בשל יופייה הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
העיר ידועה בליקר הלימונצ'לו המיוצר בה.
ונגליס
P≠NP
ע הלל
עבודת יום הכיפורים
שדרך, מישך ועבד נגו
שדרך
מישך
קונה (מטבע)
קונה (בקרואטית: Kuna) הוא ההילך החוקי של קרואטיה החל משנת 1994. קונה אחד מחולק למאה ליפה (lipa). המטבע קיבל את שמו ממטבע שהיה מונהג במדינה בין השנים 1941–1945, ומשמעותו המילולית — דַלַק, שהוא יונק טורף קטן הדומה לנמייה מצויה. מקור שם המטבע בימי הביניים, בהם השתמשו בפרוות דלק כמטבע עובר לסוחר. (אין קשר למטבע קרונה).
הקונה הראשונה הייתה נהוגה בתקופת המדינה העצמאית של קרואטיה שהתקיימה במלחמת העולם השנייה, אך השימוש בו הופסק בתקופה שהייתה קרואטיה חלק מיוגוסלביה. בשנת 1994, כחלק מתהליך המעבר לעצמאות של קרואטיה, החל השימוש במטבע הקונה המודרנית שהחליף את הדינר הקרואטי.
במחזור יש 7 מטבעות בעריכים של 5, 10 ,20 ,50 ליפות ו־1, 2, 5 קונות.
וכן שטרות יש 6 שטרות בעריכים של 10, 20, 50, 100, 200, 500 קונות.
בעבר גם היו בשימוש מטבעות בעריכים 1, 2 ליפות ו־25 קונות וכן שטרות בעריכים 5 ו־1,000 קונות.
עבד נגו
ישראל קיסר
ישראל קיסר (20 במאי 1931 – 8 בספטמבר 2019) היה חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה, סגן ראש הממשלה, שר התחבורה ומזכ"ל ההסתדרות ה-11.
ביוגרפיה.
נולד בצנעא שבתימן, בשם ישראל כְּסָאר, למשפחת כסאר אלחכם, משפחת סוחרים ידועה שהעמידה רבנים גדולי תורה (בהם הרב חיים כסאר, מזקני חכמי תימן בירושלים). בגיל שנתיים עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
בילדותו קיבל חינוך דתי, למד ועבד במרכז נוער לעולים חדשים. את שירותו בצה"ל סיים בדרגת סרן, והוא בעל תואר בוגר מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1956) ותואר מוסמך מאוניברסיטת תל אביב (1972).
קיסר החל את פעילותו הציבורית כבר בגיל צעיר. כשהיה בן 21, בתחילת שנות ה-50, נמנה עם ראשי המחלקה ליוצאי תימן שליד מרכז מפא"י. בסוף שנת 1954 נבחר למזכירות מפא"י המצומצמת לצד דוד בן-גוריון, משה שרת ופנחס לבון. בשנים 1960–1961 שימש כיועץ לשר העבודה גיורא יוספטל. בשנים 1961–1966 שימש כיועץ תעסוקה ראשי במשרד העבודה. ב-1961 עמד בראש ועדה ציבורית להכוונה לעיירות פיתוח.
בהסתדרות הכללית.
עיקר פעילותו הציבורית הייתה במסגרת הסתדרות העובדים הכללית, שבה מונה בשנת 1974 לגזבר, ובדצמבר 1977 מונה לראש האגף לאיגוד מקצועי. בשנת 1984 נתמנה למזכ"ל ההסתדרות ה-11, ומתוקף תפקידו זה שוריין לו מקום ברשימת מפלגת העבודה בבחירות לכנסת ה-11.
בשנת 1985 הייתה ההסתדרות הצלע השלישית בנוסף לממשלה ולמעסיקים בהבאת תוכנית הייצוב הכלכלית, שמטרתה העיקרית הייתה להוריד את שיעור האינפלציה שהרקיעה שחקים. תוכנית זו זכתה להצלחה גדולה וייצבה את המשק בישראל.
בשנת 1988 נחתם הסכם קיבוצי למעבר המגזר העסקי לשבוע עבודה בן חמישה ימים, ובשנת 1990 הוצא להסכם זה צו הרחבה. שני צעדים אלה ביססו תהליך שהחל בשנות ה-70, ונמשך גם לאחר הוצאת צו ההרחבה, של מעבר הדרגתי של המשק לשבוע עבודה בן חמישה ימים.
פעל לרווחתם של חברי ההסתדרות על ידי הקמת מרכזי ספורט ונופש (קאנטרי קלאב) בערים שונות בארץ יחד עם הקמת אולמות להופעות, "מופת" בערים שונות (ירוחם, באר שבע, ראשון לציון, אשקלון, חדרה, בית שאן, עפולה ועוד).
בפברואר 1992 התמודד על ראשות מפלגת העבודה מול יצחק רבין, אורה נמיר ושמעון פרס בפריימריז הראשונים, שהתקיימו במפלגת העבודה, וזכה בכ-20% מקולות המצביעים.
שר התחבורה.
ביולי 1992, לאחר ניצחונו של רבין בבחירות לכנסת ה-13, מונה קיסר לסגן ראש הממשלה ולשר התחבורה בממשלת ישראל העשרים וחמש, כהונה שנמשכה גם בממשלת ישראל העשרים ושש עד יוני 1996. עקב מינויו לשר נאלץ לפרוש מתפקיד מזכ"ל ההסתדרות, ולהעביר את התפקיד לחיים הברפלד.
תקופתו התאפיינה בפיתוח גדול של תשתיות התחבורה, שהועלו לראש סדר העדיפויות בידי ממשלת רבין. תקציב הפיתוח גדל ממיליארד שקל בשנת 1992 לשני מיליארד שקל בשנת 1995. בין השאר יזם עם מע"צ את הקמת המנהרות בירושלים בכביש 4 שחצה את ירושלים מצפון לדרום, עם חברת "נתיבי הגליל" את קידום פרויקט "מנהרות הכרמל", בתל אביב יחד עם חברת נתיבי איילון הורחבו נתיבי איילון.
בתקופה זו גם התקבלה ההחלטה לפרויקט "נתב"ג 2000" - הקמת טרמינל גדול ומשוכלל שיכלול "שרוולים" שיאפשרו מעבר מהיר מהמטוס לאולמות עצמם.
הוקמו מרינות חדשות לאורך חופי ישראל כמרינה באשקלון והמרינה בהרצליה. משרד התחבורה פעל להפרטת הנמלים בתל אביב וביפו והפיכתם לאזורי בילוי ולאתרי תיירות.
הוגדל מספר משרדי הרישוי על מנת להקל על קהל הנהגים בארץ - הם הוקמו בראשון לציון, רחובות, אריאל, כרמיאל, אילת ועוד. בנוסף התאפשר לנהגים להעביר בעלות על הרכב בסניפי הדואר החל מ-1 בינואר 1996. רישיונות הנהיגה הוחלפו לרישיונות ממוחשבים מפלסטיק בגודל של כרטיס אשראי.
הוא העביר מספר תקנות תחבורה המלוות אותנו עד היום - חגירת חגורות בטיחות במושב האחורי ברכב, נסיעה עם אורות מ-1 בנובמבר עד 31 במרץ, חידוש רישיון הנהיגה כל 10 שנים ביום ההולדת של הנהג, פנס בלימה אחורי בכל רכב בחלקו העליון האחורי, העלאת המהירות בחלק מהכבישים הבינעירוניים מ-90 קמ"ש ל-100 קמ"ש ועוד.
בימיו הוקמה תחנת הרדיו "גלגלצ" - רשת רדיו לנהגים המשדרת דיווחי תנועה שוטפים. הוקמה גם תחנת "קול הדרך" של קול ישראל.
בחודש מרץ 1994 הביא לאישור הממשלה את מדיניות "השמים הפתוחים" היוצרת אפשרויות חדשות לפיתוח קשרי תעופה עם העולם והפותחת את שוק התעופה לתחרות מבוקרת והמורידה את מחירי הטיסות.
יזם את הקמת הוועדה למונחי התחבורה באקדמיה ללשון העברית בשנת 1995.
בחודש יוני 1996 פרש קיסר מהחיים הפוליטיים בסוף כהונתו כשר התחבורה. הוא לא התמודד בבחירות לכנסת הארבע עשרה.
קיסר היה נשוי למזל עד לפטירתה, ולהם בן ובת. הוא התגורר בראשון לציון. נפטר ב-8 בספטמבר 2019, בגיל 88 בבית החולים וולפסון, לאחר שאושפז שם בשל סיבוך של דלקת ריאות בה לקה.
הנצחתו.
ב-10 במרץ 2021 נקרא על שמו גן ההסתדרות בראשון לציון, שנמצא בפינת הרחובות ז'בוטינסקי-רוטשילד. על אבן הזיכרון נכתב: "איש העבודה והיוזמה, אוהב השכלה וספר, נלחם כל חייו למען זכויות האדם והעובד, עמד בראש מחנה העובדים, לחם למען צדק ושוויון חברתי, פורץ דרך ומוביל שינוי, חי לאור אמרת אנשי "הפועל הצעיר" - "לא בחיל ולא ברעדה אלא רק בעבודה"."
ליפה (מטבע)
סקאזי (די ג'יי)
אנטואן-אנרי ז'ומיני
אנטואן-אנרי ז'ומיני (צרפתית: Antoine-Henri Jomini; 6 במרץ 1779 - 24 במרץ 1869), היסטוריון צבאי וגנרל בצבא הצרפתי ובצבא הרוסי יליד שווייץ. היה משתתף פעיל במלחמות נפוליון, תחילה בצד הצרפתי ואחר כך בצד בעלות הברית. נודע כהיסטוריון צבאי חשוב במחצית הראשונה של המאה ה-19, והשפיע השפעה רבה על התפיסות הצבאיות שלפני מלחמת העולם הראשונה.
חייו.
ז'ומיני נולד בשווייץ בשנת 1779 ומגיל צעיר גילה נטייה לחיי צבא. הוא שירת בצבא השווייצרי ובשנת 1801 עבר לפריז, שם עבד כבנקאי ופרסם את חיבורו הצבאי הראשון. הגנרל מישל נה מהצבא הצרפתי, שקרא את החיבור, התרשם מאוד וקרא לז'ומיני לשרת תחת פיקודו. נה אף עזר לז'ומיני להוציא את חיבורו האסטרטגי השני, ולהבאת עותק ממנו לידי נפוליאון שהתרשם ממנו עמוקות. ז'ומיני קודם לדרגת קולונל בשנת 1805 ושירת כשלישו הראשון של נה ולאחר מכן כראש מטהו, אך קידומו לדרגת גנרל נבלם עקב היותו שווייצרי. ז'ומיני, מתוסכל מכך, ערך מגעים עם הצבא הרוסי על קבלת דרגת גנרל רוסי, ובשנת 1813 ערק אל הצבא הרוסי ובו שירת עד סוף ימיו. גם בצבא הרוסי לא זכה ז'ומיני לפיקוד על גייסות בקרב, עקב חוסר האמון שרחשו כלפיו בכירים בצבא הרוסי. ז'ומיני מת בגיל 90 ממגפה.
הגותו האסטרטגית.
מדע המלחמה.
על אף שז'ומיני הדגיש כי ניהול המלחמה הוא אומנות ואינו מדע מדויק, התייחסותו של ז'ומיני למלחמה היא כשל טכנאי ולא כשל אומן או פילוסוף. ז'ומני בהתייחסותו למלחמה מנסה לפשט את המלחמה לגורמיה ולהציג דרך שלדעתו תוביל בדרך כלל לניצחון. ז'ומיני ראה במערכה מעין לוח שחמט בו מתנהל משחק עמדתי בין שני כוחות, וכך הוא ניתח קרבות רבים, בעיקר של נפוליאון או פרידריך הגדול. לדעתו, ניתן להגדיר את שטח המערכה כריבוע הסגור מכמה מצדדיו על ידי מכשולים טבעיים ומכמה מצדדיו על ידי בסיסי הצדדים הלוחמים. בהסתכלות כזאת, מופשטת, ניתן לראות בבירור לאן ראוי שיחתור כל צד והיכן הן נקודות התורפה שלו.
עקרונות המלחמה.
ז'ומיני היה סבור כי ישנם כמה עקרונות קבועים, שמצביא שינקוט בהם בדרך כלל ינצח ומצביא שיתעלם מהם יפסיד. הוא סבר שמדע המלחמה צריך לנסות ולעמוד על אותם עקרונות יסוד שיהוו מעיין מתכון לניצחון. ז'ומיני אף הרחיק לכת וסבר כי ישנו עיקרון בסיסי שחייב לתבטא בכל טקסיסי המלחמה על מנת שיצליחו.
את עיקרון זה מנסח ז'ומיני כך: (מועתק מתוך ספרו של יהודה ואלך, בתרגומו של אליקים ואלך):
ז'ומיני סבר כי העקרונות האלו הן טרנס-היסטוריים, ואף טבע את המשפט: "השיטות משתנות ואילו העקרונות נשארים בתוקפם".
דעתו של ז'ומיני ביחס לסוגיות אסטרטגיות חשובות.
אסטרטגיה וטקטיקה.
ז'ומיני חילק את המלחמה לשש רמות או ענפים, שאת כל אחד מהם צריך ללמוד בפני עצמו, אף שיש קווים השווים בכולם:
ז'ומיני רצה להוסיף את הגורם המוראלי שבמלחמה אך למעשה לא עסק בו בכלל.
על פי תורתו של ז'ומיני, האסטרטגיה היא ראיית הלחימה בכללותה, היא אומנות הזזת הגייסות ממקום למקום, הטקטיקה, לעומת זאת, היא אומנות ניהול הגייסות בקרב עצמו.