ביהדות רומניה, בגבולות הרגאט, התאכזבו מכך ששלטונות רומניה דחו את דרישות קונגרס ברלין למתן זכויות ליהודים ואפילו הגבירו את הדיכוי והקיפוח. בין שתי אפשרויות ההגירה שהיו פתוחות בפני יהודי מזרח אירופה, ההגירה לאמריקה וההגירה לארץ ישראל, רבים ביהדות רומניה העדיפו את השנייה מתוך שיקול שגם באמריקה עלולה להתפתח אנטישמיות. מרבית יהודי רומניה, 70,000, היו מאורגנים באגודות ששמו להן למטרה עלייה ומעבר לעבודה חקלאית בארץ ישראל.
לקראת סוף שנת 1881, "הוועד המרכזי הזמני" של פוקשאן, פרסם קול קורא-מזמין לוויעוד של כל החברות ליישוב ארץ ישראל. הכרוז היה קודם כל קריאה לידידות (היו מתחים בין קהילות שונות ומתחים בין אישיים ובעיקר בין קהילת בוקרשט ובין קהילות גאלאץ ופוקשאן). הכינוס הראשון בוטל יומיים לפני מועדו באמצעות מברקי ביטול שנשלחו לקרואים וזאת כדי להספיק ולקבל את אישור השלטונות לפני הכינוס בפועל.
הרוח החיה בארגון הכינוס היה שמואל פינלס שנבחר למזכיר הוועד המרכזי. יושב ראש הוועד המקומי, דויד רינצלר, שלח את ההזמנות לקונגרס, הזמנות שהודפסו בעברית והוטבע בהן, באמצעות חותמת מיוחדת, התאריך העברי (כ"ג בכסלו תרמ"ב 1881).
הכינוס התפרסם בעולם היהודי ועשה רושם רב ויהודים רבים ברחבי העולם הגיבו בעיתונות היהודית.
התכנסות הקונגרס.
ביום כ' בטבת תרמ"ב התכנס בפוקשאן הקונגרס תחת השם: "קונגרס אגודות יישוב א"י על ידי עבודת-אדמה". הקונגרס הורכב מ-51 צירים שייצגו 32 אגודות. בקונגרס נבחר הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה, הגוף הראשון שעסק בעלייה מאורגנת.
הנהלת הקונגרס הורכבה משמואל פינלס (נשיא הקונגרס), מאיר וינברג מבוקרשט ונפתלי זוננבליך מבוטושאן (סגני נשיא), דויד רינצלר (מזכיר), י. מ. ברנר, המורה והסופר ישראל טלר, נפתלי פופר וג. ס. גולדשטין (חברי נשיאות). לקונגרס הגיעו גם אורחים מחוץ לרומניה וביניהם לורנס אוליפנט ואליעזר רוקח שנאמו בפני המתכנסים ותיארו להם את נופי ארץ ישראל.
השבועון "המגיד" בגיליונו מ-8 בפברואר 1882 מדווח: "ליישוב ארץ ישראל. שבת תחכמוני. (והיא אספת הנבחרים צירי החבורות ליישוב ארץ ישראל אל עבודת האדמה, בפאקשאן ביום כ' וביום כ"א טבת, שנת: "כאיש אחד חברים יחדיו" (בגימטריה תרמ"ב) לפ"ק.) ביום ד' כ' טבת (30 דעצעמבער) כשעה השישית אחרי הצהריים התאסף הוועד לחברת יישוב ארץ ישראל מפה בתור ועד ראשי לפי שעה (פראוויזארישעס צנטראלקאמיטעט) באולם הגדול אשר בבית הספר לאחב"י (= לאחינו בני ישראל) פה למען קבל את האורחים הנכבדים צורי הוועדים לחברת יישוב ארץ ישראל אשר בכל ערי רומניה. האולם היה ערוך ומתוקן וטוב ויפה עם כל הכלים הדרושים: שלחנות וכיסאות עמדו במשטר וסדר נכון בעבור מושבות הנבחרים. מנורות רבות האירו את האולם המקושט בתבניות גדולי ישראל." (הועתק לפי המקור פרט להערת הגימטריה)
רשימת הצירים.
להלן רשימת הצירים שהשתתפו בקונגרס (לפי סדר אלף בית של יישובי המקור בלטינית):
קונגרס פוקשאני
קונגרס פוקשן
קונגרס פוקשני
בי&quot;ס שדה
עת העתיקה
דני גוטוויין
דני גוּטוויין (נולד ב-18 במאי 1953) הוא פרופסור בחוג לתולדות ישראל באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה.
דני גוטוויין נולד וגדל בחיפה. למד לתואר ראשון ותואר שני בחוגים להיסטוריה של עם ישראל והיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה. את לימודי התואר שלישי עשה באוניברסיטה העברית בירושלים ועבודת הדוקטורט שלו נכתבה בהדרכתו של פרופ' מיכאל גרץ. מלמד באוניברסיטת חיפה מאז 1982. נתמנה לפרופסור חבר ב-2003.
פעילותו הציבורית של גוטוויין מאופיינת במאבק במדיניות ההפרטה. הוא יוצא נגד השתלבות השמאל בסדר הנאו-ליברלי וקורא לבניין כוח סוציאל-דמוקרטי שייאבק באי-השוויון הכלכלי והחברתי שמחוללת ההפרטה באמצעות כינון מדינת רווחה רחבה, גם באמצעות הלאמה חוזרת. כבעל השקפה ציונית-סוציאליסטית הוא היה בין מקימי תנועת יסו"ד (ישראל סוציאל-דמוקרטית), מרצה בהתנדבות במכללה החברתית כלכלית ונוטל חלק פעיל בדיון הציבורי בנושאי כלכלה וחברה: הוא משתתף לעיתים קרובות בדיונים בטלוויזיה וברדיו, כותב לבמות פובליציסטיות שונות ומרבה להרצות בפני פורומים מגוונים.
בשנת 2015 נטל חלק והציג את משנתו בסדרה "מגש הכסף", סדרת טלוויזיה דוקומנטרית על המצב הכלכלי והחברתי של מדינת ישראל.
מחקריו.
מחקריו של גוטוויין מושפעים מהגותו של קרל מרקס וממוקדים בבחינת זיקות הגומלין בין תהליכים כלכליים, פוליטיים ותרבותיים. את שיטת הניתוח הזו הוא הפעיל לגבי סוגיות שונות ובהן: חקר האנטישמיות והלאומיות היהודית בכלל, תוך התמקדות בתנועת הפועלים היהודית ובהרצל.
בנוסף למחקריו בהיסטוריה של עם ישראל, ניסה גוטוויין ליישם את התובנות של ההיסטוריה הכלכלית-חברתית באופן עכשווי להבנתה של החברה הישראלית ועסק בהיבטים שונים של תהליך הפרטת המשק והחברה בישראל ובמיוחד בהשלכותיהם הפוליטיות ובהשקפותיהם האידאולוגיות.
מחקרים היסטוריים.
האליטה המפולגת: כלכלה, פוליטיקה, ויהדות אנגליה: 1917-1882.
ספר זה הוא עיבוד והרחבה של חלק מעבודת הדוקטורט של גוטוויין: "העילית הכלכלית האנגלו-יהודית, 1917-1882: יחסי גומלין בין פעילותה הכלכלית, הפוליטית, והקהילתית".
גוטוויין טוען כי העילית הכלכלית האנגלו-יהודית – הידועה גם בכינוי 'הדודנות', על שם קשרי המשפחה הצולבים שהתקיימו בתוכה – שבכוח כספה שלטה גם בממסדים הקהילתיים, הייתה מפולגת בתוכה בהתאם לאינטרסים הכלכליים והפוליטיים המנוגדים של מרכיביה, ניגודים שהשתקפו גם במדיניותם הקהילתית.
המחקר בוחן תזה זו, המנוגדת לגישה הרווחת במחקר, בהתייחס לשני המנהיגים הבולטים של הקהילה במפנה המאה העשרים, הברון וולטר רוטשילד וסר סמואל מונטגיו. רוטשילד ומונטגיו עמדו בראש בנקי השקעות מובילים בתחומם בסיטי של לונדון, אך כהשתקפות של האינטרסים העסקיים השונים של הבנקים שלהם, נקטו בעמדות מנוגדות בשאלות מדיניות, המטבע, הריבית והאשראי, תמכו בגורמים פוליטיים ומפלגתיים וקידמו מדיניות חברתית מנוגדת. בהכללה ניתן לתאר את מדיניותו של רוטשילד כמצמצמת ושמרנית ואת זו של מונטגיו כמרחיבה ופרוגרסיבית.
ניגודים אלו באו לידי ביטוי במאבק שניהלו שני האישים על עיצוב דמותה של הקהילה האנגלו-יהודית בתקופת ההגירה הגדולה, ששנתה את פניה של הקהילה: רוטשילד פעל להבטיח את המשך שלטונה של הדודנות ומדיניותה השמרנית בקהילה, גם לנוכח ירידת משקלו של היסוד האנגלו-יהודי הוותיק בעקבות ההגירה ממזרח-אירופה, ואילו מונטגיו פעל לארגן את המהגרים ולהפוך אותם לכוח שבאמצעותו ניתן יהיה לשנות את מבנה השלטון והמדיניות בקהילה. הניגודים בין האינטרסים העסקיים של הבנקים של רוטשילד ומונטגיו התגלו גם בדור של יורשיהם, ושיאם היה בעמדותיהם המנוגדות ביחס להצהרת בלפור.
יעקב שיף.
את חקר תולדות העילית הכלכלית היהודית החל גוטוויין בעבודת המ.א. שלו, "יעקב שיף ומימון מלחמת רוסיה–יפן". בעבודה ובמספר מאמרים שנכתבו בעקבותיה יוצא גוטוויין נגד הגישה הרווחת הסוברת כי במהלך המלחמה סייע שיף ליפנים לגייס את המלוות שאפשרו את ניצחונם מתוך מניעים "יהודיים", ובמרכזם הרצון להעניש את רוסיה הצארית בשל מדיניותה האנטישמית. בניגוד לתפיסה זו מסביר גוטוויין את מניעיו של שיף מתוך האינטרסים העסקיים שלו. לדבריו, בגיוס המלוות פעל שיף כחלק מקבוצה פיננסית-פוליטית, אשר כבר לפני המלחמה התערבה בוויכוח הפנימי שהתנהל ברוסיה בין אסכולות שונות בשאלת דרך התפתחותה התעשייתית של רוסיה ואופן שילובה בכלכלה העולמית, ויכוח שערב המלחמה התמקד במדיניותה של רוסיה במזרח הרחוק. שיף ושותפיו קיוו שתבוסתה של רוסיה במלחמה תגרום לנפילת האסכולה הכלכלית-חברתית השלטת שהמבטא המובהק שלה היה שר הפנים וייצ'סלאב פון-פלווה, אשר תמכה ביציאה למלחמה, ואת מקומה תתפוס אסכולה יריבה, שבראשה עמד סרגי ויטה, שבתקופות שונות היה שר אוצר וראש ממשלה, אשר התנגדה ליציאה למלחמה.
הרצל.
חטיבה ממאמריו של גוטוויין עוסקת בהרצל ובפעילותו וחושפת את השורשים המהפכניים של הגותו ומדיניותו על רקע המאבקים הרעיוניים, הפוליטיים והחברתיים של מפנה המאה ה-20. גוטוויין טוען כי הציונות בנוסח הרצל, כמי שהושפע על ידי ההגות הסוציאליסטית, במיוחד הלא מרקסיסטית של זמנו, מבוססת על מספר הנחות: הלאומיות כשדה למאבק מעמדי, ויסות ציבורי של הכלכלה והחברה המוצאת ביטוי בריכוז ההגירה היהודית ובדרך בניית החברה החדשה, והמאבק בקולוניאליזם האירופי כדרך להגשמת הציונות.
הציונות הסוציאליסטית.
בכמה ממאמריו דן גוטוויין בהיבטים תאורטיים שונים הקשורים להגות הציונית-סוציאליסטית. במאמר העוסק בבורוכוב הוא קובע כי יש להבחין בין הגותו של בורוכוב, שעברה תמורות ומהפכים במשך השנים, לבין הבורוכוביזם, כאידאולוגיה רשמית של זרמים מרכזיים בציונות הסוציאליסטית, שנתכוננה תוך קבלת חלקים מהגותו ודחייה של אחרים.
גוטוויין דן בהרחבה בתורת האי-פרולטריזציה, שהייתה מרכיב מרכזי בתאוריה של תנועות ומפלגות פועלים יהודיות בראשית המאה העשרים ונושא למחלוקות תאורטיות. הוא עומד על גרסאותיה השונות והמנוגדות של תורת האי-פרולטריזציה ועל הזיקה שהתקיימה בין פיתוחים תאורטיים שונים שלה לבין העמדות הפוליטיות המנוגדות של גורמים שונים שהחזיקו בה.
מרקס והיהודים.