בעקבות האירוע הושעו כל מרוצי המכוניות בספרד, צרפת, גרמניה ושווייץ עד לקביעת תקני בטיחות. בעוד שברוב המדינות חזרו להתחרות זמן קצר לאחר האירוע, האיסור בשווייץ נותר על כנו לאורך שנים ארוכות. בשנת 2015 חלה הקלה באיסור, אך היא אפשרה קיום תחרויות במכוניות חשמליות בלבד. ביוני 2018 התקיים לראשונה מרוץ מסגרת אליפות הפורמולה אי.
גבתוניים
טנגרת הבננה
טנגרת הבננה (שם מדעי: "Coereba flaveola") היא ציפור שיר החיה באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית וכן באיים הקריביים והיא הציפור היחידה במשפחה טנגרי בננה ("Coerebidae"). ציפור זו היא קרובת משפחתם של הטנגריים שבמשפחת הפרושיים ושויכה לשם זמן רב וכן למשפחת הגבתוניים. כמה חוקרים העדיפו לשייך אותה למשפחה עצמאית המקורבת יותר לצופיתיים. מיון זה לא התקבל על כל החוקרים וחוקרים רבים ממשיכים לשייך את הציפור לטנגריים או כטקסון ללא מקור. בנוסף מספר חוקרים רואים בו סוג הכולל 3 מינים ולא מין יחידי. מינים אלו נחשבים בדרך כלל לחלק מהתת-מינים המרובים של המין.
מאפיינים.
זוהי ציפור קטנה שאורכה 10–13 ס"מ ומשקלה 5.5-19 גרם. היא בעלת גוף אפור עם ראש אפור המפוספס בשני פסים לבנים גדולים הנמשכים עד הגרון. המקור שחור ומעוקל מעט. הבטן צהובה והרגליים גדולות וחזקות. הזכר והנקבה דומים.
ציפור זו ניזונה בעיקר מצוף של פרחים וכן מפירות ומחרקים שהיא אוספת בעזרת המקור המכופף. אך לעיתים הציפור קורעת את הפרחים ושותה את צופם בלי להאביק אותם. היא שותה את הצוף מקרבה לצמח אך יכולה גם לרפרף במקום לזמן קצר.
היא נפוצה ברחבי אמריקה מדרום מקסיקו עד צפון ארגנטינה. לעיתים נדירות היא נמצאת בפלורידה. היא מצויה ביערות פתוחים, ערבות ובפארקים וערים שונות, אך לא במדבריות או ביערות עבותים.
תת-מינים.
לטנגרת הבננה 41 תת-מינים:
טנגרי בננה
ניקטוריים
ניקטוריים (שם מדעי: Nicatoridae) היא משפחת ציפורי שיר אפריקניות בעלות נוצות ירוקות. במשפחה זו סוג אחד - ניקטור ("Nicator") ובו שלושה מינים.
ציפורים אלה נחשבים לקרובי משפחה של החנקניים או של הבולבוליים והמלקונוטוסים וסווגו כחלק ממשפחות אלה עד למחקרים שקבעו שהם שייכים למשפחה עצמאית.
אורכם 16–23 ס"מ והם בעלי נוצות ירוקות על גופם, ראשים גדולים עם עיניים גדולות בעלות גבות לבנות בולטות. הכנפיים אפורות עם כתמים צהובים בקדמתם. הרגליים אפורות וחזקות והמקור אפור, דק ומעוקל.
אלו עופות יערות גשם וחרשים החיים באפריקה שמדרום לסהרה מסנגל, מזרחה לאוגנדה ואגן הקונגו ודרומה עד דרום אפריקה.
ניקטור
דרורי העולם החדש
דרורים אמריקאיים
סתריים
סתריים (שם מדעי: Prunellidae) היא משפחה של ציפורי שיר הכוללת רק סוג אחד - סתרי ("Prunella") ובו 13 מינים.
מאפיינים.
הסתרי הוא עוף המצוי באזורים הרריים ומיוערים ברחבי אירואסיה מצפון עד לסיביר ומדרום מדרים עד המזרח התיכון כולל לישראל אליה מגיעים המינים: סתרי צוקים, סתרי שחור-גרון, סתרי מצוי וסתרי ממושקף.
אורכו של הסתרי 14–18 ס"מ ומשקלו 25–35 גרם. הסתרים בעלי צבעים אפורים ולא בולטים והמקור חרוטי וקטן. במראהו הוא מזכיר דרור אך חיוור יותר.
כשמו הסתרי מסתתר בין השיחים הצפופים או מצוי בין שיחים ועשב על הקרקע. הסתרי ניזון מחרקים בקיץ ומזרעים ופירות יער בחורף. כדי לסייע לו לעכל את הזרעים הוא לעיתים יבלע אבנים קטנות לתוך הקיבה והם יימעכו עבורו את הזרעים שיתפצחו.
הסתרי הוא עוף מונוגמי המשקיע שעות רבות בחיזור אחר נקבות בקיץ ובטיפול בצאצאים.
סתרי
בבלרים גדרוניים
בבלרים גדרוניים (שם מדעי: Pnoepygidae) היא משפחת ציפורי שיר קטנה בתוכה סוג יחיד - בבלר גדרוני (Pnoepyga) ובו 5 מינים. המינים קרובים למשפחת הטימליים והסבכיים אך הופרדו ממנה וכיום שייכים למשפחה עצמאית.
בבלרים אלה חיים במזרח אסיה ובדרום-מזרח אסיה, מהודו עד טאיוואן, בעיקר באזורים הרריים.
הם נראים כמו גדרונים קטנים בעלי זנב קצר מאוד ורגליים ארוכות. הם חיים על הקרקע והם בעלי מקור דק מוארך ועיניים גדולות. הם לא עפים לעיתים קרובות ומלקטים את מזונם מהקרקע. הם ניזונים בעיקר מחרקים ותולעים.
בבלר גדרוני
הליוטאיים
הליוטאיים (שם מדעי: Hyliotidae) היא משפחת עופות מסדרת ציפורי שיר החיים רק באפריקה שמדרום לסהרה. במשפחה סוג אחד - הליוטה ("Hyliota") ובו 11 מינים. בעבר סווגו המינים במשפחת הסבכיים לאחר מכן למשפחות דבלולי עיניים, מלקונוטוסים ובהמשך לחטפיתיים ולבסוף כמשפחה עצמאית.
אלו ציפורים באורך 14 ס"מ והן בעלות נוצות כחולות-צהובות ובעלי מקור מחודד מעט ומעוקל מטה. הן חיות בצמרות יערות הגשם ומחפשים חרקים למאכל. הם לא חיים בלהקות אך יצטרפו לקבוצות אכילה.
הם מונוגמיים וטריטוריאליים ויתקפו כל ציפור משיגת גבול.
הליוטה
שטחי C
גיור האדומים
גיור האדומים היה תהליך ייהודם של בני העם האדומי בתקופת ממלכת החשמונאים.
בשנת 125 לפנה"ס השלים השליט החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון את מלחמתו באדומים, כבש את נחלתם וגייר אותם. קיימת מחלוקת בקרב חוקרים האם התבצע גיור זה בכוח או שמא היה זה תהליך שנבע מרצון. כמו כן, רבים מסבירים שהיה זה גיור לשם עבדות ולא גיור רגיל.
רקע.
בימי בית שני (או כבר בסוף ימי בית ראשון) היגרו האדומים לדרום הר חברון הריק מיהודים, בשל לחצם של הנבטים על ארצם העתיקה. בתקופה ההלניסטית עברו האדומים, כמו כל העמים באזור, תהליך של התייוונות. המעמד הגבוה באדום דיבר יוונית ואימץ אל חיקו את התרבות היוונית. תחת שלטון מצרים התלמיית התקיימה בדרום יהודה יחידה מנהלית שנקראה "אִידוּמיאָה".
זמן מה התעוררו חיכוכים בין תושביה החדשים של דרום יהודה לבין היהודים הוותיקים, הצבא הסלאוקי הסתייע בהם בדיכוי מרד החשמונאים, ויהודה המכבי אף נלחם בהם. בשנת 129 לפנה"ס, בעקבות המלחמה של אנטיוכוס השביעי נגד הפרתים או לאחר מותו במסע זה, יצא יוחנן הורקנוס למסע כיבושים גדול בארץ ישראל שבמהלכו כבש גם את אידומיאה.
הגיור ההמוני.
יוסף בן מתתיהו מספר על כיבוש אדום בתקופה החשמונאית:
לפי יוספוס, לאחר שכבש את אדוריים ומרשה, הערים הגדולות של אדומיאה, דרש הורקנוס מן האדומים שנכבשו להימול ולהיעשות יהודים. אלה שמילאו את הדרישה הזאת הורשו להישאר בארצם, ואלו שלא אולצו לגלות מנחלתם. באופן דומה מתאר זאת ההיסטוריון פטולמאיוס (שלהי המאה ה-1 לפנה"ס):
אלא שהגאוגרף היווני סטראבון אינו מזכיר את הגיור בכוח: "האדומים הם נבטים שגלו מארצם בגלל מרד ונתחברו אל היהודים והשתתפו עמהם באותם החוקים עצמם".
ישנן עדויות נוספות על בואם של אדומים לממפיס במצרים. מכיוון שמדובר באותה תקופה, ניתן לומר כי היו אלו אדומים שדבקו בדתם המסורתית או בתרבות היוונית ועזבו את ארצם כתוצאה מהכיבוש היהודי.
הממצאים הארכאולוגיים מאשרים את כיבושיו של יוחנן הורקנוס כפי שמספר יוספוס, כאשר ערים רבות בארץ נמצאו עם סימני שרפה: בשומרון, בהר גריזים, ובבית שאן. מרשה, בשונה מאזורים אלו, לא נהרסה באש, והדבר מאשר את האפשרות שאכן הוצעה לאדומים אפשרות להישאר במקומם אם ייכנעו לתכתיבים החשמונאים. המבנים, המטבעות של הורקנוס והמקוואות שנתגלו במרשה מלמדים שאף כי חלה נטישה, התקיים במקום יישוב בעל אופי יהודי מובהק. כמו כן, החפירות מלמדות על הרס מקדשים בערים שונות באדום בתקופה זו.
עם השנים, השתלבו והתערו האדומים שנותרו בארץ בתוך החברה היהודית. הצאצא המפורסם ביותר של הגיור האדומי הוא הורדוס, מלך יהודה, אשר שנאת הפרושים ורבים מהעם כלפיו וכלפי רומא, לפי חלק מהדעות, היא המקור לאמרה "אדום היא רומי". אולם למעשה, בניגוד למשמעות של הביטוי, בימי הרומאים רוב האדומים היו חלק מן החברה היהודית באופן מלא. ישנן עדויות כי אדומים רבים היו מתלמידי בית שמאי וחלקם אפילו הסתופפו תחת דגלם של מנהיגי הקיצוניים כיוחנן מגוש חלב ושמעון בר גיורא. לאחר המרד הגדול ברומאים (בו השתתפו האדומים, ואף תמכו ברובם בקנאים שונאי רומי), נעלמו האדומים כליל כישות אתנית-גאוגרפית.
הפולמוס על הגיור הכפוי.
בעבר שלטה במחקר הדעה הרווחת שגיור האדומים אכן נעשה בכפייה. כיום ישנם היסטוריונים הסוברים שהאדומים התגיירו מרצונם לאחר הכיבוש החשמונאי, והם מבססים את דעותיהם על הטיעונים הבאים: ראשית, המקורות מהם שאב יוספוס את עדותיו נגועים בשנאת בית חשמונאי, דברי פטולומיאוס (שהם מהעדויות המוקדמות) הם דוגמה מובהקת לעמדה העוינת ולמגמת התעמולה האנטי יהודית שרווחו בספרות ההלניסטית. דווקא מסטראבון, שהביע שנאה גלויה לבית חשמונאי, היה מצופה שיזכיר עניין זה, ועניין זה מעלה ספק אם אכן התבצע גיור בכפייה. שנית, האדומים והיטורים היו נוודים וספגו תרבויות רבות מרצונם. הממצאים הארכאולוגיים מלמדים על בליל תרבויות: הלניזם, יהדות, ותרבות אדומית הדומה לתרבות הכנענית הקדומה. שלישית, סביר להניח שלא היה צורך לכפות את ברית המילה, אלא רק לחדש מנהג קדום. האדומים, כמו רבים מעמי הלבנט, היו מלים את עצמם מדורי דורות. רביעית, גיור כפוי נוגד לגמרי את המקובל במסורת היהודית, חמישית, ישנן דוגמאות של גיור מרצון, כמו של משפחת המלוכה בחדייב.