במאה ה-19, כמו רוב הערים בלימבורג (להוציא את מאסטריכט), לא לקחה הירלן חלק במהפכה התעשייתית והיא נותרה עיר שכלכלתה נשענה בעיקר על חקלאות עד לתחילת כריית הפחם בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. במרץ 1874 התגלה פחם בסמיכות להירלן. אך עקב העובדה שהשקעה בהקמת מכרות מסוכנת לטווח ארוך, רק מעט חברות פרטיות עמדו באתגר ורכשו זיכיון לכרייה. ב-1896 חוברה הירלן לרשת הרכבות וכך התאפשרה העברת הפחם שהופק במכרות הפחם הראשונים. למרות זאת הייתה התפתחותה של העיר עדיין איטית. ב-1812 מנתה אוכלוסיית העיר 3,497 תושבים וב-1900 היא מנתה רק 6,646 תושבים. ב-1901 נכנסה ממשלת הולנד לתמונה וקנתה את זיכיונות הכרייה שלא נרכשו כדי להקים מכרות ממשלתיים. תוך זמן קצר החלו כמה מכרות בבעלות ממשלתית להפיק פחם. גודל האוכלוסייה זינק והגיע ל-12,098 תושבים ב-1910 ול-32,263 ב-1930. בתקופה זו נהרסו בניינים ישנים רבים במרכז העיר. ענף כריית הפחם המשיך להיות מרכזי בהתפתחותה של הירלן כעיר מודרנית עד לראשית שנות השישים של המאה ה-20. תור הזהב של כריית הפחם בהירלן הסתיים בסוף שנות החמישים, שלאחריהן שקע הענף עקב תחרות עם הפחם מפולין ומארצות הברית ועקב גילוי גז טבעי במחוז חרונינגן. בשנים 1965 – 1975 נסגרו כל מכרות הפחם. באזורים סביב להירלן ולערים רבות סביבה איבדו כ-60,000 איש את מקומות עבודתם. תקופה קשה של התאמה מחדש של הכלכלה החלה. ממשלת הולנד ניסתה להקל על הקשיים על ידי העברתם של כמה גופים ממשלתיים להירלן, אך עד היום העיר לא התאוששה לחלוטין מאובדנם של עשרות אלפי מקומות עבודה אלו. בנוף העירוני של הירלן כיום נותר מעט שיזכיר את תעשיית הכרייה. רוב הררי פסולת הכרייה שהקיפו את המכרות פונו או שמשו ליצירת שטחים ירוקים במסגרת מיזם שכונה van zwart naar groen ("משחור לירוק"). גם ארובות המכרה הגבוהות ביותר באירופה Lange Lies ("ליז הגבוהה") ו-Lange Jan ("יאן הגבוה"), בעבר נקודות ציון חשובות בקו הרקיע העירוני של הירלן, נהרסו. אחד ממתקני הכרייה המעטים שנותרו (פיר 2 של מכרה אורנג' נסאו 1) משמש כיום כמשכן למוזיאון הכרייה ההולנדי.
מבנים חשובים.
האדריכל הידוע ביותר המזוהה עם הירלן הוא ללא ספק פריץ פץ (Frits Peutz). מורשתו כולל לפחות 10 מבנים חשובים בהירלן. ב-1935 נבנה הבניין המפורסם ביותר בתכנונו, ה-Glaspaleis (ארמון הזכוכית), בסמוך לכנסייה מימי הביניים, שניצבה אז במרכזה של העיר הצנועה. בנייתו של המבנה הוזמנה על ידי איש העסקים פטר שונק והיה זה צעד די יוצא דופן לאיש עסקים שמרן לבקש מאדריכל צעיר מהירלן לעצב את חנות הכלבו החדשה של שונק. מבנה זה הוא אחת הדוגמאות הבולטות למודרניזם המוקדם בהולנד, אך הוא הוכר ככזה רק בשלב מאוחר יותר, לאחר שמצבו התדרדר. בשנות התשעים הוא הוכנס לרשימה המכובדת של אלף המבנים החשובים ביותר של המאה ה-20 של איחוד האדריכלים הבינלאומי, כשרק 13 מבנים ברשימה נמצאים בהולנד. צעד זה עודד את הרשויות העירוניות לרכוש את הבניין הרעוע ולשקמו. לאחר השלמת תהליך השיקום של הבניין הוא משכן כיום כמה ממוסדות התרבות של העיר, כולל המוזיאון לאומנות מודרנית. ארמון הזכוכית המשוקם הפך להיות סמלה של הירלן המחודשת לאחר סגירת ענף כריית הפחם.
למרות שמבנים מעניינים רבים בעיר נהרסו בתחילת המאה ה-20, כמה בניינים עתיקים עדיין ניצבים במרכז הירלן, לדוגמה, כנסיית פנקריטיוס שנבנתה במאה ה-12 בסגנון רומנסקי ומגדל בית הכלא (Schelmentoren) המבוצר שנבנה בערך באותה תקופה.
מבנה חשוב נוסף היא הקפלה הבסגנון הנאו-קלאסי, גרפקפל דה לאו, שנבנתה ב-1848 והיא המבנה הנאו-קלאסי היחיד ששרד בהירלן.
העי&quot;ג (סרט)
העי"ג (באנגלית: The BFG) הוא סרט קולנוע אמריקאי מ-2016 בבימויו של סטיבן ספילברג. הסרט מבוסס על ספר הילדים "העי"ג" מאת רואלד דאל. בסרט מככבים מארק ריילנס, רובי ברנהיל, רבקה הול, ביל היידר, פנלופי וילטון, ג'מיין קלמנט ורייף ספול.
עלילה.
במרכז העלילה ילדה יתומה בשם סופי, המתגוררת בבית יתומים. סופי מתיידדת עם ענק, אותו היא מכנה "עי"ג" (ענק ידידותי גדול) ויחד הם יוצאים להרפתקה להצלת ילדי העולם מסכנה האורבת להם מענקים רשעים אוכלי ילדים.
הפקה.
פיתוח הסרט החל עוד בשנת 1991 כשחברת אמבלין אנטרטיינמנט בבעלותם של סטיבן ספילברג, פרנק מרשל וקתלין קנדי חברה לאולפני סרטי פרמאונט במטרה להפיק סרט לייב אקשן המבוסס על ספרו של רואלד דאל. תסריט ראשון של הסרט נכתב על ידי בני הזוג ניקולס קאזאן ורובין סוויקורד. במהלך השנים שוכתבו התסריטים ולהפקה נכנסו גופים חדשים כמו חברת דרימוורקס ואולפני וולט דיסני. את התסריט הסופי כתבה מליסה מתיסון שחיברה גם את התסריט לסרטו של ספילברג "אי.טי. - חבר מכוכב אחר". לקראת סוף 2014 לוהק לתפקיד עי"ג השחקן האנגלי מארק ריילנס. אחריו לוהקה לתפקיד סופי, רובי ברנהיל, שחקנית אנגלייה ללא ניסיון קודם בקולנוע, שקודם לכן הופיעה רק בתפקיד משני בתוכנית ילדים של ה-BBC, "מועדון השעה 4". שאר השחקנים לוהקו במהלך 2015.
צילומי הסרט התבצעו בין מרץ ליוני 2015 בוונקובר שבקנדה. תקציב הסרט הסתכם בכ-140 מיליון דולר. הסרט היה כישלון קופתי בארצות הברית והכניס רק 55 מיליון דולר, ברחבי העולם הכניס הסרט עוד כ-127 מיליון דולר.
ענבל אשל כהנסקי
ענבל אשל כהנסקי (נולדה ב־1977) היא משוררת ועורכת שירה ופעילה פמיניסטית ישראלית.
ביוגרפיה.
ענבל אשל כהנסקי נולדה בירושלים. בשנת 2000 סיימה תואר ראשון במדעי ההתנהגות במכללה למנהל. בוגרת קורס מנחי קבוצות שירה ופרוזה של מתא"ן (בהנחיית אלישבע גרינבאום וליאת קפלן) ובוגרת כיתת השירה מזמור, של משיב הרוח (בהנחיית יורם ניסנוביץ ואליעז כהן) ומכללת עלמה (בהנחיית ענת זכריה ואגי משעול).
שיריה פורסמו בכתבי עת, בהם דג אנונימי, אוקפי, שבו, כרמל, נתיבים ועיתון 77 ובעיתונים היומיים ידיעות אחרונות, הארץ ומעריב. פורסמו מספר ראיונות עמה ורשימות על שירתה, בעיתונים, מגזינים ואתרי אינטרנט. שירתה עוסקת במספר נושאים עיקריים: היותה אם לילדתה, התמודדותה עם השפעות התסמונת הנוירולוגית ממנה היא סובלת, וארוטיקה לעיתים חסרת מעצורים. נכון לשנת 2021 יצאו לאור חמישה ספרי שירה שלה.
נוסף לעיסוקה בכתיבה, היא פעילה מאוד בסצנת השירה בארץ והשתתפה בעשרות אירועי שירה, עוסקת בעריכת שירה ומנחה סדנאות כתיבה. היא השתתפה בהקמתן של מספר קבוצות כתיבה, ביניהן קסת (בה היו חברים גם ננו שבתאי, רונן אלטמן קידר ודנה גולדברג).
החל מגיל 16, הייתה ענבל מפיקה ופעילה בקהילה הישראלית של מופע הקולנוע של רוקי. נושא החוזר בשיריה ובהרצאה שנתנה לקהל הרחב
יחד עם גל אלגר וחני צפריר, אשל-כהנסקי ערכה את דף הפייסבוק הפופולרי "שירת אשה - שיר ביום", המתמקד בפרסום שירה הנכתבת על ידי נשים. ענבל הייתה ממארגני ומנחי המיזם החברתי-ספרותי ההתנדבותי - "בוק סרפינג", והייתה פעילה בגן ריחות וצלילים בפארק רעננה, מיזם חברתי כלכלי. בנוסף, ענבל ערכה את הפודקאסט "קול השירה" עם בן זוגה.
בשנים האחרונות, ענבל החלה לעסוק באמנות רב תחומית. היא עובדת ויוצרת בסטודיו שלה בבית ובסטודיו של גלריית בית היוצר בחסות עמותת דרור. מתמקדת בציור בטכניקות מעורבות ובעיקר עוסקת בצריבת עץ. עבודות שלה הוצגו ומוצגות בארץ. תערוכת יחידה ראשונה שלה הוצגה בתל אביב, בספטמבר 2018.
אשל-כהנסקי מתמודדת עם תסמונת נוירולוגית בשם אסנשל מיוקלונוס, שבאה לידי ביטוי בתנועות לא רצוניות ועוויתות מלוות ברעד וגמגום. ספרה השני סמאל אהובי, עוסק בהחמרה שחלה למשך שנה בעוויתות, ובהתמודדות עם הנכות.
מתגוררת ברעננה, עם בן זוגה לחיים וילדתם המשותפת.
גדי רונן
גֶדי רונן (נולד ב-21 בפברואר 1977) הוא זמר-יוצר, פסנתרן ומפיק מוזיקלי הפועל עצמאית ובנוסף חבר בלהקות "החצר האחורית", "1:1" ו"דבק".
ביוגרפיה.
רונן נולד וגדל במושב ניר צבי. במושב פגש את חבריו ללהקת "דבק" (בועז ריינשרייבר - גיטרה ושירה, עידו אופק - בס וגיטרה, נדב ברקן - תופים) בה היה סולן וניגן בקלידים. הלהקה הוציאה שני אלבומים כשרונן וריינשרייבר אחראים על כתיבת השירים והלחנתם.
יחד עם בועז ריינשרייבר המשיך רונן לפרויקט "1:1", בו הלחינו את כתביו של המשורר ערן בר גיל. מדובר בפרויקט של שיתוף פעולה בין המשורר והסופר בר-גיל (יליד 1969), טייס קרבי לשעבר ומורה טיסה במקצועו, ומוזיקאים שונים, המלחינים את יצירותיו. בשלושת אלבומי הפרויקט הלחין וביצע רונן כמחצית מהשירים.
בהמשך רונן הפיק אלבומים ליוצרים שונים, ביניהם גם יענקל'ה רוטבליט, איתו עבד על האלבומים "צומת עלעול" ו"מדינת היהודים חלק א' וב'".
העבודה עם רוטבליט המשיכה בפרויקט החצר האחורית, שם רונן, תומר יוסף ואיתמר ציגלר הלחינו את שיריו של רוטבליט. האלבום, הכולל ארבעה עשר שירים (מתוכם ארבעה בהלחנתו של רונן), יצא בשנת 2013 וזכה לתשבחות המבקרים והקהל. בשנת 2017 יצא האלבום השני של ההרכב בו הלחין וביצע רונן שלושה שירים.
במקביל לעבודה בהרכבים השונים עבד רונן גם על אלבומי סולו. בשנת 2012 הוציא מיני-אלבום בשם "הרצל בולברד" שכלל חמישה שירים. בשנת 2015 החל לעבוד על אלבום נוסף. האלבום, "אומרים שזה אתה", יצא בשנת 2017 בהפקתו של אורי וינוקור.
דיסקוגרפיה.
אלבומי סולו
להקת דבק
פרויקט 1:1
פרויקט החצר האחורית
שיתוף פעולה עם יענקל'ה רוטבליט והפקה
קטשאויו קמפנדה