מאז ייסד ורכש שורה של עיתונים ומגזינים בתחום הפוליטי, הכלכלי, המשפטי והספרותי. בשנת 1863 ייסד את העיתון "לה פטי ז'ורנל" ("Le Petit Journal"), שבמשך שנים היה העיתון הנפוץ ביותר בצרפת. העיתון נוהל על ידי אחיינו אלפונסו (בן אחיו, יוסף).
מיו הסתבך בכמה פרשיות פיננסיות ונקלע לקשיים כספיים. אחיינו אלפונסו ניסה להסדיר את חובותיו של דודו, כולל באמצעות שותפויות מזויפות של "לה פטי ג'ורנל".
בנו היה העיתונאי, הסופר והמחזאי היהודי הצרפתי אלבר מיו. בתו בלאנש הייתה אשתו של ג'ורג' סילווה, עורך כתב העת "ז'ורנל דה וויאג'ורס" ("Journal des Voyageurs").
מיו מת בשנת 1871. לאחר מותו השתלטו בנו אלבר ואחיינו אלפונסו על "לה פטי ז'ורנל".
זמירה חן
זמירה חן (נולדה ב-22 בנובמבר 1940) היא זמרת, פזמונאית ומלחינה ישראלית. הייתה פעילה החל משנות ה-60 והגיעה לשיאה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
ביוגרפיה.
נולדה וגדלה ברמת גן בשם זמירה חיון, במשפחה מרובת ילדים, בת להורים מלוב ומאיטליה. אביה, מורה במקצועו, היה חזן בבית הכנסת "אוהל רחל". בשירות הצבאי התגייסה ללהקת גייסות השריון, והקליטה שירים רבים הן כסולנית והן כחלק מהלהקה.
ב-1964 השתתפה במופע התיאטרלי "ערק ודבש", על בימת מועדון התיאטרון, לצידם של משה יערי, יהודה כתבי ושלמה ניצן. ב-1965 השתתפה בגרסה העברית למחזמר המצליח "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ", שהעלה גיורא גודיק. היא גילמה את דמותה של רוזמרי. ב-1966 השתתפה במחזה "אסתר המלכה", מאת נתן אלתרמן, שהועלה בתיאטרון הקאמרי, וגילמה בו את תפקיד ושתי.
ב-1969 הוציאה תקליט בשם "כל המילים האוהבות", שכלל ארבעה שירים; שלושה מהם למילים שלה (כולל שיר הנושא שהולחן על ידי דרורה חבקין) והשיר הרביעי, "יום בו יקום", מאת לאה גולדברג (לחן: דני ליטני). בהמשך, העלתה מופע בשם "שלח את עמי", שהוקדש ליהודי ברית המועצות; שירה המפורסם ממופע זה נקרא "כחול ולבן". בשנות השיא שלה בישראל כתבה מילים ללהיטים של זמרים רבים, הבולטים בהם: "אני אצבע את השלכת בירוק" שהלחין ושר יורם ארבל, "פמלה" בלחנו וביצועו של בעז שרעבי ו"ים של דמעות" בביצועה של אווה פרנסיס (אולם התפרסם בביצועו של זוהר ארגוב).
לאחר שיא הקריירה שלה בישראל ובחיפושה אחר אפיקי התפתחות חדשים, עברה להתגורר בניו יורק, שם היא מופיעה עד ימים אלו. בשנות ה-80 הקליטה מספר שירים באלבום בשפה העברית, אותו הקדישה לאביה שנפטר בשנים אלו. אלבום זה כולל פיוטים וזמירות של יוצאי יהדות לוב.
בשנת 1985 הפיקה קלטת בשם "יונתי תמתי".
בשנת 1987 הפיקה את אלבומה "לא הפכתי ליבי" שאת כלל השירים בו הלחינה וכתבה, פרט לשלושה מהם אותם תרגמה.
ב-2017 הועלתה טענה כי הלחן לשיר "דלילה" שפורסם ב-1979 והולחן על ידה, היווה השראה ללחן השיר "הפרח בגני" של זוהר ארגוב.
זעמנים (תת-משפחה)
זעמנים (שם מדעי: "Colubrinae") היא תת-משפחה של נחשים ממשפחת הזעמניים הגדולה. זוהי הגדולה בתת-משפחות הזעמניים ובכלל במשפחות הנחשים ומכילה למעל 100 סוגים.
אלו נחשים באורך קטן עד בינוני בעלי גיוון גדול בין סוג אחד לאחר. הם יכולים להגיע לאור של 3.5 מטרים בכמה מינים ולחלקם ישנו ארס חלש בשיניהם האחוריות. הם נפוצים בכל העולם במגוון סביבות חיות ממדבריות ועד למים ואזורים קרירים.
נחשים אלה טורפים יצורים קטנים יותר בעיקר באמצעות תפיסה ובליעה עם הלסתות. הם ניזונים עכברים, עופות, זוחלים אחרים, דוחיים וכמה מינים אוכלים חרקים.
אדלהייד, ארכידוכסית אוסטריה
אדלהייד, ארכידוכסית אוסטריה (ובשמה המלא: אדלהייד מריה יוזפה סיקסטה אנטוניה רוברטה אוטוניה זיטה שרלוט לואיז אימקולטה פיה תרזיה ביאטריקס פרנצ'סקה איזבלה הנרייטה מקסימיליאנה ג'נובבה איגנטיה מרקוס ד'אביאנו, בגרמנית: Adelheid Maria Josepha Sixta Antonia Roberta Ottonia Zita Charlotte Luise Immakulata Pia Theresia Beatrix Franziska Isabella Henrietta Maximiliana Genoveva Ignatia Marcus d’Aviano 3 בינואר 1914 – 2 באוקטובר 1971) הייתה בתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
ביוגרפיה.
אדלהייד נולדה ב-3 בינואר 1914 בארמון הצנדורף שבווינה, לקרל, ארכידוכס אוסטריה ולזיטה, נסיכת בורבון-פארמה, בתם של רוברטו הראשון, דוכס פארמה ומריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל. סנדקיה היו מריה יוזפה, נסיכת סקסוניה וסיסטו, נסיך בורבון-פארמה. ב-21 בנובמבר 1916 מת פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ואביה של אדלהייד עלה לשלטון במקומו כ"קרל הראשון". במהלך מלחמת העולם הראשונה, התלוותה אדלהייד הצעירה אל אביה ואל אחיה הגדול אוטו בביקורים אצל חיילי הצבא האוסטרו-הונגרי בחזית. עם תום המלחמה בנובמבר 1918 ויתר אביה על השלטון, והמשפחה יצאה לגלות בשווייץ, ולאחר מכן באי מדיירה השייך לפורטוגל. בשנת 1920 חזרה הונגריה להיות ממלכה, כשמיקלוש הורטי משמש כעוצר, אולם קרל לא חזר לכהן כמלך הונגריה.
ב-9 במרץ 1922 יצאה אדלהייד עם אביה ועם אוטו כדי לקנות צעצועים ליום הולדתו של אחיה קרל לודוויג. בדרכם חזור תפסה אותם סערה ואביה לקה בדלקת שממנה מת ב-1 באפריל. בעקבות מותו, עברה המשפחה לספרד ולאחר מכן לבלגיה. ב-1935 קיבלה אדלהייד לבדה אישור מיוחד לחזור לאוסטריה, חרף החוק ההבסבורגי שאסר על בני הבסבורג להיכנס למדינה. ב-1938 היא עזבה לבלגיה עקב האנשלוס. היא השלימה דוקטורט באוניברסיטת לוון, לפני שהיגרה יחד עם שאר משפחתה לארצות הברית ולקנדה בעקבות הקרב על בלגיה. במהלך מלחמת העולם השנייה היא עבדה כפרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת פורדהם.
לאחר המלחמה חזרה אדלהייד לאירופה והתגוררה בגרמניה. היא ביקרה מספר פעמים באוסטריה. היא נפטרה ב-2 באוקטובר 1971 בעיר פקינג שבבוואריה, ונקברה ליד אינסברוק. במותה היא הייתה בת 57. היא לא נישאה מעולם.
חגיגות שנת ה-20 למדינת ישראל
חגיגות שנת העשרים למדינת ישראל היו שורת אירועים, חגיגות וטקסים שנערכו בישראל במהלך שנת תשכ"ח-1968/תשכ"ט-1969, שהוכרזה כ"שנת העשרים", במלאת עשרים שנים למדינה. חגיגות שנת העשרים תוכננו ולוו על ידי ועדת שרים לחגיגות שנת העשרים שבראשה עמד ראש הממשלה לוי אשכול ולצידה ועדה בין-משרדית לתכנון וארגון חגיגות שנות העשרים, בראשות מנכ"ל משרד ראש הממשלה יעקב הרצוג.
הרקע.
בעקבות מלחמת ששת הימים ותוצאותיה, העניין הגובר במדינת ישראל ובירושלים המאוחדת בקרב יהדות התפוצות הביא להחלטה על הקדמת מועד פתיחת חגיגות שנת העשרים לתקופת חול המועד סוכות תשכ"ח, אחד ממועדי שלוש הרגלים.
ב-22 באוקטובר 1967 הכריז נשיא המדינה זלמן שזר על פתיחת חגיגות שנת העשרים למדינת ישראל בטקס מיוחד לרגל המאורע במעמד ראשי רשויות המדינה, הרבנים הראשיים לישראל ונשיא ההסתדרות הציונית העולמית. בדבריו בטקס זה אמר הנשיא שזר: "יש לי עתה, בעיצומה של השנה המיוחדת הזאת, הזכות הגדולה לפתוח בזה בבית הנשיא בירושלים השלמה, עיר הקודש והמלוכה, את החגיגות של שנת העשרים לתקומת מדינת ישראל המחודשת, שתמשכנה כל שנת תשכ"ח, ובמרכזן תהיינה החגיגות של יום העצמאות העשרים הבא עלינו לטובה. תהא השנה הזאת קודש בארצנו ובכל תפוצות הגולה להאדרתו ולהעמקתו ולהמחשתו של הקשר החי השורר בין עם ישראל בכל מקומות פזוריו ובין מולדתו הנצחית".
באותו היום נשא ראש הממשלה לוי אשכול נאום לאומה בקול ישראל ובו אמר כי חגיגות שנת העשרים נפתחות "בסימן עלייה לרגל לירושלים המאוחדת של יהודי ישראל ויהודים מן התפוצות".
הרכב ועדת השרים לחגיגות שנת העשרים: ראש הממשלה לוי אשכול (יושב ראש), שר החוץ אבא אבן, שר החינוך והתרבות זלמן ארן, השר מנחם בגין, שר הסעד יוסף בורג, השר ישראל ברזילי, השר ישראל גלילי, שר הדתות זרח ורהפטיג, שר הדואר ישראל ישעיהו, שר הפיתוח משה קול ושר המשטרה אליהו ששון. ראש הממשלה אשכול נפטר זמן קצר לפני סיום שנת החגיגות, בפברואר 1969.
הרכב הוועדה הבין-משרדית לתכנון וארגון חגיגות העשרים: מנכ"ל משרד ראש הממשלה יעקב הרצוג (יושב ראש), מנהל מרכז ההסברה יהודה אילן, מנכ"ל משרד התיירות מאיר דה-שליט, אלוף שמואל איל, אפרים בן-ארצי, ראש אגף התקציבים משה זנדברג, אלוף יצחק חופי, מנהל רשות הגנים יעקב ינאי, יושב ראש רשות השידור חיים יחיל, נציג משרד הביטחון ישראל עמיר, נציג משרד התיירות א.צ. פרופס, ראש עיריית ירושלים טדי קולק, סמנכ"ל משרד ראש הממשלה עמיאור קמיר, מנכ"ל הסוכנות היהודית משה ריבלין, סמנכ"ל משרד הפנים מאיר שוחטמן, נציג משרד החוץ דוד שאלתיאל, נציג משרד החוץ מרדכי שניאורסון ונציגי מרכז ההסברה משה גור ויאיר גלבוע. חבר הוועדה דוד שאלתיאל נפטר בפברואר 1969.
אירועי שנת העשרים נחתמו בערב יום העצמאות ה-21, בעצרת יום הזיכרון לחללי צה"ל.
האירועים.
החגיגות צוינו במגוון דרכים, ובהן אירועים פומביים שבהם נטלו חלק מוסדות המדינה ונכבדיה.
פיתוח ירושלים.
העיר ירושלים הייתה לציר המרכזי של אירועי השנה וחגיגות העשרים נפתחו בשמחת תורה תשכ"ז, עם קיומן בפעם הראשונה של הקפות ברחבת מגדל דוד בתחומי העיר העתיקה של ירושלים.
במהלך השנה נערכו יוזמות פיתוח ושיקום של האתרים הקדושים: שחזור ושיקום בית הקברות היהודי העתיק בהר הזיתים ושיקום הרובע היהודי. במזרח ירושלים החלה תנופת פיתוח עם הקמת שכונת רמות אשכול ועם שיקום מבנים בהר הצופים במתחמי האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה.
בשנה הראשונה לציון יום ירושלים, בכ"ח באייר תשכ"ח, נחנכו ברחבי העיר רחובות וכיכרות על שם יחידות צה"ל שהשתתפו בהגנה ובלחימה על העיר במלחמת העצמאות ובמלחמת ששת הימים: חטיבת הצנחנים, חטיבת ירושלים וחטיבת הראל. באותו היום הוענקה לראש הממשלה לוי אשכול אזרחות כבוד של העיר.