יש בקרב חז"ל שטענו שכבר אדם הראשון הקריב קורבן מן החי. גם על הבל, בנו של אדם הראשון נכתב בתורה שהקריב קורבן מן החי, וקורבנו אף היה מובחר יותר מהקורבן הצמחי של קין: . יש מהפרשנים המסבירים את הסתירה לכאורה המוצגת כאן בכך שמה שנאסר על האדם זה דווקא אכילת בשר, אולם שימוש בבעלי חיים לצרכים אחרים כמו לשם קורבן לאלוהים - לא נאסר, ועל פי היהדות המסורתית אף רצוי להשתמש בהם לצורך שימושים אלו. לפי אחת הדעות, גם במהלך הנדודים במדבר נאסר על בני ישראל לאכול "בשר תאוה" והותר להם בשר קורבנות בלבד.
אכילת בשר לאחר חורבן הבית.
לאחר חורבן בית המקדש השני היו פרושים שרצו בעקבות הצער על החורבן להפסיק לאכול בשר, אמנם חכמי ישראל התנגדו לכך. וכך מובא בתלמוד הבבלי במסכת בבא בתרא (דף ס ע"ב):
אכילת בשר מבחינה מוסרית.
הגישות ההגותיות השונות התייחסו למכלול מרכיבים באכילת בשר, במקורו, בהשפעתו ובפן המוסרי שיש בו. הגישה המסורתית לא מזהה כל בעיה מוסרית, בכך שהבשר מגיע בעקבות מותו של יצור חי. גישה זו התבססה על כך שהיהדות מתירה ואף מחייבת קיום קורבנות, מחייבת לעיתים אכילת בשר לצורכי שמחה ובכלל.
הטענה ההגותית שהצטרפה לכך ראתה את האדם כמרכז הבריאה, כפי המצטייר בסיפור הבריאה בספר בראשית, ואת הסובב אותו כדברים שנועדו לצורכו; לכן גם בעלי החיים נועדו לצורך האדם, ובתוך כך אף אכילת בשרם. גישה זו אף כופרת לעיתים במוסריות של אלו הנמנעים לאכול בשר מטעמים שונים (צמחונות) נגד רשותו של בורא העולם שהוא מקור המוסר והצדק על פי תפיסת היהדות, היו שהוסיפו לטעון שגם צמחים מהווים גורם חי, ברמה מסוימת, ותלישתו לצורך אכילה אף היא מהווה רצח. ומכיוון שעל ידי כך נוצרת בעיה קיומית שכן כאשר אדם אינו מתבסס באכילה על הצומח או על החי, ימות. לכן גורסים בעלי תפיסה זו, ששרשרת המזון, היא דבר טבעי, ומוסרי, וניסיונות להתכחש להם אינם אמיתיים.
אך המצדדים בדעה הטבעונית אומרים שטענה זו אין לה שום בסיס מדעי שכן לצומח אין מערכת עצבים וחישה ולא נגרם שום צער פיזי בתלישתו, יתרה מכך - צמחים ופירות רבים זקוקים לבעלי חיים שיתלשו אותם וכך יעבירו הלאה את זרעיהם כדי שהפרי יתרבה, וכן כל פרי בשל נושר מעצמו מהעץ; כך שוודאי אין צער לעץ בלקיחתו.
עם זאת קיימות קבוצות ביהדות שהתרפקו על מניעת האכילה של בשר לפני המבול כמתואר בתורה, ואף את החזון לשוב לתקופה זו. בעלי גישה זו התנגדו לאכילת בשר וראו בו פעילות לא מוסרית. הם צירפו לטענתם את ההלכות הנוגעות לצער בעלי חיים, והלכות נוספות. את ההיתר ההלכתי לאכילת בשר הם ראו, בעקבות הרב אברהם יצחק הכהן קוק, כהיתר זמני שיתבטל בעתיד.
הכנת הבשר.
דיני הכשרות מגדירים בדקדקנות את דרך השחיטה המותרת. מספר פרשנים שאפו לציין ולהסביר את הזווית המוסרית בקביעה ההלכתית ביחס לשחיטה, ושיערו שזו הדרך הגורמת את הסבל הקטן ביותר לבעל-החיים.
אליהו חיניץ'
אליהו (אליאס) חיים חִינִיץ' (בתחילה נכתב: חִינִיטְשׁ; ביידיש: אליהו (עליאס) כיניטש; בספרדית: E. Jinich; ז' בטבת תרמ"ד, 5 בינואר 1884, סְטַארוֹבִּין, פלך סלוצק, רוסיה (רוסיה הלבנה) – ט"ו באב תשל"ג, 13 באוגוסט 1973, מקסיקו סיטי, מקסיקו) היה סופר, עיתונאי ומתרגם יידי ועברי.
ביוגרפיה.
אליהו חיים חיניץ' נולד בשנת 1884 בסְטַארוֹבִּין שבפלך סלוצק, רוסיה (רוסיה הלבנה). קיבל חינוך יהודי מסורתי, למד ב'חדר', והמשיך לימודיו בישיבה, ומשם עבר ללימודי חול והשלים קורס למורים בגרודנו. עבד כמורה בבית ספר ממשלתי באזור מגוריו, ובהמשך עבר לעיר ורשה, שם לימד בגימנסיה לבנות "יהודיה".
בשנת 1921 השתתף בייסודה ובעריכתה של הספרייה העברית המצוירת לילדים "שיבולים" (שִׁבֳּלִים) שהופיעה בהוצאת א. גיטלין, וכללה עשרות חוברות של מעשיות לילדים, בהן גם מעשיותיו של מקס נורדאו. בשנת 1922 הופיעה בהוצאת גיטלין אנתולוגיה של מעשיות יפניות בתרגומו.
בשנת 1922 היגר למקסיקו, שם השתקע בעיר מקסיקו סיטי וחי בה עד פטירתו. במקסיקו פרסם עשרות מאמרים בעיתונות היידיש, ייסד וערך עיתון קצר-ימים בשם "אונדזער וואָרט" ('מילתנו'). פרסם עשרות מאמרים ביידיש, וכתב גם מדור קבוע בעברית בעיתון "דער וועג".
במשך שנים רבות שימש כיו"ר וכנשיא כבוד של ברית עברית עולמית במקסיקו ("המרכז העברי"), פעל רבות להנחלת הלשון העברית, להפצת ספרים וכתבי עת עבריים ולהעמקת היסודות העבריים בחינוך, והיה הכתובת לכל דובר עברית שם. השתתף במועצות הפדגוגיות של בתי הספר העבריים.
המחנך אבנר אליפז ספד לו ב"הדואר" (ניו יורק) וב"עם וספר", שם כתב כי חיניץ'
חיניץ' נפטר ב-1973, בגיל 89.
מספר כתבי יד ומכתבים של חיניץ' נמצאים היום בארכיונו של ישראל זמורה המופקד בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה תל אביב.
אמנת כנרת
אמנת כנרת היא אמנה שנוצרה בשנת 2001 על ידי הפורום לאחריות לאומית אשר הוקם בחסות מרכז יצחק רבין לחקר ישראל, ונועדה להסדיר את היחסים בין הקבוצות השונות בחברה היהודית בישראל (ימין ושמאל, דתיים וחילונים) על בסיס עקרונות מאחדים משותפים.
רקע.
בפברואר 2001 החלה להתגבש, ביוזמתו של ישראל הראל, ממנהיגי תנועת ההתיישבות ביהודה ושומרון, ובחסות מרכז יצחק רבין לחקר ישראל, קבוצה המונה שישים אישים יהודיים-ישראליים בהם סופרים, אנשי צבא, פוליטיקאים, עיתונאים ואנשי ציבור מכל זירות העשייה ומכל קצוות הקשת הפוליטית. הפורום כלל קשת רחבה של אישים, החל מ'שלום עכשיו' (יולי תמיר), אלכס יעקובסון, ועד לימין הדתי (אפי איתם); ממנהיג היהדות הרפורמית, אורי רגב, ועד לראש עיריית בני ברק, מרדכי קרליץ. בראש הקבוצה עמד האלוף במיל' עוזי דיין.
בחודש יולי 2001 נפגשו שמונה מחברי הקבוצה בטבריה, לחופה של הכנרת, שם ניסחו אמנה בת עשרה סעיפים המביאה לידי ביטוי את העקרונות המשותפים והמוסכמים על כלל המשתתפים.האמנה, שכונתה בפי הכותבים אמנת כנרת, אושררה באוקטובר 2001 על ידי מליאת הפורום. סעיפי האמנה מצהירים על ערכי היסוד של החברה הישראלית, אשר משקפים קונצנזוס רחב.
תוכן האמנה וציטוטים נבחרים.
באמנת כנרת עשר פסקאות הנושאות את הכותרות הבאות:
א. מדינת ישראל היא ביתו הלאומי של העם היהודי."...אנו מאמינים שקיים הכרח קיומי עליון, וקיימת הצדקה מוסרית מלאה לכך שלעם היהודי יהיה בית לאומי משלו, היא מדינת ישראל...".
ב. מדינת ישראל היא מדינה דמוקרטית."...על פי חוקי היסוד וערכי היסוד שלה, מדינת ישראל מאמינה בכבוד האדם וחירותו ומחויבת להגנה על זכויות האדם והאזרח. כל בני האדם נבראו בצלם אלוהים...".
ג. מדינת ישראל היא מדינה יהודית."באשר היא מדינה יהודית, ישראל מגשימה את זכותו של העם היהודי להגדרה עצמית. בתוקף ערכיה, מדינת ישראל מחויבת להמשך קיומו של העם היהודי ולזכות לעמוד ברשות עצמו במדינתו הריבונית...".
ד. מדינת ישראל היא מדינה יהודית - דמוקרטית."...אין סתירה בין היותה של ישראל מדינה יהודית לבין היותה מדינה דמוקרטית. קיומה של מדינה יהודית אינו מנוגד לערכי הדמוקרטיה ואין בו כדי לפגוע בעקרון החירות ובעקרון השוויון האזרחי...".
ה. מדינת ישראל מכבדת את זכויות המיעוט הערבי."למדינת ישראל חובה לנהוג בכל אזרחיה באורח שוויוני וללא משוא פנים. באותם תחומים בהם סובלים אזרחים ישראלים שאינם יהודים מקיפוח ומהזנחה, יש לפעול באופן נחרץ ומיידי להגשים את עקרון השוויון האזרחי הלכה למעשה...".
ו. מדינת ישראל היא מדינה שוחרת שלום."...ישראל רואה בעקרון ההגדרה העצמית וביטויו במסגרת מדינת לאום, כמו גם בנכונות לוויתורים משני הצדדים, מסד לפתרון הסכסוך".
ז. מדינת ישראל היא מדינה רבת - פנים."...מתוך הערכה לתרומה של מגוון הקהילות השונות להקמתה ולביסוסה של המדינה, ומתוך כבוד לכל תרבות ותרבות ולכל יחיד ויחיד, על ישראל לטפח ולשמר את קשת המסורות הקיימות בה...".
ח. מדינת ישראל היא מדינת אחווה."...על ישראל לאחות את השסעים המבתרים אותה וליצור שותפות אמת בין כל אזרחיה. עליה להיות מדינה של ערבות הדדית...על ישראל להיות מקום שטוב וראוי לחיות בו...".
ט. מדינת ישראל ודת ישראל."אנו מאמינים שלמסורת היהודית יש מקום חשוב בפרהסיה ובהיבטים הציבוריים של חיי המדינה, אולם אל למדינה לכפות נורמות דתיות בחיי הפרט...בני עם אחד אנחנו. עברנו וגורלנו משותפים...".
י. אחריות לאומית."...בקבלנו אמנה זו אנו מתחייבים לעשות את כל אשר נכון לעשות על מנת להבטיח את קיומו, איתנותו ומוסריותו של הבית הזה".
משמעות האמנה.
אמנה זו מצטרפת לשורה רחבה של יוזמות פיוס וגישור בין החלקים השונים של החברה הישראלית בכלל והחברה היהודית בה בפרט. אמנת כנרת בולטת בכך שבחרה לעסוק בכמה מהסוגיות הרגישות ביותר ולהגיע בהן לכדי מכנה משותף משמעותי ביותר הנשען על קונצנזוס רחב. האישים ששקדו על הכנת האמנה אשררו מחדש, לתפיסתם, כמה מההנחות היסודיות שעמדו בבסיסן של התנועות השונות בציונות הקלאסית ובבסיס הקמתה של מדינת ישראל כפי שמשתקף במגילת העצמאות. כמו כן, ניסוחה של האמנה מצטיין בנחרצות רבה באשר לכל הסוגיות בהן היא עוסקת (באשר ליהדותה של המדינה, לדמוקרטיה, לזכויות המיעוטים והשוויון האזרחי וכו'), ונמנע מעירפול עד כמה שאפשר במסמך כה תמציתי.
חשיבות האמנה היא בהענקת גושפנקה ותוקף מחודש לרעיון שלפיו מדינת ישראל היא פרויקט של העם היהודי, המבקש להתוות לעצמו דרך משלו בקרב אומות העולם.
פרופ' זאב סגל, ממנסחי האמנה, ציין כי אמנת כנרת היא מעין המשך להכרזת העצמאות שהייתה ה"אני מאמין" של החברה הישראלית בשנת 1948, וכי ההשג החשוב הוא בעצם חיבור מסמך כיום, בעברית עכשווית, המאחד קצוות רעיוניים בחברה היהודית.
מנסחי האמנה.