לבריחים רמות שונות של מורכבות מכנית, החל מבריחים פשוטים ביותר הכוללים פיסת עץ או מתכת הנדחפת לתוך מגרעת או מושחלת בלולאה, ועד מנגנונים משוכללים המאפשרים שילוב של פתיחות מכניות וחשמליות כמו בדלתות של כלי רכב מודרניים.
שימושים נפוצים.
אדריכלות.
בריחים שימשו משחר ההיסטוריה להחזקה של דלתות וחלונות במצב סגור.
נגרות.
בריחים משמשים לסגירה של דלתות בארונות, מכסים של תיבות, הצמדה של חלקי ריהוט מתקפלים או מתפרקים זה לזה ועוד. בספר שמות מוזכרים בריחים אשר הצמידו את קרשי המשכן זה לזה.
נשק.
בנשק חם, משמשים בריחים לאבטחה ונעילה של מנגנוני הירי. בריחים משמשים גם לנעילה בסכינים קפיציות הן במצב הפתוח והן במצב הסגור.
רכב.
בתעשיית הרכב נעשה שימוש רב ומגוון במנגנונים המבוססים על בריחים, הבולטים והמוכרים בהם הם דלתות רכבים, תפסים של חגורות בטיחות ובבלמי יד.
כלי מטבח.
ניתן למצוא בריחים המשמשים לסגירה של מכסי צנצנות, תבניות אפיה קפיציות ועוד.
הגן הבוטני של ארצות הברית
הגן הבוטני של ארצות הברית (באנגלית: United States Botanic Garden; בראשי תיבות: USBG) הוא גן בוטני בשטח של מתחם הקפיטול בוושינגטון, בירת ארצות הברית. הגן הוא הגן הבוטני הוותיק ביותר בארצות הברית, הפועל ברציפות.
הגן ממוקם ליד כיכר גרפילד.
הגן הבוטני מנוהל על ידי הקונגרס של ארצות הברית באמצעות אדריכל הקפיטול, האחראי על שטחי הקונגרס.
היסטוריה.
נשיא ארצות הברית הראשון, ג'ורג' וושינגטון תכנן להקים גן בוטני בשטח המול.
בשנת 1816 הציע מכון קולומביה לקידום האמנות והמדע בוושינגטון די. סי. (The Columbian Institute for the Promotion of Arts and Sciences in Washington, DC), להקים גן בוטני בעיר.
ב-8 במאי 1820 העניק הקונגרס למכון שטח אדמה, בתחום מתחם הקפיטול. השטח ממוקם ממערב לגבעת הקפיטול, בין רחוב פירסט (First Street) לרחוב ת'רד (Third Street), ובין שדרת פנסילבניה, ושדרת מרילנד.
הגן נסגר בשנת 1837 בעת שהמכון חדל מפעילותו; ונפתח מחדש בשנת 1842, כאשר משלחת וילקס לחקר האוקיינוס הדרומי, שבה עם ממצאים רבים.
צ 'ארלס וילקס יצא בשנת 1838, בהוראת הקונגרס, להקיף את העולם ולחקור את האוקיינוס השקט ואת אנטארקטיקה. משלחתו של וילקס אספה דוגמיות רבות של צמחים מיובשים, וכן הוא עשה שימוש בטרריומים כדי לשמור על הצמחים בחיים במסע הארוך, דבר שאפשר את שתילתם בארצות הברית. הדגימות החיות והזרעים שהביא וילקס אוסנו בחממות של בניין משרד הפטנטים הישן, עד להקמת הגן הבוטני - שהוקם בחזית הקפיטול, במקום בו מצויה כיום בריכת ההשתקפות של הקפיטול.
החממות של הגן (הבנויות בסגנון ויקטוריאני) נבנו בין השנים 1842–1850; הגן נפתח לציבור בשנת 1850.
הדגימות המיובשות שהביא היוו את ראשיתה של העשבייה הלאומית של ארצות הברית - עשבייה המנוהלת על ידי המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע המהווה חלק ממכון הסמית'סוניאן.
בשנת 1933, עבר הבניין למיקומו הנוכחי - מדרום מערב לקפיטול, כמצפון לו שדרת מרילנד, ממזרח לו רחוב פירסט, מדרום לו שדרות העצמאות, וממערב לו רחוב ת'רד.
הבניין נסגר לצורך שיפוצים ב-1 בספטמבר 1997, והוא נפתח מחדש לציבור ב-11 בדצמבר 2001. בזמנו השיפוץ הועברו חלק מהצמחים לחממות בפלורידה.
מתחמי הגן הבוטני.
הגן הבוטני הלאומי של ארצות הברית כולל שלושה חלקים:
מתחם השימור.
מתחם השימור מחולק למספר מתחמים נפרדים, כל אחת מדמה בית גידול אחר:
למעט חממת הוואי, הגלריות, אולם הכניסה למבנה, באף אחד מחלקי המבנה של מבנה השימור אין מיזוג אוויר. בכל מתחם של מבנה השימור מחשב הבודק את מצב המתחמים באמצעות חיישנים כדי לפקח על הסביבה המתאימה ביותר לצמחים בחדר. לחות, אור השמש והטמפרטורה מוסדרים באמצעות מערכת ערפול, צלונים נפתחים ונסגרים, וחלונות שנפתחים ונסגרים.
ההשקיה של הצמחים אינה ממוחשבת, ונעשית ידנית כל יום ויום.
הגן הלאומי.
באוקטובר 2006 נשלמה הקמת "הגן הלאומי" (National Garden) ששטחו 12,000 מטרים רבועים, ובו אזור צמחים המייצג את מישור החוף המזרחי של ארצות הברית, גן וורדים, גינת פרפרים, ובריכת נוי לזכרן של הגברות הראשונות של ארצות הברית.
פארק ברתולדי.
פארק ברתולדי ממוקם מדרום למבנה השימור, לאורכה של שדרת העצמאות.
הגן נקרא על שמה של מזרקת ברתולדי, אשר תוכננה על ידי פרדריק ברתולדי.
מטרתו של פארק זה - לתת השראה ורעיונות לגננים חובבים ולציבור הרחב. הפראק מציע מגוון רחב של גנים קטנים, במטרה לעורר השראה לבעלי בתים לגדל בסמוך לבתיהם גנים דומים.
מתקן התמיכה.
מתקן התמיכה והתחזוקה של הגן הבוטני מצוי בשכונת אנקוסטיה שבעיר.
כתב יד פארמה
כתב יד פארמה למשנה (כתב יד פארמה 3173 או דה רוסי 138) הוא אחד משני כתבי היד החשובים של כל המשנה (יחד עם כתב יד קאופמן), אשר השתמר בספריית פאלאטינה בעיר פארמה שבאיטליה. כתב היד מנוקד בניקוד ארצישראלי-טברני, והוא מהווה מקור חשוב בחקר המשנה ובחקר הלשון העברית.
תולדות כתב היד.
זמן כתיבתו.
החוקרים הראשונים תיארכו אותו לאמצע המאה ה-13. הראיה שכתב היד הועתק לכל המאוחר באמצע המאה ה-13 היא שמעתיק כתב יד ליידן של תלמוד ירושלמי (שנכתב בשנים 1288-1289) העתיק ממנו. גדעון הנמן וחיים שירמן זיהו כי כתב ידו של אחד ממחברי כתב יד פארמה זהה (או לכל הפחות דומה להפליא) לכתב יד אחר של הספרא, שנכתב בשנת ד'תתל"ג, ולכן תיארכו אותו למאה ה-11. למסקנה דומה הגיעו משה דוד קאסוטו
ולואיזה קאומו, אך לא מניתוח פלאוגרפי אלא מניתוח הלעזים האיטלקיים שבשולי הגליונות.
גלגולי כתב היד.
במקור, כתב היד הכיל את כל ששה סדרי המשנה ואת מדרש ספרא, כפי שניתן לראות מחתימת הבעלים בעמוד השער "זאת המשנה משישה סדרים עם תורת כהנים כולו שלי משה ב"ר בנימין פינצי". מידיו של רבי משה ב"ר בנימין, עבר כתב היד לידי בנו "יהודה ב"ר משה דפינצי". האב ובנו חיו סביב מפנה המאה ה-15, ומכאן שבתקופה זו עוד היה מחובר כתב היד הזה עם תורת כהנים. בעלים נוסף ששמו חתום בעמוד השער הוא "עמינדב בן שלמה", שהיה מראשי הקהילה היהודית במנטובה.
כתב היד הגיע לידיו של ההבראיסט ג'ובאני ברנרדו דה-רוסי , איש פרמה, שאסף בספרייתו מאות כתבי יד עבריים. בשנת 1816 מכר דה-רוסי את אסופו לספריית פאלאטינה, וכתב היד של המשנה קוטלג כ"דה-רוסי 138".
בשנת ה'תש"ל יצאה בירושלים מהדורת צילום מצומצמת (135 עותקים בלבד) של המשנה בכתב יד פארמה, בשני כרכים.
באוקטובר 2013, במסגרת מיזם "כתיב" לכתבי יד עבריים של המכון לתצלומי כתבי יד עבריים בספרייה הלאומית, בשיתוף עם עמותת "פרידברג" לכתבי יד יהודיים (FJMS) והמשרד ירושלים ומורשת, נחתם הסכם עם ספריית פאלאטינה על החלת תהליך של סִפְרוּת (דיגיטציה) של כל כתבי היד העבריים המצויים בספריית פאלאטינה. התהליך הושלם, וכיום כתב היד מוצג לעיון באתר "כתיב".
תיאור כתב היד.
בסגנון הכתיבה הוא איטלקי מובהק. מחיקה ותיקון בכתב היד מוסמנים בנקודתיים לפני המילה הנמחקת ולאחריה.
בשולי הגליונות נכתבו תרגומי מילים לאיטלקית.
בעמוד האחרון מופיעה חותמתו של הצנזור דומניקו ג'רוזלימיטנו משנת 1589.
נוסח המשנה.
יעקב נחום אפשטיין כתב כי נוסח כתב היד שייך לענף הנוסח הארצישראלי-איטלקי.
פיינטוך טען שנוסח המשנה בכתב יד פארמה אינו אחיד, ומורכב מענפי נוסח שונים. לעיתים השינויים נובעים מהבדלי היגוי, שאז מסתבר שהמעתיק תיקן על פי צורת ההיגוי השגורה בפיו, ולעיתים הם שייכים לנוסח. לטענתו, הדבר נובע מכך שהמעתיק, או לפחות אחד מהם, היה בקיא במשנה בגרסתה הבבלית, וכתב היד שהיה מונח לפניו היה בגרסה הארצישראלית, וכך לעיתים תיקן תוך כדי העתקה לפי הנוסח שהכיר, ולעיתים לאחר שהבחין בכך תיקן את מה שכתב על פי הנוסח שלפניו.
הניקוד.
חלקו הראשון של כתב היד מנוקד בניקוד מלא, וחלקו השני בניקוד חלקי. הניקוד הוא על פי המסורת הארצישראלית הטברנית.
כתב יד פארמה ב.
בספריית הפאלאטינה השתמר כתב יד נוסף של המשנה, על סדר טהרות בלבד, המכונה "כתב יד פארמה ב'" (דה רוסי 497).
חיה לוי
חיה לוי (לשעבר חיה סדן, נולדה ב-16 באוקטובר 1967) היא משוררת ישראלית, זוכת פרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית לספרי ביכורים.
ביוגרפיה.
לוי נולדה וגדלה בירושלים. היא צאצאית של מנחם מנדל משקלוב, שהיה הראשון ממשפחתה שעלה לארץ ישראל. אביה אברהם עבד בספרייה הלאומית בגבעת רם בירושלים ואמה אביבה הייתה מורה וכתבה סיפורים קצרים.
לוי למדה בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר ושירתה בצה"ל כמפקדת כיתה בגרעין נח"ל. לאחר סיום השירות בצה"ל, היא הצטרפה לעמותת ״קדמה״ למען חינוך עיוני בשכונות ובערי פיתוח, והייתה בצוות ההקמה של בית ספר תיכון קדמה בשכונת פת בירושלים ובצוות המייסד של בית הספר ברנקו וייס בית שמש. היא הקימה את "אופקים", מסלול למדעי הרוח והחברה בבית שמש ולימדה גם בבת ים בתיכון ״רמות״ ובמודיעין־מכבים־רעות ב״תיכון מכבים רעות - מו"ר״. ללוי תואר ראשון בפילוסופיה ותואר שני בספרות עברית מהאוניברסיטה העברית בירושלים. היא כתבה באתר השירה ליריקה ושיריה התפרסמו באנתולוגיה "לא ברעש" של הליקון ובכתב העת "עירובין" (בקבצים ב, ג' ו-ה').
חיים אישיים.
לוי מתגוררת במודיעין, והיא אם לשתי בנות.
חיה לוי לשעבר "חיה סדן" שינתה את שמה חזרה ל"חיה לוי" לאחר שהתגרשה.
אוניברסיטת המדע והטכנולוגיה של סין