רעיונות דומים קידם במקביל מנואל בלגרנו הארגנטינאי, והם הוכשלו בעודם באיבם על ידי נציגי בואנוס איירס שפחדו שבירת הממלכה לעתיד תהיה קוסקו (ששימשה כבירת האינקה טרם כיבוש אמריקה).
בנובמבר 1804, מירנדה שב לניו יורק מבריטניה. הוא שהה שם מעל שנה והיה בקשר עם הנשיא תומאס ג'פרסון, עם מזכיר המדינה והנשיא לעתיד ג'יימס מדיסון, ועוד.
הוא שכר פריגטה בשם לינדר (Leander) שעמה תכנן לנחות בוונצואלה מולדתו, אז עדיין מושבה ספרדית. התמיכה הבריטית והאמריקאית בצעדיו גררו מחאה מצד שגריר ספרד בארצות הברית בשל הפגיעה בעקרון הנייטרליות.
בפברואר 1806 מירנדה הפליג להאיטי שם הצטרפו אליו שתי ספינות נוספות, ותוכניתם הייתה לנחות בוונצואלה ובעזרת האוכלוסייה המקומית להתקומם נגד השלטון הספרדי. הוא המשיך משם להיספניולה, וב-27 באפריל 1806 ניסה לנחות באוקומרה דה לה קוסטה (Ocumare de la Costa), כיום במדינת ארגואה. הוא נתקל בכח ספרדי ונאלץ להימלט לטרינידד שבשלייטת הבריטים, אליה רק הקורבטה שלו הגיעה. שתי הספינות האחרות הובלו לפוארטו קבז'ו, ואלו שנתפסו עליהן - חלקם הוצאו להורג באשמת פיראטיות, וחלקם נמקו בכלא במשך כעשר שנים.
מושל טרינידד סייע למירנדה לארגן את כוחותיו, ועם 11 ספינות ומעל 300 איש - הוא נחת בקורו ב-1 באוגוסט 1806, ושם הניף לראשונה את דגל ונצואלה.
הוא לא הצליח לגייס שם תמיכה ולכן פנה לארובה. גם שם הוא נכשל בגיוס תמיכה, ולפיכך שב לטרינידד, ומשם לבריטניה.
הרפובליקה הראשונה של ונצואלה ותבוסתה.
ב-19 באפריל 1810 ונצואלה החלה בתהליך עצמאותה.
סימון בוליבר והמורה שלו אנדרס בז'ו ( Andrés Bello) יצאו בשליחות דיפלומטית לבריטניה ושכנעו את מירנדה לשוב לוונצואלה. הוא התקבל בכבוד רב עם הגיעו ללה גואירה (כיום בירת מדינת ורגאס), בקרקאס קיבל את הפיקוד על צבא ונצואלה ודרגת גנרל, ונבחר לקונגרס של 1811 שהכין את חוקת ונצואלה.
הוא היה בין החותמים על הכרזת העצמאות ב-5 ביולי 1811, וב-1812, עם התקרבות הצבא הספרדי בפיקוד דומינגו מונטוורדה (Domingo Monteverde), הוא התמנה לדיקטטור בדרגת גנרליסימו עם סמכויות רחבות.
התקפת הנגד הספרדית הותירה את מירנדה חסר ישע: קראקס נפגעה ברעש האדמה במרץ 1812, המעמדות הבכירים התנגדו לעצמאות וראו את עצמם חלק מספרד, פרץ מרד עבדים, ופוארטו קבז'ו שעליה הגן בוליבר - נפלה בידי הספרדים.
מירנדה נאלץ להיכנע ביולי 1812. הוא פנה לנמל לה גואירה עם כמה מנאמניו כדי לצאת מוונצואלה ולהמשיך במאבק, אולם כוח של בוליבר עצר אותם ובוליבר רצה להעמיד את מירנדה למשפט באשמת בגידה ולהוציאו להורג.
לבסוף מירנדה הוסגר לידי מונטוורדה, הגנרל הספרדי, ובתמורה התאפשר לבוליבר לצאת בשלום מוונצואלה (אליה יחזור מאוחר יותר כדי להמשיך במאבק לעצמאות).
הכלא ומותו של מירנדה.
מירנדה נכלא בידי הספרדים בוונצואלה שחזרה לידיהם, ובמהלך שנת 1813 הוא הועבר לספרד, לכלא בסן פרננדו שבמחוז קדיס. בכלא הוא קיבל מעט עזרה מידידיו, הוא תכנן להימלט משם לגיברלטר הסמוכה שבשליטת הבריטים, אולם הוא נפטר משבץ מוחי ב-14 ביולי 1816 בגיל 66.
הוא היה ממייסדי ארגון הבונים החופשיים באמריקה הלטינית, דיבר במספר שפות, והותיר אחריו כתבים ותרגומים רבים. תמך במתן זכויות אזרחיות לנשים.
שמו הונצח במקומות רבים בוונצואלה: שדרות, כבישים, כיכרות, פארקים, ומדינת מירנדה - המדינה השלישית בגודלה.
הוא נקבר בכלא או בסמוך לו ללא כל סימן מזהה, ולכן מקום קבורתו אינו ידוע. בפנתיאון הלאומי של ונצואלה יש פסל שלו המציין את זכרו באופן סמלי בהיעדר קבר.
ב-14 ביולי 2016, ביום השנה ה-200 לפטירתו, נערכה אזכרה בסן פרננדו, והנשיא ניקולאס מאדורו העניק לו דרגת אדמירל של צי ונצואלה לאחר מותו.
מאה ילדים שלי (ספר)
מאה ילדים שלי הוא ספר בסוגת ספרות השואה מאת לנה קיכלר-זילברמן, שיצא לאור בשנת 1959 בהוצאת יד ושם בתרגום שמשון מלצר. הספר היה לרב-מכר ותורגם ל-14 שפות ובהן יידיש, אנגלית, פולנית ויפנית. הספר הוא חלק מהטרילוגיה: "בית אמי", "מאה ילדים", ו"המאה לגבולם".
רקע.
ב-1945, חודשיים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, כדי לחפש את קרובי משפחה ששרדו, הגיעה לנה קיכלר למרכז לפליטים יהודים בבית הוועד היהודי ברח' דלוגה 38 בקראקוב אך מצאה מספר רב של ילדים ניצולי השואה, בגילאי 3 עד 15, יתומים וגוועים מרעב. חלק מהילדים, שרדו את מחנות הריכוז, לחמו כפרטיזנים וחלק אולצו להתנצר, לאחר שהוחבאו אצל משפחות נוצריות. במהלך איתור קרוביה, גילתה שאחותה הוסגרה כפרטיזנית ונהרגה. קיכלר סייעה להם בהשגת מזון ועזרה בשיקומם של הילדים. בהמשך, שכרה מבנה בעיירה הסמוכה זאקופנה, וגידלה את הילדים עם צוות שעבדה תחתיה, על פי משנתו של יאנוש קורצ'אק. במהלך השהות במבנה, סבלו קיכלר והילדים מגילויי אנטישמיות של תושבי הסביבה. לאחר מספר תקריות אלימות שבהן נפגעו ילדי המבנה, החלה לאמן קיכלר את הילדים להשתמש בנשק שקיבלה מהצבא הפולני.
במהלך שנת 1946, לאחר חילופי אש בין קבוצת הילדים לתושבי הכפר, בורחים קיכלר והילדים מפולין לצ'כוסלובקיה, ומשם לצרפת, בה התגוררו במשך שלוש שנים. בשנת 1949, עלו לישראל והתגוררו בקבוצת שילר.
הספר.
ב-1948, בפריז, פרסמה קיכלר את ספרה הראשון "מיינע קינדער" (ילדיי), שחיברה בפולנית, ותורגם ליידיש על ידי הסופר אהרן צפנת. הספר עסק בסיפור הצלתם של ילדים יתומים ניצולי השואה.
לאחר עלייתה לישראל, פרסמה את הספר "מאה ילדים שלי", שתיאר את קורות חייהם של נשים ומשפחות בתקופת השואה. בספר נסקרים מעשי גבורה שביצעו הילדים בהיותם פרטיזנים, ובהם פיצוץ מסילות רכבת, הנחת מוקשים, הגנבת מזון לגטו וריגול במלחמה.
הספר זכתה לביקורות עיתונאיות אוהדות לאור סופו האופטימי, כאשר הילדים בסיפור מאבדים את הוריהם הביולוגיים אך נשארים בחיים ועולים לישראל.
הספר יצא במספר הוצאות ובהם ב-2004 בהוצאת שוקן בעריכה מחודשת של אושרה שוורץ.
הסבה לסרט.
הופק בשנת 1987, על בסיס הספר, הופק הסרט "מאה ילדים שלי". ב-2003, הופק הסרט התיעודי, מאה ילדים שלי, בבימוין של עמליה מרגולין ואושרה שוורץ, ובו מופיעים שבו מופיעים הילדים שהתבגרו, ובו נסקרים הזכרונות שלהם מתקופת השואה ופעילותם עם קיכלר. הסרט זכה ב"פרס החוויה היהודית" לשנת 2003 בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
תומאס ארנולד
תומאס ארנולד (Thomas Arnold; 1795-1842) היה מחנך והיסטוריון אנגלי. הוא היה מנהל בית הספר ברוגבי משנת 1828 עד 1841, שם ביצע מספר רפורמות בחינוך, שהועתקו על ידי בתי ספר ציבוריים יוקרתיים אחרים. הרפורמות שלו הגדירו מחדש את הסטנדרטים של גבריות והישגיות.
ילדות והשכלה.
ארנולד נולד 13 ביוני 1795, באי ווייט, בנם של ויליאם ארנולד, קצין מכס, ואשתו מרתה דלפילד. ויליאם ארנולד היה קשור למשפחת ארנולד מלובסטופט. תומאס התחנך בבית הספר של לורד וויימוט, ורמינסטר, וינצ'סטר וקולג' קורפוס קריסטי באוקספורד. שם הוא הצטיין בלימודים קלאסיים והיה לו משרה במכללה בשנת 1815. הוא היה מנהל בית ספר בלהאם לפני שעבר לרוגבי.
קריירה כמחנך.
בית ספר ברוגבי.
מינויו של ארנולד לראשות בית הספר ברוגבי בשנת 1828, לאחר כמה שנים כמורה פרטי, שינה את דמותו של בית הספר. אופיו והלהיטות הדתית שלו אפשרו להפוך את המוסד למודל חיקוי לבתי ספר ציבוריים, והיה בעל השפעה חזקה על מערכת החינוך באנגליה. אף שלימדו היסטוריה, מתמטיקה ושפות מודרניות, הוא ביסס את תוכנית הלימודים על השפות הקלאסיות. "כי לדעתו בנים בבית ספר ציבורי לעולם לא ילמדו לדבר או לבטא טוב צרפתית". " מדעי הפיזיקה לא נלמדו מכיוון שלדעתו של ארנולד, "פיזיקה צריכה לתפוס מקום ראשי בתוכנית הלימודים בבית הספר, או שלא תלמד בכלל." ארנולד התנגד גם לנטייה המטריאליסטית של מדעי הפיזיקה, שנגדו את השקפת עולמו שנבעה מהאידיאליזם הנוצרי שלו. תוכנית הלימודים לדעתו צריכה לכוון לתלמיד עם חינוך אנגלי ונוצרי המבוסס על לימוד פילוסופיה נוצרית - מוסרית ופוליטית".
ארנולד פיתח את הגישה של אחריות התלמידים על בית הספר בו הם לומדים והם שמרו על הסדר במוסד. הרומן משנת 1857 מאת תומאס יוז, "ימי בית הספר של טום בראון" מציג דור של תלמידים אשר "יצרו את המסורת של בית הספר רוגבי והווי חיי היומיום בו מעל לחוקי האל."
ארנולד לא היה חובב ספורט גדול, ולכן ספורט לא הפך לחלק מתוכנית הלימודים של בית הספר רוגבי עד שנת 1850. הוא תיאר את מטרותיו החינוכיות כתרופת נפש, התפתחות מוסרית והתפתחות אינטלקטואלית. עם זאת, זה לא הפריע לפייר דה קוברטן בשנת 1886 לתאר אותו כאבי הספורט המאורגן בבתי ספר הציבוריים באנגליה, כולל רוגבי.
כאשר התבונן בקבר של ארנולד בקפלת בית הספר, נזכר שהוא חש כאילו הוא בחן את "אבן הפינה של האימפריה הבריטית". נראה כי קוברטן הגזים בחשיבות הספורט עבור תומאס ארנולד. סביר להניח מכי השפעת רפורמת הספורט, שקוברטן כל כך התרשמה ממנה, התבססה על הרומן "ימי בית הספר של טום בראון" ולא על רעיונותיו של ארנולד עצמו. "תומאס ארנולד, המנהיג והמודל הקלאסי של אנשי חינוך אנגלים," כתב קוברטן, "נתן את הנוסחה המדויקת לתפקיד האתלטיקה בחינוך. זאת הסיבה שעד מהרה, מגרשי ספורט בבתי הספר צצו בכל רחבי אנגליה."
אוניברסיטת אוקספורד.
ארנולד היה מעורב במחלוקות חינוכיות ודתיות. ספרו "עקרונות הרפורמה בכנסייה" משנת 1833 קשור לראשיתה של התנועה לשינויים בכנסייה האנגליקנית. בשנת 1841 התמנה לפרופסור להיסטוריה מודרנית באוקספורד.
פרסומים.