עם כניסתן של הגננות החדשות שלמדו את מקצוע הגננות לפי תורת פרבל, וחסיה סוקניק מהראשונות שבהן, השתנתה מהותו של הגן. העבודה השנתית לפי מערכת השעות הופסקה וכך גם השיחות התאורטיות. הגננות אימצו את שיטת הנושא, שמזמנת את הילדים להכיר את סביבתם הקרובה, את הטבע, הצמחים ובעלי החיים המקיפים אותם. הילדים הועסקו בעבודה פרודוקטיבית, שלה תוצאות מעצימות, והתעניינו בתהליכים שסביבם, כמו התהוות הלחם מרגע הזריעה ועד לפעולת האפייה, או התהוות הגבינה החל משלב החליבה ברפת. העבודות והנושאים היו קשורים זה לזה, ולנושא שנבחר הייתה זיקה לתופעות הטבע והסביבה באותה עת. צורתו של הגן השתנתה גם היא: הילדים והילדות ישבו סביב שולחנות שחוברו יחד על מנת שיוכלו לראות זה את זה, והגננת ישבה יחד איתם. התמונות על הקירות היו מעולמם של הילדים, ובגן היו גם עציצים ודגי זהב, שבהם טיפלו הילדים. באופן כללי, הגן הותאם עתה לעולמם הפנימי של הילדים ולא רק הכין אותם ללימודיהם בכיתות גבוהות יותר.
פעילות לקידום בריאות ילדי הגן ורווחתם.
באותה תקופה היה נהוג להפריד בין הילדים אשר חלו בגרענת ובגזזת, שהיו נפוצות באותה תקופה, לבין הילדים הבריאים. סוקניק הקפידה לקלוט את הילדים הבריאים בגן אחד. בנוסף, פעולותיהם של החלוצות הראשונות של ארגון "הדסה" לריפוי עיניי הילדים עזרו לשיפור מצב התחלואה.
אלמנט נוסף שהנהיגה סוקניק היה ארוחת צהריים משותפת לכלל ילדי הגן. לפני הקמת הגנים המודרניים נהג אב הבית של הגן לאסוף את ארוחות הצהריים מבתי הילדים, כך שארוחות הצהריים השתנו בהתאם למעמד הכלכלי של כל ילדה וילד, והפער ניכר בגן, שבו חלק מהילדים אכלו ארוחה מלאה ומשביעה וחלקם נאלצו להסתפק בפרוסת לחם. הניסיונות להנהיג ארוחה משותפת בגן נתקלו בהתנגדות מצד ההורים, שלא רצו שילדיהם יאכלו אוכל שלא הוכן על ידיהם. רק בזמן מלחמת העולם הראשונה ובעקבות המצב הכלכלי הקשה הצליחה סוקניק להנהיג ארוחה חמה מרוכזת ומשביעה אחידה, שמומנה על ידי אגודה בשם "ידידי הילדים", שהוקמה למטרה זו. בעבור רבים מהילדים באותה תקופה הייתה זו הארוחה היומית העיקרית.
המאבק על קיום הגן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הרחיבה ההנהלה הציונית את רשת גני הילדים בירושלים, אולם הקושי הכלכלי להחזיק את כל מוסדות החינוך תחתיה גבר והוחל בתהליך צמצום וסגירת הגנים. בשנת 1931, כאשר ההנהלה הציונית העבירה את מוסדות החינוך לוועד הלאומי, נותרו הגנים ללא פיקוח. ובמילותיה של פיינסוד-סוקניק: "הגנים הופקרו! רשת הגנים שבבניָנם ובסוסם הושקעו כל כך הרבה עמל ומסירות, התחילו להתפרק ולהתמוטט". ביוזמתה וביוזמת גננות נוספות, ובתמיכתה של הנרייטה סולד, נוסדה בירושלים ועדה שמטרתה לדאוג להמשך קיומם התקין של הגנים. סוקניק כתבה מכתבים רבים לאישי ציבור במטרה להמשיך ולקיים את גני הילדים. במכתבה לד"ר ברנרד כהן, חבר הנהלת הסוכנות, כתבה: "הצורך בגנים הוא כה הכרחי וכה חיוני, עד שאין שום אמצעי כדי לעמוד בפרץ ולא לתת לילדים האלה לבקר את הגנים של המיסיון- מלבד אם להעמיד לרשותם גן עברי. הגן העממי נעשה שאלת חיים!"
גן הילדים שלה בזיכרון משה המשיך בעבודתו בתמיכתם של הורי הילדים. כאשר נחלצו לעזרת גני הילדים גופים ציבוריים כגון ועד הקהילה, ויצו העולמית, "הדסה הצעירה" ומועצת הגנים הציבוריים בירושלים, שוּפר מצבם של הגנים ורבים מהם חזרו לתפעול רגיל. עם זאת, הקשיים לא נעלמו: בעלי הדירות שבהן פעלו הגנים איימו לסגור את הגנים אם לא ישולם שכר הדירה. רבות מהגננות הוותיקות ויתרו על חלק ממשכורותיהן לשם כך ואף ערכו יום התרמה בירושלים למען גני הילדים. על כך כתבה סוקניק: "זכורתני, כי בעברי אותו יום בחוצות ירושלים ובראותי את זוגות "הצופים" וארגוני נוער אחרים הפונים אל העוברים ושבים, מקשקשים בקופסאות ומבקשים תרומה בשביל הגנים, לא ידעתי אנא אשא עיני מהבושה – אכן הרגשתי כי ירדנו מאיגרא רמא... אולם מפלט אחר לא היה."
ניהול סמינר ההוראה לגננות.
הסמינר לגננות נפתח לאחר מלחמת השפות במקביל לפתיחת גן א'. ההתנסות בהוראה נערכה בגן הסמוך עד לשנת 1919, אז אוחד הסמינר עם סמינר לוינסקי. סוקניק ניהלה את הסמינר בין השנים 1919–1914. בסמינר נקלטו בין היתר עולות חדשות מרוסיה והונחלו בו לימודים עבריים ולימודים מקצועיים. סוקניק הורתה בו את הקורסים על תולדות הפדגוגיה, תורת הגננות, הקראות פדגוגיות ועבודת פרבל. במסגרת לימודיהם בנו פרחי ההוראה תוכנית עבודה והתנסו בגן א' שבניהולה של סוקניק. הנהלת הסמינר תמכה כלכלית בתלמידות, שרבות מהן לא יכלו לקבל סיוע ממשפחתן באירופה בשל מלחמת העולם הראשונה. מיד עם סיום לימודיהן השתלבו הגננות החדשות בעבודה.
אחת התלמידות כתבה עליה:
כחלק מהעצמת תחום הגננוּת הקימו התלמידות תערוכה שהציגה את התפיסה החינוכית. לאחר התערוכה כתבה פיינסוד כי "הגננת תופסת לאט לאט את המקום הראוי לה בחברה, והקהל החל להעריך את ערכן ולהכיר בעבודתן ובתועלת הרבה שהם מביאות לחברה בתור מחנכות הפעוטים". בנוסף, היא ראתה בתערוכה מקור השראה למורים ומורות הממשיכים את התהליך החינוכי שהחלו הפעוטות בגן.
סוקניק הייתה מהמובילות הראשונות של תפיסות חינוך פרוגרסיבי בארץ, ומעבר לשיטת פרבל, שהייתה התפתחות משמעותית בתפיסת החינוך לגיל הרך, היא האמינה גם בשיטת החינוך המוֹנטֶסוֹרי ותרגמה לעברית מכתביה של מריה מונטסורי.
פעילות ציבורית.
חסיה סוקניק הייתה שייכת לוועד הירושלמי שהקים את "התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל". הארגון נוצר כתוצאה מאיחודן של אגודות נשים שפעלו ביישובים שונים בארץ בהתאם לצרכים המקומיים של כל היישוב. האגודה הראשונה בירושלים פתחה שיעורי עברית לנשים, ארגנה קורסים ללימוד מקצועות לנערות וערכה שיחות והרצאות. כשעלה הדיון בנוגע לשאלת זכותן של הנשים לזכות בחירה, נוצר צורך בפעולה משותפת. סוקניק נמנתה עם חמש חברות הוועד הירושלמי שביצעו את האיחוד, ביחד עם ד"ר רוזה וולט-שטראוס, ד"ר מרים נופך, אסתר ייבין ושרה עזריהו. ההתאחדות הגדירה את עצמה כארגון א-מפלגתי ומטרתה הייתה מאבק לשוויון זכויות נשים תחת הססמה "חוקה אחת ומשפט אחד לאיש ולאישה".
בבחירות לאספת הנבחרים השנייה (דצמבר 1925) נבחרה סוקניק כצירה לאספה מטעם התאחדות נשים עבריות. בפברואר 1932 נבחר לוועד הקהילה של ירושלים מטעם הסתדרות נשים עבריות.
סוקניק הייתה האישה היחידה שלקחה חלק ב"ועדת העשרים" – הוועדה שמינה הקונגרס הציוני ה-24 (1925) לבחון את מבנה מערכת החינוך בארץ ישראל. הוועדה, שהוקמה בשנת 1926, הורכבה מנציגי ההסתדרות הציונית, הוועד הלאומי והסתדרות המורים, ותפקידה היה לעבד תוכנית מפורטת של עבודת החינוך והתרבות בארץ. בין היתר היה עליה להחליט כיצד יאורגנו מוסדות החינוך ומה יהיו דרכי הפיקוח עליהם. לוועדה זו מיוחסת חשיבות היסטורית כזו שהניחה יסודות מוצקים לחינוך העברי בארץ ישראל.
בנוסף, סוקניק נמנתה עם חברי ועד הקהילה הראשון בירושלים, שהקים את מועצת הגנים ודאג להמשך קיום מוסד גני הילדים.
סוף ימיה, הוקרה והנצחה.
בשנת 1966 הוענק לסוקניק התואר יקירת ירושלים.
חסיה פיינסוד-סוקניק נפטרה בירושלים ב-5 בינואר 1968, בגיל 78. נקברה בבית הקברות סנהדריה. בהלווייתה נכחו מ"מ ראש הממשלה, שרים וחברי הכנסת, נשיא האוניברסיטה העברית ופרופסורים מן המחלקה לארכאולוגיה, מורים וגננות ותלמידיה.
עשור לאחר מותה פרסמה חברתה צביה קטרבורסקי הספד עליה בכתב העת "הד הגן", שבו כתבה:
האוסף הארכיוני שלה הופקד בארכיון לחנוך יהודי על שם אביעזר ילין באוניברסיטת תל אביב.
ב-7 בדצמבר 1980 קבעה מועצת עיריית ירושלים רחוב על שמה: רחוב "הגננת" בשכונת גילה.
משפחתה.
חסיה סוקניק הייתה אשתו של הארכאולוג הידוע אלעזר ליפא סוקניק. הם נישאו בשנת 1914, ונולדו להם שלושה בנים:
לקריאה נוספת.
ממאמריה:
המפלגה הלאומית הסינית
אלמוגיים
האדמו&quot;ר מוויזניץ'
האדמו&quot;ר מויזניץ'
CD8 (אשכול התמיינות 8, אנגלית: Cluster of Differentiation 8) הוא גליקופרוטאין (חלבון בעל שארים סוכריים) המשמש כקו-רצפטור ל-TCR, ומוצג על פני תאי T צטוטוקסיים.
מבנה.
החלבון מורכב משתי שרשראות חלבונים- α ו β שניהם ממשפחת על של אימונוגלובולינים (immunoglobulin superfamily). מולקולת CD8 נקשרת לדמיין 3α של חלבון MHC סוג 1, קשר זה שומר על הקשר שבין תא T ציטוטוקסיים לתא המטרה המיועד להרג או תא מציג אנטיגן מקצועי (בייחוד תא דנדריטי). CD8 נמצא גם על תאים דנדריטיים ועל תאי NK, אם כי הוא פחות נפוץ עליהם.
תפקיד.
לזנב הרצפטור הנמצא בתוך הציטופלסמה קשור Cdk, זהו אנזים מזרחן. לאחר קשירה של ה TCR ל MHC מסוג I ולאחר הקשירה של CD8 לאלפא 2 ו ואלפא 3 על ה MHC מופעל האנזים. כאשר Cdk מופעל הוא מזרחן את החלק הנמצא בציטופלסמה של CDR3 וכן את הזנב של zeta (נקרא גם CD247) זירחון של חלק זה ברצפטור הנקרא גם ITAM, גורם להפעלה של ZAP 70. לאחר הזרחון ZAP 70 עובר אקטיבציה והוא מצידו מוביל לזרחון של מספר מולקולות בהם PLC ו small G protein שיובילו בסופו של דבר לאקטיבציה של התא ולסינתזה של מולקולות שיגרמו להרג של התא הפגוע.
עליות קדומות לארץ ישראל