פליקס סלטקין (אנגלית: Felix Slatkin; 22 בדצמבר 1915 - 8 בפברואר 1963) היה כנר ומנצח אמריקאי.
חייו.
סלטקין נולד בסנט לואיס, מיזורי והחל ללמוד נגינה בכינור בגיל תשע, אצל איזדור גרוסמן. הוא החל לעבוד באופן מקצועי בגיל עשר וזכה במלגה למכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, שם למד כינור אצל אפרם צימבליסט וניצוח אצל פריץ ריינר.
בגיל 17 הצטרף לתזמורת סנט לואיס והקים תזמורת קאמרית של נגנים צעירים. בשנת 1935 זכה בתחרות, שכללה הופעת סולו עם התזמורת הסימפונית של אגן הוליווד וחוסה איטורבי. בערך בתקופה זו פגש את הצ'לנית אלינור אלר, ובהמשך נשא אותה לאישה. בשנות מלחמת העולם השנייה שירת את ארצו כנגן בבסיס חיל האוויר "סנטה אנה" וכמנצח תזמורת הפיקוד הטקטי של חיל האוויר, ארגון שגייס יותר מ-100 מיליון דולר באגרות מלחמה.
סלטקין השתקע בלוס אנג'לס וקיבל את משרת הכנר הראשי באולפני פוקס המאה העשרים, שם ביצע אין-ספור תפקידי סולו לכינור בסרטי קולנוע כמו "מה יפית עמק נוי" ו"איך להתחתן עם מיליונר". בשנת 1939 ייסד את רביעיית הוליווד ידועת השם, שהוציאה 21 אלבומים בחברת קפיטול רקורדס ויצאה למסעות הופעות בארצות הברית, אירופה, אוסטרליה וניו זילנד, ובכלל זה הופעה מיוחדת בפסטיבל אדינבורו בשנת 1957. בשנת 1958 זכתה הרביעייה בפרס גראמי על ביצוע מצטיין של רביעיות המיתרים המאוחרות של בטהובן.
קריירת הניצוח שלו כללה את ייסוד "תזמורת אמנויות הקונצרט" והופעות עם תזמורת אגן הוליווד. הוא היה הכנר הראשי והמנצח הנבחר של פרנק סינטרה בהקלטות לחברת קפיטול בשנות ה-50'. בסך הכול הקליט יותר מ-25 הקלטות עם תזמורות אלה, גם הן בחברת קפיטול, ביניהן הקלטה של "עליצות פריזאית" מאת אופנבך, שזיכתה אותו בפרס גראמי לשנת 1958.
פליקס סלטקין מת מהתקף לב בגיל 48.
בנו של פליקס, ליאונרד סלטקין, הוא מנצח התזמורת הסימפונית הלאומית ובנו השני, פרדריק זלוטקין (הוא משתמש בצורה הרוסית המקורית של שם המשפחה) הוא צ'לן ראשי בבלט ניו יורק והצ'לן של רביעיית הפסנתר הלירית.
יעקב שמואל ביק
יעקב שמואל בִּיק (ה' בתמוז תקל"ב, 6 ביולי 1772 - ט' בסיון תקצ"א, 21 במאי 1831) היה סופר עברי, איש תנועת ההשכלה בגליציה. באחרית ימיו פנה עורף להשכלה ותמך בתנועת החסידות.
חייו.
ביק התגורר כנראה רוב ימיו בברודי, אם כי נסע בין ערי אירופה לרגל עסקיו ומסחרו. קיבל חינוך דתי מסורתי אך רכש גם השכלה כללית ולמד גרמנית, צרפתית ואנגלית. הוא הכיר את ר' מנדל לפין, זקן אנשי תנועת ההשכלה בגליציה, ונעשה ידידו ותלמידו; בהמשך התחבר עם משכילים גליציאנים נוספים, ובהם שי"ר, שמשון בלוך, רנ"ק, שמואל ליב גולדנברג ויצחק ארטר, ועמד אתם בקשרי מכתבים. ביק היה פעיל בהנהגת הקהילה בברודי וכן תמך במשכילים צעירים ובסופרים מתחילים. ב-1817 ערך כתב עת ספרותי בשם "עולת שבת" שהופץ בכתב יד בין המשכילים, אך לא האריך ימים ועותקיו לא הגיעו לידינו.
ב-1815 השתתף בפולמוס סביב תרגום ספר משלי ליידיש שחיבר ר' מנדל לפין. המשכילים, שברובם התייחסו ליידיש כאל שפה נחותה ומשובשת, יצאו בביקורת על לפין ותרגומו. משכיל בשם טוביה פדר חיבר סאטירה חריפה בשם "קול מחצצים" על לפין, ובה שיחה בעולם האמת בין ראשוני המשכילים (מנדלסון, וייזל ואחרים) שאינם מצליחים להבין את התרגום ונזקקים למלמד-תינוקות מפולין לצורך כך. ביק כתב לפדר ופירט את התנגדותו לדבריו. לשיטתו, היידיש ראויה להיחשב בין השפות. נכון אמנם שהיא מעורבת משפות אחרות, אולם כך היו גם הגרמנית והאנגלית בראשיתן. לדבריו, אם מעוניינת תנועת ההשכלה לפנות אל המוני העם, חייבים המשכילים לכתוב ביידיש, שהיא השפה הידועה לכלל הציבור ומשמשת אותו מזה מאות שנים. בסופו של דבר הסכים פדר לגנוז את חיבורו. בעקבות השתתפותו בפולמוס זה נחשב ביק אצל היידישסטים של סוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 כאחד מחלוצי היידישיזם, אף כי למעשה לא ראה את היידיש כשפת תרבות אלא רק כאמצעי השימושי ביותר, בתוקף נסיבות הזמן והמקום, להפיץ השכלה לכלל עם ישראל. בפולמוס זה, שבו הדגיש את ההכרח שבהבאת רעיונות ההשכלה לכלל העם, החלו להתגלות ההשקפות שיביאו למהפך בעמדותיו לאחר כעשור.
בשנות העשרים פרסם ב"ביכורי העתים" כמה תרגומים-עיבודים לשירים מצרפתית ומאנגלית, "אם כי הישגיו בתחום זה אינם מרובים מבחינת הרמה הפיוטית" (כלשונו של שמואל ורסס). ב-1823 כתב עבור קהילת ברודי קינה על מות מושל גליציה יוזף פון הַאוּאֶר. בקובץ "הצפירה" שפרסם מאיר לטריס פרסם מאמר פובליציסטי על ההשכלה. הוא הכין גם טיוטות לכמה רשימות ביוגרפיות של חכמי ישראל ושל משכילים. ואולם את רוב יצירותיו הספרותיות לא פרסם בימי חייו משום שסבר שהציבור היהודי הרחב אינו בשל עדיין לרעיונות המתקדמים של תנועת ההשכלה. לאחר מותו של ר' מנדל לפין השתתף בעריכת פירושו למורה נבוכים ובהכנתו לדפוס.
ככל אנשי תנועת ההשכלה היה גם ביק רוב ימיו מתנגד לחסידות. בראשית שנות העשרים אף כתב חיבור סאטירי נגד החסידות בהשראת "מגלה טמירין" של יוסף פרל, ושלח אותו אל פרל לעיונו. ואולם בסביבות 1826 חל מהפך בעמדותיו והוא החל מתנגד לרעיונות ההשכלה ותומך בתנועת החסידות, אויבתה הגדולה. מהתכתבות שלו עם כמה מידידיו המשכילים, בעיקר שי"ר ושמשון בלוך, עולה כי כנגד השקפת המשכילים שלפיה בסדר העדיפויות יש להקדים את הערכים האוניברסליים של רציונליזם ונאורות על פני הערכים הלאומיים, סבר הוא באותו שלב כי "אהבת ישראל" קודמת ל"אהבת האדם", וכי בלתי אפשרי ליישם את רעיונות ההשכלה בתנאי התקופה, ועל כן "מכבים את הנר (=אור ההשכלה) מפני החולה שיישן (=היהודים ומצבם הקשה בפולין)". בחליפת מכתבים ארוכה, חלקה חריפה, בין שי"ר וביק ניסה שי"ר לשכנע את ביק לחזור בו, ללא הצלחה; הדיונים ביניהם עסקו ביחס הראוי לפילוסופיה המודרנית, בזלזול של המשכילים ברבנים ובמעמדה ההיסטורי של החסידות לעומת כתות אחרות שהיו בעם ישראל. ביק אף כתב ליוסף פרל והפציר בו שלא לפרסם את החיבור האנטי-חסידי שכתב בצעירותו, והלה הסכים (החיבור התפרסם רק ב-1954, על ידי דב סדן). באופן כללי התייחסו המשכילים, שראו עצמם כקבוצה קטנה של בני עלייה העתידה להביא את אור ההשכלה לעם, אל ביק כאל בוגד בדרך, ולגלגו עליו ועל דרכו. יחד עם זאת, לא ידוע על חצר חסידית מסוימת שביק הסתפח אליה, וכנראה גם החסידים קיבלו אותו בהסתייגות, באשר לא התכחש לגמרי לרעיונות ההשכלה שהיו שנואים על החסידים. הוא עצמו ניסה כנראה לפשר בין רעיונות הנאורות של המשכילים ובין אהבת העם של החסידות, אך השעה לא הייתה כשרה לפשרה כזו, שניצניה נראו בסופו של דבר רק בסוף המאה ה-19. דב סדן כתב על המפנה בדעותיו:
ביק נפטר ב-1831 במגפת כולרה שהייתה בברודי, בעת שפעל בעצמו לסייע לקרבנות המגפה. היחיד כמעט מבין המשכילים שהספיד אותו היה שי"ר, במכתב לשד"ל; רק לאחר שנים, עם תחיית היידיש, חזרו לעסוק בדמותו. רוב כתביו שלא התפרסמו אבדו בשריפה שהייתה בעיר ב-1835; מקצת מחיבוריו ומאיגרותיו פורסמו אחרי מותו בכתבי עת שונים. פנקס הטיוטות שלו שמור בספריית העיר פרנקפורט, ותצלום של הפנקס נמצא במכון לתצלומי כתבי יד עבריים בבית הספרים הלאומי.
חוקר הספרות ח"ש הלוי כתב:
נימפית הסרפד
נִימְפִית הַסִּרְפָּד (שם מדעי: "Vanessa atalanta"), מין נפוץ של פרפר אשר ידוע בעיקר בשל גוני האדום-כתום שבכנפיו. ניתן לראות את נימפית הסרפד באזורים בהם שורר אקלים ממוזג באירופה, באסיה ובצפון אמריקה (אזורי קווי הרוחב 40-60) וגם בארץ ישראל. הנקבה מטילה את ביציה על צמח הסרפד והכתלית. צבע הביצים ירוק.
מן הביצה בוקע זחל שחרחר ושעיר. להגנתו הוא מקפל את העלה, בונה "בית" ושוכן בתוכו. צבעיו של הזחל הגדול הוא שחור אפרפר עם פס לבן (בדרך כלל מקוטע) לאורך צידי גופו. ישנם זחלים שצבעם היסודי הוא חום אפרפר. לאורך גופו של הזחל ישנן גבשושיות בעלות זיפים. גודלו המרבי כ- 40 מ"מ. הזחלים של נימפית הסרפד ניזונים מצמחי הסרפד וכתלית יהודה ומכאן שמם. הפרפרים הבוגרים ניזונים על ידי שתייה מפרחי צוף כגון הבודלייה או מפירות אשר בשלו יתר על המידה. מוטת הכנפיים של נימפית הסרפד נעה בין 50 ל-65 מילימטרים. בצפון אירופה זהו אחד ממיני הפרפרים האחרונים שנראים טרם כניסת החורף.
Need for Speed
Need For Speed (בתרגום לעברית: הצורך במהירות) הוא זיכיון משחקי מרוצים בהפצת Electronic Arts ובפיתוחן של מספר חברות, האחרונה שבהן "". הסדרה מתמקדת במרוצי רחוב בלתי חוקיים ומטילה על השחקן להשלים מרוצים שונים ומגוונים תוך התחמקות מגורמי האכיפה המקומיים וממרדפי משטרה. הכותר הראשון בסדרה יצא בשנת 1994, ואילו האחרון יצא ב-8 בנובמבר 2019.
את הסדרה פיתחו מספר חברות לאורך השנים, ביניהן EA Canada, EA Black Box ו-, מפתחת משחקי , והיא נחשבת לסדרת משחקי המרוצים הפופולרית והמצליחה ביותר בכל הזמנים עם היקף מכירות של למעלה ממאה וחמישים מיליון עותקים. בעקבות כך, הזיכיון התרחב למדיות נוספות, כולל אדפטציה קולנועית וצעצועי הוט וילס.
היסטוריית פיתוח.
סדרת משחקי "Need for Speed" פותחה במקור על ידי חברת "Distinctive Software Inc" מוונקובר, קנדה. סטודיו זה היה אחראי על פיתוחם של מספר משחקי מרוצים למחשב האישי כדוגמת "Test Drive II: The Duel" ו-"Stunts", לפני שנקנה בשנת 1991 בידי חברת Electronic Arts ושינה את שמו ל-EA Canada. הסטודיו המשיך לפתח ולהרחיב את זיכיון המשחקים עד לשנת 2002, שבה חברה קנדית נוספת בשם "Black Box Games" המשיכה במלאכת הפיתוח אחרי הכותר "Need for Speed: Hot Pursuit 2" ועד לשנת 2008.