התאוריות של וקסלר מורכבות, משלבות כמה וכמה שפות יהודיות ומציגות תהליך של  קריאוליזציה כגורם בהיווצרותן של רבות מהשפות הללו. פרט לניתוח הבלשני, הוא מחלק את אזורי התרבות היהודיים ל: יווני-יהודי, רומאני-יהודי, גרמאני-יהודי, טורקו-יהודי, טאטי-יהודי, גיאורגי-יהודי, ערבי-יהודי וסלאבי-יהודי. עם זאת, הוא מכיר בכך שלשפות יהודיות רבות יש סוּבְּסְטְרָט עברי
התאוריה של וקסלר גורסת כי מקורן של שפות אלו בקבוצות שונות של גרים אשר שימרו את הדקדוק של השפות הלא-יהודיות הקודמות שלהן, בעודם מבצעים רה-לקסיפיקציה שלהן באמצעות אימוץ נרחב של אוצר מילים חדש.
ישנן שלוש תאוריות שונות באשר למקורה של היידיש, וגישתו של וקסלר שונה באופן קיצוני משתי התאוריות העיקריות, אשר מייחסות את מקורה של היידיש למערב ארץ הריין או לאזור בוואריה/צ'כיה. וקסלר עושה זאת באמצעות שבירת הקשר הגנטי בין הארצות הסלאביות לבין אותם יהודים שחיו בגרמניה של בימי הביניים. לטענתו של וקסלר, היידיש החלה את דרכה כשתי שפות נפרדות: צרפתית-יהודית (יידיש מערבית) ודיאלקט סורבי-יהודי שאותו דיברו במזרח גרמניה. השפה הראשונה גוועה, ואילו השנייה היוותה את הבסיס ליידיש המאוחרת יותר.: 69 לפי התאוריה שלו, מקורה של היידיש המזרחית הוא במפגש בין יהודים סורביים שדיברו יידיש לבין צאצאיהם דוברי הסלאבית של הכוזרים.: 70 לפי התאוריה שלו, רה-קלסיפיקציה שנייה של יידיש מזרחית התרחשה במאה ה-15, כאשר צאצאי הכוזרים כבר לא דיברו שפה טורקית אלא תערובת של סלאבו טורקית.: 55
וקסלר סבור שייתכן שצאצאים של הכוזרים שעברו סלאביזציה היגרו צפונה ומערבה והביאו לכך שמקצת מהמונחים הסלאביים-המזרחיים לחגים היהודיים הפכו לחלק מהסלאבית-המערבית.: 528 וקסלר קובע שהתאוריה שלו אינה דורשת מהיידיש להכיל סוּבְּסְטְרָט טורקי משמעותי.: 524 הוא דוחה את התאוריה כי ההבדלים בין יידיש מזרחית למערבית נגרמו כתוצאה מחשיפה גדולה יותר של היידיש המזרחית לסלאבית, אלא רואה את שני הדיאלקטים כשתי שפות נפרדות בעיקרן.: 69
בספרו משנת 1993 קבע וקסלר כי יהודים אשכנזים יכולים, מבחינה אתנית, להיחשב לסלאבים. הוא טוען שהאשכנזים אינם ממוצא ים-תיכוני. המסקנה הלוגית מהתאוריות הבלשניות שלו היא שהיהודים האשכנזים הם צאצאיהם של גרים איראניים, טורקיים וסלאביים.: 55 וקסלר גם החיל את התאוריות הבלשניות שלו על היהודים הספרדים וטען שגם הם למעשה ממוצא לא-יהודי, ושמקורם בגרים ברברים, ולא מספרד.: 55
במאמרו משנת 1995 המתייחס לשניים מספריו של וקסלר דוחה הרברט פפר (Herbert Paper) את שתי התאוריות של וקסלר: ראשית, שמקורה של היידיש בשפה סורבית-יהודית עלומה, ושנית שהעברית המודרנית היא למעשה שפה סלאבית.: 184 וקסלר מעדיף את השם "סלאבית-יהודית" לשפות שתוארו על ידי  מקס ויינרייך ככנענית-מזרחית וכנענית-מערבית. במחקר מאוחר יותר הציע וקסלר שלושה מקורות ליידיש, על ידי פיצולה לשתי שפות נפרדות: הוא מתייחס ליידיש המערבית כאל גרמנית מיוהדת, וליידיש המזרחית כאל התפתחות מסלאבית-יהודית שעברה רה-לקסיפיקציה לגרמנית עליונה ושוב ליידיש. עם זאת, הוא גם טוען שהיידיש המזרחית היא רה-לקסיפיקציה של טורקו-יהודית ושהיא קשורה לכוזרים ולקראים.: 184: 69
התאוריות של פאול וקסלר, הן באשר ליידיש והן באשר למקורות הטורקיים-איראניים-כוזריים, נתקלו בביקורת חריפה מצד מומחים רבים אחרים בתחום, ומרביתם דוחים אותן. סיימון נויברג (Simon Neuberg) דוחה את תאוריית הרה-לקסיפיקציה וטוען שהיא "דומה יותר לטריק שיווקי". סטפן קרו (Steffen Krogh) חולק אף הוא על וקסלר. ואילו אלכסנדר ביידר (Alexander Beider) מציין: "לעיתים אני אפילו תוהה אם הוא עצמו מאמין במה שהוא כותב. אם הוא לא מאמין בכך, אלא רק רוצה לעורר פרובוקציה, מאמריו ב-20 השנים האחרונות מכוונים רק כדי להוכיח שהיהודים הם לא יהודים. במקרה כזה, אין על מה לדון."
ב-2016 הציגו וקסלר והגנטיקאי ערן אלחייק מחקר משותף שניתח את המוצא הגאוגרפי של דוברי יידיש באמצעות הדנ"א שלהם. הם טענו, שמקורו של הדנ"א הוא בדרום-מזרח טורקיה, בארבעה כפרים ששמותיהם נגזרים מן המילה "אשכנז". המיקום המשוער מצוי גם בצומת של דרך המשי, ובסמוך לממלכת הכוזרים, כפי שחזה וקסלר ובניגוד להיפותזה אודות ארץ הריין. המחברים טענו שזהו המקום שבו התפתחה הטרום-יידיש כשפה סודית למסחר, ושבעת הייהוד של הסלאבים היא רכשה את הרכיב הסלאבי שלה.
מחלוקות אקדמיות.
ב-1988 העלו כמה חוקרי יידיש חשד שווקסלר השתמש בשם בדוי אוקראיני, פבלו סלובודיאנסקי, כדי לסקר בחריפות את מחקריהם שנכללו בקובץ "מקורותיה של שפת היידיש". הביקורת נגעה לאחרים אך לא למחקרו של וקסלר שהופיע באותו קובץ. לאחר מחאות חריפות בדבר הונאה אפשרית על ידי אחד העורכים, דוד כ"ץ, והצגת ראיות לאפשרות שהביקורת נשאה את כל הסממנים של סגנונו הפולמוסי של וקסלר ולכך שהביקורת נשלחה מכתובתו של אחד מקרובי משפחתו של וקסלר, ביטל המגזין בנובמבר 1988 את הסקירה.
פאול וקסלר (בלשן)
פול וקסלר
בית הספר מכס פיין
בית הספר מקס פיין
ThyssenKrupp AG
ThyssenKrupp
אבובניים
דפוס מ&quot;ץ
דפוס מָ"ץ (לעיתים: מאץ; בכתיב גרמני: Matz; בפולנית: Mac) היה בית דפוס והוצאת ספרים יהודיים שפעלו בעיר וילנה, בהפסקות, משנת תקצ"ד (1833/34) ועד אמצע שנות העשרים של המאה ה-20.
בית הדפוס נוסד בווילנה שברוסיה בשנת תקצ"ד (1833/34) על ידי בנימין רוטנברג (ראָטענבערג), יליד פולנאה, שלמד כנראה את אמנות הדפוס בעיר מולדתו. בבית הדפוס של רוטנברג נדפסו רק ספרים שימושיים, כמו סידורים. לדברי חוקר בתי הדפוס העבריים חיים דב פרידברג, ספריו נדפסו כולם באותיות ברמה גבוהה, "שיש להעמידן בשורה אחת עם אלה מדפוס ראָם".
בסוף שנת תקצ"ו (1836) העביר רוטנברג את בית הדפוס שלו לחתנו אליעזר ליפמאן מ"ץ, והוא ניהל אותו עד שממשלת הצאר הורתה לסגור את מרבית בתי הדפוס העבריים. לאחר שבוטלה הוראה זו, פתח אליעזר ליפמאן מ"ץ את בית הדפוס מחדש, וניהל אותו עד יום מותו. בתקופה זו נדפסו בו ספרים חשובים, שהוגהו על ידי המגיהים בן-ציון אלפס ואברהם מ"ץ.
בשנת תרל"ד (1873/74) ירש את בית הדפוס יהודה ליב מ"ץ, בנו של אליעזר ליפמאן מ"ץ, והוא ניהל אותו עד תרס"ב (1901/02).
אחרי מותו עברו הדפוס ומסחר הספרים לידי אלמנתו, פריידל מ"ץ, עד מותה בשנת תרע"ח (1917/18).
בנם צבי הירש (גרישה) מ"ץ נסע ללמוד רפואה ברוסיה, אך עם פרוץ מלחמת העולם נפסקו לימודיו והוא שב לווילנה וישב בה בתקופת הכיבוש הגרמני. מ"ץ היה עסקן ציבור, שכיהן כמזכיר טאָז (טוֹ"ז; האגודה למען בריאות היהודים) בווילנה, היה פעיל באגודת התיאטרון היידי בעיר ועוד. לאחר המלחמה – ומותה של אמו – ניסה לחדש את הוצאת הספרים. הוא הוציא לאור כמה ספרי לימוד בעברית וביידיש וספרים נוספים, בהם ספרו של ש"ל ציטרון "מאחורי הפרגוד: מומרים, בוגדים, מתכחשים" (2 כרכים, 1923-25). לבסוף, כנראה באמצע שנות העשרים, מכר הירש מ"ץ את בית הדפוס ומסחר הספרים לחבורת סוחרים מוורשה.
נכדיהם של פריידל מ"ץ ואחייניו של הירש מ"ץ (בני אחותו מאשה) הם רות וייז – הוגת דעות, סופרת, חוקרת ובלשנית יהודייה אמריקאית, פרופסור אמריטה לספרות יידיש וספרות משווה באוניברסיטת הרווארד; ודוד רוסקיס – היסטוריון תרבותי של יהדות מזרח אירופה, פרופסור לספרות ותרבות יידיש ולספרות יהודית בבית המדרש לרבנים באמריקה, חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
אנקומפגרה (נהר)
נהר אנקומפגרה (באנגלית: Uncompahgre River) הוא יובל של נהר גניסון בדרום-מערב מדינת קולורדו שבארצות הברית. אורכו 121 ק"מ, ושטח אגן הניקוז שלו 2,885 קמ"ר, וספיקתו הממוצעת 9 מ"ק לשנייה. מקורותיו של הנהר באגם קומו (Lake Como, ), אגם קטן השוכן בגובה 3,723 מטרים בצפון מחוז סן חואן ביער הלאומי אנקומפגרה בצפון-מערב הרי סן חואן. הנהר זורם לצפון-מערב דרך היישובים יוראי, רידג'ווי (Ridgway), מונטרוז (Montrose) ואולאת (Olathe) ונשפך לגניסון בפארק מפגש הנהרות (Confluence Park) בעיירה דלתה (Delta, ).
הנהר יוצר את נקיק פוקיפסי (Poughkeepsie Gulch) ואת קניון אנקומפגרה (Uncompahgre Gorge). היובלים הראשיים של הנהר הם כולם פלגים המנקזים את צפון-מערב הרי סן חואן.
יש שני סכרים על נהר האנקומפגרה, סכר הטיה קטן בקניון אנקומפגרה, וסכר רידג'ווי (Ridgway Dam) מתחת לעיירה רידג'ווי היוצר את מאגר רידג'ווי (Ridgway Reservoir).
הנהר משמש להשקיה בעמק אנקומפגרה. בנוסף, מים מהגניסון מוסטים לעמק דרך מנהרת גניסון. לא ניתן לשוט באנקומפגרה למעט בתקופות של משקעים רבים.
מקור השם "אנקומפגרה" (IPA: ) במילה משפת שבט היוט "Uncompaghre" המתורגמת באופן רופף ל"מים מלוכלכים", "אגם אדום", או "מעיין מים אדומים" וקרוב לוודאי מתייחס למעיינות החמים המרובים בקרבת יוראי.
דפוס מץ
י&quot;ל מץ
ל' מץ
דפוס צ. מ&quot;ץ
דפוס י&quot;ל מ&quot;ץ
דפוס י.ל. מ&quot;ץ
יהודה ליב מ&quot;ץ
דפוס יהודה ליב מ&quot;ץ
עקבות השטן
עקבות השטן (באנגלית: Devil's Footprints) הוא כינוי לאירוע לא מוסבר שהתרחש בפברואר 1855 בדרום ובמזרח מחוז דבון שבאנגליה. לאחר ששלג כבד ירד באזור, עקבות דמויות פרסה הופיעו בן לילה בשלג וכיסו מרחק של 64 עד 160 קילומטרים. העקבות זכו לכינוי עקבות השטן מאחר שאנשים רבים האמינו שאכן מדובר בעקבותיו של השטן, שכן העקבות הזכירו פרסה של בהמה. תאוריות רבות הוצעו כדי להסביר את התקרית, וכן הועלו שאלות בנוגע להתרחשותה בפועל.
תיאור מפורט.