אישה שטיפלה בו לפני מותו, היחידה שהסכימה לעשות זאת, טענה שקיבלה ממנו את סודות הריפוי. מאז עסקה בריפוי מחלות, נקעים ובעיות ברכיים, סדקים ובעיות גב. ליד המצבה של הרב הונחו עשרות ידיים ורגלים תותבות, אשר נטען כי בעליהן לא נזקקו להם, הודות לפעולות הריפוי.
אהרן רזאל
אהרן יוסף רזאל (נולד בב' באלול ה'תשל"ד, 20 באוגוסט 1974) הוא זמר-יוצר, מוזיקאי, מלחין, ופזמונאי ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בניו יורק, בהיותו בן חודש עלתה משפחתו לישראל. למד בבית ספר "דוגמה לבנים" ובבית הספר ליד האקדמיה למוזיקה בירושלים. שירת בצה"ל כמעבד מוזיקלי בחיל חינוך, וחזר בתשובה יחד עם משפחתו לאחר הצבא. למד בישיבות "שלום רב" בצפת, "נתיב דעת" בירושלים, ובמכון מאיר. בעבר שימש כקלידן של הלהקה המשפחתית, "להקת רזאל".
רזאל הוא אחיו של המוזיקאי יונתן רזאל, איתו הוא מופיע לעיתים, אחיה של המוזיקאית ריקה רזאל, ובן דודו של הכנר ניצן חן רזאל.
את תחילת דרכו המוזיקלית עשה דווקא בתחום הקלאסי, אך לאחר שחזר בתשובה התחבר יותר למוזיקת הרוק שהוא עושה כיום. בעל תואר שני במוזיקה (קומפוזיציה במוזיקה קלאסית) ומנגן במספר כלים מגיל צעיר. סגנונו מהווה שילוב של ג'אז ובלוז יחד עם רוק אלטרנטיבי. תמליליו מתבססים על המקורות היהודיים ועל כתיבה אישית וחלקם בעלי מסרים פוליטיים ודתיים.
רזאל היה מהראשונים שפרצו את מחסום המוזיקה החסידית ויצרו סגנון מוזיקה חדש המכונה "מוזיקה יהודית מקורית". מספר סינגלים שלו אף הגיעו למצעדים בתחנות הרדיו הכלליות והבולט שבהם הוא "זמן הגאולה".
בתקופת תוכנית ההתנתקות הרבה להשתתף בהפגנות נגד התוכנית ולהסתובב ברחבי גוש קטיף ולהעלות שם את המורל. כשנתיים לאחר הפינוי הוציא את הדיסק "להיות מחובר" שעוסק בין השאר באירועי ההתנתקות.
רזאל מרבה להופיע בהופעות לזכרו של הרב שלמה קרליבך, ובשנת ה'תשס"ז הוציא יחד עם חיים דוד סרצ'יק ושלמה כ"ץ את האלבום "כשושנה" שבו ניגונים מיוחדים של קרליבך שלא הוקלטו עד אז. בעבר הופיע עם אריאל זילבר במופע המשותף "אריאל ורזאל".
במרץ 2011 הוציא את האלבום "מה עשית היום", שכלל את הסינגל המצליח "מה עשית היום", וכן דואט עם שולי רנד בשם "עולה בשביל".
בדצמבר 2012 (חנוכה ה'תשע"ג), הוציא את אלבומו השמיני "קבעתי את מושבי (בבית המדרש)". באלבום בא לידי ביטוי המהפך הרוחני, שחווה אהרון בשנים האחרונות, עת הצטרף ללימודים בכולל. האלבום נבחר לאלבום השנה במצעד השנתי של רדיו קול חי.
בפברואר 2015, הוציא סינגל ראשון בשם "ימי צפת" מתוך אלבומו "האיש בקצה המנהרה", שיצא בהמשך אותה השנה. הסינגל "אחי, יש´ך אש" מתוך האלבום יצא ב-11 במאי 2015.
ביוני 2017 הוציא את האלבום "עד אמצא מקום" בו מתארחים בין היתר מרדכי בן-דוד, יונתן רזאל, וישי ריבו.
באוגוסט 2020 הוציא יחד עם אביתר בנאי את השיר "אני אחר" שהלחין על מילותיו של הרמב"ם. השיר הופק על ידי נאור כרמי.
בדצמבר 2020 הודיע שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה זאב אלקין כי רזאל הוא מהזוכים בפרס שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לתרבות יהודית על תרומה משמעותית בתחום המוזיקה והתרבות היהודית בישראל לשנת תש"פ,2020.
בשנת 2020 הוציא את ספרו הראשון "החיים כניגון" שבו הוא כותב על מסע חייו ועל שיריו, חלק מהמאמרים בספר פורסמו בעלון השבועי "קרוב אליך". הספר זכה לשבחים רבים.
באוגוסט 2021 הוציא את הסינגל "בני ברק" אותו כתב והלחין.
חיים אישיים.
נשוי לאפרת - זמרת יוצרת, בני הזוג הורים לתשעה, ומתגוררים בשכונת נחלאות בירושלים.
דיסקוגרפיה.
אלבומים שבהם השתתף.
כמו כן, בשנת ה'תשס"ה, יצא DVD לילדים בכיכובו בשם "שמח בגן".
פרש ראמפין
"פרש ראמפין" (באנגלית: Rampin Rider) הוא פסל שיש יווני משיאה של התקופה הארכאית. הפסל מתוארך לשנת 560 לפנה"ס. פסל הרוכב ושריד סוסו נמצאו באקרופוליס באתונה. ראשו של הפסל, הנקרא גם "ראש ראמפין" וגובהו 27 ס"מ, שמור במוזיאון הלובר בפריז ואילו הגוף המחובר לצוואר הסוס מוצג במוזיאון הארכאולוגי באתונה. לעיתים מייחסים להם את דמותם של בני פייסיסטראטוס, שליט העיר אתונה.
הפסל מציג רוכב בעל זקן קצר הרוכב על סוס. ישנם הסוברים, על בסיס הממצאים הארכאולוגיים כי דמות זו הייתה חלק מזוג רוכבים המשתתפים או המנצחים במרוץ סוסים. גוף הדמות מתוח וצעיר ואין תיאור מוגזם של השרירים. על פניו של הרוכב מופיע "החיוך הארכאי", עיניו בולטות מעט ובעלות צורת שקד. שיערו עשוי תלתלים מסוגננים וסימטריים ועליהם מופיע זר היכול לסמל ניצחון במרוץ. שרירי ביטנו מסומנים בקו עדין אך בעל נפחיות מסוימת. ראשו של הפסל מורכן מעט קדימה ומוטה אל הצד.
פסגות ה-8,000 מטרים
טופולוגיה טריוויאלית
בטופולוגיה, הטופולוגיה הטריוויאלית המוגדרת על קבוצה formula_1, היא הטופולוגיה שבה רק הקבוצה הריקה והקבוצה formula_1 עצמה הן פתוחות (ובהתאם, רק המרחב כולו והקבוצה הריקה סגורות). זוהי הטופולוגיה החלשה ביותר שאפשר להגדיר על קבוצה - והיא מצויה בקצה המנוגד לזה של הטופולוגיה הדיסקרטית, שהיא החזקה ביותר שאפשר להגדיר (ובה כל תת-הקבוצות פתוחות).
הטופולוגיה הטריוויאלית אינה מקיימת אף תכונת הפרדה (אלא אם formula_1 בעל נקודה אחת). כל תת-הקבוצות שלה קומפקטיות. כל פונקציה המוגדרת אל המרחב הטריוויאלי היא פונקציה רציפה.
האריה הנימאי
אוניות המערכה מסדרת מונטנה
אוניות המערכה מסדרת מונטנה היו אוניות מערכה שאמורות היו לרשת את אוניות המערכה מסדרת איווה בצי האמריקאי, אך לא נבנו מעולם.
אוניות המערכה תוכננו להיות גדולות, כבדות, משוריונות וחמושות יותר מקודמותיהן, אך גם איטיות יותר. במהלך מלחמת העולם השנייה אושרה בנייתן של חמש אוניות מהסדרה. למרות זאת, שינויים בעדיפויות במהלך המלחמה הובילו לביטול הבנייה עוד לפני שהחלה. האוניות מסדרת מונטנה היו אוניות המערכה האחרונות שאושרו לבנייה בארצות הברית.
נתן
פרידריך אוגוסט השני
ג'מאסין אל-ע'רבי
גַ'מַּאסִין אַל-עַ'רְבִּי (בערבית: جمّاسين الغربي) היה כפר ערבי מדרום לירקון, בתחומי תל אביב-יפו של ימינו. תושביו נמלטו במהלך מלחמת העצמאות.
משמעות שם הכפר, "ג'מאסין", היא מגדלי ג'מוסים. "ג'מאסין אל-ע'רבי" הוא ג'מאסין המערבית. כפר סמוך נקרא ג'מאסין א-שרקי הוא ג'מאסין המזרחית.
היסטוריה.
ישנה סברה שלפחות חלק מתושבי הכפר נמנים עם שבט הג'מאסין הבדואי מבקעת הירדן שנזכר ברישומי מס עות'מאניים של שנת 1596 במחוז שכם. ברישומים צוינו מיסים ששילם על רעיית עדרי-תאו. מכיוון שלא הוזכרו יבולים יש להניח כי השבט קיים אורח חיים נוודי. בזמן השלטון המצרי במאה ה-19 (כיבוש בן עשר שנים) הגיעו לכפר מהגרים ממצרים ומסודאן.
על פי נתוני מפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל מנתה אוכלוסיית הכפר 566 איש. בסקר האוכלוסין שנערך בשנת 1945, הוערך מספר התושבים ב-1,080 נפש שתאם גידול כללי בשיעור דומה של אוכלוסיית מישור החוף הערבית.
כלל שטח הכפר 1,365 דונם, מתוכם 714 בבעלות יהודית, 529 בבעלות ערבית ו-122 בבעלות ממשלתית. עד תקופת שלטון המנדט הבריטי עסקו תושבי הכפר בעיקר בגידול ג'מוסים, ומשנות ה-20 התבססה כלכלת הכפר על משק חלב. חלק נוסף מהתושבים עסק בחקלאות וחלק עבדו כפועלים בפרדסי שרונה. הילדים למדו בבית הספר בשייח' מוניס.
במהלך המרד הערבי, באוגוסט 1936, תקפה ההגנה בכפר ובמקומות נוספים בתגובה לרצח שתי אחיות בית חולים ביפו, ארבעה יהודים ביערות הכרמל וילד בתל אביב, בחריגה כמעט בודדה ממדיניות ההבלגה אותה נקטה לאורך המאורעות.
בסוף 1947, לאחר פינוי הכפר הסמוך סומייל מתושביו, היווה ג'מאסין אל-ע'רבי מובלעת ערבית בין תל אביב לרמת גן; את הכפר סבבו יישובים יהודיים וכל הדרכים אליו היו תחת פיקוח כוח המגן העברי. כפי הנראה ננטש הכפר על ידי רבים מתושביו (ומפליטי סומייל שהשתכנו בו) בשל הכיתור. בינואר 1948 הערבים המעטים שנותרו בכפר יזמו את נטישתו ופנו להגנה, בבקשה שתקבל את השמירה עליו ותמנע בזיזתו בידי ערבים אחרים. היהודים ביקשו מהערבים שיחתמו על מסמך בו יכתב שהכפר נמסר לשמירתם מרצונם הטוב של הערבים, כדי למנוע אפשרות שיואשמו בגירוש הערבים, אך הערבים סירבו בטענה שחתימה כזאת תסכן את חייהם. אחרוני הערבים עזבו את המקום ללא הסכם, אך במגעים שנוהלו לאחר מכן, סוכם שהמקום ישמר גם ללא הסכם חתום. במהלך חודש פברואר 1948 כבר ישבו בכפר 170 עד 180 משפחות יהודיות.
ב-1948 שיכנה עיריית תל אביב-יפו בבתי הכפר פליטים יהודים ממדינות ערב שנאלצו לפנות את בתיהם באזורי הקרבות לאורך קו החזית בין תל אביב ליפו. עם הזמן הפך הכפר לשכונה מן המניין בעיר, שנקראה "גבעת עמל א'" מצדה המערבי של דרך נמיר ובצדו המזרחי נקראה "גבעת עמל ב'", ורוב תושביה היו מזרחים. הקרקע הועברה לרשות "מינהל מקרקעי ישראל" ועיריית תל אביב לפי חוק נכסי נפקדים. על העסקה להעברת קרקעות הכפר מידי המנהל ועיריית תל אביב לסולל בונה ללא הבטחת זכויות ליהודים שיושבו שם חתום יוסף ויץ. לאחר תום הקרבות ביקשה העירייה לפנות את התושבים מהשכונה ובשנת 1954 פנתה לבית המשפט בדרישה לפנות אותם כפולשים. בשנת 1961 ניתן פסק דין שאסר על העירייה לפנות את התושבים ללא מתן דיור חלופי ראוי.