ב-1938, לאחר שנים של נדודים בין אצטדיונים שונים, רובם בדרום העיר בסמיכות לשכונת לה בוקה, קבעה הקבוצה את משכנה באצטדיון ה"מונומנטל", או בשמו כיום, אצטדיון אנטוניו וספוצ'יו ליברטי. הוא נחנך רשמית ב-25 במאי 1938 במשחק בין ריבר פלייט לפניארול מאורוגוואי בו ניצחה ריבר פלייט 1:3, בנוכחות כ-68,000 צופים. במשך שנים הייתה לאצטדיון צורת פרסה, שכן עקב העלויות הגבוהות לא נבנה היציע הצפוני הפונה לשפך הנהר ריו דה לה פלטה. לאחר 20 שנה, בשנת 1958, נכנסו לקופת המועדון 30 מיליון פסו תמורת מכירתו של אומר סיבורי ליובנטוס (קבוצה בה הוא עתיד להפוך לזכות בפרס היוקרתי כדור הזהב; סכום ההעברה היה שיא עולמי באותה העת), ובעזרתם ניתן היה לבנות את היציע הצפוני החסר, שנקרא מאוחר יותר על שם השחקן האמור. חלקו העליון של יציע זה נבנה 20 שנה לאחר מכן, במסגרת שיפוצים והרחבות לקראת מונדיאל 1978, טורניר בו נערכו באצטדיון תשעה משחקים, כולל הגמר שבו ניצחה נבחרת ארגנטינה. האצטדיון משמש גם כאצטדיון הלאומי של נבחרת ארגנטינה. זהו האצטדיון הגדול ביותר במדינה והוא מכיל כיום, לאחר ביטול כמה יציעי עמידה, 61,321 מקומות ישיבה. בשיאו כלל האצטדיון כ-100,000 מקומות, ועל פי ההערכה כמות כזו של צופים נכחה במשחק האליפות ב-1975, לאחר 18 שנים בהן לא זכה המועדון באליפות הליגה. אירועי שיא נוספים מבחינת כמות הצופים היו הגמרים של גביע הליברטדורס שבהם ניצחה ריבר, בשנים 1986 ו-1996, אז נכחו במקום כ-86,000 צופים. בקומפלקס האצטדיון קיימים מגרשים עבור ענפי ספורט רבים נוספים, וכן בתי ספר ואוניברסיטה הנושאים את שם המועדון.
תלבושת הקבוצה.
תלבושת הקבוצה נחשבת לאחת המפורסמות בעולם. בשנותיה הראשונות שיחקה הקבוצה בתלבושת לבנה שהייתה נפוצה באותן שנים, כדי להבדיל את עצמה משאר הקבוצות עטו שחקני הקבוצה סרט אדום אלכסוני, דבר אשר גם הבליט את הרקע העשיר של הקבוצה לעומת שאר הקבוצות.
סמל.
בעת הקמתה של ריבר פלייט - לא היה לקבוצה סמל, ורק ב-1930 הוחלט על סמל המכיל את ראשי תיבות של שם הקבוצה: C.A.R.P (Club Atlético River Plate) . ב-1947 שולב ראשי תיבות של הקבוצה בתוך מגן לבן המעוטר בפס אלכסוני בצבע אדום - בדומה לתלבושת הקבוצה. וכך מאז הסמל ב-1947, צורת הסמל, גודל ועיצובו השתנה במעט אך הסמלים נשארו דומים אחד לשני עד היום. בשנות ה-80 השתמש המועדון בסמל האריה היושב באצטדיונה הביתי (ה"מונומנטל").
שחקנים מפורסמים.
ריבר פלייט ידועה במחלקת הנוער שלה, אשר ייצרה רבים משחקניה הבולטים של ארגנטינה בכל הזמנים. בקבוצה שיחקו גם שחקנים רבים אשר עברו ממנה למועדונים באירופה.
פרסי וויזלי
Selling england by the pound
אות סופית
אנשי כנסת הגדולה
הבורגנים
הבורגנים היא סדרת טלוויזיה ישראלית. הסדרה שודרה בערוץ 2 במשך שלוש עונות בין השנים 2000–2004, במסגרת "שידורי קשת" ובמסגרת ערוץ yes+. הסדרה שודרה גם בשידורים חוזרים בערוץ הוט 3, בערוץ 10, בערוץ 2, ובערוץ 23 של הטלוויזיה החינוכית.
הפקה ושידור.
בסדרה שיחקו כל שחקני "החמישייה הקאמרית" (אם כי מנשה נוי פרש לאחר העונה הראשונה וחזר רק לתפקיד אורח בעונה השלישית) ועל ידי הבמאי איתן צור והתסריטאי אסף צפור.
הסדרה עלתה לשידור בימי ראשון החל מספטמבר 2000, העונה הראשונה כללה 16 פרקים, וזכתה למדרוג (רייטינג) גבוה. בדצמבר 2000, הכריזה "קשת" על עונה שנייה של "הבורגנים". העונה השנייה שודרה מסוף 2001 ועד מרץ 2002. העונה השנייה זכתה לרייטינג של כ-13% בממוצע בכלל משקי הבית.
בספטמבר 2002, הודיעו שידור קשת ו"yes" על הפקה משותפת של עונה שלישית בהשקעה של 1.2 מיליון דולר. העונה השלישית עלתה לשידור ב-14 בדצמבר 2003 בערוץ "יס פלוס". עשרת פרקי הסדרה שודרו בימי ראשון ב-21:30. לאחר השידורים בערוץ "יס פלוס", שודרו הפרקים גם בערוץ 2. בעונה זו נאלצו הגיבורים להתמודד עם המשבר הכלכלי, ובקריסתה של מדיניות הרווחה בישראל. יוני (רמי הויברגר) פוטר ממקום עבודתו, ונינה (קרן מור) סגרה את סוכנות הנסיעות שלה, צעד שהביא גם לאובדן מקום העבודה של דליה (שרית וינו-אלעד). ישראל (דב נבון) הפסיד את כל חסכונותיו בעסקת נדל"ן.
לאחר תום צילומי הסדרה התפרסם כי בכוונת קשת ליצור סרט קולנוע שעלילתו תמשיך את עלילת הסדרה, אולם הרעיון נגנז בטרם החלו הצילומים.
תיאור כללי.
הסדרה עוקבת אחר חייהם של קבוצת חברים, הנמצאים במעמד כלכלי-חברתי בורגני, בדרך ובמהלך יומם, סיפוריהם ומצביהם השונים, בניסיון להגיע לאושר, לחיי משפחה, לאהבה ולחיים מקצועיים נוחים. במהלך הסדרה נוצרים סיפורי אהבה, חברויות, קשיים, ריבים ושלל מצבים בין הדמויות השונות.
פסקול.
שיר הנושא של העונה הראשונה היה "Ne Me Quitte Pas" (בתרגום חופשי מצרפתית: "אל תעזבי אותי"), במקור של ז'אק ברל, בביצוע הזמר פאודל.
שיר הנושא של העונה השנייה היה "דרכנו" של יענקל'ה רוטבליט ויזהר אשדות, בביצוען של כוכבות הסדרה, שרית וינו-אלעד וחני פירסטנברג. אלבום הפסקול יצא לאור בפברואר 2002, והגיע למעמד אלבום זהב תוך חודשיים.
שיר הנושא של העונה השלישית היה "אלוהים נתן לך במתנה" של דוד חלפון ואיתן מסורי בביצוע חני פירסטנברג ואיתי טיראן.
עם זאת, בחלק מגרסאות השידור או ההפצה, שיר הנושא אינו משתנה בין עונה ועונה - בכל הפרקים מתנגן שיר הנושא של העונה הראשונה.
מטבעות לשון.
בסדרה נטבע הביטוי "כן, אָה?", שבו השתמשו רבות דמויות הסדרה להדגשת ריקנותם ובינוניותם. דב נבון, שהדמות בגילומו עשתה שימוש רב בביטוי, הביע את דעתו עליו: "יש בשתי המילים האלה הרבה, בעיקר הרבה חרא. יש בזה את המובן מאליו, את השנאה, תלוי באיזה קונטקסט זה בא. 'כן, אה?' על המקום הזה, על הזבאלה הזאת. תלוי מי יושב מולי. זה נורא ישראלי. יש בזה בעיקר הסכמה בלי להבין על מה אתה מסכים". עוזי וייל הגדיר אנשים שמשתמשים בביטוי כ"אנשים שעולמם כל כך ריק שהם כל הזמן מחפשים דברים שייכנסו להם בין המלים, כי הם לא אומרים שום דבר. הם מחפשים את המשהו שימלא את הריק". עמיחי שלו תיאר את הביטוי כך: ""כן, אה?" היה אחד ממטבעות הלשון הקצרים, המדויקים והכה מאפיינים של סדרת הדרמה הקומית "הבורגנים". איכשהו, אותו מטבע לשון שהוא סוג של תשובה הטומנת בחובה הזדהות, ובעצם טומנת בחובה סוג של אטימות, ואיזושהי אפיסות של שפה, שיקפה בצורה הכי קולעת, עגומה ומעוררת חמלה את המצב הבורגני. היא תמיד נשמעה עייפה, דואבת, אבל עם זאת הכי אותנטית ומשקפת את מצבנו הקיומי.". פרשנות אחרת ראתה בביטוי "גלגול מודרני של "נעשה ונשמע" של בני ישראל. קודם נציית, אחר כך נבדוק. לכאורה, הבורגנים הם חברים, אומרים קודם כן לאישור וחיזוק דבריו של חבר, ואחר כך תוהים 'הא'. אבל יש לזה פירוש נוסף, של משיכת החבר למלכודת, שידבר עוד ויגלה ויחשוף, ואז נועצים בו חרב מילולית משוחה ברעל".
אמונה אלון, שכתבה על האגואיזם, המרירות והריקנות המאפיינים לדעתה את מעמד הביניים החילוני והשמאלני בתל אביב כתבה כי "דומה שאם תסביר להם שהעוני משתולל, גוש קטיף עומד להיחרב בשביל לא כלום והנגב בטווח טילי האויב המתקרב, לכל היותר ירימו אליך את עיניהם העטויות דוק חסין רגש ויגידו: "כן, הא?". גם דורון רוזנבלום השתמש בביטוי לתיאור הלך הרוח האדיש של הציבור הישראלי: "ממש במקום שבו אנו דורכים ומתהלכים כיום, קהויים וכבויים, ומהמהמים "כן, אה?", ו"אז מה", ו"כאילו" - ובכן ממש במקום זה, ב"תקופה הישראלית" (זו שקדמה ל"תקופת האבן" הנוכחית), היו פעם כללים".
מרדכי קרמניצר
מרדכי (מוטה) קרמניצר (נולד ב-16 בנובמבר 1948) הוא משפטן ישראלי, מומחה במשפט פלילי ובמשפט צבאי. פרופסור אמריטוס למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וסגן נשיא לחקר הדמוקרטיה במכון הישראלי לדמוקרטיה, העומד בראש הפרויקטים 'עקרונות חוקתיים ויישומם', 'ביטחון לאומי ודמוקרטיה' ו'השחיתות השלטונית בישראל'.
ביוגרפיה.
קרמניצר נולד להורים ניצולי השואה בגרמניה בשנת 1948 ועלה איתם ארצה כשהיה בן שנה. למד בבית הספר התיכון בליך ברמת גן והמשיך בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית. שירת בפרקליטות הצבאית, היה פרקליט צבאי בחיל הים, והתקדם עד לתפקיד סגן התובע הצבאי הראשי ושופט צבאי. כשופט צבאי ישב פעמים רבות בהרכבים שדנו במקרים של גרימת מוות, בהם משפטו של אל"ם מוני חורב (שהיה מפקד בית הספר לקצינים של צה"ל) אשר הואשם בגרימת מותו ברשלנות של ינאי שושן. בשנת 1981 השלים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטה העברית בנושא "עיקרי מבנה וארגון של העבירות הספציפיות" בהנחייתו של פרופ' שניאור זלמן פלר.
בשנים 1980–1982 היה חבר בצוות שניסח את החלק הכללי של חוק העונשין, שנחקק מאוחר יותר כתיקון 39 לחוק. בשנים 1990–1993 היה דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית. בשנת 1994 עמד בראש ועדה של משרד המשטרה לטיפול בתופעת אלימות השוטרים. בשנת 1996 עמד בראש "ועדת קרמניצר" שדנה בהוראת אזרחות והמליצה לשנות את מבנה הלימודים ולהגביר את הלימוד של תוכני חינוך לדמוקרטיה ודו-קיום.
כיהן כיו"ר הנהלת האגודה לזכויות האזרח. נמנה עם אלו שיצאו נגד החנינה לאנשי השב"כ בפרשת קו 300 וחתם על המכתב שנשלח לראש הממשלה יצחק שמיר בתביעה לפטר את היועצים המשפטיים של השב"כ אשר נתנו יד לבידוי הראיות בפרשה. הוא התנגד לאיסור המפגשים עם אנשי אש"ף (שבוטל מאז) ולדו"ח ועדת לנדוי, לגירוש פעילי החמאס ללבנון בשנת 1992, ולמינויו של רוני בר-און לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה בשנת 1997. השתתף בארגון עצומה נגד סמכות ההקלה בעונש של מפקדים בצה"ל. בשנת 1996 זכה בתואר "אביר איכות השלטון" מטעם התנועה לאיכות השלטון.