בניו של ראג', רנדהיר קאפור ורישי קאפור, היו גם הם שחקנים ידועים; בנו הצעיר ביותר, ראג'יב קאפור, היה אף הוא שחקן, אך לא מצליח כאחיו. אחות נוספת, ריטו ננדה, היא אשת עסקים בתחום הביטוח. בתו של רישי, סנג'נה קאפור, הייתה גם היא לשחקנית קולנוע, אף על פי שהקריירה שלה הייתה קצרה למדי.
רנדהיר נשוי לבאביטה, גם היא שחקנית מצליחה. לרנדהיר ולבאביטה שתי בנות: קאריסמה קאפור וקארינה קאפור; שתיהן מצאו הצלחה בתעשיית הקולנוע. רישי קאפור נישא לניטו סינג, ובנם רנביר קאפור, ביסס לעצמו מעמד של שחקן בוליוודי מצליח.
ניקיל ננדה, בנה של ריטו ננדה (לשעבר קאפור), בתו של ראג', הוא איש עסקים. נשוי לשוויטה ננדה באצ'אן, בתם של אמיטאב באצ'אן ושל ג'איה באצ'אן-בהדורי.
רוברט אברמס
רוברט ברוס "אייב" אברמס (באנגלית: Robert Bruce "Abe" Abrams; נולד ב-18 בנובמבר 1960) הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל בצבא ארצות הברית.
ביוגרפיה.
אברמס נולד במערב גרמניה. הוא בנם של ג'וליה וקרייטון אברמס, ששירת כראש מטה צבא ארצות הברית ואח של ג'ון אברמס ששירת כמפקד פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית.
ב-1982 סיים את לימודיו בווסט פוינט והתגייס לצבא ארצות הברית, עבר קורס קציני שריון ושירת כקצין בדיוויזיית השריון השלישית, בדיוויזיית הפרשים הראשונה ובדיוויזיה השלישית. הוצב בין השאר במשימות בגבול מערב ומזרח גרמניה, בערב הסעודית, כווית, עיראק ואפגניסטן. כמפקד פלוגה בחטיבת הפרשים השמינית השתתף במלחמת המפרץ. פיקד על הגדוד הראשון בחטיבה ובמבצע חופש לעיראק II ב-2004 פיקד על צוות קרב שלה בלחימה במזרח בגדאד. סיפורו תואר בהרחבה בספרה של העיתונאית מרתה ראדץ "The Long Road Home: A Story of War and Family". ביולי 2005 מונה לראש מטה החטיבה.
בשנים 2009–2010 פיקד על מרכז האימונים הלאומי בפורט ארווינג. במרץ 2011 מונה למפקד דיוויזיה השלישית, ובספטמבר 2012 קיבלה הדיוויזיה תחת פיקודו את האחריות על מרחב דרום אפגניסטן. באוגוסט 2013 מונה לעוזרו הצבאי הבכיר של מזכיר ההגנה של ארצות הברית. באוגוסט 2015 מונה למפקד פיקוד כוחות צבא ארצות הברית. בנובמבר 2018 מונה למפקד פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה ושירת בתפקיד עד יולי 2021.
אברמס בעל תואר שני בניהול מאוניברסיטת מרכז מישיגן ותואר שני באסטרטגיה צבאית ממכללת המלחמה של הצבא.
כדורגל באפריקה
כדורגל הוא אחד מענפי הספורט הפופולריים והנצפים בעולם וענף הספורט הפופולרי ביותר ביבשת אפריקה. הכדורגל משפיע על תחומי חיים רבים ביבשת; אם במשחקי ילדים ברחוב, דרך צפייה ועד כלכלה ועסקים. אף על פי כן הכדורגל המקומי ביבשת (למעט בדרום אפריקה ומצרים) נחשב לפחות מקצועני מאשר ביבשות אחרות בעולם.
היסטוריה.
הכדורגל הגיע לראשונה לאפריקה בתקופה הקולוניאלית, בה מעצמות אירופאיות סיפחו לעצמן שטחים במדינות העולם השלישי, בתקופה זו הייתה השפעה אירופאית תרבותית גדולה על מדינות אפריקה וכחלק ממנה הגיע גם הכדורגל ליבשת על ידי הבריטים.
ענף הכדורגל הופץ במהרה והתקבל בחום ביבשת. המשחק הרשמי הראשון המתועד ביבשת נערך ב-1862 בדרום אפריקה, שנה לפני שחוקי הכדורגל אושרו בה באופן רשמי, בין חיילים, סוחרים ואנשי דת ששיחקו ביניהם; אלו, מתוקף תפקידם, הסתובבו ברחבי היבשת וכך הופץ המשחק שאומץ בחום על ידי האפריקאים. כ-18 שנים לאחר מכן, החל משנת 1880 תועדו קבוצות כדורגל אפריקאיות ואינדיאניות רשמיות.
התפתחות הענף החלה בדרום אפריקה, לאחר מכן במדינות הצפוניות והקולוניות ולבסוף לקראת 1920 לתוך פנים היבשת כאשר בכל מחוז הענף התפשט בקצב משלו; ההתפשטות באזורי החוף הייתה מהירה יותר כך שבאלג'יריה, שהייתה נתונה לשליטת צרפת, הוקמו מועדוני כדורגל החל מהמאה ה-19. עם זאת, מועדון הכדורגל הראשון שתועד ביבשת היה "קייפ קואסט אקסלסיור" (Cape Coast Excelsior) הגאנאי שהוקם בשנת 1903.
בשנת 1954, בקונגרס פיפ"א בליסבון ולאחר עבודת יחסי ציבור שביצעו המדינות האפריקאיות העצמאיות: מצרים, סודאן, אתיופיה ודרום אפריקה, החליט ארגון פיפ"א העולמי להכיר ביבשת אפריקה כאחת משש הנציגויות האזוריות המסונפות אליו. החלטה זו לא התקבלה בקלות ומספר מדינות מדרום אמריקה ואסיה התנגדו לה בטענה כי רמת הכדורגל ביבשת אפריקה אינה מספיקה כדי להשתייך לפיפ"א, לבסוף ההחלטה עברה ברוב של 24 תומכים מול 17 מתנגדים.
מספר שנים לאחר מכן, עם תום התקופה הקולוניאלית והפיכת מדינות רבות ביבשת לעצמאיות עלה הצורך בהקמת גוף כדורגל יבשתי מקומי. בשנת 1957 הוקמה ההתאחדות האפריקאית לכדורגל (CAF). בשנה זו הוכרז גם טורניר גביע אפריקה לאומות בפעם הראשונה ונערך בסודאן. כשהוקמה לראשונה, מנתה ההתאחדות האפריקאית 4 מדינות עצמאיות בלבד; כיום מונה ההתאחדות האפריקאית 57 מדינות.
כדורגל במדינות אפריקה.
הכדורגל, מאז הגעתו ליבשת אפריקה, סייע לביצוע שינויים חברתיים ומדיניים. הקשר העמוק בין הענף לאוכלוסיית היבשת וההפצה הנרחבת שלו עד לרמת הכפרים הנידחים ביותר בה, הפכה אותו לפלטפורמה משמעותית לגיוס והשפעה על דעת הקהל. גם החבירה לארגון חיצוני (פיפ"א) שימשה כגורם העשוי להוביל שינויים חברתיים, כפי שאכן קרה בחרם הספורטיבי שהוטל על דרום אפריקה. זה, נחשב לאחד הגורמים לביטול האפרטהייד במדינה.
יש הטוענים כי באמצעות הכדורגל גברה גם הגאווה האפריקאית; בתקופה הקולוניאלית, מדינות רבות ביבשת נשלטו על ידי מדינות אירופאיות באמצעות דיכוי התושבים המקומיים והדגשת הבידול הגזעי. בתום התקופה הקולוניאלית, עם הפיכתן של מדינות אלו לעצמאיות גברה הגאווה המקומית בשל תחושת המסוגלות והעצמאות שבהפעלת מועדונים, התאחדות וליגות מקומיות.
דרום אפריקה.
כדורגל הוא ענף הספורט הלאומי במדינה זו. בניגוד לליגות אחרות ביבשת, הליגה הדרום אפריקאית בכדורגל נחשבת לליגה חזקה. דרום אפריקה הייתה אחת מארבע המדינות העצמאיות הראשונות באפריקה שהשתתפו בהתאחדות הכדורגל המקומית. שלטון האפרטהייד שהונהג במדינה זו אסר השתתפות מעורבת גזעית במפעלי הכדורגל הרשמיים לרבות האפשרות לשחק כנבחרת מעורבת המייצגת את המדינה.
בשל סירובה לשלוח נבחרת מעורבת הושעתה דרום אפריקה מגביע אפריקה לאומות הראשון שהתקיים בשנת 1957, שנתיים לאחר מכן בשנת 1959 הושעתה שוב ממפעל זה בשל אותן סיבות. בשנת 1960, לאחר שינוי שנערך בחוקת פיפ"א ובו נקבע כי "על התאחדות לאומית להיות פתוחה לפעילות כדורגל של כל אדם במדינה, ללא קשר לגזעו, דתו או השתייכותו הפוליטית", ניתנה להתאחדות הדרום אפריקאית שנה לשנות את מדיניותה בהתאם לסעיף החדש. לאחר שסירבה לעשות כן הוחלט במשרדי פיפ"א העולמיים להשעותה, תחילה לתקופה של 3 שנים לאחריה חזרה לפעילות ושוב החל משנת 1964, השעיה זו הפכה לחרם ספורטיבי כולל. בענף הכדורגל התבטא החרם בהוצאת דרום אפריקה מפיפ"א לחלוטין.
דרום אפריקה חזרה לארגון בשנת 1991 עם סיום שלטון האפרטהייד. חמש שנים לאחר מכן, בשנת 1996, אירחה דרום אפריקה את טורניר גביע האומות האפריקאי (בשל אילוץ שמנע מקניה להיות המארחת). בטורניר זה הציגה לראשונה נבחרת מעורבת של שחורים ולבנים, זכתה בו במקום הראשון. יש הטוענים כי המאבק והחרם הספורטיבי סייעו להוביל שינוי ספורטיבי שהוביל לבסוף לשינוי מדיני – ביטול האפרטהייד, ולדמוקרטיזציית הכדורגל, כלומר התייחסות לענף הכדורגל ככלי לשינוי מדיניות הפוגעת בזכויות אדם כמו אפרטהייד.
בשנת 2010 הייתה דרום אפריקה למדינה הראשונה ביבשת אפריקה שאירחה את משחקי גביע העולם, לאירוע זה הייתה השפעה רחבה על תרבות הכדורגל ביבשת אפריקה כולה וכן על תרבות הכדורגל העולמית.
גאנה.
ענף הכדורגל הגיע לגאנה בתקופה בה הייתה קולוניה בריטית בתחילת המאה ה-20, כאשר מועדון הכדורגל הראשון ביבשת הוקם בה בשנת 1903. הטורניר הרשמי הראשון שנערך במדינה התקיים בשנת 1920 ונוהל על ידי "התאחדות חוף הזהב", גוף שהקימו השלטונות הבריטיים כדי לארגן את הכדורגל במדינה, שמאוחר יותר הפך להתאחדות הכדורגל הגאנאית.
גאנה הייתה בין המדינות האפריקאיות הראשונות שהפכה לעצמאית בשנת 1957. נשיאה הראשון, קוואמה נקרומה, היה ידוע כאוהד כדורגל נלהב שראה בענף דרך לפיתוח המדינה והדגיש את העצמאות שמעניק ענף הספורט למדינה בכך שהופך אותה לבלתי תלויה במדינות האימפראליות האירופאיות. נקרומה ראה בפיתוח הכדורגל המקומי מעין ניצחון על המעצמות הקולוניאליות וכלי לעידוד הגאווה האפריקאית בתושבים, בתקופתו ניתן לנבחרת הלאומית הכינוי "הכוכבים השחורים" מתוך רצון לעורר גאווה אפריקאית.
בשנת 1966, לאחר מאבק פנימי במדינה ותפיסת השלטון בכוח על ידי מיליציות, נפל שלטונו של נקרומה ואתו נעצרה פריחת ענף הכדורגל בגאנה; המשאבים שהשקיע נקרומה והתשתיות שבנה, ביניהן מגרשי הכדורגל, סבלו מהזנחה קשה עד שלבסוף הפכו לבלתי שמישים. זמן מה לאחר מכן החל המחסור בתנאים פיזיים להשפיע על גאוותם של השחקנים והמוטיבציה שלהם לשחק במדינה.
בעוד רק מספר שנים קודם לכן שחקנים היו נרגשים ומצפים לשחק במדינתם, לקראת שנות ה-70 ניתן היה לראות שינוי עם תחילת תהליך של עזיבת שחקנים למועדונים אירופאים ואידיאליזציה שלהם לעומת המועדונים המקומיים. כיום, להצלחותיה של הנבחרת במפעלים היבשתיים והעולמיים אפקט המחלחל לתוך הליגה המקומית שהולכת ומשתפרת, בנוסף מושקעים סכומים גדולים על ידי ספונסרים שונים כדי לנסות ולקדם את הענף במדינה, ורמת השכר המשולמת לשחקנים היא מעל הסטנדרט במדינה.