הכיתוב "כושי" בתחתית הסירה – מתאר את כינוי החיבה בו קראו לו חבריו מיום היכנסו לבית הספר לקציני ים עכו.
המיתרים המחברים את הסירה לקרקע – מסמלים את החיבור שהיה לו לאדמה ולארץ.
נר זיכרון – "דולק לזכרו" באופן קבוע.
הצבע השחור והצבע האדום – הם צבעי זיכרון המסמלים את היות האנדרטה אתר הנצחה.
היונה – בקצה התורן, לזכרה של יונה (יוני) ישראל, רעייתו, מחברת ביניהם מחדש.
יוזמי, מתכנני ומקימי האנדרטה.
מימון בניית הפסל הגיע מתרומות חברים וממשפחתו. בניית והצבת האנדרטה בוצעה אף היא על ידי חבריו: בני הוד יזם, עיצב את האנדרטה, וליווה את כל הביצוע. גדי אריאל העביר את הציור לגרפיקה וצייר אותה על המתכת, לפני חיתוך. הביצוע נעשה במסגרייה של דורון עמיר. בהכנת הסלע השתתף יוסי יוגב, וכן מתנדבים רבים. שינוע הפסל התבצע בעזרתו של איציק עזר.
מבנה.
המפרשית בנויה מברזל בעובי 10 מ"מ. גודל הסירה באורך 3 מטר ורוחב שני מטר. גובה המפרש 3 מטר. פלטת המתכת התחתית באורך 3 מטר ורוחב מטר אחד, משטח בטון עליה היא מורכבת בגודל 3 על 4 מטר ובעובי 40 ס"מ, כאשר ארבע אוזני ההרמה שקועות בבטון. מהמפרש לבסיס הותקנו שני כבלי תפיסה מפלדת אל-חלד בעובי 10 מ"מ לאיזון וחיזוק הפסל. בשנת 2019 לאחר נפילת הפסל בסערה נוספו 4 מוטות ברזל 6 מ"מ לחיזוק.
כל חלקי הברזל צבועים בצבע עמיד למזגי אוויר מגוונים. לפי התכנית הותקנה מערכת תאורה סולארית ומתקן לקולטים. בשנת 2016 נוסף בקצה התורן פסלון בדמות יונה עשויה מברזל לציון זכרה של יונה (יוני) ישראל שהלכה לעולמה.
דמותו של כושי.
בן פנינה ויצחק. נולד ביום ג' בטבת תשט"ו (28.דצמבר.1954) בחדרה. בילדותו עבר עם משפחתו לחיפה, שם גדל והתחנך.
למד בבית-הספר היסודי 'יבניאלי' בחיפה. היה חבר בתנועת הנוער העובד והלומד והשתתף בחוג הימי בקן זבולון של תנועת הנוער העובד והלומד.
בכיתה ט' התקבל לבית הספר לקציני ים עכו. שם גם קיבל את כינוי החיבה "כושי" וכך קראו לו כל חבריו ומכריו. הוא סיים את בית הספר בהצלחה, במסלול השייט.
כחלק ממסלול לימודיו, לפני גיוסו לצה"ל, הפליג מספר חודשים בצי הסוחר הישראלי.
בתחילת אפריל 1973 גויס לצה"ל והתנדב לקורס חובלים בחיל-הים. עבר את כל המסלול וכיהן בתפקידי פיקוד על דבורים וסטי"לים.
בשנת 1976 נשא לאישה את חברתו יוני. השניים הקימו ביתם בקרית ביאליק, שם נולדו גם שני ילדיהם – קרן וטל.
בשנת 1979 יצא ללימודים אקדמיים וסיים תואר ראשון בגאוגרפיה ובמדעי המדינה. בשנת 1981 התמחה בפיקוד על סטי"ל ובשנת 1982 קיבל את הפיקוד על הסטי"לים אח"י אילת ובהמשך אח"י גאולה. בשנים אלו עשה תפקידים רבים ומגוונים בחיל הים.
במהלך פיקודו של ישראל אברהם על אח"י גאולה השתתפה ספינתו במספר רב של מבצעים כאשר הבולטים ביניהם:
מבצע "דרך נץ " ב15 אפריל 1985- היה פשיטה שבוצעה על ידי שייטת ספינות הטילים ושייטת 13 של חיל הים הישראלי בו טיבעו כוחות שייטת 13 בנמל ענאבה שבאלג'יריה את הספינה "מון לייט", אחת משתי האוניות שנועדו לשמש את ארגון אש"ף כדי לבצע פיגוע מיקוח בישראל. במבצע זה שימשה אחי גאולה כספינת פיקוד של כל הכוח.
מבצע ערבי נחל 4 ב-10 ביולי 1985 - ח"י גאולה עם אחותה אח"י עליה 4 עליהם מסוקים מדגם דיפנדר של חיל האוויר, אשר ביצעו תקיפת הבסיס הימי של ארגוני המחבלים בבסיס נהר אל-בארד, כעשרה ק"מ צפונית לטריפולי בלבנון. ספינות החוחית ששימשו לנשיאת המסוקים סיפקו לחיל האוויר זרוע ארוכה שהייתה חסרה לו. המבצע הסתיים בהצלחה למרות שאחד המסוקים לא היה כשיר והביצוע נעשה עם שלושה. למחבלים ביעד התקיפה היה נשק רב-נגד מטוסים. אחד המסוקים נפגע אך הצליח גם הוא לנחות על מנחת הספינה בשלום.
לכידת ספינת מחבלים ב-25 באוגוסט 1985- 14 מיל ממערב לצידון לכד כוח בפיקוד סא"ל אלכס אייל עם אח"י גאולה ודבור 881 (בפיקוד סגן גדי דייסי ומפקד סיירת נשר סגן אייל יונס) לכדו את היאכטה "קאסלארדי", כשעליה שמונה מחבלים בדרכם לפיגוע בישראל. הספינה צורפה לחיל הים בשם אח"י "תמנון" ושימשה לאיתור וגילוי תת-מימי.
על פועלם בלכידת הספינה קיבל ישראל אברהם ושאר מפקדי הספינות מכתב צל"ש ממפקד חיל הים אברהם בן שושן.
בשנת 1986 יצא ישראל ללימודי פו"מ (פיקוד ומטה) בארצות-הברית, בבסיס הדרכה של חיל-הים האמריקאי. לאחר שנה שבה המשפחה ארצה וקבעה את מקום מגוריה בזכרון יעקב. סא"ל ישראל חזר לחיל הים והמשיך בתפקידים חשובים ומרכזיים בתוכם – ראש ענף קצינים, מפל"ג סטי"לים 33 (מפקד פלגת סטי"לים), התפקיד האחרון בו שירת בחיל-הים. בשנת 1990 המשיך בלימודים לתואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת חיפה.
כושי היווה מרכז חברתי, שובה לב, אהוב על כל חבריו ועמיתיו למקצוע. הוא התברך בתכונות נפלאות וייחודיות והיה בעל שיעור קומה, כריזמטי, מנהיג מלידה. הוא הרבה לטייל בישראל ובעולם ובשעות הפנאי המעטות שלו עסק בספורט הגלישה ושיחק טניס. הוא קרא ספרים רבים וכתב במשך שנים יומנים אישיים ויומני מסעות מרתקים.
בשנת 1987, בעקבות בדיקת דם, שנערכה לצורך קורס צלילה במים רדודים, נתגלתה בגופו מחלת הסרטן. במשך שלוש שנים וחצי עבר טיפולים קשים ומתישים, תוך מילוי תפקידים שונים בחיל. ב-29 בספטמבר 1991 נפטר ישראל לאחר ניתוח השתלת מח עצם בבית החולים הדסה עין כרם והובא למנוחות בבית-העלמין הצבאי בחיפה.
השאיר אחריו אישה, שני ילדים, הורים ושני אחים.
מקדמות (ספר)
מִקְדָמוֹת הוא ספרו האוטוביוגרפי של ס. יזהר, המכיל את זיכרונותיו מתקופת ילדותו בחווה הניסיונית של חולדה הישנה, בתל אביב וברחובות. הספר, שנכתב לאחר שלושים שנות שתיקה ספרותית, חושף את המקור לחומרים ולמוטיבים רבים שמופיעים בספריו של יזהר לאורך כל שנות כתיבתו. הספר יצא בשנת 1992 בהוצאת זמורה ביתן.
שם הספר.
השם מקדמות מגיע מצורת הרבים של מִקדם ולא של מקדמה. היינו, חלק קדום וראשוני, שהוא גם מלשון אקדמות – מבוא מקיף. זוהי, מסביר חוקר הספרות, דן מירון, שיבה מאוחרת של אמן אל הכתיבה הספרותית, ששילבה את אמנות כתיבתו המתוזמרת עם להט הומניסטי-מוסרי. יזהר החיה בזיכרונותיו בספר את המרחב הארץ ישראלי וחדר בצורה מפורטת ומדויקת לעולמו הנפשי של הגיבור הארץ-ישראלי.
הרקע לכתיבת הספר.
שני גלים של כתיבה אפיינו את יצירתו הספרותית של ס. יזהר. הראשון היה בין שנות השלושים המאוחרות ועד שנות השישים המוקדמות של המאה ה-20, ואילו הגל השני הגיע לאחר כ-30 שנות שתיקה ספרותית (יזהר המשיך לכתוב ספרות עיונית ומאמרים לאורך התקופה). החל משנת 1992 ועד שנת 1999 פרסם יזהר שישה ספרים: "מקדמות", "צלהבים", "צדדיים", "אצל הים", "מלקומיה יפהפייה" וספרו האחרון: "גילוי אליהו". ס. יזהר נפטר בשנת 2006.
חוקרת הספרות, מירי ורון, ערכה מחקר על יצירותיהם של סופרים ומשוררים בגיל המאוחר, ביניהם ס. יזהר, וכיצד השפיעו ההתבגרות וההזדקנות שלהם על תפיסות עולמם ויצירתם. היא מגיעה למסקנה שהיצירה המאוחרת של היוצר מהווה תמיד סוג של צוואה פואטית שלו. החזרה לילדות בתקופה המאוחרת איננה מהווה שחזור סנטימנטלי או מטפורי לחיים טובים יותר, לימי התום ואי הידיעה. "בגיל מאוחר החזרה אל הילדות היא ניסיון לחוות מחדש את תחילת הדרך" היוצר מבקש לשאוב מרשמי ילדותו וחוויותיה כוח קיומי. תחושת הארעיות, שחוזרת ומופיעה לסירוגין ב"מקדמות" היא תחושה דומיננטית ביצירות של הגיל המאוחר, ואין טעם לרתום אותה לוויכוח התרבותי-פוליטי במסגרת השיח הציוני, טוענת ורון.
עלילה.
כרוב יצירותיו של ס. יזהר, גם בספר זה אין חשיבות מיוחדת לרצף הכרונולוגי של העלילה, אלא להרהוריו ותיאוריו של המספר את האירוע המדובר בו, ואת האסוציאציות החופשיות שנלוות לאירוע.
הכתיבה היזהרית של משפטים ארוכים דחוסים, כאשר תודעת המספר עוברת מאב לבנו, בדחיפות, בבהלה, בכאב צורב, כאילו האירוע מתרחש ממש כעת לעיניו - מהווה דוגמה לדרכי התבטאותו של המחבר ומבהירה למה התכוון דן מירון בדבריו על "שלמות מוזיקלית" בספר.
ההורים ההיסטריים מבהילים את הילד בעגלה מרחק של קילומטרים רבים, דרך כפר ערבי, אל הרופא הקרוב. במהלך הנסיעה בולטת החזרה של ההורים, הנטרפים מדאגה, אל מקור מחצבתם; האב מדקלם פסוקי תחנונים מתהילים ופונה אל אלוהיו, שמזה שנים נטש אותו. ואילו האם חוזרת לשפת אמה ושרה לילדה, שחייו בסכנה, שירים ששמעה בילדותה בשפת היידיש, השפה הגלותית שהחלוצים השתדלו להתנער ממנה. בדרך אין המספר נרתע מלדבר על הדבורים, סוגיהם והתזכורות שלהם ביצירות ספרותיות, יהודיות וזרות כאחת, על הכפר הערבי וסוגיית ה"פלישה" היהודית אל אדמה, אותה הם מנסים להרגיל לחקלאות שלהם, ונזכר בישעיהו הנביא; "מי ביקש מידכם רמוס חצרי" אומר כאילו המקום אל היהודים.
בסופו של דבר הם מגיעים לרופא שאומר משפט אחד לאחר שראה את הילד העקוץ כולו והמעולף: "אם הוא לא מת - אומר אז הרופא, להם ולכל הקהל סביב - הוא יחיה."
הביקורת.
דו מירון ראה בחזרתו של יזהר לכתיבת סיפורת מאורע בעל חשיבות ספרותית רבה. "מקדמות", לדעתו, הוא המשך ישיר של יצירת יזהר טרם השתיקה הארוכה. ניתן להיווכח בכך כבר במשפט הארוך של הפתיחה, כאשר בהתאם לנטייתו הקודמת נוהג ס. יזהר לפתוח סיפור במשפטים טפלים העוקפים ומתפתלים סביב האירועים המרכזיים. אפיונים משותפים נוספים לכתיבה הקודמת הם: עושר לקסיקאלי עצום, "תזמור תחבירי סימפוני", ניסוחים חוזרים שמחדשים ומעשירים, תמות חוזרות, רגישות, תיאורי הנוף, אינטימיות לירית, נטייה לחדור לכל סצנה, לדייק ולתאר בפרטי פרטים וכדומה.