בשנת 1994 כתב פרי ביחד עם חברו אנדרו היל ניומן רעיון לקומדיה חדשה, שעסקה בחייהם של כמה חברים בשנות העשרים לחייהם העסוקים בשתיית קפה ובקיטורים על חייהם. הם הציעו את הרעיון לרשת NBC האמריקאית, אולם זו סירבה משום שהרעיון היה דומה מדי לתוכנית חדשה שעמדה לעלות, בשם "חברים". פרי זכה בתפקיד של צ'נדלר בינג בתוכנית הזו, שהפכה להצלחה בינלאומית ושודרה בהצלחה במשך 10 עונות עד 2004, וקיבל מועמדות לפרס אמי לשחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת קומדיה לשנת 2002. בתקופת צילומי הסדרה עבר פרי תאונת סקי קשה שגרמה לו סבל רב, ולכן החל לקחת כדורים להקלה על הכאב, כדורים שגרמו לו להתמכרות, ולשינויים במשקל.
ב-1999 כיכב בסרט "צריך שלושה לטנגו", לצדם של נב קמפבל ודילן מקדרמוט. ב-2002 כיכב בסרט הקומדיה "מיליונר מי שמוסר ראשון" לצד אליזבת הרלי.
מאז הופיע פרי בתפקידי אורח במספר סדרות, בהן: "אלי מקביל" ו"סקראבס" (בפרק שאותו גם ביים, ושבו התארח גם אביו), ושיחק במספר סרטים, בהם: "ללכת על הכל" (ובסרט ההמשך) בכיכובו של ברוס ויליס, "צריך שלושה לטנגו" עם נב קמפבל ודילן מקדרמוט, "נישואים חפוזים" עם סלמה הייק ו"שוב בן 17" יחד עם זאק אפרון.
ב-2006 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הדרמה "מורה לחיים" והיה מועמד עליו לפרסים רבים, בין היתר לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי. באותה שנה כיכב פרי באחד התפקידים הראשיים בסדרת הדרמה "סטודיו 60". הסדרה זכתה לביקורות חיוביות לרוב אך בוטלה מאוחר יותר במהלך 2007 לאחר עונה אחת עקב אחוזי צפייה נמוכים מדי. באותה שנה יצא הסרט Numb (חסר תחושה) שפרי שיחק בו תפקיד ראשי. ב-2008 שיחק פרי בסרט "הציפורים של אמריקה" לצד הילרי סוונק ובן פוסטר.
בשנת 2011 כיכב פרי בסדרה הנקראת "מיסטר סאנשיין", אותה יצר עבור רשת ABC. הסדרה בוטלה לאחר 9 פרקים.
בשנת 2012 עלתה ברשת NBC סדרת הדרמה הקומית בכיכובו "תתקדם". על אף ביקורות אוהדות, גם סדרה זו בוטלה לאחר עונה אחת.
ב-2015 התארח לשני פרקים בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו. באותה שנה עלתה ברשת CBS קומדיית המצבים בכיכובו "הזוג המוזר". סדרה זו, אותה פרי גם פיתח ונמנה עם מפיקיה, היא עיבוד נוסף ומעודכן למחזה מאת ניל סיימון משנות ה-60 ומתיו שיחק בה בתפקיד הראשי - אוסקר. הסדרה בוטלה במאי 2017, לאחר 3 עונות.
בשנת 2021 שיחק בסרטו של אדם מקיי "אל תסתכלו למעלה".
חיים אישיים.
לפרי אזרחות כפולה - קנדית בשל מוצא אימו, ואמריקאית מלידה.
ב-1997 וב-2001 התאשפז במכוני גמילה עקב שימוש מוגזם בתרופות ובאלכוהול. ב-15 בספטמבר 2018 הוא צייץ בטוויטר שהוא בילה שלושה חודשים בהתאוששות בבית החולים עקב ניתוח בטן לתיקון נקב במערכת העיכול.
פרי יצא עם יסמין בלית' בשנת 1995. הוא גם יצא עם ג'וליה רוברטס משנת 1995 עד 1996. בשנים 2006–2012 היה בזוגיות עם השחקנית האמריקאית-יהודייה ליזי קפלן.
בנובמבר 2020 התארס לזוגתו בשנה האחרונה, מולי הורביץ, מנהלת ספרותית במקצועה, אולם ביוני 2021 הם נפרדו.
חצוצרת בארוק
חצוצרת בארוק היא חצוצרה טבעית ששימשה במוזיקה של המאות ה־16–18, תקופת הבארוק של המוזיקה הקלאסית. בשם זה נקראים גם העתקים מודרניים של כלים עתיקים, המשמשים כיום נגנים מאסכולת המוזיקה העתיקה.
היסטוריה.
החצוצרות הראשונות נוצרו באמצעות נשיפה לתוך מגבר כלשהו, כמו קונכייה או קרן של חיה (בדומה לשופר), תוך הרעדת השפתיים. כיום נהוג לייחס את המצאת חצוצרת המתכת למצרים העתיקה, לאחר ששתי חצוצרות כאלו נמצאו בקברו של תות ענח' אמון, האחת מכסף והאחת מארד. חצוצרות כאלה שימשו כאמצעי תקשורת מרחוק, לא למוזיקה; קולן הושווה לנעירת חמור. לאורך רוב ההיסטוריה של החצוצרה היא שימשה בעיקר לאיתות, בעיקר בשימושים צבאיים. בימי הביניים החלו חצוצרות להופיע בחצרות מלכים, ושימשו בעיקר לתרועות טקסיות.
בסביבות שנת 1400 גילו בוני כלים את הדרך לכופף צינורות, והחצוצרה החלה לקבל את צורתה המכופפת המוכרת לנו כיום. באותה תקופה נעשו גם ניסיונות לשנות את מנעד הכלי, ובאמצע המאה ה־16 הופיעו קונסורטים של חצוצרות שניגנו מוזיקה בחמישה קולות, כאשר כל חצוצרה מנגנת תפקיד ברגיסטר אחר.
הכלים.
כמה מן הדוגמאות הטובות ביותר של כלים מן התקופה הם כלים מסוף המאה ה־16 שבנה אנטון שניצר מנירנברג. בוני חצוצרות ידועים אחרים כוללים את משפחת הבונים הַיינְלַיין, משפחת האס, משפחת אֵהֶה (כל השלוש מנירנברג) וכן ויליאם בול מלונדון. כל החצוצרות שבנו היו חצוצרות טבעיות, כלומר חצוצרות שבהן הצלילים היחידים הזמינים לשימוש הם סדרת הצלילים העיליים (וכן שינויים קלים באמצעות שימוש בשפתיים). על כל פנים, כלים אלה נקראו פשוט בשם "חצוצרה". לעיתים קרובות נגני חצוצרה (ביחד עם נגני טימפני) היו חיילים או הועסקו על ידי העירייה (Stadtpfeiffer, Town piper), בנפרד מנגנים בתזמורות רגילות.
חצוצרות טבעיות במוזיקה המערבית עשויות לרוב מפליז, נחושת, ארד או כסף. הן קשות מאוד לנגינה, משום שאין בהן אמצעים המקלים על גישה לצלילים כרומטיים, ועל החצוצרן להיעזר בשפתיו לוויסות גובה הצליל. כמה מן הצלילים בסדרת הצלילים העיליים נחשבים מזויפים לאוזן של בן המאה העשרים, במיוחד הצלילים השביעי, האחד־עשר והשלושה־עשר. כאשר צלילים אלה מופיעים ביצירה על החצוצרן 'לתקן' את הזיוף באמצעות שפתיו - משימה לא קלה.
לחצוצרת הבארוק צליל כהה ומחוספס יותר מצליל החצוצרה המודרנית, ומשתלב בקלות רבה יותר בצלילם של כלי נשיפה מעץ. מלחינים רבים עשו שימוש בכלי ובגוון המיוחד שלו, ביניהם באך, הנדל, טלמן ורבים אחרים. לעיתים היה צורך להזמין נגנים מתזמורות צבאיות כדי להשתתף בביצוע היצירות – ביצירותיו של באך בכל פעם שמשתתפות יותר משתי חצוצרות ביצירה, משתתף גם טימפני.
העתקים מודרניים.
רוב הנגנים בכלי בימינו אינם מנגנים בכלים מקוריים (הנמצאים לרוב באוספים או במוזיאונים, ולפעמים אינם במצב המאפשר נגינה) אלא בהעתקים שלהם. בכלים אלה פעמים רבות נוסף אלמנט שלא היה בכלים המקוריים, ונועד להקל על הנגינה - חורים לאצבעות. חורים אלה, המצויים בגב החצוצרה, מאפשרים לנגן לתקן את הזיוף בכל הצלילים.
נוהג זה הוא נושא לוויכוחים סוערים בקהילת המוזיקה העתיקה, משום שהוא פוגם באיכות הצליל של החצוצרה הטבעית ומהווה סטייה מפרקטיקות הנגינה המקוריות, וממילא משפיע על הפרשנות המוזיקלית. בנוסף, ישנם העתקים מודרניים הבנויים בטכניקות מודרניות (באמצעות מכונות) ולא בטכניקות הריקוע של בוני הכלים המקוריים, שהצליל שלהם נחשב יפה יותר.
ג'רלד מור
ג'רלד מור (באנגלית: Gerald Moore) (30 ביולי 1899 - 13 במרץ 1987) היה פסנתרן אנגלי, שנודע ביותר כמלווה לזמרים מפורסמים רבים בביצוע ובהקלטה של לידר.
ביוגרפיה.
מור נולד בווטפורד, אבל חלק מהשכלתו המוזיקלית רכש בטורונטו, קנדה. הוא ליווה נגנים ידועי שם, כמו פבלו קזאלס, אבל בעיקר נודע בעבודתו עם זמרים, ביניהם אליזבת שומאן, מגי טייט וקתלין פרייר. מייחסים לו תרומה נכבדה להעלאת קרנו של המלווה מתפקיד כנוע של נותן שירות לזה של שותף שווה ערך למעשה אמנות.
מור גם הרצה וכתב על מוזיקה. הוא פרסם ספר זכרונות, שזכה להתפעלות רבה: Am I Too Loud?: Memoirs of An Accompanist בשנת 1962. הוא פרסם עוד שתי אוטוביוגרפיות: בשנת 1978 Farewell Recital: Further Memoirs ו-Further NMoore (בשנת 1983). עיסוקו בכתיבה נמשך גם לאחר קונצרט הפרידה שלו בשנת 1967, שבו ליווה כמה מן הזמרים ששמו נקשר בשמם במשך שנים רבות: דיטריך פישר-דיסקאו, ויקטוריה דה לוס אנחלס ואליזבת שוורצקופף. מור פרש מהופעות פומביות ב-1967 ומהקלטות ב-1975.
בזכרונותיו כתב מור, ששירותיו לא נדרשו בפסטיבל אלדבורו של בנג'מין בריטן, "כיון שהגאון המכהן שם בכיפה הוא המלווה הדגול בעולם." מור היה שמח איפוא לשמוע, שכאשר מגזין "גראמופון" הזמין בשנת 2006 מלווים נכבדים בני זמננו לנקוב בשם "מקצוען המקצוענים" שלהם, הזוכים במקום ראשון במשותף היו בריטן ומור עצמו.
דיונאה
דיוניאה (שם מדעי: "Dionaea") היא סוג צמח טורף ממשפחת הטלליתיים (Droseracea) שבו מין יחיד, דיונאת הזבובים.
מאפיינים.
הדיוניאה צומחת בקרקעות בעלות רמת חומציות גבוהה, שבהן זמינות המינרלים (ובמיוחד הזרחות) נמוכה. ומכיוון שאיננה מסוגלת להשיג את המלחים הדרושים לה מן הקרקע הפכה במהלך האבולוציה לטורף שמסוגל להשיג מזון מן החי. הדיוניאה משלימה את אספקת המזון שלה על ידי עיכול חלבוני הגוף של חרקים ובעלי חיים קטנים אחרים.
הדיוניאה מצויה בביצות של צפון קרוליינה, בחלקה המזרחי של ארצות הברית. טרפה הרגיל כולל חרקים ופרוקי רגליים אחרים, אם כי היא עשויה ללכוד גם יצורים אחרים, כמו חשופיות.
עלי הדיוניאה כוללים שתי אונות בצורת כליה שציר העלה מחבר ביניהן. העלה משמש כמלכודת שמסוגלת להיסגר על בעלי חיים על ידי הצמדת האונות זו לזו. פני השטח הפנימים של כל אונה מכוסים בבלוטות עיכול, שצבען לעיתים אדום - דבר המקנה לאונות את צבען האדום. לאורך השוליים הפנימיים הירוקים של המלכודת ישנה שורה של בלוטות נוספות, שמפרישות צוף רירי המשמש לשם משיכת חרקים ולאטימת המלכודת לאחר סגירתה.