מטוס האיל-2 מילא תפקיד מכריע במערכה בחזית המזרחית, ובעיני הסובייטים היה המטוס החשוב ביותר בהיסטוריית לוחמת היבשה המודרנית. מטוסי השטורמוביק פעלו ביום ובלילה והיו מסוגלים לחדור את שריונם העבה של טנקי הפנתר והטיגר I הגרמניים, כמו גם להפיל מדי פעם מטוסי מסרשמיט Bf 109 שטייסיהם היו בלתי זהירים או בלתי מאומנים. על חיוניותו של השטורמוביק למאמץ הלחימה הסובייטי מעיד מברק ששלח סטלין לאיליושין: "...(מטוסים) אלו חיוניים לצבא האדום כמו אוויר ולחם".
טבילת האש של המטוס הייתה מספר ימים לאחר פלישת הנאצים, כשרגימנט התקיפה (ShAP) מס' 4 נלחם מעל נהר הברזינה. המטוסים היו חדשים וצוותי הקרקע והאוויר בלתי מאומנים לחלוטין.
לימוד חולשות וחוזקות המטוס הביא לאימוץ טקטיקות משופרות בחיל האוויר הסובייטי. במקום טיסה אופקית וישרה בגובה 50 מטר, נהגו טייסי השטורמוביק לתקוף מימין לשמאל בפנייה וצלילה רדודה של 30 מעלות, בגל של 4-12 מטוסים, שכן למרות שרקטות ה RS-82 שלהם יכלו להרוס רק"מ גרמני בפגיעה יחידה, הן היו כה בלתי מדויקות שנדרש מספר רב של שיגורים להבטיח פגיעה. בהמשך נהגו טייסי שטורמוביק מיומנים לתקוף רק"מ באמצעות תותחיהם בלבד.
השטורמוביק היה מטוס רב עצמה לתקיפת קרקע, אך סבל מאבדות גדולות למיירטים הגרמניים שראו בו טרף קל בשל איטיותו וכושר תמרונו הנמוך. בפברואר 1942 הוחזרה משולחן השרטוטים הגרסה הדו מושבית, Il-2M שבו ישב מקלען אחורי תחת חופה מוארכת. הדגם נכנס לשירות בספטמבר אותה שנה וכל המטוסים החד-מושביים הוסבו לתצורה זו. בהמשך שופר המטוס על ידי החלפת תותחי 20 המ"מ ל 23 מ"מ ואחר כך ל 37 מ"מ, שיפורים אווירודינמיים, שימוש בציפוי עץ במקום מתכת בכנפיים וקיבולת דלק מוגדלת. ב-1943, יוצר הדגם "סימן 3" עם כנפיים חדשות, משוכות לאחור ב-15 מעלות בחלקן החיצוני, מה ששיפר משמעותית את כושר התמרון והביצועים. זו הייתה גרסת השטורמוביק הנפוצה ביותר. יוצרו גם דגמים עם מנוע רדיאלי, על מנת להתגבר על המחסור במנועי המיקולין הטוריים ב-1942. עם זאת, המנוע היה מותקן בלאבוצ'קין La-5 שהיה בעדיפות גבוהה יותר. מטוס הסוחוי Su-2 היה גם כן בעל מנוע רדיאלי, אך יוצר בכמויות קטנות ונחשב לוקה בביצועיו ובחימושו ההגנתי לעומת השטורמוביק. גם צורתו של הסוחוי הזכירה פוקה-וולף Fw 190, מה שגרם לעיתים לכוחות נ"מ סובייטיים ליירטו בטעות.
טייסי לופטוואפה נהגו לתקוף מלמעלה ולכוון אל תא הטייס ושורשי הכנפיים של מבני השטורמוביק מתחתיהם. כמה אלופי טייס גרמניים טענו שהם היו תוקפים מלמטה ומאחור, מחוץ לטווח ראייתו של המקלען האחורי (בדגמי השטורמוביק המאוחרים) ופגעו במצנן השמן החשוף. בראיונות שלאחר המלחמה טייסי שטורמוביק טענו כי תיאור זה אינו סביר, שכן הם היו טסים בגובה נמוך, מתחת 50 מטרים, והמצנן בולט רק 10 ס"מ מגוף המטוס. איום משמעותי יותר לשטורמוביקים היה הנ"מ. תותחי 20 ו 37 מ"מ נחשבו לסיכון הגדול ביותר, שכן תותח 88 המ"מ המאיים היה בעל קצב אש איטי מדי מכדי להיות יעיל כנגד השטורמוביקים שטסו במהירות בגובה נמוך.
שריון המטוס, שהיה בעובי 5-12 מ"מ סביב תא הטייס והמנוע, הקנה למטוס חסינות כמעט מוחלטת בפני נשק קל ומקלעים, ואף היה יעיל כנגד פגיעות אקראיות מתותחים גדולים יותר. ישנן עדויות על עמידות שמשת הטייס המשוריינת בפגיעות ישירות של תותח 20 מ"מ. אך עמדת המקלען האחורי לא הייתה משוריינת כולה, ושיעור האבדות של המקלענים היה גבוה פי 4 משל הטייסים. גורם נוסף לאבדות הגבוהות הייתה ההוראה החד משמעית לא לשוב לבסיס עם תחמושת ופצצות שלא הוטלו. גם החי"ר הסובייטי ביקש לעיתים ממטוסי השטורמוביק לחלוף מעל הגרמנים גם כשאזלה התחמושת, כדי לנצל את המוניטין המאיים שיצא לו בקרבם.
צוות אוויר.
טייסי Il-2 מפורסמים.
בין צוותי האוויר שזכו לפרסום במטוסי Il-2 הייתה סרן אנה יגורובה, טייסת שביצעה 260 משימות קרב. היא עוטרה 3 פעמים, מהם האחרונה "לאחר מותה", שכן היא נחשבה כמתה לאחר שמטוסה הופל. היא הצליחה לשרוד במחנה ריכוז גרמני ושבה למולדתה. טייס שטורמוביק אחר, סגן משנה איוואן גריגוריביץ' דרצ'נקו היה אחד מארבעת האנשים היחידים שעוטר במדליית גיבור ברית המועצות ובכל שלוש דרגות עיטור התהילה. הטייסים בגלדינוב, מילניקוב, אלכסנקו וגרדייב עוטרו כל אחד פעמיים במדליית גיבור ברית המועצות.
גיבור ברית המועצות ט. קוזנצוב שרד התרסקות של מטוסו ב 1942, בעת שהופל כששב ממשימת סיור. קוזנצוב הצליח להחלץ משבר המטוס והתחבא בסמוך. למרבה הפתעתו, Bf-109 גרמני נחת ליד שבר מטוסו והטייס הגרמני החל מלקט שאריות מהאיליושין. קוזנצוב פעל במהירות, רץ אל המסרשמיט והצליח לטוס בו חזרה לבסיסו.
ייצור.
האיליושין Il-2 יוצר בכמויות עצומות, והיה למטוס הצבאי שיוצר במספרים הגדולים ביותר בעולם. בתחילת המלחמה הייצור היה איטי למדי, שכן המפעלים באזור מוסקבה ובמערב רוסיה הועברו מזרחית להרי אורל, להוציאם מטווח תקיפת הגרמנים. איליושין וצוותו ניצלו את זמן המעבר לתכנון מחדש של ייצור המטוס, וחודשיים לאחר המעבר הייצור התחדש. עם זאת, קצב הייצור היה איטי מדי לטעמו של סטלין והוא שלח לאיליושין את המברק הבא :
הרמז במברק הובן היטב, ועד מהרה הואץ ייצור השטורמוביק עד למילוי כל צורכי הצבא האדום.
לאחר המלחמה שירתו השטרמוביקים במספר מדינות מזרח אירופאיות. אך רובם נגרטו בעידן הסילון. רק קומץ מטוסים נותר כיום, וחלקם שוקמו לתצוגה מוזיאונית משברי מטוסים שהתרסקו.
אתניקס
הוראס וולפול
הוראס וולפול (באנגלית: Horace Walpole; 24 בספטמבר 1717 – 2 במרץ 1797) היה סופר ומדינאי אנגלי. נחשב כמבשר הגותיקה בספרות האנגלית ואחד מראשוני התחייה הגותית באדריכלות הבריטית.
חייו.
וולפול נולד ב-1717 בלונדון, כבנו הצעיר של רוברט וולפול, ראש ממשלתה הראשון של בריטניה. בהיותו בן עשר שנים נשלח לבית הספר היוקרתי איטון, שם למד לטינית וצרפתית. ב-1734 החל ללמוד איטלקית בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג', שם ספג לתוכו את הדאיזם. ב-1739, לפני שסיים את חוק לימודיו, יצא למסע באיטליה עם ידידו . הם התגוררו בפירנצה כאורחיו של , מיופה הכוח של בריטניה, שאִתו ניהל וולפול חליפת מכתבים שנמשכה 45 שנה.
ב-12 בספטמבר 1741, לפני שובו לאנגליה, נבחר וולפול לחבר הפרלמנט, משרה שאליה נבחר שוב ושוב במרוצת 26 שנה. בנאומיו בפרלמנט התנגד לעבדות, תמך בעצמאות ארצות הברית וחזה כי תגיע לשיאה של הציוויליזציה.
ב-1745 נפטר אביו, ווולפול זכה בכספי הירושה. ב-1747 שכר אחוזה שאותה קנה ב-1749 והפך לטירה בסגנון נאו גותי של ימי הביניים שנודעה בשם ", שבה התקין מכונת דפוס. שם הדפיס את ספריו, ומשם שלח את 3601 מכתביו ששרדו עד ימינו אלה.
החל ב-1762 פרסם את זיכרונותיו המהווים מקור חשוב להיסטוריונים של המאה השמונה עשרה. ב-1765 פרסם את הרומן ", ששימש כדוגמה לאלפי סיפורים דומים של מחברים אחרים. ב-1766 פגש בפריז את מאדאם דו דפאנד, שניהלה חוג ספרותי בביתה, ומאז התקיימה ביניהם ידידות והתכתבות שנמשכה עד מותה ב-1780.
וולפול היה שוחר שלום שהזהיר מפני השימוש בכדור פורח (שהומצא על ידי האחים מונגולפייה ב-1783) לצורכי מלחמה וכתב: "אני תקווה שמכונות אלה תשמשנה כשעשוע להולכי בטל ולמלומדים, ולא תהפוכנה לכלי מלחמה שיביאו להרס המין האנושי, כפי שקורה בדרך כלל עם תגליות מדעיות."
וולפול, שסבל ממחלת השיגרון כל ימיו, הפך בזקנתו לנכה רגליים, אך המשיך לכתוב ולשוחח עם אורחיו שבאו לראותו בטירתו. הוא נפטר בביתו בלונדון ב-1797.
בתו הייתה מרי ג'ורג'יאנה אשר נישאה למיסיונר הנודד , בנו של וולף היה .
מכבי פתח תקווה (כדוריד)
מכבי עירוני פתח תקווה היא קבוצת כדוריד ישראלית מהעיר פתח תקווה, המשחקת בליגה הלאומית. הקבוצה אחת מהקבוצות הוותיקות בליגת הכדוריד בישראל, זכתה ב-3 אליפויות וב-2 גביעי מדינה. הקבוצה משחקת בתלבושת בצבעים כחול-לבן ומארחת באולם הספורט העירוני ברחוב אמסטרדם 20, המכיל כ-900 מקומות ישיבה.
היסטוריה.
קבוצת הכדוריד הוקמה בשנות ה-60 וכללה את אבי פוזניאק, אבי פסקל פבלו שטמפטר השוער המצוין, מוטקה וגנר ושאולי פלדשטיין והודרכה על ידי ברוך חפץ. בעונת 1968/1969 ירדה הקבוצה ליגה, ועד שנת 1972 שיחקה הקבוצה בליגה השנייה בתור מכבי פתח תקווה. בשנת 1973 מיד לאחר מלחמת יום כיפור התאחדה הקבוצה עם מכבי רמת גן לה לא היה מגרש ביתי, הקבוצה המאוחדת הודרכה על ידי משה לגיל ובניהולו של שייקה אלון, הקבוצה הורכבה משחקנים צעירים כמו זאב זילברברג, רפי קוט, בני פאר, דני הופמן קובי הרלינג, זאב פשיחצקי רון פלוטניק אליהם הצטרפו בוגרי מחלקת הנוער, מחזיקי גביע המדינה ( המאמן - קובי הרלינג) שלמה מנדל, דני ציליבון, דודו צוגנהפט ואיציק לוי שהשלימו תלכיד מצוין שהוליך את הקבוצה לזכייה ראשונה והיסטורית בגביע המדינה בעונת 1976/1977. גם בעונות הבאות המשיכה הקבוצה בתנופה וזכתה באליפות המדינה בעונות 1977/1978, 1979/1980 ו-1980/1981; כמו כן זכתה בגביע נוסף בעונת 1980/1981 בה הודרכה על ידי יעקב סנדלר. בשנים אלה כיכבו בשורותיה השוערים דני הופמן ואהרון שולמן, זיו זילברברג, רפי קוט, קובי הרלינג, זיגי פריקמן, שמעון אלברמן, גורג' בלנסקו, שלמה מנדל, רון פלוטניק, דני ציליבון, דודו צוגנהפט, לאון גולן איציק לוי כאשר המנהלים המיתולגים היו יוסי שרון וזאב שול.