למעשה, לפי בית המשפט העליון, הרשות אינה יכולה לסרב למסירת המידע שנתבקש תוך הישענות בלעדית על האינטרס הציבורי הכללי הקיים בשמירה על כנות הדיונים ועל האפקטיביות שלהם. סירוב כזה הופך בפועל את הסייגים דוגמת הסייג שבסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע לסייגים מוחלטים שאינם מאפשרים הפעלת שיקול דעת בכל מקרה נתון, והדבר אינו מתיישב עם לשונם של ההסדרים הסטטוטוריים. כמו כן, הדבר אינו מתיישב עם התכלית הכללית שביסוד ההסדרים הללו החותרים להגשים את עקרון חופש המידע בכל הנוגע לפעילותן של רשויות ציבוריות.
לפי בית המשפט יש עניין בנוסחת איזון גמישה שיש לבנות וליישם בהתחשב בנתוניו ובנסיבותיו של כל מקרה ומקרה.
שאלת הנטלים.
בית המשפט המחוזי, וכך גם הצדדים בטיעוניהם, התייחסו לשאלה של נטלים. הוצאת הארץ ועמותת שחר ביקשו לאמץ את קביעתו של בית המשפט המחוזי שלפיה מוטל על הרשות הנטל להראות טעם מיוחד לסירוב, ואילו המועצה טענה כי בהינתן הסייג הקבוע בחוק, על המבקש להראות טעם מיוחד מדוע עליה למסור את המידע למרות הסייג.
בית המשפט העליון סבר כי השימוש בטרמינולוגיה של נטלים השאולה מדיני הראיות אין לו מקום בהקשר זה. רשות ציבורית המתבקשת למסור מידע באחד העניינים שבנוגע אליהם חל אחד מן הסייגים שבסעיפים 8 או 9 לחוק חופש המידע, צריכה לטפל בבקשה זו על פי כללי המשפט המינהלי שבהם היא מחויבת בכל פעולותיה. אחד הכללים החשובים בהקשר זה קובע כי על רשות ציבורית להפעיל את שיקול הדעת המסור לה בסבירות.
כדי שהחלטה לסרב למסירת מידע מכוח סעיפים 8 ו-9 לחוק תעמוד במבחן הסבירות, על הרשות לאתר ולבחון את מכלול השיקולים הצריכים לעניין ולאזן ביניהם, בין היתר בהסתייעות בכלי העזר שהועמדו לרשותה לצורך כך בסעיפים 10 ו-11 לחוק חופש המידע.
חובת הרשות לנמק.
בית המשפט מדגיש כי רשות ציבורית אינה רשאית להסתפק בסירוב לקוני לבקשה למסירת מידע ועליה לפרט את הטעמים לכך כדי לאפשר למבקש המידע לעמוד על טעמים אלה ולשקול את מהלכיו. פירוט הטעמים לסירוב מאפשר לבית המשפט לעמוד על השיקולים ששקלה הרשות. כמו כן, חובת ההנמקה מקטינה את החשש מפני החלטות שרירותיות או שגויות והיא תורמת לבניית האמון במערכת היחסים שבין הרשות לאזרח במדינה דמוקרטית.
הכרעת הדין.
המועצה להשכלה גבוהה לא שקלה בשני המקרים את מכלול השיקולים שהיה עליה לשקול טרם שסירבה למסור את המידע שנתבקש, וממילא לא קבעה את נקודת האיזון הראויה בכל אחד ואחד מהם. המועצה להשכלה גבוהה ביקשה להישען באופן מוחלט על הסייג שבסעיף 9(ב)(4) לחוק, ועל כן לא הביאה בחשבון את מעמדה הממלכתי המרכזי בכל הנוגע לחינוך הגבוה בישראל, את העוצמה התקציבית שהיא מרכזת בידיה, את החשיבות הציבורית שיש לדיוניה ולהחלטותיה ברמה הכללית ואת מידת החשיבות הספציפית של הדיונים שבעניינם נתבקש המידע.
כמו כן לא נשקלה על ידי המועצה הפגיעה שתיגרם לאינטרס הפרטי של עמותת שחר אם לא ייחשף המידע שנתבקש על ידיה והפגיעה שתיגרם לאינטרס הציבורי מחיסוי המידע שנתבקש על ידי המשיבים בערעור בעניין הארץ, בהיותם נציגי התקשורת המשמשת כלי חשוב ואפקטיבי למימוש זכותו של הציבור לדעת.
החלטותיה של המועצה לסרב לבקשות למסירת מידע בשני המקרים אינן עומדות במבחן הסבירות המינהלית ועל כן אין הן יכולות לעמוד.
ביהמ"ש העליון מפי השופטת חיות דחה את הערעורים וחייב את המועצה בתשלום שכר טרחת עורך דין בסך 20,000 ש"ח למשיבה בערעור בעניין שחר וסך נוסף של 20,000 ש"ח למשיבים בערעור בעניין "הארץ".
בעקבות פסק הדין.
בשנת 2007 הכינו חברי הכנסת שלי יחימוביץ וגדעון סער הצעת חוק פ/3202/17– הצעת חוק חופש המידע (תיקון – יישום שקיפות המידע לטובת הציבור), התשס"ח–2007.
בשנת 2015 הונחה על שולחן הכנסת הצעת חוק לפיה ועדה ציבורית תחויב לתעד את דיוניה על ידי תיעוד בכתב, בצילום או בקול. בנוסף, ועדה ציבורית המחויבת בתיעוד כאמור, תפרסם באתר האינטרנט שלה פרוטוקולים של דיוניה באופן מלא, הכולל, בין היתר, את שמות הדוברים ודבריהם.
הרציונל מאחורי הצעות החוק לעיל הוא שרישום מסודר ומהימן של פרוטוקולים הוא אבן יסוד במימוש זכות הציבור לדעת. הניסיון מוכיח שרשויות ציבוריות רבות נמנעות מרישום פרוטוקולים במכוון, כדי להימנע ממתן דין וחשבון על שהתרחש במסגרת תהליך קבלת ההחלטות.
למרות זאת, גם היום ישנם מקרים בהם רשויות לא מפרסמות פרוטוקולים, או שמפרסמות פרוטוקולים ללא שמות הדוברים (עניין ועדת גרמן בג"ץ 5222/13).
כאמור, בחוק הישראלי אין חובה לרישום פרוטוקולים אך בתי המשפט קבעו במספר מקרים כי רישום מסודר של פרוטוקולים והעמדתם לרשות הפרטים הנוגעים בדבר הוא עיקרון יסוד של המשפט המינהלי. לדוגמה, בבג"ץ 95,ז4/97 כהן נ' ראש לשכת עורכי הדין פ"ד נב(3), 486 נקבע כי: "רישומו של פרוטוקול מלא מאפשר ביקורת על תהליך קבלת ההחלטות, והרי הוועד המרכזי הוא גוף המקבל החלטות והעומד לביקורת על החלטותיו. חשיבותו של הרישום, המלא מתעצמת בזוכרנו כי הוועד המרכזי קנה סמכות להחליט החלטות המשפיעות על זכויותיהם, על חירויותיהם ועל מעמדם של עורכי-הדין."
בבג"ץ 3751/03 אילן נ' עיריית תל אביב, פ"ד נט(3), 817 נקבע כי: "כסדרי המינהל התקינים, חייבת ועדה לרשום פרוטוקול אשר ישקף את עיקרי המידע שהובא לפניה ואת ההחלטות שנתקבלו בעקבות אותו מידע… זכותו של הציבור וזכותם של המועמדים לדעת כיצד ועל יסוד איזה מידע נתקבלו החלטות שנתקבלו; זכותם של חברי הוועדה היא כי הציבור והמועמדים ידעו כיצד ניהגו את דרכיהם וכיצד מילאו הם את חובתם; זכותם של אלה ושל אלה לגילוי האמת, גילוי שיאפשר ביקורת ציבורית ומשפטית. ועל כל אלה: הצורך הדוחק לחשיפת האמת ולהבטחה כי המכרז אכן מילא את ייעודו והעניק שוויון הזדמנויות מלא למתחרים בו."
יחסי טונגה–יוון
יחסי טונגה–יוון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת טונגה לבין הרפובליקה ההלנית.
סקירה כללית.
הרפובליקה ההלנית וממלכת טונגה כוננו את יחסיהן הדו-צדדיים בשנת 1984. על פי משרד החוץ היווני "היחסים בין שתי המדינות טובים, ושיתוף הפעולה הדו-צדדי (דו-צדדי) והרב-צדדי (מולטילטרלי) מספק."
באוגוסט 2004, שרת החינוך של טונגה, פאולה סוניה בלומפילד, ביקרה ביוון במסגרת ביקור רשמי באתונה, השרה לקחה חלק באולימפיאדת אתונה 2004 יחד עם המשלחת הטונגאנית. אזרחים יוונים המגיעים לבקר בטונגה אינם זקוקים לאשרה כדי להיכנס בגבולותיה של המדינה. אזרחים טונגאניים המגיעים לבקר ביוון לא זקוקים לאשרה כדי להיכנס בגבולותיה של המדינה.
מילר - בלום תכנון סביבתי
סודיות רפואית
הפנמת דיכוי
קטיפנית שחורה
קטיפנית שחורה או קטיפנית אמריקאית (שם מדעי: "Melanitta americana") הוא ברווז ים גדול, אורכו 43 עד 49 ס"מ. שם המין הוא מלטינית ופירושו "אמריקאי". המין מוגדר כ-"קרוב לסיכון" (Near Threatened) על ידי IUCN.
הקטיפנית השחורה והקטיפנית המצויה מהוות את תת-הסוג oidemia.
תיאור.
ברווז זה מאופיין במקורו הגדול והרחב. צבעו של הזכר שחור ומקורו צהוב ובולט בגודלו. הנקבה היא חומה ולחייה בהירות, בדומה לנקבת הקטיפנית המצויה. משקלה הממוצע של נקבה בוגרת הוא 980 גרם ואורכה 45 ס"מ. משקלו הממוצע של הזכר הוא 1,100 גרם ואורכו 49 ס"מ.
מין זה נבדל מקטיפניות אחרות, מלבד מקטיפנית מצויה, בהיעדר נוצות לבנות על זכר הברווז, ובאזורים בהירים נרחבים יותר על הנקבה.
לקטיפנית שחורה ולקטיפנית מצויה קול אופייני, אשר נבדל באופן מובהק מקול ברווזים אחרים.
הקן נבנה על האדמה קרוב לימים, אגמים או נהרות, ביערות או בטונדרות. 7–8 ביצים מוטלות בכל פעם. הנקבה דוגרת על הביצה כ-27–33 ימים. הגוזלים עפים לראשונה בדרך כלל 6–7 שבועות לאחר הבקיעה.
תפוצה ומרחב מחיה.
עוף זה נודד הרבה ופעמים רבות חולף מרחקים גדולים מאוד בעת הנדידה. הקטיפנית השחורה נפוצה באמריקה הצפונית בניופאונדלנד ולברדור ועד דרום-מזרח מפרץ הדסון. הוא מקנן גם בצד הסיבירי של מצר ברינג, מזרחה מנהר יאנה. בחורף הוא נודד דרומה לאזורי אקלים ממוזגים, על חופי ארצות הברית הצפונית וקנדה, לחופי האוקיינוס השקט דרומית ממחוז המפרץ של סן פרנסיסקו ולחופי מפרץ מקסיקו והאוקיינוס האטלנטי, באסיה הוא מגיע עד לסין.
חלק מהעופות עשויים להעביר את החורף בימות הגדולות. מין זה תועה לעיתים נדירות למערב אירופה.
אקולוגיה.
מין זה ניזון מסרטנאים ורכיכות על ידי צלילה, בהיותו נודד או מעביר את החורף בחופי ים, וכאשר הוא מקנן במים מתוקים ניזון מחרקים ומזחליהם, במיוחד משעירי כנף, ביצי דגים, ולעיתים רחוקות יותר, צמחייה כגון עדשת המים. בחורף הוא עשוי לנוע בעדרים גדולים וצפופים בחופים מסוימים. בעונת הרבייה הם פחות חברתיים. קיימת סברה שהמין מעדיף אזורי מפרץ ואזורים שבהם עומקי מים שונים.
מצב שימור.
מצב השימור של הקטיפנית השחורה לפי הרשימה האדומה של IUCN הוא NT (קרוב לסיכון). מספר הפריטים המשוער הוא בין 530,000 ל-830,000, ובין 350,000 ל-560,000 מהם כנראה בוגרים, על בסיס ההשערה שהם מהווים כשני שלישים מהאוכלוסייה.
הסכנות העיקריות למין הזה מתרחשות בתקופת החורף ובעת נשירת הנוצות שלו כאשר הוא חשוף מאוד לפגיעה של שפכי נפט, זיהום נפט ממושך, הפרעות בני אדם וצמצום במקורות המזון עקב התפשטות זיהום הנפט. מין זה סובל גם מהפרעתן של מעבורות השטות במהירות גבוהה. המין חשוד גם בנשיאת וירוס שפעת העופות.
אינטראקציית גל-זרם