כיבוש יפו על ידי צחותי הוא סיפור מצרי עתיק שנכתב על גבי פפירוס האריס 500 שהיה חלק מהאוסף של אנתוני צ'ארלס האריס, וכיום מוצג במוזיאון הבריטי שבלונדון. חרף העובדה כי לתחותמס השלישי היה שר צבא בשם צחותי, מרבית האגיפטולוגים סבורים שסיפור זה אינו אלא אגדה שביקשה לפאר את כיבושיו של הפרעה בכנען ובסוריה.
תיאור העלילה.
למרות שתחילת הפפירוס חסרה, ניתן להבין מתוך המסופר כי צחותי, אחד משרי צבאו של תחותמס השלישי, צר על יפו לאחר שמושלה מרד בשלטון המצרי. כיוון שלא עלה בידו לכבוש אותה, גמר אומר לתפוס אותה בדרך עורמה. תחילה, בדברי חלקות הצליח לשדל את מושל העיר הנצורה להגיע למשתה שערך לכבודו מחוץ לחומות. לאחר המשתה הכריז צחותי בפני מושל העיר כי הוא עצמו מאס באדונו תחותמס והציע לערוק עם משפחתו ליפו. על מנת להיווכח באמינותו של צחותי, ביקש מושל יפו שזה האחרון ימסור לידיו את שרביט פרעה.
לאחר שהביא את השרביט, הפנה צחותי את תשומת לבו של המושל אליו ואז הכה אותו במצחו עם השרביט. מושל יפו נפל והתעלף מעוצמת החבטה וצחותי ציווה שיכבלו את ידיו ורגליו בכבלי ארד. לאחר מכן פקד על 600 מאנשיו לקחת 200 סלים מלאים במתנות ושיגר אותם לעבר העיר. כאשר התקרבו נושאי הסלים לשער העיר הודיע הרַכָּב של מושל יפו, אשר התקדם בראש הטור, לאשתו של המושל כי הצבא המצרי הובס על ידי המורדים, ובתור מחווה החליט צחותי להגיש להם תשורה גדולה. תושבי יפו לא ידעו כי בנוסף למנחות התחבא בכל אחד מ-200 הסלים חייל מצרי, והחליטו להכניס את הסלים דרך שער העיר. זמן קצר אחר כך הגיחו מתוך אותם הסלים 200 החיילים המצרים, הכו ולכדו את כל התושבים אשר סביבם, פתחו את השער ואפשרו ליתר חייליו של צחותי לכבשה ללא התנגדות.
לאחר כיבוש יפו שלח צחותי איגרת לתחותמתס השלישי ובה הודיע: .
הטקטיקה אותה יישם צחותי מזכירה את זאת שתוארה באיליאדה ושיושמה על ידי היוונים בעת כיבוש טרויה, אולם הסיפור המצרי מקדים את היווני בלמעלה מ-200 שנה. אלמנט דומה מופיע גם בעלי באבא וארבעים השודדים מתוך סיפורי אלף לילה ולילה.
ניקולא שרל בוקסה
דוב בער שניאורי
הסבא משפולה
אכסניית סרגיי
פאינה
פָֿאִינָה (בספרדית: Fainá) הוא מאפה פריך ודק מהמטבח הארגנטינאי, עשוי מקמח חומוס המעורב עם מים ושמן זית, נאפה כעיגול ונאכל לרוב על גבי פיצה. כמו פיצה, גם אותו נהוג לחתוך למשולשים.
מקור הפאינה במטבח האיטלקי (מאזור ליגוריה, נאכל גם בסרדיניה ובאלסנדריה). שמו האיטלקי המקורי של המאכל הוא פָֿרִינָטָה (farinata), כלומר "קמחית"; באזור ג'נובה השם הזה מבוטא fainâ ומכאן מקור השם בספרדית הארגנטינאית. השפעת המטבח האיטלקי על הארגנטינאי ניכרת, בשל מוצאם האיטלקי של רבים מהארגנטינאים. המאכל קיים גם באזור ניס בצרפת, שם הוא נקרא "סוקה" (socca). בגיברלטר, שרבים מתושביה מקורם בג'נובה, המאפה נקרא "קלנטיטה" כשהוא אפוי ו"פניסה" כשהוא מטוגן.
פארינטה
קריאייטיב קומונוס
פודינג לחם
פודינג לחם הוא קינוח מהמטבח הבריטי, הפופולרי גם בדרום ארצות הברית, בלגיה וצרפת. מרכיביו הם לחם ישן (לרוב שאריות), שומן מן החי, ביצים, סוכר או סירופ העשוי מסוכר, תבלינים ופירות יבשים.
הכנת הקינוח כוללת השריית הלחם במרכיבים הרטובים, לעיתים למשך הלילה. לאחר מכן הלחם נסחט, מעורב עם שאר המרכיבים, ונאפה בתבנית. לרוב נאכל קר. לעיתים מוגש ברוטב ויסקי, רום או קרמל.
קינוח דומה, פודינג לחם וחמאה הוא גרסה אפויה של פרנץ' טוסט. קינוח זה מוכן בתבנית המכילה תערובת של ביצים וחלב, לעיתים עם וניל ותבלינים נוספים. על גבי תערובת זו מניחים פרוסות לחם מרוחות בחמאה, עם צימוקים פזורים עליהן. לאחר האפייה, יש המגישים את הקינוח בתוספת פודינג. מאכל זה נחשב כמאכל לילדים, אם כי קיימת גרסה הכוללת הוספת ויסקי ומתאימה למבוגרים. גרסאות מודרניות נוספות כוללות הוספת פירות יבשים או טריים בין שכבות הלחם, המסת שוקולד לתוך תערובת הביצים והחלב, ושימוש בסוגי לחם מיוחדים כמו קרואסון.
תמר בליי
תמר בליי (נולדה ב- 1970) היא שפית ומסעדנית ישראלית ומרצה בנושאי בישול. התפרסמה כאחת ממקימי המסעדה "ארקדיה" בירושלים (יחד עם עזרא קדם).
חייה.
בליי התייתמה מאמה בגיל צעיר. בצעירותה עסקה בליי בשיט מפרשיות תחרותי. תוך כדי לימודי ניהול בתי מלון בבית הספר המקצועי הגבוה תדמור, עבדה כטבחית במסעדת פפיון ברמת השרון. לאחר מכן עברה לעבוד במסעדת "קרן" של חיים כהן, שם גם פגשה את עזרא קדם.
ב-1995 פתחה עם בן זוגה, עזרא קדם, את מסעדת "ארקדיה", בעלת מטבח ים-תיכוני. ב-2002 עזבה את השותפות במסעדה והחלה לעבוד כשפית-יועצת למסעדות ושירותי קייטרינג. בליי גם משמשת כמרצה בנושאי בישול בבית הספר למלונאות במכללת הדסה.
אם לבן ובת.
מליח
מָלִיחַ או הרינג (שם מדעי: "Clupea". מכונה דג מלוח) הוא סוג דג גרם ממשפחת הסרדיניים אשר חי במים רדודים בצפון האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט, בים הבלטי ובים התיכון. הנפוץ ביותר הוא מליח אטלנטי ("Clupea harengus"). דגי המליח נעים בלהקות גדולות ומגיעים באביב לחופי אירופה וצפון אמריקה, שם הם ניצודים.
המליח נפוץ מאוד כדג מאכל בקרב קהילות יהדות אשכנז, בעיקר כדג מלוח או דג מעושן, שנקרא לעיתים פיקלינג (מגרמנית: Bückling). חלק מן הדגים המשומרים הנמכרים ברשתות המזון ב"קופסאות סרדינים" הם למעשה שימורי מליח.
הן המליח האטלנטי והן המליח הפסיפי מתקשרים באמצעות נפיחות. הם פולטים בועות אוויר מפתח הביב (קצה המעי) ומייצרים באמצעותן תבניות של פעימות (שחוקרי התופעה מכנים Fast Repetitive Ticks - FRTs) שנמשכות עד 7 שניות. תפקיד התקשורת או משמעותה טרם הובנו, אך משום שתדירות השמעת רצפי הנפיחות לדג מתגברת בלהקות צפופות יותר של מליחים, משערים שיש לה פונקציה חברתית.
סנט מור
סנט מור דה טורן (Sainte Maure de touraine) היא גבינת עזים שמקורה בחבל הארץ ההיסטורי טורן, כיום חלק מהחבל המנהלי סאנטר-עמק הלואר שבמרכז צרפת. מקור שמה הוא בכפר ההומונימי סנט מור דה טורן - Sainte-Maure-de-Touraine. הגבינה מכילה לרוב כ-45% שומן, וניתן למצוא אותה במגוון דרגות קשיות.
סנט-מור מיוצרת במחוז אנדר ולואר, ולא ניתן לקרוא בשם זה לגבינה שיוצרה מחוץ לאזור זה. היא מובשלת בין שבועיים ל-8 שבועות, וטעמה הופך דומיננטי יותר ככל שהיא מתיישנת.
קליפתה של הסנט-מור טבעית (ללא עובש), וכשהגבינה מבשילה הקליפה הופכת יבשה וקשה יותר ואילו החלק הפנימי הופך רך וכמעט נוזלי.
סנט-מור מיוצרת בצורת גליל שבמרכזו מושחל קנה קש כאשר האוויר שבתוך הקנה מעצים את טעם הגבינה. עם זאת תפקיד קנה הקש הוא להגן על הגבינה משבירה.
לסנט-מור יש מספר גרסאות כמו "סנט מור סאנדר" (Sainte Maure Cendre) המגולגלת באפר וראגסטון (Ragstone) הבריטית (גבינה זו לא רשאית להיקרא סנט-מור).
את הסנט-מור ניתן להגיש כפי שהיא, כחלק ממגש גבינות, כתוספת למרק, בקלייה וטיגון או בתוך מאפים וסלטים. נהוג ללוותה ביין אדום מיושן, כגון שינון (Chinon). תקופת הצריכה המיטבית היא בין החודשים אפריל-אוגוסט.
השם "סנט מור-דה-טורן" זכה להגנה כמותג אזורי החל משנת 1978, והחל מ-29 ביוני 1990 הוכר כ"כינוי מקור מבוקר".
רולמופס
רוֹלְמוֹפְּס (Rollmops) הוא מאכל המוגש כמתאבן או חטיף דגים בצפון אירופה, אשר מזוהה בין היתר עם המטבח הגרמני.
רולמופס עשוי פילה דגי מליח (הרינג) מוחמצים מגוללים לצורת גלילה ("רולדה"); אשר בתוכם פיסת מלפפון חמוץ, בצל, פלפל או ירק דומה. הגליל מוחזק באמצעות קיסם. המשרה של הרולמופס מכיל מים, חומץ לבן, מלח, מעט סוכר (או ממתיק אחר), טבעות בצל, פלפל וזרעי חרדל. רולמופס נשמר כ-35 יום במשרה לפני שהוא מוכן. רולמופס נמכרים ברשתות מזון, וכמעט שאינם מוכנים במתכונים ביתיים. הדגים נצרכים כפי שהם, או על לחם (תוך פתיחת הגלילה). צנצנת רולמופס פתוחה מחזיקה מעמד כ-2–3 שבועות במקרר.
מקור המונח רולמופס בהלחם בשפה הגרמנית של המילים "rollen" (לגלגל) ו"Mops" (פאג, גזע כלבים; אבל גם תיאור לאדם טיפש). המילה רולמופס מתארת בגרמנית יחיד (צורת הרבים היא Rollmöpse), אך בשפות רבות מתייחסים למילה כאל צורת רבים. הלשונאי והבלשן יצחק אבינרי הציע ב-1946 תחת המילה רולמופס את המילה דַּגְלִיל (בתחילה היה חידושו דַּגְלוּל, כלומר דג גָלול כמגילה וכגליל), חידוש בהשראת מילים עבריות תלמודיות או חדשות כמו המילה גחלילית שחידש ביאליק (גם היא פרי ההתמזגות של גחל-ליל או גחלת-לילה).
הרולמופס הפך פופולרי מאוד בגרמניה, ובייחוד בברלין בתחילת המאה ה-19 בתקופת הבידרמאייר. ההתפתחות כלכלית וטכנולוגית של רשתות מסילת ברזל מן הים הצפוני ומן הים הבלטי שיחקה תפקיד חשוב בהיטמעות ההרינג בחלקי גרמניה הרחוקים יותר מן החוף. הדג עבר החמצה כך שיוכל לשרוד את הדרך, והועבר בחביות עץ. במסבאות בברלין באותה תקופה היה מקובל להציג מעל הבר צנצנות עם מאכלים שונים כמו לחם עם שומן חזיר, ביצים מומלחות, כדורי בשר, נקניק מט (mettwurst) וכמובן רולמופס. כיום, מוגשים רולמופס בין היתר בגרמניה במסגרת "ארוחת בוקר לחמרמורת", שבה מרכיבים אשר מקובל לייחס להם תכונות להפגת חמרמורת.
מחית תפוחי אדמה
מחית תפוחי אדמה המוכרת גם בשם פירה (מצרפתית: Purée, מחית) היא אחת הדרכים הנפוצות ביותר להגשת תפוחי אדמה ומקובלת כתוספת למנות עשירות בחלבון.