הוא הפך לדמות ציבורית ידועה במדינת סיארה תוך מילוי תפקידים בעיתונות והמשרדי הממשלה. בשנים 1908–1909 היה עורך של העיתון "Jornal do Ceará" ובשנים 1911–1913 של "Jornal do Commercio" . בשנים 1910–1912 לימד כמורה בבית ספר ובמשטרה של המחוז הפדרלי סיארה. ב-1913 התמנה כמזכיר במנהל הפיקוח להגנת ענף הגומי בריו. בשנת 1914 כיהן כמזכיר במשרד הפנים והמשפטים של המחוז סיארה. אחרי שנת 1916 ניהל את המגזין "Fon-Fon "
בשנים 1918–1919 נשלח כמזכיר במשלחת ברזיל בוועידת השלום בפריז. בשנים 1919–1922 כיהן כמפקח של בתי הספר במחוז הפדרלי. החל משנת 1922 התמנה למנהל המוזיאון הלאומי להיסטוריה. ייצג את ברזיל במשימות דיפלומטיות שונות, למשל בוועדה הבינאלומית לאתרים היסטוריים שע יד חבר הלאומים ובתערוכה החגיגית למלאת מאתיים שנה לשחרור פורטוגל. (1941-1940)
בשנים 1932–1933 כיהן כנשיא האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות. באותה תקופה מילא גם את התפקיד של מזכיר כללי של הוועד הבינלאומי של היועצים המשפטיים.
"אינטגרליסט" ואנטישמי.
בשנת 1933 הצטרף למפלגת "הפעולה האינטגרליסטית הברזילאית", תנועה פוליטית מיסודו של הסופר פליניו סלגאדו, שקיבלה השראה מהפשיזם האיטלקי.
וטענה ששמה את האינטרסים של האומה מעל האינטרסים האישיים או המפלגתיים ומתנהלת לפי אידאולוגיה ולא לא לפי תוכנית מסוימת. ב-1933 התלהב בארוזו בעת בשמיעת נאומו של פליניו סלגאדו בפני "איגוד אנשי המסחר". סלגאדו דיבר על הבחירה החופשית, הדטרמיניזם וההשגחה העליונה. כשהודיע לסלגאדו על הצטרפותו לתנועה, הקהל ציין בפני הנואם שהחבר החדש הוא לא אחר מנשיא האקדמיה הברזילאית לספרות.
בארוזו קרא בצמאון את תאוריית הקונספירציה האנטישמית שבספר "הפרוטוקולים של זקני ציון", בגרסה בצרפתית, שאותה קיבל מחבר לתנועה, ז'וזה מדיירה דה פרייטרס. מאוחר יותר לקח על עצמו את המשימה לתרגם ולפרש אותו בפורטוגזית. בהשראת התורות האנטישמיות כתב את הספר "ברזיל, קולוניה של בנקאים" שבו הוקיע את היהודים ואת היהדות כדביו, "על יסודות הדוקטרינה ודבריו של פליניו סלגאדו".
בארוזו בלט בדעותיו האנטישמיות, ועמד בראש הפלג האנטישמי של התנועה. כתב ספרים ומאמרים אנטישמיים רבים, בין השאר במגזינים Fon-Fon ו Século XX.
החל משנת 1937 פרסם בשלושה כרכים "היסטוריה סודית של ברזיל" שבו סיפר לקוראיו על עלילות דם כגון טקסי קרבן אדם שיוחסו ליהודים במאה ה-19 בסרטאו של באהיה ועל התארגנוות סודית יהודית בשם "א בושה" " A Bucha " שהתקיימה כביכול במסגרת הפקולטה למשפטים של סאו פאולו. הוא כתב על כך מתוך שכנוע כי מגן על שלמותה של ברזיל מול השתלטות זרה ומפני כנופיות הבנקאים הבינלאומיים.
בשנים 1934–1936 עמד בראש המיליציות האינטגרליסטיות ואחר כך היה חבר במועצה העליונה של התנועה
בסופו של דבר נחשב לקיצוני מדי על ידי מנהיג האינטגרליסטים, סלגאדו, ולמשך חצי שנה נאסרה עליו הכתיבה בביטאון התנועה.
אף על פי כן המשיך לדבוק בהשקפתו ובתקיפותיו הפומביות נגד היהודים וגם נגד הבונים החופשיים.
בשנת 1938 בעקבות ההפיכה שבעקבותיה הכריז הנשיא ז'טוליו ורגאס על "המדינה החדשה" (Estado Novo), המפלגה האינטגרליסטית הוצאה מחוץ לחוק ובארוזו נעצר זמנית. בשנים הבאות ויתר בארוזו על פעילותו הפוליטית והסתגל למשטר של ורגאס. בשנת 1952 התמנה כשגריר באורוגוואי וב-1954 כשגריר בפרו.
פעילותו כסופר.
פרט לפעילותו העיתונאית כתב בארוזו גם ספרות יפה החל מגיל 23. בשם העט "ז'ואו דה נורטה" חיבר את הספר ,Terra de Sol, (ארץ האש) (1912) המוקדש לנופיה ולמנהגיה של מדינת סיארה. להוציא את הספרים שפרסם, שאר כתביו פורסמו בעיתונים ובכתבי עת בפורטלזה ובריו דה ז'ניירו. היה מדובר במאמרים, כתבות וסיפורים, ואף ציורים וקריקטורות. כתביו נגעו לנושאים כמו היסטוריה, פולקלור, ביוגרפיות, זיכרונות, פוליטיקה, ארכאולוגיה, מוזיאולוגיה, כלכלה, בקורת. כתב מסות, אפ מילונים ושירים. כתב גם בשמות עט כמו Nautilus, Jotanne ו-Claudio Franca.
כתב, בין היתר, ביוגרפיות של גבורים לאומיים ברזילאיים כמו הגנרל אוזוריו והאדמירל טמנדארה.
שמו נקשר לפעמים לאסכולה הספרותית הנאו-ריאליסטית בברזיל, אם כי נדבל מסופרים כמו אריקו וריסימו, אמנדו פונטס או טלמו ורגארה, בכך שהתייחס יותר לסביבה הכפרית מאשר לסביבה העירונית.
משייכים אותו יותר לזרם התיעודי הרגיונליסטי של הנאו-ריאליזם, כש יחד עם מריו סטה, הוא דחה את הנטיות המודרניסטיות שבאו לידי ביטוי ביצירות של סופרים בני תקופתו כמו ז'ורז'ה לואיס דה רגו או ז'ורז' אמאדו.
מנהל המוזיאון הלאומי.
אחרי הקמת המוזיאון הלאומי להיסטוריה בריו דה ז'ניירו בשנת 1922, התמנה בארוזו על ידי הנשיא אפיטאסיו פסואה לעמוד בראשו. בשנת 1930 הודח על ידי הנשיא ז'טוליו ורגאס. עם זאת הוחזר לתפקיד בשנת 1932 וכיהן בו עד מותו בשנת 1959.
באקדמיה הברזילאית לשפה וספרות.
בארוזו נבחר לאקדמיה הברזילאית לשפה וספרות ב-8 במרץ 1923 במושב 19, כיורש של דום סילווירו גומס פימנטה. התקבל רשמית ב-7 במאי 1923 על ידי נאום הקבלה של אלברטו פאריה.
ב-1923 כיהן בארוזו כגזבר האקדמיה והוביל את השינויים שאיפשרו את העברת פעילות האקדמיה לבניין "פטיט טיראנון" שנבנה בריו דה ז'ניירו בעזרת מענק של ממשלת צרפת. בשנים 1923–1959 שימש לסיגורין כגזבר, מזכיר משנה ומזכיר ראשון ומזכיר כללי של האקדמיה. בשנים 1932, 1933, 1949 ו-1950 נבחר כנשיא האקדמיה.
ב-9 בינואר 1941 יחד עם אפראניו פיישוטו ומנואל בנדיירה הועמד בראש מפעל האקדמיה בנושא חקר הפולקלור הברזילאי.
גוסטבו בארוזו מת בדצמבר 1957.
ספריו ומאמריו.
בארוזו כתב 128 ספרים, חלקם רומנים היסטוריים, מסות על הפולקלור, ביוגרפיות וספרים פוליטיים.
מפרץ פמגוסטה
מיכאל פדרמן
ג'יאני פרופיטה
ג'יאני פרופיטה (באיטלקית: Giovan Crisostamo Profita; נולד ב-13 באוגוסט 1960, קלטניסטה) הוא מדען איטלקי המתמחה במנהל עסקים.
ביוגרפיה.
ג'יאני פרופיטה נולד בעיירה בקלטניסטה. הוא למד כלכלה ומנהל עסקים.
ג'יאני פרופיטה היה מרצה בספיאנצה – אוניברסיטת רומא, בשנים 2001–2006 באוניברסיטה פרטית ובאוניברסיטה של אודינה. הוא היה בין חברי צוות ההקמה של אוניברסיטת סנט קמילוס הבינלאומית למדעי הבריאות והרפואה ובהשמך מונה לרקטור שלה.
ג'יאני פרופיטה פרסם מספר ספרים בהקשר ליחסים בין התעשייה וקניין רוחני. בשנים 2002–2004 הוא היה אחראי על תחום הקולנוע ובמשרד למורשת תרבותית של איטליה. בשנים 2004–2005 הוא היה המנהל הכללי של ארגון המחברים ומלחינים האיטלקי.
על פעילותו הוענק לו עיטור ההצטיינות האיטלקי.
הזוג המוזר 2
הזוג המוזר 2 (באנגלית: The Odd Couple II) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1998 בבימויו של הווארד דויטש, עם ג'ק למון ווולטר מתאו בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בידי ניל סיימון וזה סרט המשך להזוג המוזר משנת 1968.
זה מקרה מיוחד בסרט המשך בו נפגשים שני השחקנים הראשיים בהבדל של 30 שנה ובאותם התפקידים. זה הסרט האחרון של השניים בו הופיעו בתפקידים ראשיים. זה גם תסריטו האחרון של ניל סיימון.
העלילה היא על שני חברים/יריבים שנפגשים לאחר 17 שנה ועוברים הרפתקאות בדרכם לחתונת בנם ובתם.
הסרט הצליח פחות מקודמו הן מבחינה מסחרית וקולנועית.
תקציר העלילה.
אוסקר מדיסון (וולטר מתאו) מתגורר כעת בסרסוטה, פלורידה, עדיין כתב בייסבול ועת רוב זמנו הוא מבלה במשחק פוקר עם קשישות. באמצע המשחק מתקשר אליו בנו ברוסי (ג'ונתן סילברמן) מקליפורניה ומודיע לו שהוא מתחתון עם האנה אונגר (ליזה וואלץ), בתו של ידידו/יריבו הוותיק פליקס אונגר (ג'ק למון) המתגורר בניו יורק, אותו לא ראה 17 שנים.
הם נפגשים בנמל התעופה בלוס אנג'לס, שוכרים רכב ונוסעים לעיירה סן מלינה לחתונה. אוסקר שוכח להעמיס את מזוודתו של פליקס. הם מאבדים את הכיוון ונתקעים באמצע המדבר. פליקס נוכח לדעת כי מזוודתו חסרה. הם מתחילים לריב והמכונית מידרדרת לתהום ועולה באש. לאחר שעות של הליכה הם עוצרים משאית עם נהג היספני חביב. המשאית נעצרת במחסום משטרתי ומסתבר שהיא הסיעה עובדים בלתי חוקיים. שניהם נעצרים בעיירה סנטה מננדס אך השריף של סן מננדס (ריצ'רד ריל), משחרר אותם לאחר עדותו של הנהג.
הם נכנסים לבר ושם מתחילות אתן שתי נשים, תלמה (כריסטין ברנסקי) והולי (ג'ין סמארט). קשיש עשיר (ברנרד יוז) מציע להסיע אותם במכונית רולס רויס העתיקה והמהודרת שלו. המכונית נוסעת לאט ונעצרת כשהקשיש מת. שוטרים עוצרים אותם בחשד לשוד. הם מובאים בפני אותו שריף שמאמין לסיפורם ומשחרר אותם.
הם חוזרים לבר ונפגשים שוב עם תלמה והולי. לפתע מתפרצים הבעלים של שתי הנשים שהם רד נק, מאשימים את אוסקר ופליקס שפלירטטו עם נשותיהם ומכריחים את כולם להיכנס לרכב שנוסע לאתר בלתי ידוע.
בדרך הם נעצרים שוב על ידי מחסום משטרתי. השריף של סן מננדס רואה אותם בפעם השלישית לזעמו, ונותן להם כרטיס למטוס בתנאי שלא יראה אותם שוב לעולם.
במטוס הם פוגשים את פליס אדמס (מרי בת' פייל), גיסתו של אוסקר. היא אלמנה יפה וחביבה ופליקס שהוא גרוש שלוש פעמים, מתאהב בה ומחזר אחריה. הם מגיעים לחתונה בזמן ואוסקר משכנע ומעודד את בנו להתחתן לאחר שקיבל "רגליים קרות".
לאחר החתונה נפרדים אוסקר ופליקס. לאחר זמן מגיע פליקס לדירתו של אוסקר ומודיע לו שיחסיו עם פליס נגמרו ומבקש ממנו לגור זמן קצר בדירתו. אוסקר מהסס בהתחלה אך מסכים ופליקס מתחיל לנקות את הדירה.
ברנדון פלין
ברנדון פול פלין (; נולד ב-11 באוקטובר 1993) הוא שחקן יהודי-אמריקאי, הידוע בתפקידו כג'סטין פולי בסדרה "13 סיבות" של נטפליקס.
ביוגרפיה.