ספר נוסף שצמח מתוך "פרויקט בוואריה" היה Popular Opinion and Political Dissent in the Third Reich שפורסם ב-1983. בספר זה בחן קרשו את ההתנסות ברייך שלישי של האדם הפשוט בבוואריה, את תגובות האדם הפשוט למשטר הנאצי, הטמעתו את תפיסות המשטר הנאצי ומה הייתה מידת החלחול של תפיסות אלו אל האנשים הפשוטים. קרשו הגיע למסקנה כי רוב הבווארים היו אנטישמים ולא אהדו יהודים. אולם, קרשו גם מציין כי היה הבדל תהומי בין האנטישמיות ה"רגילה" של רוב הבווארים, לזו הקיצונית והבלתי מתפשרת של המשטר הנאצי. קרשו מתעד בספרו כמה מסעות תעמולה בבוואריה שנועדו להגביר את השנאה והאנטישמיות ליהודים, שלא הייתה מספקת בעיני המשטר הנאצי, באזור זה. קרשו מציין כי האווירה הכללית באזור זה הייתה של אדישות לגורלם של היהודים: "הדרך לאושוויץ הייתה רצופה באדישות ולא בשנאה".
גישה סטרוקטורליסטית.
כמו מרטין ברושאט, גם קרשו נוקט בגישה סטרוקטורליסטית בניתוחו את המשטר הנאצי. לדעתו, ההשפעה של מבנה המדינה הנאצית הייתה חזקה בהרבה מאישיותו של היטלר, או של כל אדם בודד אחר. הוא מצביע על מבנה זה כהסבר מהותי לדרך התפתחותה של גרמניה הנאצית. קרשו תומך בגישתם של ברושאט והנס מומזן הגורסים שגרמניה הנאצית הייתה אוסף כאוטי של ביורוקרטיות יריבות, הנעולות במאבק מתמיד אחת באחרת.
לפי קרשו, המשמעות האמיתית של היטלר אינה נעוצה באישיותו, אלא בתפיסת העם הגרמני אותו. בביוגרפיה שלו על היטלר, קרשו מציג אותו כ"לא-אישיות" המוחלטת, כאדם משעמם, פלקט, שאף ה"גדולה השלילית" שיוחסה לו על ידי יואכים פסט אינה קיימת בו. קרשו שולל את תאוריית "האדם הדגול", ומבקר את אלו המבקשים להסביר את כל ההתרחשויות ברייך השלישי כתוצאה של רצונו ושל כוונותיו של היטלר בלבד. בביוגרפיה זו, מדגים קרשו את כוחו של היטלר, ובעיקר את הדרך בה הגיע לכוח כזה ולשימורו. לדעת קרשו, מנהיגותו של היטלר היא טיפוס אידיאלי/ארכיטיפ של התאוריה של מקס ובר על מנהיגות כריזמטית.
התנגדות לתזת "הדיקטטור החלש".
קרשו הביע התנגדות לתזה של ברושאט על "הדיקטטור החלש", כלומר על הרעיון שהיטלר היה יחסית שחקן לא משמעותי ברייך השלישי, אך הסכים עם הרעיון שהיטלר לא שיחק תפקיד משמעותי בניהול היום יומי של גרמניה הנאצית.
דרכו של קרשו ליישב פרדוקס זה היא באמצעות התאוריה שלו של "מכוונים לדעתו של המנהיג", משפט שנלקח מנאום של פקיד במנהל הפרוסי ב-1934. לגישתו של קרשו, בגרמניה הנאצית, הן במנהל הציבורי והן בביורוקרטיה של המפלגה הנאצית, פקידים יזמו מדיניות כדי לכוון לרצונותיו לכאורה, של היטלר.
אומנם קרשו מסכים שלהיטלר אכן היו הכוחות של "שליט הרייך השלישי", תזה שמדובריה המרכזיים נמנה קרל דיטריך ברכר, אולם הוא גרס כי היטלר היה "דיקטטור עצל", ושלא היה לו העניין לערב עצמו בניהולה היום יומי של גרמניה הנאצית. נושאים יוצאים מן הכלל הזה, היו מדיניות החוץ, והחלטות צבאיות, נושאים בהם היטלר התערב באופן גובר והולך, החל משנות ה-30 המאוחרות. בכל שאר נושאי המנהל היה לו עניין מועט בלבד. לתפיסתו של קרשו, כל הנושאים הללו הושארו על ידי היטלר להחלטה וביצוע על ידי הכפופים לו.
כך, עבור קרשו גרמניה הנאצית הייתה גם אוטוקרטיה (שלטון יחיד) וגם פוליקרטיה (שלטון רבים).
היטלר החזיק בידיו כוח רב, אולם בחר שלא להשתמש בו לרוב. על בסיס יומיומי, הסיעות היריבות בתוך המדינה הנאצית, לחמו אחת באחרת וניסו לבצע את רצונותיו הבלתי מוסברים והעמומים של היטלר, וכך, ביצעו פקודות בעיקר תוך "כיוון לדעתו של המנהיג".
עבודותיו המאוחרות.
במהלך העשור השני של המאה העשרים ואחת כתב קרשאו שני ספרי היסטוריה אשר חרגו מנושאיו הקלאסיים, וסוקרים את אירופה לאורך יותר ממאה שנים. הספר הראשון נקרא בעברית לגיהנום ובחזרה - אירופה – 1949-1914 והשני רכבת הרים - אירופה 1950–2017. ספרים אלו נחשבים למקיפים וכוללים סקירה של מגמות שונות באותם העידנים, מגמות כלכליות ואף סקירה תרבותית. בספרים אלה קרשאו כמעט ולא ערך מחקרים מקוריים חדשים אלא קיבץ מחקרים קיימים והוא אף מציין זאת בפתחו של ספרו. שני הספרים תורגמו לעברית.
פרסומים נבחרים.
יצא בעברית בשם הכרעות גורליות, הוצאת עם עובד, 2009, תרגמה כרמית גיא.
ספרות ברהאמיניות
ספרות ברהאמיניות הן הספרות שעמדו בבסיס שיטת הספירה של הודו החל מהמאה ה-3 לפנה"ס. ספרות אלו הן המקור של הספרות ההודיות והספרות הערביות המודרניות, אך בניגוד לספרות המודרניות, לזאת לא היה סימון עבור אפס.
הספרות 2,1 ו3 הן ברורות - אפשר להבין איזו כמות הן מייצגות על פי מספר הקווים, בדומה לספרות הרומיות. הספרה 4 היא קצת יותר מורכבת, אך היא עדיין פשוטה יחסית - ניתן לראות 4 כיוונים שאליהם פונים הקווים המצטלבים. לא ברור אם נוצר כך בכוונה תחילה.
מעבר לכך, שאר הספרות הברהאמיניות אינן קשורות לכמות אותן הן מייצגות ויכולות להיראות כמו סימנים שרירותיים.
אלפרד וויטהד
ג'ון נפייר
ג'ון נפייר (באנגלית: John Napier; 1550 - 4 באפריל 1617) היה מתמטיקאי, פיזיקאי ואסטרונום סקוטי. הוא ידוע כיוצר הלוגריתמים הממשיים והחישוב המהיר בעזרתם, מפתח לוח הלוגריתמים, ממציא מכונת החישוב 'עצמות נפייר' שביצעה מכפלות במהירות, ומי שתרם לביסוס השימוש בנקודה העשרונית. הקבוע e שמשמש כבסיס ל"לוגריתם הטבעי" מכונה לעיתים על שמו 'קבוע נפייר'.
ביוגרפיה.
נפייר נולד בשנת 1550 בטירת מרצ'יסטון שבאדינבורו, סקוטלנד, המהווה כיום חלק מאוניברסיטת אדינבורו נפייר. אביו היה סר ארצ'יבלד נפייר ואמו הייתה ג'נט בות'וול, בתו של הפוליטיקאי והשופט פרנסיס בות'וול . נפייר נולד כאשר אביו היה בן 16.
בגיל 13 החל ללמוד בקולג' סנט סלוודור של אוניברסיטת סנט אנדרוז. הוא לא השלים את לימודיו שם, וכנראה המשיך ללמוד באוניברסיטה באירופה, שבה רכש שליטה ביוונית. בשנת 1571 חזר לסקוטלנד. בשנת 1574 רכש טירה בגרטנס . בשנת 1608, עם פטירתו של אביו, עבר עם משפחתו לטירת מרצ'יסטון, והתגורר בה עד לפטירתו בשנת 1617, בגיל 67.
מחשש לפלישה של פליפה השני, מלך ספרד לאנגליה עסק נפייר בפיתוח אמצעי לחימה. בדומה למתמטיקאים אחדים בני דורו, עסק נפייר בשיטות להקלת הנטל במשימות חישוביות. המצאה שלו בתחום זה היא "עצמות נפייר" - מכשיר לחישוב מהיר של מכפלות.
בספרו "Mirifici Logarithmorum Canonis Descriptio" ("תיאור החוקיות המופלאה של הלוגריתמים"), שפורסם בלטינית בשנת 1614, הציג לראשונה את רעיון הלוגריתם ושימושיו לביצוע מהיר של כפל וחילוק. הספר עסק גם בטריגונומטריה ספירית ותיאר תכונות של Pentagramma mirificum - מצולע כוכבי על פני ספירה, המורכב מחמש קשתות מעגלים גדולים, כך שכל קשת חותכת את הקשת הסמוכה לה בזווית ישרה. רעיון הלוגריתם קסם למתמטיקאי הנרי בריגס מגרשם קולג' בלונדון, ובשנת 1615 הוא הגיע לביקור אצל נפייר, ושיכנע אותו לשנות את לוח הלוגריתמים שפרסם לבסיס 10 המקובל מאז. הרעיון נקלט במהירות בקרב אנשי מדע ברחבי אירופה ואף בסין. המצאת הלוגריתם, שהובילה להאצת חישובים, פתחה שער לתגליות בתחומים שונים של הפיזיקה.
נפייר היה פרוטסטנט וגילה עניין בחזון יוחנן, עוד מימי לימודיו בקולג' סנט סלוודור. בהשפעתו של כריסטופר גודמן פיתח התנגדות עזה לאפיפיור, עד כדי תיאורו כאנטיכריסט. בשנת 1593 פרסם נפייר את הספר "A Plaine Discovery of the Whole Revelation of St. John", שבניגוד לשאר יצירותיו נכתב באנגלית, כדי להגיע לקהל קוראים רחב ככל האפשר. בספר זה ניסה נפייר
לחשב את המועד של האפוקליפסה על פי חזון יוחנן. הוא קבע שאירועי שבעת השופרות התרחשו בשנת 1541, ובהתאם לכך ניבא שיום הדין יתרחש בשנת 1688 או 1700. מהדורה מתוקנת ומורחבת של ספר זה, שזכה להצלחה רבה ותורגם לשפות אחדות, יצאה לאור בשנת 1611.
נפייר נחשב לקוסם כיוון שנהג להסתתר בטירתו עם תרנגול שחור על כתפו, לבוש בגדים שחורים. יש הטוענים כי להחשבתו כקוסם ואף כמכשף על ידי בני דורו תרמה נטייתו המוחצנת להעדיף את חברתם של חתולים שחורים על פני חברתם של בני אדם. הוא עסק באלכימיה ובדומה לאמו עסק בהעלאה באוב.
סמוך לאחר מותו יצאו לאור שני ספרים שלו:
מכתש נפייר על הירח ואסטרואיד 7096 נקראים על שמו.
משפחתו.
בשנת 1572 התחתן עם אליזבת סטירלינג בת ה-16. נולדו להם בן ובת. אליזבת נפטרה בשנת 1579. נפייר התחתן בשנית עם אגנס צ'יסהולם, ונולדו להם חמישה בנים וחמש בנות.
מעין צבי
מעין ברוך
מכינת גליל עליון
המדרשה למנהיגות חברתית, מכינה קדם-צבאית גליל עליון היא מכינה קדם-צבאית כללית אשר מורכבת משלוש קבוצות שנתיות שממוקמות בקיבוצים ברעם, כפר הנשיא ומעיין ברוך שבגליל העליון. קבוצה חצי שנתית המיועדת לקהילה היהודית בתפוצות הממוקמת בקיבוץ עמיר, ותוכנית מנהיגות "המצפן" המיועדת לנוער בגילאי תיכון.
היסטוריה.
המכינה הוקמה בשנת 1998 על ידי קבוצה בראשות יוסי ברוך וראש המועצה האזורית גליל עליון אהרון ולנסי. הסיבה המרכזית להקמת המכינה היא ההתדרדרות והשבר הערכי אשר נוצר בארץ לאחר רצח יצחק רבין בשנת 1995.
המחזור הראשון של המכינה מנה כעשרים חניכים והחל לפעול בספטמבר 1998 במעיין ברוך, בניהולו של יוסי ברוך שכיהן כראש המכינה עד שנת 2020. כיום המכינה מנוהלת על ידי עודד שטיין.
החל משנת הלימודים תש"ע (2009–2010) החלה לפעול קבוצה שנייה של המכינה בקיבוץ כפר הנשיא, ובשנת תשע"ו (2015-2016) החלה לפעול קבוצה נוספת של המכינה בקיבוץ ברעם. בשנת הלימודים תשפ"ב (2021-2022) החלה לפעול תוכנית חצי שנתית בקיבוץ עמיר המיועדת לקהילה היהודית בתפוצות, וכן הפעילה המכינה תוכנית חצי שנתית נוספת בכפר הילדים בכרמיאל.
כללי.