מספר שעות לאחר הפיגוע גילו החוקרים איפה שכר הטרוריסט את המשאית. משכיר המשאית צייר לחוקרים קלסתרון של השוכר. החוקרים הבינו כי הציור תואם את תווי פניו של מקווי, שהיה עצור בתחנת המשטרה. הוא נלקח לחקירה, בה התברר שהוא מבצע הפיגוע. הוא הודה ונאשם בביצוע פיגוע המוני.
בשנת 2001, הוצא מקווי להורג בזריקת רעל. ניקולס, שותפו לפיגוע, נעצר יומיים לאחר הפיצוץ ונשפט ל-161 מאסרי עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם.
נפגעים.
ההערכות הם שכ-646 אנשים היו בתוך הבניין ברגע הפיצוץ. עד סוף היום, 20 איש כולל 6 ילדים הוכרזו כמתים, ודווח על יותר ממאה פצועים. בסופו של דבר הוכרז על 168 הרוגים, מתוכם 3 נשים הרות. רוב מקרי המוות אירעו כתוצאה מהתמוטטות הבניין ולא מהפיצוץ עצמו. 5 מתוך ההרוגים לא שהו בבניין בזמן הפיצוץ.
יותר מ-680 אנשים נפצעו, כשרוב הפציעות היו מכות יבשות, שריטות, כוויות ועצמות שבורות.
מקווי אמר ללו מישל ולדן הרבק בספר "טרוריסט אמריקאי" (American Terrorist, Harper, 2001): "אני לא הגדרתי את חוקי פתיחת האש בסכסוך הזה. החוקים נקבעו על ידי פותחי הסכסוך. נשים וילדים נהרגו גם ב וברכס רובי. החזרתי (לממשלה) באותו המטבע".
אברהם אבולעפיא
וידיאו טייפ
חימצה תרבותית
משה אופניק
קורנטי
איי קורנטי או ארכיפלג קורנטי (קרואטית Kornati; איטלקית Isole Incoronate) הם קבוצה של כ-150 איים ושוניות (המספר המדויק משתנה בהתאם למקור) הממוקמים בים האדריאטי ממערב לשיבניק בקרואטיה. האי הגדול בארכיפלג, קורנט באורך של 25 ק"מ וברוחב של עד 2.5 ק"מ, העניק את שמו לקבוצה כולה, הנחשבת לארכיפלג האיים הצפוף ביותר בים התיכון.
בכמה גבעות על איי קורנטי נמצאו עקבות של יישובים וביצורים מהתקופה הנאוליתית. נראה כי האיים אוכלסו בתקופת הברזל ובתקופת הרומאים. במהלך מלחמת העולם השנייה הקימו הפרטיזנים של טיטו בית מלאכה לתיקון סירות.
האיים היו שייכים בעבר לאצולת זאדר אך נקנו במאה ה-19 על ידי תושבי האי מורטר שהם בעלי 90% מהקרקע ותושבי האי דוגי אוטוק להם שייך יתר השטח. אף שתושבי קבע אינם מתגוררים עוד באיים, יש בו כ-300 בקתות המשמשות את בעלי השטח המגיעים אליהם מדי פעם. חלק משטח האיים מעובד ויש בהם מטעי עצי זית, גפנים, פרדסים וגני ירק.
89 מהאיים בשטח של 49.66 קמ"ר בדרום הארכיפלג הוכרזו כפארק לאומי בשנת 1980, ששטחו הכולל 220 קמ"ר. האיים עשויים מאבן גיר מחלחלת המונעת תופעה של נגר עילי, ורק במקומות ספורים בוקעים מים מתוקים מהנוף הקרסטי ונשפכים אל מי הים. מסיבה זו הצמחייה על האיים מועטה, למעט עשב ושיחים באזורים המוגנים על ידי הצוקים, ונופם צחיח ופראי. הפארק ידוע בצוקים החשופים שלו, המכונים "כתרים" (Krunama), שהארוך שבהם משתרע לאורך 1,350 מטר והגבוה שבהם מגיע לגובה של 82 מטר. בפארק מפותח גם ענף הצלילה בשל כך שהצוקים יורדים עד לעומק של 90 מטר מתחת לפני הים והמים עשירים בדגה.
יופיים של האיים הביא את ג'ורג' ברנרד שו להתבטא כך אודותם:
מוזיקת עולם
מוזיקת עולם בהגדרה הרחבה ביותר כוללת את כל המוזיקה בעולם, אולם בדרך כלל משמש המושג למוזיקה שאינה "מערבית" שהוגדרה בעבר לעיתים כמוזיקה עממית או מוזיקה אתנית. אין זה אומר שיש בהכרח חפיפה בין המושגים מוזיקה עממית ומוזיקת עולם, כי במושג מוזיקה עממית משתמשים לעיתים לתיאור מוזיקה מ"כאן" ואילו במושג מוזיקת עולם משתמשים פעמים רבות לתיאור מוזיקה "זרה", כולל מוזיקת פופ מארץ המקור ומה"מערב" שמבוססים על המוזיקה העממית הלא-מערבית או על "המוזיקה המקומית של מישהו אחר".
מוזיקת עולם נחקרת במסגרת אנתרופולוגיה, חקר הפולקלור, לימודי הביצוע ואתנומוזיקולוגיה.
מספר אמנים ישראלים זכו להצלחה בחו"ל כאמני מוזיקת עולם, ביניהם עפרה חזה, חוה אלברשטיין והפרויקט של עידן רייכל.
גם אמנים מערביים יוצרים מוזיקת עולם שנשמעת כמו מוזיקה אתנית (של תרבויות לא-מערביות או תרבויות עתיקות), בעיקר כמוזיקת העידן החדש (New Age) או כמוזיקת אווירה.
מוזיקת העולם
ווילנה
גע&quot;ה
יהדות טורינו
יהדות טורינו מהווה את הקהילה היהודית הרביעית בגודלה באיטליה, אחרי יהדות רומא, יהדות מילאנו ויהדות פירנצה. היא מספקת שירותי דת למשפחות היהודיות המתגוררות ביותר מעשרה ערים במחוז פיימונטה. מספר היהודים בעיר נאמד ב-1,200. קהילת טורינו מפעילה תוכנית לשיקום בתי כנסת יהודיים במחוז פיימונטה. בעזרת משאבים כספיים של רשויות המדינה היא הצליחה לשפץ אחדים מבתי הכנסת ולעודד את ביקורי תיירים בהם. הטיפול בתיירות נימסר לחברת הדרכה המתמחת בארגון תיירות. היא עורכת, לפי הזמנה, סיורים מאורגנים ב-12 בתי הכנסת, הפתוחים היום לציבור. בקהילת טורינו בית כנסת גדול הפתוח בחגים ולידו בית כנסת רגיל, בו מתפללים בשאר ימי השנה. בקהילה בית ספר עממי, בית ספר על יסודי, בית אבות וספריה גדולה בנושאים יהודיים באיטלקית ובעברית.
בין 1960 ל-1985 סרג'יו יוסף סיארה היה הרב הראשי של הקהילה. באמצע העשור השני של המאה ה-21, רב הקהילה הוא ד"ר אלברטו משה סומך.
בית הספר היהודי בטורינו נקרא על שמו של אמנואלה הרטום, אינטלקטואל ופרטיזן יהודי בן טורינו.
תולדות הקהילה.
היהודים הראשונים הגיעו למחוז פיימונטה במאה ה-14 מצרפת ומספרד. התעודה הראשונה המעידה על הימצאות יהודים בטורינו היא משנת 1424. משפחות יהודיות בעיר זוכות לקבל אישור להקים בנק, לפתוח אטליז למכירת בשר כשר ולהקים בית קברות. היהודים התגוררו באזור המכונה "סטודיום" (Staudium}.
היהודים זכו לאוטונומיה מהדוכס לבית סבויה. עם זאת היא עברה גם תקופות קשות בין השנים 1553-1580. בשנת 1679 רוכזו 763 יהודי טורינו בגטו הגדול (Ghetto Grande) בין הרחובות: Maria Vittoria,Bogino,Principe Amedeo,San Francesco da Paola. בשנים 1737–1794 גדלה הקהילה ב-1,300 תושבים והוקם גטו חדש (Ghetto Nuovo) בין הרחובות: S.Francesco, Des Ambois וכיכר Carlina. ניתן להבחין בקווי האופי המיוחדים של תחום המגורים ליהודים עד היום.
בשנת 1848 המלך, קרלו אלברטו, העניק שיויון ליהודי העיר במסמך שכונה Statuto Albertino ומאז היו היהודים חופשיים לגור ברחבי העיר.
שלשה מבין הסופרים והמשוררים האיטלקים הבולטים במאה ה-20: קרלו לוי, פרימו לוי ונטליה גינזבורג, הם מטורינו.
מספר יהודי איטליה בשנות ה-30 היה בין 40 ל-50 אלף, כאלפית מכלל האוכלוסייה. במפקד האוכלוסין של 1938, לפני פרסום החוקים האנטי-יהודיים, החליט המשטר לבצע מפקד אוכלוסין מיוחד של היהודים באיטליה. על פי המפקד התגוררו באיטליה 58,412 יהודים איטלקים ויהודים זרים. המספר כלל כ-36,000 יהודים בעלי אזרחות איטלקית, ו-9,415 יהודים חסרי אזרחות שהגיעו לאיטליה מראשית המאה ה-20 ומצאו בה מקום נוח להתחיל חיים חדשים. נכללו בו גם יהודים שהמירו את דתם וגם וילדים שנולדו בנישואי תערובת. עם השנים קיבלו חלק מהיהודים הזרים אזרחות איטלקית והשתלבו לגמרי בחיי המדינה. הפרופיל הדמוגרפי של יהדות איטליה באותן שנים היה של ציבור שנמנה עם הבורגנות הבינונית והגבוהה. רמת השכלתם הייתה גבוהה מהממוצע הלאומי. היהודים התרכזו בעיקר במספר קהילות גדולות, ביניהן טורינו בה היו כ-6,000 יהודים.
יהדות טורינו תחת השלטון הפאשיסטי.
תגובתם של יהודי טורינו לעליית הפשיזם תאמה את תגובת כלל החברה: כבר בתחילת דרכו של מוסוליני בשלטון, יהודים רבים הצטרפו למפלגה הפאשיסטית. אחרים התנגדו לפשיזם, והיו מי שבחרו להגר מאיטליה. לאחר שנות שלטון אחדות, בזכות תעמולה מאסיבית של השלטונות, ניתן לומר כי בתחילת שנות ה-30 רוב האוכלוסייה, ובתוכה היהודים, קיבלה את מנהיגותו של הדוצ'ה ללא עוררין, והיו גם מי שנטלו חלק פעיל במוסדות השלטון הפשיסטי. הייתה פעילות ציונית בטורינו, אך כמו ביתר קהילות איטליה, היא לא הייתה בולטת ומשמעותית.
במשך זמן קצר אף פורסם בטורינו כתב עת יהודי פאשיסטי, בשם "לה נוסטרה בנדיירה" ("דגלנו"), על ידי אטורה אובאצה . בכתב העת העלה אובאצה על נס את הלאומיות האיטלקית, ותמך בפאשיזם בגלוי. הוא רצה להזכיר לאיטלקים על ההקרבה של היהודים האיטלקים בזמן מלחמת העולם הראשונה, ותקף את הטענה שכל היהודים תומכים בציונות. לאובאצה היה תפקיד מרכזי בקהילה היהודית בטורינו, והוא ניצל זאת כדי להבטיח שכל תפקידי המפתח בקהילה יוחזקו בידי יהודים פאשיסטים. הוא נרצח עם משפחתו ב-1943 על ידי חיילי אס אס בגבול שווייץ, בניסיון בריחתם מאיטליה.
לאחר פרסום חוקי הגזע באיטליה ב-1938, פיתחו רוב יהודי פיימונטה עמדה אנטי-פאשיסטית חזקה. בתקופה זו היו בטורינו רק כ-4,060 יהודים. מספרם של היהודים פחת מאוד, הן בשל עזיבתם של פליטים יהודים זרים רבים והן מחמת הגירתם של יהודים איטלקים.