נקודת המבט הקלאסית של ממשלת הקבינט הונחה על ידי וולטר בג'ט בספרו "החוקה האנגלית" שיצא לאור ב-1867 ושבו הוא תיאר את ראש הממשלה כ"ראשון בין שווים" (באנגלית: first among equals, בלטינית: Primus inter pares). נקודת מבט זו נבחנה על ידי איש מפלגת הלייבור, ריצ'רד קרוסמן בספרו "המיתוס של ממשלת הקבינט" (The Myths of Cabinet Government) שיצא לאור ב-1972 ועל ידי הפוליטיקאי טוני בן, גם הוא איש הלייבור. שניהם היו חברי ממשלות הלייבור בשנות השישים וסברו שמעמדו של ראש הממשלה הפך לחזק יותר כך שראוי היה יותר לתאר את ממשלת בריטניה כ"ממשלת ראש הממשלה". קרוסמן ציין שעליית כוחו של ראש הממשלה נבעה מכוחן של המפלגות הפוליטיות הריכוזיות, מהתפתחותו של השירות הציבורי המאוחד ומהתרחבותם של משרד ראש הממשלה ושל משרד הקבינט (Cabinet Office). גרהם אלן, שהיה מצליף הממשלה בתקופת ממשלתו הראשונה של טוני בלייר, טען בספרו "ראש הממשלה האחרון: להיות כנה בנוגע לנשיאות הממלכה המאוחדת", שיצא לאור ב-2003, שבפועל למשרת ראש הממשלה יש סמכויות נשיאותיות, כפי שטען חוקר מדע המדינה, מייקל פולי בספרו "הנשיאות הבריטית" שיצא לאור באותה שנה.
מקורות רבים מתוך ממשלתו של טוני בלייר טענו שתהליך קבלת ההחלטות נשלט על ידו ועל ידי גורדון בראון ושהקבינט לא היה יותר גוף לקבלת החלטות. שרים לשעבר כמו קלייר שורט וכריס סמית' מתחו ביקורת על חוסר סמכותו של הקבינט כגוף לקבלת החלטות. כאשר היא התפטרה, גינתה שורט את "ריכוז הכוח בידיו של ראש הממשלה ואת ההפחתה ההדרגתית של מספר היועצים". בדוח ועדת בטלר משנת 2004 על המודיעין בנוגע לנשק להשמדה המונית, נמתחה ביקורת קשה על סגנונו של בלייר שממשלתו כונתה "ממשלת ספה".
אף על פי כן, הכוח המצוי בידיו של ראש הממשלה מול חבריו לקבינט עומד ביחס ישר להיקף התמיכה שהוא זוכה לו במפלגתו ולעיתים קרובות מידת כוחו של ראש הממשלה קשור לשאלה אם המפלגה מחשיבה אותו כנכס אלקטורלי. גם כאשר המפלגה מחולקת לסיעות, עשוי ראש הממשלה להיאלץ לכלול חברי מפלגה חשובים כחברי הקבינט למען לכידותה של המפלגה. עוצמתו האישית של ראש הממשלה עשויה להיות מקוצצת אם מפלגתו נמצאת בהסדר לחלוקת סמכויות או שהיא חברה בקואליציה עם מפלגה אחרת.
סמכויות ומגבלות.
כאשר הוא ממונה על ידי הריבון, בקשתו הראשונה של המועמד לראשות הממשלה היא "להרכיב ממשלה" – ליצור קבינט שרים שנהנה מתמיכתו של בית הנבחרים. לאחר מכן ראש הממשלה "מנשק את היד" של הריבון (מונח שיסודו בימים עברו, כאשר ראש הממשלה היה ממש מנשק את ידי הריבון כאות לנאמנותו. כיום עצם הפגישה עם הריבון, בה מקבל ראש הממשלה את המינוי לתפקידו, קרויה "נשיקת היד" (Kissing hands), אף על פי שמעשית לא מתקיים מנהג עתיק זה), שזכויותיו המלכותיות מיושמות אך ורק על פי עצתו של ראש הממשלה וחברי הממשלה. ראש הממשלה מקיים פגישות שבועיות עם הריבון, שזכויותיו החוקתיות מוגבלות ל: "להיות מעודכן, לייעץ ולהזהיר". מידת יכולתו של הריבון להשפיע על אופי הייעוץ של ראש הממשלה היא בלתי ידועה, אך סביר להניח שהיא תלויה באופי היחסים הבין-אישיים בין הריבון לבין ראש הממשלה המכהן.
ראש הממשלה ממנה את שאר חברי הקבינט (שהופכים להיות חברי המועצה המלכותית) ואת השרים, אף על פי שהוא נועץ בשרים הבכירים בנוגע למינויים של השרים הזוטרים, ללא שום השפעה של הפרלמנט או השפעה אחרת על תהליך זה. בכל עת יכול ראש הממשלה למנות, לפטר, או לקבל את ההתפטרות של כל שר אחר. ראש הממשלה רשאי להתפטר, הן באופן אישי והן בשם כל הממשלה. באופן כללי ראש הממשלה מתאם את המדיניות ואת הפעילויות של הקבינט ושל משרדי הממשלה, ופועל כ"פנים" הציבוריות העיקריות של הממשלה.
אף על פי שבאופן חוקי המפקד העליון של הכוחות המזוינים של בריטניה הוא הריבון עצמו, על פי הנוהג החוקתי, ראש הממשלה מוסמך להכריז מלחמה, ובאמצעות מזכיר ההגנה (שאותו רשאי ראש הממשלה למנות או לפטר או אף למנות את עצמו לתפקיד זה), שמכהן כיושב ראש מועצת ההגנה, הוא מחזיק את הסמכות לגיוס וארגון הכוחות הצבאיים. בסמכותו של ראש הממשלה להורות, אך לא באופן ישיר, לעשות שימוש בנשק הגרעיני של בריטניה ולפיכך, ראש הממשלה הוא המפקד העליון בכל עניין ומובן, למעט בתוארו.
ראש הממשלה מחליט על כל המינויים הבכירים ורוב המינויים האחרים מתבצעים על ידי השרים שאותם רשאי ראש הממשלה למנות או לפטר. חברי המועצה המלכותית, שגרירים ונציבים עליונים, פקידי ממשל בכירים, קציני צבא בכירים, חברי ועדות חשובות ושאר בעלי תפקידים, נבחרים, וברוב המקרים גם מסיימים את תפקידם, על פי החלטת ראש הממשלה. ראש הממשלה גם מייעץ לריבון בנוגע למינויים של ארכיבישופים ובישופים של הכנסייה האנגליקנית. ההחלטות מינויים של שופטים בכירים, אף על פי שהן מבוצעות בעצתו של ראש הממשלה, מתקבלות על בסיס המלצות של גופי בלתי תלויים.
הענקת תוארי אצולה ותוארי אבירות ורוב הכיבודים האחרים מוענקים על ידי הריבון רק על פי המלצתו של ראש הממשלה. תוארי הכבוד היחידים שעליהם אין לראש הממשלה כל שליטה הם מסדר הבירית, מסדר הדרדר, מסדר ההצטיינות, המסדר הוויקטוריאני המלכותי ומסדר ג'ון הקדוש, שכולם נחשבים ל"מתנה אישית" של הריבון.
ראש הממשלה ממנה את המצליף הממשלתי, שתפקידו להשיג את תמיכת בית הנבחרים בממשלה ולהטיל משמעת על המתנגדים במפלגת השלטון. המשמעת המפלגתית חזקה בדרך כלל, מאחר שציבור הבוחרים מצביע באופן כללי למועמדים באופן אישי על בסיס השתייכותם המפלגתית. חברי הפרלמנט עשויים להיות מורחקים ממפלגתם אם הם מסרבים לתמוך בממשלה בנושאים חשובים, ואף על פי שאין משמעות הדבר שעליהם להתפטר, זה עלול להקשות עליהם להיבחר מחדש. חברי הפרלמנט שמכהנים בתפקיד שר, עלולים להיות מפוטרים אם הם מסירים את תמיכתם בראש הממשלה. צעדי הריסון המוטלים על ידי בית הנבחרים מאבדים מכוחם כאשר מפלגת השלטון זוכה לרוב גדול בבית הנבחרים, או בקרב הציבור. אף על פי כן, ברוב הנסיבות ראש הממשלה יכול להבטיח את תמיכת בית הנבחרים לכל הצעת חוק באמצעות משא ומתן פנימי בחוגי המפלגה, מבלי להקדיש יותר מדי מחשבה לחברי הפרלמנט מהאופוזיציה.
עם זאת, גם ממשלה הנהנית מרוב, עלולה למצוא את עצמה בקשיים בהעברת חוקים. לדוגמה, ב-9 בנובמבר 2005, נחלה ממשלתו של טוני בלייר תבוסה בנוגע לתוכניות שעל פיהן אמורה הייתה המשטרה לקבל זכות להחזיק במעצר חשודים בביצוע פעולות טרור עד ל-90 יום מבלי להגיש נגדם כתב אישום. ב-31 בינואר 2006 הובסה הממשלה בנוגע להיבטים מסוימים של ההצעות להוצאה מחוץ לחוק של שנאה על רקע דתי. בהזדמנויות אחרות, מושכת הממשלה את הצעותיה כדי להימנע מתבוסה בבית הנבחרים, כפי שעשתה ממשלת טוני בלייר בפברואר 2006 בנוגע לרפורמות במערכת החינוך.
באופן פורמלי, ראש ממשלה שממשלתו הפסידה בהצבעה בבית הנבחרים, נחשבת כחלשה והיא עשויה להתפטר וללכת לבחירות כלליות. על פי הנוהג המקובל כיום, כאשר מפלגת השלטון נהנית מרוב בבית הנבחרים, רק החלטה על אי אישור תקציב (Loss of supply) מהווה הצבעה שמשמעותה "שלבית זה אין אמון בממשלת הוד מלכותה".
באופן דומה, ראש הממשלה כבר לא מהווה רק "ראשון בין שווים", אף על פי שבאופן תאורטי הקבינט יכול להצביע בניגוד לדעתו של ראש הממשלה, בפועל הוא מגבש את עמדתו רק על פי תמיכתם האישית של חברי הקבינט. בחילופי גברי שמתבצעים מעת לעת, יכול ראש הממשלה לדחוק לקרן זווית, או פשוט להדיח מהקבינט שרים שהפופולריות שלהם ירדה. הללו נשארים חברים במועצה המלכותית וראש הממשלה הוא זה שמחליט אם לזמן אותם לישיבות. ראש הממשלה הוא גם זה שאחראי על קיומו ואכיפתו של "הקוד המינסטריאלי" (Ministerial Code).
סדר קדימה, זכויות וצורת פנייה.
על פי המסורת, לפני שראש הממשלה החדש נכנס לדאונינג 10, עליו להודיע לבריטניה ולעולם שהוא "נישק את ידי המונרך" ולפיכך הוא מונה לראש הממשלה. מהלך זה מתבצע בדרך כלל על ידי אמירת המשפט הבא:
בכל רחבי הממלכה המאוחדת, ראש הממשלה הוא בסדר קדימות על פני כל בעלי התארים, למעט חברי המשפחה המלכותית, הלורד צ'נסלור ובכירי הכנסייה.
שכר.
ב-2010 הייתה משכורתו של ראש הממשלה 142,500 ליש"ט, כולל 65,737 ליש"ט כחבר הפרלמנט. עד 2006 היה הלורד צ'נסלור חבר הממשלה בעל המשכורת הגבוהה ביותר, יותר אפילו מראש הממשלה. נתון זה השתקף במעמדו של הלורד צ'נסלור כמי שנמצא בצמרת מקבלי השכר מבין בעלי התפקידים השיפוטיים. חוק הרפורמה החוקתית משנת 2005 ביטל את התפקידים השיפוטיים של הלורד צ'נסלור וכן הקטין את משכורתו אל מתחת למשכורתו של ראש הממשלה.
צורת הפנייה.
ראש הממשלה הוא על פי הנוהג חבר במועצה המלכותית, ולפיכך זכאי לשאת את התואר "The Right Honourable" (תואר הזהה לתוארם של חברי בית הלורדים). חברות במועצה המלכותית היא לכל החיים וזוהי מוסכמה חוקתית שרק חברי המועצה יכולים להתמנות לתפקיד ראש הממשלה. רוב המועמדים לתפקיד מקבלים קודם למינויים לתפקיד את המעמד הזה. המקרה היוצא דופן היחידי היה מינויו של רמזי מקדונלד ב-1924 והבעיה נפתרה באמצעות מינויו המידי כחבר המועצה קודם למינויו כראש הממשלה.