שימוש בישראל.
הרובה ידוע בישראל בעיקר בשל שימושו בידי כוחות הביטחון כאמצעי לפיזור הפגנות. באמצעותו יורים כדורי 0.22 אינץ'. כדורים אלה הם בקוטר דומה לתחמושת חיה אך בעלי כמות פחותה של אבק שרפה ולכן עוצמתם נמוכה משמעותית. את הירי מבצעים קלעים, בדרך כלל לטווחים של כ-100 מטר. הירי ברוב המקרים גורם לפציעת המטרה ולעיתים להריגתה. הוא סווג על ידי מדור קליעה וצליפה בצה"ל כ"נשק פחות מקטלני", אף על פי שלפחות 14 פלסטינים נהרגו מירי רוגר משנת 2015 עד 2021.
הרוגר נכנס לשימוש כוחות הביטחון של ישראל ב-1976 והופעל בעיקר באינתיפאדה הראשונה ובתחילת האינתיפאדה השנייה. בעקבות מספר מקרים של פורעים ומפגינים אלימים שנהרגו מירי רוגר בשנת 2000, הוא סווג מחדש ב-2001 כנשק קטלני, והוראות הפתיחה באש בו הוחמרו וכתוצאה מכך השימוש בו הוגבל באופן ניכר. ב-2010 נודע כי למרות זאת, נעשה בו שימוש נרחב.
בעקבות גל הטרור הפלסטיני בירושלים ויהודה ושומרון ב-2015 שהתבטא באלפי פיגועי טרור פלסטיני שכללו יידוי אבנים ובקבוקי תבערה הוחלט להחזיר את השימוש ברוגר כנגד פורעים אלימים (כגון מיידי אבנים ובקבוקי תבערה) המהווים סכנת חיים.
בעשור השני של המאה ה-21 רכשו צה"ל ומשטרת ישראל ערכת הסבה הכוללת מעצה, מתפסים וקת מודרניים דמויי M4 קרבין לרוגר 10/22. ב-2015 החלו בצה"ל להצטייד ברובי רוגר SR-22, גרסה צבאית תקנית לרוגר 10/22 עם מעצה מודרני.
בפברואר 2021 נהרג חייל צה"ל יונתן גרנות מירי רוגר במסגרת תאונת אימונים.
במאי 2021 השתמשו כוחות משמר הגבול בנשק זה כנגד משליכי בקבוקי תבערה במהומות בלוד. בעקבות אירועי המהומות בישראל החליט מפכ"ל המשטרה קובי שבתאי על שינויים בשימוש בכלים לפיזור הפגנות, ובין השאר התיר שימוש ברובי רוגר לשימוש בכל מקום במדינת ישראל.
ויטה פרי-גליל
אגוסטין מגאלדי
אגוסטין מגאלדי (בספרדית: Agustín Magaldi; 1 בדצמבר 1898 – 8 בספטמבר 1938) היה זמר טנגו ומילונגה ארגנטינאי. הוא זכה לכינוי "הקול הסנטימנטלי של בואנוס איירס" ("La voz sentimental de Buenos Aires"). הוא השתתף בשידורי הפתיחה של תחנת הרדיו LOY Radio Nacional ביולי 1924. הוא נקבר בבית הקברות Chacarita שבצפון-מרכז בואנוס איירס.
אוויטה.
דמותו של אגוסטין מגאלדי מופיעה במחזמר "אוויטה" מאת אנדרו לויד ובר וטים רייס, שהוצג בווסט אנד ובברודוויי. במחזמר מוצג מגאלדי כמי שהביא את אוויטה לבואנוס איירס, ולפיכך "הגבר הראשון שנוצל בידי אווה דוארטה".
עם זאת, קיימים חילוקי דעות בנוגע לתפקיד שמגאלדי מילא בחייה של אווה. לדוגמה, בביוגרפיה "Evita: The Real Life of Eva Perón" מאת ניקולס פרייזר ומריסה נבארו נכתב שאין כל תיעוד כי מגאלדי הופיע בחונין, עיר מגוריה של אווה, במהלך השנה שבה השניים, לכאורה, נפגשו לראשונה.
"על פי רוב העדויות אודות חיי היומיום של אוויטה, היא התאהבה באבק הכוכבים שדבק בדמותו של מגאלדי, או שהיא החליטה לפתות אותו על מנת לנצל אותו; בכל מקרה, היא הוצגה בפניו, ביקשה ממנו לקחת אותה איתו לבואנוס איירס, וכשהוא התלבט, היא נכנסה בכוח אל תוך תאו שבקרון הרכבת, ונסעה איתו אל העיר, כשהיא משאירה מאחור את משפחתה ובכך גם הופכת להיות פילגשו של גבר נשוי. עם זאת, אין כל תיעוד לכך שזמר הטנגו אכן שהה בחונין באותה השנה. מגאלדי נהג לקחת איתו את אשתו לסיבובי ההופעות שלו, וקשה להבין מה מצא באווה-מריה הצעירה והרזה. אם אכן עזר לה לעזוב את חונין, סביר להניח כי עזרתו הייתה תמימה לחלוטין. אחותה של אוויטה טוענת שדונה-חואנה, לאחר שכנועיו של דון פפה, ליוותה את אוויטה לעיר. על פי עדות זו, האם והבת ביקרו יחדיו בתחנות רדיו רבות ושונות, עד אשר מצאו תוכנית, שהיה בה צורך בנערה צעירה".
הנקודה העיקרית הפוגעת באמינותה של הגרסה של הסיפור, כפי שהוצג במחזמר "אוויטה" (ובסרט הקולנוע המבוסס עליו), היא שבהמשך העלילה מוצג מגאלדי כמי שהופיע בקונצרט צדקה שנועד לסייע לנפגעי רעידת אדמה שהתרחשה ב-15 בינואר 1944 בסן חואן, ארגנטינה; במהלך הקונצרט, שהתקיים ב-22 בינואר 1944, אווה דוארטה פוגשת, כמעט בוודאות, בחואן פרון. עם זאת, לא ייתכן כי מגאלדי הופיע בקונצרט זה, שכן הוא נפטר מפריטוניטיס בבואנוס איירס, למעלה מחמש שנים קודם לכן.
עדי ביטרן
אוטוזו יאמאדה
אוטוזו יאמאדה (ביפנית: 山田乙三; 6 בנובמבר 1881 - 18 ביולי 1965) היה גנרל יפני, שפיקד על הדיוויזיה ה-12 של צבא יפן, וכן על צבא קוואנטונג, בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
יאמאדה נולד במחוז נאגנו שבאימפריה היפנית. הוא הצטרף לצבא הקיסרי בשנת 1903, ושנתיים לאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט. הוא שימש כמדריך באקדמיה הצבאית הקיסרית, ובשנת 1912 הועלה לדרגת קפטן. עם פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה בשנת 1937, מונה כמפקד הדיוויזיה ה-12 במנצ'וריה. באוגוסט 1940 הועלה לדרגת גנרל והוחזר ליפן. ביולי 1944 מונה כמפקד צבא קוואנטונג (関東軍), קבוצת ארמיות יוקרתית של הצבא היפני.
ב-8 באוגוסט 1945 הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן, ופתחה במבצע סערת אוגוסט, במהלכו פלש הצבא האדום למנצ'וריה, מונגוליה, סחלין, איי קוריל וקוריאה. הארמיות של יאמאדה היו הכוח היחיד באזור זה. יאמאדה טען לפני כן בפני המטה הקיסרי שהוא אינו יכול לשמור על הגבול הרוסי עם הכוח שהוקצה לו, ולכן גייס בחופזה אלפי מנצ'ורים ומונגולים. צבאו כלל סך הכל 1,217,000 חיילים, מתוכם 993,000 יפנים. אך מרבית החיילים היו מגויסים חדשים, שחסרו ניסיון וציוד, והיו מאומנים בעיקר בלחימת אנטי-גרילה והגנה על הגבול, ולא עמדו בפני הפלישה המסיבית של כוחות השריון וחיל רגלים ממוכן של הסובייטים, שריכזו 1,577,225 לוחמים. הצבא המאולתר של יאמאדה התפרק תוך 3 שבועות מול הכוח הרוסי העדיף, ב-16 באוגוסט 1945, יום לאחר הודעתו של הקיסר הירוהיטו על כניעת יפן, הורה אוטוזה לחייליו להיכנע.
יאמאדה נכנע בפני הרוסים, ונלקח בשבי לחברובסק. הוא הואשם בפשעי המלחמה שביצעו אנשי יחידה 731, ונגזרו עליו 25 שנות עבודת פרך במחנה מעצר רוסי. בשנת 1956 הוא שוחרר וחזר ליפן. הוא חי בטוקיו עד מותו בשנת 1965.
Forever, Michael
Forever, Michael הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמר מייקל ג'קסון שיצא בשנת 1975. האלבום יצא בסמוך לסיום החוזה של ג'קסון בחברת מוטאון ולכן החברה לא השקיעה כלל בקידום האלבום. הדבר בא לידי ביטוי במכירות הנמוכות של האלבום, ביחס לאלבומים הקודמים. האלבום לא הופיע במצעדי המכירות, למעט שבוע אחד בו הגיע למקום ה-101 במצעד ה-בילבורד200.
הפקה.
האלבום היה מוכן כבר בתחילת שנת 1974, אך בשל ההצלחה הגדולה של האלבום "Dancing Machine" של "חמישיית ג'קסון" שיצא באותה השנה הוחלט לדחות את הוצאת האלבום לינואר 1975. שירי האלבום הופקו על ידי 5 מפיקים: האחים אדוארד ובראין הולנד, האל דייוויס, פרדי פרן וסאם בראון. הסגנון המוזיקלי של האלבום היה שונה מאוד מסגנון הדיסקו שאפיין את האלבום שהוציאה "חמישיית ג'קסון" ונטה יותר לבלדות רכות ולסגנון R&amp;B.
3 משירי האלבום יצאו כסינגלים: "We're Almost There" שיצא בפברואר 1975, "Just A Little Bit Of You" שיצא באפריל אותה שנה ו-"One Day In Your Life". האחרון יצא שוב כסינגל באפריל 1981, כחלק מאלבום אוסף שיצא על ידי חברת "מוטאון".
בשנת 1994 יצא האלבום במהדורה מחודשת על גבי תקליטור.
התחנה המרכזית החדשה (תל אביב)
יוהנס פריסנר
גנרל-אוברסט יוהנס (הנס) פריסנר (בגרמנית: Johannes (Hans) Frießner; 22 במרץ 1892 - 26 ביוני 1971) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
פריסנר נולד ב-22 במרץ 1892 בחמניץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1911 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-103 (הסקסוני ה-2). לאחר מכן הועבר פריסנר לרגימנט הרגלים ה-179, ולחם בשורותיו בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן שימש כקצין מטה בדיוויזיה ה-24 (הסקסונית ה-2). על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של המסדר הצבאי של סנט היינריך (סקסוניה), צלב האבירים של מסדר אלברט הסקסוני עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פריסנר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1924 מונה למפקד פלוגה 5 ברגימנט ה-10 (הסקסוני), בשנת 1928 מונה כמדריך טקטיקות ושליש למפקד בית הספר באקדמיה הצבאית בדרזדן, וב-1 באפריל 1933 הועלה לדרגת מיור. ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד גדוד ברגימנט הרגלים גטינגן, ובמקביל מונה למדריך בבית הספר הצבאי בפוטסדם, וב-1 באוקטובר 1935 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 במרץ 1938 מונה פריסנר לראש מטה מפקדת הפיקוח על בתי הספר הצבאיים בברלין, וב-20 בספטמבר 1938 הועלה לדרגת אוברסט.
מלחמת העולם השנייה.