לזכרים צבעו של הראש הוא צהבהב בהיר\קרמי בלחיים וסביב העיניים והאוזניים, בעוד שלאורך החרטום והמצח יש כתם רחב ושחור דמוי אוכף; לעיתים הראש כולו עלול להיות כמעט שחור לגמרי. הסנטר והשפה התחתונה של היעל בצבע שחור, ואילו השפה העליונה צהבהבה. החלק העליון של הגרון יהיה סינר לבנבן; לעיתים גם החלק העליון של הגרון יהיה שחרחר לגמרי. סביב העיניים יש לרוב טבעת לבנה דהויה. האוזניים בצבע צהבהב או חם בצד החיצוני ולבנבנות בצד הפנימי, ולרוב יש להם רצועה שחרחרה בקצוות.
לנקבות צבעו של הראש מתחלק בין אפרפר או חום דהוי בלחיים וסביב העיניים והאוזניים, לבין כתם בצבע חום קפה או אדמוני באזור המצח והחרטום שצר ובהיר יותר מהכתם של הזכרים. במקרים שבהם הכתם יתרחב יותר לצדדי החרטום, עלול להיות פס זהבהב דהוי מהעין עד לאף. סביב העיניים יש טבעת לבנה דהויה בדומה לזכר, ולעיתים מעל העיניים של הנקבה יש גבות צהבהבות-כתמתמות. שפתי הנקבה שחרחרות, וסנטרה בהיר בניגוד מובהק לזכר. האוזניים שלה מתחלקות בין צבע חום דהוי בצד החיצוני ללבנבן בצד הפנימי, ולרוב יש רצועה חומה בקצוות.
מבנה ומידות גוף.
מבנה גופו של היעל האיברי אופייני ליעלים - קצר יחסית ומוצק, עם צוואר וראש קצרים ועבים. הנקבות יהיו צרות ורזות יותר ובעלות צוואר דק יותר. האוזניים שלהם קצרות ועגלגלות והזנב קצרצר ועבה עם קצוות שעירות. הרגליים קצרות ומוצקות ומותאמות במיוחד לבית הגידול ההררי, והפרסות גדולות, גמישות וחזקות. העיניים של היעל צהבהבות או כתמתמות בגודל בינוני-קטן, והאף גדול ושחור עם נחיריים מחורצים ומשולשים. לזכר היעל האיברי זקן קצר ועגלגל בדומה לזקנו של יעל האלפים, והוא נעדר לחלוטין אצל הנקבות. כפי האמור לעיל, הדו-צורתיות הזוויגית ניכרת מאוד אצל היעל האיברי; מלבד הקרניים וצבע הפרווה, הזכרים נבדלים גם מהנקבות בכך שהם גדולים במידות הגוף.
מידות הגוף של היעל האיברי:
גובה הכתפיים: 75-65 ס"מ.
אורך הראש והגוף: 140-100 ס"מ.
אורך קרני הזכר: כ-75 ס"מ.
אורך הזנב: 15-10 ס"מ.
משקל: 80-35 ק"ג.
תפוצה ובית גידול.
היעל האיברי כשמו תת-אנדמי לחצי האי האיברי. הוא נפוץ כיום באוכלוסיות רבות ברחבי ספרד, בעיקר בקהילות האוטונומיות הבאות: קטלוניה, ולנסיה, מורסיה, אנדלוסיה; אוכלוסיות קטנות יותר מצויות גם באראגון, קסטיליה-לה מנצ'ה, מדריד, קסטיליה ולאון, קנטבריה, גליסיה ואסטוריאס. היעל האיברי נכחד מדרום צרפת, אנדורה וג'יברלטר, והוא הוכחד והוחזר מחדש לפורטוגל (מחוז בראגה ומחוז ויאנה דו קשטלו). עם זאת, האוכלוסייה המקורית בפורטוגל הייתה שייכת לתת-מין הפורטוגזי שנכחד, בעוד שהאוכלוסייה הנוכחית שייכת לתת-המין גרדוס.
התפוצה הגיאגרפית של היעל האיברי היא לאורך רכסי ההרים הבאים: הרכס האיברי, הרכס הפניבטי, ההרים הקנטבריים, הרי טולדו, סיירה דה גואדרמה, סיירה דה גרדוס, סיירה מורנה, הרי פיקוס דה אירופה, סיירה נבדה, ובעבר גם בהרי הפירנאים, סרה דה גרס וסרה דה אושטרלה.
בית הגידול של היעל האיברי ממוקם באזור אקלים ים תיכוני, והוא מורכב ממחשופי סלעים, צוקים, שיחים, מרעה וכרי דשא תת-אלפינים, על גבול ובתוך יערות מחטניים, יערות נשירים, ובמיוחד כאלו המתאפיינים בעצי אלון ואורן. היעל מסוגל גם לחיות באזורים סלעיים קטנים הסמוכים למגורי האדם, והוא מתאקלם במהירות בבתי גידול מתאימים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו של היעל האיברי 16–28 מעלות חום בקיץ ובסביבות 4–12 מעלות חום בחורף; הטמפרטורות בתחומי המחייה של תת-המין הפירנאי הייתה מתחת לאפס בחורף. כמות המשקעים הממוצעת היא 1,000-200 מילימטר לשנה.
אקולוגיה.
התנהגות ופעילות.
היעל האיברי הוא בעל חיים יומי, הפעיל בעיקר בשעות הבוקר ושעות אחר הצהריים; שעות הצהריים החמות ושעות הלילה ינוצלו בעיקר למנוחה, למרות שהוא עשוי להיות פעיל במשך רוב היום. במהלך רוב השנה, הזכרים והנקבות של היעל האיברי חיים בקבוצות נפרדות, עד לעונת הרבייה. בעדרי הזכרים ישנה היררכיה דומיננטית נוקשה וקפדנית המבוססת על גודל גופו וקרניו של הפרט. בעדרי הנקבות יש את הנקבה המבוגרת והמובילה, והגדיים נמצאים בדרך כלל במרכז העדר כדי להיות מוגנים מטורפים קטנים.
בסתיו כאשר קבוצות הזכרים והנקבות מתאחדות, קבוצות של זכרים צעירים יתרחקו מהאזור בגלל הזכרים המבוגרים. בעונת הרבייה הזכר הדומיננטי מגן על שטח עם קבוצת נקבות מפני זכרים אחרים, ועלול להתיר כניסה לשטחו רק לזכרים הכפופים לו. לאחר עונת הרבייה העדרים נפרדים שוב עד השנה הבאה.
ליעל האיברי יש דרך ייחודית של איתות ליעלים האחרים כאשר מתקרב טורף פוטנציאלי. היעל יעמוד בתנוחה זקופה ויציבה, כאשר ראשו ואוזניו מצביעים לכיוון של הטורף. לאחר מכן, הזקיף ישמיע קריאת אזעקה דמוית שריקה כדי להזהיר את שאר היעלים. ברגע שהיעלים שומעים את השריקה הם נמלטים במהירות לאזור הררי תלול ורחוק עם נקודת תצפית טובה כדי לשער את רמת האיום.
היעלים האיברים בורחים בדרך כלל בצורה מתואמת - שמובלת על ידי נקבה בוגרת ומנוסה בעדרי הנקבות והגדיים, ועל ידי זכר בוגר מנוסה בקבוצות של הזכרים. ככל הנראה התנהגות זאת מאפשרת ליעלים להימלט בדרך יעילה יותר משום שהיעלים המנוסים מכירים היטב את האזור ויודעים לאן עדיף לברוח. בדרך כלל ברגע השמעת שריקת האזהרה - נסתיימו סיכוייו של הטורף להצליח לטרוף יעל במארב או במרדף.
במקור, הטורף העיקרי של היעל האיברי הבוגר היה הזאב איברי, אולם לאחר הכחדתו ממערב ודרום חצי האי, בחלק גדול מאזורי התפוצה אין כלל טורפים לבוגרים. גדיי היעל מאוימים על ידי שועל אדום, עיט זהוב ואולי גם שונר איברי.
תזונה.
היעל האיברי ניזון בעיקר מעלים, ענפים ובלוטים של עץ האלון, וכן בעשבי תיבול, ועשבים בשיעור קבוע של 5% ו-10% מהתזונה בהתאמה. התזונה תהיה בהתאם לזמינות של הצמחייה בתחומי המחייה של היעל, כאשר העשבים ועשבי התיבול נצרכים יותר באביב ובתחילת הקיץ; בחורף היעל עלול גם לאכול חזזיות וטחב על ידי חפירה עם הפרסות בשלג.
ליעל האיברי יש מנגנון מיוחד בכליות שמאפשר לו לאגור שומן בגוף בשביל ימות החורף הקרים. רמת השומן הגבוהה ביותר אצל היעל מתרחשת בתקופת הקיץ שאז ניתן לאגור מזון בשפע. במהלך החורף, היעל עשוי להפחית את התנועה שלו במהלך החיפוש אחר מזון כדי למנוע בזבוז של אנרגיה. בתחילת האביב ואילך - כאשר המזון נמצא בשפע, היעל יגביר את קצב התנועה שלו ועשוי להתרחק לאזורים העשירים יותר בצמחייה. היעלים גם עשויים להתרחק מאזור המחיה בשל תחרות גבוהה על מקורות המזון בין היעלים. היעל עשוי לגרום נזקים לגידולים חקלאיים כגון עצי שקד.
רבייה ומחזור חיים.
עונת הרבייה של היעל האיברי נמשכת מנובמבר עד דצמבר, ושיאה הוא במחצית הראשונה של דצמבר. עם זאת, הרבייה עלולה להתרחש גם המשך כל השנה. נקבות מיוחמות מאותתות לזכרים שהם מוכנות לרבייה על ידי שחרור פרומונים מסוימים. במהלך העונה הזכרים מקיימים ביניהם קרבות רבים על זכות הגישה לנקבות. הלחימה העיקרית כוללת עמידה על הרגליים האחוריות והטחת הקרניים בראש היריב, וכן נעילת קרניים תוך כדי דחיפה ונגיחה בצלעות ובמותניים. הזכרים פוליגמיים ומתרבים עם מספר נקבות.
ההריון של נקבת היעל נמשך זמן קצר יחסית - 161–168 ימים (כ-5.5 חודשים), ושיא ההמלטה מתרחשת באמצע מאי. הנקבה ממליטה גדי אחד או שניים לעיתים קרובות. זמן קצר לפני הלידה הנקבה מאתרת מקום בלתי נגיש וסבוך בין הסלעים ומבצעת שם את ההמלטה. היא מלקקת את הגדי במהירות כדי למנוע מטורפים להריחו. לאחר הלידה הנקבה והגדי חוזרים לקבוצה. הגמילה מתרחש לאחר 5–6 חודשים, והגדי מגיע לבגרות לאחר 1.5 שנים לנקבה, ו-3 שנים לזכר. הזכרים בדרך כלל יצליחו להתרבות רק בגיל 5 כאשר יהיו להם קרניים גדולות מספיק.
תוחלת החיים של היעל האיברי בטבע היא גבוהה למדי - 12–16 שנים.
מצב.
היעל האיברי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל אוכלוסייה גדולה למדי שנמצאת במגמת עלייה, וההתרחבות של תפוצתו כתוצאה משינויים בבית הגידול בגלל נטישה של כפריים. בעבר היעל האיברי נרדף ברחבי תפוצתו לבשרו המשובח, וייתכן שכתוצאה מכך נכחדו יעל הפירנאים ויעל פורטוגזי. האזורים המוגנים ותוכנית הציד המסודרת שיחקה תפקיד מכריע בהתאוששות המין.
איומים.
בעיקרון, אין איומים חמורים שעלולים לגרום לאוכלוסיות היעל לרדת בהווה, וטווח התפוצה שלו אף מתרחב עם הזמן. עם זאת, שינוי בית הגידול באמצעות חקלאות, כריתת יערות, שריפות ופיתוח תשתיות, עשויה להשפיע על אוכלוסיות מסוימות. במהלך 1970, עבדקן הרעמה שהוא פרסן גדול ואגרסיבי הובא לספרד, והטווח שלו כיום מתרחב באזורים מסוימים; כתוצאה מכך העבדקנים עלולים להוות בעתיד הקרוב בעיה משמעותית לשימור היעל האיברי מכיוון שהעבדקן חזק וגדול יותר ודוחק פרסתנים רבים מבית גידולם. איום פחות יותר, עלול להגיע כתוצאה מהכנסת אייל אדום - פרסתן גדול מאוד שעלול להתחרות עם היעל על מקורות המזון. ההשפעה של הציד החוקי לא הוערכה מדעית; ייתכן כי הציד שממוקד על זכרים בוגרים וחזקים עשוי להשפיע על הגנטיקה של היעל. למרות זאת, מכיוון שהציד תחת שליטה אין זה צפוי להיות איום גדול למין. התפרצויות של שחין מתרחשות לסירוגין, ועלולות לגרום להתרסקות של אוכלוסיות גדולות בדומה להתפרצות אחת שהתרחשה ב-1997. היעלים האיברים ניצודים מדי פעם בטעות במהלך ציד של חזירי בר על ידי כלבים.
תת-מינים שנכחדו.