עד ל-1893 כבר הותאם מקלע הגאטלינג לירי תחמושת 0.3 אינץ' מופחתת עשן תקנית של צבא ארצות הברית, במבנה של שישה קנים שהיה מסוגל לקצב אש התחלתי (בטרם החל להתחמם) של 800–900 כדורים לדקה.
מקלעים מודרניים המבוססים על מקלע הגאטלינג.
ב-1893 רשם ד"ר גאטלינג פטנט בארצות הברית על מערכת שעשתה שימוש במנוע חשמלי כדי לסובב את מנגנון הירי של מקלע הגאטלינג. השימוש במנוע חשמלי, במקום בארכובה ידנית, העלה את קצב האש של המקלע באופן משמעותי עד-כדי 1500 כדור לדקה (בהשוואה לקצב אש של 800–900 כדור לדקה, שהשיג דגם זהה של המקלע שהונע באמצעות ארכובה ידנית). שילוב המנוע החשמלי בדגמי מקלע גאטלינג בשלהי המאה ה-19 נועד לשמר את הרלוונטיות של המקלע בשדה הקרב אך בתחילת המאה ה-20 עברו צבאות רבים להשתמש במקלעים קומפקטיים וקלים יותר, שעשו שימוש ברתע או בהחזרת גזים כדי לבצע ירי אוטומטי. כתוצאה ממגמה זו דעך השימוש במקלע הגאטלינג עד שב-1911 נזנח לחלוטין על ידי צבא ארצות הברית.
מלבד דגם גרמני בשם Fokker-Leimberger של מקלע בעל "זר" קנים מסתובב, שפותח במלחמת העולם הראשונה ופעל במנגנון שונה ממקלע גאטלינג, נזנח רעיון זה לתקופה ארוכה אך צץ ועלה מחדש בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, אז פותחו בארצות הברית תותח ה-"M61 וולקן" (1949), מקלע ה-"M134 מיניגאן" (1960) ותותחי ה-"GAU-8 "Avenger וה-"GAU-12 "Equalizer (שנות ה-70 של המאה ה-20), ובברית המועצות פותח ה-גש-6–23.
אברהם צפרוני
אברהם צפרוני (ציפרונוביץ, ציפרינוביץ, ציפרונוביטש) (כ' בכסלו תרמ"ג 1 בדצמבר 1882 - י"א באלול תרצ"ג 2 בספטמבר 1933) היה פילולוג, חוקר יהדות וספרות עתיקה, מתרגם, איש חינוך והעורך הראשון של כתב העת "לשוננו" לחקר הלשון העברית.
ביוגרפיה.
צפרוני, נולד בעיר פרילוקי, פלך פולטובה שבאוקראינה. לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה הרוסית, עבר ללמוד בווינה פילולוגיה שמית וקלאסית והיה בעל תואר דוקטור לפילוסופיה. להעמקת ידיעותיו והשכלתו בתחום היהדות, למד בבית מדרש לרבנים בווינה. לאחר שגמר את חוק לימודיו, החל לעסוק בבלשנות, בפילולוגיה, בחקר היהדות, בהוראה ובתרגום כתבים עתיקים. בתקופה זו שקד על עבודה ספרותית-מדעית, ופרסם שורה של מאמרים בנושאי חכמת ישראל. פרסם מאמרי ביקורת על ספרים מדעיים ב"הצפירה", ב"השלח" וב"מולדת".
עלייה לארץ ישראל.
בשנת 1912, בהזמנת הגימנסיה הרצליה, עלה לארץ ישראל. צפרוני השתכן בתל אביב, והחל ללמד בגימנסיה הרצליה בתור מורה ללטינית, להיסטוריה, לתנ"ך, לפילוסופיה ולתלמוד. בתפקיד זה עבד במשך 22 שנים עד יום פטירתו.
היה חבר ועד הלשון העברית משנת 1925 (תרפ"ה) מטעם אגודת הסופרים, וחבר בוועדות למונחי חקלאות, למונחי דפוס ולמונחי עבודות עץ וחבר הוועד לשיפור הלשון בתל אביב.
צפרוני היה חבר בוועד הפועל של מועצת המורים, לימד בסמינר למורות על שם לוינסקי בתל אביב, היה חבר בוועדה הממשלתית לבחינות הבגרות ובמייסדי "קופת הספר" - בית ההוצאה לאור של הסתדרות המורים. בו בזמן המשיך בפועלו המדעי ופרסם מאמרים רבים בכתבי עת מדעיים בישראל ומחוצה לה.
בשנותיו האחרונות היה חבר בוועד אגודת הסופרים וחבר וועדת השמות לרחובות בעיר תל אביב.
כמו כן, הוא ערך את ספר השנה של ארץ ישראל עם אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' ודוד שמעונוביץ (1923–1924).
בבוקרו של יום שבת, י"א באלול תרצ"ג (2 בספטמבר 1933), נפטר צפרוני בפתאומיות בבית הכרם בירושלים לאחר שחש ברע. צפרוני הניח אחריו אישה ושלושה ילדים.
הלווייתו רבת-המשתתפים יצאה מבית החולים "הדסה", עברה דרך בית הכנסת הגדול שם הספידו מאיר דיזנגוף בשם העיר תל אביב, יצחק ספיבק, בשם הסתדרות המורים, והפרופסור נפתלי הרץ טור-סיני בשם ועד הלשון העברית. כמו כן, הספידו את ד"ר צפרוני ד"ר ברוך בן-יהודה מנהל הגימנסיה הרצליה, צבי נשרי, ר' בנימין ואלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' בשם אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, ויצחק בן-צבי בשם הסוכנות היהודית והוועד הלאומי. הלווייתו נסתיימה בבית הקברות טרומפלדור שם נקבר בסמוך לאחד העם.
שאדק
שאדק (בפולנית: Szadek; ביידיש: שאדיק) היא עיירה במחוז זדונסקה וולה שבפרובינציית לודז' בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב.
שאדק נזכרת לראשונה בשנת 1295, ובשנת 1401 הוענקו לה זכויות עיר. מהמאה ה-16 נודעה העיירה בשל היותה מרכז טקסטיל, הגם שבמאה ה-17 נפגעה ממגיפות וממלחמות.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום שליטת פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודי שאדק.
בכתב זכויות שהוענק לעיירה בשנת 1624 נאסרו בה מגורי יהודים, והקהילה ביישוב התפתחה לאחר ביטול הגבלות אלה בידי המשטר הפרוסי בשנת 1802. מהמחצית השנייה של המאה ה-19 התקיימה בעיירה קהילה יהודית עצמאית. רב הקהילה הראשון, נחום לעווי, עלה ארצה בשנת 1844.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-500 יהודים, והתקיימה בה פעילות ציונית. עם הכיבוש הגרמני בתחילת מלחמת העולם השנייה גורשו כ-100 מיהודי העיירה לזדונסקה וולה. 410 היהודים שנותרו בעיירה רוכזו בגטו שהוקם בה, אשר ב-14 באוגוסט 1942 שולחו כל יושביו למחנה ההשמדה חלמנו.
שדק
שאדיק
כרויקוצפלוס
כרויקוצפלוס (שם מדעי: Chroicocephalus) הוא סוג במשפחת השחפיים ובו מינים בעלי ראש כהה בדרך כלל, מקור דק אדום או שחור, רגליים אדומות וכנפיים צרות ואפורות-בהירות. הם נוטים לחיות באזורים יותר יבשתיים משאר השחפים.
בעבר נכללו בסוג שחף, בו נמצאים רוב השחפים, אך הם יותר קטנים וכהים מהם.
מינים.
בעבר גם המין היחידי שחף סיני שחור-ראש ("Saundersilarus saundersi") שויך לסוג זה.
שוויירז'ה
שוויירז'ה (בפולנית: Świerże; ביידיש: סווערשטש, סווערזש) הוא כפר במחוז חלם שבפרובינציית לובלין בפולין, על גדת נהר הבוג המערבי וגבול אוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
שוויירז'ה נזכר לראשונה במחצית הראשונה של המאה ה-15 כיישוב בבעלות אצולה. בשנת 1822 הוענקו ליישוב זכויות עיר, אך אלו ניטלו ממנו בהמשך בעקבות מרד ינואר.
יהודי שוויירז'ה.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא משנת 1550, ומאמצע המאה ה-18 התקיימה בו קהילה מאורגנת, אליה השתייכו יהודים נוספים מכפרי הסביבה. בשנת 1897 נמנו בכפר 653 יהודים, ובין מלחמות העולם התגוררו בו כ-300 יהודים, כ-80% מתושביו.
עם כיבוש הכפר בידי הגרמנים בספטמבר 1939, החלו אלו בשוד רכוש יהודיו ובחטיפתם לעבודות כפייה. עם הבאת והגעת יהודים נוספים ליישוב, נמנו בו בסוף שנת 1939 כ-800 יהודים. בהמשך רוכזו יהודים אלו בגטו שהוקם בכפר, בו מונה יודנרט, בראשות משה פרלשטיין, אשר נצטווה להסדיר את התייצבות היהודים לעבודות הכפייה.
בסתיו 1942 שולחו כל יושבי הגטו שבכפר למחנה ההשמדה סוביבור.
שחף האגמים
האסכולה הקירנאית
הקירינאים (Cyrenaics; ביוונית: Κυρηναϊκο) היו הוגים שהשתייכו לזרם פילוסופי יווני הדוניסטי שמרכזו היה בעיר קירנה (ביוונית: Κυρήνη ; מושבה יוונית עתיקה לחופי הים התיכון, בתחומי לוב של ימינו). הזרם נוסד בראשית המאה הרביעית לפנה"ס על ידי אריסטיפוס (ביוונית: Ἀρίστιππος) מקירנה, ודעך על סף המאה השלישית לפנה"ס. הקירינאים ראו בעונג (hedone) את תכלית החיים, מתוך מתן דגש ייחודי על עונג חושי בזמן הווה (לעומת עונג נפשי הבא כתוצאה מזיכרון העבר או תקווה לעתיד).
היסטוריה.
הקירינאים היוו זרם אחד מתוך מספר זרמים פילוסופיים (בין היתר – הציניקנים והמגאריים) שנקראו כולם בשם הכולל "האסכולה הסוקרטית". שם כולל זה נובע מכך שכל הזרמים הללו הוקמו בידי תלמידיו של סוקרטס, שכל אחד מהם ראה עצמו כממשיך דרכו של סוקרטס. הזרמים הסוקרטיים כולם, בשונה מאפלטון, דחו את העיון במדעים ואת השימוש בדיאלקטיקה, וראו חשיבות רק בעיסוק באתיקה.
מייסדו של הזרם הקירינאי היה אריסטיפוס, שנולד בשנת 435 לפנה"ס בקירוב והיה תלמידו של סוקרטס. אריסטיפוס אימץ את הרעיון הסוקרטי לפיו האושר הוא מטרת הפעולה המוסרית ושהוא קשור בתחושות של הנאה, אלא שבשונה מסוקרטס הוא טען שהנאה חושית היא הדרך אל האושר. אחר הוצאתו להורג של סוקרטס סבב אריסטיפוס בערים רבות, ובין היתר שירת בחצרו של דיוניסיוס הראשון, טירן סירקוזה. לאחר מכן חזר לקירנה עיר מולדתו והקים בה בית ספר בו לימד את משנתו. דיוגנס לארטיוס מביא דעות חלוקות בנוגע לכתבי אריסטיפוס: בעוד שיש הטוענים שכתב שישה ספרים, יש אחרים הטוענים כי לא כתב דבר. בתו של אריסטיפוס, ארטה (Arete), העבירה את עקרונות תורתו לנכדו, שנקרא אף הוא אריסטיפוס. אריסטיפוס הצעיר הוא שגיבש את רעיונות סבו לכלל פילוסופיה שיטתית.
אחר מותו של אריסטיפוס הצעיר, הזרם הקירינאי התפצל לפלגים שונים שבראשם עמדו הגסיאס (Hegesias), אניקריס (Anniceris) ותאודורוס (Theodoros). כל אחד מהם הציג פרשנות שונה לדוקטרינת העונג הקירינאי. הזרם הקירינאי נדחה במאה השלישית לפנה"ס מפני האסכולה האפיקוראית שדגלה בהדוניזם מסוג רוחני יותר.
פילוסופיה.
הקירנאים החזיקו בעמדה אפיסטמולוגית ספקנית לפיה לא ניתן לדעת בוודאות על קיומו של דבר מלבד התחושות. התחושות מתחלקות לשלושה: כאב, שאותו המשילו לגלים סוערים; עונג, שאותו דימו לגלים רוגעים; והעדר תחושה הדומה לים ללא גלים. לאור עמדתם האפיסטמולוגית, שללו הקירנאים עיסוק במדעים והתמקדו רק באתיקה, כשלעמדתם הטוב הוא תחושת העונג והרע אינו אלא תחושת הכאב. תפקיד התבונה לעמדתם הוא לשלוט בתשוקות ולהימנע מהן כשהן עתידות לגרום כאב גדול יותר.