טמא מת נטהר בטבילה במקווה רגיל, אך לפני כן הוא צריך הזאה של מים חיים מעורבים באפר פרה אדומה, ביום השלישי וביום השביעי.
נוהל הטבילה בימינו.
כל חייבי הטבילה טובלים ביום האחרון לימי טומאתם, למעט זב גדול וזבה גדולה (ובימינו כל נידה או יולדת), שאינן רשאיות לטבול אלא לאחר סיום ספירת שבעת הימים הנקיים.
טבילה אינה מטהרת מטומאת מת, לשם כך נדרש אפר פרה אדומה. כיום, כל בני האדם נחשבים בחזקת טמאי מתים, ועל כן כמעט אין אדם הטהור באופן מלא, כפי הנדרש לכניסה למקום המקדש, הקרבת ואכילת קרבנות, ואכילת תרומה.
הכנה לטבילה.
לפני הטבילה שני שלבים מקדימים:
לפני הטבילה האדם בודק עצמו מחציצה. ויש מקומות בהם מקובל שהבלנית מציעה את עזרתה בבדיקת החציצות.
הברכה.
טבילה הנעשית על ידי אדם שחייב בטבילה מלווה בברכה. יש לברך רק כאשר האדם מחויב בטבילה בוודאות, כלומר שברור לו שלא טבל מאז נטמא לאחרונה. נוסח הברכה הוא: "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על הטבילה".
מקובל לטבול פעם ראשונה, אחר כך לברך, ואז לטבול פעם נוספת. בשעת הברכה, יישאר בתוך המים כשהוא מכוסה עד צווארו, יחבק בידיו את גופו (כדי לחצוץ בין הלב לערווה), יכסה את ראשו ואז יברך. לדעת השו"ע תברך קודם הטבילה.
אופן הטבילה.
טבילה מדאורייתא יכולה להתקיים רק במקווה כשר לטבילת נשים, ולא במקוואות גברים שהמים שבהם שאובים וכשרים רק ל"טבילת עזרא".
בעת הטבילה יש לעמוד באופן נינוח שמונע יצירת קפלים ומאפשרים למים מעבר לכל חלקי הגוף. יש לסגור את הפה ואת העיניים בצורה רפויה. הטובל צריך לוודא שהמים מגיעים לכל מקום בגופו ובשערותיו, לכן יש להרחיק מעט את הידיים מן הגוף ולפשק מעט את הרגליים, אך אינו חייב להרים רגליו מן הרצפה.
מעיקר הדין צריך לטבול פעם אחת בלבד, אך רוב הטובלים נוהגים לטבול פעמים אחדות. המנהגים בעניין זה מרובים מאוד. רוב הנשים נוהגות לטבול שלוש או שבע פעמים, ויש גברים החוזרים על פעולת הטבילה בין פעמיים (הוצאת רוח הטומאה וקבלת רוח טהרה) למאות פעמים (כאשר כל טבילה מכוונת לעניינים מסוימים בקבלה).
הטבילה בהיסטוריה.
בארץ ישראל נמצאו מקוואות עתיקים, במיוחד מתקופת בית שני, שמעידים על שמירת הטבילה בתקופה הקדומה. על פי ממצאים ארכאולוגיים ואחרים עולה שכתות מדבר יהודה הקפידו מאוד בנושא הטבילה והמקוואות. ציבור נוסף באותה תקופה שהקפיד באופן מיוחד על הטבילה, היו הכהנים ששירתו בבית המקדש, ועל כן בגן הארכאולוגי בירושלים התגלו שרידים של מקוואות רבים.
בבית המקדש הקפידו במיוחד על הטהרה, ולכן כל יהודי שנכנס לבית המקדש היה חייב לטבול, ובבית המקדש הראשון היה מקווה מיוחד שנקרא ים של שלמה שהיה מוצב בעזרה ושם הכהנים היו טובלים.
בלשכת המצורעים שהייתה בעזרת נשים בפינה צפונית מערבית היה מקווה לטבילת המצורעים.
הארכאולוגיה מהווה מקור לא אכזב לדיני טומאה וטהרה ביהדות, שחלקם אינם מעשיים כיום. בדורות האחרונים התווסף למקורות ההלכתיים ממצא ארכאולוגי עשיר ומגוון המעיד על שמירת טהרה בקרב הציבור היהודי בשלהי תקופת הבית השני. מדובר בעיקר במקוואות טהרה ובכלי אבן ביתיים.
טבילת נשים לא נשואות.
מאז חורבן המקדש ולאור היעדרו של אפר פרה אדומה פחת הצורך בטהרה ליומיום (אכילת מתנות כהונה למשל), מה שהביא לכך שבשונה מנשים נשואות שטובלות לטהרתן לבעליהן, נשים שאינן נשואות אינן טובלות. אף על פי שהיהדות מעודדת את הטהרה עצמה גם ללא "שימושים טכניים", הרי שכאשר אין שימושים טכניים פוחתת המוטיבציה להיטהר. בתקופת הריב"ש קיבל המנהג שרווקות אינן טובלות הנמקות נוספות.
מכך נובע שבפועל רוב הנשים הבוגרות נכללות באחת משתי הקטגוריות האוסרות קרבה: לפני נישואיהן - נידה, לאחר נישואיהן - אשת איש (עבור כל אחד חוץ מהבעל).יוצאות מכלל זה הן כלות הטובלות לפני יום חתונתן, וכך הן טהורות אך לא נשואות.
בשנים האחרונות התחזקו מגמות שמעודדות נשים לא נשואות לטבול בפלחים שונים של הציבור הדתי:
בעקבות מקרים רבים בהם לא התירו בלניות טבילה במקווה לנשים פנויות, עתרו ארגוני נשים וכן שתי נשים רווקות לבג"ץ בעניין. בעקבות זאת, בשנת 2014 הוציא המשרד לשירותי דת נוהל האוסר על הבלניות לשאול את הנשים המגיעות לטבול בדבר מעמדן האישי. לצד זאת הנחה המשרד לשירותי דת כי בכניסה למקווה ייתלה שילוט בדבר האיסור ההלכתי על טבילת פנויות על פי הנוסח הבא:
צניעות בטבילה.
יש שכתבו שיש לאשה להיות צנועה בליל טבילתה, וכן נהגו הנשים להסתיר את ליל טבילתן שלא ללכת במהומה או בפני הבריות, שלא ירגישו בהן בני אדם, ומי שאינה עושה כן, נאמר עליה "ארור שוכב עם בהמה" בהתאם למנהג זה, התיר הרב יהודה אסאד לאשה בעלת חנות — שהיא ובעלה ביקשו לדחות את טבילתה שחלה במשך ימי השבוע, כדי שלא ירגישו אחרים בהליכתה — לדחות את טבילתה לערב שבת. ויש שכתבו שההיתרים לדחות נאמרו כאשר חיו בצפיפות ופחות שמרו על פרטיות הזולת, אך בימינו שלא מקובל להתערב בחייהם של אחרים אין להתיר דחייה של הטבילה.
הרב עמרם בלום בשו"ת בית שערים, דחה את דברי הרב יהודה אסאד וכתב עליו ש"הפריז על המדה", כיוון שמדובר במנהג ואין כאן דין גמור ולא ייתכן שהמנהג ידחה את דין הטבילה בזמנה.
מספר סיבות נאמרו על הסתרת הטבילה בפרט וקיום יחסי אישות בכלל;
אמנם, פעמים שאין חייבים להסתיר את ליל הטבילה, כגון שיש צורך לספר לרב או לרופא מתי חל ליל טבילה, או כשמפחדת לחזור בלילה לבדה מהמקווה, ורוצה שחברתה תלווה אותה, וכדומה. באופן שאין אפשרות להסתיר את ליל הטבילה, כגון שמתארחים במקום אחר בליל שבת וישימו לב שהולכת לטבול, אינה צריכה לדחות את ליל הטבילה.
אשה שבעלה לא נמצא בעיר בליל טבילתה, המנהג הוא שאינה טובלת עד שיבוא בעלה, על פי הקבלה. אמנם, אם הוא יכול לבוא בפתאומיות, כגון שהוא במילואים וכדומה, יש לה לטבול אף אם הוא אינו בעיר.
זמן הטהרה.
באופן רגיל הטבילה מתקיימת לאחר צאת הכוכבים. בשעת הדחק, כאשר לא ניתן לטבול לאחר צאת הכוכבים או בבין השמשות, אפשר להקדים ולטבול מעט לפני השקיעה, ובתנאי שלא תגיע לביתה לפני צאת הכוכבים. כשלא ניתן לטבול סמוך לשקיעה, בשל קור, פושעים ועוד יש לדחות את הטבילה ליום השמיני. יש להסתיר את הטבילה עד כמה שניתן כדי שלא ילמדו ממנה ויבואו לטבול ביום השביעי, וכן תקפיד שלא לפגוש את בעלה עד הלילה.
הכסף משנה מדייק מהרמב"ם שלא הטבילה מטהרת, אלא העלייה מהטבילה, כלומר היציאה מהמקווה, מטהרת. לפי דבריו, מי שצריך הערב שמש, צריך להקפיד להעלות מהמים לפני שקיעת החמה. אחרונים רבים חולקים על חידוש זה. הרב יונה מרצבך ביאר את השיטה הזו, על פי ההסבר הרעיוני לטבילה, שאדם אינו יכול לחיות מתחת למים, וטבילה היא כלידה מחדש, לאחר שכביכול מת. לפי רעיון זה, הרי שהיציאה מהמים היא הלידה וההתחלה החדשה.
מערכת הובלה בצמח
מערכות הובלה בצמח הן שתי מערכות של צינורות המוליכות מים וחומרים שמומסים בין חלקי הצמח השונים. בחלק גדול מהצמחים, כמו אצל בעלי החיים, קיימות מערכות הובלה המשמשות להובלת מים וחומרים אחרים שמאפשרים לתאי הצמח לבצע נשימה תאית ולבנות תאים. מספר מצומצם של צמחים - אצות, חיים בסביבות מימיות ולכן אין להם צורך במערכות הובלה והם משתמשים באוסמוזה לשם העברת החומרים הדרושים לתאים.
בצמח ישנן שתי מערכות להובלת חומרים שנבדלות זו מזו הן בתפקידן והן באופן בו הן בנויות; מערכת העצה, המעבירה מים ומינרלים משורשי הצמח לכל חלקיו, ומערכת השיפה, המעבירה מוטמעים מהעלים אל שאר חלקי הצמח.
מערכת העצה.
העצה מובילה בעיקר מים ומינרלים המומסים בהם. הצמח אינו משקיע אנרגיה בהעלאת המים מהשורש ועד לחלקיו העליונים דרך העצה, אפילו בעצים תמירים שגובהם עולה על מאה מטרים, שכן צינורות העצה בנויים מתאים מתים.
תאים הבונים את מערכת העצה:
מערכת השיפה.
מערכת השיפה מעבירה סוכרים שנוצרו בתהליך הפוטוסינתזה מן העלים אל כל חלקי הצמח. השיפה מורכב מתאי הובלה חיים.
התאים הבונים את השיפה:
ראן די אם סי
Run DMC היה הרכב היפ הופ פורץ דרך במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. הלהקה הוקמה על ידי ג'וזף "די.ג'יי Run" סימונס ודריל "DMC" מקדניאלס ומאוחר יותר הצטרף אליהם ג'ייסון "ג'אם מאסטר ג'יי" מייזל. הלהקה השפיעה על התפתחות ההיפהופ במהלך שנות השמונים, עד כדי כך שהוא הצליח לפרוץ לזרם המוזיקה המרכזי. שלושת חברי הלהקה גדלו בשכונת הוליס שברובע קווינס בניו יורק, ארצות הברית.
הלהקה הופיעה בישראל ב-1998, במסגרת פסטיבל הנבואה שהתקיים ביד לשריון בלטרון.
חבר הלהקה ג'אם מאסטר ג'יי נרצח ב-30 באוקטובר 2002 מחוץ לאולפן ההקלטות בקווינס. בעקבות הרצח, הלהקה הודיעה רשמית על הפסקת פעילותה.
ראן די.אמ.סי
Run-DMC
Run d.m.c
Run-d.m.c
Run-D.M.C
Run-D.M.C.
טלר
דייויד בוריאנז
רגשונים
חומש ויקרא
חומש במדבר
חומש דברים
תורת כהנים
חומש שמות
חומש בראשית
ויליאם יואל
וִילְיַאם יוּאֶל (אנגלית: William Whewell, בתעתיק מדויק: הְיוּאֶל; 24 במאי 1794 – 6 במרץ 1866) היה איש אשכולות אנגלי: מדען רב תחומי, כומר אנגליקני, פילוסוף, תאולוג והיסטוריון של המדע.
ביוגרפיה.