פוגרום קרקוב ב-11 באוגוסט 1945 היה המהומה האנטי-יהודית הראשונה בפולין שלאחר המלחמה, והביא למותה רוזה ברגר. הפוגרום פרץ עקב שמועה שהפיץ צעיר (שלימים טען כי הטעו אותו) כי גוויותיהם של ילדים נוצרים הוסתרו בבית הכנסת "קופה". במהלך ההתפרעות הותקפו יהודים בקז'ימייז' ובאזורים אחרים בעיר העתיקה. שרפה הוצתה בבית הכנסת "קופה". 145 חשודים נעצרו ובהם 40 אנשי מיליציה ושישה חיילים. בספטמבר ובאוקטובר 1945 הואשמו כ-25 מהם ועשרה מהם נשלחו לכלא. זמן קצר לאחר פוגרום קיילצה, האלימות כלפי יהודים בפולין פסקה, בין היתר עקב מיעוט היהודים, שכן אלה ברחו בהמוניהם מפולין.
פוגרום קיילצה.
פוגרום קיילצה פרץ ב-4 ביולי 1946 עקב שמועה לפיה ילד פולני נחטף על ידי יהודים אך הצליח להימלט, וכן שילדים פולנים אחרים נרצחו על ידי יהודים. השמועה הציתה תגובה ציבורית אלימה שהופנתה אל היהודים. התקפות על יהודים תושבי קיילצה הונהגו על ידי יחידות של המיליציה הקומוניסטית והצבא הפולני שבשליטת הסובייטים, אשר אישר את השמועות על חטיפה.
בפוגרום בקיילצה נרצחו 42 איש וכ-50 נפצעו קשה. מספר הקורבנות אינו מבטא את השפעת הפוגרום. פוגרום קיילצה היווה נקודת מפנה בהיסטוריה של יהודי פולין לאחר המלחמה, שכן לאחר מכן הגיעה המחתרת הציונית למסקנה כי אין עתיד ליהודים בפולין. זמן קצר לאחר מכן חתם האלוף שפיצ'לסקי על צו המאפשר ליהודים לעזוב את פולין ללא אשרות או אישורי יציאה, וההגירה היהודית מפולין גברה. ביולי 1946 עזבו את פולין כמעט 20,000 יהודים. בספטמבר נותרו בה כ-12,000 יהודים. בריטניה דרשה מפולין (בין השאר) להפסיק את יציאת היהודים, אך לחצה ברובו לא הצליח.
מספר הקורבנות.
מחקר של דוד אנגל עבור בית הספר להוראת השואה ביד ושם כלל בדיקת "מקרי מוות יהודים באלימות שלגביהם קיים תיעוד ספציפי, לפי חודש ופרובינציה". המחקר שימש כנקודת מוצא בדו"ח משנת 1973 של ההיסטוריון לוסיאן דוברושיצקי , ש"ניתח רשומות, דוחות, מברקים, פרוטוקולים וגזרי עיתונות מהתקופה הנוגעת לתקיפות ורציחות אנטי-יהודיות ב-115 יישובים" בהם תועדו כ-300 מקרי מוות של יהודים.
מספר היסטוריונים, ביניהם אנטוני פולונסקי ויאן גרוס, מציינים את הנתונים ממחקרו של דוברושיצקי. דוברושיצקי כתב כי "על פי הערכות כלליות 1,500 יהודים איבדו את חייהם בפולין מהשחרור עד קיץ 1947". גרוס שציטט את דוברוסיצקי טען כי ניתן לייחס רק חלק ממקרי המוות האלה לאנטישמיות וכי רובם נבעו מהערעור הכללי במצב לאחר המלחמה, מאלימות פוליטית וממקרי שוד. אנגל כתב שדוברוסצקי "לא הציע מקור ל'הערכות כלליות' כאלה", ואלה "לא אושרו על ידי אף חוקר אחר", גם לא הערכה של 1,000 קורבנות, כפי שנטען על ידי גוטמן. לדברי אנגל, "שתי ההערכות נראות גבוהות". אנה צ'יצ'ופק (Anna Cichopek) טענה כי יותר מאלף יהודים נרצחו בפולין בין 1944 ל-1947. על פי סטפן גראייק נרצחו כאלף יהודים במחצית הראשונה של שנת 1946. ההיסטוריון תדיאוש פיוטרובסקי העריך כי בין 1944 ל-1947 היו 1,500–2,000 קורבנות יהודים של סכסוך אזרחי כללי שפרץ עם התבססות הכוח הסובייטי, ואלו היוו 2 עד 3 אחוז מכלל קורבנות האלימות לאחר המלחמה בפולין.
במאמר בכתב העת המחקרי "" כתב היסטוריון השואה דוד אנגל:
[דוברושיצקי] לא דיווח על תוצאות המחקר, אלא במונחים הכלליים ביותר, ואף לא ציין את המקורות הספציפיים מהם ערך את רשימת המקרים שלו. עם זאת, בחינה שיטתית נפרדת של התיקים הרלוונטיים בארכיון המשרד הפולני למינהל ציבורי, בתוספת דיווחים שהוכנו על ידי שגרירות ארצות הברית בוורשה ועל ידי מקורות יהודיים בפולין, וכן עלונים שפרסמו הוועד המרכזי. של יהודי פולין והסוכנות הטלגרפית היהודית, קובעת שטענתו של דוברושיצקי אמינה: היא הציגה תיאורים של 130 אירועים ב-102 מוקדים בין ספטמבר 1944 לספטמבר 1946, בהם 327 יהודים איבדו את חייהם.
אנגל כתב כי בחקר רישומי התיקים תיאור המקרים אינו ממצה, וטען כי מקרים של אלימות אנטי-יהודית דווחו ונרשמו באופן סלקטיבי, וכי לא היה מאמץ ריכוזי ושיטתי לתעד מקרים אלה. הוא מפרט דיווחים מקריים רבים על רצח יהודים שלא שרדו דיווחים רשמיים לגביהם. הוא מסיק שלנתונים אלה יש "חולשות ברורות" וכי הרשומות המפורטות ששימשו להרכבתן חסרות נתונים, למשל מאזור ביאליסטוק. לדוגמה, אנגל מצטט מקור אחד המראה 108 מקרי מוות יהודים במהלך מרץ 1945, ומקור אחר המציג 351 מקרי מוות בין נובמבר 1944 לדצמבר 1945.
אברהם פריד בהופעה חיה בישראל
אברהם פריד בהופעה חיה בישראל הוא אלבום הופעה כפול של זמר המוזיקה החסידית אברהם פריד. האלבום יצא ב-2009 והוא כולל מבחר שירים ומחרוזות ממהלך הקריירה של פריד. שירי האלבום הוקלטו במהלך הופעה של פריד ב-2007 בהיכל התרבות תל אביב. המנצח בהופעה הוא יובל סטופל, מנהלו המוזיקלי של פריד.
חלק משירי האלבום הוקלטו בנפרד באולפן כמו "רק תפילה אשא", ואף נכנסו לאלבומי אוסף.
פארק המסילה (תל אביב)
פארק המסילה הוא פארק ציבורי בדרום תל אביב על תוואי מסילת הברזל העות'מאנית בסביבת נווה צדק, בין רחוב נחלת בנימין במזרח ועד למתחם התחנה ורחוב קויפמן במערב. הפארק נפתח בחלקו לציבור באוקטובר 2020. אחת ההשראות המרכזיות לפארק היא פארק המסילה הירושלמי, שנחנך בשנת 2013.
בשטח הפארק ממוקמת תחנת אליפלט של הקו האדום של הדנקל, ובסמוך לקצהו המזרחי ממוקמת תחנת אלנבי. בין תחנות אלה עוברת הרכבת הקלה מתחת למפלס הקרקע, ולפיכך מרבית שטח הפארק הוא למעשה התקרה של אחת ממנהרות הקו ושל פיר הרצל, שבעזרתו נחפרו המנהרות של קו הרכבת.
הפארק הוא באורך של כ-1.3 ק"מ ובשטח של כ-26 דונם. הוא כולל שביל אופניים, שביל הולכי רגל, עצים וצמחייה. בנוסף, משומרים בו מבנים ואלמטים היסטוריים מתוואי המסילה, כמו גשר שלוש, שפורק ושוחזר במסגרת עבודות הרכבת הקלה, אומנות לתמיכת דפנות הערוץ וה"חלקלקה" - מדרון עפר משופע בין גשר נחושתן וגשר שלוש.
תכנון ופיתוח הפארק.
את תכנון הפארק הוביל משרד האדריכלים קולקר-קולקר-אפשטיין, שתכנן גם את תחנת אליפלט. על אדריכלות הנוף הופקד משרד דן פוקס. משרד מנדל אדריכלים היה אחראי על עבודות השימור לאורך הפארק, שכללו את פירוק ושיחזור גשר שלוש, שימור חומות החפיר, התומכות והחלקלקה, והטבעה משוחזרת של מסילת הרכבת הישנה לאורך שבילי הפארק.
פיתוח הפארק מבוצע וממומן על ידי חברת נת"ע - נתיבי תחבורה עירוניים במסגרת עבודות הרכבת הקלה בעיר.
היסטוריה.
רקע.
בשנים 1890–1892 הונחה מסילת הרכבת יפו-ירושלים, שיצאה מתחנת הרכבת יפו לכיוון צפון מזרח אל עבר אפיק נחל איילון. סביב קטע זה של תוואי המסילה התפתחה לימים העיר תל אביב, כאשר מסילת הרכבת עוברת ברצועה צרה ומאורכת בין בתי העיר שנבנו משני צידיה. בקטע הגובל בשכונת נווה צדק, בואכה תחנת הרכבת יפו, הועברה המסילה בתוך חפיר, מעין מבתר שנחפר בדיונות החול על מנת למתן את שיפוע המסילה בהתקרבה לתחנה.
במלחמת העצמאות נעצרה תנועת הרכבות בקו, ותחנת יפו הפסיקה לפעול. כשחודשה פעילות הקו לירושלים באוגוסט 1949, הייתה תחנת הרכבת תל אביב (ברחוב הרכבת של היום, ממנה נותר כיום בית המכס) לתחנת הקצה של הקו. קטע המסילה בין תחנת יפו לתחנת תל אביב פורק ב-1950, והרצועה בה עברה המסילה הפכה עם השנים בחלקה לנתיבי תנועה, ובחלקה למגרשי חניה ול"חצר אחורית" של הבניינים שגבלו בה.
תכנון הרכבת הקלה.
עם התגבשות התוכניות להקמת הרכבת הקלה במטרופולין תל אביב, הוחלט שהקו האדום יעבור בחלקו (בקטע תחנת אלנבי - תחנת אליפלט) בתוואי הפנוי של מסילת הרכבת הישנה. בתוכנית המקורית נועדה המסילה בקטע זה להיות עילית, אולם בהמשך הוחלט שגם קטע זה יעבור במנהרה, אשר תיחפר מתחת לתוואי המסילה הישנה ולאחר שתקורה תותיר מעליה שצ"פ (שטח ציבורי פתוח).
בהשראת מיזמים מוצלחים של הפיכת מסילת רכבת ישנה ל"ריאה ירוקה" בלב העיר, כגון ההיי ליין בניו יורק ופארק המסילה בירושלים, הוחלט לייעד את השטח הפתוח של תקרת המנהרה בתוואי המסילה הישנה לפארק.
התוואי המערבי (פיר הרצל).
לאורך שנים, עד תחילת ביצוע העבודות של הרכבת הקלה והפארק, שימש קטע זה של תוואי המסילה ההיסטורית כחניון.
בנובמבר 2019 פורסם תיעוד על התקדמות הבנייה באזור הפארק. באוקטובר 2020 הושלמו העבודות על הקמת חלקו הראשון של הפארק, בין רחוב פינס לרחוב קויפמן, לאחר שהואצו בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל. הקטע בין רחוב פינס לרחוב אליפלט נפתח באותו החודש לציבור הרחב ובחודש דצמבר באותה השנה נפתח המעבר המחבר את הפארק למתחם התחנה. שאר חלקו הראשון של הפארק צפוי להפתח בזמן הקרוב.
קטע עתידי חדש של הפארק מתוכנן להמשיך דרך רחוב אליזבת ברגנר עד לטיילת ברחוב נחום גולדמן
התוואי המזרחי (אזור בית המכס).
בחודש נובמבר 2020 החלה הקמתו של התוואי המזרחי של הפארק בחלקו הדרומי של "בית המכס", הכוללת הסבה של חלק מרחוב הרכבת הפונה מזרחה למדרחוב.
18 Months
(בעברית: 18 חודשים) הוא אלבום האולפן השלישי של המוזיקאי הסקוטי קלווין האריס. האלבום יצא לאור ב-26 באוקטובר 2012, על ידי חברת התקליטים קולומביה, דקונסטרקשן ו-Fly Eye Records.
כנסיית סן קטאלדו
כנסיית סן קטאלדו (באיטלקית: Chiesa di San Cataldo) היא כנסייה קתולית השוכנת בצד הדרומי של פיאצה בליני בפלרמו בירת האי סיציליה באיטליה. הכנסייה, שהוקמה בשנת 1154, היא דוגמה בולטת ל ששגשג בסיציליה תחת השלטון הנורמני על האי. הכנסייה מוקדשת לנזיר האירי , קדוש נוצרי שפעל במאה השביעית בדרום איטליה, וצמודה לכנסיית סנטה מריה דל'אמיראליו. מאז שנות ה-30 של המאה ה-20 שייכת הכנסייה ל.