הימות הן שטחים גדולים מכוסים בבזלת שכמות המכתשים על פניהן קטנה משמעותית מאלו שעל הרמות. הימות נוצרו בזמן מאוחר יותר מהרמות ועל כן לא הספיקו להצטלק באותה כמות מכתשים כרמות. הימות עצמן נוצרו כנראה מהתנגשויות אלימה ביותר שסדקו את קליפת הירח ואיפשרו לבזלת לדלוף ולהציף את המכתש שנוצר (בעבר הועלתה גם סברה שהן נוצרו מבועות של גז עצומות שעלו ממעמקי הבזלת המותכת). כך גם מוסברת העובדה שהצד המוסתר נעדר ימות כיון ששם הקליפה עבה הרבה יותר ועל כן התנגשות אלימה לא בהכרח תגרור את סידוק הקליפה ודליפת הבזלת. בצד הפונה אל הארץ הקליפה דקה ועל כן נסדקת בהתנגשות אלימה (ההבדלים בעובי הקליפה מוסברים בכוחות הגאות שהארץ מפעילה על הירח).
המבנה הטופולוגי הקיצוני של הירח מאופיין בחריצים עמוקים ובהרים גבוהים, והיות שציר סיבובו של הירח הוא נמוך מאוד (מעלה וחצי) על כן בקטבים מצויים ואדיות וחריצים עמוקים שאינם זוכים לאור שמש לעולם. הטמפרטורה בגאיות אלו נמוכות ביותר ומגיעות ל 200- מעלות צלזיוס ויותר. בתחילה שיערו שגאיות אלו הם מלכודת שיקפיאו את הגזים הדלילים שבאטמוספירת הירח הקלושה עד מאוד, וכך גם יקרה לאדי המים שמצויים על הירח (מגיעים בהתנגשות של שביטים או בהתמרה של סלעים בקרינת השמש). לאחרונה אומתה ההשערה על ידי תצפיות לוויינים (קלמנטיין - שוגרה ב-1994) המקיפים את הירח.
המיתולוגיה הקלאסית
מיתולוגיה יוונית-רומית
ונקובר קנוקס
פרטנר
הרנן קורטס
מרגרט מנווארה
בית אטראוס
שרי
פלופס (FLOPS - Floating Point Operations Per Second, פעולות נקודות צפות לשנייה) היא יחידת מידה לעוצמתם של מחשבים העוסקים בעיבודים עתירי חישוב, ובפרט עיבודים מדעיים, שבהם נעשה שימוש נרחב בפקודות נקודה צפה. בפרט מקובלת יחידה זו למדידת עוצמתם של מחשבי-על. היחידה מודדת את כמות הפעולות בנקודה צפה שמבצע המחשב בשנייה.
פלופס היא יחידת המידה הבסיסית, ובדרך כלל נעשה בה שימוש בצירוף קידומת המציגה מיליון יחידות, מיליארד יחידות וכך הלאה.
ביוני 2019 השיג המחשב האמריקאי Summit את עוצמת החישוב החזקה ביותר והוכרז כמחשב המהיר בעולם עם שיא של 148.6 פטהפלופס. הוא איבד את מקומו לפוגקו עם יכולת עיבוד של 442.01 פטהפלופס.
סראטוב
סָרָאטוֹב (ברוסית: Саратов, במקור: סרה-טאו, תרגום משפות טורקיות: ההר הצהוב) היא עיר ברוסיה על גדת נהר הוולגה ובירת מחוז סראטוב. העיר נמצאת בעמק בין שלושת ההרים סוקולובסקיה, ליסיה ואובק ומשתרעת על חופו של הוולגה לאורך 34 ק"מ. העיר משמשת כמרכז תחבורתי ומסחרי חשוב, כאשר דרכה עוברים כבישים לכל הערים הסמוכות, מסילת ברזל ובסביבתה גם נמל תעופה. אוכלוסייתה מנתה 843,000 תושבים נכון ל-2016 ובמגמת ירידה מ-909,000 תושבים ב-1992.
היסטוריה.
לפי השערות, במקום בו מצויה סראטוב המודרנית שכנה בעת העתיקה העיר הסקיתית גלונוס, שהייתה לה גם השפעה יוונית. עיר זו מוזכרת בספר מס' 6 של הרודוטוס. בימי הביניים שכנה ליד סראטוב העיר אוקק, שנהרסה על ידי טמרלן ב-1395. בתקופת הצאר פיודור הראשון נבנו לאורך הוולגה מספר מבצרים כדי להגן על גבולות רוסיה הצארית.
במאה ה-16 התפתחה רוסיה בקצב מסחרר מזרחה. ב-1586 נבנה מבצר סמרה, ב-1589 צאריצין, היא וולגוגרד המודרנית, וב-1590 סראטוב, המצויה ביניהם. המבצר נבנה מעץ במקום שנמצא גבוה יותר בזרימת הוולגה. באביב שלאחר ייסוד העיר פורקו כל המבנים, קרשים מוספרו והושטו בצורת רפסודות במורד הנהר, ומהר מאוד הוקמה העיר מחדש. ב-1613 התרחשה בעיר שרפה, שלאחריה שוב הועתקה העיר למקום חדש, בגדתו השמאלית של הוולגה, ליד שפך הנהר סראטובקה אליו. ב-1674 הועתקה העיר בפעם הרביעית, למיקומה הנוכחי.
ב-1763, לאחר הכרזת יקטרינה השנייה על נתינת קרקעות לגרמנים שיסכימו להגר לרוסיה, הגיעו כ-30,000 מהם לאזור סראטוב והקימו מעל ל-100 כפרים חקלאים. ב-1774, במסגרת מרד הקוזקים של אורל נגד יקטרינה השנייה, נכבשה העיר בידי ימליאן פוגצ'וב. במרוצת הזמן עברו חלק מהמתיישבים הגרמנים לעיר סראטוב עצמה. ב-1780 נהפכה למרכז מינהלתי של נמסטניצ'סטבו, של סראטוב ואחר כך של מחוז סראטוב. ב-1870 נבנתה מסילת ברזל למוסקבה, והחלה תנופת פיתוח חדשה.
לאחר הקמת ברית המועצות, עם ייסוד תעשיות צבאיות בין השאר גם בסראטוב, נסגרה העיר בפני אזרחים זרים. מעמד העיר הסגורה הוסר רק ב-1992. ב-1924 הוקמה הרפובליקה האוטונומית של הגרמנים לגדות הוולגה ליד סראטוב. ב-1942, תקופת מלחמת העולם השנייה, גורשה האוכלוסייה הגרמנית של העיר לקזחסטן, האוטונומיה בוטלה ושטחיה סופחו למחוז סראטוב. לאחר מות סטלין שבו חלק מהגרמנים לסראטוב. לאחר פירוק ברית המועצות וחקיקת חוק השבות הגרמני היגרו רבים לגרמניה, אף על פי שקשרם עם התרבות הגרמנית היה רופף ורובם לא היו בקיאים כלל בשפה הגרמנית.
בשנת 2013 הוכתרה העיר כאחת מעשרת הערים הטובות ביותר ברוסיה לעסקים.
חלוקה מינהלית.
העיר סראטוב מחולקת לשישה רבעים שונים:
פוליטיקה וממשל.
מבנה גופי הרשות המבצעת של העיר סראטוב, האחראים לניהולה ולאחזקת משאבי העיר, כולל את:
ראש עיריית סראטוב נבחר בהצבעת חברי הדומה העירונית. מאז ה-10 בנובמבר 2017 את התפקיד ממלא מיכאיל איסאייב.
תחבורה.
נמל התעופה הבינלאומי סראטוב-מרכז משרת את העיר וסביבותיה ובנמל התעופה גם שוכנת חברת התעופה המקומית סראטוב איירליינס. בשנת 2017 החלה בניית נמל תעופה חדש,
צפונית לעיר, שמיועד להחליף את "סראטוב-מרכז" ונחנך באוגוסט 2019.
בעיר מספר סוגי תחבורה ציבורית, לרבות מערכות טרוליבוס, רכבת קלה, קווי אוטובוס ומוניות וישנן תוכניות למיזוג מערכות התחבורה העירוניות עם אלה של מחוז סראטוב.
החשמלית של סראטוב נחנכה בשנת 1908. משנת 1952 פועלת מערכת הטרוליבוסים, ששניהם מופעלים על ידי חברת "סראטוב גוראלקטרוטרנס" (Саратовгорэлектротранс ברוסית, או Saratov Gorelectrotrans). בעיר ישנן מספר תחנות רכבת וישנן תוכניות לפיתוח רכבת תחתית, אך טרם יושמה.
ספורט.
בעיר פועלים מועדוני ספורט שונים בענפים שונים.
יהדות סראטוב.
סראטוב הייתה מחוץ לתחום המושב המותר לישיבת יהודים, ורק בוגרי הצבא - הקנטוניסטים הורשו לגור בה. על אף היותה ישוב יהודי קטן, הסעירה את רוסיה כולה בין השנים 1853–1860 עלילת דם שהחלה בעיר. בשנת 1912, עם ביטול גזירת תחום מושב החלו יהודים רבים להתיישב בעיר ובפרבריה, ובשנת 1920 מנתה סראטוב קרוב ל-4,000 יהודים.
בעיר נפתחו שני בתי כנסת, מקווה טהרה ו'חדר' לילדים. חיי הקהילה נוהלו על ידי מספר רבנים. גם בזמן השלטון הסובייטי המשיכו חיי הקהילה היהודית להתקיים בסתר על ידי הרב רפאל ברוק, חסיד חב"ד. לאחר נפילת מסך הברזל עזבו מרבית היהודים את העיר. על פי נתוני משרד הקליטה, בין השנים 1997 ל-2007 עלו לישראל קרוב ל-3,000 איש במסגרת הסוכנות היהודית. יהודים רבים אחרים היגרו מסראטוב לגרמניה ולארצות הברית. בתחילת המאה ה-21 מוערך מספר היהודים בעיר בין 2,000 ל-4,000 נפש.
בשנת 1998 הגיע לסראטוב הרב יעקב מאיר קוביטשעק, לשמש כשליח חב"ד. בעיר פועלים שני בתי כנסת, בית הספר "אור אבנר", גן ילדים, מקווה טהרה, כולל ערב על ידי רשת כולל תורה, ומגוון פעילויות לכל הגילאים. בית הכנסת העתיק בסרטוב כעת בשיחזור.
סראטוב היא עיר הולדתה של רחל המשוררת.
אסטרחן
אסטרחן (ברוסית: Астрахань, בטטרית: Ästerxan) היא עיר ברוסיה, בדלתה של נהר הוולגה לפני שהוא מתפצל לזרמים הנשפכים לים הכספי. מהווה למרכז אדמיניסטרטיבי של מחוז אסטרחן. אוכלוסיית העיר מונה כ-531,719 תושבים (2016). העיר משתרעת על שתי גדות הוולגה, כאשר בגדה השמאלית מרוכזים כ-80% מאוכלוסיית העיר.
היסטוריה.
לפי חלק מהחוקרים, התקיימה באזור אסטרחן בירת ממלכת הכוזרים איטיל מהמאה ה-6 עד למאה ה-10. אסטרחן המודרנית נזכרת לראשונה ב-1333 בספרי הנוסע הנודע אבן בטוטה, כבירת אורדת הזהב בשם חג'י-טרחן (حاجی - ‌ترخان). בתקופה זו שימשה העיר כצומת דרכים חשוב מאירופה להודו ולפרס וכן מהדרום לנסיכויות הרוסיות. ב-1395 נכבשה על ידי טמרלן והוחרבה בחלקה. מ-1456 משמשת כבירת החאנות אסטרחן עד שנכבשת על ידי איוואן האיום, נסיך מוסקבה, ב-1556. החנאט אסטרחן כשלעצמו היה נסיכות חלשה המבוססת על שבטים נוודים. ב-1558 הועברה העיר לגדתו השמאלית של הוולגה, כדי שיהיה קל יותר להתגונן בפני הנוודים. שנה זו נחשבת לשנת ייסוד העיר המודרנית. ב-1599 הגיע מספר אוכלוסיית העיר ל-5000. בין 1606 ל-1607 הוחזקה העיר על ידי אנשיו של איוואן בולוטניקוב, מנהיג מרד האיכרים ב"תקופת הצרות" ברוסיה, אך ב-1607 נפלה לידי חיילי הממשלה של וסילי שויסקי שערכו טבח בתושבים על תמיכתם במורדים. ב-1670 כבש את העיר מנהיג מרד הקוזקים נגד השלטון הרוסי, סטפן ראזין. כוחותיו החזיקו בעיר כשנה, עד שחזרה לשלטון הצאר. ב-1692 נספו במגפת דבר 10,000 מתושבי העיר, שאוכלוסייתה הייתה 16,000 איש.
ב-22 בנובמבר 1717 הקים פטר הגדול את הגוברניה של אסטרחן, וקבע את אסטרחן כבירתה. ב-1775 התחולל ליד אסטרחן הקרב האחרון בין ימליאן פוגצ'וב לחיילי רוסיה, שבו הובס פוגצ'וב סופית והוסגר לחיילים הרוסיים לאחר הקרב. ב-1888 היו בעיר 74,000 תושבים, מתוכם 8,800 מוסלמים, ברובם טטרים. ב-1900 הגיע מספר אוכלוסיית העיר ל-122,000.
שמונה משפחות של סובוטניקים מאסטרחן שעלו לארץ ישראל נמנו בשנת 1902 עם מקימי המושבה אילניה בגליל התחתון.