כאשר הוענק לה פרס פריצקר בשנת 2004, יו"ר חבר השופטים, לורד רוטשילד, אמר: "במקביל לעבודתה התאורטית והאקדמית, כאדריכלית פעילה, חדיד לא נרתע ממחויבותה למודרניזם. תמיד חידשה, התרחקה מהטיפולוגיה הקיימת, מההיי-טק, והעבירה את הגאומטריה של בניינים למימד חדש". מוזיאון העיצוב של לונדון תיאר את עבודתה, בשנת 2016, כבעלת: "צורות נוזליות אקספרסיביות, גורפות של נקודות פרספקטיבה מרובות וגאומטריה מקוטעת, המעוררות את הכאוס והשטף של החיים המודרניים".
חדיד עצמה, שלעיתים קרובות השתמשה בז'רגון אדריכלי כבד, יכלה גם לתאר את מהות סגנונה בפשטות רבה: "הרעיון הוא שלא יהיו זוויות של 90 מעלות. בהתחלה היה האלכסון. האלכסון בא מהרעיון של הפיצוץ שמגבש מחדש את החלל. זה היה תגלית חשובה".
בוטן (פירושונים)
ודם
וֶדֶם היה כתב עת ספרותי בשפה הצ'כית שיצא לאור בגטו טרזיינשטט בין השנים 1942 ו-1944. הוא נכתב בכתב ידם של קבוצת נערים, שהונהגו על ידי עורך המגזין פטר גינז. בסך הכול, כ-800 דפים של "וֶדֶם" שרדו את מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
פירוש המילה "וֶדֶם" הוא "אנו הולכים בראש", סמל לעמידת התקווה של הנערים בגטו טרזיינשטט (טרזין) שהשתתפו בכתיבת כתב העת.
כתב העת כולו נכתב, נערך ואויר על ידי נערים צעירים, שגילם נע בין 12 ו-15. בסיכום שתי שנותיו של העיתון השתתפו בכתיבת המגזין כ-100 נערים, שרובם נרצחו מאוחר יותר באושוויץ, ורק כ-15 מהם שרדו את המלחמה.
בוודם התפרסמו שירים, חיבורים, בדיחות, דיאלוגים, סקירות ספרותיות, סיפורים וציורים. באחד עשר העמודים האחרונים מופיע מחזה, "מחפשים אחר רוחות", שנכתב על ידי ילד בשם הַאנוס האקֶנבורג, שאחר כך נרצח גם הוא באושוויץ. עוד כלל המגזין פינות רבות, ביניהן סיפורי הרפתקאות וכן 'הציטוט השבועי הנבחר', דברי להג שנכתבו מדי שבוע בידי הילדים. הילדים שכתבו את ודם ניסו כמיטב יכולתם ליצור כתב עת אמיתי, ואפילו רשמו בהומור מחיר על העטיפה. העיתונים הועתקו ידנית, ונקראו מסביב למגורי הילדים בליל יום שישי. למשך זמן מה, הם פורסמו גם על לוח המודעות, אך משום שהאופי הסאטירי של רבות מן הכתבות היווה סכנה לילדים, הוחלט להפסיק בפרסום הגלוי בשל הביקורת התדירה של אנשי האס אס.
השראתם של יוצרי "ודם" לכתיבת העיתון באה ממורם, מנהיג הנוער, "פרופסור" וולטר איזינגר, אשר מת ב-1945 בקרבת בוכנוואלד. בתחילה, איזינגר היה מורה לספרות ולשפה הצ'כית בבית הספר, אך הנאצים הדיחו אותו מתפקידו והגלו אותו לגטו טרזיינשטט ב-1942. בגטו חי איזינגר עם הנערים והשגיח עליהם, ושם השתמש בהכשרתו על מנת לעודד את ההערכה ספרותית בקרב הנוער. הוא עודד אותם ליצירת העיתון שבו יוכלו לבטא את עצמם ביצירתיות, ולתאר הן את מה שהם עדים לו והן את תקוותיהם לעתיד. תחת השפעתו, הילדים בחרו בסמל החללית כסימן לעיתונם ולמקום מגוריהם.
איזינגר מעולם לא תרם ישירות לוודם, אולם לעיתים כתב בו מאמר מערכת או תרגם למענם כתבים מרוסית; וכך נעשתה הכתיבה כולה על ידי הילדים, שרבים מהם הסתובבו ברחובות הגטו בחיפוש אחר נושאים לכתיבה. כל ילד בחר לו שם עט, כינוי שנבחר על מנת לחתום בסוף טור שכתב; לעיתים היו אלו ראשי תיבות, לעיתים שם בדוי, ולעיתים תואר סתמי כמו 'בולשביקי'. כיום, מרבית הכותבים מזוהים רק על פי שמות העט שלהם, ולא ניתן לדעת מי היו באמת ומה היה שמם האמיתי. בשנת 1943 החלו עשרה מהכותבים הפוריים ביותר בעיתון לכנות את עצמם בתואר 'האקדמיה'.
אחד הכותבים הבולטים בוודם היה nz, או בשמו האמיתי פטר גינז (1928–1944), שהיה עורכו היחיד של המגזין מאז שהיה בן 14. בגיל 15 נשלח גינז למחנה אושוויץ, שם נפטר ממחלת טיפוס הבהרות. העתק של ציור ששירטט גינז, שתיאר את כדור הארץ כפי שהוא נראה מהירח, נלקח על ידי האסטרונאוט הישראלי אילן רמון למעבורת החלל קולומביה, שהתפוצצה בזמן כניסתה לאטמוספירה. הציור המקורי עודנו שמור ומוצג במוזיאון השואה יד ושם בירושלים.
כותב נוסף בוודם היה יהודה בקון ששרד את השואה.
שימור והוצאה לאור.
עד שנת 1944 כבר נשלחו מרבית הילדים שכתבו את ודם לתאי הגזים באושוויץ, והעיתון חדל להתקיים. מתוך מאת הנערים שהשתתפו במאמץ הכתיבה, רק כ-15 שרדו. רק אחד מהם, זדנק טאוזיג, נשאר בטרזיינשטט עד שחרור הגטו במאי 1945. הוא החביא את כתב היד בסדנה של נפח בה עבד אביו, ולקח אותו איתו לפראג אחרי שחרור המחנה.
לאחר המלחמה, השורדים הבודדים חזרו לביתם בצ'כוסלובקיה, וחלקם היגרו מאוחר יותר לארצות הברית, קנדה ומערב אירופה, בעוד כתב היד נותר בצ'כוסלובקיה. מאמצים לפרסם את "ודם" מחדש טורפדו על ידי המשטר הקומוניסטי ששרר במדינה באותן השנים, אולם ציטוטים מהספר הוברחו לפריז, שם הודפסו במגזין צ'כי. גרסה מודפסת בשיטת הסאמיזדאט התפרסמה בצ'כוסלובקיה מאוחר יותר, ופורסמה מחדש בשנות ה-80. גרסה זו הוצגה ביריד הספרים של פרנקפורט ב-1990.
מבחרים מוודם, שאוירו על ידי ילדים מטרזיינשטט, פורסמו בתוספת הקדמה על ידי ואצלב האוול ב-1994. כיום, האוסף השלם של מסמכי ודם נשמר באתר ההנצחה בטרזיינשטט בצ'כיה.
פאדואה
תרמופיל
תרמופיל (בכתיב לטיני: Thermophile; מילולית: אוהב חום) הוא יצור אשר חי ומשגשג בטמפרטורות יחסית גבוהות, מעל 45 מעלות צלזיוס. רבים מהתרמופילים הם חיידקים קדומים.
תרמופילים נמצאו במקומות שונים ברחבי העולם בהם יש חום רב הנובע מהחום הפנימי של כדור הארץ, כדוגמת מעיינות חמים. תרמופילים נמצאו למשל בפארק לאומי ילוסטון שבארצות הברית ובאתרים של גייזרים תת-מימיים.
התרמופילים מכילים אנזימים המסוגלים לתפקד בתנאי חום. עמידות זו נוצרה עקב שינויים שעברו לאחר תרגום או שעתוק הדנ"א. כמו כן ישנן חומצות שומן רוויות המאפשרות לקרום התא יציבות בטמפרטורות גבוהות על ידי יצירת קשרים הידרופוביים חזקים השומרים על נזילות הקרום. אנזימים כאלו משמשים את המדענים בביולוגיה מולקולרית, למשל במכשיר הPCR.
את התרמופילים נהוג לסווג לתרמופילים קיצוניים, אשר זקוקים לתנאי החום כדי להתרבות, ולתרמופילים מתונים אשר יכולים להתרבות גם בטמפרטורות נמוכות מתחת ל-50 מעלות צלזיוס. ההיפרתרמופילים מסוגלים להתרבות בטמפרטורות מעל 60 מעלות.
דוגמה לחיידק תרמופילי: Thermus aquaticus ו-Chloroflexus.
לחיידקים תרמופיליים חלק חשוב בתהליך של הכנת קומפוסט ביתי או תעשייתי.
חסידי סאטמר
ויטמין K
ויטמין K הוא שם כולל למספר תרכובות אורגניות ארומטיות המשמשות כוויטמינים. ויטמין K נחוץ לאדם לתהליכי קרישת הדם, לבניית העצמות ולבניית כלי הדם, בין היתר.
גילוי הוויטמין וסימונו.
הוויטמין מסומן באות K לציון תפקידו בקרישת דם; זוהי האות הראשונה במילה Koagulation, "קרישת דם" בגרמנית. קיומו ותפקידו של הוויטמין התגלו בסוף שנות ה-30 על ידי הביוכימאי הדני הנריק דאם; דאם ערך מחקרים בתרנגולות שניזונו מתפריט דל שומן במיוחד. הוא הבחין שכעבור זמן מה, העופות סבלו משטפי דם בחלקים שונים בגופם, וכן שדגימת הדם שלהם נקרשה לאט מהרגיל. הוא ניסה לתת לתרנגולות את כל הוויטמינים שהיו מוכרים, אולם ללא הועיל. רק כשהוסיף למזונן מעט זרעי קנאביס, נעלמו התסמינים. אז עלתה במוחו המחשבה, כי אולי מדובר בוויטמין מסוג חדש.
המבנה הכימי התגלה על ידי הביוכימאי האמריקני אדוארד אדלברט דויזי (Edward Adelbert Doisy) בשיתוף עם הנריק דאם. שני המדענים זכו ב-1943 בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בעבור עבודתם זו. אופן הפעולה הפיזיולוגי של הוויטמין התגלה רק בשנת 1974.
מבנה כימי.
תרכובות הוויטמין K הן כולן נגזרות של נפתלוקווינון (Naphthaloquinone), תרכובת ארומטית המורכבת משתי טבעות. הוויטמינים מורכבים מנפתלוקווינון שאליו קשורה שרשרת פחמימנית; ויטמיני K השונים נבדלים זה מזה בהרכב השרשרת הפחמימנית. טבעות הנפתלוקווינון מהוות את המרכיב הפעיל פיזיולוגית בוויטמין K, כך שאופן פעולתם של הוויטמינים השונים בקבוצה הוא זהה. השרשרת הפחמימנית משנה את מידת ההידרופוביות של התרכובת ועמה את יכולתה להתמוסס במים ובממסים אחרים, דבר המשפיע על ספיגת הוויטמין בגוף.
התרכובת הנפוצה ביותר בקבוצה היא פילוקווינון (Phylloquinone), המכונה ויטמין K1. מנאקווינון (Menaquinone), ויטמין K2, מהווה תת-קבוצה המכילה מספר תרכובות הנבדלות באורך השרשרת הצידית, למשל MK-4 ,MK-7.
ישנן גם שלוש תרכובות סינתטיות המכונות K3 K4 K5 בעלות מבנה דומה. K3 (מנדיון), משמש כמקור זול לוויטמין בחיות משק. בבני אדם יש לו שימושים רפואיים, על-אף רעילות במינונים גבוהים.
תפקיד.
ויטמין K מעורב בעיבוד של מספר חלבונים חיוניים. באופן ספציפי משתתף הוויטמין בקרבוקסילציה (הוספה של קבוצת קרבוקסיל, COOH) של חומצה גלוטמית, אחת מ-20 חומצות האמינו העיקריות המרכיבות את החלבונים. קבוצת הקרבוקסיל הנקשרת לחומצה גלוטמית מסייעת בקשירת יוני סידן. חומצה גלוטמית בעלת קבוצת קרבוקסיל כזו מסומנת Gla (להבדיל מ-Glu, סימונה של חומצה גלוטמית רגילה), וחלבונים המכילים שיירי Gla מכונים חלבוני Gla.
ויטמין K1 משמש בעיקר בכבד ליצירת גורמי קרישה, בעוד שוויטמין K2 זמין לקרבוקסילציה בשאר אברי הגוף, למשל בעצמות ובכלי הדם.
חלבוני Gla.
נכון להיום ידועים 17 חלבוני Gla, והם משתתפים בתהליכי קרישת הדם (1–7 ברשימה), בבניין עצמות, בבניית כלי דם ובמשק הסידן בגוף. ויטמין K חיוני איפוא לתהליכים פיזיולוגיים אלו.
יצירת הוויטמין.