ג'יימס פוניווז'יק, מ"ניו יורק טיימס", שיבח את הסדרה וכינה אותה "עוצרת נשימה" ו"ציור קיר שנוצר ונצפה בקפידה, שמוצא את הנבט של אמריקה העכשווית בשאיפה של נשים הלוהוטות לצדק." פוניווז'יק גם שיבח את ביצועיהם של אנסמבל השחקנים, ובמיוחד את ביצועיהן של קייט בלאנשט, טרייסי אולמן ומרגו מרטינדייל.
ג'ודי ברמן, מ"טיים", נתנה למיני-הסדרה ביקורת חיובית, ושיבחה במיוחד את היוצרת דאבי וולר, "שתקופתה כתסריטאית עבור "מד מן" ו"קוד שרוף" ניכרת בתיאור החי והמורכב של עברה של ארצנו בגברת אמריקה". ברמן גם שיבח את התסריטאים של מיני-הסדרה וקבעה כי "מידה זו של מורכבות מוסרית, פוליטית ופילוסופית היא המבדילה בין גברת אמריקה לבין כל כך הרבה דרמטיזציות אחרות של תנועות נשים בעבר" המוצגות בתקופה האחרונה.
אינקו קאנג, מ"הוליווד ריפורטר", כינה את הסדרה "מעשה איזון שבוצע בצורה אדירה" וקבע כי "אין להכחיש שגברת אמריקה גורמת להיסטוריה להתעורר לחיים, בפירוט מתחשב וכואב באמת", תוך שהוא משבח את ביצועיהם של אנסמבל השחקנים הראשי.
ביקורות.
מיני-הסדרה ספגה אש מקבוצות שמרניות בגלל התיאור הלא מדויק שחטא לכאורה לדמותה של שלאפלי, בעיקר בפרק 5, בו מתקיים הדיון בין שלאפלי וברנדה פייגן. היו שטענו כי פייגן היא זו שטענה טענות לא מדויקות במהלך הדיון ולא שלאפלי. אחרים התנגדו לאופן בו דמותה של פיליס שלאפלי תוארה, והכריזו שהיא 'תעמולה ליברלית הוליוודית'.
מיני-הסדרה ספגה ביקורת מגלוריה סטיינם ואלנור סמיל, שטענו שמיני-הסדרה היא מגוחכת, חסרת דיוק היסטורי ו"רעה עבור הנשים האמריקאיות". עמדותיהן של סטיינם וסמיל על הסדרה זכו לביקורות נגד על ידי מספר היסטוריונים ופמיניסטיות בולטות אחרות מהגל השני, כולל ברנדה פייגן עצמה, שכינתה את הסדרה "יוצאת דופן" וקבעה כי לדעתה, הניואנסים של הדמויות הוצגו בצורה מדויקת מאוד.
מצעד הנשמות האבודות
מצעד הנשמות האבודות (באנגלית: Parade of Lost Souls) הוא אירוע שנתי שנחגג בוונקובר, קנדה ומאורגן על ידי קברט העציצים הדאסטי. האירוע מתרחש במזרח ונקובר, במקום סודי שנחשף ערב לפני המאורע עצמו. הוא קורה בשבת הקרובה ביותר לליל כל הקדושים של כל אותה השנה.
למרות שמדובר באירוע שנתי, הוא לא התרחש בשנת 2005 בגלל חששות לוגיסטיים.
היסטוריה.
האירוע נקרא במקור "מסיבת הנשמות האבודות" או "המסיבה של הנשמות האבודות" (באנגלית: "The Party of the Lost Souls"), ביוזמת הארגון "חלומות ציבוריים", בהנחייתה של המנהלת האמנותית והמייסדת, פאולה ג'רדין. בהמשך, שונה שמו למצעד הנשמות האבודות.
קהילת גרנדוויו-וודלנד משתתפת בקישוט ובניקוי האירוע ולעיתים לוקחת חלק פעיל באירוע עצמו כשהוא מתרחש. כמו כן, נהוג כי המשתתפים באירוע מתלבשים בתחפושות ליל כל הקדושים, מביאים ג'ק-או-לנטרן או פנסים ובונים מקדשים בפארק גרנדוויו.
מנהגים.
באירוע נוהגים המשתתפים לקיים שלל מנהגים שונים, כמו לבישת תחפושות של ליל כל הקדושים והבאת ציוד שקשור לחג עצמו. בין היתר, ישנו מנהג בו המשתתפים שורפים את הפחדים שלהם באמצעות שרפה של חפצים שונים המדמים את הפחד שלהם לכאורה והשלכתם לתוך האש.
חוק מגניצקי
חסן מוסטאפווי א-ממאלק
Jealous of the Angels
Jealous of the Angels הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האמריקאית ג'ן בוסטיק. השיר, שיצא ב-11 ביוני 2011, נכתב והולחן על ידי ג'ן בוסטיק, בארט ירציאן, זכרי רנקוויסט וג'ימי פורצ'ן. השיר הופיע לראשונה במיני-האלבום "Change", ובהמשך באלבומה, "Jealous". השיר הגיע למקום הראשון במצעד הזמרים והכותבים בבריטניה ולמקום הראשון במצעד iTunes Music בבריטניה. השיר זכה בחמישה פרסים בטקס פרסי האגודה למוזיקה קאנטרית לשנת 2012.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב כמחווה ובהשראת אביה, ג'יימס רגן בוסטיק, מוזיקאי שנהרג בתאונת דרכים כשג'ן הייתה בת עשר. מותו של אביה, השפיע מאוד על החלטותיה של בוסטיק להיות מוזיקאית.
הצלחה מסחרית.
"Jealous of the Angels", שיר שנכתב בהשראת אביה, קיבל הצלחה מסחרית לאחר ששודר בתוכנית הרדיו של שדרן הרדיו סיימון בייטס , Simon Bates at Breakfast , ב-14 במאי 2012. לאחר השידור, השיר היה מבין עשרת השירים המובילים ביותר בתחנה באותו שבוע, וקיבל למעלה מ-2 מיליון צפיות בווידאו קליפ שהועלה ליוטיוב. השיר נשמע גם ברשתות רדיו אחרות בבריטניה, כולל ב-BBC Radio 2. בנוסף, השיר התווסף גם לפלייליסט של ה-BBC Radio 1.
וידאו קליפ.
בוסטיק פרסמה וידאו קליפ סנטימנטלי של השיר בערוץ היוטיוב שלה. הווידאו קליפ מציג את בוסטיק שרה ומנגנת סולו על הפסנתר שלה, יחד עם גלישה באלבום התמונות המשפחתי ובמזכרות, ואז כותבת מכתב לאביה המת. הווידאו קליפ מסתיים בכך שהיא מבקרת בקבר אביה ומניחה מספר פרחים ואת המכתב המופנה ל"אבא" עם המשפט שעל המצבה שאומר: "בוסטיק, ג'יימס רגן, 18 במאי 1940 – 16 בפברואר 1996".
גרסאות כיסוי.
השיר קיבל מספר גרסאות כיסוי, כולל זו של המוזיקאית דונה טגארט ב-2014 בליווי וידאו קליפ. היא ביצעה את השיר בשידור חי בתוכנית הטלוויזיה The Late Late Show ב-RTÉ One באוקטובר 2016 ובמהלך פרסי מוזיקת הקאנטרי של האיריש פוסט בספטמבר 2018.
השיר כוסה גם על ידי זמר הקאנטרי הבריטי-אירי, נתן קרטר , שנכלל באלבומו מ-2017, "Livin' the Dream".
השיר כוסה גם על ידי הזמרת הוולשית, קתרין ג'נקינס , שיצא ב-30 בנובמבר 2018, באלבומה "Guiding Light". השיר גם לווה על ידי וידאו קליפ, שהועלה לערוץ היוטיוב שלה. היא גם הוציאה קטעי וידאו קליפ נוספים של השיר בליווי מקהלת הילדים Grief Encounter.
BBC Radio 1
ביורן צד-ברזל
ביורן צד-ברזל (בנורדית עתיקה: Bjǫrn Járnsíð; באנגלית: Björn Ironside; באיסלנדית: Björn Járnsíða; בשוודית: Björn Järnsida; בדנית: Bjørn Jernside; בלטינית של ימי הביניים: Bier Costae ferreae) היה שליט ויקינגי נורדי ומלך אגדי של שוודיה. לפי ההיסטוריה הסקנדינבית המשולבת עם פרטים מסאגות ואגדות עם שוודיות, דניות, נורווגיות, אנגליות ואיסלנדיות של המאה ה-12 וה-13, ביורן היה בנם הבכור של מלך הוויקינגים האגדי רגנאר לודברוק ואשתו הראשונה לאגרטה.
הוא חי במאה ה-9 ומתוארך בין השנים 835 ל-906 לספירה. מספרים כי ביורן צד-ברזל היה השליט הראשון משושלת מונסו מייסדת בית המלוכה השוודי וצאצאיו היו למלכים הראשונים של ממלכת שוודיה הגדולה.
Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy
Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy (בתרגום חופשי: קפטן פנטסטיק והבוקר הפשוט) הוא אלבום האולפן התשיעי של המוזיקאי הבריטי אלטון ג'ון. האלבום הוא תיאור אוטוביוגרפי של ימי התחלת הקריירה של ג'ון (קפטן פנטסטיק) ועמיתו הוותיק הפזמונאי ברני טופין (הבוקר הפשוט). הוא ראה אור במאי 1975 על ידי MCA בארצות הברית ועל ידי DJM בבריטניה, ונחל הצלחה מיידית.
"קפטן פנטסטיק" הוא האלבום הראשון אי פעם שנכנס עם יציאתו לאור הישר למקום הראשון במצעד בילבורד 200, תוך שמכר 1.4 מיליון עותקים במשך ארבעת הימים הראשונים ליציאתו, ושהה במקום הראשון במשך שבעה שבועות.
הוא היה האלבום האחרון בהרכב של הלהקה שליוותה את ג'ון בשיא הצלחתו: המתופף נייג'ל אולסון, הבסיסט די מארי והגיטריסט דייווי ג'ונסטון. אולסון ומארי, חברי חטיבת הקצב מאז 1970, פוטרו קודם להקלטת האלבום הבא, "Rock of the Westies". ג'ונסטון עזב ב־1978. רק ב־1983 התאחדה הלהקה כדי להקליט את האלבום "Too Low for Zero", בלחצו של דייוויד גפן, הבעלים של חברת התקליטים של ג'ון בארצות הברית באותה העת.
רקע.
האלבום הוא אלבום קונספט שנכתב בסדר כרונולוגי (ואף הוקלט לפי הסדר, דבר נדיר אצל ג'ון) ומספק מבט אוטוביוגרפי למאבקים שהיו לג'ון ("קפטן פנטסטיק") ועמיתו הוותיק, הפזמונאי ברני טופין ("הבוקר הפשוט") בלונדון, בימי התחלת הקריירה שלהם (1967–1969), עד לפריצה של ג'ון ב־1970. המילים והתמונות בחוברת האלבום רוויים תחושה של מקום וזמן וספציפיים – דבר נדיר במוזיקה של ג'ון. ג'ון החליט להגיע יחד עם הצוות בהפלגה בספינה מסאות'המפטון לניו יורק, ומשם להגיע ל בקולורדו. הוא הלחין את המוזיקה לאלבום במשך ששת ימי ההפלגה. לימים סיפר: .
הסינגל היחיד מהאלבום, "Someone Saved My Life Tonight" (בעברית: "מישהו הציל את חיי הלילה", להיט שהגיע למקום הרביעי במצעד סינגלי הפופ בארצות הברית), הוא אוטוביוגרפי באופן חלקי ומספר על אירוסיו הכושלים ללינדה וודרו, שהובילו לספק קריאה לעזרה, ספק ניסיון התאבדות של ג'ון (הוא פתח את הגז בדירה, אך השאיר את החלונות פתוחים) ב־1968. ה"מישהו" הוא ג'ון באלדרי , מנהיג "בלוזולוג'י" , להקתו של אלטון עד חודשים ספורים לפני האירוע, ששיכנע את אלטון לבטל את האירוסין ולא להרוס את הקריירה המוזיקלית שלו למען נישואים לא מאושרים (ג'ון סיפר לימים שוודרו לא אהבה את השירים שכתב – "זה הרס אותי מבפנים").
הלקחים מהשגיאות שנעשו בהפקה החפוזה של אלבום האולפן הקודם, "Caribou", הופקו, ותשומת לב רבה ניתנה לתהליך ההקלטה. חודש שלם הוקצה להקלטת האלבום. ג'ון, חברי הלהקה וצוות ההפקה היו מרוצים מאוד מהתוצאה. המפיק גאס דאג'ן שיבח את השירים ואת הביצועים הקוליים שבאלבום: , אמר. בריאיון שהעניק לקמרון קרואו ב־2006 אמר ג'ון: . גם ב־2020 כתב ג'ון: , וציין את השירים, ההפקה והמוזיקאים.