בשנת 1790, עם עליית המשטר המהפכני בפריז, בוטל השלטון המקומי במחוז ואנדה, וב-12 ביולי עבר חוק שהסדיר את מקומה של הכנסייה הקתולית תחת שליטה ממלכתית של הרפובליקה, משמע שחלק נרחב מכספי הכנסייה הועברו בתור מיסים אל האוצר המדיני. נוסף על כך, הממשל הרדיקלי המהפכני של תנועת היעקובינים הוציא לפועל צו החרמת רכוש, כמרים רבים נאסרו וכל הדיונים הדתיים דוכאו.
בשנת 1791 הועבר צו ממשלתי שחייב את הכמורה במדינה להישבע אמונים לממשלה הרפובליקנית ולא למוסד האפיפיור. הכמרים ואנשי הדת שסירבו (ובוואנדה היו רבים שסירבו) פוטרו מתפקידם והוחלפו באנשי דת הנאמנים למהפכה. בשנת 1792 חלה עלייה במיסים, בינואר 1793 הוצאתו להורג של לואי השישה עשר, מלך צרפת לשעבר וצו הגיוס הכללי במסגרת המלחמה של הרפובליקה נגד הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה בפברואר גרמה להתנגדות רבה מצד האוכלוסייה האזרחית ברחבי המדינה. בעוד פריז לדוגמה הייתה מרכז לפעילות רדיקלית ורבים בה היו אנטי-מלוכניים והתנגדו לכוח הכנסייה, האזורים הכפריים יותר בצרפת תמכו ברובם בשיבת המלוכה.
אף על פי שהיו התפרעויות אנטי מהפכניות ברחבי צרפת מאז 1792, רובם דוכאו בידי הצבא הרפובליקני. הניצוץ הסופי שהביא את המתנגדים למשטר המהפכני לקום עם נשקם היה האיסור על פולחן ציבורי וסגירת כל הכנסיות הקתוליות ב-3 במרץ 1793. האיסור לא גרם לאי נוחות עבור אצילים, שלהם היו תפילות פרטיות בבתיהם וכן הכמרים האישיים משלהם. עם זאת, ללא גישה לכנסיות, הקתולי האדוק הממוצע ממעמד הביניים והמעמד השלישי לא יכול היה למלא את חובותיו הדתיות. בתגובה, רבים מתושבי ואנדה התריסו לצו גיוס החובה, מה שהביא את צבא המהפכה הצרפתי לאכוף את הצו הממשלתי במחוז.
המאבק.
ב-4 במרץ החלו התפרעויות בעיר שולט, וב-13 בחודש כל מחוז ואנדה היה במרד גלוי. ההתקוממות בואנדה העירה את חוסר השקט שכבר גאה באותה התקופה נגד המהפכה בליון, מרסיי ונורמנדי ואיימה קשות על יציבותו המעורערת על כל מקרה של המשטר המהפכני אשר במהלך 18 במרץ ספג תבוסה צבאית בנוירווינדן נגד הקואליציה האנטי-צרפתית.
למנהיגי האיכרים ז'אק קתלינו, גאסטון בורדיק וז'אן-ניקולא סטופלט הצטרפו אצילים תומכי המלוכה כמו צ'ארלס בונשאפס, מוריס גיגוסט ד'אלבה, ועוד. במאי המורדים מנו כוח של כ-30,000 איש והשיגו שליטה על העיירות תוארס, פרתנאי ופונטנאי, וצבאם ששינה את שמו מ"הצבא הקתולי" ל"צבא הקתולי והמלכותי", פנה צפונה וב-9 ביוני כבש את העיר סאמור.
כוחות הצבא הקתולי והמלכותי חצו את נהר הלואר, צעדו מזרחה וכבשו את העיר אנג'רס במהלך 18 ביוני, אך לא הצליחו לכבוש את העיר נאנט שהיוותה מרכז מסחרי חשוב. לאחר חודשיים של לחימה לא סדירה בין הכוחות, עד הסתיו כוחות הממשלה תוגברו והובאו לפיקוד מאוחד.
ב-17 באוקטובר ארמיית ההתנגדות הראשית בוואנדה שמנתה 65,000 חיילים הובסה קשות בקרב על העיר שולט וכוחותיה נמלטו צפונה על פני הלואר בעוד נותרו רק כמה אלפי איש להמשיך בהתנגדות במחוז. לאחר מכן צעדו האנטי-מהפכנים בוואנדה צפונה כדי להעלות את אזור קוטנטין באש ולכבוש סדרת עיירות באזור בטקטיקת אדמה חרוכה. מאוחר יותר הם נסוגו דרומה, ולאחר שלא הצליחו לכבוש את אנג'רס ב-3 בדצמבר 1793, פנו מזרחה אך אוגפו והובסו בלה מאן לאחר תשעה ימים. לערך 15,000 מורדים נהרגו בקרב הדמים בלה מאן ואלפים נאסרו לאחר מכן.
הלוחמה הכללית הסתיימה בנפילת הכוחות האנטי-מהפכנים הסדירים, אך התגמול הקשה שננקט על ידי המפקד הרפובליקני גנרל לואי מארי טוראו דה גאראמוויל עורר התנגדות נוספת. בהוצאתו להורג של מקסימיליאן רובספייר עלתה לכוח סיעה מתונה בפריז ואומצה מדיניות מפויסת יותר. בדצמבר הודיעה הממשלה על חנינה של רבים מהאסירים, וב-17 בפברואר 1795, אמנת לה ג'אונאה העניקה לתושבי ואנדה חופש מהגיוס הכללי, חופש פולחן וכמה פיצויים כלכליים בגין אבדות והפסדים.
המחתרת האנטי-מהפכנית של ז'אק קתלינו הרימו בנקודה זאת את נשקם וקיבלו ביוני 1795 גיבוי אספקה, נשק וכוח אדם מהבריטים בברטאן. הכוחות המורדים במהפכה שהתערבבו באוכלוסייה האזרחית הביאו לכך שמפקדי הצבא המהפכני לא הבדילו ביניהם לאזרחים והמאבק הפך לטבח ממושך. הנרי דה לה רוצ'אקווליין, ראש המטה הצבאי של הצבא הקתולי והמלכותי נהרג במהלך שנת 1794 וכמוהו היו מפקדים אחרים של ההתנגדות למהפכה. ז'אן-בפטיסט קריאר, מפקד בצבא המהפכני ומבין ראשי הטבח שהתרחש במהלך המלחמה, הובל למשפט והוצא להורג בגיליוטינה בדין פשעי מלחמה. לבסוף ההתנגדות למהפכה התפרקה ויותר ממאה אלף אזרחים נהרגו במאבק העקוב מדם.
יחסי החוץ של האימפריה הרוסית
יחסי החוץ של האימפריה הרוסית מכסה את תקופת יחסי החוץ הרוסיים החל ממדיניות רוסיה הצארית (עד 1721) ועד סוף האימפריה הרוסית בשנת 1917. תחת האוטוקרטיה הצארית של המערכת, הקיסרים/קיסריות (לפחות תאורטית) קיבלו את כל ההחלטות העיקריות באימפריה הרוסית, כך שאחידות של מדיניות וכוחנות נוצרו במהלך משטרים ארוכים תחת מנהיגים חזקים כמו פיוטר הגדול (1682–1725) ויקטרינה הגדולה (1762–1796). עם זאת, כמה קיסרים חלשים שלטו - כמו ילדים עם יורש עצר בשלטון - ועלילות רבות והתנקשויות התרחשו. תחת שליטים חלשים או בעת שינויים מהירים על כס המלוכה, נוצרה חוסר יציבות מסוימת ואפילו כאוס בתחום יחסי החוץ.
רוסיה מילאה תפקיד מינורי יחסית במלחמות נפוליאון עד 1812, כאשר הצבא הרוסי הקיסרי השמיד כמעט את צבאו הענק של נפוליאון כשפלש לרוסיה. רוסיה מילאה תפקיד מרכזי בתבוסת נפוליאון ובקביעת תנאים שמרניים להחזרת אירופה האריסטוקרטית בשנים 1815–1848. רוסיה ניהלה כמה מלחמות עם האימפריה העות'מאנית בשנים 1568–1918 ובשנת 1856 הפסידה רוסיה את מלחמת קרים לקואליציה שכללה את בריטניה הגדולה, צרפת והאימפריה העות'מאנית. מלחמות קטנות נוספות פרצו בסוף המאה ה-19.
במשך שלוש מאות שנים, מימיו של איוואן האיום (1547–1584), התרחבה רוסיה לכל הכיוונים בקצב של 18,000 מיילים רבועים בשנה והפכה למעצמה הגדולה ביותר מבחינת גודל השטח (בסין היו יותר אנשים אבל הרבה פחות כוח צבאי או כלכלי או דיפלומטי). ההתרחבות הביאה לממשל הרוסי קבוצות אתניות מיעוטיות רבות שהיו בעלות דתות ושפות משלהן. המערכת הפוליטית הרוסית הקיסרית הייתה אוטוקרטיה שנשלטה על ידי הצאר; בימיה המאוחרים התערער השלטון על ידי קבוצות מהפכניות שונות שהפכו במידה רבה לבלתי יעילות תחת מדינת משטרה קשוחה ששלחה אלפים רבים ממתנגדיה לגלות בסיביר הנידחת. ההתפשטות הטריטוריאלית הסתיימה במידה רבה בשנות 1850, אך הייתה תנועה כלשהי דרומה לעבר אפגניסטן והודו, מה שהטריד מאוד את בריטניה, ששלטה בהודו. האויב ההיסטורי העיקרי של רוסיה היה האימפריה העות'מאנית, ששלטה על הכניסה של רוסיה לים התיכון. קיסרים מאוחרים יותר נתנו חסות למורדים הסלאבים בבלקן נגד העות'מאנים. סרביה תמכה במורדים נגד אוסטריה ורוסיה עמדה מאחורי סרביה, שהייתה (כמו רוסיה) אורתודוקסית מזרחית בדתה וסלאבית בתרבותה. בעלת בריתה העיקרית של רוסיה משנות 1890 הייתה צרפת, שנזקקה לגודל ולכוח הרוסי בכדי להתמודד עם האימפריה הגרמנית המתחזקת (נוסדה בשנת 1871).
רוסיה נכנסה למלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 נגד גרמניה, אוסטריה והאימפריה העות'מאנית כדי להגן על ממלכת סרביה, ולהשיג גישה לים התיכון על חשבון האימפריה העות'מאנית. עזרה כספית הגיעה מבעלי בריתה בריטניה וצרפת. הצבא הרוסי דשדש, כמו גם המערכת הפוליטית והכלכלית. הרוסים איבדו אמון בקיסר הכושל ניקולאי השני. כתוצאה מכך נוצרו שתי מהפכות בשנת 1917 שהרסו את האימפריה הרוסית והובילו לעצמאותן של המדינות הבלטיות, פינלנד, פולין (לזמן קצר) אוקראינה ושלל מדינות לאום קטנות יותר כמו גאורגיה. לאחר לחימה עזה במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה (1917–1922) עם מעורבות בינלאומית, משטר קומוניסטי חדש תחת שלטונו של לנין הבטיח את השליטה על כל שטחי רוסיה והקים את ברית המועצות בשנת 1922 (לתקופה הבאה של יחסי החוץ רוסיים ראו יחסי חוץ של ברית המועצות ויחסי החוץ של רוסיה).
אסטרטגיה.
התרחבות גאוגרפית באמצעות לוחמה והסכמי אמנה הייתה האסטרטגיה המרכזית של מדיניות החוץ הרוסית מתקופת המדינה המוסקובית הקטנה במאה ה-16 ועד מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914. המטרות היו השגת טריטוריה, נמלי מים חמים והגנה על הנצרות האורתודוקסית. הנשק העיקרי היה הצבא הרוסי הקיסרי הגדול שהפך למאומן יותר ויותר, אך הכלכלה המקומית הייתה בלחץ מתמיד בכדי לספק את הכספים הדרושים. אף על פי שהיו מדי פעם תבוסות ותקלות, מרבית השנים היו מוצלחות עד שנות 1900.
מערב: פולין והמדינות הבלטיות.
מצפון מערב, רוסיה ניהלה מאבק בן מאה שנים נגד שוודיה על השליטה בים הבלטי. האימפריה הצליחה בשנות 1720 והשיגה לא רק גישה לים אלא גם בעלות על פינלנד והמדינות הבלטיות: לטביה, ליטא ואסטוניה. במערב התרחשה סדרה של מלחמות עם פולין וליטא, ואחריה נערך משא ומתן עם פרוסיה ואוסטריה שהעניקו לרוסיה שליטה על מרבית אוקראינה, ונתח גדול מפולין. נפוליאון אתגר את הרוסים ללא הצלחה באופן ישיר עם פלישתו בשנת 1812 לרוסיה. רוסיה תפסה שטחים נוספים והפכה למעצמה גדולה, עם עמדה משמעותית בענייני אירופה משנת 1814 עד 1840.
דרום: העות'מאנים והקווקז.