במעמד הקמה בשנת 1920 לאודמורטים היה רוב אוכלוסיית הישות. בעקבות הגדלת השטח השתנה הרכב אוכלוסין וכבר בשנת 1939 אוכלוסייה רוסית הייתה מעל ל-50%. כיום האוכלוסייה מורכבת מרוסים, המהווים 60.1% מהאוכלוסייה, אודמורטים המהווים 29.3% מהאוכלוסייה, וטטרים המהווים 6.9% מהאוכלוסייה, ועמים נוספים שהגדולים בהם הם מארי ואוקראינים, המהווים 3.7% מהאוכלוסייה. בעיר הגדולה איז'בסק מתגוררים כ-43% מכלל אוכלוסיית הרפובליקה.
ברונו קולאיס
מארי אל
רפובליקת מארי אל (ברוסית: Республика Марий Эл, במארי: Марий Эл Республика) היא רפובליקה בפדרציה הרוסית. שטחה 23,400 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 675,332 תושבים (נכון ל-2021). בירת הרפובליקה היא יושקר-אולה. שמה ניתן לה על שם תושבי המקום, המארי.
היסטוריה.
שבטי מארי עתיקים מוכרים מאז המאה ה-5. מאוחר יותר היה אזור מארי אל כפוף לאימפריה הבולגרית הראשונה (בולגריה שעל הוולגה) ולאורדת הזהב, ובשנות ה-40 של המאה ה-15 היא הייתה לחלק מחאנת קאזאן. ב-1554 נכבשה חאנת קאזאן בידי איוואן האיום נסיך מוסקבה. המארי, שהיוו עד אז את לשון המאזניים בין הטטרים לרוסים ותמכו בדרך כלל בטטרים, עברו לשלטון רוסי. מאחר שלא הייתה למארי מדינה משלהם, הם לא התנגדו באופן פעיל לשלטון החדש, אך כשהשלטון הרוסי התחיל לנצר אותם בכפייה, נמלטו רבים מהם ליערות וכפרים שלמים התרוקנו מיושביהם.
ב-1918 התאחדו כל הרפובליקות בין הרי אורל לוולגה למדינת אידל-אורל, שהכריזה על עצמאותה מרוסיה. בשנת 1919 כבשו הכוחות הקומוניסטיים את המדינה הצעירה, חילקו אותה לרפובליקות והפכו את מארי אל למחוז אוטונומי ב-1920. ב-1929 צורף המחוז האוטונומי של מארי אל מחוז ניז'ני נובגורוד. ב-1936 פורק המחוז, והמחוז האוטונומי הפך לרפובליקה אוטונומית בפדרציה הרוסית. בשנות השלושים חיסל השלטון הרוסי את האינטליגנציה המקומית והביא לאזור מתיישבים רוסיים, ומאז 1939 הם מהווים את הרוב באוכלוסייה. ב-1990 הפכה הרפובליקה האוטונומית לרפובליקה.
גאוגרפיה.
הרפובליקה נמצאת במזרח החלק האירופי של הפדרציה הרוסית, והיא ה-60 בגודלה בפדרציה. היא גובלת מצפון וממזרח במחוז קירוב, מדרום - ברפובליקת טטרסטן ובצ'ובשיה, וממערב - במחוז ניז'ני נובגורוד.
הנהרות החשובים של הרפובליקה הם וולגה ויובליו האזוריים, שהארוך מביניהם הוא קוגשגה הגדולה.
דמוגרפיה.
האוכלוסייה כוללת רוסים, המהווים 45.1% מהאוכלוסייה, בני עם המארי המהווים 41.8% מהאוכלוסייה, טטרים, המהווים 5.5% מהאוכלוסייה, ועמים נוספים, בהם צ'ובשים (1%) ואוקראינים.
משה זר
משה זָר (נולד ב-27 בינואר 1937) הוא סוחר קרקעות המתגורר בקרני שומרון. היה חבר במחתרת היהודית, וב-1985 הורשע בעבירות של גרימת חבלה חמורה וחברות בארגון טרור. בשנת 2021 זכה זר בפרס ירושלים להתיישבות.
ביוגרפיה.
משה זר נולד ב-1937 בירושלים לבנימין זר, יליד איראן וצאצא למשפחת אנוסי משהד, ושרה. בן דודו של אביו, מרדכי זר, שימש כחבר הכנסת מטעם מפא"י. אביו של משה עבד כמכונאי רכב, אך בפרס עבדה המשפחה במשך דורות בעבודות, שכללו שימוש בחוטי זהב. על שם מלאכה זו נקראה המשפחה: 'זַר', שבפרסית פירושו חוטי זהב. בתקופת מלחמת העצמאות, היגרה משפחתו לפנמה, אך שבה כעבור שנה לתל אביב והתגוררה בשכונת מנשייה.
זר למד בבית הספר תחכמוני ובתיכון צייטלין, ובהיותו חניך תנועת בני עקיבא הצטרף לגרעין של שבט "מתנחלים" בתנועה. שימש קומונר בתנועה בסניף תל אביב צפון. באותה תקופה הוציא לאור חוברת שדאות מטעם התנועה. בתחילת 1955 התגייס לנח"ל המוצנח ושירת שירות מלא בצה"ל. הוא לחם במלחמת סיני, והשתתף בקרב המיתלה, בו נפצע קשה מאוד בראשו ואיבד את אחת מעיניו.
מאוחר יותר החלים והצטרף לגרעין "מתנחלים" בקיבוץ בארות יצחק. בשנת 1958 ערך עם חבריו לקיבוץ, יחזקאל דגן (לימים מייסד ויו"ר חברת חישתיל) וד"ר נחום ברוכי (לימים מראשי תנועת הקיבוץ הדתי), מסע רגלי לאורך כל מדינת ישראל, ממטולה ועד אילת (כ-700 קילומטרים ב-22 יום), אשר זכה לכיסוי תקשורתי. בהמשך נשא את יעל, חברת הגרעין, לאשה. בתקופה שבין אירוסיו לנישואיו למד בישיבת מרכז הרב, אצל הרב צבי יהודה קוק. בקיבוץ עסק בהוראת מדעי הטבע, וניהל את החשמלייה ואת חברת הנוער. בשנת 1963 עזב את הקיבוץ, עבר למושב אבן שמואל והחל לעבוד כחשמלאי עצמאי. בהמשך עבר למושב נחלים והתיידד עם הרב משה לוינגר, אשר קירב אותו למפעל ההתנחלויות של גוש אמונים. באותה עת עשה חיל בעיסוקו כחשמלאי וחסך סכומי כסף גדולים.
רכישת קרקעות בשומרון.
לאחר מלחמת יום כיפור, ובעקבות הקמת גוש אמונים וההתנחלויות היהודיות בשטחי יהודה ושומרון, החל גם זר לרכוש אדמות באזור והיה לסוחר קרקעות מוכר מאוד בקרב תושבי האזור היהודים והערבים. לצורך רישום הקרקע בטאבו הקים חברה ירדנית לרכישת קרקעות. בין השנים 1979–1982 רכש אלפי דונמים בשלושים כפרים ערביים. בין נקודות היישוב שנבנו על אדמות שרכש – העיר עמנואל, שכונות ביישובים ברקן, מעלה שומרון, קרני שומרון, חוות גלעד ורמת גלעד. בתקופת עבודתו זו היה לידידו הקרוב של אריאל שרון. הקשר ביניהם נותק עם פרסומה של תוכנית ההתנתקות. בשנת 1983 חדל זר מפעילותו זו, לדבריו, בשל כניסת מתווכים זייפנים לשוק הקרקעות, ובשל ביורוקרטיה ממסדית שמנעה ממנו את סיום רישום הקרקעות והפשרתן לבנייה.
ב-1983 ניצל מהתנקשות בחייו כאשר בעל קרקעות ערבי עמו סחר הכה אותו בגרזן בפניו ובגרונו, ירה בו ופצעו קשה. זר אושפז לתקופה ארוכה, אך שב והחלים.
בשנת ה'תשע"ז זכה בתואר איש השנה של העיתון בשבע. בשנת 2021 זכה זר בפרס ירושלים להתיישבות.
המחתרת היהודית.
זר היה נהג החוליה שהניחה ב-1980 את מטען החבלה שגרם לקטיעת רגליו של אוהד הטרור בסאם א-שכעה, ראש עיריית שכם, במסגרת פעילות המחתרת היהודית. ב-1985 הורשע על מעשה זה בבית המשפט המחוזי בירושלים בעבירות של גרימת חבלה חמורה וחברות בארגון טרור. הוא נדון לשלוש שנות מאסר, מתוכם ריצה 4 חודשי מאסר בפועל, לאור נכותו וחוות דעת רפואיות לפיה מצבו אינו מאפשר את שהותו בבית סוהר.
בראיון שמסר בדצמבר 2015 אמר זר:
עסקי הקרקעות ומשפטים.
זר ובני משפחתו הגישו תביעת פיצויים נגד שני מחבלים, שביצעו את הפיגוע שבו נהרג בנו, גלעד זר, ונגד הרשות הפלסטינית ואחדים מבכיריה, ובהם יאסר ערפאת ומוחמד דחלאן. בית המשפט דחה את התביעה.
ב-2008 תיאר העיתונאי ופעיל השמאל גדעון ספירו את זר במילים "מגדולי שודדי הקרקעות בשטחים הכבושים". זר תבע את ספירו בתביעת דיבה, וזה השיב כי מדובר במטאפורה. ב-2011 דחתה שופטת בית משפט השלום בתל אביב שושנה אלמגור את תביעת הדיבה בנימוק שלספירו עומדת הגנת תום הלב וכי דבריו לא נועדו להשמיץ אלא לעורר שאלה באשר להתנהגותו של זר.
בינואר, 2009, פסק בית משפט השלום בתל אביב לטובת משה זר ובנו, איתי זר, בתביעת דיבה כנגד עיתון "מעריב" וחייב את העיתון בתשלום פיצוי בסך 40,000 ש"ח. תביעת הדיבה נסובה סביב כתבה שפורסמה ב"מעריב" ב-2005 ובה נטען כי משפחת זר הנהיגה קבוצה מהמאחז "חוות גלעד", שנערכה להתמודדות מול כוחות הביטחון שבאו לפנותם ולצורך כך הכינה שמן רותח וחומרי הדברה כדי לפגוע בהם. בפסק הדין מתח השופט ביקורת קשה על עיתון "מעריב", על תוכן הכתבה ועל הפגיעה בבני משפחת זר.
חיים אישיים.
בשנת 1978, עבר זר עם בני משפחתו להתגורר בקראוונים בקרני שומרון. בראשית שנות ה-80 רכש שטח של תשעה דונמים סמוך ליישוב קרני שומרון, על שרידי מערכות ביצורים ירדניות ומערות קבורה קדומות. השטח מוקף בשדות מוקשים ירדנים. בלב האתר, על גבעה הנישאת למרחק, הקים בשנת 1982 מבנה מגורים בן ארבע קומות בו הוא מתגורר, המכונה "מצפה צבאים".
למשה וליעל זר שמונה ילדים, כולם מתגוררים בהתנחלויות ופעילים בולטים בקרב מתיישבי יהודה ושומרון. בנו גלעד נרצח ב-2001 מירי מחבלים בעת מילוי תפקידו כקב"ט מועצה אזורית שומרון; בנו הרב יונדב שימש בעבר כר"מ בישיבת הר ברכה ונשוי לעתיה זר, בתו של הרב משה לוינגר; הבנות, ענת ושלומית, פעילות ביישוב היהודי בחברון; וחתנו ההיסטוריון גרשון בר כוכבא ניהל והיה ממקימי מדרשת חברון.
לאחר רצח בנו גלעד רכש זר את השטח עליו נבנתה חוות גלעד, אליו עבר להתגורר בנו איתי ומשפחתו, והיום מתגוררות במקום כ-50 משפחות נוספות ופועלת בו ישיבת "שירו למלך".
וייל אי. קויוטי ורוד ראנר
וייל אי. קויוטי ורוד-ראנר (באנגלית: Wile E. Coyote and the Road Runner) הן דמויות מצוירות בסדרת טלוויזיה הנמנית עם הלוני טונס של האחים וורנר.
רוד-ראנר (המכונה גם "מיפ-מיפ" בשל הקריאה האופיינית שלו) הוא עוף מסוג קוקייה רצנית (Roadrunner) מתוחכם, מהיר ביותר, בעל יכולת התחמקות וכושר הישרדות מרשימים. בדרך כלל הוא מתחמק מפני זאב הערבות ווייל-אי קויוטי (Wile E. Coyote), המנסה לתפוס ולאכול את רוד-ראנר, בדרכים שונות ומשונות. הסרטים המצוירים הכוללים דמויות אלה זכו להצלחה רבה. במיוחד זכה לחיבת הצופים חוסר המזל התמידי המלווה את וויל-אי-קיוטי בנסיונותיו לתפוס את רוד-ראנר, למרות כל תכסיסיו ומגוון הציוד אותו הוא רוכש מהחברה הבדיונית אקמי. פרט מעניין ומיוחד שאפיין סרטים אלה הוא שלא נעשה כלל שימוש בדיבוב (פרט לשני סרטונים בלבד), ויש רק התמקדות בהצגת העלילה בצורה חזותית ומטורפת, האופיינית ללוני טונס.
עד כה הצמד הופיע ב-45 סרטונים (לא כולל שלושה שנוצרו ב-CGI).
ב-2010 הוחלט להעביר את כל סרטי וייל אי. קויוטי ורוד ראנר לאנימציה ממוחשבת (תלת ממדית). החלטה זו נהפכה ב-2012, כשהחלו לצאת סרטים חדשים באנימציה דו-ממדית.
נוסחא אמפירית
יעקב שטיינהרדט