סוזי קינג טיילור, נולדה כשפחה במטע ב "מחוז ליברטי", ג'ורג'יה, ב-6 באוגוסט 1848. כשהייתה בת שבע, המעביד שלה התיר לה ללכת לעיירה סוואנה לגור עם סבתא שלה, דולי. מהלך זה היה גורם מכריע להשקפת עולמה של סוזי, מניחים כי העוצמה הנשית שלה נבעה מיחסיה הקרובים עם סבתא שלה. למרות החוקים בג'ורג'יה נגד חינוך רשמי של אפרו-אמריקאים, דולי שלחה את נכדתה ללמוד בבית ספר לא חוקי שהופעל על ידי אפרו-אמריקאית "חופשייה", גברת וודהאוס. לאחר שלמדה כל מה שהיא יכולה מגברת וודהאוס, טיילור המשיכה את השכלתה בהדרכתם של "מורים" שחורים ולבנים, כולל בנה של בעלת הבית של סבתא שלה. כתוצאה מכך, הפגינה יכולות מרשימות באוריינות. בשלב מסוים נעזרה בשני לבנים צעירים על מנת להרחיב את השכלתה, שניהם פעלו ביודעין כנגד החוק. השכלתה נקטעה לאחר שנתפסה בכנסייה שרה שירים נגד העבדות, והיא נאלצה לחזור לגור עם אמה ב"פורט פולסקי". זמן לא רב לאחר המעבר, צבא האיחוד כבש את המקום. בעקבות כך, טיילור ברחה עם דודה ומשפחתו ל האי סנט קתרין, שם קיבלו הגנה מצבא האיחוד, והועברו להאי סנט סימונס . שם טיילור הרשימה את המפקדים עם יכולות הקרוא וכתוב שלה. בעקבות זאת, הם הציעו לה לנהל בית ספר עבור אנשי האי.
באפריל 1862, סוזי בייקר ועוד אפרו-אמריקאים רבים, ברחו לאי סנט סימונס, שבאותו זמן נשלט על ידי צבא האיחוד. בתוך ימים ספורים מהגעתה, נודע שמה בקרב מפקדי הצבא כמשכילה היודעת קרוא וכתוב. הם הציעו לה ספרים בתנאי שתקים בית ספר. בעקבות כך, היא נהייתה המורה האפרו-אמריקאית הראשונה המלמדת עבדים משוחררים במסגרת רגילה, בג'ורג'יה. שם היא לימדה 40 ילדים ביום ומספר לא מבוטל של מבוגרים בלילה. ביומנה היא מתארת את ההשתוקקות הרבה של הלומדים ללמוד לקרוא. היא לימדה שם עד אוקטובר 1862, כאשר האי פונה.
בעוד בבית הספר בסנט סימונס איילנד, סוזי התחתנה עם אדוארד קינג, מש"ק שחור מ"צבא המתנדבים השחורים הראשון של דרום קרוליינה" . במשך שלוש שנים היא עברה עם בעלה והגדוד, משרתת בתור אחות, כובסת, ומורה. במהלך אותו זמן, רבים מהחיילים בגדוד למדו קרוא וכתוב. בשנת 1866 סוזי ובעלה חזרו ל"סוואנה", איפה שהיא הקימה את בית הספר לעבדים משוחררים. אדוארד קינג מת בספטמבר 1866, כמה חודשים לפני הלידה של הבן הראשון שלהם. אין הרבה פרטים על אודות מותו, אך החוקרים משערים כי הוא מת בתאונת עבודה במהלך פריקת סחורה מספינה במזח. בערך באותו פרק זמן, טיילור נאלצה לסגור את בית הספר שלה, בעקבות פתיחת בית הספר בחינם סמוך לבית ספרה. בשנת 1867 היא חזרה למקום הולדתה ושם הקימה בית ספר אחר. ב-1868 היא שבה ל"סוואנה", שם היא המשיכה ללמד עבדים משוחררים למשך עוד שנה תוך כדי לקיחת סכום סמלי בלבד, היא מעולם לא קיבלה סיוע משום ארגון.
בשנת 1870 טיילור נסעה לבוסטון כמשרתת של עשירים ממוצא לבן. בעוד שם היא פגשה את ראסל ל' טיילור, גם הוא יליד ג'ורג'יה. ב-20 באפריל 1879, היא חזרה לביתה כדי להתחתן עם ראסל . היא נשארה להתגורר בוסטון למשך שארית חייה, ומדי פעם היא חזרה לדרום לביקורים קצרים. לאחר נסיעה לואיזיאנה, בשנת 1890 ,כדי לטפל בבנה הגוסס, היא כתבה את זכרונותיה אשר היו חסויים עד שפורסמו ב-1902. היא מתה עשר שנים לאחר מכן, ונקברה ליד בעלה השני בבית הקברות "הר התקווה" ברוזלינדל, מסצ'וסטס.
רות וינטראוב
רות וינטראוב (באנגלית: Ruth Weintraub; נולדה ב-27 ביולי 1955) היא פרופסור מן המניין בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. תחומי ההתמחות שלה הם תורת ההכרה, ספקנות, דייוויד יום ותורת ההכרעה. תחומי מחקר נוספים שלה הם פרדוקסים, מטא-אתיקה ורלטיביזם.
ביוגרפיה.
רות וינטראוב נולדה בירושלים. היא סיימה ב-1978 תואר ראשון בפילוסופיה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבלה ב-1987 תואר דוקטור בפילוסופיה מאוניברסיטת לונדון. עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית פרופסור דורות'י אדגינגטון, עסקה ב"בעיית האינדוקציה". ב-1990 מונתה וינטראוב למרצה באוניברסיטת תל אביב. ב-1996 מונתה למרצה בכירה. ב-2007 עלתה לדרגת פרופסור חבר, וב-2013 לדרגת פרופסור מן המניין.
מאמריה של וינטראוב עוסקים בנושאים מגוונים. היא מציעה פתרונות חדשים לשורה של פרדוקסים מוכרים (פרדוקס ההגרלה, פרדוקס בוחן הפתע ופרדוקס הערימה). במאמריה על דייוויד יום, הפילוסוף האמפיריציסטי החשוב בן המאה ה-18, היא בוחנת אספקטים שונים בהגותו ומציעה פרשנות חדשה לרבים מהמהלכים שהוא מביא ב'מסכת על טבע האדם'. בין השאר, היא מגנה על פרשנות אידיאליסטית לשיח על העולם החיצון, שיש לה השתמעויות מרחיקות לכת על מבנה החלל והסיבתיות; מציגה הבהרות חשובות לעקרונות מרכזיים בתורתו האמפיריציסטית "עיקרון ההעתק" ועקרונות הקישור (אסוציאציה); ופרשנות חדשה לטיעון הספקני שלו נגד התבונה, שלאורה הטיעון נראה לטענתה יותר מוצלח משנהוג לחשוב, חשוב לא פחות מהטיעון הספקני המפורסם שלו נגד האינדוקציה. במאמרה 'לוגיקה לאקספרסיביסטים' (באנגלית: 'Logic for Expressivists'), מציעה וינטראוב לוגיקה להיגדים מוסריים כשהם מפורשים פירוש אקספרסיביסטי, לפיו הם מבטאים את יחס הדובר, ולא כטענות על עובדות מוסריות אובייקטיביות. הלוגיקה הזו מאפשרת להסביר את העובדה שהיגדים מוסריים מתפקדים בטיעונים דדוקטיביים כמו טענות רגילות.
"האתגר הספקני".
בספרה "האתגר הספקני" ('The Sceptical Challenge') בוחנת וינטראוב את מהותו של האתגר הספקני כשהוא במיטבו וראוי להתייחסות אינטלקטואלית רצינית. האתגר שהיא מאבחנת הוא ספקנות רדיקלית, לפיה אמונותינו לא רק שאינן מהוות ידיעה, אלא אינן אפילו מוצדקות (סבירות). הספקנות הרצינית מגובה על ידי טיעונים ספקניים, כמו אלה שניתנו על ידי סקסטוס אמפיריקוס, רנה דקארט ודייוויד יום. בחלקו הראשון של הספר, וינטראוב מציגה את כללי הדיון בינינו לבין הספקן: את האסטרטגיה של הספקן שיש לקחת אותו ברצינות ואת האופן בו יש להגיב אליו. לאחר אבחון כללי הדיון באתגר הספקני, מציעה וינטראוב, בחלקו השני של הספר, תשובות אפשריות לטיעונים הספקניים החשובים ביותר.
נזלי סברי
נזלי סברי (בערבית: نزلي صبري / نازلى صبرى; 25 ביוני 1894 - 29 במאי 1978) הייתה מלכת מצרים מ-1919 עד 1936. הייתה אשתו השנייה של מלך מצרים, פואד הראשון. הייתה ידועה כ"מלכה בגלות", מאחר שעזבה את מצרים בימי שלטונו של בנה, המלך פארוק הראשון.
ראשית חייה.
נזלי סברי נולדה ב-25 ביוני 1894. אביה היה עבד א-רחים פאשא סברי (عبد الرحيم باشا صبري), שר החקלאות ומושל קהיר. אמה הייתה תופיקה האנם (توفيقة هانم) שריף. לנזלי סברי היו אחות ואח. אחיה של נזלי, שריף סברי פאשא, היה לימים לאחד מיועציו הקרובים של בנה של סברי: המלך פארוק הראשון.
סברי היא נכדתו של גנרל מוחמד שריף פאשה, אשר כיהן בתפקיד ראש ממשלת מצרים שלוש פעמים תחת האימפריה העות'מאנית בסוף המאה ה-19, למרות מוצאו הטורקי. כמו כן, לסברי מוצא צרפתי, שכן הייתה הנינה של סולימאן פאשה אל-פראנסווי, מפקד צרפתי בכיר בצבאו של נפוליאון בונפרטה.
מלכת מצרים: נישואיה למלך פואד הראשון.
מלך מצרים, פואד הראשון, פגש את נזלי סברי לראשונה בהופעת אופרה. ב-12 במאי 1919 הוא הציע לה נישואין, אף על פי שסברי הייתה צעירה ממנו ב-25 שנים. ב-24 במאי 1919 התחתנו השניים בארמון בוסתן בקהיר. אלו היוו נישואין בפעם השנייה הן למלך והן לסברי. לאחר החתונה, המלך איים על סברי כי אם לא תוליד לו יורש עצר, היא תוגבל ל"חרמליק" - החלק הפרטי/משפחתי בארמון, ולא תורשה להיכנס לחלק הציבורי. לאחר הלידה של בנם היחיד, פארוק, סברי עברה לארמון קובה יחד עם בעלה. אז קיבלה היא את התואר "מלכה". לאחר מכן ילדה ארבע בנות: פוזיה, פייזה, פייקה, ופתחייה.
על אף צייתנותה למלך, היא הייתה מוגבלת לשהות בארמון, ואושרה לה ההשתתפות באירועים מסוימים דוגמת מופעי אופרה ומופעים אחרים. תוך בגרותה, זכתה סברי לחינוך, חשיפה לתרבות המערב וערכי חירות ושחרור, ועל כן ראתה בצורת חייה כנחשלים, מפגרים, ומחניקים. מסופר כי כאשר סברי והמלך נקלעו למריבות, האחרון היה נוהג לסטור לה ולקרקע אותה לחדרה לתקופה של מספר שבועות. נאמר גם כי נזלי כביכול ניסתה להתאבד דרך בליעת כדורי אספירין.
עם זאת, בחניכת הפרלמנט ב-1924, סברי היוותה כחלק מהנציגים המלכותיים בטקס הפתיחה. כמו כן נזלי הצטרפה לבעלה במהלך סיוריו באירופה ב-1927, וביקרה בצרפת, ארץ המוצא של אבותיה.
שנים מאוחרות.
בעקבות מותו של בעלה המלך פואד ב-1936, בנה פארוק נהיה למלך מצרים החדש, ונזלי סברי נהייתה המלכה האם. ב-1946, נסעה סברי לארצות הברית, שם עברה טיפול למחלת כליות שנתגלתה אצלה.
באוגוסט 1950, התערערו יחסיה של סברי נזלי עם בנה המלך פארוק. המלך החליט לשלול את זכויותיהן ואת תואריהן של אמו סברי נזלי ובתה פתחייה. זאת מאחר שהנסיכה התחתנה עם ריאד חאלי שהיה נוצרי קופטי. הנישואין זכו לתמיכה של נזלי סברי אך להתנגדות מצד המלך פארוק.
על כן, ב-1955 סברי רכשה אחוזה בת 28 חדרים בבוורלי הילס תמורת 63,000 דולרים, שם היא גרה עם בתה פתחייה, חתנה, ושני ילדיהם של הזוג. בארצות הברית סברי נהייתה פעילה חברתית. היא אף התנצרה ושינתה את שמה למרי-אליזבת.
על אף חילוקי הדעות, השתתפה סברי בהלווית בנה פארוק ברומא ב-1965.
בעקבות גירושיה של בתה פתחייה מבעלה, נזלי עברה לגור בדירה קטנה בווסטווד, לוס אנג'לס. לאחר מכן בתה פתחייה הצטרפה אליה, לאחר ששבה משהות זמנית בהוואי.