שווייץ תכננה, כמו בדרך כלל, להישאר נייטרלית במהלך המלחמה, אולם איומי מדינות הציר וריכוזי הכוחות בסמוך לגבולותיה הביאו את הצבא השווייצרי להתכונן למלחמה. לאחר הפלישה הגרמנית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, הוכרז על גיוס כללי בתוך שלושה ימים. מאוחר יותר, אף על פי שהגרמנים הכינו את מבצע טננבאום לכיבוש מהיר של שווייץ, הוא מעולם לא יצא לפועל משום שהיטלר, מסיבות שלא הובררו עד היום, דחה את ההתקפה. בנוסף, בניגוד להולנד, בלגיה ומדינות מערב-אירופיות אחרות שנפלו בקלות במהלך מלחמת הבזק הגרמנית, שווייץ שוכנת על שטח הררי, שמאפשר למגינים להיערך במקומות גבוהים יותר לעומת התוקפים.
עם זאת, הנייטרליות של שווייץ לא הבטיחה חופש מעוינות. בתחילת המלחמה הפילה שווייץ כמה מטוסים גרמניים שחדרו למרחב האווירי שלה. בסך הכול במלחמה מאות מטוסים משני הצדדים נחתו בשווייץ, ונכלאו בנמלי התעופה השווייצריים על צוותיהם עד סוף המלחמה. מטוסים של בעלות הברית נכלאו, במקרים מסוימים, בניגוד לחוק השווייצרי, וחלק מהצוותים נתונים היו בהתעללות במחנות המעצר. כמו כן, במהלך המלחמה, כמה ערים בשווייץ הותקפו. המפורסמת שבהם היא שפהאוזן, שבמהלך הפצצה נהרגו 40 אזרחים ו-50 בתים נהרסו. הדבר הביא את שווייץ להכריז על אפס סובלנות להפרת ריבונותה.
באשר לפליטים היהודים, עד 1942 קיבלו 420 פליטים יהודים מקלט בשווייץ, שלאחר מכן הודיעה על סגירת שעריה לפליטים. יהודים שלא נחשבו אז פליטים פוליטיים, לא יכלו לקבל מקלט במדינה, שאף צינזרה ידיעות בנושא. יוצא מן הכלל היה מפקד המשטרה בתחנת הגבול באזור סאנט גאלן, פאול גרונינגר, שאפשר לפליטים יהודיים להיכנס לשווייץ, מסר דו"חות כוזבים על מספרם וסייע להם לקבל יחס של שוהים חוקיים.
בתחילת המלחמה, הייתה תאילנד בעלת בריתה של יפן, והפילדמרשל פלק פיבונסונגרם (נקרא גם פיבון), דיקטטור צבאי בעל נטיות לאומיות, שלט תחת המלך התאילנדי. תאילנד נותרה בלתי מעורבת עם פרוץ המלחמה באירופה, אולם היא ניצלה את כניעת צרפת להסדרת תביעותיה לבעלות על חלקים מהודו-סין הצרפתית, במלחמת תאילנד-צרפת. הפלישה היפנית לתאילנד בדצמבר 1941 הביאה את הממשלה להצטרף למערכה על בורמה.
הניצחון היפני בקרב מלאיה הגביר את התלהבות פיבון לגבי שיתוף פעולה, וב-25 בינואר 1942 הכריזה תאילנד מלחמה על ארצות הברית ובריטניה. חלק מהתאילנדים התנגדו לברית עם יפן, והקימו את התנועה התאילנדית החופשית. בסופו של דבר, כשמצב היפנים במלחמה הורע, נאלץ פיבון להתפטר, ותאילנד ויתרה על בריתה עם יפן.
ממלכת תימן, ששכנה בחלקה הצפוני של תימן המודרנית, נהגה בהתאם למדיניות החוץ הבדלנית של המלך יחיא מוחמד חמיד א-דין, ולמרות הברית שכרתה עם איטליה ב-1936, היא נותרה נייטרלית במשך כל המלחמה. החלק הדרומי של תימן, שכונה פרוטקטורט עדן, היה בשליטה בריטית.
פתחי דברים
פתחי דברים הוא קובץ של שלושה עשר סיפורים מאת ש"י עגנון, שיצא לאור בהוצאת שוקן בשנת 1977, הכרך השישי מתוך ספרי ש"י עגנון שיצאו לאחר מותו. ככל ספריו של עגנון שיצאו לאור לאחר פטירתו, גם ספר זה הובא לדפוס בידי בתו, אמונה ירון.
הסיפורים מתארים דמויות שונות בארץ ישראל, אחדות מהדמויות הוזכרו גם בסיפורים אחרים של עגנון, בהם "תמול שלשום", "שירה ו"עידו ועינם". אחדים מהסיפורים או חלקים מהם פורסמו עוד בחיי עגנון בכתבי עת, ואחרים הובאו מכתב יד. רוב הסיפורים אינם גמורים ומהווים סקיצות ראשונות שעגנון לא הספיק להשלימן.
רנו 5
רנו 5 (בצרפתית: Renault 5) היא מכונית סופרמיני שהושקה ב-28 בינואר 1972 מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1972–1996.
יוצרו מהדגם 5,580,626 יחידות, כשמחירה של הרנו 5 בצרפת, בתחילת שנת 1972, עמד על כ-10,000 פרנק צרפתי.
בצרפת יוצרו 5,276,630 יחידות, באיראן יוצרו 49,270 יחידות ובספרד יוצרו 30,790 יחידות.
דגם הרנו 7 אשר יוצר על ידי חברת ״FASA-Renault״ בספרד (חברת בת של רנו), היה מבוסס מכנית על ה-5. גם העיצוב דמה ל-5 מלבד תא המטען המרובע במקום הדלת החמישית.
ממשיך דרכו של הרנו 5 כיום הוא הקליאו.
גוף דגם ה-P.K אשר יוצר באיראן על ידי יצרנית הרכב "Pars Khodro" התבסס על ה"רנו 5".
בינואר 2021 הודיעה רנו כי הוחלט לחדש את הדגם עם הנעה חשמלית. ביולי 2021 הוחלט לחדש גם את דגם רנו 5 טורבו, שהפך במרוצת השנים לדגם לאספנים.
אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה
אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה (בגרמנית: Adolf I. Fürst zu Schaumburg-Lippe; 1 באוגוסט 1817 – 8 במאי 1893) היה נסיך שאומבורג-ליפה בין השנים 1860–1893.
ביוגרפיה.
אדולף נולד ב-1 באוגוסט 1817 בביקבורג שהשתייכה לנסיכות שאומבורג-ליפה, והיה בנם של גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ואידה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתו של גאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט. אדולף התחנך בגימנסיה של ביקבורג, ולאחר מכן טייל כחלק מהטיול הגדול בז'נבה, לייפציג ובון. בשנת 1835 הצטרף אדולף לצבא הקונפדרציה הגרמנית, ובשנת 1842 עבר לשרת בצבא הפרוסי ברגימנט ההוסרים ה-8. בשנת 1849 לחם אדולף במלחמת שלזוויג הראשונה, ובשנת 1858 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-21 בנובמבר 1860 מת אביו גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה, ואדולף עלה לשלטון במקומו. בשנת 1866 הצטרפה הנסיכות בראשות אדולף לאוסטריה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, אך לאחר תבוסת האוסטרים הצטרף אדולף בשנת 1867 לקונפדרציה הצפון-גרמנית. בשנת 1870 לחמו כוחות הנסיכות בראשות אדולף לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הצטרפה הנסיכות לאימפריה הגרמנית. בשנת 1872 עוטר אדולף במסדר העיט השחור, ובשנת 1879 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
ב-8 במאי 1893 מת אדולף, ובנו גאורג, נסיך שאומבורג-ליפה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו.
ב-25 באוקטובר 1844 התחתן אדולף עם בת דודתו הרמינה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט ואמה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
ידידותיות למשתמש
ידידותי למשתמש
משפטנית
אדולף, נסיך שאומבורג-ליפה
אדולף, נסיך שאומבורג-ליפה (בגרמנית: Adolf zu Schaumburg-Lippe; 20 ביולי 1859 – 29 באפריל 1911) היה נסיך גרמני, שכיהן כעוצר של נסיכות ליפה בין השנים 1895–1897.
ביוגרפיה.
אדולף נולד ב-20 ביולי 1859 בביקבורג שהשתייכה לנסיכות שאומבורג-ליפה, והיה בנם של אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה והרמינה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתו של גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט.
בשנת 1890 הכיר אדולף את ויקטוריה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה וויקטוריה, הנסיכה המלכותית, בזמן ביקור אצל מריה, אמה של אליסאבטה, מלכת רומניה. הזוג התארס תוך זמן קצר ונישא ב-19 בנובמבר 1890. לאחר ירח דבש ממושך ויקטוריה ואדולף התיישבו בארמון שאומבורג שבבון. מספר חודשים לאחר החתונה עברה ויקטוריה הפלה טבעית ולאחר מכן לא נכנסה שוב להריון. בשנת 1895 עבר הזוג להתגורר בנסיכות ליפה לאחר שאדולף מונה כעוצר בשם אלכסנדר, נסיך ליפה שסבל ממחלת נפש. בשנת 1897 חזרו בני הזוג שוב לבון, שם נפטר אדולף ב-9 ביולי 1916.
סקודה 1101/1102
סקודה 1101 וסקודה 1102 (ידועות גם בשם Tudor) הן מכוניות משפחתיות מתוצרת יצרנית הרכב הצ'כית סקודה שיוצרו בין השנים 1946–1952.
"סקודה 1101" יוצרה בשנים 1948-1946 ו"סקודה 1102" יוצרה בשנים 1952-1948. יוצרו 66,904 יחידות מ-2 הדגמים, שהיו כמעט זהים.
כ-50,000 יחידות של דגמי "סקודה 1101" ו-"סקודה 1102" יוצאו.
שיווק בישראל.
בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים, החל משנת 1946 בימי שלטון המנדט הבריטי בארץ-ישראל, שווק דגם 1101 ומשנת 1949 דגמי 1102 על ידי "פלמה - סוכנות ארץ ישראלית לאוטומובילים בע"מ".
בשנת 1947 יובאו כ-200 סקודות מדגם 1101. משנת 1949, בדגם 1102 הייתה אופציה לדגם ארבע דלתות. השיווק הופסק כנראה בשנת 1950.
חסידות צאנז-ז'מיגרד
תפסיר אל-ג'לאלין
תַפְסיר אל-גַ'לאלַיְן (בערבית: تفسير الجلالين) הוא תפסיר סוני קלאסי לקוראן, שתחילת חיבורו בעבודתו של גַ'לאל א-דִּין אל-מַחַלִּי (1389–1459). אל-מחלי כתב פרשנות על פסוקי הקוראן, מתחילת סורה 18 (סורת אל-כהף) ועד הפסוק המסיים את הקוראן, הפסוק השישי של סורה 114 (סורת א-נאס). הוא כתב פרשנות גם על הסורה הראשונה, סורת אל-פאתחה, אך נפטר לפני שסיים את עבודתו. התפסיר הושלם על ידי תלמידו של אל-מחלי, גַ'לאל א-דִּין א-סֻיוּטי (1445–1505), הסופר הפורה ביותר במאה ה-16 במצרים ובסוריה, שכתב פרשנות על סורות 2–17, כל זאת בארבעים יום בלבד. מקור שמו של הפירוש, "תפסיר אל-ג'לאלין", שפירושו "תפסיר שני הג'לאלים", הוא בשם הזהה של שני מחבריו: שמות שניהם "ג'לאל א-דין".
התפסיר מזוהה כאחת הפרשנויות הפופולריות ביותר לקוראן כיום, בשל הסגנון הפשוט שלו ובשל התמציתיות שבה נכתב: כל תוכן הפירוש נכנס בכרך אחד בלבד. הוא נכתב לאורך טקסט הקוראן, וכולל מידע מהחדית', וכן מידע ממקורות פרשניים קודמים לו. הוא כולל ביאור בלשני, והוראות כיצד יש לקרוא מילים שונות.
"תפסיר אל-ג'לאלין" תורגם לשפות רבות, בהן אנגלית, צרפתית, בנגלית, אורדו, פרסית, מלאית, אינדונזית, טורקית ויפנית.
חסידות ז'מיגרד
2017 בקולנוע
בערך זה מופיעה סקירה של שנת 2017 בקולנוע, הכוללת סיכומי אירועים בולטים, טבלת שוברי קופות לשנה זו בעולם ובארץ, אנשי קולנוע שנפטרו ופרסים.
שוברי קופות.
בעולם.
להלן רשימת שוברי הקופות שיצאו ב-2017:
ישראל.
מספרי הכרטיסים נמסרו ממפיצי הסרטים.
פסק דין אדרס