אוכלוסיית העיר מונה כ-58,500 נפש, נתון שנותר יציב מאז 1998. כ-50% מן התושבים הם פרוטסטנטים, כ-35% קתולים, והיתר חסרי-דת או בני דתות אחרות. כ-9% מן התושבים הם מהגרים וצאצאיהם.
יעקב אריה מיליקובסקי
הרב יעקב אריה ישעיה מיליקובסקי (נולד ב-9 באוגוסט 1947, כ"ג באב ה'תש"ז), הוא האדמו"ר מאמשינוב.
ביוגרפיה.
נולד בארצות הברית לרב חיים מיליקובסקי, ליטאי מתלמידי ישיבת מיר שהיה לימים ראש ישיבת שם עולם אמשינוב בירושלים, ולחיה נחמה, בתו של האדמו"ר רבי ירחמיאל יהודה מאיר קאליש מאמשינוב. השידוך החריג בין תלמיד הישיבה הליטאי לבת האדמו"ר נערך בתקופת מלחמת העולם השנייה, בעת שהותם בשאנגחאי שבסין.
בילדותו עלה עם הוריו וסבו לירושלים ולמד בתלמוד תורה עץ חיים ובישיבת בריסק.
בב' באלול תש"ל, בגיל עשרים ושלוש, נשא את בתו של האדמו"ר רבי אברהם איגר מלובלין. לזוג שנים עשר ילדים. בנם הגדול נפטר בנערותו לאחר מחלה ממושכת.
בכ"ז באייר תשל"ו נפטר סבו, והחסידים מינו אותו לאדמו"ר תחתיו, בניגוד לרצונו. מספר אדמו"רים, בהם רבי ישראל אלתר מגור ורבי משה מרדכי בידרמן מלעלוב, שכנעו אותו לקבל על עצמו את עול האדמו"רות. על אף שהוא נעתר לבקשתם, לחלק מהחסידים הקוראים לו "רבי" הוא נוהג עד היום להשיב שהוא אינו רבי.
הרב מיליקובסקי מתגורר בסמיכות למרכז החסידות, בשכונת בית וגן בירושלים, ומוסר שיעורים בישיבת "שם עולם" שהקים סבו.
אישיותו.
בין תלמידיו: הרב מאיר ברנדסדורפר, מראשי בד"ץ העדה החרדית (למרות השתייכותו לקהילה אחרת); הרב צבי מאיר זילברברג; האדמו"ר רבי אריה רוזנפלד מפינסק קרלין, שאף משתתף לעִתים בטישים שעורך; האדמו"ר מסוכטשוב וגיסו רבי שלמה אייגר האדמו"ר מלובלין.
בין השנים 1999-2003 ניהל האדמו"ר חלופת מכתבים תכופה עם הרב אליעזר ברלנד, מהם נערך בימים אלו הספר "והנה הסנה".
פרסומו העיקרי הוא בשל סדר יומו המיוחד, עד כדי שסדרי השבת שלו מסתיימים לפעמים ביום שלישי. מלבד שהוא מאריך מאוד בתפילתו, הוא נוהג להתכונן זמן רב לפני קיום מצוות ותפילות, פעמים רבות הרבה מעבר לזמני ההלכה המקובלים לפי השולחן ערוך, בעקבות כך מתקיים במגזר החרדי דיון ציבורי סביב הנהגותיו.
קבלת הקהל הציבורית נערכת בדרך כלל בשעות המאוחרות של הלילה, עד לפנות בוקר.
בכל מוצאי שבת נהג למסור שעורים בפירוש הרמב"ן לתורה.
חיבוריו.
תלמידו הרב שמואל נחום הלחמי (ויסברוד) הוציא את באורו לפירוש הרמב"ן לתורה על ידי מוסד הרב קוק.
ליברטי סיטי
קרוליינה הוריקנס
קרוליינה הוריקנס (באנגלית: Carolina Hurricanes) היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מראלי, צפון קרוליינה, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית המטרופוליטני שבחטיבה המזרחית.
הקבוצה נוסדה בבוסטון תחת השם ניו אינגלנד ויילרס (New England Whalers) ב-1972, והייתה בין מייסדות ליגת ה-WHA שניסתה להתחרות ב-NHL. ב-1974 עזבה את בוסטון והתמקמה בהרטפורד, בירת מדינת קונטיקט. עם סגירתה של ה-WHA ב-1979 התקבלו הוויילרס כקבוצת התרחבות ל-NHL והחלו לשחק בה בעונת 1980. מאחר שב-NHL כבר הייתה קבוצה וותיקה באזור ניו אינגלנד - בוסטון ברואינס - שינתה הקבוצה את שמה להרטפורד ויילרס. ב-1997, עקב קשיים בהקמת אולם חדש בהרטפורד, עברה הקבוצה לראלי ושינתה את שמה לשמה הנוכחי.
ההוריקנס זכו בגביע סטנלי פעם אחת, ב-2006.
היסטוריה.
1972 - 1979: ניו אינגלנד ויילרס ב-WHA.
ניו אינגלנד ויילרס קיבלה זיכיון בנובמבר 1971 כאחת הקבוצות הראשונות ב-WHA שעמדה לקום, והחלה את פעילותה ב-1972 כשהיא מיועדת להיות הקבוצה של ה-WHA בבוסטון.
את שתי העונות הראשונות שלה עם הקמת ה-WHA, 1973 ו-1974, העבירה הקבוצה בבוסטון כשהיא משחקת את משחקיה הביתיים באולם הוותיק של העיר, "בוסטון ארנה", ולאחר מכן בבוסטון גארדן המיתולוגי. אולם הבוסטון גארדן היה שייך לבעלי קבוצת ה-NHL המתחרה, בוסטון ברואינס, ואלה לא הקלו על קבוצת ה-WHA שסיכנה אותם. כתוצאה מכך נאלצה הקבוצה לעזוב את בוסטון בקיץ 1974, ואת עונת 1975 החלה בביתה החדש בהרטפורד. מאחר שהאולם בהרטפורד עוד לא היה גמור עם תחילת העונה, שיחקה הקבוצה במחצית הראשונה של העונה בעיר הסמוכה, ספרינגפילד שבמסצ'וסטס.
האולם הביתי של הקבוצה באותן שנים היה "הרטפורד סיוויק סנטר", והקבוצה שיחקה בו עד סגירת ה-WHA וקבלתה ל-NHL ב-1979, למעט הפסקה ב-1978 במהלכה נאלצה הקבוצה לחזור זמנית לספרינגפילד כאשר שלג רב שהצטבר על ה"הרטפורד סיוויק סנטר" מוטט את הגג שלו.
הווילרס היו אחת הקבוצות המצליחות והיציבות ב-WHA. היא זכתה באליפות WHA אחת, ב-1973, והגיעה לסדרת הגמר פעם נוספת ב-1978. בשתי הפעמים התמודדו הוויילרס בסדרת הגמר מול ויניפג ג'טס. בשתי העונות האחרונות שלהם ב-WHA שיחקו בשורותיה אחד מגדולי השחקנים בכל הזמנים, גורדי האו (אם כי בגיל מבוגר) ובנו מרק שנחשב לאחד המגינים הטובים של התקופה.
1979 - 1997: הרטפורד ויילרס ב-NHL.
עם סגירתה של ה-WHA בסיום עונת 1979 התקבלו הוויילרס, יחד עם עוד שלוש קבוצות מה-WHA - הג'טס, אדמונטון אוילרס וקוויבק נורדיקס - ל-NHL, והחלו לשחק בה בעונת 1980. עקב התנגדות של קבוצת ה-NHL הקיימת באזור ניו אינגלנד, בוסטון ברואינס, נאלצו הוויילרס לוותר על השם "ניו אינגלנד" כאחד התנאים לקבלתם ל-NHL, והקבוצה שינתה את שמה להרטפורד ויילרס.
הוויילרס פיתחו באופן מיידי יריבות גדולה עם הברואינס, יריבות עזה שנמשכה עד המעבר לצפון קרוליינה. יריבות משנית הייתה לוויילרס עם ניו יורק ריינג'רס.
במהלך העונה הראשונה ב-NHL צורפה לגורדי ומרק האו אגדת NHL נוספת, בובי האל שכיכב בעברו בשיקגו בלאקהוקס וערך ל-WHA בתחילת דרכה במדי ויניפג ג'טס. הוויילרס הגיעו בקושי לפלייאוף והובסו בקבלות בסיבוב הראשון על ידי מונטריאול קנדיאנס. גורדי האו ובובי האל פרשו מפעילות בסיום העונה.
בין עונות 1981 ו-1985 החמיצו הוויילרס את הפלייאוף, כאשר הם עשו לעצמם שם רע בשל עסקות כושלות בהן ויתרו על מרבית כוכביהם, כמו מרק האו שעזב ב-1982. במקביל גייסו בדראפט את מי שיהיה אחד מכוכביהם הגדולים אי פעם, החלוץ רון פרנסיס. ב-1983 הוחלף צוות הניהול בקבוצה במטרה לבנות אותה מחדש, ולתפקיד המנהל הובא אמיל פרנסיס (ללא קרבה משפחתית לרון), שחידש את פני הקבוצה לחלוטין לאורך השנים הבאות.
בעונת 1986 חזרו הוויילרס אל הפלייאוף כאשר סיימו את העונה הרגילה בפעם הראשונה במאזן חיובי, בכיכובם של רון פרנסיס וחברו להתקפהקווין דינין. ההצלחה היחסית נמשכה גם בפלייאוף כאשר ניצחו בסיבוב הראשון את קוויבק נורדיקס - כפי שהתברר לאחר מכן, זו הייתה סדרת הפלייאוף היחידה שהוויילרס ניצחו עד המעבר לראלי. בסיבוב השני גררו את מונטריאול קנדיאנס לסדרה מלאה של שבעה משחקים, אולם במשחק המכריע נוצחו בהארכה.
הוויילרס המשיכו להיות גורם משמעותי בליגה ב-1987 כשזכו בפעם הראשונה באליפות הבית שלהם ("בית אדמס") כשבנוסף לפרנסיס ודינין הציגו גם השוער מייק ליוט, המגן השוודי אולף סמואלסון והחלוץ ריי פרארו יכולת גבוהה, אולם בפלייאוף הופתעו הוויילרס על ידי קוויבק נורדיקס.
ב-1988 ו-1989 השיגו הוויילרס מאזנים בינוניים בעונה הרגילה, ובשתי הפעמים נוצחו בסיבוב הראשון בפלייאוף על ידי הקנדיאנס. המצב בקבוצה נמשך גם ב-1990, כאשר הפעם היריבה בסיבוב הראשון בפלייאוף הייתה יריבתם המושבעת, בוסטון ברואינס. הסדרה נמשכה לשבעה משחקים, ובמשחק המכריע בבוסטון גארדנס ניצחו הברואינס והדיחו את הוויילרס.
ב-1991 הגיעו הוויילרס שוב לפלייאוף, אולם ההגעה לפלייאוף נמהלה בעסקה תמוהה לקראת סוף העונה הרגילה בה הועברו כוכבי הקבוצה, רון פרנסיס ואולף סמואלסון, לקבוצת הכוכבים של פיטסבורג פינגווינס. הוויילרס נוצחו בסיבוב הראשון בפלייאוף על ידי הברואינס. גם ב-1992 הצליחו הוויילרס להגיע בקושי לפלייאוף למרות מאזן שלילי. בפלייאוף הצליחו להגיע לסדרה שקולה מול הקנדיאנס, שהוכרעה לטובת הקנדיאנס רק בהארכה השנייה של המשחק השביעי והמכריע.
זו הייתה סדרת הפלייאוף האחרונה של הקבוצה כהרטפורד ויילרס. בין 1992 ל-1997 החמיצה הקבוצה את הפלייאוף, כאשר הבעלים החדש שלה, פיטר קרמנוס שרכש אותה ב-1994, ניסה להניע את פרנסי הרטפורד לבנות עבור הקבוצה אולם חדש ומודרני. משנכשל במאמציו שילם קרמנוס פיצוי כדי להשתחרר מחוזה השכירות ב"הרטפורד סיוויק סנטר" והודיע על העברת הקבוצה לראלי לאחר סוף עונת 1997.
1997 - 1999: ימי גרינסבורו.
בסביבתה החדשה חיפשה הקבוצה זהות מתאימה, ובחרה בשם "הוריקנס" על שם סופות ההוריקן הנפוצות בצפון קרוליינה. גם צבעי המדים שונו - צבעי הכחול והירוק של הוויילרס הוחלפו לאדום ושחור.
בשל העובדה שהאולם שהובטח לקבוצה בראלי לא היה מוכן, וכיוון שבראלי לא היה כל אולם קיים שיכל לארח קבוצת NHL, נאלצו ההוריקנס לשחק את שתי העונות הראשונות שלהם בצפון קרוליינה בעיר גרינסבורו.
התקופה בגרינסבורו הייתה כישלון מסחרי מוחלט; הקהל הפוטנציאלי בראלי לא הספיק להכיר את הקבוצה ולהתחבר אליה, ולא היה מוכן לנסוע למשחקי הבית בגרינסבורו המרוחקת כ-130 קילומטר מראלי, בעוד הקהל בגרינסבורו ראה בהוריקנס תיירים מזדמנים שנישלו מהאולם קבוצה מקומית קטנה אך מושרשת בקהילה. ממוצע הקהל בגרינסבורו היה נמוך מ-10000 צופים, ובעונת 1999 נפתחו באולם רק היציעים התחתונים. רוב משחקי ההוריקנס לא שודרו בטלוויזיה ולא היו נגישים לקהל הרחב.