ליונל ושאר בני-משפחתו יוצאים לגלות יחד עם סר לנסלוט דו לאק לאחר שפרשיית-אהביו עם המלכה גווינביר מתגלית. ליונל משתתף בקרבות נגד כוחותיו של ארתור, ונעשה למלך גונס. לאחר "הקרב על קמלן", לנסלוט ומשפחתו שבים לבריטניה כדי להביס את שארית צבאותיו של מורדרד. ליונל נהרג בידי מלהאן, בנו של מורדרד; אחיו בורס נוקם את מותו.
עיבודים מאוחרים.
סר ליונל הוא נושאה של בלדה עממית מימי הביניים המאוחרים, בה הוא הורג חזיר-בר ענקי. השיר, 'בלדת-ילדים' מספר שמונה-עשרה, הוקלט בהרי האפלצ'ים במאה העשרים. גרסה אהודה במיוחד שלו כוללת את "באנגום הזקן" ו-'חזיר-פרא'. סר ליונל מופיע גם בסרט-ההנפשה של האחים וורנר משנת 1998, "החרב הקסומה", בתור אבי הדמות הראשית, קיילי.
הקטור דה מריס
ממגורות דגון
ממגורות דגון הן מסוף הגרעינים הנמלי של מדינת ישראל ומרכזן נמצא בכיכר פלומר פינת דרך העצמאות בצידו המערבי של נמל חיפה עם שלוחה בנמל אשדוד. כ-75% מכלל יבוא הגרעינים (כ-3 מיליון טון גרעיני דגנים) מיובאים לישראל מדי שנה דרך הממגורות, בהם גרעיני חיטה, תירס, סויה, שעורה, דורה ועוד. הדגנים נפרקים מהאניות ברציף ייעודי בנמל שליד הממגורות, מועברים במסועים למבנה הממגורות, ושם נמסרים לפי הוראות יבואני הגרעינים למשאיות ולקרונות רכבת המובילים את הגרעינים לרחבי הארץ.
במרכז בחיפה מצוי מגדל התבואה הגדול ביותר בארץ.
היסטוריה.
בשנת 1951 קיבל דוקטור ראובן הכט את הזיכיון להקמת, ניהול, תפעול ותחזוקת הממגורות למשך 51 שנה, והן נחנכו בשנת 1955. הממגורות תופעלו על ידי חברת "דגון בתי ממגורות לישראל בע"מ" על פי זיכיון ממשלת ישראל עד שנת 2003, אז עברו הממגורות מבעלות פרטית לבעלות רשות הנמלים. רשות הנמלים הוציאה מכרז לבחירת מפעיל לממגורות ועד סיום הליכי המכרז, כולל ערעור בפני בית המשפט העליון המשיכה חברת דגון לתפעל את הממגורות. ב-2009 הוכרזה חברת דגון כזוכה במכרז ל-10 השנים עד 2019.
בשנת 2006 נחשף כי גרעיני תבואה שהתפזרו בחצר הממגורות משכו אליהם יונים והנהלת הממגורות התמודדה עם הבעיה באמצעות ירי ביונים, דבר שעורר מחאות ציבוריות רבות על ידי ארגוני צער בעלי חיים, שדרשו מהממגורות לדאוג לניקוי החצר במקום להרוג את היונים.
ב-2012 שינתה דגון את דרך מסירת גרעיני התבואה לבעליהם וחצר הממגורות נקיה לחלוטין מגרעינים וכתוצאה קטנה משמעותית אוכלוסיית היונים.
המבנה.
מבנה הממגורות, שתכנן האדריכל יוסף קלארווין, מתנשא לגובה של 65 מטרים, ובו כ-200 תאים לאחסון גרעיני הדגנים. קיבולת האחסון של הממגורות היא כ-85 אלף טון. בממגורות הוקם מוזיאון דגון שהוא מוזיאון ארכאולוגי לתולדות איסום תבואות בארץ ישראל בימי קדם.
על פי תוכנית מתאר ארצית חלקית לחופי חיפה וטירת כרמל - תמ"א 3/13, השטח עליו בנוי מסוף הגרעינים צפוי להיות חזית ים עירונית והממגורות אמורות לעבור למקום אחר, אם כי לא החל תכנון בעניין ואין תאריך יעד.
בשנת 2007 זכתה סיון בירן במקום הראשון בתחרות עזריאלי לאדריכלות על תכנון ממגורות דגון בסמוך לנמל הקישון אם כי לתוכנית יש בעיית ישימות היות שרוב מטעני הגרעינים מובלים באניות פנמקס שאינן יכולות להיכנס לנמל הקישון הקיים או לבצע בו סיבוב לצורך יציאה ממנו.
ממגורות באשדוד.
באשדוד פועלות ממגורות שבנייתן הסתיימה בשנת 1984 והן בעלות כושר אחסון גרעינים ותבואה בכמות השווה לכ-70% מכושר האחסון של ממגורות דגון בחיפה. חברת דגון הפעילה את הממגורות באשדוד עד שנת 2018, שבה עבר התפעול לחברת לוגיסטיקר. למרות כושר האחסון המשמעותי של הממגורות באשדוד וקירובן היחסי למרכז הארץ, רובו המוחלט של יבוא הגרעינים לישראל משונע דרך חיפה ורק חלק זעום דרך אשדוד. הסיבה לכך היא ריחוקן של הממגורות באשדוד מקו החוף, מה שמצריך הליך לא יעיל של שימוש במשאיות לשינוע הגרעינים בין הרציף לממגורות. התכנון לעתיד הוא חלוקה שווה יותר של הייבוא בין נמלי חיפה ואשדוד באמצעות הקמת מסוע גרעינים בעלות של 250 מיליון ₪ ובאורך של 2.5 ק"מ מרציף 21 בנמל אשדוד אל הממגורות הממוקמות בעורף הנמל. המסוע מתוכנן להיכנס לשימוש לקראת סוף שנת 2022 ויגביר את תפוקת הפריקה ושינוע הגרעינים וההתבואה מהרציף אל הממגורות באשדוד פי שמונה לעומת השינוע במשאיות. לאחר הקמת מסוע הגרעינים, פוטנציאל השוק של נמל אשדוד יגיע לכ־50% מכלל השוק המבטא הסטה של כ־650 אלף טון מחיפה לנמל אשדוד.
וילה טוגנדהאט
וילה טוגנדהאט (צ'כית Vila Tugendhat) היא בית פרטי בעיר ברנו שבצ'כיה, שתכנן ב-1930 האדריכל הגרמני לודוויג מיס ון דר רוהה עבור פריץ טוגנדהאט ואשתו גרטה. הווילה היא אחת מיצירותיו המפורסמות ביותר, ומיד עם בנייתה נחשבה מופת לאדריכלות פונקציונליסטית ומינימליסטית.
היסטוריה.
מיס ון דר רוהה נקט אמצעי שהיה אז מהפכני, שימוש במסגרת פלדה לבניין, מה שאפשר לו לוותר על קירות תומכים וליצור מרחב פנימי שייתן תחושה של אור וחלל. הוא עיצב גם את כל הרהיטים בבית (שני סוגי כורסאות בתכנונו, "כורסת טוגנדהאט" ו"כורסת ברנו", עדיין מיוצרים כיום). לא היו בווילה כל תמונות או קישוטים, אך למרות זאת אין בה תחושה של סגפנות הודות לשימוש בחומרים בעלי צבעים ומרקמים שונים באופן טבעי, כמו קיר בנוי שוהם או שימוש בסוגים טרופיים ונדירים של עץ. קיר השוהם שקוף למחצה, ואופיו משתנה בהתאם לזווית השמש. מיס הצליח גם לשלב את הנוף הנשקף מהווילה כחלק בלתי-נפרד מהחלל הפנימי.
עלות בנייתה של הווילה הייתה גבוהה מאוד בשל טכניקת הבנייה הבלתי-שגרתית, השימוש בחומרים מיוחדים ונדירים והטכנולוגיות החדשות ששימשו לחימום, אוורור וכדומה. הבניין גם גדול מאוד בתור וילה למשפחה אחת, אף כי במבט ראשון אין הדבר נראה כך בזכות התכנון המחוכם של החדרים וחלוקת החלל.
בני הזוג טוגנדהאט, שהיו יהודים, עזבו את צ'כוסלובקיה ב-1938 עם ילדיהם, מעט לפני הסיפוח הנאצי בעקבות הסכם מינכן. הם לא חזרו מעולם. אחרי המלחמה נעשה שימוש בבניין למטרות מעשיות שונות, וב-1992, כחלק מ"מהפכת הקטיפה", נחתם בו ההסכם שהסדיר באופן רשמי את חלוקת צ'כוסלובקיה לשתי מדינות. החל משנת 1994 נמצאת הווילה בבעלות עיריית ברנו, ופתוחה לציבור כמוזיאון. מאז 2001 הווילה היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בתחילת 2007 דרשו ילדיהם של בני הזוג טוגנדהאט לקבל את הווילה חזרה לידיהם, על פי חוק הקובע החזרת יצירות אמנות שנשדדו בזמן המלחמה לבעליהן. עיריית ברנו פתחה בהליכים להעביר את הבעלות על הבניין לממשלת צ'כיה, כדי שתוכל להחזיר את הבניין ליורשים. אלה הודיעו כי בכוונתם לשפץ אותו ולהשאירו פתוח לציבור.
הדרדסים
הדרדסים (מצרפתית: Les Schtroumpfs) הוא זיכיון בלגי העוסק בהרפתקאות מושבה בדיונית של יצורים קטנים, כחולים, דמויי אנוש החיים בכפר עם בתים בצורת פטריות בלב היער. הזיכיון החל כרצועת קומיקס שנוצרה במקור על ידי אמן הקומיקס הבלגי פייר "פיו" קוליפור והופיעה לראשונה בכתב העת "ספירו" ב-23 באוקטובר 1958.
לאורך השנים זכו ספרי הדרדסים לפופולריות רבה והיו בסיס לסרטים, סדרת טלוויזיה, משחקי וידאו, ובובות.
העולם של הדרדסים.
הדרדסים.
הדרדסים הם יצורים כחולים קטנטנים עם מצנפות לבנות ומכנסיים לבנים (מהם מבצבץ מחור זנבם הכחול, מלבד דרדסאבא, שלו מצנפת אדומה ומכנסיים אדומים), אשר גרים בכפר קטן וקסום בלב יער בבתים צבעוניים דמויי פטרייה. חייהם השקטים והטובים מופרים על ידי בני האדם ובהם גרגמל המכשף הרשע. גרגמל רוצה ללכוד את כל הדרדסים כדי לאכול אותם ולהשתמש בהם בפורמולה קסומה ליצירת זהב. החתול של גרגמל, חתחתול, עוזר לגרגמל בניסיונותיו ללכוד את הדרדסים, אולם בראש מעייניו עומדת טריפת הדרדסים.
קיימים מאה דרדסים שונים. כמעט כל הדרדסים דומים זה לזה. כולם זכרים פרט לדרדסית, דרדסבתא (Nanny Smurf) ושובבית, ויותר מאוחר קסי. הדרדסים בגובה של 3 תפוחים המוצבים זה על גבי זה, בעלי עור כחול, מכנסיים לבנים עם חור לזנבות הקצרים שלהם (ואצל הדרדסיות - חצאיות), כובע לבן, ואביזר נוסף המזוהה עם האישיות הייחודית של כל דרדס (למשל, כובע טבחים, עיפרון, משקפיים, פרח ועוד).
הדרדסים הזכרים כמעט שאינם מופיעים בלי הכובעים שלהם, ומתחת לכובע הם קירחים לגמרי.
כל הדרדסים מלבד דרדסתינוק, דרדסית, והדרדסונים הם בני למעלה ממאה שנים.
שפת הדרדסים.
לדרדסים יש ניב מיוחד שמתאפיין בשימוש מופרז בשורש "ד.ר.ד.ס." בהטיות שונות במגוון משמעויות. הדרדסים מחליפים הרבה מילים נפוצות במילים דרדסיות כך שקצת קשה להבין למה הם בדיוק מתכוונים, לדוגמה: "אני הולך לדרדס אותו", "לכל הדרדוסים", "איזה דרדס מדורדס", "רעיון מדורדס"... וכיוצא באלה.
כפר הדרדסים.
ברצועת הקומיקס המקורית של הדרדסים משנת 1958 צוין כי הדרדסים חיים בעולם המכונה "Le Pays Maudit" (שפירושו "הארץ המקוללת") ושעל מנת להגיע לעולם של הדרדסים חייבים להשתמש במעשי קסם או לעבור דרך יערות צפופים, ביצות עמוקות, מדבר, ורכס הרים גבוה. הדרדסים עצמם עושים שימוש בחסידות על מנת לנוע מרחקים ארוכים - כמו למשל על מנת להגיע לממלכה בה מתגוררים יוהאן ופירוליט או על מנת להתעדכן במתרחש בעולם החיצון.
כפר הדרדסים מורכב מבתים דמויי פטריות הממוקמים בקרחת יער ומוקפים בדשא, נהר וצמחייה. על אף שישנם בני אנוש שגרים בעולם של הדרדסים, כגון גרגמל שחי בקרבת מקום, בפועל כמעט בלתי אפשרי לאתר את כפר הדרדסים אלא אם כן הדרדסים מובילים אנשים אחרים למיקום של הכפר.
סדרת הקומיקס.