בשנת 2010 הדסון כיכבה לצד קייסי אפלק בדרמת המתח הארוטית "הרוצח שבתוכי", שהוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים סאנדנס באותה שנה. בשנת 2011 גילמה הדסון מנהלת פרסומות חסרת דאגות בסרט הקומדיה הרומנטית "פיסת גן עדן", וגילמה נערת מסיבות בקומדיה רומנטית אחרת "ארוס בהשאלה", המבוססת על הרומן של אמילי גיפין באותו השם. בעוד "פיסת גן עדן" קיבלה הפצה מוגבלת בבתי הקולנוע, "ארוס בהשאלה" זכה להצלחה מסחרית מתונה.
בשנת 2012 הצטרפה לעונה הרביעית של הסדרה האמריקאית המצליחה "Glee" של רשת Fox, בתפקיד קסנדרה ג'ולי, המורה לריקוד של רייצ'ל ברי. באותה שנה שיחקה במותחן הפוליטי "פונדמנטליסט בעל כורחו" שביימה מירה נאיר על בסיס ספרו של הסופר הפקסיטני מחסן חאמד.
בשנת 2014 היא שיחקה בסרט הקומדיה "הלוואי והייתי כאן" בדמותה של שרה, אשתו של איידן, אותו מגלם זאק בראף שאף ביים וכתב את הסרט. בהמשך היא שיחקה בסרט המותחן "אנשים טובים"; סרטו של הבמאי הדני הנריק רובן גנץ ומבוסס על ספר באותו שם מאת מרכוס סאקיי. הסרטים הנ"ל זכו לאקרנות מוגבלות ולביקורות מעורבות מצד המבקרים.
בשנת 2015 שיחקה בסרט "רוק בקסבה באפגניסטן" בבימויו של בארי לוינסון. הדסון גילמה בסרט את מרסי, זונה בעלת לב זהב שמתיידדת עם שחקן עבר (ביל מארי). למרות תקציב של 15 מיליון דולר, הסרט הרוויח רק 3 מיליון דולר בקופות ברחבי צפון אמריקה.
בשנת 2016, דיבבה את דמותה של מיי מיי בסרט האנימציה "קונג פו פנדה 3" של חברת דרימוורקס הנפשה שהכניס 521 מיליון דולר ברחבי העולם, מה שהופך את הסרט לרווחי ביותר שלהם. היא גם שיחקה בקומדיה הרומנטית "יום האם" (2016), בבימויו של גארי מרשל. הסרט זכה לביקורות מעורבות על ידי המבקרים וזכה להצלחה מסחרית מתונה. לאחר מכן גילמה את אשתו של טכנאי אלקטרוניקה ראשי (מארק וולברג) בסרט הדרמה "אסון בלב ים" המבוססת על דליפת הנפט במפרץ מקסיקו ב-2010. למרות שהביקורות על הסרט היו חיוביות, הסרט היה רווחי בקושי, והרוויח 121.8 מיליון דולר מול תקציב של כ-110 מיליון דולר. באותה שנה היא הוציאה את ספרה הראשון "Pretty Happy: Healthy Ways to Love Your Body". בשנת 2017, היא הוציאה את ספרה השני "Pretty Fun: Creating and Celebrating a Lifetime of Tradition".
בשנת 2017 שיחקה הדסון בדרמת המשפטית "מרשל"; הדסון גילמה את אלינור סטרובינג אשר מאשימה את הנהג השחור שלה באונס. הוא זכה לביקורות חיוביות ממבקרים אך מצא קהל מצומצם בבתי הקולנוע. בשנת 2019 לוהקה לסרט "Mona Lisa and the Blood Moon"; סרט הרפתקאות-פנטזיה שכתבה וביימה אנה לילי אמירפור. בכורת הסרט הייתה ב-5 בספטמבר 2021 בפסטיבל הסרטים של ונציה.
בשנת 2021, הדסון כיכבה בתור קאזו "זו" גמבל בסרט הדרמה המוזיקלי "מיוזיק" שכתבה וביימה סיה. היא קיבלה את המועמדות השנייה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר על עבודתה בסרט. היא גם תככב לצד מייקל שאנון בסרט "Shriver" בבימויו של מייקל מארן.
חיים אישיים.
ב-31 בדצמבר 2000 היא נישאה לסולן להקת הבלאק קרואוז, כריס רובינסון בטקס שנערך באספן, קולורדו. בנם של בני הזוג, ריידר ראסל רובינסון, נולד בינואר 2004. ב-14 באוגוסט 2006, היחצן של הדסון הודיע ​​שהדסון ורובינסון נפרדו. ב-18 בנובמבר 2006, הגיש רובינסון מסמכי גירושין, והגירושין הסתיימו ב-22 באוקטובר 2007, כאשר להדסון הוענקה משמורת משותפת.
בתחילת שנת 2010, הדסון החלה לצאת עם מת'יו בלאמי סולן הלהקה האנגלית מיוז. הדסון ובלאמי התארסו באפריל 2011, ובנם, בינגהאם הון בלאמי, נולד ביולי 2011. ב-9 בדצמבר 2014 הודיעו בני הזוג כי הם ביטלו א אירוסיהם. על פי הדיווחים, הדסון ובלאמי נמצאים ביחסים טובים אחד עם השני והורים שותפים לבנם.
בדצמבר 2016 החלה הדסון לצאת עם דני פוג'יקאווה, מוזיקאי, שחקן ובעלים-שותף של חברת תקליטים. היא הכירה אותו לראשונה כשהייתה בת 23, דרך חברותיה הטובות ביותר, שרה פוסטר וארין פוסטר, שהן אחיותיו החורגות. ב-2 באוקטובר 2018, היא הודיעה על הולדת בתם הראשונה של בני הזוג, רני רוז הדסון פוג'יקאווה, באמצעות חשבון האינסטגרם שלה. היא נקראת על שם אביו של דני, רון פוג'יקאווה. ב-13 בספטמבר 2021, הם הודיעו על אירוסיהם.
בתחילת 2006, הדסון תבעה את הגרסה הבריטית של הצהובון נשיונל אינקוויירר, לאחר שדיווחו שיש לה הפרעת אכילה, ותיארו אותה כ"רזה עד כאב". בתגובה לכך אמרה הדסון כי הצהרות הצהובון הן "שקר גס" והיא מודאגת מההשפעה שיכולה להיות לדיווח הכוזב על נשים צעירות שמושפעות ממנה. העיתון התנצל ופיצה אותה
גרניקה (עיר)
גרניקה (בבסקית: Gernika, בספרדית: Guernica) היא עיירה בקהילה האוטונומית של חבל הבסקים, המאוחדת מבחינה מוניציפלית מאז המאה ה-18 עם העיירה לומו (Lumo) השכנה תחת השם המשותף "גרניקה-לומו." בשנת 2004 מנתה אוכלוסיית העיר 15,571 איש. העיר היא מקום מושבו הנוכחי של הפרלמנט של מחוז ביסקאיה (Bizkaia), אשר הרשות המבצעת שלה ממוקמת בבילבאו הקרובה.
היסטוריה.
תחילת ההתיישבות האנושית באזור.
הסימנים המוקדמים ביותר להימצאותם של בני אדם באזור הם ציורי קיר במערת סנטימאמינייה (Santimamiñe), המתוארכים לאלף ה-15 לפנה"ס. מציורים אלו ניתן ללמוד כי האזור היה מכוסה ביערות ואוכלס בידי איילים וחזירי בר וכן חיות אחרות. אחרי עידן הקרח, בערך באלף ה-9 לפנה"ס, עלתה "תרבות אוכלי הצדפות", המצטיינת בכמות גדולה של שרידי קונכיות באתרי היישוב. משערים כי הרכיכות הרכיבו את עיקר התפריט של יושבי האזור.
בסביבות המאה ה-2 לפנה"ס החלו להופיע באזור מספר יישובים בנקודות אסטרטגיות החולשות על דרכי התנועה העיקריות והנהרות. עדויות ליישובים אלו ניתן לראות גם כיום במספר אתרים בסביבה.
שפך נהר הגרניקה מכיל יותר שרידים רומאיים מאשר כל אזור אחר במחוז ביסקאיה. משערים כי אחת הסיבות לכך היא דרכי המסחר לאורך החוף והמשאבים הטבעיים המקומיים של שיש וברזל.
ייסוד העיר והתפתחותה.
העיר עצמה נוסדה ב-28 באפריל 1366 בידי הרוזן טלו (Tello) בצומת דרכים אסטרטגית, שחלשה גם על שפך נהר הגרניקה ונמל סוסו (Suso). עם הזמן קיבלה העיר את המאפיינים האופייניים לערים בסקיות רבות, המאופיינות במספר רחובות מקבילים, הנחתכים ברחוב שכנסיות לו בשני קצותיו.
במרוצת מאות בשנים היוותה העיר את מקום המפגש של אספת ביסקאיה, אשר נתכנסה תחת עץ אלון הקרוי "העץ של גרניקה" (Gernikako Arbola), ואשר סימל את החירויות המסורתיות של העם הבסקי. עד לשנת 1876 נחקקו במקום חוקי הפרובינציה בידי פרלמנט ובו שני נציגים מכל עיר וכפר בפרובינציה. העצים הוחלפו בצאצאיהם שוב ושוב. אחד העצים ששרד עד לעשור הראשון של המאה ה-19, הממוקם בסמוך לבית הפרלמנט, נראה בתמונה כשהוא מפוחם. עץ שנשתל בשנת 1860 מת ב-2004 והוחלף גם הוא. אולם, השתיל שנבחר להיות "העץ של גרניקה" הרשמי חולה גם הוא, ועל כן לא יוחלף בטרם תוחלף גם האדמה שסביבו. משכן צנוע הוקם בסמוך לעץ כדי להוות את מקום ההתכנסות, והוחלף בשנת 1826 בבניין הנוכחי.
בעבר היו באים אדוני ביסקאיה לגרניקה, בעת שקיבלו את תארם, על מנת להישבע שישמרו על חירויות בני ביסקאיה. מאוחר יותר הוצמד התואר "אדון ביסקאיה" למלכי קסטיליה, שהמשיכו במסורת זו ובאו למקום להישבע את השבועה.
במהלך המאה ה-18 נמצאה גרניקה בסכסוך קרקעות עם העיר לונו השכנה. הסכסוך נפתר רק בשנת 1882, כששתי הערים אוחדו מבחינה מוניציפלית. רק בתחילת המאה ה-20 החלה העיר להפוך למתועשת, דבר שהביא לגידול אוכלוסייה מכ-4,500 תושבים בשנת 1920 לכ-6,000 בשנת 1936.
הפצצת העיירה במלחמת האזרחים הספרדית.
מחוץ לארץ הבסקים ידועה העיר בעיקר בשל ההפצצה האווירית בידי לגיון הקונדור של הלופטוואפה, חיל האוויר של גרמניה הנאצית, ב-26 באפריל 1937, במהלך מלחמת האזרחים הספרדית. הגרמנים הפציצו את העיר על מנת לתמוך בלאומנים, אשר הונהגו בידי הגנרל פרנסיסקו פרנקו, אשר התקוממו כנגד ממשלת הרפובליקה הספרדית השנייה. בו בזמן שימשה ההפצצה זירת ניסויים לקראת יישום טקטיקת מלחמת הבזק הגרמנית. לאחר ארבע שעות של הפצצה העיר הושמדה, אם כי "העץ של גרניקה" שרד. הצייר פבלו פיקאסו צייר את ציורו המפורסם "גרניקה" על מנת להנציח את זוועות ההפצצה.
בתקופה המודרנית.
בשל מעמדה המיוחד של העיירה אושר בה חוק האוטונומיה של ארץ הבסקים ב-29 בדצמבר 1978, בתמיכת הממשלה הגולה של ארץ הבסקים. נשיאי הבסקים (Lehendakari) נשבעים גם הם את שבועתם בגרניקה.
גרניקה הוכרזה על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית (Biosphere Reserve), עם אזור ביצות וחופים חוליים עשיר, המאכלסת מינים רבים של ציפורים.
חיים מיכאל דב ויסמנדל
הרב חיים מיכאל דוב בר וַיְסְמֶנְדֶל (דברצן, הונגריה ד' בחשוון תרס"ד, 25 באוקטובר 1903 - ו' בכסלו תשי"ח, 29 בנובמבר 1957) היה רב חרדי בסלובקיה. מפעילי ההצלה הבולטים בתקופת השואה וממפתחי שיטת דילוגי אותיות בתורה.
לפני פטירתו הוסיפו לו את השם "חיים" כסגולה לאריכות ימים.
עד מלחמת העולם השנייה.
נולד בדברצן שבהונגריה ליוסף, שהיה שוחט. משפחתו עברה לעיר טירנוי (כיום טרנבה בסלובקיה). למד בישיבות בעיר סרד, ובגאלאנטה שבסלובקיה. כאשר עבר רבו, רבי שמואל דוד אונגר, לניטרה, עבר לשם איתו. נישא לברכה רחל, בתו של הרב אונגר.
ביקר בארץ ישראל. עסק בחקר כתבי יד עתיקים, ולשם כך נסע לספרייה הבודליינית שבאוניברסיטת אוקספורד. פרסם מהדורה של הספר "קיקיון דיונה" (חידושים על התלמוד הבבלי מאת הרב יונה תאומים-פרנקל, נדפס לראשונה באמסטרדם, תכ"ט 1669) בתוספת הערות.