לסכום: דגמי "סוואלו סידקאר SS 1" יוצרו בין השנים 1936–1931 בבריטניה.
בשנת 1945 SS Cars שינתה את שמה ליגואר
קפולץ'
קפולץ' (בהונגרית: Kapolcs) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בקפולץ' מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 450 תושבים, ובשנת 2020 רק 424 תושבים.
יהודי קפולץ'.
בקפולץ' חיו יהודים בתקופות זמן שונות. בשנת 1944 נלקחו 17 היהודים שנשארו בכפר ונשלחו למחנות ההשמדה. ובשנת 2007 שופץ בית הקברות בקפולץ'
פרדי ברת'ולומיו
פרדי ברת'ולומיו (Freddie Bartholomew; 28 במרץ 1924 - 23 בינואר 1992) היה שחקן קולנוע בריטי-אמריקאי שהתפרסם בעיקר בסרטיו כילד/נער בשנות ה-30.
קורות חיים.
הוא נולד בלונדון אך גדל בבית דודתו "סיסי" בעיר וורמינסטר במחוז וילטשייר בדרום-מערב אנגליה. כבר בגיל שלוש החל להופיע בחגיגות מקומיות ובגיל שש (1930)הופיע לראשונה בקולנוע. הוא הופיע בארבעה סרטים בריטיים בתפקידים קטנים עד שבשנת 1934 ראו אותו הבמאי ג'ורג' קיוקור והמפיק דייוויד סלזניק והחליטו לתת לו את תפקיד דייוויד הילד בסרט דייוויד קופרפילד.
ברת'ולומיו ודודתו עברו ב-1934 לארצות הברית וחברת מטרו גולדווין מאייר החתימה אותו על חוזה לשבע שנים. הסרט היה הצלחה גדולה וברת'ולומיו הפך לכוכב קולנוע.
בין הצלחותיו היו אנה קארנינה עם גרטה גרבו (1935), "חייל מקצועי" עם ויקטור מקלגלן וגלוריה סטיוארט (1935), לורד פונטלרוי הקטן (1936), "לוידס מלונדון" עם טיירון פאואר (1936) ו"ספנים אמיצים" עם ספנסר טרייסי, מיקי רוני ומלווין דאגלס (1937).
רוב הכסף שהרוויח הוצא על עורכי דין נגד הוריו שתבעו את חלקם ברווחים. דודתו בקשה ממטרו גולדווין מאייר להעלות את שכרו וסכסוך זה פגע בקריירה שלו. ב-1938 שיחק בסרט "החטוף" לפי ספרו של רוברט לואיס סטיבנסון וב-1940 שיחק במשפחת רובינסון השווייצרית.
במלחמת העולם השנייה שירת בצבא אך נפצע בתאונה ושוחרר.
לאחר המלחמה לא הצליח לשקם את הקריירה הקולנועית שלו ופנה לטלוויזיה בה השתתף בסדרות ובפרסומות.
נפטר בגיל 67 מאמפיזמה של הריאות.
ב-1960 נקבע לכבודו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
קאפטלנטוטי
קאפטלנטוטי (בהונגרית: Káptalantóti) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בקאפטלנטוטי מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 503 תושבים, ובשנת 2020 רק 488 תושבים.
יהודי קאפטלנטוטי.
בקאפטלנטוטי חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
אליס סטנלי אצ'יסון
אליס סטנלי אצ'יסון (באנגלית: Alice Stanley Acheson; 12 באוגוסט 1895 – 20 בינואר 1996) הייתה ציירת אמריקאית.
קורות חייה.
אצ'יסון נולדה בשרלוויקס, מישיגן. הייתה בתה של האמנית ג'יין סי סטנלי ונכדתו של ג'ון מיקס סטנלי אביה לואי, היה עורך דין ברכבת. היא גדלה בדטרויט. היא למדה אמנות במכללת ולסלי, שם בקרב חבריה לכיתה הייתה אחותו של דין אצ'יסון, והשניים נישאו במאי 1917, באותו חודש בו סיימה את לימודיה בקולג'.
היא המשיכה בלימודיה האמנותיים אחרי שעברה לוושינגטון הבירה עם בעלה, למדה שיעורים בבית הספר של המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון, בבית הספר לאמנות קורקורן. משנת 1919 הייתה פעילה כאמנית בוושינגטון, ובסופו של דבר הצטרפה והציגה עם אגודת אמני וושינגטון, ממנה קיבלה תעודת כבוד בשנת 1940. היא הייתה גם חברה פעילה במועדון ציירי צבעי המים של וושינגטון, באגודת האמנים בוושינגטון ובאיגוד הלאומי של אמניות.
במשך מלחמת העולם השנייה היא זנחה את הציור לטובת חקלאות לתמיכה במאמץ המלחמתי, ולימדה גם ציור לחיילים פצועים במרכז הרפואי של הצבא. היא חזרה לעשות זאת שוב כאשר בעלה מונה לשר החוץ של ארצות הברית, וסירבה להציג בתערוכות עד שהוא יחזור לחיים הפרטיים. זאת כדי לא לצור את התחושה שהיא תשתמש בתהילה שלו לקידום הקריירה שלה.
אצ'יסון תוארה כאישה אופנתית, אף התעניינותה הקטנה בענייני חוץ, היא הייתה מסורה לבעלה והגנה עליו מפני כל תחושה רעה. בני הזוג היו הורים לשלושה ילדים, שישה נכדים ושישה נינים.
אצ'יסון נפטרה בביתה בוושינגטון, ונקברה בבית העלמין באוק היל לצד בעלה.
יצירתה.
אצ'יסון עבדה בפסטלים, צבעי מים וצבעי שמן במהלך הקריירה שלה, והתקדמה מסגנון ייצוגי למשהו שמתקרב להפשטה. ארבע מיצירותיה נמצאות באוסף מוזיאון הירשהורן וגן הפסלים, חלק מהורשתו המקורית של ג'וזף הירשהורן; הם כוללים טבע דומם בשמן, שתוארך לפני שנת 1956; נוף ללא תאריך בשמן; נוף בצבעי מים של פנום פן בשנת 1975; וקולאז' משנת 1970 שכותרתו "העיר". שני צבעי מים ללא תאריך הם בבעלות מוזיאון האמנות האמריקנית סמית'סוניאן.
יצירות אחרות הן בבעלות אוסף פיליפס, המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות, והספרייה והמוזיאון הנשיאותי של הארי ס. טרומן. עבודותיה היו בעבר באוסף גלריית קורקורן לאמנות, וניתן למצוא אותן גם באוספים אחרים.
הנשיקה (אייץ)
הנשיקה (באיטלקית: Il Bacio) היא ציור משנת 1859 מאת הצייר האיטלקי פרנצ'סקו אייץ. זו ככל הנראה עבודתו הידועה ביותר.
הרוזן אלפונסו מריה ויסקונטי די סאליסטו הזמין מאייץ ציור שיבטא את התקווה לאיחוד איטליה שהתעוררה בקרב האיטלקים עם חתימת הברית בין צרפת וממלכת סרדיניה נגד אוסטריה ב-1859. אייץ צייר באופן אלגורי את תמיכתו בברית והציור הפך לאחד מסמלי המאבק לאיחוד איטליה. לאחר מותו של הרוזן היצירה נתרמה לגלריית האומנות בררה שבמילאנו.
רקע היסטורי.
ב-1814, לאחר תבוסת צרפת במלחמות הנפוליאוניות, התכנס קונגרס וינה במטרה להשיב את הסדר המדיני לאירופה ולשרטט מחדש את גבולות המדינות ביבשת. איטליה המפוצלת למספר ממלכות ודוכסיות הייתה בעלת השפעה חלשה בקונגרס והוחלט על חלוקת השליטה בה בין מספר גורמים, ביניהם האימפריה האוסטרית. בתגובה לשלטון האוסטרי התעוררו בקרב האיטלקים רגשות לאומיים והחלו קריאות לאיחוד איטליה. מספר קבוצות פוליטיות בעלות נטייה דמוקרטית רדיקלית קמו, ביניהן תנועת איטליה הצעירה ואגודות סתרים של הקרבונארי. השפעתן של קבוצות אלה הייתה חלשה אך הן תרמו לחיזוק הזיקה הלאומית בקרב האוכלוסייה.
מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה (1848–1849) נגמרה בתבוסת האיטלקים. ב-1858 נחתם הסכם פלומביאר בין קמילו בנסו די קאבור, ראש ממשלת ממלכת סרדיניה לבין נפוליאון השלישי מלך צרפת. הסכם זה הניח את היסודות לברית אנטי-אוסטרית. הברית הוכיחה את עצמה כשהכוחות המשותפים של האיטלקים והצרפתים הכריעו את הצבא האוסטרי בממלכת לומברדיה-ונציה בקרב שנערך ב-1859 במסגרת מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה. ניצחון זה הניע את תהליך איחוד איטליה וב-1861 הוכרזה עצמאותה של ממלכת איטליה.
על רקע אירועים אלה הרוזן אלפונסו מריה ויסקונטי די סאליסטו הזמין מאייץ ציור שיבטא את הרגשות הפטריוטיים האיטלקיים והתקווה לאיחוד איטליה. כדי להתחמק מהצנזורה שהפעיל השלטון האוסטרי אייץ העביר את המסר בציור בעזרת אלגוריה. אייץ צייר את הציור ב-1859. הציור הוצג תחילה בגלריית האומנות בררה במילאנו ולאחר מכן הועבר למעונם של בית ויסקונטי למשך יותר מ-25 שנים. ב-1886 היצירה הוחזרה לגלריה שם היא מוצגת עם היום.
תיאור.
במרכז הציור נראים גבר ואשה בלבוש מתקופת ימי הביניים כשהם מתנשקים בתשוקה. זהו אחד מהייצוגים הנועזים ומלאי התשוקה של נשיקה בהיסטוריה של האמנות המערבית. הגבר לובש בגד אדום, גלימה חומה ופיסת בד ירוק מציצה מתחת לגלימה (בכתף ומתחת לכף יד ימין). לראשו כובע עם נוצה ומעט משיערו מציץ מהכובע. רק זווית הפה וקצה אפו נראים. הוא מטה את ראשה של האשה לאחור בשתי ידיו ומנשק אותה. נעליו חומות ורגלו מונחת על המדרגה הראשונה. הוא נראה כמי שעומד לעזוב את המקום. פגיון מציץ במעלה ירכו. האשה לבושה שמלה בגון כחול עם תוספת בד לבן באזור המרפק וכמה קישוטי בד בצבע זהב. היא רוכנת לאחור, תופסת בכתפו של הגבר ומתמסרת לנשיקה. רק זווית פיה ועין אחת נראים. שערה הארוך משתפל על גבה.
הזוג המתנשק נמצא ככל הנראה בטירה, אולי במרתף הטירה. מימין מדרגות ומעליהן רואים תחתית של אשנב. בצד שמאל רואים מעבר ובתחתיתו צללית.
קומפוזיציה.
הקומפוזיציה בציור מבוססת על קווים אלכסוניים המקבילים לקוי המדרגות שמתכנסים לנקודת המגוז שמשמאל לזוג. קווים אלה מכוונים את מבטו של המתבונן לזוג. צבעי הציור הם בסגנון אסכולת אמני ונציה מתקופת הרנסאנס ממנה הושפע אייץ. הרקע מצויר בצבעים נייטרליים כדי להבליט את הזוג. אור מגיע מצד שמאל וממקד את מבטו של הצופה בזוג. כמו כן, כדי למקד את מבטו של הצופה בנשיקה פניהם של הזוג חשופות באופן חלקי בלבד.
פרשנות.
ניתן לפרש את הציור בשתי דרכים:
פירוש ראשון- כאמור אייץ צייר את הציור על רקע המאבק לאיחוד איטליה. הגבר מנשק את אהובתו רגע לפני יציאתו לקרב נגד אוסטריה ולמען אחדות איטליה. ברוח הרומנטיקה, הנשיקה מלאת התשוקה מייצגת את עוצמתם של הרגש והאהבה (אהבת הזוג ואהבה פטריוטית) לעומת המחשבה הרציונלית.
פירוש שני- אלגוריה פוליטית- הציור מבטא הכרת תודה לצרפתים על הברית שנחתמה עם ממלכת סרדיניה כנגד האוסטרים (הסכם פלומביאר ). הגבר, לבוש בגדים שרומזים לדגל איטליה (אדום, קצת ירוק) מסמל את איטליה. האשה, לבושה בגדים שמרמזים על דגל צרפת (גונים של כחול, לבן) מסמלת את צרפת. הנשיקה מסמלת את הברית שנחתמה. כדי להסוות את המסר בציור עוד יותר, הגבר והאשה לבושים בלבוש מתקופת ימי הביניים ולא בלבוש התקופה. הפגיון שמגיח מבעד לגלימתו של הגבר והתחושה שהוא עמוד לעזוב מסמלים את המרד ההולך וקרב כנגד שלטון בית הבסבורג. הצללית בצד שמאל מסמלת את הסכנה האורבת בפתח.
גרסות הציור.