פלרס דאג לאבטחת תשדורתיו ושיגר אותן בקשר רדיו. פרטי הצופן נגנבו משגרירות ארצות הברית במצרים בפשיטה לילית לשגרירות על ידי מרגלים איטלקיים בספטמבר 1941, זה איפשר לאיטלקים ולגרמנים לקרוא את הדיווחים והנתונים הסודיים ביותר על העוצמה, הכשלים, האספקה והתוכניות של בריטניה. המידע היה נרחב על שיירות בריטיות בים התיכון, כולל מאמצים לתחזק את חיל המצב של מלטה. החל מינואר 1942 נמסר מידע על מספרם ומצבם של הכוחות הבריטיים לרומל ואיפשר לו לתכנן את פעולותיו בידיעה על הכוחות שכנגדו. הגרמנים התייחסו לפלרס כאל "המקור הטוב". רומל התייחס אליו כאל "הבחור הקטן". מצב זה נמשך עד 29 ביוני 1942, שאז עבר פלרס למערכת צופן חדשה.
דליפת המידע עלתה לבעלות הברית באבדות רבות. לדוגמה, ביוני 1942, הבריטים ניסו לתחזק את מלטה, שהייתה תחת מתקפה אווירית מתמדת והורעבה. הבריטים החליטו להפליג בשתי שיירות אספקה במקביל, בתקווה שאם תתגלה אחת מהן, התקפות עליה יסיחו את דעתם של מדינות הציר מהאחרת. המשט של השיירות מאלכסנדריה במזרח וגיברלטר במערב תואם עם המאמץ של צוותי כוחות מיוחדים לנטרל את ספינות ומטוסי הציר. פלרס דיווח על המהלך. שדר שלו, מיום 11 ביוני, יורט הן ברומא והן על ידי המטה הצבאי הראשי של הצבא הגרמני בשדר זה נכתב כי בלילות 12 ביוני ו-13 ביוני היחידות המוטסות הבריטיות מתכננות מתקפה נגד מטוסי הציר על ידי הצנחת כוחות נרחבת באזור המדבר.
הכוחות הצרפתיים והבריטים נכנסו לפעולה מאחורי הקווים בלוב ובכרתים. ברוב ההתקפות הללו נתקלו הפושטים באש מדויקת של האויב וסבלו אבדות כבדות, תוך שלא הצליחו להסב נזק ללופטוואפה. ההצלחה היחידה שלהם הגיעה כאשר ההתרעה המוקדמת של פלרס לא התקבלה, או שהתעלמו ממנה או שטופלה בצורה לא מסודרת. בינתיים שתי השיירות של כוחות הברית אותרו והתקפו, יום לאחר שעזבו את גיברלטר, שש האוניות של השיירה ומלווייה נקלעו למתקפה מהאוויר ומהקרקע. רק שתיים מאוניות הסוחר שרדו והגיעו למלטה. השיירה האחרת שהייתה המאמץ הגדול יותר הייתה מורכבת מ-11 אוניות סוחר, והיא ספגה אבדות כה חמורות, עד שנאלצה לחזור למצרים.
התעוררה מחלוקת האם דליפת המידע השפיעה באופן כולל על תוצאות הקרב בצפון אפריקה. היו שסברו כי מאחר שהדיווחים של פלרס היו לא מושלמים והערכותיו לא מדויקות, תרמה הדליפה למפלתו של רומל, לאחר נפילת טוברוק, היא גרמה להחלטתו לסגת מערבה מאלסנדריה, אך האופטימיות שלו גברה כתוצאה מדיווחיו של פלרס והערכתו כי הבריטים יקרסו תחת מתקפה נוספת של רומל. שניהם, גם פלרס וגם רומל, טעו ורומל נחל מפלה.
הבריטים החלו לחשוש שהגרמנים צוברים מידע ממקור בתוך מצרים והמודיעין הצבאי הבריטי הביא בחשבון את פלרס כמקור אפשרי. ב-10 ביוני 1942 הגיעו הבריטים למסקנה סופית שהדיווחים של פלרס נחשפו על ידי הגרמנים. ב–29 ביוני החליף פלרס את הצופן והביא קץ להדלפות.
פלרס לא נמצא אשם בגין הדלפת תשדורותיו אבל הועבר ממצרים ב-7 ביולי 1942. מחליפו בתפקיד השתמש בצופן הצבאי האמריקאי שלא היה מוכר לגרמנים. עם שובו לארצות הברית הוענקה לו מדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה, שמוענקת על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית לקצינים בכירים שהתבלטו בשירות מצוין ותרמו לביטחון הלאומי של ארצות הברית, על הערכותיו ודיווחיו אודות המצב בצפון אפריקה. ב-4 בדצמבר 1942 הוא הועלה לדרגת בריגדיר, תת-אלוף. הוא סופח למשרד לשירותים אסטרטגיים ה-OSS, קודמו של ה-CIA. דיווחיו של פלרס השפיעו על ההחלטה כי הכוחות האמריקאים יספקו אספקה ונשק לכוחות הבריטיים בצפון אפריקה.
למרות גישתו האנטי-בריטית, פלרס והדיווחים שלו השפיעו על ההחלטות להביא אספקה וחיילים אמריקאים שיסייעו לבריטים בצפון אפריקה. לאורך כהונתו בצפון אפריקה דאג פלרס להרחיב את התמיכה האמריקנית בבריטים בצפון אפריקה. זה כלל גם נשק וגם חיילים אמריקאים. זה היה בקנה אחד עם הרמטכ"ל המשותף ופיקוד אירופה של ארצות הברית באשר לרמת התמיכה בנשק ובחיילים אמריקאים. המדיניות הצבאית באותה תקופה הייתה שהצלת הבריטים בצפון אפריקה לא נדרשת אסטרטגית, במיוחד לא באמצעות פלישת צפון אפריקה (מבצע לפיד), מכיוון שהדבר יסיט את המיקוד ממבצע בולרו, תוכנית לפלישה אירופית מוקדמת.
הנשיא רוזוולט העריץ את הדיווחים של פלרס והושפע מהם. ביום 29 ביוני 1942 כתב הגנרל ג'ורג' מרשל לנשיא כי "פלרס הוא משקיף בעל ערך רב אך אחריותו איננה של אסטרטג והשקפותיו מנוגדות לשלי". הנשיא הזמין את פלרס לבית הלבן עם שובו מקהיר, והם נפגשו ב-30 ביולי 1942.
הצבתו בזירת האוקיינוס השקט.
בקיץ 1943 עזב פלרס את עבודתו ב-OSS, שם מילא תפקיד בתכנון לוחמה פסיכולוגית, וחזר לדרום מערב האוקיינוס השקט וחזר לעבוד אצל הגנרל מקארתור. בהמשך שימש פלרס כמזכיר צבאי וכראש התפעול הפסיכולוגי תחת מקארתור.
במהלך שחרור הפיליפינים מהיפנים היו לפלרס כמה מטלות, כולל מנהל ענייני אזרחים בפיליפינים. על מאמצים אלה קיבל פלרס אות הוקרה.
לאחר המלחמה.
ביפן.
לאחר המלחמה מילא פלרס תפקיד מרכזי בכיבוש יפן. בין תפקידיו היה הקשר בין המפקדה למשק הבית הקיסרי. זמן קצר לאחר תחילת הכיבוש כתב פלרס כמה מזכרים משפיעים בנוגע לשאלה מדוע יועיל לאינטרסים ארוכי הטווח של ארצות הברית להשיב לקיסר את מעמדו אם יוברר כי הוא לא היה אחראי בבירור לפשעי מלחמה. פלרס נפגש עם הנאשמים העיקריים של בית הדין לפשעי מלחמה בטוקיו אשר בהמשך זיכה את הקיסר הירוהיטו ואת כל בני משפחתו. הגנרל דאגלס מקארתור, המושל הכללי של יפן בתקופת הכיבוש האמריקאי, החליט שלא תהיה שום תביעה פלילית של הקיסר ומשפחתו.
בשנת 1971 הקיסר הירוהיטו העניק לפלרס אות הוקרה כהערכה על תרומתו לקידום הידידות בין יפן לארצות הברית.
לאחר פרישתו מהצבא.
לאחר פרישתו מהצבא עבד פלרס בוועדה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית בוושינגטון הבירה. בשנת 1952 היה מעורב באופן פעיל בקידומו של רוברט טאפט כמועמד לנשיאות. פלרס היה חבר באגודת ג'ון בירץ', על שמו של קצין מודיעין צבאי, שנחשב על ידי חברי המייסדים שלו לנפגע הראשון במלחמה הקרה. פלרס היה מעורב גם בקידום בארי גולדווטר לנשיאות במהלך קמפיין 1964.
בונר פרנק פלרס נפטר בשנת 1973 ונקבר הבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
לקריאה נוספת.
רוני ברבש, הגנרלים במלחמת העולם השנייה, הוצאת אוריון, 2014.
רופא לעת צרה
רופא לעת צרה (באנגלית: Doctor in the House) הוא סרט קומדיה בריטי משנת 1954 עם דירק בוגרד וקנת מור בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "רופא בבית" (Doctor in the House) של ריצ'רד גורדון שפורסם ב-1952 ואחר כך היו לו מספר המשכים שחלקם עובדו לסרטי קולנוע וטלוויזיה כמו:"רופא בים" ("Doctor at Sea") עם בריז'יט ברדו (1955), "רופא בגדול" ("Doctor at Large") (1957) ו"רופא במצוקה" ("Doctor in Distress") 1963.
קנת' מור זכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר.
תקציר העלילה.
סימון ספארו (דירק בוגרד) מגיע לבית החולים St Swithin (שם פיקטיבי) בלונדון ליום הראשון שלו כסטודנט לרפואה. בהרצאת הפתיחה הוא יושב ליד שלושה סטודנטים שנכשלו בשנה שעברה - ריצ'רד גרימסקיד (קנת' מור), טפי אוונס (דונלד יוסטון) וטוני בנסקין (דונלד סינדן). לאחר שהוא עובר חוויות מבדחות בעת רכישת סתטוסקופ, ספרי לימוד ושלד אדם, הוא מגיע לחדרו השכור ומתחיל ללמוד אבל בתה של בעלת הבית (שירלי איטון), מטרידה אותו מינית והוא עוזב את הדירה הזאת וגר עם שלושת חבריו ועם סטלה (סוזן קלוטייה), חברתו של ריצ'רד. ריצ'רד לומד כבר בפעם השלישית בשנה הראשונה ולא מתאמץ כי יש לו מסבתו הקצבה שנתית לכל התקופה שיהיה סטודנט.
שתי השנים הראשונות מוקדשות למדעי יסוד, כימיה, אנטומיה, פתולוגיה ועוד. בשנה השלישית הם מתחילים בלימודים הקליניים של בדיקת חולים תחת עינו הפקוחה של הכירורג והמורה סר לנסלוט ספראט (ג'יימס רוברטסון ג'סטס) שלא מפסיק להעליב אותם בנוכחות החולים.
הוא מזמין את סימון להיות נוכח בניתוח. סימון מתעלף מפחד בתחילת הניתוח ומוצא החוצה.
חבריו של סימון מודאגים שאין לו חברה. הם מפגישים אותו עם בחורה קרת מזג המכונה ריגור מורטיס (צפידת המוות) (ג'ואן סימס) ולא יוצא מזה דבר. לאחר מכן הם מפגישים אותו עם איזובל (קיי קנדל), בחורה שקובעת איתו פגישה במסעדה יוקרתית והוא התפרן, נחלץ משם ברגע האחרון.
לבסוף הם מפגישים אותו עם האחות ג'וי (מיוריאל פבלוב) והקשר ביניהם מתהדק.
נבחרת הרגבי של הפקולטה מנצחת פקולטה לרפואה מבית ספר אחר. המנוצחים גונבים את פסל הגורילה שהוא הקמע של הקבוצה הם עורכים אחריהם מרדף פרוע ברחובות לונדון ונעצרים על ידי המשטרה. הארבעה מוזהרים כי יורחקו מהפקולטה אם יחזרו על התנהגות דומה.
סימון מלווה את ג'וי עד שעה מאוחרת והם נאלצים להתגנב לפנימיית האחיות דרך הגג. שם דורך סימון על תקרת הזכוכית ונופל ישר למיטתה של האחות הראשית. הדיקן מבקש לגרשו מהפקולטה אבל פרופסור לנסלוט מזכיר לו כי גם הדיקן עשה בעת לימודיו שטויות וסימון מקבל רשות להמשיך בלימודים שכוללים גם ביקור בית לקבלת לידה.
סימון וטפי עוברים את בחינות הגמר וטוני וריצ'רד נכשלים. סטלה מחליטה להירשם ללימודי רפואה כדי שלפחות יהיה רופא אחד במשפחה...
שרלוטה קושמן
שארלוטה סונדרס קושמן (באנגלית: Charlotte Saunders Cushman ; 23 ביולי 1816 - 18 בפברואר 1876) הייתה שחקנית במה אמריקאית. קולה המיוחד איפשר לה להציג תפקידים גבריים ונשיים כאחד. היא גרה לסירוגין באמריקה וברומא והיו לה יחסים רומנטיים עם נשים רבות במהלך חייה הסוערים.
ראשית חיים.