שיא נוסף של דמתי הוא הבקעת שישה שערים במשחק ליגה אחד: ב-12 ביוני 1976 נערך המחזור האחרון של העונה ונחשב לשבת המפורסמת ביותר בתולדות הכדורגל הישראלי. ב"שבת הגדולה", כפי שהיא מכונה, אירחה שמשון תל אביב בנתניה את מכבי רמת עמידר. דמתי נתן את הופעתו הגדולה ביותר בקריירה כאשר הוא מבקיע שישה שערים לרשתה של עמידר, וקבוצתו ניצחה 2–6. שיאו של דמתי לא נשבר עד היום.
שיא אחר של דמתי היה כאשר קיבל משמעון וילנאי מעיתון "חדשות הספורט" את הציון 10, בפעם הראשונה מאז שיואל שוהם עשה זאת 12 שנים קודם לכן, ובפעם השנייה בהיסטוריה של הכדורגל הישראלי עד לאותו תאריך.
עם נבחרת ישראל השתתף דמתי במשחקי עמי אסיה של 1974, וזכו בתואר "סגנית אלופת אסיה". בגמר הם הפסידו לנבחרת איראן, ובאולימפיאדת מונטריאול (1976). הוא היה שותף לשלושה קמפיינים רצופים במוקדמות גביע העולם בכדורגל: 1974, 1978 ו-1982.
דמתי פרש ממשחק פעיל ב-1989.
את קריירת האימון שלו החל בקדנציה קצרה במכבי נתניה יחד עם חברו אורי מלמיליאן, לאחר מכן אימן קבוצות בליגות המשנה: הפועל ראשון לציון, הפועל צפרירים חולון, הכח רמת גן, הפועל הרצליה וסקציה נס ציונה. לאחר מכן עזב את עולם הכדורגל והחל לעבוד בקבלנות עם עיריית תל אביב.
פינחס (פרשה)
דברים (פרשה)
עקב (פרשה)
שופטים (פרשה)
ניצבים (פרשה)
צו הוא הוראה הניתנת על ידי אדם או גוף המוסמך לכך ולרוב הוא חייב להתבצע בלא צורך באישור או דיון. תחום עניינו של הצו משתנה בהתאם למצב. לרוב, לראשי מדינות כמו נשיאים או ראשי ממשלה יש זכות להוציא צווים ועל אלו לא להתנגש עם החוקה או חוקים של אותה מדינה. המונח המדויק לתיאור צו משתנה ממדינה: בארצות הברית למשל לא אומרים צו נשיאותי (Presidential Decree) אלא "הוראה ביצועית" (executive orders). שלטון רודני מכונה "שלטון צווים".
צו מלכותי.
צו מלכותי או צו אימפריאלי הוא מונח המתאר צו שהוצא על ידי מלך, קיסר או כל תואר של מנהיג. לצו מלכותי יש כוח בלתי מוגבל כיוון שהוא לא מוגבל על ידי חוק או חוקה, בניגוד למשטרים דמוקרטיים.
צו נשיאותי.
במשטרים נשיאותיים הנשיא מוציא לפועל החלטות שלו באמצעות צו נשיאותי. על הצו הנשיאותי לא להפר סעיפים בחוקה או בחוקים אחרים. צו נשיאותי עובר לרוב בלא צורך באישור של גוף כלשהו פרט לצווים יוצאי דופן/צווים לא נורמטיביים: ברוסיה לדוגמה, שבה משטר נשיאותי, הנשיא יכול להוציא צו המכריז על ממשל צבאי בשעת חירום אך צו מסוג זה צריך לזכות באישור של הבית העליון של הפרלמנט הרוסי, מועצת הפדרציה. הצו הנשיאותי עצמו הוא בעצם דף שכותרתו צו נשיאותי ומספר סידורי, והנושא שבו עוסק. בצו מפורטת ההחלטה/הוראה ובסיומו חתימה של הנשיא המוציא את הצו.
צו של הרשות המבצעת.
בישראל ניתנת הסמכה בחקיקה לגופים של הרשות המבצעת להוציא צווים בתחומים מסוימים. דוגמאות לכך:
צו משפטי.
צו משפטי הוא סוג של החלטה שנעשתה על ידי בית משפט וחובה לבצע אותה. מבחינת מהותם הצווים הם מסוגים שונים, ובהם:
מבחינת משך תוקפם הצווים הם מסוגים אחדים:
קורבן מנחה
קורבן מנחה הוא קורבן מן הצומח שהיה מובא לבית המקדש. רוב המנחות היו עשויות מסולת חיטים ומיעוטן מסולת שעורים. משמעות המילה מנחה היא מתנה, שמטרתה הנחת דעת מי שמביאים לו את המנחה.
המקור בתורה.
מנחות בסיפורי התורה.
קורבן המנחה הראשון בתנ"ך מופיע במעשה קין והבל: .
הרשב"ם במקום מפרש שמנחה היא דורון. רש"י במקום מפרש, כי קין הביא "מפרי האדמה" - מהגרועים שבפירותיו, ולכן מנחתו לא התקבלה, אך הבל הביא מבכורות צאנו ומחלביהן - החלק הנכבד שבנכסיו (בעלי חיים), החשוב ביותר - הבכורות, והמעולה ביותר - "מחלביהם" - כינוי לחלק המשובח ביותר בבשר הבהמה שהוא חֵלֶב.
מנחות אחרי מתן תורה.
רוב מיני קורבן המנחה, מוזכרים בפרשת ויקרא, בפרשת קורבנות הנדבה. בפרשה זו מוצגים סוגי קורבן מנחה שונים: מנחת סולת, מנחת מחבת, מנחת מרחשת, מנחת מאפה תנור. בנוסף, מוזכר בה האיסור להקריב במנחה שאור או חמץ, מלבד שתי הלחם שבאים מראשית התבואה של החיטים.
מנחת חוטא מוזכרת בפרשת קורבן חטאת בפרק ה' שבחומש ויקרא.
סוגי המנחות.
שלושה מבין קורבנות המנחה הם קורבנות ציבור הבאים כקורבנות חובה.
חמישה מבין קורבנות המנחה הם קורבנות יחיד. ארבעה מתוכם הם קורבנות חובה, ואחד - קורבן נדבה.
הבאת המנחה.
יציקה.
החלק הראשון בקורבן המנחה, הוא ה"יציקה" - יציקת הסולת לכלי השרת. בכל המנחות, חוץ מכמה סוגי מנחות שיפורטו להלן, מביא הקורבן, מביא את המנחה מביתו, ומניחה בכלי שרת, ובכך הוא מקדשה בקדושת המנחה. לכל הדעות במשנה ובתלמוד, דין זה הוא חיוני לחלות דין הקורבן על המנחה, וללא שהוא מקדשה בכלי שרת לפני הקמיצה, אין חל על הקורבן דין קורבן מנחה.
בלילה.
החלק השני, בקרבנות בהם יש מלבד הסולת גם שמן (כל המנחות חוץ ממנחת חוטא), יש לבלול את השמן והסולת יחד כאמור בתורה . דין זה אינו מעכב לריצוי המנחה, והמנחה כשרה גם בלעדיה.
למרות זאת, הציווי של "מנחה בלולה", תופס חלק חשוב בריצוי המנחה, שכן המנחה צריך לבוא בצורה שבה היא יכולה הייתה להיבלל. מסיבה זו, פסק רבי זירא כי מנחה בנפח ששים סאה, הראויה ליבלל בכלי שרת, כשרה; לעומת זאת, מנחה בנפח ששים ואחת סאה – שלא ניתן לבלול אותה בעודה בכלי השרת מבלי שיישפך ממנה – אינה כשרה.
שני חלקים אלו, היציקה והבלילה, כשרים לכתחילה גם אם נעשו על ידי זר (יהודי שאינו כהן). כאמור בתורה , שמכאן אנו רואים שיש להביאה לכוהן רק החל משלב הקמיצה, אך השלבים הקודמים יכולים ליעשות גם על ידי זר.
בהקשר לכך, נחלקו רבי יוחנן וריש לקיש בדין מנחה שנבללה מחוץ לחומת העזרה. ריש לקיש סבר, כי מכיוון שהמנחה אינה צריכה להיעשות על ידי כהן, נראה שאין זו עבודה מעבודת הקורבן, ולכן גם אין צריכה להיעשות בפנים. רבי יוחנן, החלוק עליו, סבר שמכיוון שהיציקה והבלילה נעשות בכלי שרת כשאר העבודות, לא ייתכן שֶׁיוּתַּר לעשות שלבים אלו מחוץ לעזרה. להלכה, פסק הרמב"ם כדעת רבי יוחנן.
קמיצה.
הכהן המקריב נוטל בידו (באמצעות שלוש אצבעותיו האמצעיות) חלק מהמנחה (הנקרא קומץ) ונותן אותו בכלי שרת. את כלי השרת הוא מוליך למזבח, שם הוא מגיש ומניף את המנחה (בהתאם לסוגה) ומקטיר אותה למזבח.
במנחת כהנים אין קמיצה, ולכן המנחה כולה מוכנסת לכלי שרת ומוקטרת.
גם בשתי הלחם, בלחם הפנים ובלחם המונף מלחמי התודה ומרקיקי הנזיר אין קמיצה; את חלקן מניפים אך הם אינן מוקטרות, אלא נאכלות כולן לכהנים.
הנחה בכלי שרת לאחר הקמיצה.
נחלקו החכמים אודות השלב האחרון, של הנחת הקמיצה בכלי שרת, שכן לפי רבי שמעון אין שלב זה מעכב בהקטרת המנחה, והמנחה כשרה בלעדיו, ובפירוש דעתו נחלקו ראשוני אמוראי ארץ ישראל:
לפי רבי יהודה בריה דרבי חייא, סבר רבי שמעון שהפסוק אומר כי כמו שזריקת הדם של דם החטאת, נעשה ביד ימין ולא על ידי כלי, כך גם ניתן להקטיר קורבן זה ללא כלי כקורבן חטאת אלא בהקטרה הנעשית על ידי יד ימין, וכמו זריקת דם החטאת, אף אין כל צורך לקדשה בכלי. או לחלופין להקריבה כדם קורבן אשם בכלי שרת.
לפי שיטת רבי ינאי, חותנו של רבי יהודה בריה דרבי חייא, המקיל ביותר בנושא זה, אין כלל דין באופן ההקטרה של קורבן מנחה, אלא מיד לאחר שנקמצה, אין צורך לקדשה בכלי שרת, ואין הגבלות בנוגע לדיני ההקטרה על המזבח, אם ביד ימין או שמאל, ובכך הוא חלוק על רבי יהודה בריה דרבי חייא, הסבור שיש להקטיר דווקא ביד ימין.
בביאור שורש המחלוקת, הסביר הגרי"ז מבריסק שהמחלוקת בדין בחובת יד ימין בעבודה משקפת מחלוקת יסודית יותר: לפי רבי יהודה בריה דרבי חייא, קיימים שני מיני עבודות, עבודת כלי שרת - הכלי שרת מכשיר את העבודה, ועבודת יד - התורה ייעדה והכשירה את ידי הכוהן כמקום מיועד לזריקת הדם, ובכך אמרה התורה, שהמקום המיועד הוא דווקא בימין. נמצא שחובת ה"ימין" היא דין דווקא בעבודת יד, אבל לפי רבי ינאי, אין כלל דין של עבודת יד, שהרי יכול להקטירו אפילו בשרוולו, ולכן סבר גם שאין צורך שהעבודה תעשה דווקא ביד ימין.
רב נחמן בר יצחק, חלק על רבי ינאי ורבי יהודה בריה דרבי חייא, וסבור שהכול מודים שהקומץ צריך קידוש לאחר קמיצתו, ולכן יש להניחו שוב בכלי שרת, המקדשו כדי להקטירו למזבח.
התנופה.
בקורבנות מסוימים, וביניהם בחלק מקורבנות המנחה (למשל, מנחת סוטה), יש לבצע תנופה בחלק המוקרב, לפני ההקרבה. הכוהן מניח את הקורבן על ידיו של מי שמחויב בקורבן והביאו, אוחז בידי מביא הקרבן כשהם מעל ידיו, ומניף את הקורבן לארבעת צדדים: מוליך ומביא לארבע רוחות השמים, מעלה לכיוון מעלה, ומוריד לכיוון מטה.
הגשה.
לפני הקטרת המנחה על גבי המערכה שעל המזבח, יש להגישה אל המזבח, על ידי נגיעה בקרנה הדרומית מערבית של המזבח החיצון. אין צורך שהמנחה עצמה תגע במזבח, ודי בכך שהוא מונח בכלי השרת הנוגע במזבח.
הקטרת הקמיצה.
לאחר שלבים אלו, יש להקטיר את הקורבן על המזבח. נחלקו החכמים, האם ההקטרה צריכה להיות דווקא בשיעור כזית, או לא. לפי שיטת רבי יהושע בן לוי, כל הקטרה צריכה להכיל כזית מהקמיצה, ולכן, ניתן להקטיר את הקמיצה בפעמיים בלבד (כמובא במשנה) - שכן הכמות הנכנסת בכף היד כתוצאה מהקמיצה היא כשני זיתים, וניתן לחלק את הכמות לפעמיים. לעומת זאת סבור רבי יוחנן שלפעמים הקמיצה היא גם בפחות מכשני זיתים, ולמרות זאת מתירה המשנה לחלק את הכמות של הקמיצה לפעמיים, ומכאן שאין נחוץ שיעור כזית כדי להקטיר את המנחה.
פיגול.
ככל קורבן הקרב בבית המקדש, אם הקרבן הוקרב במטרה לעשות בו אחת מהעבודות חוץ לזמנו, הוא נעשה פיגול, וחייבים על אכילתו כרת.