גַּ'חְנוּן (בערבית: جَحْنُون) הוא מאכל יהודי-תימני מסורתי שמקורו ביהדות עדן.
הג'חנון עשוי מקמח לבן, מרגרינה או חמאה מזוקקת, קורט מלח וסוכר המעובדים ומקופלים שוב ושוב ליצירת בצק עלים. לאחר יצירת השכבות הרבות, הג'חנון מגולגל לקוטר של כשלושה סנטימטרים. את הג'חנון אופים בתוך סיר באפייה איטית - בטמפרטורה נמוכה של פחות מ-100 מעלות צלזיוס במשך 8 עד 12 שעות. לעיתים לשם העשרת הטעם שמים בסיר גם סילאן.
טעמו של הג'חנון עשיר ושמנוני, והוא אינו מוגדר על ידי רוב האנשים כמתוק או מלוח. בשל מרכיביו הוא ידוע כמשביע למדי.
באופן מסורתי מכינים את הג'חנון בערב שבת, במקרה זה הוא נאכל כארוחת בוקר משביעה של שבת. אולם, מקובל לאכול את הג'חנון במהלך כל השבוע. במטבח הישראלי יש המכינים את הג'חנון בתוך סיר החמין.
את הג'חנון מקובל לאכול כיום בתוספת של עגבניות מרוסקות טריות, ממרח חריף כגון סחוג וביצה קשה חומה המבושלת בסיר יחד עם הג'חנון.
מקור הג'חנון.
הג'חנון במקורו הוא מהעיר עדן שבתימן. שמו המקורי הוא גחנון ולא ג'חנון (יהודי דרום תימן לא הגו את האות ג הדגושה כ- J).
בעדן נהגו להכינו מתקתק יותר, תוך שימוש בסאמנה (חמאה מזוקקת) או שמן שומשום ולאכלו עם תוספת של חלווה או סוכר ולא עם עגבניות מרוסקות וביצה.
במקור הג'חנון נעשה כמעט תמיד מקמח מלא ולא לבן, היות שקמח לבן טרם היה נפוץ כמו שהוא כיום.
טאו טאו
טאו טאו (ביפנית: タオタオ絵本館) היא סדרת אנימציה יפנית בת 52 פרקים שהופקה לטלוויזיה ב-1983. בישראל הסדרה שודרה במקור בטלוויזיה החינוכית ב-1986 ובתחילת שנות התשעים, כמו כן היא שודרה בשידורים חוזרים בערוץ ג'וניור.
את שיר הפתיחה בגרסה העברית של התוכנית ביצעה אילנית.
תקציר העלילה.
הסדרה מתמקדת בדב פנדה צעיר בשם טאו טאו המתגורר בעמק קסום בסין יחד עם אימו אמא פנדה. חברו הטוב של טאו טאו הוא קיקי הקוף. כל פרק הציג בתחילה בעיה מסוימת בה נתקל טאו טאו עם חבריו - הסדרה התמקדה בבעיות של הגיל הרך כמו קנאה לאחר, דימוי עצמי נמוך, הרצון להיות מישהו אחר, ריבים שלא זוכרים איך התחילו ועוד. בתגובה לכל בעיה או ריב אמא פנדה מספרת סיפור לילדים בעל מוסר השכל. רק בפרק האחרון לא מסופר סיפור אלא חצי חלום חצי הרפתקאה של טאו טאו וחבריו. כל הסיפורים המוצגים בסדרה הם סיפורי עם מכל העולם אשר הבולטים בהם היו החתול במגפיים (של האחים גרים) ושלושת הסנאים והנסיכה (עיבוד של הסיפור פרי באנו מאלף לילה ולילה).
סרגון
סרגון מאכד
סרגון מאכד, או סרגון הגדול (אכדית: šarru-kin, המאה ה-24 לפנה"ס - המאה ה-23 לפנה"ס), היה מקים האימפריה האכדית ומייסד העיר אכד. האימפריה של סרגון חלשה על כל מסופוטמיה ועל שטחים נרחבים נוספים. גדולתו הצבאית של סרגון הפכה אותו לדמות אגדית ולמושא הערצה לאורך אלפי שנים.
עלייתו של סרגון.
כמות התיעוד ההיסטורי מתקופת האימפריה של סרגון נמוכה. רוב המידע ההיסטורי שקיים על תקופה זו מקורו בתעודות שנמצאו בשושן, בירת עילם. התעודות הן העתקים מאוחרים של כתבים אכדיים מתקופת סרגון, שנלקחו ממסופטמיה במאה ה-12 לפנה"ס כשעילם שלטה באזור. לקיחת התעודות על ידי העילמים, מראה עד כמה דמותו של סרגון והאימפריה שלו השפיעו גם למעלה מאלף שנה אחרי מותו.
המידע המועט שקיים על סרגון מתאר אותו בתקופה מאוחרת בחייו, בה הוא כבר מלך על אכד. לכן, המקורות היחידים שיש לנו על עלייתו לשלטון של סרגון הם אגדות אשוריות שנכתבו מאות שנים מאוחר יותר.
טקסט אשורי מהמאה ה-7 לפנה"ס המכונה "לידת סרגון" או "האוטוביוגרפיה של סרגון" מספר על עלייתו של סרגון בגוף ראשון. מקור הטקסט אינו ידוע, וייתכן כי הוא נכתב בחצרו של המלך האשורי סרגון השני, כדי לפאר את שמו של סרגון. הסיפור מזכיר את סיפורו של משה בתיבה: אמו של סרגון הייתה כוהנת גדולה, שהרתה אותו בסתר מאב לא ידוע. היא הכניסה אותו לסלסלה אטומה עשויה קנים, אותה הניחה בנהר הפרת. סרגון נמצא על ידי גנן, שגידל אותו והכשיר אותו להיות גנן. האלה עשתר אהבה את סרגון והעלתה אותו לשלטון. מכאן, הסיפור ממשיך בתיאור הצלחתו הצבאית של סרגון.
טקסט אשורי אחר, קדום יותר, המכונה גם הוא "אגדת סרגון" או "עליית סרגון", מספר סיפור שונה. הטקסט מקוטע, ושרדו ממנו חלקים מועטים. על פי הסיפור, סרגון היה שר המשקים בחצרו של מלך כיש. מלך כיש חשש לחייו מפני סרגון, וניסה לרצוח אותו. האלה עשתר הגנה על סרגון מפני מלך כיש והצילה את חייו מספר פעמים. המשך הסיפור לא שרד, ולא ידוע איך סרגון היה למלך לפי סיפור זה.
ברשימת המלכים השומרית, מן המאה ה-18 לפנה"ס, סרגון מופיע ומתואר כבנו של גנן, כשר המשקים של מלך כיש וכמייסד העיר אכד. תיאור זה חריג ברשימה שכוללת בעיקר שמות של מלכים, את ערי הבירה שלהם ואת מספר שנות שלטונם.
תקופת השלטון.
לאחר שעלה לשלטון בכיש, סרגון העביר את מרכז שלטונו לעיר אכד, אותה הוא ייסד. סרגון גייס צבא אכדי גדול, שמומן באמצעות ביזה והביא לסרגון את תהילתו.
הניצחון הצבאי שהביא את סרגון לגדולה הוא כיבוש שומר (דרום מסופוטמיה). לפני סרגון, מלך שומר היה לוגלזגיסי מאומה. לוגלזגיסי כבש את כל הערים השומריות ואיחד אותן תחת שלטונו. הממלכה של לוגלזגיסי התפשטה גם מעבר לשומר. כיבוש שומר הפך את סרגון לשליט כל מסופוטמיה. סרגון היה המלך השומרי הראשון ממוצא שמי, אף שברשימת שמות המלכים השומרים מופיעים גם שמות שמיים מוקדמים יותר.
סרגון המשיך והרחיב את האימפריה שלו עד לעילם במזרח ולאבלה במערב. נתיבי המסחר האכדיים הגיעו הרחק, ותרמו לעושר האימפריה.
סרגון חיזק את שליטתו בערים השומריות על ידי מינוי מושלים אכדים. השלטון האכדי עזר לשפה האכדית להתפשט ברחבי האימפריה, ולשילוב התרבות השומרית בזו האכדית. מינוי בולט שסרגון ביצע הוא מינוי בתו, אנחדונה, לכוהנת אל הירח סין בעירו אור.
לפי כתבים מאוחרים, בסוף תקופת שלטונו של סרגון היו מרידות רבות ברחבי האימפריה.
שלטונו של סרגון הסתיים אחרי 56 שנים לפי רשימת המלכים השומרים (55 או 54 על פי גרסות אחרות של הרשימה). סרגון הוחלף על ידי בניו רימוש ואחריו מַנישְתוּסוּ אחיו של רימוש. המלך האכדי הגדול הבא היה נרם-סין, בנו של מנישתוסו ונכדו של סרגון.
מורשת סרגון.
למרות קיומה הקצר של האימפריה האכדית, סרגון יצר מורשת של מלך כובש ששרדה אלפי שנים. סרגון היה מקור לאגדות ולסיפורי עם רבים. דמותו של סרגון הייתה מודל למלכים אחרים שרצו להקים אימפריה. שני מלכים אשורים, סרגון הראשון מהמאה ה-19 לפנה"ס וסרגון השני מהמאה ה-8 לפנה"ס, הוא מחריב ממלכת ישראל, קראו לעצמם על שמו.
האימפריה האכדית הפיצה את התרבות ואת השפה האכדית. התרבות והשפה האכדית נשארו באזור עד לתקופה ההלניסטית.
שמו של סרגון וכינויו.
שמו האכדי של סרגון הוא šarru-kin, שמשמעותו "המלך האמיתי" (בדומה לעברית, שר-כן). סרגון כנראה בחר שם זה כדי לתת לגיטימציה למלכותו, למרות מוצאו הפשוט. מקור השם העברי סרגון הוא משמו העברי של סרגון השני, כפי שנכתב במקרא.
סרגון כונה בכתבים "מלך כיש" ו"מלך אכד", ואחרי כיבוש שומר הוא ירש גם את הכינויים של לוגלזגאסי, בהם "מלך שומר" ו"מלך הארץ". אף על פי שהצלחתו של סרגון מיוחסת לאל אנליל, רוב כינויו של סרגון הם צבאיים ולא דתיים.
לעיתים סרגון מכונה, בטעות, "סרגון הראשון". נראה שמקורה של טעות זאת הוא בהיכרות עם שמו של סרגון השני, מלך אשור. סרגון הראשון היה מלך אשורי מהמאה ה-19 לפנה"ס שקדם לסרגון השני.
ויליאם אדמס
ויליאם אדמס (באנגלית: William Adams; 24 בספטמבר 1564 - 16 במאי 1620) היה נווט אנגלי, ככל הנראה הבריטי הראשון שהגיע ליפן.
שנותיו הראשונות.
אדמס נולד בשנת 1564 בעיירה ג'ילינגהאם שבממלכת אנגליה. לאחר מות אביו בגיל 12, הפך לחניכו של ניקולס דיגינס, בעל מספנה. הוא בילה את 12 השנים הבאות בלימוד בניית אניות, אסטרונומיה וניווט לפני שהצטרף לחיל הים הבריטי.
מימאי לסמוראי.
בשנת 1598 נבחר אדמס להיות נווט למשלחת של חמש ספינות הולנדיות:
מטרת המשלחת הייתה להגיע אל איי המזרח הרחוק הלא מוכרים. לאחר מסע בן שנתיים עגנה אונייתו של אדמס בחופי יפן.
אדמס יצא להפלגה מרוטרדם ביוני 1598 על ה-Hoop והצטרף לשאר הספינות ב-24 ביוני. הספינה נטרפה לחופי קיושו. הישועים ששהו ביפן, יעצו ליפנים להוציא להורג את אנשי הספינה, שהיו פרוטסטנטים, בנימוק שהם שודדי ים. אולם השוגון טוקוגאווה איאיאסו גילה בהם עניין, התרשם מאדמס ומכישוריו, שחרר את הצוות ההולנדי, אך השאיר את אדמס כיועצו לענייני ספנות וסחר חוץ.
עד מהרה נקלע אדמס למאבק בין שני שליטי מחוזות יפנים, איאיאסו ואישידה מיצונארי, על שלטון המנהיגות הצבאית של יפן. במהלך שהותו ביפן והתאקלמותו קיבל אדמס מעמד של סמוראי על ידי איאיאסו.
ראס-אל-גול
ראס-אל-גול (בערבית: رأس الغول, תעתיק מדויק: ראס אלע'ול; ע'ול - מעין שד אגדי במיתולוגיה הערבית) הוא דמות בדיונית של נבל-על, המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בתור הארד של הקומיקס בסיפור "בתו של השד" שבחוברת "Batman #232" מיוני 1971 ונוצרה בידי הכותב דניס אוניל, המאייר ניל אדמס והעורך הראשי ג'וליוס שוורץ. ראס-אל-גול הוא יריבו המושבע של באטמן.