בעת מינויו לתפקיד מזכיר ההגנה, גייטס היה חבר בוועדת בייקר-המילטון, אולם עזב אותה לטובת לורנס איגלברגר. וועדת בייקר המילטון המליצה על העברת אחריות מהירה יותר לממשלה העיראקית וכוחות הביטחון על המצב במדינה, כך שתתאפשר הסגתם של מרבית הכוחות הלוחמים האמריקניים עד תחילת 2008. מעבר לכך, הוועדה המליצה על פתיחת דיאלוג עם שכנותיה של עיראק (ביניהן איראן וסוריה) בניסיון לייצב את עיראק. מלבד זאת, המלצות הוועדה כללו מאמץ אמריקני לפתרון הסכסוך הישראלי-ערבי, על ידי דחיפת ישראל לניהול משא ומתן עם סוריה (בו תיסוג מכל רמת הגולן) ולבנון ועם הפלסטינים (אלו המכירים בזכויות קיומה של מדינת ישראל).
מזכיר ההגנה.
שרת החוץ האמריקנית קונדוליזה רייס והיועץ האמריקני לביטחון לאומי סטיבן האדלי המליצו על גייטס בפני הנשיא בוש, שלאחר שיחה עמו בה שאל אותו על ראיית העולם שלו, נעתר ללחצי הציבור להחליף את דונלד רמספלד, מזכיר ההגנה הקודם.
ב-8 בנובמבר 2006, יום לאחר בחירות האמצע בארצות הברית, בהן איבדו הרפובליקנים את הרוב בשני בתי הקונגרס (לראשונה מאז המהפך של ניוט גינגריץ' ב-1994), הנשיא ג'ורג' בוש הודיע על כוונתו למנות את רוברט גייטס במקום מזכיר ההגנה הקודם דונלד ראמספלד. סקרי הבוחרים לאחר הבחירות הראו כי מרבית המצביעים העניקו את קולם למפלגה הדמוקרטית בשל התנהלות הממשל במלחמה בעיראק. בדיון הציבורי בארצות הברית יוחס העדר הניצחון בעיראק להתנהלות ראמספלד, ושמועות על החלפתו נשמעו עוד בחודשי המלחמה הראשונים.
מינויו של גייטס אושר פה אחד בוועדת הכוחות המזוינים בסנאט ב-5 בדצמבר 2006. במהלך שימועו בפני הוועדה באותו היום, טען גייטס כי ארצות הברית אינה מנצחת בעיראק (אם כי גם אינה מפסידה). יום לאחר מכן מינויו של גייטס אושר גם על ידי מליאת הסנאט ברוב של 2–95 (3 סנאטורים לא הצביעו). ב-18 בדצמבר 2006 גייטס הושבע לתפקידו כמזכיר ההגנה בבית הלבן.
תפישת עולמו של גייטס ניצית הרבה פחות מזו של קודמו, ומינויו כמזכיר ההגנה חיזק עוד יותר את המחנה הריאליסטי בממשל, שהובל על ידי שרת החוץ רייס.
לאחר היבחרו של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית הוא הציע לגייטס להמשיך בתפקידו תחת הממשל החדש שיקים, גייטס נענה לבקשתו של אובמה. ב-2011 ביקש לפרוש וב-1 ביולי 2011 התפטר מתפקיד מזכיר ההגנה.
הוואלי (עיר)
הוואלי (אנגלית: The Valley) היא בירת אנגווילה וגם "העיר הראשית" על האי. בשנת 2001 מנתה אוכלוסייתה 1,169 תושבים.
בוואלי ישנן דוגמאות מועטות לאדריכלות קולוניאלית עקב שינוי מיקום הרשויות של אנגווילה לסנט קיטס בשנת 1825; עם זאת, בית וולבלייק אשר נבנה בשנת 1787, עודנו עומד ומשמש כמגורים של בכירי הכנסייה הנוצרית באי.
קבר חולדה
קבר חולדה או קבר פלגיה הוא כינוי למערכת קבורה בהר הזיתים בירושלים, המיוחסת במסורת היהודית לחולדה הנביאה. המסורת בדבר מיקום קבר חולדה הנביאה בראש הר הזיתים החלה בימי הביניים ומקורות שונים המשיכו לציין את המקום גם במאה ה-19. המקום שעליו הצביעו כקבר חולדה נמצא במרומי הר הזיתים, מדרום לחצר כנסיית העלייה. מעבר חשוך מוליך לחדר קטן ובו סרקופג פשוט הנושא כתובת יוונית.
מעל הקבר ניצב כיום מסגד שנבנה בתחילת המאה ה-17. המסגד פתוח למתפללים בלבד וסגור בדרך כלל למבקרים.
הארכאולוג הצרפתי פליסיאן דה סוסי מצא בתוך הקבר כתובת יוונית פגאנית: "אמצי דומיטילה, איש אינו בן אלמוות".
מסורות.
הנוצרים מייחסים את המערה לנזירה פלגיה הקדושה (Pelagia), בת אנטיוכיה מהמאה החמישית. פלגיה הייתה בצעירותה רקדנית ויצאנית באנטיוכיה, שנודעה ביופיה הרב ובאורח חייה ההולל, ומסופר כי היו גברים שהתאבדו לאחר שדחתה אותם. בשלב מסוים בחייה, בעקבות הטפה נוצרית ששמעה, מאסה פלגיה בחיי החטא והכריזה "אני פלגיה כולי ים של חטאים ... הולכתי את עצמי ואת האחרים שולל, אך עתה שאיפתי היא להתנער מכל זאת". היא חילקה את כל כספה לעניים ועברה לחיות חיי סגפנות במערה בהר הזיתים. פלגיה הגיעה לירושלים כשהיא מחופשת לגבר ורק לאחר מותה, כאשר הוכנה גופתה לקבורה, נתגלה כי היא אישה.
על פי המסורת המוסלמית, הקבר במערה הוא של ראבעה אלעדויה (בערבית: رابعة العدوية), דרווישית סופית מיסטיקנית בעלת שם בבצרה במאה ה-8, שבאה לירושלים מעיראק במאה השמינית וחיברה בה דברי הגות ושירה. היא הקדושה המפורסמת ביותר באסלאם הקדום, ועל שמה נקרא הרחוב שבו נמצא המסגד מעל קבר חולדה.
לפי המסורת היהודית קבורה שם חולדה הנביאה.
בכל שלוש המסורות מדובר בנשים. על כן קיימת סבירות גבוהה כי הן משמרות זיכרון אמיתי לקבורה של אישה באתר זה, תהיה אשר תהיה.
דעת נוסעים יהודים והמקורות.
בתוספתא מסכת נגעים, פרק ו' נכתב על ירושלים: "ואין מקימין בה קברות, חוץ מקברי בית דוד וקבר חולדה הנביאה, שהיו שם מימות הנביאים הראשונים". על פי מקור זה, חולדה הנביאה נקברה בתוך העיר, ואכן הנוסע היהודי בנימין מטודלה, שביקר בירושלים בשנת ד'תתק"ל (1170), לא הזכיר את קבר חולדה אף על פי שביקר בהר הזיתים. גם יעקב השליח שביקר בירושלים בזמנו של אשתורי הפרחי, מצוטט בספר מסעות אשר מתאר "ציוני וקברות הקדמונים אשר בארץ המה" וגם הוא אינו מזכיר את קבר חולדה על הר הזיתים.
הנוסע רבי דוד דבית הלל מזכיר ב-1824 את הקבר ומציין כי "אין איש רשאי לבוא שמה מלבד מוסלמים".
הרב יהוסף שוורץ, מחבר הספר "תבואות הארץ", כתב שהראשון לציין את קברה של חולדה בהר הזיתים, הוא אשתורי הפרחי. אחריו באו אחרים ומאז נתקבעה המסורת ורבים מבקרים באתר על הר הזיתים כקבר חולדה, על אף שהזיהוי סותר את התוספתא. היו שניסו ליישב את הסתירה או שקיבלו בפשטות שקבר חולדה אכן נמצא בראש הר הזיתים ולפי זה קבעו את גבולה המזרחי של ירושלים, בין אלו כלולים המהרי"ט והרדב"ז. לעומת זאת, הרב יהוסף שוורץ כותב: "ועתה ישמע השומע ויראה הרואה דבר נפלא, איך שגגה גדולה ושקר וכזב גדול והבל נמצא ביד המון עם מבני עמינו לאמר ולהאמין ששם קבר חולדה הנביאה." ובהמשך: "ועתה קורא ידידי, האין יכאב לב המבין והיודע על הדבר הזה, שישראל ילך להתפלל על קברי קדֵשות, באמרם שהוא מקום קבורת הצדקת חולדה הנביאה? ועל האנשים ההולכים שמה להתפלל אני אומר לשון חז"ל: עובדי עבודה זרה בטהרה הם, כי גם צלם ופסל שתי וערב נמצא שם חקוק בכותל המערה.".
קבר פלגיה
יום ליום
יום ליום הוא שבועון חרדי ספרדי המופץ בדיוור ישיר למנויים.
היסטוריה.
העיתון הוקם בשנת 1993 בהוראת הרב עובדיה יוסף. בשנים הראשונות הוא פעל כיומון ולאחר מכן הפך לשבועון. במשך שנים היה השבועון מזוהה עם מפלגת ש"ס, רבניה והעומדים בראשה.
בשנת 2003, לאחר שהעיתון נקלע לקשיים כלכליים וצבר חובות של כ-10 מיליון שקל, הוא נקנה בידי איש העסקים קובי מימון, שהעביר את מערכת העיתון למטה קבוצת אקויטל שבעלותו בפתח תקווה.
בשנת 2017 נקנה העיתון בידי נעמה עידן. בעקבות חילוקי דעות בין הנהלת העיתון והמפלגה, הודיע אריה דרעי על ניתוק הזיקה הרשמית בין שני הגופים ועל ייסוד עיתון חדש בשם "הדרך". ב-2019, נרכש העיתון על ידי הבעלים של קו עיתונות דתית.
מבנה העיתון.
לעיתון היו בעבר ארבעה חלקים:
העיתון כולל גיליון חדשות, ומגזין שבועי ו"עונג שבת" שאגודים בחוברת אחת.
לקראת חגים מצורפים לעיתון מוספים נוספים.
מנכ"ל העיתון היה עו"ד רונן פרץ. העיתון היה במשבר כלכלי, אולם מצבו שופר לאחר שרכש אותו קובי מימון.
ביוני 2017 רכשה את העיתון נעמה עידן. באוגוסט 2017, הודיע עורך העיתון מ-1999, יצחק קקון, בטור מיוחד שלאחר 23 שנה בעיתון הוא עובר לעיתון הדרך. כמה ימים לאחר מכן מונה שלמה בניזרי לעורך העיתון. לאחר 8 שמונה חודשים התפטר בניזרי מהתפקיד, לאחר שלא הסתדר עם נעמה עידן.
בראש חודש חשוון התשע"ח החל העיתון להוציא מהדורה חודשית בתפוצה של 50,000 עותקים. בינואר 2018 הצטרפו כותבים חדשים לעיתון, בהם חגי הוברמן. את העיתון עורך מרדכי הללויה (אחיין של אלי ישי), תחת שם העט "יוחאי דנינו". חצי שנה לאחר רכישת העיתון, פתחו עובדי העיתון בשביתה בטענה לפגיעה בזכויותיהם בגיבוי הסתדרות העובדים הכללית החדשה. ביולי 2019 הוגשה בקשה לפירוק העיתון על ידי חברת הדפוס החדש בשל חדלות פירעון, ובחודש יוני 2019 מינה בית המשפט המחוזי מפרק זמני לעיתון, בהתאם לבקשת הכונס הרשמי.
בספטמבר 2019 נרכש העיתון על ידי יוסי שינובר ואריאל קוניק, מבעלי רשת קו עיתונות דתית. סמוך לכך פרש משה שפיר מהעיתון.
מאפיינים.
בנוסף למאפיינים הרגילים של העיתונות החרדית, העיתון דירג רבנים, מ"מאור ישראל", או "מרן" (כינויים של הרב עובדיה יוסף והרב שלום כהן, נשיא מועצת חכמי התורה), ועד "הרה"ג" (הרב הגאון) לאברך כולל תלמיד חכם. בעיתון לא צוינו בדרך כלל בגלוי מחלוקות פנימיות בש"ס, אך הוא היווה זירה חשובה למאבקי כוח פנימיים, המתבטאים במדרג תוארי הרבנים ובדיווח או בהשתקה של פעילות. לעומת זאת הובלטו בעיתון קריאות תיגר של הנהגת המפלגה על זרמים חרדיים ואחרים.
כמקובל בעיתונות החרדית, גם "יום ליום" אינו מפרסם תמונות של נשים, מדיניות שהתבטאה בין השאר בפרסום תמונת ממשלת ישראל ה-34 תוך מחיקת השׂרות המכהנות בה.
לאחר רכישת העיתון על ידי נעמה עידן, הושקה אפליקציה לעיתון. כותבים בו אנשים חילוניים טורי דעה, וכן כותבות בו נשים גם בגיליון החדשות ומופיעים בו דיונים הקשורים לאינטרנט ולרשתות חברתיות.
בארי לווינסון
ארקסילאוס
ארקסילאוס (ביוונית: Ἀρκεσίλαος; 316-241 לפנה"ס) היה פילוסוף יווני, מייסד האקדמיה האפלטונית התיכונה באתונה ואחד מממשיכיו של פירון מאליס, מייסד זרם הספקנות בפילוסופיה היוונית.
חייו.