הפליטים היהודים בבורדו, ונציגם הרב חיים קרוגר, לחצו על סוזה מנדש להנפיק להם אשרות מעבר פורטוגליות. הוא ניסה לפעול על פי הנהלים ושלח מאות מברקים מוצפנים, כנדרש, של בקשות לאשרות לליסבון, אך לרוב לא נענה. לאחר היסוסים החליט סוזה מנדש ב-17 ביוני לפעול בניגוד להנחיות ממשלתו, ולהנפיק אשרות לכל דורש תוך שיתוף פעולה עם הדיפלומט הספרדי אדוארדו פרופר דה קאייחון. בעזרת הרב קרוגר החתים את דרכוניהם של אלפי פליטים באשרות מעבר פורטוגליות, בעבודה רצופה ללא הפסקה ב"פס יצור" של הנפקת אשרות. בשל עומס העבודה חתם לעיתים בשם "מנדש" בלבד. לחסרי הדרכונים מבין הפליטים נמסרו פיסות נייר שהוחתמו באשרות.
בין הפליטים שקיבלו אשרות אלו היו גם בני משפחת המלוכה מבית הבסבורג, בראשם אוטו פון הבסבורג, יורש העצר של הכתר האוסטרו-הונגרי. גם הפסנתרן נורברט ג'ינגולד והסופר הצרפתי שארל אולמון ניצלו בזכות האשרות שהנפיק סוזה מנדש.
ב-19 ביוני הופצצה בורדו, והפליטים המבוהלים נסו לעיר באיון הקרובה יותר אל הגבול הספרדי. סוזה מנדש הותיר את משפחתו בבורדו והמשיך עמם לקונסוליה הפורטוגלית בבאיון, שם המשיך בהנפקת האשרות.
ב-22 ביוני נשלחו אליו, לבורדו ולבאיון, מברקים מסלזר המורה לו להפסיק את הנפקת האשרות. אך הוא לא קיבלם, שכן המשיך בעקבות הפליטים אל אנדֶה (Hendaye), העיר הדרום-מערבית ביותר בצרפת, בגבול ספרד. שם המשיך בהנפקת האשרות ברחוב. הוא אף התלווה אל הפליטים בדרכם אל מעבר הגבול, על מנת לוודא כי האשרות יכובדו.
ב-23 ביוני שגריר פורטוגל בספרד הגיע אל מעבר הגבול ופגש את סוזה מנדש. הוא דיווח לממשלתו כי סוזה מנדש נוהג "כאדם מופרע". סוזה מנדש נשאר ברחובות אנדה על מנת להמשיך לעזור לפליטים עד 26 ביוני, אז נכנסו הגרמנים לבאיון. כשחזר לבורדו, מצא את מברקו של סלזר מ-24 ביוני בו נמסר לו כי משרתו נשללה ממנו וכי עליו לעזוב את צרפת. סוזה מנדש התעלם מכך. הגרמנים כבשו את בורדו ב-27 ביוני וסוזה מנדש המשיך לעזור לפליטים, ואף הנפיק דרכונים פורטוגלים כדי למנוע גירושם של פליטים למחנות ריכוז. בשל כך קיבל שוב פקודה מליסבון לעזוב, אך השתהה בצרפת עד ל-8 ביולי.
בינתיים מלאה פורטוגל פליטים שהביעו בפומבי את הכרת תודתם לשלטון הפורטוגלי. העיתונות העולמית הכתירה את סלזר בתוארי כבוד. סלזר כבר לא יכל לסגור את הסכר שפתח סוזה מנדש ולמנוע מפליטים להגיע לפורטוגל. אולם הוא לא סלח לסוזה מנדש על שהכריח אותו לפעול כך. סוזה מנדש הוכרז "בלתי כשיר מקצועית", הורחק ונודה. ניסיונותיו לערער או אף לזכות בשימוע עלו בתוהו. התערבותו של אחיו התאום, שר החוץ לשעבר, עלתה לאח בהשעיית משרתו לחמש שנים. כשהביע הרב קרוגר באוזניו את צערו על הסבל שנגרם לו בעקבות מעשיו, ענה לו סוזה מנדש:
נקמתו של משטר סלזר.
מנדש נקרא לליסבון לעמוד למשפט על הפרות הסדר שלו כביכול. בשימוע טרם המשפט רצה לטעון לעצמו כיון שהיה עורך דין. לצורך משפטו הוקם בית דין משמעתי מיוחד. סוזה מנדש לא הורשה להגן על עצמו. בתצהיר שהגיש לשופטיו כתב בין השאר: "אכן הייתה זו מטרתי, להציל את כל אותם האנשים, אשר סבלם היה בל-יתואר. צו מצפוני... מעולם לא חדל להדריכני במילוי חובותיי, בידיעה מלאה של אחריותי."
מחוץ להפרות החוזרות ונשנות של כל הוראותיו של סָלָזָר, הייתה תלויה כנגדו גם התלונה המוזרה של השגרירות הבריטית בבורדו, שהאשימה את מֵנְדֶשׁ בדחיית הטיפול במבקשי אשרות בריטיים, שהיו זכאים לאשרות על פי הנחיית סָלָזָר. בית-הדין מצא אותו "בלתי-כשיר מקצועית" והמליץ להשעותו לשישה חודשים, אם כי הכיר בנסיבות מקלות לעבירותיו.
למרות החלטת בית הדין, משטרו של סלזר המשיך בנקמתו: למנכ"ל משרד החוץ סַמְפָּיוּ היה חשבון אישי עם אחיו, מהימים שכיהן כשר החוץ, ועליו הוטל לאשר את גזר הדין. הוא ביטל את הנסיבות המקלות, ובהתחשב בעובדה שהקונסול היה עוד גאה במעשיו המליץ להורידו בדרגה לצד ההשעייה.
התיק הועבר לעיונו ואישורו של הרודן. מנדש ביקש להזכיר את רגשותיו בתור אב לשנים-עשר ילדים, אך הבקשה הרגיזה את סלזר שהיה רווק ערירי והתגורר עם שתי אחיותיו, שהיו בתולות זקנות. לסלזר היו כנראה סיבות נוספות לנקום במנדש, הן בשל מעשיו הוא והן בשל מעשיו של אחיו. כשהוגש פסק-הדין לאישורו, הנחית את המהלומה האחרונה: בעוד סַמְפָּיוּ ניסה לפחות להציל את פרנסתו של מֵנְדֶשׁ לצד הורדתו בדרגה, הורה סָלָזָר כי בתום ההשעיה יפוטר מֵנְדֶשׁ ללא גמלאות. גם רישיונו כעורך-דין נפסל.
מֵנְדֶשׁ ההמום ערער על פסק דינו בנובמבר אך ערעורו נדחה. הוא עוד הרחיק לכת וחתם עם בניו על עצומה למען הדמוקרטיה בפורטוגל. בתגובה זומנו כולם לחקירה במשטרה. מעתה היו מוסדות החינוך חסומים בפני הבנים. המשפחה נקלעה לחרפת רעב.
תחת שלטונו הרודני של סלזר, לא יכול סוזה מנדש להתקבל לכל משרה שהיא, ואף לא לקבל פיצויי פיטורין או פנסיה. גם מילדיו נשללה כל אפשרות לעבוד. סוזה מנדש נאלץ למכור את אחוזת המשפחה בקאבאנאש דה ויריאטו, והמשפחה הגדולה רעבה ללחם. הם נעזרו בשירותי בית תמחוי שנוהל על ידי ארגון עזרה יהודי לפליטים בליסבון (היא"ס). המשטרה החשאית עקבה אחריו ואחר ילדיו. בריאותו ובריאות אשתו הידרדרו. אשתו, אנז'לינה לבית קואליו, שתמכה בזמנו בפעילותו, נפטרה בשנת 1948 בגיל 60. סוזה מנדש נפטר חסר כל בשנת 1954.
ארגון היא"ס עזר לילדיו להגר מפורטוגל לארצות הברית ולמדינות אחרות.
חייו הפרטיים.
אשתו הראשונה, שהייתה מעורבת בסיוע לפליטים, הייתה מריה אנזלינה לבית קואליו (Maria Angelina Coelho de Sousa Mendes 1948-1888)
ב-1949 התחתן סוזה מדגש שנשאר אלמן, עם אנדרה סיביאל.
הכרה ומורשת.
סוזה מנדש לא זכה להכרה בחייו על פועלו. גם תקוותו כי ינוקה מאשמה על ידי ממשלתו לא התגשמה בימיו.
עוד בימי חייו, בשנת 1952 כתב אחד מבניו, סבסטיאו מיגל דוארטה דה סוזה מנדש, ספר ראשון על פועלו.
בשנת 1966 הוכר סוזה מנדש כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם, ועץ ניטע על שמו בשדרת חסידי אומות העולם.
ב-1987 בנו התשיעי, ג'ון פול אברנשש (2009-1932), שהתגורר בקליפורניה, הקים את הוועד הבינלאומי להנצחתו של ארישטידש דה סוזה מנדש.
ב-1987 העניק נשיא פורטוגל מריו סוארש לסוזה מנדש את אות "מסדר החירות" והתנצל פומבית בפני המשפחה על העוול שנגרם לו על ידי ממשלת סלזר. ב-1988 קיבל הפרלמנט של פורטוגל החלטה פה אחד על החזרתו הרשמית של סוזה מנדש, אחרי מותו, לסגל הדיפלומטי של פורטוגל. באותה שנה הוענקה לו גם אזרחות כבוד של מדינת ישראל. ב-1994 הקדיש נשיא פורטוגל סוארש לסוזה מנדש פסל בדמותו, שהוצב בבורדו.
ממשלת פורטוגל החליטה על הקמת מרכז לימוד וזיכרון על שמו ועל תשלום פיצויים למשפחתו.
ב-1998 הנפיק השירות הבולאי בישראל, בשיתוף יד ושם, בול ליום הזיכרון לשואה ולגבורה, הנושא את דיוקנותיהם של חמישה דיפלומטים חסידי אומות העולם, ביניהם ארישטידש דה סוזה מנדש. ב-2004 יצא לאור בהוצאת יד ושם ספר הקומיקס של ג'וזה רוי: "אריסטידס דה סוזה מנדס – גיבור בתקופת השואה". הספר תורגם לעברית בידי שבח דוד, ומיועד לבני נוער.
ב-11 במאי 2005 ערך אונסק"ו מחווה לזכרו של סוזה מנדש - רסיטל של זמר האופרה הפורטוגזי ז'ורז'ה שָמינֶה. הסופר הצרפתי ז'אן לקוטיר שיבח את הרסיטל: "בחמישים שנותי כמאזין בכל קצווי עולם מעודי לא האזנתי להופעה מדהימה כזו. איזו מחווה מופלאה לאדם דגול זה!".
ב-2007–2008 הוצגה במשכן הכנסת תערוכה אודות חייו ופועלו. התערוכה גם הוצגה במשרד החוץ (במסגרת יום השואה הבינלאומי 2008) וב"יד ושם".
ב-2011 הופק סביב סיפורו סרט דרמה (דובר פורטוגזית) 'הקונסול של בורדו' .
ב-2017 נפתח בווילאר פורמוסו, עיירת גבול בין פורטוגל לספרד, מוזיאון המתעד את פעילות ההצלה של סוזה מנדש.
בתל אביב קיים על שמו רחוב.
בפתח תקווה קיים על שמו גן ציבורי.
לקריאה נוספת.
בתרגום לרומנית:"Ceilalți Schindleri", Meteor Publishing 2019
מידע פנים
מידע פנים הוא מידע על חברה, שהנפיקה ניירות ערך הנסחרים בבורסה, אשר עשוי להשפיע על מחיר ניירות הערך ושטרם פורסם ברבים, אלא ידוע רק לעוסקים בענייניה הפנימיים של החברה. מידע פנים מעניק למחזיק בו יתרון רב על-פני הציבור בעת המסחר בניירות הערך הרלוונטיים, ולכן השימוש בו נחשב לעבירה פלילית (עבירת צווארון לבן) במדינות רבות ובהן ישראל.
האיסור על השימוש במידע פנים הוא איסור מודרני שנולד בארצות הברית בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 ופותח במהלך השנים על ידי הרגולטורים והמשקיעים בשווקים השונים בעולם. האיסור נועד להתמודד עם בעיית חוסר השוויון במידע מתוך כוונה לעודד שוק יעיל ומתוך הכרה בנחיצות שמירת אמון הציבור באמינות מנגנוני שוק ההון.
לא כל מידע פנימי בחברה הוא מידע פנים כהוראתו בחוק. המידע חייב שיהיה בעל אפיון מיוחד אשר אילו נודע לציבור היה בו כדי לגרום לשינוי משמעותי במחיר נייר ערך של חברה.
רשות ניירות ערך מקפידה לחקור חשדות על שימוש במידע פנים, והביאה להטלת עונשי מאסר בפועל על מי שעברו עבירה זו.
מידע פנים בישראל.
בישראל לא היה איסור על שימוש במידע פנים בשנות ה-60 וה-70. העיתונים היו מפרסמים תנועות בלתי מוסברות במניות שונות ומפרסמים שהשינויים ככל הנראה נובעים ממידע פנימי. סוחרים בבורסה נהגו לקפוץ על מניות עם עליות בלתי מוסברות ולברוח ממניות עם ירידות בלתי מוסברות, מתוך הנחה שהן נובעות ממידע פנים. הנהלת הבורסה הייתה מודאגת מאיבוד אימון הציבור הרחב בעקבות מקרים של שינויים גדולים ובלתי מוסברים בשערי מניות, שהיה חשד שנבעו משימוש במידע פנים.