פוירמן מת בניו יורק מוות טראגי בגיל 39 לאחר ניתוח טחורים שגרתי. הצ'לו גופרילר העתיק שלו, משנת 1720, עבר לאחר מותו לצ'לן הרוסי-אמריקאי ג'וזף שוסטר.
פבלו קזאלס, שמקובל לראות בו אחד מגדולי הצ'לנים בכל הזמנים, ענה, כאשר נשאל על צ'לנים אחרים, "איזה אמן דגול היה פוירמן! מותו בטרם עת היה אבדה גדולה למוזיקה."
הוריו ואחותו של פוירמן התיישבו בתל אביב. אחיו, זיגמונד פוירמן, ניגן בשנות ה-40 וה-50 בתזמורת שירות השידור (תזמורת קול ישראל), וגיסו היה חבר התזמורת הארצישראלית.
כלי הנגינה של פוירמן.
פוירמן ניגן בצ'לו גופרילר, שעבר לאחר מכן לרשותו של הצ'לן האמריקאי ג'וזף שוסטר וממנו אל יאשה זילברשטיין.
משנת 1932 עד מותו החזיק פוירמן גם בצ'לו שרב אמן ונציאני אחר, דומניקו מונטאניאנה בנה בשנת 1735. הכלי הזה, שהמשיך לשאת את שמו, נמצא כיום בידי צ'לן ואספן שווייצרי
פוירמן החליף את הכלי הזה בצ'לו סטרדיוואריוס דה מונק משנת 1730.
תחום פשוט קשר
בל&quot;ל
ציונות נוצרית
ציונות נוצרית (נקראת גם לעיתים ציונות מקראית) היא תופעה דתית הנפוצה בחלקים שונים של העולם הנוצרי, בפרט בקרב נוצרים פרוטסטנטים ואוונגליסטים. התופעה כוללת אמונה של אנשים נוצרים כי עליית יהודים לארץ ישראל והקמת המדינה היהודית בארץ היא חלק הכרחי מתהליך הגאולה הנוצרי. הבסיס לאמונתם הוא תפיסה תאולוגית שעל-פיה שיבתו של ישו אל העולם לא תיתכן אלא אם ישובו היהודים לארץ ישראל, ויחדשו את שלטונם על הארץ, כפי שהיה בימיו של ישו. תפיסה תאולוגית זו מקובלת בעיקר בקרב חוגים התומכים בהשקפה פונדמנטליסטית פרוטסטנטית לפיה הישועה תגיע עם הביאה השנייה של ישו, והקמת מדינת ישראל מקדמת את התרחשות מלחמת הגוג ומגוג אשר צפויה על פי תפיסה אסכטולוגית זו להקדים את ביאתו של המשיח ואת 1000 שנות שלטונו על פני האדמה.
אין משמעותה של תמיכה זו בציונות גם תמיכה ביהדות. למעשה, התאולוגיה מכתיבה כי היהודים בסופו של דבר ימירו את דתם קודם לביאה השנייה של ישו, ולמעשה המרה המונית זו היא אחד התנאים המוקדמים למימוש החזון המשיחי. לפי אמונתם, היה ויסרבו היהודים באחריתו של התהליך להתנצר ולהמליך עליהם את ישו, הם יושמדו בידי האל. בנוסף, התמיכה בציונות לאו דווקא מתיישבת עם מגוון הדעות השונות באידאולוגיה הציונית, אלא עם הרעיון הכללי כי מדינת היהודים בישראל היא צעד מקדים לביאה השנייה.
הסופרת הבריטית שארלוט אליזבת טונה שעסקה בהטפה אוונגלית במחצית הראשונה של המאה ה-19, הביעה בכתביה את הצורך הנוצרי בתחייה הלאומית של היהודים בארץ ישראל. הקצין הבריטי אורד וינגייט, שסייע בשנות השלושים לארגון הצבאי היהודי ההגנה, היה חבר בכת פרוטסטנטית שהאמינה בשיבת העם היהודי לארצו.
השגרירות הנוצרית הבינלאומית היא ארגון המגייס תרומות למען מדינת ישראל. אמונתם היא כי הציונות היא הגשמת חזון כתבי הקודש הנוצריים.
שורשי התמיכה הנוצרית בציונות.
מאז חוללו שליחיו של ישו את הדת הנוצרית, התקיימו יחסי אהבה-שנאה בין הנצרות והיהדות, כאשר בדרך כלל נטתה הכף לחובת היהודים אשר הוקעו כמי שהיו שותפים לצליבתו של ישו. במקרה הטוב שררה האמונה כי בבוא הגאולה יקבלו עליהם היהודים את הנצרות ומי שלא יקבל ייכחד או שמקומו בגיהנום.
במאה ה-12 פרסם האב יואכים מקלבריה חיבור מפורסם שבו חילק את ההיסטוריה האנושית לשלוש תקופות של התגלויות אלוהיות: ימי האב, ימי הבן, וימי רוח הקודש. העידן הראשון הוא תקופת העם היהודי לו ניתנה התורה, העידן השני החל עם בואו של ישו והפיכת הגויים לנוצרים אהובי האל. העידן השלישי הוא קץ הימים, ובו יתאחדו שני העמים לעם רוחני אחד לקבל את פני המשיח.
הרעיונות של האב יואכים פתחו פתח לתפיסה דתית חדשה, שנושאי דיגלה היו רבים וחשובים בנצרות ובהם: פרדריק מברונסוויק אשר במאה ה-14 חזה 1000 שנות שלטון משיח יהודי שבירתו ירושלים, ואיזיק לה-פיירר שבמאה ה-17 כתב כי על הנוצרים והיהודים לבנות בית חדש בארץ ישראל. יש האומרים כי הקונסוליה הבריטית בירושלים נפתחה במאה ה-19, בהשפעתו של הרוזן משפטסבורי (הלורד אשלי) אשר קרא ל"החזרתם של היהודים לארצם ולחסדו של האל". הרוזן נמנה עם מסדר סנט ג'ון אשר פעל בירושלים והקים בה בית חולים ומוסדות אחרים.
לפי ד"ר מייקל דוראן, המילנריאניזם האנגלו-אמריקני של סוף המאה ה-19 החזיק בעמדות ציוניות (עוד לפני הקמת התנועה הציונית) וראה את הציונות ואת שליחותה של אמריקה כחלקים בלתי נפרדים מתוכנית אלוהית אחת. מתחילת המאה ה-20, הזרם הפרוטסטנטי-פונדמנטלי היווה את ממשיכו של מילנריאניזם האנגלו-אמריקני והמשיך להחזיק גם בתפיסותיו כלפי הציונות.
פעולות תמיכה בולטות.
התמיכה בציונות ובמדינת ישראל מתבטאת בתרומות כספיות לארגונים ציוניים וישראליים, בתעמולה אוהדת, בהפעלת שדלנות למען ישראל בארצות מוצאם, בביקורים תכופים בישראל, ולעיתים גם בהקמת בית בישראל. מדינת ישראל משתפת פעולה בדרך כלל עם ארגונים של נוצרים התומכים בציונות, ואף מעודדת ביקורים שלהם בישראל, אך אם הם רוצים להגר לישראל הם עלולים להיתקל בקשיים כיוון שהם אינם כלולים בחוק השבות.
הפעילות הידועה ביותר כיום של נוצרים התומכים בציונות מתקיימת בארצות הברית, ומתרחשת בכנסיות הפונדמנטליסטיות הגדולות המונהגות בידי כמרים מפורסמים כמו ג'רי פולוול מנהיג "הרוב המוסרי" ופט רוברטסון ממייסדי "הקואליציה הנוצרית". כנסיות אלה המקיפות עשרות מיליוני מאמינים ומשופעות בכסף רב, חרתו על דיגלן את האהבה לישראל ואת אהדתם לרעיון הציוני. הם מפעילים לובי רחב ממדים אשר יצר השפעה חזקה על מדיניותו של הממשל הרפובליקני בימיו של ג'ורג' בוש, נוצרי פרוטסטנטי אדוק בדתו.
התנגדות.
הפעילות הנוצרית למען הציונות אינה מקובלת על כל הנוצרים. רעיונותיו של האב יואכים נדחו בזמנו על ידי ראשי הכנסייה, וגם בדורות שלאחר מכן קמו לה מתנגדים רבים.
בימינו, ראשי הפלגים הנוצריים אינם נוקטים עמדה תאולוגית מסוג זה ונצמדים להשקפה השמרנית בדבר קבלת עול הנצרות על ידי כל הגויים. לעומתם, הכנסייה הפרסביטריאנית, המאגדת תחת כנפיה 5 מיליוני מאמינים, נוקטת עמדה קיצונית ביחסה לציונות ולמדינת ישראל. בוועידותיה האחרונות קראה אף לחרם כלכלי כנגד מדיניותה של ישראל בשטחים.
מלון בן יהודה
מילון הלשון העברית הישנה והחדשה
פרשת מניות הבנקים
הממשל בישראל
פוליטיקה ישראלית
חוסה חרוואסיו ארטיגס
חוסה חרווסיו ארטיגס (ספרדית: José Gervasio Artigas; נולד ב-19 ביוני 1764 ומת ב-23 בספטמבר 1850), מצביא אורוגוואי.
נולד במונטווידאו לאחת מהמשפחות שייסדו את העיר. בגיל 12 עבר לגור בכפר בקרב הגאוצ'וס ורכש מיומנות ברכיבה על סוסים ובשימוש בנשק. כן יצר קשרים עם בני הצ'רואה (Charrúa) הילידים. בתקופת מגוריו באזור שמצפון לריו נגרו, "המערב הפרוע" של אורוגוואי באותה תקופה, מצא את פרנסתו בעיסוקים שהיו מחוץ לחוק. כשהיה בן 33 הצטרף, במסגרת הסדר חנינה לפורעי חוק, למיליציות הבלנדנגס (Blandengues), ששמרו על גבולות הקולוניה הספרדית.
לאחר מהפכת מאי בארגנטינה נטש ארטיגס את המיליציה ועבר ב-1811 לבואנוס איירס. שם הוקצה לו כוח בן 180 אנשים, שנועד לשחרר משלטון הספרדים את ה"רצועה המזרחית" (Banda Oriental), כפי שנקרא באותו זמן השטח שתופסת כיום אורוגוואי. הכוח ניצח את הספרדים בלס פיידרס, ומאוחר יותר הטיל מצור על מונטווידאו. המצור הוסר כאשר החונטה המהפכנית המקומית החליטה לשתף פעולה עם שביתת הנשק שחתם הטריומווירט מבואנוס איירס עם המלוכנים.
באפריל 1813 מינה אותו הקונגרס של הפרובינציה למושל אזרחי וצבאי של הרצועה המזרחית. בתוקף תפקידו שלח שליחים לבואנוס איירס שישתתפו בכינון פדרציה של אזור ריו דה לה פלטה, שאחת מהחברות בה תהיה הרצועה המזרחית עצמה. משנדחו השליחים והתוכנית שהציעו התקררו קשריו עם השלטון בבואנוס איירס. ב-1814 הקים את "ליגת העמים החופשיים", שתחת כנפיה ביקש לאחד את כל תומכי הפדרציה באזור ריו דה לה פלטה.
ב-1816 סירב להשתתף בקונגרס טוקומן, שמטרתו הייתה לבסס את השלטון הריכוזי (האנטי-פדרליסטי) של בואנוס איירס. מאוחר יותר באותה שנה פלשו אל הרצועה המזרחית כוחות פורטוגליים מברזיל ותפסו את מונטווידאו. בקרב טקוארמבו (Tacuarembó) ב-1820 הנחילו הברזילאים תבוסה ניצחת ל"ליגת העמים החופשיים". ארטיגס נסוג לפרובינציית אנטרה ריוס, שגם ממנה גורש בידי מושל הפרובינציה פרנסיסקו רמירס. הוא גלה לפרגוואי, שם נפטר כעבור שלושים שנה.
ארטיגס נחשב לגיבור לאומי בארצו ולאחד מאבות האומה האורוגוואית. עצמותיו הובאו לקבורה במונטווידאו ב-1856. ב-1884 נקרא על שמו מחוז ארטיגס בצפון מזרח המדינה, וב-1930 שונה שמה של עיר הבירה של המחוז לארטיגס.
ארטיגס
חוסה ארטיגס
ארטיגאס
מיכאלנג'לו בואונרוטי
חוסה ארטיגאס
חוסה חרוואסיו ארטיגאס
אליהו בזק
חתה יסבח סבח
חתה יסבח סבח (תרגום ממרוקאית: "עד שיאיר השחר") היא דרמה ישראלית בבימויו של דוד דרעי ובהפקתו של ערן ריקליס, ששודרה לראשונה בדצמבר 2004 ב-HOT. הסרט זכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2005, לדרמה הטובה ביותר ולשחקנית הטובה ביותר (ריימונד אבקסיס). הסרט היה גם אחד מחמשת הסרטים הטובים שהוכרזו בטקס "מסך הזהב 2005" לפי בחירת צופי הטלוויזיה. את התסריט לסרט כתבו דוד דרעי ואורי ויסברוד. הסרט צולם ביישוב ירוחם וזכה להצלחה בפסטיבלים בינלאומיים רבים בהם הוקרן. את שיר הנושא לסרט, "נשבעתי", שרה ריימונד אבקסיס. זהו השיר הראשון שהיא הקליטה בישראל בעברית לבדה. את מילות השיר כתב אורי ויסברוד, והלחן הוא של מלחין הדרמה כולה יונתן בר גיורא.
עלילה.