בשנת 1965 החליטו ממשלות ישראל וגרמניה לחדש ביניהן את היחסים הדיפלומטיים ולפתוח באופן הדדי שגרירויות. פאולס התמנה לשגרירה הראשון של גרמניה בישראל והחל בתפקידו ב-19 באוגוסט 1965. שיגור השגריר היה מלווה בהיסוסים משני הצדדים. גרמניה עמדה תחת לחץ של מדינות ערב שלא לקיים יחסים דיפלומטיים עם ישראל, ואילו ישראלים רבים לא ראו בעין יפה קיום יחסים דיפלומטיים עם גרמניה שני עשורים בלבד לאחר השואה. במאי 1965 קיבלה הכנסת החלטה על כינון היחסים. ישראל שלחה לבון את השגריר אשר בן נתן, וגרמניה שלחה לתל אביב את השגריר פאולס. מינויו לשגריר בישראל גרר גל נרחב של מחאות בציבור הישראלי, חלק מההפגנות כנגד מינויו היו סוערות ואלימות. ביטויי המחאה בישראל הבליטו את היותו של פאולס קצין בצבא הוורמכט הנאצי, את עיטורו בצלב הברזל הנאצי ואת שירותו כנספח צבאי בשגרירות גרמניה הנאצית בטורקיה. נתונים אלה מעברו שמשו בסיס לטענה כי מינויו כשגריר גרמניה לישראל הוא מינוי בלתי ראוי.
פאולס התקבל אצל הנשיא זלמן שזר ומסר לו את כתב האמנתו ב־19 באוגוסט 1965. השגריר החדש התקבל ברגשות של כאב וזעם. מכוניתו הותקפה באבנים, ואלפי מפגינים הפגינו כנגדו. מנחם בגין נשא נאום שבו האשים את ישראל כי בקבלה את האמנתו של פאולס כשגריר היא בוגדת בזכרם של קדושי השואה.
פאולס הוכיח בתפקידו רגישות ודיפלומטיה. פעולתו הראשונה כשגריר הייתה ביקור במוסד "יד ושם". במהלך כהונתו פעל פאולס לנורמליזציה של היחסים. פאולס שימש כשגריר אף בימי מלחמת ששת הימים וסיים את תפקידו בשנת 1968.
המשך הקריירה הדיפלומטית.
לאחר תום שרותו בישראל מונה פאולס לשגריר גרמניה המערבית בארצות הברית, שם שירת בין השנים 1968–1973. הוא שירת כשגריר גרמניה בסין בין השנים 1973–1976 ושגריר גרמניה בנאט"ו בין השנים 1976–1980. פאולס חיבר ספר על מקומה של גרמניה בנאט"ו (גרמנית: Die atlantische Allianz: Zukunftsaufgaben, Möglichkeiten, Gefährdungen; Rettet uns die Rüstungspolitik? und Deutschlands Standort in der Welt. Beobachtungen eines Botschafters).
רולף פאולס נפטר בשנת 2002 בבון.
ברוכים
קלע (ישוב)
בית נחמיה
בֵּית נְחֶמְיָה הוא מושב עובדים באזור המרכז ליד היישוב שוהם, כארבעה ק"מ מזרחית לנמל התעופה בן-גוריון, השייך למועצה אזורית חבל מודיעין. היישוב ממוקם בין שני כבישים ראשיים - כביש 6 ממזרח לו וכביש 444 ממערבו.
שמו של היישוב הוא על שמו של נחמיה, שהיה שר המשקים של מלך פרס והיה מראשי העולים לארץ ישראל מבבל בתקופת שיבת ציון (בשנת 445 לפנה"ס). הוא בנה את ירושלים והניח יסוד לתקופה חדשה בתולדות ישראל. בספרו נזכרת לראשונה "נְבַלָּט", בסמוך לחדיד.
היסטוריה.
האזור היה מיושב מזמנים קדומים. תל נבלט, הסמוך ליישוב, מזוהה עם נְבַלָּט המוזכרת בספר נחמיה (י"א פסוק ל"ד). במקום נתגלו שרידים מן התקופה הביזנטית ומתקופת הברונזה.
המושב הוקם בתאריך י"ט סיוון תש"י, 4 ביוני 1950 על ידי עולים מאיראן, על אדמות הכפר הערבי הנטוש בית נבאלא.בראשיתו נקרא "בית נבאלא ב'" וכן "נבלט" על שם האתר המקראי הסמוך נְבַלָּט.
ב-1953 רצחו מסתננים מירדן אשה תושבת המקום ופצעו את בני משפחתה.
באר אורה
בְּאֵר אוֹרָה הוא ישוב פרוורי באזור הערבה בין אילות לאליפז, כ-20 קילומטרים צפונית לאילת, השייך למועצה אזורית חבל אילות. בשנת 2022, התגוררו ביישוב 280 משפחות, כ־90% מהן מקורן מאילת. רוב התושבים מתפרנסים בעבודות שונות באילת.
זהו היישוב השלישי הדרומי ביותר בישראל (לאחר אילות ואילת).
היסטוריה.
בשנת 1949 נקדחה באר מים על ידי אגף המים במשרד החקלאות, במקום שעד אז כונה ביר הינדיס (מערבית: באר חושך). הבאר שימשה כמקור המים הראשון של אילת, בטרם חוברה העיר לקידוח מעין רדיאן (יטבתה) באוקטובר 1951.
בדצמבר 1950 הוקם בקרבת הבאר בסיס גדנ"ע. ועדת השמות הממשלתית קבעה את שמו החדש של המקום, באר אורה (בניגוד למשמעות השם המקורי: באר החושך). הבסיס פעל עד ראשית שנות ה-90.
בשנת 1989 החליטה הממשלה להקים יישוב בבאר אורה במקום בסיס הגדנ"ע. ב-15 במאי 2001 הונחה אבן הפינה ליישוב, בסמוך לבסיס הנטוש, במטרה לאכלס את הערבה ולקרב תושבים ממרכז הארץ אל הנגב אשר נקבע כאזור התיישבותי מועדף. סגנון הבנייה ייחודי ומותאם לאופי המדבר. עם הקמתו הוקצו ביישוב 195 מגרשים לבניית בתים, ובשלב ראשון נבנו ביישוב 24 בתים ומבני ציבור. בשנת 2009 הושלם הקמת שלב ב' של היישוב שכלל עוד 22 בתים.
בשנת 2010, לאחר דיונים שנמשכו מאז שנת 2004, הוחלט להעביר את נמל התעופה אילת לאזור הסמוך לבאר אורה, ולהקים בו את נמל התעופה רמון.
ביישוב נחפר מסגד באר אורה, בין השאר ע״י חוקר האסלאם משה שרון. האתר זוהה כמסגד פתוח שבו שתי גומחות תפילה – אחת לדרום ואחת למזרח, ומשה שרון הציע לראות בו עדות לשינוי כיוון התפילה באסלאם ממזרח לדרום – דעה שזכתה ללא מעט ציטוטים.
מורדוך
דרבי (ספורט)
דרבי בספורט הוא משחק בין שתי קבוצות בעלות רקע דומה, בדרך כלל בהקשר גאוגרפי, כלומר מאותו אזור או מאותה העיר. מקור הביטוי הוא במרוץ הסוסים על שם הרוזן מדרבי שנוסד ב-1780 באפסום שבאנגליה. עם הזמן הפכה המילה דרבי באנגלית לשם נרדף לכל תחרות ספורט. בנוסף, ישנו משחק כדורגל המוני המתקיים באופן מסורתי בעיירה אשבורן שבמחוז דרבי באנגליה בין שני חלקי העיירה. 'דרבי מקומי' הוא תחרות בין יריבים מקומיים. בהמשך הושמטה המילה 'מקומי' ונשארה רק המילה דרבי, במשמעותה הנוכחית.
המשחק בין שתי הקבוצות הגדולות של העיר נקרא לעיתים המשחק בשם "הדרבי הגדול", וזאת בניגוד למשחקי דרבי קטנים בין שתי קבוצות מאותו אזור שאין ביניהן יריבות משמעותית. משחקי דרבי מתאפיינים לעיתים קרובות ביריבות עזה ועוצמת רגשות, בקרב השחקנים והקהל, שעולה על זו שבמשחקים רגילים. פעמים רבות מתקשר הדרבי למאבקים פוליטיים, לאומיים או דתיים, לדוגמה:
לעיתים מכנים בכינוי דרבי גם משחקים בין שתי קבוצות שאין להן קרבה גאוגרפית, אך יש להן רקע משותף וקיימת ביניהן יריבות מושבעת רבת-שנים, מסיבה כלשהי (לדוגמה בארץ משחק בין שתי קבוצות מן המגזר הערבי נקרא גם כן דרבי).
בעברית ישנה קלישאה שלפיה "לדרבי חוקים משלו". הכוונה אינה לחוקי המשחק, אלא לכך שליחסי הכוחות בין הקבוצות אין משמעות רבה במשחקי דרבי.
גבתון
גִּבְּתוֹן הוא מושב עובדים ליד רחובות המשתייך למועצה אזורית ברנר ומהווה כיישוב הצפוני ביותר בה.
היסטוריה.
המושב הוקם בשנת 1933, כחלק מתוכנית התיישבות האלף, במסגרתה הוקמו מושבים חקלאיים קטנים מסביב ליישובים הגדולים והמבוססים (רחובות ממזרח, קבוצת שילר מדרום). יישוב כזה נקרא יישוב ספר, במטרה לסייע בהגנתם מפני פורעים ערביים - במקרה זה, מפני תושבי זרנוגה השכנה ממערב (כיום קריית משה).
במקור אמורים היו להתיישב על-פי התוכנית כאלף משפחות פועלים, תוך השתתפות חלקית של המשפחות במימון. אך בפועל, בשל קשיים כלכליים יושבו כחמש מאות משפחות בלבד.
המושב נקרא על שם העיר המקראית גבתון, הנזכרת כעיר לויים בנחלת שבט דן (), ולאחר מכן כעיר פלשתית (). בגבתון הקדומה נעשו הפיכות בממלכת ישראל, כגון הפיכתו של בעשא בן אחיה וכן הפיכתו של עמרי על זמרי.
תושבי המושב בעבר עסקו בחקלאות. כל משפחה קיבלה משק שכלל חלקה בת 4.5 דונם. לכל משק היו פרה, לול תרנגולים וגידולים שונים כגון פרדסים ושאר מטעים ופירות מאכל, לרוב הפרדסים תפסו חלק ניכר בענף החקלאות במושב.
כיום לכל משק יש לול ישן, רובם אינם בשימוש, אך הפרדסים עדיין משמשים כמקור הכנסה לחלק מתושבי המושב.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, ביקשה עיריית רחובות לספח את המושב לשטח השיפוט העירוני שלה בטענה שבהיותו מוקף בשטחים רחובותיים מצפון, ממזרח וממערב, אין לו זכות קיום עצמאית. התנגדותם של אנשי המושב ושל הארגונים הירוקים בלמה תוכניות אלה.
בגבתון פועלת תנועת הנוער בני המושבים.
בגבתון מתגוררים כיום כ-300 תושבים. לאחרונה, אושרה תוכנית פיתוח שתאפשר את הגדלת האוכלוסייה עד ל-900 תושבים.
הערות שוליים.
טירת יהודה
טִירַת יְהוּדָה הוא מושב דתי לאומי במישור חוף יהודה בגבול שפלת יהודה כ-5 קילומטרים דרומית מזרחית ליהוד וכ-3 קילומטרים מזרחית למסלולי נמל התעופה בן-גוריון. שייך למועצה אזורית חבל מודיעין במחוז המרכז.
היסטוריה.
אתרה של טירת יהודה הוא מקום ישוב קדום. בשנת 1459 לספירה, בתקופה הממלוכית, הוקדשה אדמת אל-טירה, שעליה הוקם לימים מושב טירת יהודה, כוקף (הקדש מוסלמי). היישוב המשיך להתקיים בתקופה העת'מאנית ונקרא "טירת דנדן". בקרבת מקום נבנה מקאם המוקדש לנבי כיפל (ראו תמונה למטה).
המושב הוקם בשנת 1949 על ידי עולי הונגריה. תחילה התיישבו העולים בכפר הנטוש טירה, בשטח בו שוכן כיום מושב ברקת, שנכבש במהלך מבצע דני, בבוחרם להם את הבתים היותר מתאימים למגורים. התוספת "יהודה" בשם "טירת יהודה", נועדה להבדילו מטירה שבשרון ומטירת כרמל (ישנם אתרים נוספים בגליל ובעמק זבולון שנקראו טירה).
ביוני 1950 כבר גידלו המתיישבים 700 דונם ירקות וקיבלו פרס עבור הגזר שגידלו.
באוגוסט 1950 תואר הכפר:
בינואר 1953 נוסד המושב ברקת כ"כפר חוצבים טירת יהודה". המתיישבים הוותיקים בטירת יהודה, עולי הונגריה, עברו לבתים החדשים במיקום הנוכחי של טירת יהודה, ומתיישבי ברקת, יוצאי חבאן שבתימן, קיבלו את בתי המושב טירה. באפריל 1954 התגוררו במושב כ-50 משפחות. טרם היה למושב כביש גישה.
בשנותיו הראשונות של המושב סבלו החלוצים מהתקפות "פדאיונים", מירדן. ביוני 1953 נהרג משה שטרק, תושב המושב, על ידי חוליית פדאיון. תקיפה נוספת, ללא נפגעים, הייתה ביולי 1953.