שנים מאוחר יותר, יצא שינגר להגנתה של קסטר סמניה, אשר גם היא עמדה בפני השעיה מהשתתפות בספורט נשים בשל היפר-אנדרוגניות. סמניה הורשתה להתחרות, ואם היו חלות על שניגר בשנות ה-60 התקנות הבינלאומיות הנוכחיות, היה יכול להתחרות בתחרויות גברים.
המשך חייו.
שינגר הוציא תעודת הוראת סקי בשנת 1973, ומאז פתח בתי ספר לסקי לילדים, וכן פונדק ומסעדה.
הוא נישא ב-1973 לרנטה, ולהם בת יחידה. השניים התגרשו מאוחר יותר, לדברי רנטה בשל "המצ'ואיזם והשתלטנות" של שינגר. בתו קלייר העידה שבתור ילדה היא הרגישה "כראיה אינסופית לגבריותו". שינגר עצמו אישר התייחסויות אלה בראיונות. הוא סיפר על הצורך לאשש את גבריותו באופנים סטראוטיפיים, כולל נהיגה במהירות מופרזת במכונית ספורט פורשה ואורח חיים של פלייבוי, עד שהחליט להתחתן ולהשתקע. הוא נישא בפעם השנייה לרנטה.
יחד עם מרקו שנז, שינגר פרסם אוטוביוגרפיה ב-1988 בשם" Mein Sieg über mich. Der Mann, der Weltmeisterin wurde" ("הניצחון שלי על עצמי: הגבר שהפך לאלוף העולם לנשים"). הוא היה גם הנושא של הסרט הדוקומנטרי משנת 2005 שלל קורט מאייר, "(A)Erik", עם מוזיקה מאת אולגה נויווירת. ב-1988, בתוכנית טלוויזיה אוסטרית, העביר שינגר את המדליה משנת 1966 לזוכת המקום השני, מריאל גויטשל.
מעטפת בואנוויל
"מעטפת בּוּאַנְוִויל" (BOINVILLE; בעברית מקובל גם הכתיב מעטפת בונוויל) הוא הכינוי שניתן על ידי אספני הבולים למעטפה שנשלחה בשנת 1873 על ידי צ'ארלס דה בואנוויל מן העיר טוקיו שביפן אל העיירה סנט אולבנס שבדרום אנגליה. שלל החותמות וסימני הדואר שעל המעטפה מתעדים את המסע המפותל שעבר דבר הדואר בדרכו הארוכה, ומהווים עדות מיוחדת במינה לאופן שבו פעלו שירותי הדואר ביפן, בתקופה שבה הבשילו התהליכים שהובילו ליצירת המדינה המודרנית.
תיאור המעטפה.
"מעטפת בואנוויל", הנקראת כך על שמו של השולח, פורסמה לראשונה באוגוסט 1999 ברבעון של האגודה הבריטית לחקר בולי יפן. זו הייתה תגלית מפתיעה עבור העולם הבולאי, והיא העמידה בפני חוקרי תולדות הדואר של יפן שורה של שאלות וקשיים. מאז עמדה המעטפה מספר פעמים במרכזו של דיון סוער ומחקר בולאי מעמיק.
המעטפה נפתחה ונפרסה על מנת שניתן יהיה להציג את הבולים, סימני הדואר והחותמות המופיעים משני צדדיה. בצידה האחורי של המעטפה (בחלק התחתון של התמונה) מודבקים מספר בולים יפניים ולידם רשומה כתובת ביפנית. בצידה הקדמי של המעטפה (בחלק העליון של התמונה) מודבקים שני בולים צרפתיים ורשומה כתובת באותיות לטיניות. סביב הבולים ועליהם מוטבעים כמה וכמה חותמות וסימני דפוס.
צ'ארלס דה בואנוויל.
צ'ארלס אלפרד צ'סטל דה בואנוויל (Charles Alfred Chastel de Boinville) היה אדריכל. הוא נולד בצרפת בשנת 1850, כבן למשפחת אצולה צרפתית בעלת שושלת ארוכה. בגיל 18 החל לעבוד באדריכלות בעיר שטרסבורג, וכעבור שלוש שנים, בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה, היגר לסקוטלנד והתקבל לעבודה באחת החברות המובילות בעיר גלאזגו. דה בואנוויל התגלה כמוכשר מאוד בעבודתו, כך שעל אף גילו הצעיר, זכה כעבור חודשים ספורים לקידום בעבודה ומונה כשותף בעסק.
כעבור שנתיים, ב-7 באוקטובר 1873, הגיע ליפן. הוא הוזמן לשם על ידי ממשלת יפן ומונה לאדריכל של המשרד לעבודות ציבוריות. בתפקיד זה, תכנן מבנים דוגמת הפקולטה להנדסה באוניברסיטת טוקיו וקתדרלת סנט אנדרו בטוקיו . בנוסף לעבודתו, שימש דה בואנוויל כמרצה לארכיטקטורה בפקולטה להנדסה, והיה בכך לאדם המערבי הראשון שזכה להתמנות למרצה ביפן. צ'ארלס דה בואנוויל שהה ביפן עד שנת 1881. בשנה זו חזר ללונדון והצטרף כשותף בכיר לחברת הנדסה חשובה. הוא מת בשנת 1897, בגיל 47.
צ'ארלס דה בואנוויל הגיע ליפן זמן קצר לאחר המהפך השלטוני שעבר על האי עם מעבר מוקדי הכוח לידי אוליגרכיית מייג'י. הוא שהה בה בתקופה סוערת שבה התגבשו מוסדות השלטון של המדינה החדשה לאחר מאות שנים של משטר פיאודלי נוקשה. שירותי הדואר המודרניים אך זה החלו להתארגן ביפן, וכדי לשמור על קשר מכתבים עם אנגליה נאלץ דה בואנוויל להיעזר בפתרונות מיוחדים.
קשרי הדואר הבינלאומיים של יפן.
מעט מאוד תושבים זרים התגוררו ביפן באותה עת, והקשרים בינה לבין העולם שמחוצה לה היו עדיין רופפים ולא מגובשים. יפן טרם חתמה על הסכמי דואר עם אף אחת ממדינות העולם, ולמעשה לא ניתן היה לשלוח מכתב בדואר היפני אל מחוץ לגבולות המדינה. רק בשנת 1875 חתמה יפן על הסכם הדואר הראשון שלה, הסכם שנחתם עם ארצות הברית, והחלה במגעים להצטרף לאיגוד הדואר העולמי.
את הפער הזה מילאו באופן חלקי משרדי הדואר הזרים של מעצמות המערב. ארצות הברית, בריטניה וצרפת פתחו משרדי דואר בערי הנמל הגדולות, יוקוהמה, קובה, נגסאקי והקודאטה. מבין ארבע הערים רק משרדי הדואר הזרים שפעלו ביוקוהמה היו פתוחים בפני הציבור הרחב. ניתן היה להיכנס אל אחד מהם, לרכוש בולי דואר של המדינה הרלוונטית, ולשלוח מכתבים לכל רחבי תבל.
דה בואנוויל, אשר התגורר בטוקיו ולא ביוקוהמה, לא היה יכול לגשת ישירות אל אחד ממשרדי הדואר הזרים, והיה צריך לפעול בדרך שונה על מנת לשלוח את המכתב שלו אל מחוץ לגבולות יפן.
דרכי הגישה אל שירות הדואר הבינלאומי.
בפני דה בואנוויל עמדו שתי דרכים אפשריות לשלוח את המכתב מטוקיו אל בית הדואר הזר ביוקוהמה ומשם אל מחוץ לגבולות יפן. שתי דרכים אלו ידועות בעולם המונחים הבולאי בשמות "שיטת הכתובות הכפולות" ו"שיטת המעטפות הכפולות".
שיטת הכתובות הכפולות.
בתחילת שנות השבעים של המאה ה-19 פעלה בטוקיו משלחת רשמית של אנשי צבא צרפתיים, שעמדה בקשר עם ממשלת יפן ועסקה בקידום האינטרסים של צרפת. כדי לאפשר לאנשי המשלחת לשמור על קשר עם בני משפחותיהם שנשארו בבית, הפעיל למענם משרד הדואר הזר של צרפת שירות מיוחד, שבמסגרתו הוצע לאנשי הצבא לשלוח מכתבים מטוקיו באמצעות הדואר היפני אל משרד הדואר הצרפתי שפעל ביוקוהמה. על המעטפה נדרשו אנשי הצבא לרשום שתי כתובות ולהדביק שני סוגי בולים:
מכיוון שמרבית פקידי הדואר היפני לא ידעו לקרוא אותיות לטיניות, ופקידי הדואר בארצות המערב לא ידעו לקרוא אותיות יפניות, לא הייתה בעיה בכך שעל המעטפה נרשמה כתובת כפולה. כל פקיד קרא רק את הכתובות הרלוונטיות לו בשפה המוכרת לו, והמכתב עשה את דרכו אל היעד בהצלחה.
שיטת המעטפות הכפולות.
שיטה זו פותחה על ידי הדואר היפני באפריל 1872 והוצעה לשימוש כלל הציבור, הן לתושבי יפן והן לאזרחים זרים. בלב השיטה עמדו מנהלי בתי הדואר היפני בטוקיו וביוקוהמה. כדי להקל על תושבי יפן שלא ידעו לכתוב באותיות לטיניות הוצע בבית הדואר המרכזי של טוקיו שירות של כתיבת הכתובת הזרה על המעטפות לחו"ל.
כדי לשלוח מכתב מאחת מערי יפן אל מחוץ לגבולות המדינה נדרש השולח לבצע את השלבים הבאים:
כאשר הגיעה המעטפה הכפולה לידיו של מנהל סניף הדואר היפני בטוקיו, הוא פתח את המעטפה החיצונית וקרא את הכתובת הרשומה על המעטפה הפנימית. לאחר שבדק כי ערך הבולים היפניים שהודבקו על המעטפה החיצונית מספיק כדי לשלם את עלות רכישת הבולים הזרים אל ארץ היעד, הוא הכניס את המעטפה הפנימית אל שק הדואר המיועד למנהל סניף הדואר היפני בעיר יוקוהמה. המעטפה החיצונית, שלא היה בה עוד צורך, נזרקה לפח והושמדה. בשל כך, מציאת מעטפה חיצונית היא נדירה מאוד, ולמעשה כיום ידועה רק דוגמה אחת של מעטפה חיצונית ששרדה והגיעה לידינו.
עבור העברת שק הדואר מבית הדואר של טוקיו לזה של יוקוהמה לא נדרש תשלום, והיא בוצעה כחלק מפעילותו הרגילה של הדואר היפני.
כאשר קיבל מנהל בית הדואר היפני ביוקוהמה את שק הדואר עם המכתבים המיועדים לחו"ל, הוא בדק את לוחות הזמנים של בתי הדואר השונים. כל אחד משלושת בתי הדואר הזרים היה חתום על הסכמים עם מספר קווי ספנות, ומועדי ההפלגה של הספינות היו ידועים מראש. לאחר שאיתר את הספינה העתידה להגיע לארץ היעד בתאריך המוקדם ביותר, ולאחר שבדק איזה מבתי הדואר הזרים מפעיל את אותה ספינה, הדביק מנהל הדואר היפני ביוקוהמה בולים זרים מתאימים על המעטפה והעביר אותה לבית הדואר הזר המתאים.
השיטה בה הועברה מעטפת בואנוויל.
הדעה הרווחת בקרב החוקרים רואה במעטפת בואנוויל תוצר של שיטת המעטפות הכפולות, זאת למרות שיש בה מספר מאפיינים שבמבט ראשוני ושטחי מצביעים דווקא על שיטת הכתובות הכפולות. החוקרים התמודדו עם המאפיינים הבעייתיים והעלו טיעונים הסותרים אותם או מעלים הסברים אפשריים לדרך היווצרותם.
כאמור, לאור הדיון במאפייני המעטפה סבורים מרבית החוקרים שעסקו בנושא כי מעטפת בואנוויל נשלחה בשיטת המעטפות הכפולות.
אופן מסירת המעטפה לבית הדואר בטוקיו.
אלו שטענו כי מעטפת בואנוויל לא נשלחה בשיטת "המעטפות הכפולות", הצביעו על שתי נקודות בעייתיות לחיזוק טענותיהם:
כדי להתמודד עם טיעונים אלו הועלו ונבדקו מספר השערות שביקשו להסביר כיצד הגיעה המעטפה מידיו של השולח, בואנוויל, אל מנהל בית הדואר של טוקיו. הסברים אלו מבוססים על מחקר מעמיק ויסודי, בולאי והיסטורי כאחד.
הבולים הודבקו על מעטפה חיצונית, שעליה גם נרשמה הכתובת.
הסבר אפשרי אחד הוא שמעטפת בואנוויל היא מעטפה פנימית, אשר נשלחה את בית הדואר של טוקיו בתוך מעטפה חיצונית, גדולה יותר. על המעטפה החיצונית, שלא הגיעה לידינו, נרשמה כתובת בית הדואר והודבקו בולים יפניים בערך נקוב של 2 סן.
הבולים הודבקו על ספח נייר, שעליו גם נרשמה הכתובת.