בתקופת האימפריה האצטקית, זכתה קואטליקו לכבוד רב. פסל בדמותה הוצב בכיכר המרכזית של טנוצ'טיטלאן - הבירה האצטקית. במהלך כיבוש מקסיקו, קברו הספרדים את הפסל באדמה. במהלך שיפוץ העיר מקסיקו סיטי ב-1792, התגלה הפסל מחדש וכיום הוא מוצג במוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה בעיר. היא מופיעה בספר "הידעוני" שהוא הרביעי בסדרת הספרים "הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות" מאת מייקל סקוט.
אור-לי בר לב
Love Me
Love Me (בעברית: תאהב/י אותי) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמר הקנדי ג'סטין ביבר. השיר יצא לאור ב-26 באוקטובר 2009, כסינגל השיווקי הראשון מתוך אלבום הבכורה שלו, My World.
במצעדים זכה השיר להצלחה נאה, כאשר בשיאו הגיע למקום ה-37 במצעד הבילבורד הוט 100, ולמקום ה-23 במצעד שירי ה-R&amp;B שבבריטניה.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי ברונו מארס, ארי לוין, ופיליפ לורנס, והופק על ידי דיג'יי פרנק אי. השיר הוא שיר אלקטרופופ אשר גם מכיל ז'אנרים בסגנון דאנס-פופ, R&amp;B, וכולל בו קטעים בודדים מתוך השיר "Lovefool" של הקרדיגנס.
השיר הוא אחד מהשירים המצליחים ביותר באלבום, כאשר מבקרים החמיאו לתחושה האלקטרונית והמועדונית שלו, ואת השימוש בחלקים מ-"Lovefool".
הצלחה.
השיר מוקם במצעדים של קנדה וארצות הברית במקום ה-12 וה-37 בהתאמה. השיר אף דורג במצעד ה-R&amp;B הבריטי וכן באוסטרליה. הווידאו קליפ פורסם ב-3 באוגוסט 2010 ומשמש כ-"מחווה לכל המעריצים בעולם, הודיה לכולם על תמיכתם".
הסינגל היה לשיר אשר פתח את ההופעות במסגרת סיבוב ההופעות הראשון של ביבר, My World Tour.
תקנות קנדיאה
תקנות קנדיאה היא אסופה של מאות תקנות, שתיקנו חכמי קנדיאה (כיום הרקליון) בירת כרתים, בשנים 1504–1583. התקנות עוסקות בתחומים רבים בהלכה ובאורחות חיי הקהילה.
רקע.
חכמי קנדיאה היו עדה של רבנים, שהתגבשו בקנדיאה לאחר שנאלצו לברוח מספרד במהלך גזירות קנ"א (1391) ולאחר גירוש ספרד (1492), רובם התגוררו בקנדיאה עד 1669, שאז כבשה האימפריה העות'מאנית את האי מידי הרפובליקה של ונציה, ומרבית הקהילה היהודית התפזרה בארצות אירופה. תקופה זו נחשבת לתור הזהב של יהדות כרתים, ו"תקנות קנדיאה" נחשבות לסמל והכותר של תקופה זו, כמו גם המזכרת מחכמי האי. מזכרת נוספת שנותרה מחכמי קנדיאה היא הגדת שאלתיאל, שהייתה בקנדיאה באותן שנים שנכתבו התקנות.
רב הקהילה היה רבי יהודה חן, מרבני משפחת חן שגלו לקנדיאה מקטלוניה.
התקנות.
התקנות נערכו על גבי ע"ה סימנים, ונעתקו בקצ"ב עמודים, הראשונים של כתב יד ששון. עורך התקנות היה רבי יצחק אטליוטי, אחד מהעורכים הוא רבי אליהו קפשאלי. העריכה נעשתה ביוזמת רבי עמנואל חן לבית שאלתיאל, (שישב בדין תורה עם הרא"ם) אביו של רב העיר, רבי יהודה.
סעיף בולט בתקנות קנדיאה הוא איגרת, שנשלחה בט"ו בתמוז ה'שכ"ח (11 ביולי 1568) לחכמי קנדיאה מאת חכמי צפת. האיגרת פותחת במילים: האיגרת עוסקת בגדרי צניעות ואישות, ובאיסור לכנות בעל תשובה בכינויי גנאי. חתומים עליה הרדב"ז, רבי יוסף קארו, המבי"ט ורבי ישראל בן מאיר.
מילי (כלבה)
מילדרד "מילי" קר בוש (באנגלית: Mildred "Millie" Kerr Bush; 12 בינואר 1985 – 19 במאי 1997) הייתה חיית מחמד מסוג ספרינגר ספניאל אנגלי בבעלותם של ברברה וג'ורג' הרברט ווקר בוש. היא נקראה על שמה של מילדרד קאלדוול קר, חברה ותיקה של הזוג בוש. שמה מילי הוא גם שמה של הנכדה של קר, מילי קר.
מילי כונתה "הכלבה המפורסמת ביותר בהיסטוריה של הבית הלבן". בוש הזכיר אותה בנאום במהלך הצעתו ב-1992 להיבחר מחדש, ואמר: "הכלבה שלי, מילי, יודעת יותר על זכויות הזרים מאשר שני האהבלים (bozos) האלה" בהתייחס למועמדי המפלגה הדמוקרטית, ביל קלינטון ואל גור.
ב-1989 ילדה מילי שישה גורים בסיועו של הוטרינר של צבא ארצות הברית, סטיבן קולדוול, בהם הכלב ספוט פטצ'ר, לימים "הכלב הראשון" בימי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. ריינג'ר, גור אחר של מילי, מת ממחלת הסרטן באפריל 1993.
מילי הוזכרה בפרקים של סדרות הטלוויזיה מרפי בראון, מי הבוס? ו"כנפיים". מילי גם הוזכרה בהופעת קמע בפרק "שני שכנים רעים" של משפחת סימפסון, בסצנה בה הנשיא בוש לשעבר רץ עם כמה משכניו החדשים.
מילי מתה מדלקת ריאות ב-1997 בגיל 12. פארק כלבים ביוסטון שבטקסס נקרא על שמה של מילי.
מילי (כלב)
יהדות קנדיאה
חכמי קנדיאה
חואנה מקסטיליה
מימיר
מימיר או מים (בנורדית עתיקה: Mímir) הוא ענק מהמיתולוגיה הנורדית. ראשו נערף במהלך מלחמת האסיר-ואניר, אולם הוא המשיך לחיות ולהוות מקור המידע עבור אודין.
סיפורו.
לאחר שנים ארוכות שבהן נלחמו אלי האסיר באלי הוואניר, לא הצליחו הצדדים להגיע להכרעה. לפיכך הם הסכימו על שביתת נשק במסגרתה מסרו זה לזה בני ערובה. הוואניר שלחו לאסגארד את מיטב אנשיהם: ניורד ובנו פרייר. בתמורה שלחו האסיר לואנאהיים את מימיר והוניר. כאשר פעלו מימיר והוניר יחד, הם אכן הרשימו את הוואניר, אולם כאשר מימיר לא היה בסביבה, הוניר הפגין חוסר החלטיות. הוואניר הרגישו שרומו, ועל כן כרתו את ראשו של מימיר וסרסו אותו. את הראש הכרות הם שלחו לאסגארד.
אודין לקח את ראשו של מימיר, חנט אותו עם עשבי תיבול כדי שלא יירקב, והטיל עליו קסם, אשר נתן לו את הכוח לדבר איתו לחשוף בפניו סודות. הוא הניח את הראש בבאר ביוטונהיים - עולם ענקי הכפור, ליד אחד משורשיו של יגדראסיל. שתיית מי הבאר העניקה חכמה, אולם מימיר דרש עבור הגישה למים הקרבה של עין אחת. אודין היה היחיד שהיה מוכן לשלם את מחיר הידע, וכאשר נותר עם עין אחת בלבד, נקרא גם בַלֵיְג ("בעל העין הבוערת").
בעת הראגנארוק, ילך אודין להתייעץ עם מימיר בפעם האחרונה.
אולריקה מיינהוף
אוּלְרִיקֶה מארִיֶה מַיְינְהוֹף (בגרמנית: Ulrike Marie Meinhof; 7 באוקטובר 1934 – 9 במאי 1976) הייתה עיתונאית, פעילת שמאל רדיקלי וטרוריסטית גרמנית, שהתפרסמה כמנהיגת ארגון 'סיעת הצבא האדום' שנודע גם בשמה "כנופיית באדר-מיינהוף". מיינהוף הייתה כותבת פורה ותאורטיקנית חשובה של השמאל הרדיקלי, וניסחה מנשרים בשאלות הסוציאליזם, זכויות הנוער, הפמיניזם, האנטי-אימפריאליזם ומה שראתה כהמשכו של הנאציזם בתרבות ובממסד המערב-גרמניים. ב-1970 ייסדה יחד עם אנדריאס באדר ואחרים את 'סיעת הצבא האדום', הבולטת בקבוצות הטרור שפעלו במערב-גרמניה באותה תקופה, שהייתה אחראית למספר רב של מתקפות. היא נתפסה על ידי הרשויות ב-1972 והועמדה למשפט, וכעבור שלוש שנים התאבדה בתלייה בכלאה.
ראשית דרכה.
אולריקה מיינהוף נולדה ב-1934 באולדנבורג, גרמניה. בשנת 1936 עברה משפחתה לגור בעיר ינה, כאשר אביה ד"ר וורנר מיינהוף, היסטוריון לאמנות, התמנה למנהל המוזיאון העירוני. אמה, ד"ר אינגבורג מיינהוף, עבדה כמורה. כעבור ארבע שנים נפטר האב מסרטן. לצורכי פרנסת המשפחה בחרה אמה להשכיר חדר בביתם לרנטה רימק, פעילת שלום נוצרייה אותה הכירה באוניברסיטה. אחת מהסנדקיות של מיינהוף הייתה חוקרת ספרות היהודיה, גרטה אולריך, שבביקורה האחרון בבית משפחת מיינהוף ענדה טלאי צהוב. הדבר השפיע על מיינהוף מאוד. כשהתבגרה, היא גילתה שאורליך נשלחה לטרזיינשטט. בשנת 1946 המשפחה חזרה לאולדנבורג, שהייתה עתה בשטח הכיבוש הסובייטי. ב-1954 נפטרה אינגבורג מיינהוף מסרטן ורנטה רימק הפכה לאפוטרופוסית של אולריקה ואחותה הבכורה.
ב-1952 סיימה מיינהוף את לימודי התיכון בעיר ויילבורג והחלה ללמוד פילוסופיה וחינוך באוניברסיטת מרבורג. בהשפעתה של רימק היא הגיעה לאוניברסיטה עם מודעות חברתית ופוליטית גבוהה. ב-1957 היא עברה ללמוד באוניברסיטת מינסטר, שם פגשה את הפילוסוף הספרדי המרקסיסטי מנואל סקריסטן (שבהמשך תרגם וערך חלק מכתביה) והצטרפה לאיגוד הסטודנטים הגרמני הסוציאליסטי. היא השתתפה בהפגנות נגד הצעת ממשלת קונראד אדנאואר לחמש את הבונדסוור בנשק גרעיני. חלק מחברי האיגוד ניסו לסלק אותה משום שלא הייתה די מרקסיסטית לטעמם והם בזו לפציפיזם שלה. בהמשך הייתה מיינהוף הדוברת המקומית של ההתארגנות נגד נשק גרעיני.
ב-1959 הצטרפה מיינהוף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) שהוצאה מחוץ לחוק כמה שנים לפני כן. זו הייתה ההתנסות הראשונה שלה בפעילות פוליטית לא חוקית. היא, קלאוס ריינר רול, מייסד ומו"ל הירחון השמאל הרדיקלי "konkret" ופעילים נוספים"," נפגשו עם נציגי המפלגה פעם בכמה שבועות במזרח ברלין (הם לא היו היחידים מקבוצות השמאל במערב גרמניה שעשו זאת). מיינהוף החלה לעבוד ב-"konkret" בסוף 1959, ובשנים 1962–1964 הייתה העורכת הראשית של העיתון ונחשבה לכותבת מחוננת. היא כתבה על ההתחמשות הגרעינית של גרמניה המערבית ולא היססה לערוך השוואות לנאציזם, נושא שהיה רגיש מאוד באותה עת. ב-1961 היא נישאה לרול ולזוג נולדו תאומות, רגינה ובטינה. מיינהוף ורול נפרדו ב-1967 והתגרשו שנה מאוחר יותר.
רדיקליזציה והצטרפות לסיעת הצבא האדום.
בתחילת 1967 נפגשה בפעם הראשונה מיינהוף עם מנהיג הסטודנטים רודי דוצ'קה וראתה בו עמית לדרך. ניסיון ההתנקשות בחייו ב-11 באפריל 1968 על ידי איש ימין גרם לזעזוע בקרב קבוצות סטודנטים רדיקליות והוביל את מיינהוף לכתוב מאמר ב-"konkret" שהעיד וסימל על ההקצנה שעברה:
באפריל 1968, אנדריאס באדר וגודרון אנסלין נעצרו לאחר שניסו להצית בית כולבו בפרנקפורט במחאה נגד הקפיטליזם האלים והתעלמות העולם ממלחמת וייטנאם. מיינהוף ביקרה אותם בכלא וכתבה מאמר שביקר את השימוש בהצתה אך הילל את המחאה הלא חוקית.