ישיבות גבוהות והסדר: ישיבת הר המור בירושלים בנשיאות הרב צבי ישראל טאו ובראשות הרב מרדכי שטרנברג והרב עמיאל שטרנברג, ישיבת מדברה כעדן שבמצפה רמון בראשות הרב צבי קוסטינר, ישיבת שבי חברון שבחברון בראשות הרב חננאל אתרוג, הישיבה הגבוהה והישיבה לבוגרי צבא בעלי, ישיבת עטרת ירושלים שברובע המוסלמי בנשיאות הרב שלמה אבינר, ישיבת לנתיבות ישראל שבירושלים בראשות הרב ישעיהו דורון, ישיבת איילת השחר שבאילת בראשות הרב יוסף רודריגז, ישיבת מעלה אליהו שבתל אביב בראשות הרב חיים גנץ, ישיבת גבעת אולגה בראשות הרב אפרים ג'יאמי, ישיבת נצר מטעי שבאריאל בראשות הרב ציון טויל, ישיבת ממדבר מתנה שבמושב נווה בראשות הרב מרדכי הס, ישיבת נתיבות דרור בתלם, הישיבה הגבוהה בבני נצרים בראשות הרב הלל רוטקוף, ישיבת נתיבות נריה בשומריה בראשות הרב בועז איזק, ישיבת ברוכין בראשות הרב חיים ברוך, והישיבה הגבוהה בקצרין בראשות הרב אסף בנית
ישיבות קטנות ותיכוניות: ישיבת מעלה חבר לצעירים, ישיבת שלום בניך בירושלים (ששכנה במשך שנים ליד ישיבת הר המור) וישיבת טל ישראל בשכונת קריית יובל בירושלים. גם ישיבה תיכונית נווה וישיבה קטנה מדברה כעדן במצפה רמון.
מכינות קדם צבאיות: מכינת בני דוד בעלי ובמעלה אפרים, מכינת יתיר, מכינת עצם בנווה, מכינת קשת יהודה במושב קשת, מכינה תורנית ישיבתית נטע שורק באפרת, מכינת מעוז שבלוד, המכינה בראש פינה, מכינת עטרת ירושלים, מכינת אבנר בעכו.
כוללים: כולל חזון אלחנן בעיר דוד בראשות הרב עמיאל שטרנברג, בית המדרש הקהילתי בגבעת שמואל, כולל נאות דוד שבעיר העתיקה, והכולל בשומריה.
מדרשות לבנות: מדרשת הרובע, מדרשת מעון שבדרום הר חברון, מדרשת יעלה שבמצפה רמון, מדרשת "בני דוד" דניאלי בתפוח, מדרשת שירת חברון בקריית ארבע, מדרשת רינה בשלומית ומדרשת בינת.
לכלל המוסדות הנזכרים אלפי תלמידים ואלפי בוגרים.
פעילותם בנושא הגישה לתנ"ך ולתלמוד.
רבני הקו רואים משמעות רבה בהיאבקות כנגד שיטת "תנ"ך בגובה העיניים" וכנגד גישות אקדמאיות-ביקורתיות אחרות המציגות באור ביקורתי את דמויות גדולי המקרא וחז"ל כמונעים מיצרים וכדומה, או שאינן מקבלות את רציפות ואחדות המסורת היהודית ואמיתותה.
אמונה זו מאפיינת את רובו של העולם הרבני אורתודקסי, בהתאם לאמונה במקורם האלוהי של הסיפור המקראי ושל המסורת הרבנית. אך בקרב אנשי הקו מתבלטת הגישה המייחסת חשיבות רבה למאבק ציבורי בנושא, והם הוציאו מספר ספרים ופרסומים בעניין.
הרב משה בלייכר, ראש ישיבת שבי חברון (לשעבר) כותב:
רבני ישיבת הר המור התנגדו באופן חריף לשיטת הרבדים שהיא שיטה חדשנית-מדעית ללימוד תלמוד, המחלקת את תכניו לפי תקופות.
על ידי אנשיה הוצאה לאור חוברת בשם מתורתך לא נטיתי, הכוללת כרוזים ומאמרים כנגד שיטת הרבדים מאת רבנים מחוגים שונים.
רבנים בולטים.
מלבד הרב צבי ישראל טאו, הרבנים המזוהים עם "הקו" (רובם ככולם תלמידיו ותלמידי תלמידיו) ומובילים את המוסדות הללו הם:
מפשעה
המִפשׂעה (או מִפסעה) היא קו החיבור של החלק הפנימי בירך עם הבטן התחתונה והאזורים הסמוכים לקו זה. היא השטח החלול שבין החלק התחתון של הבטן והחלק העליון של הירך, המקום בגוף, שהרגלים מתפרדות ממנו בפסיעה.
המפשעה כוללת בין היתר את אברי המין החיצוניים. אף על פי שמילה זו נמצאת בשימוש רחב, היא לא מהווה הגדרה אנטומית פורמלית.
המילה מופיעה כבר בתנ"ך, בספר דברי הימים א:
יעקב יצחק מפשיסחה
רבי יעקב יצחק רבינוביץ' (ה'תקכ"ו – י"ט בתשרי ה'תקע"ד; 1766–1813) המכונה "היהודי הקדוש", הוא מייסד חסידות פשיסחה המאופיינת בחריפות, למדנות, והמעטת העיסוק במופתים. ממשיכי דרכו העיקריים היו רבי שמחה בונים מפשיסחא ורבי מנחם מנדל מקוצק.
קורות חייו.
רבי יעקב יצחק נולד לרב אשר רבינוביץ, ששימש כדרשן בעיירה פשדבודז'. בצעירותו היה למדן ואף עמד בראש הישיבה באפטא. נתפס לחסידות בהשפעת רבי משה לייב מסאסוב. רבי דוד מללוב צירפו לחוג תלמידיו של החוזה מלובלין. לפי אחת המסורות כונה "היהודי" משום שתלמידי החוזה לא רצו לקרוא בשמו הפרטי, הזהה לשמו של רבם, ולכן בחרו בכינוי זה משום "שנתעלה בכל יום כמו מאינו יהודי ליהודי".
עם צמיחתו בתורה ובחסידות הקים חצר בעיירה פשיסחה, דבר שהביא לנתק עם רבו "החוזה". בניגוד לאופי העממי וההמוני של הנהגת רבו, העדיף "היהודי" חוג מצומצם ואיכותי של למדנים בעלי מדרגה גבוהה. על דרכו החדשה והשונה קמו עוררים בקרב החסידים, ורבים מחסידי החוזה לחמו נגדו בחריפות. נפטר בי"ט בתשרי ה'תקע"ד 1813 ונקבר בפשיסחה. את מקומו בהנהגת העדה מילא תלמידו רבי שמחה בונים מפשיסחא.
משפחתו וצאצאיו.
"היהודי הקדוש" נישא פעמיים, לשתי אחיות, בנות יעקב קאפיל וגולדה מאפטא. שם הראשונה בריינדל, ושם השנייה שיינדל פריידא, ממנה נולדו שני בניו הצעירים. שלושת בניו היו אדמו"רים:
ממנו השתלשלה חסידות ביאלה.
חתניו של היהודי הקדוש היו רבי משה בידרמן מלעלוב והרב שמואל רפאל'ס מלובלין.
ספרות עליו.
נכתבו עליו מספר ספרים: "כתר היהודי", "תורת היהודי", ו"כתבי קודש" העוסקים בליקוט דברי תורתו, "נפלאות היהודי" ו"תפארת היהודי" של המאסף החסידי יועץ קים קדיש ראקאץ העוסקים גם בסיפורים אודותיו. בשנת תשנ"ד יצא לאור הליקוט "קדושת היהודי", ובשנת תשנ"ו יצא לאור "תורת היהודי הקדוש" שני כרכים.
בספרי היהודי הקדוש ישנם חידושים הלכתיים, בין השאר בדיני תפילת הדרך, הבטה וברירה. כמה מחידושיו מובאים בספר שואל ומשיב.
מרטין בובר הפך את היהודי הקדוש לגיבור הרומן ההיסטורי שלו, 'גוג ומגוג'. יצירה זו מתמקדת ביחסיו הנפתלים של 'היהודי' עם רבו, החוזה מלובלין, ובייחוד בשאלת היחס החסידי למלחמת נפוליאון ברוסיה, מלחמה שעוררה תקוות משיחיות עזות בקרב כמה ממנהיגיה של יהדות מזרח אירופה.
יעקב יצחק רבינוביץ'
היהודי הקדוש
טכנופיליה
טכנופיליה, מונח שטבע ניל פוסטמן, מתאר חברה ותרבות המתמסרות בהתלהבות נטולת ביקורת לטכנולוגיה.
"טכנופולין: כניעתה של התרבות לטכנולוגיה", הוא ספרו של ניל פוסטמן שנכתב בשנת 1992, (באנגלית Technopoly: The Surrender of Culture to Technology). הספר תורגם לעברית ויצא לאור בשנת 2003.
בטכנופיליה, הטכנולוגיה מגדירה מחדש את המוסדות החברתיים ואת מושגי היסוד של התרבות כמו: משפחה, עבודה, חינוך, דת, פוליטיקה, היסטוריה, שפה, אמנות, אמת, תבונה, פרטיות. הטכנופיליה כמערכת בקרה על הפצת המידע, משתיקה צורות מחשבה ודרכי חיים חלופיות שאינן מרובות טכנולוגיה.
הטכנופיל הוא הדרגה הבאה אחרי הטכנוקרט. הטכנוקרט הוא אדם בעל מיומנויות רבות שיש להן ביקוש בשוק. החברה בה חי הטכנוקרט היא הטכנוקרטיה. הטכנוקרטיה כחברה שאפה לפיתוחים טכנולוגיים וגילויים מדעיים רבים ככל שניתן והיא מזוהה עם התקופה של המהפכה התעשייתית ועד למחצית השנייה של המאה העשרים.
ניל פוסטמן כתב בעיקר על ארצות הברית אבל דבריו תקפים לגבי החברה המערבית ככלל. אנשים רבים היום הם טכנופולים הרואים בטכנולוגיה ובעיקר במחשבים ובאמצעי התקשורת החדשים את המניע העיקרי שלנו בהווה. הטכנופיליה, בלשונו של פוסטמן, היא היום מערכת הבקרה על הפצת המידע בחברתנו הפוסט מודרנית. פוסטמן מעלה את הצורך באימוץ גישה ביקורתית למה שקורה סביבנו בכלל וכלפי הטכנולוגיה בפרט. אנשים רבים בימינו מקבלים את הטכנולוגיה בזרועות פתוחות ללא ערעור מעוניינים לאמץ אותה ואת היתרונות שהיא מציעה בכלל ואת טכנולוגיית המידע בפרט, אותה טכנולוגיה שנראית כסיפור ההצלחה הגדול ביותר של החברה המערבית. לדוגמה, הסכסוך הישראלי-ערבי לא יפתר על ידי תוספת מידע. פוסטמן מבקר גם טכנולוגיות תקשורת קודמות כמו השפה, הכתב והדפוס.
הבחירה בטכנולוגיה היא בחירה בערכים שהטכנולוגיה מייצגת, ומכאן הוויכוח החריף בין קבוצות האינטרסים השונות התומכות כל אחת בטכנולוגיה אחרת. כל קבוצה מנסה להשליט את הטכנולוגיה שלה ולמנוע מהטכנולוגיות האחרות להתרחב. לעיתים הסיבות הן כלכליות, לעיתים הן לאומיות, ולעיתים הן מקריות לחלוטין. לדינמיקה זו של תחרות והתמקחות קורא יובל דרור הפוליטיקה של הטכנולוגיה.
מאסה
M100 (מ־Messier 100, נקראת גם NGC 4321) היא גלקסיה ספירלית הנמצאת במרחק של כ־56 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים שערות ברניקי. גלקסיה זו היא אחת מהגלקסיות הבהירות ביותר שבצביר הבתולה ונמצאת בחלקו הצפוני, שגולש לתחומי הקבוצה השכנה – שערות ברניקי. זוהי אחת מהגלקסיות הרחוקות ביותר שבהן נמדדו בדייקנות משתנים קפאידיים, ועובדה זו הקנתה לה תפקיד חשוב ביצירת הפרדוקס־לכאורה, שלפיו ישנם כוכבים שגילם עולה על גיל היקום.
היסטוריה.
M100 התגלתה ב־15 במרץ 1781 על ידי עוזרו של שארל מסיה, האסטרונום הצרפתי פייר מאשן, שבאותו לילה גילה גם את M98 ואת M99 הסמוכות. מאשן דיווח על תגליתו למסיה, שצפה בהן ב־13 באפריל וצירף אותן לקטלוג מסיה. M100 תוארה על ידיו כ"ערפילית ללא כוכבים עם בהירות דומה לשל M99 על האוזן של הבתולה. הוא ציין ששלוש הגלקסיות שגילה מאשן קשות לצפייה בשל עמימותן ושניתן לראותן רק כשמזג האוויר טוב וכשהן גבוהות בשמים. ויליאם הרשל תיאר אותה כערפילית גדולה שבמרכזה צביר כוכבים. ג'ון הרשל צפה בה בשנת 1826 ותיאר אותה כערפילית גדולה שבהירותה גדלה בפתאומיות במרכזה. בשנת 1832 הוא ציין שהיא בהירה למדי, עגולה אך אינה מרשימה במיוחד. בשנת 1850 פרסם ויליאם פרסונס רשימה של 14 ערפיליות בעלות צורה ספירלית וביניהן גם M100.