עם תחילת המאה העשרים הפחית וס את השתתפותו בתנועת איגודי העובדים. הוא התחיל לעבוד כמנהל חשבונות בבית חרושת לטבק הוא נשאר עם טום קיל (Tom Keell) המלחין והמנהל החדש של Freedom. ביוני 1906 הוא השתתף עם רוקר בוועידה נוספת של חייטים ששבתו.
בשנים 1928–1929 עסק וס בבניית קבוצת החירות הלונדונית (London Freedom Group) אבל היא נסגרה ב-1931. בסוף שנות ה-30 הוא הקים אותה מחדש ונעשה מעורב בפעילות סולידריות עם המהפכה הספרדית של 1936 יחד עם אמה גולדמן. ב-1946 הוא עוד היה פעיל כנואם בחוגים יהודים רדיקליים בלונדון כשהוא נושא נאום לציון יובל 55 לפרסום הראשון של פרייע ארבעטער שטימע (קול הפועלים החופשיים). הוא נפטר ב-23 במאי באותה שנה בגיל 84 וגופתו נשרפה בקרמטוריום של גולדרס גייט.
אגנס באדן פאוול
אגנס סמית באדן-פאוול (16 בדצמבר 1858 – 2 ביוני 1945) הייתה אחותו הצעירה של רוברט באדן-פאוול, הברון ה-1 באדן-פאוול, וזכורה בעיקר בזכות עבודתה על הקמת תנועת הצופות הבנות בתור תנועת אחות נשית לתנועת הצופים. אגנס נולדה בפדינגטון בלונדון.
נעוריה ותחילת דרכה.
אגנס הייתה התשיעית מתוך ארבעה-עשר ילדים, והבת השלישית של אביה, רברנד באדן פאוול, שהיה פרופסור לגאומטריה באוניברסיטת אוקספורד. בין אחיה היו וורינגטון באדן-פאוול, סר ג'ורג' באדן-פאוול, פרנק באדן-פאוול ובאדן באדן-פאוול. אמא שלה, הנרייטה גרייס סמית, הייתה אשתו השלישית של רברנד באדן פאוול. הנרייטה גרייס הייתה מוכשרת בתור מוזיקאית ואמנית והייתה בתו של אדמירל ויליאם הנרי סמית ושל אנרלה וורינגטון.
כאשר אגנס הייתה רק בת שנתיים, אביה רברנד באדן פאוול נפטר. על מנת לכבד אותו לאחר מותו, אמה של אגנס הוסיפה את השם "באדן" לשם המשפחה ומאז, ענף זה של המשפחה ידוע בתור באדן-פאוול.
מותו של באדן השאיר את המשפחה תחת חינוכה של הנרייטה, אשר הייתה נחושה להנחיל לילדיה את הרצון להצליח. אחיה של אגנס, רוברט, צוטט באומרו, "כל סוד ההצלחה שלי מתבסס על אמא שלי."
אגנס היתהת מוזיקאית מוכשרת, ניגנה על אורגן, פסנתר, וכינור. תחומי העניין המגוונים שלה כללו היסטוריה ואסטרונומיה, והיא אספה בביתה דבורים, ציפורים ופרפרים.
באפריל 1901 אגנס התארסה לסר ויליאם ביסט ברי, דובר הפרלמנט של דרום אפריקה, אבל הם לא התחתנו. כמה שנים מאוחר יותר היא התיידדה מאוד עם גוליילמו מרקוני.
עם אחיה באדן פלטשר סמית באדן-פאוול אגנס עבדה ויצרה בלונים אווירונאוטיים, והם בילו יחד בטיסות רבות. מאוחר יותר היא עזרה לו בבניית מטוסים. אגנס הייתה חברת כבוד של החברה האווירונאוטית המלכותית משנת 1938.
היא הייתה במשך כמה שנים נשיאת מחלקת ווסטמינסטר של הצלב האדום, ועבדה בליגת הרחמים ועבור גילדת הרקמה של המלכה מרי.
תנועת המדריכות.
בעקבות הקמת תנועת הצופים, רוברט באדן-פאוול ארגן אספה של הצופים בקריסטל פאלאס בלונדון ב-1909. הוא היה נסער לראות בקרב רבים מהצופים, קבוצה קטנה של צופות בנות שהגיעו לאירוע בלי כרטיסים.
הדעה הרווחת בשלב זה הייתה נגד פעילויות מעורבות של בנים ובנות, אך לחץ גובר והולך שכנע את רוברט באדן-פאוול לשקול הקמה של ארגון נפרד עבור הצופות. מכיוון שנתקל בסירוב על ידי ארגוני עזרה ראשונה, הוא ניגש אל אחותו, אגנס, שהסכימה בחוסר רצון לקחת על עצמה את הארגון החדש של תנועת הבנות המדריכות. אופייה של אגנס באדן-פאוול היה שימושי לנטרול הדעות השליליות על תנועת הבנות המדריכות. חבר כתב לה:כל מי שהיה נתקל בהשפעתה העדינה, עניינה בכל האמנויות הנשיות, אהבתה לציפורים, חרקים ופרחים, היה מלגלג על הרעיון שהיא נשיאה של סוג כזה של גדודי אמזונות.
בשנת 1909, רוברט באדן-פאוול הוציא לאור שני פרסומים אודות תנועת המדריכות הבנות. כתבים אלו היו סימנים מקדימים לחוברת ההדרכה הראשונה.
עד אפריל 1910 היו 6,000 נערות צעירות רשומות בתור בנות מדריכות. ב-1912, אגנס הקימה את חברת הבודדות הראשונה (1st Lone Company) והייתה למעשה לנשיאה של אגודת הבנות המדריכות.
במהלך הזמן הזה, אגנס הגדירה ויצרה את חוברת ההדרכה הראשונה של הבנות המדריכות. "The Handbook for the Girl Guides or How Girls Can Help to Build Up the Empire", שפורסם ב-1912, והיה עיבוד מחדש של" צופיות לבני הנעורים" שנכתב על ידי רוברט כמה שנים קודם לכן. תנועת הבנות המדריכות קיבלה הכרה רשמית בשנת 1915. ב-1916 נציבי המחוז החדשים בחרו באוליב באדן פאוול לראשות הבנות המדריכות, ולאגנס הוצע תפקיד של כבוד בתור נשיאה, שהיא קיבלה בחוסר רצון.
בשנת 1917, בעקבות לחץ, אגנס פרשה מן הנשיאות לטובת הנסיכה מרי, שהייתה תומכת נלהבת של הצופות.
אגנס המשיכה בתפקיד סגנית-הנשיאה עד מותה ב-1945.
אופק 11
אגנס באדן-פאוול
אמל קלוני
אמל קלוני (באנגלית: Amal Clooney, בערבית: أمل كلوني; נולדה ב-3 בפברואר 1978) היא עורכת דין (בריסטר) לבנונית-בריטית, ופעילת זכויות האדם בינלאומית. בין הלקוחות אותם ייצגה נמנים ג'וליאן אסאנג' מייסד ויקיליקס, במאבקו כנגד הסגרתו, ראש ממשלת אוקראינה לשעבר יוליה טימושנקו והעיתונאי הקנדי-מצרי מוחמד פחמי. בין היתר עוסקת קלוני במאבק כנגד הכחשת רצח העם הארמני, ובמאבק משפטי כנגד רצח העם היזידי בידי דאעש . נשואה לשחקן האמריקאי ג'ורג' קלוני.
ביוגרפיה.
נולדה בשם אמל עלם א-דין (أمل علم الدين) בביירות שבלבנון. אביה, רמזי עלמודין, בן העדה הדרוזית היה בעל סוכנות נסיעות ובעל תואר שני במנהל עסקים מטעם האוניברסיטה האמריקנית של ביירות. אמה בריאה מיקנס הגיעה מטריפולי הלבנונית ממשפחה מוסלמית-סונית, והייתה עורכת העיתון הפאן-ערבי אל-חיאת, והייתה הדוברת של ארגון יח"צ בינלאומי. במהלך מלחמת האזרחים בלבנון בשנות ה-80, כשהייתה בגיל שנתיים, עזבה משפחת עלמודין את לבנון והתיישבה בג'ררד קרוס בפלך בקיניגהמשייר שבבריטניה. ב-1991 חזר אביה ללבנון. לאמל אחות טלא, ושני אחים למחצה מנישואיו הראשונים של אביה, סאמר וזיאד.
אמל למדה בתיכון באוקספורד, ובשנת 2000 קיבלה תואר ראשון במשפטים מסיינט יוז קולג' באוניברסיטת אוקספורד. בשנת 2001 החלה ללמוד באוניברסיטת ניו-יורק למשפט לתואר שני, שם עשתה גם חונכות מעשית בבית הדין הבינלאומי לצדק. לסמסטר אחד התמחתה גם בבית המשפט לערעורים, במשרד השופטת סוניה סוטומיור שכיום היא שופטת בית המשפט העליון בארצות הברית.
קלוני עבדה שלוש שנים עבור משרד עורכי הדין הבינלאומי Sullivan &amp; Cromwell במחלקת הגנה פלילית וחקירות, בין לקוחתיה היו תאגיד אנרון וחברת ההחזקות ומשרד רואי החשבון 'ארתור אנדרסן'. ב-2004 החלה לעבוד עבור בית הדין הבינלאומי לצדק בהאג, והייתה אחת משני עו"ד שנתמכו על ידי אוניברסיטת ניו-יורק. היא עבדה במשרדיהם של השופטים ולדן ס. ורשצ'טיין מרוסיה, והשופט נביל אלערבי ממצרים. כמו כן עבדה במשרד תובע האו"ם בבית הדין המיוחד לבחינת הפשעים שבוצעו בלבנון, ובבית הדין המיוחד לבחינת הפשעים שבוצעו בשטחי יוגוסלביה לשעבר.
ב-2010 חזרה קלוני לבריטניה שם הוסמכה כבריסטר והצטרפה ל-'Doughty Street Chambers" - לשכת עורכי דין המתמחה בסוגיות של צדק פלילי, חוק ציבורי, חוקי הגירה, דיני עבודה, זכויות אדם וחירויות האזרח, המבקשת להנגיש את שירותי המשפט לציבור הרחב. ב-2013 מונתה קלוני למספר ועדות של האו"ם, ובכללן ייעוץ לשגריר המיוחד קופי אנאן לסוריה, ולוועדה לבחינת השימוש במזל"טים בפעילות אנטי-טרור. היא הייתה מעורבת בתיקים בינלאומיים כשייצגה את מדינת קמבודיה, את מפקד המודיעין המודח בלוב עבדאללה אל-סנוסי, ג'וליאן אסאנג' מייסד ויקיליקס, וראש ממשלת אוקראינה לשעבר יוליה טימושנקו. ייעצה למלך בחריין בקשר עם ועדת החקירה הבלתי תלויה בבחריין.
החל מאביב 2015 קלוני היא חברת סגל אורחת ועמיתה בכירה במכון זכויות האדם שבבית הספר למשפט בקולומביה, שם הרצתה בקורס זכויות האדם של פרופ' שרה ה. קליבלנד, ונשאה דברים בפני הקלינקה לזכויות אדם. כמו כן הרצתה קלוני בנושאי משפט בין לאומי בבית הספר למשפט שבבית הספר ללימודי אפריקה והמזרח באוניברסיטת לונדון, בבית הספר החדש בניו-יורק, ובאקדמיית האג למשפט בינלאומי, ואוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'פל היל.
תיקים בולטים.
באפריל 2011 הייתה קלוני מעורבת בתיק שהגיע לבית הדין הבינלאומי בהאג בנושא מחלוקת טריטוריאלית בין תאילנד וקמבודיה שטענו שתיהן לבעלות על מקדש פראה ויהאר. באותה שנה סייעה קלוני לבית הדין הקבוע לבוררות שבהאג, בבוררות בין חברת התרופות מרק לבין הרפובליקה של אקוואדור.
החל מסתיו 2014 ייצגה קלוני את העיתונאי הקנדי של עיתון אל-ג'זירה, מוחמד פחמי, אשר יחד עם עיתונאים אחרים הוחזק במצרים. לבסוף נגזרו על פחמי שלוש שנות מאסר, והפסיד אף במשפט חוזר בשנת 2015, בטרם קיבל חנינה מנשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי.
באוקטובר 2014 החלה קלוני לפעול בתיק שעסק בהשבת שיש אלגין, תבליטים יווניים עתיקים לממשלת יוון, המוצגים במוזיאון הבריטי מאז שנת 1816. במאי 2015 החליטה ממשלת יוון לעצור את ההליך המשפטי לשיקום התבליטים.