הלא כלו מרמה וְהַוַּת רוחלהרבות לו הונו באון וכחדנשיקות פיו כי נחזה לאלףנשיכות הן ובנות עלוקה הנהאשר הב הב דמים לבד תאמרנהועת ראשו יכוף לפניו ארצהשעפיו אז יזקוף עלי עשרהוזרועותיו החונקות רעהוכבלים הנה חונקות הדעתלמלאות נפש כאשר שוקקת
צבוע מסוג זה מסוגל לגמול לרעהו רעה, אפילו אם קודם לכן עשה לו טובה ואפילו להרוג את איש חסדו - בדומה למעשהו של יואב בעמשארבים הם המשכימים לביתו של עשיר כדי להשתחוות לו. כאשר הוא עובר ברשות הרבים, זקן עלול להשפיל עצמו בפני ילד וחכם - בפני סכל. והוא מסכם: רצוי שהתמימים יגרשו את הצבועים ויתרחקו מהם כמו מאש, מחרב ומארס נחש. מה עוד שלא קשה לעמוד על קנקנם. ורק הפתאים נופלים למלכודת הטמונה להם.
חלק ב': חנף ומרע.
השיחה היא המשך לחלק א'. חנף ומֵרָע מצביע על יכולת הצבועים לרכוש את לבם של התמימים. הם נוהגים כאילו הם בזים לזהב ולאבני חן. ולכן, הציבור מפקיד בידם הון תועפות, לכאורה למטרות נעלות כמו: צדקה, תמיכה בעניים ולפדיון שבויים. הם משתלטים על האוצרות המופקדים בידם, מבלי שיצטרכו לתת דין וחשבון על מעשיהם. הצבועים נוהגים כך גם לגבי הנשים. לכאורה, הם סולדים מהן, לא מסתכלים בהן בפרהסיה, שמה יחשבו שהם שטופים בזימה. אפילו מתרשלים בלבושם ואינם מטפחים את שערם וזקנם. לאחר שהם יוצרים לעצמם תדמית כזאת, הם לא מהססים להתייחד עם נשים בסתר ואפילו לחדור ללא פחד לחדרה של אישה נשואה, כאשר בעלה יצא מהבית. כך נהגו אחאב וצדקיה כשנאפו את נשי רעיהם. מתחת למסוה הענווה מסתירים רמאים אלה מידה גדושה של יהירות ושאפתנות.
והנה תיאור התחסדות של אחד מהם:
כי יעזוב מִטָּה השכם בבוקריום יום ולא יחדל בית אל ללכתשלש פעמים שח כל יום יַשׂוּחַכפוף בראש יושב ושתום העיןלפני אלקים שם ושתי ידייםאחת עלי אחת על לב יניחתבוא אלי ביתו שם תמצאהוהוגה בתורת אל יומם ולילפעם בספר משנה בידייםפעם במזמורי דוד שוחחגם יחזיק אותו עומד עודנונושא ונותן על יתרון הכסףובעוד ידבר פֶּה לרבות הבצעיהיה לעיניו אז ספר הקדשהנה קצות דרכי הגבר אלה
דבקות מדומה בדת אינה מונעת ממנו לחשוק ב"בתולות יופי". יש המתהלכים בעיניים עצומות ואז ראשם ניגף בקיר. הם עלולים להטיל על עצמם עינויים וצומות ושואלים אחרים מה עוד יוכלו לעשות לצדקתם. הם דומים בצביעותם ובורותם לעשו השואל את יצחק אבינו (לפי האגדה) כיצד מעשרים מלח. הם דורשים גמול כפינחס בעוד הם נוהגים כמו זמרי !
חלק ג': הבל בני אדם.
השיחה השלישית דנה בכל אלה המחפשים תענוגות לחושיהם - לשמיעה, לריח ולטעם, כל מה שהוא מכנה "הבל בני אדם". הם נהנים לצפות בתמונות המקשטות קירות, למראה לבושי נשים ובייחוד מתבוננים בתלבושות צבעוניות של נשים המצופות בציורי צמחים, כסף וזהב. יש המשתוקקים לצלילים ערבים ומשום כך הם מזניחים את השינה, האכילה וענייני ביתם. לדברי המחבר, תשוקה מוגזמת לשירה (כמו באופרה בזמנו) מרחיקה את האדם מן החכמה והמוסר. הוא מציע למכורים לזמרה להאזין לצפצוף הציפורים בגינתם ובכך ישמרו על כספם ועל טוהר המידות. כלכל ודרדע משוחחים גם על בולמוס המאכלים. לאדם יש פירות וירקות בשפע. מדוע יקנה מוצרים מארץ רחוקה, אפילו כאשר הם מקולקלים וחסרי טעם. רודפי המזון דווקא מחפשים בשר של חיות יער, דגי הים ועוף השמים. הוא מזכיר קיסר רומאי בשם "להליוֹגוֹבעל" אשר נהג לאכול דגי ים בשבתו על הר גבוה ולסעוד את ליבו בחיות השדה בהיותו בלב ים - ביטוי לטֵרוּף יוצא דופן. תוך מאמציו לתת סיפוק ליצרו אין האדם חש שחייו חולפים וקיצו קרב. גם זקנים עלולים להיות במצב דומה: "איש זה העומד על סף הקבר אחוז בהלה משום שגנבים עלולים לגנוב את כספו". עוד דבר מופלא, הזקן המנסה להסתיר את גילו. מניח פאה צהובה על ראשו, לובש בגדי חמודות ורץ כבחור צעיר אחרי עלמה יפהפייה. אינו חס על כספו וכל תשוקתו לתת סיפק ליצרו. לעיתים, התבונה סרה מלב הזקנים.
חלק ד': חכם בעיניו.
החלק האחרון היא השיחה הארוכה ביותר. בה הוא מנסה להסביר כיצד ינהג החכם שעיניו בראשו. כלכל מספר כי היה בחברת מכירים ואדם זר הצטרף אליהם. חבריו עזבו את המקום והזר נשאר עמו. ואז, האורח פתח את פיו בדברי איוולת שפרצו ממנו ללא הפסקה. הוא הצליח להימלט ממנו רק בעמל רב.שני הידידים דנים באותם טיפשים הסבורים שהם יודעים הכל: חכמת השמים, אומנויות ומדעים, מסוגלים לבנות בנינים ואפילו מתמצאים בחכמת הלחימה, למרות שלא אחזו נשק מימיהם. כמובן יש להם יכולת לתת עיצות כיצד לטפל בחולים. והנה תיאור של פעולתם.
הביטו עוד דַּוָּי מוטל על ערשכי בסביביו למצא מרפא לחוליזקני דעת ונבוני לב יֵשֶבוּאחר לכתם ממנו נקרב שמה
איש שולל מחכמה ומחוסר דעתכי איננו מבחיו בין גיד לעורקכי דלתי בטן אל עיניו נסגרוהנה ידו יד החולה אוחזתאם בו קדחת מַנֶה לגמור אומריגיד עליו דיעו ויחוה דעתוא/שר רופא חכם יאמר אפוּנָהמתפאר בער על נכון לדעת
הם טוענים כי יש בעלי מלאכה בורים העוסקים בדברים שאינם מבינים בהם. הם מדגימים זאת בסיפור על אומן שצייר דמות אדם בתלבושתו והציג אותה בפומבי. סנדלר שעבר במקום העיר לאמן על פרט לא נכון בציור הנעלים. האמן תיקן את הפרט. ראה הסנדלר כי הוא פועל לפי המלצתו הוא המשיך ולעג על פרטים אחרים בתלבושתו של האדם שבציור. עד אשר האמן פסק: "אמן, פה לא תרחיב הלאה מהנעל". בעבר אנשים נהגו להתבייש ושתקו כאשר הם לא הכירו את נושא הדיון. היום הם בטוחים בעצמם ומשמשים כמופת ודוגמה לטיפשים אחרים.למחנה הגדול של המומחים שייכים גם אלה הסבורים שהם מכירים את תורת היהדות ומצוותיה. לא כל מלמד תינוקות, היודע מקרא ותרגום יכול להבדיל בין טמא לטהור או בין קודש לחול. אמנם יש להם "צניפים ומעילים ארוכים ומטפחים את זקנם".
ואם הם יודעים קצת תלמוד. הרי אין גבול לביטחונם ולגאוותם והם תובעים כיבוד והוד מן האחרים. ברם הגרועים שבחבורה מגוונת זו הם המקובלים המדומים. בימים הקדומים היו חכמי הקבלה ישרי לב ויראי שמים. הם לא התפארו בידיעותיהם בחכמת הנסתר ושמרו אותן בסוד. אלו שבאו במקומם היום מוכנים לגלות את הקבלה לכל אחד, לחכם ולטיפש. כאשר אחד לומד את הזוהר הוא מדמה עצמו לישעיהו הנביא או ליחזקאל הנביא וסבור שהוא עולה לשמים.
כקרוא הזהר איש שכלו בחשךיחשוב כי אור גדול נגה עליהוכי מראות בן-בוזי לו לא נסתרווכבן-אמוץ יאמר הנה ראיתיכסא נשר ורם ואלוהי שמהאי לזאת יחרד לב כל השומעכי הן גאון בא עקב ענוה צדקאל אמר האדם חי לא יראניובדעתו זה עולה על השמיםרואה כל שרפי אל וגדודי שחקיבחו הצור צמים ודמות וצלםיתן לאשר אין לו תבנית וערך
בעבר הקבלה נקראה "חכמת החן והאמת". היום הסכלים השתלטו עליה ומבלים את זמנם בצרפם אותיות הא'ב' ובהמציאם סודות. ויש אחד אפילו חושב כי האלוקים השמיע לו את דברו.
מחכים לגודיק
מחכים לגודיק הוא סרט תיעודי מוזיקלי, המגולל את סיפור עלייתו ונפילתו של המפיק והאמרגן גיורא גודיק, הנחשב "מלך מחזות הזמר בישראל". סרטו של ארי דוידוביץ' מביא את סיפורו הטרגי של גודיק על רקע סיפורה של התקופה בתרבות הישראלית ושל ז'אנר המחזמר הישראלי.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הקולנוע ירושלים, במסגרת תחרות וולג'ין לקולנוע ישראלי, ב-10 ביולי 2007 ושודר בבכורה טלוויזיונית בערוץ 2, במסגרת הרצועה "הסיפור האמיתי" ב-25 במאי 2009.
עלילת הסרט.
הסרט עוקב אחר חייו של גודיק מראשית דרכו בוורשה, שם נולד ב־1921 למשפחה של אנשי תיאטרון. גודיק שירת בצבא אנדרס כקצין תותחנים בזמן מלחמת העולם השנייה. בתום המלחמה פגש את אשתו אמה, יהודיה ששרדה את המלחמה. לדברי אמה גודיק הקדים בתעודות את תאריך לידתו בשלוש שנים כדי שלא יוודע שהם בני אותו גיל, שכן זה לא היה מקובל אז. ב־1948 בני הזוג עלו לארץ, עקב רצונו של גודיק לתרום לישראל ולהילחם בצבאה. הוא גויס לחיל התותחנים ושירת שם עד שהשתחרר ב־1955 בדרגת רב-סרן. בכספים שחסך הוא הקים משרד אמרגנות והפקה קטן ברחוב שיינקין בתל אביב, והוא עבד שם עם אשתו, ובהמשך עם עורך דינו הנאמן אלכס ז"ק.
הסרט עוקב אחר הקריירה של גודיק, שבשלב מוקדם שלה החליט, למרות חוסר ניסיונו, להביא ארצה אמנים גדולים מחוץ לארץ. הסרט מגולל את סיפור הבאתם לארץ של כמה מהאמנים הבולטים מבין אלו שגודיק הביא לארץ, מרלן דיטריך, לואי אמסטרונג וקליף ריצ'רד. דרך דברי המרואיינים בסרט, נשקפת ההתנהלות הנועזת וההרפתקנית של גודיק.
בהמשך, החליט גודיק להמר ולייבא לתל אביב מארצות הברית את ז'אנר מחזות הזמר הפופולריים, שהיה אז בלתי ידוע בארץ, שהתאפיינה עד אז בתרבות תאטרונית צנועה יחסית, כלומר בהיעדר מחזות זמר גרנדיוזיים ונוצצים. לצורך זה הוא גייס לשורותיו כשחקנים את שלמה בר-שביט ואת יוסי בנאי, ובהמשך את רבקה רז, ליאור ייני, יהורם גאון, מני פאר, תיקי דיין, ואחרים. הוא גייס כמתרגמים, ובהמשך ככותבים ואנשי תיאטרון, את יורם קניוק, דן אלמגור, יואל זילברג, עמוס אטינגר וחיים חפר. כל אלו (פרט לבנאי) מרואיינים בסרט ותורמים לו את יכולתם כמספרים מוכשרים.
הסרט מתאר שלב נוסף בעלייתה של הקריירה של גודיק, כאשר ב־1964 הוא הקים תיאטרון על שמו, "תיאטרון ג.ג", באולמות קולנוע אלהמברה ביפו. בשיאו, התקיימו באלהמברה כמה הצגות גדולות במקביל, מול קהל של מאות ואף אלפי צופים. הסרט מתאר את סגנון חייו הראוותני של גודיק – בעיקר במונחי הזמנים ההם בישראל, טרום מלחמת ששת הימים.