שקוף מציגים לציבור פירוט מלא של ההוצאות וההכנסות שלהם, הזמין ומתעדכן באופן שוטף באתרם. נכון לחודש נובמבר 2021, ישנם 6,663 תומכים קבועים המשקיעים במצטבר למעלה מ-200,000 ש"ח בחודש.
פעילות.
לאחר איחוד המיזמים בשנת 2018, החל שקוף בגיוס כספים מהתומכים ובהשקת מיזמים שונים אשר נבחרו על ידי התומכים במיזם.
תחקירים וניתוחים.
פעילותו המרכזית של שקוף היא פרסום תחקירים העוסקים בתופעות שונות בחברה הישראלית ובעיקר בתחומי השחיתות השלטונית. חלק מתחומי הסיקור נקבעים על ידי ציבור התומכים במיזם. נכון לאפריל 2021 בין התחומים העיקריים שמסוקרים על ידי שקוף הם "תיקון הכנסת", "שקיפות" ו"סביבה".
שקוף נוהגים להשקיע מאמצים מתמשכים בהנגשת מידע הנוגע לפעילותם של נבחרי ציבור או גורמים הממומנים מכספי ציבור, ולבצע ניתוחי עומק של המידע לכשהתקבל.
במקרים מסוימים קיימו בשקוף מיזמים ייחודיים בהקשר זה:
אקטיביזם.
לצד תיעוד המתרחש, עוסקים בשקוף גם בניסיון להשפיע על המציאות הפוליטית בישראל.
במקרים שונים פונים שקוף - לעיתים בשיתוף פעולה עם ארגונים נוספים - לגורמים שונים בכנסת, דוגמת ועדת האתיקה או היועץ המשפטי, ומגישים בקשות חופש מידע, ואלו לעיתים השפיעו על החלטות ופעולות פרלמנטריות.
באוקטובר 2019 גייס הארגון כתבת חדשה ותחום פועלה נבחר על ידי תומכי המיזם כ"כתבת פולו אפ" שמטרתה לבצע מעקב מתמשך אחר הבטחות לתיקונים שנמסרו בעת חשיפת ליקויים. בדיקות פולו-אפ חוזרות מטעם שקוף השפיעו במספר מקרים על תיקון הליקויים.
לאורך שנות פעילותם קיימו שקוף מספר מהלכים ארוכי טווח בהקשר זה:
מיזמים משלימים.
צוות שקוף מפעיל במקביל כמה מיזמים משלימים שמטרתם לחזק את הקשר בין המיזם לקהילה.
להרוג את רומל
להרוג את רומל (באנגלית: Killing Rommel) הוא ספר מאת סטיבן פרספילד העוסק בקבוצת קומנדו בריטית במלחמת העולם השנייה, המנסה להרוג את ארווין רומל. הספר הוא בדיוני ושייך לסוגת הרומנים ההיסטוריים.
עלילה.
הספר מתחיל באנגליה, ועוקב אחר קצין בריטי בשם לורנס צ'פמן בן 22, המתגייס לצבא בריטניה במלחמת העולם השנייה. צ'פמן מוצא את עצמו נלחם במסגרת המערכה בצפון אפריקה, כנגד קורפוס אפריקה הגרמני-איטלקי. הגרמנים נהנים מטקטיקה וכלי נשק מעולים, אולם יתרונם הגדול ביותר הוא מנהיגם האגדי הפלדמרשל ארווין רומל המכונה "שועל המדבר". כל עוד רומל בסביבה, נראה שלבריטים אין סיכוי לנצח. צ'פמן מצטרף לקבוצת המדבר ארוכת הטווח, יחידה מיוחדת של העוסקת באיסוף מודיעין צבאי וביצוע פשיטות תחת המוטו "לא בכוח כי אם בעורמה". הבריטים הוגים תוכנית נואשת - לשלוח כוח קטן, קל תנועה וחמוש היטב אל מאחורי הקווים של הגרמנים, להרוג את רומל ולהנחית מכה שתעצור את התקדמותו של קורפוס אפריקה. היחידה של צ'פמן, כוח ססגוני המורכב מבריטים, אוסטרלים, ניו זילנדים ומחיילים וממדינות אחרות של חבר העמים הבריטי, מקבל את המשימה. הקבוצה נעה דרך מאה קילומטרים של מדבר צחיח, ועוברת חוויות רבות בדרכה ואנשיה לומדים להתגבר על מחלות, עייפות, התייבשות, ועוד סכנות. בדרכם נוצרת ביניהם אחוות לוחמים. והם לומדים להעריך זה את זה מתוך מצוקה.
רומל עצמו מופיע רק בסצנה אחת בספר, אולם המיתוס שלו מתנשא מעל כל העלילה.
פאיתון (מצביא)
פאיתון הידוע לעיתים גם בשם פיתון (ביוונית: Πείθων; ? - 314 לפנה"ס) היה מצביא מוקדוני אשר שימש כסומאטופילקס של אלכסנדר הגדול, ומאוחר יותר היה דמות שולית במלחמות הדיאדוכים.
ביוגרפיה.
פאיתון היה בנו של אציל מוקדוני בשם קרטרוס מאזור אאורדיה במערב מוקדון. הוא נזכר לראשונה בשנת 326 לפנה"ס כטריארארך, היינו מפקד צי, אשר סייע לאלכסנדר הגדול לחצות את האינדוס במהלך פלישת אלכסנדר הגדול להודו. בשנה הבאה הוא נזכר כאחד משמונת הסומאטופילקס ("שומרי ראש") של המלך. אריאנוס מספר שבשנת 323 לפנה"ס הוא ושישה קצינים נוספים ישנו לילה במקדש סראפיס כדי לבקש רחמים מהאל עבור אלכסנדר החולה. הסיפור הוא ככל הנראה המצאה, שכן סראפיס הוא עיבוד יווני של אל בבלי אשר פולחנו החל רק במאה ה-3 לפנה"ס.
עם מותו של אלכסנדר באותה שנה, עדיין החזיק פאיתון במשרת הסומאטופילקס, ולפיכך השתתף בהסכמי בבל. במסגרת ההסכמים, הוא מונה לסטרטגוס של מדי. עם זאת, היה מדובר באזור גדול וחשוב מדי, והעניק לפאיתון הרבה מדי כוח. לפיכך הוא נאלץ להסתפק רק בחלק הדרומי של הארץ, בעוד החלק הצפוני נמסר לאטרופטס. עם מותו של אלכסנדר, פתחו היוונים שיושבו באסיה הקטנה בידי אלכסנדר במרד. עוצר הממלכה, פרדיקס, הקים כוח שכלל 3,000 חי"ר ו-800 פרשים, והפקיד אותו בידיו של פאיתון עם הוראה להביס את המורדים ולהרוג את מנהיגיהם. פאיתון שמח על הכוח שהופקד בידיו, ותכנן להשתמש בו כדי לכרות ברית עם המורדים ולהפוך לשליט בלעדי של האזור. הוא הגיע להסכם עם אחד ממפקדי המורדים, והורה למורדים לחזור לבתיהם לאחר שיישבעו לו אמונים. עם זאת, חייליו של פאיתון, שזכרו את הוראותיו המפורשות של פרדיקס, הרגו את כל המורדים וסיכלו את מזימתו. עם זאת, ייתכן שפרדיקס צפה שפאיתון עלול לנקוט בקו פעולה מעין זה, ואולי אף הורה לו מראש להרוג את כל המורדים, ולחלק את השלל בין החיילים כדי לוודא שהם אכן יעשו זאת. חלק מהחוקרים אף סבורים שפאיתון כלל לא תכנן לבגוד, אלא הכיר בעובדה שחייליו מעטים יחסית, ושהמושלים באזור אינם יכולים להרשות לעצמם לאבד עוד חיילים, ולכן ניסה להגיע להסכם.
ייתכן שבאותה העת החל פרדיקס לחשוש שפאיתון חזק מדי, אולם לא היה מסוגל להדיחו מתפקידו ללא סיבה ולפיכך החל לקחת אותו עמו למסעות המלחמה כדי שיוכל לשלוט בו. פאיתון השתתף במסע המלחמה כנגד אריארתס הראשון המנהיג המורד מקפדוקיה. עם פרוץ מלחמת הדיאדוכים הראשונה בשנת 322 לפנה"ס, תמך פאיתון בפרדיקס, וזה האחרון הורה לו להצטרף למסע המלחמה כנגד תלמי שליט מצרים. הכוחות ניסו לחצות את הנילוס ליד ממפיס, אולם נכשלו בכך כישלון מוחץ. על פי דיודורס, האבדות הקשות במחנה פרדיקס, ובכללם כמה ממפקדיו הבולטים, הביאו זעם כלפי פרדיקס. במקביל, תלמי החליט לנהוג בכבוד כלפי גופות החיילים ממחנה פרדיקס שנותרו בשטחו והורה לשרוף אותן, כמנהג הקבורה היווני ואף שלח את עצמותיהם לקרוביהם, דבר אשר הגביר את האהדה אליו על חשבון פרדיקס. עם לילה, הוביל פאיתון מרד במחנה, וקבוצה של פרשים פרצה לאוהלו של פרדיקס ודקרוה אותו למוות.
לאחר מותו של פרדיקס, למשך תקופה קצרה שימש פאיתון כעוצר יחד עם ארהידאוס. אולם במסגרת הסכם טריפרדיסוס התעלמו ממנו לחלוטין, ומינו כעוצר במקומו את אנטיפטרוס. בניגוד לשאר הדיאדוכים שתמכו באנטיפטרוס במהלך המלחמה, פאיתון לא תוגמל כלל, וללא ספק חש מרומה. בשנת 319 לפנה"ס מת אנטיפטרוס, ובכך נפתח חלון הזדמנויות חדש בפניו של פאיתון. בשנת 318 לפנה"ס הוא תקף את פיליפוס מושל פרתיה, כבש את ארצו ומינה את אחיו כמושל החדש. שאר הדיאדוכים באזור התנגדו לצעד ואיחדו כוחות נגדו. הצבא המאוחד כבש חזרה את פרתיה, והיה מוכן לצעוד כנגד מדי ולהדיח את פאיתון. אלא שאז הגיעה מלחמת הדיאדוכים השנייה בין קסנדרוס לפוליפרכון לשיאה, ופוליפרכון כרת ברית עם אאומנס ומינה אותו למצביא עליון באסיה. לעומת זאת קסנדרוס כרת ברית עם אנטיגונוס מונופתלמוס. מרבית הדיאדוכים באסיה החליטו לחבור אל אאומנס, בעוד פיתון וסלאוקוס החליטו לחבור אל אנטיגונוס. בשנת 316 לפנה"ס הביס אנטיגונוס את אאומנס בקרב גביינה.
לאחר תבוסתו של אאומנס ניתן היה לפאיתון לחזור ולצבור כוח. אלא שכעת אנטיגונוס כבר לא הסכים להכיר בו כבן ברית שווה ערך, ולאחר שבשנת 314 לפנה"ס נודע לו שפאיתון גייס אנשים נוספים לצבאו, הזמין אותו להתארח בארמונו ובמהלך הביקור רצח אותו.
הארמייה ה-56 (ברית המועצות)
הארמייה ה-56 הייתה ארמיית שדה של הצבא האדום אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הארמייה הוקמה באוקטובר 1941 על בסיס כוחות המחוז הצבאי בצפון הקווקז. כמפקדה הראשון של הארמייה מונה פיודור רימיזוב, והיא השתתפה בקרב על רוסטוב בנובמבר של אותה שנה. הארמייה נכללה במסגרת חזית צפון הקווקז, ובין 1942-1943 השתתפה בקרבות הגנה באזור מחוז קרסנודאר, ובשחרור הקווקז וחצי האי טאמאן. בנובמבר 1943 השתתפה במבצע קרץ'-אילטיגן, שלאחריו פורקה ועל בסיסה הוקמה ארמיית החוף העצמאית.
פלוראנס ארטו
פלוראנס מוניק ארטו (בצרפתית: Florence Arthaud, 28 באוקטובר 1957, בולון-ביאנקור – 9 במרץ 2015) הייתה שייטת צרפתייה.
ביוגרפיה.
פלוראנס ארטו נולדה בבולון-ביאנקור, מחוז רמות הסן כבתו של ז'אק ארטו, מנהל ההוצאה לאור ארטו. סבה היה מייסד ההוצאה לאור ואביה פיתח אותה.
בגיל 17 היא נפגעה בתאונת דרכים קשה ולקתה בשיתוק. הייתה מאושפזת למשך חצי שנה ושיקומה לקח שנתיים.
בשנת 1978 בגיל 21 היא השתתפה לראשונה בשיט במסלול "דרך הרום" מסן-מלו לפואנט-א-פיטר בגוואדלופ. יכולתה הפיזית הפתיעה והיא והגיעה ליעד במקום ה-11, מה שהביא לה את הכינוי "הארוסה הקטנה של האטלנטי".
בסוץ שנות ה-1980 ארטו שכנעה איש עסקים בתחום הנדל"ן בשם כריסטיאן גארל, לממן לה את בניית טרימרן, שכונה "פייר Iלה פרמייה" (פייר הראשון). על לכי שייט גדול זה השיגה פלוראנס ארטו בשנת 1990 שיא עולמי במהירות בחצייה לבד של צפון האוקיינוס האטלנטי במסלול "דרך הרום". השיא הקודם היה ארוך ביומיים. בדרך נשארה ברגע מסוים ללא הנווט האוטומטי וללא הרדיו שהתקלקלו. בנוסף התמודדה עם בעיות בריאות - איבדה דם בעקבות הפלה טבעית ולבשה צווארון בגלל בקע חולייתי בעמוד השדרה הצווארי.