לנדסברג שוכנת על הדרך הרומנטית והיא מרכז אזור לכריין , אזור הגבול בין שוואביה לבוואריה. העיירה ידועה במרכזה ההיסטורי הציורי.
לנדסברג על הלך התפתחה על דרך מלח היסטורית מרכזית שחצתה את נהר הלך. כדי להגן על הגשר, הורה הדוכס היינריך הארי במאה ה-12 להקים טירה - קסטרום לנדספורך (Castrum Landespurch) - בה נכללו יישוב וטירה ישנים יותר בשם "פטין" (Phetine). עד מהרה התפתח במקום יישוב גדול יותר, שקיבל אמנת עיירה כבר במאה ה-13.
בשנת 1315 נשרפה העיר עד תום, אך נבנתה מחדש בזכות מיקומה החשוב. בשנת 1320 הורשו תושבי לנדסברג לגבות מכסי מלח, וכך התעשרה העיירה. בשנת 1419 הוטל מס נהר, שהיווה מקור הכנסה נוסף לעיירה.
העיירה ידועה בזכות הכלא בו נכלא אדולף היטלר בשנת 1924. במהלך מאסרו הכתיב היטלר את ספרו "מיין קאמפף" לרודולף הס. תאו, תא מספר 7, הפך לחלק מהפולחן הנאצי, ומעריצים רבים הגיעו לבקרו בתקופת השלטון הנאצי בגרמניה. לנדסברג על הלך הייתה ידועה גם כעיר הנוער ההיטלראי.
בפאתי עיירה זו הוקם מחנה הריכוז קאופרינג, בו נכלאו למעלה מ-30,000 קורבנות בתנאים לא-אנושיים, שהביאו למותם של כמחציתם.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקם בלנדסברג אחד ממחנות העקורים הגדולים לפליטים יהודים ניצולי שואה, מחנה העקורים לנדסברג. בלנדסברג גם היה מקום ההוצאה להורג של יותר מ-150 פושעי מלחמה לאחר 1945.
בלנדסברג נולד חתן פרס נובל ארווין נהר.
גאוגרפיה.
אזורים עירוניים.
העיירה כוללת שלושה אזורים עיקריים: מרכז העיר העתיק ההיסטורי של לנדסברג, השוכן בין נהר לך לגדה המוגבהת; האזור שממערב ללך (קתריננפורדשטט, נויירפטינג, וסטשטט, שווייגהופזידלונג - כיום החלק הגדול ביותר בעיירה); והאזור בגדה המזרחית, באיירפורשטט (Bayervorstadt), שהתפתח מאז ראשית המאה ה-19.
ללנדסברג שייכים הכפרים זנדאו (Sandau) ופסינג (Pössing) וכן הרבעים העצמאיים לשעבר ארפטינג (Erpfting), אליגהופן (Ellighofen), פיצלינג (Pitzling) ורייש (Reisch).
מחנה הריכוז לנדסברג ומחנה עקורים.
מחנה לנדסברג הוקם ב-1944 כמחנה ריכוז נאצי. באוקטובר 1944 היו במחנה יותר מ-5,000 אסירים.
המחנה שוחרר ב-27 באפריל 1945 על ידי הדיוויזיה המשוריינת ה-12 של צבא ארצות הברית. בהוראתו של גנרל טיילור, אפשרו הכוחות האמריקניים לתקשורת לתעד את הזוועות והורו לאזרחים ולשומרים גרמנים מקומיים לצפות במתים ולקבור אותם. אזור המחנה הפך למחנה עקורים, מחנה העקורים לנדסברג, בעיקר לפליטים יהודים מברית המועצות והמדינות הבלטיות.
גילוי המחנה ושחרורו הופיעו בפרק 9: Why We Fight, של סדרת הטלוויזיה "אחים לנשק".
בדצמבר 2019 כתבה אשת האקדמיה והמתרגמת הישראלית אילנה המרמן על הקשיים שחוותה בניסיון לבקר באתר המחנה ולמצוא את האנדרטה לזכר הקורבנות. היא ציינה כי "עשרות שנים לאחר המלחמה התאמצו תושבי המקום והשלטונות להתעלם מקיומה ולהשכיח אותה".
ספורט.
לנדסברג היא ביתם של מועדוני הספורט הבאים:
חטיבת שילו&quot;ח
חטיבת שילו"ח (שיטות לחימה וחדשנות) היא יחידה באגף התכנון ובניין הכוח הרב זרועי העוסקת בפיתוח שיטות לחימה רב-זרועיות חדשניות ובחדשנות טכנולוגית. היחידה הוקמה במסגרת תר"ש תנופה, התוכנית הרב-שנתית שהנהיג הרמטכ"ל אביב כוכבי. מפקד החטיבה הוא תת-אלוף יובל גז.
ייעודה של החטיבה הוא לעצב ולגבש שיטות לחימה רב-זרועיות חדשות תוך התאמתן לאיומים העתידיים על ישראל, הכוללים גם את מימד הסייבר וטווחים גאוגרפים רחוקים. ייעוד נוסף הוא ריכוז תחום החדשנות הטכנולוגית כמענה לאיומים אלו ולצורכי הצבא.
You're Mine (מיני-אלבום)
You're Mine (בעברית: אתה שלי) הוא מיני-אלבום הבכורה של הרכב האינדי-פופ הישראלי לולה מארש. האלבום יצא לאור ב-29 בינואר 2016, דרך חברות התקליטים אנובה מיוזיק ויוניברסל.
רקע.
כל שירי האלבום נכתבו על ידי יעל שושנה כהן וגיל לנדאו והופקו על ידי לנדאו. האלבום הועלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי בסמוך לצאתו.
סינגלים.
שני הסינגלים, יחד עם השיר "In Good Times", נכנסו מאוחר יותר לאלבום הבכורה של ההרכב, "Remember Roses".
במבוצ'אנטי
במבוצ'אנטי (באיטלקית: Bamboccianti) היא קבוצת ציירים שפעלו ברומא משנת 1625 לערך ועד סוף המאה השבע-עשרה. רובם היו אמנים הולנדים ופלמיים שהביאו איתם לאיטליה מסורות ציור המתארות חיי איכרים מן האמנות ההולנדית מהמאה השש עשרה. ובאופן כללי יצרו ציורים קטנים או תחריטים מחיי היומיום של המעמדות הנמוכים ברומא ובאזור הכפרי שלה.
נושאים אופייניים כוללים: מוכרי מזון ומשקאות, חקלאים, חבורות בעבודה, חיילים במנוחה ובמשחק או קבצנים. כמו שהגדיר זאת סלווטור רוזה באמצע המאה השבע-עשרה, "משוגעים, בגידות, כייסים, להקות שיכורים, גרוטאות, ונושאים 'ירודים' אחרים." למרות הנושאים "השפלים" שבהם, העבודות מצאו הערכה בקרב אספני אמנות והשיגו מחירים גבוהים.
אמנים.
רבים מהאמנים המזוהים עם הבמבוצ'אנטי היו חברים בבנטפוכלס (בהולנדית ="כנופיה של ציפורים משונות"), אגודה בלתי פורמלית של אמנים הולנדים ופלמיים שהתרכזו בעיקר ברומא. היה נהוג שהבנטפוכלס נתנו לחבריהם כינוי נוסף לשמם. הכינוי של הצייר ההולנדי פיטר פאן לר היה "במבוצ'יו" שמשמעותו "בובה מכוערת או מריונטה". זאת היה רמיזה לממדים הגופניים של פאן לר. פאן לר נחשב ליוזם של סגנון הציור הבמבוצ'אנטי וכינויו העניק לז'אנר ולקבוצת האמנים את שמם הקולקטיבי. הוא הפך להשראה ונקודת המוקד שסביבו התכנסו אמנים דומים במהלך שהותם באיטליה (1625–1639).
האמנים הראשונים בקבוצה כללו את אנדרס ויאן בוט, קרל דוז'ארדן, יוהנס לינגלבך ומיכלאנג'לו צ'רקוצי האיטלקי. סבסטיאן בורדון גם היה קשור לקבוצה זו במהלך הקריירה המוקדמת שלו. במבוצ'אנטים אחרים נמנים מיכיל סוורץ, תומאס וויק, אנטון גובאו, דירק הלמברקר ואחרים.
הבמבוצ'אנטי השפיעו גם על אמני רוקוקו כמו דומניקו אוליביי, אנטוניו סיפרונדי, פיטרו לונגי, ג'וזפה מריה קרספי, ג'אקומו סרוטי ואלסנדרו מנייסקו. ציוריהם שתיארו את החיים היומיומיים ברומא, המשיכו גם אל תוך המאה התשע-עשרה באמצעות יצירותיהם של ברתולומאו ואצ'יל פינלי, אנדראה לוקטלי ופאולו מונאלדי.
מאפיינים.
ג'ובאני בטיסטה פסרי, מחבר ספר אמנות מהמאה השבע-עשרה, תיאר את יצירתו של פאן לר כ"חלון פתוח "המספק ייצוג מדויק של העולם סביבו, מאפיינים המיושמים על ידי הבמבוצ'נטי בכללותם: "[הוא] היה ייחודי בייצוג האמת, במהותה הטהורה, כך שציוריו נראים לנו כמו חלון פתוח דרכו אנו יכולים לראות את כל המתרחש, ללא הבדל או שינוי"
פאסרי הביע כאן את התפיסה ההיסטורית האמנותית המסורתית לפיה ציורי הבמבוצ'אנטי הציעו "דיוקן אמיתי של רומא ואת החיים הריאליסטיים בה...ללא שינויים" עם זאת, בני דורם לא ראו בדרך כלל את הבמבוצ'אנטי כריאליסטים. השקפה אלטרנטיבית על האמנות הבמבוצ'אנטי היא שיש לראות בעבודותיהם אלגוריות מורכבות המהוות פרשנות לאמנות הקלאסית במטרה להביא את המתבונן לחשוב ולהרהר ברעיונות נשגבים. לפיכך הם משתייכים למסורת ארוכה של פרדוקס, בה נושאים יומיומיים או וולגריים היו כלי להעברת משמעויות פילוסופיות חשובות.
לדוגמה, הבמבוצ'אנטי יצרו באופן קבוע ציורים ענקיים מחוץ לרומא. בציורים אלה השתמשו בגושי שייש וטרוורטין של הריסות העתיקות הרומיות כחומר גלם לציור, וכך שיחקו תפקיד ישיר בהרס המונומנטים העתיקים של רומא. אבני השייש עצמם נצבעו בצורה גרנדיוזית כאילו היו המונומנטים החדשים של רומא. האמנים יצרו משהו חדש מהריסות רומא העתיקה. היצירות שייצרו שימשו לבניית אנדרטאות חדשות ברומא. ניתן לפרש אפוא את הציורים האלה, כהשתקפות של ארעיות התהילה כמו גם את עוצמתה המחודשת של רומא. במילים אחרות, ציורים אלה נועדו להיקרא באופן אירוני ואלגורי (אפילו כפרדוקסים) ולא כתיאורים ריאליסטיים מדויקים של החיים ברומא.
בשנות ה -40 של המאה ה-16 ו- 1650 החלו יאן מיאל ומיכלאנג'לו צ'רקוצי להרחיב את היקף הקומפוזיציות הבמבוצ'אנטי בכך ששמו לב יותר לנוף שמסביב והדגישו פחות את ההיבטים האנקדוטיים של חיי העיר והמדינה. יצירות אלה שימשו שוב ושוב כמודל על ידי הבמבוצ'אנטים החל במחצית השנייה של המאה ועל ידי ציירי הז'אנרים שעבדו ברומא בראשית המאה ה -18. התרומה המקורית ביותר של מיאל לז'אנר זה הן סצינות הקרנבל שלו.
הצייר קרל דוז'ארדן יצר וריאציה שונה לז'אנר על ידי הצבת ציורי הז'אנר שלו לחיי איכרים במסגרת האידיאליזציה של ההריסות הנעלות בחיק הטבע סביב רומא.
ביקורתיות.
אף על פי שהבמבוצ'אנטי הגיעו להצלחה מסחרית בציוריהם, מבקרי אמנות ואקדמאים ברומא ביקרו את הסגנון ואת היצירות. מכיוון שציורים מחיי היומיום נחשבו בדרך כלל בתחתית ההיררכיה של סגנונות הציור. האמנים עצמם הצליחו לעיתים קרובות: פאן לר היה ידוע כאמן שיצירותיו יכלו לקבל מחיר גבוה ומיכאלאנג'לו סרקוצי הצליח להשיג גישה לחוגים אריסטוקרטיים ולהתיידד עם אמנים כמו פייטרו דה קורטונה.
בין האספנים והפטרונים של הבמבוצ'אנטי ניתן למצוא את קרדינל דל מונטה, וינצ'נזו ג'וסטיניאני, משפחות האפיפיורות כמו ברבריני ופמפילי ופטרונים אריסטוקרטים רומיים מובחרים ואפילו כריסטינה, מלכת שוודיה. ההצלחה של הז'אנר לא הוגבלה רק לרומא, אלא התרחבה לפירנצה ולצרפת, כפי שניתן לראות בפטרונים כמו הקרדינלים לאופולדו דה מדיצ'י.