אצל פרטים המתמודדים עם דיכאון נמצא קשר בין פעילות יתר וקישוריות יתר של רשת ברירת המחדל לבין התהליך הפסיכולוגי של רומינציה. בנוסף, הקורלציה השלילית המוחלשת בין רשת ברירת המחדל לרשתות הקשב בקרב פרטים עם דיכאון מז'ורי, ייתכן ומשקף קושי של מתמודדים עם דיכאון להפנות משאבים ממחשבות ורגשות פנימיים - כלומר רומינציות - לעבר גירוי חיצוני על מנת לתפקד באופן אדפטיבי במשימות הדורשות קשב. נמצא גם כי הפעילות המוגברת והקישוריות המוגברת קשורות לחומרת הדיכאון ולנטייה רומינטיבית בדיכאון מז'ורי.
סכיזופרניה.
בקרב פרטים עם סכיזופרניה ודיכאון עולה כי ישנה פעילות יתר של רשת ברירת המחדל. פרטים אלו חווים קושי בהעברת מיקודם מעולמם הפנימי לגירוי חיצוני בעת ביצוע מטלות קוגניטיביות. נמצא קשר בין הפעלה מוגברת של רשת ברירת המחדל לבין פעילות קוגניטיבית ירודה בקרב אוכלוסייה בריאה, על כן ייתכן וממצא זה מסביר את ההפרעות הקוגניטיביות במשימות הדורשות קשב, זיכרון עבודה ושפה אצל מטופלים עם סכיזופרניה. בנוסף, ייתכן והפעילות המוגברת של רשת ברירת המחדל בקרב פרטים עם סכיזופרניה מובילה לתחושה מוגברת של רלוונטיות-עצמי, סימפטום שמוצג בסכיזופרניה.
בנוסף, פגיעה בפעילות מערכת ברירת המחדל מקושרת לדפוס חשיבה פרנואידי והלוצינציות. אבנורמליות במערכת זו נמצאה הן אצל חולי סכיזופרניה והן אצל קרובי משפחתם מדרגה ראשונה, הנמצאים בקבוצת סיכון גנטי. סטייה זו התבטאה בקישוריות רבה יותר במערכת ברירת המחדל[14]. מנגד, מחקרים מסוימים מעידים על קישוריות מופחתת של מערכת ברירת המחדל בין אזורים: PFC, ACC, PCC ואזור ה-Precuneus. ממצאים אלה דווחו אצל קרובים מדרגה ראשונה לחולי סכיזופרניה, דבר המרמז על בסיס גנטי למחלת הסכיזופרניה בהקשר לאבנורמליות במערכת ברירת המחדל.
היסטוריה ומחקר.
הגישה הרווחת בתחום מדעי המוח מתייחסת לקיומן של רשתות מוחיות מורכבות אשר אחראיות על תפקודי המוח השונים.
רשת ברירת המחדל התגלתה באופן מקרי למדי במהלך מחקרי דימות מוחיים, אשר בחנו שינויים בפעילות המוחית בהקשרים תפקודיים שונים. מחקרים אלו מצאו בצורה עקבית כי האזורים המשויכים לרשת ברירת המחדל מראים פעילות גבוהה יותר במהלך מנוחה, יחסית לזמן ביצוע המטלה. הגדרה פונקציונלית ראשונית של רשת זו נוגעת למוקד הקשבי של תהליכים עצביים, כך שתהליכים הנסובים על גירויים חיצוניים מפעילים את הרשתות הסנסוריות, ואילו תהליכים מנטליים הפונים פנימה מפעילים את אזורי רשת ברירת המחדל.
ההכרה הסופית ברשת ברירת המחדל כמערכת מוחית מורכבת ומשמעותית הגיעה בעקבות ממצאי מחקרים אשר בחנו את החיבוריות הפונקציונלית הפנימית של הרשת. אזורים מוחיים המצוינים לעיל מראים פעילות מתואמת, היינו פועלים יחדיו. רשת ברירת המחדל מתנהגת כמו מערכת מוחית קוהרנטית – בסיס לקיום שלה בתור מערכת של ממש.
בשנות ה-70, מדד חוקר המוח השוודי דוד אינגבר פעילות מוחית בזמן מנוחה, בעזרת בדיקת זרימת דם ומטבוליזם באזורים שונים במוח בשיטת המודדת זרימת דם באזורי מוח שונים (rCBF, Regional Cerebral Blood Flow). המחקר הוביל להבנה כי גם כאשר המוח נמצא במצב מנוחה, ללא כל גרייה חיצונית, ישנם אזורים במוח הקדמי אשר מקיימים פעילות מוחית משמעותית. מחקרים מתקדמים יותר בתחום, חשפו מערכת נרחבת של אזורים מוחיים שהראו דה-אקטיבציה (ירידה בפעילות) בזמן משימה: אזורים אלו הראו ירידה בפעילות המוחית במהלך משימה ועלייה בפעילות המוחית במצב פאסיבי ובזמן מנוחה. מי שהקנו לרשת את שמה והציבו אותה בחזית המחקר המוחי היו מארק רייכל ועמיתיו, אשר התעניינו במציאת "מצב הבסיס" (Baseline) של תפקודי המוח האנושי, דהיינו מצב של ברירת מחדל מאורגנת במוח האנושי, המתקיים כאשר האדם ער ונח עם עיניים עצומות. שיוך פעילות הרשת במצב מנוחה למצב אותו כינו "מצב ברירת המחדל של התפקוד המוחי", פתח את הדלת למחקרים פורצי דרך בתחום, אשר העלו את האפשרות שלרשת זו תפקיד משמעותי בקיום זרם המחשבה הספונטני שהוא חלק מפונקציית העיבוד המרכזית של המוח האנושי.
על אף שמחקרים קודמים יותר הראו כי אזורי רשת ברירת המחדל מראים תת-פעילות בעת ביצוע משימות מכוונות מטרה יחסית למצב מנוחה, מחקרים מאוחרים יותר הראו כי אינטרוספקציה כלומר, תהליכים מנטליים פנימיים הנסובים על העצמי, מפעילים את אזורי הרשת מעל לרמת המנוחה. במחקרים אלו אנשים בדרך כלל עושים שיפוטים סובייקטיביים לגבי עצמם בנוגע למצבים פנימיים, רגשות ותכונות אופי. תהליכים אינטרוספקטיביים כמו התבוננות פנימית על רגשות, אמנם לא מערבים משימה חיצונית, אך הם אינם נטולי מטרה. בעת מנוחה הם מתבצעים בצורה ספונטנית, אך יכולים גם להיות מופעלים בצורה מכוונת בהתאם לדרישות המציאות.
אחד התפקידים המרכזיים המיוחסים לפעילותה של רשת ברירת המחדל הוא החשיבה הספונטנית. זרם המחשבה הספונטני, דהיינו פעילות מנטלית פנימית וספונטנית, היא חוויה אנושית שכיחה המתרחשת בתוכנו גם ללא תלות בגירויים חיצוניים ומהווה בסיס לפנטזיות, דמיון, חלומות בהקיץ ותהליכי חשיבה ספונטניים. תמיכה מחקרית לקשר בין רשת ברירת המחדל לבין תהליכי החשיבה הספונטניים התקבלה ממחקרים שהראו מתאם בין פעילות מוגברת של תהליכי חשיבה ספונטניים, לפעילות מוגברת יותר ברשת ברירת המחדל. במחקרים אלו, נמצא גם כי לרשת ברירת המחדל תפקיד מרכזי בחקירה מנטלית פנימית, דרכה האדם מעלה זיכרונות והנחות שונות בנוגע לסיטואציות חברתיות ובוחן אופציות עתידיות בנוגע לעצמו ולסובבים אותו. פרשנות אפשרית לשילוב ממצאים אלו היא שמחשבות ספונטניות יכולות לאפשר לאנשים להבנות ולדמות תסריטים אלטרנטיביים, לארגן באופן מנטלי את התוכניות שלהם ולהתכונן למה שעשוי לקרות בהמשך. בנוסף, מחשבות ספונטניות עשויות להקל על הארגון וההבניה של אירועים יומיומיים ולקדם התגבשות זיכרון (קונסולידציה) של מידע אישי בזיכרון לטווח ארוך. תמיכה בטענה זו, ניתן למצוא במחקרי מעבדה שבוצעו על עכברים, בהם נראתה רה-אקטיבציה (הפעלה מחדש) של נוירונים בהיפוקמפוס במהלך "מנוחה" אשר שיקפה את הניסיון הקודם של החיה וניבאה את הבחירות העתידיות שלה. רעיונות דומים מהדהדים בספרות על שינה וחלומות, שבעזרתה מתחילים לקשר בין התגבשות זיכרון בשינה וחלומות לרשת ברירת המחדל.
רומולה דה פולסקי
רומולה דה פולסקי צ'לפאלווי אש לובוצי (בהונגרית: Cselfalvi és lubóczi Pulszky Romola, שם משפחתה לאחר הנישואין ניז'ינסקי, בצרפתית: Romola Nijinsky 20 בפברואר 1891 בודפשט - 8 ביוני 1978 פריז) הייתה רקדנית ואצילה הונגרית, שקשרה את חייה בחיי רקדן הבלט והכוראוגרף ואצלב ניז'ינסקי.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.
רומולה פולסקי נולדה בהונגריה כבתם השנייה של קארוי פולסקי (1899-1853), פוליטיקאי ומוזאוגרף הונגרי, ושל אמיליה מרקוש, שחקנית תיאטרון הונגרייה.
מצד האב הייתה בת למשפחה אריסטוקרטית ממוצא פולני ופרוטסטנטי שהמירה בהונגריה את דתה לנצרות קתולית. סבה היה הפוליטיקאי, המהפכן והמוזיאוגרף פרנץ פולסקי, ממקורביו של לאיוש קושוט.
אחותה הבכורה נקראה תרזה או טסה. אביה, קארוי פולסקי, נבחר להאספה הלאומית ההונגרית והיה מנהל הגלריה הלאומית לאמנות של הונגריה.
בילדותה, נאלץ אביה לצאת לגלות ללונדון ואחר כך לאוסטרליה עקב שערורייה פוליטית הקשורה לרכישות דברי האמנות למען הגלריה.
קארוי פולסקי התאבד בגיל 45 בבריסביין באוסטרליה כשרומולה, בתו, הייתה בת 8. היא נפגעה מאוד מהאובדן ומנישואיה השניים של אמה כעבור כמה שנים.
ניז'ינסקי ו"הבלט הרוסי".
פולסקי התאמצה ללמוד משחק ולעבוד כשחקנית אך לא זכתה להצלחה. בגיל 21 התארסה עם ברון הונגרי אך התנערה מהאירוסין ב-1912. היא רותקה על ידי להקת הבלט הרוסי מפריז שהגיעה באותה עת לסיור לבודפשט, ובמיוחד על ידי דמותו של כוכב הלהקה הרוסי-פולני, וצלב ניז'ינסקי, ששמו הלך לפניו כרקדן וככוריאוגרף. פולסקי החליטה לפתח בעצמה קריירה של רקדנית בלט. היא הצליחה להצטרף ללהקת הבלט הרוסי ולסיורים שלה בדרום אמריקה. מנהל הלהקה והמנטור של ניז'ינסקי, סרגיי דיאגילב, אישר לה לקבל שיעורי בלט ממורה הבלט של הלהקה, אנריקו צ'קטי.
היא לא הבחינה שלדיאגילב, שהיה 17 שנה יותר מבוגר מניז'ינסקי, היה קשר אינטימי עם הרקדן, בן חסותו, והתקשתה לשוחח עם ניז'ינסקי בפרטיות, מכיוון שהיה תמיד מלווה בצעיר וסילי זויקוב ובמעסה שלו. לבסוף הצליחה להתקרב אליו בעת שניז'ינסקי תירגל קטעי ריקוד בליווי הפסנתרן בעת מסע הלהקה באונייה 'אוון" לדרום אמריקה. דיאגילב שנרתע מהסיור באוניה נשאר לבלות בוונציה. פולסקי הצליחה לעשות עשתה היכרות ישירה עם ניז'ינסקי בתיווכו של חייט ארגנטינאי בשם צ'אבס ובעזרת עמיתה רקדנית בשם יוזפה קובלבסקה, פילגש לשעבר של אגא ח'אן שעזרה בתרגום ביניהם. פולסקי נעזרה גם בצרפתית הפשוטה שידעה. הרשימה אותו בהופעתה ובעיניין שהיא גילתה לאמנות הבלט. ימים אחדים לפני הגעתם לבואנוס איירס הציע ניז'ינסקי נישואים לרומולה. אכן הם התחתנו בנמל בואנוס איירס ב-10 בספטמבר 1913, זמן קצר אחרי הגעתם.
הנישואים התחילו להפריע מאוד לקריירה האמנותית של ניז'ינסקי. כשפולסקי נכנסה להריון, הוא התחיל להרגיש תסמינים רגשיים וגופניים שהזכירו את תסמונת קובאד. בנסיבות אלה דיאגילב החליט לפטרו והודיע לו על כך במברק. בדרך כלל הוא לא החזיק רקדנים נשואים בלהקה.