כרוון סנגלי (שם מדעי: "Burhinus senegalensis") הוא מין עוף קרקע ממשפחת הכרווניים החי בסוואנות והאזורים החמימים במערב אפריקה.
מאפיינים.
הכרוון הסנגלי בדומה לקרוביו הוא עוף יבשתי בעל מקור עבה המסוגל להתמודד עם מגוון מזונות. הוא מגיע לאורך 32–38 סנטימטרים והוא בעל קומה זקופה ונוצות חומות-אפורות עם פנים לבנות ומקור צהוב גדול וחזק (בקצה הוא שחור). העיניים צהובות וכך גם הרגליים. הוא דומה מאוד לכרוון המצוי החי בישראל וחורף באפריקה, אך הוא קטן מהאחרון וכן הוא בעל מקור ארוך יותר וחסרי פס שחור לאורך המקור.
הכרוון חי באפריקה בצפונה של אפריקה מאזור הנילוס עד לקצה מדבר סהרה בערבות פתוחות חמימות, עדיף ליד המים, והוא פעיל בעיקר בשעות בין הערביים. הוא עוף קרקע שאיננו עף הרבה והוא גם מטיל את ביציו המוסוות על הקרקע.
הכרוון משתמש במקורו החזק כדי לתפוס חרקים, עכבישים וחסרי חוליות נוספים והרבה פחות מתבסס על צמחים. כמו כן הוא יאכל חולייתנים קטנים וביצי עופות אחרים.
כרוון המים
כרוון המים (שם מדעי: "Burhinus vermiculatus") הוא עוף קרקע ממשפחת הכרווניים המצוי באפריקה שמדרום לסהרה.
מאפיינים.
כרוון המים דומה בגודלו ובצורתו לכרוון הסנגלי ולכרוון המצוי (הנמצא גם בישראל). כמותם הוא בעל רגליים ארוכות וצהובות וכן עיניים גדולות בעלות פס שחור, המזכירות מעט פני זוחל. המקור חזק וצהוב והגוף אפור עם סימנים שחורים מתחת לכנפיים. המין איננו מרבה לעופף והוא חי בעיקר על הקרקע.
הוא מצוי ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה באזורים חמימים וליד מקווי מים. הכרוון מצוי ב:אנגולה, בוצוואנה, בורקינה פאסו, בורונדי, קמרון, הרפובליקה המרכז אפריקאית, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, חוף השנהב, אתיופיה, גבון, גאנה, קניה, ליבריה, מלאווי, מוזמביק, נמיביה, ניז'ר, ניגריה, רואנדה, סנגל, סומליה, דרום אפריקה, סווזילנד, טנזניה, אוגנדה, זמביה וזימבבואה.
לכרוון זה ישנו קשר מיוחד עם תנין היאור הענקי. התנין צריך להימצא במים כדי לקרר את עצמו ולכן לא יכול לשמור על קינו וביציו מטורפים כמו כוח הנילוס, נמיות או עורבים. הכרוונים מצויים ליד הביצים וברגע שנשקפת להם סכנה הם יכולים להתמודד עם הטורף יחדיו ולהרתיע אותו עם כנפיהם ותוקפניותם וכן להזעיק את האם התנינה שתתפוס כל גנב לא זריז.
הכרוונים ניזונים מחרקים קטנים, חסר חוליות נוספים, צפרדעים, זוחלים קטנים, אפרוחים וגוזלים ואף מיונקים קטנים. הם הורגים את הטרף על ידי מקורם הגדול.
תת-מינים.
"*Burhinus vermiculatus vermiculatus"
סמיר
הטיגר הלבן
הטיגר הלבן (ברוסית: Белый Тигр) הוא סרט מלחמה ופנטזיה רוסי, על פי סיפור בשם "הטנקיסט" מאת איליה בויאשוב, אודות טנקיסט רוסי היוצא עם הטנק שלו למשימת איתור והשמדה של טנק גרמני חדיש הזוכה לכינוי "הטיגר הלבן". הסרט בוים על ידי קארן שחנזארוב ובכיכובם של אלכסיי ורטקוב, ויטאלי קישצ‘נקו, ולארי גרישקו.
הסרט זכה בפרס נשר הזהב בקטגוריות עבודת העריכה הטובה ביותר ועבודת הבימוי הטובה ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2013.
עלילת הסרט.
שנת 1943. בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, טנקיסט רוסי הסובל מאמנזיה והלום קרב, נשלח למשימת איתור והשמדה של טנק גרמני חדיש ומאיים שזכה לכינוי "הטיגר הלבן".
הטנקיסט נמצא על ידי חיילי הצבא האדום ב־T34 כשהוא מלא כוויות ב-90% מגופו. הוא לא יכול לזכור את זהותו. הוא מקבל את השם איוואן נדיינוב (מהמילה הרוסית найденный, "נמצא"). לאחר שבאורח פלא הוא נרפא מכוויותיו, מפקדיו מחזירים אותו לחזית להוביל טנק T-34/85 משופר, כשמפקדו מאמין כי הוא חמוש בכוח-על חשוב במיוחד: היכולת לתקשר עם אלוהי הטנקים.
נדיינוב מכין מארב לטנק גרמני פלאי המכונה "הטיגר הלבן", שמגיח משום מקום, יורה בקצב אדיר ונעלם ללא עקבות באזור ביצות. במארב, ביחד עם טנק נוסף המשמש פיתיון, מגיע הטיגר הלבן ופוגע בשני הטנקים כשהוא נעלם בביצה ללא סימן. בקרב הבא הטיגר הלבן מגיח ומשמיד המוני טנקים רוסיים, כשרק נדיינוב נותר לרדוף אחריו. המרדף מסתיים כשהטיגר נפגע, אך קנה התותח של הטנק הרודף מתפוצץ, ושוב נעלם הטיגר הלבן. נדיינוב מאמין שבטנק הפלאי אין צוות, והוא נלחם בעצמו, והוא מאמין שהוא עצמו חזר לחיים, כשיש לו את היכולת לשמוע את מסריו של הטנק שלו ולכן הוא חסין.
בשנת 1945, לאחר כיבוש ברלין וכניעת הגרמנים, נותר נדיינוב עם הטנק שלו כשהוא לא מתכוון להשתחרר ולחזור לאזרחות עד שלא יחסל סופית את הטיגר הלבן, גם אם זה ייקח עשרים, חמישים או מאה שנה, ומיד נעלם אף הוא עם הטנק שלו.
בסצנה האחרונה של ארוחת ערב במשרד חשוך, אדולף היטלר מציג את דעתו בפני זר מסתורי על המלחמה:
"גרמניה תחשב המקור הבלעדי בעולם לרוע האנושות, כגיהנום של פירומניאקים. פשוט מצאנו את האומץ להבין מה הפנטזיה של אירופה. מה שאתם חושבים אנחנו עושים. זה כמו ניתוח כירורגי. תחילה הכאב, אבל אחר כך הגוף נרפא. האם אנו לא מיישמים את החלום הסודי של כל גילדה אירופאית? ... האם לא הגשמנו את החלום הנסתר של כל אזרח אירופי? הם תמיד לא אהבו את היהודים! כל חייהם הם פחדו מהמדינה הקודרת הזו במזרח, רוסיה. אמרתי: רק בואו נפתור את שתי הבעיות האלו, נפתור אותן אחת ולתמיד ... האנושות הפכה להיות מה שהיא בזכות המאבק! הלחימה היא פרשה טבעית, ארצית. היא קיימת תמיד ובכל מקום. למאבק אין התחלה או סוף. לחימה הם החיים עצמם. מלחמה היא נקודת המוצא".
טוני ריי
טוני ריי (באנגלית: Tony Ray; נולד ב-19 באפריל 1949 בקינגסטון, ג'מייקה) הוא מוזיקאי ג'מייקני-ישראלי, מחלוצי מוזיקת הרגאיי בישראל.
בשנת 1963 עבר ריי עם משפחתו מג'מייקה לבריסטול, אנגליה, שם החל להיות מעורב בתחום המוזיקה. הוא שימש כזמר מוביל ונגן גיטרה בס בלהקת "האורבים" (The Lurks), עמה ערך בשנת 1968 סיבוב הופעות באירופה ובמזרח התיכון. לאחר ביקור בישראל עם להקתו, שנקראה אז להקת "הקוקטיילים" (The Cocktails), החליט ריי בשנת 1970 להגר לישראל ולהשתקע בה. בשנת 1981 הוציא את האלבום "בא לי רגאיי" ("I Feel Like Reggae"), שהיה אלבום הרגאיי הראשון באורך מלא שהופק בישראל, והכיל שירים הן בעברית והן באנגלית. בשנים 1981 - 2015 הוציא ריי 8 אלבומים, שכללו מספר להיטים: "שמנמנה" ("בום בום"), "שוק הכרמל", "ילד אתיופי" וכן גרסאות כיסוי לשירים "זר של נרקיסים" (יורם טהרלב / אפי נצר) ו"ככה את רצית אותי" (יהונתן גפן / אריאל זילבר). ב-2018 הוציא את אלבומו התשיעי "אוהב להיות שחור" הכולל קאבר לשירו של אריק איינשטיין "אני ואתה".
ריי התפרסם בתפקידו המוזיקלי בסרט "אלכס חולה אהבה" בשנת 1986 ובמספר הופעות מוזיקליות בתוכנית הטלוויזיה "זהו זה!".
בשנת 1991 הקים ריי בתל אביב את מועדון הרגאיי "ג'מייקה", שהוקדש למוזיקת רגאיי ולמוזיקה שחורה. בשנת 1998 נסגר המועדון, וריי הקים את מועדון ה"ראסטה". ריי מקיים הופעות רגאיי במועדון זה ובמועדונים אחרים יחד עם להקת עמג'ה.
פלוטארקו אליאס קאייס
פְּלוּטַארְקוֹ אֵלִיאָס קָאַיְיס (בספרדית: Plutarco Elías Calles, נהגה: ; 25 בספטמבר 1877 - 19 באוקטובר 1945) היה פוליטיקאי מקסיקני, שר הפנים בממשלתו של אלווארו אוברגון, ויורשו בנשיאות מקסיקו. קודם לנשיאותו ולקריירה הפוליטית שלו היה מייג'ור גנרל במחנה החוקתי במהלך המהפכה המקסיקנית.
מערכת הבחירות שנערכה במקסיקו בשנת 1924, החלה במתיחות. הממשלה היוצאת, ממשלת אוברגון, הייתה סמן היציבות הראשון לאחר שנים של אי-יציבות מאז המהפכה המקסיקנית. עם ייצוב השלטון ולפי החוקה שלא אפשרה לו להמשיך לקדנציה נוספת, הודיע הנשיא אלווארו אוברגון כי הוא רואה את קאייס כיורשו. בתגובה לכך פתח הנשיא הקודם, אדולפו דה לה ורטה, שכיהן כשר אוצר תחת אוברגון ראה עצמו כמועמד לנשיאות, במרד נגדו במדינות וראקרוס וחליסקו, אשר דוכא. קמפיין הבחירות של קאייס פנה אל העם ובכך היה הקמפיין הפופוליסטי הראשון בהיסטוריה של מקסיקו. הוא הבטיח צדק ושוויון, הגנה על זכויות עובדים, רפורמה אגררית וממשל דמוקרטי. ב-30 בנובמבר 1924 הושבע קאייס כנשיא.
קאייס ניסה לממש את הבטחותיו (1924–1926) אך הרפורמות מרחיקות הלכת שביקש להנהיג הביאו לחשש של הכנסייה מפני מהפכה רחבה יותר גם בתחום החינוך וחדירת תפיסת עולם חילונית לכלל שכבות הציבור. חשש זה הוביל למלחמת הכריסטרוס , שבה הופעלו דיכוי ואלימות אנטי-קתוליים (1926–1928), וגבה מחיר דמים כבד. דיכוי ההתקוממות הקתולית, הותיר את השלטון המהפכני על כנו, ואיפשר את השלמת תשתיות הרפורמות הכלכליות וכינון שירותי בריאות רווחה וחינוך במדינה. ב-1928, לאחר תיקון שבוצע בחוקה, התאפשר שובו של אוברגון לנשיאות המדינה, אך לאחר הירצחו מיד לאחר הבחירות, הוכרז קאייס כמעין מפקד עליון של המהפכה, ושלושת הנשיאים שבאו אחריו היו כפופים לו באופנים מסוימים. תקופה זו כונתה "מקסימאטו" .
בתקופה זו כונן קאייס את המפלגה המהפכנית הלאומית (PNR) שהפכה בהמשך למפלגת המהפכה של מקסיקו (PRM) ושוב למפלגה המוסדית המהפכנית (PRI), שהחזיקה בשלטון במקסיקו ברציפות מ-1929 עד שנת 2000. ב-10 באפריל 1936, תקופת שלטונו של לאסרו קארדנאס, הושם סוף לשליטה של קאייס על מקסיקו. קאייס וכמה ממקורביו נאסרו והוגלו במטוס מיוחד ממקסיקו. קאייס שב למקסיקו בבעת כהונת הנשיא מנואל אבילה קמאצ'ו שהנהיג מדיניות פייסנית. עמדותיו הפוליטיות בשנים הבאות התמתנו, והוא בילה את שנותיו האחרונות במקסיקו סיטי, בה נפטר באוקטובר 1945, בגיל 68.
ביוגרפיה.
רקע וצעירותו.