בשנת 1798 נכנסה פרדריקה להריון מפרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס, שהכיר באבהותו וביקש את ידה, הצעה שניתנה במהירות כדי למנוע שערורייה. ב-10 בדצמבר אותה שנה התחתנו השניים בברלין, ומיד לאחר מכן עברו לאנסבך. חודשיים לאחר מכן, בפברואר 1799, ילדה פרדריקה בת שחייתה רק שמונה חודשים. הנסיך פרידריך וילהלם, מאוכזב וממורמר, חידש את אורח החיים המופקר שלו והפך לאלכוהוליסט. בשנת 1805 התפטר מתפקידו הצבאי "מסיבות בריאותיות", ופרדריקה נאלצה לכלכל את משפחתה רק עם משאבים משלה, מאחר שגיסה פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה סירב להחזיר לה את הקצבה השנתית שלה בתור נסיכה אלמנה פרוסית. גיסה הבכור של פרדריקה וראש המשפחה, וילהלם כריסטיאן, נסיך זולמס-בראונפלס יעץ לה להתגרש, באישור מלא שלו, אך בעלה סירב להתגרש.
בשנת 1813 הגיע ארנסט אוגוסטוס, דוכס קמברלנד לביקור אצל אביה קרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ בנוישטרליץ, ונפגש עם פרדריקה. השניים נפגשו ומיד התאהבו אחד בשנייה. לאחר קרב לייפציג התקבל ארנסט אוגוסט בהתלהבות בנוישטרליץ, וזמן קצר לאחר מכן אישר פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה את גירושיה מפרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס. אולם ב-13 באפריל 1814 מת פרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס במפתיע והתבטל הצורך בגט. היו שטענו שפרדריקה הרעילה אותו, על מנת שלא יפגע לה בקשריה עם ארנסט אוגוסטוס.
ב-29 במאי 1815 התחתנה פרדריקה עם ארנסט אוגוסטוס, דוכס קמברלנד בנוישטרליץ, וב-29 באוגוסט אותה שנה נערך טקס נוסף בבריטניה. אמו של ארנסט אוגוסטוס שארלוט, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ, שאף הייתה דודתה של פרדריקה, התנגדה לנישואים, ואף לא השתתפה בטקס החתונה, ומשום כך חיו השניים מחוץ לבריטניה עד מותה של שארלוט בשנת 1818.
ב-20 ביוני 1837 נפטר גיסה ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת בגיל 71, ואחייניתו של בעלה ויקטוריה הוכתרה למלכת הממלכה המאוחדת. אמנם ממלכת הנובר, שהייתה מאוחדת באיחוד פרסונלי עם בריטניה מאז 1714, פוצלה ממנה עם המלכתה של המלכה, הואיל ובהנובר, על פי החוק הסאלי, נאסר על נשים לשלוט, ומשום כך הוכתר בעלה ארנסט אוגוסט למלך הנובר. בנוסף, מונה ארנסט אוגוסט גם ליורש העצר של כס המלוכה הבריטי עד לידתה של הנסיכה ויקטוריה בשנת 1840, משום שהמלכה הצעירה טרם נישאה וטרם ילדה ילדים.
ב-29 ביוני 1841 מתה פרדריקה לאחר מחלה קצרה, ונקברה במוזוליאום שהוקם לכבודה בהנובר.
משפחתה.
בשנת 1793 התחתנה פרדריקה עם לודוויג קרל, נסיך פרוסיה. לבני הזוג היו 3 ילדים:
בשנת 1798 התחתנה פרדריקה עם פרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס. לבני הזוג היו 3 ילדים:
בשנת 1815 התחתנה פרדריקה עם ארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר. לבני הזוג היו 3 ילדים:
פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ
דיגבי הדרקון
דיגבי הדרקון (באנגלית: Digby Dragon) היא סדרת הנפשה ממוחשבת בריטית לילדים שיצרה סאלי האנטר, שעלתה לשידור ב-4 ביולי 2016. הסדרה מופקת בממלכה המאוחדת על ידי חברת Blue-Zoo Productions בעבור ניק ג'וניור. בישראל משודרת הסדרה בערוץ הופ!.
עלילה.
דיגבי הוא דרקון מואנש שחי בארץ קסומה בשם קריית תפוח (במקור: Applecross Wood, "יער אפלקרוס"), יחד עם חבורת ידידים. עם הידידים נמנים יצורים הנמצאים לרוב ביערות אמיתיים, וכן גם מגוון של טרולים קסומים.
ג'וזף בוננו
ג'וזף בוננו (באנגלית: Joseph Bonanno) אשר נודע בכינוי ג'ו בננות (Joe Bananas) או דון פפינו (Don Peppino; 18 בינואר 1905 - 11 במאי 2002) היה מאפיונר אמריקני ממוצא סיציליאני, משפחת הפשע "בוננו" שפעלה במסגרת המאפיה האמריקאית. בוננו עמד בראש הארגון במשך 30 שנה, והפך אותו לאחד מחמשת הארגונים החזקים ביותר במדינה, עד לשנת 1960, שבה נאלץ "לפרוש" עקב ניסיון כושל שלו לתפוס את השלטון על כל הפשע המאורגן בניו יורק (מה שנודע כ"מלחמת הבננה").
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
בוננו נולד ב-18 בינואר 1905 בשם ג'וזפה קרלו בוננו, בעיירה קסטלמר דה גולפו על החוף הצפון מערבי של סיציליה. בכפר זה נולדו גם שני מאפיונרים מפורסמים נוספים: סלבטורה מרנזנו וסטפנו מגדינו. הוריו נקראו קתרינה וסלבטורה, ומשפחתו הייתה משפחה עשירה, אשר הייתה מקושרת למאפיה הסיציליאנית והשפעתה הורגשה היטב באזור. ב-1908, כשהיה בן שלוש, היגרה משפחתו לארצות הברית והשתקעה בשכונת ויליאמסבורג בברוקלין. ב-1911 חזרה המשפחה לסיציליה כדי לחזק את כוחה מול משפחות הפשע האחרות. אביו של ג'וזף, שרת כחייל בצבא איטליה במלחמת העולם הראשונה, ונהרג. אמו נפטרה כמה שנים לאחר מכן, והוא נלקח תחת חסות בן דודו סטפנו מגדינו, אשר צרף אותו אל עולם הפשע. בוננו היה לאחד המאפיונרים המבטיחים בקרב בני גילו, אולם לאחר עליית המפלגה הפאשיסטית לשלטון באיטליה, החליט בניטו מוסוליני לפרק את ארגוני הפשע בסיציליה. ב-1924 נמלט בוננו מסיציליה בדרך חזרה אל ארצות הברית. בוננו טען לימים שהסיבה לכך שעזב את סיציליה הייתה התנגדותו לפאשיזם, אולם נראה שהסיבה האמיתית לכך הייתה צעדיו של מוסוליני נגד המאפיה שגרמו לו לחשוש לעורו.
סגנו של מרנזנו.
בוננו ניסה להגיע לפלורידה בצורה לא חוקית, דרך סירת דייגים שיצאה מקובה. הוא נתפס בידי השלטונות האמריקאיים ונעצר, אולם שוחרר ביוזמת דודו מגדינו. באותה תקופה, שלח ויטו קאשו פרו, אחד המאפיונרים החזקים בסיציליה, את סלבטורה מרנזנו כדי שהלה ירחיב את "עסקיו" גם בברוקלין. מרנזנו היה ידיד קרוב של אביו של בוננו, מה שפתח בפני בוננו הצעיר את הדלתות בארגון הפשע של מרנזנו. הוא נודע כמבריק ואנרגטי, ובעל כישרון ארגון מעולה. עד מהרה הוא היה לבן טיפוחיו של מרנזנו. אולם לאחר שפרו מת בכלא האיטלקי, מצאו את עצמם אנשי מרנזנו ללא הנהגה והוראות. ג'וזפה מסרייה, שהיה אז בוס הפשע הגדול ביותר בניו יורק, החליט שהגיעה השעה להיפטר מהארגון. מסרייה היה מנהיג המאפיונרים מהדור הקודם אשר כונו "הפיטים המשופמים" והוא ראה בעין רעה את חדירת המאפיונרים החדשים אשר נמלטו מאימת מוסוליני ונגסו בשלטונו. מעשי האיבה בין אנשי מרנזנו, אשר כונו "קסטלמרים" לבין אנשי מסרייה, החלו בשנת 1930 וכונו "מלחמת הקסטלמרים".
במלחמה זו, היה בוננו סגנו של מרנזנו, והוא סייע להתהוות הקשרים בין הקסטלמרים לבין קבוצה שלישית בהנהגתו של לאקי לוצ'יאנו אשר כונתה "הטורקים הצעירים". ב-15 באפריל 1931 רצחו אנשיו של לוצ'יאנו את מסרייה, ובכך הסתיימה המלחמה ומרנזנו נהפך לבוס הפשע החזק ביותר בניו יורק. מרנזנו התווה תוכנית שנועדה לרכז תחת שליטתו את הפשע המאורגן הסיציליאני-איטלקי בארצות הברית כולה. על פי תוכניתו, יחולקו ארגוני הפשע ל-24 כנופיות אשר כונו "משפחות", אשר בראש כל אחת מהן יעמוד בוס. בראש הארגון כולו יעמוד ה"קאפו די טוטי קאפי" ("הבוס של כל הבוסים") כלומר מרנזנו עצמו. תוכנית זו לא סיפקה חלק מהמנהיגים, במיוחד לא את לוצ'יאנו. ב-10 בספטמבר 1931 נרצח מרנזנו ביוזמת לוצ'יאנו. בוננו טוען בזיכרונותיו שהרצח בא עליו בהפתעה, אולם ככל הנראה הוא ידע עליו, וייתכן שאף השתתף בו. כך או כך, הוא התפייס עם לוצ'יאנו במהירות.
משפחת בוננו.
במקום הנהגת "הבוס של כל הבוסים" שחזה מרנזנו, לוצ'יאנו הקים "ועדה" שבה כל אחת מהמשפחות יוצגה בידי הבוס שלה. כל משפחה הפכה לאוטונומית באזורה, והוועדה שימשה כבוררת בסכסוכים בין המשפחות. לטענתו של בוננו בזיכרונותיו, מוסד זה גרם לשלום יחסי של יותר מ-20 שנים במאפיה. בוננו הפך למנהיגה של אחת מחמש המשפחות בניו יורק, אשר כונתה "משפחת בוננו" על שמו. הוא היה בן 26 בלבד באותה תקופה. הוא כונה בלעג בידי העיתונות האמריקאית "ג'ו בננות" (Joe Bananas). הוא סלד מהכינוי, והעדיף את כינוי החיבה "דון פפינו" (Don Peppino) אשר הוא שיבוש של שמו האיטלקי. בנובמבר 1931 הוא נישא לפיי לאברוזו, ושנה לאחר מכן נולד בנם הראשון, סלבטורה אשר כונה לימים "ביל".
משפת בוננו הפעילה עסקי הימורים והגרלות רבים, ואנשיה אספו כסף גם באמצעות הלוואות בריבית קצוצה, סחיטות, ועסקים מפוקפקים אחרים. הארגון היה קטן יחסית למשפחות הפשע האחרות, וכלל רק 350 "חיילים". עם זאת, הוא היה מלוכד ומאורגן הרבה יותר, וכמעט שלא סבל מהטרדות מצד ארגונים אחרים ומסכסוכים פנימיים. ב-1938 עזב בוננו את הארץ וחזר שוב כדי לקבל אזרחות אמריקאית. עוד לפני כן הוא כבר היה מולטי-מיליונר. לבוננו היו גם עסקים חוקיים רבים. בבעלותו היו שני מפעלי טקסטיל, מכבסה, מפעלי גבינה, חברת הובלות השקעות נדל"ן ועוד. היה לו אף בית לוויות, אשר בו השתמש גם כאמצעי לסילוק גופות של אנשים שנרצחו בידי אנשיו. לקוחות בית ההלוויות שלו היו מקבלים ארונות קבורה כפולים, ובעוד בתא העליון היו מניחים את יקיריהם, בתא תחתון נסתר הונחה גופה נוספת. לא ידוע כמה קורבנות נקברו בשיטה זו, אולם על פי ההערכות מדובר בכמה מאות. בוננו הכחיש לימים את קיומו של ארגון פשע שתחת הנהגתו. בספרו - "אדם של כבוד, האוטוביוגרפיה של ג'וזף בוננו", שראה אור ב-1983 - תיאר את עצמו כ"יזם הון סיכון" שהשקיע בעסקים של אנשים שהציעו לו להפוך שותף בגלל קשריו. הוא טען שעסקי ההימורים והסחיטה שבהם הואשם הם "לא מכובדים", והיו מצומצמים בהיקפם. עם זאת, הוא הודה שהיה חבר בוועדה של לוצ'יאנו.