ב-31 במרץ 1585 הליגה הקתולית הכריזה על תמיכתה במלך אנרי השלישי בתנאי שיכיר בדת הקתולית כדת המדינה ויכנס את אספת המעמדות הצרפתית לעיתים מזומנות. ב-7 ביולי של אותה שנה נאלץ המלך לחתום על הסכם נמור שלפיו ביטל את צווי הסובלנות כלפי ההוגנוטים, והוציא את הכפירה הפרוטסטנטית אל מחוץ לחוק. מאורע זה הביא למלחמת הדת השמינית. יורש העצר אנרי מלך נווארה פתח במלחמה נגד אנרי הדוכס מגיז ונגד המלך אנרי השלישי (מלחמת שלושה ההנרים) והביס אותם בקרב קוטרה (1587). אולם גם אנרי הדוכס מגיז זכה בניצחונות (קרב אונו וקרב וימורי 1587).
במקביל לליגה הקתולית התארגנה ברית ערים שכללה את פריז ואת ערי חבל שמפאן, חבל בורגון וחבל טורן. הייתה זו ברית סודית של הקתולים הקיצוניים שהעמידו לרשותה כוחות צבא ניכרים. ברית זו שללה את חוקיותו של אנרי השלישי כמלך צרפת וראתה את הריבונות באספת המעמדות הצרפתית. הקתולים הקיצוניים הקימו ממשלה מהפכנית בפריז וקראו למלך ספרד לפלוש לאנגליה ולצרפת, ולדוכס מגיז לכבוש את פריז.
ב-12 במאי 1588 נמלט המלך אנרי השלישי מפריז, אחרי שהדוכס מגיז השתלט על העיר. ב- 15 ביולי של אותה שנה הוא נאלץ לחתום על צו שלפיו העיר בולון-סור-מר שלחופי התעלה הועמדה לרשות הליגה הקתולית כדי שאנשיה יוכלו לקבל שם את פני חיל המשלוח הספרדי. יתר על כן, המלך נאלץ למנות את הדוכס מגיז למפקד העליון של הצבא המלכותי, ולקרוא לאספת המעמדות הצרפתית, שרוב נציגיה התנגדו לשלטונו, להתכנס בארמונו בעיר בלואה (שעל גדות הנהר לואר).
משהגיע הדוכס מגיז, הוא נרצח מיד בידי אנשי משמרו של המלך, גופתו נשרפה ואפרו הושלך אל הנהר (23 בדצמבר 1588). ביום המחרת ניתן צו מעצר נגד מנהיגי הליגה הקתולית, ולואי השני הקרדינל מגיז, אחיו של הדוכס מגיז, הוצא להורג. מאורעות אלה גרמו להתקוממות כללית נגד המלך. הפגנות רחוב קראו להדחתו והתאולוגים של סורבון, בתמיכת האפיפיור סיקסטוס החמישי, שחררו את הצרפתים משבועת האמונים למלך אנרי השלישי. כל חבלי צרפת תמכו בליגה הקתולית, ובמיוחד חבל לורן שהיה כפוף לבית גיז. אחרי מות הדוכס מגיז, אחיו שארל מלורן, דוכס מאיין מילא את מקומו כראש הליגה הקתולית.
המלך כרת ברית עם אנרי מלך נווארה, ושניהם הטילו מצור על פריז. ב-1 באוגוסט 1589, בעת שהמלך הכין את צבאו למתקפה על פריז, הוא נפצע קשה בידי המתנקש ז'אק קלמנט איש הליגה הקתולית, ומת ביום המחרת. עם מותו של המלך הפך אנרי מלך נווארה למלכה החוקי של צרפת. אולם הליגה הקתולית סירבה להכיר בו, ותמכה בשארל הראשון קרדינל דה בורבון כמועמדה לכס המלוכה. הליגה הקתולית שנתמכה על ידי פליפה השני מלך ספרד הייתה חזקה דייה כדי לאלץ את אנרי מלך נווארה לסגת צפונה ולבקש את עזרת אנגליה.
ב-21 בספטמבר 1589 אנרי מלך נווארה הביס את שארל מלורן דוכס מאיין, שפיקד על צבא הליגה הקתולית, בקרב ארק שהתחולל ליד חופי התעלה. אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה שלחה לאנרי מלך נווארה אנשי צבא, זהב ואספקה. בתגובה, פליפה השני הפנה את חיל המשלוח הספרדי בפלנדריה לעזרת הליגה הקתולית. ב-14 במרץ 1590 התחולל קרב איברי שבו הובס שוב צבא הליגה הקתולית בידי אנרי מלך נווארה.
הליגה הקתולית, שכרתה ברית עם ספרד נגד בית המלוכה של צרפת, החלה לאבד את מעמדה בקרב הלאומנים הצרפתיים. אחרי 1591 היא איבדה את תמיכתן של ערי צרפת בזו אחר זו. ב-25 ביולי 1593 אנרי מלך נווארה קיבל עצמו את הדת הקתולית, וב-27 בפברואר 1594 הוא נמשח למלך צרפת בקתדרלה של שארטר בשם אנרי הרביעי. ב-5 ביוני 1595 הביס המלך אנרי הרביעי את שארית כוחות הליגה הקתולית בקרב פונטן-פרנסז בחבל בורגון. באוקטובר 1595 הוא חתם על הסכם שלום עם שארל מלורן, דוכס מאיין, ובכך הליגה הקתולית הגיעה לקיצה.
Chilocorus bipustulatus
יזדגרד השני
יַזְדְגֶרְד השני - מלך האימפריה הסאסאנית בין השנים 438–457, בנו ויורשו של בהראם החמישי.
בתחילת שלטונו פתח יזדגרד במלחמה נגד האימפריה הביזנטית לאחר שהקימה ביצורים על שטח פרסי סמוך לחרן. הוא הצליח להפתיע את הביזנטים, אך נתקל בשיטפון שמנע ממנו להתקדם לעומק שטחה של האימפריה. הקיסר הביזנטי שנגדו נלחם יזדגרד, תאודוסיוס השני, היה מעוניין לסיים את המלחמה, ושלח את מפקד הצבא שלו לפתוח במשא ומתן עם יזדגרד. בסופו של המשא ומתן הוחלט ששתי האימפריות לא תבנינה ביצורים על שטחי הספר שלהן.
בעיצומו של המשא ומתן עם האימפריה הביזנטית תקפה ממלכת קידאריט את האימפריה הסאסאנית. יזדגרד השיב מלחמה שערה והצליח לדחוק את הקידאריטים אל מעבר לנהר אמו דריה (450). באחרית ימיו נלחם שנית עם הקידאריטים והדף התקפה מחודשת שלהם.
יזדגרד, שבימיו בא לידי ביטוי הכלל "דינא דמלכותא דינא" ("Cujus regio, ejus religio"), פעל בקנאות כלפי המיעוטים הדתיים, ובפרט נגד הנוצרים; הוא רדף את הנוצרים, הורה לסלק אותם משורות הצבא ודרש מהנוצרים שבארמניה להמיר את דתם, באמרו "צריך שדת אדוניכם תהא דתכם, כי עלינו לתת לאלוהים דין וחשבון על אודותיכם". כשהתקוממו נגדו הארמנים בראשות ורטן, דיכא את המרד והגלה את ראשי המדינה לפרס.
את היהודים רדף יזדגרד במידה פחותה; הוא אסר על אמירת קריאת שמע בפומבי, מפני שיש בה ייחוד השם, ועל שמירת השבת (455). מחלק מהגזרות הצליחו היהודים להתחמק בתחבולות שונות.
סמל סרביה
סמל סרביה הומלץ לשימוש ב-17 באוגוסט 2004. למעשה זהו הסמל של שושלת אוברנוביץ' (Obrenović) משנת 1882.
תיאור.
הסמל כולל את העיט הדו-ראשי של משפחת נמניץ' (Nemanjić) שמבוסס על הסמל הביזנטי. ברקע נמצאת השכמייה הפרוותית שפעם הייתה לבוש המלך.
העיט המרכזי מצויר על המגן האדום. גוף העיט וכנפיו הם בצבע כסף, כאשר לשונו, מקורו, רגליו וטפריו זהובים. כמו כן צוירו זוג פלר דה ליס בצבע זהב.
המגן מייצג את האומה. במרכז המגן נמצא צלב כסף. תרשים זה של המגן היה בשימוש ממלכת סרביה והכנסייה הסרבית עוד בימי הביניים.
הצלב המרכזי במקור היה בסמל הביזנטי, וייצג את האות בטא היוונית. הוא היה אמור לתת ביטוי לסיסמה Basileus Basileon Basileuon Basileusin (מלך המלכים, מושל המלכים). אמירה זו היה בשימוש המלכים הסרבים במאה ה-14 ממשפחת מרנצ'ביץ' (Mrnjavčević).
כמו כן, הצלב דומה לאות C הקירילית שמייצגת צליל "ס". בדרך כלל זה נקשר לסיסמת Samo sloga Srbina spašava (רק איחוד יציל את הסרבים).
אף על פי שסרביה היא רפובליקה, הסמל כולל את הכתר. הדבר אמור לתת ביטוי למורשת, כמו בסמלים של רוסיה, פולין ומונטנגרו.
רקע פוליטי.
למרות השימוש בסמל, הוא לא אושר רשמית כנדרש בחוקה. בהתאם לחוקה, שינוי הסמל יכול להתקבל רק על ידי הפרלמנט ומשאל עם ברוב מיוחד של 2/3. ההערכה היא שקבלת רוב כה גדול קשה לביצוע. לכן, בהתאם לקונצנזוס הרחב, הממשלה החליטה על השימוש בסמל זה במקום הסמל מהתקופה הקומוניסטית, בהתאם למה שהוגדר כ"המלצת" הפרלמנט.
מושית נקודתיים
מוֹשִית נֶקֻדָתַיִם (שם מדעי: "Chilocorus bipustulatus") היא חיפושית קטנה ממשפחת המושיתיים, בעלת גלגול מלא. אורך גופה הוא 4-3 מ"מ, והוא קמור מאוד. צבע הגוף הוא אדום-חום עד שחור. על כנפי החפייה יש שלושה כתמים על כל כנף, המסודרים בשורה רוחבית. יש והכתמים מתלכדים למעין כתם אחד, וכך היא נראית בעלת שתי נקודות בלבד, ומכאן שמה.
כנימות מגן מהוות את עיקר מזונם של הבוגרים והזחלים.
הנקבה מטילה את ביציה בודדות או בקבוצות קטנות (בין שתיים לשש ביצים בקבוצה), לרוב על יד כנימות מגן. מושית הנקודתיים תוקפת במיוחד את המגיניתיים (משפחה של כנימות מגן), ולעיתים אף מטילה מתחת לשריונן של אלו. הזחל צהוב-אפור, ראשו בצבע שחור מבריק, ולו רגליים שחורות. צדו הגבי של גוף הזחל מעוטר בזיפים מסועפים, שרובם שחורים. הזחל מתגלם בתוך עורו, בשונה מחרקים אחרים המשילים את עורם לפני ההתגלמות.
מין זה מעמיד בישראל ארבעה דורות בשנה. באביב אוכלוסייתו בישראל בולטת במיוחד, ובקיץ היא מצטמצמת לפרטים מעטים בלבד.
מושית הנקודתיים
בית הכנסת החדש (ברלין)
בית הכנסת החדש (בגרמנית: Neue Synagoge, נויה זינאגוגה) הוא בית כנסת לא פעיל במרכז ברלין בירת גרמניה. בית הכנסת נבנה בין השנים 1859–1866 במטרה לשמש כבית הכנסת המרכזי של ברלין. המבנה, ברחוב אוראניינבורגר (ליד בית החולים היהודי), בנוי בסגנון מורי המזכיר את ארמון האלהמברה, והיה אחד מהמבנים המפוארים ביותר בברלין בשלהי המאה ה-19. המבנה תוכנן על ידי האדריכל אדוארד קנובלאוך אולם ההקמה בוצעה בפיקוחו של פרידריך אוגוסט שטולר בשל נפילתו של קנובלאוך למשכב. בית הכנסת נחנך בשנת 1866 בנוכחות קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק.
כיום, בית-הכנסת אינו משויך רשמית לאף זרם, אך מוצהר באתרו כי "מי שרגיל לתפילה קונסרבטיבית, ירגיש אצלנו נח." המניין שוויוני בין נשים לגברים והישיבה מעורבת. מאז 2007 מכהנת במקום הרבה שירה (גזה) ארדברג, ילידת טיבינגן, החברה בכנסת הרבנים הקונסרבטיבים.
תיאור המבנה.
חזית המבנה, הפונה לרחוב אוראניינבורגר, מעוטרת באבנים צבעוניות וטרה קוטה. סגנון הבנייה, אדריכלות נאו-מורית, מזכיר את סגנון הבנייה הממלוכי או הסגנון הספרדי-מורי. בחזית מתנוסס הכיתוב: . כיפת בית הכנסת המוזהבת, שגובהה 50.21 מטרים נראית למרחוק, ומשני צדדיה שתי כיפות קטנות יותר המזכירות מסגדים מוסלמיים. באולם המרכזי של בית הכנסת היו 3,200 מושבים למתפללים. בשל כיוון הרחוב ומבנה המגרש האי-רגולרי, היה אולם בית הכנסת מוטה ביחס לציר הרחוב ב-15°. רוחבה של חזית המבנה 29 מטרים, ואורכו המקורי של בית הכנסת - 97 מטרים, אולם בשל צורתו האי-רגולרית של המגרש, אורכו של המבנה המרכזי 47 מטרים ורוחבו 40 מטרים.