דרך חלופית אחת לפתרון בעיית העמימות הסיבתית במקרים של רשלנות רפואית, דרך אשר אינה מוותרת על דרישת הקשר הסיבתי, היא מעבר לכלל הכרעה יחסי. סוגיית כלל ההכרעה היחסי נדונה בפרשת ואתורי. פרשה זו עסקה ברופאים אשר לא קיבלו את הסכמתה מדעת של יולדת לא לבצע בה טיפול רפואי וכתוצאה מהיעדר הטיפול היולדת נפטרה. בפרשה זו נקבע כי בתביעת רשלנות הנוגעת להסכמה מדעת, בשונה מתביעת רשלנות רגילה, אין להיעזר במבחני הסיבתיות הרגילים ובית המשפט רשאי לבסס את הכרעתו על דרך האומדן השיפוטי והתנהגות החולה הסביר בנסיבות הנדונות. הוצע כי במקרים כאלו יאומץ מבחן הסיכוי - בית המשפט יבחן כיצד היה מגיב החולה לו קיבל את המידע והחולה יפוצה יחסית לסיכויי החלמתו. יש לציין שדווקא בפרשת דעקה חלה נסיגה מהלכה זו, מכיוון שבפסק דין זה הושאר כלל ההכרעה היחסי בצריך עיון, קרי, הוחלט לא להכריע בעניין. ייתכן שבפרשת דעקה בית המשפט החליט, למרות חסרונות הדוקטרינה, לאמץ דווקא את ראש הנזק העוסק בפגיעה באוטונומיה כדרך להתמודדות עם הקשר הסיבתי ולדחות בינתיים את אימוץ כלל ההכרעה היחסי.
מערת הנביאים
מערת הנביאים היא מערת קבורה מהתקופה הביזנטית על הר הזיתים, מדרום לכביש המוביל אל מלון שבע הקשתות, אשר מסורות קדומות ייחסו אותה כמערת קברם של הנביאים חגי, זכריה ומלאכי, שלושה נביאי המקרא האחרונים.
תיאור המערה.
המערה נמצאת באחוזה השייכת לכנסייה הרוסית הפרבוסלבית, והיא מוחזקת כיום על ידי משפחה מקומית המתגוררת במקום. הגישה למערה היא דרך מדרגות חצובות בסלע המובילות אל חדר עגול, שבתקרתו הגבוהה פתח תאורה. מחדר זה יוצאות שתי מנהרות היוצרות כל אחת חצי עיגול, זה מלפנים לזה. בדופן המעגל החיצוני חצובים 26 כוכים, בהם הוטמנו ארונות קבורה (סרקופגים). בצמוד למעגל החיצוני נחצבו גם שני חדרונים קטנים, ובהם כוכי קבורה נוספים. במערה מספר כתובות ביוונית, שבאחת מהם נאמר .
מחקר ומסורות.
הקבר נחקר על ידי הארכאולוג הצרפתי, שארל קלרמון-גנו, שגילה בה מספר כתובות בעברית ויוונית. הארכאולוגים סבורים כי המערה שימשה מקום קבורה לעולי-רגל נוצריים בני המאה הרביעית-חמישית לספירה שבאו לירושלים ומתו בה. דעה זו הועלתה לראשונה על ידי שארל קלרמון-גנו, בין היתר בשל הכתובות היווניות שנכתבו על גבי מערת הקבורה..
המסורות היהודיות על המערה הן מסוף ימי הביניים. העדויות הראשונות מפי נוסעים מייחסות את המערה לחגי בלבד, כך בתיאורו של רבי עובדיה מברטנורה, משולם מוולטרה ועוד. בתיאורים מאוחרים יותר נוסף למערה גם מלאכי, ובהמשך גם זכריה.
מסורת נוצרים מזהה את הנביאים כאלו המוזכרים בברית החדשה: .
היסטוריה.
בשנת 1882 רכש הארכימנדריט הרוסי אנטונין קאפוסטין את המערה מאיכר ערבי. הקהילה היהודית הפעילה לחצים שהעסקה לא תאושר, והשלטונות סירבו לאשר את העסקה בטענה שהמערה הייתה הקדש של היהודים ושימש אתר עלייה לרגל ותפילה של היהודים. אולם הרוכשים המשיכו להחזיק במערה, תוך שהארכימנדריט הרוסי הבטיח לאליעזר בן-יהודה שלא יוצבו במערה צלבים. באוגוסט 1884 נתפרסם שהשולטן סירב לאשר את העסקה.
בתחילת 1890 שוב רכשו הרוסים את המערה ואת השדות שסביבו ושוב דרשו היהודים לבטל את העסקה. במרץ 1890 פסק בית הדין השרעי כי העסקה בין הכנסייה הרוסית לבין המוכר תקפה, אך שהמערה אינה בכלל המכירה והיא שייכת ליהודים ועל בעלי השדה מסביב לתת ליהודים דרך אל המערה. בהמשך קיבל הארכימנדריט רשות לבנות סביב המערה גדר תוך שהתחייב שהמקום יהיה פתוח כל הזמן. אולם בשנת 1892 נתנה לרוסים הזכות לשים דלתות על פתח המערה. תחילה עמד הפחה של ירושלים לצד היהודים ואף הרס את הדלתות שהוצבו, אולם ביולי 1892 הגיעה פקודת השולטן שאפשר את הקמת הדלתות. הכנסייה התחייבה שלא לשים במערה סמלים נוצריים, ושהמקום יהיה פתוח לתפילה לבני כל הדתות. ההבטחה קוימה בצורה חלקית בלבד, שכן המערה פתוחה אמנם לכל מבקר, אך הוצבו בה מספר איקונות.
בשנת 1926 ציין פנחס גרייבסקי: "גם קברי חגי זכריה ומלאכי ... נפלו בידי נכרים ודלתותיהם סגורות בפנינו". בשנת 1943 כתב גבריאל צפרוני בעיתון הבוקר: "השטח סגור ומסוגר וכל הרוצה להיכנס לתוכו עליו לעלות למנזר הרוסי וכומר פרובסלבי ארוך שיער וענוד חרוזי עץ מפותחי צלבים ידריך את הבא למקום זה". לאחר מלחמת ששת הימים, בנובמבר 1967, הודיעו מנהלי הכנסייה על פתיחת המערה לביקורי יהודים.
דודי כהן
דוד (דודי) כהן (נולד ב-1955) הוא קצין משטרה בדרגת רב ניצב אשר כיהן כמפכ"ל ה-16 של משטרת ישראל בין השנים 2007–2011.
ביוגרפיה.
כהן נולד ביפו. שירת בצה"ל כלוחם וקצין בגדוד 202 של חטיבת הצנחנים. השתחרר בדרגת סגן בשנת 1977. במלחמת שלום הגליל לחם כמפקד מחלקה בפלוגת חרמ"ש במילואים בגזרה המזרחית. במהלך המלחמה כהן הפיל מסוק סורי באמצעות ירי ממקלע M2 בראונינג. בתום המלחמה הועלה לדרגת סרן. לאחר שחרורו מצה"ל החל כהן לשרת במשטרת ישראל, שם מילא שורה של תפקידים בכירים. תחילה שירת כקצין יחידה במרחב ירקון ואחר כך שימש בין היתר כמפקד תחנת משטרת הרצליה, מפקד היחידה המרכזית של מחוז תל אביב, מפקד מרחב נגב, סגן ראש אגף המודיעין וראש אגף מבצעים.
ב-2005 מונה על ידי המפכ"ל משה קראדי לתפקיד מפקד המחוז הדרומי, ארבעה חודשים לאחר מכן הודח ראש אגף החקירות דאז, ניצב משה מזרחי, בשל חשד להפעלת האזנות סתר לאישי ציבור בניגוד לחוק. לכהן הוצע לעבור לתפקיד סגן המפכ"ל או לתפקיד ראש אגף החקירות והמודיעין. כהן בחר להיכנס לתפקיד ראש אגף החקירות והמודיעין, ובמסגרת תפקידו הוביל עבודת מטה לאיחוד אגפי המודיעין והחקירות, אשר היו נפרדים עד לאותה עת. לאחר כשנה, מונה לתפקיד מפקד מחוז מרכז.
באפריל 2007 החליט השר לביטחון פנים אבי דיכטר למנותו לתפקיד המפכ"ל ה-16 של משטרת ישראל, לאחר שהניסיון למנות את רב-גונדר יעקב גנות לתפקיד גרר ביקורת קשה מצד היועץ המשפטי מני מזוז וגופים נוספים. כהן החל בתפקידו כמפכ"ל ב-1 במאי 2007. מספר חודשים לאחר מינויו, פורסמה קלטת בה הוא נראה נוסע במהירות מופרזת בעת היותו ניצב, ועוררה ביקורת. בספטמבר 2008 עורר סערה כאשר בריאיון לעיתון הארץ טען כי ממשלת ישראל עסקה בנושא הזוי. בעקבות כך ננזף כהן על ידי ראש הממשלה אהוד אולמרט וכהן שלח מכתב התנצלות. כהן סיים את תפקידו ב-1 במאי 2011.
ב-2012 מונה כהן ליו"ר חברת האנרגיה "כהן פיתוח" הנמצאת בשליטת יצחק תשובה.
ב-2013 הקים את חברת סקופ ניהול אסטרטגי בע"מ וב-2020 הקים יחד עם משה חוגג את חברת סירין סייבר, בה הוא משמש שותף מנהל יחד עם רוני ריטמן.
לכהן תואר ראשון במדע המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה ותואר שני בחינוך מטעם אוניברסיטת תל אביב.
חייו האישיים.
כהן מתגורר בגבעתיים, גרוש ואב לשניים.
אחיו הוא ניצב מוטי כהן, שהיה ממלא מקום המפכ"ל בשנים 2018-2020 ומפקד מחוז דרום.
לאו (מטבע)
אלבארו רקובה
אָלבַארוֹ אָלֵכּסָנדֵר רֵקוֹבּה רִיבֵרוֹ (בספרדית: Álvaro Alexander Recoba Rivero, נולד ב-17 במרץ 1976) הוא כדורגלן עבר אורוגוואי. נחשב לאחד מגדולי שחקני אורוגוואי בכל הזמנים. המכונה "אל צ'ינו" (El Chino, הסיני) בשל עיניו המעט מלוכסנות.
רקובה החל את דרכו ככדורגלן בשנת 1993 בקבוצת דאנוביו מונטבידאו מהליגה הבכירה באורוגוואי. בעונתו הראשונה בקבוצה כבש רקובה 5 שערים ב-7 הופעות. הפריצה הגדולה שלו ארעה בשתי העונות שלאחר מכן, בהן הוא כבש 27 שערים ב-24 הופעות. בעונה שלאחר מכן, עבר לקבוצת נסיונל בה הבקיע 30 שערים ב-27 הופעות במשך שתי עונות.
בעונתו האחרונה בנסיונאל, הוביל רקובה את קבוצתו לזכייה באליפות תוך כדי שהוא קוטף את תואר שחקן העונה בליגה האורוגוואית. הופעותיו המרשימות של רקובה בקבוצתו צדו את עיניהם של הסקאוטרים של אינטר ובראשם שחקן העבר, סנדרו מאצולה, ולקראת עונת 97/98 הורה נשיא אינטר מאסימו מוראטי להביא את האורוגוואי לסן סירו תמורת 7 מיליון יורו.
קריירה.
הופעת בכורה באינטר.
ב-31 באוגוסט 1997, ערך "אל צ'ינו" רקובה את בכורתו במדי הכחול שחור של אינטר (לצד רונאלדו אשר ערך את הופעתו הראשונה באינטר מילאנו גם הוא). במהלך המחצית השנייה, כאשר אינטר הייתה בפיגור 1-0 ביתי מול ברשה בסן סירו, נכנס רקובה וכבש צמד שערים בדקות 80' ו-87' שהקנה לאינטר ניצחון במחזור הראשון של אותה עונה.
עד סיום העונה הספיק רקובה להופיע ב-19 משחקים ולכבוש 5 שערים בכל המסגרות כאשר אחד משעריו היה מחצי מגרש נגד אמפולי בחוץ. כמו כן, רקובה היה שותף לזכייה של אינטר בגביע אופ"א כאשר ערך 6 הופעות במפעל, אם כי לא שיחק במשחק הגמר נגד לאציו אותו ניצחה אינטר 0-3.
השאלה לוונציה.
עד אמצע עונת 98/99 שיחק רקובה בארבעה משחקים בלבד עקב מספר פציעות, מבלי שכבש אפילו שער בודד אחד. באמצע העונה החליטה אינטר להשאיל את רקובה לוונציה שהייתה מסובכת במאבקי התחתית של הליגה האיטלקית. בוונציה רקובה פרח מחדש ועזר לה להישאר בסרייה א' לאחר שכבש 11 שערים ומסר 9 אסיסטים ב-19 הופעות.
במהלך תקופת השאלתו בוונציה, כבש רקובה שער בבעיטה חופשית ובישל שער נוסף בניצחונה של ונציה 1-3 על אינטר.
המשך הקריירה באינטר.
בסיום אותה חצי עונה של רקובה בוונציה, החליטה אינטר מילאנו להחזירו מההשאלה. מאז, רקובה שיחק עוד 8 עונות במדי אינטר במהלכם הוא כבש 67 שערים ובישל מספר דומה של בישולים.