ביתן אימצה לעצמה את המטרה לקרב את העם בישראל, ובמיוחד את בני הנוער, אל מקורות השמות הגאוגרפיים, השמות שמוצאם במקורות היהודיים, השמות שהם מטבעות לשון או אלה הלקוחים מן החי והצומח ואף מערכי הביטחון ותולדות הציונות. היו אלה שמות שניתנו במשך 95 שנה, עוד בתקופת המנדט הבריטי כאשר הוועדה פעלה במסגרת הקק"ל, ובתוכן גם שמות שניתנו ב-68 שנות קיומה של מדינת ישראל. מטרה מיוחדת נוספת, הציבה לעצמה לקרב את העם אל ההיסטוריה של ארץ ישראל, אל ערכי הגאוגרפיה שלה ומעל לכל אלה – אל אהבת הארץ, תולדותיה והתמורות שחלו בה עם השנים.
בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 של המאה הקודמת, הוציאה לאור, בשיתוף עם המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית, הקק"ל ומשרד ראש הממשלה, דפי מידע תחת הכותרת: "דע את שמות יישובינו" - שמות יישובים חדשים שהוקמו בשנים תשכ"ט – תשמ"א (1969 – 1981). דפים אלה פורסמו אחת לשלושה חודשים והופצו בכל בתי הספר בארץ, ובכך תרמו מידע על שמות היישובים החדשים ומקורותיהם באזורי הארץ השונים. כן ערכה תוכנית שבועית בטלוויזיה החינוכית בעבור עולים חדשים אשר זה עתה נקלטו בארץ, והגיעו אל האולפנים לעברית. כל תוכנית כללה שם של יישוב, מפה שהמחישה את מיקומו, וזאת למען קירובם אל מפעלי הציונות וערכיה.
בשנת 1998, עת חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל, כתבה את "הרשימון" שכלל את כל שמות היישובים בארץ ישראל, כולל את אלה שביהודה ושומרון ורמת הגולן, שהתפרסם בשנתון הממשלה תשנ"ז – תשנ"ח. כמו כן ערכה את האטלס הראשון "חמישים שנות התיישבות" - אטלס שמות היישובים והמקומות בישראל תש"ח-תשנ"ח 1948–1998.
בשנת 2004 הוציאה לאור את "אטלס ההתיישבות בישראל" הכולל את שמות כל היישובים בארץ, כולל אלה שנקבעו עוד טרם הקמת המדינה. אטלס זה זכה לשבחים רבים וצוין כתרומה חשובה לעיצוב מפת ארץ ישראל וכתרומה ייחודית לגאוגרפיה ולהיסטוריה של העם היהודי בארץ.
שנת הלימודים תשע"א הוכרזה על ידי הממשלה כשנת השפה העברית, משרד החינוך יצא בתוכנית "שֵמקום", שהציעה לתלמידי גאוגרפיה, מולדת, חברה ואזרחות ללמוד על יישובים שונים בארץ באמצעות משמעות שמם, מיקומם והמידע הכללי הניתן לגביהם. המידע על מקור שמות היישובים נלקח מ"אטלס ההתיישבות בישראל". הדבר התפרסם בחוזר מנכ"ל משרד החינוך ובחוזר המזכירות הפדגוגית. תוכנית זו הוסיפה להתקיים בתוכניות הלימודים גם אחרי שנת השפה העברית.
האטלס הופץ בכל הספריות בארץ, העיריות, המועצות האזוריות והמקומיות, משרדי הממשלה, מנהל התכנון, חברי הכנסת ושרי הממשלה.
בשנת 2007 זכתה בפרס האגודה הגאוגרפית הישראלית לרגל הוצאה לאור של "אטלס ההתיישבות בישראל 2004", וצוין כיחיד מסוגו וכחלוץ בשדה המחקר בארץ ישראל, ניסיון ראשון בכתיבת שמות היישובים ומקורותיהם על-פי החלטות ועדות השמות לדורותיהם, וכתרומה הייחודית להבנת ההתפתחות של המפה היישובית בארץ וכתרומה להכרת ההיסטוריה והגאוגרפיה של התנועה הציונית בארץ ישראל.
גדוד נחשון (90)
משה דה פיג'וטו
משה דה פיג'וטו (בכתיב איטלקי: Picciotto; 1868–1942) היה מנהיג ציוני יליד חלב שבסוריה, והיושב ראש הראשון של ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים.
קורות חיים.
נולד בחלב שבסוריה בשנת ה'תרכ"ח לדניאל פיג'וטו, בן למשפחת פיג'וטו-פיצ'וטו הענפה שמוצאה בפורטוגל, שבניה התיישבו לאחר גירוש פורטוגל באיטליה ובשטחי האימפריה העות'מאנית. חלק מבני המשפחה עברו מאיטליה (שם קיבלו תואר אצולה) והתיישבו בעיר חלב בה הם עסקו במסחר. אחדים מבני המשפחה שימשו בחלב כקונסולים של המדינות מהן הגיעו. המפורסם היה רפאל דה פיג'וטו שהיה קונסול אוסטריה בחלב.
בצעירותו למד בישיבה שהייתה ממוקמת בבית הוריו, בה נהגו רבני העיר ללמוד. בגיל 8 החל ללמוד בבית הספר אליאנס. בשנת ה'תרל"ז התייתם מאביו, ודודו, רבי משה פיג'וטו, שכיהן כקונסול אוסטריה בחלב, גידלו בביתו.
בגיל 18 החל לעסוק במסחר אריגים עם ארצות אירופה, בהן אוסטריה, גרמניה, צרפת ובלגיה. בשנת ה'תרמ"ט נסע לפריז שבצרפת, כדי לבקר בתערוכת המסחר המקומית, ונסיעתו זו חיזקה את קשרי המסחר שלו. בשנת ה'תרנ"ד נסע יחד עם אשתו למסע מסחר נוסף, ובשנת 1900 התיישב באנטוורפן שבבלגיה. מ-1906 עד 1924 גר במנצ'סטר שבאנגליה, שם פעל לבניית בית כנסת ספרדי נוסף על היחיד שהיה קיים עד אז, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה בנה בית כנסת נוסף בעיר, עבור יוצאי סוריה, ועמד בראשו. בשנים אלו גם עסק בפעילות ציונית, לקח חלק פעיל באגודת הציונים בדרום העיר, ושימש כחבר המועצה הציונית המרכזית בעיר. כן סייע לחיים ויצמן לגייס כספים לתנועה הציונית, השתתף בהקמת קרן ההכנה שהתמזגה אחר כך עם קרן היסוד והשתתף בפעילות ההכנה להשגת הצהרת בלפור.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התלווה לחיים ויצמן לארץ ישראל במסגרת משלחת ועד הצירים, והתמנה לראש המחלקה המדינית לענייני ערבים של ועד הצירים. לאחר חילוקי דעות בנוגע לשיטת העבודה שלא נעמה לרוחו, התפטר וחזר למנצ'סטר. בשנת 1925 שימש כציר מטעם קהילתו שבמנצ'סטר בוועידת היהודים הספרדים ונבחר כיושב ראש ראשון של ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים. לאחר מכן עלה ארצה והתיישב בירושלים. מספר פעמים נסע שוב לחו"ל, בשליחויות שונות עבור היישוב.
בהשתדלותו נוסדו יישובים חקלאיים, נוצרו הישגים משמעותיים בכלכלת ארץ ישראל ונוסד "בנק קדם". בין השנים עבר להתגורר למשך תקופות קצרות בפריז ובבריסל, ובשנת 1936 עבר להתגורר בתל אביב. עם התחלת רדיפות היהודים באיטליה, ויתר על אזרחותו האיטלקית ועל תואר האצולה שהיה למשפחתו מזה דורות.
בתל אביב נקרא רחוב על שמו ליד דואר אלנבי.
מלון ריץ (מדריד)
מלון ריץ (מדריד) (בספרדית: Hotel Ritz Madrid) הוא מלון יוקרה בעל 5 כוכבים הנמצא בפלאסה דה לה ליאלטאד ("Plaza de la Lealtad") מספר 5, ברובע רטירו במדריד, ספרד. המלון ממוקם באזור הנקרא "משולש הזהב" של התרבות, מול מוזיאון הפראדו ובסמיכות לגלריות נוספות הכוללות את מוזיאון תיסן בורנמיסה ומוזיאון ריינה סופיה. פארק בואן רטירו וגנים בוטניים נוספים נמצאים אף הם בקרבתו. חזית המלון רשומה כמונומנט לאומי והוא יושב בתוך גנים עם מסעדה.
המלון חגג 100 שנים להיווסדו באוקטובר 2010 ועבר שיפוץ ב-2013. הוא נבנה על ידי אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד בשנת 1910 על מנת לשמש מלון מלכותי.
היסטוריה.
המלון נבנה על פי בקשתו של אלפונסו השלושה עשר ונפתח ב-2 באוקטובר 1910. המלך חזר מסיבוב באירופה במהלכו הבין שלחצר הספרדי חסר בית מלון עם מספיק יוקרה לאצולה האירופית ולאורחים רמי מעלה. הרעיון שלו היה לבנות מלון בדומה למלון ריץ בלונדון ולמלון ריץ בפריז. המלך בעצמו הקנה שטח למלון והמלונאי המפורסם סזאר ריץ שוכנע להוביל את הפרויקט.
האתר הנבחר היה פעם אזור בן שכן ההיפודרום סירקוס והגנים של תיאטרון טיבולי הישן והיה בבעלות של "הגנים של בואן רטירו במדריד". הפתיחה הרשמית ב-2 באוקטובר 1910, הייתה בנוכחות המלך אלפונסו השלושה עשר, שרים וראש העיר של מדריד. המלון הפך במהרה לאחד ממוקדי חיי התרבות של העיר.
הבעלים הקודמים של המלון, בלמונד (Belmond), מכרו את המלון לקבוצת מנדרין-אוריאנטל (Mandarin Oriental) במאי 2015 תמורת 148 מיליון דולר. הבעלים החדשים הודיעו שבכוונתם לערוך שיפוץ נוסף למלון בעלות 103 מיליון דולר עד 2017.
אורחים מפורסמים.
במהלך ההיסטוריה של המלון אורחים מפורסמים רבים שהו בו בהם: ארנסט המינגוויי, רנייה השלישי, נסיך מונקו ואשתו גרייס קלי, שחגגו את ירח הדבש שלהם באחת הסוויטות. אורחים מפורסמים אחרים כללו את אווה גרדנר, מישל פייפר, מדונה וג'יימס סטיוארט, שהורשה להיכנס רק לאחר שהראה את דרגות הקולונל שלו בצבא ארצות הברית.
איליין בראון
איליין בראון (באנגלית: Elaine Brown; נולדה ב-2 במרץ 1943) היא פעילה בתחום הכליאה, סופרת, זמרת אפרו-אמריקאית, ויושבת הראש לשעבר של מפלגת הפנתרים השחורים. היא התמודדה לנשיאות ארצות הברית כמועמדת מפלגת הירוקים ב-2008. היא מתגוררת באוקלנד, קליפורניה, שם היא ממשיכה באקטיביזם פוליטי.
ביוגרפיה.
איליין בראון גדלה בשכונות העוני של צפון פילדלפיה, אם אמה החד-הורית. למרות העוני שחיו בו, אמה, דורותי, הצליחה לדאוג לאיליין לחינוך פרטי, שיעורי מוזיקה, ובגדים יפים. היא למדה פסנתר קלאסי ובלט בבית ספר ניסיוני שהיה כמעט כולו לבן, כך שכצעירה היו לה רק חברות שחורות מועטות. לאחר שסיימה תיכון, נרשמה ללימודים באוניברסיטת טמפל, אך נשרה מהלימודים כעבר סמסטר אחד, ונסעה לקליפורניה לנסות ידה בכתיבת שירים. בקליפורניה, נרשמה ללימודים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ומאוחר יותר נרשמה גם ללימודי משפטים, אך לא סיימה.
כשהגיעה לקליפורניה עם רק מעט כסף וללא קשרים מקומיים, בראון עבדה בתור מלצרית במועדון חשפנות. שם, פגשה בג'יי ריצ'רד קנדי, סופר רומנים לבן נשוי, והשניים החלו מערכת יחסים. קנדי היה הראשון שהכיר לבראון פוליטיקה רדיקלית. לאחר שלמדה מידיו על קומוניזם, קפיטליזם, והתנועה לשחרור האזרח, נהייתה בראון פעילה בתנועת שחרור השחורים. בראון וקנדי ניסו להתגורר יחד תקופה, אך נפרדו תוך זמן קצר. המעורבות הפוליטית של בראון גדלה, והיא התחילה לעבוד בעיתון הרדיקלי Harambee, והייתה לנציגה השחורה הראשונה של אגודת הסטודנטים השחורים לקונגרס השחור בקליפורניה. ב-1968, לאחר ההתנקשות בחייו של מרטין לותר קינג, היא הלכה לפגישה הראשונה שלה במפלגת הפנתרים השחורים.
פעילות בפנתרים השחורים.