הלינצר טורטה, הקרויה על שם העיר לינץ שעל גדות הדנובה באוסטריה, היא העוגה הוותיקה ביותר המוכרת לאנושות. במשך שנים נחשב מתכון משנת 1696 שהיה מצוי בספרייה העירונית בווינה כמתכון המוקדם ביותר לעוגה, ואולם בשנת 2005 התגלה בארכיוני מנזר אדמונט באוסטריה מתכון מוקדם אף יותר, משנת 1653.
יוהאן קונראד פוגל (1796–1883) הוא שהתחיל בייצורה הסדרתי של העוגה.
המלך היל
המלך היל (באנגלית: King of the Hill) היא סדרת אנימציה קומית אמריקאית שנוצרה על ידי מייק ג'אדג' (היוצר של "ביוויס ובאטהד") וגרג דניאלס (התסריטאי של "משפחת סימפסון") עבור רשת פוקס שזכתה בשני פרסי אמי. שודרה במשך 13 עונות בין השנים 1997–2009.
הסדרה מתארת את חייה של משפחת היל השמרנית מתודיסטית החיה בעיירה ארלן שבטקסס. בניגוד לסיטקומים מצוירים אחרים (דוגמת איש משפחה וסאות' פארק), הסדרה מנסה לשמור על ריאליזם (באנגלית: Slice of life), ומוצאת את ההומור במצבים שגרתיים. הפופולריות של הסדרה הובילה לשידורים חוזרים שלה בארצות הברית ולשידורה גם במדינות אחרות. ב-2009 רשת פוקס החליטה לבטל את הסדרה, ובכך הפכה העונה ה-13 לעונה האחרונה. יוצרי הסדרה ניסו לשכנע את רשת ABC לרכוש את הסדרה, ללא הצלחה. הפרק האחרון, באורך שעה, שודר ב-FOX ב-13 בספטמבר 2009.
בישראל, הסדרה שודרה תחילה בערוץ 2 בזכיינית טלעד. מאוחר יותר נרכשה על ידי yes, שם שודרה בערוץ yes+ וב-2007 עברה לערוץ yes Stars 1 (ששינה את שמו ל-yes Comedy).
עלילה.
הסדרה עוסקת בחיי היום יום של משפחת היל שגורמים לדמויות לפקפק בערכיהן, כשהם פוגשים דמויות בעלות סולם ערכים שונה, דוגמת שכניהם מלאוס, משפחת סופסואסינפון ואפילו בנם המתבגר בובי. נושאים שעולים בתוכנית הם חברות, משפחה, גבריות ותפקידי המינים. פרקים מסוימים עסקו במעמד האישה, חינוך מיני, הטרדה מינית, ופטריוטיות אמריקאית.
לינצרטורטה
מיק ג'אגר
סר מייקל פיליפ "מיק" ג'אגר (באנגלית: Sir Michael Philip "Mick" Jagger; נולד ב-26 ביולי 1943) הוא מוזיקאי, הידוע בעיקר כסולן להקת הרולינג סטונז. בנוסף לכך הוא שחקן, מפיק מוזיקה וסרטים ואיש עסקים. זכה בפרס גלובוס הזהב.
הקריירה של ג'אגר משתרעת על פני יותר מ-50 שנים, והוא תואר כ"אחת הדמויות הפופולריות והמשפיעות ביותר בהיסטוריה של הרוקנרול". קולו וביצועיו הייחודיים, יחד עם סגנון הגיטרה של קית' ריצ'רדס, היו לסימן ההיכר של הרולינג סטונז בכל הקריירה של הלהקה. הוא מדורג במקום ה-16 ברשימת "100 הזמרים הגדולים" של מגזין הרולינג סטון.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
מייקל ג'אגר נולד למשפחה ממעמד הביניים בבית החולים "ליווינגסטון" שבדרת'פורד בממלכה המאוחדת. אביו, באזיל פאנשאווה ג'אגר, וסבו, דייוויד ארנסט, היו שניהם מורים; אמו, אווה אנסליי מרי סקאטס, מהגרת אוסטרלית, הייתה פעילה פוליטית קונסרבטיבית. ג'אגר הוא הבוגר מבין שני אחים. הוא חונך להמשיך בדרכו המקצועית של אביו, וכתלמיד מצטיין נשלח ג'אגר ללמוד בבית ספר תיכון פרטי ללימודים מתקדמים, שם עבר בהצטיינות את המבחנים, ומשם המשיך עם מלגה לבית הספר לכלכלה שבלונדון. בשנת- 1962 הוא החל ללמוד לתואר לראיית חשבון, אך נוכח בלימודים במשך שנה בלבד ולא סיים אותם. בנוסף קיים הסיפור כי סולק מבית הספר לאחר שנכנס אל תוך הספרייה על אופנוע. לאור המצב החדש, החליט ג'אגר לטפח קריירה מוזיקלית שהייתה שאיפתו העיקרית. ג'אגר סיפר כי "מאז ומתמיד אהבתי שירה, עוד כשהייתי ילד. הייתי חבר במקהלה של הכנסייה וגם אהבתי להקשיב לזמרים ברדיו או לצפות בהם בטלוויזיה".
ההחלטה לנשור מהלימודים לטובת קריירה מוזיקלית לא התקבלה ברוח טובה אצל אמו ואביו התנגד לכך נחרצות. ג'אגר עצמו אמר שהוא הבין את חוסר התמיכה של הוריו בעניין, ואפילו הוא פקפק שקריירה מוזיקלית לטווח ארוך היא אפשרית. בשנים הראשונות הוא היה חבר בשתי להקות: Little Boy Blue ו-Blue Boys.
בגיל 18 החל ג'אגר להופיע לבדו כזמר, ללא כל הכשרה מוזיקלית קודמת, כולל קריאת תווים. הוא הופיע במועדונים שונים כמו מועדון "המרקי" המפורסם, וכן נהג להקשיב לאמני בלוז שונים, ויחד עם חבר ילדותו, קית' ריצ'רדס, למדו השניים לנגן דרך שמיעה מתמשכת לתקליטים.
הרולינג סטונז.
בשנת 1963 הקימו ג'אגר וריצ'רדס, יחד עם חבריהם בריאן ג'ונס, ביל ויימן, איאן סטוארט וצ'ארלי ווטס את להקת הרולינג סטונז (האבנים המתגלגלות). השם נבחר בהשראת שיר של אמן הבלוז מאדי ווטרס, "בלוז האבן המתגלגלת". סטוארט נופה בסופו של דבר מההרכב מאחר שלא תאם לתדמית שרצה מנהל הלהקה, אנדרו לוג אולדמן. אולדמן היה זה ששכנע את ג'אגר להשתמש בשם הבמה "מיק" במקום שמו המקורי "מייק", אם כי חבריו הקרובים של ג'אגר קוראים לו מייקל.
ג'אגר לא זכה להצלחה מיידית עם תפקידו כסולן הלהקה וראה בעצמו כתלמיד בית ספר נאיבי וביישן מול הקהל. אך כמו שחברי הלהקה למדו לנגן ולכתוב את השירים דרך חיקוי אמנים אחרים, כך ג'אגר למד את תפקידו בלהקה. במהלך ההופעות ברחבי אנגליה לצד מוזיקאים בעלי מוניטין כמו אייק וטינה טרנר וג'יימס בראון למד מהם ג'אגר ליצור את האינטראקציה עם הקהל, וכך אימץ לעצמו את סגנונו האישי.
בשנת 1965 הוציאה הלהקה את אחד משיריה המוכרים ביותר, שהפך לאבן דרך בהיסטוריה של הרוקנ'רול, "Satisfaction". השיר, שנודע בריף הגיטרה המפורסם שלו, העלה את הלהקה לגדולות כאשר החלה לצבור מוניטין ברחבי הממלכה המאוחדת ומחוצה לה. במהרה לקחו ג'אגר וריצ'רדס חלק דומיננטי בכתיבת השירים והפכו לכותבי השירים הראשיים של הלהקה. ג'אגר עצמו החל לבסוף לזכות בהוקרה כסולן כריזמטי במיוחד, כאשר במקביל, תרומתו של ג'ונס, מייסד הלהקה, החלה להיות בקושי מורגשת.
במשך השנים הבאות החלו חברי הלהקה לזכות להכרה בתדמית השערורייתית שלה, לרוב בהקשר להוללות מינית ושימוש ניכר בסמים. בתקופה זו הוציאה הלהקה שניים מארבעת האלבומים המצליחים ביותר שלה: "Beggars Banquet" ו-"Let It Bleed". מהאלבומים יצאו להיטים רבים כמו: "Sympathy for the Devil", "Street Fighting Man", "Gimme Shelter", "Midnight Rambler" ו-"You Can't Always Get What You Want". אולם, הרגלי השימוש בסמים של ג'ונס החלו לפגוע בלהקה, כאשר כמעט ולא היה יכול לתפקד או לנגן. בסופו של דבר, סולק ג'ונס מהלהקה ביוני 1969 וכעבור פחות משבוע, נמצא מת בבריכת ביתו ככל הנראה בעקבות תאונת טביעה.
במהלך תקופה זו, לקח ג'אגר פיקוד על הניהול הפיננסי של הרולינג סטונז עד היום, בעזרת הקולגה שלו, פרינס רופרט לוונסטיין. ג'אגר גם ניסה את כוחו במשחק בסרטים, "Performance" ו-"Ned Kelly" (שניהם מ-1970). הם הוציאו אלבומים טובים מאמצע שנות ה-70 עד תחילת שנות ה-80. בשנות ה-80, ג'אגר וריצ'רדס הסתכסכו על הכיוון המוזיקלי של הלהקה. ג'אגר רצה לעבור לכיוון של פופ וריקוד ואילו ריצ'רדס רצה להישאר נאמן לשורשיה של הלהקה בבלוז ורוקנרול.
קריירת סולו.
בשנת 1984, ג'אגר החל להקליט את אלבום הסולו הראשון שלו שסוגו יותר בכיוון הריקוד והפופ - "She's The Boss", יצא לאור בשנת 1985. בקיץ שנת 1985, ג'אגר ודייוויד בואי הוציאו גרסת כיסוי לשיר "Dancing In The Street" שהגיע לשיאו במצעדי הפופ בארצות הברית; כל ההכנסות ממכירתו נתרמו לסיוע ב-Live Aid.
בשנת 1986, הרולינג סטונס הוציאו את האלבום שלהם, "Dirty Work". בשנים הקרובות, ג'אגר וריצ'רדס בקושי דיברו אחד עם השני וצלפו האחד על השני בעיתונות. במהלך תקופה זו, ג'אגר ניסה להפוך את קריירת הסולו שלו למוצלחת כמו של הרולינג סטונס. הוא השקיע את כל האנרגיה שלו באלבום סולו שני "Primitive Cool" ב-1987. האלבום קיבל ביקורות מוצלחות מאלבום הסולו הקודם שלו, אך לא התקרב להצלחה של הלהקה. בעקבות הכישלון המסחרי של אלבום זה, ג'אגר חזר לחיקה של הרולינג סטונס ב-1989 בה הוציאו לאור את האלבום המצליח "Steel Wheels" ויצאו למסע הופעות מצליח. לאחר מכן, ג'אגר הקליט את אלבום הסולו השלישי שלו עם ריק רובין, "Wandering Spirit" בשנת 1993 וקיבל את הביקורות המוצלחות ביותר מכל אלבומי הסולו של ג'אגר. שנה לאחר מכן, האבנים התאחדו והוציאו את "Voodoo Lounge", ויצאו למסע הופעות בינלאומי נוסף נרחב.
במהלך שנות ה-90, ג'אגר חזר לשחק במספר סרטים שלא הצליחו מסחרית, "Freejack" (1992), "Bent" (1997), "The Man From Elysian Fields" (2001). בשנת 1997, האבנים התארגנו לאלבום חדש, "Bridges to Babylon", ומסע הופעות של אצטדיונים מלאים ברחבי העולם. בשנת 2001 ג'אגר הוציא לאור אלבום סולו, "Goddess in the Doorway" שכלל הופעות אורח של שמות גדולים כמו פיט טאונסנד, בונו, לני קרביץ, מיסי אליוט, ג'ו פרי, וייקליף ז'אן, ורוב תומאס. בנוסף לעבודותיו עם הרולינג סטונס ועבודות הסולו, ג'אגר התארח במהלך השנים באלבומים של מגוון אמנים אחרים - הג'קסונים, פיטר טוש, קארלי סימון, ד"ר ג'ון ועוד.
בשנת 2005, יצא האלבום "A Bigger Bang" שכולל בתוכו את השיר "Sweet Neo Con", שמילותיו נכתבו בידי ג'אגר ויוצאות בגלוי נגד כהונתו של ג'ורג' וו. בוש. בפברואר 2006, בזמן שהופיעה הלהקה במהלך שידורי הסופרבול, נתבקש ג'אגר להשמיט מילים בעלי מסר מיני מהשירים שעמד לבצע, כיוון שהיו ילדים בקהל. הוא לא עמד בבקשה, אך עקב כך דמם המיקרופון בקטעים אלו במהלך ההופעה. הלהקה גם יצאה להופיע לראשונה בפוארטו ריקו, והכרטיסים להופעה אזלו במהרה ונמכרו במחיר של עד אלף דולר לכרטיס, פי שניים יותר מהמחיר המקורי. באפריל 2006, הופיעה הלהקה לראשונה בסין, בעיר שאנגחאי.