לאחר עבודתה במועדון "שריטת החתול" מימי מבקרת את רוג'ר, ומנסה לשכנע אותו לבלות עימה (Out Tonight). רוג'ר, שזיכרונה של האקסית שלו - שמתה מהאיידס - רודף אותו, נוזף במימי ודוחה את חיזוריה אחריו (Another Day). למחרת, מתקיימת פגישה נוספת של "Life Support", כשהפעם רוג'ר מצטרף אל מארק, קולינס ואנג'ל (?Will I). לאחר הפגישה, הקבוצה מדמיינת איך זה יהיה לעבור לסנטה פה (Santa Fe). רוג'ר ומארק עוזבים על מנת לעזור למורין, ואנג'ל וקולינס נשארים וחושפים את התאהבותם אחד בשני (I'll Cover You). בליל המחאה, מורין מבצעת שיר המתאר לכאורה את שינוייו של בני לאחר נישואיו, ומאשימה אותו על כך שהוא מנסה לפנות את "עיר האוהלים" (Over The Moon). שלא ביודעין, מורין מתחילה מהומה, ובני קורא למשטרה על מנת למנוע זאת, אך המחאה מסלימה לכדי אלימות. לאחר שהמחאה נגמרת, הקבוצה הולכת לבית הקפה וחוגגת את הצלחתו של מארק למכור את תיעוד ההתפרעות שתיעד לתחנת חדשות מקומית, תוך כדי שהיא מתגרה בבני, שטוען כי הבוהמה מתה (La Vie Bohème). רוג'ר ומימי מתאהבים ומספרים אחד לשנייה כי הם חולים באיידס (I Should Tell You). השניים חולקים נשיקה וממשיכים לחגוג עם חבריהם (La Vie Bohème B).
בערב יום השנה האזרחית, בני נועל את הדירה, אך אנג'ל שובר את המנעול עם פח אשפה, אך הקבוצה מגלה כי בני לקח את כל חפציהם מהדירה. במטרה לממן את שכר הדירה, מארק לוקח עבודה ב"בזליין", תחנת החדשות שמכר לה את תיעוד ההתפרעות שלו. לאחר מכן, מורין וג'ואן מתארסות, אך הקשר מסתיים כאשר מורין מפלרטטת עם אישה אחרת במסיבת האירוסין (Take Me Or Leave Me). לאחר ששוכנע על ידי מימי, בת זוגו לשעבר, בני מחזיר לקבוצה את דירתם, אך במהלך החודשים החולפים, רוג'ר מאבד את אמונו במימי והקשר שלהם מסתיים (Without You). במקביל, מצבו של אנג'ל מחמיר והוא מת בזרועותיו של קולינס. בהלוויה של אנג'ל ((I'll Cover You (Reprise), הקבוצה נפרדת אחד אחד לדרכו לאחר ויכוח מר (Goodbye Love).
רוג'ר מוכר את הגיטרה שלו, קונה מכונית, ועובר לסנטה פה; אך הוא חוזר לניו יורק כמה חודשים לאחר מכן, וזאת מפני שהוא עדיין מאוהב במימי; במקביל, מארק עוזב את העבודה שלו ב"בזליין" על מנת להמשיך בעשיית הסרט שלו (What You Own). בערב חג המולד 1990, מארק ורוג'ר מתאחדים עם קולינס, שמגלה שהוא תכנת מחדש כספומט להוציא כסף כשמישהו מקליד את הקוד "ANGEL" (אנג'ל, בעברית). ג'ואן ומורין מוצאות את מימי הגוססת ברחובות, ומחזירות אותה אל הדירה של מארק ורוג'ר. מימי ורוג'ר מתפייסים, חוזרים להיות זוג והוא שר לה את השיר שכתב בשנה האחרונה (Finale A/Your Eyes). המצלמה מראה את מימי, לכאורה מתה, אך זאת האחרונה פתאום מתעוררת, ומספרת לשאר הקבוצה שהיא הייתה בדרכה אל האור, אך אנג'ל אמר לה לחזור. הסרט מסתיים כאשר מארק מראה לקבוצה את הסרט התיעודי שצילם במהלך השנה האחרונה בפעם הראשונה (Finale B).
פסקול הסרט.
פסקול הסרט יצא בשנת 2005 באלבום תחת השם Rent (Original motion picture soundtrack). האלבום מכיל שני דיסקים הכוללים 28 שירים מתוך המחזמר. בכל שיר משתתפת לפחות אחת משמונה הדמויות הראשיות.
ביקורות.
האתר "Rotten Tomatoes" נתן לסרט את הציון 46% בהתבסס על ביקורות מ-170 מבקרים, עם דירוג ממוצע של 5.8 מתוך 10. המבקרים באתר הסכימו כי "אוהדי המחזמר הבימתי יסלחו לסרט על פגמיו, אך כשלעצמו, לסרט יש כיוון חלש, תחושת מְלָאכוּתִיוּת שאינה נמנעת ויומרנות מעצבנת המונעת לצופי הסרט להתחבר אליו". באתר "Metacritic", הסרט קיבל ציון של 53 מתוך 100, בהתבסס על 35 ביקורות; דבר המציין "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
הפקת הסרט.
הסרט צולם בניו יורק, סן פרנסיסקו, סן דייגו, קליפורניה, אוקלנד, וסנטה פה שבניו מקסיקו.
סיום חלופי.
בנוסף לארבע סצנות שנמחקו, גרסת ה-DVD כוללת סיום חלופי, המראה את כל הדמויות הראשיות (כולל בני, שלא נכח החל מהמערכה השנייה ועד סופה) למעט אנג'ל; עומדים בעמדות שבהם הם עמדו במהלך פתיחת הסרט בשיר "Seasons of Love", עומדים שוב בשורה, כשעמדתו של אנג'ל, ריק. בהמשך, אנג'ל נכנס מהצד והולך לאורך הבמה כדי לתפוס את מקומו, ועוצר לרגע כשהוא חולף על פני קולינס ולוקח את ידו לרגע. למרות שסצנה זו משמשת בסיומה של המחזמר, הסצנה הושמטה מהסרט מפני החשש שהצופים יתחילו איך אנג'ל חזר או למה הדמויות שוב מסודרות בשורה על הבמה. בפרשנות הסרט, כריס קולומבוס הוסיף כי הוא לא רצה "שהצופים יחשבו שהכל בסדר ואנג'ל שוב חי".
סופיה אל מריה
יוליוס מדריץ'
יוליוס מדריץ' (בגרמנית: Julius Madritsch, 4 באוגוסט 1906 - 11 ביוני 1984) היה חסיד אומות העולם מאוסטריה.
קורות חיים.
לפני המלחמה.
יוליוס מדריץ' נולד בווינה וסיים הכשרה מקצועית כסוחר טקסטיל.
בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה גויס לוורמאכט במרץ 1940 ונשלח לשרת כמומחה לטקסטיל בקרקוב. בסוף אותה שנה מונה כנאמן מטעם השלטונות הגרמניים לנהל שני מפעלי טקסטיל ליד גטו קרקוב, מפעלים אותם החרימו הגרמנים מבעליהם המקוריים. הוא ניצל את מעמדו כדי לסייע ליהודים שעבדו בעבודת כפייה במפעלים אלה.
בשנת 1941 קיבל מדריץ' אישור להקים מפעל פרטי בשטח הגטו. עם מנהל המפעל שלו, ריימונד טיץ' (Raimund Titsch) - גם הוא וינאי, שעבד עד 1940 כטכנאי במפעל למוצרי מתכת, פעל מדריץ' להעסקתם של יהודים רבים ככל האפשר, בשיתוף עם היודנרט של גטו קרקוב, בהם יהודים שלא היו פועלים מקצועיים. מבין 800 עובדיו של מדריץ', רק כ-40% היו מקצועיים.
מדריץ' וטיץ' דאגו לתנאים טובים יחסית לעובדיהם. הם אפשרו להם לקחת לחם יותר מכפי צורכיהם, כדי שהעובדים יוכלו למכור לחם זה בגטו. הם אפשרו לעובדיהם ליצור קשר עם נוצרים פולנים בקרקוב, מחוץ לגטו. כך התאפשר לעובדים אלה לסחור עם הפולנים ולהקל על מצוקת הרעב בגטו. מדריץ' וטיץ' אף דאגו למטבח כשר במפעל. הם סיפקו חומרי תפירה לאלפי יהודים מחוץ למפעל, כדי לסייע בפרנסתם. מדריץ' פתח סניף של מפעלו ליד גטו טרנוב, סניף שגם אותו ניהל טיץ'. גם בסניף זה עבדו כ-800 עובדים, וגם שם היו פחות ממחציתם מקצועיים. התנאים במפעל זה היו גם הם סבירים, ומנות המזון בו היו גבוהות מהרגיל לעובדי כפייה יהודים. במכונית המפעל נעשה שימוש לשם הברחת מזון לגטו, בידיעתם של מדריץ' וטיץ'. מדריץ' אף עזר לחלק מעובדיו להימלט מהגטו ולהיטמע באוכלוסיית קרקוב הנוצרית. זאת עשה בסיועם של אוסוואלד בוסקו, שוטר בכיר בכוח המשטרה הגרמני ששמר על גטו קרקוב, ושוטרים נוספים בכוח זה, שחלק מהם היו ילידי וינה, כמותו. שוטרים אלה, שעליהם הוטל לספור את העובדים עם שובם מהמפעל לגטו, התעלמו מהיעדרם של חלק מהעובדים וכך אפשרו את הימלטותם.
בסוף 1942 נודע למדריץ' שכל הילדים מגטו קרקוב אמורים להישלח מהגטו למחנות ריכוז. באחד הלילות הבריחו מדריץ' ובוסקו את הילדים של עובדי המפעל ואת אימהותיהם מהגטו למפעל. למחרת נמלטו העובדים ובני משפחותיהם לאזור טרנוב. לאחר יומיים נורו כל הילדים שנותרו בגטו, או נשלחו לאושוויץ.
ערב חיסול גטו קרקוב ב-13 במרץ 1943 פנה מדריץ' לרשויות וביקש שיורשה לעובדיו, שהועברו למחנה העבודה פלאשוב, מחוץ לקרקוב, להמשיך לעבוד במפעל שלו בעיר קרקוב עצמה. הבקשה אושרה ועובדיו של מדריץ' ניצלו מהגירוש למחנות ההשמדה בלז'ץ ואושוויץ.
לאחר חיסול גטו קרקוב המשיכו מאות משפחות יהודיות להתחבא בבונקרים ובמרתפים בשטח הגטו. בסיועו של בוסקו הועברו רבים מיהודים אלה, בהם ילדים, למפעל של מדריץ'. חלקם המשיכו משם למקומות מחבוא בקרב משפחות פולניות, וחלקם נמלטו לאזור טרנוב ומשם לסלובקיה ולהונגריה. עקב התנאים הקשים ביקשו רבים מעובדיו של מדריץ' שיסייע להם לעזוב ולעבור לטרנוב. מדריץ' פנה לרשויות האס אס, טען שמפעלו בטרנוב זקוק לעובדים נוספים, לשם סיוע במאמץ המלחמתי, וביקש רשות להעביר לשם עובדים יהודיים. הבקשה אושרה. 232 יהודים - גברים, נשים וילדים - הועברו ב-25 וב-26 במרץ 1943 מקרקוב לטרנוב, בליוויו של טיץ'. חלק מיהודים אלה ברחו לסלובקיה ולהונגריה, ורובם שרדו בשואה.
בנוסף לכך אפשרו מדריץ' וטיץ' ליהודים רבים שהסתתרו באזור שהיה גטו קרקוב, להצטרף לצוות עובדי המפעל, וכך להינצל.
בספטמבר 1943 סגרו הגרמנים את אזור מחנה פלאשוב, וכך לא התאפשר ליהודים לצאת משם לעבודה במפעלו של מדריץ' בקרקוב. בתגובה פתח מדריץ' מפעל נוסף, הפעם בשטח מחנה פלאשוב עצמו. ב-1 בספטמבר 1943 גורשו היהודים האחרונים מגטו טרנוב. מדריץ' הצליח להעביר את אלה מעובדיו שגרו בגטו טרנוב, אל מפעלו בפלאשוב. כ-2,000 יהודים עבדו במפעלו של מדריץ' בפלאשוב וגם הם קיבלו מזון רב יותר וכך יכלו להעביר חלק ממנו ליהודים אחרים שהיו אסירים במחנה פלאשוב.
יחסם של מדריץ' וטיץ' לעובדיהם היה לבבי, חם ומעודד. הם היו בקשרים אינטנסיביים עם עובדיהם, ככל שהתאפשר להם, וניסו להיענות לבקשות שונות שלהם.
בספטמבר 1944 חוסל מחנה פלאשוב. מדריץ' וטיץ' ביקשו מהשלטונות להעביר את עובדיהם למפעל אחר, אך הבקשה נדחתה. מדריץ' וטיץ' הצליחו להעביר כמאה מעובדיהם למפעל תחמושת שאותו ניהל אוסקר שינדלר. כך ניצלו עובדים אלה מפני שילוח למחנות ריכוז.
ב-3 בנובמבר 1944 נעצר מדריטש בקרקוב על ידי האס דה ונשלח לברלין. הוא הואשם בהפצת סיפורי זוועות על התנאים במחנה הריכוז פלאשוב. באמצעות קשריו, הוא הצליח להשתחרר לאחר 12 ימים בבידוד. לאחר חזרתו לאוסטריה הוא יצר מחדש קשר עם עובדיו לשעבר, שאותם הציל.
אחרי המלחמה.