לוטננט גנרל צ'ארלס פירסון (; יולי 1834 ביאוביל, האימפריה הבריטית - 2 באוקטובר 1909 בנורווד עלית, האימפריה הבריטית) היה איש צבא בריטי שהתפרסם בעיקר עקב פיקודו על הכוח הבריטי במהלך המצור על אשאו במלחמת הזולו. במסגרת קרב זה, הצליח פירסון להחזיק מעמד בעיר אשאו במשך 70 יום, כשהוא בנחיתות מספרית בולטת.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
פירסון נולד ביולי 1834 בעיר יאוביל (Yeovil) שבמחוז סאמרסט, שבאימפריה הבריטית. אביו, שנקרא גם כן צ'ארלס פירסון, היה אדמירל שפיקד על כוחות צי במלחמת חצי האי. בשנת 1852 הוא התגייס לצבא הבריטי והוצב ברגימנט החי"ר ה-99. בפברואר 1853 הועבר לרגימנט החי"ר ה-31, וב-15 ביוני 1855 קודם לדרגת לוטננט. הוא לחם בשורות הרגימנט ה-31 במהלך מלחמת קרים, ועל אומץ ליבו במהלך המצור על סבסטופול אוזכר בשדרים הרשמיים של הפיקוד (Mentioned in dispatches). לאחר המלחמה עוטר במדליית קרים, וקיבל את מדליית קרים הטורקית מטעם אבדילמג'יט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
ב-15 בפברואר 1856 הועלה לדרגת קפטן, באוגוסט 1857 הועבר לרגימנט החי"ר ה-3, וב-2 במאי 1865 הועלה לדרגת מייג'ור. בשנת 1866 נישא למריאן קתרין מאנדי, בתו של לוטננט קולונל סר רוברט מילר מאנדי. ב-14 באוגוסט 1867 קיבל פיקוד על הגדוד ה-2, בד בבד עם קידומו לדרגת לוטננט קולונל. ב-14 באוגוסט 1872 קיבל דרגת קולונל לשם כבוד, והועבר לאפריקה. מנובמבר 1876 עד דצמבר 1877 מילא תפקידי פיקוד ומטה בחיל המצב הבריטי במושבת נטאל.
מלחמת הזולו.
עם פרוץ מלחמת הזולו בינואר 1879, פירסון מונה בידי לורד צ'למספורד למפקד "טור הפלישה מס' 1", אשר כלל 1,700 חיילים והיה אמור לפלוש אל דרום ממלכת הזולו בגזרת נהר הטוגלה התחתון. הטור שלו הגיע עד הריסות המיסיון הנורווגי באֶשאוֹ והחל להקים ביצורים כדי להגן על המחנה לקראת התקפה על עיר הבירה אוּלוּנדִי שהייתה יעד ההתקפה של הטור. פירסון קיבל ב-22 בינואר את הדיווח על קרב איסאנדלוואנה והתבוסה של הטור הבריטי המרכזי. יחד עם פקודה לביטול ההתקדמות אל עבר אולונדי שכן היו שני הטורים אמורים להגיע ולכבוש יחד את העיר. לורד צ'למספורד הורה לו כי עליו: "להתייחס אל כל ההוראות שלי כמבוטלות ולפעול בכל דרך שאתה חושב שהכי רצויה לטובת הטור שתחת פיקודך." בו בזמן החלו כוחות הזולו בפיקודו של הנסיך דבולמנזי קמפנדה בניסיון לאגף את אשאו. פירסון שקל לסגת, אולם דבולמנזי ניצל את המצב ושבר את נתיב האספקה של הטור הדרומי, תוך שהוא מכתר בכך את המיסיון לחלוטין. פירסון הורה לחייליו להתחפר והחל להתכונן לקראת מצור.
המצור על אשאו נמשך 70 ימים, וחייליו של פירסון התגוננו בגבורה נגד הכוחות העדיפים של הזולו. עוד במהלך המצור הוענק לו אות מסדר האמבט. צ'למספורד הסיג את כוחותיו מהגזרה המרכזית, והחל להכין כוח חילוץ כדי לשחרר את המצור על אשאו. הכוח מנה כ-5,670 חיילים בריטים ואפריקאים, והחל במסע אל המיסיון למיסיון ב-29 במרץ. הוא נצפה על ידי מגיני המיסיון ב-1 באפריל, וב-2 באפריל 1879 הביס את כוחות הזולו בקרב גינגינדלובו, ואילץ את דבולמנזי להסיר את המצור. פירסון חזר לבריטניה, התקבל שם כגיבור. המלחמה כשלעצמה הייתה לא פופולרית בבריטניה, כיוון שצ'למספורד והנרי ברטל פריר יצא אליה על דעתם בלבד. לאחר התבוסה הקשה באיסאנדלוואנה, המצור על אשאו וקרב רורק'ס דריפט היו כמשב רוח רענן עבור הציבור בבריטניה. כאשר פירסון חזר אל עיר הולדתו, פעמוני הכנסייה צלצלו, והוא התקבל בידי ראש העיר שהשווה אותו לגיבורים ידועים אחרים מהאזור המערבי של אנגליה.
אחריתו.
בניגוד לקצינים בריטיים רבים אחרים, פירסון הגן על הדרך שבה נוהלה מלחמת הזולו. ב-1 באפריל 1883 הוא הועלה לדרגת גנרל-מייג'ור, ושנתיים לאחר מכן מונה למפקד הכוחות הבריטיים באיי הודו המערבית. הוא נשאר בתפקיד עד מרץ 1890. ב-28 בינואר 1891 הועלה לדרגת לוטננט גנרל, ופרש מהצבא ב-1 באפריל 1895. ב-22 בדצמבר 1899 הוא נסע לסאות'המפטון כדי ללוות את חייליו לשעבר שכעת יצאו למלחמת הבורים. פירסון מת ב-2 באוקטובר 1909 בעיר נורווד עלית שבמחוז סארי, והוא בן 75.
אנסטסיה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה
אנסטסיה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (ברוסית Великая Княжна Анастасия Николаевна Романова; 18 ביוני 1901 – 17 ביולי 1918) הייתה דוכסית גדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי השני, אחרון קיסרי רוסיה, ושל אלכסנדרה, נסיכת הסן. אנסטסיה הוצאה להורג בידי הצ'קה יחד עם כל משפחתה ב-17 ביולי 1918, אולם גופתה לא נמצאה במשך עשרות שנים, מה שעורר את הסברה שהיא הצליחה להימלט. במשך השנים, נשים רבות טענו שהן אנסטסיה, ועל בסיס חייה של המפורסמת מביניהן, אנה אנדרסון, נעשה בשנת 1956 סרט בשם "אנסטסיה". אנדרסון אכן ידעה פרטים רבים על המשפחה הקיסרית, אולם בדיקות DNA שנערכו בשנת 1994 הראו שאין לה כל קשר לבית רומנוב.
בשנת 1991 נמצא קבר האחים שבו נקברה המשפחה הקיסרית, אולם גופה אחת הייתה חסרה, מה שהעלה מחדש את הסברה שאנסטסיה או אחותה הגדולה מריה, אכן הצליחה להימלט. אולם סיפור ההימלטות הופרך סופית בשנת 2007 עת נמצא קבר נוסף ובו הגופה החסרה. בדיקות DNA אישרו כי אלו אכן בני המשפחה הקיסרית.
ביוגרפיה.
ילדות ואופי.
אנסטסיה נולדה בארמון פטרהוף שבסנקט פטרבורג ב-18 ביוני 1901. אביה היה ניקולאי השני, קיסר רוסיה ואמה הייתה אלכסנדרה, נסיכת הסן. מכיוון שהיו לה שלוש אחיות גדולות, אולגה, טטיאנה ומריה, ואף לא אח אחד, התקבלה לידתה באכזבה בקרב בני משפחתה שציפו לבן זכר שיירש את הכתר. אביה נאלץ לצאת לטיול ארוך כדי להירגע לפני שהלך לבקר את היולדת ואת התינוקת בפעם הראשונה. משמעות שמה הוא "התחייה", מה שלימים רק הגביר את השמועות על הישרדותה.
ילדי הצאר גדלו בצורה פשוטה ביותר. הם ישנו במיטות מחנה קשות ללא כריות למעט כשהיו חולים, בבוקר התרחצו באמבטיה קרה והיו אמורים לסדר בעצמם את חדריהם. כאשר הם לא היו עסוקים בדבר מה אחר, היה עליהם להכין מעשי רקמה שנמכרו באירועי צדקה שונים. רוב בני הבית, כולל המשרתים, לרוב פנו אל הנסיכה בשמה הפרטי, או בשמות החיבה "נסטיה" ו"נאסטינקה". אנסטסיה תוארה לרוב כילדה מלאת אנרגיה, נמוכה ושמנמנה מעט, עם עיניים כחולות ושיער תות-בלונדיני. מרגרטה אגר, אומנת אירית שלה ושל אחיותיה, מספרת בזיכרונותיה כי אחד מהאנשים שנפגש עם אנסטסיה הקטנה ציין שיש לה קסם אישי גדול יותר מכל ילד שפגש מעודו.
בניגוד לשאר אחיותיה, אנסטסיה הקפידה אך מעט על מראה החיצוני. על פי עדותו של גלב בוטקין (בנו של רופא החצר יבגני בוטקין), היא החזיקה בשיא של קבלת העונשים במשפחה. היא הייתה תוססת ושובבה במיוחד, ולעיתים אף מרושעת. היא נהגה להתקיל את המשרתים, לטפס על עץ ולסרב לרדת ממנו, ובמהלך משחקים לבעוט ולשרוט את חברותיה למשחק. באחת הפעמים היא פצעה את אחותה טטיאנה כאשר זרקה לכיוונה אבן מצופה בשלג במהלך מלחמת כדורי שלג שניהלו. עם זאת, אנסטסיה סבלה משרירים חלשים, ולפיכך נזקקה לעיסוי פעמיים בשבוע. היא נהגה להתחבא מתחת למטה או בארון כדי להתחמק מכך.
החברות עם רספוטין.
הקיסרית אלכסנדרה והצאר ניקולאי היו בקשר הדוק עם הנזיר גריגורי רספוטין שנודע כבעל כוחות מיסטיים. קשר זה נבע בעיקרו מהתקווה שרספוטין יצליח לרפא את מחלתו של אחיה הצעיר של אנסטסיה, נסיך הכתר אלכסיי. בעידוד הוריהם, למדו עד מהרה הנסיכות לחבב ולהעריך את רספוטין. הם חשו בנוח בחברתו, ולעיתים אף נפגשו עמו כשהן לבושות בכותנות הלילה שלהן. הנסיכות נהגו להתייחס אליו כאל "ידידנו" או "החבר שלנו". היחסים החמים של משפחת המלוכה עם רספוטין המשיכו עד רציחתו של זה האחרון ב-30 בדצמבר 1916. על פי תיאורי עדי ראייה, הנסיכות כעסו מאוד כששמעו על הרצח, והיו קודרות מאוד זמן רב לאחר מכן. לאחר מותן התגלה כי ארבע הנסיכות ענדו קמעות עם תמונתו של רספוטין.
המוות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הקיסרית ושתי הבנות הגדולות שימשו כאחיות בצלב האדום וטיפלו בפצועי מלחמה. אנסטסיה ואחותה הגדולה מריה, היו צעירות מכדי לעשות זאת, ועל כן הן הסתובבו בין בתי החולים הצבאיים ועודדו את רוחם של החיילים הפצועים באמצעות משחקי דמקה וביליארד. בשנת 1917 אביה הודח משלטונו במהפכת פברואר, ומשפחת המלוכה הושמה במעצר בית בפושקין. לפי עדותו של אלכסנדר קרנסקי קיבלה ממשלת המעבר בקשות רבות של אזרחים להוציא להורג את הצאר המודח. באוגוסט 1917 הועברה משפחת הצאר לטובולסק. הכוונה הייתה להעביר אותה למקום מרוחק ממסילת רכבת כדי להקשות על הבריחה. לאחר מהפכת אוקטובר הוחלט להעביר את משפחת רומנוב למוסקבה ולהעמיד את הצאר לדין. באביב נפל אלכסיי, ובגלל מחלתו לקה בשיתוק ברגליו. בשל כך עברה המשפחה ליקטרינבורג בשני שלבים. ב-22 באפריל הגיעו ליקטרינבורג ניקולאי, אשתו ובתם מריה, וב-23 במאי הגיעו יתר בני המשפחה ומשרתים.
המשפחה שוכנה ב"בית איפטייב". מבנה שהיה שייך לפני כן לקצין הנדסה ונהרס בשנות ה-70 של המאה ה-20. חוץ ממשפחת המלוכה גרו בבית חמישה משרתים, ובהם רופא המשפחה. כמה פעמים הוצע למשרתים לעזוב את המשפחה אך הם העדיפו להישאר למרות הסכנות. המשפחה התגוררה בבית איפטייב 78 ימים. בני המשפחה סבלו מפחד ומחוסר וודאות. מעידים על כך המכתבים שאנסטסיה שלחה באותה תקופה, המלאים בשגיאות כתיב. הבנות תפרו את תכשיטיהן לתוך בגדיהן בתקווה למנוע את החרמתם. הן ואמן המציאו שמות קוד עבור כל אחד מפריטי הערך שלהם כדי להסתיר אותם (חלקם הוחרמו מיד עם הגיעם ליקטרינבורג).