מכוניות ה-W108 וה-W109 החליפו את דגמי ה-W111 וה-W112, ובשנות יצורן היו לגדולות והמפוארות ביותר בהיצע מכוניות הסדאן של חברת מרצדס-בנץ. יצור המכוניות פסק בנובמבר 1972 עת הוחלפו על ידי מכונית המרצדס-בנץ W116 אשר החלה באופן רשמי את שושלת סדרת דגמי המרצדס-בנץ S-קלאס.
המכוניות הוצגו לראשונה בתערוכת הרכב בפרנקפורט בשנת 1965. זכו להצלחה רבה, במיוחד במערב גרמניה, צפון אמריקה ובדרום מזרח אסיה. במהלך שבע שנות ייצור, נמכרו סך של 383,361 יחידות.
סימון המרכבים כ-W108 וכ-W109 התייחס למערכת המתלים של הרכב, כאשר למרכב ה-W109 מערכת מתלי אוויר פניאומטיים (עם כמה חריגים אשר נוצרו בייצור מוקדם), ולמרכב ה-W108 מתלי סלילי קפיצים בכל ארבעת הגלגלים.
המנוע הגדול ביותר היה מנוע V8 בנפח 6.3 ליטרים של דגם ה-300SEL 6.3, והקטן ביותר היה מנוע 6 צילינדרים בנפח 2.5 ליטרים של דגמי ה-250S וה-250SE.
הדגמים היו S כסימון דגם סלון בעל מאייד, SE כסימון דגם סלון בעל מערכת הזרקת דלק ו-SEL כסימון דגם סלון ארוך והזרקת דלק (בגרמנית: "Saloon Einspritz Lang").
חדף מים צפון אמריקאי
חדף מים צפון אמריקני (שם מדעי: Sorex palustris, באנגלית: American water shrew או northern water shrew) הוא מין של חדף השוכן בנהרות ובאגמים שברכסי ההרים של האזור הנארקטי בצפון ארצות הברית, קנדה ואלסקה.
תפוצה ובית גידול.
כפי ששמו מרמז חדף המים הצפון אמריקני שוכן באמריקה הצפונית.
חדף המים מצוי סמוך לאגמים בהרי הרוקי ובהרי האפלצ'ים. הוא שוכן בכל רחבי קנדה למעט הטונדרה, ניופאונדלנד ודרום ססקצ'ואן. החדף נפוץ גם בארצות הברית מהגבול עם קנדה ועד ניו מקסיקו במערב וטנסי במזרח. ניתן למצוא את חדף המים בפארק הלאומי צפון רכס קסקייד ובפארק הלאומי קרייטר לייק.
בית הגידול האופייני הוא יערות מחטניים ויערות מעורבים של מחטניים ועצים רחבי עלים לאורך פלגים ואגמים. הוא שוכן גם באזורי ביצות. להגנה הוא מכין קן עגול בקוטר של עשרה סנטימטרים בחפירה שהוא מכין בקרקע, בין סלעים או תחת זרזיף מים, ומרפד אותו בזרדים ועלים יבשים. קנים של חדפים אותרו בתוך הסכרים שנבנו על ידי בונים.
תיאור.
חדף המים הצפון אמריקני הוא מין המפגין דו-צורתיות זוויגית, כאשר הזכרים בדרך כלל גדולים יותר וכבדים יותר מהנקבות. אורכו של החדף נע בין 13 ל-17 סנטימטרים ומשקלו בין 8 ל-18 גרם. אורך זנבם נע בין 57 ל-89 מילימטרים (יותר מ-40% מאורך הגוף). אורך רגליו בין 17 ל-21 מילימטרים. צבע הפרווה בחלקו העליון של החדף משתנה על פי העונה בין חום בהיר בקיץ לשחור בחורף. לפרווה על הבטן גוון כסוף. בועות אוויר נלכדות בפרווה העבה כאשר החדף צולל מתחת למים. בועות האוויר מבודדות את החדף בפני הקור ומסייעות לציפה של החדף ועוזרות לו גם בהתנהגות המכונה "הליכה על המים". חדף המים יכול לצלול במשך 45 שניות, אבל רק אם הוא שוחה בעוצמה. בועות האוויר מאפשרות לחדף לשחות, אבל ברגע שהחדף מפסיק לשחות, הוא מיד יצוף כלפי מעלה. על רגליו יש ציצת שער, בולטת על הרגליים הקדמיות הגדולות יותר, המאפשרת לחדף לרוץ על פני המים.
משך חייו של החדף כ-18 חודשים.
מערכת שיניים והרגלי תזונה.
לחדף המים הצפון אמריקני יש גולגולת גדולה שאורכה בין 21 ל-23 מילימטרים ורוחבה בין 10 ל-11 מילימטרים ונוסחת שיניים 1/1 5/1 1/1 3/3 ובסך הכל 32 שיניים. הם שוחים היטב ומבצעים צלילות קצרות בחיפוש אחר מזון. החדף מעדיף חרקי מים כדוגמת חרקים מסדרת הגדותניים (Plecoptera), וממשפחת הטיפולתיים. ידוע כי הם ניזונים גם מדגים קטנים, צמחים, ושבלולים. חדפים זקוקים להרבה מזון ואינם יכולים לצום יותר משלוש שעות בשל קצב המטבוליזם הגבוה שלהם. משערים כי הם משתמשים באיכון בעזרת קול כדי למצוא טרף. לעיתים הם נוהגים לאגור מזון בחללים בקרקע או בגזעי עצים.
טורפים.
בין הטורפים העיקריים של חדף המים נמנים: בזים, ינשופים, נחשים, שועל מצוי, שונר מצוי, סמורים וכמה מיני דגים גדולים.
רבייה.
עונת הרבייה של חדף המים הצפון אמריקני נמשכת מדצמבר עד ספטמבר ותקופת ההיריון נמשכת שלושה שבועות כשהוולדות נולדים באביב ובקיץ. נקבות החדפים ממליטות בממוצע שלושה שגרים בשנה. כל שגר יכול להכיל משלושה ועד עשרה ולדות. משקלם בעת הלידה 0.5 גרם.
תת-מינים.
לחדף המים הצפון אמריקני יש תשעה תת-מינים:
המוזיאון הלאומי של חלב
המוזיאון הלאומי של חלב (בערבית: متحف حلب الوطني ) הוא מוזיאון לארכאולוגיה ואמנות מודרנית. זהו המוזיאון הגדול ביותר בעיר חלב בסוריה. המוזיאון נוסד ב-1931 והוא שוכן במרכזו של החלק הצפוני של העיר ברחוב ברון בסמוך למלון ברון (המלון הישן ביותר בסוריה). רוב התצוגות במוזיאון מוקדשות לארכאולוגיה של סוריה, כשרוב הממצאים מקורם באתרים ארכאולוגים בחלקה הצפוני של המדינה. בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה המוזיאון נסגר לציבור והאוספים נמצאים בסכנה.
היסטוריה של המוזיאון.
אוסף המוזיאון החל להיווצר ב-1928. ב-1931, החליטה רשות העתיקות הסורית לייעד ארמון עות'מאני קטן כדי לייסד מוזיאון לאומי בחלב. במקור נועד המוזיאון לאוספים מהתקופות שקדמו לתקופה היוונית-רומית לא יאוחר משנת 333 לפנה"ס. רוב האוסף המקורי התבסס על ממצאים מתל חלף שהועבר למוזיאון במסגרת ההסכם של הארכאולוג הגרמני מקס פון אופנהיים עם שלטונות המנדט הצרפתי במסגרתו שליש מהממצאים בתל נשארו בסוריה ושני שלישים ניתנו לו והועברו לגרמניה. לאחר שלושה עשורים, המבנה היה קטן מכדי להכיל את הגידול באוסף המוזיאון. ב-1966 הוחלט להרוס את המבנה הישן ולבנות במקומו מבנה גדול מודרני. ב-1967 הוחל בבניית המוזיאון החדש והוא נפתח ב-1972. בעת הקמת מוזיאון דיר א-זור ב-1974, תרם המוזיאון יחד עם המוזיאון הלאומי של דמשק, 140 פריטים שהיוו את הבסיס לאוסף המוזיאון.
המוזיאון נמצא בסכנת פגיעה בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה. על פי דיווח מאפריל 2014 חלק מהממצאים נשלחו לדמשק, המוצגים בחלונות התצוגה הוסרו והוחבאו במרתף, על הפסלים הנמצאים בחצר ובחזית המבנה הונחו שקי חול וחצץ וחלקן קורו בקוביות בטון כדי להגן על הממצאים. שניים מאוצרי המוזיאון והשומרים עם משפחותיהם עברו לגור בתוך המוזיאון.
האוספים.
התצוגה במוזיאון כוללת ממצאים מכל התקופות ההיסטוריות. חלק גדול של התצוגה מוקדש לתקופת הברזל ולתקופה האסלאמית. הכניסה למבנה המוזיאון נעשתה על פי עיצוב שער הכניסה של "הארמון המערבי" מהתקופה הארמית בתל חלף. העיצוב כולל שלושה עמודים שעוצבו כאלים מתוך פנתאון האלים הסורי-חתי, כשהם עומדים על בעלי חיים. במרכז נמצא אל מזג האוויר עומד מעל שור, משני צידיו פסלים של בנו ואשתו כשהם עומדים על פסלים מעוצבים כאריות.
קומת הקרקע.
קומת הקרקע מחולקת לשני אגפים: אגף לתרבויות פרהיסטוריות ואגף לתרבויות סוריות עתיקות. האגף לתרבויות פרהיסטוריות הוא אולן גדול שמוצגים בו ממצאים מהתקופה הנאוליתית שנמצאו במחוז חלב, עין דרה (Ain Dara) ואבלה. בנוסף ממצאים מאתר מורייבת המתוארכים ל-10,500 שנים לפני זמננו.
האגף השני מחולק לקבוצות של אולמות מחולקים לפי האזורים הגאוגרפיים של מחוזות סוריה. אגף זה מוקדש לתרבויות הסוריות העתיקות. פריטים רבים מתקופת הברונזה מהערים חמה ואוגרית מוצגים באולמות, פסלים ולוחות בכתב יתדות מהעיר מארי וכן ממצאים שנחפרו על ידי הארכאולוג מקס מלוואן באתר תל ברק באזור נהר החבור העליון. בנוסף מוצגים ממצאים מתקופת הברזל ופסלים בסגנון אשורי מאתרים ארכאולוגים מאזורי הג'זירה והפרת
אגף זה מחולק לאולמות הבאים:
קומה שנייה.
הקומה השנייה כוללת שלושה חלקים:
החצר.
בחצר הפנימית של המוזיאון מוצגים פסלי ענקיים מבזלת של דמויות מתולוגות חתיות ורומאיות ודמות מפסיפס מהמאה השלישית. בחצר החיצונית מוצגים מהתקופה האשורית, הארמית, ביזנטית והערבית.
ויסקיטקי
ויסקיטקי (בפולנית: Wiskitki; ביידיש: וויסקיט) הוא כפר במחוז ז'יררדוב שבפרובינציית מזוביה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב.
האזכור הראשון של הכפר הוא משנת 1221, ובשנת 1595 העניק לו המלך זיגמונט השלישי ואזה זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו בשנת 1870.
יהודי ויסקיטקי.
מהמאה ה-18 התקיימה בוויסקיטקי קהילה יהודית מאורגנת. בין השנים 1826 ו-1862 הוטלו מגבלות על אזורי המגורים של היהודים ביישוב. לאחר מלחמת העולם הראשונה פרעו ביהודי היישוב חיילי הצבא הכחול.
בין מלחמות העולם הועסקו רבים מיהודי הכפר בתעשיית הטקסטיל המקומית, ופעלו במקום חוגים ציוניים, אגודת ישראל והבונד. כמו כן, פעלו ביישוב בתי ספר מרשת רשת יבנה ומרשת בית יעקב. בשנים אלה נמנו ביישוב 951 יהודים, למעלה משליש מתושביו.
ב-8 בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד להתעלל ביהודיו, תוך החזקתם יום שלם ללא מזון ושתייה, ועריכת שוד בבתיהם ובחנויותיהם. בהמשך, מונה בכפר יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדים יהודים לעבודות כפייה, ולהעביר לידיהם סחורות. כמו כן, נצטוו יהודי היישוב לענוד טלאי צהוב.
עד ינואר 1941 הגיעו לכפר פליטים יהודים רבים מיישובי הסביבה. ב-2 בפברואר 1941 גורשו כ-2,000 היהודים שהתגוררו בכפר לגטו ורשה, וגורלם היה כגורל יתר יהודי המקום. מיהודי היישוב שרדו את השואה בודדים.
היומנים האסטרונומיים הבבליים