באבכּ ח'ראמדין (בפרסית: بابک خرمدین, השם "באבכּ" מקורו בפרסית האמצעית - פאפכּ= "אב קטן", "אבא'לה", נולד בסביבות 795 או 798 - ינואר 838) היה מנהיג ממוצא פרסי של המורדים בני התנועה ח'רמיה, שנלחמה בשטחי אזרבייג'ן ואיראן של ימינו נגד שלטון הכיבוש הערבי של הח'ליפות העבאסים ונגד האסלאם הסוני הרשמי.
התנועה ח'רמיה - חסידי "דת השמחה" - הייתה תנועה דתית ששילבה יסודות שיעים ויסודות של הדת הזורואסטריות, ונחשבת לפיתוח של הנאו-מזדקיות, דת בעלת מסרים חברתיים רדיקליים. בסיס המרד היה בשטח האזרבייג'ן האיראני של היום - בצפון-מערב איראן. בהנהגתו של באבכ קראו המורדים לתחיית גדולתה של איראן. ההתקוממות התפשטה לדרום מערב ולאזורים הכספיים של איראן ובמזרח ארמניה ונמשכה מעל עשרים שנה. הצטרפו אליה כורדים ופרסים, במיוחד ממעמד האיכרים וייתכן גם דהקאנים (אצולה קטנה). מלחמת הח'ליפות הערבית נגד האימפריה הביזנטית והמרד במצרים בשנים 830–833 הפריעו לשלטון לדכא את המרד. באבכ הביס ארבעה מהגנרלים של הח'ליפה אל מאמון. רק הח'ליפה אל-מעתצם (842-833) הצליח לגייס מספיק כוחות כדי לשים קץ להתקוממות. באבכ סבל אבדות כבדים בקרב על יד המדאן ובהמשך בעזרת סיוע מבעלי אחוזות מקומיים הצליח הגנרל אל-אפשין (חיידר אבן קווס) לנצח את באבכ ובשנת 837 לכבוש את מעוזו הכמעט בלתי נגיש בהרי אזרבייג'ן, באז. באבכ הוצא להורג בשנת 838 בסמארא, בירתו של הח'ליפה אל-מעתצם.
המרד של באבכ היה לסמל לחוזקת הזהות המקומית בפרס ובאזרבייג'ן.
המידע המפורט ביותר על באבכ הגיע מספרו האחרון של ואקיד אבן אמר תמימי " אחבאר באבכ", המצוטט בספר "כיתאב אל-פהרסת" של אבן א-נדים ושימש גם את אל-מסעודי. מקורות אחרים הם פחות מפורטים וכוללים מידע שלא ניתן לאמת.
השם.
באבכ הוא גרסה של השם הפרסי פאפק/פאבאג = "אב צעיר", "אבא'לה" בשפה הפרסית האמצעית. הוא היה נהוג באיראן הטרום-אסלאמית. כך קראו, למשל, לאביו של מייסד האימפריה הפרסית הסאסאנית, ארדשיר הראשון (242-224).
קורות חייו.
ילדות וצעירות.
באבכ בשמו בלידה " אל-חסן", נולד בשנת 795 או אולי 798 ביישוב בילאלאבאד במחוז מימאד שבחבל ארדביל, בחלק המזרחי של האזרבייג'ן האיראני שבצפון-מערב איראן.
בימי הפלישה הערבית-מוסלמית בפרס בשנים 633–654 סיפק מחוז מימאד כוחות צבאיים למושל (מרזבאן) הססאני של ארדביל. בסופו של דבר שלטון הססאנים בפרס נפל וגם אזרבייג'ן נפלה גם בידי הערבים המוסלמים.
בשנים 730–731 נכבשה ארדביל לזמן קצר על ידי הכוזרים. החל מאמצע המאה ה-8 התנחלו באזור ערבים מן הקלאן רוואדיד. באותה תקופה אזרבייג'ן הייתה מאוכלסת בעם איראני בשם "אד'רים" המקורבים לפרסים. הם דיברו באד'רית או אזרית עתיקה, שלפי דברי הגאוגרף מוקדסי מן המאה ה-10, הייתה דומה לפרסית
קורב לוודאי שבאבכ לא היה פרסי אלא אד'רי. אמו מהרו (שמשמעות שמה הוא "פני ירח") הייתה מינקת לא מוסלמית ילידת אזרבייג'ן. מקורות מוסלמים עוינים וא-טברי תיארו אותה כ"בעלת עין אחת" וטענו שבנה נולד בכתוצאה מאונס שלה על ידי שכיר חרב.,
באשר לאביו, נפוצו עליו סיפורים רבים וסותרים. אל-ואקדי, מצוטט על ידי אבן אל-נדים, טען שהיה מוכר שמן מאל-מדאין (קטסיפון) שהתיישב באזרבייג'ן. . פטרישה קרון סברה שהוא היה ממוצא ארמי . עם זאת אבו חניפה דינווארי, בן זמנו של באבכ, טען שמקורות רבים מעידים כי היה צאצא של אבו מוסלם באמצעות בתו, פאטמה. בוסוורת' תמך בהשערה זו, בעוד שמקורות אחרים, עוינים, מהרו ליחס לו מוצא נחות או פחות מכובד. שמו היה, לפי מקורות שונים, עבדאללה, מרדאס, מאטא, אמיר אבן עבדאללה או אמיר אבן אחאד, קרוב לוודאי שם מוסלמי.
לא ברור מה הייתה דתו המקורית של באבכ. הוא נולד עם השם המוסלמי אל-חסן, בעוד אחיו נקראו גם כן בשמות מוסלמים: מואווייה, עבדאללה ואיסחק. שם מוסלמי אינו בפני עצמו עדות להשתייכות דתית, מכיוון שלעיתים קרובות גם בני דתות אחרות, כולל יהודים או נסיכים ארמנים נשאו שמות מוסלמים או גרסה ערבית של שמות תנ"כיים, כתופעת הסתגלות לחברה המוסלמית הסובבת
לפי קרון, בעקבות אל-ואקדי, הוריו של באבכ היו כפריים חסרי אדמה. הם גידלו את בניהם בדת האסלאם, על מנת להבטיח להם עתיד טוב יותר באזור שנשלט על ידי הכובשים הערבים.
כילד התיתם באבכ כשאביו נרצח על יד סבלאן בעת מסע. עד גיל שתים עשרה עבד באבכ כבוקר ואחר כך הועסק כשרת וסייס אצל מפקד ערבי בשם שיבל אבן אל-מותאנה אל -אזדי ביישוב סרב. העבדים (גילמן) של שיבל לימדו את האהאכ לנגן בע'וד.
הוא למד גם לדלקם שירים, ייתכן בניב האד'רי המקומי. לפי דיווחו של הסופר אבו ל-מאעלי שחי במאה האחת עשרה, באבכ ניגן בע'וד ושר שירים בפני קהל מקומי ובו בזמן מכר פירות בכפר.
מאוחר יותר התיישב בעיר תבריז. שם עבד במשך שנתיים בשרות מפקד ערבי נוסף. מוחמד אבן ארוואד אזדי. אחרי שהגיע לפרקו שב באבכ לכפר הולדתו, בילאלאבאד. הוא פגש בו בעל אחוזות אמיד ומשפיע בשם ג'אוידאן שהתרשם מפקחותו וגייס אותו לשירותו. ג'אוידאן היה איראני מקומי שהנהיג אחד הפלגים של תנועת הח'רמייה באזרבייג'ן. הוא נקלע לעימותים צבאיים עם מנהיג אחר מבני הח'רמייה, בשם אבו עמראן. באחד הקרבות ביניהם הובס אבו עמראן ונהרג, בעוד ג'אוויד'אן נפצע אנושות ומת כעבור שלושה ימים. באבאכ, שאימץ את אמונת הח'רמייה ירש את מקומו כמנהיג. ייתכן שבאותה תקופה שינה באבאכ את שמו מאל-חסן לבאבאכ
ההתקוממות.
בשנת 755 נרצח אבו מוסלם. אף-על-פי שהוא סייע לעבאסים לנצח את בית אומאיה, הח'ליפה הורה לרצוח אותו, ייתכן בגלל עליית הפופולריות שלו בקרב האיראנים והלא מוסלמים. איראנים רבים, שציפו ליותר חופש וליותר זכויות מהשליטים החדשים, התקשו להאמין שגיבורם נרצח על ידי הח'ליפה שנחשב לידיד של איראן ושל האיראנים.
הרצח הביא למרידות רבות, רובן בקרב אנשי הח'רמייה וחסידי זרואוסטר. הח'ליפה הרגיש צורך להגיב עם יתר אלימות נגד האוכלוסייה האיראנית על מנת לחזק את שליטתו במחוזות המזרחיים של האימפריה הערבית. המרידות התמשכו בקביעות למשך העשורים הבאים והתושבים האיראנים של הח'ליפות נמצאו תחת דיכוי מתמיד.
באבכ הצטרף לח'רמייה (ח'וראם-דינאן). ואקד דיווח בכרוניקה על סיפור הצטרפותו של הצעיר לתנועה זו. שני אנשים אמידים בשם ג'אוידאן בן שהראק (או שהראק) ואבו עמראן חיו אז ברמה שמסביב להר באז והתחרו על הנהגת תושבי הרמה הח'וראמים. ג'אוידאן נתקע פעם בשלג בדרכו בחזרה מן העיר זנג'אן לבאז, ומצא מקלט בבלאלאבאד ,שם נקרה אל ביתה של אמו של באבכ. היא הייתה ענייה ויכלה רק להדליק אש עבורו בעוד שבנה בבאכ דאג להביא מים למשרתיו ולסוסיו. ג'אוידאן שלח אז את באבכ לקנות מזון, יין ותבן. בשובו הביתה שוחח האבכ עם ג'אוידאן ואף על פי שמיעט בדיבור הרשים אותו בפיקחותו
ג'אוידאן ביקש מאמו רשות להעסיק את בנה באחזקת חוותיו ואחוזותיו והבטיח לשלוח לה חמישים דירהם לחודש כתמורה לעבודתו. האישה הסכימה והרשתה לבאבכ ללכת.
ג'אוידאן דאג לחינוכו של באבכ שלמד בהשגחתו היסטוריה, גאוגרפיה ואת החידושים באמנות הלחימה. בהדרגה הפך באבכ לראוי להיות מפקד במלחמות הראשונות נגד הכובשים הערבים. הוא נעשה גם אדם רוחני מאוד שכיבד את מורשתו של זרתושת - זרוארסטר. עשה כל מאמץ אפשרי כדי לאחד את האיראנים וליצור יחד עם מפקדים אחרים כמו מזיאר חזית מאוחדת נגד הח'ליפות הערבית. לפי ההיסטוריון אבן אספנדיאר, מחבר הספר "תולדות טבריסטן", אמר מזיאר:
מנהיגותו של באבכ כתבה בשנים 816–837 את אחד הדפים הדרמטיים ביותר בתולדות איראן. הוא ואנשיו לחם באותה תקופה לא רק נגד שלטון הח'ליפה אלא גם למען שימור השפה והתרבות הפרסית.
אחרי מות ג'אוידאן נשא באבכ את אלמנתו לאשה ובשנים 816–817 בימי הח'ליפה אל-מאמון הפך למנהיג תנועת הח'רמייה. באבכ האיץ את העם למרוד במשטר הח'ליפי. קרא לפרסים לקחת כלי נשק, לכבוש טירות ומבצרים ולחסום את הדרכים בפני האויב. העם הצטרף אליו בהמוניו.
החוקר ולדימיר מינורסקי מציין שבאזרבייג'ן של המאה ה-9–10 הייתה האוכלוסייה המיושבת המקורית מורכבת מאיכרים שהערבים כינו אותה בזלזול מסוים "אולוג'", כלומר "לא ערבים", מונח הדומה במקצת לזה של "ריאיה" שבו השתמשה האימפריה העות'מאנית לגבי ה"לא טורקים" . הנשק היחיד שעמד לרשותה היה הקלע. התושבים דיברו מספר ניבים - אזרית קדומה (אד'רית), טלישי וכו', המדוברות בימינו על ידי איים בודדים בתוך האוכלוסייה הדוברת שפות טורקיות. אוכלוסייה זו היוותה את בסיס ההתקוממות של באבכ נגד הח'ליפות הערבית.
אז פעלו כבר מזמן קבוצות של ח'וראמים באספהאן, אזרבייג'ן, ריי, המדאן, ארמניה, גורגן ובאזורים שונים באיראן. בגורגן בימי הח'ליפה אל-מהדי בשנים 778–779 פעלו ה"באטנים" נושאי "הדגל האדום" (סורח-אלאמאן) ודוכאו על ידי מושל טבריסתאן, עמר בן עלא. בעת שלטונו של הארון א-רשיד פרצו מרידות באספהאן, ריי והמדאן ובמקומות נוספים ודוכאו על ידי עבד אללה בן מאלכ ואבו דולף עג'לי. אולם אף אחת ממרידות אלה לא הצליחו להימשך ולהתפשט כמו התקוממותו של באבכ שהתגרתה בצבאות הח'ליפות למשך עשרים שנה.
בימי האבכ התרכזה תנועת הח'רמייה באזרבייג'ן וחוזקה במתנדבים מאזורים אחרים, שכללו ככל הנראה צאצאים של תומכי אבו מוסלם וגורמים איראניים אחרים שהתנגדו לשלטון העבאסים. מניחים שההערכות לגבי מספר הלוחמים של באבכ - כמו 100,000 (לפי אבו ל-מעלי), 200,000 (לפי מסעודי) או "אין ספור" -של בגדאדי - היו מוגזמות מאוד אבל הן מצביעות על הממדים הגדולים של המרד.