בזמנה הפנוי עסקה במחקרי עתיקים בקשר ליצירתו של ג'פרי צ'וסר, משורר וסופר אנגלי מימי הביניים. היא האמינה כי כל אחד שיש לו "אינטליגנציה מתונה ואוזן לקצב מוזיקלי" יכולים ליהנות משורותיו השיריות של צ'וסר. כאחת מתלמידיו הנלהבים ביותר, היא הפכה למספרת את סיפורי צ'וסר וכמה שירים קצרים באנתולוגיות המיועדים לילדים ולקוראים מבוגרים שאינם מלומדים. היא לא רק סיפקה תרגומים מודרניים ואיורים פרה-רפאליטיים של סצנות מפתח מהסיפורים, אלא כללה גם את סוג המנגנון הביקורתי שהיה זמין רק במהדורות המלומדות שפורסמו על ידי פרדריק ג'יימס פורניבל, וולטר וו. סקייט וריצ'רד מוריס. העיבודים שלה מילאו תפקיד בהרחבת הגישה הכללית לשירתו של צ'וסר ובקידום הקריאה במקור של אנגלית עתיקה.
בדרך כלל חתמה את שמה כגברת ה' ר' הייויס, וכתבה לראשונה את צ'וסר הידוע שלה לילדים: מפתח זהב (1877) אותו היא גם איירה בעצמה, ושילבה במיומנות גם את הידע שלה באמנות וגם את היכרותה עם הספרות. ספר זה הכיר לילדים בריטים את יצירותיו ומורשתו של צ'וסר. הספר היה מוערך מאוד בקרב הציבור, המהדורה הראשונה אזלה במהירות.
בשנת 1881 כלל סר ג'ון לובוק. את הספר ברשימת "מאה הספרים הטובים ביותר" לקריאה. ממש לאחר פטירתה של מרי הייויס, נשלח עותק של הספר למלכה.
עומק ההשכלה של הייויס בחרוזי צ'וסר (1884) משקף את הבנתה הקרובה את הטקסט שלו. כדי לחשוף את המסרים הנסתרים ביצירתו, היא הזמינה את עזרתם של חוקרים וכתבי יד רלוונטיים, התלבטה במשמעויות של מילים וביטויים, וחיפשה את מקורם בשפות אחרות. כתוצאה מעבודתה, הייויס הפכה לדמות מאוד ייחודית ומשמעותית ביותר. כמו כן, היא התבססה בעולמם הנשלט על ידי גברים של חוקרי צ'וסר במאה ה-19, שעדיין נתפסה כהשפעה חשובה בשמירת דמות צ'וסר בתודעה הציבורית בתקופה הוויקטוריאנית.
עיצוב הבית.
מונעת מהעיסוק שלה בעיצוב, סגנון וסדר ביתי, היא פרסמה מספר ספרים בנושא קישוטים, לבוש וענייני משק בית. משנת 1880 היא כתבה מאמרים על בתים אמנותיים, שפורסמו לראשונה במגזין "המלכה", שנאספו אחר כך בספר. אף על פי שהיו לה משרתים והשתתפה באירועים חברתיים רבים, הכסף שלה לא היה בשפע והיא נאלצה לממן את אורח חייה באמצעות כתיבתה. אף על פי שהם נחשבו למעמד הביניים, לעיתים קרובות היא הציגה עצמה לאחרים כשייכת למעמד חברתי גבוה יותר בגלל השימוש בבגדיה החסכוניים מבחינה כלכלית אך האלגנטיים ומבדים מעולים. "היופי האישי הנדיר" ו"הלבשה הטובה "שלה גרמו לאנשים להאמין שהיא יכולה להרשות לעצמה בדים יקרים. סדרת הפרסומים של מרי אליזה הייויס על "עיצוב ביתי: אמנות היופי" (1878), המבוסס על מאמרים קצרים יותר שכתבה כמה שנים קודם לכן עבור "מגזין סנט פול", "אמנות הלבוש" (1879) ו"אמנות הקישוט" (1881), הפגינה את ידיעותיה בהיסטוריה הרחבה של האופנה והביעה את דעותיה לגבי הסכנות שאופנות מסוימות עלולות להוות לבריאות. היא הוציאה גם את "אמנות משק הבית: זר כלות" (1889), מדריך מעשי לניהול משק בית. לנשים שזה עתה נישאו.
חייה המאוחרים.
במהלך עשר או חמש עשרה השנים האחרונות לחייה איבדה הייויס עניין בעיסוקיה האמנותיים; במקום זאת, היא התעניינה במטרות פילנתרופיות ובהרחבת הזכויות הפרלמנטרית לנשים, מלבד גורמים חברתיים אחרים הקשורים לאינטרסים ולהתקדמות כללית של נשים. היא הצטרפה למועדוני נשים וחוגים בהם נדונו אינטרסים של נשים. אף על פי שהיא לא אהבה את הדיבור בציבור, היא הפכה לדוברת ציבורית בעלת השפעה, אהובה על הקהל.
אחד מביקוריה החשובים ביותר היה ברומא, איטליה, שם פגשה כמה מהנשים המובילות בקרב האצולה הרומית שקידמו את תנועת האישה באיטליה. היא העריצה את המלכה מרגריטה על הטיפול והמאמצים למען נערות עובדות. משפחת הייויס התקבלה בברכה על ידי המלכה באופן אישי והוזמנה לביקור שבמהלכו התפעלה מרי אליזה הייויס מהארמון וחדריו. היא הייתה יראת כבוד מכל הצורות והצבעים היפים שנחשפה להם.
בשנותיה המאוחרות, כתבה הייויס גם מאמרים על בעלים ונשים, ובדקה במיוחד כיצד האישה עשויה "לשרוד" בצורה הטובה ביותר עם בעל השומר עליה. כמו כותבות רבות אחרות במאה התשע עשרה, היא פנתה לעיתונות, והוסיפה אופנה וביתיות לנושאי מדע, דת ופילוסופיה המיועדים לגברים.
הפרסום האחרון הידוע שלה היה הרומן "להבת אש" (1897), שנכתב בתמיכה בתנועת זכות הבחירה הנשית ולהמחשת חוסר האונים של נשים בנישואין.
יחד עם בעלה, מרי הייויס גם ניהלה קמפיין לפתיחת מוזיאונים בימי ראשון, כך שמעמד העובדים יוכל ליהנות מהתערוכות.
כתוצאה מחייה התובעניים, שדרשו הרבה אנרגיה בריאותה התדרדרה. היא המשיכה לכתוב כל עוד הייתה יכולה. יומניה המבוארים נמצאו יחד עם רשימותיה משלושים השנים האחרונות. היא בילתה את החודשיים אחרונים בחייה בבאת', והשלימה את המאמרים בימיה האחרונים.
מותה ומורשתה.
ב־24 בנובמבר 1898 נפטרה מרי אליזה הייויס בבית בבא', סומרסט, ממחלת כליות ואי ספיקת לב.
לכבודה ולזכרה של מרי אליזה הייויס ואומץ לבה והמאמצים הבלתי נלאים שלה לתמוך בזכויות נשים, הוקמה קרן על שמה. "קרן גברת הייויס לבנות עובדות" שחתרה "לאפשר לבנות אנגליות ואמריקאיות בגילאי שתים עשרה עד עשרים שנה ללמוד מקצוע, על ידי תשלום עבור ההוראה שלהן, בתנאי פנסיון, לינה ולבוש, כמו כן סיפקו להן כספי נסיעה, או עזרה לקבלת עבודה."
עמי מגזין
יאנוש קומלוש
יאנוש קומלוש (בהונגרית: Komlós János; בודפשט, 9 בפברואר 1922 – בודפשט, 18 ביולי 1980) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, במאי קברט, קומיקאי, מנחה קברט, מבקר, סופר, מתרגם ספרותי, מחזאי, חוקר המשטרה החשאית ההונגרית (ÁVH), שוטר וקצין סיכול ריגול.
קומלוש נולד כילד של משפחה בורגנית יהודית מהמעמד הבינוני. הוא למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט לקריירה של רב. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי) בתור "עלית-אינטלקטואלי". הוא הצליח להימלט והיה שותף להקמת המשטר החדש אחרי המלחמה. בין 1947 לבין 1953 היה קצין חקירות ותשאול של המשטרה החשאית ההונגרית (ÁVH). לאחר שעזב את ה-ÁVH עבד כמתרגם לרוסית במשך כשנתיים ולאחר מכן היה קצין מודיעין בסיכול ריגול של השירות החשאי במסווה של עובד משרד החוץ ההונגרי. ב-23 באוקטובר 1956 הוא היה בתוך הקהל שמחה מול התחנת רדיו הונגריה בתחילת המרד ההונגרי. לבסוף, מבוהל משינוי המשטר האמיתי, הוא חווה את האירועים (המרד ההונגרי) כ"מהפכה נגד". לאחר מכן הגיע לתחום התרבות: בשנת 1957 היה עורך המחלקה הספרותית של הרדיו ההונגרי, משנת 1958 עמד בראש מדור התרבות של העיתון "מאדיאר נמזט" (Magyar Nemzet (napilap, 1938–2018), ובין השנים 1962–1967 עמד בראש מדור התרבות של העיתון נפסאבדשאג (Népszabadság) שהיה העיתון הפוליטי-חברתי הגדול והנפוץ ביותר בהונגריה עד סגירתו בשנת 2016. בין 1965 לבין 1980 הופיעו הסאטירות, ההומורסקות והמערכונים שלו. משנת 1967, כמייסד תיאטרון בימת מיקרוסקופ, היה מנהלו והמנחה שלו עד למותו בשנת 1980. הוא זכה לתהילה לאומית בקברט הרדיו ובטלוויזיה "בצד השלישי של המדליה" ו"הערוץ שלי", וכמנחה מוביל של קברט הסילבסטר. הוא מילא תפקיד מכריע ביצירת הקברט הפוליטי הסוציאליסטי ההונגרי המיוחד ויוצר הגישה של "לומר, לבקר באישור מלמעלה".
בינתיים הוא נחשב לאיש אמונה של ההנהגה הבכירה של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית. הידיעה על מעשיו ב- ÁVH, הרקע שלו בשירות החשאי, היחסים האישיים שלו עם הנהגת המפלגה הבכירה, האינטלקט הניהולי שלו, הפכו אותו כמשפיע על חיי התרבות בתקופת שלטון יאנוש קאדאר.
ביוגרפיה.
נעוריו, משפחתו.
קומלוש נולד בשנת 1922 בבודפשט למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. אמו הייתה אירמה שטראוס, קלדנית-קצרנית. אביו, ז'יגמונד קומלוש, שהיה יהודי בעל תפיסה שמרנית מהזרם הניאולוגי, שהייתה לו סוכנות סחר בקמח בקישפשט, אחד מרבעי בודפשט היום (אולי עבד גם בחברה לסחר קמח כפקיד). על אף הרווחה היחסית, המשפחה גרה ב"בית דירות גדול והומה" במרכז העיר ברחוב קיראי (Király utca) על גבול רובע 6 ורובע 7. היא הושפעה גם מבעיות כלכליות, בתלות במצב העסקי והכלכלי הכללי. המשפחה שמרה שבת, ביקרה בבית הכנסת בשבתות ובחגים וניהלה משק בית כשר. סבו מצד אביו, ז'יגמונד קוֹהְן (כהן), היה מורה של העמותה היהודית בכפר זאוור, ואילו דודו, הרב זולטאן קוהן (כהן), היה מורה בבית המדרש לרבנים בבודפשט. אביו הורשע בשנת 1938 (או בשנת 1943–1944, על פי מקורות אחרים) בספסרות בכרטיסי קמח בתקופת הגבלות המזון. בתוך ריצוי עונש המאסר שלו, בשל יהדותו, הוא גורש לאושוויץ ומת במחנה ההשמדה.
קומלוש קיבל חינוך דתי קפדני במשפחה עם אבות רבנים ומלמדים. בהשגחת סבו היה עליו ללמוד לכתוב ולקרוא עברית כבר בגיל שלוש בחדר. כילד צעיר הוא נאבק בגמגום, בתחילה היה צריך להתמודד עם זה גם כמנחה קברט.