הקאק הוא עורב קטן: אורכו-כ-39 -35 ס"מ ומשקלו כ-250 גרם. רוב גופו שחור, עורפו אפור-כסוף, וגחונו שחרחר-אפרפר. בבגרותו ראשו, כנפיו וזנבו מקבלים ברק מתכתי. צבע קשתית העין: לבנבן-תכלת. מקורו קצר ומגושם. אורך הזנב בינוני.
אין כמעט הבדלים בין זכר ונקבה. אך בדרך כלל לזכרים הגוון הכסוף שבערפם בהיר יותר משל הנקבות.
הקאק הוא עוף אינטליגנטי, חברותי הנוהג להתלהק. נצפה שהוא מסוגל להשתמש בכלים, זכרים ונקבות יוצרים זוגות כבר בשנת חייהם הראשונה, אך מזדווגים רק שנה מאוחר יותר. הזוגיות נשמרת לאורך כל חיי הפרט ומהווה יחידת חיים יציבה בתוך המושבות והלהקות, באוכלוסיות יציבות ונודדות. בני הזוג נראים תכופות צמודים זה לזה כ"זוג מאוהב". שיחור המזון נעשה בלהקות גדולות (בעיקר בסתיו ובחורף) המונות מאות ואף אלפי פריטים ובערבים מתקבצים ללינה על העצים. בלהקות מבנה היררכי ברור הכולל מנהיג להקה. לעיתים, מותקפת ציפור פצועה או חולה על ידי חבריה בלהקה עד אשר מתה.
הקאק הוא אוכל-כול המשחר אחר מזונו בקרקע. הוא ניזון מזרעים ובלוטים, פירות, חרקים ולרוות (זחלים ורימות), בעלי חיים קטנים ועוד.
זהו עורב זריז, פעלתן ומעופף מוכשר, להקות נצפו מבצעות מפגני ראווה אווירובטיים הכוללים התהפכויות וצלילות.
הקאק נחשב ציפור אינטליגנטית. קונראד לורנץ בספרו טבעת המלך שלמה, תיאר כיצד יצר קשר עם להקת קאקים על גג ביתו בגרמניה בעת מלחמת העולם השנייה. מההתבוננות הארוכה בהתנהגותם, הגיע למצב שהבין חלקים מהתקשורת שלהם, כולל שמות שהם מייחדים לכל פרט. הוא אף תיאר מפגש עם הלהקה לאחר שנים, בהיותו בעיר, כשקאק אחד ניתק מהלהקה בה עף, ירד אליו, אמר את שמו וכן קרא לו 'קונראד'. הקשר נוצר בעקבות טיפול בגוזל קאק, וכך גילה את תופעת ההחתמה בעופות ובעלי חיים צעירים.
בישראל.
להקות גדולות של קאקים חיים בארץ בחבל עדולם ובאזור שפלת יהודה. בחורף אלו עוברים לאזור מדבר יהודה. להקות נוספות נצפו בגליל. הקאקים מתכנסים בשעות הערב וחונים במקום קבוע בדרך כלל מספר עצים וגגות, וחוזרים אל מקום החניה שנה אחרי שנה. במתחם החניה אין עופות מסוג אחר, אך בדרך כלל בסמיכות קיים "מחנה" של ציפורים אחרות - בעיקר זרזירים ואנפות, אשר גם לכל אחד מהם מתחם מוגדר. עם התפתחות הערים לתוך שטחי החקלאות מאז 1989 נצפות להקות בתוך הערים רחובות, רמלה, לוד, בית שמש, קריית גת, ירושלים, מעלה אדומים ועוד.
בספרות היהודית.
הקאק מוזכר בתנ"ך בשם "קָאַת" כאחד מבעלי החיים שישכנו בתוך חורבותיה של אדום:
"וִירֵשׁוּהָ קָאַת וְקִפּוֹד וְיַנְשׁוֹף וְעֹרֵב יִשְׁכְּנוּ־בָהּ וְנָטָה עָלֶיהָ קַו־תֹהוּ וְאַבְנֵי־בֹהוּ" (ישעיהו ל"ד, י"א), ופירש רד"ק "קָאַת" - "הוא הנקרא במשנה קיק והוא עוף מדברי נמצא בכרכי הים".
חוקר יהודי קדום כתב על הקאק בשמו הערבי, אלקאק:
בעקבות זאת חוקר הטבע ישראל אהרוני נתן לקאק את שמו העברי.
מטבוליזם של חומצת הטבוריתיים
CAM photosynthesis (ראשי תיבות של Crassulacean acid metabolism, "מטבוליזם של חומצת הטבוריתיים") הוא מנגנון פוטוסינתזה מיוחד שמייעל את קליטת הפחמן הדו-חמצני וקיבועו בתנאים של חום, יובש ועוצמות קרינה גבהות תוך כדי אובדן מזערי של מים.
תהליך פוטוסינתזה רגיל מורכב משני שלבים עוקבים: שלב ראשון - קליטת האור בכלורופיל, פרוק מולקולת מים לחמצן ומימן והמרת אנרגיית האור לאנרגיה כימית במולקולת ATP. שלב שני - קליטה של CO2 דרך פתחי הפיוניות, וקיבועו אל תוך תרכובות אורגניות. במהלך קליטת פחמן דו-חמצני ישנה עלייה בקצב איבוד המים, ועל כל מולקולת CO2 שנכנסת עשויות לצאת כאלף מולקולות מים. בנוסף, בתנאים של חום ויובש פוחת ריכוז ה-CO2 משתי סיבות: אחת - בטמפרטורות גבוהות יורדת מסיסותו בכלורופלסט וזמינותו לתהליך ההטמעה נפגעת. שנייה - במצב של עקת יובש מוגבלת כניסתו אל העלה דרך הפיוניות, שנסגרות ונפתחות באופן שמאפשר קליטה מרבית של CO2 והתנדפות מזערית של מים.
בצמחי CAM נפתחות הפיוניות לקליטת ה-CO2 ולאגירתו במהלך הלילה, וקיבועו במעגל קלווין במהלך היום. הכיצד? הפחמן הדו-חמצני נקשר למולקולה תלת-פחמנית (C3) ומקובע באופן מידי בחומצה מאלית (אספרטית, C4), שריכוזה עולה במהלך הלילה בחלולית התא, ולכן אינה גורמת שינויים מזיקים בחומציות הציטופלזמה. במהלך היום משתחררת החומצה המלית מהחללית ומתפרקת חזרה ל-C3 ול-CO2 שמשתלב במעגל קלווין בכלורופלסט, בייצור הפחמימות. אך על פי שלצמחי CAM כמו לצמחי C-4 יש מנגנון המאפשר הפרדה בין קליטת ה-CO2 לתהליך הקיבוע הסופי שלו לפחמימות, הם נחשבים לצמחים בעלי ייצור נמוך יותר וכמעט אין ביניהם צמחים בעלי חשיבות כלכלית (מלבד אננס).
שם התהליך, Crassulacean acid metabolism, נקרא על שם משפחת הטבוריתיים בשפה האנגלית (Crassulacea) בסדרת הבקעצוראים, שכל נציגיה מטמיעים במסלול זה, אך התהליך קיים גם בסוגים רבים אחרים הצומחים באזורים יבשים כמו מיני קקטוסים, אננס ועוד.
צפירה
טאהא מוחמד עלי
טאהא מוחמד עלי (בערבית: طه محمد علي; תעתיק מדויק של שמו: טה מחמד עלי; 1931 – 2 באוקטובר 2011) היה משורר פלסטיני אזרח ישראל, שחי בנצרת.
ביוגרפיה.
עלי נולד וגדל בכפר ספוּרִיֶה בגליל, ובגיל שבע עשרה, במהלך מלחמת העצמאות, ברח עם משפחתו ללבנון. אחרי המלחמה לא הורשו לחזור לכפר, והמשפחה חזרה והתיישבה בנצרת, שם גר עלי עד מותו. בשנות החמישים פתח חנות מזכרות לתיירים נוצרים בשוק אלקזנובה שבמרכז העיר, והתחיל בלימודי ערב בשירה. את שירתו נהג לכתוב בזמנים בהם לא הגיעו קונים לחנות.
עלי היה אוטודידקט. בבית ספר למד רק ארבע שנים. כך הוא גם מסביר מדוע כתיבתו חיכתה לנבוע ממנו רק כשהגיע לגיל 41. במגירות שבחנותו המתינו במשך שנים סיפוריו ושיריו, עד שאזר אומץ והחליט לפרסמם.
עלי היה חבר מק"י ורק"ח וכיהן בוועד המרכזי של המפלגה. בשנת 1990 פרש ממנה בעקבות מחלוקת על דרכה האידאולוגית של המפלגה, שהמשיכה לדבוק בלניניזם.
הוא כתב על ימי ילדותו בגעגועים, ועל מה שחווה כגירוש מאדמתו עם משפחתו והרס חיי הכפר השלווים. במהלך השנים הוציא חמישה ספרי שירה וקובץ סיפורים קצרים בשפה הערבית. כתביו תורגמו לתשע שפות, בהן סינית, רוסית, ספרדית, צרפתית ואיטלקית, ופורסמו בעשרות כתבי עת בעולם.
חתן פרס טבע לשירה 2005.
הוא מת בביתו בנצרת ב-2 באוקטובר 2011 והותיר אחריו רעיה, שני בנים ובת.
האופרה המלכותית השוודית
האופרה המלכותית השוודית (בשוודית: Kungliga Operan) היא הבימה הלאומית לאופרה בשוודיה. הבניין נמצא במרכז סטוקהולם, בצדו המזרחי של ארמון גוסטב אדולף. את להקת האופרה ייסד המלך גוסטב השלישי והופעתה הראשונה הייתה ב-18 בינואר 1773, אך בית האופרה הראשון נפתח רק בשנת 1782 והיה בשימוש במשך מאה שנה, עד שהוחלף בסוף המאה ה-19. שני בתי האופרה נקראו באופן רשמי "האופרה המלכותית", אם כי המונחים "האופרה של גוסטב" ו"האופרה של אוסקר", או האופרה "הישנה" ו"החדשה" משמשים כשנדרשת הבחנה.
האופרה של גוסטב.
בית האופרה המקורי של סטוקהולם, יצירתו של האדריכל קרל פרדריק אדלקרנץ, נבנה לפי הזמנתו של המלך גוסטב השלישי, תומך נלהב באידיאל של אבסולוטיזם נאור וככזה, פטרון גדול של האמנויות. הבנייה החלה בשנת 1775 והתיאטרון נחנך ב-30 בספטמבר 1782 בהצגת "קורה ואלונזו" של המלחין הגרמני יוהאן גוטליב נאומן.
הבניין היה מרשים מאוד באכסדרת הכניסה המרכזית שלו בסגנון הקורינתי, שארבעת עמודיו תומכים בארבעה פסלים ובראשו הכתר המלכותי. האולם בעל ארבעת היציעים היה סגלגל בצורתו והצטיין הן באקוסטיקה והן באפשרויות הצפייה שלו. הפואייה המפואר הכיל מדליונים ופילסטרים נאו-קלאסיים.
בפואייה של האופרה פגש המלך את גורלו: בנשף מסכות ב-16 במרץ 1792 ירה יעקב יוהאן אנקרסטרום במלך, שמת כעבור ימים אחדים. (אירוע זה נתן השראה לאחר זמן לורדי לכתיבת האופרה "נשף המסכות".) לאחר ההתנקשות, נסגר בית האופרה עד 1812.
האופרה של אוסקר.
האופרה הישנה נהרסה בשנת 1892 כדי לפנות מקום לאופרה החדשה, שבנה אקסל יוהאן אנדרברג ובנייתה הושלמה כעבור שבע שנים. את האופרה החדשה חנך המלך אוסקר השני בהפקת אופרה שוודית (מסורת שהשתרשה היטב במהלך המאה ה-19), "אסטרלה דה סוריה" של פרנץ ברוואלד.
הבניין החדש נושא את האותיות Kungl Teatern, מילולית "תיאטרון מלכותי" (ומשום כך ראה התיאטרון הדרמטי המלכותי, שנוסד אחריו, מקום להוסיף את האבחנה המייחדת "דרמטי" לשמו), ועכשיו הוא קרוי פשוט "האופרה", או
Operan
זהו בניין מלכותי בסגנון נאו-קלאסי, ולו פואייה מוזהב מרהיב ומדרגות שיש מפוארות ואלגנטיות, המובילות אל אולם תלת-יציעים, קטן במשהו מן התיאטרון הישן. כיום יש בו 1,200 מקומות ישיבה.
אסון הקולומביה
סאדו
אלפיו באסילה
אלפיו רובן באסילה (Alfio Rubén Basile; נולד ב-1 בנובמבר 1943 בבאיה בלנקה, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ומאמן במשך יותר מ-35 שנים. הוא אימן את נבחרת ארגנטינה בשתי קדנציות. באסילה מכונה "אל קוקו" (El Coco).
קריירה כשחקן כדורגל.
באסילה שיחק במדי ראסינג קלוב בשנים 1964-1970, וזכה איתה באליפות ב-1966, בגביע ליברטדורס ב-1967 ובגביע הביניבשתי באותה שנה. לאחר מכן עבר לשחק בקבוצת הורקאן איתה זכה באליפות ב-1973. פרש ממשחק פעיל ב-1975.
קריירה כמאמן.
לאחר פרישתו כשחקן כדורגל, אימן באסילה מספר קבוצות ארגנטינאיות כשבולטות ביניהן היו רוסאריו סנטרל, הוראקן, ולז סרספילד וראסינג קלוב, איתה זכה בסופרקופה סודאמריקנה (1988), בהמשך אימן את נסיונל מאורוגוואי ואת אתלטיקו מדריד הספרדית.
הקדנציה הראשונה בנבחרת.