ב-"Aficia's Valentin Malfroy" נכתב כי "הנופים המושלגים בקליפ מעניקים תחושה חורפית לשיר, בניגוד לתחושה הקייצית שהשם שלו יכול להעניק". ב-"Info Music" נכתב כי ההאסקי הסיבירי והסוס הלבן המופיעים בקליפ הם מטפורות לטהרה ולאישיותה של הזמרת. ג'ונתן קורין ממגזין "Outlet" הסביר כי הם מוסיפים "תמונות מושלמות לקליפ". אוליביו אומברטו מ-"RnB Junk" היה חיובי כלפי הקליפ והרגיש ש"המראה, הנוף והבגדים מציגים את אלכסנדרה במלוא יופייה וחושניותה, אך גם שומרים על טהרתה ולא הופכים אותה לוולגרית".
קרדיטים.
הקרדיטים לקוחים מהווידאו קליפ הרשמי של השיר.
הארמון הנשיאותי (הלסינקי)
רוברט קנטי
רוברט קנטי (נולד ב-1948 בחיפה) הוא כנר ומנצח ישראלי.
חינוך.
המורה הראשון לכינור של קנטי היה אביו, ז'אק קנטי. בהמשך למד אצל רמי שבלוב, תלמידו של איוואן גלאמיאן, צבי רוטנברג ולוסין קאפט. בשנת 1972, החל את לימודיו לבית הספר ג'וליארד למוזיקה בניו יורק, שם למד אצל סאלי תומאס ואיוואן גלאמיאן.
קריירה.
בגיל 18 היה קנטי לכנר הראשון של אנסמבל "ישראל-פרו", בניצוחה של דליה אטלס. בשנת 1978 הזמינה אותו התזמורת הסימפונית חיפה להיות מנהיג וסולן התזמורת. בין השנים 1991–1994 היה כנר ראשי של תזמורת סימפונט רעננה.
בשנת 1996 התמנה קנטי למנהל מוזיקלי ומנצח של "האנסמבל הקאמרי הישראלי החדש". הוא גם ארגן פסטיבל מוזיקה, שכלל קורס מוזיקה ותחרות כינור בינלאומית, מדי שנה בארץ אחרת.
קנטי הוא פרופסור כבוד של האקדמיה למוזיקה אסטנה (קזחסטן) ושל אוניברסיטת אינדיאנפוליס (קמפוס אתונה), ואמן אורח כבוד של הקונסרבטוריון של מוסקבה. הוא מכהן גם כפרופסור ללימודים אקדמיים במכון מגניפיקט (משמורת ארץ הקודש), ירושלים.
קנטי נותן כיתות אמן לכינור, לתזמורת קאמרית ולניהול בכל רחבי העולם.
בשלהי שנת 2011 נעצרו רוברט ואשתו בלה בחשד שהונו לקוחות בעסקי המסחר בכלי נגינה עתיקים והלבינו הון.
עופר גרוסקופף
עופר גרוסקופף (נולד ב-12 באוקטובר 1969) הוא שופט בית המשפט העליון. בעל תואר דוקטור במשפטים ולשעבר פרופסור חבר וסגן הדקאן בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
גרוסקופף נולד בישראל, בן לאילה ויוסי גרוסקופף. גדל בהרצליה. ב-1988 הצטרף לתוכנית העתודה האקדמית, וסיים תואר ראשון בכלכלה ב-1990, ותואר ראשון במשפטים ב-1991, שניהם באוניברסיטת תל אביב. במקביל לשירותו הצבאי כקצין בענף ייעוץ וחקיקה של הפרקליטות הצבאית, השלים תואר שני בכלכלה, גם הוא באוניברסיטת תל אביב.
ב-1997, בתום תפקידו כיועץ משפטי לפרויקטי הדיור בצה"ל, השתחרר מצה"ל ופנה לאקדמיה. הוא מוסמך במשפטים מטעם אוניברסיטת הרווארד (1999). באותה שנה קיבל, בציון מעולה, תואר דוקטור למשפטים מטעם אוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "הגנה על כללי תחרות באמצעות דיני עשיית עושר ולא במשפט", שנעשתה בהנחייתו של פרופ' דניאל פרידמן. לאחר מכן היה גרוסקופף עוזר המחקר של פרידמן, וב-2008 ערך יחד עם פרופ' נילי כהן ספר יובל לכבודו של פרידמן.
ב-1996 הצטרף כמרצה לסגל בית הספר למשפטים שבמסלול האקדמי המכללה למנהל, וב-2001 מונה למרצה בכיר. ב-2002 עבר לפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. כיהן כמרצה בכיר, פרופסור חבר וכסגן דיקן הפקולטה.
בשנת 2006 מונה לנציג ארגוני צרכנים בבית הדין לחוזים אחידים, ובשנת 2009 הוארך מינויו זה.
קריירה שיפוטית.
באוגוסט 2009 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי מרכז.
ב-2016 וב-2018 נכלל שמו ברשימת המועמדים לכהונה בבית המשפט העליון, ב-22 בפברואר 2018 נבחר לכהונה בבית המשפט העליון. נכנס לתפקידו בסוף מרץ 2018, עם פרישתו של השופט יורם דנציגר.
כשופט בבית המשפט המחוזי, התמחה פרופ׳ גרוסקופף במשפט כלכלי ובתביעות ייצוגיות. בין השאר פסק בתביעות ייצוגיות נגד בזק, בנק לאומי, חברת יקב הגליל יוסף גולד ובניו ולאומי קארד. באוגוסט 2015 אישר הגשת תביעה נגזרת נגד דירקטורים בחברת "דיסקונט השקעות", בגין רכישת העיתון "מעריב". התביעה הסתיימה בפשרה לפיה הדירקטורים ישלמו לחברה 100 מיליון ש"ח. פסקי דין אחדים שלו עסקו בזכויות יוצרים וזכויות קניין רוחני.
ב-27 במרץ 2018 מונה גרוסקופף לבית המשפט העליון בישראל. לפי שיטת הסניוריטי הנהוגה בבית משפט זה, הוא צפוי להתמנות לנשיאו בשנת 2035.
פסקי דין.
מבחינה כלכלית תואר גרוסקופף כבעל עמדות פרוגרסיביות.
משפט אזרחי.
בפסק דין על חברה שהתנהלה במעין שותפות בעת שהשותפים הסתכסכו ובעלי מניות הרוב השתלטו על החברה והזרימו לה 2 מיליון שקלים כדי לסלק את בעלי מניות המיעוט, הוא דחה את קביעת בית המשפט המחוזי שהחברה הייתה חסרת ערך בעת ההשתלטות וקבע שמכיוון שההתנהלות הגרעונית של החברה הייתה מכוונת על ידי בעלי מניות הרוב, יש להעריך את שווי החברה על פי ההשקעה של בעלי מניות הרוב. בהתאם, הוא פסק לבעלי מניות המיעוט פיצוי של קרוב למיליון שקלים. עמדתו זאת נתקבלה בהסכמה על ידי עמיתיו להרכב.
זכויות אדם ואפליה.
בספטמבר 2017 דחה גרוסקופף טענה של אפליה שהופנתה כלפי הקאנטרי קלאב של כוכב יאיר, בנימוק שרשות מקומית רשאית להגביל מתן שירותיה לתושביה בלבד, וזאת במידה הנדרשת לביצוע תפקידיה. פסק הדין הורה לקיים גם מסלול רישום למנויי חוץ, בהיקף שלא יפחת מ-10% ממספר המנויים הכולל, ובכלל זה לאפשר רישום של העותרים, ערבים תושבי העיר הסמוכה טירה.
גרוסקופף ביקש בדעת מיעוט לקבוע שאין למשרד הבריאות סמכות לאסור על קיום מרכזים ללידת בית. בפסיקתו כתב: "אין להקל ראש גם בטענותיהן המהותיות של העותרות כי האפשרויות ... שמשרד הבריאות מציע כיום לנשים יולדות מצר את צעדיהן ופוגע בזכויותיהן. בחירתה של יולדת כיצד ללדת קשורה בקשר הדוק לאוטונומיה של כל אישה על גופה, ועלינו לאפשר לה מרחב בחירה אופטימלי לעניין הליך הלידה, בכפוף כמובן למגבלות רפואיות מובַנות". בידון נוסף שהתקיים בנושא הפכה עמדתו לעמדת הרוב.
לעומת זאת, במרץ 2021 הצטרף גרוסקופף לביקורת של השופט יצחק עמית על השימוש המוגזם, לשיטתם, בשיח זכויות במשפט הפלילי, וכתב:
נזיקין.
באחד מפסקי דינו ביקש בדעת מיעוט להעניק פיצוי בשל הכאב והסבל שנגרם בעקבות אבחון מאוחר, אף על פי שלא הוכח שהאבחון המאוחר גרם לנזק פיזי. עמיתיו להרכב דחו את עמדתו בין השאר מחשש להצפה בתביעות ואינפלציה בסכומי הפיצוי.
במקרה אחר קבע השופט גרוסקופף שחברת ביטוח צריכה להעניק פיצוי חלקי על נזק שנגרם לרכב בעת שנהג הרכב היה מתחת לגיל שנקבע בפוליסה. עמדתו זאת נדחתה לבסוף ברוב דעות בדיון נוסף.
חיים אישיים.
עופר גרוסקופף נשוי לבתיה, בעלת תואר שני בפסיכולוגיה ארגונית העוסקת בייעוץ בנושאי קריירה, ולהם ארבעה ילדים. מתגורר בכפר סבא.
הוא נכד של ישעיהו גרוסקופף, שהיה אחיו של האדריכל אהרון דורון. אביו, יוסי גרוסקופף, עבד כמנהל פרויקטי מחשוב, ואמו אילה עבדה כלבורנטית במעבדת מחקר בית הספר לרפואת שיניים של אוניברסיטת תל אביב. אחותו הצעירה יעל היא דוקטור לרפואת שיניים.
כעורך דין עבד גרוסקופף בייעוץ משפטי ולא עסק בליטיגציה. באופן חריג ייצג את אביו בתביעה שהגיש נגד המוסד לביטוח לאומי, לתשלום דמי אבטלה לעובד ב"חברת ארנק". בעקבות זכייתו בתביעה תוקן חוק הביטוח הלאומי, ונקבע בו שבעל שליטה בחברת מעטים אינו מבוטח בענפים אבטלה ופשיטת רגל ופירוק תאגיד.
ממלכת סרם
ממלכת סְרֶם (בסרבית: Сремска земља - ארץ סרם Сремске Земље - ארצות סרם או Сремска краљавинa - ממלכת סרם) שנודעה גם כממלכתו של סטפאן דרגוטין (בסרבית: Земља краља Стефана) הייתה ממלכה סרבית בצפון-מערב חבל הבלקן שהייתה קיימת בימי הביניים, בשנים 1325-1282. היא הוקמה בעקבות ויתור המלך סטפאן דרגוטין של סרביה (ראשקה) על כתרו לטובת אחיו סטפאן אורוש השני מילוטין. אחרי התפטרותו העניק מילוטין לדרגוטין את השטחים בגבול הצפוני של סרביה שהיוו את ממלכת סרם.
תחילה הייתה מדינה סרבית זו בת חסותו של מלך הונגריה, אולם מאוחר יותר הפכה לממלכה עצמאית, בעקבות החלשות השלטון המרכזי בהונגריה. היא השתלטה על שטחים שהיו קודם בשליטת הונגריה מדרום לדנובה ולסאווה ובברית עם המלך מילוטין כבשה ב-1291 את האדמות שהיו בידי האצילים הבולגרים דרמן וקודלין. המדינה הונהגה על ידי סטפאן דרגוטין (1316-1282) ואחר כך על ידי בנו סטפאן ולדיסלב השני (1325-1316).
ממלכת סרם התמקדה בעיקר בחבל סרם התחתי, הידוע גם כמאצ'ווה. בירתה הראשונה הייתה דברץ, יישוב הנמצא בין בלגרד לשאבאץ. אחר כך הועברה הבירה וחצר המלך לבלגרד.
בסוף חולקה הממלכה בין סרביה להונגריה.
השם.
מדינה זו ידועה בספרות בשמות שונים: "ארץ (אדמת) סרם" ("Сремска земља") - ארצות סרם - Сремске Земље, ממלכת סרם - "Сремска краљевина" (סטנויביץ' 2009 ע' 58), "מדינת ארץ סרם" (држава Сремске земље), (מ. בלגוייביץ' 2011 ע' 195), מדינתו של דרגוטין (Драгутинова држава), מדינת המלך דרגוטין (држава краља Драгутина), ארץ המלך סטפאן (земља краља Стефана) ואף ממלכת סרביה (Regnum Serviae). בתקופת החסות נקראה גם "שטח המלך דרגוטין", "אזור המלך דרגוטין", "האזור של דרגוטין"
שטח הממלכה.
בימי הביניים, סרם או סירמיה היה האזור שמסביב לנהר סאווה. החלק מצפון לסאווה נודע כסרם העילי (גורני סרם) או בקיצור "סרם" של ימינו, בעוד שהאזור שמדרום לנהר נודע כסרם התחתי (דוני סרם) או מאצ'ווה.