קלמפרר עבר ממשרה למשרה, בהן תפקידי מנצח בהמבורג (1910–1912); בברמן (1912–1913); באופרה של שטרסבורג (1914–1917); באופרה של קלן (1917–1924); ובאופרה של ויסבאדן (1924–1927).
משנת 1927 עד 1931 ניצח על ה"קרול אופרה" בברלין. במשרה זו העצים את המוניטין שלו כמעודד מוזיקה חדשה, כאשר ביצע מספר ניכר של יצירות חדשות, בהן "מבית המתים" של לאוש יאנאצ'ק, "ציפייה" של ארנולד שנברג, "אדיפוס רקס" של איגור סטרווינסקי ו"קארדיאק" של פאול הינדמית.
ארצות הברית.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עזב קלמפרר את גרמניה והיגר לארצות הברית. שם התמנה למנצח התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס. שם גם החל להתרכז יותר ביצירות הסטנדרטיות של הרפרטואר הגרמני, שהקנו לו מאוחר יותר את תהילתו הגדולה ביותר, בעיקר יצירות משל בטהובן, ברהמס ומאהלר. הוא ביקר גם בארצות אחרות, בהן אנגליה ואוסטרליה.
עם תום מלחמת העולם השנייה חזר קלמפרר ליבשת אירופה לעבוד כמנצח עם תזמורתו בבית האופרה של בודפשט (1947–1950). המשטר הקומוניסטי בהונגריה הטריד אותו במידה גדלה והולכת, עד שקיבל לבסוף משרת מנצח התזמורת הסימפונית של מונטריאול, קנדה, ונשאר שם משנת 1950 עד 1953, לפני שעבר ללונדון והתמנה למנצח הראשי של תזמורת פילהרמוניה בשנת 1955. המעבר ללונדון העצים מאוד את הקריירה המוזיקלית של קלמפרר. הקלטותיו עם התזמורת בנגינת יצירותיהם של הקלסיקונים הגרמניים זכו לתהילה עד עצם היום הזה. בשנת 1964 החליט מייסד התזמורת, המפיק האנגלי וולטר לג, מייסדה של התזמורת לפרקה. אולם נגני התזמורת, בתמיכתו המלאה של קלמפרר, החליטו להמשיך את קיומה בשם פילהרמוניה החדשה, וקלמפרר מונה למנצחה הראשי, משרה בה החזיק עד סוף ימיו.
הוא עבד גם בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, לפעמים גם כבמאי, נוסף לניצוח, כמו בהפקת "לוהנגרין" של וגנר בשנת 1963.
קלמפרר איננו מוכר כל כך כמלחין, אבל הוא כתב לא מעט יצירות, בהן שש סימפוניות, תשע רביעיות מיתרים ואופרה בשם "Das Ziel". הוא עצמו ניצח על יצירות אלה לעיתים רחוקות מאוד, והן נשכחו כמעט לגמרי מאז מותו.
בשלהי חייו סבל קלמפרר משיתוק חלקי, שהיה ברובו תוצאה של ניתוח להסרת גידול במוחו, בשנת 1939. הניתוח הזה גם הגביר את ההפרעה הדו-קוטבית שסבל ממנה.
בנוסף היה מעורב בתאונה, נכווה קשות כאשר סיגריה נשמטה מידיו במיטה והוא ניסה לכבותה עם תמיסת אלכוהול וקמפור, וגם נפילה קשה בתקופת מגוריו בקנדה השפיעו והחמירו מצבו. על אף כל זאת, ובמידה רבה הודות לתמיכת בתו, לוטה, המשיך לנצח עד לפרישתו בשנת 1971.
הפרק הישראלי בחייו.
אחותו של קלמפרר התגוררה בירושלים והייתה רעייתו של המנתח ברנרד יוסף. קלמפרר נהג לבקרה לעיתים קרובות. רצונו לנצח במהלך ביקורים אלה על התזמורת הפילהרמונית לא צלח עקב סירוב הפילהרמונית לבקשותיו. רשמית, עקב היותו יהודי מומר, אך למעשה חששה התזמורת שעקב נכותו ותנועותיו המוגבלות, לא יתקבל יפה על ידי מנוייה. באחד הביקורים, בשנת 1951, נפגש קלמפרר במהלך מסיבה שאורגנה לכבודו על ידי פנחס רוזן (לימים שר המשפטים בממשלת ישראל), שהיה יו"ר הנהלת התזמורת, עם אלי גורן, הכנר הראשון של תזמורת קול ישראל. הוא הביע את כעסו על סירוב הפילהרמונית לנצח עליה והציע לו לנצח על תזמורתו, שנחשבה כעלובה למדי. גורן לא האמין למשמע אוזניו וניסה להניא את קלמפרר מכך אך הוא לא ויתר. תוך זמן קצר ארגן קונצרט שנערך באולם קולנוע אדיסון בירושלים, יחד עם הסולן פרנק פלג. הקונצרט נחל הצלחה לא רגילה ובעקבותיו נערכו שני קונצרטים זהים באולם "רמה" ברמת גן והצלחתם הרקיעה שחקים. כל הביקורות בעיתונות תארו את הקונצרט כנס מוזיקלי, המבקרים שיבחו את המנצח בסופרלטיבים על הצלחתו להפיק מתזמורת בינונית ביצועים מעולים ליצירותיו של מוצרט. במשך השנים המשיך קלמפרר לבוא ולנצח על תזמורת קול ישראל, כאשר הוא ממשיך בשנים אלה לקבוע ולבטל קונצרטים עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ולמעשה לא ניצח עליה מעולם בקונצרט פומבי. לאחר מלחמת ששת הימים גברה הזדהותו של קלמפרר לישראל. בשנת 1967 חזר קלמפרר ליהדות, אותה נטש כאשר המיר את דתו לנצרות קתולית בשנת 1919. הוא החל לבקר בבית כנסת לונדוני והשתתף בתפילות, התעניין בקבלה וחיזק את קשריו עם ישראל ואליה בא שוב וניצח כהרגלו על תזמורת רשות השידור (קול ישראל). בשנת 1970 קיבל מידי מנכ"ל משרד הפנים אזרחות ישראלית ותעודת עולה בטקס מיוחד.
מותו.
אוטו קלמפרר מת בציריך כעבור שנתיים, בגיל 88, ונקבר שם בבית הקברות היהודי Israelitischer Friedhof — Oberer Friesenberg.
קלמפרר זכה בשני פרסי גראמי: ב-1963 זכה בפרס על הביצוע הקולי ליצירתו של באך "מתאוס פסיון" וב-2008 נכנס להיכל התהילה.
בן דודו הוא העיתונאי היהודי- גרמני ויקטור קלמפרר.
יוסף אלמוגי
יוסף-אהרן אלמוגי (4 במאי 1910 - 2 בנובמבר 1991) היה ראש עיריית חיפה, שר בממשלת ישראל ויו"ר הסוכנות היהודית.
ביוגרפיה.
לידה, עלייה ותחילת פעילות ציונית ופוליטית.
נולד כיוסף-אהרן קרלנבוים בעיירה הרוביישוב שבפולין למשפחה של חסידי בעלזא. בשנת 1929, לאחר תום לימודיו התיכוניים עלה לארץ ישראל והצטרף לגרעין בשם "הכובש" שעסק בכיבוש העבודה בפתח תקווה ובכפר סבא (בשנת 1932 עלה הגרעין להתיישבות בקיבוץ רמת הכובש).
בשנת 1937 עבר אלמוגי לחיפה ומונה על ידי אבא חושי לראש פלוגות הפועל. אלמוגי המשיך לעבוד כפועל בניין מקצועי לצד תפקידו כמפקד פלוגות הפועל בחיפה. רק בסמוך לגיוסו לצבא הבריטי ב-1940, עקר עם משפחתו לבית שבנה במו ידיו בכפר סבא
ההתנדבות לצבא הבריטי ופרשת השבי של מתנדבי היישוב.
ב - 30 ביולי 1940 התנדב אלמוגי, שהיה חבר ארגון ההגנה, לצבא הבריטי והיה ממתנדבי היישוב בחיל החפרים ושירת במצרים, לוב ויוון. למרות רצונו להתנדב לצבא הבריטי, נדרש אלמוגי לאישורם של אבא חושי מזכיר מועצת הפועלים ויעקב דורי, מפקד ה"הגנה" בעיר חיפה שטענו כי תפקידו בפלוגות הפועל חשוב מידי מכדי שישתחרר ממנו כעת. ההכרעה הועברה למשה שרת שפסק לזכותו ואישר את גיוסו.
בראשית שרותו הצבאי נשלח, עם פעילים אחרים בפלוגות הפועל, לקורס פיקודי במחנה סרפנד (צריפין) אותו סיים באוקטובר 1940 בדרגת קורפורל (רב-טוראי) כשמאוחר יותר, עם מינויו לתפקיד פיקודי זכה לדרגת הסרג'נט (סמל). ערב גיוסם נתמנו מטעם המפקדה הארצית של "ההגנה", אלמוגי, יצחק בן אהרון ויוסף בנקובר, ל"מפקדה עלומה" של קבוצת המתנדבים ולרכז את פעילותה. לאחר סיום הקורס הוצב אלמוגי בפלוגת החפרים 606 כסמל מחלקה.
ב - 29 באפריל 1941 נפל בשבי גרמניה הנאצית עם עוד כ-1,500 חיילים ארצישראליים נוספים ונכלא במחנה השבויים סטלג 8B בשלזיה עד שנת 1945. כמעט מייד עם ההחלטה על הכניעה גילה אלמוגי מנהיגות וארגן את כל החיילים הארצישראליים שבסביבה לנפילה מסודרת ומכובדת בשבי הגרמנים לאורך כל שנות השבי קיבל על עצמו יוסף אלמוגי יחד עם מש"קים יהודים אחרים את תפקיד הניהול והטיפול בכלל השבויים הארצישראליים מול מפקדת מחנה השבוים ומול נציג השבויים הבריטיים רב-סמל שריף. בין יתר המקרים הזכורים היה ההתעקשות של אלמוגי מול מפקד מחנה השבויים כי אחד השבויים, יצחק אלקינד, שנפטר בבית חולים ממחלת סרטן, ייקבר בטקס צבאי מלא. אלמוגי ארגן את הטקס לפי מנהגי ישראל כולל דגל ישראל שעטף את הארון ותפילות "אל מלא רחמים" ו"קדיש". משמר כבוד גרמני צעד בראש מסע ההלווייה.
אלמוגי היה מיוזמי איסוף הכסף לטובת נטיעת יער "פדויי השבי" בארץ ישראל. יער שניטע על ידי הקק"ל רק בשנת 2014 לאחר פעילות של פורום משפחות פדויי השבי - לוחמי חיל החפרים, והשתחרר משביו בתום צעדת המוות ב-12 באפריל 1945 והועבר כמו עמיתיו למחנה הבראה באנגליה ומשם חזרה ארצה ושחרור מהשרות.
פעילות פוליטית לאחר הקמת המדינה.
ב-1948 עיברת את שמו ל"אלמוגי", בין השנים 1951–1958 כיהן כמזכיר מועצת פועלי חיפה, מטעם מפא"י. בתקופה זו עמד מאחורי השביתה הגדולה במפעל אתא. בשנת 1961 התמנה לתפקיד מזכ"ל מפא"י, ומשנת 1955 כיהן כחבר כנסת מטעם מפא"י וכן כיהן כשר בלי תיק עד שבסוף אוקטובר 1962 מונה לשר השיכון והפיתוח. הוא המשיך לכהן בתפקיד זה עד מאי 1965, עת התפטר מהממשלה והצטרף לרפ"י. בין 1963 ל-1965 שימש גם כיו"ר מועצת המנהלים של חברת עמידר ובין 1963 ל-1966 גם כיו"ר חברת החשמל.
לאחר פרישתו של דוד בן-גוריון ממפא"י, הצטרף אליו אלמוגי והיה ממקימי מפלגת רפ"י. לאחר איחוד רפ"י עם מפלגת העבודה הישראלית שב אלמוגי אל המפלגה והצטרף לממשלה כשר העבודה.
בשנת 1974 נבחר לתפקיד ראש עיריית חיפה כשסיעתו היא הגדולה ביותר במועצת עיריית חיפה עם 16 מושבים (מנדטים). אלמוגי כיהן בתפקיד זה עד שנת 1975, בה נבחר לתפקיד יו"ר ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית.
נפטר ב-2 בנובמבר 1991 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
ירוחם צייזל
ירוחם צייזל (1909 - 26 במאי 1987) היה ראש העיר חיפה בשנים 1975-1978.
ביוגרפיה.
ירוחם צייזל נולד בשנת 1909 בעיירה טרנוב שבגליציה (אז הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בדרום מזרח פולין). צייזל גדל בבית ציוני וכבר בצעירותו היה חבר תנועת השומר הצעיר ומדריך קבוצות נוער של תנועת החלוץ. בשנת 1932 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ עין המפרץ. כמו כן עסק בסבלות בנמל חיפה ועבד בחפירת בריכות דגים באזור בו היו ביצות נחל נעמן. בשנת 1933 עבר להתגורר בחיפה והחל לעבוד כחשמלאי בחברת החשמל.
צייזל היה חבר בארגון ההגנה, וכיהן כמזכיר אגודת פועלי המתכת. בשנת 1936 עבר להתגורר בקריית חיים.