מחקריו של עמי איילון עוסקים בשלושה תחומים עיקריים: א. היסטוריה פוליטית של המזרח התיכון הערבי בעת החדשה, עם דגש על מצרים המודרנית ובת זמננו; ב. היסטוריה של החברה הפלסטינית במאות התשע-עשרה והעשרים; ג. היבטים בהיסטוריה התרבותית של האזור, בעיקר חקר הלשון הערבית המודרנית ותולדות העיתונות והתקשורת הערבית. בשנים האחרונות עוסק איילון בחקר תולדות הדפוס, ההוצאה לאור, והקריאה במזרח התיכון בעת החדשה. בתחומים אלה הוא פרסם עשרות רבות של מחקרים - ספרים, מאמרים בכתבי עת, ופרקים בקבצים.
המכון הסמית'סוני
איחוד נסיכויות המפרץ
יש&quot;ר מגוריציאה
יש&quot;ר מגוריציה
העתקה נילפוטנטית
בית הספר לקצינים
שר המדע, התרבות והספורט
חתול הביצות
משפחת שוקן
משפחת שוקן היא בעלי העיתון הארץ, הוצאת הספרים "הוצאת שוקן" ומפעלי מו"לות נוספים.
בין בני המשפחה:
בית הרב קוק
בית הרב קוק הוא הבית שבו חי ופעל הרב אברהם יצחק הכהן קוק בשנים ה'תרפ"ג (1923) עד פטירתו בג' באלול ה'תרצ"ה (1 בספטמבר 1935). ובו פעלה גם ישיבתו - ישיבת מרכז הרב עד שנת ה'תשכ"ה. הבית שוכן בקומה העליונה (השנייה) בבניין הבנוי סביב חצר שנקראה אז שכונת בית דוד (המושג "שכונה" היה אז מצומצם הרבה יותר מאשר בימינו), ברחוב הרב קוק 9 בירושלים, ליד בית טיכו.
כיום משמש בית הרב קוק כמוזיאון על חייו ופעלו של הרב קוק.
היסטוריה.
ב-22 בפברואר 1921 נבחר הרב קוק לרב הראשי האשכנזי הראשון של ארץ ישראל, ובקיץ 1921 הונחה אבן פינה לבניית בית חדש לרב במימונו של הנדבן הארי פישל. זאת, בעקבות בקשתו של הנציב הבריטי הרברט סמואל שהיה יהודי, ומחה על כך שהרב הראשי לארץ ישראל חי אז בדירת חדר עלובה ברחוב הנביאים (ליד כיכר הדווידקה של ימינו). פישל תרם את הכסף ל"ועד הכללי כנסת ישראל", אגודת הקדש וצדקה אשכנזית, כדי שזו תקים קומה שנייה מעל שכונת "בית דוד", אחת השכונות הראשונות שנבנו מחוץ לחומות.
בניית הבית הושלמה ב-1923, ומאז שימש כבית מגורים לרב קוק ולמשפחתו, וכן לפעילות ישיבת מרכז הרב. טקס חנוכת הבית נערך ב-27 במאי 1923.
לאחר פטירתו של הרב קוק, התעורר ויכוח בין "בית הרב" ל"ועד הכללי כנסת ישראל", האם הבית שייך למשפחת הרב ולמורשתו (כשם שפסק רבה של ירושלים הרב צבי פסח פרנק), או לוועד הכללי. הוועד הכללי טען כי הוא האחראי לבית, מאחר שבית הרב נבנה כקומה שנייה מעל הקדש "בית דוד", שתרם הנדבן דוד רייז למען עניי ירושלים. הקדש זה כלל כעשר דירות שהוקדשו למגורי עניים. לאחר שנים של מאבק, קבע בית הדין הרבני הגדול שהבית יהיה בשליטת ההקדש וישמש להגשמת המטרות שלשמן הוא קם, סיוע לעניי ירושלים. בהסכם פשרה הותר לעמותת "בית הרב" להשתמש במקום תמורת דמי שימוש חודשיים שישולמו לאנשי הוועד הכללי.
בעשור השני של המאה ה-21 נהרסו רוב הבתים ההיסטוריים סביב שכונת בית דוד, ונבנו במקומם בנייני דירות רבי קומות על ידי חברת אפריקה ישראל להשקעות של לב לבייב. מתחם בית הרב נשאר השריד האחרון של השכונה המקורית.
מוזיאון הרב קוק.
לאחר פטירתו של הרב, הבית שימש כמוזיאון שבו מוצגת תערוכה וסרט על חייו ופועלו (התערוכה והסרט מוצגים במקום שהייתה ספריית הישיבה, כאשר הסרט מוקרן רק בזמן הדרכה). "בית הרב" אף מוציא לאור ספרים וכתב עת, ומקיים ימי עיון העוסקים בדמותו ובהגותו של הרב קוק. וכן מוציא סיורים מודרכים באתרים בסביבה הקשורים ברב קוק או בתלמידיו הגדולים כמו הרב אריה לוין.
יו"ר בית הרב הוא הרב יוחנן פריד.
במוצאי שמחת תורה נערכות במקום הקפות שניות המושכות קהל רב.
הבית הוכרז כמבנה לשימור על ידי עיריית ירושלים.
ב-1995 זכה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים בזכות קידום ועידוד הסבלנות, הכבוד וההבנה ההדדיים והשכנות הטובה, בחינוך ובמעשה.
החדרים בבית.
בחלק הצפון-מערבי של הבית היו חדרי השינה והמטבח של משפחתו של הרב, שהיום הם משרדי "בית הרב", וכוללים מרכז תיעודי ומרכז פדגוגי. במרכז התיעודי נשמר אוסף של כל החומר התורני, הספרותי והפובליציסטי, וכן מסמכים, תעודות, ראיונות, חומר פדגוגי, תמונות וסרטים הקשורים בחיי הרב קוק, אישיותו, הגותו, פועלו ותקופתו. מטרתו של המרכז הפדגוגי היא לסייע בלימוד משנת הרב קוק על כל היקפה עומקה וסגנונה, בדרכי הוראה ובאמצעי הוראה חדשניים ומותאמים לכל דורש. במסגרתו נערכים מיזמים מיוחדים בשיתוף עם משרד החינוך לבתי ספר דתיים ולא דתיים, ולציבור הרחב הרוצה ללמוד על הרב קוק ומשנתו. המטבח ממשיך לשמש בייעודו המקורי.
בחלקו הדרומי של הבית נמצאים החדר שבו למד הרב קוק, חדר האורחים, ספריית הישיבה ובית המדרש של ישיבת מרכז הרב. הספרייה ובית המדרש שימשו את ישיבת מרכז הרב עד שעברה למשכנה החדש בקריית משה בה'תשכ"ד (1964).
חדר הלימוד.
חדר לימודו של הרב, שאסורה הכניסה אליו ואפשר רק לראותו מבחוץ, צמוד לחלק של משפחת הרב, ובו מוצגים ארון הספרים הפרטי של הרב עם ספריו שקיבל בהקדשה וכן שולחנו, כובע הפרווה שלו (ספודיק) ועוד פריטים אישיים, הרב קוק נהג להסתגר בחדר זה וללמוד כמה שעות ביום בלי שיפריעוהו.
חדר האורחים.
בחדר האורחים שבו קיבל הרב אנשים רבי מעלה וסופרים (כדוגמת ש"י עגנון ואליעזר בן-יהודה), נציגי שלטון המנדט הבריטי וכו', ישנם גם ארונות ובהם ספרי קודש שונים מאוצר הספרים של הרב, כפי שהיו שם אז, וכן תלויים על אחד הקירות חלק מתמונותיהם של גדולי ישראל שהרב קוק תלה בחדר זה: תמונת הגאון מווילנה ולצידו תמונתו של מייסד חסידות חב"ד, רבי שניאור זלמן מלאדי, ותמונות כמה מרבני ירושלים במשך השנים: מהרי"ל דיסקין, הרב שמואל סלנט, האדר"ת, וחסרה תמונת הרב חזקיה די-סילווה, מחבר הפרי חדש על השו"ע. בנוסף תלויה תמונת הרב מתקופת יפו.
הספרייה ובית המדרש.
צמוד לחדר האורחים, בקצה הדרום-מזרחי, הייתה הספרייה של הישיבה, שהספרים בה היו חלק מאוצר הספרים של הרב. ובית המדרש שנשאר כפי שהיה המקום אז. בבית המדרש, שנשאר עד היום עם הריהוט והעיצוב המקורי, לימד הראי"ה קוק, ולצידו מגידי שיעורים כמו תלמידיו הרב יעקב משה חרל"פ, בנו הרב צבי יהודה קוק, והרב דוד כהן ("הרב הנזיר"). במשך זמן מה שימש כראש ישיבה ומגיד השיעור המרכזי בגמרא, הרב אברהם אהרון בורשטיין מטבריג, אך לאחר כשנה וחודשיים וחצי בלבד, נפטר הרב מטבריג בפתאומיות. בקצה החדר ליד ארון הקודש נמצא כיסא הרב קוק שקיבל במתנה מהנציב העליון הבריטי הרברט סמואל, עליו ישב ב"מזרח".
גטו בודפשט
גטו בודפשט שמכונה "הגדול" היה הגטו שבו רוכזו יהודי בודפשט, הונגריה וסביבותיה לאחר בתקופת מלחמת העולם השנייה ועד לשחרור הונגריה בידי הצבא האדום הסובייטי.
גטו בודפשט כלל מספר גושי בניינים ברובע היהודי הישן, מסביב לבית הכנסת הגדול, שהוקף גדר כדי למנוע הברחת סחורה פנימה, או אנשים החוצה. הנאצים נכנסו להונגריה ב־19 במרץ 1944, והגטו הוקם למשך שלושה חודשים בלבד - מנובמבר 1944 עד לשחרור העיר בינואר 1945.
כמו בגטאות אחרים שהקימו הנאצים באירופה, גטו בודפשט היה מנותק לחלוטין מהעולם החיצון - לא הוכנס מזון פנימה, ואפילו זבל לא נלקח החוצה ממנו. בנוסף, הצפיפות הייתה גדולה, ושילוב התנאים הללו גרם לתחלואה גבוהה והתפשטות מחלות כמו טיפוס. אחד ממנהיגי הגטו הגדול היה מיקשה דומונקוש חבר במועצת היהודים, היודנראט (Judenrat) של בודפשט בהנהגת שאמו שטרן והגן על יהודי הגטו בהקרבה עצמית רבה.
מעל למחצית מתושבי הגטו נשלחו למחנות ריכוז בעיקר באמצעות צעדות המוות בודפשט-הדיישהאלום (סתיו 1944) לגבול האוסטרי. מהקמת הגטו ועד לשחרורו קטנה אוכלוסיית הגטו מ־200,000 איש ל־70,000, כשלרוב הנותרים ניתנה הגנה דיפלומטית על ידי פוליטיקאים מארצות נייטרליות במלחמה כגון שווייץ ושוודיה. רוב הנשלחים מהגטו הוצעדו למחנות ריכוז בגבול אוסטריה, באוסטריה (מאוטהאוזן) ובגרמניה (ברגן-בלזן). חלקם שוחר בידי הצבא האדום וחלקו בידי הצבא האמריקאי.
היה גטו נוסף ברובע 13 שכונה "הגטו הקטן" או "הגטו הבינלאומי" שכלל עשרות בניינים שנקראו בתים מוגנים תחת חסות המדינות הנייטרליות במלחמה.
ארץ אחרת
ארץ אחרת היה מגזין ישראלי שעסק בענייני החברה הישראלית והעם היהודי. המגזין נוסד על ידי במבי שלג, שגם שימשה כעורכת הראשית. הגיליון הראשון של כתב העת יצא לאור באוקטובר 2000, והוא הפסיק להופיע בסוף שנת 2015. יצא לאור בידי עמותה.
בחודש פברואר 2013 החל המגזין להופיע באינטרנט בלבד כמהדורה חודשית, עם נושא מרכזי שסביבו התקיים דיון. אודות הנושא המרכזי התפרסמו חמישה מאמרים, להם התלוו שלושה מאמרים העוסקים בתרבות ושני מאמרי דעה. מאמרי הדעה התחלפו בתדירות משתנה.
המגזין.
אחת ממטרותיו של כתב העת הייתה להפנות את השיח הציבורי אל נושאים קשים שאינם זוכים לתשומת הלב הראויה בתקשורת הכללית. לשם כך הפיקה מערכת "ארץ אחרת" גיליון נושא שמתאר ומנתח את התחום מכל צדדיו. כך נערכו גיליונות על מגמות כלכליות בחברה, כמו הגיליון שעסק בסכנות שבהפרטה בסוף 2002; גיליון שהוקדש לעשירון התחתון בישראל בשנת 2004; גיליון שעסק בהפרטת בתי הסוהר בשנת 2006 ועל המדיניות של משרד האוצר ב-2007. גיליונות שעסקו בתופעות חברתיות כמו הגיליון על דו"ח דברת (2005), על העוני (2003), על החיים בעוטף עזה (2007), על מוסד הרבנות הראשית (2008) ועל אמנות "לא תל אביבית" (2010). כמו כן עוסקים חלק מהגיליונות במגזרים ציבוריים שונים מזווית תרבותית, כלכלית ורוחנית – כאלו הם הגיליונות שהוקדשו לערביי ישראל, לתיאור קשייהם של עולי אתיופיה, לעולים מברית המועצות לשעבר, לחרדים ולאליטה הישראלית. רובם של הכותבים בגיליונות אלו שייכים אל המגזר עליו הם כותבים.