אורך ראשו וגופו של הפוסום קצר-האוזן: 55-40 סנטימטרים, אורך זנבו: 42-34 סנטימטרים ומשקלו 4.5-2.5 קילוגרם. אין הבדלים משמעותיים בין הזכר לנקבה בגודל ובמשקל. למין זה יש אמנם מספר בלוטות ריח באזור הסנטר והחזה, אך בניגוד לקרובו המצוי ההפרשות שלהן אינן מכתימות את פרוותו. לפוסומית כיס מפותח שנפתח קדימה.
לפוסום קצר-האוזן פרווה קצרה, גסה ועבה. צבעה הכללי נע בין חום-אפרפר לגווני אפור (בהיר, כסוף, כהה, פיח ושחרחר), כשהגב והכפות נוטים להיות כהים במיוחד; הבטן, המפשעה, החזה והגרון בצבע לבן בוהק עד צהבהב קרמי. הראש בצבע אפרפר עד שחרחר, והסנטר ותחתית הלחיים לבנים או צהבהבים. על האוזניים כתמים כהים ובהירים, ולעיתים יש פס שחרחר על המצח. הזנב בצבע שחור פחם וצידו התחתון אפרפר או ורדרד.
בניגוד לפוסום ההררי, אצל אוכלוסיית הפוסום קצר-האוזן נפוצה מאוד וריאציה כהה של שחור-כחלחל או שחור מבריק בכל הגוף (כולל הצד התחתון), להוציא מספר חלקי גוף קירחים וורודים כמו פנים האוזניים, האצבעות והאף.
תפוצה.
הפוסום הקצר-אוזן אנדמי לאוסטרליה. טווח התפוצה שלו משתרע לאורך קו החוף המזרחי של היבשת, מאזור העיר גלדסטון בדרום-מזרח קווינסלנד דרך בריזביין וגולד קוסט וכלה באזור העיר ניוקאסל בצפון-מזרח ניו סאות' ויילס הנמצאת 162 קילומטרים צפונית לסידני; בנקודה זו, הפוסום קצר-האוזן מוחלף על ידי קרובו הפוסום ההררי שתפוצתו יורדת דרומה עד לוויקטוריה. מלבד קו החוף המזרחי, הפוסום קצר-האוזן מצוי גם על האי פרייזר. התפוצה הגאוגרפית היא לאורך החלק המרכזי של הרי החיץ הגדול.
למרות העדפת הפוסום ליערות ירוקי-עד לחים, הוא מפגין הסתגלות משמעותית לתנאים הקיימים ומאכלס מגוון סוגי יערות (פתוחים, סקלרופילים, סובטרופים, יבשים, ועוד). הפוסום מצוי הן בשפלות והן במדרונות הרריים ברום 1,600 מטר מעל פני הים.
אקולוגיה.
הפוסום קצר-האוזן הוא יונק סוליטרי שחי בגפו בדרך כלל. לכל פוסום שטח מחיה קבוע שגודלו נע בין 5 ל-7 דונם, אך באזור עם צפיפות גבוהה עשויה להיות חפיפה ניכרת אפילו עם פוסומים מאותו הזוויג. הפוסום מתקשר עם בני מינו באמצעות קולות מגוונים וחותמי ריח המופרשים מבלוטות בגופו.
הפוסום הוא יונק פעיל לילה, ואת שעות היום מבלה בשינה בקן מוגן על העצים (הצטלבות ענפים, חלל עץ או סבך אפיפיטים). אף שהפוסום טפסן מצוין, הוא מבלה כ-50% משעות הפעילות הליליות שלו על האדמה בחיפוש אחר מזונות מגוונים בין שיחים וגזעים, אך לא יתרחק מקצה היער יותר מ-10 מטרים. התזונה של הפוסום קצר-האוזן כוללת עשבים, עלים, פירות, ניצנים, פטריות קליפות וחרקים.
הטורפים הטבעיים של הפוסום הם הדינגו, פיתון השטיחים ונמיית כיס נמרית. הפוסום משתמש בחושי השמיעה והריח המפותחים כדי לאתר סכנות מבעוד מועד, ומטפס על עצים או חוצה גופי מים בשחייה במקרה הצורך.
הפוסום קצר-האוזן עשוי להיות מונגומי או פוליגמי - בהתאם למידת החפיפה בשטח עם פוסומים אחרים. לרוב הוא מתרבה רק באחת משתי עונות הרבייה - באביב או בסתיו, ונדיר שהפוסומית ממליטה יותר מפעם אחת בשנה. לאחר תקופת היריון קצרה של 15–17 ימים, הפוסומית ממליטה צאצא יחיד שמבלה 5–6 חודשים בכיס. לאחר מכן, הוא מטפס ורוכב על גבה של אימו למשך מספר חודשים נוספים בטרם נגמל. גם לאחר הגמילה, הגור ממשיך להתלוות לאימו לפרק זמן נוסף, ונשאר בשטחה כשנה וחצי או אפילו עד גיל שלוש שנים (הנקבות עוזבות לפני הזכרים). אף על פי שהנקבות מגיעות לבגרות כבר בגיל שנתיים, הן אינן מצליחות לגדל היטב את צאצאיהן בגיל זה ומעטים מהם שורדים.
תוחלת החיים הממוצעת של הפוסום קצר-האוזן בטבע היא 7 שנים. באופן כללי, תוחלת החיים של הנקבה ארוכה יותר: בשבי, נקבה הגיעה לגיל 17 שנים וזכר לגיל 12 שנים.
מצב.
הפוסום קצר-האוזן מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצה רחבה, אוכלוסייה גדולה, התרחשות במספר לא מבוטל של אזורים מוגנים, העדר איומים משמעותיים ומגמה יציבה באופן כללי. הפוסום מאוים במידה מסוימת מצד כריתת יערות לחקלאות או לתעשיית העצים, בעיקר באזורים עם אוכלוסיות מבודדות שפגיעות יותר לשינויים בבית הגידול. איומים זוטרים אחרים אחרים הם טריפה על ידי שועלים, והריגה על ידי חקלאים ובעלי מטעים הרואים בו מזיק לעצי האורן. כדי לטפל בבעיות הללו, ישנן תוכניות לדילול שועלים, ועונות ציד מסודרות לצמצום האוכלוסייה באזורים מועדים.
פוסום למורי
פוסום למורי (שם מדעי: Hemibelideus lemuroides; קרוי גם פוסום זנב-טבעת למורי) הוא מין של כיסאי ייחודי דמוי למור במשפחת הפוסומים הטבעתיים שאנדמי לצפון יבשת אוסטרליה ומהווה מין יחיד בסוגו. קיימות שתי צורות שלו: הצורה השחורה-חומה הנפוצה, והצורה הצהובה-לבנה הנדירה. הפוסום הוא יונק פעיל לילה שחי בחופה הגבוהה של יערות הגשם וניזון בעיקר מעלים. הוא חי בזוגות מונגומיים שמשתתפים יחדיו בגידול הצאצאים. הפוסום הלמורי מאוים מצד הפרעות אנושיות בבית הגידול ומההתחממות הגלובלית שמצמצמת את היערות הראויים למחיה עבורו.
טקסונומיה.
הפוסום הלמורי תואר מדעית לראשונה בשנת 1884 על ידי הזואולוג הנורווגי רוברט קולט (Robert Collett), והוא מהווה מין יחיד בסוגו. הוא משויך למשפחת הפוסומים הטבעתיים בסדרת הקנגוראים, וקרוב מבחינה פילוגנטית וחיצונית לדאון הענק; השניים מסווגים בתת-משפחת פוסומים למורים ("Hemibelideinae").
שמו המדעי של הפוסום הלמורי הוא המיבלידיוס למורואידיס ("Hemibelideus lemuroides"), שמשמעותו: "יונק דמוי-למור דואה למחצה"; אף שפוסום זה אינו מסוגל לדאות באוויר, חוקרי טבע האמינו בעבר שיש לו יכולת דאיה בשל מבנה השלד שלו וקפלי העור הקצרים שנמצאים בצדדי גופו.
תיאור.
אנטומיה ומאפיינים פיזיים.
הפוסום הלמורי הוא כיסאי שוכן עצים קטן-בינוני, ויש לו אנטומיה ומורפולוגיה ייחודית שמשלבת תכונות של פוסום, למור ודאון יחדיו. הדמיון בינו לבין הלמור (בפרט מהסוג למור עדין ולמור גמדי), בא לידי ביטוי בעיקר בראש: פניו עגולות וקצרות, עיניו גדולות ופונות חזיתית, אוזניו קטנות וחוטמו קצר ומעוגל. מבנה גופו עגלגל וגוצי בדומה לפוסומי טבעת אחרים, ולזנבו הארוך קצה חשוף האופייני למשפחה; הקצה החשוף משמש כמשטח חיכוך ונועד ללפיתת ענפים ולאחיזת חפצים. מאידך, הזנב שעיר ועבה יותר משל הפוסומים הטבעתיים ומזכיר יותר את זנב הלמור. בשל משקלו המשמעותי, הזנב משמש את הפוסום גם להיגוי אחורי במהלך קפיצות גדולות בין עץ לעץ.
אף שבמבט שטחי אין קשר בין הפוסום הלמורי לקרובו הדאון הענק הידוע באוזניו הגדולות וביכולת הדאיה שלו, הקשר בין השניים הדוק יותר מהנראה לעין: מבנה השלד והשרירים של הפוסום הלמורי דומים באופן מפתיע לזה של יונק דואה, ויש לו אף שרידים של קרומי דאיה בין היד לרגל ברוחב של 25 מילימטרים. הפוסום הלמורי נודע בצבע הכתום-אדמוני של אישוניו אשר מאפשר זיהוי מהיר בינו לבין פוסומי טבעת מסוגים אחרים. אורך ראשו וגופו של הפוסום הלמורי: 40-31 סנטימטרים, אורך זנבו: 38-23 סנטימטרים ומשקלו 1.2-0.8 קילוגרם.
לפוסום הלמורי חמש אצבעות ביד וברגל, אך בדומה ליתר הקנגוראים, האצבע השנייה והשלישית ברגל מתמזגות לאצבע אחת סינדקטילית. חמש אצבעותיו של הפוסום מרוחקות זו מזו והבוהן מנוגדת לשאר; תכונה זאת גורמת לכפות ידיו ורגליו להיות רחבות יחסית, ומאפשרת לו לתפוס בענף משני צדדיו. הטפרים הקצרים, החזקים והמעוקלים בקצות אצבעותיו של הפוסום משפרים את ההיצמדות שלו לעצמים, והאצבע הסינדקטילית ברגל בעלת זוג טפרים זעירים המשמשים לסירוק הפרווה.
כסות.
להוציא את הדאון הענק, פרוותו הצמרירית של הפוסום הלמורי צפופה וארוכה משל פוסומים טבעתיים אחרים. בדומה לדאון הענק, גם אצל הפוסום הלמורי קיימות וריאציות מנוגדות לחלוטין בצבע הפרווה: הצורה הכהה הנפוצה, והצורה הבהירה שנדירה למדי ומתרחשת בפרופורציות גבוהות בעיקר סביב הר קרבין.
בצורה הבהירה הנדירה, צבעו של הפוסום נע בין צהוב-קרמי לוניל או אפרסק, ועורפו וזנבו זהובים יותר. פניו, כפותיו וגחונו בצבע לבן-שמנת, אוזניו ואפו בצבע ורוד בהיר וסביב האף יש כתם אפרפר. קצה הזנב עשוי להיות בצבע חום כהה.
בצורה הכהה הנפוצה, צבעו של הפוסום נע לרוב בין קפה לחום-שוקולד או מהגוני כהה, אך עשוי להיות גם בגוונים בהירים יותר דוגמת חום-זהוב, חאקי כהה וחלודה. הגב, הידיים והרגליים נוטים לצבע קפה-שחור, המותניים כתמתמות או זהובות, והזרועות ערמוניות. הצד התחתון בהיר משמעותית, ונע בין כתמתם, לצהבהב או אפרפר חיוור. פניו של הפוסום הלמורי שחרחרות או אפרוריות, להוציא טבעות בהירות דלילות בשיער סביב העיניים והלוע. לעיתים יש קווים שחרחרים דקיקים בצידי החרטום והלחיים. האוזניים חומות בצידן החיצוני וורודות בצידן הפנימי. האף ורוד כהה או בורדו, וקצהו שחור. העכוז והזנב כהים במיוחד ועשויים להיות בצבע פחם.
תפוצה.
הפוסום הלמורי אנדמי לחצי האי כף יורק במדינת קווינסלנד שבצפון-מזרח אוסטרליה. טווח התפוצה ההיסטורי של הפוסום היה קטן מאז ומתמיד, והוא צומצם עוד יותר בעקבות פיצול ובירוא יערות ומשתרע כיום על 300,000 דונם בלבד. ישנן שתי אוכלוסיות עיקריות: האוכלוסייה הגדולה נמצאת ברכסי ההרים בין העיר אינגאם לקיירנס ברום 450 מטר מעל פני הים, והאוכלוסייה הקטנה יותר נמצאת על הר קרבין טבלנד מערבית לעיר מוסמן ברום 1,100 מטר מעל פני הים. התפוצה הגאוגרפית היא בקצה הצפוני של הרי החיץ הגדול בתוך הפארקים הטרופיים הגשומים של קווינסלנד.