עם סיום לימודיו עבד כמורה באחד מבתי הספר היהודיים שנוסדו מטעם הממשלה. בשנת תרל"ה התפטר ממשרתו ונסע לבירה, סנקט פטרבורג, שם החל ללמוד במכון הטכנולוגי ; בשנת תרל"ו עלה לשנה השנייה, אך בשל חיסרון בכסף נאלץ לנשור מלימודיו וחזר לעבוד כמורה, תחילה שוב בבית ספר מטעם הממשלה, וכעבור שנה עבר ללמד כמורה פרטי בביתו של יהודי בכפר. באותה תקופה חיבר את ספרו "גן שעשועים" (ורשה תר"ם), מקראה עברית לילדים, ופרסם מאמרים ושירים בכתבי העת העבריים, בהם "השחר", "הבוקר אור" ו"האסיף". בנוסף, היה חבר קבוע במערכת היומון העברי הראשון, "היום", שיצא בפטרבורג בעריכת י"ל קנטור.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 הוענק לרוזנפלד מאת הממשל התואר "אזרח נכבד" (Почётное гражданство). הוא התגורר בקרמנצ'וג. באותה עת ערך שוב את המקראה "גן שעשועים", הגדיל והרחיב אותה, והיא ראתה אור במהדורות נוספות, בשני כרכים.
בשנים האחרונות לחייו, במאה ה-20, לא פרסם דבר כמעט. הוא התקבל למשרת רב מטעם הממשלה בעיר בַּחמוּט שבפלך יקטרינוסלב (אוקראינה) והתמסר לעבודת הקהילה היהודית. רוזנפלד נפטר בבחמוט ב-1916, בזמן מלחמת העולם הראשונה, והוא כמעט בן 70.
על פי הנקרולוגים שהתפרסמו בעיתונות הרוסית, הוא הותיר אחריו שני ספרים בכתב יד: ביקורת על הספר "בן סירא" במקורו העברי, וספר זיכרונותיו.
פה דה דה
בבלט, פָּה דֶה דֵה (בצרפתית: pas de deux – צעד [ריקוד] לשניים) הוא דואט לשני רקדנים, בדרך כלל גבר ואישה, המציגים ריקוד בלט יחד. הפה דה דה אופייני לבלט הקלאסי וקיים בבלטים ידועים רבים, כגון היפהפייה הנרדמת, אגם הברבורים וז'יזל. אף שבאופן כללי הפה דה דה מוצג על ידי גבר ואישה (רקדן ובלרינה), ישנם יוצאי דופן, כמו למשל בסרט "לילות לבנים" (White Nights), שבו מוצג פה דה דה על ידי הרקדנים מיכאיל ברישניקוב וגרגורי היינס.
גראן פה דה דה.
הגראן פה דה דה (grand pas de deux) הוא פה דה דה בעל תבנית המורכבת בדרך כלל מחמישה חלקים: entrée (הקדמה), adagio, שתי וריאציות (סולו לכל רקדן) ו-coda (חתימה). הריקודים המרכיבים את הגראן פה דה דה חולקים נושא משותף, ובדרך כלל מוצגות בו תנועות סימבוליות לסיפור אהבה או תנועות המביעות את הקשר הגלום באהבה, בו הרקדנים יציגו ביטויים רומנטיים מלאי חיבה בין בני הזוג. הגראן פה דה דה נחשב לעיתים קרובות לגולת הכותרת ולסצנת השיא ביצירת הבלט, והוא מבוצע בדרך כלל על ידי זוג רקדנים בדרגת רקדן ראשי ובלרינה.
Entrée.
גראן פה דה דה מתחיל בדרך כלל ב-entrée (בתרגום חופשי: כניסה), המשמש הקדמה קצרה ומציין את תחילתו של מערך המורכב ממספר ריקודים. במהלך ה-entrée הרקדנים יופיעו על הבמה בצורה מרשימה, לעיתים קרובות, יתוודעו אחד אל השני ויתמקמו קרוב כהכנה ל-adagio שיתחיל לאחר מכן. בהתאם לכוריאוגרפיה, הרקדן והבלרינה ייכנסו אל הבמה בו זמנית, או בתזמון שונה בזה אחר זה.
Adagio.
ה-adagio (בתרגום חופשי: איטי) או adage, הוא החלק החינני והמורכב בגראן פה דה דה, שבו הבלרינה תציג ריקוד אלגנטי, איטי ומתמשך כאשר הרקדן תומך בה. הרקדן, מצדו, שואף להציג יציבות וכח ללא מאמץ נראה לעין, תוך מתן תמיכה לבלרינה. הרקדן עשוי לתמוך בבלרינה במגוון דרכים נפוצות: להחזיק אותה, להרים, לייצב תוך כדי סיבובים, או להציע זרוע או יד שישמשו "בר" בתנועות שתציג הבלרינה הדורשות יציבות ושללא עזרה תהיינה מאוד קשות או בלתי אפשריות (פנשה, צלילת דג, פירואט).
בשל התמיכה בבלרינה, לעיתים נקרא ה-adagio בשם supported adagio.
וריאציות.
עם השלמת ה-adagio, הרקדנים נפרדים וכל רקדן בתורו מגיע למרכז הבמה ומציג וריאציה (ריקוד סולו). באופן כללי, הווריאציות נועדו להציג קפיצות מרהיבות, אקרובטיקה, סיבובים מרשימים ואת הכישורים והאתלטיות של כל רקדן בפני עצמו. לרוב, הווריאציה של הרקדן מתבצעת ראשונה, ואחריה מתבצעת הווריאציה של הבלרינה.
ה-coda (בתרגום חופשי: זנב) הוא קטע הסיום של הגראן פה דה דה. בדרך כלל הוא מכיל אלמנטים המאפיינים את החלקים הקודמים: ה-adagio, הווריאציות או שניהם, וחותם את הגראן פה דה דה בשיא מוזיקלי גדול ומרשים.
אדום (אלבום)
אדום הוא שמו של אלבום הבכורה של הזמרת איגי וקסמן אשר יצא בשנת 1995, בחברת התקליטים הד ארצי.
מרבית השירים נכתבו על ידי וקסמן עצמה בשיתוף עם אמנים כמו חמי רודנר (שהיה אחראי על הפקת האלבום) ואהד פישוף ללחנים של שרון הולצמן ורם אוריון.
הסינגל הראשון מהאלבום "תישא אותי לאישה" עורר עניין רב כמו גם מרבית השירים האחרים באלבום בדגש על: "אין לי מה לומר לך" "אדום" ו"מאוד פרוע".
ביולי 2015 חגגה וקסמן 20 שנים לציון יציאתו של האלבום ”אדום“ בהופעה במועדון הבארבי, ואף הוציאה סינגל בשם "אורות וצללים" לכבוד המאורע.
ויקטור קלימה
ויקטור קלימה (בגרמנית: Viktor Klima; נולד ב-4 ביוני 1947) הוא פוליטיקאי אוסטרי מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית ואיש עסקים. קלימה היה קנצלר אוסטריה בין השנים 1997-2000.
קריירה מוקדמת.
קלימה נולד בעיר שווכאט שבאוסטריה תחתית. בשנת 1969 החל לעבוד עבור חברת הנפט OMV שהייתה אז בבעלות המדינה. בעבודה זו עסק במשך שנים רבות עד לכניסתו לפוליטיקה בשנת 1992. בשנותיו האחרונות בחברה אף שימש כחבר במועצת המנהלים שלה.
פוליטיקה.
על אף היותו איש עלום שם מבחינת רוב האוסטרים, מינה הקנצלר פרנץ ורניצקי בשנת 1992 את קלימה לתפקיד שר התחבורה והתעשייה הלאומית, עמדה בה החזיק קלימה עד 1996, אז מונה לתפקיד שר האוצר למשך שנה אחת.
קנצלר אוסטריה.
עם התפטרותו של ורניצקי בשנת 1997, נבחר קלימה לתפקיד יו"ר המפלגה הסוציאל-הדמוקרטית והושבע כקנצלר אוסטריה, לאחר שחידש את הקואליציה הגדולה בין מפלגתו שלו לבין מפלגת העם האוסטרית בראשות וולפגנג שיסל, ששימש במהלך הקדנציה כסגנו. במרץ 1998 ביקר קלימה ביקור גומלין בישראל.
כאיש מרכז ניסה קלימה למשוך את מפלגתו מעט ימינה ואף פעל בכיוון זה. כדוגמה הוא המשיך להפריט נכסים של המדינה, והפחית בהדרגה מספר שירותים ציבוריים שנכללו עד אז תחת המדיניות של מדינת הרווחה. כתוצאה מכך, אחוז גבוה מבין המצביעים המסורתיים של המפלגה כמו מעמד הפועלים שלא היו מרוצים מפעולות אלו, העבירו את תמיכתם ליורג היידר, פופוליסט ימני קיצוני, ראש מפלגת החירות האוסטרית. עם זאת, כמו קודמו בתפקיד ורניצקי, קלימה הודיע שוב ושוב ובפומבי כי בשום אופן הוא לא יכניס את היידר לקואליציה.
בעקבות הפסד מפלגתו בבחירות אוקטובר 1999, וניסיונו הכושל ליצור קואליציה עם מפלגת העם, התפטר קלימה מתפקידו כיו"ר המפלגה, ואלפרד גוזנבאואר מונה במקומו. הממשלה הוקמה בסוף בידי וולפגנג שיסל, יושב ראש מפלגת העם, שבצעד שנוי במחלוקת יצר קואליציה יחד עם המפלגה הימנית-קיצונית. מפלגת החירות האוסטרית.
מהלך זה עורר גל מחאות באוסטריה וברחבי אירופה, ובעוד המשא ומתן על הקמת ממשלה חדשה (בראשות מפלגת העם) על בסיס בחירות 1999 מתמשך, קלימה "קרא למנהיגי האיחוד האירופי לעזור להשפיע על המשא והמתן הקואליציוני", אמירה חסרת תקדים הקוראת להתערבות זרה בענייניה הפוליטיים של המדינה האוסטרית הריבונית, בעת שקלימה עדיין שימש כקנצלר בעת אמירתו זו. גם ראש ממשלת ישראל, אהוד ברק, שוחח עם מנהיגי צרפת, גרמניה וספרד במטרה ליזום מחאה משותפת נגד אפשרות זו. כאמור המחאות לא השפיעו על התוצאה, ובסופו של דבר הקים וולפגנג שיסל קואליציה יחד עם מפלגת החירות. בעקבות כך, החליטו ראשי הממשלות של 14 המדינות האחרות באיחוד האירופי להפסיק את שיתוף הפעולה עם ממשלת אוסטריה, והטילו עליה סנקציות. אוסטרים תומכי הממשלה האשימו את אנשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ואת הנשיא תומאס קלסטיל בהטלת הסנקציות, ואף הטילו ספק בנאמנותם למדינה. כשהתברר למנהיגי אירופה שהסנקציות לא הועילו, החליטו לנרמל את היחסים עם אוסטריה.
קריירה עסקית.
כמה שבועות לאחר ההפסד, בסיוע ידידו גרהרד שרדר, עזב קלימה את הפוליטיקה ותפס עמדת ניהול בכירה בחברת פולקסווגן בארגנטינה. בשנת 2006 מונה קלימה למנהלה הכללי של פעילות החברה בדרום אמריקה, והוא חתום על חוזה עד שנת 2010.
שקרן (משחק קלפים)
ביזנס פורטל
אדמות מדינה
רבי יוסף בריה דרבי יהושע בן לוי
ג'ון דאטין
ג'ון ארתור דאטין (באנגלית: John Arthur Duttine; נולד ב-15 במרץ 1949) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי. הוא מוכר מתפקידו כסמל ג'ורג' מילר בסדרת הדרמה המשטרתית "Heartbeat".
ביוגרפיה.
דאטין נולד בברנסלי שבמערב רידינג של יורקשייר. פריצת הדרך בקריירה שלו הייתה בשנת 1977 כשגילם את יוחנן השליח במיני-סדרה "ישו מנצרת". בעקבות תפקיד זה שיחק במחזה "Spend, Spend, Spend" מאת ג'ון גולדשמידט בתפקיד קית' ניקולסון בעלה של זוכת הפרס הגדול בטוטו. ב-1978 כיכב בסדרת הדרמה ההיסטורית "The Devil's Crown" בתפקיד המלך ג'ון.