פירות הפלפל הם עגולים או מוארכים, וצבעם אדום, צהוב, כתום, סגול, ירוק בהיר או ירוק כהה. הפרי הבשל מכיל קצת יותר מ-90% מים, כ-5% פחמימות, וויטמינים רבים, כגון ויטמין A, ויטמין C וויטמין B. הפלפל הוא אחד מהפירות העשירים ביותר בכמות הוויטמין C. ב-100 גרם פלפל יש כ-20 עד 25 קלוריות.
התבלין פפריקה עשוי מפלפל אדום (מתוק או חריף) יבש שנטחן.
בישראל מגדלים פלפל בשטחים נרחבים בעיקר בערבה ובבקעת הירדן. פלפלים ישראליים מיוצאים למדינות אירופה, לרוסיה ולארצות הברית.
ההוראה ההלכתית המקובלת היא שאין בפלפלים איסור ערלה. הדיונים בשאלה זו קשורים לתוחלת החיים של הצמח, ולזמן בו הוא יכול לתת פירות.
פרתנוקרפיה.
בפלפלים קיימת תופעה של פרתנוקרפיה, כלומר תהליך ייצור הפירות באופן טבעי, ללא הפריה, המתבטאת בגדילה של פלפל קטן בתוך פלפל גדול יותר. המדענים לא הצליחו להגיע לכלל מסקנה מהו מקור התופעה, אך נפסלו ההשערות כי הדבר קשור בתנאי טמפרטורה מתאימים או בחומרים מזינים המצויים בפלפל. פלפל הגדל בתוך פלפל אחר יכול להיות מעוקם ומעוות, אך גם יכול להתפתח בצורה תקינה לחלוטין.
רומח
רומח הוא נשק מוט דמוי חנית מוארכת שהיה נפוץ בעת העתיקה אך בעיקר בימי הביניים והרנסאנס. השם מתייחס לשני סוגי נשק: רומח רגלים (Pike) ורומח פרשים (Lance).
רומח רגלים.
רומח הרגלים (Pike) הוא נשק מוט דמוי חנית מוארכת אשר שימש את חילות הרגלים של העת העתיקה, ימי הביניים והרנסאנס. הרומח שימש גם ללוחמת רגלים ברגלים אולם היה בעל יעילות גבוהה במיוחד נגד התקפות רכובות, בשל רתיעת הסוס ממסך חודי הנשק המופנים מולו.
אורכו הממוצע של הרומח הוא 3–4 מטרים אך לעיתים הגיע עד כדי אורך של 6 או 7 מטרים. הקצה חד ועשוי פלדה, והוא מוארך למדי ביחס למוט (ידית) האחיזה. לכן, יעילותו מוגבלת לטווחים ארוכים בלבד. מסיבה זו צוידו הלוחמים בנוסף גם בחרב לשימוש בקרב פנים אל פנים. במהלך הרנסאנס, לוחמים חמושים ברומח היו עמוד התווך של מערכי ההגנה בצבאות, בעוד שחילות הפרשים היו עיקר המערך ההתקפי.
בשדה הקרב שימשו רמחים במערכים טקטיים ריבועיים מסוג פלנקס.
הסקוטים, לדוגמה, השתמשו ביחידות מיומנות נושאות רמחים במבנים טקטיים מעגליים, אשר נקראו "סכילטרונים" (Schiltrons), כדי להביס את האבירים ואת הפרשים הכבדים הבריטים בקרב בנוקברן ב-1314. הספרדים פיתחו מערכי טרסיו (Tercio) שבהם לוחמים חמושים בארקבוס הגנו על שולי מערך הפלנקס. הלאנדסקנכט (Landsknecht) היו יחידות חיל רגלים של שכירי חרב. הללו התפרסמו בתקופה שבין המאה ה-15 והמאה ה-17 כלוחמים הטובים ביותר באירופה. יחידות הלאנדסקנכט השתמשו ברמחים ארוכים ביותר, אך עם זאת כללו גם לוחמים שצוידו בחרבות דו-ידניות ובהאלברד למקרים של קרבות צמודים עם פרשים.
במהלך המאה ה-17 נעשה שימוש במערכי רמחים נרחבים, אשר הגנו לעיתים על רובאי מוסקט. ברם, אלו התיישנו והוחלפו לבסוף ברובים מכודנים, במקביל להחלפת יחידות הפרשים ביחידות אשר צוידו אף הן בנשק חם. באירלנד השתמשו ברמחים במרד האירי של 1798 ואפילו עד תקופת המרד של אירלנד הצעירה ב-1848.
כיום משמשים רמחים להנפה טקסית של דגלוני סמל היחידה ביחידות חי"ר בצבאות שונים.
רומח פרשים.
רומח פרשים (באנגלית: Lance) הוא חנית כבדה וארוכה אשר נתמכת, לעיתים קרובות, תחת זרועו של הפרש. בפועל משמש לכינוי מגוון רחב של נשקי מוט דמויי חנית המשמשים ללוחמה רכובת סוסים.
הרומח מפורסם בשימושיו הצבאיים והספורטיביים בקרב אבירי אירופה, אך מקום המצאתו של הרומח אינו ידוע מכיוון ששימוש רכוב בכלי נשק דמויי-חנית נעשה כבר בתקופות מוקדמות ביותר והיה, למעשה, נפוץ במידה זהה בכל מקום ברחבי העולם העתיק שבו רכבו על סוסים.
רומח בימי הביניים.
ניתן להגדיר רומח כסוג של חנית, אולם בדרך כלל הוא גדול, ארוך ועבה יותר - ולפיכך כבד יותר ולא ניתן לזריקה או להנפות חוזרות ונשנות. לרמחים, בניגוד לחניתות וכידונים שנועדו להטלה, לא היו קצוות שנועדו להישבר או להתעקם, והם הותאמו לרכיבה. לעיתים קרובות צויד הרומח בלוחית מעוגלת כדי למנוע את היד האוחזת מלהחליק במעלה הידית בזמן הפגיעה במטרה. מכיוון שהרומח שימש בדרך כלל להסתערות חד-פעמית בכל קרב, נשא עמו כל לוחם גם כלי נשק משני המתאים יותר לקרב צמוד פנים, כגון חרב או אלה.
השימוש הצבאי המוכר ביותר ברמחים היה דהירה בשורה צפופה של קבוצת אבירים חמושה ברמחים תמוכי-חיק אל מול חילות רגלים, חטיבות קשתים, סוללות הגנה ופרשים אויבים. זו נהפכה לטקטיקה הצבאית המקובלת בקרב פרשים באירופה במאה ה-11 בעקבות המצאת הארכופים, אשר מנעו נפילה מגב הסוס, והתפתחות הדורבנות, שאפשרו שליטה טובה יותר בסוס. דהירה במבנה התקפי שכזה אפשרה כח צבאי רב שחילות רגליים רבים מהתקופה לא יכלו לו.
בזכות כח הבלימה האדיר שלהם זכו הרמחים לפופולריות רבה שהביאה לפיתוח רומח-רגלים (pike) - חנית ארוכה ביותר (4–6 מטר). אימוץ זה של נשק פרשים בידי חילות הרגלים נעשה, באופן אירוני, כטקטיקת הגנה מפני הפרשים החמושים ברמחים. במהלך המאות ה-15, ה-16 וה-17 נהפך השימוש בלוחמי רומח רכובים וברגלים חמושים ברמחים לנפוץ ביותר ולסימן היכר של כל צבא מערבי.
באירופה, שונה עיצובו של הרומח על מנת ליצור רומח-תחרויות. רמחים בתחרויות ההפלה היו מצוידים בקצוות קהים ולרוב מעוגלים על מנת לפזר את עוצמת הפגיעה על שטח רב יותר וכך - במקום לשפד את היריב - להפילו מסוסו. לעיתים, כאמצעי זהירות נוסף מפני פגיעה, יוצרו רומחי תחרויות חלולים מבפנים כדי שיישברו בעקבות החבטה. אורכם של רמחים אלו היה 4 מטרים או יותר, ולעיתים קרובות הם צוידו גם במגינים מיוחדים לידיים.
לאחר הבאתו של הסוס לעולם החדש החלו שבטי האינדיאנים של המישורים הגדולים להשתמש ברומח, כנראה פיתוח עצמאי, שכן חיל הפרשים האמריקאי היה מצויד בחרבות ואקדחים בלבד.
חיל הפרשים האמריקאי והמשטרה הרכובה של צפון-מערב קנדה השתמשו ברומח מעודן בתור תורן לדגל ברכיבות טקסיות.
בקרבות הראשונים במלחמה האנגלו-בורית השתמשו האנגלים ברומח בהצלחה, אך הבורים אימצו טקטיקה של מלחמת חפירות, רובים ומקלעים אשר הביאה לבסוף את הבריטים להפוך את חילות הפרשים שלהם לכוחות חי"ר אשר התניידו על גבי סוסים אך לחמו על הקרקע.
הרומח במקורות.
הרומח נזכר פעמים רבות בתנ"ך. המופע הראשון והמפורסם של המילה 'רומח', הוא בספר במדבר (), כאשר פינחס בן אלעזר בן אהרן הכהן הרג את זמרי בן סלוא מנשיאי שבט שמעון, על ידי רומח, מפני שזנה עם מדינית לעיני כל העם, כאשר היו בני ישראל בשיטים. ()
משטר פרלמנטרי
ברונו ולטר
ברונו ולטר (בגרמנית: Bruno Walter; 15 בספטמבר 1876, ברלין - 17 בפברואר 1962, בוורלי הילס; שמו המקורי היה ברונו ולטר שלזינגר) היה מנצח, פסנתרן ומלחין יהודי-גרמני. אחד המנצחים החשובים ביותר של המאה ה-20. וולטר היה המנצח של המקהלה של תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג (1929-1933) (משרתו האחרונה בגרמניה), המנצח הראשי של הפילהרמונית של ניו יורק (1947-1949) ומנצח אורח קבוע של הפילהרמונית של וינה.
תולדות חייו.
ברונו ולטר, שנולד סמוך לכיכר אלכסנדר (אלכסנדרפלאץ) החל את לימודי המוזיקה בקונסרבטוריון שטרן בגיל שמונה, והופיע לראשונה לפני קהל בנגינה בפסנתר בגיל תשע. ואולם, לאחר ששמע אחד מן הקונצרטים של הנס פון בילוב בשנת 1889 וביקר בפסטיבל ביירוית בשנת 1891, שינה את דעתו והחליט לבחור בקריירה של מנצח. את הופעת הבכורה שלו בניצוח ערך עם Waffenschmied של אלברט לורצינג בשנת 1894. בהמשך אותה שנה יצא לאופרה של המבורג לעבוד כמנצח מקהלה ושם נפגש לראשונה והחל לעבוד עם גוסטב מאהלר, שאותו העריץ בכל לבו ועם המוזיקה שלו יזוהה במידה רבה בהמשך חייו.
בשנת 1896 קיבל ולטר משרת ניצוח בבית האופרה בברסלאו - עבודה שמצא בשבילו מאהלר. שם השמיט את השם "שלזינגר", לבקשת מאהלר או מנהל האופרה, כדי ששמו יישמע פחות יהודי, אם כי התירוץ הרשמי היה, שהשם "שלזינגר" שכיח מדי בשלזיה. בשנת 1897 קיבל משרת מנצח-אופרה בפרסבורג, וב-1898 קיבל משרה דומה בריגה.
בשנת 1900 חזר ולטר לברלין, שם קיבל משרת מנצח של בית המלוכה הפרוסי בבית האופרה המלכותי של ברלין; עם עמיתיו שם נמנו ריכרד שטראוס וקרל מוק. בהיותו בברלין ניצח גם על הבכורה הברלינאית של היינריך העני מאת הנס פפיצנר, מלחין שיהיה לידידו הקרוב כל חייו.
בשנת 1901 נענה ולטר להזמנתו של מאהלר להיות לעוזרו באופרת החצר של וינה. בהופעת הבכורה שלו שם ניצח על אאידה של ורדי. בשנים הבאות יצא שמו של ולטר כמנצח ברחבי אירופה, שהופיע בפראג, בלונדון, (שם ניצח בשנת 1910 על טריסטן ואיזולדה של וגנר ועל המחריבים של אתל סמית בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן), וברומא. חודשים אחדים אחרי מותו של מאהלר בשנת 1911 ניצח ולטר על הביצוע הראשון של השיר על הארץ במינכן, ועל הסימפוניה התשיעית של מאהלר בווינה, בשנה שאחריה.
ולטר קיבל אמנם אזרחות אוסטרית בשנת 1911, אך עזב את וינה והיה למנהל מוזיקלי של האופרה הבווארית המלכותית במינכן בשנת 1913. בינואר של השנה הבאה ניצח ולטר על הקונצרט הראשון שלו במוסקבה. בשנות מלחמת העולם הראשונה, המשיך לעסוק באופן פעיל בניצוח.
ולטר סיים את תקופת מינויו במינכן בשנת 1922 ויצא לניו יורק בשנת 1923, שם עבד עם התזמורת הסימפונית של ניו יורק בקרנגי הול; לאחר מכן ניצח בדטרויט, מינסוטה ובוסטון.