בתה של הדי, לורן "לולו" סילבר, היא שחקנית עבר בנבחרת ארצות הברית בכדורמים. בשנת 2011 הבחינה בתה במשהו שונה בעין השמאלית של אמה, שהתברר כגידול ממאיר מאחורי גלגל העין. במהלך הניתוח היה צריך להקריב את העין. היא עברה הקרנה וכימותרפיה, אך שרדה את המחלה.
הבית של גלוריה
הבית של גלוריה (באנגלית: Gloria's House) היא סדרת הנפשה קומית אוסטרלית-גרמנית. הסדרה נוצרה על ידי לינדה קרטיס וג'ואן בואג, הופקה על ידי ניל רובינסון, והולחנה על ידי פיטר דאסנט. חברות ההפקה של הסדרה הן Energee Entertainment, RTV Family ו-Entertainment AG.
הסדרה שודרה לראשונה באוסטרליה ב-16 בספטמבר 2000 בערוץ שבע, ובגרמניה ב-8 בנובמבר 2001 בערוץ KiKa. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בשנת 2001 בערוץ הילדים, ומאוחר יותר בשידורים חוזרים בערוץ לוגי. לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת 26 פרקים באורך 24 דקות.
תקציר העלילה.
הסדרה עוקבת אחר גלוריה, ילדה ג'ינג'ית ומצחיקה בת תשע שחיה עם משפחתה בבית מבולגן עם המצאות מוזרות. בכל פרק, גלוריה יחד עם משפחתה ושכניה עוברת הרפתקה מצחיקה, ובסיום הפרק מספרת עליה לביל, החתול שלה, ומסיקה מסקנות.
דמויות ומדבבים בעברית.
בימוי הדיבוב העברי נעשה על ידי שרון כהן והדס מוזס, והופק על ידי נטע בן צבי.
בנוסף דיבבו בתור מדבבים אורחים אלברט כהן, דני שגב, נטלי פיק, יורם יוספסברג, יעל עמית, לני כהן, מורן סופר ונורית כהן.
בית הכנסת חדשים (לבוב)
בית הכנסת חדשים בעיר לבוב היה מעוז חרדי בשליטת חסידות בעלז. לאחר השואה התרכזו סביבו שרידי הפליטה שנתאספו בעיר.
היסטוריה.
בית הכנסת נבנה בשנת 1856 על ידי יעקב גלנצר, חסיד זידיטשוב חשוך ילדים. מסופר שהוא ביקש מרבו שיברך אותו בילדים ורבו הורה לו לבנות בית כנסת שכן תולדותיהם של צדיקים אלו מעשיהם. בית הכנסת נקרא "חדשים" על ידי האדמו"ר מז'ידיטשוב על שם הפסוק "חדשים לבקרים רבה אמונתך". בבית הכנסת התפללו חסידים ובעלי בתים שלא שבעו נחת מרוח ההשכלה שנכנסה לבתי כנסת אחרים בעיר. בניגוד לשאר בתי הכנסת בעיר, לא היה בית הכנסת בבעלות הקהילה היהודית אלא נוהל באופן עצמאי על ידי שלושה נאמנים, כדי למנוע השפעות זרות על המקום. חסידי בלז התרכזו סביב בית הכנסת והשתלטו עליו "בכח ממש" ושינו את נוסח התפילה מזה של ז'ידיטשוב לנוסח של בעלז.
בשנת 1879 קיימו את הועידה הראשונה של תנועת מחזיקי הדת בבית הכנסת חדשים.
בניגוד לשאר בתי הכנסת בלבוב, לא נהרס בית הכנסת חדשים ובמקום זאת הנאצים הפכו אותו לאורווה. ביולי 1944 השיבו נציגי השלטון הסובייטי את בית הכנסת לדוד כהנא כנציג היהודים, לצורך תפילה בלבד. היהודים סדרו במקצת את בית הכנסת וקיימו תפילות באחד החדרים בקומה השנייה. עם גבור זרם הפליטים של יהודים ששבו מרוסיה השתכנו חלק מהפליטים בחדרי עזרת הנשים של בית הכנסת. לקראת ראש השנה התקינו לבית הכנסת חלונות ודלתות במקום אלו שנעקרו בזמן מלחמת העולם השנייה.
בתקופה הסובייטית כיהן כרב בית הכנסת הרב יעקב גור אריה וחזן בית הכנסת היה ברוך לייב שולמן.
בסביבת שנת 1960 החרימו השלטונות את בית הכנסת והפכו אותו למועדון ספורט. בשנת 1989 הושב בית הכנסת לידי היהודים ובמקום החלה לפעול חברת שלום עליכם לתרבות יהודית.
מבנה.
בית הכנסת נבנה בסגנון אדריכלות הבארוק והיה השני בגודלו בלבוב אחרי בית הכנסת הגדול של העיר. היה בו אולם תפילה ועליה של עזרת לנשים.
ז'ורז' וילסון
ז'ורז' וילסון (בצרפתית: Georges Wilson, בשמו האמיתי Georges Willson; 6 באוקטובר 1921 שמפיני -סור-מארן (מחוז ואל-דה-מארן – 3 בפברואר 2010 רמבוייה, איוולין) היה שחקן ובמאי צרפתי.
היה מרשים בקומתו, בקולו ובתשוקותיו.
עבד עם ז'אן וילאר ובשנים 1963–1972 ניהל את התיאטרון הלאומי העממי TNP מיסודו של וילאר בפריז. בשנים 1978–1999 היה מנהל אמנותי של התיאטרון דה ל'אוור בפריז.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.
ז'ורז' וילסון נולד בשנת 1921 מקשר זוגי בין אמו, בת לכימאי אנגלי בשם וילסון ממחוז לסטר שהגיע לצרפת כדי לעבוד במפעלי הסוכר שבחבל פיקרדיה ולפסנתרן צרפתי נשוי, שנודע כ"אדון אנרי". וילסון גדל בשמפיני-סור-מארן בבית שבו גרו אמו, דודתו ובת דודה. מאוחר יותר התברר לו שבת דודתו היא גם כן בת אביו.
בגיל 11 אמו נפטרה ובגיל 13 אביו. בילדותו ניגן בסקסופון במסגרת תזמורת קטנה.
הקריירה התיאטרונית.
אחרי שנת 1945 למד למשך שנתיים בבית הספר למשחק של פייר רנואר ברחוב בלאנש בפריז. בתום הלימודים התקבל ללהקת התיאטרון גרנייה-איסנו (Grenier-Hussenot). בשנים 1950–1952 שיחק התיאטרון "קומדי דה ל'ווסט" (Comédie de l'Ouest). ב־1952 התקבל על ידי ז'אן וילאר וז'ראר פיליפ בתיאטרון הלאומי העממי TNP. שמו נקשר לתיאטרון זה למשך שלושים שנה. הוא והופיע באותה תקופה גם פסטיבל אביניון אותו הקים וילאר.
בשנת 1963, לבקשת שר התרבות אנדרה מלרו, ירש מווילאר את ניהול התיאטרון TNP שפעל בככר טרוקדרו, תפקיד שבו נשאר עד שנת 1972. וילסון שיחק וביים מחזות קלאסיים רבים. בלט בדנטון במחזה "דנטון" של גאורג ביכנר וב"לורנצאצ'ו" מאת אלפרד דה מיסה שלדבריו היה "הזיכרון היפה ביותר בחייו". זיכרון אחר שהיה עבורו בלתי נשכח היה המופע "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט משנת 1981 שבו שיחק את ולדימיר לצד רופוס, מישל בוקה ואנדרה מרקון. נודע גם בבימוי "בית הספר לנשים" מאת מולייר וביים, בין היתר, את המחזה של סארטר "בדלתיים סגורות" ואת האופרה "פלסטף" מאת ורדי
ויסלון יזם את בניית האולם ז'מייה הקטן בארמון שאיו בפריז, שבו הציג מחזאיים מודרניים כמו טנקרד דורסט ומרטין ולזר.
החל משנת 1957 ועד יום מותו לימד וילסון בבית הספר לתיאטרון של שארל דולן. ב-1978 התמנה למנהל אמנותי של "תיאטר דה ל'אוור" שבניהולו של ז'ורז' ארבר ושבו שיתף פעולה בצורה מושלמת עם השחקן ז'אק דופיו.
וילסון הופיע גם בכמה סרטי טלוויזיה, כמו "La Nuit des rois" ("ליל המלכים") מאת קלוד לורסה (1957) ו"השוער של פייר צ'רניה" (1990). אחר כך הקדיש את זמנו לכתיבה ולבימוי סרט הקולנוע "La Vouivre", לפי מרסל אמה, שבו שיחק בנו, לאמבר וילסון. סרט זו היווה תפנית לטובה ביחסים בין השניים. משחקו נשאר בלתי נשכח גם בתפקידו ב"בגד לחורף" מאת קלוד ריש וב"הנריק הרביעי" מאת פירנדלו. אחרי משחקו ב-2003 ב"רוח הצפצפות" מאת ז'ראלד סיבלרא, השוואה אותו ז'אן-ז'אק גוטייה עם הרי בור ורמי.
וילסון שיחק במספר רב של סרטי קולנוע וטלוויזיה.
הוא נפטר בשנת 2010 בבית החולים ברמבוייה, כשהוא בן 88.
אחרי טקס לווייה בכנסיית סן רוק בפריז, נטמן בבית הקברות של היישוב קלרפונטן-אן-איוולין.
בקולנוע.
בקולנוע קיבל וילסון את תפקידו הגדול הראשון בשנת 1954 - בינה (Binet) בסרט של קלוד אוטאן-לארה "Le rouge et le noir" ("האדום והשחור") לפי הרומן של סטנדאל. הוא הופיע אז לצד ז'ראר פיליפ ודניאל דארייה. פיליפ דה ברוקה בחר בו בשנת 1960 לשחק לצד ז'אן-פייר קאסל בסרט "Le Farceur". בהמשך ב-1960 הופיע יחד עם ז'אן מורו ב"דיאלוגים של הכרמליטיות" וב-1961 כצד שכנגד פרננדל בסרט "Le Caïd". תפקידו החשוב ביותר היה ב-1961 הקלושאר בסרטו של אנרי קולפי "היעדרות כה ארוכה" ("Une très longue absence"), לפי תסריט מאת מרגריט דוראס, לצידה של אלידה ואלי. הסרט זכה לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן לצד וירידיאנה של לואיס בוניואל. הופיע לעיתים גם בהפקות מסחריות כמו בתפקיד אלכסנדר רנו ב"יום הארוך ביותר", בסרט "איזבלה היפה" עם סופיה לורן ובסרט "ביאטריצ'ה צ'נצ'י" של לוצ'ו פולצ'י. הצטיין גם במשחקו ב"טנטן וגיזת הזהב".
בשנות ה-1970 נראה מגלם את הבוס של מישל פיקולי בסרט של קלוד סוטה "מקס וסוחרי הגרוטאות", את אדון דה טרוויל ב"שלושת המוסקטרים" בבימוי ריצ'רד לסטר, וכלורסיי ב"כבש הפרא".
אחד מתפקידיו המרשימים היה זה של ראש לשכת עורכי הדין בדרמה המשפטית "כבודו של קפטן" שבה סינגר אחרי המוות על קצין (משוחק על ידי ז'אק פרן), שנפל במלחמת אלג'יריה והואשם בדיעבד בעינויים, כשלצידו אלמנתו (ניקול גרסיה) ועורכת דין (קלוד ז'אד) מול משפטן צבאי (המגולם על ידי שארל דנר).
סרטו הגדול האחרון היה ב-1985 "טנגוס, הגלות של גרדל" בבימוי פרננדו א. סולאנס, שבו שיחק בתפקיד ז'אן-מארי.
ב-2005 שיחק את האבא של פטריק שנה "אינני נמצא כאן כדי שיאהבו אותי".
הסרט האחרון שבו השתתף היה "מסרין 2: אויב הציבור מספר אחד" בתפקיד איש עסקים שנחטף.
חייו האישיים.
ז'ורז' וילסון היה נשוי לניקול מילון (Mulon), (נפטרה ב-2009) אם שני בניו, נגן הסקסופון והמלחין ז'אן-מארי וילסון ושחקן התיאטרון והקולנוע והזמר לאמבר וילסון.
וילסון התנגד בחריפות בהתחלה לקריירה התיאטרונית של בנו.
תפקידי משחק בתיאטרון.
בתיאטרון הלאומי עממי ו בפסטיבל אביניון.
בפסטיבל אביניון והתיאטרון שאיו
הצגות תיאטרון בהפקתו.
בפסטיבל אביניון ותיאטרון שאיו
מבחר פילמוגרפיה.
ז'ורז' וילסון שיחק במעל חמישים סרטים.
Team Win Recovery Project
Team Win Recovery Project (ראשי תיבות: TWRP, תרגום מילולי: קבוצה מנצחת - פרויקט שחזור), הוא פרויקט קוד פתוח להתקנת אימג' שחזור עבור מכשירים מבוססי אנדרואיד.