גמדות באדם יכולה להיות תוצאה של אחת ממאות מחלות, חשיפות לזיהום או לקויות גנטיות שונות. מרבית סוגי הגמדות באדם מלווים במגבלות נוספות מלבד הגובה, כגון טווח תנועת ידיים מוגבל או הליכה מסורבלת. על פי רוב אלה מגבלות תנועה שונות ותווי פנים ופרופורציות גופניות ייחודיים לסוג הגמדות. דוגמאות נדירות למקרים בהם הגמדות מלווה גם בלקויות שאינן לקויות תנועה, הן גמדות הנגרמת ממחסור קיצוני ביוד בעת הילדות וגמדות בשל תסמונת ההריון הרווי באלכוהול. בשני מקרים אלה קיימת גם לקות נוירולוגית.
הטיפול בתופעה.
יש מספר שיטות לטיפול בגמדות.
נגישות.
סביבה בה גרים או עובדים אנשים הלוקים בגמדות אינה חייבת, על פי רוב, להיות מעוצבת באופן שונה במיוחד מהסביבה הרגילה. על פי רוב די לצייד את הסביבה בשרפרפים יציבים שאדם חלש יכול להזיז בקלות. במידת האפשר מומלץ גם לא לאחסן במקומות גבוהים חפצים שאנשים אלה עשויים להידרש להם. במקום ממנו שרפרפים כאלה נוטים להיעלם, ניתן להוסיף מדרגה שאנשים אלה יכולים לטפס עליה (באופן שאינו מפריע למשתמשי כיסאות גלגלים).
סולמות אינם נוחים לרבים מהאנשים הסובלים מקומה נמוכה משום שהם גם בעלי תנועה מסורבלת. חלק מבעלי הקומה הנמוכה מצטיידים ביד עזר למוגבל מדגם שיכול להתקפל ולהיארז בתיק.
היבט חברתי של התופעה.
לאנשים הלוקים בגמדות יש קשיים שונים הנובעים מגובהם השונה משמעותית מהממוצע, למשל: ברכישת בגדים והנעלה, טיפוס מדרגות האוטובוס והרכבת, שימוש בטלפון ציבורי ועוד. כמו כן לעיתים קיימים מקרים בהם ישנו קושי בהשתלבות בחיי החברה עקב שונותם הפיזית במראה החיצוני ובתנועות, כמו גם דעות קדומות. ברבות ממדינות ארצות הברית ואירופה הלוקים בגמדות מתאגדים באגודות לעזרה הדדית ולתביעת זכויות. בישראל פועל בנושא גוף המכונה ענ״ק - עמותת נמוכי קומה.
התביעות של חלק מארגוני האנשים הסובלים מגמדות הן בתחום שפת היומיום. הכינוי האנגלי "גמד" נחשב לעיתים כביטוי מעליב ולא תקין פוליטית, ויש התובעים לשנותו ל-"נמוך קומה" או ל"אדם קטן".
בתקופת ימי קדם רווחה לעיתים האמונה שאנשים הלוקים בגמדות הם בעלי סגולות מיוחדות, ערמומיים ופיקחים.
מלכים ומלכות אהבו להחזיק בארמונם גמדי חצר מתוך אמונה בפיקחותם וגם כדי לשעשע את אורחיהם (כך, גוליבר מספרו הנודע של ג'ונתן סוויפט משמש בתפקיד זה אצל הענקים). לפליפה הרביעי מלך ספרד היה גמד חצר בשם "רישבנר" ובתקופת המהפכה הצרפתית היו מסיעים את רישבנר לפריז כשהוא לבוש בבגדי תינוקות שבהם היו מוסתרים מסמכים סודיים. הצייר דייגו רודריגז דה סילבה אי ולסקס צייר את רישבנר.
אטימולוגיה.
המילה מופיעה פעם אחת בתנ"ך, בספר יחזקאל: . פרשני המקרא פירשו את המילה כ"ננסים", "אנשים קצרי המידה" שהוצבו על המגדלים משום שקטנותם הקנתה להם יתרון במלחמה. המלבי"ם פירש את הפסוק כתיאור אשליה אופטית: כשעמדו על המגדלים הגבוהים, נדמו כננסים. פירוש זה מתבסס על המילה , הנזכרת בתנ"ך פעם אחת, בספר שופטים, והיא מידת אורך: . לעומת זאת, אליה שמואל הרטום פירש כי ייתכן ו"גמדים" הם העם הנזכר בתעודות אל-עמארנה (המאה ה-14 לפנה"ס) בשם דומה, שישב מצפון להר חרמון.
ציד המכשפות
צייד המכשפות (באנגלית: The Crucible - "כור ההיתוך") הוא מחזה של ארתור מילר שנכתב בשנת 1953 ומתאר את ציד המכשפות בסיילם בשנת 1692.
המחזה זכה לביקורות גרועות כאשר עלה לראשונה בברודוויי ב־22 בינואר 1953. אולם הגרסה שעלתה לבמות שנה לאחר מכן נחשבת לקלאסיקה והיא נלמדת בבתי ספר למשחק ברחבי העולם.
הבסיס ההיסטורי למחזה.
המחזה מבוסס על אירועים היסטוריים אמיתיים, שהתרחשו בעיירה סיילם שבמדינת מסצ'וסטס בשנת 1692. במהלך שנה זו נידונו 13 נשים ו-6 גברים למוות בתלייה, על ידי בית המשפט המקומי, לאחר שהורשעו במעשי מאגיה שחורה וכישוף, עבירה שעונשה היה מוות במדינת מסצ'וסטס הפוריטנית של המאה ה-17. אדם נוסף הומת בסקילה, לאחר סירובו לעמוד למשפט בבית-משפט אזרחי בהאשמה כזאת. מאות אחרים, שלא הורשעו, שהו לעיתים זמן ממושך בכלא, לאחר שנחשדו כעוסקים בכישוף.
המחזה והפוליטיקה האמריקאית.
המחזה נכתב בעקבות המקרתיזם שבגינה אמריקאים שנחשדו בקומוניזם - ביניהם ארתור מילר עצמו, שנחקר מאוחר יותר ב־1956 באשמת תמיכה בקומוניזם.
ניסיונות של מילר לצאת לאירופה על מנת להציג מחזה זה הוכשלו בתחילה, בשנות החמישים, על ידי ממשלת ארצות הברית בשל "אי תאימות לאינטרסים". למרות ניסיונות הממשל זכה המחזה בגרסתו השנייה להצלחה בינלאומית.
המחזה הוסרט פעמיים, בפעם הראשונה ב־1957 ובפעם השנייה על ידי מילר ב־1996. כמו כן עובד המחזה לאופרה בשנת 1961.
עלילת המחזה.
גיבורת המחזה היא אביגיל ויליאמס, נערה בת שבע עשרה, המאוהבת נואשות בחוואי ג'ון פרוקטור. ג'ון פרוקטור הוא גבר נשוי, המגלה אמביוולנטיות בקשר לאביגיל. אהבתה מביאה אותה לנסות ולהרוג את אשתו באמצעים מאגיים. כומר העיירה תופס את אביגיל וחברותיה – ביניהן בתו של הכומר, בטי - בשעת מעשה, כשהן רוקדות ביער ועוסקות לכאורה במעשי כשפים.
כשמגלים אנשי הקהילה הדתית האדוקה כי בנותיהן נוטלות חלק במעשי כשפים, הם בטוחים כי השטן נמצא בקרבם. מכאן נסחפת קהילה דתית שסועה למסע רצחני של חיסול חשבונות באמתלה של הגנה על ערכיה הדתיים, ומתחילה שרשרת האשמות ומשפטי בזק בלתי ניתנת לעצירה, המובילה לתלייתם ומאסרם של רבים.
העלאת המחזה בישראל.
המחזה הועלה בישראל מספר פעמים:
אלויס ברונר
אלויס ברונר (בגרמנית: Alois Brunner; 8 באפריל 1912 - דצמבר 2001) היה פושע מלחמה נאצי, יליד אוסטריה. האופטשטורמפיהרר באס אס. מנובמבר 1938 נמנה עם עובדיו של אדולף אייכמן והפך לאחד מעוזריו הבכירים. סייע בניהול הגירושים של יהודי צרפת, סלובקיה, אוסטריה ויוון למחנות ריכוז והשמדה. נחשב לאחד מפושעי המלחמה הנאצים הבכירים ביותר שלא נתפסו.
ביוגרפיה.
במלחמת העולם השנייה.
רשימת הפשעים שנזקפת לחובת אלויס ברונר ארוכה ותחילתה ב-1941, אז היה סגנו של אייכמן במשרד להגירת יהודים. בתוקף תפקידו דאג ברונר לגירוש המוני של כ-48,000 יהודים אוסטרים מחוץ למדינה הארית, וציווה להעביר אותם למחנות ריכוז בפולין, בלטביה ובליטא. ב-1943, אחרי שאייכמן התלהב מפוטנציאל הרשע של ברונר והגדירו "האיש הטוב ביותר שלי", הוא נשלח ליוון, שם החיש את גירושם של כ-46,000 יהודי סלוניקי תוך חודשיים בלבד. אכזריותו הייתה לשם דבר. אפילו פקודיו באס-אס סלדו ממנו. היו שהדביקו לו את שם הגנאי "היהודי זיס".
ברונר נודע בעונשים שהטיל. יהודים שהובאו למחנה שבו שירת והואשמו בכך שהם קומוניסטים, נמסרו ל"טיפול מיוחד": הם אולצו לרוץ שעות במחנה ולהשליך את עצמם לתוך בוץ. כשכבר לא היו מסוגלים לזוז הוכו עד שהתמוטטו. אחד משוטרי האס-אס רוצץ את גולגולתו של אחד מהם ומוחו הותז. במקרה אחר אילץ תשעה יהודים, ובהם זקן היהודים במחנה, לעמוד דום, ערומים, בלילה קר של נובמבר, משמונה בערב עד שמונה בבוקר. כל אותה עת הכו אותם שוטרי האס-אס. בשמונה בבוקר הורשו המעונים ללבוש מכנסיים, אבל צוו להמשיך לעמוד ללא נוע שלוש שעות נוספות. ביוני 1943 נשלח ברונר לצרפת כדי לפקד על מחנה המעבר דראנסי ליד פריז ולנהל את הגסטפו בצרפת. תוך שנה וחודשיים, ברונר שלח מהמחנה כ-24,000 יהודים צרפתים, ובהם 345 ילדים, למותם באושוויץ. בניצה שבדרום צרפת הקים מפקדה מיוחדת לגילוי יהודים מסתתרים. מאות סוכנים צרפתים עבדו למענו תמורת תשלום, והסגירו יהודים תמורת 100 פרנק ליהודי.
מצרפת עבר ברונר לסלובקיה. בתקופה שבין ספטמבר 1944 לפברואר 1945 פעל לחיסול המחתרת היהודית שם, ניהל את מחנה הריכוז סרד וארגן את גירושם של למעלה מ-12,000 לאושוויץ.
בסך הכול הוא אחראי לרציחתם של כ-125 אלף יהודים ולגירושם של רבים אחרים למחנות השמדה ואל מחוץ לתחומי המדינות שבהן חיו. בכל מקום שאליו הגיע איתר גורמים בהנהגה היהודית המקומית, ובאמצעות מערכת טרור, הבטחות כזב וסחטנות הפעיל אותם כדי לאתר יהודים שהסתתרו.
מראשית 1944, כבר נכלל השם אלויס ברונר ברשימת הפושעים הנאציים המבוקשים באירופה. השירות החשאי של צרפת ביקש לעצור אותו אחרי שחרור פריז, אבל הוא הצליח להימלט. בדצמבר 1945 הופיע שמו ברשימת פושעי המלחמה באוסטריה. מאוחר יותר הוצאו נגדו צווי חיפוש רשמיים על ידי ישראל, יוון, צ'כוסלובקיה, אוסטריה וצרפת. נטען שהרשויות לא טרחו לחפש אחריו מפני שבטעות בלבלו בינו ובין אחיו שנידון למוות ב-1946 בווינה וחשבו שהם אותו אדם.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
בתום המלחמה הגיע ברונר למינכן ועבד כנהג עבור מנהלת הכיבוש האמריקאית. משנת 1947 ועד 1954 עבד במכרה באסן.
בעזרת איש האס אס גאורג פישר (השניים שירתו יחד בפריז), שנתן לו את דרכונו, נמלט ברונר מגרמניה והגיע באביב 1954 לסוריה. בעזרת איש המודיעין המערב-גרמני, ריינהרד גהלן, התמנה ברונר ליועץ לענייני מודיעין של השירות החשאי הסורי ובמיוחד של נאצר בימי קע"ם. לפי מקור אחר, הועסק כמנהל בית חרושת אמריקאי למשקאות קלים, בשם הבדוי "גאורג פישר".
בשנת 1960, בעקבות פרסום זהותו האמיתית, עבר לעבוד בחברת יצוא סורית.
בספטמבר 1961 ברונר איבד עין אחת ומספר אצבעות, כתוצאה מפיצוץ מעטפות נפץ שנשלחו על ידי המוסד הישראלי. גרמניה ומדינות אחרות דרשו את הסגרתו, אך סוריה סירבה להיענות לדרישה.
במהלך משפט אייכמן פנה ברונר לפרקליטו של אייכמן, רוברט סרווציוס, והציע לו את עזרתו "לְהָזֵם את שקרי התביעה". סרווציוס שלח אדם לסוריה שגבה מברונר עדות, אולם הפרקליט החליט שלא לעשות שימוש בעדותו של ברונר.
באותו עשור נשפט פעמיים בהיעדרו, הורשע ונידון למוות.