ב-18 באוגוסט נותרו רק שלוש נקודות התנגדות. ב-19 באוגוסט 1943, בשעה 12 כתוצאה מהוקעה או מחוסר זהירות, התגלה הבונקר. 72 לוחמים שבו הוצאו בזה אחר זה ונורו על ידי קיר הבית ברחוב יורובייצקה 82, שם הייתה מכונת ירייה שהוכנה למטרה זו (כשניסו לברוח נפתחה אש לעבר כל הנאספים בכיכר - נראה שרק לוחם אחד שרד). באותה תקופה נקודות ההתנגדות האחרונות עדיין נלחמו, המטה ששכן ברחוב חמיילנה 7 (כיום צ'ייפלה (Ciepła) מספר 13, במקום זה היו גם מנהיגי המרד) ובית החולים ברחוב פבריצ'נה, אך אלה מתו ב-20 באוגוסט 1943. יחד עם נקודות ההתנגדות האחרונות מתו שני מנהיגי ההתקוממות: דניאל מושקוביץ וטננבאום, שעל פי עדויות העדים היו אמורים להתאבד.
בונקר נוסף שכן ברחוב פבריצ'נה 9, בבניין בו יוצרה כותנה. חלק מהלוחמים התחבאו שם במשך חודשיים עד שברחו לכיוון סופרסל
כמה עשרות לוחמים יהודים הצליחו לפרוץ ליערות סביב ביאליסטוק ושם הצטרפו ליחידות פרטיזניות של ארמייה קריובה וארגונים אחרים, ושרדו את המלחמה. מתוך כמעט 60,000 יהודים שחיו בביאליסטוק לפני מלחמת העולם השנייה, רק כמה מאות שרדו את השואה.
ניתוח.
יבגני פינקל טוען כי "ההשוואה בין גטאות מינסק, קרקוב וביאליסטוק מצביעה על קשר ישיר בין הסיכוי להתקוממות לבין התפקיד המוביל של הציונים במחתרת". בביאליסטוק הציוניים המקומיים היו מאורגנים היטב והיו בעלי ניסיון בפעילות חשאית מתקופת פעילותם במחתרת עוד לפני הכיבוש הנאצי. הם ארגנו בהצלחה מרד ושכנעו את הסיעה הקומוניסטית היריבה להצטרף. בקרקוב הציונים היו פחות מאורגנים ולעיתים היו תלויים בשיתוף פעולה עם הקומוניסטים. כך לא הצליחו לממש התקוממות למרות כוונתם לעשות כן. ההבדל בין הפעילות הקומוניסטית והציונית הוסבר במידת קרבתם של הציונים לזהות יהודית; הם העדיפו להגן על הכבוד היהודי עד הסוף גם כשהמחיר היה השמדה, ואילו הקומוניסטים העדיפו לברוח לאזורים מיוערים ולהתארגן מחדש.
מקאו במשחקים הפאראלימפיים
מקאו השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים סיאול (1988). מאז היא משתתפת במשחקים בדרך קבע. הספורטאים הפאראלימפיים של מקאו מעולם לא זכו במדליה.
מקאו היא הטריטוריה הקטנה ביותר שהשתתפה במשחקים הפאראלימפיים.
ישראל באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
אולימפיאדת הנוער סינגפור היא משחקי הקיץ האולימפיים לנוער ה-1 שהתקיימו ופתחו בכך מסורת של משחקים אולימפיים לנוער בגילאים 14 - 18 ברוח המשחקים האולימפיים. המשלחת הישראלית, כללה 15 ספורטאים שהתחרו ב-18 תחרויות בשמונה ענפי ספורט. המשלחת זכתה ב-3 מדליות זהב ו-2 מדליות כסף.
נושאת דגל ישראל בטקס הפתיחה הייתה גולשת הרוח, נעמי כהן.
בגמר הטאקוונדו נרשמה תקרית בה זכה גילי חיימוביץ' במדליית הזהב לאחר שיריבו האיראני, מחמד סלימאני, לא הופיע לקרב. המשלחת האיראנית טענה כי סלימאני נפצע בקרסולו ולכן לא התייצב לקרב. בעוד ראש המשלחת הישראלית, דניאל אורן, טען כי פרישתו של סלימאני נבעה ממניעים פוליטיים כפי שהתרחש באולימפיאדות קודמות.
הרכב המשלחת הישראלית.
המשלחת כללה 15 ספורטאים שהתחרו ב-8 ענפים.
הישגים בולטים.
מדליות.
נבחרת לאומים מעורבת.
המדליות בחלק זה אינן נספרת במניין המדליות הרשמיות של ישראל, אלא של נבחרת הלאומים המעורבת המסמלת נבחרות המורכבות מנציגים של כמה מדינות שונות.
הישגי הספורטאים.
אתלטיקה.
בנים
ג'ודו.
בנות
בנים
מעורב
טאקוונדו.
בנים
טריאתלון.
בנות
מעורב
כדורסל.
בנים
שחייה.
בנות
בנים
החנית של לונגינוס הקדוש
אנדרה דה
אנדרה דה (בצרפתית: André Daix; בשמו המקורי: André Delachanal; 21 בינואר 1901 - 27 בדצמבר 1976) היה מאייר וקומיקסאי צרפתי.
דה נולד בעיירה באזור סום. בשנת 1919 הוא נסע ללונדון בה למד בבית ספר לאמנות. בשנת 1924 הוא התחתן. בשנת 1929 המשפחה התגוררה באמסטרדם בה הוא עבר ביומון Algemeen Handelsblad ואחר כך הוא עבר לפריז בה בהדרגה נכנס לתחום של אנימציה. החל משנת 1929 הוא צייר מספר סרטונים עם כלבים בתפקיד ראשי אך ללא הצלחה יתרה.
דה ידוע בעיקר בשל היותו היוצר של רצועת הקומיקס "פרופסור נימבוס" , דמות מצוירת של פרופסור מפוזר, שפורסמה בשנת 1934 בעיתוני סוכנות הידיעות אופרה מונדי של פול וינקלר וביומון הלאומני לה ז'ורנל . דה השתמש בדמות זו עד לשנת 1944.
בשנת 1933 בצרפת הוקמה מפלגה פשיסטית. כבר באותה שנה דה הצטרף לשורות המפלגה והיה תומך פעיל בתעמולה שלה. בשנת 1936 פעילות המפלגה נאסרה, אך דה המשיך ליצור מאמרים עם תכנים אנטישמיים. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה והקמת משטר וישי אנדרה דה פרסם את יצירותיו בעיתונות שתמכה בנאצים ומשתפי פעולה איתם. מאמרים בתקופה זו חשפו פעם נוספת את הדעות האנטישמיות שלו.
לאחר מלחמת העולם השנייה דה הואשם בשיתוף פעולה עם השלטון הנאצי, הוא הפסיק לפרסם קומיקס ונמלט לפורטוגל וממנה לאמריקה הלטינית, הדמות שיצר "פרופסור נימבוס" שימשה יוצרים אחרים אך לא הגיע להצלחה מחודשת.
דה חזר לצרפת לאחר קבלת חנינה בשנת 1974. לאחר חזרתו הוא חידש את הקשריו עם חוגים נאו-נאצים צרפתים. הוא נפטר בשנת 1976 מהתקף לב.
ביזת רומא (1527)
ביזת רומא (באיטלקית: Sacco di Roma) היא הכינוי לכיבוש רומא ב-6 במאי 1527 על ידי הכוחות של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מקור הכינוי בהשתוללות חיילי הקיסר (שלא קיבלו את שכרם) שבמשך שמונה ימים בזזו את העיר.
רקע.
מאז שנת 1494 התחולל באיטליה רצף של מלחמות המכונות "המלחמות האיטלקיות". שני הכוחות המרכזיים שפעלו במלחמות הללו היו האימפריה הרומית הקדושה וצרפת. בשנת 1526 החלה מערכה נוספת בסדרת המלחמות הזאת, הקרויה מלחמת הליגה של קוניאק. היוזם הפעם היה האפיפיור קלמנס השביעי שארגן את הליגה של קוניאק, קואליציית כוחות נגד קרל החמישי, שכללה את צרפת של פרנסואה הראשון, הרפובליקה של ונציה, דוכסות מילאנו ורפובליקת פירנצה בנוסף על מדינת האפיפיור עצמה. המלחמה החלה ב-24 ביוני 1526 בהתקפה, שלא הצליחה, של דוכסות מילנו על לודי, עיירה במרחק 30 ק"מ ממילנו שנכבשה שנים אחדות קודם לכן על ידי כוחות הקיסר. בתגובה כוחות הקיסר השתלטו על לומברדיה כולה ושליט מילאנו הדוכס פרנצ'סקו ספורצה השני נאלץ להימלט מעירו.
הקרב.
הכוחות הלוחמים: צבא הקיסר, בפיקודו של שארל השלישי, דוכס בורבון, מנה כ-34,000 איש. הצבא הורכב מכוחות ספרדיים, גרמנים ואיטלקיים. מגני רומא כללו את 186 אנשי המשמר השווייצרי וכ-5000 אנשי מיליציות בפיקודו של הקונדוטיירי רנצו דה קרי (Renzo da Ceri).
ההתקפה על רומא החלה ב-6 במאי 1527 וכיבוש העיר הסתיים עוד באותו היום. האפיפיור עצמו נמלט דרך המעבר חשאי למצודת סנטאנג'לו והתבצר בה.
שארל השלישי נהרג עוד בתחילת הקרב, מחליפו היה פיליברט דה שלון (Philibert de Chalon) נסיך אורנג'.
ביזת רומא.
מיד לאחר כיבוש העיר החלה התפרעות החיילים. החיילים בזזו והרסו כנסיות, מנזרים וארמונות פרטיים. כעבור יום הצטרפו אליהם איכרים איטלקיים שהגיעו מנחלותיו של הקרדינל (פומפיאו קולונה (Pompeo Colonna) ממתנגדיו של האפיפיור.
במהלך ההתפרעות נרצחו כ-1000 מתושבי רומא.
כעבור שלושה ימים ציווה פיליברט דה שלון, מפקד הכוחות, על הפסקת הביזה. אלא שלא הייתה לו האוטריטה של שארל השלישי, שנהרג בתחילת הקרב, והבוזזים לא צייתו לפקודה. דה שלון מיקם את מפקדתו בספריית הוותיקן ובכך הציל אותה מהביזה.
ערים המוקפות חומה
Œ(אות קטנה:œ) היא ליגטורה של האותיות o ו-e, אשר שהפכה לאות ושימשה בלטינית, צרפתית ונורדית עתיקה, וכיום נמצאת בשימוש באנגלית עבור מילים שאולות מלטינית ויוונית. שם האות הוא אוד'ל (נכתב "œthel"), על שם הרונה האנגלו-סקסית, ᛟ. האות מייצגת ב-IPA, את התנועה קדמית, חצי-פתוחה, מעוגלת. בלטינית, האות ייצגה את הדיפתונג [oi] (כמו אוי), בעקבות השפעה מיוונית עתיקה, שבה הדיפתונג היה מיוצג על ידי οι. לאורך השנים, ההגייה של האות השתנתה, ובלטינית מאוחרת, האות נהגת כ-[e] (כמו e באנגלית). באנגלית, האות משמשת לכתיבה של מילים השאולות מלטינית ויוונית, אך כיום הגיית האות לא שומרה, והיא משתנה ל-e באנגלית בריטית או ל-o באנגלית אמריקאית, או לצירוף oe. לעומת זאת במילים שהגרמנית שאלה, האות משתנה לאומלאוט ö, לדוגמה ושט נכתב בגרמנית כ-"Ösophagus", כאשר המקור הוא "œsophagus". בנורדית עתיקה, האות ייצגה את התנועה המוארכת /øː/, בניגוד לתנועה הקצרה ø, אשר ייצגה את התנועה /ø/. בצרפתית, שם האות הוא "e dans l'o", שפרושו e בתוך o, והאות שימשה בעיקר במילים השאולות מלטינית ויוונית, אך גם במילים מקוריות בצרפתית, כמו המילה ביצה - œuf. כיום האות לא נמצאת כמעט בשימוש, ואף לא מופיעה באלפבית או במקלדת הצרפתית.
יחידות אזוריות של יוון
אליפות אירופה בג'ודו (2016)
תימנית-יהודית
תימנית־יהודית היא דיאלקט של ערבית יהודית שמדובר על ידי יהודי תימן. זוהי שפה מעורבת, שמורכבת ברובה מהשפה הערבית המדוברת בתימן, אך מכילה גם יסודות עבריים. ניב זה של ערבית נכתב, כמו ניבי ערבית־יהודית אחרים, בכתב עברי. היו הבדלים ברורים בין מחוזות ואזורים שונים בתימן, שלכל אחד מהם היה דיאלקט משלו.
לבד מתימנית־יהודית, שימשו את היהודים בתימן שפות נוספות: עברית מקראית במקרא, עברית משנאית וארמית בלימוד המשנה, הגמרא ותרגום אונקלוס, וערבית־בינונית יהודית כשנלמד תפסיר רב סעדיה גאון, כתבי הרמב"ם וחכמים תימנים בני אותו דור. בדיבור עם מוסלמים יושבי תימן השתמשו היהודים בשפת המדינה, הערבית־תימנית. השפה שימשה גם כשפה העממית של נשות תימן, שבה הוּשְׁרה שירתן.
יסודות השפה.