בשנת 2003, לאחר שמע"צ לא עשתה כמעט דבר לקידום התוכניות, חזרה האחריות לרוב קטעי הכביש לעיריית ירושלים. במשרד התחבורה נקבע כי עיריית ירושלים, באמצעות "חברת מוריה", תהיה אחראית לסלילת קטע הכביש העובר בתחום המוניציפלי של העיר, ומע"צ תבצע את הקטעים האחרים. שר התחבורה, אביגדור ליברמן, הנחה את אנשי משרדו להעביר 30 מיליון שקל מתקציב 2003 כדי לקדם את התוכניות לסלילת הכביש בקטע א-זעיים-ענתות. אך ביולי 2003 קוצץ תקציב מע"ץ והפרויקט הוקפא.
התנגדויות לכביש.
תוכנית הכביש אושרה בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה של אזור ירושלים בשנת 2001. הוועדה החליטה להפקיד את התוכנית להתנגדויות הציבור. לתוכנית הוגשו התנגדויות רבות של התושבים הערביים באזור ועמותת במקום, מאחר שלצורך סלילת הכביש נדרשה הפקעה של כ-650 דונם מהאדמות השייכות לתושבי עיסאוויה, א-טור, אלעיזריה, אבו דיס וראס אל עמוד. והריסת כ-40 בתים לאורך התוואי, מרביתם בשכונת ג'בל מוכאבר. לטענת עמותת במקום, הכביש תוכנן כערוץ תחבורה בלבד, מנותק תכנונית מהשכונות שלאורך התוואי שלו. הוא פוגע בעתודות הקרקע המעטות שנותרו בכמה מהשכונות, מנתק דרכי גישה לבתים ופוגע בשטחי חקלאות ומטעים. במקביל החלה עיריית ירושלים להרוס בתים על התוואי המתוכנן של כביש, בשכונות אום טובא, ג'אבל מוכאבר, סוואחרה, וואדי קאדום.
באוגוסט 2003, עתרה קבוצה של תושבי מזרח ירושלים לבית המשפט המחוזי בירושלים נגד הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה ירושלים, בדרישה לחייבה לקבל החלטה בעניין ההתנגדויות לתוכנית. לטענת העותרים השיהוי בקבלת ההחלטה גורם להם וליתר המתנגדים לתוכנית המופקדת נזקים כבדים.
לעומת ההתנגדויות טענו מחייבי הכביש, שיש בו נחיצות ביטחונית ותחבורתית רבה, שהוא ישפיע מאוד על נפח התנועה במרכז העיר, ויפחית את העומס ברחובותיה המרכזיים. הכביש גם יביא תועלת לתושבי מזרח ירושלים, כך שישמש עמוד שידרה לתכנון ופיתוח השכונות במזרח ירושלים הממוקמות בטופוגרפיה קשה המופרדות ביניהן פיזית בציר צפון דרום ולאפשר את חיזוק הזיקה ביניהן.
שינוי התוכנית בעקבות בניית גדר ההפרדה.
הכביש תוכנן מנקודת הנחה שלתושבי השטחים אין הגבלות תנועה והם יכלו להשתמש בכביש כדי לנסוע בין בית לחם, רמאללה ומזרח ירושלים ללא הגבלה.
אך בעקבות בניית גדר ההפרדה, שחצתה את התוואי המתוכנן, מימוש התוכנית המקורית לא התאפשר. התוכנית למנהרה מתחת לשכונת אלעיזריה בוטלה ותוואי כביש הטבעת בין מחלף הזיתים לצומת עיסאוויה ולצומת ענתות הפך למעשה לכביש המערכת של מכשול עוטף ירושלים.
קטע הכביש שבין ענתות לא-זעים וחיבורו לכביש 437 וכביש 45 (שהיה אמור להיות המשכו הצפוני של הכביש), הוסב לחלק ממערכת ההפרדה ושולב בתוואי גדר ההפרדה באזור זה. סלילת קטע כביש זה החלה בשנת 2005 במחצית שנת הסתיימה 2007 כמעט לחלוטין סלילת קטע זה. באמצע הכביש נבנתה חומה כדי להפריד בין תנועה של ישראלים ושל פלסטינים. באותו הזמן, הושלם רק קטע הכביש ששימש לתנועת ישראלים, בקטע המחבר את יישובי המועצה האזורית מטה בנימין עם ירושלים. בו בזמן הושלמה בניית המרכיבים הביטחוניים בצד שבו ינועו הפלסטינים אך הכביש לא נפתח לתנועה.
בשנת 2013 אושרה תוכנית חדשה, שתחבר בין קטע כביש הטבעת שנסלל למחלף הזיתים, כך שיאפשר חיבור ישיר של הכביש למנהרת הר הצופים ומשם לתוך ירושלים, ויקל מאוד על תנועת כלי רכב מההתנחלויות לתוך העיר ויחסוך למי שאינו רוצה להגיע לצפון ירושלים את המעבר במחסום חיזמה, בו ישנם פקקי תנועה כבדים בכל בוקר. על פי התוכניות, יאפשר המחלף תנועה פלסטינית באותו כביש בו ייסעו הישראלים, אך בנתיבים שונים שהופרדו על ידי חומה גבוהה העוברת במרכזו. חלקו הפלסטיני של הכביש נועד לאפשר מעבר חלק לתושבים פלסטינים מצפון הגדה לדרומה בדרך מהירה יותר, ללא מחסומים ומבלי להיכנס לירושלים עצמה. הכביש והשלב החדש במחלף נחנכו, לאחר עיכובים רבים, בינואר 2019.
הכביש האמריקאי.
בעשור השני של המאה ה-21 החלה מוריה חברה לפיתוח ירושלים לקדם תוכנית אלטרנטיבית לחלקו המרכזי והדרומי של כביש הטבעת המזרחי, בין מחלף הזיתים לכביש 398. הקטע המרכזי של התוכנית מתבסס על שדרוג "הכביש האמריקאי" הקיים ולא על סלילת כביש מהיר חדש. התוואי כולו יעבור בתוך תחומי ירושלים ולא ישמש לקישור בין בית לחם לרמאללה כמו בתוכנית המקורית, עקב גדר ההפרדה והגבלות התנועה לפלסטינים תושבי השטחים. "הכביש האמריקאי" נסלל בשנת 1966 במימון אמריקאי בזמן השלטון הירדני, על פי תוכנית מתאר למזרח ירושלים שתכנן האדריכל הבריטי הנרי קנדל.
הפרויקט חולק לשלושה מקטעים:
סגירת הכביש בסוף השבוע.
החל משנת 2019 כביש הטבעת הוא הכביש הראשי היחידי במדינת ישראל אשר סגור בסופי השבוע. הכביש סגור במהלך השבוע החל מיום שישי בבוקר ועד יום ראשון בבוקר.
הגורם האחראי על סגירת הכביש הוא המשרד לביטחון פנים, והסיבה לסגירתו היא מטעמי היעדר תקצוב לאבטחת המחסום בכביש.
בחודש אפריל החלו תושבי בנימין במחאה לפתיחת הכביש באופן מלא. ״חיינו וחיי ילדינו מופקרים מטעמים תקציביים במשך יומיים בשבוע״ כך אומרים התושבים שחשים הזנחה ממשלת ישראל ומועצת בנימין.
״אנו לא מוכנים לשתוק עוד, לא נשקוט ולא ננוח עד שכביש הטבעת המזרחי יהיה פתוח לתנועה בכל ימות השבוע״.
פארק פרובינציאלי
פארק פרובינציאלי (באנגלית: provincial park) או פארק טריטוריאלי (באנגלית: territorial park) הוא פארק או שמורת טבע המנוהלים על ידי אחד הפרובינציות, הטריטוריות או המחוזות של מדינה, בניגוד לפארק לאומי המנוהל ברמה המדינתית.
מדינות בהן יש מחוזות או טריטוריות, ובהתאם פארקים פרובינציאליים הן: ארגנטינה, בלגיה, קנדה, ודרום אפריקה.
ארגנטינה.
פארקים פרובינציאליים (בספרדית: Parques Provinciales) בארגנטינה הם:
פארקי פרובינציית מיסיונס הם: הפארק הפרובינציאלי אורוגוו-אי, והפארק הפרובינציאלי אזמרלדה.
בפרובינציית סן חואן מצוי הפארק הפרובינציאלי איסצ'יגואלסטו (המכונה גם "עמק הירח" - "Valle de la Luna", בשל מראהו).
בפרובינציית מנדוסה מצוי הפארק הפרובינציאלי אקונקאגואה.
במחוז בואנוס איירס מצוי הפארק הפרובינציאלי פראירה איראאולה.
בלגיה.
הפארקים הפרובינציאליים בבלגיה (בצרפתית: domaines provinciaux) הם הפארק הפרובינציאלי בואה דה רווה (), הפארק הפרובינציאלי שבטון (), הפארק הפרובינציאלי הלסין (), הפארק הפרובינציאלי פאלון, והפארק הפרובינציאלי וגימון (). פארקים אלה כוללים אזורי נופש ופעילויות נופש כגון שחייה, שייט בקאנו, מסלולי הליכה, ואתרי מחנאות, וכן שטחי אזורים מוגנים (המהווים חלק קטן מהפארקים).
קנדה.
הפארקים הפרובינציאליים בקנדה (באנגלית: Provincial parks) הם אזורים מוגנים (וכן אזורים תת-מימיים מוגנים), שהוכרזו על ידי ממשלות הפרובינציות כאזורים מוגנים, במטרה להגן על אזורי טבע או אזורים היסטוריים, וכן לאפשר פעילות נופש ופנאי ותיירות.
הפארק הפרובינציאלי הראשון הוכרז בשנת 1885 והוא הפארק הפרובינציאלי המלכה ויקטוריה  ליד מפלי הניאגרה.
הגדול בפארקים הפרובינציאלים הוא הפארק הפרובינציאלי דב הקוטב, ששטחו 595,200 דונמים, בסמוך למפרץ הדסון.
למרות מחוזי פארקים בקנדה הם לא זהים לפארקים הלאומיים, המבנים שלהם ומטרותיהם דומות מאוד. לפארקים הפרובינציאליים והטריטוריאליים מספר קטגוריות. פארקים עשויים להיות שמורות טבע בלי מתקנים לשימוש על ידי הציבור הרחב או פארקים המציעים שירותים רבים למבקרים, ובהם: מסלולי אופניים או מסלולי הליכה, או מסלולי רכיבה על אופנועי שטח, שייט בקאנו או קיאק (לעיתים ניתנים להשכרה), אתרי מחנאות , חופי רחצה ואף אתרי צלילה.
דרום אפריקה.
הפארק הפרובינציאלי נוואנדי הוא שמורת טבע המצויה בחלקו הצפוני של מחוז לימפופו בדרום אפריקה.
הפארק הפרובינציאלי סכר מוקולו, מקיף את אזור סכר מוקולו על נהר מוקלו, צפונית לפארק הפרובינציאלי לאפאלאלה.
הפארק הפרובינציאלי חוות לטאבה מצוי אף הוא בפרובינציית לימפופו בסמוך לפארק קרוגר ושטחו כ-420,000 דונמים. נהר לטאבה זורם דרך הפארק.
עונת 1947/1948 בליגת ארץ ישראל בכדורגל
עונת 1947/1948 בליגת ארץ ישראל בכדורגל (כונתה גם ליגה א') הייתה מיועדת להיות העונה ה-12 של הליגה הבכירה בכדורגל בארץ ישראל לקראת סוף תקופת המנדט.
הליגה הייתה מיועדת להיות הליגה הבכירה שהתקיימה בארץ ישראל בשנים אלו, ומתחתיה שיחקו בליגה ב'.
העונה החלה, לאחר עיכובים בגלל מחלוקות של המרכזים, ב-4 באוקטובר 1947 והופסקה לאחר המחזור השביעי ב-3 בינואר 1948.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. במידה והיה שוויון בנקודות, נקבע הדרוג בטבלה על פי ממוצע השערים.
בליגה שיחקו 14 קבוצות ממספר מחוזות שונים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות ב-30 בנובמבר 1947 החלו הגבלות תנועה על שחקני הקבוצות במשחקם נגד קבוצות ממחוז אחר, והפרעות לוגיסטיות שלא אפשרו משחקים ראויים. כמו כן השלטון הבריטי בארץ הוציא את תנועת בית"ר אל מחוץ לחוק מה שהוציא את קבוצות בית"ר מהליגה (בית"ר תל אביב, בית"ר ירושלים ששיחקה בליגה ב' - ליגת המשנה) למרות זאת קבוצות אלו שינו את שמם (ל"נורדיה תל אביב / ירושלים") וניסו להמשיך לשחק ככל שיתאפשר.
הליגה שוחקה רק כ-3 עד 7 מחזורים (כל קבוצה הספיקה מס' שונה של משחקים) והופסקה כאשר בית"ר תל אביב (בשמה החדש "נורדיה תל אביב") במקום הראשון בליגה.
מפאת אי קיום סדיר של הליגה, לא הוכרזה אלופה מעולם לעונה זו. לא בליגה הרגילה ולא בליגת החירום.