משנת 1948 ועד 1963 הונהגה בגרמניה אליפות גרמניה בכדורגל כאשר הליגה הסדירה מחולקת לפי מחוזות והמנצחות בכלל המחוזות מעפילות לאליפות. שיטת האליפות השתנתה מעונה לעונה.
בעונת 1948/49 העפילה הקבוצה לשלב האליפות כאחת משלוש נציגות ה"אוברליגה דרום". בעונה זו התקיימה התחרות בסגנון נוק אווט כאשר עשר קבוצות משתתפות בטורניר ו-4 מהן משחקות סיבוב מקדים לרבע הגמר. ברבע הגמר ניצחה הקבוצה את וורמטיה וורמס בתוצאה 0–2 והעפילה לחצי הגמר בו הפסידה לוו.פ.ר. מנהיים 2-1 ובמשחק על המקום ה-3 הפסידה לפ.צ. קייזרסלאוטרן בתוצאה 1–2. בעונת 1949/1950 העפילה הקבוצה פעם נוספת לאליפות כאחת מ-4 נציגות האוברליגה דרום. בעונה זו השתתפו 16 קבוצות ולכן נערך גם משחק בשלב שמינית הגמר. בשמינית הגמר ניצחה הקבוצה את טניס בורוסיה ברלין בתוצאה 1–3 וברבע הגמר ניצחה את המבורג 2-3 ובחצי הגמר ניצחה את פרויסן דלברוק בתוצאה 0–3. בגמר פגשה את שטוטגרט, לה הפסידה 1–2. עונתה הבאה של הקבוצה באליפות הייתה בעונת 1954/1955 אז העפילה יחד עם רויטלינגן 05 מהאוברליגה דרום. בעונה זו התקיים הטורניר במתכונת של 2 בתים בני 4 קבוצות במודל 2 סיבובים כל אחד, כאשר שתי הראשונת בכל בית נפגשות בגמר. בעונה זו סיימה הקבוצה שלישית בבית. עונתה הבאה של הקבוצה באליפות הייתה בעונת 1956/1957 אז העפילה יחד עם נירנברג מהאוברליגה דרום. בעונה זו סיימה במקום השני בבית. בעונת 1958/1959 העפילה הקבוצה פעם נוספת לאליפות יחד עם איינטרכט פרנקפורט מהאוברליגה דרום. בעונה זו סיימה הקבוצה במקום ה-1 בבית ובגמר פגשה את איינטרכט פרנקפורט שניצחה בבית המקביל. בגמר הפסידה הקבוצה לאיינטרכט פרנקפורט 3–5 לאחר הארכה. בעונת 1959/1960 העפילה הקבוצה לאליפות אך הודחה לאחר הפסד 0–1 לווסטפליה הרנה בסיבוב המוקדם.
בשנת 1963 חזר המועדון לקדמת הכדורגל הגרמני ושיחק בליגה הדרום מערבית שהייתה אז הליגה השנייה בחשיבותה בגרמניה. בסיום עונת 1967/68 העפילה הקבוצה לבונדסליגה אך נשרה לאחר עונה אחת בחזרה אל הליגה השנייה. בעונת 1969/70 הגיעה להישג השיא שלה כשזכתה בגביע הגרמני לאחר ניצחון 2 – 1 על פ.צ. קלן ובסיומה העפילה בשנית לבונדסליגה. בעונת 1970/71 הקבוצה שובצה לסיבוב המוקדמות הראשון של גביע אירופה למחזיקות גביע לאחר הזכייה בגביע הגרמני עונה קודם לכן, אך הודחה לאחר שהפסידה בסיכום צמד המשחקים לקלאב ברוז' בתוצאה 3 - 2 (ניצחון 1–2 בבית והפסד 0–2 בחוץ). בעונת 1970/71 סיימה הקבוצה במקום ה-17 וירדה לליגה השנייה ועונה לאחר מכן העפילה פעם נוספת לליגה הראשונה. עונת 1972/73 הייתה לעונה טובה עבור הקבוצה והיא סיימה במקום ה-7 בליגה כאשר היא רחוקה שתי נק' בלבד מהמקום ה-6 המוביל לאירופה. בעונת 1973/74 סיימה הקבוצה במקום ה-10. עונת 1974/75 הייתה טובה יותר עבור הקבוצה והיא סיימה במקום ה-8. בעונת 1975/76 שונה מבנה הליגה והוחלט כי 3 האחרונות ירדו במקום 2. בסיום עונה זו סיימה הקבוצה במקום ה-17 מתוך 18 וירדה לבונדסליגה השנייה. את עונת 1976/77 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה השנייה (דרום) כאשר במבנה הליגה, הראשונה מכל מחוז העפילה באופן אוטומטי והשנייה שובצה לטורניר פלייאוף נגד השנייה מהמחוז המקביל. בעונת 1977/78 סיימה במקום החמישי. את עונת 1978/79 סיימה במקום השישי. את עונת 1979/80 סיימה במקום השמיני. את עונת 1980/81 סיימה במקום השני והעפילה לפלייאוף העלייה בו נפגשה עם איינטרכט בראונשווייג, אך הפסידה בסיכום שני המשחקים בתוצאה 1–2 ונשארה בלגיה השנייה. בעונת 1981/82 אוחדה הליגה השנייה ובמקום שני מחוזות הפכה לליגה אחת בעלת 20 קבוצות ו-3 עולות ו-3 יורדות. בסיום העונה הייתה הקבוצה במקום ה-3 והעפילה למשחק המבחן נגד שאלקה 04, אך הפסידה ונשארה לעונה נוספת בליגת המשנה. בעונת 1982/83 סיימה הקבוצה במקום השני בליגת המשנה והעפילה לבונדסליגה. בעונת 1983/84 סיימה הקבוצה במקום ה-17 ונשרה לליגת המשנה. בעונת 1984/85 סיימה הקבוצה במקום ה-19 בליגה השנייה וירדה לליגה השלישית אך עקב קשיים כלכליים ירדה הקבוצה ישירות לליגה הרביעית האזורית.
בעונת 1996/97 שיחקה הקבוצה בליגה הרביעית, אז העפילה לליגה השלישית ולאחר מכן בעונת 1998/99 העפילה לבונדסליגה השנייה בה שיחקה עונה בודדת, אותה סיימה במקום ה-19 וירדה לליגה השלישית בסיומה. בעונות 2001 עד 2005 שיחקה הקבוצה במרכז הטבלה של הליגה ה-3, ובסיום עונת 2004/05 העפילה פעם נוספת לבונדסליגה השנייה. בעונת 2005/06 סיימה הקבוצה במקום ה-11. בעונת 2006/07 סיימה הקבוצה במקום ה-14, נק' אחת מירידת ליגה. בעונת 2007/08 סיימה הקבוצה במקום ה-15 וירדה לליגה השלישית.
לאחר ירידתה לליגה השלישית שיחקה הקבוצה בעיקר במרכז טבלת הליגה באותן השנים ובעונת 2012/13 נשרה לליגה הרבעית למרות שסיימה במקום ה-15, כאשר רק מקומות 19–20 ירדו באותה עונה אך עקב קשיים כלכלים ירדה הקבוצה לליגה הרביעית בה היא משחקת כיום.
האצטדיון.
משנת 1921 ועד שנת 2011 היה מגרשה הביתי של הקבוצה אצטדיון ביברר ברג שדטיון שתכולתו הייתה 26,500 מושבים. אשר ישב בין הכפר ביברר לאופנבך. בשנת 2011 עבר המועדון לשחק באצטדיון ספרדה בנק הסן שטדיון שנמצא בעיר אופנבך ותכולתו 20,500 מושבים.
קיקרס אופנבך
קיקרז אופנבך
בית הכנסת של ראקושפלוטה
בית הכנסת של ראקושפלוטה (בהונגרית: Rákospalotai zsinagóga) הוא מבנה בית כנסת לשעבר, שמשמש כיום כמחסן ספרים בדרך פוטי הישן בראקושפלוטה, הרובע 15 של בודפשט מ-1 בינואר 1950.
היסטוריה.
הקהילה היהודית בראקושפלוטה קיבלה את עצמאותה בשנת 1902. הרב הראשון של הקהילה, שנבחר בשנת 1898 - כשהקהילה עדיין הייתה שייכת לאויפשט - היה הרב האגדי הגאון, יצחק (יצחק - שם שהוסף לו בעת מחלה) מיכאל דושינסקי. בהונגרית Duschinszky Mihály. [יש לציין שקיימים כתיבים רבים לשם המשפחה הזה, כגון: Duschinsky, וכן Dushinsky, וגם Duschinskie, וגם Dusinszky ואף Dušinský ואפילו Dušinski, וגם Duszinski ועוד. הכל לפי הכתיב המקובל באותה מדינה אירופית או בתערובת של כתיבים]
כדי לכסות את עלויות הבנייה הגבוהות, נערך בשנת 1926 "דינר" לאיסוף תרומות. בהזדמנות זו הודפס על ידי ועדת הבנייה של בית הכנסת ספרון-תפילה זעיר, "בִּרְכוֹן", בן 44 עמודים שבסופו לוח-יהודי-עברי-הונגרי לשנת תרפ"ז (1927-1926. צילומים רצ"ב). בעמוד הראשון של הברכון (בצילום) ברכה בחתימת יד הרב הראשי האומרת (תרגום מדרכי דותן):
בעזרת השם.
הסכומים שיתקבלו בתמורה לספרון-התפילה, הברכון, הזה הם עבור רכישת אבן אחת למען בית הכנסת שלנו ההולך ונבנֶה.
כלומר, בעליו של ספרון-התפילה הושיט עזרה לבניית בית האלוהים.
ברכת הכל-יכול תלווה בכל דרכו את העוזר לבניית קורת-הגג הקדוֹשה.
ראקושפאלוטא, שנת ה'תרפ"ו 1926.
בברכת הֶחבר־לָאמונה, מיכאל דושינסקי הרב הראשי.
הרב מיכאל דושינסקי (גם דושינסקיא) כיהן כמנהיג הקהילה עד פטירתו בשנת 1939. בזכותו נהנתה הקהילה מכבוד ומהערכה ציבורית רבה.
בית הכנסת איבד את קהלו בשואה ולאחר מלחמת העולם השנייה. הוא נעזב ולא חזר לשימוש. הבניין שימש כמחסן מפות גאוגרפיות מאז שנות השישים וכמחסן ספרים מאז שנות השמונים, אז נקנה על ידי הספרייה הלאומית שצ'ני (OSZK). הבניין עדיין משמש את ה- OSZL ואחת ממחלקות המחסנים שלה פועלת בו.
גלריית תמונות.
תמונות של בית הכנסת בראקושפלוטה. התמונה הראשונה היא ילד עם עז משנת 1943 ברקע מבנה בית הכנסת.
פרנצ'סקו בורומיני
פרנצ'סקו בורומיני (Francesco Borromini באיטלקית, ששמו המקורי היה Francesco Castelli; 25 בספטמבר 1599 - 2 באוגוסט 1667) היה אדריכל איטלקי יליד הקנטון השווייצרי טיצ'ינו - כפי שהוא מוכר בשמו המודרני, אשר יחד עם בני דורו ג'ובאני לורנצו ברניני ופייטרו דה קורטונה היה דמות מובילה בהופעת אדריכלות הבארוק הרומי.
בורומיני, סטודנט נלהב לאדריכלות של מיכלאנג'לו ושל חורבות העת העתיקה, פיתח ארכיטקטורה יצירתית ומיוחדת במינה, אם כי אידיוסינקרטית במקצת, תוך שימוש במניפולציות של צורות אדריכליות קלאסיות, רציונליות גאומטרית בתוכניות ומשמעויות סמליות בבנייניו. ניכר שהייתה לו הבנה מעמיקה בסטרוקטורות, מה שחסר היה אולי לברניני וקורטונה, שהוכשרו בעיקר בתחומים אחרים של האמנות החזותית. רישומי העופרת הרכה שלו מובחנים במיוחד. הוא היה למדן ואוטודידקט, שטיפח וצבר ספרייה גדולה לאורך חייו.
הקריירה שלו הוגבלה על ידי אישיותו. שלא כמו ברניני שאימץ בקלות את גלימת איש החצר המקסים במרדף אחר פרויקטים חשובים, בורומיני היה מלנכולי ומהיר חימה, מה שגרם לו לזנוח פרויקטים מסוימים ולסיים את חייו בהתאבדות.
ככל הנראה, מכיוון שעבודותיו היו אידיוסינקרטיות, השפעתו לאחר מכן לא הייתה נרחבת אך היא ניכרת ביצירותיהם של פיידמונטס, של קמילו-גוארינו גואריני, וכמיזוג של הסגנונות האדריכליים של ברניני וקורטונה, בארכיטקטורת הבארוק המאוחרת של צפון אירופה. מבקרים מאוחרים של הבארוק, כמו פרנצ'סקו מיליזיה והאדריכל האנגלי סר ג'ון סואן, היו ביקורתיים במיוחד כלפי עבודתו של בורומיני. מסוף המאה התשע-עשרה ואילך, התעורר מחדש העניין ביצירותיו של בורומיני והארכיטקטורה שלו זכתה להערכה על חדשנותה.
ראשית חייו ויצירות ראשונות.