הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה היא קבוצת מורדים אשר פעלה בצפון אוגנדה ממרץ 1986 ועד יוני 1988.
בינואר 1986 ממשלת אוגנדה בראשות טיטו אוקלו הופלה בידי צבא ההתנגדות העממי בראשות יוורי מוסבני שהשתלט על הבירה קמפלה. במרץ 1986 אנשי צבא ההתנגדות כבשו את שטחי שבט אצ'ולי, אשר ממנו הגיע אוקלו. באותו חודש, קבוצת חיילים אצ'ולים אשר הועסקו בממשלה הקודמת ומצאו מסתור בדרום סודאן הקימו את הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה אשר שם לו למטרה לתקוף את צבא ההתנגדות מהצפון ולהחזיר את שבט אצ'ולי לגדולתו.
באוגוסט 1986 תקפו חברי הצבא הדמוקרטי מטרות ממשלתיות בצפון אוגנדה כאשר הם זוכים לתמיכתם של בני השבט המקומיים. חיילי צבא ההתנגדות, אשר נהגו בריסון עם תושבי האזור עד התקיפה, החלו לנהוג כלפיהם וכלפי המורדים בתקיפות יתרה כאשר הסתיימה. אחד האירועים הזכורים ביותר מאותה תקופה, הוא הטבח שבוצע ב-45 תושבים אצ'ולים בידי ארגון אנטי-אצ'ולי מקומי אשר התמזג לתוך צבא ההתנגדות לאחר התקיפה. אירועים מסוג זה רק עודדו את האוכלוסייה המקומית לתמוך בצבא הדמוקרטי.
למרות פעולות הארגון, הוא לא הצליח להשתלט על ערים אלא רק על יישובי ספר והיה ברור כי הוא מפסיד. לקראת סוף 1986, מורדים רבים פרשו משורות הארגון ומספר יחידות הפכו לקבוצות שודדים חסרות אידאולוגיה. אצ'ולים רבים לא ויתרו על רעיון ההתנגדות לממשל והחלו לתמוך בארגונים אחרים כמו תנועת הרוח הקדושה בראשות אליס אומה וצבא ההתנגדות של האל בראשות ג'וזף קוני.
ב-3 ביוני 1988, לאחר שנה מלאת ניסיונות התקפה כושלים (בין השאר של קבוצות מורדים אחרות), הארגון חתם עם הממשלה על הסכם אשר קרא לסיום הסכסוך ולממשלה דמוקרטית. המשא-ומתן היה יוצא דופן משום שהוא נוהל בידי קציני צבא מצבא ההתנגדות והצבא הדמוקרטי. על הזרוע הפוליטית של הצבא הדמוקרטי וצבא ההתנגדות נאסר להשתתף בשיחות. בעוד ראש הצבא הדמוקרטי, אודונג לאטק, התנגד להסכם והצטרף לצבא ההתנגדות של האל, רוב קציני הצבא הבינו כי המצב הצבאי אבוד והארגון סיים את פעילותו.
The Lone Deranger
The Lone Deranger הוא אלבום האולפן השני של המוזיקאי סיימון פוספורד, הידוע גם כ-Hallucinogen.
האלבום יצא בשנת 1997 בהוצאת Twisted Records.
אריק האדום
פריזית
פריזית (Frisian או Frysk) היא שפה גרמאנית המדוברת על ידי חצי מיליון מחברי קבוצה אתנית גרמאנית קטנה המכונים פריזים, וחיים בחופיהן הצפוניים של הולנד וגרמניה. הפריזים העתיקים הופיעו פעמים רבות בהיסטוריה של צפון אירופה, הם היו ידועים כסוחרים בתקופה הוויקינגית. פריזית היא השפה החיה הקרובה ביותר לאנגלית מלבד סקוטית.
דוברים.
רוב דוברי הפריזית חיים בהולנד, בעיקר במחוז פריזיה שבצפון, שם ישנם כ-350,000 דוברי שפה זו. בגרמניה חיים 12,000 דוברים, מתוכם 75% חיים במחוז שלזוויג-הולשטיין. מתוך אלו שחיים בשלזוויג והולשטיין, 70% חיים באיים הפריזים.
היסטוריה.
פריזית עתיקה.
בתחילת ימי הביניים הפריזים שלטו באזור בלגיה עד לדרום דנמרק. באותה העת, השפה הפריזית דוברה לכל אורך חופי הים הצפוני. היום אזור זה לפעמים קרוי "פריזיה הגדולה" או "פריזיה מגנה", וברוב האזורים הללו ישנה עדיין מורשת פריזית, אף-על-פי שהשפה במקומות אלו אבדה לפני שנים רבות.
במקור, פריזית הייתה השפה הקרובה ביותר לאנגלית, אך חצי מילניום של השפעה הולנדית הביאו לשינוי. לפריזית עתיקה, למרות זאת, היה דמיון רב מאוד לאנגלית עתיקה. דמיון זה התגבר בימי הביניים, כשהתחוללה מהפכה בשפות הגרמאניות ובמספר מילים האות k הפכה ל-ch, ואנגלית ופריזית הפכו לדומות זו לזו:
חרוז אחד מראה את הדמיון בין אנגלית לפריזית:
פריזית אמצעית.
במשך ימי הביניים הייתה פריזית שפה המדוברת ונכתבת במקומות רחבים, אך החל מהמאה ה-16 הפכה פריזית לשפה המדוברת באופן חלקי במקומות כפריים ומבודדים. זה נגרם בגלל כיבוש פריזלנד בשנת 1498 בידי הדוכס אלברט מסכסוניה, שהחליף את השפה הרשמית להולנדית.
מצב זה המשיך כשעברה הולנד לידי בית הבסבורג (הקיסר הגרמני קרל החמישי ובנו, המלך הספרדי פליפה השני), ואפילו כשהולנד קיבלה עצמאות בשנת 1858, פריזית לא הצליחה להשיג חזרה את מצבה הקודם.
פריזית מודרנית.
החל מהמאה ה-19, הופיעו דורות של משוררים וסופרים פריזים שהחלו לכתוב בפריזית. אך השפה הפריזית לא שרדה בשלמותה; 500 שנה של השפעה הולנדית, נהייתה פריזית הרבה יותר דומה להולנדית. גם השפה האנגלית ספגה השפעה עצומה מהשפה הצרפתית, דבר שהרחיק גם אותה מהפריזית. כיום, פריזית אינה דומה לאנגלית כפי שהייתה בעבר.
מצב כיום.
סאטרלנד ופריזית צפונית זכו להכרה רשמית והגנה כשפות מיעוט בגרמניה כיוון שמספר דובריהן מועט והן בסכנת הכחדה. פריזית מערבית היא אחת השפות הרשמיות של הולנד, והיא מובנת במידת מה על ידי 97% מתושבי מחוז פריזלנד. מספר הדוברים בפועל נמוך יותר, בשל הסטטוס החברתי הנמוך של השפה, וכן בשל תנאי ההגירה הפנימיים, בהם דוברי הולנדית שעברו לאזורים בהם הפריזית הייתה דומיננטית וכן מעבר של דוברי פריזית למחוזות יותר מצליחים כלכלית מפריזלנד, בהם הולנדית היא השפה השלטת.
שפגאט
"שפגאט" (מגרמנית: Spagat, במקור מאיטלקית: spago – "חבל" או spaccatta – "שבור" או "מפוצל'; באנגלית: split) הוא פישוק רגליים בזווית של 180 מעלות לפחות.
השפגאט מופיע במגוון ענפים אתלטיים כגון ריקוד, התעמלות, החלקה על קרח, אמנויות לחימה ויוגה. שפגאט מבוצע לעיתים קרובות, ומשמש כחלק מחימום השרירים לפני תרגילי התעמלות או ריקוד. השפגאט דורש גמישות גבוהה.
שני סוגי השפגאטים העיקריים:
כאשר זווית השפגאט גדולה מ-180 מעלות, השפגט נקרא באנגלית Oversplit.
"קפיצת שפגאט" (Split leap) היא שפגאט המבוצע באוויר תוך כדי קפיצה.
ביצוע שפגאט בצורה לא נכונה וללא חימום מתאים עלול להביא לנזק. שפגאט שבוצע לא נכון גורם לכאבים במפרק הירך או בברכים.
ראדום (התקן)
ראדום (באנגלית: Radome, קיצור של Radar dome – כיפת מכ"ם) הוא כיסוי כדורי להגנת אנטנה.
הראדום עשוי מחומר החסין לגשם, וכזה שלא יפריע למעבר גלי רדיו – לרוב פיברגלס.
הראדום משמש בעיקר להגנה מפגעי מזג אוויר, כגון: קורוזיה ממשקעים, לחץ הנובע מהצטברות קרח על האנטנה וכוחות שמפעילה הרוח על הרפלקטור.
תפקיד נוסף לראדום הוא הסתרת אנטנות צלחת המשמשות לאיסוף מודיעין אותות (סיגינט) או אנטנות לממסר תקשורת צבאית מהסיבות הבאות:
הראדומים נבנים בצורה של כדור שהיא אופטימלית בנפחה ושטחה כדי לקרות אלמנט המסתובב לכל הכיוונים. ראדומים רבים משתמשים בכיפה גאודזית על מנת לבנות את צורת הכדור העוטפת את האנטנה.
במטוסים ובטילים המכ"ם נמצא בדרך כלל בחלק הקדמי. לכן, בנוסף להגנה שהוא מספק, הראדום מתוכנן בצורה אווירודינמית על-מנת להפחית את הגרר שיוצרת אנטנת המכ"ם.
ראדום
יהודית הנדל
יהודית הֶנדֶל (25 באוקטובר 1921– 23 במאי 2014) הייתה סופרת ישראלית. כלת פרס ישראל לספרות לשנת 2003.
ביוגרפיה.
יהודית הנדל, בת למשפחה חסידית מצאצאי האדמו"ר רבי יחזקאל מקאזמיר, נולדה בוורשה בירת פולין, בתם הבכורה של נחמה ועקיבא הנדל. סבה, רבי יחזקאל הנדל, עלה לארץ ישראל בעליית החסידים ב-1925 והיה ממייסדי כפר חסידים, ושניים מבניו היו מראשוני נהגי האוטובוס בעמק זבולון. אביה של הנדל היה בונדיסט, אך לאחר שנהרג אחד מאחיו בתאונת דרכים, עלתה המשפחה לארץ ישראל בשנת 1930 והתיישבה ביישוב נשר שליד חיפה. עקיבא הנדל היה לנהג אוטובוס, ושימש כמרַכֵּז (יו"ר) ההתאחדות וקואופרטיב הנהגים "הקשר", ובהמשך חבר הנהלת קואופרטיב "אגד" וחבר הנהלת מרכז הקואופרציה ומזכיר מרכזהּ בצפון.
הנדל למדה בנשר בבית הספר לילדי עובדים (לימים בית הספר בית יהושע) ובחיפה, וסיימה את בית הספר הריאלי בעיר. למדה בסמינר לוינסקי בתל אביב. הייתה פעילה בסניף הנוער העובד בחיפה, וב-1939 יצאה עם גרעין מהתנועה לייסד את קיבוץ גשר. ב-1940 נפטרה אמה ממחלת הטיפוס, ובעקבות זאת עזבה את הקיבוץ ושבה לבית אביה ושתי אחיותיה הצעירות בחיפה.
סיפורה הראשון, "בכְבוֹת אורות", נדפס בכתב העת "מבפנים" באפריל 1942, ואחרי כן התפרסמו יצירותיה בבמות שונות.
נקודת הראות שלה, לשונה וגיבורי סיפוריה היו שונים לגמרי מיצירותיהן של בני דור הפלמ"ח האחרים.
הנדל שירתה בצה"ל זמן קצר והשתתפה במלחמת העצמאות. ספרה הראשון, קובץ הסיפורים "אנשים אחרים הם", 1950, עוסק בחייהם של חיילים צעירים במלחמה, בחבלי קליטתם של ניצולי השואה ובחייהם של אנשי שוליים חסרי בית. בשנת 1948 נישאה לצייר צבי מאירוביץ, ממייסדי אופקים חדשים, שהיה מבוגר ממנה ב-11 שנים, וחייתה עִמו בחיפה עד פטירתו בשנת 1974. בני הזוג היו הורים לשניים: דורית מאירוביץ (1950–2007), מבקרת ספרות, ושוקי מאירוביץ (1963–), סוציולוג.
בשנת 1954 זכתה הנדל בפרס אשר ברש על ספרה "רחוב המדרגות". קולה הספרותי של הנדל, קול נשי בולט, היה מן הקולות הנשיים הראשונים בספרות העברית שלאחר מלחמת העצמאות. הספר זכה לעניין רב ולהצלחה, ואף הומחז על ידה ב-1957 והוצג בתיאטרון הבימה. לאחר פרסום הרומן הזה לא פרסמה הנדל שום יצירה במשך קרוב לחמש-עשרה שנים. בשנת 1969 ראה אור ספרה "החצר של מומו הגדולה", שהומחז לטלוויזיה ובוים בידי יהודה ג'אד נאמן (1972).
באפריל 1971 לקה בעלה בשבץ, פלג גופו הימני שותק, והוא החל לצייר ביד שמאל. הנדל טיפלה בו בכל שנות מחלתו וזאת כדי שיוכל לצייר. כאשר נפטר היה בידה רומן כמעט גמור, ובעקבות מותו החליטה לא לפרסמו. על חייה עם צבי מאירוביץ, ועל חייו ועבודתו, כתבה את ספרה המאוחר "הכוח האחר" (1984). לאחר פטירת בעלה עברה הנדל להתגורר בתל אביב.