בימי הבית השני כספי מחצית השקל שימשו לקניית קורבנות ציבור, כגון קרבנות התמיד ומוספין עם הנסכים, וכן מנחת העומר, שתי הלחם, ולחם הפנים, וכן קטורת הסמים, שהיו מקטירים בכל יום וביום הכיפורים. מאחר שקורבנות אלו נחשבים קורבנות ציבור, חייבה התורה לכל אחד מישראל שישתתף בקרבנות אלו.
מעות שנותרו.
הכספים שנותרו מהשנה הקודמת שימשו לקניית קורבנות עולה שהוקרבו כאשר לא הייתה פעילות רבה במקדש, וזאת כדי שבכל עת יהיו קרבנות שקרבים על גבי המזבח.
ערך מחצית השקל.
משקל המטבעות.
בזמן משה רבינו שם המטבע השלם היה שקל, והמצווה הייתה לתת מחציתו, הנקרא גם בקע (על שם שהשקל נבקע לשני חצאים). בזמן בית המקדש השני המטבע השלם נקרא סלע, וערכו מחצית שקל של זמן משה רבינו.
משקל "מחצית השקל" בזמן משה רבנו והמשכן, היה כסף במשקל של 160 שעורות, שהוא מחצית ממטבע השקל במשקל 320 שעורות. כל שעורה מוערכת ב-0.05 גרם, מה שעולה ל-16 גרם לשקל.
בימי בית שני, הוסיפו חכמי ישראל 20% למשקל השקל, והוא שקל 384 שעורות (19.2 גרם), ומחצית השקל עמד על כסף במשקל 192 שעורות.
מחצית השקל למקדש הייתה כ־2.3 אחוז מהשכר החודשי הממוצע בתקופת התלמוד. החישוב מבוסס על כך ששכר יומי ממוצע של פועל חקלאי היה בין 3 ל-4 דינרים, שהם בממוצע 672 פרוטות (בבא מציעא עז א). בחישוב חודשי, משכורת ממוצעת הייתה כ־87.5 דינרים (25 ימי עבודה בחודש, 6 ימי עבודה בשבוע) נמצא לפי זה שמחצית השקל השווה ל־384 פרוטות הייתה כ־ 2.3 אחוז מהשכר החודשי הממוצע בתקופת התלמוד.
מחצית השקל שווה למשקל של 192 שעורים כסף צרוף. משקל השעורה המקובל בהלכה הוא 1/20 (0.05) גרם. שווי גרם כסף נכון לכ"ט בשבט תשפ"א הוא 2.84 ש"ח. החישוב לפי מחיר סיטונאי וללא מע"מ הוא 27.26 ש"ח. עם זאת יש שכתבו לחשב בתוספת המע"מ, שעולה ל-31.9 ש"ח.
כסף צורי.
בתקופת בית שני התקבל המס רק כמטבע מיוחד, שנטבע בעיר צור. מאחר שהרומאים היו מדללים את המטבעות שלהם בנחושת, היו משתמשים בכסף צורי שהוא כסף בתכולה גבוהה. החובה להשתמש בכסף זה מופיעה בפירוש בגמרא:
בשל כך רבו באזור המקדש חלפנים, שהמירו את מטבעות עולי הרגל מהכסף המקובל בארצם למחצית שקל צורית. בחפירות הכותל נמצאו מטבעות כסף צורי ששימשו למס מחצית השקל.
מחצית השקל בזמן הזה.
אף שמצוות מחצית השקל בטלה מיום שחרב בית המקדש, יש קהילות שנהגו לתת תרומה 'זכר למחצית השקל'. המנהג נזכר בספר המרדכי, והרמ"א בהגהותיו לשולחן ערוך, הביא אף הוא מנהג זה והוסיף שהזמן לתת את מחצית השקל בכל שנה הוא ביום תענית אסתר, קודם תפילת המנחה. בערים מוקפות חומה כגון ירושלים, שפורים נחוג בהן ביום ט"ו אדר, נהוג לקיים מנהג זה בתפילת מנחה של יום י"ד באדר.
בספרי אחרונים נחלקו מאיזה גיל יש לנהוג במנהג זה. יש שסוברים שרק מגיל כ' שנה, ויש אומרים מגיל י"ג. גם בחיוב הנשים נחלקו הדעות. יש שכתבו שאף שהיו פטורות מהמצווה בזמן בית המקדש, מכל מקום בזמן הזה יתנו, שהרי אף בזמן בית המקדש נשים נותנות את הזכר למחצית השקל משום שיש בזה כפרה לנפש.
שווי התרומה.
מנהגים שונים קיימים בדבר הסכום שנהוג לתרום "זכר למחצית השקל":
יעד התרומה.
בזמן בית המקדש מחצית השקל הייתה ניתנת על מנת לקנות בה קרבנות ציבור. את כספי "זכר למחצית השקל", נפסק במשנה ברורה שיש ליתן כצדקה לעניים (אך מעות אלו לכתחילה אין ליתנם ממעות מעשר כספים).
גופים שונים, ביניהם מכון המקדש, מוכרים מטבעות מכסף בעלי משקל של מטבע מחצית השקל. הרווחים ממכירת המטבעות על ידי מכון המקדש הולכים למטרות המכון, ובכך נתינה זו מזכירה את מצוות נתינת מחצית השקל המקורית.
חידוש מצות מחצית השקל.
לדעת הרב ישראל אריאל מאז כיבוש ירושלים, התחדשה מצוות בנין המקדש. מאחר שמחצית השקל נועדה ביסודה לשם בנין המשכן והמקדש, הרי שבימינו חוזרת תרומת מחצית השקל לרמה של חיוב דאורייתא. על כן יש לייעד את תרומת מחצית השקל להכנת והתכוננות לחידוש עבודת המקדש.
ציטוקנזה
חפירות ארכאולוגיות
שירת קרליבך
שירת קרליבך הוא ז'אנר במוזיקה החסידית הכולל שירי נשמה, בעיקר, שהולחנו על ידי ר' שלמה קרליבך. שירי קרליבך מולחנים לגיטרה, הכלי בו ניגן קרליבך. שירת קרליבך מוכרת בעיקר מהלחנים לשירי שבת ("מזמור לדוד", "לכה דודי") ושירי חתונה (כגון "עוד ישמע"). הבסיס לניגוניו של קרליבך, לפי דבריו, הוא פשיטות הנגינה: "כל מנגינה ניתן ליצור על ידי שני אקורדים". חלק קטן מלחני קרליבך כולל ניגונים ללא מילים ("קרקוב").
שירי קרליבך נהפכו לחלק אינטגרלי מהמוזיקה החסידית עד כדי אי זיהויים ככאלו וחלק משירי קרליבך מפורסמים כ"לחנים עממיים".
בין הזמרים-יוצרים הבולטים העוסקים בשירת קרליבך: בתו נשמה קרליבך, תלמידיו חיים דוד סרצ'יק ולהקת המושב שהתחילה במושב מבוא מודיעים שייסד קרליבך. רבים מן האמנים העוסקים בשירת קרליבך משייכים את עצמם לז'אנר מוזיקה יהודית מקורית.
רקע.
קרליבך עשה את דרכו המוזיקלית בליווי הגיטרה שלו, באווירת שנות ה-50 ושנות ה-60. הוא התוודע ללהקות רוק ופגש במסעותיו זמרי רוק ונשמה מהם הושפע כמו מאווירת ילדי הפרחים. שיריו הראשונים יצאו בשני תקליטי ביכורים, אחד מהם ("הנשמה לך") בליווי להקה מורחבת של נגנים בעיבוד וניצוח של מילטון אוקום. תקליטים אלו פרסמו את להיטיו הראשונים - "אשא עיני", "השמיעיני את קולך" "לולי תורתך" וכן השיר "עוד יישמע" אשר נקלט במהירות בקרב הדור הצעיר בישראל והפך לשיר קאנוני המושר בכל חתונה דתית.
ב-1963 הופיע קרליבך במועדון ה-village-gate, בניו יורק, הופעה אשר לדעת רבים סימנה את פריצת הדרך הראשונה שלו, לאחר פרסום התקליט אשר הוקלט באותו מופע. בתקליט זה נשמעה לראשונה התלהבות הקהל והיסחפותו לשיר יחד עם הזמר – תופעה אשר תחזור על עצמה בכל מופע ותהפוך לסימן ההיכר שלו. קרליבך בתקליט מיטיב לשיר כחזן המסלסל בנימה רגשנית את הפסוקים של פרק התפילה "וזוכר חסדי אבות". התקליט נקרא "פיתחו לי שערי צדק" על פי הפסוק אותו הלחין, כדבריו, מתוך כמיהה להשפיע על פתיחת הלבבות בין האנשים ובינם לבין שערי השמים.
עם בואו לישראל, בסוף שנות ה-60, כבר הסתמנה בארץ פריחה מחודשת של שירה חסידית, ובפסטיבלי הזמר החסידיים השונים שהתקיימו באותן שנים השתתף קרליבך כמלחין ואף זכה להכרת הציבור הישראלי בשיריו "והאר עינינו" (זכה מקום שני בפסטיבל הראשון) וכן "ישראל ישראל בטח בה'", "חמדת ימים". שיריו אף צעדו במקומות גבוהים במצעד הפזמונים הישראלי. שירים אחרים שלו קיבלו משמעויות לאומיות, כמו "ובאו האובדים" והשיר "למען אחי ורעי" אשר הולחנו במסגרת המאבק לעליית יהודי ברית המועצות. השיר "עוד אבינו חי" הפך גם הוא לפופולרי בקרב הציבור כולו. מאז הוסיף להקליט למעלה מ-1000 מנגינות ושירים. רק מיעוטם יצא לאור ורבים אחרים נגנזו או אבדו.
נוסח קרליבך.
בין היתר הלחין קרליבך מנגינות לקטעי תפילה ובייחוד מתפילות השבת. לחנים אלו התקבלו במקומות מסוימים והם ידועים כ"נוסח קרליבך". נוסח תפילה היה מקובל בבית הכנסת "בירב" בצפת על ידי חסידי קרליבך ועם הזמן התפשט למקומות נוספים. אחד מ"מנייני קרליבך" הידועים ביותר מתקיים בבית הכנסת "לכו נרננה" בגבעת שמואל.
מניינים דומים קיימים מחוץ לישראל, בפרט בניו יורק - "The Carlebach Shul" ובלוס אנג'לס - "The Happy Minyan".
Skylab
אישמפלה
אישמפלה (בקטלאנית: Eixample או "הרחבה") היא שכונה של העיר ברצלונה המצויה בין העיר העתיקה של ברצלונה, הסיוטט וליה, לבין הכפרים שבעבר הקיפו את ברצלונה, וכיום מהווים שכונות שלה (סנטס, גרסיה וסנט אנדרו).
הקמת השכונה ומבנים בעלי חשיבות.
שכונת אישמפלה הוקמה בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 על ידי קבוצות של תעשיינים וסוחרים מהעיר ברצלונה בתקופת הפריחה של המעמד הבינוני בספרד. שכונה זו מאופיינת בבניינים רבים הבנויים בסגנון המודרניסטה. הידועים שבהם תוכננו על ידי האדריכל אנטוני גאודי ובין עבודותיו המצויות בשכונה ניתן למנות את קאזה מילה (המכונה "לה פדררה") ובית באליו ואת כנסיית הסגרדה פמיליה שהוכרזו כאתרי מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
גוש בניינים ידוע נוסף הוא תפוח המריבה.
השכונה מאופיינת ברחובותיה הישרים והארוכים המסודרים בצורת שתי וערב, כשבמרכזם רחוב אחד ארוך, גראן ויה דה לס קורטס קטלאנס, ושתי שדרות רחבות שחוצות אותם ו"שוברות" את מבנה הרחובות המסודר, אבינגודה דיאגונל ואבינגודה מרידיאנה. מבנה רחובות השכונה תוכנן על ידי מהנדס הערים אילדפונס סרדה (Ildefons Cerdà), אשר האמין בחשיבות רחובות רחבים המאפשרים מעבר להולכי רגל לצד מעברים רחבים לכלי רכב. גושי הבניינים בשכונה הם בצורת מתומנים, כאשר מפגש כל רחובות מהווה כיכר מתומנת המאפשרת צפייה לעבר הרחובות, הכנסת יותר אור לבתים, וכיום גם מאפשרת מקומות חנייה לתושבי העיר. רחוב מרכזי נוסף בשכונה הוא פאסה דה גרסיה, המקשר בין כיכר העיר המרכזית, פלאזה קטלוניה, לבין העיר העתיקה של גרסיה, שהייתה בעבר עירייה עצמאית וכיום היא חלק מהעיר ברצלונה.
על פי התכנון המקורי, במרכז כל גוש בניינים הייתה צריכה להיות גינה לתושבי גוש הבניינים, אולם במהלך השנים השטחים הפנימיים נבנו אך עדיין ישנם גושי בניינים בהם נשמרה ה"גינה" כמו ב "פלאו רוברט" (Palau Robert) שמשמש גם כתחנת מידע לתיירים.
תרבות.
אזור אישמפלה מהווה מרכז לקהילה ההומוסקסואלית של העיר, ולעיתים מכונה בשל כך "gaixample".
האישאמפלה הוא אזור תוסס (בעיקר בלילות) ומהווה את אחד מאזורי הבילוי המרכזיים של העיר ברצלונה.
בעיית P=NP