הדוויג עוברת לגור בג'נקשן סיטי, קנזס, כאשתו של לותר. ביום הנישואין הראשון שלהם, לותר נוטש את הדוויג, לטובת בן-זוג חדש. באותו היום, חומת ברלין נפלה ואזרחי מזרח גרמניה נוהרים באין מפריע אל המערב החופשי, ומסתבר להדוויג שכל הייסורים שחוותה עד כה היו לחינם. הדוויג מתאוששת מהפרידה על ידי הקמת להקת רוק המורכבת מנשים ממוצא קוריאני, עקרות בית הנשואות לאנשי צבא אמריקאים. במהלך אחת ההופעות, הדוויג פוגשת בנער נוצרי ביישן ולא מובן, טומי שפק (מייקל פיט), והשניים מתיידדים. הדוויג מלמדת את טומי מוזיקה והשניים כותביו יחד שירים. הדוויג מעניקה לטומי את שם הבמה שלו - "טומי גנוסיס" - מאחר ש-"גנוסיס" היא המילה היוונית ל-"ידע". השניים מתחילים להופיע ביחד, אולם רק טומי זוכה לאהדה מהקהל, ועד מהרה הוא הופך לכוכב רוק מצליח. טומי נוטש את הדוויג ומשאיר אותה מאחור, כשהוא מופיע עם השירים שכתבו יחד. הדוויג הנבגדת תובעת את טומי על זכויות יוצרים.
כעת מסתבר כי סיבוב ההופעות של הדוויג ברחבי ארצות הברית, בעיקר ברשת מסעדות של מאכלי ים, הוא למעשה מסע בעקבות סיבוב ההופעות המצליח של טומי. כאשר יצחק (מרים שור), חבר בלהקה ובעלה של הדוויג, מודיע לה כי הוא עוזב אותה, לטובת התפקיד של אנג'ל במחזמר "רנט", הדוויג קורעת את הדרכון שלו. יתר חברי הלהקה, כמו גם האמרגנית של הלהקה, נוטשים את הדוויג לבדה, והיא נאלצת לעבוד כיצאנית. ערב אחד, במקרה, לימוזינה עוצרת בסמוך לפינת הרחוב בה הדוויג עומדת, וטומי גנוסיס פותח את הדלת ומזמין אותה להיכנס, והם מתפייסים. תוך כדי נהיגה הם מתנשקים, והלימוזינה פוגעת ברכב אחר. בעקבות תאונת הדרכים, הזוג נעצר בגין נהיגה תחת השפעת אלכוהול, ואחרי שצלמי פפרצי מגיעים למקום, הדוויג הופכת בין לילה למפורסמת ופופולרית, בעוד הקריירה של טומי - המבוססת על קהל נוצרי - דועכת.
הדוויג מתאחדת עם יצחק ועם להקתה, ויחד הם מבצעים "שיר ניצחון", המשלב בתוכו סיקוונס (שככל הנראה מתרחש רק בדמיונה של הדוויג) בו טומי מבקש סליחה ונפרד מהדוויג, שכעת מבינה שאהבה איננה בין שני חצאים המשלימים זה את זה, אלא בין שני שלמים.
הפקה.
על-פי ערוץ הקריינות הכלול בגרסת ה-DVD של הסרט, רוב קטעי השירה בסרט הוקלטו בהופעה חיה, תוך כדי הצילומים, על מנת "ללכוד" את עוצמת ההופעה החיה.
על מנת להיראות כמו טרנסג'נדרית, מיטשל נאלץ להתגלח כל הזמן במהלך צילומי סרט, לעיתים קרובות באמצעות מכונת גילוח חשמלית בין שוטים, בעודו באיפור מלא. בערוץ הקריינות הכלול בגרסת ה-DVD של הסרט, מיטשל מציין כי פיט חש שלא בנוח עם צילומי סצנת הנשיקה הממושכת בין השניים, והתלונן על הזיפים שעל פניו של מיטשל. מיטשל עצמו התלונן כי פיט, בכוונה, אכל בצל ושום לפני צילומי הסצנה.
הפצה.
שיווק.
מיטשל וטראסק הופיעו פעמיים בתוכנית האירוח של רוזי אודונל (בפעם השנייה הופיעו ביחד עם דון דה לאו מלהקת סטון טמפל פיילוטס). בהתחלה, הסטודיו התנגד למופע דראג בתוכנית המשודרות בשעות היום ומיועדת לכל המשפחה, אך בסופו של דבר נעתר לנוכח בהתעקשותה של אודונל. מיטשל ולהקתו ביצעו את השיר "The Origin of Love". בוידאו קליפ מתוך תוכנית זו, בו נראית אודונל מברכת את הדוויג, נעשה שימוש בסרט הקולנוע.
על הופעתו בתוכנית לייט שואו עם דייוויד לטרמן, מיטשל אמר כי היא הייתה מעניינת: "במהלך החזרות, קול חסר גוף הנובע מתא הבקרה אמר לי בעדינות שאני לא יכול לקרוע את הפאה שלי במהלך השיר ("Tear Me Down"). שאלתי למה, אבל הייתה רק דממה מגבוה. לכן, כאשר הקלטנו את התוכנית, הסרתי את הפאה אחרי השיר. הם חתכו את זה בעריכה. אני חושב שהם רצו שאנשים יחשבו שאני אישה, ולא גבר בלבוש דראג".
ביקורות.
הסרט זכה לביקורות חיוביות באופן גורף; אתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes נתנו לסרט דירוג "טרי" של 92%; דעת הקונצנזוס באתר קבעה כי "... "הדוויג והשארית העצבנית" עשוי להיות סרט הפולחן הבא בהקרנות חצות [אחרי רוקי]; הוא לא רק יודע איך עושים רוק, יש גם את סיפורה הסוחף והחריף של הדוויג".
קווין מיינרד (Mr. Showbiz) כתב כי הסרט "כובש את התחרות על סרט הקיץ עם לב והומור". אד אפשטיין (וול סטריט ג'ורנל) ציין כי הסרט הוא חוויה "יוצאת דופן שאסור להחמיץ". כריס קלטנבאך (The Baltimore Sun) כתב כי "זה 'המופע של מיטשל', והביצועים החיים שלו עומדים בציפיות שיש ממנו, הן כתסריטאי, הן כבמאי והן ככוכב הסרט".
קופות כרטיסים.
בקופות כרטיסים ברחבי ארצות הברית, הסרט הכניס 3,644,200 $ לעומת תקציב של כ-6,000,000 $. ב-20 ביולי 2001 הסרט עלה לאקרנים ב-9 אולמות קולנוע ברחבי ארצות הברית, והכניס 156,724 $ בסוף השבוע הראשון שלו, ובכך העניק לו דירוג של מקום 28 בהכנסות בקופות באותו סוף שבוע. אחרי הכנסות ממכירות DVD, הקרנות בטלוויזיה בכבלים וביחד עם הכנסות מהפצת הסרט ברחבי העולם, הסרט, בסופו של דבר, הפך לרווחי.
צפייה ביתית.
הסרט שוחרר על גבי DVD ב-11 בדצמבר 2001, במהדורה הכוללת ערוץ קריינות עם פרשנות של מיטשל, טריילר וסצנות שנמחקו (אשר עוסקות בעיקר בדמויות שמסביב להדוויג - יצחק, פיליס וקשישטוף).
אקדמיה לאופולדינה
אקדמיה לאופולדינה למדעים, בשמה המלא עד שנת 2007 "האקדמיה הגרמנית לחוקרי הטבע לאופולדינה" (בגרמנית: Deutsche Akademie der Naturforscher Leopoldina) היא האקדמיה הלאומית של גרמניה (בגרמנית: Deutsche Akademie der Wissenschaften). היא הוקמה בשנת 1652 ומושבה, החל משנת 1877, הוא בעיר האלה.
היסטוריה.
האקדמיה לאופולדינה הוקמה במקור בעיר שוויינפורט ב-1 בינואר 1652. היא קמה כאגודה פרטית של רופאים ושמה היה תחילה "האקדמיה של מסוקרני הטבע" (בלטינית:"Academia Naturae Curiosorum". ארבעת מייסדיה היו הרופאים יוהאן לאורנציוס באוש שהיה גם היושב ראש הראשון שלה, יוהאן מיכאל פהר (Fehr), גאורג בלטזר מצגר וגאורג בלטזר וולפארט).
החל משנת 1670 התחילה החברה לפרסם כתב עת משלה בשם "Ephemeriden" (אפימרידן) או "Miscellanea Curiosa" (מיסצלאניאה קוריוזה), אחד העיתונים המדעיים הראשונים, שהתמקד בעיקר ברפואה והיבטים הנוגעים אליה בתחום "הפילוסופיה של הטבע", כגון בוטניקה או פיזיולוגיה.
בשנת 1677 לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ששלט באוסטריה ובחלקים מגרמניה, הכיר באקדמיה ובשנת 1687 העניק לה את הכינוי הרשמי "לאופולדינה" לפי שמו ואת המעמד של אקדמיה קיסרית "Sacri Romani Imperii Academia Caesaro-Leopoldina Naturae Curiosorum".
בהתחלה לא היה לאקדמיה מושב קבוע. עבודותיה נוהלו בהתכתבות וכינוסיה, שלא היו סדירים, התקיימו בערים שבהן פעלו יושבי הראש שלה. רק החל משנת 1878 בימי "הקיסרות הגרמנית" העיר האלה הפכה למושבה הקבוע.
אחרי עליית היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933, האקדמיה לאופולדינה סילקה את חבריה היהודים משורותיה. עד שנת 1938 סולקו רשמית או בפועל ממנה מעל 70 חברים יהודים, כשעם הראשונים ביניהם נמנה אלברט איינשטיין. בשנת 1938 הודיע יו"ר האקדמיה, אמיל אבדרהלדן לנציגי השלטונות כי אין כבר באקדמיה חברים יהודים, "בהתאם לדרישות התקופה". אבדרהלדן מחק שמותיהם בעפרון. נטען להגנתו ולהגנת האקדמיה שבמקרים רבים לא היו קיימות החלטות מפורשות והודעות רשמיות לגבי סילוק החברים היהודים.
אחרי מלחמת העולם השנייה העיר האלה הפכה חלק מגרמניה המזרחית, שקמה תחת הכיבוש הסובייטי שכפה עליה משטר קומוניסטי. המשטר החדש השלים עם שאיפת ה"לאופולדינה" להמשיך להיות מוסד כל-גרמני.
אחרי נפילת הקומוניזם והאיחוד מחדש של גרמניה, בשנת 1991 הובטח ל"לאופולדינה" מעמד של מלכ"ר. היא ממומנת במשותף על ידי ממשלת גרמניה ועל ידי ממשלת מדינת סקסוניה-אנהלט.
בנובמבר 2007 שרת המדע הגרמנית אנט שאוואן הודיעה על שינוי שמה של אקדמיה לאופולדינה ל"אקדמיה הגרמנית למדעים". תוך כדי הדגשה כי המוסד, הנהנה מיוקרה בינלאומית, נועד לייצג את גרמניה בחוגי האקדמיות למדעים בעולם, בדומה למקבילות כמו החברה המלכותית בבריטניה והאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
פעילותה.
האקדמיה למדעים היא הראשונה והחשובה באגודות המדעיות בגרמניה ומייעצת לממשלה הגרמנית במגוון סוגיות מדעיות, כולל, למשל, שינוי האקלים.
היא מארגנת הרצאות וקורסים וממשיכה להוציא לאור את ביטאונה "אפמרידן" תחת השם "נובה אקטה לאופולדינה" ("Nova Acta Leopoldina").
המוסד מעניק מדליות ופרסים שונים, וכן מלגות, ובוחר בחבריה החדשים. ברשותו ספרייה וארכיון, העוסקים גם בתולדותיו עצמו ומפרסם עיתון בנושא זה - "אקטה היסטוריקה לאופולדינה" (Acta Historica Leopoldina).
פרסים ואותות הוקרה של האקדמיה.
בנוסף לחברות בה, מעניקה האקדמיה הלאופולדינה פרסים, מדליות ואותות הוקרה נוספים, כגון:
חבריה.
שלושה רבעים מחברי האקדמיה הלאופולדינה הם מארצות דוברות גרמנית: גרמניה, אוסטריה ושווייץ ורבע מעוד 30 מדינות.
הבחירה כחבר באקדמיה מהווה ההוקרה האקדמית הגבוהה ביותר המוענקת על ידי מוסד גרמני.
בשנת 2014 היו בין חברי "לאופולדינה" 169 חתני פרס נובל.
עם חבריה המפורסמים נמנו:
חברי אקדמיה ישראלים.
על חברי האקדמיה נמנים 14 חברים מישראל:
לקריאה נוספת.
in Naoji Kimura, Karin Moser v.Filseck (Hg) Universalitätsanspruch und partikulare Wirklichkeiten Königshausen und Neumann 2007, S.23-42
Art.Akademien, Medizinische, S.23
קישורים חיצוניים.
Jürgen Herzog 12/2011
Wieland Berg Sudhoffs Archiv Zeitschrift für Wissenschaftsgeschichte Band 99 • Heft 1 •Franz Steiner Verlag, Stuttgart 2015
Heise online Petra Buch dpa כתבה מאת פטרה בוך