אחרי נפילת הרפובליקה הוונציאנית ובתקופת הממשל העירוני הזמני ממאי עד אוקטובר 1807, קיים התיאטרון תערוכות ציבוריות חשובות ופסטיבלים פטריוטיים. בתקופת השלטון הצרפתי, היה לתיאטרון ממלכתי. צבעי הכחול-כסף של האימפריה החדשה עיטרו את האולם ותא מלכותי זמני נבנה לרגל ביקורו של נפוליאון בדצמבר 1807. ב-26 בדצמבר 2008 נפתח הבית מחדש לאחר שיפוצים מקיפים, באופרה "שובו של אוליסס" מאת יוהאן סימון מאייר. בשנים הבאות נודע שמו של "לה פניצ'ה" ברחבי אירופה. רוסיני העלה שם שתי הפקות חשובות ושתיים מן האופרות של בליני הוצגו שם בהופעות בכורה. דוניצטי, שאך זה קצר הצלחות במילאנו ובנאפולי, חזר לוונציה ב-1836 אחרי היעדרות של שבע-עשרה שנים.
התיאטרון השני.
בדצמבר 1836 ניחתה מכה נוספת על התיאטרון, שעלה שוב באש; ב-13 בדצמבר 1836, במהלך חזרות על הבכורה הוונציאנית של לוצ'יה דלה מרמור, פרצה שרפה גדולה, שכילתה את כל הבניין פרט לקירותיו החיצוניים. תוך שנה נבנה בית האופרה "לה פניצ'ה" מחדש, לפי תוכנית שסיפק צוות האדריכלות-הנדסה של האחים טומאסו וג'אמבטיסטה מדונה. "לה פניצ'ה" קם שוב מאפרו ופתח את דלתותיו לקהל בערב ה-27 בדצמבר 1837, בהצגת "רוזמונדה בראוונה" של לילו.
הקשר של ורדי עם "לה פניצ'ה" החל בשנת 1844, בהצגת "ארנאני" בתקופת הקרנבל. במהלך שלוש-עשרה השנים הבאות עלו על בימת התיאטרון הצגות הבכורה של "אטילה", ריגולטו, לה טרוויאטה ו"סימון בוקאנרה".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה התיאטרון סגור, אך כאשר נפתח מחדש, רחשה בו פעילות רבה ורבים מגדולי הזמרים והמנצחים בעולם נמשכו אליו. ב-1930 יזמה הביאנלה של ונציה את הפסטיבל הבינלאומי הראשון למוזיקה בת זמננו, שהביא מלחינים כמו סטרווינסקי ובריטן, ובשנים הבאות בריו, נונו ובוסוטי, לכתוב ל"לה פניצ'ה".
בין השנים 1984 ל-1989 כיהן הישראלי אליהו ענבל כמנצח "לה פניצ'ה".
ב-29 בינואר 1996 נהרס הבניין כליל באש. חשד להצתה התעורר מיד. במרץ 2001 הרשיע בית משפט בוונציה שני חשמלאים בהצתת האש. אנריקו קארלה ודודנו, מאסימיליאנו מרקטי, העלו את הבניין באש בגלל הקנסות הכבדים שהוטלו על החברה שלהם בגין איחור בעבודות שיפוצים. קארלה, בעלי החברה, נשלח לכלא לשבע שנים. מרקטי נשפט לשש שנות מאסר.
התיאטרון הנוכחי.
אחרי דחיות שונות, החלה מלאכת הבנייה בשנת 2001. במשך 650 יום הצליח צוות בן מאתיים טייחים, צבעים, נגרים ושאר בעלי מלאכה ליצור מחדש את סביבת התיאטרון הישן, בעלות של כ-90 מיליון אירו.
"לה פניצ'ה" נבנה מחדש בסגנון המאה ה-19 על בסיס תוכנית של האדריכל אלדו רוסי, ובעזרת תצלומים מסצינות הפתיחה של סרטו של לוקינו ויסקונטי משנת 1954, "סנזו", שצולם בבית האופרה, כדי להפיק מהם פרטי עיצוב. התיאטרון נפתח מחדש ב-14 בדצמבר 2003 בקונצרט חגיגי מיצירות בטהובן, וגנר וסטרווינסקי. הצגת האופרה הראשונה הייתה "לה טרוויאטה" בנובמבר 2004. תגובות הביקורת ל"לה פניצ'ה" המחודש היו מעורבות: אנריקו קאוואלוטי, מבקר המוזיקה של העיתון הימני "איל טמפו", היה מרוצה. הצבעים היו קצת יותר מדי בהירים לטעמו, אבל הצליל היה טוב ומגובש. לעומתו סבר דינו וילאטיקו, מ"לה רפובליקה" השמאלני, שהאקוסטיקה לוקה בחסר במצלול והצבעים עזים עד כאב עיניים. הבניין החדש היה, לטעמו, "קיטש, חיקוי מזויף של העבר". הוא אמר, כי "העירייה הייתה צריכה לגייס די אומץ לבניית תיאטרון חדש לגמרי; ונציה בגדה בעברה החדשני בהתעלמה ממנו". אבל בעיני ונציאנים רבים, נמצא מרפא לפצע כאוב בנוף העירוני ההיסטורי והאהוב.
האמאזונס
אריה טרטקובר
אריה טַרְטָקוֹבר (Tartakower; 28 בספטמבר 1897, תרנ"ז – 20 בנובמבר 1982, תשמ"ג) היה סוציולוג של עם ישראל ומנהיג ציוני.
חייו ופעילותו הציבורית.
אריה טרטקובר נולד בעיירה ברודי שבגליציה. אביו, נתן טרטקובר, היה פעיל ציוני. אריה טרטקובר היה ממייסדי הסתדרות הנוער "צעירי ציון" בגליציה וחבר הוועד המרכזי של ההסתדרות, שהייתה תנועת נוער חינוכית שפעלה בתיכוני גליציה.
ב-1914 עברה המשפחה לווינה, שם סיים את לימודיו התיכוניים והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת וינה. היה מיוזמי האיחוד בין "השומר" ל"צעירי ציון", וביחד עם מאיר יערי נבחר לוועד המרכזי של התנועה המאוחדת "השומר הצעיר". הוא פרסם את מאמרו הראשון בגיליון הראשון של ביטאון התנועה "מוריה" בנובמבר 1916, בשם: "הדף החדש בתולדות ארץ ישראל". ב-1916 גויס לצבא האוסטרו-הונגרי, שבו שירת עד 1918, השתתף בקרבות באיטליה והיה לקצין. בשנת 1919 התחתן עם מלכה (מלבינה) לבית שיקלר. ב-1920 קיבל דוקטורט במשפטים.
בנובמבר 1920 עלה טרטקובר לארץ ישראל, עבד בסלילת כביש חיפה-ג'ידה ובכפר ענבים. הוא הצטרף למפלגת "הפועל הצעיר", כיהן בוועד המרכזי שלה וכתב בביטאונהּ. היה מיודד עם אהרן דוד גורדון, חיים ארלוזורוב ויוסף שפרינצק.
טרטקובר לקה בקדחת טרופית ושב לווינה ב-1922 על מנת להירפא. הוא קיבל מאוניברסיטת וינה דוקטורט שני במדע המדינה. כיהן כציר מטעם הפועל הצעיר בקונגרס הציוני ה-12, שנערך בקרלסבאד.
ב-1922 נעשה מזכ"ל איגוד בתי הספר התיכוניים מיסודו של ד"ר מרדכי זאב ברוידא בפולין, תפקיד שבו שימש עד לשנת 1939. הוא הקים רשת של בתי ספר דו-לשוניים, שבהם הורו בפולנית ובעברית, אשר הייתה פרושה בכל עיר בפולין. ב-1932 התמנה למרצה למדעי החברה במכון למדעי היהדות שבוורשה, והושפע מאוד מהרקטור הראשון של המכון, פרופ' משה שור.
טרטקובר נבחר למרכז תנועת "החלוץ" העולמית, בוועידה עולמית השלישית של התנועה בדאנציג שנערכה בשנת 1926, והיה מכותביו הקבועים של עיתון התנועה "העתיד". החל מ-1927 היה לו טור קבוע בירחון "פלשתינה", שעסק בתנועת העבודה בארץ ישראל; "פלשתינה" יצא לאור בווינה בשפה הגרמנית, ובו כתבו מחשובי ההוגים הציונים. הוא נעשה ליושב ראש הוועד המרכזי של מפלגת העבודה הציונית "הסתדרות" בפולין וחבר מערכת בשבועון שלה.
טרטקובר לחם למען איחוד מפלגת העבודה הציונית ומפלגה הציונית הסוציאליסטית "פועלי ציון". ב-14 במרץ 1932 נחתם ההסכם לאיחוד שתי המפלגות. באוגוסט 1932 התכנסה בדאנציג ועידה עולמית של התנועה המאוחדת, שבו קרא את הסכם האיחוד שניסח, לאחר נאומו של דוד בן-גוריון.
טרטקובר היה נשיא חברת ההגירה היהודית בפולין "יעאס" (יִידישע צענטראַלע עמיגראַציע-געזעלשאַפֿט; JEAS). החברה דאגה ל-14 אלף אשרות כניסה ו-39 דרכונים, מכרה 11 אלף כרטיסי שיט באונייה, והעניקה תמיכה כספית והלוואות בסכום של 160 אלף דולרים וחצי מיליון זלוטי. היא אף ערכה קורסי שפות והכשירה לחקלאות אלפי אנשים.
טרטקובר כיהן ביחד עם אנשל וייס כמזכיר משותף של "האיחוד העולמי". הוא כתב דרך קבע בכתב העת היהודי בשפה הפולנית "הירחון היהודי".
בלודז' שימש טרטקובר חבר מועצת העירייה ויו"ר "הוועד הכלכלי היהודי", שהקים קואופרטיבים של בעלי מלאכה יהודים, תרם לקליטת פועלים יהודים בבתי חרושת והגשת עזרה לסוחרים זעירים שהשלטונות התעמרו אליהם. החל משנת 1927 השתתף בכל הקונגרסים הציוניים ופעל למען תנועת העבודה בארץ ישראל.
בזמן מלחמת העולם השנייה שהה בארצות הברית, ושם ניהל במשך כשנתיים את "האיחוד הלאומי בדרום אמריקה וארצות הברית". ב-1940 נעשה מזכ"ל הקונגרס היהודי העולמי ולמנהל האגף לסיוע ושיקום. הוא אף התמנה לסגן מנהל המכון המדעי לענייני יהודים מיסודו של הקונגרס. ב-1940 הקים והיה יו"ר ארגון פליטי פולין בארצות הברית.
בין השנים 1946–1952 כיהן כפרופסור לסוציולוגיה של העם היהודי באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1948 נבחר כיו"ר ההנהלה הישראלית של הקונגרס היהודי העולמי. ב-1949 הקים את "האגודה הישראלית למען האומות המאוחדות", בראשה עמד עד 1952. הקים ושימש נשיא של החברה לידידות ישראל-גואטמלה. שימש יושב ראש ברית עברית עולמית. כיהן כיושב ראש הוועד הישראלי למען יהודי אתיופיה. שימש כחבר הוועד המרכזי של החברה לדמוגרפיה ולסטטיסטיקה של היהודים של הקונגרס העולמי למדעי היהדות.
טרטקובר יזם את הוצאתו של כתב העת "גשר", שהוא רבעון העוסק בעם היהודי, בהוצאת הקונגרס היהודי העולמי. הוא עמד בראש מחלקת התרבות של הקונגרס הציוני העולמי. ב-1973 התקיים טקס מפואר באוניברסיטת וינה לחידוש תואר הדוקטור שניתן לפרופסור טרטקובר חמישים שנה קודם לכן, מנהג המקובל באוניברסיטה זו.
פרסים שבהם זכה:
רחוב "עָם ועולמו" בשכונת גבעת שאול בירושלים נקרא על שם ספרו של טרטקובר ומנציח את זכרו.
בנם היחיד של אריה ומלבינה טרטקובר, יוחנן טרטקובר, נהרג בשנת 1944 בקרבות בצרפת, בעת שלחם כחייל בצבא האמריקאי.
יוחנן נולד בפולין בשנת 1925. בעת פלישת הגרמנים לפולין שהה אביו, אריה טרטקובר, בניו יורק במסגרת פעילותו הציונית. יוחנן בן ה14 ברח עם דודו, ד"ר יוסף שתקאי, לרוסיה ומשם הצליח להגיע ב 1942 לארצות הברית ולהצטרף אל אביו. השלים בהצטיינות את לימודיו בתיכון, היה בגרעין שהתעתד להתיישב בכפר בלום בישראל, התגייס לחיל הרגלים בצבא האמריקאי ולמרות היותו בן יחיד התעקש להצטרף לכוחות שיצאו ללחום באירופה. יוחנן טרטקובר נהרג בקרבות בצרפת ב 27 בספטמבר 1944. הוא נקבר בבית הקברות הצבאי בלונג איילנד, ניו יורק.
תרומתו למחקר.
אריה טרטקובר המשיך את מפעלו של ארתור רופין והניח את התשתית המחקרית לסוציולוגיה היהודית, בעודו משווה בין המתרחש בעם היהודי לעמי העולם, תוך הדגשת ייחודיותו של עם ישראל.