האלבום מכיל הופעות אורח של קיד קאדי, פרנק אושן, דרייק, דה ויקנד, ג'יימס בלייק, פיליפ ביילי , 21 סבאג', סוואה לי, גאנה, נאב, קוואבו, טייקאוף, ג'וס וורלד, שק ווס ודון טוליבר, בין היתר. האלבום הופק על ידי מפיקים שונים, בהם סקוט עצמו, מייק דין, אלן ריטר , היט-בוי, וונדה-גירל , טיי קית' , טיים אימפלה, פרנק דוקס, סוני דיגיטל ות'אנדרקאט .
האלבום הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200, וקיבל מועמדות לפרס גראמי לאלבום הראפ הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי ה-61, תוך שהשיר "Sicko Mode" היה מועמד לקטגוריות ביצוע הראפ הטוב ביותר ושיר הראפ הטוב ביותר.
רקע.
שם האלבום הוכרז במאי 2016, והאלבום תוכנן לצאת במקור ב-2017. האלבום נקרא על שם פארק השעשועים "Six Flags AstroWorld" שמוקם ביוסטון, טקסס, עד לסגירתו בשנת 2005. בראיון ל-GQ בשנת 2017, דיבר סקוט על שם האלבום: "הם הורידו את Astroworld כדי לבנות עוד שטח דירות. ככה זה נשמע כמו לקחת לונה פארק מהילדים. אנחנו רוצים את זה בחזרה. אנחנו רוצים את הבניין בחזרה. בגלל זה אני עושה את זה. זה הוציא את הכיף מהעיר". סקוט תיאר את האלבום כהמשך לאלבום הבכורה שלו, Rodeo, משנת 2015, באומרו: "כל הרעיון שלי היה, אם ננעלת ב-Rodeo, בהחלט ננעלת ב-Astroworld. אני רק מסיים את הסאגה שהתחלתי באלבום הראשון שלי. זה אמור להיות האלבום השני שלי. הייתי צריך ללכת מהר, כי כמו שאמרתי, היו לי כל הרעיונות האלה, הייתי פשוט צריך לרדת ממש מהר, אבל עכשיו סוף סוף אני חוזר הביתה עם Astroworld".
מויסה קיסלינג
מויסה קיסלינג, (בפולנית: Moïse Kisling; 22 בינואר 1891 – 29 באפריל 1953), היה צייר יהודי צרפתי יליד פולין. הוא עבר לפריז בשנת 1910 בגיל 19, והתאזרח בצרפת בשנת 1915, לאחר ששירת ונפצע בלגיון הזרים הצרפתי במלחמת העולם הראשונה. הוא היגר לארצות הברית בשנת 1940, לאחר נפילת צרפת, וחזר לצרפת בשנת 1946.
ראשית חייו.
קיסלינג נולד למשפחה יהודית בקרקוב, ב־22 בינואר 1891. למד באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב אצל יוזף פאנקייביץ'. מוריו עודדו את הצעיר לנסוע לפריז, צרפת, שנחשבה למרכז הבינלאומי ליצירתיות אמנותית בתחילת המאה ה-20. בשנת 1910 עבר קיסלינג למוֹנְמָרְטְר בפריז, בתחילה התגורר ברחוב דה ביו-ארטס, וכעבור כמה שנים ברובע מונפרנאס.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא התנדב לשירות בלגיון הזרים הצרפתי. לאחר שנפצע קשה בשנת 1915 בקרב על הסום, הוענקה לו אזרחות צרפתית.
הוא נישא לרנה קיסלינג (לבית גרוס) בשנת 1916, ונולדו להם שני בנים, ז'אן (1922) וגיא קיסלינג (1922).
קריירה.
קיסלינג התגורר ועבד במונפרנאס כחלק מהקהילה האמנותית הנודעת שלה, והצטרף לקהילת מהגרים המורכבת מאמנים ממזרח אירופה וכן מאמריקאים ובריטים. בשנים 1911–1912 שהה כמעט שנה בסֶרֱה . בשנת 1913 עבר לגור בבניין באטו-לבואר במונמארטר, שם התגורר זמן קצר.
בסופו של דבר בסביבות 1913 הוא התגורר ברחוב ג'וזף-בארה והיה לו סטודיו במונפרנאס, אולם הוא בילה זמן רב בדרום צרפת בשנות העשרים. קיסלינג שמר על בית המגורים והסטודיו בפריז ברחוב ג'וזף-בארה במהלך מלחמת העולם השנייה, ועם שובו לאחר המלחמה הבית גילה כי הבית הוחרם. באותו הבניין התגוררו האמנים ז'ול פסקין, ליאופולד זבורובסקי, ומאוחר יותר אמדאו מודיליאני.
הוא התיידד עם רבים מבני דורו, כולל אמדאו מודיליאני, שצייר דיוקן שלו בשנת 1915. סגנונו בציור נופים דומה לזה של מארק שאגאל. אהב לתאר את הגוף הנשי. ציורי עירום ודיוקנאות סוריאליסטיים זיכו אותו בפרסום רחב ביותר.
קיסלינג התנדב לשירות צבאי שוב בשנת 1940 במהלך מלחמת העולם השנייה, אף שהיה בן 49. כאשר הצבא הצרפתי נכנע לגרמנים, קיסלינג ברח לארצות הברית. הוא חשש בצדק לשלומו כיהודי בצרפת הכבושה. הוא הציג בעיר ניו יורק ובוושינגטון. הוא התיישב בדרום קליפורניה והציג שם את תערוכת האמנות הראשונה שלו בשנת 1942. משפחת קיסלינג התגוררה בסמוך לאלדוס האקסלי ומשפחתו בדרום קליפורניה, שם שהו שם עד 1946. קיסלינג חזר לצרפת לאחר המלחמה ותבוסת גרמניה.
מותו ומורשתו.
מויסה קיסלינג נפטר בביתו בבנדול, ב ב־29 באפריל 1953.
רחוב בעיירה Sanary-sur-Mer נקרא על שמו.
עבודתו נמצאת באוספי מוזיאונים ציבוריים שונים, כולל במוזיאונים לאמנות בהרווארד, המוזיאון הבריטי, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מוזיאון האמנות של טוקיו פוג'י, מוזיאון ישראל, ומוזיאון איקדה לאמנות המאה ה-20, בין היתר. אוסף גדול של יצירותיו של קיסלינג מוחזק על ידי מוזיאון הפטי פאלה בז'נבה, שווייץ.
מודהיף
מודיף (בערבית: المضيف, "המארח") הוא מבנה מסורתי המשמש את ערביי הביצות (המכונים "מעדאן", معدان) באזורי הביצות שבין נהרות פרת וחידקל בדרום עיראק. בתי המודיף בנויים מקנים ומסוף המכסים שטחים גדולים בתחומי מחייתם. המודיף הוא בית טקסי גדול המשמש להארחה או כמקום התכנסות לחתונות, לוויות וכדומה, והשימוש בו נעשה עבור תשלום לשייח' שהקימו.
מבני מודיף נבנו על ידי תושבי הביצות בדרום עיראק עוד בימי קדם. הגבהה מגולפת של מבנה כזה, המתוארכת לאמצע האלף השלישי לפנה"ס התגלתה בעתיקות אוּרוּכּ, וכיום נמצאת באוספי המוזיאון הבריטי בלונדון.
מודיף הוא סוג מיוחד של "סריפה", בתים צפים על משטחים עשויים גזעי עצים, קנים ובוץ, המשמש להתכנסות. סוגים אחרים של בתים בנויים מקנים הם ה"ראבה" (עם כניסות בשני הקצוות ומשמשים כבית משפחתי) או "ביית" (המכיל חדר אחד בלבד). אלה בדרך כלל קטנים יותר ממודיף ומשמשים למגורים או לאחסון.
לכל שייח' מודיף המסוגל להכיל לפחות עשר נפשות. מספר הקשתות המשמשות במודיף מוכתב על ידי השבט וקבוצת המשפחה. לעיתים עוטר המודיף בצרורות קנים נוספים, המסודרים בתבניות קישוטיות וקבועים בחזית כדי לשמש כמזהה שבטי. הכניסה למודיף פונה תמיד לעיר מכה.
דמות אורחת
נריס
נֶרִיס (בליטאית: Neris, בבלארוסית: Вілія או וִיָאלִיָה [Вяльля]) הוא הנהר השני בגודלו בליטא והוא היובל העיקרי של הנהר ניימן. מקורות המים של הנהר נמצאים בחלק הצפוני של רמות מינסק שבבלארוס, ומשם הוא זורם מערבה, עובר בווילנה, ממשיך במרכזה הדרומי של ליטא ומשם הוא זורם לנהר ניימן. מקום המפגש של 2 הנהרות הוא ליד קובנה. אורכו של הנהר הוא 510 ק"מ (320 מייל).
נהר הנריס הוא בית גידול לדגי סלמון ולפורל-ים.
נהר הנריס תופס מקום נכבד בתרבות הליטאית. שם הנהר מוזכר לרוב ביצירות ספרותיות ובשירה הליטאית. המשוררת הליטאית סלומג'ה נריס בחרה בשם העט שלה - "נריס", על שמו של הנהר.
סטריפה
סטריפה (באוקראינית: Стрипа) הוא נהר הזורם דרומה לאורך 147 ק"מ במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה ומתחבר אל הדניסטר. רוחב הנהר הוא כשלושים מטר. אגן הניקוז הנהר משתרע על 1,610 קמ"ר, שהם כ-12% משטחו של מחוז טרנופול. מי הנהר משמשים לתעשייה ולחקלאות. היישובים העיקריים לאורך הנהר הם זבורוב ובוצ'אץ'. בין שני יישובים אלה זורם הנהר בערוץ עמוק שבו מפלים רבים.
הנהר מוזכר באחדים מסיפוריו של ש"י עגנון העוסקים בעיר הולדתו בוצ'אץ'. בשנים 1915–1916 הנהר היה קו החזית בין צבא האימפריה הרוסית לבין הצבא האוסטרו-הונגרי. החורבן שהמיטה לחימה זו על בוצ'אץ' מתואר ברומן "אורח נטה ללון". בספרו "עיר ומלואה" מתאר עגנון את הסטריפה וגשריו שבבוצ'אץ':
יו יו האקושו
יו יו האקושו (ביפנית: 幽 遊 白書; בתעתיק לעברית: יוּ יוּ הָאקְשוֹ, מסוגנן כ-יו☆יו☆האקושו) היא סדרת מאנגה יפנית מסוגת השונן, שנכתבה ואויירה בידי יושיהירו טוגאשי. הסדרה עוקבת אחר יוסקה אוראמשי (בדיבוב העברי: יו יו האקושו), נער עבריין שנדרס ונהרג בתאונת דרכים על ידי רכב בעודו מנסה להציל את חייו של ילד אחר. לאחר מותו, יוסקה נבחן במבחנים של קואנמה, הבן של השליט של העולם התחתון ולאחר שזה עובר אותם, יוסקה קם לתחייה בתור "הבלש של העולם התחתון". בתפקידו החדש, יוסקה חוקר תיקים הקשורים לשדים ורוחות רפאים המופיעים בעולם בני האדם. סדרת המאנגה מתמקדת ברובה בקרבות אמנויות לחימה ובתחרויות. טוגאשי החל בכתיבת הסדרה בסביבות נובמבר 1990 והושפע רבות מתורת הנסתר, מסרטי אימה וכן מהמיתולוגיה של הבודהיזם.
המאנגה פורסמה במקור במגזין שונן ג'אמפ השבועי מדצמבר 1990 ועד יולי 1994, עם 175 פרקים שאוגדו לתוך 19 כרכים. באמריקה הצפונית, המאנגה פורסמה במגזין שונן ג'אמפ האמריקאי מינואר 2003 ועד ינואר 2010. סדרת המאנגה עובדה לסדרת אנימה בת 4 עונות ו-112 פרקים, שבויימה על ידי נורייוקי אבה והופקה על ידי סטודיו פיירו בשיתוף עם Fuji TV ו-Yomiko Advertising. סדרת האנימה שודרה מ-10 באוקטובר 1992 עד 17 בדצמבר 1994. מאוחר יותר זכויותיה נרכשו על ידי Funimation והיא שודרה באמריקה הצפונית ב-2001 בערוץ Cartoon Network ברצועת Toonami וכן בערוצים נוספים כמו Adult Swim ו-Toku. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים בדיבוב עברי שהופסק לאחר פרק 42, וכן גם ביפנית, כחלק מרצועת "טלמאנגה" ששודרה בשעות הערב המאוחרות.
זיכיון המדיה של יו יו האקושו הוליד שני סרטי אנימה, סדרה של OVA, אלבומי אודיו, משחקי וידאו וכן מוצרים נוספים.
הסדרה קיבלה ביקורות חיוביות, כאשר המאנגה מכרה מעל 50 מיליון עותקים ביפן בלבד וכן זכתה בפרס המאנגה יוקרתי של Shogakukan בקטגוריית השונן ב-1993. סדרת האנימה זכתה בפרס Anime Grand Prix של Animage לאנימה הטובה ביותר ב-1994 ו-1995. הסדרה נצפת על ידי קהל גדול ביפן וכן קבוצות גילאים שונות בארצות הברית. האנימה זכתה גם כן לביקורות חיוביות, אשר שיבחו את הכתיבה, הדמויות, הקומדיה וכן את כמות האקשן.
סטריפא
יאן רובצ'ק