הוספת המורפמה התחילית הַ־ לפני שם עצם היא הדרך העיקרית לציין ששם העצם הוא מיודע, כלומר, שבהקשר שבו מדברים הוא מובחן מעצמים אחרים הדומים לו. למשל, במשפט "השולחן שלפנינו איננו סתם שולחן" מיודעת המילה הראשונה "השולחן" בה״א הידיעה, ומבחינה את השולחן שבו מדובר משאר השולחנות (הצורה "סתם שולחן" מציגה שימוש בתווית אי־יידוע, או תווית סיתום, שהיא היפוכה של תווית היידוע). דרכים נוספות ליידוע בעברית הן שימוש בשם עצם פרטי ("משה איננו ככל הילדים"), שימוש בכינוי קניין ("ביתי הוא היפה שבבתים") או שימוש בכינוי רומז ("ילד זה"). חלק מן הדרכים הללו מוציאות זו את זו, במובן זה שאי אפשר להשתמש בשתיים מהן בו־זמנית, למשל אי אפשר לצרף ה״א הידיעה לשם עם כינוי קניין ("הביתי") או לשם עצם פרטי ("המשה", למעט חלק משמות המקומות: "הירקון", "האוורסט").
משערים שהשימוש בתווית יידוע הוא חדש יחסית בתולדות השפות השמיות. הראיה העיקרית לכך היא שתווית היידוע שונה משפה לשפה: למשל, בעברית מושג היידוע באמצעות התחילית הַ־, בערבית באמצעות התחילית ال־, בארמית באמצעות הסופית ־ָא, ואילו באכדית לא קיים כלל יידוע. לפיכך סבורים שבפרוטושמית לא היה קיים כלל יידוע. בתוך תולדות העברית המקראית עצמה מתברר שבלשון השירה המקראית, המשמרת סימנים רבים של קדמות, מועט מאוד השימוש בה״א היידוע לעומת לשון הפרוזה הרגילה (למשל, בשירת הים "אמר אויב... אחלק שלל" - ולא "אמר האויב... אחלק השלל"), ועל פי זה משייכים החוקרים את הופעתה של ה״א הידיעה בעברית לתקופת בית ראשון.
על פי הדגש החזק המופיע בדרך כלל בעיצור שאחרי ה״א הידיעה היו ששיערו שצורתה הקדומה היא הַלְ־ או הַנְ־, בדומה לערבית, אך כיום הנטייה היא שלא לקבל השערה זו ומייחסים את הדגש לצורך בשמירת התנועה מפני היחטפות.
הביטוי "בה״א הידיעה" משמש בעברית של ימינו כהמחשה להצטיינות מיוחדת, למשל "מילון זה הוא המילון בה״א הידיעה לשפה העברית".
העצם הספציפי שאליו רומזת ה״א הידיעה תלוי לעיתים בסביבה שבה נמצא הדובר. הכינוי "הרב", ללא ציון של שם לאחריו, מרמז לרבו המובהק של הציבור שאליו משתייך הדובר. בציבורים מסוימים של הזרם הדתי לאומי "הרב" הוא הרב קוק, ובציבורים מסוימים של הזרם החרדי זהו הרב סולובייצ'יק. באופן דומה, כאשר חייל בפיקוד הצפון מדבר על "האלוף", כוונתו למפקד פיקוד הצפון, וכאשר חייל בפיקוד הדרום מדבר על "האלוף", כוונתו למפקד פיקוד הדרום.
התפתחות.
ה״א הידיעה שימשה בתחילה לשימוש דאיקטי – ככינוי רומז. שימוש זה נשתמר בצורות זמן אחדות כמו "היום", "השבוע" וכדומה שמשמעם היום הזה, השבוע הזה. מאוחר יותר קיבלה ה״א הידיעה גם תפקיד אנאפורי כמצביע לאחור. למשל במשפט "אכלתי תפוח, התפוח היה טעים". ה״א הידיעה ממלאת תפקיד של הביטוי "הזה" או "ההוא". רק בשלב האחרון של ההתפתחות הפכה ה״א הידיעה לתווית שמציאותה במשפט מחויבת: למשל במשפט הקודם, לא ניתן לומר "אכלתי תפוח, תפוח היה טעים" ללא ה״א הידיעה. (תהליך דומה אירע גם בלשונות הלטיניות, שבהן היידוע התפתח ממילות רמז בלטינית, שפה שבה לא היה יידוע).
תפקוד.
משום שה״א הידיעה היא אות שימוש המצטרפת לתחילתה של מילה שלמה, הסרתה תשאיר מילה שלמה באותה משמעות ורק לא מיודעת. אך אם האות ה' הייתה חלק מהמילה עצמה ולא מוספית לא תישאר מילה שלמה לאחר הסרתה. לדוגמה - הסרת האות ה' במילה "הבלון" תשאיר מילה שלמה "בלון" ולכן מדובר בה״א הידיעה.
ניקוד ה״א הידיעה.
בצורתה היסודית מנוקדת ה״א הידיעה בפתח ובעיצור שאחריה מופיע דגש. כאשר העיצור התוכף הוא אחד מן העיצורים א, ה, ח, ע, ר שאינם מקבלים דגש חזק, לא מופיע הדגש, ובמקום זאת משתנה במקרים מסוימים תנועת ה״א הידיעה:
לדגש החזק שאחרי ה״א הידיעה יש נטייה להישמט כשהוא בא באות שוואית, בעיקר באותיות י', מ', ל' ואחרות (הַיְלָדִים, הַמְדַבְּרִים, הַלְוִיִּם).
כאשר באה לפני ה״א הידיעה אחת מאותיות השימוש בכ"ל, נבלעת ה״א הידיעה: בַּבַּיִת. היבלעות זו אינה מתרחשת ליד ו"ו החיבור: וְהַבַּיִת, מ"ם השימוש: מֵהַבַּיִת ושי"ן הזיקה: שֶהַבַּיִת.
טבלת סיכום לניקוד ה״א הידיעה:
כל הכללים האלה נכונים בדרך כלל בעברית מקראית, אף כי גם בה יש להם חריגים. בעברית הישראלית המדוברת מוּבעת בדרך כלל ה״א הידיעה בתנועת a גם כאשר לפי הכללים היא מנוקדת בסגול.
ה״א הידיעה בצירופים.
הכלל בעברית הקלאסית הוא שבצירוף שם שאיננו סמיכות הבא ביידוע, מצורפת ה״א הידיעה לשני חלקי הצירוף, למשל "הבית הגדול", ולעומת זאת בצירוף סמיכות באה ה״א הידיעה בסומך ולא בנסמך, למשל "בית האיש". אולם לשני חלקיו של כלל זה יש חריגים: בעיקר בלשון חז"ל מצויים צירופי שם שאינם סמיכות המיודעים רק ברכיב השני, כמו "שער העליון" או "כנסת הגדולה", וכן מצויים במקרא צירופי סמיכות שבהם מיודע גם הנסמך, כמו "הָעֲבֹתֹת הַזָּהָב" (שמות ל״ט), "הַסֵּפֶר הַמִּקְנָה" (ירמיהו ל"ב). בעברית הישראלית המדוברת יש נטייה ליידע את הסמיכות כולה בבת אחת, כגון "הבית־ספר", "העורך־דין". האקדמיה ללשון העברית מכירה במקרים מסוימים בכשרותה של צורה זו, והיא מתירה ליידע צירוף של פועל בצורת בינוני עם תיאור פועל בתחילת הצירוף: היושב־ראש, העורך־דין.
ז'ן בורידן
דו־פסיגיים
יד ביד – גשר על הוואדי
דמוגרפיה של בוסניה והרצגובינה
במלחמת יוגוסלביה שהתחוללה בשנות ה-90 של המאה ה-20, במלחמה בה ביצעו הסרבים 'טיהור אתני' לאוכלוסייה המוסלמית (כיום נקראים בוסנים), המדינה נגררה למלחמת אזרחים בין הקבוצות האתניות השונות. הסרבים שחיו בשטח בוסניה והרצגובינה קראו לממשלה היוגוסלבית למנוע את עצמאותה של בוסניה והרצגובינה וכבשו כמעט את כל המדינה. הקרואטים מצידם קראו לקרואטיה (שהוקמה זה מכבר) להתערב ולמנוע את הכיבוש הסרבי. צבא קרואטיה פלש והחזיק באזור התיישבות הקרואטים בדרום בוסניה וסרביה המשיכה לשלוט בשאר המדינה. המלחמה הופסקה על ידי התערבות בינלאומית של ארצות הברית, נאט"ו, האיחוד האירופאי והאו"ם. תוך כדי המלחמה נטשו את בתיהם אזרחים רבים והיגרו למדינות השכנות כך שהמאזן הדמוגרפי השתנה במקצת.
אוכלוסיית בוסניה והרצגובינה מונה לפי אומדן משנת 2006 4,498,976 ורובה מורכבת מקבוצת העמים הדרום סלאבים אשר התיישבו באזור חבל הבלקן.
קבוצות אתניות.
מוצאה של אוכלוסיית בוסניה והרצוגבינה היא בעיקרה משבטים סלאביים שהתיישבו באזור זה.
בוסנים: 48%, סרבים: 37.1%, קרואטים: 14.3%, אחרים: 0.6% (נכון לשנת 2000)
מחצית מאזרחי המדינה הם נוצרים המשתייכים לפלג הנצרות האורתודוקסית או לנצרות הקתולית. האסלאם שהגיע במאה ה-15 בעקבות הכיבוש העות'מאני של חבל הבלקן התפשט בעיקר בבוסניה והרצגובינה. קרואטים קתולים וסרבים אורתודוקסים המירו את דתם לאסלאם כך שנוצרה קבוצה חדשה בבוסניה והרצגובינה שפיתחה לעצמה זהות דתית ואתנית שונה. המוסלמים הסלאבים נקראים כיום בשם בוסניאקים ובעבר כונו בשם "מוסלמים כלאום". כינוי זה אינו תקין פוליטית משום שהמונח "מוסלמים" מתייחס לדת ולא ללאום. בעשור השני של המאה ה-21, כ-40% מאזרחי המדינה הם מוסלמים.
שפות.
תושבי בוסניה-הרצגובינה דוברים את השפה הסרבו-קרואטית שהיא שפה דרום סלאבית, אף על פי שהיא נקראת "בוסנית" בחלקים בהם חיים הבוסנים, "קרואטית" בחלקים בהם מתגוררים הקרואטים ו"סרבית" ברפובליקה סרפסקה. ההבדל העיקרי בין השפות הוא מערכת הכתב - בפדרציה של בוסניה והרצגובינה משתמשים באלפבית לטיני, ואילו ברפובליקה סרפסקה משתמשים באלפבית קירילי הכולל יותר מ-30 אותיות, שרבות מהן נהגות בצורה זהה להגייתן באנגלית. האלפבית הערבי היה בעבר בשימוש לכתיבת השפה הבוסנית.
ראו גם:
כבאות והצלה לישראל
כבאות והצלה לישראל הוא ארגון הכבאות וההצלה הרשמי של מדינת ישראל הכפוף למשרד לביטחון פנים.
המערך מספק לציבור בישראל שירותי כבאות, חילוץ והצלה שונים בשגרה ובחירום. חיוג 102 מכל טלפון במדינת ישראל ינתב את השיחה למוקד החירום של שירותי כבאות והצלה האזורי הקרוב לצורך קבלת קריאת חירום.
כל נושאי כבאות והצלה בישראל נמצאים תחת סמכותה של הרשות הארצית לכבאות והצלה בפיקודו ובנהולו של נציב כבאות והצלה ואשר כפופה למשרד לביטחון פנים.
היסטוריה.
קבוצת הכבאים הראשונה בישראל הוקמה בזכרון יעקב, ב-1897, לפי בקשת פקיד הברון רוטשילד, ובמימון הברון. הסיבה העיקרית לארגון הקבוצה הייתה מספר דליקות ביקבי הברון שבזכרון יעקב ובראשון לציון. הקבוצה שקמה מנתה 32 מתנדבים מצעירי המושבה. בראשה עמד אליהו קנטור, וסגניו היו אלטר גרף, ישראל נידרמן ובנימין ריבקינר. את ציוד הכיבוי הביא פקיד הברון מפריז והוא כלל משאבות, צינורות, סולמות, גרזנים וכן מדים מפוארים עם כובעי נחושת מבריקים וחגורות עור, כפי שנהוג היה בערים הגדולות באירופה.
בשנת 1925 אירע שיטפון גדול בשכונת ברנר שבתל אביב, בזמן השיטפון התאספו במקום האירוע תושבים רבים, וחלקם ערכו ניסיונות הצלה, אך ללא כלים והכשרה מתאימה הצלחתם הייתה מצומצמת. לאחר השיטפון הקים אבא כהן את גדוד הכבאים של תל אביב, שהיה לגדוד הכבאים הראשון ביישוב. לגדוד גויסו 73 מתנדבים. תחנת הכיבוי של הגדוד הוקמה בצריף ששכן בשדרות רוטשילד פינת רחוב נחלת בנימין בסמוך לתחנת המשטרה העירונית. בנוסף רכשה העירייה מגוון ציוד חיוני לביצוע משימות כיבוי והצלה.