שיוואג'י, שאחוזות אבותיו היו בדקאן (כיום מהאראשטרה), בתחום הסולטאנים של ביג'פור, מצא את הדיכוי המוסלמי והרדיפה הדתית של ההינדים בלתי נסבלים, עד שכאשר היה בן 16 שכנע שיוואג'י את עצמו שהוא ממונה האלוהים; שליח למען חופש ההינדים - אמונה אשר תוכל להחזיק אותו לאורך כל חייו.
באיסוף חבורת חסידים החל בערך בשנת 1655 לתפוס את המאחזים החלשים של ביג'פור באזורי הקירוב לים הערבי. תוך כדי כך הוא הפיל מכל המדרגות כמה מתומכיו המשפיעים, אשר התיישרו עם הסולטנים. בכל זאת, המיומנות הנועזת והצבאית שלו, בשילוב עם החומרה שלו כלפי מדכאי ההינדים, זיכו אותו בהערצה רבה. מספר תומכיו הלך והתעצם, וכמה משלחות קלות שנשלחו להפיל אותו בידי הסולטנים התבררו כלא יעילות.
מלחמות.
כשסולטאן ביג'פור בשנת 1659 שלח צבא של 20,000 תחת פיקוח הגנרל אפאל ח'אן כדי להביס אותו, שיוואג'י, שהעמיד פנים שהוא מאוים, פיתה את הכוח התוקף לעומק שטח הררי קשה ובעודם שם הרג את אפאל ח'אן בקרב ישיר אחד על אחד.
בינתיים, כוחות שנבחרו בשקדנות בידי שיוואג'י הטילו מלכודת על יחידת הכוח האדירה של צבא ביג'פור. בן לילה הפך שיוואג'י לאדון מלחמה אדיר, שהחזיק את הסוסים, התותחים והתחמושת של צבא ביג'פור.
נחרד מכוחו העולה של שיוואג'י, הורה הקיסר המוגולי אורנגזב למשנה לו בדרום לצעוד נגד שיוואג'י אשר התמודד נגד האחרון בביצוע פשיטה נועזת בחצות בתוך המאהל של המשנה למלך, והכה את האחרון באכזריות. שיוואג'י, כדי לעורר חמתם של המוגולים עוד יותר, תקף את עיירת החוף העשירה סוראט ולקח שלל עצום.
אוראנגזב בקושי יכול היה להתעלם מאתגר כה גדול ושלח את הגנרל הבולט ביותר שלו, מירזה רג'ה ג'אי סינג, בראש צבא שמנה כ-100,000 איש. הלחץ שהופעל על ידי הכוח העצום הזה, בשילוב עם הדחף והעקשנות של ג'אי סינג, אילצו עד מהרה את שיוואג'י לתבוע בשלום ולהתחייב שהוא ובנו יהיו שבויים של אורנגזב בבירתו באגרה, שם היו למעשה אסירים של המוגולים.
בריחה מאגרה.
שיוואג'י, בעודו במעצר בית עם בנו באגרה, שלח סלים עצומים מלאים בממתקים לחלוקה בין העניים. ב-17 באוגוסט 1666 הוא ובנו עצמם התחבאו בתוך הסלים העצומים של הממתקים וברחו דרך השומרים, בריחתו הדרמטית, עליה בוססו דרמות וסיפורים אפים רבים, הייתה ועמדה לשנות את מסלול ההיסטוריה ההודית. חסידיו קיבלו אותו שוב כמנהיגם, ותוך שנתיים הוא לא רק זכה בחזרה בכל השטח האבוד אלא הרחיב את תחומו.
בנקודה מסוימת, שיוואג'י החל לתקוף את ערי הגבול המונגוליות והחל לפגוע ביציבותן של אותן הערים, אשר נהל לבזוז באכזריות; הוא ארגן מחדש את הצבא והנהיג רפורמות לרווחת נתיניו. בהפקת לקח מהסוחרים הפורטוגזים והאנגלים שכבר השיגו אחיזת אצבעות בהודו, החל בבניית כוח ימי; הוא היה השליט ההודי הראשון בתקופתו שהשתמש בכוחו הימי למסחר וגם להגנה צבאית. עקב פועלו של שיוואג'י, אורנגזב העצים את רדיפתו נגד ההינדים; הוא הטיל עליהם מס יתר אשר בעת לא שולם הוסב בעבודות כפייה, הרס מקדשים, והקים מסגדים במקומותיהם.
קיסר.
בקיץ 1674, שיוואג'י המליך עצמו בקול תרועה רמה כריבון עצמאי של האימפריה המראטהית ושל הרוב ההינדי המדוכא אשר התגייס אליו כמנהיגו. הוא שלט בתחום שטחיו במשך שש שנים, באמצעות קבינט של שמונה שרים. הינדי מאמין אדוק שהתגאה כמגן דתו, הוא שבר את המסורת בכך שציווה על שניים מקרובי משפחתו, שהומרו לאסלאם בכוח, להחזיר את עצמם לאמונה ההינדית.
אף על פי שלעיתים קרובות נוצרים ומוסלמים הטילו את אמונותיהם בכוח על האוכלוסייה, הוא כיבד את האמונות והגן על מקומות הפולחן של שתי הקהילות. מוסלמים רבים היו בשירותו. לאחר הכתרתו, המערכה הבולטת ביותר שלו הייתה בדרום, במהלכה כרת ברית עם הסולטנים ובכך חסם את העיצוב המפואר של כוח המוגולים כדי להפיץ את שלטונם על כל תת-היבשת.
שליט המרתים ניסה מספר פעמים להשיג הכרה מצד המוגולים.
לפי ההיסטוריון ההינדי דשפנדה; גם לאחר ששיוואג'י נמלט מאגרה, הוא המשיך לכתוב לקיסר המוגולי. כתוצאה מההתכתבויות הללו הכיר אורנגזב בשיוואג'י כ'רג'ה' ולאחר מות שיוואג'י המשיכו המרתים לחפש לגיטימציה בידי השלטון בדלהי.
לשיוואג'י היו מספר נשים ושני בנים. בשנותיו האחרונות נלחם נגד כפירתו של בנו הבכור, אשר בשלב מסוים ערק לתמיכה במוגולים והוחזר אל חיק משפחתו רק בקושי הרב ביותר. המתח של שמירת ממלכתו מפני אויביו לנוכח סכסוכים ביתיים מרים ומחלוקת בין שריו קירבו את שיוואג'י אל סופו. מבין ההיסטוריונים המערבים שלמדו על חייו ניתן לו התואר "שיוואג'י הגדול".
מורשת.
שיוואג'י נפטר לאחר חולי קשה בשפעת ודיזנטריה באפריל 1680, במעוז ההרים רג'ארח, שאותו הפך לבירתו.
שיוואג'י הפיח חיים חדשים במאבק ההינדי נגד הכיבוש המוסלמי, ופועלו הפך את אורנגזב לקיסר הגדול האחרון של האימפריה המוגולית אשר מירושתו היא רק תיפול. מעל לכל, במקום ובעידן המוכתם על ידי פראות דתית ואי שקט, הוא היה אחד מהשליטים המעטים שנהגו בסובלנות דתית אמיתית. פועלו הצבאי הפך אותו למצביא אשר שילב בין אסטרטגיה צבאית מערבית וטקטיקה של כוחות חיל פרשים ונוודים.
ממלכתו תמשיך להתפתח ולהתחזק לעבר רוב המאה ה-18 עד שחברת הודו המזרחית הבריטית תטיל את צילה על האימפריה המראטהית.
פשיינט רייט
פשיינט רייט (באנגלית: Patience Wright; 1725 – 23 במרץ 1786) הייתה פסלת של דמויות משעווה, והפסלת המוכרת הראשונה ילידת אמריקה.
ראשית החיים.
פשיינט רייט נולדה באויסטר ביי, ניו יורק, למשפחת חוואים קווקרים עם תזונה צמחונית. המשפחה עברה לבורדטאון, ניו ג'רזי כשפשיינט הייתה בת ארבע. בגיל 16 היא עזבה את בית המשפחה ועברה להתגורר בפילדלפיה, שם בשנת 1748 התחתנה עם ג'וזף רייט, שהיה מבוגר ממנה בשנים רבות. לעיתים קרובות היא שעשעה את עצמה ואת ילדיה על ידי יציקת פנים מבצק לחם ומשעווה.
כשבעלה של רייט נפטר בשנת 1769, היא הייתה בהריון עם ילד רביעי והייתה זקוקה לדרך לפרנס את המשפחה. בעבודה עם אחותה רייצ'ל וולס, שהייתה אלמנה, היא הפכה את התחביב שלה לעיסוק במשרה מלאה. האחיות הקימו עסק לדיוקנאות בשעווה כהה, צורת אמנות פופולרית באמריקה הקולוניאלית. בשנת 1770 הן הצליחו מספיק כדי לפתוח סדנאת עבודות שעווה בניו יורק ולערוך סיורים עם עבודתן בפילדלפיה וצ'ארלסטון.
הדיוקנאות של רייט היו דמויות בגודל טבעי או גודל חזה עם בגדים אמיתיים ועיני זכוכית. הן עוצבו כמו בחיים ונחשבו לאמיתיות מאוד. לעיתים קרובות הן המחישו את הפעילויות שהאדם המתואר עשוי לבצע בחייו.
לאחר שרבים מפסליה נהרסו בשריפה ביוני 1771, רייט עברה להתגורר בלונדון, אנגליה. דרך מערכת יחסים עם ג'יין אחותו של בנג'מין פרנקלין, היא נכנסה לחברה הלונדונית. רייט התיישבה בווסט אנד והקימה תצוגה פופולרית של דמויות היסטוריות ודמויות שעווה מפורסמות. היא זכתה לכבוד בהזמנה להופיע לפני המלך ג'ורג' השלישי, והמשיכה לפסל אנשים אחרים מבני המלוכה והאצולה הבריטית. רייט אמנם תועדה כיוצרת לפחות חמישים וחמש יצירות, אך רק דמות אחת באורך מלא של לורד צ'את'ם (ויליאם פיט) קיימת.
מוניטין ציבורי.
פשיינט רייט נודעה בחברה הלונדונית בזכות נימוסים אמריקאים כפריים, שהיו מקור לשערוריות. היא נעלה נעלי עץ, נישקה את בני שני המינים ובאופן כללי לא קיימה את כללי הנימוס של אותם ימים, של מישהו ממעמדה או מינה. שמועה אחת קבעה שהיא אפילו קראה למלך ולמלכה בשמם הפרטי, תוך הפרת התנהגות מקוממת.
הטכניקה של רייט לפיסול שעווה תרמה לתפיסה פומבית זו של דמותה. היא השתמשה בחום הגוף כדי לשמור על השעווה בטמפרטורה בה היא יכולה לעצב אותה, ועיצבה אותה מתחת לסינר בצורה מרמזת, מה שערער את הצופים ואף זכה בפרודיה בעיתונות. המדיום עצמו היה סוג של "אמנות ירודה" בהשוואה לפיסול בברונזה או באבן.
רייט אולי השתמש בדמותה הציבורית הלא שגרתית, כדרך להניע עסקים לעבודות השעווה שלה, תוך שימוש נוח בסיקור העיתונים כדי לקבל פרסום על יצירותיה.
פעילויות מלחמת העצמאות.
מספרים כי רייט עבדה כמרגלת במהלך המהפכה האמריקאית, והעבירה מידע למושבות בתוך דמויות השעווה שלה. ידוע שהיא התכתבה עם בנג'מין פרנקלין במהלך המלחמה, תוך שהיא שולחת מכתבים המדווחים על בריאותו של בנו הבלתי לגיטימי, ויליאם, ותומכת באסירי מלחמה. היא גם כתבה מכתבים לג'ון דיקינסון שתיארו את הכנות הצבא הבריטי באנגליה.
בסופו של דבר סר חינה של רייט מהמלוכה כתוצאה מתמיכתה הגלויה בעניין העצמאות הקולוניאלית, במיוחד לאחר שלפי הדיווחים גערה במלך ובמלכה לאחר הקרבות בלקסינגטון וקונקורד. היא הייתה פטריוטית גלויה, והקימה קרן לתמיכה בשבויי מלחמה אמריקאיים שהוחזקו בבריטניה. קבוצה של פעילים פרו-אמריקאים, ביניהם לורד ג'ורג' גורדון, בנג'מין ווסט ואנתוני פסקווין, נפגשה בסדנתה בלונדון כדי לדון בעניינם.
רייט עברה לפריז בשנת 1780, שם עיצבה את דיוקנו של בנג'מין פרנקלין.
לאחר המלחמה.
רייט חזרה לאנגליה בשנת 1782 והתיישבה עם בתה פיבי וחתנה, הצייר ג'ון הופנר, בביתם ברחוב צ'ארלס בכיכר סנט ג'יימס. בשנת 1785 היא החליטה לחזור לניו ג'רזי. עם זאת, תוך כדי הכנות לנסיעה היא נפלה ושברה את רגלה.
פשיינט רייט נפטרה כעבור שבוע, ב־23 במרץ 1786. אחותה רייצ'ל ניסתה לקבל סיוע כספי עבור הוצאות הקבורה שלה, הן מאזרחים אמריקאים בולטים והן מהקונגרס האמריקאי, אך לא הצליחה.
רייט נקברה בלונדון. מקום קבורתה אינו ידוע.
רייט אמנם השיג את הסכמתו של ג'ורג' וושינגטון לשבת מולה לפסל את דיוקנו, אך היא מתה לפני שהספיקה לפסל אותו. בקשה דומה נשלחה לתומאס ג'פרסון.
עבודות נבחרות.