סדרת כנסי הרצליה - הבמה המרכזית בישראל לליבון סוגיות מדיניות ואסטרטגיה, מכנסת אישים רמי דרג מישראל ומהעולם בתחומי הממשל, הביטחון, העסקים והאקדמיה לדיון בסוגיות הלאומיות, האזוריות והעולמיות שעל סדר היום. ניירות העבודה הנכתבים לקראת הכנס ולאחריו, סיכומי הדיונים הנערכים במסגרתו וההמלצות המועלות בו, מספקים למקבלי החלטות ולשיח הציבורי הערכות והמלצות מדיניות להתמודדות עם האתגרים הגאו-פוליטיים, הכלכליים והחברתיים של מדינת ישראל.
לצד דיוני המליאה, נערכים "זירות דיון" ודיוני "שולחן עגול" - דיונים מצומצמים (חלקם ללא סיקור תקשורתי) בהשתתפות אישי ממשל וציבור, מומחים ואנשי עסקים. דיונים אלה, המוגבלים למוזמנים בלבד, מספקים הזדמנות לדיון, לרישות ולפיתוח קשרים מקצועיים ולניהול שיח מקצועי בענייני מדיניות לאומית, אזורית ובינלאומית.
היחידה לסימולציות - היחידה הוקמה על מנת לדמות מצבים דינאמיים של קבלת החלטות באירועים בעלי חשיבות במדיניות החוץ והביטחון של ישראל, בדגש על ההיבט האסטרטגי. בנוסף, שוקדת היחידה על חשיפת מקבלי ההחלטות לעזרים הטכנולוגיים והמודלים האקדמיים בתחום קבלת ההחלטות, המופקים במכון. היחידה הוקמה בשנת 2010 על ידי פרופ' אלכס מינץ, לשעבר ראש המכון.
התכנית לדיפלומטים זרים המשרתים בישראל - תוכנית המיועדת לשגרירים ודיפלומטים ומאפשרת הבנה של האתגרים מולם ניצבת ישראל.
החברה הישראלית - ארבעת השבטים - בכנס הרצליה 2015, הציג נשיא המדינה, ראובן ריבלין, בנאום שנודע מאז כנאום "ארבעת השבטים", את "תקווה ישראלית - סדר ישראלי חדש". לדברי הנשיא, בישראל אין עוד "שבט" אחד המהווה רוב ברור בחברה אלא תהליך בו ארבעת ה"שבטים" המרכזיים - החילוני, הדתי-לאומי, הערבי והחרדי - השונים מהותית אלה מאלה, הולכים ומתקרבים בגודלם זה לזה. "'מבנה הבעלות' על החברה הישראלית ומדינת ישראל משתנה לנגד עינינו", ציין הנשיא. תמורות אלה יעצבו "מחדש את הזהות שלנו כ"ישראלים" וישפיעו עמוקות על הדרך בה אנו מבינים את עצמנו ואת הבית הלאומי שלנו". להתמודדות עם השלכות אלה הציע הנשיא את חזון "הישראליות המשותפת". בהמשך לדברי הנשיא ובברכתו, הוקמה על ידי המכון ועדת היגוי ארצית במטרה לקדם את "הישראליות המשותפת". ועדת ההיגוי, אשר בראשה עמדו פרופ' אוריאל רייכמן ופרופ' אלכס מינץ, הורכבה מנציגי ארבעת השבטים וקיימה דיונים, שמעה דעות מומחים וערכה סקרים במטרה לבחון את האתגרים אותם הציב חזון הנשיא; כל זאת, על-מנת לתרגם את החזון לצעדים מעשיים שיובילו למימושו. עם סיום פעולתה של הוועדה, הגיש המכון לנשיא המדינה דו"ח שכותרתו "סדר ישראלי חדש: מחזון למציאות", ובו פירט את ההמלצות ליישום חזון הנשיא. עיקרי הדו"ח הוצגו באירוע פתיחת כנס הרצליה 2016, שהתקיים במשכן הנשיא בירושלים; במסגרתו התייחסו מומחים, אקדמאים וראשי מפלגות לחזון הנשיא.
פורום הרצליה לגיבוש תפיסת הביטחון - הפורום הוקם ב-2013 על מנת לתרום מניסיונם של מקבלי החלטות, אנשי מערכת הביטחון ואנשי אקדמיה לזיהוי הפערים הקיימים בתפיסת הביטחון של ישראל ולהציע מרכיבים חדשים ועדכונים המתבקשים למרכיבים המסורתיים של תפיסת הביטחון. עבודת הפורום מיועדת לעורר דיון בקרב הגורמים המקצועיים הרלוונטיים ומקבלי ההחלטות בנושא תפיסת הביטחון.
כנס ביטחוני-מדיני: מהי האסטרטגיה הדרושה לישראל? בכנס השתתפו אנשי ממשל, ביטחון, אקדמיה ותקשורת: ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט; שר הביטחון בני גנץ., שר האוצר אביגדור ליברמן, מפקד חיל-האוויר, אלוף עמיקם נורקין, יולי אדלשטיין, ניר ברקת, תמיר פרדו, עמוס ידלין, גדעון פרנק, יעקב עמידרור, גילי כהן, ברט מקגורק , גדי איזנקוט, טלי ליפקין-שחק, שמעון שיפר, קסניה סבטלובה, חיים סבן, ג'וזף ווטל, מיכה גודמן, אוהד חמו, פרופ' אוריאל רייכמן ופרופ' רפי מלניק.
הנושאים המרכזיים בכנס עסקו באסטרטגיה האמריקאית במזרח התיכון האיום האיראני, הקורונה, בהשתתפות ד"ר אנתוני פאוצ'י, הכרעה אסטרטגית, רוסיה במזה"ת, ישראל והפלסטינים ויחסי ישראל-ארצות הברית.
צ'אדי
צ'אדי (בגאורגית: ჭადი) או מצ'אדי (მჭადი) הוא מאפה מקמח תירס (ללא שאור/שאינו תפח) נפוץ בעיקר בסמגרלו שבגאורגיה. נקרא גם לחם תירס.
צבעו בדרך כלל הוא צהוב אלא אם משתמשים בקמח תירס לבן. נהוג לאכול אותו יחד עם גבינה (סולוגוני למשל). המושג אכילת צ'אדי וגבינה ("ჭადი და ყველი", "צ'אדי דא קווֶלי") מציין אכילת ארוחה פשוטה ומשביעה.
אקמאיזם
אקמאיזם (Acmeism; אקמי ביוונית: נקודת השיא, הפיסגה) הוא זרם בשירה הרוסית, שניסה להשתחרר מזרם השירה הסימבוליסטית, ששלט תקופה ארוכה בשירה הרוסית בפרט ובשירה האירופית בכלל. מובילי זרם זה, ובהם המשורר ניקולאי גומיליוב, רעייתו המשוררת אנה אחמטובה והמשורר היהודי אוסיפ מנדלשטם, ראו בסימבוליזם מיסטיקה וערפול-יתר.
שירה זו התאפיינה בדיבור ישיר ומאופק, תוך שימת דגש על מילה בודדת. מאחר שסגנון זה ביטא, בראש ובראשונה, את תחושותיו של המשורר כאדם יחיד ואף בודד, נאסר השימוש בה לאחר מהפכת אוקטובר שחוללו הקומוניסטים (שביקשו להדגיש את הכלל והקולקטיב).
אקמאיזם כסגנון שירה השפיע רבות על שירתן של משוררות עבריות כגון רחל בלובשטיין (רחל) ולאה גולדברג.
מפרום
מַפרוּם (בערבית: مفروم או لحمة مفرومة - "בשר טחון") הוא מאכל טריפוליטאי ותוניסאי מסורתי העשוי מבשר בקר וירקות, המתובל בתבלינים שונים.
שיטת ההכנה של המפרום אינה אחידה, אך היא כוללת ערבוב בשר בקר טחון בתוספת תבלינים (מלח, פלפל שחור, בצל, פטרוזיליה, קינמון, ביצים, תבלין לקציצות טריפולטאי הנקרא "חראראת" ופירורי לחם) לכדי עיסה אחת. לאחר לישת העיסה יוצרים קציצות בינוניות ומטגנים אותן. לאחר הטיגון מכניסים לסיר את הקציצות המטוגנות, לאחר שבתחתית הסיר הונחו תפוחי אדמה חתוכים לעיגולים כדי להגן על המפרום לבל יישרף (בערבית נקראת התחתית 'כער'). נהוג להוסיף מעט פפריקה וירקות נוספים לסיר כדי להעניק טעם עשיר יותר למפרום.
גרסה נפוצה של המפרום היא יצירת חתכים בפרוסות תפוחי-האדמה (כמעט עד לניתוק לשתי פרוסות) כשברווח שנוצר מוסיפים בשר, טובלים את החתיכה הממולאת בבלילה, מטגנים, ובסוף מבשלים הכל ברוטב, רצוי בישול ממושך. כדי לגוון אפשר להחליף את תפוחי האדמה בפרוסות חציל, גזר או כרובית.
המפרום נולד כאוכל עממי אך עם השנים הפך למעדן שמוגש במסעדות גורמה ברחבי ישראל ואף בעולם, לעיתים בשמות שונים. את המפרום נהוג להגיש ביחד עם קוסקוס.
על פי הנהוג לרוב מכינים מפרום לארוחת יום שישי אך לעיתים גם לארוחת צהריים בשאר השבוע.
חריימה
חְרַיְימֶה (ערבית: حرايمي) הוא תבשיל צפון-אפריקאי מסורתי, העשוי לרוב מדג בעל תכולת שומן גבוהה יחסית, ומבושל ברוטב עגבניות חריף. חריימה נפוץ בעיקר במטבח היהודי הלובי והתוניסאי והמטבח המרוקאי. אופן הכנת התבשיל אינו אחיד, אך הוא כולל בבסיסו דג שומני, דוגמת דקר או ספרוס זהוב (המכונה דניס), המבושל ברוטב אדום חריף כמו פלפלצ'ומה. הפלפלצ'ומה הוא רוטב מטוגן, שמכינים מפלפל אדום חריף כתוש וראש שום שלם. לאחר הכנת הרוטב מבשלים בו את הדג, בתוספת תבלינים ורסק עגבניות.
התבשיל הוא גרסה מתקדמת ופשוטה יותר של התבשיל המקורי, המוכן עם רוטב שרמולה .
לפי המסורת, בימים שהיה בהם עומס רב וזמן מועט, נהגו לדלג על שלב הטיגון והכניסו את הירקות בעודם טריים לתוך הרוטב. עקב כך כונה התבשיל "שרמולה חריימה".
פירוש המילה חריימה בערבית הוא אסור/ממזר/לא־חוקי — כלומר השרמולה שבושלה אינה "חוקית" לפי המתכון המקורי. לימים נותר השם חריימה בלבד, והוא התבשיל המוכר לנו כיום.
נהוג לאכול שרמולה חריימה בערב שבת כמנה ראשונה, בתוספת פלפלים חריפים וחלה טרייה.
אנטים האיברי
אנטים האיבֶרי (ברומנית: Antim Ivireanul, בגאורגית: ანთიმოზ ივერიელი, אנתימוּז איווֶריאֶלי, 1650–1716) או בשמו החילוני אנדריה, היה אחד מהדמויות הכנסייתיות של ולאכיה (כיום רומניה), תאולוג מפורסם של הנצרות האורתודוקסית המזרחית ופילוסוף, מנהל של בית הדפוס הנסיכותי של ולאכיה, והמיטרופוליט של בוקרשט, בשנים 1708–1715.
חייו.
במוצאו האתני הוא גאורגי, אשר נולד באיבריה הקווקזית (כיום גאורגיה). אנטים נלקח בשבי על ידי חיילי האימפריה העות'מאנית והתמנה לכומר באיסטנבול, כאשר הוא עצמו התגורר בשטח חסותו של פטריארך קונסטנטינופול. בשנת 1689 או 1690, נדרש, על ידי נסיך ולאכיה, קונסטנטין ברנקוביאנו, להתיישב בוולאכיה, ולהיות האחראי על בית הדפוס המלכותי החדש בבוקרשט, שהיה שייך לנסיך. לאחר שמונה לאב הבכיר ("אגומן") של מנזר סנאגוב, הוא העתיק את מושבו לשם.
בשנת 1705, הוא הפך לבישוף רמניקו ולצ'ה, ובשנת 1708 הפך לארכיבישוף המטרופוליטני (מיטרופוליט) של ולאכיה. אנטים היה דובר שפות מזרחיות ואירופאיות רבות. למרות שהיה זר, רכש במהירות ידע מעמיק בשפה הרומנית, והוביל את השימוש בה בכנסייה המקומית, והפך אותה לשפה הרשמית שלה. בשנת 1693 פרסם את הברית החדשה ברומנית.
בשנת 1709 עזר אנטים להקמת בית הדפוס הראשון בטביליסי. הוא גם אימן את הגאורגים באומנות הדפוס, ובשנת 1710 הנהיג את הגופן שבאמצעותו הדפיס תלמידו הרומני מיכאיל אישטוואנוביץ' את ספר הברית החדשה לראשונה בגאורגית. הוא גם פרסם 25 ספרים אחרים ברומנית, כמו גם בשפה הסלבונית, יוונית, וערבית (בדרך כלל הוציא לאור ספרים דו-לשוניים כמו: ספר ליתורגיה ביוונית וערבית משנת 1702. בספר זה נעשה השימוש הראשון באלפבית הערבי בוולאכיה.