שאלת הגורם הזר המתערב עוסקת בהשתלבות מקרית של שני גורמים שהובילו, כל אחד מהם, מבחינה עובדתית לתוצאה המזיקה. שאלת זו התעוררה בפסיקה כאשר הגורם הראשון יצר את הסיכון להתקיימות התוצאה המזיקה ואילו הגורם השני המתערב הוא שגרם לתוצאה המזיקה בפועל. הגורם המתערב יכול להיות מעשה של התובע עצמו כגון התאבדות או מעשה של אחר. במקרים כאלו השאלה המשפטית שהתעוררה היא האם המעשה של הגורם השני לא ניתק את הקשר הסיבתי המשפטי.
בעבר התקיימה הגישה כי כאשר לגורם המתערב היה יסוד נפשי חמור יותר לא ניתן לפטור מאחריות את המעוול הראשון. גישה זו נדחתה בפסיקה כיוון שנוצר מצב בו נמנעים מלהטיל אחריות אם יש אשם מכריע של אחר אפילו אם סוג הנזק והדרך היו צפויות.
המבחן אותו אימצה הפסיקה מפריד בין עוולת הרשלנות לעוולות של אחריות חמורה/מוחלטת.
שאלת הגורם המתערב בעוולת הרשלנות התעוררה בפס"ד מירו, המהווה את פסק הדין המנחה בעניין זה. פסק הדין עוסק בשאלת הקשר הסיבתי המשפטי של שוטר שהניח את נשקו, כשהוא טעון, בבית של חברים, כאשר אחד הנוכחים נטל את הנשק וירה למוות בבן דודו אף על פי שזה קרא לו להפסיק מהתעסקותו בנשק. בית המשפט קבע כי התקיים הקשר הסיבתי המשפטי כיוון שהתכונות הרשלניות של הגורם המתערב היו ניתנות לצפייה. בית המשפט קבע כי אם התכונות הרשלניות של הגורם המתערב לא היו ניתנות לצפייה אזי ההתערבות תשלול את הקשר הסיבתי המשפטי של הנתבע.
בעוולות של אחריות חמורה נקבע כי הגורם המתערב יפטור את מי שיצר את הסיכון מאחריות כאשר התערבותו לא הייתה בתחום הסיכון אותו התכוון המחוקק למנוע.
התבוננות בקביעה זו של הפסיקה מלמדת כי למעשה אין חידוש בחריג זה וכי בחינת הקשר הסיבתי המשפטי נמדדת באמצעות מבחן הצפיות ומבחן הסיכון. גישה זו נתמכה גם בספרות האקדמית הרלוונטית.
מיקומה של סוגיית הקשר הסיבתי בתאוריה של דיני הנזיקין.
עוולת התקיפה וכליאת השווא ייחודיות בתוך דיני הנזיקין משום שהן אינן דורשות הוכחתו של נזק כדי להטיל אחריות נזיקית. יתר העוולות המנויות בפקודת הנזיקין מאפשרות פיצוי כאשר מתקיים נזק שנגרם כתוצאה ממעשה של הנתבע. הקשר הסיבתי מחבר בין יסוד ההתנהגות ליסוד הנזק והוא דורש כי תתקיים זיקה ביניהם. הקשר הסיבתי נוגע בשתי סוגיות והן קיום האחריות הנזיקית והיקף האחריות.
קיום האחריות משמעותו הוכחת קשר בין ההתנהגות המעוולת לבין קיומו של נזק. כלומר, שאלת הקשר הסיבתי בהקשר הזה בוחנת את הליך הגרימה של הנזק וקובעת אם מעשה המעוול הוא שהוביל לנזק.
שאלת היקפה של האחריות, אם היא קיימת, מושפעת אף היא משאלת הקשר הסיבתי. שאלת היקף האחריות בוחנת את טווח הנזק שנגרם כתוצאה ממעשי המעוול וקובעת את היקף הנזק עליו נטיל אחריות. שאלת תיחום היקף האחריות מעוגנת בס' 76(1) לפקודה הקובע כי הפיצויים שיינתנו לניזוק יהיו רק על אותם הנזקים שעלולים לבוא באופן טבעי כתוצאה ישירה מעוולת המזיק.
שאלת הקשר הסיבתי המשפטי שייכת לקביעת קיום הנזק ואילו שאלת היקף האחריות נוגעת בשאלת ריחוק הנזק. שאלת ריחוק הנזק למעשה מסייעת לקביעת היקפו של הנזק בר הפיצוי. ישנו קשר הדוק בין שני המושגים הללו ולכן יש והניתוח המשפטי מערב בין המושגים הללו. אולם מבחינה פורמלית אין זהות בין מושגים אלו ולכן הגישה הרווחת היא כי יש לנתחם באופן נפרד כאשר שאלת הקשר הסיבתי קודמת לשאלת ריחוק הנזק. גישה זו נתמכת מעצם קיומו של סעיף נפרד המעגן את סוגיית היקף הנזק.
התפתחות היסטורית של החוק המדובר.
מושג הקשר הסיבתי ומבחניו מקורם במשפט האנגלו אמריקאי. לפי הגישה המסורתית במשפט המקובל הקשר הסיבתי כלל רק את המרכיב העובדתי. גישה זו סברה כי המבחנים לקביעת הקשר הסיבתי הוא מבחני השכל הישר ולא מבחנים שרירותיים אחרים. כך שקשר סיבתי עובדתי נשלל רק אם התערב גורם חיצוני שלא ניתן לצפייה. בעקבות ביקורת על גישה זו המשפט האנגלו אמריקאי אימץ גישה לפיה לא די בבחינת הקשר הסיבתי העובדתי. לפי גישה זו נקודת המוצא ככל שאנו בודקים קשר סיבתי היא לבחון את הקשר הסיבתי העובדתי אך כדי לקבוע אם הוא אכן נתקיים יש לבחון אם הגורם העובדתי כולל תכונות שמצדיקות להטיל עליו אחריות נזיקית.
פסק הדין המנחה בשאלת הקשר הסיבתי המשפטי במשפט האנגלי הוא פס"ד berry.
סביב שאלת מהם התכונות הנוספות שחייבות להיות בגורם העובדתי על מנת להפכו לקשר סיבתי משפטי קמו מספר גישות. את שתי הגישות העיקריות אפשר לראות במשפט האמריקאי.
גישה אחת סברה כי אין להגדיר מבחנים קבועים אלא להשאיר את השאלה לשיקולי מדיניות, המדיניות נוגעת לדוגמה, להיקף האינטרס המוגן, לדרישות הצדק בחברה ולנושאים חברתיים אחרים. לפי גישה זו, מאחורי מונחי המשפט, המתארים סיבתיות, עומדים שיקולים שרירותיים, שבסיסם במדיניות השופטים ולא מחשבה שיטתית. הגישה השנייה הניחה כי יש צורך בקביעת מבחנים ברורים שיכללו את אותם שיקולי המדיניות, כאשר בבסיס השקפתה קיימת עמדה הטוענת שאותה מדיניות משפטית איננה שרירותית. גישה זו למעשה פיתחה את תורת הצפיות ותורת הסיכון ואלו אומצו, כאמור, בחוק הישראלי.
מקרים טיפוסיים בהם עוסק המשפט ביישום הדוקטרינה.
שאלת הקשר הסיבתי המשפטי במשפט הישראלי מתעוררת במספר מקרים טיפוסיים. הראשון בהם הוא כאשר נתקיים כי מעשה מסוים גרם לנזק אך מעשה של אחר היה גורם משמעותי בתהליך הגרימה. דוגמה לכך היא בפס"ד מרכז החמצן נ' אלקטרה: במפעל אלקטרה היו מונחים בקבוקי גז של 2O ושל 2CO, כאשר לכל אחד צבע שונה. במפעל הייתה התרשלות מכיוון שבקבוקי הגז הונחו במעורבב וכאשר הורכב על הבקבוק מתאם לבדיקה עם בלון לא נכון התרחש פיצוץ. בהמ"ש מניח שישנה התרשלות חמורה של המפעל אך לא מתנתק את הקשר הסיבתי של מרכז החמצן שכן הגורם הראשוני היה צריך לצפות התרשלויות חמורות מהסוג הזה. גם רשלנות רבתי לא מנתקת קשר סיבתי אם ניתן לצפות את הנזק ולפיכך חייבו גם את המפעל וגם את המרכז.
מקרה טיפוסי נוסף מופיע בפסה"ד לעניין בני ציון והוא דוגמה למצב בו נגרם נזק כתוצאה מהתנהגות מזיקה אך הנזק שנגרם בפועל לא היה צפוי. התובעת בפסה"ד היא אישה בסוף היריון שהייתה נתונה למעקב של המוסד הרפואי. עקב התרשלות בבדיקה משקל העובר הוערך מעל 4 ק"ג אך מתחת ל-4.5 ק"ג, הוא המשקל שמעליו מבצעים ניתוח קיסרי משיקולים רפואיים, והוחלט שלא לערוך ניתוח קיסרי. לאחר שלושה ימים אובחן כי העובר מת עקב קשר בחבל הטבור וכריכתו סביב צוואר העובר. ביהמ"ש קבע כי אף שמבחינת הקשר הסיבתי העובדתי ניתוח קיסרי היה מונע את מות התינוק, נשלל הקשר הסיבתי המשפטי. בפסה"ד אנו רואים דוגמה לכך שנגרם נזק שהיה נמנע לולא המעשה המעוול אך הנזק שנגרם לא היה הנזק הצפוי. החשש שמצריך ניתוח קיסרי הוא היוצרות כתפיים של העובר ולא חשש לחנק כתוצאה מסיבוך של חבל הטבור. בדוגמה הזו אנו רואים כי הנזק שנגרם בפועל לא היה זה שהמזיק צפה ולכן נשלל הקשר הסיבתי המשפטי.
עוד מקרה טיפוסי מופיע במקרים של התאבדויות. במקרים אלו, ישנן סיטואציות בהם לא ניתן להעלות טענות אשם תורם ולכן היה ניסיון להתגונן על ידי קשר סיבתי משפטי ולטעון שיש אשם של גורם מתערב המנתק את הקשר. אולם הפסיקה נצמדה למבחן הצפיות ולא הוטרדה מכך שיש גורם מתערב כאשר היא נזהרת, ובודקת האם באמת זה היה צפוי. דוגמה קלאסית לכך הוא פס"ד ויצמן, בו הנהלת בית הספר החליטה להשעות תלמידים, כאשר מראש היא החליטה שברגע שיהיה ערעור יקבלו את הילדים חזרה. עקב ההשעיה התאבד אחד מן אותם תלמידים. בפסה"ד ביהמ"ש לא מתייחס לכך האם הייתה התרשלות מצד בית הספר, וקודם מכריע בשאלת הקש"ס המשפטי. לדעתו אין קש"ס משפטי כי המעשה המכוון של המתאבד מנתק אותו. היינו מצפים שהילד אולי יפגע במישהו אחר ואז אולי הנזק היה צפוי אולם התאבדות כגורם מתערב לא הייתה צפויה. זה לא סוג הנזק הצפוי ולכן כלל לא נכנס לשאלת ההתרשלות, כלומר ביהמ"ש אכן בוחן כל מקרה האם היה צפוי.
סקירת הדין.
הקשר הסיבתי המשפטי בפקודת הנזיקין
ס' 64 לפקודת הנזיקין קובע כך:
"אָשָם" הוא מעשהו או מחדלו של אדם, שהם עוולה לפי פקודה זו, או שהם עוולה כשיש בצדם נזק, או שהם התרשלות שהזיקה לעצמו, ורואים אדם כמי שגרם לנזק בַּאֲשָמוֹ, אם היה האשם הסיבה או אחת הסיבות לנזק; אולם לא יראוהו כך אם נתקיימה אחת מאלה:
דיני הנזיקין מטילים על אדם אחריות על מעשיו המעוולים. המונח 'אדם' מדגיש את הגורם האנושי ואת אשמו. נראה כי ככל שמדובר בנכס או בעל חיים שגרמו לתוצאה המזיקה אזי ייבחן רק הקשר הסיבתי העובדתי.
ניסוחו של הסעיף מדגיש כי נקודת המוצא היא שכל מעשה שגרם לנזק מבחינה עובדתית מטיל אחריות נזיקית למעט מקרים העולים באחד החריגים המנויים בחוק. פקודת הנזיקין מגדירה מבחנים לבחינת הקשר הסיבתי המשפטי והוא נועד לקבוע האם יש מקום שלא להטיל אחריות נזיקית גם אם מתקיים הקשר הסיבתי העובדתי. מטרתו של הסיפא לסעיף הוא לצמצמם את האחריות הנזיקית.
פיתוחים פסיקתיים בבית משפט העליון.
המחוקק הישראלי תיקן בחוק רשימה של חריגים הפוטרים מאחריות מעשה שגרם לנזק מהבחינה העובדתית. רשימת החריגים הללו מקורה בדוגמאות קלאסיות השאובות מהמשפט האנגלו-אמריקאי. אולם, החוק אינו מפרט מבחן ברור לקביעת הקשר הסיבתי המשפטי. את הגדרות מבחני העזר השונים, ובעיקר את מבחן הסיכון המהווה את מבחן המסגרת, יצר בית המשפט. בית המשפט העליון הוא שקבע כי ישנם שלושה מבחני עזר מצטברים לבחינת הקשר הסיבתי המשפטי והם מבחן הסיכון, מבחן הצפיות ומבחן השכל הישר.