יעילות במחקרים קליניים.
במחקרים הקליניים הראשונים של התרופה, התרופה נחקרה בטיפול ביתר לחץ דם ונמצאה יעילה בדומה ללוסרטן, אנלפריל, אמלודיפין והידרוכלורותיאזיד. מחקרים קליניים נעשו על התרופה בשילוב עם הידרוכלורותיאזיד ונצפתה השפעה מיטיבה על הורדת לחץ הדם, במטופלים עם יתר לחץ דם שלא הצליחו להיות מאוזנים על ואלסרטן לבד או הידרוכלורותיאזיד לבד. לאחר מספר שנים של השיווק התרופה, נעשו גם מחקרים ששילבו את התרופה יחד עם אמלודיפין, השפעה שנראתה מיטיבה על לחץ הדם ועם פחות תופעות לוואי של בצקות פריפריות בהשוואה למתן אמלודיפין ללא ואלסרטן.
מלבד הטיפול ביתר לחץ דם, ואלסרטן נחקרה גם בטיפול באי ספיקת לב במחקר ה-Val-HeFT ונראתה יעילה בהפחתת אשפוזים על רקע אי ספיקת לב וכמו כן נצפתה השפעה מיטיבה על תפקוד חדר שמאל של הלב. מחקר ה-VALIANT (Valsartan in Acute Myocardial Infarction Trial) הראה על השפעה מיטיבה של התרופה במטופלים לאחר אוטם שריר הלב. בחולי סוכרת שסובלים מנפרופתיה סוכרתית אלסרטן הראתה יעילות בהפחתת הפרשת חלבון בשתן ומיקרואלבומיניוריה.
לאחרונה אושר תכשיר חדש בארצות הברית, המשלב את התרופה ואלסרטן עם תרופה חדשה בשם סאקוביטריל לטיפול באי ספיקת לב.
התוויות.
התרופה ואלסרטן רשומה בישראל להתוויות הבאות:
תופעות לוואי.
תופעות הלוואי העיקריות של התרופה כוללות:
אזהרת משרד הבריאות 2018.
ביולי 2018 פרסם משרד הבריאות אזהרה לציבור מפני שימוש בתרופה ואלסרטן המיוצרת על ידי דקסל לאחר שיצרן החומר הפעיל שינה את הרכבו והתגלה בו מרכיב אסור
ולסרטן
ואלסרטאן
קבוצת ים רוס
קבוצת ים רוס (באנגלית: Ross Sea party) הייתה חלק מן המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית בראשות ארנסט שקלטון, אשר פעלה בין השנים 1914 ל-1917. משימתה הייתה להניח סדרה של מצבורי אספקה על פני חומת הקרח הגדולה מים רוס אל קרחון בירדמור, לאורך נתיב הקוטב שהתוו משלחות קודמות לאנטארקטיקה. חלקה העיקרי של המשלחת, בפיקודו של שקלטון, היה אמור לרדת אל חוף ים ודל מעברה האחר של אנטארקטיקה, ולצעוד לרוחב היבשת דרך הקוטב הדרומי אל ים רוס. הואיל ולא היה בכוחה של הקבוצה הראשית לשאת די דלק ומצרכי מזון לכל המרחק, עצם קיומה היה תלוי במצבורי המזון של קבוצת ים רוס, שהייתה אמורה לכסות את הרבע האחרון במסעם.
שקלטון הפליג מלונדון בספינתו אנדיורנס אל עבר ים ודל באוגוסט 1914. בינתיים התכנס סגל קבוצת ים רוס באוסטרליה, לפני יציאתם אל ים רוס בספינה השנייה של המשלחת, "אורורה". בשל בעיות ארגוניות וכספיות נדחתה היציאה עד דצמבר 1914, ודחייה זו קיצרה את העונה הראשונה שלהם להנחת מצבורים. לאחר הגעתם, נתקלו אנשי הקבוצה חסרת הניסיון בקשיים בניסיון להשתלט על אמנות המסע האנטארקטי, ותוך כדי כך איבדו את מרבית כלבי המזחלת שלהם. תקלה חמורה יותר פקדה אותם בראשית החורף הדרומי, כש"אורורה" ניתקה מכבליה בסערה עזה ולא הצליחה לחזור. אנשי הקבוצה נשארו תקועים על החוף, כשחלק ניכר מציודם נסחף הרחק מהישג ידם עם הספינה המיטלטלת בסופה ללא שליטה.
על אף העיכובים והתקלות, שרדה קבוצת ים רוס מחלוקות וסכסוכים בין חברי הצוות, מזג אוויר קיצוני, מחלות ומוות של שלושה מחבריה, והוציאה לפועל את המשימה שהוטלה עליה במלואה, במהלך העונה השנייה שלה באנטארקטיקה. ההצלחה הזאת התבררה בסופו של דבר כחסרת תכלית, משום שהמשלחת העיקרית של שקלטון לא יכלה להגיע אל היבשה ולצאת לחצייה המתוכננת אחרי ש"אנדיורנס" נמחצה בקרח של ים ודל. שקלטון הוביל בסופו של דבר את אנשיו למקום מבטחים, לאחר תלאות רבות, אך הצעידה חוצת-אנטארקטיקה לא יצאה לפועל ולמצבורי הצידה שקבוצת ים רוס הניחה לא היה שימוש. קבוצת ים רוס נשארה תקועה עד ינואר 1917, כש"אורורה", שעברה תיקונים וצוידה מחדש בניו זילנד, הגיעה לחלץ אותם. ההכרה הציבורית במאמציהם בוששה לבוא, אבל לאחר זמן ניתנו ארבע מדליות אלברט לחברים בקבוצה, לשניים מהם לאחר מותם. שקלטון כתב לאחר זאת, כי הנספים "הקריבו את חייהם למען ארצם, בדיוק כאלה שהקריבו את חייהם בצרפת או בפלנדריה במלחמת העולם הראשונה".
רקע.
לאחר שכבש רואלד אמונדסן את הקוטב הדרומי בדצמבר 1911, נדרש שקלטון, שחתר להישג זה בעצמו, לשקול מחדש את שאיפותיו לכיבוש הקוטב. הוא סבר, שנותרה עוד "מטרה אחת גדולה וחשובה בחקר אנטארקטיקה - חציית יבשת הקוטב הדרומי מחוף אל חוף". באסטרטגיה מבוססת על תוכניות שפיתח קודם לכן מגלה הארצות הסקוטי ויליאם ספירס ברוס, תכנן שקלטון להנחית את החלק העיקרי של משלחתו בנקודה דרומית ככל האפשר, על חוף ים ודל. הצוות הטראנסקונטיננטלי שלו ייצא אז ברגל דרומה, אל עבר הקוטב. ואז יחצה את רמת הקוטב וירד דרך קרחון בירדמור (ששקלטון גילה עם משלחת נמרוד שלו בשנת 1909) אל חומת הקרח הגדולה. כברת הדרך האחרונה תביא אותם אל מעבר לחומה, אל מצר מקמרדו על חוף ים רוס.
שקלטון העריך, שהחצייה תכסה כ-2,780 ק"מ, מרחק גדול מכדי שהקבוצה תוכל לשאת עמה את כל הצידה שתידרש לה. לשם כך תוכננה אפוא קבוצה נפרדת, שתרד אל החוף במצר מקמרדו ותעסוק בהנחת שורה של מצבורי אספקה לרוחב 640 הק"מ של חומת הקרח, כסיוע לקבוצה חוצת היבשת בדרכה הביתה. קבוצה זו נועדה גם לבצע חקירות מדעיות. שקלטון תיאר את הנחת המצבורים כחיונית להצלחת המבצע כולו, אבל לא חשב שביצוע המשימה יציב קשיים רציניים כלשהם. הספינה שנועדה לקבוצת ים רוס הייתה "אורורה", זו ששימשה זמן לא רב קודם לכן את דאגלס מוסון ומשלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה שבפיקודו.
הסגל.
כמנהיג קבוצת ים רוס בחר שקלטון באניאס מקינטוש, אחרי שניסה תחילה לשכנע את האדמירליות לספק לו צוות של אנשי צי. מקינטוש, כמוהו כשקלטון, שירת קודם כקצין בצי הסוחר הבריטי והיה חבר במשלחת נמרוד עד שנקלע לתאונה, שהביאה לאובדן עינו הימנית וקטעה את השתתפותו באיבה. עוד אחד מוותיקי "נמרוד", ארנסט ג'ויס, שרכש את ראשית ניסיונו האנטארקטי במשלחת דיסקברי של קפטן סקוט, מונה לפקח על המזחלות ועל הכלבים. הביוגרף של שקלטון, רולנד האנטפורד, תיאר את ג'ויס כ"תערובת משונה של רמייה, ראוותנות וכישרון", אבל עבודתו בהנחת מצבורים במשלחת נמרוד הרשימה את שקלטון. ארנסט ויילד, קצין זוטר בצי המלכותי, צורף אל הקבוצה אולי בהשתדלות אחיו, פרנק ויילד, שיצא למשלחת כמשנה לשקלטון על סיפון ה"אנדיורנס".
כמה מן המינויים בקבוצה נעשו בחיפזון והם משקפים את חלון הזמן המוגבל ששקלטון התיר לצורך הארגון הראשוני. ג'וזף סטנהאוז, קצין צעיר מחברת ספינות הקיטור של הודו הבריטית, התמנה לקצין הראשון של ה"אורורה" אחרי שהפליג מאוסטרליה ללונדון לבקש ראיון עבודה עם שקלטון. הכומר ארנולד ספנסר-סמית', כוהן דת מן הכנסייה האפיסקופאלית הסקוטית ומנהל בית ספר בעברו, הצטרף כמחליף לאחד מחברי המשלחת המקוריים, שפרש כדי להתגייס לשירות פעיל במלחמת העולם הראשונה. ויקטור הייוורד, מנהל חשבונות שוחר הרפתקאות, גויס על סמך עבודתו בחווה בקנדה.
אף כי משימתה העיקרית של קבוצת ים רוס הייתה לצייד מצבורי אספקה, שקלטון צירף לה צוות מדעי קטן, שתפקידו היה לבצע מחקרים ביולוגיים, מטאורולוגיים ומגנטיים באזור. המדען הראשי בקבוצה זו היה אלכסנדר סטיבנס, גאולוג סקוטי ובעברו סטודנט לתאולוגיה. ג'ון קופ, בוגר אוניברסיטת קיימברידג' בן 21, היה הביולוג של הצוות; הוא התעתד ללמוד רפואה, ובהמשך היה לרופא אונייה. עוד שני מדענים צורפו לקבוצה באוסטרליה, הפיזיקאי דיק ריצ'רדס (שחתם על חוזה בתמורה לשכר של ליש"ט אחת בשבוע) והכימאי התעשייתי קיית ג'ק. דודן אוסטרלי של ספנסר-סמית, אירווין גייז, צורף לקבוצה כעוזר כללי.
בעיות באוסטרליה.
מקינטוש וגרעין הקבוצה הגיעו לסידני, אוסטרליה, בשלהי אוקטובר 1914 והתברר להם, כי "אורורה" זקוקה לשיפוץ מקיף לפני שתוכל להפליג. רישום האונייה בשמו של שקלטון לא הושלם כהלכה, וברור היה ששקלטון לא הבין נכונה את תנאי רכישתה ממוסון. מוסון שם את ידו על חלק גדול מן הציוד והאספקה שהיו על הסיפון, והיה הכרח לרכוש אחרים במקומם. יתר על כן, שקלטון הפחית את המימון שנועד למקינטוש מ-2,000 ליש"ט ל-1,000 ליש"ט, בציפייה שזה ימלא את החסר בגיוס תרומות של צורכי מזון וכדומה ובמשכון הספינה. לא היו מזומנים לכיסוי שכר העבודה והוצאות המחייה של הקבוצה.
שקלטון הפליג זה מכבר על ה"אנדיורנס" אל אנטארקטיקה והיה מחוץ להישג ידם. תומכי המשלחת באוסטרליה, ובראשם אדג'וורת דייוויד, ששירת כמדען ראשי במשלחת נמרוד, נתנו את דעתם על המצוקה שפקדה את הקבוצה ועזרו לגייס מימון לקיום המשלחת, אבל כמה מחברי הקבוצה התפטרו או הסתלקו ממנה. כמה מן המחליפים של הרגע האחרון היו טירונים חסרי-ניסיון; אדריאן דונלי, מכונאי קטרים ללא ניסיון ימי, חתם כמכונאי שני, והאלחוטן ליונל הוק היה חשמלאי מתלמד בן 18.
חרף הקשיים הללו, הפליגה "אורורה" מסידני ב-15 בדצמבר 1914, והגיעה להובארט ב-20 בדצמבר להצטיידות אחרונה במצרכי מזון ובדלק. ב-24 בדצמבר, שלושה שבועות לאחר מועד ההפלגה המקורי, יצאה לבסוף "אורורה" לדרכה אל אנטארקטיקה והגיעה אל חופי האי רוס ב-16 בינואר 1915. מקינטוש החליט להקים בסיס חוף בכף אוונס, המטה הראשי של קפטן סקוט במשלחת טרה נובה, בשנים 1910–1913, ולמצוא מעגן חורף בטוח לאורורה בקרבת מקום.
העונה הראשונה, 1915-1914.
הנחת מצבורים, ינואר-מרץ 1915.