מיני ישראל הוא פארק מיניאטורות הממוקם על כביש 424 בעמק איילון, בקרבת לטרון. הפארק משתרע על שטח של 60 דונמים: 35 דונמים של מיצג, ועוד כשני דונם של שטחי מסחר ומבני שירות, ו-20 דונם של כבישים וחניונים. באתר מוצגים דגמים של מקומות, אזורים, ובניינים שונים מהחשובים והמוכרים בישראל. רוב הדגמים שבפארק בנויים בקנה מידה אחיד - 1:25, כלומר, כל מטר במציאות הוא ארבעה סנטימטרים בדגם שבפארק.
הרעיון לפארק מיני ישראל עלה בעת ביקורו של קצין ישראלי במדורודם שבהולנד. עברו חמש שנים עד שמצא משקיעים לפארק. לפני הקמת הפארק היה צריך לעשות מחקר ארוך ואחריו החלו עבודות הבנייה.
הפארק נפתח בנובמבר 2002, ונחנך רשמית ב-7 באפריל 2003. הפארק מציג כ-385 דגמים. בפארק מבקרים כ-400,000 אורחים בשנה, הן תיירים והן אורחים מקומיים.
מבנה הפארק.
שבילי הפארק סלולים בצורת מגן דוד. כל אזור התחום בשבילים הוא חלק אחר בישראל ובו המבנים המצויים בו. המבנים אינם פזורים באקראיות ברחבי האתר אלא מסודרים באזורים: צפון הארץ, קו החוף, המרכז, ירושלים ודרום הארץ. הדגמים הקרובים ביותר לכניסה הם אלו של קיסריה. מימין לכניסה מצויים הדגמים של תל אביב ומשמאל לכניסה אלו של חיפה. החלקה המרוחקת ביותר מהכניסה היא חלקת ירושלים. במרכז מצויים הדגמים הכלליים ודגמי הקיבוץ.
בסך הכול יש בפארק כ-385 מודלים ומבנים. הדגמים נבנו בדיוק ובהתאמה למקור: מבנה, צבעים ודקורציה של מבנים הועתקו במדויק לאחר עבודות הכנה ותחקיר, לאחר השוואה של צילומים ותוכניות מהאתרים המציאותיים. בדגם של אצטדיון טדי, למשל, מוצגות גם דמויות מיניאטוריות בקהל, השרות שירי עידוד לשחקנים ונעות בגל אוהדים על היציעים.
העצים והצמחים שבדגמים הם צמחים ועצים אמיתיים. בפארק כ-20,000 עצי בונסאי. צמחייה נוספת פרוסה בכל רחבי הפארק ומתאימה לאופי הצמחייה של אזורי הארץ השונים. במודלים רבים משולבים מנועים, כבלים, מנורות שונות, קטעי שירה, ריקוד, תפילה, קריאות מההווי המקומי ואפקטים אחרים.
בפארק קולנוע תלת ממד בו מוקרן סרט באורך 15 דקות המציג את ארץ ישראל בתלת ממד.
דגמים הנמצאים בפארק.
רשימה חלקית של אתרים שדגמיהם נמצאים בפארק, לפי סדר גאוגרפי בארץ, מצפון לדרום:
מצוות שבין אדם למקום
מיכה המרשתי
מיכה המורשתי
לא תנאף
לֹא תִנְאָף הוא מצוות לא תעשה על קיום יחסי מין בין אישה נשואה לגבר זר. איסור זה מופיע בעשרת הדיברות, וממוקם בין האיסור על רצח לאיסור על גנבה () (). האיסור מופיע במקומות נוספים בתורה.
בנוסף לאיסור של מעשה בפועל קיים איסור בעשרת הדיברות לחמוד אשת איש במחשבה ().
האיסור.
רש"י מפרש כי הביטוי "ניאוף" מתייחס לקיום יחסי מין עם אשת איש בלבד, ולראיה מביא פסוקים נוספים המתייחסים לכך: , או . גם הרמב"ן ורבינו בחיי סוברים כמותו. חיזוק לשיטתם מביא רבנו בחיי, שטוען כי העבירות הנכללות בעשרת הדיברות הן רק כאלה שחייבים על ביצוען מיתת בית דין.
האבן עזרא ה"חזקוני לעומתם סבורים כי בגדר ניאוף נכללים כל יחסי המין האסורים, וספורנו שסובר כמותם, מסביר כי הביטוי משמש בעיקר לעברת ניאוף עם אשת איש.
חומרת האיסור.
מעשה הניאוף נחשב ביהדות לאחד משלוש העבירות החמורות ביותר, שעליהן נאמר "ייהרג ואל יעבור". כך למשל מתואר הניאוף בספר משלי:
על פי החוק המקראי אנשים שחטאו בניאוף דינם מיתה. חז"ל פסלו ראיות נסיבתיות לחטא הניאוף ודרשו עדויות מוצקות ביותר וגם התראה, כך שמימוש העונש היה כמעט בלתי אפשרי. מסכת סוטה עוסקת בדיני אישה שנחשדת על ידי בעלה בניאוף.
אדם שנולד כתוצאה מניאוף הוא ממזר, שעליו קבעה התורה (): "לא יבוא ממזר בקהל ה', גם דור עשירי לא יבוא לו בקהל ה'". לפיכך הממזר (וצאצאיו) אינו רשאי לשאת יהודיה כשרה, והוא רשאי להינשא רק לממזרה, לשפחה או לגיורת.
איסור על ניאוף קיים גם בדתות ובתרבויות אחרות.
אסורה לבעלה ולבועלה.
כאמור, העונש על ניאוף הוא מיתה, אך עונש זה אינו מופעל בימינו. עונש המופעל בימינו הוא הכלל "אסורה לבעלה ולבועלה" - על האישה הנואפת להתגרש מבעלה, ואסור לה להינשא לזה שאתו נאפה. גם בהקשר זה נדרשת עדות של שני עדים שראו את מעשה הניאוף, עדות שאותה קשה להשיג.
כאשר לבית הדין הרבני מוצגת עדות נסיבתית, למשל עדות כי האישה התייחדה בחדר בבית מלון עם גבר זר, אף שלא תמיד יחייבו את האשה להתגרש, יופעל הכלל "אסורה לבעלה ולבועלה", ואם בסופו של דבר תתגרש, הרי תהיה אסורה לאדם שעמו נאפה (על פי החשד). בשנת 2015 הוציא נשיא בית הדין הגדול הנחיות המסדירות את הבירור בנושא זה.
אשת איש שנאנסה אינה נאסרת על בעלה, אלא אם כן הבעל כהן.
מורש (נהר)
מוּרשׁ (ברומנית: Mureş; בהונגרית: מארושׁ Maros) הוא נהר הנובע מהרי הקרפטים המזרחיים, ברומניה, זורם לאורך 803 קילומטרים, מהם 761 קילומטרים ברומניה ו-42 קילומטרים בהונגריה.
מקורו של המורש נמצא בגובה 850 מטר מעל פני הים, במעיין ההשמאשו מארה (ה"השמאש הגדול") Hăşmaşu Mare, בהר הרגיטה Harghita ונשפך לתוך נהר טיסה, ליד העיר סגד.
בדרכו קולט מורש את מי הנחלים הבאים:
לא תענה ברעך עד שקר
לא תענה ברעך עד שקר הוא מצוות לא תעשה על נתינת עדות שקר. איסור זה הוא הדיבר התשיעי בעשרת הדיברות.
מקור האיסור ומהותו.
מקור איסור זה מופיע ב: "לֹא תִּֿרְצָח לֹא תִּֿנְאָף לֹא תִּֿגְנֹב לֹא תַעֲנֶה בְרֵעֲךָ עֵד שָׁקֶר.
עדים זוממים.
דין אדם שהעיד עדות שקר, מופיע. ב. בפסוק מפורטת מצוות עשה העוסקת בענישת עדים אשר נמצא שהעידו עדות שקר, עדים אלו נקראים בלשון חז"ל 'עדים זוממים'. ועל פי התורה בית הדין מחיובים לנהוג בהם כפי שהיו שזממו לעשות בנאשם החף מפשע שהעידו עליו את עדות השקר.
מירי מסיקה (אלבום)
מירי מסיקה הוא אלבום הבכורה של הזמרת מירי מסיקה, אשר יצא לאור לחנויות באפריל 2005 לאחר עבודה של שלוש שנים.
האלבום הופק על ידי אורי זך ושמוליק נויפלד בחברת התקליטים הד ארצי תחת הלייבל "עננה". כעבור חמישה חודשים, קיבל האלבום מעמד זהב על מכירות של יותר מ-20,000 עותקים. שלושה חודשים אחר-כך האלבום הגיע למעמד פלטינה על מכירות של למעלה מ-40,000 עותקים. עד היום הגיע אלבום זה למעמד "פלטינה כפולה" ונמכרו ממנו למעלה מ-80,000 עותקים בישראל.
הסינגל "לשם" הפך ללהיט והופק לו קליפ. השיר מתאר מערכת יחסים בין גבר מאוהב לאשה שאיננה מחזירה לו אהבה. השיר זכה בכמה מצעדים כ"שיר השנה" והיה מועמד לשיר השנה בטקס פרסי העמ"י בערוץ 24. האלבום היה אף מועמד לתואר "אלבום השנה" בטקס פרסי עמ"י.
באלבום, לצד השירים המקוריים, ישנן שתי גרסאות כיסוי (קאברים) לשירים מוכרים: "הצל ואני" שכתב, הלחין ושר במקור יהודה פוליקר (נכלל באלבומו "פחות אבל כואב"), ו"שיר לשירה" שכתב יהונתן גפן (נכתב במקור בספרו "הכבש השישה עשר") והולחן על ידי קורין אלאל (ובוצע גם במקור על ידה). גרסתה של מסיקה זכתה להצלחה ולהשמעות רבות ברדיו.
המשתתפים באלבום.
תופים: אשר פדי, תומר צידקיהו
&lt;br&gt;
בס: בנצי גפני, מיקי ורשאי
&lt;br&gt;
סינתי בס: אורי זך
&lt;br&gt;
תכנותים, קלידים: אורי זך, שמוליק נויפלד, רביב בן מנחם
&lt;br&gt;
פסנתר: אורי זך, גיל פלדמן
&lt;br&gt;
עוּד, סאז: יניב טייכמן
&lt;br&gt;
רביעיית מיתרים: לודה אוזריצקי
&lt;br&gt;
גיטרות: דודו טסה, יונתן פריג', לידור לוי
&lt;br&gt;
כלי הקשה: אורן בלבן
&lt;br&gt;
כינור: פליקס מזרחי
&lt;br&gt;
חליל: אמיר שהסאר
&lt;br&gt;
אקורדיון: שמוליק נויפלד
סרינה סלאם
כריסטופר קלאוויוס
כריסטופר קלאוויוס (בעברית המודרנית השתרש השם לפי השפה האנגלית; בלטינית: Christophorus Clavius, 25 במרץ 1538 – 12 בפברואר 1612) מתמטיקאי ואסטרונום ישועי גרמני, שהיה המתכנן הראשי של הלוח הגרגוריאני. בשנותיו האחרונות היה כנראה האסטרונום המכובד ביותר באותה עת, ובספרי הלימוד שכתב נעשה שימוש במשך כחמישים שנה באירופה וגם מחוץ לה (שכן נעשה שימוש בספריו על ידי מיסיונרים).
ביוגרפיה.
מעט מאוד ידוע על ראשית חייו של קלאוויוס מלבד העובדה שנולד בבמברג ב-1537 או ב-1538 (השנה המדויקת אינה ידועה בוודאות). אין גם ודאות לגבי שמו הגרמני המקורי. החוקרים סוברים כי שמו היה "כריסטוף קלאו". קיימת גם טענה, שאותה דוחים הקתולים כשמועה, כי שמו המקורי של קלאוויוס היה "שליסל" (Schlüssel) - בגרמנית מפתח, שתורגם למלה המקבילה בלטינית "קלאוויס" (clavis).
קלאוויוס הצטרף למסדר הישועים ב-1555. הוא למד באוניברסיטת קוימברה בפורטוגל, שבה היה מורו המתמטיקאי המפורסם פדרו נונש. עם סיום לימודיו עבר לאיטליה ולמד תאולוגיה ב"קולגיום רומאנום" (כיום האוניברסיטה הגרגוריאנית), המוסד האקדמי הראשי של הישועים ברומא. במקביל, החל קלאוויוס ללמד מתמטיקה בקולגיום רומאנום ועסק בכך עד מותו. ב-1579 מונה לחשב את הבסיס ללוח שנה חדש שמטרתו הייתה לעצור את התהליך האיטי על פיו חגי הכנסייה הקתולית החלו להתרחק מהעונה שבה היו אמורים לחגוג אותם. לוח שנה זה אומץ ב-1582 בארצות הקתוליות על פי צו של האפיפיור גרגוריוס ה-13 ונמצא כיום בשימוש עולמי.
במסדר הישועי היה קלאוויוס אחראי כמעט בלעדי לאימוץ תוכנית לימודים קפדנית במתמטיקה, וזאת בעידן בו נהגו פילוסופים ותאולוגים ללגלג על המתמטיקה. הוא הראשון שהשתמש בנקודה עשרונית לכתיבת שברים.