בנובמבר 1974 הודיעו חברת מלונות "ווסטרן אינטרנשיונל" ("ווסטין") על כוונתם לרכוש את מלון פלאזה מ"סונסטה" תמורת 25 מיליון דולר. בעקבות הרכישה של ווסטרן אינטרנשיונל, היא שיפצה את החללים הפנימיים, ניקתה את החלק החיצוני ושחזרה רבים מהעיצובים המקוריים, בעלות כוללת של 200 מיליון דולר. ארבע המעליות ההידראוליות, המשרתות את לובי סנטרל פארק דרום, שהיו מהאחרונים מסוגם בעיר, הוחלפו במעליות חשמליות בשנת 1976. ווסטין רכשה גם את ציורי הקיר של שין באותה שנה תמורת מיליון דולר; שלא היו חלק מהמכירה המקורית. בשנה שלאחר מכן נפתח במרתף תיאטרון בעל 204 מושבים בשם "סינמה 3". החדר הפרסי נסגר בשנת 1978 ובמקומו נפתח בוטיק בגדים.
בסוף שנות השבעים, מלון פלאזה שוב החל להרוויח. "ווסטרן אינטרנשיונל" שינתה את שמה למלונות "ווסטין" בשנת 1981, ושמו של המלון שונה לאחר מכן והפך ל"ווסטין פלאזה". עם זאת, ווסטין החלה להפסיד כסף בסוף שנות השמונים. בשנת 1987, חברת האם של ווסטין, Allegis Corporation, הודיעה על כוונתה למכור את הפלאזה, תוך שהיא מייצרת עניין של לפחות 150 משקיעים.
בבעלות טראמפ.
ב-1988 נרכש המלון על ידי דונלד טראמפ בסכום של 390 מיליון דולר. בריאיון לניו יורק טיימס גרס טראמפ כי רכישת המלון במחיר כה גבוה הייתה ממניעים אמוציונליים יותר מאשר כלכליים, והתייחס למלון כאל יצירת מופת. טראמפ מינה למנהלת המלון את אשתו איוונה טראמפ, עד שהתגרשו ב-1990.
לאחר הרכישה הכריז הטראמפ על תוכנית שיפוצים רחבה, שכללה שחזור הלובי וכמה מהאלמנטים הפנימיים האחרים. העבודה כללה גם הזהבה של משטחים רבים, החלפת שטיחים וריפוד רהיטים מחדש. טראמפ גם החליט לסגור את המועדון במרתף המלון בשנת 1989. המלון הרוויח סכומים צנועים במשך כשנתיים לאחר הרכישה של טראמפ, בעיקר מהתפוסה המוגברת, תעריפי הסוויטות שהעלו והזמנות אירועים.
טראמפ לווה בהרחבה לרכישת מלון פלאזה, אך הכנסותיו התפעוליות היו כמה מיליוני דולרים מתחת לנקודת האיזון התפעולית. כתוצאה מכך, חובו של מלון פלאזה גדל בסופו של דבר ל -600 מיליון דולר. עד 1991 טראמפ תכנן לפרוע את חובות המלון על ידי, מכירת הרוב המכריע של החדרים כדירות מגורים. טראמפ העריך כי ההסבה תחזיר 750 מיליון דולר, כמעט כפול ממחיר הרכישה. טראמפ שקל גם להמיר את המשרדים בגג הבניין לדירות פנטהאוז. תוכנית ההסבה נכשלה מכיוון שהיא לא הייתה רווחית, לאחר ירידת מחירים בשוק הנדל"ן בניו יורק בתחילת שנות ה-90. כאמצעי אחרון, במרץ 1992, פנה טראמפ לנושי הפלאזה, קבוצה של שבעים בנקים בראשות סיטי בנק, שהסכימה לקחת 49% בהבעלות במלון תמורת ויתור על חוב של 250 מיליון דולר והפחתת ריבית. ההסכם הוגש כחלק מהליך פשיטת רגל של טראמפ בנובמבר 1992.
בשנת 1992 צולם במלון חלק מהסרט "שכחו אותי בבית 2" שבו טראמפ הופיע הופעת אורח בת מספר שניות.
במאה ה-21.
טראמפ מכר את המלון בשנת 1995 עבור 325 מיליון דולר. הרוכשים היו תאגיד מלונאות והנסיך הסעודי אל-וליד בן טלאל. המלון החליף ידיים פעם נוספת ב-2004, כשאז נרכש על ידי קבוצת 'אלעד נכסים' בשליטתו של איש העסקים הישראלי יצחק תשובה. תשובה רכש את המלון ב-675 מיליון דולר במטרה להסב את רובו לבית דירות יוקרתי, לפי התוכנית שהגה דונלד טראמפ 15 שנים קודם.
בשל ההסבה פוטרו עובדי המלון. כתוצאה מכך יצא איגוד עובדי בתי המלון בניו יורק בקמפיין במטרה למנוע את תוכניתו של תשובה להמיר את המלון לבית דירות. האיגוד אף שכר משרד יחסי ציבור ישראלי, כדי שזה יגייס את דעת הקהל בישראל נגד התוכנית, במטרה להפעיל על תשובה לחץ מבית. כתוצאה מהלחץ הציבורי נחתם הסכם פשרה בין תשובה לעובדי המלון, שעל פיו העובדים שיפוטרו יזכו לפיצויים כפולים, והעובדים שבכוונתם לחזור לעבוד במלון עם תום השיפוץ יזכו לפיצויים כמתחייב בחוק. בנוסף החל קמפיין ציבורי נגד פגיעה במבנה ההיסטורי, והוסכם שהאולמות ההיסטוריים של המלון ישומרו. תשובה אף הסכים להגדיל את מספר חדרי המלון על חשבון מספר הדירות המתוכנן במקור. הפלאזה נסגר לרגל השיפוצים באפריל 2005, והוחל במבצע שיווק לדירות המגורים במלון. ביוני 2006, רכש הנסיך הסעודי בן-טלאל בחזרה 50%, מחדרי המלון שנותרו בו לאחר השיפוץ. תשובה גם הודיע כי מתכנן להקים רשת מלונות תחת המותג "פלאזה" ברחבי העולם. המלון הראשון היה אמור לקום בלאס וגאס, בשותפות עם אי די בי חברה לפיתוח ונכסים ובנין מקבוצת "אי.די.בי" של נוחי דנקנר בהשקעה של 7 מיליארד דולר בלאס וגאס. הקרקע לפרויקט נרכשה תמורת 1.2 מיליארד דולר. אולם הפרויקט כשל ולא יצאה לפועל.
על פי לוח הזמנים המקורי, המלון היה אמור להיפתח לפני יום הולדתו ה-100 שחל ב-1 באוקטובר 2007. אך עקב דחייה בלוח הזמנים של השיפוצים, נדחתה הפתיחה ל-1 במרץ 2008. במתכונתו החדשה כולל הפלאזה 282 חדרי מלון, 181 דירות פאר ומרכז קניות יוקרתי. השיפוצים עלו כ-400 מיליון דולר. את תכנן וניהל השיפוץ והשדרוג של המלון ביצעה בתו של תשובה, האדריכלית גל נאור.
ביולי 2012 נמכרו 75% מהשליטה במבנה לחברה ההודית "סהרה אינדיה פריוואר", בבעלות איש העסקים סוברטה רוי, תמורת 570 מיליון דולר. באוגוסט 2017, לאחר שהחל לרצות עונש מאסר בהודו על הונאה, סוברטה רוי הודיעה שהוא מבקש למכור את המלון. ביולי 2018 נמכרו 100% מהשליטה במבנה לקרן ההשקעות "קטר הוספיטליטי", שבבעלות ממשלת קטר תמורת 600 מיליון דולר.
מלון פלאזה בתרבות.
מלון פלאזה שימש כתפאורה לסרטים רבים לאורך השנים. המלון אמנם הופיע בקטעים קצרים בסרטי קולנוע קודם ל-1959, אך את הופעת הבכורה שלו עשה בשנה זו, בסרטו של אלפרד היצ'קוק "מזימות בינלאומיות". במהלך השנים הופיע בסרטים רבים, בהם: "מלון פלאזה" (1971) (על פי מחזהו של ניל סיימון אשר הוצג אף בתיאטרון הישראלי בשם "מלון פלאזה"), "כך היינו" (1973), "אהבה מהביס הראשון" (1979), "ארתור" (1981), "מלך ניו יורק" (1990). חלק נכבד מהסרט "שכחו אותי בבית 2" בשנת 1992 צולם במלון, וכן הופעת אורח למספר שניות בקטע קצר בלובי המלון מופיע הבעלים של המלון באותה עת, יזם הנדל"ן דונלד טראמפ. המלון שימש אף כתפאורה דמיונית לעלילה, בסדרת הספרים 'אלויזי' של קיי תומפסון, וגם כתפאורה פיזית לסרטים שנעשו בעקבות סדרת ספרים זו. בספר "פרסי ג'קסון ותקוות האולימפוס", המלון משמש כמגורי החצויים הנלחמים בצבא הטיטאנים.
אישה בשם פאני לוונסטיין, התגוררה במלון היוקרתי במשך 35 שנים תמורת מחיר של 500 דולרים בחודש בלבד, לאחר שחתמה על הסכם שכירות עם בעלי המלון בתקופת המיתון של שנות ה-70.
Gentoo
ליאון פוייכטוונגר
Airborne Ranger
Airborne Ranger (ידוע גם בתור משימה בעורף האויב או הצנחן) הוא משחק מחשב אשר הופץ על ידי MicroProse בשנת 1987, ובו צריך המשחק להוליך לוחם בודד במשימות בהן יצטרך לחדור מעבר לקווי האויב ולבצע מגוון משימות, תוך לחימה בחיילי אויב בשטח פתוח ובבניינים ולעבור דרך שדות מוקשים, תעלות, בריכות ואגמים קפואים.
לפני כל משימה מקבל השחקן תדרוך, שלאחריו הוא מקבל ציוד לחימה בסיסי - רובה סער, מחסניות, רימוני יד, טילי לאו, פצצות זמן וערכות עזרה ראשונה. עם ציוד זה יוצנח החייל לשטח האויב. אולם, כל משימה דורשת אמצעים מעט שונים, ולכן באפשרות השחקן לבחור אספקה נוספת של אותו הציוד שיוצנחו לשטח בנקודות שונות בשלושה תיקי צ'ימידן. לאחר שבחר את תוכן התיקים מפזר אותם השחקן בשטח האויב ולאחר מכן צונח בעצמו. לאחר שצנח, צריך השחקן לאסוף את האספקה תוך תנועה אל יעד המשימה, אשר נמצא בקצה השני של השטח. לכל משימה יעד שונה ובניהם: חטיפת קצין אויב, פיצוץ תשתיות, עמדות מכ"ם וטילי נ"מ, השבתת מטוסי קרב טרם המראתם, שחרור שבויים ועוד. כל אלה חייבים להתבצע לפני הזמן בו מגיע הכוח האווירי לאסוף את הלוחם.
עולם (פירושונים)
מלח ים
ברירה מינית
בררה זוויגית
בררה מינית
כנפי הזעם
כנפי הזעם הוא משחק פעולה ממוחשב, בו על השחקן להטיס מטוס גראמן F6F הלקט של טייסת אמריקנית, המוצבת על נושאת מטוסים אמריקנית (CV-18). המשחק מתרחש באוקיינוס השקט בעת מלחמת העולם השנייה.
מטרת המשחק היא פשוטה - לפגוע באויב ככל האפשר, על ידי הטבעת ספינותיו, הריגת חייליו וכו', ולחזור לנושאת המטוסים בשלום וכך לעלות בסולם הדרגות.
מהלך המשחק.
המטרה בכל שלב היא לחסל את כלל כוחות האויב בו, אלה מבוצרים בבתים ובעמדות ירי על איים ועל ספינות קרב מסוגים שונים. בנוסף, מחלק מהאוניות והאיים ממריאים מטוסים, אשר גם אותם יש להפיל. בשלב הראשון ישנו אי אויב אחד, ובשלבים שלאחר מכן מספר האיים עולה ונוספות וספינות.
כל משימה מתחילה על סיפון נושאת המטוסים, כאשר על השחקן לבחור בסוג הנשק לגיחה: 30 פצצות, 15 רקטות או טורפדו אחד, כאשר לפצצות יש את יתרון הכמות, הרקטות מיועדות להשמדת עמדות ירי באיים ועל גבי הספינות והטורפדו להטבעת ספינות. בנוסף חמוש המטוס במקלע בעל תחמושת בלתי מוגבלת המיועדת להפלת מטוסי אויב וכנגד חיילים וטורפדו.
מובן שהשחקן זקוק לכל סוגי התחמושת, ולכן עליו לחזור לנושאת המטוסים כדי להחליף את סוג הנשק או כדי להתחמש מחדש. בנוסף על השחקן להיות עירני להתקפות של מטוסי טורפדו יפניים כנגד ספינתו ולמונען.
כאשר כל המטרות הושמדו, על השחקן להשיב את המטוס לבטן נושאת המטוסים - כך הוא עובר לשלב הבא. לאחר סיום של קבוצת שלבים, עולה השחקן בדרגה. הדרגה הגבוהה ביותר היא דרגת Captain, וכאשר מגיע השחקן אליה, ממשיך המשחק למעשה ברמת קושי קבועה עד שהשחקן נפסל (מאבד את כל המטוסים שלרשותו).
התפשטות המשחק.