אבל מתחת לטמפרטורה הקריטית, כאשר יש אזור בו הלחץ עולה עם הנפח, באותו אזור יש קטע קעור בגרף של formula_43, כלומר אפשר לחבר שתי נקודות בגרף בעזרת קטע שעובר מתחת לגרף של הפונקציה, ולכך יש משמעות פיזיקלית חשובה:
זורם בעל formula_6 חלקיקים שנמצא בכלי בעל נפח formula_4 לא חייב להיות צפיפות אחידה, כלומר בנפח סגולי אחיד formula_48. הוא יכול להתחלק למשל לשני חלקים, בעלי formula_49 ו- formula_50 חלקיקים בנפחים סגוליים formula_51 וformula_52, שאחד גדול מ formula_53 והשני קטן ממנו. במצב זה, האנרגיה החופשית הכוללת תהיה הערך שיתקבל בנפח formula_4 אם נחליף את הגרף של formula_43 בקו ישר שמחבר את הערכים שלו בצפיפויות השונות, כלומר את הנקודות בנפחים formula_56 ו- formula_57 והערכים המתאימים להם של formula_43. כאשר ערך זה נמוך מהערך המקורי של האנרגיה החופשית של הלמהולץ, כדאי מבחינה אנרגטית לחומר להתפצל לשתי הפאזות האלה, במקום להיות בצפיפות אחידה. המשמעות הגאומטרית היא שצריך להחליף את הגרף של
formula_59 בקמוֹר שלו.
במקרה של גז ואן דר ואלס המשמעות היא שיש קטע אחד (הקטע האדום, בין formula_60 ל- formula_61 באיור) שבו מוחלפת הפונקציה המקורית של האנרגיה החופשית בפונקציה ליניארית. מבחינת הלחץ, המשמעות היא החלפת הפונקציה של הלחץ, בקטע ישר ומאוזן (הקטע בתכלת)
שהשטח הכלוא בינו לבין הגרף המקורי כשהוא מתחתיו, שווה לשטח שכלוא בינו לבין הגרף המקורי כשהוא מעליו. מבחינה פיזיקלית בתחום נפחים זה הלחץ נשאר קבוע במשך כל תהליך הגדלת הנפח (או הקטנתו), כאשר במקום שהלחץ ישתנה עם שינוי הנפח, משתנה היחס בין כמות הזורם שנמצא במצב בנוזלי לכמות שנמצאת במצב הגאזי.
הקטע כולל לא רק את הקטע ה"לא פיזיקאלי" בין formula_62 ל formula_63, שבו formula_43 קעורה והלחץ עולה עם הנפח, אלא גם שני קטעים משני הצדדים של הקטע ה"לא פיזיקאלי". בשני קטעים אלה הזורם יכול, אם הדבר נעשה בזהירות ותוך שמירה על אחידות התנאים בכל מקום, בכל זאת לא להתפצל, ולהישאר כולו במצב אחיד. תופעה זו נקראת "חימום יתר" ("superheating") או "קירור יתר" ("supercooling"). מצב זה הוא מטא-יציב, וכשהזורם נמצא בו, מספיק עירור קל בשביל לגרום לקפיצה למצב המפוצל, העדיף אנרגטית.
אולם בדרך כלל נפח המערכת הוא לאו דווקא הפרמטר דרכו משפיעים על מערכת כזו, אלא דווקא הלחץ או הטמפרטורה, לכן כדאי לבחון את הפוטנציאל התרמודינמי שאלה הם המשתנים הטבעיים שלו: האנרגיה החופשית של גיבס
לא ניתן לקבל ביטוי אנליטי לאנרגיה החופשית של גיבס, מכיוון שלא ניתן לקבל ביטוי אנליטי
לformula_66, אולם ניתן לצייר גרפים כנגד הלחץ והטמפרטורה.
כאשר הטמפרטורה נמוכה מהטמפרטורה הקריטית, יש ערכים של הלחץ שיש להם כמה נפחים אפשריים, כלומר formula_66 אינו ביטוי חד ערכית, ולכן גם formula_68 אינו ביטוי חד ערכי, ויש אזורים שבהם ייתכנו שלושה ערכים של האנרגיה חופשית עבור אותו לחץ. הערך הנמוך ביותר הוא כמובן העדיף אנרגטית. מעליו, בתחום הלחצים בין formula_69 ל- formula_70, יש גם שתי זרועות שמתאימות לערכים המטא-סטביליים, (בהם קיים "קירור יתר" או "חימום יתר"), ומעליהן ענף שמתאים לאזור ה"לא פיזיקלי" באיזותרמות.
אם עוקבים אחרי תהליך בו מגדילים את הלחץ של גז, מבחינת הגרף המשמעות היא התקדמות ימינה על בזרוע הגאזית של הגרף. בתחילה הלחץ גדל עד שהוא מגיע ל- formula_71, הוא הלחץ בו מתרחש מעבר הפאזה. לרוב אכן החומר יעבור בתהליך ממושך למצב צבירה נוזלי, ובסוף התהליך "יעבור זרוע" בגרף לזרוע הנוזלית. כאמור ייתכן בתנאים מיוחדים שהוא ימשיך להיות גז במצב של "קירור יתר", והלחץ ימשיך לעלות, אולם הוא לא יכול לעבור בשום מקרה את formula_70 בלי שתחול התעבות פתאומית, ומעבר למצב נוזלי. מבחינת הגרף, המשמעות היא קפיצה מהזרוע של גז בקירור יתר, לזרוע של נוזל.
תמונה דומה מתקבלת מהגרף של האנרגיה החופשית של גיבס כנגד הטמפרטורה. בלחצים שנמוכים מהלחץ הקריטי, גם הביטוי של הטמפרטורה כנגד הנפח אינו מונוטוני, ויש תחום טמפרטורות בו ייתכנו כמה צפיפויות, ובהתאם גם כמה ערכים של האנרגיה החופשית של גיבס. הגרף מאפשר לעקוב אחרי מעבר הפאזה על ידי העלאת או הורדת הטמפרטורה - הסיטואציה הנפוצה ביותר. אם לוקחים נוזל ומחממים אותו (בכלי סגור - על מנת למנוע אידוי, אבל בעל דפנות גמישות - לשמירת לחץ קבוע), הוא מתחמם עד טמפרטורת הרתיחה - היא הטמפרטורה בה שתי הזרועות של הגרף חותכות אחת את השנייה. גרפית המשמעות היא תזוזה ימינה על זרוע הנוזל (הזרוע השמאלית) של הגרף, עד לנקודת החיתוך. בטמפרטורה זו בדרך כלל יתחיל מעבר הפאזה, עד שכל הנוזל יהפוך לגז, והטמפרטורה תמשיך לעלות - כלומר יהיה מעבר לזרוע של הגז והמשך תזוזה ימינה עליה. אולם גם פה ייתכן מצב של חימום יתר -כלומר שאם יישמרו תנאים אחידים מספיק, הטמפרטורה של הנוזל תעלה מעל לטמפרטורת הרתיחה, עד שבפתאומיות הוא יהפוך לגז. מבחינה גרפית המשמעות היא המשכה על הזרוע הנוזלית גם מעבר לטמפרטורת הרתיחה.
חום כמוס.
מעבר הפאזה אינו תהליך מיידי, אלא תהליך רצוף. במהלכו יש זרימה של חום מהמערכת או אליה. אפשר לחשב את כמות החום הזה על ידי חישוב האנטרופיה:
מכאן, במהלך מעבר הפאזה מנוזל לגז, בו הטמפרטורה נשארה קבועה, יש מעבר חום:
כאשר formula_75 ו-formula_76 הם הנפח הסגוליים של גז ונוזל בטמפרטורת הרתיחה. מכיוון שהנפח הסגולי של הגז גדול יותר, ביטוי זה חיובי, כלומר יש לספק חום על מנת להביא לרתיחה, ולעומת זאת חום זה משתחרר מהחומר לסביבה בעת עיבוי. חום זה קרוי חום כמוס. קיום החום הכמוס, ואי הרציפות בגרף של formula_77, מסווגים את מעבר הפאזה הזה כמעבר פאזה מסדר ראשון.
שמאל ישראלי חדש
שמאל ישראלי חדש (שי"ח) היא תנועת מחאה שנוסדה ב-1968 ופעלה עד שנת 1973. ראובן קמינר תיאר את הקבוצה "ככוח הסטודנטיאלי המרכזי של השמאל בין השנים 1968 ל-1973". שי"ח היוותה שילוב של שתי קבוצות בתל אביב וירושלים שהוקמו כל אחת באופן עצמאי. הקבוצה בתל אביב הוקמה על ידי סטודנטים מאוניברסיטת תל אביב, רובם יוצאי השומר הצעיר, וקבוצת סטודנטים מהאוניברסיטה העברית - חלקם יוצאי תנועת ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי וחלקם עולים חדשים מרחבי העולם אשר הגיעו לישראל להתנדב ללחימה במסגרת מלחמת ששת הימים. התנועה התפרקה בשנת 1973.
הרקע.
הרקע להקמתה של קבוצת שי"ח היה מרד הסטודנטים ששטף את אירופה, תוך דרישה ליותר חופש וזכויות - וכן את ארצות הברית בהתנגדות למלחמת וייטנאם ובמלחמה על חופש הדיבור. סערה זו שלחה משב רוח גם לישראל שלאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר כיבוש יהודה ושומרון, רצועת עזה, סיני והגולן - ועם שוך האופוריה הראשונה - צעירים רבים, בעלי השקפה שמאלית, ראו בכיבוש מתמשך סכנות מוסריות רבות, בעיקר עבור העם הכובש. רבים מהם הושפעו מנאומיו והרצאותיו החריפים של פרופסור ישעיהו ליבוביץ נגד השליטה של ישראל בשטחים, בהם ציין את אי המוסריות שבו והדגשת סכנותיו עבור החברה הישראלית.
אידאולוגיה.
שתי הקבוצות המייסדות של שי"ח היו שונות ברקען ובהשקפותיהן הפוליטיות הבסיסיות. הקבוצה התל אביבית הייתה מורכבת מיוצאי קיבוצים שהיו מנוסים בפוליטיקה, ולעומתם איגדה הקבוצה הירושלמית סטודנטים ללא שייכות פוליטית ישירה. עם זאת ההתנגדות לכיבוש, רעיונות של חופש ודמוקרטיה ישירה - כפי שהיה מקובל באותם הימים בתנועות הסטודנטים באירופה, וכן תפיסות של שמאל חברתי וכלכלי, היוו דבק מספיק חזק, על מנת להמשיך בפעילות משותפת של שתי הקבוצות במשך כ-5 שנים. שי"ח לא הגדירה את עצמה כתנועה ציונית, אנטי-ציונית או א-ציוניות, אך קו המרכזי בתנועה היה רעיון הדמסטיפיקציה של הרעיון הציוני כפי שהוצג על ידי קבוצות פוליטיות בחברה הישראלית.
פעילות.
שתי הקבוצות שתפו פעולה במבצעי מחאה, אולם לכל אחת מהן הייתה גם פעילות נפרדת. פעולות המחאה הבולטות ביותר היו: הפגנה סוערת ליד ביתה של גולדה מאיר, ראש הממשלה באותם הימים, נגד הקמת ההתנחלות קריית ארבע ליד חברון. הפגנה משותפת בירושלים עם "הפנתרים השחורים" שאף הם הופיעו בזירה הפוליטית באותם הימים. הפגנה נגד השמדת שדות תבואה של הכפר הפלסטיני עקרבה, ליד שכם, על ידי צה"ל. הפגנה נגד התנחלות "גוש אמונים" בסבסטיה. הפגנה בתל אביב נגד דיכוי "האביב של פראג" על ידי הצבא הסובייטי. בנוסף לפעולות מחאה רבות, התקיימו מפגשים שבועיים של כל קבוצה בפני עצמה, בה נדונו נושאים רעיוניים ופוליטיים כלליים ואקטואליים. פעם בשנה התקיים כנס כללי של כל התנועה. פעם בחודש יצא ביטאון "שי"ח" שהיה מוקדש אף הוא לדיונים וויכוחים אידאולוגיים.
מבנה ארגוני.
התנועה באופן עקרוני לא הקימה מוסדות. כל ההחלטות התקבלו ברוב קולות, על ידי כלל הנוכחים באספה השבועית או בכנס השנתי. פעולות אורגנו על ידי מתנדבים, הוצאות כספיות כוסו מכיסי הנוכחים באסיפות. באופן רשמי, אפילו רשימה מסודרת של חברים לא הייתה. יחד עם זאת לכל פעולת מחאה אפשר היה להזעיק בהתרעה של 24 שעות 100 - 150 משתתפים. כלל חברי התנועה הגיע ככל הנראה לסביבות 400. אישים בולטים: רן כהן, דני פתר, ראובן קמינר, יוסי אמיתי, ניבה לניר, בנימין כהן, צביקה דויטש.
התפרקות התנועה.