התובעת הכללית, ג'אנט רינו, החליטה להורות על השבתו של אליאן גונזלס לאביו בקובה. כמו כן הורתה על פשיטה שנויה במחלוקת על בית דודו במיאמי, לקיחתו בכוח והבאתו לאחוזת ואי פלנטיישן שבמרילנד. הפשיטה יצאה לפועל ב-22 באפריל 2000. תמונה שהנציחה את הפשיטה, ובה הסוכנים הפדרליים החמושים נראים כמכוונים את נשקם אל עבר הילד המפוחד הופיעה בשערי העיתונים ופתחה את מהדורות החדשות ברחבי העולם. בתוך כך, הגיע האב לארצות הברית כדי לקחת את בנו תחת חסותו. הם נותרו בקרבת וושינגטון עד שמוצו כל הליכי הערעור שעמדו לרשות בני המשפחה ממיאמי, עם סירובו של בית המשפט העליון של ארצות הברית לדון בעניין. ב-28 ביוני 2000 שבו גונזלס ואביו לקובה, והתקבלו שם כגיבורים לאומיים. בשנים שעברו מאז, השתתף אליאן גונזלס באירועים של המפלגה הקומוניסטית הקובנית ופידל קסטרו עצמו הגיע למסיבת יום הולדת מתוקשרת שנערכה עבור גונזלס.
תאודור אדורנו
תאודור לודוויג ויזנגרונד אדורנו (Theodor Ludwig Wiesengrund Adorno) (11 בספטמבר 1903 – 6 באוגוסט 1969) היה פילוסוף, סוציולוג, מוזיקולוג ומלחין גרמני ממוצא יהודי ואיטלקי. אדורנו נחשב לחבר בולט באסכולת פרנקפורט, עימה נמנים אישים כגון מקס הורקהיימר, הרברט מרקוזה, ולטר בנימין, ליאו לוונטל , יורגן הברמאס ואריך פרום.
אדורנו למד בפרנקפורט ובווינה. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה היגר לאנגליה ולאחר מכן לארצות הברית. עם סיומה של מלחמת העולם השנייה חזר לגרמניה, ועמד בראש המכון למחקר חברתי של אוניברסיטת פרנקפורט.
ביוגרפיה.
תאודור לודוויג ויזנגרונד אדורנו נולד בפרנקפורט וגדל כבן יחיד. אביו, אוסקר אלכסנדר ויזנגרונד (1870–1941), יהודי שהמיר את דתו ונעשה פרוטסטנטי, היה סוחר יין אמיד. אמו, מריה ברברה, בת למשפחה אריסטוקרטית איטלקית קתולית מן העיר ג'נובה, הייתה זמרת. שם נעוריה היה קלוולי-אדורנו, וחלקו השני של שם זה הוא שם המשפחה שאימץ לעצמו אדורנו בשנות השלושים, כשקיבל אזרחות אמריקאית. גם דודתו המוזיקאית אגתה גרה עם המשפחה. אדורנו הצעיר עסק בהתלהבות בנגינה בפסנתר. הוא למד בגימנסיה קייזר וילהלם, עשה חיל בלימודיו, והיה הראשון בכיתה כשסיים אותם בגיל 17. בזמנו הפנוי למד הלחנה בשיעורים פרטיים אצל ברנהרד זקלס, ובימי ראשון אחר הצהריים קרא את ביקורת התבונה הטהורה של עמנואל קאנט, ביחד עם חברו זיגפריד קרקאואר המבוגר ממנו ב-14 שנה. מאוחר יותר, הצהיר כי הוא חב לקריאה הזאת יותר מאשר לכל מורה שהוא מהאקדמיה. הוא למד פילוסופיה, מוזיקולוגיה, פסיכולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטת פרנקפורט, ולסיום הגיש ב-1926 דיסרטציה על אדמונד הוסרל. עוד לפני שסיים את לימודיו כבר פגש אדורנו את מקס הורקהיימר ואת ולטר בנימין, חבריו החשובים ביותר לעבודה האינטלקטואלית.
תקופה בווינה.
בפרנקפורט כתב אדורנו מספר מאמרי ביקורת על מוזיקה, אולם בראש ובראשונה רצה להיות מלחין. משנת 1925 למד אדורנו בווינה הלחנה אצל אלבן ברג ופסנתר אצל אדוארד שטוירמן. הוא יצר קשרים עם חברי האסכולה הווינאית השנייה, אנטון וברן וארנולד שנברג. בהשראת האטונאליות המהפכנית של שנברג כתב אדורנו בן ה-22 הערות פילוסופיות על המוזיקולוגיה החדשה , שלא התקבלו בעין יפה על ידי חסידיה. מאוכזב, צמצם אדורנו את כתיבתו על מוזיקה, והקדיש את עצמו לקריירה המשגשגת שלו כמורה באקדמיה וכאיש מחקר חברתי . עם זאת, הוא נשאר העורך הראשי של מגזין האוונגארד "Anbruch".
עם ההשפעות ארוכות הטווח על אדורנו מימי וינה שלו נמנים גם קרל קראוס, שלהרצאות שלו הלך ביחד עם אלבן ברג, וג'רג' לוקאץ'. תאוריה של הרומן של לוקאץ' הלהיבה את אדורנו עוד בימי הגימנסיה, ועל ספרו היסטוריה ותודעה מעמדית הוא כתב מאמר ביקורת.
שנות הביניים בפרנקפורט.
כשחזר מווינה, נתקל אדורנו במכשלה נוספת. בתחילת 1928 הוא משך את הדיסרטציה שלו לקראת פרופסורה – מסה פילוסופית-פסיכולוגית מקיפה – לאחר שהמנחה שלו, האנס קורנליוס , ומקס הורקהיימר, שהיה עוזר מחקר של קורנליוס, הביעו הסתייגויות כלפיה. נדרשו לו עוד שלוש שנים עד שהגיש את העבודה "Konstruktion des Ästhetischen" למנחה החדש שלו, פאול טיליך. הנאצים שללו את תוארו של אדורנו, כמו גם תאריהם של כל חבריו הפרופסורים ה"לא-אריים" בשנת 1933.
נושא הרצאת החניכה של אדורנו היה חשיבותה של הפילוסופיה היום. בהרצאתו הוא הטיל ספק במושג הטוטליות בפעם הראשונה, וזה היה רמז מוקדם למכתבו המפורסם מתוך המינימה מוראליה , האומר שהשלם (the whole) הוא השקר (the untrue), מכתב המכוון כנגד הגל.
המסה שכתב אדורנו ב-1932, על המצב החברתי של המוזיקה ("Zur gesellschaftlichen Lage der Musik"), היא תרומתו לגליונות הראשונים של כתב העת למחקר חברתי ("Zeitschrift für Sozialforschung") של הורקהיימר. רק ב-1938 הוא הצטרף למכון למחקר חברתי.
בין ברלין ובין אוקספורד (1934-1937).
משנות ה-20 המאוחרות והלאה, במהלך ביקורים בברלין, קשר אדורנו קשרים קרובים עם ולטר בנימין ועם ארנסט בלוך. את עבודתו החשובה הראשונה של בלוך – רוח האוטופיה ("Geist der Utopie") – הוא כבר הכיר עוד ב-1921. ברלין הייתה גם עירה של הכימאית מרגרטה (גרטל) קרפלוס (Margarethe 'Gretel' Karplus 1902-1993), שתינשא לו בלונדון ב-1937. ב-1934, כדי להימלט מהשלטון הנאצי, הוא היגר לאנגליה, בתקווה לקבל משרת פרופסור באוקספורד.
ב-1936 פורסם ב-"Zeitschrift" אחד מהטקסטים מעוררי המחלוקת ביותר מאת אדורנו, על הג'אז ("Über Jazz"). באותו זמן, המילה "ג'אז" שימשה פעמים רבות כשם כללי לכל סוגי המוזיקה הפופולרית. המאמר לא דן בג'אז כסגנון מוזיקלי אלא יצא נגד צורת הבידור הפורחת הזו ונגד חרושת התרבות. אדורנו האמין שחרושת התרבות היא מערכת המיועדת לשליטה בחברה דרך יצירה של תרבות מתוקננת (standardized) המעצימה את המסחור של הביטוי האמנותי. אדורנו דן בנושא זה גם במאמרו על האופי הפֶטישיסטי של המוזיקה ("On the Fetish-Character in Music") (Zeitschrift, 1938), שבו הוא מנסח את אמירתו המפורסמת – "כל בידור שמשחרר את עצמו ממחיר השוק מקבל מאפיינים חתרניים".
התכתבות ענפה עם הורקהיימר, שחי אז בגלות בארצות הברית, הובילה להצעת עבודה באמריקה.
מהגר בארצות הברית (1938-1949).
אחרי שביקר בניו יורק סיטי בפעם הראשונה ב-1937, החליט אדורנו לעקור לשם. הוא נפרד מהוריו בבריסל, ושנתיים אחר כך הם הצטרפו אליו. מולטר בנימין הוא נפרד בסן רמו. בנימין בחר להישאר באירופה, והתקשורת ההדוקה ביניהם הוגבלה מאז למכתבים בלבד. ההסדרים שאפשרו את המעבר של אדורנו לארצות הברית קבעו שחלק מזמנו יוקדש למכון למחקר חברתי, שהועתק אז לאוניברסיטת קולומביה, ובשאר יהיה מנהל מוזיקלי בפרויקט הרדיו של הסוציולוג האוסטרי פול לזרספלד באוניברסיטת פרינסטון.
ההסדר הזה נמשך עד 1941. עיקר עניינו של אדורנו היה אז בשיתוף פעולה ישיר עם הורקהיימר. הם עברו ללוס אנג'לס ביחד, ושם הוא לימד במשך שבע שנים והיה שותף לניהול יחידת המחקר ב-UCLA. עבודתם המשותפת התבטאה לראשונה במהדורה הראשונה של ספרם הדיאלקטיקה של הנאורות ("Dialektik der Aufklärung") ב-1947. לנוכח אירועי השואה שהלכו והתחוורו אז, נפתחה העבודה במילים האלה:
בספר זה, שזכה בעיקר להתעלמות עד שיצא שנית לאור ב-1969, מציגים אדורנו והורקהיימר דינמיקה בקרב ציוויליזציה שנוטה להרס עצמי. הם טוענים שהנאורות הפכה את מושג התבונה לכוח לא רציונלי. כתוצאה מכך, התבונה השתלטה לא רק על הטבע, אלא גם על האנושיות עצמה. את הרציונליזציה הזאת של האנושיות הם זיהו כגורם לפשיזם ולמשטרים טוטליטריים אחרים.
אחרי 1945 הפסיק אדורנו את עבודתו כמלחין. בשנות ה-40 הוא עבד על הפילוסופיה של המוזיקה החדשה ("Philosophie der neuen Musik") ועל הלחנה לסרטים של הנס אייזלר. הוא גם תרם איטרפרטציות איכותניות למחקרים על דעות קדומות שערכו כמה מכוני מחקר בארצות הברית וחשפו את האופי האוטוריטרי של הנבדק דרך שאלות עקיפות.
התקופה האחרונה בפרנקפורט (1949-1969).
אחרי מלחמת העולם השנייה שב אדורנו לגרמניה, אליה התגעגע. ב-1949/1950, בזכות השפעתו של הורקהיימר, הוא קיבל משרת פרופסור באוניברסיטת פרנקפורט, וחזר אל הקריירה האקדמית שלו לאחר הפסקה ממושכת. זו הגיעה לשיאה עם מינויו הכפול לפרופסור מן המניין (Ordinarius) לפילוסופיה ולסוציולוגיה. מנהיגותו של אדורנו במכון למחקר חברתי, שחזר אף הוא לאוניברסיטה, הלכה והתחזקה, בעוד הורקהיימר, שהיה מבוגר מאדורנו בשמונה שנים, נסוג מן הניהול בהדרגה עד שב-1958/1959 השאיר אותו בידיו של חברו הצעיר ממנו.
אוסף המכתמים (אפיגראמות) של אדורנו, מינימה מוראליה, יצא לאור בגרמניה שאחרי המלחמה. הוא הציג בו מדע מלנכולי על הרקע האפל של הפשיזם, הסטליניזם וחרושת התרבות, שאיננו מציע, לכאורה, אלטרנטיבות פוליטיות או כלכליות: "אין דרך נכונה לחיות חיי טעות" ("Es gibt kein richtiges Leben im falschen").
עם הספר הזה היה אדורנו לדמות אינטלקטואלית מכוננת ברפובליקה המערב גרמנית. ב-1953 נעשה ניסיון אחרון לשתף אותו במחקר בארצות הברית, אך הוא נכשל.
להלן רשימה חלקית של הישגיו של אדורנו:
השנים האחרונות (1967-1969).