חשיבותו של פסק הדין היה במתן הוראה מפורשת למדינה ולמשרד החינוך להקצות משאבים כספיים לצורך השמת ילדי החינוך המיוחד בבתי ספר רגילים. לאחר מתן פסק הדין תוקן החוק במסגרתו נוסף פרק ד1 שכותרתו "שילוב ילדים בעל צרכים מיוחדים בחינוך הרגיל" שהסדיר סוגיה זו.
אף שעתירה זו התקבלה כבר בחודש אוגוסט 2002 והחוק תוקן, העדר יישומו ברוח פסק הדין והחוק הביא להגשת עתירות נוספות ולהגברת המודעות הציבורית שסללה הקמת מספר ועדות ציבוריות. הוועדות הוקמו במטרה לבדוק את היקף יישום החוק במערכת החינוך המיוחד וכן את ביצוע העברת התקציבים בפועל כפי שהורה בית משפט וכפי שנקבע בחוק המתוקן.
הרקע לעתירה.
חינוך מיוחד.
חינוך מיוחד הוא חינוך הניתן על ידי המדינה מתוקף אחריותה לחינוך ילדים במערכת החינוך ובמיוחד בעלי צרכים מיוחדים ולקויות הפוגעות בתפקודם באופן משמעותי. תפקיד המדינה לקדם ולפתח את כישוריהם, להקנות להם ידע ומיומנות, זאת כדי לשלבם ככל האפשר בחברה ובקהילה ובעולם העבודה.
הוראות חוק חינוך מיוחד שהתקבל בכנסת בשנת 1988 (והמרחיבות את הוראות חוק לימוד חובהמשנת 1949 למגזר תלמידי החינוך המיוחד) קובעות בין היתר כי השמתו של ילד בעל צרכים מיוחדים בגילאים 3–21 יכולה להתבצע לאחר שאובחן על ידי ועדת השמה של החינוך המיוחד בשני סוגי מוסדות חינוך : במוסד לחינוך מיוחד או במוסד לחינוך רגיל הקולט בתוכו תלמידים בעלי צרכים מיוחדים ומספק להם את הסיוע וההדרכה הדרושים להשתלבותם התקינה.
החוק קובע עוד כי ועדת ההשמה תעניק קדימות להשמת ילד עם צרכים מיוחדים במוסד חינוך רגיל וזאת כדי שיפיק את התועלת המקסימלית מבחינה לימודית וחברתית. עם זאת, הקביעה באשר לגורם המממן את החינוך בבית ספר רגיל נוגע לשיקול דעתה של ועדת ההשמה והמלצותיה. לאחר כניסת חוק חינוך מיוחד לתוקף מינה שר החינוך יוסי שריד ועדה ציבורית - ועדת מרגלית. מטרת הוועדה הייתה בחינת דרכי מימושו של החוק במערכת החינוך וביצועו בפועל.
עמותת יתד.
עמותת יתד הוקמה על ידי קבוצת הורים לילדי תסמונת דאון בתחילת שנות ה-80 במטרה לפעול לקידום זכויות ילדים ובוגרים הלוקים בתסמונת דאון בכל תחומי החיים. אחת ממטרותיה העיקריות של העמותה היא שילדים ומתבגרים עם תסמונת דאון יוכלו להשתלב בחיי הקהילה והחברה כאחד האדם.
הקשיים הכלכליים של הורים אלו לממן חינוך ילדיהם בעלי הצרכים המיוחדים במסגרת החינוך הרגיל לא הותירו בפניהם ברירה אלא להשאירם בבתי ספר לחינוך מיוחד. מצב זה הוביל ליצירת פערים והבדלים בתוך אוכלוסיית הלוקים בתסמונת ובכך נסללה הדרך להגשת עתירה זו.
בעקבות פסק הדין.
פסק דין זה הוביל לתיקון חוק החינוך המיוחד במסגרתו נוסף פרק ד1 שכותרתו "שילוב ילד בעל צרכים מיוחדים בחינוך הרגיל". התיקון חייב את המדינה לממן את חינוכם של הילדים בעלי הצרכים המיוחדים שנמצאו מתאימים לשילוב. עוד נקבע בסעיף 20 ג לחוק כי שר החינוך בהסכמת שר האוצר, יקבע תוכנית לשילוב ילדים בעלי צרכים מיוחדים במוסדות חינוך רגילים; אשר גם תכלול את אופן הקצאת המשאבים למוסדות החינוך הרגילים. התיקון קבע כי התוקף יוחל משנת הלימודים תשס"ד (בתאריך 31 אוגוסט 2003).
למרות תיקון החקיקה, נדרש בית משפט לדון בנושא זה מספר פעמים בשל הגשת עתירות נוספות שטענו כי המדינה ומשרד החינוך לא מקיימים את החוק. לאחר הגשת העתירות מינתה שרת החינוך, יולי תמיר, ועדה ציבורית לבחינת מדיניות משרד החינוך בתחומי החינוך המיוחד והשילוב, וכן ההשלכות על תקציב משרד החינוך והמדינה. השופטת (בדימוס) דליה דורנר מונתה יושבת ראש הוועדה. בינואר 2009 פרסמה ועדת דורנר את המלצותיה המנחות את משרד החינוך לבצע שינויים מהותיים במתכונת שבה הוא מספק שירותי חינוך לילדים בעלי הצרכים המיוחדים בישראל. כמו כן קבעה הוועדה כי הקצאה תקציבית לכל ילד תוענק על בסיס הערכת תפקודו ולא רק על רקע הלקות ממנה הוא סובל. לאחר פרסום ההמלצות, מינה שר החינוך, גדעון סער, ועדה נוספת לבחינת ישימותן של המלצות דו"ח דורנר בראשות המנכ"לית היוצאת של משרד החינוך, שלומית עמיחי.
לצד פעילות המדינה המשיכו הארגונים החברתיים העוסקים בנושא זה בפעילותם להגברת המודעות לסוגיית חינוך הילדים בעלי הצרכים המיוחדים. פעילותם הופנתה גם למישור הפרלמנטרי. וועדת ביקורת המדינה שדנה בעניין זה המליצה למשרד החינוך להתחיל להתניע מהלך מיידי של שיתוף פעולה עם הארגונים החברתיים ליישום דו"ח דורנר. לאחר דיון זה הציג משרד החינוך את לוחות הזמנים המשוער לפיו פריסה ארצית וביצוע מלא של דו"ח דורנר הושלם בשנת 2018 (תשע"ח) ויחיל את בתי הספר היסודיים וחטיבות הביניים.
סוגיה זו הגיעה גם לשולחנו של מבקר המדינה שהקדיש בדו"ח לשנת 2012 פרק מיוחד לנושא אי יישום דו"ח דורנר ואופן שילוב תלמידים בעלי צרכים מיוחדים במוסדות החינוך הרגיל. המבקר קבע כי המאמץ שנעשה החל משנת 2002 לערך השילוב בחינוך הן בחוק והן בפסיקה לא באו לידי ביטוי בהגדלת שיעור המשאבים שהקצה משרד החינוך לשילוב תלמידים בעלי צרכים מיוחדים בחינוך הרגיל, וכי החלק היחסי מסך התקציב לחינוך מיוחד שהקצה המשרד לצורכי השילוב בשנת 2011 נותר כפי שהיה עשור קודם לכן. הדו"ח קובע עוד כי הנטל הכספי של השילוב מוסיף, כפי שהיה בעבר, להיות על כתפי משפחות הילדים בעלי הצרכים המיוחדים. במסקנתו מציין המבקר כי התופעה שעליה הצביע בג"ץ באשר לחוסר שוויון בהקצאת המשאבים בין התלמידים במסגרות החינוך המיוחד ובין התלמידים המשולבים בחינוך הרגיל – שרירה וקיימת.
אף שחלף זמן רב מאז תוקן חוק החינוך המיוחד ומאז אמר בית המשפט את דברו, ומונו מספר ועדות ציבוריות לבחינת נושא זה לרבות בדיקת מבקר המדינה, עדיין לא מומש בשלמותו העיקרון לשילוב ילד בעל צרכים מיוחדים בחינוך הרגיל, וזאת בדגש על הקצאת משאבים וכספים מספיקים להגשמת מדיניות זה בפועל. עם זאת פסק הדין מהווה זרקור להפניית תשומת לבו של המחוקק לחשיבות שילובם של בעלי הצרכים המיוחדים במערכת החינוך הרגילה גם אם לשילוב זה השלכות תקציביות. פסק דין זה גרם לשינוי חקיקה והיווה צוהר להנעת תהליך (אשר עודנו בהתהוות נכון לשנת 2015)
הצפוי לסלול שינוי במבנה מערכת החינוך בכללותה ובחינוך המיוחד בפרט בכל הנוגע להעברת תקציבים ויישום שילוב במערכת החינוך הכללית בישראל.
ג'ונתן טרופר
ג'ונתן טרופר (באנגלית: Jonathan Tropper; נולד ב-19 בפברואר 1970) הוא סופר, תסריטאי ומפיק קולנוע יהודי-אמריקאי וחבר סגל חיצוני במכללת מנהטנוויל.
ביוגרפיה.
טרופר נולד בעיר ניו יורק. הוא למד תואר ראשון בשפה אנגלית ותואר שני בכתיבה יוצרת באוניברסיטת ניו יורק. לאחר מכן הוא ניהל חברה במנהטן שייצרה מתקני תצוגה לחברות תכשיטים במשך שמונה שנים. הוא כתב בלילות ובסופי השבוע, וכך פרסם בסופו של דבר את הרומן הראשון שלו, Plan B, שמשך את תשומת לבו של סוכן, מה שאיפשר לו בסופו של דבר לעזוב את עבודתו לעסוק בכתיבה במשרה מלאה. ארבעה מספריו הוצאו למכירה פומבית בפחות משבוע לאחר פרסומם (ספר ג'ו, איך לדבר עם אלמן, Everything Changes ומכאן אני ממשיך).
הנושאים של ספריו בדרך כלל נובעים מהחוויות האישיות של: הם עוסקים בנושאים כמו חיי רווקות, התבגרות, חתונה, חיי נישואין, גירושין והחיים בפרברים. עיר הולדתו, ניו רושל במחוז ווסטצ'סטר במדינת ניו יורק, היא מקור עיקרי להשראה עבורו ביצירת הדמויות והרקע בספריו.
"באיך לדבר עם אלמן" היה בחירת "התוכנית של ריצ'רד וג'ודי" בשנת 2007 באנגליה. ספרו, "Everything Changes" נבחר ב Booksense selection. שלושה מספריו של טרופר מעובדים לסרטי קולנוע. טרופר היה כותב-שותף לעיבוד הקולנועי של "ספר ג'ו" יחד עם אד בארנס, שיביים את הסרט.  "מכאן אני ממשיך "פורסם באוגוסט 2009 והיה אחד מרבי המכר של הניו יורק טיימס. בשנת 2014 הספר עובד לסרט בעל אותו השם. הרומן האחרון של טרופר, "רק עוד דבר אחד," פורסם באוגוסט 2012.
טרופר, יחד עם דייוויד שיקלר, יצר את סדרת הטלוויזיה "באנשי", שהוקרנה לראשונה בינואר בערוץ סינמקס. טרופר משמש כמפיק בפועל של הסדרה.
בשנת 2021 לקח חלק בכתיבת התסריט לסרט "The Adam Project" בבימויו של שון לוי ובכיכובו של ראיין ריינולדס, אשר יעלה לפלטפורמות של נטפליקס במהלך 2022.
טרופר נשוי ויש לו ארבעה ילדים, המשפחה מתגוררת בניו יורק.
מרדוך-זכיר-שומי השני
מרדוך-זכיר-שומי השני היה אציל בבלי, אשר שימש במשך מספר חודשים בשנת 703 לפנה"ס כמלך בבל.
בתקופתו של סרגון השני מלך אשור, התקיימו מרידות בבבל, שהייתה מדינה וסאלית של אשור. באותה עת הצליח מרדוך-אפלה-אידינה השני, שהיה נסיך כשדי, למלוך בבבל במשך 12 שנים, בין השנים 710-722 לפנה"ס. בהמשך הצליח סרגון השני לגרש אותו מבבל. לאחר מותו של סרגון השני בשנת 705 לפנה"ס, עלה לשלטון בנו סנחריב, ותחילת שלטונו התאפיינה גם היא במרידות ברחבי האימפריה. מרידות אלה נוצלו גם על ידי העיר בבל למרידה. לאחר המרד בשנת 703 לפנה"ס בראשותו של מרדוך-זכיר-שומי השני, הגיע מרדוך-אפלה-אידינה השני לבבל, הוריד אותו מהשלטון ומלך בבבל, גם הוא לא לזמן רב. בהמשך אותה שנה, הצליח סנחריב לגרש גם אותו.
שחקן משנה
שחקן משנה הוא שחקן שתפקידו במחזה או בסרט משמעותי פחות מזה של השחקן הראשי, אך משמעותי יותר מתפקידי ביטים. מתוך הכרה לחשיבות העבודה מסוג זה, תעשיות התיאטרון והקולנוע מעניקות פרסים נפרדים לשחקני המשנה הטובים ביותר.