נולד בשם אלכסנדר אנסקי (אברבנאל) ב-1939 בסופיה שבבולגריה לגיזלה, שדרנית רדיו ושחקנית, ואליעזר אנסקי, במאי תיאטרון ופעיל ציוני. החל לשחק בתיאטרון הילדים שייסד אביו, "במתנו" של תיאטרון "האהל". אנסקי הוא בוגר בית הספר הדרמטי של "הבימה". ובוגר בית הספר הגבוה לתקשורת של RCA בניו יורק. אנסקי היה חבר בצוות התעמולה של הליכוד ב-1977. ב-1978 פרסם בהוצאת זמורה ביתן את הספר "מכירת הליכוד", העוסק באחורי הקלעים של הקמפיין.
קריירה ברדיו.
החל משנות השבעים, הגיש במשך שנים רבות את תוכנית הבוקר "שבע אפס שבע" בגלי צה"ל, שלימים ירדה מהאוויר וחזרה במתכונת מחודשת בשנת 2001. לאחר מכן שידר את התוכנית בתחנות רדיו אזוריות. עד לשנת 2005, הגיש בערבי שבת את התוכנית "שעה היסטורית" עם ההיסטוריון מיכאל הרסגור (למעלה מ-420 תוכניות). ניהל את מחלקת הקריינים של התחנה, והגיש לתקופה את התוכנית "קולה של אמא".
אנסקי מגיש תוכנית אישית אקטואלית, המשודרת בימי שישי ושבת. אנסקי מרבה לתרום את קולו לפרסומות רדיו, וכן מנחה טקסים וערבי ספרות ומוזיקה.
ב-2017, תקף בתוכניתו את חבר הכנסת משה גפני, שקרא לאברכים ללמוד תורה ולא להתגייס לצה"ל. לטענת אנסקי, גפני מסתמך על "מעשיות שנמצאות רק בפירושים, במדרשים – שמקצתם מדרשים מאולצים באגדות, ולא סתם מאולצים – מגוחכים, ומאחורי כולם יש אינטרס". בעקבות הדברים נשמעה ביקורת מצד הממסד הדתי, שקרא לפטרו מהתוכנית.
בינואר 2021 עזב את גלי צה"ל והצטרף לתחנת הרדיו כאן קול המוסיקה, בה הוא מגיש את התוכנית "שחרית אישית עם אלכס אנסקי".
קריירה בתיאטרון.
במקביל לקריירה ארוכת שנים ברדיו, הופיע אנסקי גם על במות התיאטרון, בהבימה, הקאמרי, תיאטרון חיפה, תיאטרון באר שבע ותיאטרון במת השחקנים בהצגות: "אלפי", "ממלא מקום", "מכתבי אהבה", "פיגמליון", "שברי זכוכית", "עולמה של איימי", "הורדוס", "אנטיגונה", "צעקי ארץ אהובה", "מלקולם הקטן ומלחמתו בסריסים" וכן הופעות יחיד במונודרמות "אני לא דרייפוס", "נבלות" ו"ברוורס". בסתיו 2014 העלה הצגת יחיד בשם "נפילה בשידור חי", שכתב אריה קרישק וביים אלכס כגן, על ימי השידור האחרונים של שדרן בכיר ונודע. ההצגה שמה דגש מיוחד על המחאה והמצוקה, (לרבות מותו של משה סילמן בהצתה עצמית). ההצגה זכתה לביקורות מהללות והוצגה בכל רחבי ישראל, כאשר אנסקי מופיע גם בבתים פרטיים. באביב 2015 יצאה ההצגה להופעות בפריז, רומא וניו-יורק.
במשך השנים הנחה את העצרות המרכזיות בטקסי יום הזיכרון לשואה ולגבורה ב"יד ושם" בירושלים.
ב-1991 הגיש אנסקי תביעת דיבה נגד אמנון דנקנר בגין האשמות על התנהגות מינית לא-תקינה, שכתב עליו דנקנר בביוגרפיה של דן בן אמוץ. התביעה הועברה לבוררות אצל טומי לפיד, שנסתיימה בהסכם פשרה.
בשנת 2018 הוכרז אנסקי בין הזוכים בפרס על מפעל חיים מטעם א"מי (ארגון אמני ישראל).
בשנת 2019 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
מאמצע שנת 2020 החל להריץ עיבוד בימתי יחיד שלו ל"כתב הגנה" לסוקרטס.
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע.
בין השנים 2004–2005 גילם את עו"ד יגאל אפלבוים בטלנובלה "השיר שלנו". ב-2007 גילם את דב גרינבאום בעונה הראשונה של הסדרה "מסכים", וגילם את רמי בסדרת הטלוויזיה "בשורות טובות". ב-2008 גילם את אבא של איה (לירון וייסמן) בסדרת הטלוויזיה "חמישה גברים וחתונה". ב-2009 גילם את אלי אלמדון ומאיר פדידה בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "האלופה". בין השנים 2009–2010 גילם את אמנון גרין, מנהל תיכון גרין, בסדרת הטלוויזיה "חצויה". ב-2010 גילם את רובי בסרטה של מיכל בת-אדם "מאיה". כמו כן תרם את קולו לקריינויות בסרטים וסדרות כמו "רחוב סומסום" ו"פנטזיה" (בגרסה הישנה והמקוצרת של סרט זה) וגם במשחק המחשב הישראלי "בעקבות המילים האבודות" (שיצרה חברת קומפדיה באמצע שנות התשעים). בשנת 2014 הוזמן, ביחד עם מוני מושונוב, לככב בסרט הבולגרי-ישראלי "רפסודיה בולגרית" שצולם כולו בבולגריה. אף שהסרט זכה לביקורות פושרות הוא עורר התרגשות רבה בקרב הקהילה הבולגרית בארץ. באביב 2016 השתתף כקריין בהפקת האופרה הקאמרית "אנה פרנק" בבימויו של אלכס כגן (ששיתף עמו בעבר פעולה במחזה "נפילה בשידור חי"). באותה שנה אף הופיע בסרטו של דני וולמן -"סיפור אהבה ארצישראלי" (בתפקיד הנשיא יצחק בן-צבי). ב-2018 השתתף בקומדיה "המועדון לספרות יפה של הגברת ינקלובה".
חיים פרטיים.
אנסקי מתגורר עם אשתו חמוטל (מי שהייתה ראש לשכת המסחר ישראל-צרפת) ובתם מנישואיה הקודמים.
מנישואיו הראשונים, בגיל צעיר, יש לו בן אחד.
היה נשוי לשרי אנסקי, לזוג שני ילדים מנישואים אלה: העיתונאית והבשלנית מיכל אנסקי והלל אנסקי.
תקופה מסוימת חי עם במאית התיאטרון עדנה שביט.
גרגורי לרנר
גרגורי לרנר (ברוסית: Григорий Львович Лернер; נולד ב-20 באוקטובר 1951) הוא איש עסקים רוסי-ישראלי, שהורשע בפרשיות שונות של הונאה והלבנת כספים בישראל, ברוסיה ובצרפת. לרנר נידון ל-6 שנות מאסר בעוון הונאה, ובהמשך נידון ל-10 שנות מאסר נוספות בעבירות דומות.
ביוגרפיה.
לרנר נולד בשנת 1951 במוסקבה. הוא סיים לימודי עיתונאות ב-1973, ובין השנים 1973 ל-1977 עבד לרנר בהוצאה לאור "קולוס". הוא הקים גדוד-בניין (стройотряд) המורכב מסטודנטים, שהתחיל לגלגל כספים, וכעבור תקופה קצרה נשפט על "מעילה בסכומים גדולים". בשנת 1982 נגזר על לרנר עונש מאסר של 11 שנה בכלא ובמחנות עבודה. לאחר שני ערעורים, ובעקבות התנהגות טובה, הופחת עונשו ל-5 שנים.
לאחר שחרורו התקרב לרנר לראש המאפיה של העיר אורחוב, המכונה "סילבסטר", ועבד כמנהל הכספים אצלו עד שחוסל פטרונו. בשנת 1987 הקים לרנר את הבנק הקואופרטיבי הראשון ברוסיה. בשנת 1990 נשלחה ליחידה ללכידת פושעים בינלאומיים בקשה להסגיר את לרנר, שהואשם באי החזר הלוואה לבנק לשיכון ברוסיה. באותה שנה עלה לרנר לישראל והתיישב באשקלון.
לאחר שעלה לישראל, אימץ לרנר שם עברי, צבי בן ארי - תרגום שמו ושם אביו. בשנת 1991 נעצר בשווייץ והוסגר לרוסיה. לרנר שוחרר בערבות וברח לישראל, ובשנת 1994 החליטה הממשלה הרוסית לחון את לרנר. באותה שנה הוא הקים את ה"החברה הראשונה הרוסית-ישראלית".
בשנת 1997 הואשם לרנר בפרשיות שחיתות והלבנות כספים שונות בבית משפט בישראל בסכום של כ-100 מיליון דולר משלושה בנקים רוסיים בקשר לאותה חברה, וכן בקשר לרצח - אשמה שבוטלה בסופו של דבר. ב-1 במאי 1998, לאחר שישב במעצר במשך כשנה, הודה לרנר, חתם על עסקת טיעון ונידון ל-6 שנות מאסר.
לאחר שחרורו מהכלא בשנת 2003 הקים חברה לעסקאות נפט וגז עם רוסיה. בסוף שנת 2006 הורשע לרנר, גם במסגרת עסקת טיעון, בעבירות של הלבנת הון, קבלת דבר במרמה וזיוף מסמכים, לאחר שהונה אנשי עסקים והוציא מהם כספים במרמה כאשר הקים חברות בשווייץ ובלטביה בשמות זהים לאלה של חברות גז ונפט ידועות. לאחר ההרשעה לרנר ברח מישראל, ובעקבות בקשת הסגרה נעצר בפרגוואי במרץ 2006 והוסגר לישראל. הוא נידון לשש שנות מאסר על מעשיו אלו.
לאחר שהוסגר הואשם לרנר גם בהונאת משקיעים קטנים ובגנבה של 62 מיליון שקל מ-2,500 משקיעים, אותם גייס מפרסום בעיתונות הישראלית בשפה הרוסית. שנה לאחר מכן הוגש כתב אישום נגדו. ביוני 2009, בעקבות משא ומתן לעסקת טיעון, הודה לרנר בכל מה שייחסו לו. בשנת 2010 הורשע לרנר על ידי השופט ח'אלד כבוב בגנבת 62 מיליון ש"ח מכ-2,500 משקיעים בחברת גז שבבעלותו, ונידון ל-10 שנות מאסר נוספות.
בתקופת מעצרו הראשון בישראל נטען כי לרנר הוא קרבן לאפליה על רקע עדתי של ה"אליטות הישראליות", שמנעו ממנו דריסת רגל בתחומן בשל היותו עולה חדש ממוצא רוסי.
משפחתו.
לרנר היה נשוי ללינה עד 2003 (שנת שחרורו מהכלא). לזוג בת. לאחר שהשתחרר הוא התגרש ונישא לאירן ארנדוב (נולדה בשנת 1968). הזוג עבר להתגורר בתל אביב.
מאיר כוכב זסלבסקי
מאיר כוכב זסלבסקי (תרמ"ח, 1888 - כ"ג באדר תשכ"ח - 23 במרץ 1968 בפתח תקווה) איש עסקים ישראלי, נדבן ידוע ובונה בתי כנסת בפתח תקווה ובירושלים בשנות החמישים והשישים.
קורות חיים.
נולד ברוסיה ליחיאל מיכל זסלבסקי, ועלה לישראל בשנות ה-40. עבד כקבלן בניין, ולאחר שהתעשר השקיע את כספו בעסקי קולנוע ומסעדות בפתח תקווה ובתל אביב. היה מבעלי קולנוע ארמון, קולנוע תכלת וכן היה קשור לתיאטרון הבימה .
בגיל מבוגר חזר בתשובה, תרם לבניית בתי כנסת ומוסדות תורה והנציח את שמו על חלק מן הבניינים שתרם. הוא התקרב לרב יוסף צבי דושינסקי ותרם למוסדותיו. למרות עושרו, סגנון חייו היה פשוט. הוא גר בדירה צנועה, לא החזיק רכב ולא נסע במוניות אלא באוטובוסים. מסופר כי פעם סירב לתת תרומה לישיבה חשובה לאחר שרצו להזמין לו מונית, שכן לפי דעתו ישיבה שיש לה כסף למימון מונית לא צריכה את תרומתו.
ימימה אביטל
ימימה אביטל (15 באוגוסט 1929; (ט' באב תרפ"ט), קזבלנקה - 11 במאי 1999; (כ"ה באייר תשנ"ט), באר שבע) הייתה מורה רוחנית, מיסטיקנית דתית קבלית, שפיתחה תורה המכונה "לימוד חשיבה הכרתית" או "שיטת ימימה".
חייה.
אביטל הייתה בתם הבכורה, מבין שבעה, של שמחה ויעיש אביטן בקזבלנקה, מרוקו, שם גדלה וסיימה בית ספר תיכון. בשנת 1949 כשהייתה בת 20, עלתה לישראל והתגוררה בבאר שבע. היא שימשה כמורה בבית ספר יסודי ובשנת 1951 נישאה לאליעזר אביטל, שנמנה עם מקימי ברור חיל ושימש שליח הסוכנות היהודית במרוקו. לזוג נולדו בן ובת. בשנת 1968 נפטר אליעזר, ואביטל עברה לתל אביב.