משנת 1921 עד 1939 חי מנואל דה פאיה בגרנדה, שם כתב את אופרת הבובות El retablo de maese Pedro, "הצגת הבובות של מר פדרו"(1923), בה שילב נושאים מאת גספר סנס, מחשובי מלחיני הברוק בספרד וקונצ'רטו לצ'מבלו והרכב קאמרי (1926). ביצירות אלה השפעת הפולקלור הספרדי ניכרת קצת פחות, ובולט יותר נאו-קלאסיציזם בנוסח סטרווינסקי.
בגרנדה החל גם לעבוד על קנטטה תזמורתית רבת-ממדים בשם L'Atlàntida, "אטלנטיס", המבוססת על טקסט קאטלוני של חאסינט ורדאגר (Jacint Verdaguer), שבה ראה את החשובה ביצירותיו. הטקסט מציג תיאור מיתולוגי של היווצרות האוקיינוס האטלנטי בעקבות שקיעתה של אטלנטיס, היפרדות ספרד מאמריקה הלטינית עקב כך, וגילוי אמריקה על ידי הספרדים, שהביא לאיחוד מחודש של מה שלא היה אמור להיפרד מלכתחילה. דה פאיה המשיך לעבוד על הקנטטה אחרי שהיגר לארגנטינה בשנת 1939. תזמור היצירה לא הסתיים במועד מותו והושלם לאחר מכן על ידי ארנסטו הלפטר.
דה פאיה ניסה אך לא הצליח למנוע את רצח חברו הקרוב, המשורר פדריקו גארסיה לורקה בשנת 1936.
לאחר ניצחון פרנקו במלחמת האזרחים הספרדית, עזב דה פאיה את ספרד ועבר לארגנטינה. הוא מת באלטה גרסיה, במחוז הארגטינאי קורדובה. בשנת 1947 הוחזרו שרידיו לספרד ונקברו בקתדרלה בקדיס.
הנסיך
הנסיך (באיטלקית: Il Principe) הוא מַסָּה פוליטית אשר נכתבה במאה ה-16 על ידי
ניקולו מקיאוולי. הספר נכתב על ידי מקיאוולי בשנת 1513, אך פורסם כ-5 שנים לאחר מותו, בשנת 1532. למרות שמסה זו אינה מייצגת את עבודתו של מחברה במשך חייו ( "לה מנדראגולה", "דיונים") זוהי יצירתו הזכורה והמפורסמת ביותר. יצירה זו אף הכניסה את המושג "מקיאווליאני" לשימוש נרחב ככינוי שלילי למדי המייצג רוע פוליטי וחסר עכבות. על פי כמה דעות, הספר הוא סאטירה ולא מסה פוליטית. הספר נחשב לספר יסוד במדעי המדינה ולאחת היצירות המכריעות של המאה ה-16. מקיאוולי אף נחשב לאבי הפוליטיקה המודרנית.
"הנסיך" הוקדש על ידי מקיאוולי עבור לורנצו השני, דוכס אורבינו לבית מדיצ'י, אביה של קטרינה דה מדיצ'י, אשר שלט בפירנצה משנת 1513, נכדו של לורנצו דה מדיצ'י (לורנצו המפואר). הספר נכתב כמקבץ של עצות מועילות לגבי האופן שבו צריך נסיך (קרי שליט) לנהל את המדינה ואת ענייני המדיניות, וזאת בין היתר תוך ניתוח סוגיות היסטוריות מדורו ומדורות קודמים.
סקירה כללית.
את ההשקפות והדעות אשר מובעות על ידי מקיאוולי בספרו ניתן להבין על רקע התקופה והמקום בו חי. במשך כל חייו התגורר מקיאוולי בפירנצה, עיר שהייתה נתונה באופנים שונים תחת משברים שלטוניים, כך שבהתאם מקיאוולי הדגיש את הצורך ביציבות השלטון כערך עליון. מטרתו העיקרית של הספר היא לייעץ לנסיך כיצד עליו לשמר את כוחו, ובצורה משנית כיצד עליו לשמור על הנסיכות.
התאוריות המובעות בספר מתארות שיטות שונות המתארות כיצד נסיך שאפתן יכול לעלות לשלטון, או לשמר את עצמו בעמדה זו. על פי מקיאוולי, המידה הטובה ביותר של מדינתו של הנסיך היא יציבות, ולכן כל פעולה בה ינקוט על מנת לשמר את יציבות הממלכה היא מוצדקת, גם אם היא אכזרית כשלעצמה. אולם מקיאוולי מדגיש כי אין על הנסיך להיות שנוא - על הנסיך להקים שלטון בו הוא יהיה תלוי בעצמו ולא באחרים, ועליו להתאמץ שלא להיות שנוא. אולם במידה והבחירה היא אם להיות אהוב, או כזה שמטיל מורא על בני אדם, עליו לבחור באפשרות השנייה, מאחר שכאשר תגיע שעת המבחן (כמו ניסיון כיבוש של נסיך אחר), בני אדם יצייתו לנסיך אשר יפחדו ממנו וינטשו נסיך שהיו מחוברים אליו מאהבה.
הדיון הפותח של הספר עוסק בסוגים שונים של שיטות ממשל לסוגים שונים של נסיכויות (אחת שנכבשה והיא נסיכות "חדשה" עבור הנסיך מול אחת שעברה בירושה, לדוגמה). מקיאוולי מסביר לקורא (בן משפחת מדיצ'י) את הדרכים הטובות ביותר, לרכוש, לשמר, ולהגן על נסיכויות. מסיבה זו כל השיטות המובאות בספר מקבלות לגיטימציה כביכול, מאחר שהן בלתי נמנעות והכרחיות.
"הנסיך" בוחן את רכישתו של כוח פוליטי-שלטוני בעולם המערבי ואת שימורו. מקיאוולי לא כיוון לכך שהספר יהיה מסה משכילה על תאוריה פוליטית, אלא כתב את "הנסיך" על מנת להוכיח את ניסיונו והתמחותו במדיניות, כאשר הוא מציע עצות מועילות כיצד יש לקנות כוח ולשמרו.
אופיו של הספר הוא כוחני למדי, כאשר מקיאוולי מעניק העדפה לשלטון אשר נשמר ונקנה בכוח הזרוע וביד ברזל, על פני שלטון חוק. לפיכך "הנסיך" מצדיק מספר פעולות אשר ייראו לאדם רגיל כאכזריות כאשר הן מיועדות אך ורק לשמירה על כוחו של השליט. הספר נחשב ללימוד קלאסי על כוח - קניינו, שימורו, הרחבתו ושימוש יעיל בו.
מקיאוולי נתפס על ידי אחדים כמי שמצדיק בספרו התנהגות לא מוסרית, התנהגות שממנה נגזר המונח "מקיאווליזם".
כנגד זאת נטען כי הספר מהווה בעיקר ניתוח מושכל של הסוגיות הפוליטיות בזמנו של מקיאוולי (בעיקר באיטליה ובסביבותיה) בראייה מציאותית, מעשית ומועילה, שנועדה להפיק מהן את "מוסר ההשכל" המדיני, מבלי להיכנס לשאלות של מוסר. כך למשל, אף שנוטים לייחס למקיאוולי את הציטטה "המטרה מקדשת את האמצעים", שלדעת רבים נגועה בחוסר מוסריות, הרי שהנוסח הנכון של דבריו הוא "במעשיהם של כל בני האדם ובעיקר של הנסיכים - כי לגביהם אין שום ערכאה שבפניה נוכל לערער- מסתכלים בתוצאה הסופית". כלומר, לפי טענה זו, ההתנהגות הטובה ביותר לשליט היא זו שתביא אותו למטרתו באופן היעיל ביותר. המטרה והשגתה היא זו שעל פיה יישפט כל היתר.
הספר כולל עשרים ושישה פרקים קצרים ובהירים. הוא תורגם לשפות רבות ובהן עברית.
ישנה טענה כי "השליט המושלם" עליו מדבר מקיאוולי בספרו הוא צ'זארה בורג'ה, בנו של האפיפיור אלכסנדר השישי, שמקיאוולי התרשם משיטותיו כשליט, כאשר שימש שגריר לחצר צ'זארה מטעם עירו.
הספר אינו דן ברפובליקות (מקיאוולי דן בהן בספרו "דיונים").
ריאל פוליטיק.
מקיאוולי טוען כי רצונו הוא לתת עצות שיועילו לשליט בפועל, עצות שאם לא ינהג על פי הן יביאו חורבנו. לעיתים על מנת להצליח בשלטונו יאלץ השליט לנקוט בצעדים שנחשבים מגונים כמו יציאה למלחמה, הטלת מיסים, מיגור אלים של אויבים פוליטיים ועשיית שימוש במרמה ובתחבולות. בימיו של מקיאוולי היו ספרי הדרכה לשליטים דבר מקובל, אך אלו היו מבוססים על דוגמות דתיות ומוסריות ולכן לדעת מקיאוולי היו חסרות ערך ואף מסוכנות.
מקיאוולי תומך באימוץ תכונות חיוביות ונאצלות כמו יושרה, נאמנות, נדיבות, אמונה ומתינות, אך במצבים מסוימים, חייב השליט הנבון לנהוג באופן הפוך לתכונות אלו, גם אם בכך יכתים את המוניטין שלו בתכונות שליליות. סירובו של שליט לנהוג לעיתים באכזריות והונאה עלולה להוביל לאיבוד ממלכתו. כך מה שנראה כתכונה חיובית מובילה להריסתו בעוד מה שנראה כתכונה שלילית מובילה לביטחונו ושגשוגו.
תקציר התוכן.
החיבור כולו בנוי במתכונת של ספר הדרכה. בכל אחד מפרקי הספר המחבר מעלה נושא מסוים שהוא רואה כבעל חשיבות לשליט כדי להשיג את השלטון ולשמור עליו, ממשיך בעצות ושיטות פעולה שהוא רואה כמועילות לטיפול בנושא, ומשלב בהם דוגמאות היסטוריות לרוב, הן חיוביות והן שליליות, הממחישות ומצדיקות את דרך הטיפול שהוא מציע.
ברוסוס
ברוסוס (ביוונית: Βήρωσσος) היה סופר והיסטוריון בבלי הלני שחי במאה ה-3 לפנה"ס.
ביוגרפיה.
ברוסוס נולד על פי המשוער מעט לפני או במהלך תקופת שלטונו של אלכסנדר מוקדון על בבל (330–323 לפנה"ס). מקובל כי לכל המוקדם נולד ב-340 לפנה"ס. שנת מותו אינה ידועה.
ברוסוס היה כהן בבלי של האל בל.
שמו, ברוסוס, הוא כנראה הצורה היוונית של השם האכדי "בֶּל - רֵאוּ - שוּ" ( Bel - re'u - šu) - בל רועהו.
בסביבות 290–278 לפנה"ס פרסם את חיבורו ביוונית "בבילוניאקה" ("ההיסטוריה של בבילוניה"), הסוקר ב-3 ספרים את תולדות בבל מסיפור הבריאה ועד לזמנו של המחבר. את הספר הקדיש למלך הסלאוקי אנטיוכוס הראשון. מהספר נשתמרו אך קטעים בודדים המצוטטים בספרים של יוסף בן מתתיהו, פליניוס הזקן, קנסורינוס וויטרוביוס.
כפי שמנתון המצרי שאף להחליף את הרודוטוס היווני כסמכות העליונה להיסטוריה של מצרים בשביל היוונים, כך ברוסוס רצה להפוך את העבר המפואר של בבל לנגיש ליוונים, על ידי פרסום חיבור היסטורי המבוסס על מסורת מקומית. אולם תקוות אלו נתבדו, משום שסופרים יווניים ציטטו רק לעיתים נדירות את הכהן הבבלי, וחיבורו היה בשימוש רק אצל סופרים יהודים-הלניסטים אפולוגטיים, שחיפשו אחר עדות בלתי תלויה לקדמוניות היהודים.
ברוסוס כתב בין השאר כי מלכי בבל נבופלאסר ונבוכדנצר השני כבשו גם את מצרים, אף שהם לא כבשו אותה. הוא שכתב את ההיסטוריה כדי לתת לגיטימציה לכיבושי המלכים הסלאוקים הראשונים, ובעיקר לשאיפותיהם וניסיונותיהם לכבוש את מצרים התלמיית.
לפי ויטרוביוס, היגר ברוסוס מבבל לאי קוס, שם פתח בחסות מלך מצרים בית ספר לאסטרולוגיה.
היהודים אצל ברוסוס.
יוסף בן מתתיהו מצטט את ברוסוס, המספר על איש צדיק שחי 10 דורות לאחר המבול, וטוען כי מדובר באברהם. אולם למרות שעל פי ספר בראשית 10 דורות מפרידים בין נח לאברהם, לדעת ההיסטוריון מנחם שטרן יש ספק רב בכך שניתן לזהות אותו עם אברהם ונראה שיוספוס לקח את הזיהוי הזה מחוגים יהודים-הלניסטיים.