מאיירס הגיע למנהטן בשנת 1886 בגיל תשע-עשרה, ועבד מספר שנים כצייר סצנות ובהמשך בחברת "חריטות מוס", שם העתיק תשלילי תצלומים. במהלך תקופה זו החל להשתתף בשיעורי אמנות בערב בקופר יוניון ובליגת הסטודנטים לאמנות. כבר אז ניכר העניין שלו בנושאים עירוניים. ציור השמן הוותיק ביותר של מאיירס, "בחצר האחורית" (1888), נחשב לאחד הציורים הראשונים שמדגימים את נושאי אסכולת אשקאן באמריקה. באופן דומה, בסביבות 1893, לאחר שצייר סירת תעלה במהלך טיול יומי לאורך תעלת מוריס ואסקס, ביצע מאיירס את מכירתו הראשונה לאישה שהתגוררה בסירה. המחיר היה שני דולר.
אמן מקצועי.
בשנת 1895 מצא מאיירס עבודה במחלקת האמנות בטריבונה של ניו יורק. עם חסכון של מאתיים וחמישים דולר מעבודה הזו, הוא נסע לפריז בשנת 1896. עם שובו לעיר ניו יורק, כשנותרו לו רק עשרים דולר, הוא שכר, בשבעה דולרים בחודש, סטודיו ברחוב 232 ווסט 14 בעיר בניין בין חמש קומות, שהוסבה לשימוש באמנים. שם, שכנו הסמוך היה אדוארד אדם קרמר, צייר מבוגר ממנו רק בשנה. בעוד שההכשרה לאמנות של מאיירס הוגבלה לתקופות קצרות בקופר יוניון ובליגת הסטודנטים לאמנות, הוא רכש את השכלתו במרכזי האמנות האירופאיים במינכן, בברלין ובפריז.
קרמר היה זה שהביא את מאיירס לעולם של האמנות המקצועית. יום אחד, כאשר סוחר האמנות ויליאם מקבת הגיע לאולפן של קרמר כדי לצפות בעבודות, כיוון אותו קרמר לאולפן של מאיירס. מקבת רכש ממאיירס במקום שני ציורים קטנים של סצנות הרחוב המוקדמות שלו בניו יורק, ובמקביל המליץ לו לסיים יצירה נוספת. מקבת התלהב משני הציורים הללו, ולקח אותם לגלריה שלו, ומכר אחד מהם לבנקאי, ג'יימס ספייר. רכישה זו פתחה בפני מאיירס את עולם האמנות המקצועי.
מקבת גם הציע למאיירס לוותר על הרישום בעיפרון ובפסטל ולפנות לציורי שמן. בשנים שלאחר 1902 מכר מאיירס עבודות דרך גלריית מקבת והציג בתערוכות קבוצתיות במקומות אחרים. במרץ ובאפריל 1903, כאשר "המועדון הקולוניאל" בניו יורק ערך את תערוכת האמנות השנתית שלו, בין עשרים האמנים היו רוברט אנרי, ג'ון סלואן ומאיירס, שהציגו את עבודותיהם יחד לראשונה.
קיץ במנהטן.
עבור ג'רום מאיירס, הקיץ במנהטן סיפק הזדמנויות מיוחדות לתאר את חיי המהגרים בנוף האורבני. מזג האוויר החם הוציא את דיירי הדירות אל הרחובות והפארקים של העיר. עד יולי 1906, המוניטין של מאיירס כאמן המתאר את חיי האנשים בלואר איסט סייד היה כזה שכתב של "ניו יורק טיימס" ליווה אותו, החל משעה חמש בבוקר, כדי לראות את האמן מייצר תמונות של המבוגרים בעבודה וילדים במשחק. כדי לעבור דרך האיסט סייד עם מאיירס, ציין הכתב, "פונה לכאן ושם להביט באיזה בית או קבוצה מסוימת של אנשים, ...כדי להתרשם מהחיים השמחים שהיו באוויר הפתוח, כמו שחיו אנשים בקיץ באירופה - מכיוון שבתיהם אינם נוחים כמו הרחובות".
תגובות אינדיבידואליות לנוכחותו של הצייר מאיירס בשכונה, התבססו על ההבדלים התרבותיים. בעוד שתושבי השכונות האיטלקיות התבוננו באמן ובפעילותו בהתרגשות ובסקרנות, תושבי הרובע היהודי, שמסורותיו אוסרות לעיתים קרובות הפקה של דימויים ייצוגיים, מחו והתרחקות מטווח הראייה של האמן".
שנותיו המאוחרות.
מאיירס זכה בפרסים אחדים על ציורי הרחובות שלו בשנים 1931, 1937, ובשנת 1931 ושוב בשנת 1937 וקיבל מדליית זהב ע"ש איזידור בשנת 1938. בשנת 1934 רכש מוזיאון המטרופוליטן לאמנות את הציור "קבוצה ברחוב". ה"הראלד טריביון" בניו יורק דיווח:
הציור של מר מאיירס הוא של קבוצת נשים העומדות ומשוחחות ברחוב קודר, עם ילדים שמשחקים לידם. מר מאיירס מחשיב את הציור כאופייני ליצירתו, ואומר שזו הסצנה שהוא הכי נהנה לצייר. "רחובות ישנים ובתים ישנים והאנשים שגרים בהם", הסביר. "אני מנסה לתפוס את ניו יורק שעובדת", אמר. "ציירתי את זה ברחוב דלנסי לפני שבע או שמונה שנים ומאז הסצנה ברחוב השתנתה. אני רוצה לנציח אותה לפני שהיא תיעלם".
22 שנה קודם לכן, בשנת 1912, רכש המטרופוליטן ציור של מאיירס לראשונה. בעלון המוזיאון המטרופוליטן ביוני 1913 נכתב:
לא רק שהמכירה למטרופוליטן הייתה אז כבוד גדול, אלא שהיא גם סיפקה לו מספיק כסף כדי להעביר את משפחתו מהסטודיו הקטן שלהם לאולם מרווח יותר בקרנגי החדש. במהלך השנים, אף על פי שהלך לאולפנים שונים, הוא תמיד חזר לקרנגי כבית האמיתי שלו.
מאיירס נפטר באולפן קרנגי שלו ב-19 ביוני 1940 לאחר סדרה של מחלות מפציעה שנפגע מנפילה. הוא היה בן 73. מוקדם יותר באותה שנה הוא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "אמן במנהטן".
באפריל – מאי 1941 ערך מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בעיר ניו יורק את תערוכת הזיכרון של ג'רום מאיירס, עם למעלה מ־90 מציוריו, רישומיו ותחריטיו שהושאלו על ידי מוזיאונים ברחבי ארצות הברית וכן אספנים פרטיים. ציורי השמן שהוצגו נעו בין השנים 1905 לדיוקן עצמי שהושלם בשנת 1939, שנה לפני מותו.
מאיירס הותיר אחריו אשתו ועמיתתו האמנית אתל מאיירס שאיתה התחתן בשנת 1905 ובתם הרקדנית וירג'יניה מאיירס. לאחר מות בעלה הקדישה אתל חלק ניכר מזמנה לקידום המוניטין האמנותי שלו. היא הרצתה על עבודתו ברחבי ארצות הברית, בחסות הפדרציה האמריקאית לאמנויות בשנים 1941–1943, ותחזקה את גלריית הזיכרון של ג'רום מאיירס בעיר ניו יורק במשך מספר שנים.
מבצע סחרור מסוכן
מבצע סחרור מסוכן הוא מבצע צבאי בלבנון, שביצעה פלנ"ט צנחנים בין 23 ל-27 ביוני 1997.
ההכנות למבצע.
במסגרת הקו ההתקפי שהוביל אלוף פיקוד הצפון, עמירם לוין, כנגד ארגוני המחבלים בדרום לבנון, יזמו מפקד יק"ל, תא"ל אלי אמיתי, ומפקד החטיבה המזרחית ביחידת הקישור ללבנון, אל"ם יאיר גולן, מבצע שמטרתו פגיעה בפעילי חזבאללה ואיסוף מודיעין במרחב ההר סוג'וד, ששימש בסיס פעילות לפעילי הארגון בדרום לבנון. השטח ההררי התלול והקשה שהיה רווי בסלעים גדולים וצמחייה סבוכה היווה כר נוח לפעילי הארגון לשהות בו, בעמדות מוסוות, לירות ממנו אש מקלעים, מרגמות וטילי נ"ט לעבר מוצבי צה"ל, וכן לצאת ממנו לפעילות חודרת ברצועת הביטחון. למבצע הוקצתה פלנ"ט צנחנים, בפיקוד רב-סרן גיא חזות, שביצעה נוהל קרב סדור בשבוע שקדם למבצע. בשבוע שטרם המבצע הרג כח מהיחידה חוליית מחבלים נוספת במסגרת מבצע שליחות קטלנית.
מהלך המבצע.
בליל 23 ביוני 1997 יצא כוח הפלנ"ט, בפיקוד חזות, ממוצב ריחן, ונע בסבך ההררי עד שהתמקם בעמדות מוסוות. יומיים לאחר מכן, ב-26 ביוני בערב, לאחר שיום קודם לכן פעילי חזבאללה תקפו את מוצב סוג'וד הסמוך וחיל האוויר תקף בתגובה עמדות חזבאללה בג'בל צאפי, ג`רג`וע וערב-סלים, זיהו לוחמי הפלנ"ט רכב מסחרי לבן שנסע מג`רג`וע לנבע-א-טסה ופרק ארגזי תחמושת בבית שזוהה מראש כבית ששימש את ארגון החזבאללה. לפקודת חזות ירה אחד מכוחות הפלנ"ט טיל טאו לעבר הרכב והוא הושמד. כשעתיים לאחר מכן תקפו את הבית מסוקי קרב של חיל האוויר, שירו לעברו שלושה טילי טאו, והוא הושמד. למחרת בלילה נסוג הכוח בחזרה למוצב ריחן.
פוטיניזם
פוטיניזם הוא כינוי למערכת הפוליטית של רוסיה שנוצרה במהלך נשיאותו של ולדימיר פוטין. השלטון מאופיין בריכוז סמכויות פוליטיות ופיננסיות בידי "סילוביקי" - "אנשים בעלי דרגות" בהווה ובעבר ומגיע לסך של 22 סוכנויות אכיפה ממשלתיות בשליטת יוצאי שירות הביטחון, משטרה והצבא. לדברי ארנולד בייכמן, פוטיניזם ב הפך למילה משמעותית כמו שהסטליניזם היה במאה העשרים".
"השתלטות הצ'קיסטים" על המדינה הרוסית והנכסים הכלכליים הושגה לכאורה על ידי קליקה של מקורביו וחבריו הקרובים של פוטין שהפכו בהדרגה לקבוצה מובילה של אוליגרכים רוסים ואשר "תפסו שליטה על המשאבים הכספיים, התקשורתיים והמינהליים של המדינה הרוסית" והגבילו את החירויות הדמוקרטיות ואת זכויות האדם. רוסיה הפכה ל"מדינת שירות הביטחון". פוטין עצמו הודה כי "אין דבר כזה איש ק.ג.ב לשעבר" וכי "קבוצה של עמיתי שירות הביטחון הפדרלי שנשלחו לעבוד כמסתננים בממשלה סיימה בהצלחה את משימתה הראשונה."
תיאור.
סוציולוגים, כלכלנים ופוליטיקאים מדגישים תכונות שונות של המערכת.
מאפיינים מודגשים על ידי מדענים.
מ. אורנוב ו-ו. קסמארה קבעו בקרב מדענים פוליטיים "סימנים ישירים לנטישת המערכת הפוליטית הנוכחית של רוסיה מהעקרונות הבסיסיים של מדיניות התחרות":
מחקרים סוציולוגיים.
חקירה סוציולוגית שחשפה את התופעות נעשתה בשנת 2004 על ידי אולגה קרישטנובסקאיה, שקבעה את חלקם של הסילוביקים באליטה הפוליטית הרוסית כ-25%. ב"מעגל הפנימי" של פוטין המונה כעשרים איש, עולה כמות הסילוביקים ל-58%, ודועכת ל-18-20% בפרלמנט ו-34% בממשלה. לפי קרישטנובסקאיה, לא הייתה שום תפיסת כוח, מכיוון שהבירוקרטיה בקרמלין כינתה את הסילוביקים ככאלה שנועדו "להחזיר את הסדר". תהליך כניסתם של לשלטון החל לכאורה מאז 1996, בעת הקדנציה השנייה של בוריס ילצין. "לא באופן אישי ילצין, אבל האליטה כולה רצתה לעצור את התהליך המהפכני ולגבש את כוחה." כאשר מונה הסילוביק ולדימיר פוטין לראש הממשלה בשנת 1999, התגבר התהליך. לדברי אולגה, "כן, פוטין הביא איתו סילוביקים. אבל זה לא מספיק כדי להבין את המצב. הנה גם היבט אובייקטיבי: כל האליטה הפוליטית בירכה את בואו. הסילוביקים נקראו לשירות... היה צורך בזרוע חזקה, המסוגלת מבחינת האליטה לבסס סדר במדינה."