כיום, חוקרים רבים סבורים שמוצאם של המנדעים הוא בארץ ישראל. רבים סבורים שלמנדעים יש קשר היסטורי עם המעגל הפנימי של יוחנן המטביל. הבלשן צ'רלס הברל, שחקר את השפה המנדעית, טוען שזו מצביעה על כך שהמנדעים "חולקים היסטוריה ארץ ישראלית עם היהודים". חוקרים אחרים גם הם מצביעים על מוצא מאזור יהודה או בקעת הירדן. החוקרים ג'יימס מקגראת' וריצ'רד תומאס מאמינים כי קיים קשר ישיר בין המנדעיזם לבין היהדות לפני חורבן בית שני ואף לפני גלות בבל. את'ל ס. דראוור גרסה כי הנצרות הקדומה היא "זרם מינות מנדעי". הסופר המנדעי עזיז סבאחי כתב כי סביר שהמנדעיזם הושפע מדתות אחרות במסופוטומיה ובאזור ים המלח, והתפתח בסביבה בה פעלו יחדיו השפעות בבליות, הלניות, גנוסטיות ויהודיות.
לא כל החוקרים מקבלים את התיאוריה על מוצאם הארץ ישראלי של המנדעים. החוקר קווין ואן בלאדל סבור שהקהילה המנדעית יסודה בעיראק תחת השלטון הסאסאני במאה החמישית לספירה. על-פי קרלוס גלברט, המנדעים היוו קהילה תוססת באדסה בשלהי העת העתיקה. אדווין יאמאמוצ'י סבור כי המנדעיזם נולד בעבר הירדן, ומשם קבוצה "לא יהודית" היגרה למסופוטמיה בסוף המאה השנייה ושילבה את האמונות הגנוסטיות שלה עם אמונות מסופוטמיות מקומיות. על-פי הכתבים הקדושים של המנדעים, הם צאצאיו של שם, בנו של נח, במסופוטומיה, וגם צאצאי תלמידיו של יוחנן המטביל בירושלים. בריכה נצוראיה, כהן מנדעי, תומך בתיאוריה של "מוצא כפול", על-פיה המנדעים מקורם בקבוצה שהיגרה מבקעת הירדן לעיראק, שם היא התמזגה עם קהילה גנוסטית ילידת האזור.
ב-2015, ג'רארד ראסל, דיפלומט בריטי, ציטט בספרו את המנהיג המנדעי סתאר ג'באר חילו: "אמונתנו היא הקדומה בעולם, ראשיתה באדם הראשון". הוא כתב כי חילו סבור שתולדות המנדעים נעוצים בבבל, אך ייתכן שיש להם קשר מסוים עם יהודי ירושלים. מנהיג הקהילה המנדעית באוסטרליה, סלאח צ'והיילי, קבע כי "המנדעים הם חסידיו של יוחנן המטביל. אבותיהם ברחו מבקעת הירדן לפני כאלפיים שנה והתיישבו על גדות נהר הפרת, החידקל והכארון, בעיראק ואיראן של ימינו. הטבילה היא הטקס המרכזי ביותר בדת המנדעית וניתן לקיימה אך ורק במים מתוקים."
השפה המנדעית.
השפה המנדעית נחשבת לניב של הארמית הדרום-מזרחית והיא קרובה במיוחד לארמית הבבלית של התלמוד הבבלי ולנבטית. ניכרות בה השפעות מצד הארמית של התלמוד הירושלמי, של ארמית שומרונית, עברית, יוונית, לטינית, וכן אכדית ופרתית. שפה זו משמשת כיום בעיקר כשפת תפילה, ורוב המנדעים מדברים כיום בערבית ובפרסית, תלוי בארץ מגוריהם.
אמונת המנדעים.
המנדעיזם היא דת גנוסטית עם השקפת עולם דואליסטית. דמותו של יוחנן המטביל היא המרכזית ביותר, אך חסידיה מעריצים גם את אדם, הבל, שת, אנוש, נח, שם וארם, אותם הם רואים כנביאים. אדם נחשב למייסד הדת המנדעית, בעוד יוחנן המטביל הוא הנביא האחרון והגדול מכולם. מילה אינה נהוגה.
אמונות עיקריות.
אחת מחוקרות המנדעים הבולטות היא ליידי אי. ס. דרואר (Lady Ethel Stefana Drower) . היא מציינת בהקדמת ספרה,'The Secret Adam', כי יש לגנוסיס המנדעי תשעה מאפיינים עיקריים, אשר קיימים גם בכתות גנוסטיות אחרות:
המנדעים רואים את הקיום האנושי כמחולק לשניים: אור וחושך. הם מחזיקים בתפיסת עולם דואליסטית, שכוללת טוב ורע; כל הטוב הגיע מעולם האור, וכל הרשע מעולם החושך. המנדעים מחשיבים את הגוף, החומר ואת העולם הגשמי כולו כמי שהגיעו מהחושך, ואת הנשמה כתוצר של עולם האור.
המנדעים מאמינים כי בעולם מתחולל קרב בלתי-פוסק בין כוחות הטוב והרשע. כוחות הטוב מיוצגים בידי "נהורא" (אור) ו"מיא חיי" (מים חיים), בעוד שכוחות הרשע מיוצגים בידי חשוכה (חושך) ומיי תחמי (מים עכורים). שני סוגי המים מעורבבים בכל דבר על מנת לייצר איזון בעולם. המנדעים גם מאמינים בעולם הבא, שנקרא "עלמא דנהורא" (עולם האור).
במנדעיזם, עולם האור נשלט בידי אל עליון, "חיי רבי" ("החיים הגדולים"). כינויים נוספים לאל הם "מרא דרבותא", "מנא רבא", "מלכא דנהורא" ו"חיי קדמאי". האל הוא כה גדול, נורא ובלתי-נתפס כך שלא ניתן לתאר את גדולתו במילים. האל מוקף במספר אינסופי של מלאכים שנוצרו מן האור. עולם החושך נשלט בידי אדון החושך, קרון, שנוצר ממים כהים המייצגים את הכאוס. אחד ממגני עולם החושך הוא דרקון או מפלצת ענקית בשם אור, ושליטה בשם רוחא. המנדעים מאמינים כי שליטים אלו יצרו שדים שמחשיבים עצמם לבעלי שבעת כוכבי הלכת ושנים עשר המזלות.
מרכז הדת המנדעית הוא הפולחן. אתרי הפולחן המסורתיים הם המוקדים העיקריים של הקהילות המקומיות. הם ממוקמים תמיד ליד נהרות או תעלות. הטקסים החשובים והוותיקים ביותר הם "טבילת" ("מעברות", "פרון", "מעווטה") ו"העלייה". בניגוד לנצרות, בה הטבילה היא אירוע חד-פעמי, במנדעיזם טבילות נערכות, על-פי המסורת, כל יום ראשון, ונחשבות נחוצות לגאולת הנפש.
יוחנן המטביל נקרא "תלמיד" או "כומר", והוא ידוע במספר הטבילות שביצע וסייעו לישועה. יום ראשון, כמו במסורות דתיות אחרות, הוא יום הקודש, שמרכזו אמונות מיתולוגיות.
הספרות המנדעית, אף שהיא נרחבת למדי, עוסקת בנושאים כמו אסכטולוגיה, ידיעת האל, והחיים שלאחר המוות, וידועה בעיקר לאנשי הדת.
המנדעים מאמינים בנישואין ובילודה, בחשיבות של סגנון חיים אתי ומוסרי בעולם הזה, ומדגישים את חיי המשפחה. לפיכך, הם אינם מתנזרים. עם זאת, הם נמנעים ממשקאות חריפים או בשר אדום. אף שהם מסכימים עם הכתות הגנוסטיות האחרות בכך שהעולם הוא כלא שנשלט על ידי "ארכונים" - כוחות נמוכים, הם עדיין לא רואים בו מקום אכזרי ומרושע בהכרח.
המנדעיזם מדגיש בחריפות את התנגדותו ליהדות, לנצרות ולאסלאם, ורואה בנביאיהן מלאכי-חבלה שבאו להטעות את בני האדם.
כתבי המנדעים.
התיעוד הקדום ביותר של השפה המנדעית נמצא על גבי קערות השבעה מאגיות, מן המאות 5–6 לספירה.
למנדעים יש כמה כתבי קודש, שהחשובים בהם הם ה"גינזא רבא" (ࡂࡉࡍࡆࡀ ࡓࡁࡀ, "האוצר הגדול"), שבו אוסף של היסטוריה, תאולוגיה ותפילות. הגינזה רבה מחולקת לשני חצאים - ה"גינזא שמאלא" וה"גינזא יאמינא". על פי מידע שמצוי בכתבי יד של ספרים אלה, מקור הטקסט הוא בסוף המאה השנייה או תחילת השלישית לספירה. אמנם, כתבי היד עצמם הם מאוחרים הרבה יותר (מן המאה השביעית). על פי המסופר בכתבים אלה, המנדעים עזבו את ארץ ישראל במאה הראשונה לספירה לאחר חורבן המקדש בידי הרומאים ושכנו תחילה במדבר מזרחית לירושלים. המנדעים נמלטו מרודפיהם אל עבר הירדן ושכנו שם מאות שנים לפי מקורותיהם לפני שהתיישבו באימפריה הארסדית בבבל.
ספר חשוב אחר הוא הקולסטה , ספר התפילה הקנוני של המנדעים. ספר אחר הוא ספר "יוחנן המטביל", שכולל דיאלוג בין יוחנן וישו.
סוציולוגיה של הדת
הסוציולוגיה של הדת היא תחום בסוציולוגיה העוסק בפרקטיקות, במבנים חברתיים, ברקע ההיסטורי, בנושאים כלל עולמיים ובתפקידים של הדת בחברה. בסוציולוגיה של הדת ישנו דגש מיוחד על הדת כתופעה הקיימת כמעט בכל החברות, גם כיום וגם בכל ההיסטוריה האנושית המתועדת. הסוציולוגים של הדת מנסים להסביר את ההשפעה של החברה על הדת ואת ההשפעה של הדת על החברה, או במילים אחרות, את יחסי הגומלין הדיאלקטיים ביניהם.
רקע כללי.
התאורטיקנים הקלאסיים של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, התעניינו במיוחד בדת ובהשפעותיה על החברה. בין הוגי דעות אלה היו אמיל דירקהיים, מקס ובר וקרל מרקס. התפישות של הוגים אלו, בדומה לאפלטון ואריסטו מתקופת יוון העתיקה והפילוסופים הנאורים מהמאות ה-17-19, ממשיכות להיות רלוונטיות גם כיום. בין הסוציולוגים הבולטים של הדת של ימינו ניתן למנות את פיטר ברגר, רונדי סטארק ורוברט וות'נו.
בקהילה המדעית, בראשיתה של המאה ה-19, שלטה הסברה כי האמונה הדתית תיעלם תוך כדי תהליכי הקדמה שעוברת הציוויליזציה. הטענה הייתה כי האנושות עוברת מחשיבה המתאפיינת בביטויים מאגיים ומיסטיים, לקודים ומערכות חשיבה המאורגנים סביב הנחות לוגיות, שיטתיות-מדעיות. תאורטיקנים רבים כדוגמת קרל מרקס, גאורג זימל, אדוארד טיילור, אמיל דורקהיים ומקס ובר תיארו את הדת, בשל כך, כמצע של אמונות טפלות, מיתולוגיות, קסמים, מאגיה וכישוף. בהמשך התגבשה תאוריה זו לכדי פרדיגמה מובילה, על פיה, יחד עם (ואולי בעקבות) תהליכי מודרניזציה כדוגמת רציונליזציה, תיעוש, בירוקרטיזציה, התמחות ועיור, החוויה המודרנית מכילה בתוכה גם תהליכי חילון.
ההנחה כי העולם נמצא במגמה של חילון נכנסה למחלוקת החל מהמאה ה-20, בעקבות תנודות שונות במידת הדתית של החברה. בסוף המאה ה-20 נבלמה הירידה במידת הדתיות של אנשי העולם, ואף עלתה השפעתם במקרים מסוימים, למשל, במדינות פוסט-קומוניסטיות. החל משנות ה-70 של המאה ה-20, וביתר שאת בשנות ה-80, בלטו לעין גם במערב התפתחויות חברתיות ופוליטיות אשר הראו כי בזירה הציבורית והפוליטית פועלים כוחות דתיים חזקים. המחקר הסוציולוגי והאנתרופולוגי החל להצביע על פריחתם של כתות, תנועות, ארגונים וקהילות דתיות חדשות, וכן על הקצנה גוברת והולכת של זרמים בתוך הדתות המונותאיסטיות כתגובה למודרנה.
התנודות השונות במגמות והמורכבות שלהן הביאו למחלוקת במחקר, שנבעה בעיקר מאופן הגדרתו של החילון. לראיה, ניתן לראות את טענתם של סוציולוגים מסוימים הטוענים כי ביקורים קבועים בכנסייה ואמונות דתיות יכולות להתקיים במקביל לירידה בהשפעתם של מנהיגי דת על נושאים פוליטיים וחברתיים. מידת יכולת הניבוי של תהליכים חברתיים היא סוגיה מרכזית בסוציולוגיה של הדת וניתן לראות דעות סותרות בקרב הסוציולוגים. בזמן שסוציולוגים רבים ניבאו עלייה בדתיות, היו כאלה שטענו, כאמרתו של ניטשה, כי "אלוהים מת".