כיוון שחלקים גדולים של הנהר יבשים מרבית השנה, הציע הביולוג מרק פרדלייק (Mark Fredlake) מלשכת ניהול הקרקעות להשיב את הבונה לאגן הניקוז במטרה לשמר את זרימת המים בעונה היבשה ולתמוך בצמיחה מחודשת של צמחיית הגדות ההיסטורית. צמחיית גדות הנהרות מכסה רק כ-1% משטח דרום-מערב ארצות הברית ועם זאת כ-50% ממיני העופות מקננים בתחומה, והיא מקור מזון חשוב לעופות נודדים. פרדלייק טען כי הסכרים שיקימו הבונים יגביהו את מפלס מי התהום, שיזרמו לנהר בתקופה היבשה. מ-1999 עד 2002 שוחררו 19 בונים ל-SPRNCA, קטע בן 65 קילומטרים של הנהר במחוז קוצ'יז. בהגיע 2006 היו בנהר יותר מ-30 סכרי בונים. הבונים גם התפזרו במהירות לשטח נרחב. אחד הבונים היגר לקניון אראוויפה, מרחק של 150 קילומטרים ממקום השחרור; אחר לשפך הנהר לנהר חילה, וזכה לכינוי "הבונה הגולש" (the surfing beaver), ואחרים במעלה הנהר לתוך מקסיקו, תוך כדי בניית סכרים אחדים לאורך היובלים בחלקו העליון של הנהר. התוכנית הייתה הצלחה כשמגוון העופות גדל באופן ניכר ויצירת בריכות עמוקות וזרם מים קבוע. ב-2008 הרס שיטפון את כל סכרי הבונים ואחר-כך הייתה בצורת ארוכה. עם זאת, כמו בזמנים היסטוריים נראה שהבונים מותאמים היטב לנהר סן פדרו, וב-2009 היו בנהר מעל ל-30 סכרי בונים ואוכלוסייה שמעל בין 30 ל-120 פרטים. סרט וידאו קצר סוקר את השימוש בבונים שהוחזרו לנהר לשיקום הנהר. בחלקו העליון של הנהר יצרו בונים שהושבו לנהר בית גידול של בריכות ועצי ערבה שהגדילו את תחום המחייה של טירן ערבות מתת-המין של דרום-מערב ארצות הברית ("Empidonax traillii extimus", באנגלית Southwestern willow flycatcher), ציפור שיר ממשפחת הטירניים המוגדר בסיכון, כאשר הקן הדרומי ביותר של תת-מין זה אותר באזור זה ב-2005.
אגן הניקוז.
הסן פדרו מנקז אזור בגודל 12,200 קילומטרים רבועים במחוזות קוצ'יז, גראהם, פימה, ופינאל. מסלולו חוצה אגנים עמוקים של משקעים המוקפים על ידי הרי ואצ'וקה (Huachuca), הרי מיול (Mule), הרי וטסטון (Whetstone), הרי דרגון (Dragoon), הרי רינקון (Rincon), הרי ליטל רינקון (Little Rincon), הרי וינצ'סטר (Winchester), הרי גאליאורו (Galiuro), הרי טורטייה (Tortilla) והרי סנטה קטלינה. הסן פדרו מוזן על ידי מספר רב של יובלים, המנקזים מורדות תלולים קרובים יחסית בניצב לנתיב העיקר של הנהר. במרבית אורכו זורם הסן פדרו באגנים שהתמלאו במשקעים, אם כי קיימים כמה קטעים שבהם הנהר חצב את דרכו בסלעים: בגבעות טומבסטון (Tombstone Hills), בצ'ארלסטון (Charleston) ובסמוך לפיירבנק (Fairbank), "המצרים" (“the Narrows”) דרומית לקסקבל (Cascabel), בסמוך לרדינגטון (Redington), ושוב בדודליוויל (Dudleyville). בשני יובלים עיקריים נהר הבבוקומרי (Babocomari) וקניון אראוויפה (Aravaipa Creek) יש קטעים נרחבים שבהם הם זורמים בתוך המסלע. נהגו לחלק את הסן פדרו לחלק שמעל ולקטע שמתחת ל"מצרים".
ב-27 במאי 2011 פסק שופט מחוזי שהתוכנית של פורט ואצ'וקה לשאוב 7.5 מיליון מטרים מעוקבים של מי תהום מבלי שתהיינה תוכניות משלימות לחדש את מלאי המים של מימי הסן פדרו פוגעת ביכולת של הציפור טירן הערבות של דרום-מערב ושל הצמח "Lilaeopsis schaffneriana recurva", מינים המצויים בסיכון, להתאושש. הפסיקה באה בתגובה לתביעה שנייה שהגישו שני ארגונים להגנת הסביבה. ב-2002, בתגובה לתביעה אחרת, דחה שופט אחר את הטענה כי ניתן להשלים את בעיית המים שיחסרו בשל שאיבה.
מגדל ג'והאי
מגדל ג'והאי (ידוע גם בשם "מגדל המשרדים ומלון ג'והאי סנט ריג'ס") הוא גורד שחקים בעיר ג'והאי שבמחוז גואנגדונג בסין. גובהו של המגדל הוא 330 מטרים (1,082.7 רגל). בנייתו החלה בשנת 2013 והסתיימה בשנת 2017. המגדל מכיל מלון וחדרי משרדים.
שררת
המוסד להשתלמות
"המוסד להשתלמות" (נקרא גם בשם "בית הספר לדיפלומטים") נוסד בשנת 1946 כחלק מההכנות של הסוכנות היהודית לקראת האפשרות של הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. המוסד הכשיר את הדור הראשון של דיפלומטים מקצועיים בארץ ישראל והכין את התשתית להקמתו של משרד החוץ ולביסוס שירות החוץ המקצועי של מדינת ישראל.
המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
עם הקמת הסוכנות היהודית בשנת 1929 כוננו בה מחלקות. המחלקה המדינית הייתה אמונה על ניהול יחסי החוץ של היישוב והייתה למעשה המשכה של המחלקה המדינית של ההנהלה הציונית, שפעלה עוד מראשית ימי המנדט הבריטי. במהלך שנות המנדט עשה מפעל ההתיישבות הציוני בארץ ישראל צעדים גדולים קדימה לקראת הקמת מדינה יהודית. במקביל הלך וגבר ערכה של המחלקה המדינית של הסוכנות והיא החלה להתנהל כעין משרד חוץ של המדינה שבדרך. לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כשהאפשרות של הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל הלכה ונהייתה ממשית, הוחלט במחלקה המדינית על הקמת "המוסד להשתלמות", כדי שישמש את משרד החוץ של המדינה שבדרך.
המוסד וחניכיו.
המשימה של הקמת המוסד להשתלמות, שכונה גם "בית הספר לדיפלומטים", הוטלה על ולטר איתן. איתן שאף להקים מוסד שיכשיר את העתודה הניהולית הבכירה של המדינה העתידית בכלל, ולא רק של משרד החוץ. במודעה שפורסמה ביוני 1946 בעיתונות הארץ-ישראלית נכתב:
"המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית לא"י עומדת להקים מוסד להשתלמות, אשר מתפקידו יהיה לחנך עובדי ציבור שיפעלו בעיקר בתחום המגע עם גורמי חוץ [...] הכוונה היא לקבל למוסד תלמידים מוכשרים ובעלי השכלה על מנת שאפשר יהיה למנות מבין גומרי המוסד לתפקידים אחראיים מטעם המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית או מוסדות צבוריים יהודיים אחרים. תפקידים אלה יהיו בדרך כלל בעלי אופי מנהלתי או מדיני ומקום השרות יהיה בארץ או בחו"ל.
המוסד להשתלמות יאורגן כפנימייה (מקומו יהיה בירושלים. הלימודים יימשכו שנה וחצי ויחולקו לשלושה זמנים. שכר הלימוד הכולל דמי פנימייה, נקבע ל-75 לא"י לזמן. [...] מועמדים, בעיקר בגילים 28-22, המעוניינים להתקבל למוסד, מתבקשים לפנות בכתב למחלקה המדינית של הסוכנות."
כ - 600 מועמדים ניגשו למכרז. לאחר תהליך ארוך של בחינה וסינון של המועמדים, שכלל שלושה שלבים, נבחרו 25 חניכים, כולל חמש נשים, בהם: יהושפט הרכבי, אהרן יריב, מרדכי גזית, משה אראל, שאול קריב, אורה הרצוג, אסתר הרליץ, חנה פרגר (פלטי) ואחרים.
את בית הספר ניהלו ולטר איתן וסגנו אריה לבבי. ההשתלמות החלה בנובמבר 1946 והסתיימה באביב 1948. במשך הלימודים יצאו החניכים למשימות שונות מטעם "ההגנה", כמו שמירות ותצפיות. עם פרוץ המאורעות בעקבות החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה התגייסו תלמידי המוסד לכוחות המגן. כמחצית מהם לא סיימו את ההשתלמות.
תוכנית הלימודים.
תוכנית הלימודים כללה לימודי שפות: אנגלית, צרפתית וערבית בשלוש רמות, עד כדי יכולת קריאת עיתון. כמו כן היא כללה את הנושאים הבאים:
"קווים למבנה משרד החוץ".
מעבר לחובותיהם כתלמידי המוסד, הוטלה על החניכים המשימה לתכנן את משרד החוץ העתידי. החניכים החלו לחקור את מבנה משרדי החוץ במדינות חשובות, בדגש על בריטניה, צרפת וארצות הברית. העבודה שהכינו על בסיס מחקרם נקראה "קווים למבנה שירות החוץ של המדינה היהודית" והיא הוגשה לוועדת המצב בינואר 1949. העבודה, שסווגה כסודית, קבעה בין היתר כי "יש צורך לנהוג בחיסכון. אסור לנו להוציא על משרד החוץ יותר מן הדרוש בהחלט". בנוסף, על פי המסמך, על הדרגה הגבוהה ביותר בשירות החוץ החדש להיות ציר ממונה על צירות (ולא שגריר), וזאת מטעמי צניעות. המסמך כלל גם הצעה מפורטת לגבי מבנה משרד החוץ תוך חלוקה בין אגף טריטוריאלי, אגף פונקציונלי ואגף מנהלי. המלצות אלו שימשו כמסד שעל בסיסו הוקם משרד החוץ הישראלי.
דסטין לאנס בלאק
דסטין לאנס בלאק (באנגלית: Dustin Lance Black; נולד ב-10 ביוני 1974) הוא במאי ותסריטאי אמריקאי ופעיל למען זכויות להט"ב. בלאק הוא זוכה פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר לשנת 2008 על התסריט שכתב לסרט "מילק".
ביוגרפיה.
בלאק נולד בסקרמנטו למשפחה מורמונית, וגדל גם בסן אנטוניו ובסלינאס. כשהתגורר בסלינאס עבד בתיאטרון מקומי. לאחר סיום לימודיו התיכוניים למד בבית הספר לתיאטרון, קולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, וסיים בהצטיינות את לימודיו ב-1996.
בשנת 2000 ביים בלאק את סרטו הראשון, "מסעו של ג'ארד פרייס", שעסק בצעיר המגיע ללוס אנג'לס ומתמודד עם מיניותו. ב-2001 ביים את הסרט התיעודי "On the Bus", בו גם היה אחד המשתתפים, שעסק במסעם של שישה גברים הומוסקסואלים לפסטיבל "ברנינג מן" בנבדה. ב-2003 בים מספר פרקים בגרסה האמריקנית של תוכנית המציאות "המתחזים", ובין 2006 ל-2009 נמנה עם צוות הכותבים של סדרת הטלוויזיה "אהבה גדולה" של רשת HBO, שעסקה במשפחה מורמונית פוליגמית.
בלאק גילה עניין רב בסיפורו של הארווי מילק, חבר מועצת העיר סן פרנסיסקו שנרצח ב-1978 על רקע הומופובי. הוא החל לחקור את תולדות חייו ונפגש עם אנשים מסביבתו הקרובה, וגיבש תסריט לסרט המבוסס על חייו. בסיועו של אחד מעוזריו לשעבר של מילק, קליב ג'ונס, גייס את הבמאי גאס ואן סנט, וב-2008 יצא הסרט, "מילק". בלאק זכה לפרסים רבים על התסריט שכתב, ובראשם פרס אוסקר. בין היתר, זכה גם בפרס אינדפנדנט ספיריט, פרס גילדת הכותבים של אמריקה ובפרסי אגודות מבקרי הקולנוע של בוסטון, דאלאס וסן פרנסיסקו. בנוסף, היה מועמד לפרס באפט"א.