הגלקסיה הננסית משאבה היא גלקסיה ננסית, שמסווגת לפעמים כגלקסיה לא-סדורה ולפעמים כגלקסיה אליפטית, ושנמצאת בקבוצת הכוכבים משאבה במרחק של כ-4.4 מיליון שנות אור ממערכת השמש, סמוך לקצה של הקבוצה המקומית. בסביבת הגלקסיה נמצאות גם NGC 3109, גלקסיית סקסטנט A וגלקסיית סקסטנט B שמהוות ביחד תת-קבוצה של גלקסיות שנקראת קבוצת NGC 3109 או קבוצת משאבה - סקסטנט. גלקסיות הקבוצה נמצאות במרחק של בין 5.2 מיליון שנות אור ל-5.8 מיליון שנות אור ממרכזה של הקבוצה המקומית (הגלקסיה הננסית משאבה היא במרחק של 5.6 מיליון שנות אור) וחלק מהחוקרים רואים בה קבוצת גלקסיות נפרדת מהקבוצה המקומית, כך ששייכותה של הגלקסיה הננסית משאבה לקבוצה המקומית מוטלת בספק. לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 15.2 והיא התגלתה בשנת 1997 על ידי האסטרונומים אלן וייטינג, מייק אירווין וג'ורג' האו בתמונות של המצפה האירופי הדרומי. הגלקסיה נמצאת כ-6.3 מעלות מצפון-מערב לכוכב העמום α במשאבה וכ-1.2 מעלות מדרום לגלקסיה NGC 3109. מכיוון שהמרחק של שתיהן ממערכת השמש דומה, מרחק זוויתי זה שקול למרחק של כ-135,000 שנות אור ביניהן, כך שהן קרובות יחסית וייתכן שהן קשורות כבידתית זו לזו.
מאפיינים.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-2 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-2,560 שנות אור, מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-100 מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ- מסות שמש ובנוסף יש בה כמות קטנה של מימן נייטרלי שמסתו מוערכת בכ-. שאר מסת הגלקסיה, כ-95%, מורכבת מחומר אפל שטיבו אינו ידוע. בהירותה הנראית הכוללת של הגלקסיה היא פי 1.2 מיליון מעוצמת ההארה של השמש והמתכתיות הממוצעת של כוכבי הגלקסיה נמוכה למדי ועומדת על כ-2.5% מזו של השמש, מה שמצביע על אוכלוסיית כוכבים זקנה יחסית לזו של שביל החלב. למרות שאוכלוסיית כוכבי הגלקסיה היא זקנה יחסית, בחלקה המרכזי נמצא ריכוז של כוכבים צעירים יחסית שגילם הוא לכל היותר עשרות מיליוני שנים, כך שבמרכז הגלקסיה עדיין מתרחשת יצירה של כוכבים חדשים. דבר זה מאפיין יותר גלקסיות לא-סדורות ננסיות לעומת גלקסיות אליפטיות ננסיות שבהן בדרך כלל כמעט שאין גז מימן חופשי ויצירה של כוכבים, ולכן היא מסווגת גם כגלקסיה לא-סדורה, למרות שעל פי צורתה היא גלקסיה אליפטית ננסית.
כרמן רופה
כרמן רופה (באנגלית: Carmen Rupe) הידועה גם פשוט ככרמן (10 באוקטובר 1936 – 14 בדצמבר 2011) הייתה מלכת דראג, פוליטיקאית ופעילת בחירות ניו זילנדית מאורית, טרנסג'נדרית.
ביוגרפיה.
כרמן נולדה בעיירה מאורית קטנה בשם טאומרונואי, במרכז האי הצפוני של ניו זילנד. היו לה שנים עשר אחים ואחיות, וכולם עבדו בחווה החקלאית. שהתבגרה, היא עברה לגור בוולינגטון ובאוקלנד, ועבדה במספר עבודות מזדמנות, עד שגייסו אותה לצבא, שם הוכשרה בסיעוד. ערב אחד במהלך הופעה בבסיס, רופה - שעדיין זוהה כגבר - עלתה לבמה והופיעה בחיקוי של ארתה קיט. היא חששה מתגובות החיילים, אך אלה כיבדו אותה במחיאות כפיים סוערות.
אחרי שחרורה מהצבא, בשנות ה-1950 המאוחרות, עברה רופה לסידני שבאוסטרליה. שם שינתה את שמה, עשתה ניתוח להגדלת חזה, ונשבעה שלעולם לא תלבש יותר בגדי גברים, וכך היה.
היא אימצה את השם כרמן על שם תפקידה של דורותי דנדרידג' ככרמן ג'ונס. היא הייתה מלכת הדראג הראשונה ממוצא מאורי, ועבודתה כללה עבודה עם נחשים, ריקודי הולה (ריקוד פולינזי מסורתי) וזנות.
באותה תקופה, המשטרה פעלה בנחישות רבה נגד מופיעות הדראג. כרמן נעצרה והוכתה על ידם פעמים רבות. ב-1968, כשמאסה באלימות המתמדת, היא חזרה לניו זילנד, ופתחה שם בית קפה, "Carmen's International Coffee Lounge". כל המלצריות היו נשים טרנסיות או לסביות, והעובדים היו הומואים, רבים מהם אסירים לשעבר שנכלאו בשל יחסים הומוסקסואליים. ההצלחה של כרמן הובילה אותה לפתוח עוד עסקים, ביניהם בית הקפה "התוכי", אשר שירת בעיקר לסביות, וכן מכוני ליווי, ואת מועדון החשפנות "the Balcony", בו הופיעו גברים, נשים, מלכות דראג, טרנסיות, וקרוס-דרסרים.
בית העסק של כרמן הפך עד מהרה למקום מפגש פופולרי לקהילות מגוונות, ביניהם פוליטיקאים ואנשי תרבות. גם כאן משכה תשומת לב מהמשטרה, מכיוון שיחסי מין הומוסקסואלים וזנות עדיין היו אז מחוץ לחוק בניו זילנד. אך כרמן הייתה מחויבת למאבק למען שוויון עבור קהילת הלהט"ב, והייתה מארחת במועדונה הופעות מכל מיני סוגים, וגם הרבתה להתבטא בעיתונות. כאשר נרמז מדבריה שישנם הומוסקסואלים וביסקסואלים גם בפרלמנט, היא זומנה להופיע בפני ועדה ממשלתית על ידי ראש הממשלה, רוברט מולדון.
בעקבות פעילותה למען זכויות להט"ב, החליטה כרמן ב-1977 להתמודד בבחירות על ראשות העיר וולינגטון, בתמיכתו של איש עסקים מקומי סר בוב ג'ונס. המצע הפוליטי שלה היה אישור נישואים של בני-זוג מאותו המין, לגליזציה של זנות, לימוד חינוך מיני בבתי הספר, חופי נודיסטים והפלות חוקיות. מסע הבחירות שלה היה ראוותני, היא הסתובבה ברחבי העיר בלימוזינה, לבושה למשעי, והצהירה ש"ברור לכול שאני עדיפה על-פני שאר המועמדים: אני נראית טוב יותר מסר פרנסיס, מקסימה יותר ממייקל פאולר ויכולה לקרוע את הצורה לאדון בראנט בכל יום נתון". היא סירבה להשתתף בעימותים עם שאר המתמודדים. הרשויות דרשו שתתמודד לבחירות בשם לידתה, והיא ערערה על ההחלטה, בתיק שהגיע עד בית המשפט העליון של ניו זילנד, אשר פסק לטובתה. בגין דברים אלו, או שהסוגיות שהתמודדה בגינם היו רדיקליים מדי לתקופה, או פשוט כי נושאים אלו אינם סוגיות של פוליטיקה מקומית, ומייקל פאולר נבחר מחדש כראש העיר.
מאז, כל הנושאים בהם תמכה נהיו חוקיים בניו זילנד.
רופה חזרה לסארי הילס, סידני, שם חייתה את שארית חייה. ב-2008, בגיל 72, היא רכבה ברכב הניידות שלה בראש מצעד מארדי גרא הגאה, כשהיא טופלס. היא הייתה פעילה מרכזית בארגוני טרנסג'נדרים בעיר.
כרמן רופה נפטרה בעקבות כשל כלייתי ב-15 בדצמבר 2011, אחרי תקופת התדרדרות בבריאותה לאחר שנפלה ונזקקה לניתוח באגן מוקדם יותר באותה השנה.
אוטוביוגרפיה.
ב-1988 פרסמה כרמן את האוטוביוגרפיה שלה, "Having A Ball: My Life", אותו כתבה עם פול מרטין, ואשר יצא בהוצאת בנטון רוס.
מורשת.
רופה הייתה, לדבריה, המודל לחיקוי של חברת הפרלמנט הטרנסג'נדרית הראשונה בעולם, ג'ורג'ינה בייר.
קרן הזיכרון על שם כרמן רופה הוקמה בסידני כדי להנציח את מורשתה של כרמן כאייקון להט"בי, ובעיקר כאייקון ילידי גאה, דרך עבודת רווחה ושירותים קהילתיים.
ראשת העיר סידני, קלובר מור, אמר כי "כרמן רופה הייתה סמל עבור הקהילה הטרנסג'נדרית בסידני, ופעילה בלתי נלאית עבור זכויות להט"ב. היא השיגה את הצלחותיה בשקט, העבירה עשרות שנים בהתנדבות במגוון ארגונים אשר מספקים תמיכה לאוכלוסיות הפגיעות ביותר בעירנו. הכרתי את כרמן, ופטירתה מעציבה אותי. היא תחסר לאנשים אשר בחייהם נגעה, ולקהילה בה היא הייתה חלק כה חשוב."
ב-2003 היא הוכנסה להיכל התהילה של וראייטי, אשר מכבד אנשי מקצוע מעולם הבידור.
במרץ 2016 הוצג דיוקן של רופה, The Final Portrait" מאת האמן הילידי טה מטה, וניתן לתושבי העיר וולינגטון.
לאורך רחוב קובה בוולינגטון, ברובע העסקים המרכזי, הותקנו ארבע מערכות של רמזורים אשר בהן הרמזור הירוק להולכי הרגל הוא דמותה של רופה. הרמזורים הותקנו באוגוסט 2016 ביום השנה ה-30 של חוק הרפורמה בדבר הומוסקסואליות בניו זילנד.
בת' אליוט
בת' אליוט (באנגלית: Beth Elliott; נולדה ב-1950) היא זמרת פולק לסבית טרנסג'נדרית אמריקאית, פעילה חברתית וסופרת. בתחילת שנות ה-1970 הייתה אליוט חלק מארגון בנותיה של ביליטיס ומעורבת בכנס הלסביות של החוף המערבי בקליפורניה. היא הפכה לדמות שנויה במחלוקת כאשר חברות קבוצות אלה החליטו שהיא לא נחשבת כאישה והדירו אותה.
בנותיה של ביליטיס.
אליוט שימשה כסגנית נשיאת פרק סן פרנסיסקו של ארגון הלסביות הפוליטי בנותיה של ביליטיס בשנים 1971 ו-1972, במהלכן שימשה גם כעורכת הביטאון של הפרק, "Sisters". כשהיא הצטרפה לראשונה ב-1971, זכותה להיות בארגון עורר ויכוח סוער, בגלל המגדר בו זוהתה בלידתה. היא התקבלה לארגון, ושירתה בו עד סוף 1972 אז היא הואשמה בטרדה מינית על ידי חברתה לשעבר, הלסבית הבדלנית ופעילה אנטי-טרנס בוו ג'ו וון דורה, מה שהוביל להצבעה שהכריעה בנושא. התוצאה הייתה 35 ל-28 נגד הכללתה של אליוט, או כל אישה טרנס אחרת בקבוצה. כאשר דל מרטין הודיעה על תוצאות ההצבעה, צוות המערכת של Sisters יצאו כולן, ואף עזבו את הארגון בעקבות עוזב את הקבוצה בעקבות ההחלטה.
כנס הלסביות של החוף המערבי.
בת' אליוט המשיכה את מעורבותה בתנועת הנשים כשעזרה להקים ולארגן את כנס הלסביות של החוף המערבי שהתקיים באפריל 1973. היא הייתה בוועדה המארגנת, והתבקשה להופיע בתור זמרת בכנס עצמו. אך בלילה הראשון של הכנס, כשעלתה לבמה, היא נתקלה באופוזיציה אלימה. קבוצת לסביות בדלניות, The Gutter Dykes (דייקיות הביבים), ארגנו קמפיין וחילקו עלונים במחאה על השתתפותה של אליוט, בטענה שהיא גבר, והן ניגשו לבמה באופן מאיים. מופיעות אחרות, ג'ין קורדובה, רובין טיילר, ופטי הריסון, הצהירו כי הן הגיבו להגנתה של אליוט והביאו להכרה בצורך להצביע אם אליוט תוכל להמשיך ולהופיע. על פי רובין טיילר, המתנגדות אף עלו על הבמה כדי להכות את אליוט, והיא נפגעה על ידן. זה לקח יותר משעה לספור את 1,300 הקולות, בערך, של המשתתפות בכנס, ובתוצאה הסופית, שני שלישים הצביעו לטובת הופעתה של אליוט. אליוט הופיעה בסט קצר ואז עזבה את הכנס.