ב-1948, לאחר שקיבל תואר מאסטר באנגלית והיסטוריה, הוא המשיך ללימודים מתקדמים באוניברסיטת בראון בפרובידנס, רוד איילנד, אחת מהחברות בליגת הקיסוס; הוא למד שם במשך שנה לקראת הדוקטורט. בתוך כך התפרסמו לראשונה שירים מפרי עטו, ופה ושם הוא עסק גם בעריכה. עם הזמן הפכה השירה לעיסוקו המועדף.
מעבר להולנד.
ב-1949 הוא זכה במלגת פולברייט שאפשרה לו לעבור ללמֵד בהולנד במשך שנה. הוא לימד בבית הספר של הקווייקרים בטירת אֵרְדֶה ליד העיירה אוֹמֶן. בתום השנה הוא החליט להישאר מעט בהולנד ואז פגש בחור בשם האנס ון מארלה, שהפך לאהבת חייו הגדולה; בגללו הוא חזר בו מכוונתו לחזור לארצות הברית ובמקום זאת השתקע באמסטרדם. במהלך השנתיים הבאות למד הולמס בקורס להולנדית אצל ניקו דוֹנְקֶרסְלוֹט באוניברסיטת אמסטרדם וב-1951 כבר הופיעו תרגומיו הראשונים לשירים מהולנדית.
תרגום שירה הפך לעיסוקו העיקרי ועד למינויו כחבר בכיר במכון למדע הספרות הכללי של אוניברסיטת אמסטרדם הוא הניח שבזאת תהיה פרנסתו. נוסף לשירה, הוא תרגם לאנגלית גם פרסומים על אינדונזיה ועל שירה אינדונזית, ביחד עם בן זוגו האנס ון מארלה. עד מהרה יצאו לו מוניטין כמתרגם חשוב וב-1956 הוא היה לזוכה הלא-הולנדי הראשון בפרס מרטינוס נייהוף לתרגום עבור תרגומיו לאנגלית. משנוסד ב-1958 "דלתא", כתב עת בשפה האנגלית המוקדש לתרבות הולנדית ופלמית, היה הולמס לעורך השירה בו ותרגומיו לשירה הולנדית מודרנית הופיעו בו בקביעות. בין השאר הוא התפרסם בשל תרגומיו לשירי קבוצת "החמישים", שירים מודרניים וקשים במיוחד לתרגום.
אחד מהישגיו המרשימים ביותר של הולמס היה התרגום שלו לפואמה של מרטינוס נייהוף אוואטר (Awater), אחת היצירות הקאנוניות בשירה ההולנדית המודרנית. בזכות התרגום זכו גם הולמס וגם נייהוף עצמו לפרסום רב; שני זוכי פרס נובל לספרות, ת"ס אליוט ויוסיף ברודסקי ראו לנכון לציין לשבח את התרגום ואת השיר. ברודסקי העיר כי זהו אחד השירים הטובים שקרא מימיו ואליוט אמר כי לו כתב נייהוף את השיר באנגלית ולא בהולנדית, הוא היה מפורסם בעולם כולו.
ב-1984 הוא זכה בפרס הקהילה הפלמית לתרגום. באותה שנה הוא היה בין העורכים והמתרגמים בספר החשוב Dutch Interior, אוסף שירה הולנדית בתרגום שיצא בניו יורק בהוצאת Columbia University Press. אוניברסיטת קולומביה מעניקה פרס על שמו לתרגומים מהולנדית: The James T. Holmes Award.
מחקר תאורטי.
משהחליטה הפקולטה למדע הספרות הכללי באוניברסיטת אמסטרדם להקים ב-1964 מחלקה לחקר התרגום, הוזמן הולמס לעבוד בה כחבר בכיר והוא נענה בהתלהבות. לא זו בלבד שהיה לו הרקע המחקרי הנחוץ, אלא גם ניסיון בלתי-אמצעי רב וידע תאורטי נרחב בתחום. הוא יצר תוכנית להכשרת מתרגמים ומתורגמנים, שבסופו של דבר הפכה למכון לחקר התרגום באוניברסיטה. במידה רבה הולמס הוא שהפך את חקר התרגום לדיסציפלינה בפני עצמה, המכון שלו הכשיר ועדיין מכשיר דורות של מתרגמים ומעשיר אותם בידע תאורטי. ב-1972 נשא הרצאה בכותרת: "השם והאופי של חקר התרגום" (The Name and Nature of Translation Studies). הייתה זו הרצאה פרוגרמטית שהתוותה את מסגרת המחקר של חקר התרגום כתחום מחקר תיאורי, פנומנולוגי. ההרצאה לא פורסמה בכתב, אלא שנתיים לאחר מותו של הולמס ולפיכך השפעתה הייתה תחילה מועטה. ב-1988 פורסמה ההרצאה כמאמר באנגלית והפכה לטקסט מכונן של תחום המחקר החדש.
ב-1984 קרא הולמס באירוע ספרותי חשוב כמה שירים הומוארוטיים שכתב בעצמו; בכך לא רק שיצא מהארון בעצמו, אלא גם שירתו זכתה לשבחים והכרה. הוא אהב להפגין לראווה את נטייתו המינית, לא רק בשירתו אלא בבחירה קפדנית של בגדים ואבזרים. כך הוא יצר לעצמו תדמית מוכרת: גבר מזדקן, נמוך ובעל שער שיבה, לובש מעיל עור, מכנסי ג'ינס, משולש ורוד על הדש, מחזיק מפתחות כבד וקצה מטפחת אדומה מציץ מכיסו האחורי.
הולמס היה אחד הראשונים שפיתחו את תחום המחקר "לימודים הומוסקסואליים". ב-1978 הוא החל להעביר סדנאות באוניברסיטת אמסטרדם בנושא ספרות הומוסקסואלית והיה פעיל גם מחוץ לאקדמיה למען שוויון זכויות להומוסקסואלים.
הולמס חלה באיידס ונאלץ לפרוש מעבודתו בשנת 1985. הוא נפטר מהמחלה כעבור כמה חודשים, ב-6 בנובמבר 1986 ונקבר באמסטרדם.
ישיבת שער התורה
ישיבת שער התורה הייתה ישיבה שהתקיימה בעיר גרודנו שבבלארוס של היום משנת 1915 ונסגרה בשנת 1939. מזוהה בעיקר עם הרב שמעון שקופ.
היסטוריה.
הישיבה נוסדה על ידי חבורת תלמידים שנלכדו בעיר גרודנא שבליטא, על ידי עזרתו של הרב יעקב אריה ליפשיץ, בנו של בעל ה"עולת שלמה", על ידי הצבא הגרמני בעת מלחמת העולם הראשונה; אלו התמקמו בבית המדרש "יסוד ושורש העבודה", ולשם נקבצו בחורי ישיבה מפליטי המלחמה. בתחילה נבחר ועד מארגן, וכדמות מרכזית (של מעביר שיעור) נבחר הרב אלתר שמואלביץ. בהמשך מונה הרב יוסף לייב ננדיק כמשגיח. בסיום המלחמה עזב הרב שמואלביץ את הישיבה, וגם התרומות פחתו בצורה ניכרת (בעיקר עקב הפסקת התמיכה של אגודת עזרה). בהמלצת הרב יוסף שלמה כהנמן מונה הרב שמעון שקופ לכהן כראש ישיבה (תר"פ), ובכך היה ראש הישיבה הראשון של ישיבת שער התורה, כשהוא נמנע מטיפול בצד הכלכלי של הישיבה.
בשנת 1920, בעקבות מלחמת פולין וברית המועצות, עזבו רוב תלמידי הישיבה, מלבד קומץ קטן, לפוניבז', ובעת כניסת הצבא האדום לעיר הישיבה נסגרה בצורה מוחלטת. לאחר נסיגת הצבא (תרפ"א) הוקמה הישיבה מחדש בבית המדרש "אלשיך" ובצוות הישיבה מונו כמה מקרוביו של הרב שקופ.
בשנת תרפ"ב הונהגה בישיבה שיטת המוסר. באותה תקופה מונה הרב שלמה הרכבי למשגיח, והוא כיהן בתפקידו עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. לאחר פרוץ המלחמה עזבו את הישיבה רוב תלמידיה, וגם הפעם נשאר קומץ הכולל את הרב שקופ שלא יכל לעזוב מפאת גילו. לאחר פטירת הרב שקופ עזבו גם קומץ התלמידים, ורוב הגרעין עבר לווילנה.
חתנו של הרב שקופ, הרב שרגא פייבל הינדס, היה ר"מ ומנהל כספים בישיבה.
סדרי הישיבה.
בתקנות הישיבה היו כללים שנגעו לסדרי הלימוד. בסדר הלימוד היה חיוב על כל תלמיד ללמוד 11 דפי גמרא בשבוע, כאשר מתוכם שישה דפים בסגנון בקיאותי וחמישה בסגנון עיוני. מלבד זאת התקיימו בישיבה מבחנים על החומר הנלמד אחת לשבועיים.
שמעון הכהן שקופ
שוג'ו
שוג'ו (少女) הוא מונח שמקורו בשפה היפנית המתייחס לנערות צעירות ברמה המילולית, השימוש במילה קובע סוג ז'אנר בתחום סדרות האנימה וחוברות המאנגה המיועדות לילדות ונערות צעירות טרם גיל ההתבגרות.
עלילת הז'אנר, בשונה מהשונן, היא ברובה פנטזית, רומנטית וקסומה. גיבורת הז'אנר הן לרוב ילדות ונערות.
השוג'ו בישראל.
בישראל שודרו מספר סדרות שוג'ו ובהן:
Paratrooper
Paratrooper הוא משחק מחשב שנוצר בשנת 1982 על ידי גרג קופרברג.
מטרת המשחק היא למנוע מהצנחנים של צבא האויב לנחות באזור.
תיאור המשחק.
השחקן שולט בתותח ארטילרי בתחתית המסך. התותח מסוגל להסתובב ולכסות תחום גדול של המסך, אבל הוא אינו מסוגל לזוז מהבסיס שלו. מסוקים טסים בחלקו העליון של המסך ומפילים צנחנים. התותח צריך ליירט את המסוקים ו/או הצנחנים ולמנוע מהם להצליח לנחות על הקרקע ולהשמיד אותו. הצנחנים מושמדים על ידי פגיעות ישירות של התותח, או שניתן לירות במצנח שלהם ובמקרה הזה הם יפלו למותם. לעיתים עוברים גם מטוסי סילון אשר מיירטים פצצות על התותח - ניתן לירות במטוסי הסילון ובפצצות שהם מטילים גם כן.
השחקן צובר נקודות על ידי ירי על המסוקים, הצנחנים, מטוסי הסילון, ועל הפצצות שהם מטילים. כל ירייה עולה לשחקן נקודה אחת, לכן אם השחקן מנסה להגיע לתוצאה טובה, הוא חייב לנסות ולחסוך בתחמושת.
המשחק מסתיים כאשר התותח נפגע ישירות מפצצה שהוטלה עליו, או כאשר צנחן הצליח לנחות ישירות על התותח, או כאשר ארבעה צנחנים מצליחים לנחות בשלום בצידי התותח (ארבעה בצד אחד ולא ארבעה באופן כולל). כאשר זה קורה, הם מסוגלים לבנות פירמידה אנושית ולטפס לתותח ולפוצץ אותו.
דונקי קונג
דונקי קונג (באנגלית: Donkey Kong) הוא משחק ארקייד שנוצר בשנת 1981 על ידי נינטנדו.
עלילה ודמויות.
עלילת המשחק קלושה למדי אך בתקופת צאת המשחק נחשבה למספקת: גיבור המשחק הוא מריו ("ג'אמפמן" במשחק זה), מטרתו היא להציל את חברתו פאולין מגורילה אימתנית בשם דונקי קונג. מריו ודונקי קונג היו לדמויות פופולריות במשחקי נינטנדו נוספים.
המשחק הוא דוגמה מוקדמת למשחקי הפלטפורמה בהם מטרת השחקן היא לתמרן את הדמות העיקרית דרך מספר מסכים (המכונים "פלטפורמות") תוך התחמקות ממכשולים שונים. פיתוח המשחק היה מאמץ עיקרי של נינטנדו לחדור לשוק הצפון אמריקאי. נשיא החברה, הירושי ימאוצ'י, שכר את מתכנן המשחקים חסר הניסיון שיגרו מיאמוטו, שתכנן את המשחק בהשפעת סרטוני פופאי וקינג קונג יחד עם מתכנן המשחקים הראשי, גונפיי יוקוי. הצמד פרץ דרך בשילוב גרפיקה במשחקי מחשב, בתכנון שלבים מרובים במשחק ובקידום העלילה בסצנות ביניים מאוירות בסגנון קומיקס.
המשחק הצליח עד מאוד בצפון אמריקה וביפן, ופותחו עבורו גם גרסאות ביתיות למגוון מכונות משחק. המשחק גם הועתק באופן פיראטי בהיקף נרחב ודמויותיו פורסמו על אריזות מזון, בגדים, צעצועים וכדומה. יוניברסל סיטי סטודיוס הגישו תביעה נגד נינטנדו, בטענה כי המשחק מפר את סימנם הרשום "קינג קונג", אך תביעה זו נדחתה. הצלחת משחק זה ביססה את מעמדה של נינטנדו כמובילת שוק משחקי הווידאו הביתיים בשנות השמונים והתשעים.