סופה של הקהילה היהודית במצרים הגיע במלחמת ששת הימים. ההפסד החמור של מצרים לצה"ל נראה בישראל כניצחון מזהיר, ואילו במצרים נתפס כבושה לאומית וגרר זעם חסר תקדים כלפי היהודים. ביום הראשון למלחמה בין 500 ל-600 גברים יהודים נעצרו על ידי השלטונות המצריים (אשר היוו כמעט את כל הגברים היהודיים במצרים באותה עת). במשך כל זמן הלחימה הם הוחזקו בתחנות המשטרה ללא אוכל ועם תנאים קשים מאוד. ככל שהצבא הישראלי התקדם לכיוון תעלת סואץ, הקצינים המצריים התעללו יותר ויותר באזרחים יהודיים, ואף הרגו כמה. בסיום המלחמה כל היהודים אשר נעצרו שוחררו וגורשו לאלתר ממצרים.
מתוך 90,000 יהודים שחיו במצרים בפרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1967 נותרו רק 2,000-2,500 יהודים במצרים, והם היו נתונים תחת השגחה צבאית מתמדת. ביולי 1970 התיר נשיא מצרים החדש אנואר סאדאת ליהודים לצאת מארצו. בשנת 1971 הקהילה היהודית מנתה פחות מ-50 אנשים.
לאחר שנחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים שקטו מעט הרוחות, אך במצרים לא נותרו כמעט יהודים כלל. בתקופת שלטונו של חוסני מובארכ לא השתנה היחס ליהודים, והשלום עם ישראל נותר קר מאוד.
פעולות א-סיסי עבור יהודי מצרים.
לאחר שעלה לשלטון עבד אל-פתאח א-סיסי בהפיכה במצרים, אחד מהדברים העיקריים שהפגין היה יחס חם לישראל וליהודים. כחלק מכך, בשנת 2018 הצהיר שר העתיקות המצרי על רפורמה שבמסגרתה יוקצו 71 מיליון דולר לשיפוץ בתי כנסת ואתרי מורשת יהודיים. כחלק מהרפורמה, בתי כנסת שננטשו לאחר גירוש היהודים שופצו והושמשו מחדש כאתרי מורשת הפתוחים לקהל הרחב. מי שביצע את כל השיפוצים ומימן את כל הפרויקט הייתה ממשלת מצרים בלבד, ללא התערבות מצד ארגונים יהודים או ציוניים.
בינואר 2019 אמר הנשיא כי ברצונו לחדש את הקהילה היהודית במצרים. הוא הבהיר כי ברצונו לתקן את העוול שנגרם לתושבים היהודים, וממשלת מצרים תתחייב לשפץ, לבנות ולתקן בתי כנסת ומוסדות דתיים אחרים. הפרויקט הראשון מתוך סדרה של פרויקטים שהוצהרו היה שיקום בית הקברות היהודי העתיק ברובע סאטין שבקהיר, שנחשב לאחד מבתי הקברות העתיקים במצרים (הקמתו מתוארכת למאה התשיעית לערך). המשלחת היהודית שהגיעה למצרים בעקבות הצהרות אלו ביקשה לממן את הפרויקט, אך נתקלה בסירוב מצד א-סיסי שקבע כי זוהי אחריותה הבלעדית של מצרים לתקן את העוול שנגרם ליהודים.
אתאיזם ואגנוסטיות.
ישנם מצרים המזהים עצמם כאגוניסטים ואתאיסטים, אך קשה להאריך את מספרם באוכלוסייה מכיוון שקיימת סטיגמה הגורמת לא-דתיים במצרים להסתיר את עובדת היותם כאלה, מחשש פגיעה. החוק המצרי מדכא פעילויות והתבטאויות א-דתיות, ומצרים רבים חוששים להביע את דעותיהם אשר נוגדות את האסלאם או הנצרות, מכיוון שהתבטאות מסוימת עלולה להיחשב הפרה של חוק חילול הדת , ועונשו הוא מאסר.
אתאיסטים גלויים רבים הורשעו על פי חוק זה ונכנסו לכלא. מהבולטים שבקורבנות לחוק נגד אתאיזם הוא אלבר סאבר. סאבר, אתאיסט ממוצא קופטי, שיתף בעמוד הפייסבוק שלו בשנת 2012, בזמן שלטונו של מוחמד מורסי מטעם האחים המוסלמים, את הטריילר לסרט "תמימות המוסלמים" שמבקר בחריפות את האסלאם. השיתוף הוביל למחאה גדולה ואלימה של שמרנים כנגדו, בהן ניסו לשרוף את ביתו ואף פצעו אותו באמצעות סכין גילוח. בזמן שהמוחים איימו להרוג את סאבר המשטרה לא רק עמדה מנגד, אלא אף עצרה אותו באשמת חילול הדת. לאחר משפט ממושך הוא נאלץ לגלות ממצרים כדי לחמוק ממאסר של שלוש שנים בכלא המצרי, וזאת באשמה הקלושה של "הכפשת האסלאם והנצרות, העלבת הטקסים והקדושים האלוהיים ואת הנביאים לפי סעיפים 98, 160 ו-161 לחוק העונשין המצרי".
סאבר אמנם התפרסם בעקבות המקרה, שתואר על ידי רבים כפגיעה בחופש הביטוי, אך הוא רק אחד מני רבים שנעצרו ונשלחו למאסר בעקבות העבירה על חוק חילול הדת. סוגים אלו של פשע במצרים מטופלים בצורת אנטראגסדליקט, שבה הליכים משפטיים מתקיימים רק אם אזרח אחד תובע אזרח אחר, ולא יזומים תיקים על ידי התובע הכללי. אחד מהמקרים הידועים ביותר של אדם שהורשע בעוון פשע זה הוא סלאחדין מוחסן, סופר אתאיסט גלוי אשר בשנת 2000 נשפט והורשע על כך שנטען כי ארבעה מספריו מכילים קטעים "המביאים להעלבת האסלאם". על פי דיווחים שונים, מספר בני הנוער המאבדים את האמון בדת ופונים לאתאיזם עולה בשנים האחרונות, והם מדברים ומתקשרים זה עם זה דרך תחת שמות בדויים באינטרנט. על פי סקר שערך ארגון הברומטר הערבי, כ-10% מהאוכלוסייה במצרים מזהים עצמם כאתאיסטים. באותו סקר, כנטען כי חמישית מהצעירים במצרים (בני 10–20) מגדירים עצמם אתאיסטים. העיתון המצרי "אל-סבאח" ("הבוקר") טען כי לשלושה מיליון מתוך 84 מיליון תושבי מצרים אין דת מוגדרת, וציין במקורותיו סקר אמריקאי, אם כי לא חשף את שמו.
אף שהממשלה הכירה במגמה זו, היא רואה בה בעיה שיש להיאבק בה, ומשווה את תהליך החילון לתהליך של הקצנה דתית. בשנת 2014 הודיעו משרד הנוער ומשרד הווקף המצריים על אסטרטגיה משותפת למאבק בהפצת "רעיונות מזיקים" בקרב צעירי האומה, דהיינו אתאיזם וקיצוניות דתית. בדצמבר 2014 ארגון 'דאר אל-איפטה', מרכז חינוך איסלאמי המזוהה עם הממשלה, טען כי ישנם במצרים 866 אתאיסטים בלבד, נתון המסתכם בכ-0.001% מהאוכלוסייה וכונה על ידי מגזין הגרדיאן "מדויק באופן מחשיד". על אף העוינות כלפיהם, קיימת מגמה ברורה של עלייה בכמות האתאיסטים הגלויים מאז המהפיכה של 2011.
בסקר של מרכז המחקר פיו שנערך בשנת 2011 בקרב 1,798 מוסלמים במצרים, 63% מהנסקרים תמכו ב"עונש מוות לאנשים שעזבו את הדת", אך עונש שכזה לא קיים במצרים כיום. בינואר 2018 הציע יו"ר ועדת הדתות בפרלמנט, עמר המברוש, הצעת חוק לענישה על גילויי אתאיזם בפומבי, ואשר קבעה בין היתר כי "יש להפליל אותו [האתאיזם] ולקטלג אותו כזלזול בדת מכיוון שהאתאיסטים לא מחזיקים באף דוקטרינה וכל פועלם הוא העלבת דתות אברהם". הצעת החוק לא עברה, אך כן אושר חוק המקטלג אוטומטית אנשים על פי דת הוריהם, גם אם בחרו שלא לקיים אותה.
ג'ון וורוויק סמית'
ג'ון וורוויק סמית' (באנגלית: John Warwick Smith;26 ביולי 1749 – 22 במרץ 1831) היה צייר ומאייר בריטי של נוף בצבעי מים.
חיים ועבודה.
סמית' נולד באירטינגטון, ליד קרלייל, קמברלנד, בנו של גנן למשפחת גילפין, והתחנך בסנט ביז. הקשר המשפחתי איפשר לו ללמוד אמנות אצל צייר בעלי החיים סווריי גילפין.
בהיותו מפורסם כשרטט טופוגרפי מיומן, הוא הועסק בתצוגות נבחרות של סמואל מידמן בבריטניה, והשיג את חסותו של ג'ורג' גרנוויל, הרוזן השני של וורוויק, שאיפשר לו לנסוע לאיטליה בין השנים 1776–1781. בזמן שהיה שם נפגש עם אמנים בריטים אחרים כמו פרנסיס טאון, תומאס הרן, ויליאם פארס. הוא התפרסם בשם "וורוויק". בעבודותיו שלאחר מכן, שהיו בעיקר מראות באיטליה, הוא זנח בהדרגה את הגוון הפשוט שאליו הוגבלה בעבר עבודת צבעי מים, לצורך צביעה יעילה יותר, שחידושה ויופייה זכו להערכה רבה.
הוא שב לאנגליה בשנת 1781 בחברת פרנסיס טאון, ונסע דרך האגמים האיטלקיים ושווייץ. התיישב בוורוויק, וערך ביקורים תכופים בויילס. הוא גם סייר במחוז האגמים בסוף 1780 ובתחילת 1790.
בשנת 1783 התחתן עם אליזבת ג'רארד בכנסיית סנט מרי, וורוויק. הוא ביקר שוב באיטליה בשנים 1785–1786, הפעם בחברת לורד וורוויק. לורד וורוויק רכש אוסף גדול מעבודותיו, שבסופו של דבר התפזר במכירה פומבית בשנת 1936.
באחד מסיוריו בוויילס, זמן מה לאחר 1788, ליווה את סמית אחיו של לורד וורוויק, רוברט פולק גרוויל, והאמן יוליוס סיזר איבטסון. הם בילו זמן ניכר בהאפוד, ליד אברסטוויט, ביתו של הביבליופיל תומאס ג'ונס האפוד נהרסה בשריפה בשנת 1807, ושלוש שנים מאוחר יותר פרסם סר ג'יי סמית' את הספר "סיור בהאפוד", שאוייר בחמישה עשר ציורים בצבעי מים על פי ציוריו של וורוויק סמית', שאולי צוירו במהלך הביקור אצל איבטסון.
ספרים אחרים המאויירים בחריטות בעקבות עבודות של סמית' כוללים "תמונות נבחרות מאיטליה" (1792–1796); "נופים באגמי קמברלנד", עם עשרים ציורי מים מאת ג'יימס מריגוט (1791–1795); "סיור בריטניה דפיקטה" (אטלס דרכים מאוייר) של ​​ויליאם בירן, ו"סיור בוויילס" מאת ויליאם סותבי (1794).
סמית' עבר ללונדון בשנת 1807. באותה שנה החל להציג עם אגודת צבעי המים, אליה הצטרף שנתיים לפני כן. הוא נשאר תורם מרכזי בתערוכות שלה עד 1823, אז התפטר מחברותו. הוא נבחר לנשיא האגודה בשנים 1814, 1817, 1818, מזכיר בשנת 1816, וגזבר בשנים 1819, 1821 ו-1822.
סמית' נפטר במידלסקס פלייס, לונדון, ב־22 במרץ 1831.
טירת שוורין
טירת שוורין (ידועה גם כארמון שוורין, בגרמנית: Schweriner Schloss) היא מבנה מסוג שלוס בעיר שוורין, בירת מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה בגרמניה. הטירה נמצאת על אי באגם שוורין , האגם המרכזי של העיר. במשך שנים הטירה הייתה מקום משכנם של הדוכסים והדוכסים הגדולים של מקלנבורג ולאחר מכן של מקלנבורג-שוורין.
כיום חלקה של הטירה משמש כמשכן הפרלמנט (לנדטאג) של מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה וחלקה האחר פתוח לתיירים. הטירה נחשבת לאחד המבנים החשובים בסגנון ההיסטוריציזם הרומנטי באירופה ועתידה להיכנס לרשימת אתרי המורשת העולמית. כינויה של הטירה הוא נוישוונשטיין של הצפון.
היסטוריה.
שנים מוקדמות.