בגיל שלוש אנה נפלה ושברה את עצם הירך שלה. היא נפלה שוב בגיל חמש וסבלה מדלקת פרקים. בעיות אלה הפכו אותה לנכה, ואמה עשתה מאמצים יוצאי דופן כדי למצוא תרופה בכך שהיא לקחה את אנה ושלושה מאחיה לברלין לטיפול אצל ד"ר ברנהרד פון לנגנבק. הטיפול נמשך 18 חודשים וכלל אמבטיות תרמיות בקרויצנאך. לרוע המזל הטיפול לא הצליח, ואנה נותרה נכה כל חייה. בזמן שהותם באירופה, אמה דאגה שילדיה יקבלו שיעורים מעולים.
הנסיעה לאירופה פגעה במערכת היחסים בין הוריה. כשאנה הייתה בת חמש עשרה, הוריה התגרשו. היא וחמשת אחיה עברו עם אמם לגטינגן, גרמניה, שם הם גרו תקופה מסוימת עם אחותה של אימם, שהתחתנה עם אזרח גרמני. אנה ואחותה אוגוסטה נשלחו לבית הספר ליד שטוטגרט. כשהייתה בת שבע עשרה עברה המשפחה לקלרנס, ליד אגם ז'נבה בשווייץ, שם שהתה שנתיים בפנימייה.
אנה למדה אמנות בבית בשנים הבאות, ובאוקטובר 1877 עברה עם משפחתה פעם נוספת לפריז, שם נרשמה לאקדמיה ז'וליאן (1883-1884), בהדרכתם של טוני רוברט-פלורי וז'ול לבבר. היא בילתה בהעתקת ציורים במוזיאון דו לוקסמבורג, כולל "החריש בניברנאי" של רוזה בונר. בשלב מסוים היא למדה אצל ויילפרוי. היא הציגה את עבודתה הראשונה בפריז בשנת 1884, כשהיא עדיין הייתה באקדמיה, וזכתה בפרס הסטודנטית המצטיינת של השנה.
היא הציגה בקביעות בסלון מספר שנים נוספות. לאחר שסיימה את לימודיה, חזרה לארצות הברית לכמה שנים ולימדה בבוסטון. עם זאת, בשנת 1889, היא חזרה לפריז.
קריירה.
קלומפק ובונר.
כילדה קיבלה אנה בובת "רוזה", מעוצבת על ידי ציירת החיות הצרפתית רוזה בונר, שהייתה מפורסמת באותה תקופה, עד כי בובות נוצרו בדמותה. מגיל רך אנה הייתה מוקסמת בהשראת האמנית.
בשנת 1895 נפגשו שתי הנשים, בונר בגיל 77 ואנה קלומפק בגיל 43. אנה קלומפק התכוונה לצייר את דיוקנה של בונר.
באוגוסט 1898, שתי הנשים התחילו להתגורר ביחד וחתמו על חוזה, בונר הקימה אולפן ציור חדש לאנה קלומפק ובתמורה אנה ציירה שלושה דיוקנאות של בונר וכתבה את הביוגרפיה שלה. מערכת היחסים ביניהם נמשכה עד מותה של בונר במאי 1899.
קלומפק הייתה היורשת היחידה של אחוזתה של בונר, בניגוד לרצון המשפחה. בשנת 1899 פתחה את בית הספר לאמנות לזכר רוזה בונר, ונתנה חינוך אמנותי לנשים. היא פיקחה על מכירת העבודות שנותרו של רוזה בונר בשנת 1900. היא ייסדה את "הפרס על-שם רוזה בונר" ב-Société des Artistes Français וארגנה את מוזיאון הסטודיו של רוזה בונר, בביתה של בונר בשאטו דה בי, ליד ארמון פונטנבלו.
קלומפק הייתה ביוגרפית דקדקנית, והוציאה לאור ב -1908 את הביוגרפיה של בונר, המבוססת על היומנים שלה ועל מכתביה. בספר, שלא פורסם באנגלית עד שנת 1998, קלומפק סיפרה את סיפור חייה של בונר וסיפרה כיצד פגשה את בונר, כיצד התאהבו זו בזו, ואיך הפכה לציירת ובת הלוויה הרשמית של האמנית.
קלומפק הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות ובבניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
אנה קלומפק הייתה בעיקר ציירת ז'אנר, וציירה לעיתים קרובות סצינות פסטורליות הכוללות דמויות בדרך כלל נשיות. הציור שלה, Catinou Knitting, הוצג בסלון של פריז בשנת 1887. דימוי סנטימנטלי זה היה פופולרי מאוד ונמכר עדיין בעותקים מצוירים ביד. היא ציירה גם דיוקנאות, שרבים מהם היו נשים.
עבודות של אנה קלומפק נכללו בתערוכת עבודות של נשים ב-2018 ששמה "פריס 1850-1900".
סן פרנסיסקו.
לאחר מותה של בונר, אנה קלמפק חילקה את זמנה בין צרפת, בוסטון וסן פרנסיסקו, והתיישבה לבסוף בסן פרנסיסקו בשנות השלושים. במהלך מלחמת העולם הראשונה, עם אמה, היא הקימה בית חולים צבאי בביתם.
בשנת 1940, בגיל 84, פרסמה קלומפק את זיכרונותיה האוטוביוגרפיים.
היא נפטרה ב־9 בפברואר 1942 בגיל 86 שנים בסן פרנסיסקו.
היא קבורה לצד רוזה בונר בבית הקברות Pere Lachaise, פריז.
אורי לברון
אורי לברון (נולד ב-6 ביוני 1963) הוא פרסומאי, סופר ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה.
אורי (אוריאל) לברון נולד וגדל בתל אביב. אביו, יוסף, היה מהנדס; אמו, מרים, הייתה מנהלת חשבונות;
ללברון אחות גדולה. בתיכון למד בגימנסיה הרצליה; בצה"ל שירת בחיל המודיעין.
לאחר שחרורו מהצבא למד באוניברסיטת תל אביב והוא בוגר תואר ראשון במדעי המדינה, המזרח התיכון ואפריקה. הוא בעל תואר שני בתקשורת מהמכון הטכנולוגי של ניו יורק .
פרסום.
לברון החל לעבוד בתחום הפרסום בשנת 1988, במשרד שירה שקולניק.
ב-1992, כששב מארצות הברית, הצטרף לפרסום ליניאל די.די.בי. כמנהל קריאייטיב.
בשנת 1997 הצטרף כשותף לפרסום אדלר חומסקי &amp; ורשבסקי, בתחילה כמנהל הקריאייטיב הראשי (עד 2006), אחר-כך היה מנכ"ל משותף של "גריי אינטראקטיב", חברת הדיגיטל של אדלר חומסקי (2007–2009);
בתפקידו האחרון היה המנהל האסטרטגי הראשי של אדלר חומסקי (2007–2012), עם פרישתו אדלר חומסקי היה משרד הפרסום השני בגודלו בישראל.
החל משנת 2012 ועד היום הוא משמש כיועץ אסטרטגי בתחום המיתוג ושותף בחברת המיתוג Jack.
הוא עבד בשש מערכות בחירות. בארבע הראשונות לברון היה מנהל קריאייטיב: אריאל שרון לראשות הממשלה ב-2001, אריאל שרון ומפלגת הליכוד ב-2003; אהוד אולמרט ומפלגת קדימה ב-2006; ציפי לבני ומפלגת קדימה ב-2009; כיועץ אסטרטגי למפלגת מרצ ב-2013 וכסגן מנהל הקמפיין למחנה הציוני ב-2015.
לברון שפט בפסטיבל הפרסום בקאן, הישראלי השני ששפט שם, היה יו"ר ועדת תחרות "קקטוס", תחרות הפרסום הישראלית.
הגה את השמות "מימדיון", "מאקו" ואת השם של מפלגת "קדימה" וכן את הסיסמאות "בננה פצצת אנרגיה צהובה" ו"להיות ראשון זה מחייב".
היה אחראי למאות קמפיינים תקשורתיים עבור כמה מהלקוחות הגדולים במשק.
ספרות.
לברון כתב שישה ספרים, ארבעה מהם ראו אור בהוצאת כתר. שלושה ספרי ילדים ושלושה ספרי מבוגרים, שניים מספריו היו רבי-מכר: "חצי הוכחה" ו"הילד הלא נכון"; ספרו "למה חתולים לא נחמדים" נבחר על ידי ספריית פיג'מה וחולקו כ-118,300 עותקים בגני חובה.
טלוויזיה.
לברון יצר, כתב וערך ביחד עם טלי רוזין את הסדרה התיעודית "בין גבר לאשה", ששודרה בקשת, ערוץ 2, ב-2006, בבימויה של נירית ירון.
לברון יצר וכתב ביחד עם יזהר הר-לב את סדרת המתח "המדרשה", ששודרה בערוץ 2, רשת, בבימויו של דני סירקין. הסדרה נמכרה לנטפליקס, ו-TNT.
חיים אישיים.
אורי לברון נשוי לנתלי, מתגורר ברמת השרון ואב לשלושה ילדים.
ספריו.
ביקורות ספרים.
על "הילד הלא נכון"
התרבות הסולוטרנית
התרבות הסולוטרנית (מצרפתית: Solutréen) היא תרבות פרהיסטורית של ציידים-לקטים מהתקופה הפלאוליתית העליונה, שהתקיימה במערב אירופה בשיאו של עידן הקרח האחרון, בפליסטוקן המאוחר. את השם לתרבות טבע הארכאולוג הצרפתי גבריאל דה מורטיה ב-1869 בעקבות המחקרים באתר הארכאולוגי שבמחסה הסלע של , השוכן בנפת במחוז בורגון-פראנש-קונטה במזרח צרפת.
האתר נמצא מתחת לסלע בולט המורכב משונית אלמוגים מאובנת ונראה למרחוק כתוואי בולט. הממצאים הארכאולוגיים הראשונים התגלו ב-1866 בחפירות שביצעו הגאולוגים הצרפתים ואדריאן ארסלן (Adrien Arcelin). לפי תיארוך פחמן-14 מכויל, גיל התרבות 22,000 עד 17,000 שנים לפני זמננו (20,000 עד 15,000 לפני הספירה).
סיווג זמנים ותפוצה אזורית.
העידן הקצר יחסית של התרבות הסולוטרנית החל די בפתאומיות אחרי תקופת התרבות הגרוויטית מסביבות 22,000 שנה לפני זמננו, מבלי שניתן לראות מעבר איטי ומתמשך.
הממצאים הקדומים ביותר וגילופי הסלע המתוארכים של התרבות הסולוטרנית נמצאו בעמק , ובמיוחד בחבל שבדרום-מערב צרפת, אזור התפוצה העיקרי של התרבות. בנוסף היא הייתה נפוצה בקנטבריה (צפון ספרד), כמו גם בחוף הים התיכון הספרדי (סמוך לוולנסיה) ובפורטוגל. אף על פי שהאתרים המוקדמים יותר עם יוחסו לתרבות הסולוטרנית, היא נחשבת כיום כמוגבלת למערב אירופה. רק הממצאים שב השוכנת בהרי אייפל במערב גרמניה מלמדים על התיישבות קצרה של בני התרבות הסולוטרנית במרכז אירופה.
התרבות הסולוטרנית נעלמה במפתיע בנסיבות לא ברורות, בסביבות 17,500 שנה לפני זמננו בדיוק כמו שהופיעה במפתיע. התרבות המגדלנית, השייכת גם היא לתקופה הפלאוליתית העליונה, המתוארכת לשנים שבין 18,000–12,000 לפני הספירה, התבססה כתרבות שהחליפה אותה. והיא בתורה הוחלפה על ידי התרבות האזילית.
אקלים ובעלי חיים.
מנקודת מבט אקלימית, התפתחה התרבות הסולוטרנית בזמן הקר ביותר (וירם III) של . תחילת התרבות וסופה התאפיינו במזג אוויר קר מאוד ויבש. התנאים המתונים והגשומים במידת מה של תקופת הביניים המכונה תקופת בין הקרחונים של לוז'רי שררו באמצע התקופה, ואילו תקופת בין הקרחונים של לאסקו בסופה, עם תחילת תקופת התרבות המגדלנית.
הפאונה נשלטה בבירור על ידי איילי הצפון, ובנוסף בקר, איילים, יעלים, זאב מצוי, ממותה וסוס.
הממצאים.
חפצים אופייניים לתרבות הסולוטרנית נעשו על ידי התזת נתזי צור דקים. המאפיינים של כלים אלו הם חודי עלה וחודים משוננים, שיוצרו באמצעות טכניקה חדשה הקרויה שברור-לחץ (pressure flaking). בוולגו (ליד ) התגלו מקבץ של חודים בני 20,000 שנה שנעשו בטכניקה זו. החודים הדקיקים (בעובי חמישה עד שישה מילימטרים) ובגובה עד 40 סנטימטרים, המוצגים במוזיאון דינו (Musée Dénon) בשאלון-סור-סון, הם בין כלי האבן המרשימים ביותר של כל התקופה הפלאוליתית באירופה. עם זאת, נותרו עדיין בשימוש כלים רבים שהתפתחו בתחילת התקופה הפלאוליתית העליונה, בעיקר מגרדים. הנקר, הלהבון בעל הגב והמקדחים נפוצים פחות.