בשנת 2003 נחקר בעת ביקור בישראל בעניין שומה של חולה שלו, אשר לטענת המתלונן לא נבדקה כיאות על ידו, והתברר כי היא סרטנית מאוחר יותר. בעקבות החקירה החליטה הפרקליטות להגיש נגדו כתב אישום בגין רשלנות רפואית. לטענת מרדי: "אני הצלתי לאותו חולה את החיים. עצרתי לו את הדימום בעזרת הטיפול שלי. לא היה לו לא סרטן ולא גרורה של סרטן, מאחר שאם זה היה לו הוא לא היה חי שלושה חודשים ובטח לא עשר שנים. הוא בסך הכל רוצה כסף ממני".
שיטת מרדי היא שיטה להסרת שומות ללא ניתוח.
הטיפול הוא בשימוש בסולקודרם, שהוא חומר שהומצא על ידי מרדי, ומיוצר בשווייץ על ידי חברה בשם סולקו ומכאן שמה.
מרדי פרסם כמאה מאמרים בנושאיו השונים, ומוזמן להרצות באוניברסיטאות ובמכוני מחקר בעולם. הוא פרסם 5 ספרים בתחום הספרותי. בשנת 1974 קיבל אזרחות כבוד מאת טדי קולק ראש עיריית ירושלים.
נשוי לרוזמארי, גם היא ד"ר לרפואה, פרופסור כבוד באוניברסיטאות. לזוג שני ילדים, שניהם רופאים במקצועם.
שריפת הספרים בכיכר האופרה
שריפת הספרים בככר בבל
שריפת הספרים בברלין
שרפת הספרים בכיכר בבל
שרפת הספרים בככר בבל
שרפת הספרים בכיכר האופרה
שרפת הספרים בכיכר בברלין
קסיופיה
פונקציית הערך השלם
במתמטיקה, פונקציית הערך השלם (נקראת גם פונקציית רִצפה) היא פונקציה המחזירה לכל מספר ממשי x את המספר השלם הגדול ביותר שקטן או שווה ל-x (מעגלת כלפי מטה). פונקציה זו מסומנת formula_1, formula_2 או (x)floor. דוגמאות: formula_3, formula_4, formula_5.
פונקציות דומות.
פונקציית תקרה.
פונקציית התקרה מחזירה לכל מספר ממשי x את המספר השלם הקטן ביותר שגדול או שווה ל-x. הפונקציה מסומנת formula_10 או (x)ceiling.
ניתן לתאר את פונקציה התקרה כך:
דוגמאות: formula_12, formula_13, formula_14.
הקשר בין פונקציית הרצפה לבין פונקציית התקרה ניתן על ידי הנוסחה formula_15.
לכל k שלם מתקיים: formula_16
לכל k מספר ממשי מתקיים: formula_17.
פונקציית Trunc.
במדעי המחשב מוכרת פונקציה בשם Trunc, קיצור של Truncate. רמז לתיאור הציורי שלה כפונקציה שלוקחת מספר ממשי ו"מקצצת" את החלק השברי שלו ומשאירה רק את החלק השלם. פונקציה זו מתנהגת כמו פונקציית רצפה עבור מספרים חיוביים, וכפונקציית תקרה עבור שליליים. שלוש הפונקציות מקבלות ערך שווה עבור כל המספרים השלמים.
אל תיקח ללב!
אל תיקח ללב! ( אַר אִידַרְדוֹ; ) הוא קומדיה קלילה של הבמאי גיאורגי דאנליה משנת 1969, המבוססת על סיפור צרפתי בנובלה של קלוד טילייה מ-1970, "הדוד שלי בנימין" (סרט צרפתי באותו שם צולם בערך באותה תקופה). רֵווַאז גַבַּרִידזֶה (קודם הבמאי של תיאטרון מריונטה בטביליסי), שינה את מקום התרחשות העלילה לעיר גאורגית קטנה בסוף המאה ה-19. המוזיקה לסרט הזה נכתבה על ידי גיה קנצ'לי, מלחין גאורגי ידוע, שמתלווה פעמים רבות אל דאנליה בעבודתו.
עלילה.
בנימין הוא פיזיקאי צעיר. יחד עם חברו הם רוקדים ושרים בטברנה מקומית, ונהנים עם אשתו של הטבח. לֵווַאן הוא רופא מבוגר שרוצה שבנימין יישא את בתו לאישה, אבל היא בורחת עם קצין צבא.
דאנליה הזמין את מיטב השחקים הגאורגים להשתתף בסרטו, וחטנג קיקבידזה הוא בנימין, סרגו זכריאדזה הוא דוקטור לוואן, סופיקו צ'יאורלי היא סופיקו, גוּגִי כַּוותַארַאדזֶה הוא לוּקָה, דודו אבשידזה הוא גנרל וַאמֵח וַחווַארִי, אריאדנה שנגליה אשת הגנרל, וריקו אנג'פרידזה האישה המרשעת, ססיליה תַאקַאִישווִילִי דודה דוֹמנָה, המשרתת של לוואן, איפוליטה חוויצ'יה - סנדרו, אַבֵּסַלוֹם לוֹרִיָה כסַוולֶה הכימאי, קרלו סקנדלידזה כעורך דין, זוראב קפיאנידזה משרת, קוטה דאושווילי ככומר, באדור צואלדזה הבעל, ליה גודזה האישה, השחקן המפורסם יבגני לאונוב
שיחק בסרט בתפקיד החייל אגור, אנסטסיה ורטינסקיה כמרי ופרונזיק מקרטצ'אן כאסיר.
ארמון אלהמברה
אויגן גרסטנמייר
אויגן קרל אלברכט גרסטנמייר (בגרמנית: Eugen Karl Albrecht Gerstenmaier; 25 באוגוסט 1906 - 13 במרץ 1986) היה כומר ותאולוג אוונגלי גרמני, שהיה מעורב בהתנגדות למשטרו של היטלר ובקשר העשרים ביולי לרציחתו. לאחר הקמת גרמניה המערבית היה גרסטנמייר מראשי המפלגה הנוצרית דמוקרטית. בין 1954 ל-1969 שימש גרסטנמייר כנשיא הבונדסטג. במהלך כהונתו היה גרסטנמייר מראשי התומכים בפיוס בין גרמניה ובין מדינת ישראל. גרסטנמייר נחשב לידיד של מדינת ישראל, וקידם במהלך כהונתו את היחסים בין הארצות.
חייו עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
גרסטנמייר נולד בעיירה קירכהיים אונטר טק, במדינת באדן-וירטמברג בגרמניה. בתחילה התפרנס כאיש מכירות, אך לאחר מכן השלים את תעודת הבגרות שלו, והחל בלימודי פילוסופיה, שפה וספרות גרמנית ותאולוגיה אוונגלית באוניברסיטת טיבינגן, ולאחר מכן ברוסטוק וציריך.
בשנת 1934 התנגש לראשונה עם המשטר הנאצי כאשר נעצר לתקופה קצרה בשל היותו חבר ב"כנסייה המתוודה", כנסייה אוונגלית עצמאית שנחשבה למסוכנת בעיני המשטר. ב-1935 היה לעוזרו של תיאודור הקל, מראשי הכנסייה, וסייע לו ביצירת קשרי חוץ. בשנת 1936 השלים את תואר הדוקטור בתאולוגיה.
בשנת 1942 הצטרף לקבוצת המתנגדים לנאצים שנקראה "חוג קרייזאו", בהשפעת ידידים שפעלו בקבוצה זו פטר יורק פון וארטנבורג, אדם פון טרוט צו זולץ והנס ברנד פון האפטן. קבוצה זו הייתה מורכבת מאנשי האליטה האינטלקטואלית של גרמניה, בני מעמד האצולה, כמרים ודיפלומטים, שדנו בדרכים להחליף את המשטר הנאצי במשטר טוב יותר. הקבוצה קיימה מגעים עם אנשי הוורמאכט שעסקו בתכנון מפורט של רציחתו של היטלר. גרסטנמייר השתלב בקבוצה זו היטב, בשל דעותיו השמרניות. כן קיים קשרים עם קרל פרידריך גרדלר אותו ייעדו הקושרים לעמוד בראש המשטר הגרמני החדש, לכשיקום.
ב-20 ביולי 1944 התנקש הקולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג בחייו של היטלר, באירוע הידוע כקשר ה-20 ביולי. גרסטנמייר שהה במרכז הקשר, בניין בנדר בלוק בברלין ותמך בקושרים. לאחר הקשר נעצר, עונה על ידי הגסטפו ונדון, בינואר 1945 על ידי השופט רולנד פרייזלר, מ"בית הדין העממי" ששפט את המעורבים בקשר, לשבע שנות מאסר עם עבודת פרך. באפריל 1945 שוחרר מכלאו על ידי צבא ארצות הברית. לאחר שיחרורו היה פעיל בעבודות הסעד והצדקה של כנסייתו, ובמיוחד בסיוע לאלמנות קורבנות הרדיפות הנאציות, ואנשי קשר העשרים ביולי שהוצאו להורג.
בבונדסטג.
בין 1949 ל-1969 היה גרסטנמייר חבר הבונדסטג מטעם המפלגה הנוצרית דמוקרטית. בתחילת דרכו היה פעיל בוועדת החוץ של הבונדסטג.
בשנת 1954 מת באופן פתאומי יושב ראש הבונדסטג, הרמן אהלר, וגרסטנמייר נבחר למלא את מקומו. ב-16 בנובמבר 1954 החל למלא את תפקידו.
במסגרת פעילותו זו היה גרסטנמייר בעל תפקיד במשא ומתן שהוביל ליצירת הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל. גרסטנמייר נחשב לידיד ישראל, ובשנת 1965 היה שותף לדחיית הלחץ של מדינות ערב להפחית את הסיוע הגרמני לישראל, לאחר שמדינות אלו איימו כי יכירו במזרח גרמניה.
גרסטנמייר היה שמרן בדעותיו, והשתייך לפלג במפלגתו שנמנע מלתמוך בקנצלר קונראד אדנאואר במדיניותו הנוטה כלפי מדינות המערב, בשל החשש כי הדבר ימנע בעתיד את איחודה של גרמניה, מטרה שגרסטנמייר ראה כראשונה במעלה. גם בנוגע למדיניות החברתית היה גרסטנמייר שייך לאופוזיציה הפנימית במפלגתו של אדנאואר, ותמך במדיניותו השמרנית יותר של לודוויג ארהארד שהעלה טיעונים נוצריים ופרוטסטנטים כנגד "מדינת הרווחה הטוטאלית. בשנת 1959 ניסה להביא לבחירתו של ארהארד כנשיא, אך הלה סירב לכך. בין 1956 ל-1966 היה גרסטנמייר היושב ראש הפדרלי של מפלגתו.
ב-31 בינואר 1969 התפטר גרסטנמייר מתפקידו כנשיא הבונדסטג בעקבות ביקורת ציבורית על סכום הפיצויים שדרש וקיבל, על הסבל שסבל מידי הנאצים. הפיצויים ניתנו לו על סמך טענתו שבגלל התנגדותו לנאצים לא היה יכול להגיע לדרגת פרופסור, ועל כן מגיעות לו הפרשי הכנסה של שנים. הביקורת הציבורית לא הייתה בדבר זכאותו העקרונית לכספים, אלא בשל הסכום שנראה מוגזם.
גרסטנמייר היה בין היוזמים של הקמת הבניין בן 29 הקומות בבון ששימש את הבונדסטג עד שעבר לברלין לאחר איחוד גרמניה. הבניין מכונה "לאנגר אויגן" (אויגן הארוך), על שם גרסטנמייר, אך רבים מחשיבים אותו לבניין המכוער ביותר בבון. מאז יוני 2006 משמש הבניין את ארגון האומות המאוחדות.
לאחר פרישתו היה גרסטנמייר פעיל בארגון החברים לשעבר בבונדסטג ובפרלמנט האירופי. הוא מת בבון בשנת 1986.
ז'אן אנרי דינן
ז'אן אנרי דינן (Jean Henri Dunant; 8 במאי 1828 - 30 באוקטובר 1910; ידוע גם כאנרי דינן או הנרי דוננט) היה איש עסקים ופעיל חברתי שווייצרי.
במהלך נסיעת עסקים ב-1859 היה דינן עד לתוצאות הקרב על סולפרינו (24 ביוני 1859), באיטליה של היום. הוא רשם את זכרונותיו בספר "זכרונות מסולפרינו", שיצא לאור ב-1862 ב-1,600 עותקים שדינן מימן בעצמו. הספר היווה בסיס רעיוני לייסוד הצלב האדום. אמנת ז'נבה של 1864 מבוססת על רעיונות של דינן, וב-1901 הוא זכה בפרס נובל לשלום הראשון יחד עם פרדריק פסי.
ראשית חייו.
דינן נולד בז'נבה, בנם הבכור של ז'אן-ז'אק דינן ואנטואנט דינן-קולאדון. בני משפחתו היו קלוויניסטים אדוקים ובעלי השפעה בקרב תושבי ז'נבה. שניהם היו פעילים חברתיים, אביו עבד עם אוכלוסיות של אסירים ויתומים ואמו עבדה עם חולים ועניים. בעקבותיהם הלך ז'אן כאשר בגיל 19, יסד יחד עם כמה צעירים את "אגודת יום חמישי"- אגודה של צעירים שהתאספו אחת לשבוע ללימוד תנ"ך ועזרה לעניים.
ב-30 בנובמבר 1852, הוא הקים את סניף ז'נבה של ימק"א ושלוש שנים מאוחר יותר, השתתף בפגישה בפריס בנושא הקמת ימק"א הבינלאומי.
אלג'יריה.