יוספוס מספר ששמעון היה "אדם יפה תואר וגבה קומה", שהצטיין מאוד גם בכוחו, ושמתוך ביטחון במראהו, הכתיר עצמו למלך. הוא אסף סביבו חבורת אנשים מהפראיה, סבב איתם בארץ והעלה באש בתי פאר גדולים של עשירים. יוספוס מכנה אותם "ליסטים", אשר "בשגעונם" הכריזו עליו מלך, וטוען כי השרפות הללו סיפקו לשמעון "הזדמנויות נוחות לביזה". בין הבניינים הללו היו בתים של המלך במקומות שונים בארץ ובראשם גם ארמון המלך ביריחו.
חבורה אחרת מפראיה שרפה את ארמון המלך בבית הרם (בית רמתה), סמוך לנהר הירדן.
גרטוס, מפקד חיל הרגלים של הורדוס, אסף את הקשתים של המלך מטרכון וכן לוחמים מובחרים מסבסטיה ויצא להילחם בשמעון ואנשיו. בין הצדדים נתלקח קרב גדול וממושך, אולם אנשי הפראיה היו חסרי הכשרה צבאית ולא היו ערוכים לקרב כזה, וכתוצאה מכך רבים מהם נהרגו. שמעון ניסה להימלט דרך בקעה צרה ועמוקה, אולם גרטוס חסם את דרכו והכה בו מהצד בצווארו וכרת את ראשו.
הכרזתו של שמעון על עצמו כמלך נזכרת גם על ידי ההיסטוריון הרומי טקיטוס, שמציין כי הוא הוצא להורג על ידי הנציב הרומי בסוריה, פובליוס קווינקטיליוס וארוס.
יוסף בן מתתיהו מסכם את הלך הרוח שפשט בקרב היהודים בארץ ישראל בתקופה זו של חלל שלטוני לאחר מותו של הורדוס: "כך פשט טירוף־דעת גדול בעם, מפני שלא היה לו מלך משלו שיעצור בהמון בדרך יושר, ואילו הנכרים, שבאו כמדכאי המהומות של בני־האדם, ליבו את האש בהם על ידי מעשי־הזדון ורדיפת־הבצע שלהם".
שמעון כמשיח שקר.
על פי פרופסור ישראל קנוהל האירוע המתואר באבן חזון גבריאל הוא המרד שהנהיג שמעון מפראיה. לדעתו אזכור "ארובות צרים" בסמוך ל"שר השרין" מרמז להריגתו של שמעון, מנהיג המרד שהוכתר כמלך, בנקרות הצורים בעבר הירדן.
יחסי מלזיה–סנגל
יחסי מלזיה-סנגל הם היחסים הדיפלומטיים בין פדרציית מלזיה לבין רפובליקת סנגל.
סקירה כללית.
השגרירות המלזית בדקר נפתחה ב-1992 על מנת לקדם את הקשרים הפוליטיים, הכלכליים והחברתיים-תרבותיים בין שתי המדינות. בשנת 2011, ממשלת סנגל רכשה קרקע על מנת לבנות את שגרירותה בקואלה לומפור. בשנת 2013, כ-50 סנגלים סטודנטים גרו במלזיה.
יחסים כלכליים.
המדינות מקיימות שיתוף פעולה כלכלי נרחב:
סאם וקאט
סאם טולידאנו
סאם לוין
סאם צ'אן
סאם 41
רימונדה טוויל
רימונדה טוויל חווא (בערבית: ريموندا الطويل حوا; נולדה בשנת 1940) היא סופרת, משוררת, עיתונאית ופעילה פוליטית פלסטינית. בתה, סוהא ערפאת, הייתה נשואה ליו"ר הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת.
ביוגרפיה.
נולדה בשנת 1940 בעכו למשפחה נוצרית. אביה חביב חווא היה איש עשיר בעל קרקעות רבות, שירד מנכסיו, אמה קריסמס חווא הייתה עובדת סוציאלית, בת למשפחה מכפר יאסיף, שגדלה בארצות הברית. סבה מצד אביה היה קונסול כבוד של בריטניה, והמשפחה גם החזיקה בעסקי קבלנות ועבדה בשירות הצבא הבריטי בארץ ישראל. האם הייתה דעתנית ומרדנית, והתגרשה כאשר רימונדה הייתה בת 7. התנהגותה של קריסמס לא הייתה מקובלת אז בחברה הערבית באותן שנים, וכעונש נלקחו ממנה הילדים ובהם רימונדה, שנשלחה למנזר בנצרת.
במהלך מלחמת העצמאות עברו בני המשפחה לתקופה קצרה ללבנון, ואחר כך חזרו לישראל. רימונדה המשיכה ללמוד במנזר בנצרת ולאחר מכן במנזר בחיפה, שם פגשה בנות יהודיות שהוטבלו לנצרות בתקופת השואה. היא למדה מהן על השואה, ואף קראה והתרשמה מיומנה של אנה פרנק. מאוחר יותר זכתה בתואר מלכת היופי של המגזר הערבי בעכו, למורת רוחו של אביה.
בשנת 1954 עברה רימונדה לבית ספר סן ז'וזף בירושלים, המנוהל על ידי נזירות קתוליות מצרפת. בגיל 18 הייתה פעילה בצעירותה ב"ברית פועלי ישראל" שהוקמה על ידי ההסתדרות. ארגנה פגישות הסברה לנשים ערביות, בהשתתפות נציגות ההסתדרות. עבדה גם במשרד הפנים בעכו.
לימים עזבה את ישראל ועברה להתגורר בשכם שהייתה תחת שלטון ירדן, ונישאה שם לדאוד טוויל, בנקאי אמיד שעבד בירדן ובגדה המערבית. בשכם החלה לעבוד כעיתונית עבור העיתון הירדני בשפה האנגלית "דיילי סטאר" ועבור סוכנויות ידיעות זרות, וכתבה עבורם כתבות בצרפתית ואנגלית. בשנת 1972 למדה באוניברסיטה העברית בירושלים. בהמשך עברה לגור ברמאללה.
בשנות השבעים רימונדה ניהלה במזרח ירושלים משרד עיתונות בשירות אש"ף, שפרסם את המגזין אל-עודה (العودة השיבה), וכן הקימה מכון ללימודים פלסטיניים. היא אירחה ישראלים רבים בביתה ברמאללה, והשמיעה באוזניהם את דעותיה נגד ישראל ונגד הכיבוש. הממשל הצבאי עצר אותה מספר פעמים עקב פעילותה הפוליטית, ואף הושמה במעצר בית לתקופה של חצי שנה. עורך הדין אמנון זכרוני יצג אותה בעתירות נגד מעצרה וגם נחום גולדמן, נשיא הקונגרס היהודי העולמי, פעל למען שיחרורה.
באפריל 1983 הועלתה במועדון צוותא בתל אביב ההצגה "מקרה גבול" מאת רות חזן. ההצגה מתארת מפגש דמיוני בין טוויל לבין ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר. את טוויל גילמה השחקנית עפרה ויינגרטן. בינואר 1984 נכחה טוויל בהצגה והשתתפה בדיון שנערך לאחריה. במרץ 1984 נכחה שוב בהצגה ודיון ב"צוותא", יחד עם מאיר עוזיאל, בו השתתפו גם קציני צה"ל.
נולדו לה ארבע בנות. הבכורה נישאה לאברהים סוס נציג אש"ף בצרפת. הצעירה סוהא, נולדה בשנת 1963 ועברה בגיל 18 ללמוד בסורבון שבפריז. בשנת 1984 רימונדה פתחה משרד עיתונות בוושינגטון שנתמך על ידי אש"ף, וגרה בצרפת וארצות הברית.
בעקבות פעילותה של רימונדה, יאסר ערפאת הציעה לבתה סוהא לעבוד במשרדו בתוניס, ובשנת 1990 נישאו השניים שם בטקס חשאי, לאחר שסוהא התאסלמה - למרות התנגדות הוריה.
בשנת 1994 הגיעה לעזה בעקבות הגעת ערפאת לעזה במסגרת הסכמי אוסלו. בשנת 2000 עם פרוץ האינתיפאדה השנייה היא גרה ברמאללה לא רחוק מהמוקטעה, והייתה בקשר הדוק עם יאסר ערפאת, שסמך עליה מאוד.
לאחר מותו של ערפאת ב-2004 עברה להתגורר עם בתה סוהא בתוניס, עד שהן גורשו משם באוגוסט 2007 על ידי הנשיא בן עלי, ואז עברו למלטה, שם הן חיות עד היום.
דעותיה ויחסה לישראל.
על פי ספרה "מעצר בית", שפורסם בעברית בינואר 1979, רימונדה חשה תמיד קונפליקטים - כנוצרייה בחברה שרובה מוסלמית, וכאישה מודרנית בחברה מסורתית. היא מתנגדת לכיבוש הישראלי בשטחים, פעלה רבות נגדו, ואף נעצרה מספר פעמים. מצד שני היא תמכה תמיד בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
היא דוברת עברית רהוטה, ובעבר אירחה ישראלים רבים בביתה ברמאללה.
בשנת 1988 פגשה רימונדה את העיתונאי הישראלי נתן זהבי ביוון, במהלך ניסיון פלסטיני לשלוח ספינת פליטים פלסטינים לישראל. היא הכירה לו את בתה סוהא, והציעה לו - ספק בצחוק וספק ברצינות - להינשא לה. זהבי סירב להצעה, ולמעשה לא התחתן מעולם.
טוויל הייתה במשך שנים רבות ביחסי ידידות עם רות דיין. ב-2017 יצאה לאור ספר המספר את סיפור חברותן.
אוטאקאר שווצ'יק
אוטאקאר שווצ'יק (בצ'כית: Otakar Ševčík; 22 במרץ 1852- 18 בינואר 1934) היה כנר ומורה צ'כי לכינור. הוא נודע בזמנו כסולן, כנגן בהרכבים קאמריים ותזמורתיים ובמיוחד בשיטת הלימוד שלו לכינור ובספריו בתחום זה.
ביוגרפיה.
אוטאקאר שווצ'יק נולד בהוראז'דיוביצה, באזור פלזן שבבוהמיה, אז באימפריה האוסטרית.
את שיעורי הכינור הראשונים הוא קיבל מאביו.
מאוחר יותר היה תלמידו של אנטונין בנביץ בקונסרבטוריון של פראג (1870-1866).
התחיל את הקריירה שלו כקונצרטמייסטר של המוצרטאום בזלצבורג, שבו לימד.
אחרי שנת 1873 היה קונרטמייסטר של "התיאטרון הזמני" בפראג ושל אנסמבל האופרה הקומית שבתיארטון הרינג בווינה.
פעל בהמשך באוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, במסגרת האגודה הרוסית למוזיקה.
ניגן שם בהרכבים שונים, לצד המלחין האוקראיני מיקולה ליסנקו ואחרים. בשנים 1874–1875 לימד כפרופסור במכללה למוזיקה בחארקוב ואחר כך בשנים 1875–1892 במכללה למוזיקה של אותה האגודה בקייב.
בשנת 1892 חזר למולדתו והתמנה לראש המחלקה לכינור בקונסרבטוריון של פראג, תפקיד שמילא עד שנת 1906. אחר כך לימד שיעורים פרטיים בעיר שבו התגורר, פיסק. בשנים 1909–1918 כיהן כראש החוג לכינור בהאקדמיה הקיסרית למוזיקה ואמנויות הבמה. עזב בשנת 1918 כשהפך לאזרח של צ'כוסלובקיה החדשה. הוא חזר ללמד בקונסרבטוריון של פראג עד שנת 1921. נסע לאחר מכן לבריטניה ולארצות הברית, בהן המשיך ללמד שיעורי כינור, בין השאר, בלונדון, בשיקגו, בבוסטון ובניו יורק.
שווצ'יק נפטר בשנת 1934 בעיר פיסק, בצ'כוסלובקיה.
עם תלמידיו נמנו קונסטנטין וואוט, יאן קובליק, רודולף קוליש, ואצלב טאליך, אריקה מוריני, מרי הול, סילווסטרה רבואלטאס, ויקטור קולאר, ירוסלב קוציאן, אפרם צימבליסט, האחים אמנואל וסטניסלב אונדז'יצ'ק ואחרים.
פעילותו בהוראת כינור.
ה"אטיודים" ו"שיטות הלימוד" שלו לכינור מהווים עד היום חומר לימוד חשוב ללומדים לנגן בכלי הזה.
יחסי מרוקו–סן מרינו
יחסי מרוקו–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת מרוקו לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
יחסים כלכליים.
בשנת 2015 ייצאה סן מרינו למרוקו סחורה בסך 41.1 אלף דולר אמריקאי. הסחורה כללה ציוד הלחמה חשמלי (34%), וחומצות אמינו מחומצנות (27%). באותה השנה ייבאה סן מרינו ממרוקו סחורה בסך 3.58 אלף דולר אמריקאי. הסחורה כללה בגדי כותנה מצופים בד (100%).
הסכמים דיפלומטיים.
בין שתי המדינות נחתם הסכם דיפלומטי אחד בלבד:
יהיה לנו טוב
יהיה לנו טוב הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית דיקלה, מתוך אלבומה הרביעי, ואם פרידה. השיר יצא לאור ב-1 בפברואר 2015, כסינגל השביעי מתוך האלבום, תחת חסותה של חברת התקליטים "Helicon Music - הליקון".
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-9 במצעד של מדיה פורסט, ה-12 במצעד של רשת ג', וה-24 במצעד של רדיו אמצע הדרך.