מייק פלנגן (באנגלית: Mike Flanagan; 15 במאי 1926 – 28 בינואר 2014) היה חייל בצבא הבריטי ששירת בארץ ישראל בסוף תקופת המנדט הבריטי והבריח, ביחד עם חייל נוסף, לידי כוחות "ההגנה" שני טנקים מסוג קרומוול, אשר היוו את הגרעין להקמת חיל השריון של צה"ל. עם פינוי הצבא הבריטי הוא נשאר בישראל, התגייר, נשא לאישה בחורה יהודייה והחליף את שמו לשם עברי.
חייל בצבא הבריטי.
מייק פלנגן נולד באירלנד. בהיותו בן 16 החל ללמוד במגמת מכונאות בפנימייה צבאית במפעל רולס-רויס והוכשר להיות מכונאי טנקים. בזמן מלחמת העולם השנייה שירת בצבא הבריטי כמכונאי טנקים ולחם במסגרת אוגדה משוריינת שהשתתפה בפלישה לנורמנדיה ושחררה ב-15 באפריל 1945 את מחנה הריכוז ברגן-בלזן. לוחמי האוגדה מצאו במחנה כשישים אלף אסירים, רובם תשושים מרעב או חולים באופן אנוש. כמו כן מצאו כי במחנה פזורות ערימות של כשלושה עשר אלף גופות. הלוחמים האכילו את הניצולים במנות קרב, ורבים מהם מתו מאכילת יתר לאחר הרעבה ממושכת.
לאחר סיום המלחמה המשיך פלנגן לשרת בגרמניה במסגרת הכוח הרב־לאומי של בעלות הברית והשתתף בסיורים בג'יפ ביחד עם חייל רוסי ואמריקאי.
בשנת 1947 נשלח לשרת בארץ ישראל.
טנקים לארגון "ההגנה".
גם לאחר הכרזת העצמאות המשיכו הבריטים להחזיק במובלעת צבאית דרומית לחיפה במחנות באזור טירה (כיום טירת כרמל), בבסיס רמת דוד, בשדה התעופה בחיפה ובנמל חיפה. אחרוני החיילים הבריטים עזבו את המובלעת שבצפון הארץ ב-30 ביוני 1948. באותם ימים פנה יצחק שדה לאנשי יחידת הרכש של "ההגנה" בבקשה לנסות ולהשיג טנקים. באחד הימים נערכה פגישה של אנשי הרכש בבית קפה בחיפה עם שני חיילי שריון בריטים, מייק פלנגן המכונאי והארי מקדונלד, מפקד טנק סקוטי, שניהם אז בדרגת סמל. בפגישה סוכם לשלם עבור הברחת שלושה טנקי קרומוול סך של 3,000 לירות ארץ ישראליות עבור כל טנק. הטנקים היו אמורים להיות מועברים מבסיס רמת דוד למחסנים בחיפה. התוכנית התבססה על הצבת שלושת הטנקים בסוף הטור והפנייתם בדרך לכיוון יקנעם ומשם דרך ואדי מילק לתל אביב.
יום לפני ביצוע התוכנית, שנועדה להתבצע ערב פינוי הכוחות הבריטים, בלילה שבין 29 ל-30 ביוני ניסו אנשי האצ"ל לשדוד משוריין בריטי. כתוצאה מניסיון הנפל הפעיל הצבא הבריטי סיורים ניידים ומשמרות נייחים בדרכים שלא איפשרו לבצע את התוכנית המקורית, והטנקים הועברו לאחסנה ליד שדה התעופה בחיפה. הוחלט לנצל את ליל עזיבת הבריטים לגנבתם מהמחסן כשאחד מהם נהוג על ידי פלנגן, השני נהוג על ידי מקדונלד והשלישי נהוג על ידי שני נהגים מן "ההגנה". ביציאה משדה התעופה ירד אחד משלושת הטנקים לשולי הכביש וידית ההילוכים שלו נשברה. אש שנפתחה עליהם מהבסיס הביאה להחלטה לנטשו. לפנות בוקר 30 ביוני הגיעו שני הטנקים הנהוגים על ידי פלנגן ומקדונלד, לאחר נסיעה לילית על השרשראות, לגני התערוכה בצפון תל אביב. משם הוסעו על גבי נושא טנקים לשכונת בורוכוב בה הוסתרו בתוך פרדס. בהמשך הם היוו את הבסיס להקמת גדוד 82, גדוד השריון הראשון של צה"ל. מקדונלד ופלנגן הצטרפו לגדוד ולחמו עם הקרומוולים בקרבות מלחמת העצמאות בפלוגה ב' שכונתה “הפלוגה האנגלו־סכסית". הפלוגה לחמה במבצע דני לכיבוש לוד ורמלה ובמבצע יואב לפריצת הדרך אל הנגב.
בתום המלחמה עזב הארי מקדונלד את הארץ, כנראה לקנדה, ועקבותיו אבדו.
נשאר במדינת ישראל.
מייק פלנגן נשאר לגור בישראל. הוא התגייר והתחתן עם חיילת בשם רות לוי, בת גילו, ילידת 1926, שעלתה לארץ בשנת 1934, אותה הכיר במהלך שירותה בפלמ"ח. הוא החליף את שמו למיכאל פלג. בני הזוג גרו בחולון ופלנגן עבד במוסך "דן" ואחר כך, כאזרח עובד צה"ל, ניהל את מחלקת תיקוני הטנקים בג'וליס. בין החיילים בבסיס הזה היה גם חייל מקיבוץ שער העמקים, שהזמין את מייק ורות ללון בביתו. לאחר מספר פעמים הם החליטו להצטרף לקיבוץ. בקיבוץ נולדו להם שני ילדים, הבן דני שנולד בשנת 1950 והבת קארין שנולדה בשנת 1952.
לאחר שרכש בקיבוץ ניסיון בעבודות הפלחה, נשלח לפקולטה לחקלאות ורכש ידע עמוק בתורת הצומח. הוא יצא ליבשת אפריקה בשליחות חקלאית מטעם משרד ראש הממשלה והדריך את המקומיים בשיטות גידול שמתאימות לאזורם. בקניה הקים חווה לגידול ורדים ובמלאווי הקים חווה לגידול טבק ותירס.
שארית חייו בקנדה.
אשתו רות נפטרה בשנת 1982 ונקברה בקיבוץ שער העמקים. לאחר מותה עבר לטורונטו, קנדה. שם פגש בשירלי שוורץ, אלמנת חבר מהמח"ל. הם נישאו והוא נשאר בטורונטו. בשנת 1993 לקה בנו דני בלבו ונלקח לניתוח. הוא נפטר ביום למחרת, בגיל 43. בתו קארין הודיעה לו על כך והוא הגיע ללוית הבן.
לאחר ההלוויה חזר שוב לטורונטו.
מייק פלג נפטר בטורונטו בשנת 2014, בן 88 שנים במותו. הוא נטמן בבית העלמין של שער העמקים, סמוך לאשתו רות ובנו דני, לבקשת בתו ובהסכמת רעייתו השנייה.
דייזי ח'אן
דייזי ח'אן (באנגלית: Daisy Khan; נולדה ב-1958) היא מפיקת קמפיינים ורֶפורְמָטוֹרית מוסלמית אמריקאית.הייתה מנכ"לית של יוזמת הנשים האסלאמית לרוחניות ושוויון (WISE). היא הנהיגה ארגון מחויב בשלום, שוויון, צדק עבור המוסלמים בכל רחבי העולם. ח'אן היא פרשנית מדיה שמופיעה באופן תדיר בנושאים כגון זכויות הנשים המוסלמיות, האסלאם באמריקה, אסלאמופוביה, וקיצוניות אלימה.
בתחילת החיים.
דייזי ח'אן נולדה במרגלות הרי ההימלאיה במדינת ג'אמו וקשמיר, הודו. ח'אן גדלה בבית מוסלמי שהיה מסורתי, שבו החינוך היה מוערך מאוד. היא השתתפה בבית ספר מיסיונרי נוצרי, שנקרא St. Patrick’s Presentation Convent. בתוך סביבה מעורבת עם הינדים, סיקים, מוסלמים – ההרמוניה, הסובלנות והאחדות של המאמינים הדתיים הם אלה שאפיינו המנטרה העיקרית של ילדותה בקשמיר. סבה של ח'אן, גולאם חסן ח'אן, היה בעל ההשפעה החזקה ביותר על חייה של דייזי. גולאם היה המהנדס הראשי של מדינת קשמיר, הוא למד הנדסה אזרחית באוניברסיטת הרווארד בשנת 1920, ועודד את ילדיו ואת נכדיו להמשיך את הלימודים בעלי הרמה הגבוהה ללא קשר במקום הלימודים, אביה של דייזי, נד'יר ח'אן כדורגלן שעבר, עודד אותה להתאמן ולהקדיש את זמנה באימוני ספורט במטרה להשתתף במשחקי אולימפיאדה.
המעבר לאמריקה.
בגיל 16 ובתמיכת ההורים שלה, ח'אן עזבה את ארצות הברית כדי להמשיך בלימודים באמנות ובעיצוב. היא הגיעה ללונג איילנד, והתגוררה בבית יריחו עם הדוד והדודה שלה. לאחר התיכון, היא זכתה בתואר מבית הספר לעיצוב פנים בניו יורק. בתחילת שנות ה-20 לחייה, היא נסעה למנהטן והתחילה את חייה המקצועיים, עבדה למשך 80 שעות בשבוע בתור מעצבת אדריכלית. דרך תקופה זו, ח'אן המשיכה להאבק עם האסלאם: היא נאלצה להשוות את סיפורי האסלאם השלומיאלי שהכירה בילדות, מול האסלאם האלים ששידרה התקשורת במהלך המהפכה האיראנית ב-1979. לבסוף היא מצאה נחמתה בסופיזם.
הקריירה.
התחלת הקריירה.
מה שח'אן נזכרת כמו צירוף מקרים מוזר, הפרויקט הגדול הראשון שלה שהיה מעורב באדריכלות דתית. הפרויקט הגדול הראשון של ח'אן היה לעזור בעיצוב המרכז האסלאמי של לונג איילנד, הוא המסגדהמפורסם ביותר באזור ניו יורק שמיוסד על ידי דודה של ח'אן. בפרויקט הבא שלה, ח'אן עסקה בפרויקטים של דתות שונות, והיא עבדה על עיצוב המקדש ההודי. דרך העבודה שלה עם אדריכלות הדתות והחסידים המקומיים, ח'אן זיהתה איך המהגרים השתוקקו לשחזר את המוצא שלהם באמריקה.
ח'אן המשיכה לעבוד כמנהלת פרויקטים אצל מה שנקרא אז (בעבר) שיירזוןליהמן ברדרס בקומה ה-106 של מרכז הסחר העולמי. היא זוכרת את ההשפעה ארוכת הטווח של הראשון שסיכל פיגוע ב-1993. אחרי שיירזון היא עבדה אצל חברת ההוצאה לאור "פרימדייה", שם היא פיקחה על עיצוב של שבעה עשר כתבי עת משרדיים, ומאוחר יותר הצטרפה לחברת תקשורת. היא גם התנדבה עם בעלה, האימאם פייסל עבדול ראוף, בפיתוח הקהילה.
שרות ציבורי.
על מנת לקדם את החזון שלהם על אסלאם ההרמוניה והפרוגרסיביות שאוהב קידמה וחדשנות, בשנת 1997 הזוג הקים ללא כוונת רווח קבוצה אשר נקראת כעת את החברה האמריקאית לקידום המוסלמים (אסמא) ,מקום הקבוצה הזאת איפה שח'אן שירתה בתור מנכ"לית במשך 17 שנים. באמצעות "אסמא" ח'אן הקדישה את זמנה בחיזוק הביטוי על האסלאם שהיה מבוסס על תרבות והרמוניה דתית באמצעות שיתוף פעולה בין הדתות, טיפוח הדור הבא של המנהיגים, קידום זכויות הנשים, ובניית גשרים באמצעות תרבות ואומנות.
הקמת תוכניות הדגל.
במאמץ להבליט את המשותף בין מסורות הדתות האברהמיות, ח'אן יצרה הצגות תיאטרון על נושא הדתות בשם "Same Difference", ו"Cordoba Bread Fest. על מנת לתת עדיפות לקידום הנשים המוסלמיות ולתת סמכות לבני נוער בכל רחבי העולם, ח'אן השיקה שתי תוכניות במטרה ליצור פלטפורמה אשר מגדילה את ההשפעה הקולקטיבית של סוכני השינוי החברתי.
בשנת 2004, הרשת של המנהיגים המוסלמים של מחר (MLT), הוקמה על מנת לטפח ולהעצים את הרשת העולמית של המנהיגים המוסלמים הצעירים. היא הרשת הגדולה ביותר של מנהיגים מוסלמים צעירים בכל רחבי העולם. כמו כן, ב-2006, יוזמת הנשים האסלאמית לרוחניות ושוויון (WISE) נוסדה כדי לבנות תנועה עולמית מגובשת של נשים מוסלמיות במטרה לקדם זכויות נשים ולאפשר לנשים לבחור בחירה מכובדת ולאפשר להם גם להשתתף באופן מלא ביצירת הצדק ובבניית חברות משגשגות.