את היעדרותו של חוניו ניצל אחיו, יהושע-ישוע, מתייוון שקרא לעצמו יאסון (על שם גיבור מיתולוגי יווני מפורסם) והציע למלך הסלאוקי, אנטיוכוס הרביעי, סכום כסף נכבד, תמורת שלוש בקשות "צנועות": להתמנות לכהן גדול תחת אחיו, להקים בירושלים גימנסיון ואפביון ולרשום את אנשי ירושלים כאנטיוכיים. שאיפתו של יאסון הייתה כפולה: להתמנות לכהונה הגדולה, ומתוך כך להפוך לשליטה בפועל של יהודה, תחת מרות סלאוקית, כשהוא חולש על אוצרות המקדש. וכן להפוך את ירושלים, כולה או חלקה, לעיר פוליס הלניסטית, עם כל היתרונות ששדרוג קטגורי זה ממטיר. אם תהפוך ירושלים לעיר פוליס, כך גרס, היא תשלוט על כל סביבתה, כשהוא, יאסון, יעמוד בראשה.
אנטיוכוס נעתר לבקשותיו של יאסון, על שום ההצעות הכספיות הקוסמות שהציע יאסון, בעוד, כאמור, האימפריה מחויבת עדיין כספית לרומאים. כמו כן, העדיף אנטיוכוס גורם נאמן כמו יאסון על פני חוניו השלישי, הפרו-תלמי, ולבסוף - מטרתו של אנטיוכוס להפיץ את ההלניזם ברחבי ממלכתו, ולפתח את ערי הפוליס בכללה, התאימה להפליא לשאיפתו של יאסון. שרצה לחולל רפורמה הלניסטית ביהודה, כלומר לבנות חברה מוצקה, הלניסטית בתרבותה ובתפישת עולמה, אשר נשלטת על ידי האריסטוקרטיה האצולתית והכוהנית. גם מנקודת ראותו של יאסון וגם מזו של אנטיוכוס, התמנותו של יאסון לכהן גדול, הפכה אותו לאחראי לאוצר המקדש, שהיה בעל היקף אדיר, וזאת גם משום שכל יהודי ביהודה ובתפוצות, העלה לבית המקדש שבירושלים, מחצית השקל מדי שנה בשנה. אוצר כזה שימש ללא ספק פיתוי אדיר עבור יאסון ואף קרץ לאנטיוכוס, כמי שקופתו התרוקנה וחובותיו לרומאים תפחו והלכו.
בקשותיו של יאסון היו חסרות תקדים בתולדות בית שני, ובעלות משמעות מיוחדת. ראשית, מעולם לא ירש כהן את משרת הכהונה הגדולה בעוד הכהן הגדול המכהן (חוניו השלישי) עדיין בחיים. שנית, מעולם לא הייתה משרת הכהונה הגדולה פתוחה למשא ומתן, למיקח ולממכר כספי. שלישית, מעולם לא התערבה המלכות הזרה במינוי הנהגת העם. נוצרו פה איפוא שלושה תקדימים מסוכנים העלולים לפגוע ביהודה בהמשך דרכה, ובעיקר משרת הכהונה הגדולה שעלולה להפוך, כפי שהיה מקובל בערי הפוליס, למשרה פקידותית, בה מתערב המלך, ולפחות כזו הטעונה אישור מלכותי, ואף מקור לסחיטה כלכלית ופוליטית.
אמנם אף בלא אחת מן התעודות מספרי המקבים או אצל יוסף בן מתתיהו, נזכרה המילה "פוליס" בזיקה לירושלים, אם כי כל הרמזים מוליכים להשערה שיאסון ביקש להפוך את ירושלים, או את חלקה, לעיר פוליס. ראשית - הזכרתם של שני המוסדות - גימנסיון (מוסד יווני חינוכי, ספורטיבי ומוזיקלי) ואפביון (מוסד יווני, על-גימנסיוני, בעל משמעות ספורטיבית וצבאית) משמעותית מאוד. ידוע כי אפילו עיר אחת לא קבלה מעמד של פוליס, אם לא הוקמו בה מוסדות חינוך אלה, ואף פעלו בה הלכה למעשה. שנית - "לרשום את אנשי ירושלים כאנטיוכיים", פירושו להכין רשימת חבר האזרחים אשר ישתייך לעיר הפוליס. יאסון שאף להקים מין ברית של "ערים תאומות" בין ירושלים לעיר הממלכה הסלאוקית אנטיוכיה, וכך לזכות ביוקרה ובמוניטין. כמו כן, הפיכת ירושלים לפוליס עשויה הייתה להעניק לה יתרונות כלכליים חשובים, בשעה שהיא תקיים קשרי מסחר עם ערי פוליס אחרות.
שלוש שנים שלט יאסון בירושלים (172-175 לפנה"ס) ובסוף כהונתו הספיק לשגר משלחת של ספורטאי הגימנסיון בירושלים להשתתף בתחרויות מרכזיות שנערכו בעיר צור ובנוכחותו של המלך אנטיוכוס הרביעי.
מנלאוס הכהן הגדול.
בשעה שיאסון שלח את מנלאוס, אחי שמעון ("נגיד המקדש" שהוזכר למעלה), לאנטיוכוס ועמו סכומי כסף להשלמת חובו הכספי של יאסון לאנטיוכוס, הציע מנלאוס למלך, בשמו, סכום כפול מזה של יאסון ובתמורה ביקש להתמנות לכהונה הגדולה במקום יאסון. אנטיוכוס נעתר לכך מיד בשל גובה הסכום שהציע מנלאוס, גישתו הקיצונית של מנלאוס תומך ההתייוונות שתאמה את מדיניותו של אנטיוכוס, ביריבות שהשתררה באותו זמן בין הסורים למצרים, מנלאוס התגלה כנאמן מאוד למלך, ואולי אף חשש אנטיוכוס מגידול כוחו ומהתעצמותו של יאסון.
מינויו של מנלאוס והדחת יאסון (שנת 170 לפנה"ס) קוממו את העם כנגד מנלאוס, הן משום שמנלאוס לא השתייך למשפחת הכהונה הגדולה (אלא למשפחת בילגה המתייוונת), הן משום אופיו ההרפתקני, הן משום קיצוניותו ואכזריותו והן משום שהעם התרגל במידה מסוימת ליאסון. ירושלים נחלקה לשני מחנות: מחנה הרוב שתמך ביאסון, ובכללו מתייוונים מתונים, ואילו המיעוט תמך במנלאוס והוא כלל מתייוונים קיצונים.
בשעה ששב מנלאוס לירושלים ובידו כתב המינוי המלכותי המסמיך אותו לכהן ככוהן גדול, וכנראה גם הבטחה לעזרה צבאית של המלך, הצליח מנלאוס להשתלט על המהומות בעיר, ולהביא למנוסתו של יאסון מתוכה. מנלאוס שלט בירושלים ביד קשה ורמה (כונה "עריץ אכזרי" ו"פריץ חיות" בידי הסופרים המקבים). בהיותו קיצוני בדעותיו ובגישותיו ההלניסטיות, ונשען על תמיכתם של בני טוביה העשירים והחזקים, עשק מנלאוס את העם וגבה ממנו מיסים כבדים, כדי לעמוד בהתחייבויותיו הכספיות למלך אנטיוכוס. מנלאוס נקרא לסוריה כדי לדווח לאנטיוכוס על הנעשה באזור שליטתו. הוא ניצל את העדרו של המלך, שהיה עסוק באותה שעה בדיכוי מרידות באסיה הקטנה, ושיחד את ממלא מקומו של המלך, אנדרוניקוס, בחפצי זהב אשר גזל מנלאוס מבית המקדש. פעולה זו נועדה להגן על האינטרסים של מנלאוס ולחזק את מעמדו. זאת ועוד, דבר פרסום שוד המקדש ביוזמת חוניו השלישי (הכהן הגדול המודח שהיה עצור בדפנה שבסוריה) עורר את זעמו של מנלאוס, מה עוד שבעקבות פרסום מידע זה פרצו התלקחויות זעם בירושלים נגד מנלאוס. מנלאוס ראה בדאגה את האיום שנשקף למעמדו ולחייו ועל כן הסית את אנדרוניקוס לשלוח יד בחוניו.
בשעה שמנלאוס התעכב באנטיוכיה שבסוריה, מילא ביהודה את מקומו כשליט אחיו ליסימכוס. ליסימכוס נטל מאוצרות המקדש ועורר בכך את זעם העם כלפיו. הוא ביקש להסתייע בכוח צבאי מאולתר בן 3,000 איש, אולם נכשל בעמידה מול גורמים רגוזים בקרב האוכלוסייה. באחת ההתנגשויות נפגע ליסימכוס עצמו ונהרג. נציגי מועצת הזקנים (ה"גרוסיה") בירושלים עלו לעיר צור כדי להיפגש עם המלך אנטיוכוס, ולהתלונן קשות על מנלאוס וסיעתו, אולם מנלאוס הצליח בשוחד ובערמומיות לגולל את ההאשמה על זקני ירושלים, ולגרום לכך שהמלך יצווה להמיתם בשל זאת.
משנה זו, 169 לפנה"ס, ואילך, התגלגלו המאורעות ביהודה בקצב מהיר ורווי טרגדיות, שסופן הטלת גזירות השמד על ידי אנטיוכוס (167 לפנה"ס).
גזרות השמד של אנטיוכוס הרביעי.
בשנת 168 לפנה"ס הפכה ירושלים למוקד סוער של מאבקי דמים כתוצאה ממסעו השני של אנטיוכוס הרביעי במצרים. בעוד המלחמה מתנהלת במצרים נפוצו ביהודה שמועות כי אנטיוכוס נהרג בקרבות. כתוצאה מכך הגיח יאסון ממקום מושבו-מפלטו בעבר הירדן, ובראש צבא בן אלף לוחמים חדר לירושלים, הדיח את מנלאוס וערך טבח בתומכיו, אולם בסופו של דבר נאלץ לשוב כלעומת שבא, משום שקומם עליו את התנגדות התושבים.
בינתיים במצרים, בשל מסעו המוצלח של אנטיוכוס, הוא נעצר והושפל על ידי משלחת סנטורית מרומא. אנטיוכוס נאלץ לחזור לסוריה ללא הישגים, אלא שבדרך הגיעו לאזניו שמועות אודות מהומות בירושלים (ניסיון המרידה של יאסון), אותן הוא פירש כמעשה בוגדנות וחתרנות כנגדו. כמו כן, נודע לו כי היהודים שמחו לשמע השמועות שנפוצו, בדבר מותו במלחמה. אנטיוכוס ערך טבח בירושלים, שדד את אוצרות המקדש, ולכד שבויים רבים לעבדות. הוא השיב את מנלאוס לכס ההנהגה בירושלים והפקיד בה נציג מטעמו, את פיליפוס מפריגיה, ששמע אכזריותו יצא למרחוק. מהלכים אלה והתגובות הנזעמות שפרצו כנגד פעולות המלך בירושלים, עוררו תגובות נוספות קשות, וששיאן - הטלת גזירות השמד של אנטיוכוס, ואשר בעקבות הטלתן פרץ מרד החשמונאים.
התקופה החשמונאית (63-167 לפנה"ס).
הביזה של המקדש וגזרות אנטיוכוס שנחשבות לרדיפה הדתית הראשונה בהיסטוריה האנושית, עוררו תסיסה בקרב היהודים. בשנת 167 לפנה"ס התלקח המרד במודיעין בידי משפחת כהנים ממשמרת יהויריב. מתתיהו החשמונאי, אבי המשפחה הרג את נציגי השלטון שביקשו ממנו לזבוח לאליל, והוא ובניו שהצטיינו ביכולת צבאית, ברחו ליהודה לאזור הרי גופנה, אזור הררי קשה לתנועה ונוח להסתתרות של מורדים. לאחר מותו ירש אותו יהודה המכבי, שהוביל את המרד, ועבר מלוחמת גרילה להתנגש בסלאוקים בעימותים גלויים בשטחים פתוחים.