ערביי ארץ ישראל התנגדו להצהרת בלפור וראו בה פגיעה בזכויותיהם. לאחר מתן ההצהרה החלו להתארגן בקרבם ועדים ואגודות מחאה שונות. ב-2 בנובמבר 1918, יום השנה הראשון להצהרת בלפור, שבתו בתי העסק הערביים ונערכה הפגנה בירושלים שבה הוכרז על הקמת האגודה המוסלמית-נוצרית, שפעלה במטרה לשכנע את הבריטים לבטל את הצהרת בלפור ולכונן בארץ ישראל משטר שייתן ביטוי לזכותם של הערבים על הארץ. הערבים טענו לבעלות מוחלטת על הארץ, והשתמשו בנימוקים היסטוריים (ישיבתם הארוכה בארץ), דמוגרפיים (היותם רוב של 90% מיושבי הארץ ב-1918), משפטיים (אי-חוקיותה-לכאורה של ההצהרה וסתירות פנימיות בתוכה), מדיניים (מכתבי חוסיין-מקמהון, בהם הובטחה ארץ ישראל לערבים) ואחרים, כדי לבסס את עמדתם. בנוסף, הם טענו כי היהדות היא דת ולא לאום וטענתם של היהודים בדבר חזרה לאדמתם לאחר אלפיים שנה, אינה רלוונטית כיוון ש"אין אפשרות לשרטט את מפת העולם מחדש על סמך טענות משכבר ימים".
הערבים השתמשו בדרכים שונות על מנת להיאבק במימוש ההצהרה - הם הגישו תזכירים לשלטונות, הופיעו בפני ועדות בריטיות ובינלאומיות ואף נקטו באלימות כנגד יהודים ויישובים עבריים בארץ. בהקשר הזה יש שרואים בסוף מלחמת העולם הראשונה ובהצהרת בלפור את תחילתו של הסכסוך הישראלי-ערבי.
בשנת 1921, השתתפו הערבים במאורעות ב' בנובמבר, ערבים רבים התאספו בעיר העתיקה בירושלים עם מקלות בידיהם וקראו קריאות נגד היהודים. יהודים רבים הוכו במקלות וחלק מהם נדקרו. בכניסה לרובע היהודי עמדו יהודים שמנעו מהפורעים הערבים להיכנס לרחוב היהודים ובין היהודים לערבים היו חילופי יריות. הפורעים פרצו לבית יהודי של דוד ישעיהו כהן דרעי פגעו בדייריו ובזזו אותו. הם לא הצליחו להיכנס לחצר נוספת כי תושבי החצר הערבית מנעו זאת מהם. בהר הבית התאספו ערבים וקראו "נדבח אל יהוד". חמישה יהודים וערבי אחד נהרגו. שמונה יהודים וארבעה ערבים נפצעו קשה.
בשנת 1945 ציינו ערבים את יום השנה להצהרת בלפור בפרעות ביהודים, ובמיוחד בקהיר, באלכסנדריה ובטריפולי.
איי פיג'י
אפילו לא שגוי
"אפילו לא שגוי" (מאנגלית: "Not even wrong") הוא ביטוי המפגין זלזול ברעיון מדעי, אשר לא ניתן להפריכו במובן הפופריאני, או שאינו מגובש דיו כדי להפיק בעזרתו תחזיות מדעיות על אודות העולם הגשמי. דהיינו, הביטוי מתאר רעיון שגם אם על פניו נשמע כי הוא בעל משמעות, מבחינה מדעית הוא חסר כל משמעות מעשית. טביעת הביטוי מיוחסת לוולפגנג פאולי, מראשוני הפיזיקאים של מכניקת הקוונטים, שהיה ידוע בביטוייו השנונים להתנגדויות לחשיבה מדעית שגויה או מרושלת.
הצהרות שאינן אפילו שגויות עשויות להיות בנויות היטב, אך אינן מתייחסות לדבר מה פיזיקלי או מוחשי. לדוגמה, ההצהרה "נשמות הן בנות־אלמוות" היא אפילו לא שגויה כיוון שהמושג "נשמה" אינו מוגדר היטב במונחים אמפיריים מוחשיים. הצהרות אחרות עשויות להיות לא יותר מבליל מילים חסר משמעות, דוגמת הביטוי "רעיונות ירוקים חסרי-צבע ישנים בזעם" מאת הבלשן נועם חומסקי.
טענות פסאודו-מדעיות עשויות להיות "אפילו לא שגויות". אך לא כולן כאלו. חלקן דווקא כן הופרכו בכלים מדעיים וחלקן נכונות כשלעצמן, אך מצורפות אל טענות אחרות, שאינן נכונות, חסרות יכולת בדיקה מדעית או חסרות משמעות לחלוטין.
רבי אברהם במערב הפרוע
רבי אברהם במערב הפרוע (באנגלית: The Frisco Kid) הוא סרט קולנוע משנת 1979 בבימויו של רוברט אולדריץ' (Aldrich). הסרט הוא מערבון קומי בכיכובם של ג'ין ויילדר והאריסון פורד. ויילדר מגלם את אברהם בלינסקי, רב פולני טוב לב, אך שלומיאלי, החוצה את ארצות הברית בדרכו מערבה לסן פרנסיסקו. האריסון פורד הוא טומי לילארד, שודד הבנק שמצפונו גובר על שאיפותיו והוא מסייע לבלינסקי בדרכו (לתפקיד השודד לוהק במקור ג'ון ויין).
תקציר העלילה.
רבי אברהם בלינסקי מגיע לפילדלפיה מפולין בדרכו להיות רב הקהילה היהודית החדשה בסן פרנסיסקו. אברהם נושא עמו ספר תורה לבית הכנסת של הקהילה. אברהם, תמים, נותן אמון ונוסע בלתי מנוסה, נופל קורבן לתרמית ונזנח באמצע הדרך מערבה חסר כל.
נחוש למלא את משימתו מתחיל אברהם במסע מערבה בעודו צועד ברגל ופוגש בדרכו טיפוסים שונים אופייניים לארצות הברית במאה ה-19 ולמערב הפרוע כגון אינדיאנים, פורעי חוק, פועלי מסילת רכבת ונוצרים אדוקים. להרפתקאותיו אלו מצטרף טומי לילארד, שודד מתחיל וטוב לב הנשבה בקסם תמימותו ונחישותו של הרב הצעיר.
מסעם המשותף מערבה מהווה את חוט השדרה של העלילה, במהלכה נחשף הצופה לתמונה פרודית ומוקצנת של המערב הפרוע.
"רבי אברהם במערב הפרוע" הוא "מערבון" מסוג אחר המתרחק מן המערבון הקלאסי האמריקאי, בדומה ל"קוראים לי אף אחד" ו"בלתי נסלח".
טאז
בנג'י
מכת שמש (סרט)
מכת שמש הוא סרטו של יקי יושע. הסרט הוא דרמת נעורים שיצאה לראשונה לאקרנים באפריל 1984. את שיר הנושא כתבו שמוליק קראוס ויענקל'ה רוטבליט כשיובל בנאי, אשר גילם את הדמות הראשית, מבצע. כ-20 שנים לאחר יציאת הסרט חודש שיר הנושא בשתי גרסאות, גרסת אלקטרו על ידי ספארק-או, ניקו-טין ורועי ארד ובגרסה אקוסטית על ידי נועם רותם.
תקציר עלילה.
זהו הקיץ האחרון לפני הצבא, קיץ תל אביבי של ראשית שנות השמונים, ערב מלחמת לבנון הראשונה. הסיפור מתרכז בארבעה חברים, להם להקת רוק'נ'רול.
זאב יעבץ
הרב זאב (ווֹלף) יעבץ (ט"ז בתשרי ה'תר"ח, 26 בספטמבר 1847, פולין –י"ח בשבט ה'תרפ"ד, 24 בינואר 1924, לונדון) היה סופר, היסטוריון ואיש חינוך. נמנה עם מקימי תנועת המזרחי וממחדשי השפה העברית.
קורות חיים.
יעבץ נולד בקולנו שבפולין בשנת 1847, בנם של אסתר וזוסמן יעבץ, שהיה יחסן ובעל נכסים. נשא את גולדה פינס, אחותו של יחיאל מיכל פינס. לאחר נישואיו התיישב בוורשה ופתח שותפות במסחר סיטונאי. מרבית עול המסחר נפל על שותפו, והוא התמקד בלימודים, בעיקר בתחום תולדות עם ישראל.
בשנת 1882 פרסם את מאמרו הראשון "ראשית עבודת הסופרים בישראל" ב"השחר". מאז המשיך לפרסם מאמרים ומחקרים בקבצים שונים על נושאים בתולדות עם ישראל, והוכר ככח עולה בתחום זה. הוא היה יד ימינו של שפ"ר בהכנת הכרך הראשון של כנסת ישראל שראה אור בוורשה בשנת ה'תרמ"ז (1886).
בשנת 1887, בהיותו בן ארבעים, עלה לארץ ישראל. בתקופה הראשונה התארח אצל גיסו יחיאל מיכל פינס בירושלים. תחילה עבד ככורם בכרמי יהוד, וכן שימש שם כמורה. אחר כך עבר לנהל את בית הס
התגורר בזכרון יעקב, בהוראת הברון רוטשילד. לאחר שהסתכסך עם פקידי הברון עזב את המושבה.
היה מחברי ועד הלשון העברית הראשון, שנוסד ב-1890. ערך רבעון בשם "הארץ", שהופיע בירושלים ב-1891.
ב-1902 היה ממייסדי סיעת המזרחי בתוך ההסתדרות הציונית. ערך את כתב העת של התנועה, "המזרחי".
בערוב ימיו השתקע באנגליה. נפטר בלונדון.
השקפתו ומפעליו החינוכיים.
יעבץ סבר שהתרבות היהודית שונה מתרבות הגויים ("תרבות החוץ"), בכך שבעוד שהתרבות היהודית מושתתת על דעת אלוהים, זו האחרונה מושתתת על דעת הטבע. הוא סבר שיש לעסוק בפעילות תרבותית ולקיים בארץ ישראל מערכת חינוך עצמאית שבבסיסה התרבות היהודית-הדתית. סוגיה זו, של עיסוק בתרבות במסגרת פעילות התנועה הציונית, הייתה שנויה במחלוקת בקרב הציונים החילונים והדתיים כאחד. בעוד הרב ריינס, מנהיג המזרחי ומייסדה הראשי, היה אמביוולנטי בשאלה זו, יעבץ היה זה שדחף את הציונות הדתית בראשית דרכה לעסוק בתכנים תרבותיים-חינוכיים.
עם הקמת סיעת המזרחי במסגרת ההסתדרות הציונית הוטל עליו לחבר קול קורא עבור הסיעה החדשה. יעבץ קרא בכרוז, בין השאר, לעסוק בפעילות תרבותית-דתית שתהווה אלטרנטיבה לפעילות התרבותית החילונית.
יעבץ הציג פתיחות מסוימת בנוגע ל"חוכמות העולם". לטענתו, פתיחות זו לא רק שאינה מעכבת את התרבות היהודית הפנימית, אלא אף יכולה להוות כלי שרת. לדוגמה, הידע האגרונומי היכול להועיל ביישום מצוות התלויות בארץ. פתיחות זו נגעה בשטחי ידע הקשורים למדעי הטבע, אך לא למדעי הרוח, אשר מהווים תחום ידע מקביל ומנוגד לתרבות היהודית-דתית. לכן עבורו מדעי הרוח היו מחוץ לתחום הלימודים.
גישתו של יעבץ קנתה אחיזה בקרב אנשי הציונות הדתית, אשר ראו בתור הזהב של יהדות ספרד כידע חינוכי ראשון במעלה, ואת ההוגים השונים כדוגמת הרמב"ם, רב סעדיה גאון ואחרים, כאנשי רוח אשר לאורם יש ללכת. באשר הם היו משכילים אשר השתמשו במדע כדי לאמת את התורה. הטענה הייתה כי הרמב"ם לא ביקש לעשות סינתזה תרבותית של התורה עם המדע, אלא הראה כיצד המדע נכלל בתוך התורה.
פעילות נוספת של זאב יעבץ הייתה קריאה למערכת חינוך דתית-עממית, המתאימה לציבור הרחב. בניגוד לסגנון הלימוד המקובל ב"חדרים" ובתלמודי התורה, תוכנית הלימודים של יעבץ כללה בעיקר לימוד תורה וליקוטים מהאגדה, כל זאת בעברית. במהלך השנים אימצה סיעת המזרחי מוסדות חינוך (למשל, תחכמוני), והתוותה את פעולתם ברוח הגותם של יעבץ והרב ריינס. לימים שאבה מערכת החינוך הממלכתית דתית, שנוסדה בתשי"ד, כמה מעקרונותיה מיעבץ. לא רק זאת אלא שהמורים למקצועות קודש בבתי הספר היו ברובם לא ציונים, ואלה השפיעו על חלק מהנוער להמשיך וללמוד בישיבות לא ציוניות. רק בשנות ה-80 של המאה ה-20 השתנה מצב זה.
יעבץ נחשב למעצב "חג נטיעת אילנות" בט"ו בשבט, כאשר בשנת 1890 לקח את תלמידיו לנטיעת עצים בזכרון יעקב (טקס הנטיעות הראשון של ט"ו בשבט התקיים עוד קודם לכן, ב-1884, במושבה יסוד המעלה).
על שמו הוקם בשנת 1932 המושב כפר יעבץ בשרון. כמו כן נקראו על שמו רחובות במרכז ירושלים, בתל אביב, בפתח תקווה, בחולון, ברחובות ובבני ברק.
חלק מארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
משפחת אדמס (זיכיון)