לרשת פריסה של מעל 2 סניפים רק בתל אביב (5) ובאשקלון (3), בשאר הערים הגדולות יש לרשת סניף אחד או שניים.
היסטוריה.
מייסד הרשת, חיים (ויקטור) רביד ניהל מאפיית לחם בחוף השנהב במשך מספר שנים. לאחר שחזר לישראל הקים את קבוצת ויקטורי ב-1986, ותחילה פעלה הקבוצה בענף הבנקאות באפריקה ובאירופה. ב-1987 הקים האח אבי את רשת "בגט הזהב" למאפים קפואים. ב-1995 נפלו מספר רשתות מזון פרטיות והספק העיקר של העסק "סלטי בנצי" נקלע לקשיים כאשר מירב חובו היה לעסק המאפים הקפואים, וסוכם שהבעלים, שהיה גם בעלים של רשת סופרמרקטים, יעביר לאייל רביד האח השני, סניף סופרמרקט אחד על מנת לסגור את החוב. במקביל הוסב מפעל הבגטים למפעל בשר. לאחר מכן רכש אייל סניף נוסף מבנצי. לאחר שהאח אבי רביד עזב ב-2005 לארצות הברית החליט אייל רביד שהיה בעל השליטה בעסק, לסגור את מפעל הבשר ולהתמקד בקמעונאות בלבד. כיום נמצאת הרשת בשליטת משפחת רביד, ומנכ"לה הוא אייל רביד, בנו של חיים. לקבוצה מרכז לוגיסטי אחד הנמצא ביבנה.
ב-2006, הרשתות הפרטיות "מחסני השוק", "מחסני להב", "סופר דוש", "ויקטורי", "ח. כהן סיטונאות מזון" ו"רמי לוי שיווק השקמה" הקימו יחד מותג פרטי על מנת להתמודד מול המותג הפרטי של הרשתות הגדולות "שופרסל" ו"מגה קמעונאות".
בשנת 2011 החלה הקבוצה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, והקימה מועדון לקוחות.
במהלך שנת 2016 רכשה ויקטורי 11 סניפים של "YOU" ו"מגה בעיר" ממגה קמעונאות בתמורה ל-36.6 מיליון ש"ח.
בתובענה ייצוגית שהגיש גרשון מסיקה נגד ויקטורי, נטען כי הרשת גבתה כסף על שקיות בסניפיה בהתנחלויות אורנית ואלקנה, וזאת למרות שחוק השקיות אינו חל ביהודה ושומרון. ביוני 2017 הסכימה ויקטורי לפצות את לקוחותיה.
ביוני 2017 החלה הרשת למכור את מוצריה באתר האונליין "ויקטורי אונליין".
באוקטובר 2019 רכשה ויקטורי חמישה סניפים מיינות ביתן שנקלעה לקשיים תזרימיים (בהם סניפים ברחובות ויבנה) תמורת כ-80 מיליון שקל. בדצמבר 2019 נפתחו 5 סניפים ובמרץ 2020 4 סניפים חדשים.
בשנת 2018 הגישה החברה תביעת לשון הרע נגד צעיר ממוצא אתיופי שפרסם בפייסבוק סרטון שבו התלונן על הפלייתו בכניסה לסניף בית שמש של החברה. הצעיר הגיש תביעה נגדית על הפלייתו. במאי 2021 נדחתה תביעת החברה, והיא חויבה לשלם לצעיר 100,000 ש"ח עקב הפלייתו, המנוגדת לחוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים.
פיראנה
טופי-גוואראני
משוואת דרייק
ריינלדו האן
ריינלדו האן (ספרדית: Reynaldo Hahn; 9 באוגוסט 1874 - 28 בינואר 1947) היה מלחין, מנצח, מבקר מוזיקה ועיתונאי, שהיה לאזרח צרפת. הוא נודע בעיקר כמחבר שירים, שכתב במסורת ה"מלודי", הוא השיר האמנותי הצרפתי.
במלאכת המחשבת המיומנת שלו, ביופי יוצא הדופן ובמקוריות של יצירותיו באים לביטוי חוסר הדאגה והפזיזות של ה"בל אפוק" הצרפתי.
ילד פלא.
ריינלדו, יליד, קראקס, ונצואלה, היה הצעיר בשנים-עשר ילדים. אביו, קרלוס, היה מהנדס, ממציא ואיש עסקים אמיד ממוצא יהודי-גרמני; אמו הייתה ונצואלית ממוצא בסקי. האווירה הפוליטית בוונצואלה, שנעשתה חסרת יציבות והפכפכת יותר ויותר בשנות ה-70' של המאה ה-19, הביאה את אביו להחלטה לפרוש מעסקיו ולהגר לצרפת.
האן היה בן שלוש בסך הכול כשמשפחתו עברה לפריז, ואין ספק באשר לגודל השפעתו של מעבר זה על המלחין לעתיד. אומנם גילה עניין במוזיקה הילידית של קאראקס בנעוריו, אך צרפת היא "שתקבע ותגדיר את זהותו המוזיקלית של האן בהמשך חייו". העיר ומשאביה התרבותיים: האופרה של פריז, בלט האופרה הפריזאי, האופרה קומיק, יחד עם שפעת הציירים והסופרים, הייתה ללא ספק המסגרת האידיאלית לילד, הבוגר מכפי גילו.
ילד הפלא ריינלדו הופיע לראשונה לפני קהל בסלון של הנסיכה דה מטרניך (אחייניתו של נפוליאון).
האן ליווה את עצמו בפסנתר בשירת אריות של ז'אק אופנבך; כעבור שנים ספורות, בגיל שמונה, כבר חיבר שירים משלו.
על אף ההתנגדות המסורתית של הקונסרבטואר של פריז לילדי פלא (ידועה דחייתו של פרנץ ליסט שנים קודם לכן), האן התקבל ללימודים בגיל עשר. בין מוריו היו מאסנה, גונו וסאן-סאנס; בין חבריו ללימודים היו אלפרד קורטו ומוריס ראוול.
ראשית הקריירה כמלחין.
בשנת 1888 חיבר ריינלדו את Si mes vers avaient des ailes לפואמה של ויקטור הוגו; החיבור נחל הצלחה מיידית כאשר התפרסם ב"לה פיגארו". כתוצאה מן החשיפה והפרסום, יצר האן קשר עם רבים מאמני השורה הראשונה בפריז. זמרת הסופרן סיביל סנדרסון והסופר אלפונס דודה הזמינו את האן לחוג החברתי שלהם.
רבים מסימני ההיכר האופייניים למוזיקה של האן מופיעים כבר ב-Si mes vers avaient des ailes: ליווי הפסנתר הנע בגלים, הקו הווקאלי הלקוח מן הדפוסים ומן האינטימיות שבדיבור, המרווחים והקדנצות המפתיעים, המיקום המחוכם של 'מצו ווצ'ה' (דינמיקה), התחכום ועומק הרגש - כל אלה מרשימים פי כמה לאור העובדה, שהמלחין היה בסך הכול בן שלוש-עשרה כשחיבר את היצירה.
האן חיבר מוזיקה גם לשירים של פול ורלן, שהכתיר בשם "שירים אפורים" (Chansons grises). כתיבת מחזור השירים החלה כשהיה בן שתים-עשרה והסתיימה כעבור שלוש שנים. ורלן, ששמע בהזדמנות אחת את המוזיקה שכתב האן לשיריו, התרגש מאוד. הליווי המפכה, המלודיה הענוגה והמודולציות השנונות של האן תואמים בשלמות את היופי הזך, העצלתני של הטקסט.
קשריו עם מרסל פרוסט.
האן התייחס לנשים בידידות ואף בהערצה ליופיין, אך לא נמשך אליהן. במכתביו האישיים מתגלה נימה של ביקורת כלפי הומוסקסואליות והומוסקסואלים, המסגירה חשש מובן, בהתחשב בתקופה שבה חי: הוקעתו של אוסקר ויילד אירעה כעבור שנים ספורות. בשנת 1894 חל מפנה גורלי בחייו, כאשר פגש סופר שאפתן, מבוגר ממנו בשלוש שנים, שעוד לא נודע אז ברבים - מרסל פרוסט. שניהם אהבו ציור, ספרות ואת פורה. הם הרבו לנסוע יחדיו ושיתפו פעולה במיזמים שונים, ביניהם "דיוקנאות ציירים" (1896), יצירה הכוללת טקסט מדובר בליווי פסנתר.
נפטר בשנת 1947 בפריז.
רוסטביף
רוסטביף (מאנגלית: Roast beef, "בקר צלוי") הוא נתח בשר בקר שנצלה בתנור. מקורו של הנתח המיועד לצליה הוא בגב של הבקר, בדרך כלל סינטה ולחלופין פילה או שייטל, אך גם חלקים אחרים, כמו אנטריקוט.
הרוסטביף נצלה כנתח גדול, בדרך כלל מעל קילוגרם אחד, שלפני הצלייה משומן ומתובל כהלכה. בנתחים שאחוז השומן בהם נמוך, כמו שייטל, יש הנוהגים לשבץ פיסות שומן בנתח, כדי לשמור על עסיסיותו.
הנתח נצלה בתנור כעשרים דקות (בהתאם לגודלו) בחום גבוה (250 מעלות ויותר), על מנת לצרוב ולאטום את הבשר מבחוץ, ולאחר מכן בחום נמוך יותר לפי דרגת הצלייה הנדרשת לחלקו הפנימי של הנתח.
לאחר הצלייה הוא נפרס לפרוסות, ולכן ניתן להגישו גם בכריך.
באנגליה ובאוסטרליה, הרוסטביף נחשב לאחד המאכלים המסורתיים בארוחות יום ראשון. חוקרים מטעם מוזיאון לונדון טוענים כי החיילים הרומאים הם שהביאו את הרוסטביף לבריטניה, אך ככל הנראה הוא לא צבר פופולריות רבה לפני ימי הביניים.
במהלך המאה ה-18 החל הרוסטביף לבסס את מעמדו כמאכל לאומי של אנגליה. המחזאי הנרי פילדינג אף כתב ב-1731 את הבלדה הפטריוטית "הרוסטביף של אנגליה הישנה", וב-1748 צייר האמן ויליאם הוגארת', בהשראת הבלדה, את היצירה בעלת אותו השם.
ביצת מאה השנים
ביצת מאה השנים או ביצת אלף השנים (בסינית: 皮蛋 , פין יין- Pídàn),היא מעדן סיני שנעשה על ידי שימור ביצי ברווז, תרנגולת או שליו בתערובת של טיט, אפר, מלח, סיד וקליפות של גרגרי אורז במשך מספר שבועות או מספר חודשים, שבסיומם, הביצה מוכנה. בסיום התהליך החלמון הופך לירוק כהה אפרפר ומרקמו דחוס וקרמי, החלבון הופך למרקם דמוי ג'לי וצבעו חום כהה ושקוף. טעמה של הביצה עמוק ומלוח והיא נאכלת כשהיא חתוכה לפלחים או משמשת לתיבול מאכלים סינים שונים כמו למשל דייסת אורז (粥).
ממשלת ישראל השמינית
ממשלת ישראל השמינית, בראשותו של דוד בן-גוריון, פעלה מ-7 בינואר 1958 עד 17 בדצמבר 1959, בזמן כהונתה של הכנסת השלישית.
ב-5 ביולי 1959 הגיש ראש הממשלה בן-גוריון את התפטרותו לנשיא המדינה יצחק בן-צבי והממשלה המשיכה לכהן כממשלת מעבר כ-5 חודשים.
הקמה.
לאחר התפטרותו מממשלת ישראל השביעית החליט בן-גוריון להרכיב ממשלה חדשה. זו נתמכה על ידי קואליציה של המפלגות מפא"י, המפד"ל, מפ"ם, אחדות העבודה, המפלגה הפרוגרסיבית והמפלגות הערביות. סך הכל תמכו בממשלה 80 חברי כנסת.
סיום כהונה.
שר הפנים ישראל בר-יהודה הוציא הנחיה לרשום כיהודי בתעודת הזהות את כל מי שיצהיר על יהדותו, ללא התייחסות הלכתית, ובתגובה פרשה המפד"ל מהממשלה ב-1 ביולי 1958.
מפ"ם ואחדות העבודה תמכו באי-הזדהות עם אחד מהגושים במלחמה הקרה, ולכן התנגדו לתהליכי ההתקרבות שהוביל בן-גוריון אל מדינות אירופה, בעיקר אל גרמניה. לפיכך, כשנודע בציבור, ביוני 1959, על עסקה למכירת נשק לגרמניה המערבית, התנגדו לה שרי המפלגות וטענו שלא ידעו על העסקה. בדיון שהתקיים, בתגובה לכך, בכנסת, בראשית יולי על "הצעת החלטה של הממשלה" בעניין, הצביעו שריהן נגדה. בתגובה דרש בן-גוריון ששריהן יתפטרו, ומכיוון שלא עשו זאת, התפטר הוא מתפקידו. בהמשך חודש יולי הטיל הנשיא על בן-גוריון להקים ממשלה חדשה. בן-גוריון, שלא היה מעוניין בהקמת ממשלה חדשה, הודיע לנשיא כעבור פחות משבוע שלא עלה בידו להקים ממשלה, וכיוון שמועד הבחירות החוקי היה קרוב החליט הנשיא לא להטיל את הקמת הממשלה על מועמד אחר. ניסיון של מפא"י להקדים את הבחירות לספטמבר נכשל והממשלה המשיכה בתפקידה כממשלת מעבר עד מועד הבחירות.
הרכב הממשלה.