נולד בבודפשט בשם פרנץ נוימן (Ferenc Neumann) לרופא יהודי מפורסם בעיר. חי ויצר בה כפרנץ מולנר, השם ההונגרי שבחר כשהחל לכתוב. בבגרותו למד משפטים בבודפשט ובז'נבה, עבד כעיתונאי והתחיל להתפרסם כמחזאי. במלחמת העולם הראשונה שירת במשך שנה ככתב צבאי ורשימותיו מהחזית נאספו ב-1916 בספר "מיומנו של כתב צבאי". רשימותיו המתעדות גילויי חום וסולידריות אנושיים בעיצומן של זוועות המלחמה, פורסמו גם ב"ניו יורק טיימס", על אף שהונגריה וארצות הברית היו משני צידי המתרס. מולנר חי מספר שנים בצרפת, שהעניקה לו את אות לגיון הכבוד, והיגר לארצות הברית מאימת הנאצים במלחמת העולם השנייה, כנראה ב-1940. נפטר בניו יורק כפראנץ מולנר – הגרסה האמריקאית של שמו.
ב- 19 במאי 1906 נשא לאישה בבודפשט את מרגיט וסי בתם של העיתונאי וחבר הפרלמנט ההונגרי-יהודי יוז'ף וסי ופרנצישקה קמניפי. בשנת 1907 נולדה בתם מרתה מולנר (לימים מרתה שארקזי, רעייתו של הסופר ההונגרי-יהודי ג'ורג' שארקזי שנספה בשואה). הנישואין התדרדרו במהרה והם התגרשו בשנת 1910. אשתו השנייה הייתה השחקנית שארי פדאק ואשתו השלישית, אותה נשא ב-1926 ואיתה היגר לארצות הברית בשנת 1939 הייתה השחקנית לילי דרווש.
כסופר ידוע מולנר בעיקר כמחבר "הנערים מרחוב פאל" ("A Pál utcai fiúk"), המתאר את סיפורן של שתי חבורות ילדים נערים יריבות שנלחמות מלחמת חורמה על מגרש ריק בבודפשט. הספר הוא יצירה קלאסית של ספרות ילדים ונוער, האהובה בעולם כולו בגלל האופן האמין והנוגע ללב שבו מתוארים חיי היומיום של הילדים ומטופלים הנושאים של חבורות נוער - עימותים וסולידריות. זהו קרוב לוודאי הספר ההונגרי הידוע ביותר בעולם. הוא הוסרט מספר פעמים, וההפקה המוצלחת ביותר היא קופרודוקציה הונגרית-אמריקאית שיצאה לאקרנים ב-1969. מולנר פרסם כ-40 מחזות, ונחשב אחד המחזאים המובילים בתקופתו, ומחזותיו הוצגו בברודוויי החל מ-1908.
מחזותיו המוכרים ביותר:
שני מחזות נוספים של מולנר עובדו למחזות זמר, אם כי מחזות זמר לקולנוע ולא לבמה. "הפיה הטובה" הוסרט ב-1935 עם מרגרט או'סאליבן ובגרסה נוספת שנקראה "אהיה שלך" עם דיאנה דרבין ב-1947.
גרסת הסרט של האופרטה "חיל משוקולד" השתמשה בעלילת המחזה "השומר" של מולנר ולא בטקסט המקורי של ההפקה הבימתית, בגלל התנגדותו של ג'ורג' ברנרד שו שעל בסיס מחזהו הומחזה האופרטה, להעלמת המסר האנטי מלחמתי בגרסת הבמה של האופרטה.
קרוזנשטרן ופארוחוד
קרוזנשטרן ופרוחוד - להקת כליזמר-רוק ישראלית, המשלבת ביצירתה פאנק, ג'אז, ומוזיקת כליזמרים. הלהקה הוקמה ב-2002 על ידי עולים מברית המועצות, וכל חבריה מאז ומעולם, פרט למתופף הלהקה גיא שכטר, הם עולים מחבר העמים.
מקור השם.
השם נגזר משם של ספינת קיטור דמיונית "אדמירל איוואן פיודורוביץ' קרוזנשטרן". פירוש המילה "פרוחוד" ברוסית הנו "ספינת קיטור".
סגנון מוזיקלי.
חברי הלהקה מכנים את סגנון המוזיקה שלהם כקרטה-איגרוף-ג'אז. במונחים יותר קונבנציונליים ניתן להגדיר את סגנונה של הלהקה כערבוב משונה של מוזיקת כליזמר מעיירות יהודיות במזרח אירופה, Fאנק-רוק, ג'אז, פאנק, מטאל, ג'אז חופשי ונויז. הסגנון המיוחד שלהם נוצר על ידי שילוב לא סטנדרטי של הכלים (בס, תופים, קלרינט ובשני האלבומים האחרונים תוספת של אקורדיון), ובנוסף צרחות, רעשים, לחישות ומילמולים, ובהופעות חיות נעשה גם שימוש ברעשי ניסור ונגינה בקשת על גבי מסור, וכן ברעשי קריעה וקימוט של דפי נייר. מרבית החומר של הלהקה הוא מקורי, אך לעיתים מבצע ההרכב גרסאות כיסוי, למשל לקטע "מהלולות" של ג'ון זורן, שקרוטוגולוב ציין אותו כאחת ההשפעות העיקריות עליו כמלחין, בנוסף למלחין הסובייטי שוסטקוביץ' והלהקה קרדיאקס.
בעקבות הניסיוניות והמורכבות במוזיקה לעיתים נוטים לשייך אותם לזרם ה-Rock in Opposition ברוק.
הבסיסט איגור קרוטוגולוב הוא האחראי הבלעדי לכתיבת החומר. בנוסף לעבודתו עם ההרכב, הוציא קרוטוגולוב אלבומי סולו בסגנון אוונגרד.
מבצע פרי סחוט
קומנים
הקומנים (בהונגרית: kun, בטורקית: kuman, ברוסית: Половцы) היו עם אסיאתי טורקי, מקבוצת הקיפצ'ק.
במאה ה-9 הקומנים שכנו ליד הנהרות אורל ווולגה, מאחורי קרובי משפחתם, הפצ'נגים. לאחר שהפצ'נגים נעו בסוף המאה לכיוון הדניסטר והרי הקרפטים, תפסו הקומנים את מקומם בין הדון ובין הדניפר. הקומנים היו מפולגים למספר שבטים גדולים, בהם האוזיים, הברודניקים, הברלדניקים והברדניקים.
במחצית השנייה של המאה ה-11 עברו הפצ'נגים את הדנובה והקומנים השתלטו בשנת 1057 על ארץ הפצ'נגים שבין הדנייסטר ובין הרי הקרפטים כששארית הפצ'נגים נבלעת בתוכם. הקומנים פשטו גם על טרנסילבניה, אך עיקר כוחם נשאר בין הדון ובין הדניפר, מקום שכונה באותה תקופה בשם קומניה הלבנה. בתקופה זו היו מאבקי כח ומלחמות רבות בין הקומנים לבין רוס של קייב.
לחץ האימפריה המונגולית, לאחר הקרב על נהר קלקה בשנת 1223, אילץ אותם לעבור מערבה. בין השנים 1239-1240 מספרים גדולים של קומנים התיישבו מערבה לדניפר, עד הדנובה, במחוזות שנקראו אז קומניה השחורה. המלך הקומני האחרון, קותן (Cuthen), נלחם במונגולים ואף ניצח בשני קרבות, אך בפעם השלישית הותקף במפתיע ונאלץ להימלט ולבקש מקלט אצל בלה הרביעי, מלך הונגריה. המלך ההונגרי קיבל את המלך הקומני ואת אציליו, שבאו עם המוני סוסים והקצה להם אזור התיישבות בפוסטה. ההונגרים שסבלו קשה מהפלישה המונגולית לאירופה, האשימו את הקומנים שעשו יד אחת נגדם עם המונגולים והרגו את מלכם. כתוצאה מכך התקוממו הקומנים והתאחדו עם המונגולים. חלק מהקומנים עברו את הדנובה אל בולגריה וחלק אחר נשאר בפוסטה. עד המאה ה-18 עוד היו דוברי קומנית בפוסטה.
הקומנים התבוללו בתוך האוכלוסייה הרומנית וההונגרית בקרבה חיו ופסקו להתקיים כעם, אך השאירו את חותמם בשמות של מקומות ושל אישים. ברומניה ובהונגריה יש שמות גאוגרפיים רבים המזכירים את הקומנים (למשל האגם קומנה ברומניה, העיר קישקונפלד'האזה בהונגריה) והעיר קומאנובו במקדוניה.
משפחות רומניות רבות וגם דמויות מפורסמות בתולדות רומניה נשאו שמות ממוצא קומני. כך למשל שושלת באסאראב (זו שעל שמה קרויה בסרביה) ויש משערים שהיו לה גם שורשים קומנים. שם הלאום "קומני" מופיע אולי ככינוי, אולי כתזכורת למוצא, בשמות משפחה ברומניה (קוֹמאן, למשל בשם של ד"ר קומאן, שהיה שגריר רומניה בישראל, וד"ר אלכס קומן, או יותר נדיר, "קומנצ'י" כמו בשם של המתעמלת המפורסמת נדיה קומנץ')
ובהונגריה (שם המשפחה "קוּן" שמובנו "קומני", שם שמאוחר יותר אומץ גם על ידי יהודים רבים במקום "כהן").
לטענת היסטוריונים טורקים, קיפצ'קים אף התגוררו באזורים הדרומיים של גאורגיה וארמניה (המכונים על ידי היסטוריונים טורקים דרום קיפצ'קיה) ואולצו להתנצר.
ישמעאל (ספר)
ישמעאל (באנגלית: Ishmael) הוא ספרו השני והמפורסם ביותר של הסופר האמריקאי דניאל קווין. הספר יצא לאור בשנת 1992 והפך לרב-מכר. הוא מציג נקודת מבט אלטרנטיבית להיסטוריה האנושית, ומציע דרך לשינוי אורח חייו של האדם המודרני, שבסיסה אימוץ צורת חשיבתם של הציידים-לקטים.
הספר זכה בפרס מענק העתיד של טרנר (Turner Tomorrow Fellowship Award) ששוויו 500,000 דולרים, הוא הראשון בטרילוגיה הכוללת את הספרים סיפורו של B ו-ישמעאל שלי שתורגמו אף הם לעברית.
תקציר עלילת הספר.
הספר נפתח במודעה בעיתון אותו קורא גיבור הסיפור, ששמו אינו מצוין בספר (בספר מאוחר יותר, "ישמעאל שלי", ניתן לו השם אלן לומקס). תוכן המודעה הוא: "מורה מחפש תלמיד. חייב להיות בעל תשוקה כנה להציל את העולם. לפנות אישית."
הגיבור עונה למודעה לאחר שנתקף בפרץ רגשות נוסטלגי, עדות להיותו חלק מדור ילדי הפרחים שהיו בעלי אותה תשוקה להציל את העולם מכליון. המורה המדובר הוא גורילה בשם ישמעאל שניחנת באינטליגנציה גבוהה וביכולת תקשורת ייחודית באמצעות טלפתיה. הגורילה, שנראה כי מוחזקת מרצונה בחדר גדול בבניין משרדים, מספרת את סיפורה, שעיקרו סיפור תפיסתה. דרכו מבין הגיבור כמטפורה את השבי שבו נתון הוא עצמו והמין האנושי בכללותו.
עם התקדמות הסיפור מקבל הגיבור את ישמעאל כמורהו ועוסק בפתרון השאלה העיקרית של הספר: "איך הדברים הפכו כפי שהם", עבור האדם ועבור כדור הארץ. דרך סיפורה של הגורילה, מבין הגיבור כי האנושות שבוייה בהנחה תרבותית שגויה, המניע אותה לכבוש ולהרוס את העולם, ולפגוע בשאר האורגניזמים החולקים איתה את העולם.
ישמעאל מספר כי על פני כדור הארץ קיימות שתי תרבויות אנושיות בעלות ערכים שונים ומנוגדים. הלקחנים- התרבות האנושית "המתורבתת" שצמחה לאחר המהפכה החקלאית (רובם המוחלט של בני האדם), והעוזבים - התרבות האנושית הפרימיטיבית שמאמינה שהאדם חלק ממכלול הטבע ולא נוצר כדי לשלוט בו. הם לוקחים את שצריכים למחייתם בלבד, ואת היתר עוזבים.
ההנחה היא שלכל אחת מהתרבויות יש "סיפור"-תסריט המקשר את האדם העולם והאלים, וכי כל תרבות חיה את הסיפור (גם אם הוא מיתולוגי) כך שהוא הופך למציאות.
הסיפור של התרבות הלקחנית הוא שהאדם נוצר לשלוט בעולם ובדרך זו להופכו לגן-עדן, מאחר שמחשבה זו יסודה במיתוס (האדם הניח את עצמו בפסגת האבולוציה)- לעולם לא יהיה ניתן להגיע למצב גן העדן, ועל כן ימשיך האדם לעד במסע כיבושיו.
ישמעאל טוען כי התרבות הלקחנית מתעלמת מחוק אותו אוכפים כל בעלי החיים, חוק התחרות המוגבלת, ופועלת בשלוש דרכים כדי לכלכל את עצמה: 1. היא משמידה את המתחרים שלה. 2. היא הורסת את מקורות המזון של המתחרים שלה, כדי לפנות מקום למזונה שלה. 3. היא מונעת ממתחריה גישה לאוכל.