אות השעון של ה־8086 נע בין 4.77 ל־10 מגה־הרץ. המעבד בנוי בתצורת תושבת של 40 פינים, עם אפיק נתונים של 16 סיביות, המרובב עם אפיק כתובות של 20 סיביות. יש לו 14 אוגרים בגודל 16 סיביות כאשר ל־4 מהם ניתן לגשת כזוג אוגרי 8 סיביות.
תכנונו מהווה פשרה בין שתי גישות שהיו בזמנו: מצד אחד נדרש מרחב כתובות גדול יותר מ־16 סיביות ומצד שני נדרשה תאימות לאחור עם סט הפקודות של מעבדים קודמים. למשל, חברת "זילוג" המתחרה בחרה בסט פקודות חדש עבור ה־Z8000 ללא תאימות לאחור במעבד הקודם שלה ה־Z80 שהיה פופולרי אף יותר מן המעבדים של אינטל בזמנו. ואילו אינטל בחרה בפשרה: ה־8086 תומך בסט הפקודות של קודמו ה־8080 אבל מוסיף פקודות חדשות הניגשות לאוגרי כתובת חדשים, ומאפשרים גישה לאפיק כתובות של 20 סיביות, תכונה שמאפשרת ל־8086 גישה ל־1 מגה בייט, לעומת 64K של המעבדים הקודמים – 8080 ו־8085 של אינטל, ו־Z80 של זילוג. בחירה זו העניקה ל־8086 תאימות לאחור מסוימת עם תוכנה שנכתבה במקור למעבדים מהדור הקודם.
אחת הגרסאות של ה־8086 היא ה־8088 ששוחרר מייד לאחריו וזהה לו, אלא שיציאת אפיק הנתונים (Data Bus) שלו היא של 8 סיביות במקום 16 סיביות של ה־8086, ולכן גישה לנתונים של 16 סיביות מצריכות שני מחזורי שעון. ה־8088 מאפשר לבנות מערכת זולה יותר, עם ערוץ נתונים כללי ברוחב 8 סיביות במקום 16. ה־8088 הוא המעבד שחברת IBM בחרה עבור המחשב האישי הראשון שלה, ה־IBM PC, ובחירה זו, בסופו של דבר, הביאה לדומיננטיות של אינטל בשוק המעבדים בארבעים השנים הבאות.
מקור שני.
בתקופה שיצא ה־8086, לקוחות ציפו מרכיבים מרכזיים, כמו המעבד, שיהיה לרכיב מקור שני (Second source). למעבדים הקודמים של אינטל, אינטל 4004, אינטל 8008 ו־אינטל 8080 היו מקורות שניים, וכך גם ל־8086. בהמשך, חברות נוספות ייצרו "תואמים" ל־8086 בלי רישיון מאינטל. שני המקורות העיקריים מחוץ לאינטל היו AMD, ו־NEC (המעבדים של NEC נקראו V20 ו־V30 בהתאמה ל־8088 ול־8086). חברות נוספות שייצרו תואמי 8086 היו פוג'יטסו, האריס, OKI, סימנס, טקסס אינסטרומנטס, מיצובישי ופנסוניק. כמו כן יוצרו תואמי 8086 בברית המועצות, בשם K1810VM86.
מעבדי עזר.
ארכיטקטורת ה־8086 תומכת במעבדי עזר, שמרחיבים את יכולת המעבד, עם פקודות בסט הפקודות ששמורות למעבד העזר. מעבד העזר המוכר ביותר הוא אינטל 8087, לביצוע חישובי נקודה צפה. במחשב ה־PC יש תושבת עבור ה־8087, וביישומים שדורשים מספר רב של חישובי נקודה צפה, אחד השדרוגים הנפוצים הוא הוספת מעבד העזר. חברי המשפחה הבאים המשיכו לכלול מעבד עזר לנקודה צפה – 80287 עבור ה־80286, ו־80387 עבור ה־80386. המעבד 80486 הוצג כשהטכנולוגיה אפשרה לכלול יותר טרנזיסטורים (בערך מיליון) על שבב יחיד, והוא הראשון במשפחה שיחידת החישוב שלו (ALU) יכולה לבצע חשבונות בנקודה צפה במעבד עצמו. ה־8087 פותח באינטל ישראל, בצוות בהובלת רפי נוה, שרשום כממציא על מספר פטנטים הקשורים בשבב. תקן IEEE 754-1985 לביצוע חישובי נקודה צפה, ומהווה את התקן הדומיננטי לחישובי נקודה צפה במחשבים, מבוסס במידה רבה על צורת הייצוג והעיגול שה־8087 מממש.
מורשת.
ה־8086 היה הראשון בשושלת שקיבלה מאוחר יותר את הכינוי x86. חברים בולטים במשפחה הם:
בנקודה זו השושלת מסתבכת, משום שאינטל פיתחה מעבדים שונים עם יכולות שונות המיועדים לצרכים שונים, כמו דגמים בהם הדגש על צריכת הספק מועטה למחשבי ירך, דגמים שמיועדים לשרתים, דגמים עם מספר שונה של ליבות וכן הלאה.
למעשה, ב־2017, ארכיטקטורת X86 היא עדיין אחת משתי הארכיטקטורות הנפוצות ביותר, (לצד ARM, הארכיטקטורה הנפוצה בשימוש בטלפונים חכמים וטאבלטים), והרוב המכריע של השרתים שמניעים את רשת האינטרנט, ורוב מחשבי הירך והמחשבים השולחניים, משתמשים במעבדים מארכיטקטורה זו.
אינטל מקפידה לשמור על תאימות לאחור במעבדים מסדרת x86. עד היום נשמרת תאימות עם ה־8086 עצמו, הממומשת באופן הבא: עם אתחול המעבד, הוא מתפקד במצב פעולה פרימיטיבי של 16 סיביות המכונה "מצב אמיתי" (real mode), שמבחינה מעשית זהה ל־8086 מואץ מאוד (כיום מדובר בהבדל של שלושה סדרי גודל). נדרש מעבר יזום מצד התוכנה ל"מצב מוגן" (protected mode) או למצב פעולה מתקדם אחר כדי לאפשר גישה למרחב כתובות מעבר למגה בייט בודד, סט פקודות מורחב, בקרת הרשאות ושאר תכונות מתקדמות (בהתאם למעבד). המעבד הראשון בסדרה שתמך בעבודה במצב מוגן היה ה־80286. היסטורית, השימוש במצב אמיתי נמשך בפועל במחשבים מבוססי x86 שנים לא מעטות לאחר שה־8086 התיישן ויצא לחלוטין משימוש. הסיבה לכך היא הפיתוח השמרני מאוד של מערכת ההפעלה הפופולרית DOS, שמעולם לא הדביק את ההתקדמות הטכנולוגית בפיתוח המעבדים. DOS תוכננה בכל גרסאותיה לפעול במצב אמיתי, ומפתחים שרצו לנצל את מלוא היכולת של מערכת המחשב נאלצו לנקוט דרכי עקיפין מסורבלות.
בשנת 2018, הכריזה אינטל על מעבד חדש מסדרת הדגל שלה i7 שנשא את השם i7-8086K, ויוצר כמחווה למעבד ה-8086 במלאת 40 שנה לייצורו. המעבד, בעל 6 ליבות ומיועד בעיקר לחובבי המהרה, זכה לשבחים על ביצועיו.
אינטל 8008
8008 הוא מעבד שפותח והושק על ידי אינטל באפריל 1972.
שם הקוד המקורי של מעבד 8008 היה 1201.
בהתחלה הושק המעבד בתדר 0.5 מגה-הרץ ולאחר מכן בתדר 0.8 מגה-הרץ.
למרות שהיה איטי יותר ממעבדי 4004 ו-4040 בקריאת הוראות לשנייה (instructions per second), היה ה-8008 בעל כוח עיבוד חזק יותר, בשל העובדה שעיבד ב-8 ביט בשנייה והגישה
לזיכרון ה-RAM הייתה מהירה יותר מאשר המעבדים הנ"ל שעבדו ב-4 ביט בלבד.
קבוצת הפקודות של מעבדי 8008 מבוססות על CTC.
משפחת מעבדי 8008 ידועה גם בשם MCS-8.
קולוסוס
סולן
סולן הוא חבר בלהקה אשר שר את החלק העיקרי של השיר. הסולן גם יכול לנגן על כלי נגינה אחד או יותר.
הסולן בלהקה לעיתים נקרא האיש בחזית (Frontman). מונח זה מתייחס לתפקידים של המוזיקאי המוביל בקרב חברי הלהקה, כחבר עם התרומה המשמעותית ביותר לתדמית הלהקה בתקשורת לרבות דובר הלהקה בראיונות ובפני הציבור.
המונח נפוץ מאוד במוזיקת הרוק והפופ.
ישנם מקרים בהם האיש בחזית איננו הסולן. כמו קרי קינג, הגיטריסט של להקת סלייר וקריסט נובוסליץ', הבסיסט של נירוונה בימי פאט סמיר.
הסולן, בדרך כלל, מכתיב את תדמית הלהקה ואישיותה לציבור כגון בלהקות ג'נסיס ודיפ פרפל. עם זאת, להקות רבות כמו איירון מיידן, AC/DC וואן הלן החליפו את סולנם ושמרו על שם הלהקה המקורית ועל אופייה.
לא בכל להקה יש סולן. בלהקות כמו הביטלס, פינק פלויד וכוורת חברי הלהקה מתחלקים בתפקידי השירה. בלהקות מסוימות, כמו אפוקליפטיקה כלל אין סולן, אלא זמרי אורח מתחלפים.
סולנים כנגנים.
ברוק, הסולן, לעיתים קרובות, יכול להיות גם נגן או אחד מהגיטריסטים (לרוב גיטרת מקצב) כיוון שבדרך כלל בשירי רוק, הגיטרה היא המובילה את הלחן והצליל. אולם לפעמים הסולן אינו מנגן על אף כלי (לדוגמה: דני בסן – להקת תיסלם, אנתוני קידיס – להקת רד הוט צ'ילי פפרז), מנגן על גיטרה בס (לדוגמה: רוג'ר ווטרס – להקת פינק פלויד, למי קילמיסטר – להקת מוטורהד, גדי לי – להקת ראש, אבי בללי – להקת נקמת הטרקטור, טרבור הורן – להקת הבאגלז), על גיטרה (לדוגמה: דייב מאסטיין – להקת מגאדת', ג'יימס האטפילד – להקת מטאליקה, קורט קוביין – להקת נירוונה), בתופים (לדוגמה: פיל קולינס – להקת ג'נסיס, מיקי דולנז – להקת המאנקיז), או בקלידים (לדוגמה: אקסל רוז – להקת גאנז אנד רוזס, כריס מרטין – להקת קולדפליי).
סוכרייה על מקל
סוכרייה על מקל היא סוכרייה המכילה סוכר מוקשה וסירופ הטבולים על מקל, ומיועדת למציצה או לליקוק.
מספר רב של חברות מייצרות סוכריות על מקל, והממתק מגיע בעשרות טעמים שונים. סוכרייה ממוצעת מכילה כ-60–70 קלוריות ליחידה.
הממתק יוצר באופן מסחרי בקנה מידה גדול בתחילת שנות העשרים. כמה סוכריות על מקל מכילות מילוי, כמו גומי לעיסה (מסטיק) או שוקולד. מוצרים ידועים הם הצ'ופה צ'אפס (Chupa Chups) ודאמ-דאמס (DumDums).
המונח האנגלי עבור "סוכרייה על מקל", Lollipop, נטבע באנגליה בשנת 1769 (לפי מילון אוקספורד לאנגלית משנת 1973), וציין סוכרייה המכילה בעיקר סוכר ונוזל דמוי דבש. החלק הראשון של שם הממתק באנגלית - Lollipop - קשור למילה "Loll" שפירושה לנדנד (את הלשון), "לולי" הייתה גם מילה בניב הצפוני לציון לשון.
המקור של הסוכרייה על מקל עדיין אינו ידוע. שתי הערים רסין שבוויסקונסין וסן פרנסיסקו שבקליפורניה, טוענות שהן הראשונות שיצרו מכונה אוטומטית לייצור סוכריות על מקל.
קיימת גם עוגה שמוגשת בצורה כזו "קייק פופ" ובצורת טבעת "רינג פופ".
בטורקיה נהוג למכור סוכריות טופי על מקל במגוון טעמים הנקראות: "מקון" על ידי מוכר עם עגלה בלבוש עות'מאני מסורתי.
מדי צה&quot;ל
מדי צה"ל הם המדים הנהוגים בצבא הגנה לישראל. בדומה לשאר צבאות העולם, צה"ל מנהיג קוד לבוש אחיד על חייליו. ישנם סוגי מדים שונים המייצגים את סוג השירות (חובה או קבע), מסגרת השירות (בזרוע האוויר, הים או היבשה) ואופי הפעילות - מדי א' לאירועים חגיגיים, ליציאה לחופשה או להתכנסויות יחידתיות, מדי שרד ומדי גאלה (להלן). בגדי העבודה בצה"ל מכונים מדי ב'.
מדי צה"ל לאורך השנים.
במלחמת העצמאות ובשנות החמישים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, מיד לאחר החלטת עצרת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, החל ארגון "ההגנה" לצאת מן המחתרת, לשאת נשק בגלוי ולהשתתף בלחימה. לשיאו הגיע התהליך במבצע נחשון, שנערך באפריל 1948, ובו נלחמה ההגנה בכוח של 1,500 לוחמים, במסגרת של שלוש חטיבות וכוחות הפלמ"ח.