אלבומה הראשון, Suzanne Vega, יצא ב-1985 וזכה לשבחי המבקרים. ב-1987 יצא אלבומה המצליח Solitude Standing, שכלל את הלהיטים "Tom's Diner" ו-"Luka". השיר Luka חרג מסגנון הכתיבה של שירי הפופ באותה תקופה, שכן נכתב מנקודת מבטו של ילד מוכה. באותו אלבום הופיע גם השיר "Tom's Diner" בגרסת א-קפלה. שיר זה היה השיר ששימש את מפתחי אלגוריתם MP3 לדחיסת קובצי מוזיקה בניסויים שביצעו שבתהליך הפיתוח.
באלבומה השלישי, Days of Open Hand, שיצא ב-1990, ניכר שינוי סגנון, המוזיקה הייתה בו נסיונית יותר, ומילותיו ביטאו רגשות עזים יותר. באותה השנה יצאה גרסה קצבית של השיר "Tom's Diner" בידי שני DJs המכונים DNA. גרסה זו לא הייתה מורשית, אולם לאור הצלחתה רכשה חברת התקליטים בה הייתה וגה חתומה את הזכויות עליה, והיא הפכה ללהיט הגדול ביותר של הזמרת. מאוחר יותר הוציאה החברה אלבום ובו גרסאות שביצעו אמנים שונים לשיר זה, ובהם R.E.M.
ב-1992 הוציאה וגה את האלבום 99.9F°, ששילב מספר סגנונות, בהם פולק ודאנס, נשא אופי שמח יותר מקודמו ושיריו קצרים יותר. אלבומה החמישי של וגה, Nine Objects of Desire, שיצא ב-1996, כלל בין היתר את שיר הנושא לסרט "על גברים, נשים וחיות אחרות". אחריו יצא ב-2001 Songs in Red and Gray, שעסק בגירושיה מהמפיק מיטשל פרום. ב-2003 הוציאה וגה אוסף משיריה שנקרא Retrospective: The Best of Suzanne Vega, ובשנת 2007 יצא אלבומה השביעי, Beauty &amp; Crime, אשר הוקדש לעיר ניו יורק שבה התגוררה כל חייה.
בהופעה שהתקיימה ב-2002 לזכר אחיה טימותי וגה, החלו צילומיו של סרט תיעודי על חייה.
לווגה בת בשם רובי פרום. להקה בשם סול קופינג קראה לאלבום הבכורה שלה מ-1994 "רובי ורום" על שמה, בהסכמת וגה, אך עם השינוי הקל, לבקשתה.
וגה הופיעה בישראל חמש פעמים: לראשונה ב-13 וב-14 ביוני 1989, אז ערכה שתי הופעות בתיאטרון קיסריה. ב-8, ב-9 וב-10 ביולי 1999 היא הופיעה בסינרמה בתל אביב. ב-19 ביולי 2009 הופיעה וגה, פעמיים באותו היום, בהיכל התרבות בתל אביב. במקור נקבעה אז לווגה הופעה אחת בלבד, אולם בשל הביקוש הרב הוסיפה וגה הופעה נוספת באותו היום. ב-15 ביולי 2010 שבה וגה להופיע בתיאטרון קיסריה, ויום למחרת הופיעה בחוות רונית. ההופעות האחרונות ב-2010 התקיימו חרף ניסיונות רבים להניא את וגה מלהופיע בישראל, ונוכח ביטולי הופעות של אמנים אחרים באותה התקופה, כגון אלביס קוסטלו ולהקת פיקסיז. בהופעתה בחוות רונית אף ציינה וגה מעל לבמה כי קיבלה דואר שטנה רב עקב החלטתה להופיע בישראל. וגה הופיעה בישראל בפעם החמישית ב-9 וב-10 ביוני 2015 בליווי התזמורת הפילהרמונית הישראלית. ההופעות התקיימו בהיכל התרבות בתל אביב.
ב-2014 הוציאה את אלבום האולפן השמיני "Tales From the Realm of the Queen of Pentacles" -"סיפורים מהממלכה של מלכת הכוכבים המחומשים" (פנטגרם).
הירש לקרט
הירש לֶקֶרט (בכתיב יידי: לעקערט, ברוסית: Гирш Лекерт; 1879? – 10 ביוני 1902) היה מהפכן וטרוריסט איש "הבונד", הועלה לגרדום אחרי התנקשות כושלת בגוברנטור של וילנה.
ביוגרפיה.
הירש לקרט נולד בעיירה אנישוק (Onuškis), מחוז טרקאי. היה חבר בתנועת "הבונד" בווילנה, שהוקמה בסוף המאה ה-19 והתחזקה מאוד בראשית המאה ה-20 ברחוב היהודי בעיר, ושמנתה אז שמונים אלף יהודים. האימפריה הרוסית זועזעה אז תכופות ממעשי טרור של כנופיות סוציאליסטיות ואנרכיסטיות שונות, שקראו למהפכה והפלת המונרכיה. השלטון מינה את מושל כללי חדש לגוברניה של פלך וילנה – ויקטור פון ואהל , בן למשפחת אצולה גרמנית-בלטית. פון ואהל קנה את המוניטין שלו בדיכוי מרד ינואר 1863 בפולין הקונגרסאית, וכליברל שקצב מזון במחירי הפסד לעניים במהלך הרעב של 1891.
בהפגנת ענק של האחד במאי 1902 פרצו פרשיו הקוזקים של פון-ואהל אל תוך המפגינים, והצליפו בהמון בשוטים לחים. שמונה עשר איש, ממנהיגי ההפגנה, נעצרו בידי חייליו של פון ואהל ונענשו. העצורים הופשטו עירומים, הונחו על ספסלי עץ והצליפו בהם בשוטים הלחים עד עילפון. "הבונד" החליט לרצוח את פון ואהל בנקמה על ההשפלה. חבורה של בונדאים צעירים מרדו בהנהגה הרשמית, שקראה שלא לנקוט בצעדי טרור, והחליטו להתנקש בו ללא שהות. הירש לקרט, סנדלר פשוט מווילנה, התנדב להיות הרוצח. הוא הצטייד באקדח וארב למושל ביציאתו מהצגת הקרקס, אז ירה בו לקרט שתי יריות. פון ואהל נפצע קשה אך שרד; הוא חי עד 1915.
הירש לקרט נתפס על ידי המשטרה, עונה ונחקר, נשפט ונידון למוות. הוא נתלה בפומבי בווילנה. מאותה שעה הפך הירש לקרט הצעיר לאגדה: צעירים יהודים רבים במזרח אירופה העריצו את מעשהו. הוא היה גם לסמל קומוניסטי: ב-1927 הופק לזכרו סרט סובייטי בשם "הוד מעלתו" (Его превосходительство), בכיכוב יולי אונטרשלאק (השחקן שגילם את פון ואהל גילם גם את תפקיד רב העיר, בהדגשת הריאקציונריות המשותפת). משוררים כמו אברהם ליסין כתבו עליו שירים; אחרים, כמו אורי צבי גרינברג, הזכירו אותו כסמל למרד יהודי ("אני שונא את שלום הנכנעים"); מחזאים כמו ה. לייוויק כתבו עליו מחזות ("הירש לקרט: פואמה דרמטית"), והוא הפך לסמל ליהודי המתמרד, שאינו משלים עם גורל ההשפלה המיועד לו. דמותו של הירש לקרט הקרינה עד לפרטיזנים היהודים ביערות ליטא ובלארוס במלחמת העולם השנייה בעת השואה.
מנחם בגין הושפע מפרשת לקרט כשקיבל את ההחלטה בליל ההלקאות לפעול בנחישות נגד השלטונות הבריטיים כדי שיפסיקו להשית עונש משפיל כזה על אנשי אצ"ל. בתל אביב נקרא על שמו רחוב.
הדלאי לאמה הארבע עשרה
ג'טיקס
ג'טיקס (באנגלית: Jetix) היה ערוץ טלוויזיה ששודר ברחבי העולם והיה בבעלות חברת וולט דיסני האמריקאית. ערוץ ג'טיקס שידר סדרות פעולה, הרפתקאות ואנימציה לילדים. בישראל הערוץ היה משודר באפיק 82 ב-HOT ובאפיק 45 ב-yes.
באוגוסט 2005 עלה ב-HOT ערוץ אינטראקטיבי בתשלום בשם "Jetix i", אשר הכיל משחקים ממותגים עם הדמויות מהערוץ. הערוץ נחל הצלחה ומאוחר יותר עלה גם ב-yes.
בשנת 2009 החליטה חברת דיסני העולמית להחליף את כל ערוצי ג'טיקס בעולם לערוץ דיסני XD (או בערוץ דיסני בארצות שלא היה קיים ערוץ דיסני לפני, כמו ישראל). ערוץ ג'טיקס האחרון שנותר בעולם היה ברוסיה, והוא הוחלף על ידי דיסני ב-10 באוגוסט 2010. במהלך השנים דיסני ישראל החזירו כמה מהסדרות שהיו בג'טיקס לערוץ דיסני כגון: טוטלי ספייס, דורימון, H2O, קיד וקאט ועוד מספר סדרות. בישראל פעל הערוץ מאמצע שנת 2005 כשהחליף את ערוץ פוקס קידס.
ב-9 בספטמבר 2009 ערוץ ג'טיקס הישראלי השלים את המיתוג החדש כמו בחלק מאירופה לערוץ דיסני (כשברוב העולם נקרא Disney XD).
היסטוריה.
ערוץ ג'טיקס החליף את ערוץ פוקס קידס בשנת 2002. הערוץ נסגר עקב בעיות כספיות, רייטינג נמוך ובעקבות פרישתו של חיים סבן (מנהל הערוץ פוקס קידס) מהפקת סדרות טלוויזיה.
לפני שסבן פרש מהערוץ, הוא מכר את הערוץ ב-1.7 מיליון דולר לחברת וולט דיסני, שמיתגה את הערוץ מחדש ושינתה את שמו לג'טיקס. חברת וולט דיסני הביאה סדרות למשל כמו ואן פיס ועוד. אבל הסדרה הפופולרית ביותר בשלושת הערוצים הייתה "ואן פיס". הוריי ילדים שצפו באנימה תבעו את פוקס קידס על הפסקת הסדרה באמצע. הם הפסידו במשפט, לאור סעיף המתיר לערוץ להפסיק את שידורה של סדרה באמצעה.
בישראל הערוץ שודר במשך כארבע שנים, מ-2005 עד 2009. עם הגעתו של הערוץ לארץ, נהפך לאחד הערוצי הטלוויזיה האהובים והנצפים ביותר, בעיקר בקרב הילדים ובני הנוער.
מוזיקה קאמרית
מוזיקה קאמרית היא צורה של מוזיקה קלאסית הכתובה לקבוצה קטנה של כלים שיכלו, באופן מסורתי, לנגן בנוחיות בחדר אירוח בארמון. ביתר הרחבה, מושג זה כולל כל "מוזיקה אמנותית" המבוצעת על ידי מספר נגנים קטן, עם מבצע אחד לכל תפקיד. המילה "קאמרה" מקורה בלטינית ופירושה "חדר". הווה אומר, מוזיקה קאמרית היא מוזיקה שנועדה לביצוע בחדר (בניגוד לאולם) ועל פי רוב באווירה אינטימית. עם זאת, מעצם הגדרתו, בדרך כלל אין המושג כולל ביצועים בכלי יחיד.
הגדרה.
הביטוי מוזיקה קאמרית מתייחס ליצירה לשני כלים לפחות. להלכה, אין גבול עליון למספר כלי הנגינה. למעשה, יצירות קאמריות ליותר מחמישה כלים הן יוצאות דופן, ומעטות מאוד נכתבו ליותר משמונה כלים. יצירה לעשרה נגנים או יותר מיועדת על פי רוב לתזמורת קאמרית קטנה (ראו: הרכב קאמרי).
יצירות קאמריות נכתבות להרבה הרכבים ושילובים שונים של כלים, שרביעיית המיתרים נחשבת על פי רוב לחשובה ביניהם. הרכבים קאמריים שונים מרביעית המיתרים הם שלישיית מיתרים, שלישיית פסנתר, חמישיית פסנתר וחמישיית מיתרים. כלי נשיפה מעץ וכלי נשיפה ממתכת נפוצים פחות בשימוש. מלחינים אחדים כתבו יצירות לקבוצות מעורבות של כלי מיתר וכלי נשיפה, ויש שכתבו לכלי נשיפה בלבד, אבל להוציא את הקרן, השימוש בכלי נשיפה ממתכת נדיר מאוד. ניתן לייחס זאת, בין היתר, לכך שכאשר החלו לכתוב מוזיקה קאמרית, כלי הנשיפה ממתכת לא היו מצוידים עדיין בשסתומים, ומשום כך יכלו להפיק מספר מוגבל של צלילים.
מוזיקה קאמרית מושמעת לעיתים קרובות בקונצרטים פומביים, אך בשל אופייה הייחודי, בדרך כלל מנגנים אותה באולמות הקטנים בהרבה מאלה המשמשים לקונצרטים סימפוניים-האקוסטיקה האינטימית של חלל קטן יותר, דומה לחדרי האירוח שבהם נוגנה מוזיקה כזאת במקור ומתאימה יותר לקבוצת כלים קטנה.
היסטוריה.
המונח "מוזיקה קאמרית" מיוחס על פי רוב לביצועים כליים, אך המדריגלים של תקופת הרנסאנס במאה ה-16 ראויים להיכלל בו גם הם.