הוריו אריה וצלה עמידרור היו אנשי אצ"ל. אביו התגייס לצבא הבריטי ונפל בשבי, ואמו הייתה מפקדת בבית"ר הצעירה ובאצ"ל ואף נאסרה. יעקב גדל בתל אביב ולמד בבית הספר צייטלין. זכה לפרס חינוך חינם מידי ראש עיריית תל אביב, ישראל רוקח, עם ילדים נוספים שנולדו ביום הכרזת המדינה.
קריירה צבאית.
עם גיוסו לצה"ל, באוגוסט 1966, התנדב עמידרור לצנחנים, שם שובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר. עמידרור לחם במסגרת הגדוד במלחמת ששת הימים בקרבות ברצועת עזה וברמת הגולן. לאחר המלחמה יצא לקורס קציני חי"ר ומאוחר יותר עבר לאגף המודיעין. במלחמת יום הכיפורים לחם בחזית המצרית כקצין מודיעין בחפ"ק של עוצבת הפלדה. בהמשך שימש, בין השנים 1986-1983, כראש מחלקת הבקרה באמ"ן, העוסקת בביקורת המחקר ובהצגת דעה נגדית לדעה הראשית. בשנים 1989-1986 שירת כקצין המודיעין של פיקוד הצפון, והיה בין אלו שהגו את נוהל חניבעל.
לאחר מכן, בין השנים 1992-1990, עמד בראש פרויקט טכנולוגי בחיל המודיעין. לאחר מכן שימש כארבע שנים כראש חטיבת המחקר באמ"ן בדרגת תא"ל. בין השנים 1998-1996, היה מזכיר צבאי לשר הביטחון יצחק מרדכי. לדברי אבי בניהו, הוא לא מונה לראש אמ"ן ב-1998 משום שאמר בריאיון עיתונאי "מבחינתנו, היהודים הדתיים, החילונים הם גויים דוברי עברית". בשנים 1998–2002, בתפקידו האחרון בצה"ל, בדרגת אלוף, כיהן כמפקד המכללות הצבאיות. במינוי זה היה לדתי הראשון בצה"ל (לבד מהרב הצבאי הראשי) שענד דרגת אלוף.
במהלך שירותו בצה"ל למד לתואר ראשון כללי באוניברסיטת תל אביב, ולתואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת חיפה. הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי ובוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בצה"ל.
במסגרת הסדרה "אוניברסיטה משודרת" יצא לאור ספרו "מודיעין הלכה למעשה".
עמידרור הוא כותב פעיל בכתב העת בין הקטבים, השייך למרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית.
פעילות ציבורית.
כיהן כסגן נשיא המכללה האקדמית "מכון לנדר", ירושלים, יושב ראש תוכנית ההסברה של המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, שימש בהתנדבות כחבר בוועדת משרד הביטחון לתפיסת הביטחון העתידית של ישראל, וראש הצוות הממונה על חיפוש הנעדרים בחזית המצרית. עמד בראש הוועדה לבדיקת פעילות המודיעין במלחמת לבנון השנייה. חבר במועצות מנהלים של תאגידים שונים. בעל טור בעיתון "ישראל היום".
ב-2008 מונה לעמוד בראש ועדה ציבורית שתפקידה לקבוע את רשימת המועמדים בבחירות לכנסת השמונה עשרה של מפלגת הימין החדשה (מאוחר יותר נבחר שמה: הבית היהודי) שהוקמה מאיחודה של המפדל עם מפלגות האיחוד הלאומי. על חוויותיו בתפקידו זה אמר: "אנשים באו אלי לסוכה ופשוט הונו אותי. הם שיקרו לי במצח נחושה. מדובר באנשים שלא באו על סיפוקם הפוליטי ועכשיו, כשבעזה מתחוללת מלחמה, הם החליטו לשרוף את הבית".
במרץ 2011 מונה לראש המטה לביטחון לאומי, במקום עוזי ארד וכיהן בתפקיד עד נובמבר 2013. נכון ל-2020, הוא עמית בכיר ע"ש אן וגרג רוסהנדלר במכון ירושלים למחקרים אסטרטגיים.
עמדותיו ומחקריו.
כראש חטיבת המחקר באמ"ן היה ממתנגדי הסכמי אוסלו, ואף זומן לכנסת להשמיע את הערכות המודיעין שגיבשו באמ"ן. לימים היה מהמתנגדים הבולטים לתוכנית ההתנתקות.
עמידרור כתב מאמרי פובליציסטיקה ופרשנות, בעיקר בנושאי ביטחון, בעיתון "ישראל היום". עם תחילת מבצע עופרת יצוקה סבר כי אין להסתפק בפעילות מהאוויר, אלא יש להיכנס קרקעית ולכבוש את רצועת עזה.
במבצע צוק איתן סבר שיש להיכנס לתוך הרצועה רק בלית ברירה, ואם עושים זאת - יש לכבוש את כולה ולמוטט את החמאס, בניגוד למה שנעשה במבצע 'עופרת יצוקה'. בבחירות לכנסת העשרים ב-2015 התנגד להתערבות של קצינים בכירים בזירה הפוליטית
עמידרור תמך בטענות של תנועת "אם תרצו" כלפי "הקרן החדשה לישראל", וכתב: "על המדינה לפעול נגד הקרן בכל האמצעים העומדים לרשותה, ואם אין אמצעים שכאלה - עליה ליצור אותם".
בפברואר 2017 פרסם עמידרור את חיבורו "הגישות לפתרון הסכסוך בין ישראל לבין הפלסטינים" באתר של מרכז בגין-סאדאת. במסמך מתנגד עמידרור להקמת מדינה פלסטינית או למהלכים חד-צדדיים, מימין ומשמאל, בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני. לדבריו, לימין אין תשובה ממשית לבעיה הדמוגרפית, ולשמאל אין פתרון מוצלח לסכנה הביטחונית בפתרון שלו. לפיכך, יש לבחור בסיכון הפחות חמור וזה שיאחד מאחריו חלק גדול ככל האפשר של האוכלוסייה וימנע קרע בעם. לכן יש לצמצם את הבנייה ביהודה ושומרון לגושי ההתנחלויות ולגבי יתרת השטח יש להמתין להנהגה פלסטינית אחרת.
ב-2017 פרסם במסגרת מכון ירושלים למחקרים אסטרטגיים את נייר העמדה "איראן: סקירה רב-ממדית".
משפחתו.
מתגורר ברעננה, נשוי לדורית ואב לבן וארבע בנות. אחותו, אל"ם אהובה ינאי, שירתה כקצינת פניות הציבור בצה"ל ונשואה לאלוף שלמה ינאי. אחיו הבכור בנימין עמידרור נחשב לאחד המומחים הבכירים בישראל לתאוריה והיסטוריה צבאית.
ית'רב
ההאופטמן מקפניק
ההאופטמן מקפניק (גרמנית: Hauptmann von Köpenick) הוא סיפור שוד מפורסם שקרה בעיר קפניק בגרמניה בשנת 1906. עובד גם למחזה ולשני סרטי קולנוע.
הסיפור.
וילהלם פויגט, שהיה סנדלר כושל ופושע זוטר, השתחרר מהכלא באוקטובר 1906. חבריו סיפרו לו כי בקופת העיירה קפניק (כיום חלק מברלין) מופקדים 2 מיליון מארקים, והוא החליט לשדוד אותם. פויגט התלבש במדים של האופטמן בצבא הפרוסי (מקביל לסרן) אותם רכש בשוק פשפשים, ו"פקד" על עשרה חיילים שפגש ברחוב בברלין לבוא אחריו ברכבת לקפניק. כשהגיעו לבניין העירייה הורה פויגט לחלק מהחיילים להקיף את הבניין ולשאר להיכנס איתו למשרד ראש העיר, גאורג לאנגרהאנס. פויגט הודיע לראש העיר כי הוא נתון במעצר צבאי ועליו להגיש לו את כל הדוחות הכספיים והמזומנים שבקופת העירייה. בלשים ושוטרים של המשטרה המקומית שהגיעו למקום כדי לברר על מה המהומה, הופנו מיד על ידי פויגט לבצע מטלות שונות כגון הגשת קפה לחיילים וסיוע בשמירה ההקפית. פויגט החרים מקופת העירייה 3,557 מארק והשאיר קבלה על הסכום אצל ראש העיר. הוא הורה לחיילים להישאר בעמדות השמירה והסתלק מן המקום.
פויגט, שהפך מיד למבוקש מספר 1 בגרמניה, הסגיר עצמו אחר כמה ימים והובא למשפט מתוקשר בו נידון ל-5 שנות מאסר. וילהלם השני, קיסר גרמניה, העניק לו חנינה כעבור שנתיים. לאחר שהשתחרר מהכלא בשנית, פויגט פתח בקריירה קצרה של מופעי קרקס, עבר לגור בלוקסמבורג ונפטר שם ב-1922.
השפעה.
כשהתפרסם, הפך סיפור השוד את הגרמנים לבדיחה של אירופה, והביא לאבסורד את חוש המשמעת הגרמני. מאמרי סאטירה ושירים מלגלגים פורסמו בעיתונים, בעיקר בצרפת שעדיין לא סלחה לפרוסיה על ההפסד שהנחילה לצרפת במלחמת צרפת–פרוסיה.
קרל צוקמאייר כתב ב-1931 מחזה בשם "ההאופטמן מקפניק" שזכה להצלחה מרובה בתיאטרון. בגרמניה הנאצית, שבה הציות העיוור לפיהרר היה אחד מאבני היסוד של השלטון, לא ראו בעין יפה את השימוש המלגלג שעשה צוקרמאייר בסיפור השתעבדותם של גרמנים לסמכות שבמדים, ומנעו את הפצת הספר.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הופק סרט עלילתי בנושא, בכיכובו של היינץ רוהמאן. שתי גרסאות נוספות הופקו ב-1997 ו-2004.
וילהלם פויגט
איפיגניה בטאוריס
איפיגניה בטאוריס (ביוונית: Iφιγένεια ἡ ἐν Ταύροις) הוא מחזה יווני שנכתב על ידי המחזאי היווני אוריפידס בין השנים 414 לפנה"ס ו-412 לפנה"ס. המחזה דומה למחזה אחר של אוריפידס - הלנה, ומוגדר כדרמה רומנטית.
רקע.
מספר שנים קודם לתחילת העלילה, הנסיכה איפיגניה הייתה אמורה להיות מועלית לקורבן על ידי אביה, אגממנון (כפי שמסופר במחזה איפיגניה באאוליס). איפיגניה ניצלה מגורל זה על ידי האלה ארטמיס שהחליפה אותה באייל ולקחה אותה לטאוריס, שם שימשה ככוהנת במקדש ארטמיס, החייבת, בין היתר, להקריב לאלה כל זר שמגיע לארץ זו.
איפיגניה שונאת את תפקידה במקדש, מתגעגעת למשפחתה ביוון, וחוששת לגורלו של אחיה, אורסטס שכן היא חלמה שהוא מת.
אורסטס הורג את אימו קליטמנסטרה על מנת לנקום את דמו של אביו אגממנון (אותו היא רצחה), בעזרת חברו פילאדס, ובעקבות מעשהו רודפות אותו האריניות, והוא מאבד את שפיות דעתו.
האל אפולון אומר לאורסטס כי עליו ללכת לאתונה להישפט על מעשיו (אירוע המתואר בטרילוגיית המחזות האורסטיאה מאת אייסכילוס). הוא אמנם מזוכה במשפט אך האריניות עדיין רודפות אותו, ועל כן אפולון שולח אותו לגנוב את פסל האלה ארטמיס ולהביאו לאתונה, בהבטחה שלאחר מעשה זה הן תפסקנה לרדוף אותו.
תקציר עלילה.
בתחילת המחזה מגיע אורסטס עם חברו פילאדס לטאוריס על מנת לגנוב את פסל האלה ארטמיס. הם אינם יודעים כי איפיגניה מכהנת ככוהנת במקדש. הם נתפסים על ידי שומרי המדינה ומובאים למקדש להיות מוצאים להורג על פי המנהג.
בהגיעם למקדש מזהים אורסטס ואיפיגניה זה את זה, ומתכננים להימלט. איפיגניה אומרת למלך טאוריס, תואס, כי פסל האלה טומא בשל העובדה שאחיה רצח את אימו. ומציעה כי שני הזרים שהגיעו ישטפו את הפסל בים על מנת לטהרו.
המלך מסכים והשלושה בורחים עם הפסל. תואס נשבע להרוג את השלושה אולם האלה אתנה עוצרת אותו, ובכך מאפשרת את הימלטותם.
סיווג המחזה.
יש מחלוקת בין המלומדים כיצד לסווג מחזה זה. הסיווג היווני הקלאסי של מחזות היה שאת המחזה יש לסווג לאחת משתי קטגוריות: טרגדיה, קומדיה / מחזה סאטירים. מחזה זה אינו קומי, אולם אינו טראגי, שכן יש לו סוף שמח, ועל פי סיווג מודרני הוא דרמטי.
עיבודים מודרניים.