מוסטפא כמאל נהנה מכוח רב אך לא היה חסין מקיומה של אופוזיציה, וב-1925 אף ניצל מניסיון של ארמני להתנקש בחייו באיזמיר. במזרח פרץ מרד כורדי שהונהג על ידי שייח סאיד פירן (כורדית Şêx Seîdê Pîran) אך הוא דוכא באפריל 1925 ומנהיגיו הוצאו להורג בתלייה בדיארבקיר חודשיים לאחר מכן. עם זאת, המרד הקטין את כושר המיקוח של טורקיה בכל הנוגע לגורלו של אזור מוסול בעיראק אשר הועבר להכרעת חבר הלאומים לפי הסכם לוזאן, וכל טענותיה של טורקיה בעניין שדות הנפט בצפון עיראק נדחו.
מבית חלק מוסה קזם קראבקיר שהיה מבין מנהיגי התנועה הלאומית הטורקית על מוסטפא כמאל בהחלטתו לבטל את הח'ליפה בשלב כה מוקדם, וייסד את "מפלגת הרפובליקה הפרוגרסיבית" (Terakkiperver Cumhuriyet Fırkası) ב-17 באוקטובר 1924. לאחר ניסיון ההתנקשות במוסטפא כמאל והמרד הכורדי שבשניהם האשים האחרון את קראבקיר, פוזרה מפלגתו ב-5 ביוני 1925 ופעולתה נאסרה. קראבקיר וחלק מחברי מפלגתו נאסרו, והוא נאלץ לפרוש מהפוליטיקה והושם במעצר בית משך 13 שנים עד לאחר מותו של מוסטפא כמאל.
ב-1925 בוטל הלבוש המסורתי והונהג לוח שנה המבוסס על שנת השמש. ב-1926 אומצו החוק הפלילי האיטלקי (il codice penale) והחוק האזרחי השווייצרי (Zivilgesetzbuch), דבר שנועד לא רק להשליט סדר משפטי חדש, אלא היה הכרח בשל כך שהחוק המוסלמי והמג'לה היו אנכרוניסטיים ולא סיפקו מענה לצורכי השעה. שנתיים לאחר מכן, ב-10 באפריל 1928 תוקן סעיף 2 לחוקה ובוטלה הרישא לפיה חוק המדינה הוא חוק האסלאם ("Türkiye Devletinin dini, Dini İslâmdır"). ב-1 בנובמבר 1928 הונהגה אחת הרפורמות הידועות, והאלפבית הערבי שנתפס כלא מתאים לשפה הטורקית וכמכשול בפני ההתקדמות התרבותית הוחלף באלפבית הלטיני. שנה לאחר מכן הונהגה הטורקית כשפת ההוראה היחידה במדינה.
ב-1930 הגיע ראש ממשלת יוון, אלפתריוס וניזלוס, לביקור היסטורי באנקרה ובאיסטנבול ונפגש עם מוסטפא כמאל. ביקור זה בא לאחר מספר שנים של משא ומתן שנועד לנרמל את יחסי שתי המדינות, ואשר הוביל לחתימת ההסכמה הבלקנית ב-9 בפברואר 1934. במסגרתה של הסכמה זו ויתרו יוון, טורקיה, רומניה וממלכת יוגוסלביה על כל הטענות הטריטוריאליות שהיו להן זו כלפי זו לאחר מלחמת העולם הראשונה. במהלך שנות השלושים של המאה ה-20 סייעה הברית בהשכנת שלום ויציבות בבלקן, במיוחד בין טורקיה והמדינות שהיו בעבר חלק מהאימפריה העות'מאנית, ובראש וראשונה יוון.
ב-1930 ערך מוסטפא כמאל ניסוי בדמוקרטיה. הוא פנה אל שגרירו בפריז, אלי פטהי אוקיאר, וביקש ממנו להקים מפלגת אופוזיציה למפלגת העם הרפובליקאית במטרה לבסס מערכת שלטון רב-מפלגתית במדינה. התנאי היחיד שהציב מוסטפא כמאל לאוקיאר היה שעקרון הפרדת הדת והמדינה חייב להישמר. אוקיאר הקים את המפלגה הרפובליקנית החופשית (Serbest Cumhuriyet Fırkası) ב-12 באוגוסט 1930, אך בתוך שלושה חודשים בלבד התגברו בה קולות המתנגדים לרפורמות, ואוקיאר שחשש לגורלן פיזר את המפלגה ביוזמתו שלו ב-17 בנובמבר 1930.
ב-18 ביולי 1932 הצטרפה טורקיה שהייתה מכונסת במידה רבה בענייניה הפנימיים אל חבר הלאומים. חוק השמות התקבל ב-1934 וחייב כל אדם לקחת לו שם משפחה. מוסטפא כמאל עצמו היה למוסטפא כמאל אטאטורק (Mustafa Kemal Atatürk). עוד בוטלו הכינויים ביי ומקבילתו הנשית הנֵם, אפנדי ופאשה. אולם השינוי החשוב ביותר בשנה זו היה מתן זכות מלאה לנשים לבחור ולהיבחר לאספה הלאומית. נשים זכו לזכויות בחירה כבר ב-1929 אך זו הייתה מוגבלת לרשויות המקומיות. עתה זכו בזכות בחירה מלאה, ובתחום זה הייתה טורקיה לחלוצה לא רק בעולם המוסלמי אלא בעולם בכלל.
ב-1937 פרץ מרד כורדי בטונג'לי מזרחית לאנקרה. המרד שזכה לשם "מרד דרסים" (Dersim İsyanı), שמה הקודם של העיר, נמשך גם בשנת 1938 אך דוכה בידי צבא טורקיה שגייס 50,000 איש לשם כך. מנהיג המרד עצמו, סייד רזה (Seyit Rıza), נתפס ב-5 בספטמבר 1937 והוצא להורג בתלייה.
תקופת איסמט אינני.
מוסטפא כמאל אטאטורק הלך לעולמו ב-10 בנובמבר 1938. למחרת מונה ידידו איסמט אינני לנשיא השני של טורקיה וזכה לכינוי "מנהיג האומה" (Milli Şef). אינני השלים את יוזמתו של אטאטורק לסיפוח מדינת האטיי ב-23 ביוני 1939, ובכך קבע את גבולותיה של טורקיה עד היום. הוא יזם וטיפח את פולחן האישיות של אטאטורק ואת מיתוס היותו "אבי האומה" הטורקית המודרנית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפעילו הן מדינות הציר והן בעלות הברית לחצים על אינני במטרה לצרף את טורקיה למלחמה לצידן. אינני, אשר זכר את מוראותיה של מלחמת העולם הראשונה ואת תוצאותיה העגומות מבחינת האימפריה העות'מאנית, עמד על כך שטורקיה תשמור על נייטרליות. הוא הצליח לדחות את הצטרפותה של טורקיה למלחמה עד ה-23 בפברואר 1945 עת הצטרפה אל בעלות הברית, דבר הנחשב לאחת מהצלחותיו הפוליטיות החשובות ביותר. מעבר לעובדה שההצטרפות למלחמה לצד בעלות הברית בשלב זה של המלחמה הייתה בגדר הימור בטוח וקנתה לטורקיה את הזכות להימנות על הצד המנצח ולהצטרף אל האומות המאוחדות, ביקש אינני להשיג את תמיכתן של בריטניה וארצות הברית במקרה שסטלין ינסה לממש את תאוותו הבלתי מוסתרת להשתלט על מצרי הבוספורוס והדרדנלים. מטרה זו הושגה כאשר נשיא ארצות הברית הארי טרומן, פרסם ב-12 במרץ 1947 את דוקטרינת טרומן אשר הייתה במקורה הצהרת מדיניות נגד לפעולות ברית המועצות (בעיקר באירופה) ובמיוחד נגד תמיכתה בתנועות הקומוניסטיות באיראן, טורקיה ויוון. מעבר לחשיבות ההצהרתית של הדוקטרינה היא הביאה עימה סיוע כלכלי וצבאי אמריקאי רחב היקף לטורקיה.
אחת מיוזמותיו של אינני הייתה הקמת "מוסדות הכפר" (Köy Enstitüleri) החל מ-1940, פנימיות ציבוריות ומעורבות להכשרת מורים, אשר היו לגורם העיקרי בפיתוח האזורים הכפריים. ברוב הכפרים לא היו בתי ספר כלל ועיקר והקמת המוסדות איפשרה להכשיר מורים לשם כך. ב-14 שנות פעולתם של 20 המוסדות הם הכשירו כ-25,000 מורים. המוסדות נסגרו לבסוף בשל ההתנגדות העזה שעוררו בעיקר בקרב אוכלוסייה מסורתית ושמרנית, אשר התנגדה למוסדות המעורבים ולדעות הליברליות שהתפתחו בהם.
עם זאת, סופה של התקופה החד-מפלגתית נראה באופק עם סיומה של מלחמת העולם השנייה. אדנאן מנדרס, משפטן שלא נמנה עם האליטה של מלחמת העצמאות של טורקיה, ייסד את המפלגה הדמוקרטית (Demokrat Parti) הימנית-מתונה ב-7 בינואר 1946. מנדרס היה פעיל במפלגה הרפובליקנית החופשית של אוקיאר ב-1930, ולאחר פיזורה הצטרף למפלגת העם הרפובליקאית. עם זאת, ב-1945 הוא הורחק משורותיה על רקע מחלוקת פנימית, ושנה לאחר מכן הקים את מפלגתו החדשה. המפלגה הדמוקרטית הייתה למפלגה הראשונה בתולדות הרפובליקה אשר היוותה משקל נגד של ממש למפלגת העם הרפובליקאית, והבחירות שהתקיימו באותה שנה היו הבחירות הראשונות בהן השתתפה יותר ממפלגה אחת. מפלגת העם הרפובליקאית נותרה אמנם בשלטון הודות לחוק שקבע כי כל הקולות באזור בחירה ייזקפו לזכות המפלגה הזוכה ברוב הקולות באותו אזור (במידה רבה באופן זהה לשיטת הבחירות בארצות הברית); אולם ארבע שנים מאוחר יותר, בבחירות שערכו ב-14 במאי 1950, הביסה המפלגה הדמוקרטית את מפלגת העם הרפובליקאית תוך שהיא זוכה ב-53.3% מסך קולות הבוחרים, ואלה תורגמו לפי החוק ל-408 מ-550 המושבים באספה הלאומית. לראשונה בתולדותיה הודחה מפלגת העם הרפובליקאית מהשלטון, והתקופה החד-מפלגתית באה לסיומה.
התקופה הרב-מפלגתית.
מבוא: המודל הטורקי והביצה הפוליטית.
ב-22 במאי 1950 עבר השלטון באופן מסודר לידי המפלגה הדמוקרטית. לכאורה הייתה זו שעתה היפה של הדמוקרטיה הטורקית. אך כפי שהתברר בתוך פחות מעשור שנים, לא די היה בשני "ניסויים בדמוקרטיה" שנערכו באופן מבוקר במשך שמונה חודשים בפעם הראשונה ושלושה חודשים בפעם השנייה. יתר על כן, בשני המקרים לא נערכו בחירות רב-מפלגתיות, ולמדינה לא הייתה מסורת או תרבות דמוקרטית כלל ועיקר - לא מאז הקמת הרפובליקה ב-1923 ובוודאי שלא קודם לכן.
ב-57 השנים שלאחר המהפך הפוליטי של 1950, תפס הצבא את השלטון בשלוש הזדמנויות שונות ובשתיים מהן ביטל את החוקה ופיזר את כל המפלגות או חלק מהן, וזאת כדי לאפשר לתרבות פוליטית לשוב ולהתפתח טאבולה ראסה לאחר זמן קצר. כבר בהפיכה הצבאית השנייה ב-1971 ושוב ב-1997 ובשנת 2007 הביא הניסיון המצטבר לכך שהצבא צבר כוח עצום ודי היה באזהרה מצד ראש המטות המשולבים של טורקיה בההזדמנויות כדי להביא לנפילת הממשלה ולעריכת בחירות חדשות. תופעה זו זכתה ב-1971 לכינוי "מהפכת המזכר" (על שם גילוי דעתו של ראש המטות המשולבים במזכר) ו-1997 נודעה כ"מהפכה הפוסט-מודרנית" (Post-modern darbe).
אולם גם בין ההפיכות הצבאיות ידעה המערכת הפוליטית בטורקיה חוסר יציבות ותחלופה עצומה של ממשלות, לעיתים תוך מספר ימים. פיזורן של המפלגות על ידי הצבא הביא לכך ששמותיהן השתנו אם כי הן שמרו על מצע פוליטי זהה לזה של "מפלגת האם" מלפני ההפיכה. בנוסף לכך מפלגות התאחדו ונפרדו ומדינאים עברו ממפלגה למפלגה. כל אלה תרמו ליצירתו של סבך פוליטי העשוי להיראות מורכב ומסובך במבט ראשון, אך לאחר מכן ניתן לזהות בו את הכוחות הפוליטיים העיקריים. הטבלה שלהלן מפרטת את הזרמים המדיניים העיקריים במערכת הפוליטית בטורקיה מאז 1950:
שנות החמישים וההפיכה הצבאית הראשונה.