישושים בתיווך אמריקאי בין סאדאת לממשלתה של גולדה מאיר להסדרי ביניים ואף להחזרת סיני למצרים, אך המגעים לא הבשילו להסכם. ב-1972 הועבר לגולדה מאיר שדר, דרך נשיא רומניה ניקולאה צ'אושסקו, לפיו סאדאת יסכים להיפגש עִמה. מאיר הגיבה בחיוב, אולם בהמשך לא נתקבלה תשובה מסאדאת.
מטרתו של סאדאת הייתה להחזיר למצרים בכל מחיר את חצי האי סיני שנכבש על ידי ישראל במלחמת ששת הימים. לשם כך עבר לסירוגין בין מדיניות של מלחמה ומדיניות שלום. יש הרואים את הצעד הראשון של מסעו של סאדאת לישראל כהמשך בלתי נפרד מתוצאות מלחמת יום הכיפורים, שבעיני העם המצרי הייתה ניצחון ותיקון עלבון התבוסה של מלחמת ששת הימים. כמו כן, נבע צעדו של סאדאת ממשבר כלכלי חמור במצרים.
לאחר מלחמת יום הכיפורים בשנת 1974 שלח סאדאת מסרים פייסניים לגולדה מאיר באמצעות מזכיר המדינה האמריקאי הנרי קיסינג'ר ובהם אמר, בין השאר, "כשאני מדבר עכשיו על שלום של קבע בינינו, אני מתכוון לכך".
גיבוש ביקורו של סאדאת בישראל החל מבחינה מעשית עם התמנותו של משה דיין כשר החוץ בממשלת בגין הראשונה לאחר המהפך בשנת 1977. אז החלו מגעים החשאיים שנוהלו עם מצרים על ידי ראש הממשלה מנחם בגין, "המוסד" הכפוף לו ושר החוץ משה דיין. מגעים אלו הוסתרו מראש אמ"ן שלמה גזית (שהיה אחראי להעריך את כוונות סאדאת ומשמעות פעולותיו), מהרמטכ"ל מוטה גור, ומשר הביטחון עזר ויצמן.
באוגוסט 1977 נפגש בגין עם צ'אושסקו ברומניה וביקש ממנו להעביר מסר לסאדאת ולאסד שישראל מעוניינת בכנות בשלום. צ'אושסקו אמר לבגין שסאדאת הסכים לעריכת פגישה ישירה בין נציגי ישראל ומצרים.
ב-4 בספטמבר טס דיין למרוקו בתחפושת כדי להיפגש עם מלך מרוקו חסן השני. הוא ביקש מן המלך לארגן פגישה עם סאדאת או עם סגנו חוסני מובארכ. ב-9 בספטמבר הגיעה תשובה חיובית.
ב-16 בספטמבר 1977, טס דיין בשנית למרוקו כדי להיפגש שם עם שליחו של סאדאת, סגן ראש ממשלת מצרים חסן תוהאמי שלפני כן נפגש עם ראש המוסד יצחק חופי. לפי עדויות שונות כבר אז נתן דיין לסאדאת להבין כי חצי האי סיני יוחזר למצרים בשלמותו. אלמלא הבטחה כזאת מאוד ייתכן שסאדאת לא היה מגיע לירושלים. מנגד טוען העיתונאי דן פתיר שהיה יועץ התקשורת של מנחם בגין, לאחר שסרק לדבריו את כל התכתובת בנושא, כי לא הושגו שום הסכמות בפגישת דיין-תוהאמי ולא ניתנה שום הבטחה לסאדאת.
באוקטובר טס סאדאת לרומניה כדי להיפגש עם צ'אושסקו, וזה אמר לו כי התרשם לטובה מאישיותו של בגין ומיכולתו לקדם את השלום.
ב-9 בנובמבר 1977 הודיע סאדאת בנאום ארוך בפני חברי מועצת העם של הפרלמנט המצרי על נכונותו להגיע לכנסת בירושלים כדי לדון על שלום עם ישראל. סאדאת הכריז שם: .
הצהרתו של נשיא מצרים עוררה תגובות סוערות בעולם הערבי, בעיקר במדינות שהוגדרו מאוחר יותר כחזית הסירוב: סוריה, לוב, עיראק ואלג'יריה והביאה בהמשך לסילוקה של מצרים מהליגה הערבית. גם מבית נתקל הנשיא סאדאת בהתנגדות, שבאה לידי ביטוי בהתפטרות שר החוץ שלו איסמעיל פהמי.
למחרת הודעת סאדאת, אמר בגין לעיתונאים שהוא מברך על נכונותו של סאדאת לבוא לירושלים, אך דחה את הדרישה לנסיגה לקווי 1967. לשכתו פרסמה הודעה שאם סאדאת יחליט לבוא לירושלים הוא יתקבל בכל הכבוד הראוי לנשיא. בערב חזר בגין על דברים אלו בפני משלחת של הוועדה לשירותים צבאיים של בית הנבחרים האמריקני, שביקרה בישראל.
למחרת, ב-11 בנובמבר, ענה בגין בפנייה באנגלית לעם המצרי: , והזמין באופן רשמי את הנשיא סאדאת לבקר בירושלים.
ב-15 בנובמבר הודיע בגין בכנסת על הזמנה רשמית לנשיא סאדאת, ובאותו יום העביר לשגריר ארצות הברית בישראל סמואל לואיס העתק של מכתב ההזמנה שנשלח במברק לשגריר ארצות הברית בקהיר. העתק מן המכתב הועבר גם לנשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר. שגריר ארצות הברית בקהיר מסר את מכתב ההזמנה לסאדאת מיד עם שובו של סאדאת מדמשק.
הסתרת המגעים החשאיים תרמה להתרעה של חטיבת המחקר שהעריכה כי ביקור סאדאת יסודו במזימה מצרית נוספת. הערכה זאת הובילה את הרמטכ"ל, מוטה גור, להזהיר בריאיון לעיתון ידיעות אחרונות ב-15 בנובמבר כי הביקור הוא תרמית שנועדה לכסות על התקפה מצרית. בעקבות זאת ספג נזיפה פומבית מפיו של שר הביטחון עזר ויצמן. מסמכים סודיים שבנוגע למגעים הסודיים עם מצרים פורסמו בארכיון המדינה רק בשנת 2012.
הביקור עצמו כמעט ולא התקיים. בערב ה-18 בנובמבר, יום לפני תחילת הביקור, איתר המודיעין הישראלי תנועת כוחות מצריים בגדה המזרחית של תעלת סואץ, שמצרים החזירה לרשותה במלחמת יום הכיפורים. בהתייעצות שכונסה, המליץ סגן ראש ממשלת ישראל יגאל ידין שלא לקחת סיכון ולהמליץ לגייס מילואים, צעד שהיה מוביל, מטבע הדברים, למתיחות רבה ולביטול הביקור, אך בגין דחה את המלצתו.
ישראל כולה נערכה לביקור, שזכה לשם הקוד "מבצע שער". עשרות אלפי שוטרים ואנשי צבא אבטחו אותו.
הביקור.
במוצאי שבת ה-19 בנובמבר 1977, בשעה תשע בערב, נחת סאדאת בישראל והפך בכך למנהיג הערבי הראשון שבא לביקור רשמי בישראל. בפמליה של סאדאת היו בין השאר, שר החוץ בוטרוס בוטרוס ראלי וד"ר מוסטפא ח'ליל, ראש מפלגתו של סאדאת, שמונה כעבור שנה על ידי סאדאת לראש ממשלת מצרים. בנתב"ג זכה סאדאת לקבלת פנים רשמית בטקס חגיגי, על אף ששתי המדינות היו עדיין, פורמלית, במצב של מלחמה. את פניו קיבלו נשיא מדינת ישראל אפרים קציר, ראש הממשלה בגין, שרי הממשלה וצמרת המדינה, ובהם גולדה מאיר שאותה שמח סאדאת לפגוש.
כ-3,000 עיתונאים, שדרנים ואנשי טלוויזיה הגיעו לישראל כדי לסקר את הביקור והטקס שודר בשידור חי בארצות הברית. מנמל התעופה נסע סאדאת לירושלים בחברת הנשיא אפרים קציר ועם בואם לירושלים נועדו בגין וסאדאת ביחידות לשיחה של כמה דקות.
למחרת ב-20 בנובמבר 1977, ביקר סאדאת במסגד אל-אקצא בירושלים, והשתתף בתפילת חג הקורבן וביקר גם בכנסיית הקבר. לאחר מכן ביקרו בגין וסאדאת ביד ושם ובהמשך נערכה סעודת עבודה קצרה.
אחר הצהריים נערכה הישיבה החגיגית במליאת הכנסת.
סאדאת נאם בכנסת בערבית ודיבר על החלטתו "ללכת לארץ היריב, כאשר עודנו במצב של מלחמה" ועל רצונו להרוס את חומות העוינות והחשד המפרידות בין העמים. הוא הבטיח לישראל שתוכל לחיות בקרב העולם הערבי בשלום ובביטחון. עם זאת הדגיש שלא בא לחתום על הסכם נפרד, אלא על שלום "צודק ויציב", שחייב להתבסס על העקרונות הידועים: נסיגת ישראל מן השטחים הכבושים, כולל ירושלים המזרחית, והקמת מדינה פלסטינית, בלי להזכיר את אש"ף.
בנאום התשובה של בגין הוא הביע הערכה לאומץ לבו של סאדאת ודיבר על רצונה של ישראל בשלום עם כל שכנותיה. הוא הזמין את הנשיא חאפז אל-אסד, את המלך חוסיין ו'דוברים אמתיים של ערביי ארץ ישראל' ללכת בדרכו של סאדאת ולבוא לשיחות שלום. הוא חזר על עמדותיה של ישראל שלא תוכל להיענות לתביעות מצרים, והציע המשך הדיונים על בסיס החלטות מועצת הביטחון 242 ו-338. בסוף דבריו, ששוסעו כמה פעמים בקריאות ביניים של נציגי המפלגה הקומוניסטית רק"ח, אמר "זה יום מיוחד לבית-הנבחרים שלנו […] אשא תפילה, שאלוהי אבותינו המשותפים יתן בנו חכמת הלב הדרושה כדי התגבר על קשיים ומכשולים, על דברי הסתה ופגיעה; ובעזרת השם נגיע ליום המיוחל, שאליו כל עמנו מתפלל – השלום'.