באפריל 2008 קיבל רדא מנצור את פרס גאנדי-קינג בשם ראש הממשלה יצחק רבין. הפרס ניתן על יוזמתו להקמת "יוזמת רבין - קינג" פרויקט המיועד לקדם את הקשרים בין הקהילה האפרו-אמריקנית לישראל ויהדות ארצות הברית. הפרס ניתן על ידי אוניברסיטת מורהאוס בה למד מרטין לותר קינג. מנצור גם צורף לחבר הנאמנים של האוניברסיטה כאות של הוקרה על היוזמה. בשנת 2012 הוענק פרס נשיא המדינה וראש הממשלה לשימור זכרם של נשיאי המדינה וראשי ממשול ישראל לשגריר מנצור על יוזמה זו.
פעילות תרבות.
רדא מנצור השתתף בערבי שירה בעוספיא, תל אביב, ניו-יורק, סן פרנסיסקו, ליסבון, יוסטון, אל פאסו, סן סלבדור, מיאמי ועוד. ב-2005 השתתף בפסטיבל "שער" של עמותת הליקון לשירה אשר נערך ביפו וב־2007 פתח את הכנס הבינ"ל לשירה עברית של אוניברסיטת אמורי באטלנטה - ארצות הברית.
הוא קיים ערב שירה מיוחד בפסטיבל "ספוליטו" בצ'ארלסטון – דרום קרולינה ביוני 2008. הערב נערך ב-City Gallery היוקרתית שעל חוף האוקיינוס, לא הרחק מבית הכנסת הראשון שנבנה בארצות הברית. ספוליטו נחשב לפסטיבל התרבות החשוב ביותר בדרום ארצות הברית. בשנת 2008 נבחר למשורר בינלאומי אורח בסדנת מיצ'ם לשירה של אוניברסיטת טנסי.
רדא מנצור שימש כחבר הנהלה ב"אמנות לעם" ופעל לעידוד הגעת אמנות ישראלית ליישובי הפריפריה ולכפרי המיעוטים בישראל.
בשנים של התחלת תהליך השלום 1993–1995 ארגן אירועי תרבות יהודיים-ערביים רבים בסן פרנסיסקו כגון: ערב שירה של המשוררים נעים עריידי ומירה מאיר, ביקור של הסופרים סמי מיכאל וסלים ג'ובראן, ביקור משלחת נוער יהודית ערבית, הופעות של להקת "בוסתן אברהם" ועוד.
חיבורים ומאמרים.
בעשור השלישי ל"תנועת התיקונים" 2003-1988. עבודת ד"ר.
עין קובי
עין קובי או עין קבו הוא מעיין שכבה נסתר, הנמצא בפארק בגין בהרי ירושלים ליד היישוב מבוא ביתר.
מיקום.
עין קובי נמצא בגיא היורד לנחל רפאים הנקרא נחל קובי. המעיין היה מקור מים ובוסתן של הכפר הערבי אל-קבו (Al-Qabu القبو) שהיה במקום עד למלחמת העצמאות.
עין קובי נמצא ברום של כ-700 מטר מעל פני הים. המעיין מצוי בניקבה תת-קרקעית והוא מזרים את המים לבריכה. הקרן הקיימת לישראל שיקמה את המדרגות החקלאיות ונטעה במקום עצי בוסתן ועצי חורש נוספים לאלה שגדלו בו. במקום גם חניון לרכב, שולחנות וספסלים לבילוי בטבע. מגיעים למקום מכביש 375 פונים צפונה כ-700 מטר מזרחית למבוא ביתר (שלט חום המורה על כניסה לפארק בגין) בדרך סלולה מסומנת בצבע ירוק שאורכה כקילומטר וחצי.
מעיין ובריכה.
עין קובי הוא מעיין שכבה הנובע מתחת לפני הקרקע, בעומק של כ-4 מטרים בסלע, בקו המגע שבין סלע דולומיט מתצורת עמינדב לשכבת החוואר של תצורת מוצא, האטומה למים ויוצרת אקוויפר.
עומק המעיין מגיע עד למטר. כדי להגביר את זרימת המים חצבו לאורך השכבה נושאת המים. המים זורמים בנקבה באורך 12 מטרים אל בריכה תת-קרקעית בעלת קמרון בסגנון רומי המלאה מים כל ימי השנה. בתקרה פתח דרכו חודר אור שמש בשעות היום. הירידה לבריכה אפשרית במדרגות.
מהבריכה התת-קרקעית יוצאת ניקבה באורך של כ-17 מטרים המובילה את המים לבריכה חיצונית פתוחה. צרי מתניים יכולים לזחול בנקבה החוצה ליד בריכת האגירה. מהבריכה החיצונית המים זרמו בתעלות אל חלקות השדה המעובדות. סמוך לבריכה עומד מבנה מהתקופה העות'מאנית בו גומחת תפילה הפונה לכוון מכה ששימש לתפילה. המבנה היה על שמו של ג'אמע שייח מחמוד אל-עג'מי, ראשיתו במבנה קדום מהתקופה הרומית והתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
היסטוריה.
סביב המעין נערכה חפירה ארכאולוגית בשנים 2000 עד 2002, מטעם רשות העתיקות ובמימון קרן קיימת לישראל, לקראת פיתוח תיירותי של האתר, כחלק מפארק בגין. במקום נמצאו שרידי מבנים, מערות קבורה, מתקנים חקלאיים חצובים בסלע ושרידים של כנסייה.
על פי הממצאים הארכאולוגיים, ותעודות היסטוריוגרפיות היישוב במקום החל בתקופה הרומית בארץ ישראל, בתקופתו של הקיסר אדריאנוס, סמוך לדרך הרומית שנסללה בין בית ג'יברין לירושלים. בסמוך גם נמצא אבן מיל מתקופה זו.
הניקבה, בריכת האגירה והמערכת להובלת מים במקום שימשו תקופה ממושכת ועברו תיקונים רבים. השלב האחרון של התיקונים במערכת הוא מימי המנדט הבריטי (תקרת בטון מתקופת המנדט שהחליפה תקרה קמורה קדומה של בריכת האגירה התת-קרקעית), תיקונים אלה משולבים היטב במערכת וכוללים לעיתים שימוש משני בפריטי בנייה עתיקים. לפיכך היה קשה לארכאולוגים לתארך את המערכת מבלי לבצע חפירת חתך, שלא בוצע. נראה שעיקר הבנייה בוצע בבתקופה הביזנטית בארץ ישראל ומאז נשמרה מערכת המים וחודשה. על פני השטח ובשני ריבועי חפירה נמצאו כמויות גדולות של שברי כלי חרס המתוארכים בעיקר לתקופות הביזנטית והתקופה התקופה הממלוכית בארץ ישראל. הממצא כולל גם לבנים רבות, שברי צינורות חרס של בית מרחץ.
הכנסייה הממוקמת במדרון, כ-50 מטר ממזרח למעיין, תועדה לראשונה בשנת 1873 בידי אנשי הקרן לחקר ארץ ישראל הבריטית ותוארכה על ידם לתקופה הצלבנית. סקר ארכאולוגי מקיף של המבנה, שביצע בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים בשנת 1981 מצאה שבכנסייה היו שני שלבי בנייה, הראשון בתקופה הביזנטית והשני בתקופה הצלבנית. בשלב השני שוקם המבנה, בקירותיו שולבו אבני גזית בשימוש משני, כנראה מן התקופה הביזנטית, ותקרתו נבנתה מקמרונות הנשענים על עמודי "מרפק". בספטמבר 2001, נחשפו בכנסייה קטעי טיח קטנים ועליהם ציורי קיר צבעוניים, שלא נשתמרו היטב. ייתכן שהם ציור של סצנה ידועה מן הברית החדשה, המתארת את הליכתה של מרים, אם ישו לבית לחם.
הכפר אל-קבו.
חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר במעיין ב-1863, וכתב:
בסמוך למעיין נמצאים שרידי הכפר אל-קבו שנכבש במלחמת העצמאות על ידי חטיבת הראל במבצע ההר. אל-קבו שימר את השם ההרומאי הקדום של המקום - Qobia. במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל בשנת 1931 נמנו בכפר 31 בתים ובהם 192 תושבים. פרוש השם בערבית הוא מרתף מקומר תת-קרקעי.
"בת הרים" - יישוב עתידי.
באוקטובר 2014 החלו רשות מקרקעי ישראל ומשרד הפנים לקדם תוכנית להקמת יישוב עירוני חדש בשם "בת הרים", באזור שסביב המעיין. העיר צפויה להתפרש על שטח של כ-14 אלף דונם, שיכילו את היישובים הכפריים הקיימים צור הדסה ומבוא ביתר, ולכלול עד 20 אלף יחידות דיור ו-100 אלף תושבים. עין קובי וסביבתו ישמרו כפארק העירוני של העיר החדשה.
אלקאבו
חלף עם הרוח
אוניברסיטת הומבולט
ו. ו. קוויין
וילארד ואן אורמאן קווין
מרכז הקונגרסים הבינלאומי של ירושלים
מרכז הקונגרסים הבינלאומי בירושלים
רבה יוסי
רבה יוסי, המוזכר גם בשמות רב יוסי, רבה יוסף, רב יוסף ועוד (ראו להלן), היה מאחרוני האמוראים בבבל וראש הדור הראשון של הסבוראים. עמד בראשות ישיבת פומבדיתא משנת ד'רל"ו (476) עד לפטירתו בשנת ד'רע"ד (514). היה שותף לסיום השלב הראשון של עריכת התלמוד הבבלי ביד רבינא, ובראשותו החלה העריכה הסבוראית של התלמוד, שכללה בעיקר ביאורים, השלָמות והכרעות הלכתיות.
ראש ישיבת פומבדיתא.
לאחר פטירתו של רב סמא בריה דרבא, ראש ישיבת פומבדיתא, בשנת ד'רל"ו (476), כיהן רבה יוסי כראש ישיבת פומבדיתא. בתפקיד זה עמד רבה יוסי במשך כשלושים ושמונה שנה, עד לפטירתו בשנת ד'רע"ד (514). במקביל אליו, בראשות ישיבת סורא עמד רבינא האחרון, שהתמנה לתפקיד אחרי פטירת רבה תוספאה בשנת ד'רל"ד (474). בימיו של רבינא, כבימי קודמיו מן רב אשי ואילך, ישיבת סורא הייתה המרכז הרוחני הגדול של יהודי בבל בפרט ושל יהודי העולם בכלל, ובה התבצעה מרבית מלאכת עריכת התלמוד הבבלי.
אחרי פטירתו של רבינא האחרון בי"ג בכסלו שנת ד'ר"ס (499), התאריך המסמל בעיני רבים את סיומה של תקופת האמוראים, עבר המרכז היהודי הרוחני הגדול לישיבת פומבדיתא, בראשותו של רבה יוסי. בתקופה זו ירד קרנה של ישיבת סורא באופן משמעותי, בעיקר בגלל הרדיפות כלפי היהודים, שהתחזקו בעיר סורא ובסביבותיה. היישוב היהודי בעיר פומבדיתא היה חזק דיו כדי להמשיך את הלימוד בישיבה למרות הקשיים והגזירות, וכך הפכה ישיבת פומבדיתא למרכז היהודי המוביל בבבל. עבודת עריכת התלמוד נמשכה בפומבדיתא.
אחרי פטירתו של רב יוסף חודש הלימוד בישיבת סורא, בראשותו של רב עינא. לראשות ישיבת פומבדיתא התמנה רב סימונא. מצבם של היהודים בעיר סורא היה בלתי יציב, וישיבת פומבדיתא המשיכה להיות דומיננטית גם בתקופתו של רב סימונא.
מעבר בין שתי תקופות.
כתב רב שרירא גאון באיגרתו ליהודי קירואן, בסקירת ראשי ישיבת פומבדיתא:
והראב"ד, ב"ספר הקבלה", כתב:
רבה יוסי היה אחרון האמוראים וראשון הסבוראים. תקופת האמוראים הסתיימה, לפי הנאמר באיגרת רב שרירא גאון (וזו היא הגישה המקובלת), עם פטירתו של רבינא האחרון, ראש ישיבת סורא, בי"ג בכסלו ד'ר"ס (499). משם ואילך התחילה תקופת הסבוראים. נמצא, שרוב ימי כהונתו של רבה יוסי כראש ישיבת פומבדיתא (כ-23 שנה) היו בתוך תקופת האמוראים, ומיעוטם (כ-15 שנה) בימי הסבוראים.
אולם, הקו המפריד בין תקופת האמוראים לתקופת הסבוראים אינו חד ואיננו מוחלט. ב"ספר הקבלה" להראב"ד, ויש מי שטען שכך היא הנוסחה הנכונה גם באיגרת רב שרירא גאון, נכתב שרבינא האחרון נפטר בשנת ד'רל"ד (474), באותה שנה שבה נפטר רבה תוספאה. הראב"ד מנה משם את תחילתה של תקופת הסבוראים. רבה יוסי נתמנה לראש ישיבת פומבדיתא כשנתיים אחרי כן, לאחר פטירתו של רב סמא בריה דרבא, ואם כן פעולתו כראש ישיבה הייתה רק בתקופת הסבוראים. חתימת התלמוד, גם לדעת הראב"ד, הייתה בשנת ד'ר"ס. הדור הראשון של הסבוראים הסתיים עם פטירתו של רבה יוסי.