כלי רכב אמפיבי, או בעברית: כלי רכב ימבשתי, הוא כלי רכב המסוגל לנוע הן ביבשה והן במים. בדרך כלל כלי רכב אמפיביים יכולים לחצות רק מכשולי מים רדודים ולא עמוקים מדי. הרחפת, כלי שמרחף על כרית אוויר, יכולה לנוע הן על היבשה והן על פני הים, אך תכנונה המיוחד הפך אותו לקבוצה מובחנת מכלי הרכב האמפיביים – כלי רכב שנעים בעיקר ביבשה (על גבי גלגלים או זחלים) ויכולים גם לצלוח מכשולי מים.
היסטוריה.
כלי הרכב האמפיבי הממונע הידוע ראשון היה רכב בשם Orukter Amphibolos, שהומצא על ידי אוליבר אוונס ב-1805, למרות שלא ידוע האם אי-פעם נסע על היבשה. כעבור שנה, ב-1806, חברת French Fournier בנתה רכב אופני עם תובה דמוית סירה ובכך נבנה הרכב האמפיבי האמיתי הראשון.
מאז פותחו ונבנו מספר מכוניות אמפיביות, כולל ה-Amphicar בשנות ה-60 של המאה ה-20, "אמפיקט" בשנות ה-70 וה-Gibbs Aquada בימינו. למרות זאת, כלי רכב אמפיביים כמעט שאינם קיימים בשוק האזרחי ועיקר שימושם הוא על ידי צבא וגופי מחקר העובדים בסביבות קשות.
יישומים צבאיים.
כלי הרכב האמפיביים נמצאו שימושיים במיוחד ליישומים צבאיים, שכן במהלך מלחמה כוחות הצבא נדרשים לחצות תוואי קרקע קשים ולעיתים גם לצלוח מכשולי מים ולבצע לוחמה אמפיבית. בעוד על נהרות ותעלות אפשר לגשר במהירות באמצעות טנק גישור או בניית גשרים מהירה בידי חיל הנדסה, הרי שנהרות רחבים, אגמים וחופים רדודים דורשים תובלה ימית. כיום, לכלי רק"ם רבים - לרבות טנקים ונגמ"שים - יש יכולות אמפיביות, חלקן אף מאפשרות צלילה קצרה במכשולי מים רדודים.
ישנם כלי רכב צבאיים בעלי "מצב אמפיבי", שבו מסכי איטום ומצופים מגדילים את כושר הציפה, והמנוע והזחלים מספקים כוח מניע למדחף. טנקי שרמן DD אמפיביים היו מצוידים בתצורה זו, כאשר מסך מתקפל הגן עליהם מפני הצפה במים וטביעה בזמן שצלחו את המים עד לחופי נורמנדי.
אחד מכלי הרכב האמפיביים המפורסמים של מלחמת העולם השנייה היה המשאית DUKW האמפיבית. היא פותחה עבור הזירה הפסיפית על מנת לאפשר אספקת כוחות תוך גישור על מכשולי מים וניוד בין איים בתוך ארכיפלג. הרכב תוכנן כפרויקט מלחמתי בידי חברת היכטות Sparkman and Stephens.
בצדה השני של הזירה, הגרמנים פיתחו את ה-Schwimmwagen (תוכנן על ידי חברת פורשה) ב-1938 והשתמשו בו באופן נרחב. התכנון בוצע על ידי ארווין קומנדה (Erwin Komenda) שתכנן גוף אמפיבי המתבסס על מערכות המנוע והתמסורת של ה-Kübelwagen.
בזמן מלחמת וייטנאם, השתמש צבא ארצות הברית ברכב האמפיבי Gama Goat כדי להעביר אספקה דרך התעלות ושדות האורז המוצפים של דרום-מזרח אסיה. גם נגמ"ש M-113, ששימש כאחד הכלים העיקריים לניוד הכוחות, היה בעל יכולת אמפיביות, כאשר הותקנו לו העזרים המתאימים (משטח חזית הודף מים, איטומים, שנורקל וכו').
גם כיום ישנם כלי רכב אמפיביים מודרניים:
כיום מתחילה מגמה איטית להגביר את השימוש ברחפות למטרות צבאיות. כרגע, רחפות משמשות בעיקר לתובלה ימית בינונית ופחות לסיור או פעילות טקטית.
כלי רכב אמפיביים צבאיים.
יצאו משירות:
עדיין פעילים:
כלי רכב אמפיביים צבאיים בשירות צה"ל.
בישראל היבשה, בה אין כמעט נהרות גדולים, ההשקעה בכלים אמפיביים קטנה יחסית. ברם, בעקבות מלחמת ששת הימים בה ישראל כבשה את יהודה ושומרון ואת סיני, גבלה ישראל בשני מכשולי מים גדולים: נהר הירדן ותעלת סואץ. צה"ל תכנן לחצות מכשולים אלה, ואף להעביר דרכם כוחות שריון גדולים, במסגרת מלחמה עתידית, אם תפרוץ. האחריות על אמצעי הצליחה בצה"ל הוטלה על חיל ההנדסה הישראלי, שהצטייד עוד ב-1968 בדוברות אמפיביות מדגם ז'ילואה ("תמסח") - הללו היו רכבים אמפיביים בעלי מצופים מתנפחים שנעו בכוחות עצמם הן על היבשה והן על הים והחלק העליון שלהם שימש כדוברה. הז'ילואות השתתפו בצליחת תעלת סואץ במסגרת מבצע אבירי לב ולמעשה הכריעו את מלחמת יום כיפור (1973) לטובת צה"ל בחזית המצרית.
אנטואן דה סנט אכזופרי
אלן דרשוביץ
אלן מורטון דרשוביץ (באנגלית: Alan Morton Dershowitz; נולד ב-1 בספטמבר 1938) הוא עורך דין, משפטן וסופר יהודי אמריקאי. כיהן כפרופסור מן המניין בבית הספר הרווארד למשפטים משנת 1967 ועד לפרישתו בדצמבר 2013. עמית מחקר בכיר במכון גייטסטון.
קורות חייו.
אהרון מרדכי דרשוביץ נולד בשכונת ויליאמסבורג שבברוקלין בניו יורק, ב-1938. הוריו, הארי וקלייר דרשוביץ, היו שניהם יהודים אורתודוקסים. אביו, הארי (9 במאי 1909 - 26 באפריל 1978), היה נשיא אגודת "בית הכנסת ישראל הצעיר" בשנות ה-60 של המאה ה-20. בהמשך למד דרשוביץ בתיכון של ישיבה יוניברסיטי, בברוקלין קולג' ובאוניברסיטת ייל, שם קיבל תואר ראשון במשפטים ב-1962.
בשנים 1963-1964 שימש דרשוביץ כעוזרו של שופט בית המשפט העליון האמריקאי ארתור גולדברג.
דרשוביץ התמנה למרצה בכיר למשפטים (Assistant Professor) באוניברסיטת הרווארד ב-1964, ולפרופסור מן המניין ב-1967 (ובכך היה לפרופסור מן המניין למשפטים הצעיר ביותר שהתמנה עד אז במוסד זה). הוא הרצה באוניברסיטה עד לפרישתו בדצמבר 2013.
דרשוביץ מומחה במשפט פלילי ושימש פרקליטם של ידוענים רבים, במיוחד בשלב הערעור, ובהם קלאוס פון בילוב, או ג'יי סימפסון, יונתן פולארד, ליאונה הלמסלי, מייק טייסון, ג'פרי אפשטיין ועוד. בהקדמה לספרו "מכתבים לעורך דין צעיר", מספר דרשוביץ על המעמד שזכה לו:
בסדרה "", שבה מעידות נשים שנפגעו מאפשטיין, טענה אישה בשם וירג'יניה רוברטס ג'ופרה שקיימה יחסי מין עם דרשוביץ שש או שבע פעמים בהיותה קטינה. דרשוביץ תבע אותה תביעת דיבה, שעדיין מתבררת בבתי המשפט. דרשוביץ תבע דיבה בנושא זה גם את CNN וידיעות אחרונות. בעקבות תביעה שהגיש נגד פרופ' יורם לס ותחנת הרדיו 103fm התנצל לס על שאמר בשידור שדרשוביץ "אנס ילדות יחד עם אפשטיין".
ישראל.
דרשוביץ ידוע כתומך של מדינת ישראל. הוא קורא לעצמו "פרו-ישראלי ופרו-פלסטיני", והוסיף כי "אילו הייתי ישראלי, הייתי איש שמאל ומצביע לשמאל".
ספרו "The Case for Israel" (יצא בעברית בשם "ישראל - כתב הגנה") עונה על ביקורת טיפוסית נגד ישראל. בספרו האחרון, "" (יצא בעברית בשם "עת שלום"), הוא מפרט את הצעותיו לפתרון הסכסוך הישראלי-ערבי במזרח התיכון שעיקרן נסיגה של ישראל מרצועת עזה ומרוב שטחי יהודה ושומרון והקמת מדינה פלסטינית, נקיטת כל האמצעים על ידי הפלסטינים לחיסולו המוחלט של הטרור וללא "זכות השיבה".
על השופט ריצ'רד גולדסטון שעמד בראש צוות הבדיקה של האו"ם למבצע עופרת יצוקה, אמר: "מפיץ שקרים, שיתבייש".
דרשוביץ מרצה גם בבית ספר רדזינר למשפטים, בתוכנית התואר השני של המרכז הבינתחומי הרצליה. במאי 2010 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב ותואר "עמית כבוד" מטעם המרכז הבינתחומי הרצליה. דרשוביץ חבר בעמותת 'הוועד הציבורי למען שארית יהודי אתיופיה'. בדצמבר 2011 התארח דרשוביץ בוועידת ישראל לעסקים ואמר, בין השאר, כי ישראל צריכה להיות מדינת הלאום של העם היהודי וכי האויבים הגדולים של ישראל הם ישראלים.
בשנת 1993, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
ב-1999 אמר כי "בית המשפט העליון הישראלי הוא הטוב ביותר בעולם כיום" וחזר על תמיכתו בבית המשפט העליון ב-2018 והתנגד לחקיקת פסקת ההתגברות.
בדצמבר 2016, לאחר שהחלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם אושרה תוך הימנעות ארצות הברית מהטלת וטו, אמר דרשוביץ שהנשיא אובמה שיקר לו ו"פעל לא מתוך הגיון כלשהו" אלא מנקמה אישית בראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
בפברואר 2019, לקראת פרסום החלטת היועץ המשפטי לממשלה בעניין חקירות ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בתיק 2000 ובתיק 4000, אמר דרשוביץ שהאשמתו של נתניהו בתיקים אלה על סמך התנהלותו מול גופי התקשורת מסכנת את הדמוקרטיה ואת חופש העיתונות.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
קנס
קנס הוא סכום כסף שנדרש עובר עבירה לשלם כעונש על העבירה. קנס מושת על ידי שוטר, פקח או בית משפט, בהתאם לסמכויות שניתנו להם בחוק.
מאפייני הקנס.
לעיתים הקנס מוטל כעונש יחיד על העבירה ובמקרים אחרים הוא מושת בנוסף על עונש אחר, למשל מאסר. במדינות רבות, הקנס כעונש יחיד משמש לרוב על עבירות הנחשבות קלות, דוגמת עבירות תנועה, עבירות חניה והפרת תקנות סחר כמו הפקעת מחירים.
במשפט המקובל משמש קנס קטן יחסית במקום עבודות שירות או בנוסף להן לעבירות פליליות קלות.
קנסות גבוהים יותר מוטלים במקום מאסר או בנוסף לו כאשר השופט סבור כי דרוש עונש אך העבריין אינו מהווה סכנה לשלום הציבור.
קנס נחשב כעונש הולם ויעיל למי שביצע עבירה קלה שאין בה אלימות. הטלת עונש מאסר על עבריין כזה פירושו הוצאת כספי ציבור על הכליאה, הוצאת אזרח מועיל ממעגל התרומה לחברה, והטלת אימה יתרה על הציבור.
דוגמה מתקופות עברו היא כספי דמים ("blood money"), במסגרת המשפט המקובל באנגליה, שעל מי שאשם בגרימת מוות ברשלנות לשלם לשאר בשרו של הקורבן.
לעיתים מטיל בית המשפט על נאשם קנס סמלי, בסכום מזערי (כגון שקל אחד). בקנס כזה מביע בית המשפט את דעתו, שאף כי הנאשם נמצא אשם, ולכן חייב בית המשפט לגזור עליו קנס, הרי משקלה של אשמתו פעוט ביותר. דוגמאות:
קנסות בישראל.
בישראל מוטלים קנסות על ידי גורמים אחדים:
חוק העונשין כולל סימן שעניינו קנסות, ובין השאר נקבע בו, בסעיף 61 (הסכומים נכונים לשנת 2013):
הקנס הוא עונש אישי, ושני סעיפים בחוק העונשין נועדו למנוע מימונו של הקנס על ידי אחרים:
קנס משמעת.
במקומות עבודה ובארגונים שבהם קיים תקנון משמעת, קנס הוא עונש מקובל על עבירת משמעת.