כחודש לאחר הוצאת הצו, ב-5 בדצמבר (על פי הלוח הגרגוריאני), נחתם הסכם שביתת-נשק בין רוסיה הסובייטית לבין הקיסרות הגרמנית, יום לאחר מכן נחתם הסכם שביתת נשק גם בין גרמניה לרומניה ועשרה ימים מאוחר יותר נחתם הסכם שביתת נשק כולל בחזית המזרחית. ב-22 בדצמבר החלו שיחות שלום בברסט ליטובסק. בתחילה הציעו הגרמנים חוזה פשוט, שלפיו תנתן עצמאות רק לפולין ולטביה; אולם בזמן המהפכה ברוסיה ועליית הבולשביקים לשלטון בהּ, הם הכריזו כי יהיה הסכם "ללא סיפוחים ולא פיצויים" – כלומר, רוסיה אינה מתכוונת לתת טריטוריות או כסף תמורת השלום. כתוצאה מהדרישה הרוסית, המשא ומתן נהייה קשה וסבוך יותר.
הרוסים מינו את ליאון טרוצקי, איש הסובנארקום, לראש המשלחת למשא ומתן מול מעצמות המרכז. ב-10 בפברואר 1918 הכריזה רוסיה על סיום המשא ומתן מצִדה, ובאופן חד-צדדי גם על סיום מעשי האיבה בין שני הצדדים. עמדת טרוצקי סוכמה במשפט: "לא מלחמה – לא שלום". העמדה הרוסית לא מצאה חן בעיני הגרמנים. המפקד הגרמני בזירה מקס הופמן הגיב בחתימה על הסכם שלום עם הרפובליקה העממית של אוקראינה, שהייתה במלחמה עם רוסיה הסובייטית. ב-17 בפברואר הודיע הופמן כי גרמניה פוסלת את שביתת הנשק, וב-18 בפברואר נפתח מבצע אגרוף.
המתקפה.
הכוחות של צבא הקיסרות הגרמנית והצבא האוסטרו-הונגרי פתחו בהתקפה משולבת בשלושה ראשים בכוח שכלל 53 דיוויזיות. הכוח הצפוני התקדם לפסקוב במטרה להגיע אל נרבה, הכוח המרכזי נע אל סמולנסק והכוח הדרומי לכיוון קייב.
הכוח הצפוני שכלל 16 דיוויזיות, כבש את העיר דאוגבפילס, שהיא צומת מפתח חשובה, כבר על היום הראשון של המבצע. בעקבות כך נפתחה בפניו הדרך לכיבוש מהיר של פסקוב ונרבה ב-28 בפברואר. הכוח המרכזי נע כאמור אל סמולנסק, וב-21 בפברואר כבש את מינסק שבה שכן המטה של חזית המערב הרוסית. הכוח הדרומי פרץ בקלות דרך שרידי החזית הדרום-מערבית הרוסית, ולכד את ז'יטומיר ב-24 בפברואר. הכוח לכד את קייב ב-2 במרץ, יום אחד בלבד לאחר שכבשו אותו בעלי הברית האוקראינים.
מעצמות המרכז התקדמו מרחק של 240 קילומטרים בתוך שבוע, התקדמו עמוק לתוך בלארוס ואוקראינה ונמצאו במרחק של 100 ק"מ מסנקט פטרבורג, תוך שאניות הצי הקיסרי הגרמני במפרץ הפיני מאיימות עליה. בשל כך, נאלצו הרוסים להעביר את עיר הבירה אל מוסקבה. הופמן הציע לכבוש גם אותה, אולם הצעתו נדחתה. החיילים הגרמנים התקדמו במהירות, כשהם משתמשים לעיתים ברכבות הרוסיות. לפיכך, כינו הגרמנים את הקרבות "מלחמת הרכבות" (der Eisenbahnfeldzug). הופמן כתב ביומנו בשעשוע:
תוצאות.
בעוד ההתקפה הגרמנית נמשכת, הועלו הצעות להסכים לתנאי השלום הנוקשים של הגרמנים. מרבית מנהיגיה של רוסיה התנגדו לכך, למרות שרוסיה לא יכלה להמשיך ולהילחם בגלל הרס צבאה. בשלב זה ולדימיר איליץ' לנין התערב, ודחף את ההנהגה הסובייטית להסכים לתנאים הגרמניים, שנעשו כעת קשים יותר. הוא גובה בידי קומוניסטים בכירים נוספים ביניהם לב קמנייב, גריגורי זינובייב ויוסיף סטלין. אחרי ישיבה סוערת של הסונבארקום, שבמהלכה איים לנין בהתפטרות, הצביעו 166 בעד הסכם שלום, ורק 85 נגד. בהמשך גם טרוצקי שינה את דעתו, וב-3 במרץ נחתם חוזה ברסט-ליטובסק בין רוסיה מצד אחד, לבין גרמניה, אוסטרו-הונגריה, בולגריה והאימפריה העות'מאנית מצד שני.
עם זאת, הכניעה הרוסית לא סיימה את הפעילות הגרמנית בזירה זו. מכיוון שרוסיה וויתרה על כל זכויותיה בדרום המדינה, נעו הגרמנים כ-500 קילומטרים נוספים ולכדו את כל אוקראינה ואף יותר מכך. כמו כן כוחות גרמניים פעלו במלחמת האזרחים בפינלנד, שם סייעו לכוחות "המשמרות הלבנים" כנגד "המשמרות האדומים". כמו כן החוזה הביא לעצמאות לטביה, ליטא, פולין, אוקראינה, אסטוניה ופינלנד. כוונתה של גרמניה הייתה להפוך מדינות אלו לגרורות, אך יוזמה זו קרסה עם תבוסתה של גרמניה בחזית המערב פחות משנה לאחר מכן. לאחר המלחמה הרוסים ניסו להחזיר לשליטתם אזורים אלו, והצליחו בכך באוקראינה בלארוס והקווקז, אך נאלצו להכיר בעצמאות המדינות הבלטיות, פינלנד ופולין.
הדיוויזיה ה-27 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-27 (בגרמנית: 27. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1936 באאוגסבורג. ב-26 באוגוסט 1939 היא הועברה לאופולה, ובתחילת המערכה בפולין נכללה במסגרת הקורפוס ה-7 שהיה חלק מעתודת קבוצת ארמיות דרום. הדיוויזיה לקחה חלק פעיל במהלך הקרבות בזאמושץ ולובלין. בסוף נובמבר של אותה שנה הועברה הדיוויזיה להגנה בהרי אייפל. במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה הדיוויזיה נכללה בכוחות העתודה של הארמייה ה-12. במחצית השנייה של המערכה היא נכנסה לקרבות באופן פעיל, ולחמה באזור סום וניי-סיר-סן. הדיוויזיה פעלה בהצלחה רבה, והשתתפה במרדף אחר הכוחות הצרפתים הנסוגים אל נהר הסן והלואר.
הדיוויזיה פורקה ב-1 בנובמבר 1940 והפכה להיות דיוויזיית הפאנצר ה-17. בשנת 1943 פרסמה התעמולה הנאצית ספר על מעללי הדיוויזיה ה-27 בצרפת בשם "Über Somme, Seine, Loire" ("ברחבי הסום, הסן, והלואר").
זיגפריד רספ
גנרל חיל הרגלים זיגפריד רספ (בגרמנית Siegfried Rasp; 10 בינואר 1898 - 2 בספטמבר 1968) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
רספ נולד ב-10 בינואר 1898 במינכן שהשתייכה לקיסרות הגרמנית. ב-6 בספטמבר 1915, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, הוא התגייס כצוער לצבא הבווארי. הוא סופח לרגימנט הרגלים הבווארי ה-1 ("המלך"), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. ב-24 ביוני 1916 הועלה לדרגת לויטננט, ובינואר 1917 מונה כשליש של הרגימנט. לאחר המלחמה עם פירוקו של הצבא הקיסרי, עבר לשרת בצבא הגרמני החדש הרייכסווהר, וב-5 במאי 1919 סופח לרגימנט הרובאים ה-41 (הבווארי), ובאביב 1920 מונה לשליש ברגימנט הרובאים ה-42 (הבווארי). ב-1 באפריל 1925 הוא הועלה לדרגת אובר לויטננט, ובמקביל מונה לשליש ברגימנט החי"ר ה-19 (הבווארי).
ב-1 באוקטובר הועבר למטכ"ל של הדיוויזיה ה-7 במינכן. ב-1 בפברואר 1933 הועלה לדרגת האופטמן. ב-1 ביולי 1934 הוא קיבל תפקיד של מדריך לטקטיקה במכון המלחמה, וב-1 באפריל 1936 הועלה לדרגת מיור. ב-10 בנובמבר 1938 מונה כקצין במטכ"ל של הדיוויזיה ה-17.
מלחמת העולם השנייה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא לקח חלק במערכה בפולין. ב-1 בינואר 1940 הוא קיבל תפקיד של מדריך צבאי בדרזדן. ב-20 ביוני הוא הועבר למטכ"ל של הארמייה השביעית. ב-1 ביולי 1941 הוא הועלה לדרגת אוברסט. ב-15 במאי 1942 הוא מונה לראש המטה הכללי של הקורפוס ה-23. ב-26 באוגוסט 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ההררית ה-3, והחזיק בתפקיד עד 10 בספטמבר של אותה שנה עת מונה למפקד הדיוויזיה ה-335. ב-1 בנובמבר הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור, ב-15 באפריל 1944 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 במאי 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל-לוטננט, וב-12 ביולי של אותה שנה הוא קיבל פיקוד על דיוויזיית הסער ה-78. ב-1 בדצמבר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-15 בדצמבר הוא קיבל פיקוד על הארמייה ה-19 שהייתה חלק מקבוצת ארמיות אוברריין, ופיקד עליה במהלך מבצע נורדווינד. ב-15 בפברואר 1945 הוא מסר את הפיקוד על הארמייה להרמן פוירטש. החל מ-27 במרץ של אותה שנה הוא פיקד על הקורפוס ה-31, עד שנפל בשבי בסוף המלחמה.
אחריתו.
רספ שוחרר מהשבי ב-26 בפברואר 1948, ולאחר המלחמה התגורר בעיר מורנאו אם סטפאלסה בגרמניה המערבית עד מותו ב-2 בספטמבר 1968 והוא בן 70.
היסטוריה של מוסד האפיפיורות
היסטוריה של מוסד האפיפיורות הוא המונח המתייחס לחקר ההיסטוריה של אפיפיוריי הכנסייה הרומית קתולית מאז הקמתה ועד היום. היא מתחילה בשנת 32 לספירה, בה הוקם מוסד האפיפיורות על ידי פטרוס הקדוש, שתפקידו היה להחליף את מקומו של ישו בעולם הארצי. היא עברה דרך אישים חשובים דרך גרגוריוס הגדול, יוליוס השני ויוחנן פאולוס השני, והושפעה מאישים לא אפיפיורים רבים כדוגמת קרל הגדול, קונסטנטינוס הגדול ונפוליאון בונפרטה.
ראשית מוסד האפיפיורות.
פטרוס הקדוש.
ראשית חייו.
פטרוס הקדוש נולד בשם שמעון בתל בית צידה שכיום בתחומי מדינת ישראל, ורק בהמשך קיבל את שמו המוכר פטרוס (מילולית בעברית: סלע). רוב המידע הידוע כיום אודות קורות חייו מקורו בברית החדשה. פטרוס הקדוש חי בתוך תחומי היישוב כפר נחום שעל שפת הכנרת בעת פועלו של ישו בארץ. במהלך חייו הוא הפך לאחד מתלמידיו החשובים ביותר של ישו (ראה 12 השליחים), חשיבותו של פטרוס מבין שליחיו של ישו בתקופת חייו שנויה במחלוקת, אך ההנחה כיום היא שלוקאס, שכתב חלק גדול מהבשורות ייחס לפטרוס חשיבות גדולה בהרבה והלל אותו עד מאוד - דבר שגרם לו להפוך לאחד משתי הדמויות החשובות בהיסטוריה של הנצרות ביחד עם יוחנן המטביל אחרי ישו עצמו. פטרוס עצמו נטבל והצטרף לחבר המטבילים בהנהגתו של יוחנן המטביל, כל זאת כאשר אנדראס הקדוש (אחיו הצעיר) היה נוכח בתהליך ההטבלות והיה חבר בו גם הוא. לפי הסיפור המפורסם, כאשר ישו ביקר במקום ההטבלה יוחנן המטביל הצביע עליו ואמר "הנה זה האלוהים". אנדראס הקדוש הצטרף אל ישו בהליכותיו ובילה איתו כיום שלם אחד. בסוף יום זה הוזמן פטרוס אל הבית בו שהה ומיד הצהיר אנדראס הקדוש-"מָצָאנוּ אֶת־הַמָּשִׁיחַ". ישו ניגש אל פטרוס ואמר לו כך: