הגלריה לאמנות אום אל-פחם פועלת במסגרת עמותת "אל סבאר" וחברים בה אנשי רוח ותרבות מכל אזור ואדי עארה. היא פועלת ללא מטרות רווח ומתוקצבת באופן שוטף ממשרד החינוך, תרומות מתושבי המקום ועוד. הפעילות השוטפת בגלריה (תערוכות אמנות עכשווית, מפגשים ושיח גלריה, סימפוזיונים, סדנאות יצירה וימי עיון), מושכים קהל רב והופכים את הגלריה למקום מרכזי בחיי התרבות המקומית והבינלאומית. כמו כן, הגלריה מפעילה מערך חינוכי ויוזמות משלבות קהילה, ומקיימת כנסים שמטרתם קידום נושאים תרבותיים וניהול דיאלוג רחב על הנרטיב והאמנות הפלסטינית העכשווית. מאז הקמתה רשמה הגלריה לזכותה שורה ארוכה של הישגים, בהם עשרות תערוכות (כארבע בשנה בממוצע) של אמנים מהארץ ומחוצה לה, שמשכו למקום מבקרים מכל העולם. הישג חשוב במיוחד הוא מספרם הרב של התלמידים הנוטלים חלק ב"יום האמנות", הכולל ביקור בגלריה, בסדנאות היצירה ובחוגי האמנות. במהלך פעילויות הגלריה ביקרו בה אלפי תלמידים מכל בתי הספר באזור ואדי עארה ו"המשולש".
הגלריה מקפידה להיות מחוברת לקהילה ומתקיימים בה פרויקטים וחוגי אמנות לילדים ולמבוגרים. בנוסף, מתקיימים בה גם שיעורי פסיכודרמה ושיעורי בלט לילדות. לדברי אבו שקרה מי שמביא את הילדים הן נשים מסורתיות שהחליטו לעשות שינוי. פרויקט נוסף המתקיים דרך קבע בגלריה הוא סדנאות קרמיקה לנשים אותן מנחה האמנית רינה פלג. על פי דבריו של אבו שקרה רוב הנשים שבאות לסדנאות הקרמיקה מעולם לא החזיקו מכחול ביד ויש כאלו שאף פעם לא יצאו מהבית לפעילות חברתית כלשהי. בכל יום יש בגלריה שלוש קבוצות של נשים, כל אחת של עשרים-שלושים משתתפות שלומדות, יוצרות ומייצרות מוצרים שאולי יוכלו למכור אותם אחר כך לצורך פרנסה.
מנהג חשוב נוסף שמחבר את הגלריה לקהילה הוא הוצאת עבודות אמנות אל מחוץ לגלריה והצגתן בחללים של בתים פרטיים ושל מבני ציבור, בחנויות ובמטעי הזיתים. הקהל הערבי והיהודי שמגיע לתערוכות מסוג זה מוזמן לשוטט ברחובות אום אל-פחם, לחפש את יצירות האמנות, להתחבר לתושבים ולדבר איתם. זהו פרויקט שמחבר את תושבי המקום לעשייה האמנותית. כמו כן, הגלריה הפכה לתחנה ראשונה לבאי היישוב, וממנה יוצאים סיורים מודרכים אל תוך היישוב ולסביבתו.
על מנת לקדם ולעזור לאמנים פלסטינים צעירים, הגלריה שוכרת להם אוצר, שמלווה ומנחה אותם לקראת תערוכה בגלריה. בנוסף, הגלריה מציעה לאמנים צעירים עזרה בהגשה לקרנות ופרסים ובהפקת קטלוגים. בשנת 2008 הקים סעיד אבו שקרה את ארכיון הגלריה, בו יכולים המבקרים ללמוד על החיים באזור לפני הנכבה. הארכיון כולל מאות ראיונות עם זקני ואדי עארה, תמונות ותיעוד של כל מה שעבר עליהם עם הקמת המדינה, הגירוש והרס הכפרים. בארכיון אפשר, למשל, למצוא תמונות של שוק החמורים במגידו מ–1945, של נציגי הקהילה הערבית חותמים על הסכם כניעה עם נציג הממשל הצבאי הישראלי ועוד.
קשיי הקיום של הגלריה.
הקושי בקיום הגלריה הוא לא רק מול הממסד והציבור היהודי, אלא גם מול החברה הפלסטינית. אבו שקרה אומר כי "התנועה האסלאמית בישראל, שהייתה בשלטון, מתנגדת לאמנות, כמו שהיהדות מתנגדת. לא תעשה לך פסל וכל תמונה. ואני עוסק בפסלים ובתמונות אינסוף. כמו כן, באום אל פחם מרבית האוכלוסייה ענייה ומסורתית. אז איך אני מחבר את העוני עם גלריה אליטיסטית, שהתפקיד שלה להציג אמנות איכותית לכל העולם? איך אני פועל עם כל הניגודים האלה והופך את אום אל פחם למרכז רב־תרבותי? אני יוצר דיאלוג מסוג חדש".
בראיון אחר מרחיב אבו שקרה את דבריו בנוגע לקשיים בהם הגלריה נתקלה: "תחילה נתקלנו בתופעה יותר קשה מהתנגדות- אדישות. אנשים לא הבינו למה צריך את זה. חשבו שזו עוד יוזמה שתוחלת החיים שלה קצרה ולא נתנו לה סיכוי. רק אחרי שנוצר קשר עם גורמים מובילים באמנות בארץ ובעולם המחויבות שלנו המקימים וגם של הקהילה ומנהיגיה הכתה שורש. עברנו דרך ארוכה מאז להשגת מודעות ציבורית. פעם אמרו "הגלריה של סעיד", היום אומרים "הגלריה של אום אל-פחם", יש גאווה מקומית, התושבים רוצים את הגלריה ומרגישים שהיא שלהם".
כמו כן, הגלריה מושפעת מהמצב הביטחוני בארץ. דוגמה טובה לכך ניתן היה לראות בשנת 1999 בה הציגה בגלריה האמנית יוקו אונו את התערוכה "חלון פתוח" שהביאה לפריצה גדולה של הגלריה למודעות. שנה אחר כך היה נראה שכל המאמצים היו לשווא. השלט הענק שפרסם את תערוכתה של יוקו אונו נותר בכניסה לאום אל פחם, והיה אחד המוקדים הראשונים למתקפה הוונדליסטית שביצעו מפגינים באינתיפאדה שפרצה בשנת 2000, לצד הרס בסניפי הבנק והדואר בעיר. ההשפעה על הגלריה הייתה קטלנית ולקח למבקרים זמן רב עד שחזרו.
במהלך שנות הפעילות ביקרו מספר אנשי אמנות ישראליים את אופי פעילות הגלריה וטענו כי הגלריה מציגה פולקלור פלסטיני ולא אמנות מודרנית כפי שהיא מתיימרת לעשות. אבו שקרה טוען לעומת זאת כי "טוב שיש ביקורת, אנחנו הגלריה הראשונה שעוסקת בנושאים האלו. מותר לנו לעשות גם טעויות ולהתבלבל, אבל רק אנחנו נחליט מה טוב לנו ומה לא. המטרה והרעיון של הגלריה הוא שאנחנו, ערביי ישראל נכתוב את התרבות שלנו, נחקור אותה, נוביל אותה במובנים שלנו ונתעד אותה בדיוק כמו שאנחנו רוצים. אני חושב שהביקורת הזאת היא ביקורת מתנשאת שלא מכירה את הצרכים שלנו ומתעלמת מכך שבזמן שהמגזר היהודי שגשג במשך שישים שנה אנחנו היינו שקועים בהישרדות פיזית בלבד".
המעבר מגלריה למוזיאון.
עם חלוף השנים והתפתחות הגלריה, התפתחו גם שאיפותיו של אבו שקרה, שרצה להעביר את הגלריה למבנה חדש בעיר ולהפכה למוזיאון הערבי הראשון בארץ שיוקדש לאמנות חזותית ויהיה מוכר על ידי הרשויות בתחומי הקו הירוק. נוסף על חללי התצוגה יכלול המוזיאון גם ארכיון היסטורי, לתולדות העיר אודיטוריום ודירות אמן.
בשנת 2002 פנתה הנהלת הגלריה אל זאהה חדיד, האדריכלית הבריטית ילידת עיראק, בבקשה לתכנן את המוזיאון בעיר. אולם המשא ומתן עם משרדה הופסק כעבור זמן מה. תוכנית חליפית של האדריכל הערבי-ישראלי סנאן עבד אל-קדר, הוצגה בשנת 2007 בטקס חגיגי במוזיאון תל אביב, ואולם גם היא נגנזה בגלל אי הבנות בין הצדדים.
בפברואר 2007 הכריז סעיד אבו שקרה, כנגיד עמותת "אלסאבר", על תחרות לתכנון המוזיאון באום אל פחם. העמותה הכריזה על תחרות מסודרת בשיתוף איגוד האדריכלים בישראל. בתחרות היו כמה שלבים. השלב הראשון היה אנונימי ופתוח לכל האדריכלים ומבין 49 ההצעות שהוגשו נבחרו חמש הצעות. בשלב השני התמודדו שלושה משרדי אדריכלים ומבניהם נבחרה ההצעה שזכתה.
יושב ראש חבר השופטים היה האדריכל יוסי פרחי, והשופטים היו ערבים ויהודים, וביניהם אדריכלים, מנכ"ל המוזיאון, מהנדס העיר וחוקרת תרבות. החלטות חבר השופטים ונימוקיהם הוצגו בתערוכה לקהילה המקומית ולציבור הרחב. במהלך התערוכה התבקש הציבור לבחור את העבודה המועדפת עליו בהצבעה לתוך תיבה נעולה. הצעה זו נקראה "מועדפת הציבור".
בתכנון המבנה החדש של המוזיאון זכו האדריכל אמנון בר אור, המתמחה בשימור מבנים, ושותפיו לתכנון ליאור ציונוב וליאור ויתקון. טקס זכייתם התקיים ב-3 בנובמבר 2008 במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב. בפרס השני זכו ד"ר יוסי קורי, האדריכל פרח פרח והמעצב פלאביו אדריאני. הפרס הראשון בסך 60,000 ₪ והפרס השני בסך 25,000 ₪ הוענקו על ידי מפעל הפיס. הפרס השלישי בסך 10,000 ₪ שתרמה משפחה מאום אל פחם שבנה נהרג בפיגוע בירדן, הוענק למשרד סטוי אדריכלים.
בנימוקים לבחירה כתבו השופטים בין היתר, כי התוכנית של בר אור מציעה פתרון פונקציונלי ומאפשר התמצאות טובה בבניין וכי העיצוב "מרשים בפשטותו".
עריית אום אל פחם הקצתה למוזיאון שטח של 13 דונם סמוך לשכונה חדשה וליד אצטדיון כדורגל. שטחו הכולל של שהוקצה למוזיאון היה 15 אלף מ"ר ועלותו נאמדה ב-25 מיליון דולר. את הכספים תוכנן לגייס ממשרד התרבות ומתרומות של גופים שונים, מקצתם מהעולם הערבי. התחזית הייתה שאבן הפינה למוזיאון תונח בשנת 2010 והמוזיאון ייחנך ב-2013.
עם סיום התחרות לבנייתו של מוזיאון אום אל פחם וקבלת אדמה מהרשות המקומית לבנייתו, נעשה מאמץ גדול להביא תרומות שיעזרו בבנייתו והקמתו. אך רעיון הקמת המוזיאון ותפעולו השוטף חשף חלל גדול וחוסר משווע באנשי מקצוע, במשאבים, בתרומות ובתשתיות. מתוך מודעות ותחושה של אחריות לעתיד החלו מייסדי הגלריה לפעול בכמה כיווני עשייה: תכנון, גיוס כספים והכשרת צוות מקצועי. אמנים, אוצרים ואנשי מקצוע מתרבויות שונות הוזמנו לקחת חלק בעשייה. לצורך כך, נמכרו יצירות במכירות פומביות (דוגמת המכירה הפומבית שאצרה דפנה נאור בביתם של יוסי ומרי גילבן בשנת 2007 וגייסו בה 80 אלף דולר. במכירה זו הוצעו למכירה 40 יצירות, בהן של אסד עזי, דוראר בכרי, מוטי מזרחי, מיכל רובנר, פריד אבו שקרה).
בשנת 2016 עשרות מיליוני דולרים עדיין הפרידו בין אבו שקרה לבין חלומו להפוך את הגלריה למוזיאון רשמי ומוכר על פי חוק המוזיאונים והדגם של בר אור ושותפיו עמד כשמונה שנים בתוך ויטרינת זכוכית במסדרון הקומה השנייה של הגלריה באום אל פחם. בשנה זו נפגש אבו שקרה כמה פעמים עם הממונה על התקציבים במשרד האוצר ועם אנשיו, והחל תהליך של ניסיון לגבש תוכנית תקציבית לבניית מוזיאון בגרסה מצומצמת הרבה יותר, של כ-4,000 מ"ר, אבל על אותו שטח, מה שיאפשר התרחבות בעתיד, כך שבהמשך תהיה אפשרות לגייס לבניה גם כסף מתורמים ערבים. לדברי אבו שקרה, אחד התנאים ההכרחיים להקמת המוזיאון היה ש-40% מהמימון יגיעו מתורמים ערבים, אולם אז גילה שבעולם הערבי מסרבים לתרום למוסד בתחומי ישראל, גם אם זה מוסד תרבות ערבי. לאחר שתוכנית הבניין החדש נגנזה, החליט אבו שקרה לנסות לקבל הכרה כמוזיאון במבנה הקיים.