פרנסיס פוקויאמה האשים את מדינת הרווחה, וטען כי הירידה באחוז ההצבעה באה זמן קצר לאחר שהמדינה הפכה למעורבת יותר בחיי האנשים. הוא טען כי ההון החברתי הדרוש לאחוזי הצבעה גבוהים, מבוזבז בהתערבות הממשלה. טענה זו אינה מבוססת אמפירית, באשר מדינות שבהן ישנה מעורבות רבה של הממשלה במדיניות הרווחה נוטות לאחוז הצבעה גבוה. נטען כי שיטת ה"אלקטורים" בבחירות לנשיאות בארצות הברית מרתיעה אנשים מלהצביע במדינות הנוטות להצבעה לאחת המפלגות באופן מסורתי, שכן מצביעים אלו רואים את קולם כבלתי חשוב.
בארצות הברית הביאו מלחמת וייטנאם, פרשת ווטרגייט ואירועי שנות ה-70 לאובדן האמון של הבוחרים במנהיגיהם. ארצות אחרות חוו בתקופה זו מחאה וניכור, הקשורים לאפקט הדמוגרפי של ה"בייבי בום" (עלייה דרמטית בשיעורי הילודה לאחר מלחמת העולם השנייה). האמון בממשל ובפוליטיקאים קטן במהלך שנים אלו. הסימנים הראשונים לירידה באחוז ההצבעה הגיעו זמן מה לפני כן, בתחילת שנות ה-60. רוברט פטנאם מייחס את הירידה באחוז ההצבעה לכניסתה של הטלוויזיה. כאשר הפכה הטלוויזיה לאמצעי הבידור העיקרי, סוגי בילוי חברתי מחוץ לבית איבדו מחשיבותם. מומחים אחרים טוענים כי בעידן שלפני הטלוויזיה הופנו משאבי המפלגות לפעילויות שהוציאו את הבוחרים מביתם. המעבר לתעמולה טלוויזיונית השאיר את הבוחר בבית, כיצור פסיבי, ותרם לירידה באחוזי ההצבעה.
יש המייחסים את הירידה לנטייה האמריקנית ל"תעמולה שלילית", להתקפות על אופיים של המתחרים, ולהשמצות הדדיות, המשפיעות על הדרך שבה תופס הבוחר את ההליך הדמוקרטי בכללותו. מחקרים מצאו כי להשמצות והתקפות אופי יש השפעה שלילית על אחוזי ההצבעה, אך להתקפה על מדיניות המפלגה היריבה ישנה השפעה חיובית על אחוזי ההצבעה.
הירידה באחוזי ההצבעה מרוכזת באוכלוסייה הצעירה. אלו שהחלו להצביע לפני 1960 שומרים על אחוזי ההצבעה הגבוהים של תקופה זו. בכל דור שחלף מאז יורדים אחוזי ההצבעה באופן מתמיד. ניסיונות למסעות תעמולה בכלי תקשורת המיועדים לצעירים כגון MTV היו בעלי השפעה שולית על אחוז ההצבעה של הצעירים בני 18 עד 25 בארצות הברית.
אחוז ההצבעה בישראל.
אחוז ההצבעה בבחירות הכלליות הראשונות, הבחירות לאספה המכוננת שנערכו בשנת 1949, היה הגבוה ביותר אי פעם, וכ-87% מן הכשירים להצביע אכן מימשו את זכותם. עד לסוף שנות ה-60 עמד אחוז ההצבעה על שיעורים גבוהים של למעלה מ-80% מכלל המצביעים (פרט לירידה זמנית בזמן הבחירות לכנסת השנייה ב-1951), אך מאז 1969 נרשמו ירידות במספר מערכות בחירות. בבחירות לכנסת ה-15 אחוז ההצבעה ירד ל-78.7% מכלל המצביעים, לבחירות לכנסת ה-16 שבהן היה אחוז ההצבעה 68.9% מכלל המצביעים. בבחירות לכנסת ה-17 נרשם שיא שלילי, ואחוז המצביעים עמד על 63.5%. בבחירות לכנסת ה-18 אחוז ההצבעה עמד על 65.2% מכלל המצביעים, בבחירות לכנסת ה-19 אחוז ההצבעה עמד על 67.8% מכלל המצביעים, בבחירות לכנסת ה-20 עלה ל-72.3% מכלל קולות המצביעים. בבחירות לכנסת ה-21 אחוז ההצבעה עמד על 68.5% מכלל קולות המצביעים, בבחירות לכנסת ה-22 עלה ל-69.4%, בבחירות לכנסת ה-23 עלה פעם נוספת, ל-71.5%, ובבחירות לכנסת ה-24 ירד ל-67.2%.
אחוז הצבעה נמוך ביותר היה גם בבחירות לראשות הממשלה בשנת 2001, שבהן התמודד אריאל שרון מול אהוד ברק, אך אלו הוסברו בחרם שהטילו חלק מערביי ישראל על הבחירות, בשל אירועי אוקטובר 2000 שרבים מקרב האוכלוסייה הערבית ראו את אהוד ברק כאחראי להם, בעובדה כי הבחירות לא נערכו לכנסת אלא רק לראשות הממשלה, דבר שהביא לאי השתתפותו של "המצביע הסקטוריאלי", ובצפי ששרון ינצח בבחירות בכל מקרה, כך שההצבעה לא תועיל.
בין הגורמים שנמנו לאחוז ההצבעה הנמוך בבחירות בשנת 2006 היו תדירותן של הבחירות בעשור האחרון, שהביאה לעייפות הבוחרים; אדישות בקרב האוכלוסייה ותחושת מיאוס מן הפוליטיקה הישראלית שהתבטאה גם בהצבעה הנתפסת כהצבעת מחאה עבור מפלגת גיל, ותחושה שהבחירות אכן הוכרעו לטובת "קדימה", לה נתן פומבי אהוד אולמרט בנאום שנשא כשבוע לפני הבחירות. לפי הערכות הלמ"ס ב-2009, מספר בעלי זכות הבחירה שאינם גרים דרך קבע בישראל עומד על כחצי מיליון איש. לפיכך, ממליצה הלמ"ס להוסיף 7% להערכת אחוז ההצבעה בישראל החל מהבחירות לכנסת ה-16.
למגזרים שונים בחברה הישראלית יש אחוזי הצבעה שונים באופן מובהק. הדתיים לאומיים והחרדים הם בעלי שיעור הצבעה גבוה מאוד, בעוד הערבים בעלי שיעור הצבעה נמוך בבחירות לכנסת, בפרט הבדואים שלהם שיעורי הצבעה נמוכים במיוחד. לעומת זאת, שיעור ההצבעה בבחירות לרשויות המקומיות ביישובים הערביים גבוה במיוחד.
להעלאת שיעור ההצבעה מתפרסמות מודעות מטעם ועדת הבחירות המרכזית הקוראות לציבור להשתתף בבחירות, וגם אישי ציבור יוצאים בקריאה להצביע. גם המפלגות קוראות למי שנחשבים לתומכיהן לצאת ולהצביע. לעומתם, יש קבוצות השוללות את הלגיטימיות של המדינה וקוראות לחבריהן להחרים את הבחירות.
שווייצריה
שיעור הצבעה
הנעלולים
הנעלולים (באנגלית: The Shoe People) היא סדרת אנימציה בריטית בת 26 פרקים שהופקה ב-1987. היא שודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית בשנות התשעים גם כסדרה עצמאית וגם כחלק מהסדרות ששודרו ברכבת ההפתעות. לסדרה נוצרה עונה השנייה ששודרה בבריטניה בשנת 1991, ובישראל העונה שודרה בשנת 1997.
הסדרה נוצרה על ידי ג'יימס דריסקול, שקיבל את ההשראה לתוכנית מהמראה ומהסגנונות השונים של נעליים, וממה שהן מגלות לנו על האישיות של הבעלים שלהם.
את שיר הפתיחה בגרסה העברית מבצעים עמי מנדלמן ודפנה ארמוני.
עלילה.
בחנות לתיקון נעליים, בכל לילה לאחר שהסנדלר סוגר את החנות וטורק את הדלת, קורה דבר מוזר - ענן אבק גדול ממלא את החדר, וכאשר הוא מתפזר, הנעליים מקבלות חיים, הקיר האחורי נעלם ועיירת הנעלולים מופיעה בה חיים הנעלולים.
נעלולים
רוני ג'ימס דיו
ליקוי חמה מלא - 29 במרס 2006
דומדמנית
דומדמנית (שם מדעי: "Ribes rubrum") נקראת גם דומדמנית אדומה, שחורה, צהובה, היא שיח עונתי הגדל לגובה של 1-1.5 מטר (ולפעמים אף שני מטרים). העלה הוא בעל חמש אונות; העלים מסודרים בספירלה מסביב לגבעול. הפרחים צהובים-ירוקים ומהם גדלים הפירות האדומים הבוהקים, שהקנו לשיח את שמו. הפירות גדלים באשכולות המונים שלושה עד עשרה פירות; גודל כל פרי 8–12 מילימטר. השיחים גדלים בעיקר במערב אירופה (צרפת, בלגיה, הולנד, גרמניה וצפון איטליה), שם הם נחשבים נפוצים.
בדומדמנית יש רמה גבוהה של ויטמין C, סיבים וחומצות בפרי.
גידול.
צרפת ובלגיה היו הראשונות שגידלו דומדמניות באופן מסחרי, וכבר ב-1600 נזרעו השדות הראשונים. כיום מגדלות מדינות רבות את הפרי באופן מסחרי, ביניהן מדינות באסיה, והוא עדיין נפוץ בצפון אירופה, שם הוא גדל באופן טבעי. בארץ הדומדמניות גדלות ברמת הגולן. שיח הדומדמניות דורש מנות קור.
במטבח.
פרי הדומדמנית נחשב חמוץ יותר מזנים דומים לו (כגון ענבי שועל) והוא מגודל בעיקר לשם הכנת ריבות ומנות מבושלות, ולא נאכל טרי. בסקנדינביה לדוגמה, הפירות משמשים למרקים ולפודינג, ובגרמניה הם מבושלים עם מרנג והופכים למילוי לטארטים.
הרי הקרפטים
הרי הקרפטים (ברומנית: ; בהונגרית: Kárpátok; בגרמנית: Karpaten; בצ'כית, סלובקית ופולנית: Karpaty; בסרבית: Karpati; באוקראינית: Карпати) הם החלק המזרחי של מערך הרי מרכז אירופה.
הרי הקרפטים יוצרים קשת באורך 1,500 קילומטרים באוסטריה, בצ'כיה, בסלובקיה, בפולין, בהונגריה, באוקראינה וברומניה. הרי הקרפטים גובלים בדרום מערב בהרי האלפים ובדרום מזרח בהרי הבלקן.
שם שרשרת ההרים מקורו בשבט דאקי בשם ה"קרפים", שחיו על מדרונות הקרפטים המזרחים. שם השבט עצמו מקורו, כנראה, במילה הודו-אירופאית שמשמעותה - "אבן".
הפסגה הגבוהה ביותר בהרי הקרפטים הוא פסגת גרלכובסקי (Gerlachovsky) שהיא בגובה 2,655 מטר ונמצאת בסלובקיה. המקום הנישא ביותר ברומניה הוא פסגת מולדובאנו (Moldoveanu) שהיא בגובה 2,544 מטר ונמצאת בהרי פגראש (Făgăraş) שבקרפטים המרכזיים, בסמוך לכביש הטראנספגרשן.
Frontpage
מילטון אריקסון
ד"ר מילטון היילנד אריקסון (באנגלית: Milton Hyland Erickson; 5 בדצמבר 1901 – 25 במרץ 1980) היה פסיכיאטר ופסיכולוג אמריקאי, ממייסדי הגישה האסטרטגית בטיפול פסיכולוגי ואבי השיטה האריקסוניאנית בהיפנותרפיה. התפרסם בשל גישתו הבלתי קונבנציונלית לטיפול פסיכולוגי, השימוש הנרחב שלו במטפורות, בטיפול נרטיבי ובהיפנוזה, תרומתו לפיתוח טכניקת ה-NLP (ניתוב לשוני פיזיולוגי), טביעת הביטוי "טיפול מהיר" וניסיונו ליצור שינוי בקרב מטופלים במספר מועט של פגישות טיפוליות. בניגוד לפסיכולוגיה הקלאסית, אריקסון תפס את התת-מודע כנפרד מן החשיבה המודעת; לטענתו, התת-מודע הוא יצירתי, מחולל פתרונות, ולעיתים קרובות בעל השפעה חיובית.
ביוגרפיה.
אריקסון נהג לספר לעיתים קרובות דוגמאות על כוחו של התת-מודע, מניסיונותיו האישיים. את רוב כישוריו רכש מלימוד עצמי.
אריקסון גדל בוויסקונסין במשפחת חוואים צנועה, והתכוון להיות חוואי כמו אביו. אריקסון לקה בעיכוב התפתחותי בדיבורו - בגיל ארבע עדיין לא דיבר. אמו טענה כי "כשיגיע הזמן, הוא ידבר", ואריקסון הסתייע בתמיכתה. הוא התייחס להשתהות זו כראייה לכך שלתת-מודע דרוש זמן ללמידה של דברים, וגם אימו הבינה זאת. לבסוף לאחר קשיים למד לדבר.
כילד בן שש סבל אריקסון מדיסלקסיה. מוריו התקשו ללמדו שהספרה "3" והאות "m" הן סמלים שונים. יום אחד המורה כתבה 3 ואז m תוך כדי שהיא מנחה את ידו. אריקסון עדיין לא היה מסוגל להבחין בהבדל. לפתע, לדבריו, חווה הזיה ויזואלית ספונטנית, שבה הוא ראה את השוני בתוך אור מסנוור.