מערכת המסגרות של קיר המסך הראשון בעולם תוכננה מברזל אולם, כיום המערכות והמסגרות של קירות מסך עשויות, בדרך כלל, מאלומיניום משוחל (extruded aluminum). בין פרופילי המסגרות משולבים, בדרך כלל, חלונות זכוכית המקנים אפשרות לחדירת אור מרבית לבניין. אולם, תכנון חלונות זכוכית רבים עלולים להוביל לסינוור בני האדם השוהים בו והכנסת קרינת שמש הגורמת לאפקט חממה וחימום יתר בתוך הבניין. חומרי מילוי נפוצים נוספים הם ציפוי אבן, לוחות מתכת ורפפות קבועות.
היסטוריה.
ניסיונות ראשונים בבניית קירות מסך החלו במאה ה-18, אך כולם במבני עץ, בהם אין משמעות קונסטרוקטיבית לקירות ואילו כל העומסים יורדים אל הקרקע דרך עמודים.
בסוף המאה ה-18 החל השימוש הנרחב בקונסטרוקציות ברזל לתמיכה וייצוב בניינים, כדוגמת טחנת פשתן דיתרינגטון (1797) ומאוחר יותר בברזל מחושל וזכוכית, לפי השיטה בה נבנה ארמון הבדולח (1854). שימוש פורץ דרך בחומרים אלו, הניח את היסודות לפיתוח קירות מסך מודרניים כפי שהם מוכרים לנו היום.
למעשה, עד אמצע המאה ה-19, שיטות הבנייה, החומרים הזמינים והטכנולוגיות הקיימות והנפוצות איפשרו בניית בניינים סטנדרטיים נמוכים יחסית (עד 6 קומות בדרך כלל) שבהם לכל רכיב אנכי (קירות ועמודים) היה תפקיד בהעברת העומסים אל היסודות והקרקע. בפרט, קירות החוץ היו נושאי עומס והתאפשר ליצור בהם, בדרך כלל, רק פתחים קטנים יחסית. ככלל, ככל שהבניין היה גבוה יותר כך נדרש לתכנן ולבנות קירות עבים יותר.
הפיתוח והשימוש הנרחב בפלדת בניין ומאוחר יותר גם בבטון מזוין, איפשרו את הקטנת שטחי החתך של הרכיבים האנכיים הנושאים את עומסי הבניין. מכאן, שהיה ניתן לתמוך את תקרות הבניין בעזרת עמודים בעלי שטח קטן מבעבר ואף לשלב אותם בתוך הקירות החיצוניים והפנימיים בבניין, ואילו חלקי הקירות שאינם נושאים, יכולים להיבנות מחומרים קלים כדוגמת בלוקים. השימוש בחומרים חדשים אלו איפשר גם להקטין את עובי קירות הבניין ובו זמנית להגדיל את השטח הפנימי והכדאיות הכלכלית שלו. בנוסף, מאחר שרוב שטח הקיר אינו נושא עומס כעת, ניתן לפתוח בו פתחים בכל גודל שהוא. טכנולוגיות הבניה החדשות הללו פתחו צוהר לשימוש מוגבר בזכוכית בחזיתות הבניינים שנבנו מאותה עת ועד ימינו.
ה-Oriel Chambers (1864) והבניין ברחוב קוק 16 (1866), שנבנו בליברפול, אנגליה, תוכננו בידי אדריכל ומהנדס אזרחי מקומי, פטר איליס, ומאופיינים בשימוש נרחב של זכוכית בחזיתותיהם, נחשבים לבניינים הראשונים בעולם בעלי קירות מסך מודרניים. קירות המסך הגדולים הללו היו בעלי מסגרות ברזל ואיפשרו לאור שמש רב לחדור לבניין וצמצמו בכך את עלויות התאורה המלאכותית בבניין.
דוגמה מוקדמת לקיר מסך בעל מסגרות פלדה מלאה נבנתה בחנות הכלבו קאופהאוס טיץ (Kaufhaus Tietz) (1900) שהייתה ברחוב לייפציגר (Leipziger Straße) בברלין.
אנרכיזם קולקטיביסטי
אנרכיזם קולקטיביסטי היא דוקטרינה שתומכת בביטול מוסדות המדינה והבעלות הפרטית על אמצעי הייצור, ובהחלפתן בבעלות שיתופית הנשלטת ומנוהלת על ידי היצרנים (העובדים) עצמם. על פי האנרכיזם הקולקטיביסטי, העובדים יקבלו שכר על בסיס הזמן שהם תורמים לייצור. השימוש בשכר זה יהיה למטרת רכישת מוצרים בשוק שיתופי. עקרון זה סותר את העקרון באנרכו-קומוניזם, במסגרתו מערכת השכר תבוטל, והאנשים בחברה ייקחו באופן חופשי מצרכים ממחסן סחורות, על בסיס צורך. אם כך, האנרכיזם הקולקטיביסטי נחשב כשילוב בין "אינדיבידואליזם", במובן שבו העובדים הם הבעלים של כלי העבודה שלהם והרכוש אותו יצרו, ובין "קולקטיביזם", במובן שבו האדמה היא בבעלות שיתופית.
האנרכיזם הקולקטיביסטי מזוהה בעיקר עם ההוגה האנרכיסטי מיכאיל באקונין, עם חלקים אנטי-סמכותניים באינטרנציונל הראשון ועם התנועה האנרכיסטית הספרדית המוקדמת. הוגה אנרכיסטי נוסף הקשור בזרם זה, הוא האנרכיסט הגרמני יוהאן מוסט, עד שנהיה אנרכו-קומוניסט. כיום, למעשה, הזרם אינו קיים באותה מתכונת בה היה קיים בראשית ימיה של התנועה האנרכיסטית המודרנית, אך יש הרואים את האנרכו-סינדיקליזם כגרסה חדשה של האנרכיזם הקולקטיביסטי .
בראשית דרכם, האנרכיסטים הקולקטיביסטים השתמשו במושג "קולקטיביזם" על מנת להבדיל את עצמם מהמוטואליסטים שאימצו את שיטתו של פייר-ז'וזף פרודון, ומהסוציאליסטים המדינתיים שאימצו את שיטתו של קרל מרקס. בשם החירות, באקונין כתב ש"עלינו למחות תמיד נגד כל דבר שדומה בצורה כלשהי לקומוניזם או לסוציאליזם מדינתי". באקונין התייחס לשתי שיטות אלו כסמכותניות מבסיסן.
האינטרנציונל הראשון.
החלקים האנטי-סמכותניים של האינטרנציונל הראשון ב-1872 ש"לשאיפות של הפרולטריון לא יכולה להיות מטרה אחת חוץ מאשר יצירת ארגון כלכלי ופדרציה חופשיות לחלוטין, המבוססות על העבודה והשוויון של הכול ובלתי-תלויות בכל ממשלה פוליטית", בו לכל פועל תהיה את "הזכות להנאה מהתוצר הגס של עבודתו, ולפיכך, את האמצעים לפיתוח כוחותיו האינטלקטואלים, חומריים ומוסריים המלאים בסביבה שיתופית". השינוי המהפכני הזה יכול להיות רק "התוצאה של פעולה ספונטנית של הפרולטריון עצמו, גופי המסחר שלו והקומונות האוטונומיות". עמדה דומה אומצה על ידי פדרציית הפועלים של האזור הספרדי ב-1882.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, רוב האנרכיסטים הארופאים אימצו עמדה אנרכו-קומוניסטית, הדוגלת בביטול עבודת השכר ובחלוקה על פי צורך. באופן אירוני, התווית "קולקטיביסט" החלה להתקשר לעיתים קרובות עם המרקסיסטים שתמכו בסוציאליזם מדינתי ובשמירה על סוג מסוים של מערכת שכר במהלך המעבר לקומוניזם מלא. האנרכו-קומוניסט, פיוטר קרופוטקין, תקף את עמדה זו במאמרו "מערכת השכר הקולקטיביסטית", שהודפס מחדש בספרו "כיבוש הלחם" ב-1892.
תאוריה.
ההבדל בין אנרכיזם קולקטיביסטי לאנרכו-קומוניזם הוא שתחת אנרכיזם קולקטיביסטי, אמצעי הייצור יהפכו לרכוש משותף של החברה, אך מערכת השכר תשמר בהתבסס על כמות העבודה המבוצעת. אנרכו-קומוניסטים קראו גם הם להפיכת אמצעי הייצור לרכוש חברתי, אך גם לחלוקת הטובין. במקום האמירה "לכל אחד על פי עבודתו", באנרכו-קומוניזם הקהילה תספק את דרישות המחייה לכל חבר ללא תשלום על פי המוטו "לכל אחד על פי צרכיו".
הבדל נוסף בין אנרכיזם קולקטיביסטי לאנרכו-קומוניזם הוא שאנרכיזם קולקטיביסטי מדגיש בעלות קולקטיבית על רכוש, בעוד שאנרכו-קומוניזם דוחה את מושג הבעלות לטובת מושגים כשימוש או החזקה, כאשר אמצעי הייצור אינם בבעלות שום אדם או קבוצה.
האנרכיסטים הקולקטיביסטים לא מתנגדים לשימוש בכסף. במקור רבים מהם ראו את הפילוסופיה שלהם כשלב מעבר לאנרכו-קומוניזם, אך כיום רבים מהם רואים את שיטתם ואת השימוש בכסף כקבועים, ולא כשלב מעבר.
מסעות מוקדמים ליבשת אמריקה
ישנן עדויות כי לאורך ההיסטוריה (ועד למסעו של כריסטופר קולומבוס), ערכו אנשי "העולם הישן" מסעות ימיים אשר בהם נתקלו ביבשת אמריקה, או לחלופין שדבר קיומה היה ידוע להם. בחלק ממסעות אלה אף היו ניסיונות ליישב את ה"עולם החדש" ש"התגלה" (דבר קיומה וישובה של היבשת לא היה ידוע לתושבי העולם הישן ולכן התייחסו אליה כ"חדשה" ולהגעתם אליה כ"גילויה").
למסעות אלה לא קיימות הוכחות ודאיות והקהילה המדעית דוחה את הטענות עליהם, פרט לטענות על הוויקינגים. המקור לרוב הטענות בקשר למסעות אלו הוא לרוב בכתבים או מפות מהתקופה שקדמה לקולומבוס המאזכרים כביכול את אמריקה.
רקע.
המתיישבים הראשונים ביבשת אמריקה היו הפלאו-אינדיאנים שהגיעו אליה עוד בתקופה הפרהיסטורית דרך מצר ברינג. מאז ייתכן שבמשך השנים נוצרו קשרי מסחר זמניים בעיקר בין תושבי אלסקה לסיביר ותושבי דרום אמריקה ופולינזיה, כך ייתכן שהבטטה הגיעה לפולינזיה כנראה בסביבות 1000 לספירה.
בשנת 1000 בערך יצאו כמה קבוצות ויקינגים כשהמפורסמת ביניהם בהנהגתו של לייב אייריקסון למסע מערבה, והגיעו לחופי ניופאונדלנד. אחת הקבוצות הקימה התיישבות בשם וינלנד אשר שרדה תקופה קצרה. זהו המסע המשוער המוקדם ביותר של אירופאים לאמריקה. בשנות השישים של המאה העשרים אכן נתגלו שרידי יישוב ויקינגי במזרח קנדה.
1492 ואילך.
בשנת 1492 חצה כריסטופר קולומבוס את האוקיינוס האטלנטי והגיע לאיי הקריביים.
במסעו הראשון הגיע קולומבוס רק עד אזור האיים האנטילים וירד ליבשה רק באיים אלה ובאיי הבהאמה. קולומבוס לא ידע שמדובר ביבשת נפרדת ועד יום מותו התנגד לתאוריות שסברו כך.
מסע זה של קולומבוס הוא המסע המתועד הראשון ליבשת, אך למעשה המסעות הבאים היו בעלי משמעות רבה יותר בהקשר של "גילוי" היבשת וחקירתה על ידי בני העולם הישן. ב-1500 הגיע הנווט פדרו קברל לאזור שהוא היום ברזיל, והיה הראשון לדרוך באמריקה הדרומית. ב-1501 הגיע אמריגו וספוצ'י לאמריקה, לאזור ברזיל, והיה בין הראשונים לקבוע שמדובר ביבשת חדשה. ב-1524 חקר ג'ובני דה וראזאנו לראשונה את חופי אמריקה הצפונית.
לאחר תקופה קצרה של חקירת היבשת והוכחת היותה יבשת נפרדת, החלו ההגירה אל היבשת ויישובה על ידי אירופאים.
תוצאות המסעות רוכזו במפות. המפה הישנה ביותר ששרדה עד היום וכוללת מידע על המסעות ליבשת החדשה היא מפת חואן דה לה קוסה שנוצרה בשנת 1500.
פוליטיקה של איראן