מדברי רוב האחרונים הקדמונים עולה כמעט בוודאות שמחבר הספר הוא אחד מהראשונים וחי בזמן הרשב"א, ברם ישנם שני ראשונים המכונים כך, ר' שלמה בן אדרת (תלמיד הרמב"ן המוכר יותר בתואר הרשב"א) ור' שלמה בן אברהם מן ההר, ייתכן והספר שייך לתלמיד ר' שלמה מן ההר ולא לרשב"א המוכר. וראיה לדבר ניתן למצוא בדברי מהר"י בירב המביא פירוש בשם "הר' שלמה בן אברהם דמונפשלייר" פירוש זה נמצא גם בספר זה, וכן המאירי מביא פירושים בשם רבני ההר וחכמי ההר הנמצאים בספר זה. כמו כן המחבר מזכיר פעמים רבות מחכמי פרובינצא, כך שמסתבר שגם מחבר הספר נמנה עמהם. כמו כן כפי שהוזכר מחבר הספר מציין לרשב"א בלא תואר מורי והדברים נמצאים בחידושי הרשב"א הנודעים (לר' שלמה בן אדרת), ולאור האמור מובן מדוע בחר המחבר לא להזכירו בתואר 'מורי', משום שהמחבר הוא תלמיד הרשב"א מן ההר.
הרב ניסן זק"ש שיער כי מחבר הספר הוא ר' יוסף אבן שלויש שהיה מתלמידי הרשב"א מן ההר. בעקבות הקבלות בין חידושין שלו המובאים במהר"י בירב לחידושים המובאים בספר זה.
דרך לימודו.
דרך לימודו של הרב המחבר מושפעת מדרך לימודם של חכמי פרובינצא, ולכן הוא מרבה להביא את הראב"ד ברם הוא שונה מהם בכך שהוא מרבה לבאר את הפשט הפשוט בגמרא, לרבות את ההווה אמינא והמסקנה.
בנוסף הוא למד גם בדרכם של האחרונים בפלפולים וחילוקים, כך שרבים הם האחרונים שזכו לכון לדבריו, ביניהם העצמות יוסף, המהרש"א, הפני יהושע, המקנה, הקצות החושן, הרש"ש והאור שמח.
פעמים רבות מחבר הספר דן בגרסאות שונות בגמרא.
לפעמים הוא מעתיק ירושלמי שאינו נמצא לפנינו. וכן מרש"י ותוס'.
דרכו של הרב המחבר גם לדון להלכה ולהכריע בין פסקי הרי"ף והרמב"ם.
ככל הנראה הספר התחבר על כל המסכת, ובחיבור שלפנינו חסרים קטעים (דף ב וכן מדף עז ע"ב עד סוף המסכת).
הספר הודפס מחדש בשנת תשט"ו על ידי הרב ניסן מאיר זק"ש.
דרגוטין דימטרייביץ'
דרגוטין דימטרייביץ' (בסרבית: Драгутин Димитријевић; 17 באוגוסט 1876 - 24 ביוני 1917) היה קולונל בצבא סרביה. דימטרייביץ' היה חבר בקבוצת קצינים אשר הובילה את ההפיכה בסרביה ב-1903, אשר הדיחה מהשלטון את בית אוברנוביץ' והכתירה במקומו את בית קראג'ורג'ביץ'. דימטרייביץ' התפרסם גם כמנהיג ארגון הטרור "היד השחורה", ובין היתר היה מהמתכננים של רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד. רצח אשר הוביל למלחמת העולם הראשונה. דימטרייביץ' הוצא להורג בעקבות משפט סלוניקי.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
דימטרייביץ' נולד ב-17 באוגוסט 1876 בבלגרד, בירת נסיכות סרביה. ב-1892 הוא נכנס לאקדמיה הצבאית של בלגרד, בגיל שש עשרה. הוא נודע כסטודנט מבריק, ומיד לאחר סיום לימודיו הועבר לשרת במטה הכללי של הצבא הסרבי. בשל ממדי גופו המרשימים, הוא כונה "אפיס", על שמו של אל מצרי אשר סמלו היה שור.
ההפיכה הצבאית.
באותה תקופה שלט בסרביה אלכסנדר הראשון, מלך סרביה מבית אוברנוביץ'. אלכסנדר היה לא-פופולרי בשל שלטונו הרודני ובשל נישואיו לדראגה מאסין, שלא הייתה ממשפחה מיוחסת וכן אלמנה, עקרה ומבוגרת ממנו ב-12 שנים. נישואים אלו גרמו לכך שהמלך נתפס במערכת הפוליטית והצבאית בסרביה כקל-דעת. כמו כן, בקרב קצינים רבים בצבא שררה אי שביעות רצון ממדיניות החוץ של בית אוברנוביץ', אשר נתפסה כמתרפסת מדי אל האימפריה האוסטרו-הונגרית. דימטרייביץ' היה אחד מאותם קצינים. הוא אמר לימים:
ב-1901, דימטרייביץ', אשר כבר החזיק בדרגת קפטן, חבר אל קבוצה של קצינים זוטרים נוספים, אשר החלו לתכנן הפיכה צבאית לרצח המלך, ולהשבתו לשלטון של בית קראג'ורג'ביץ'. בליל ה-10 ביוני 1903 הגיעו יחידות צבא נאמנות לקושרים לבלגרד וחברו שם אל יחידות נוספות שחנו דרך קבע בעיר. ב-11 ביוני החלה ההתקוממות. בתיהם של נאמני המלך כותרו, וכוחות נוספים החלו לנוע אל הארמון אשר שעריו נפתחו בפניהם בידי מפקד המשמר המלכותי פטר ז'יבקוביץ'. הזוג המלכותי מיהר להסתתר, אולם בסמוך לעלות השחר הצליחו המורדים לאתר את מקום מחבואם. הם נדקרו ממושכות בכידוני רוביהם של המורדים ובהמשך נורו וגופותיהם הושחתו. דימטרייביץ' עצמו לא השתתף ברצח, כיוון שבמהלך ההפיכה ספג שלושה כדורים מידי אחד מנאמני המלך. הוא החלים לבסוף, אולם הכדורים מעולם לא הוסרו מגופו.
מונתה ממשלת מעבר בראשות יובאן אבקומוביץ'. ב-15 ביוני אישר הפרלמנט הסרבי את בחירתו של פטר קראג'ורג'ביץ' לתפקיד מלך סרביה, והוא הומלך רשמית ב-21 בספטמבר 1904. הפרלמנט תיאר את דימטרייביץ' כ"מושיע המולדת", ולאות תודה על חלקו בקשר הוא מונה לפרופסור לטקטיקה באקדמיה של צבא סרביה. דימטרייביץ' ערך ביקורים ברוסיה ובגרמניה, והכין תוכניות מגירה עבור הצבא הסרבי, אשר חלקן הוכחו כיעילות במיוחד במהלך .
היד השחורה.
כפי שצוין לעיל, דימטרייביץ' היה בעל דעות לאומניות ופאן-סלאביות קנאיות. למרות שסרביה הייתה כבר מדינת עצמאית לחלוטין, הרי שהמוני סלאבים חיו תחת שלטון אוסטרו-הונגריה, ולמרות שהיוו מיעוט גדול, לא נהנו משוויון זכויות. הם רצו להסתפח אל סרביה ולהקים עמה אימפריה סלאבית עצמאית - יוגוסלביה. רבים בסרביה, ובתוכם דימטרייביץ', סברו שמחובתה של סרביה לספח את אותם סלאבים, בכל מחיר שהוא. ב-1911 הקים דימטרייביץ', שאז כבר החזיק בדרגת לוטננט קולונל, יחד עם מאיור בשם ווייסלב טנקוסיץ' את "אגודת איחוד או מוות" אשר נודעה יותר בכינוי "היד השחורה". מטרתו של הארגון הייתה לבצע התנקשויות פוליטיות ופעולות טרור בתוך אוסטרו-הונגריה, כדי לערער אותה מבפנים ולאפשר את איחודה של סרביה עם הסלאבים הדרומיים.
"היד השחורה" היה פופולרי מאוד בקרב קצינים בצבא, והשפעתו חלחלה עמוק לתוך מוסדות רבים בסרביה. הוא יצר קשרים עם ארגונים מקבילים בתוך אוסטרו-הונגריה, וסייע בהקמת הארגון "בוסניה הצעירה". היד השחורה ביצע פעולות טרור והתנקשות רבות נגד מטרות אוסטרו-הונגריות, ואף ניסה לרצוח את פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. לא היו ראיות ברורות לכך שדימטרייביץ' עומד מאחורי הטרור של היד השחורה, אולם הכל ידעו זאת. ההנהגה הסרבית, על אף שהייתה גם היא ברובה פאן-סלאבית, חששה מהנזק שעלול היד השחורה להמיט על סרביה. עם זאת, מלך סרביה החדש פשוט פחד מדימטרייביץ', וכמוהו פוליטיקאים סרבים רבים נוספים. היחיד שהיה מוכן להיאבק בו ברצינות, היה ראש הממשלה דאז, ניקולא פאשיץ', אם כי גם הוא לא נחל הצלחה יתירה. דימטרייביץ' ושותפיו אף שקלו לרצוח את פאשיץ'.
רצח פרנץ פרדיננד.
ב-1913, דימטרייביץ' מונה לראש המודיעין הסרבי, ובבד בבד המשיך בפעילותו המחתרתית. בתחילת שנת 1914, הוא תכנן יחד עם סגנו טנקוסיץ', לרצוח את פרנץ פרדיננד, יורש העצר האוסטרו-הונגרי שהיה אמור לבקר בסרייבו ביוני של אותה שנה. טנקוסיץ' הרכיב קבוצה שכללה שבעה טרוריסטים צעירים מהיד השחורה ומבוסניה הצעירה, וריכז אותה בסרייבו לקראת הביקור. הקבוצה כללה את: דנילו איליץ', גברילו פרינציפ, נדלקו צ'ברינוביץ', טריפון גרבז', מוחמד מחמדבשיץ', ואסו צ'ויברילוביץ' וצוויטקו פופוביץ'. חרף העובדה שהרצח תוכנן בצורה כושלת, הרי שפרנץ פרדיננד נורה למוות יחד עם אשתו הדוכסית סופיה. ועדת החקירה האוסטרו-הונגרית קבעה שהנשק שבו השתמשו הרוצחים הגיע מסרביה, ובעקבות כך פרץ משבר יולי אשר הוביל למלחמת העולם הראשונה.
משפט סלוניקי.
דימטרייביץ' השתתף בקרבות עם הצבא הסרבי כנגד הכוחות האוסטרו-הונגריים שפלשו לסרביה. באוקטובר 1915, הצליחו האוסטרו-הונגרים, בסיוע הגרמנים והבולגרים לכבוש את סרביה, ודימטרייביץ' גלה לסלוניקי יחד עם הממשלה הסרבית. ב-1916 הוא הועלה לדרגת קולונל. עם זאת, מלך סרביה החליט לערוך טיהור בצבאו ולהיפטר מחברי היד השחורה. החלטה זו נבעה בין היתר מסיכוי שהתעורר לכרות ברית שלום נפרדת עם האוסטרים. ב-15 במרץ 1917, הועמדו דימטרייביץ' והקצינים הנאמנים לו למשפט צבאי באשמת שווא של קשירת קשר כנגד בית המלוכה. בחצות הלילה, ה-24 ביוני, הסתיים המשפט ודימטרייביץ' נמצא חייב ונגזר עליו גזר דין מוות יחד עם שמונה מחבריו. הוא סירב לחתום על טופס ערעור או בקשת חנינה מפקד כיתת היורים שהייתה אמורה להוציא לפועל את גזר הדין, היה חברו הטוב של דימטרייביץ', ולפיכך הוא הסכים לבקשתו של דימטרייביץ' לדחות את ההוצאה להורג עד הבוקר, כדי שיוכל לראות פעם אחרונה את הזריחה. במהלך הלילה האחרון שלו, התוודה דימטרייביץ' בפני המוציא להורג על חלקו בתכנון הרצח שהוביל למלחמה. במותו הוא היה בן 40. ב-1953 זיכה אותו בית המשפט הסרבי מכל אשמה.
גייל רובין
יעקב אלגאזי
יעקב ישראל אלגאזי
כוס מרטיני
כוס מרטיני (מאנגלית: martini glass) היא כוס בצורת חרוט רחב שקודקודו מחובר אל רגל הכוס. הכוס דומה לכוס קוקטייל קלאסית, אך קטנה יותר ודקה יותר. הכוס משמשת בעיקר לקוקטייל מרטיני ועל שמו נקראת "כוס מרטיני". את הכוס מקררים לפני ההגשה.
צורתה נובעת מכך שכל הקוקטיילים מוגשים מצוננים ומכילים מרכיב ארומטי, מבנה זה מאפשר לשותה להחזיק בכוס מבלי להשפיע על טמפרטורת המשקה, ובית-הקיבול הרחב מציב את המשקה מתחת לאפו של הלוגם ומבטיח שלאלמנט הארומטי יהיה את האפקט הרצוי.
דגי חילזון
דגי חילזון (שם מדעי Liparidae) היא משפחת דגים ימיים מסדרת העקרבנונאים.
דגים אלה מצויים מהאוקיינוסים באזור הארקטי ועד למימי אנטארקטיקה ונפוצים בעיקר בצפון האוקיינוס השקט. הם נפוצים ממים רדודים וטרופיים עד לתהומות הים בעומק שמעל ל-7 ק"מ מתחת פני המים. מין אחד מצוי בשקע מריאנה ומעמיק עד ל-8,143 מ' והוא אחד מהדגים המעמיקים ביותר בעולם.