לאחר סגירת 88FM ערכה והגישה השילוני את התוכנית "נעים בערב עם טל השילוני" בכאן 88. בדצמבר 2018, אחרי 23 שנים, עזבה השילוני את התחנה ועברה לערוך ולהגיש את התוכנית "נעים בכביש" בכאן תרבות, המשודרת בין הימים א' עד ה'. תוכניתיה מאופיינות במוזיקה ייחודית אשר לרוב אינה מושמעת בתחנות רדיו ישראליות, ובעריכה מוזיקלית המקשרת בין ז'אנרים שונים.
השילוני שימשה גם כעורכת ומגישת מוזיקה בתוכניות אחרות של קול ישראל, בהן הכל דיבורים ברשת ב'. הייתה חברת הוועדה האמנותית של פסטיבל "ג'אז תל אביב", ובשנת 2012 שימשה כמנהלת אומנותית של פסטיבל "מוזיקה בעיר הלבנה". בעבר עסקה טל השילוני בקריינות ובעריכת פסי-קול לסרטים ולהצגות.
אליזבת פורד
אליזבת אן פורד
מוקדמות הגביע העולמי 1990 - ישראל
ציסטה
צִיסְטָה (באנגלית: Cyst; על פי האקדמיה ללשון העברית, כִּיסְתָה) היא שק סגור בעל קרום חריג (אבנורמלי) שעלול להימצא בכל איבר או רקמה בגוף. לעיתים נראית הציסטה כמו מוגלה. הציסטה מלאה בחומר נוזלי או מוצק למחצה. ישנם סוגים שונים של ציסטות.
ציסטות עשויות להיווצר כתוצאה מבעיה בעובר במהלך היריון או כתוצאה מזיהום, אולם לעיתים הן עשויות לצמוח באופן ספונטני. בדרך כלל הציסטות אינן מסוכנות, אך לעיתים יש להן השפעות שליליות סביב האזור הנגוע. כאשר ציסטה צומחת בריאה היא עשויה להתנקז שם ולהפריע לנשימה ולגרום לבעיות רבות.
כאשר שתן בורח מן השופכה הסיבה עשויה להיות ציסטה בשק האשכים. תופעה זו עלולה להופיע כתוצאה מפציעה אשר פגעה באזור זה. במקרה זה ניתן להוציא את הציסטה על ידי ניתוח.
ציסטה חלבית היא קשריר מתחת לפני העור המכיל חומר לבן-צהוב המורכב מחלב (בלועזית סֶבּוּם) ושרידי עור. הקשריר בדרך כלל שפיר ואינו מזיק. גם במקרה זה הטיפול הוא ניתוחי. ציסטה חלבית עשויה להיווצר בתקופת ההתבגרות, בה הגוף מפריש שומן רב. השומן עלול לסתום נקודות ניקוז חשובות וכתוצאה מכך יתנקזו שומנים ויצרו ציסטה.
ציסטות בכליות נפוצות באופן חריג בקרב עולי תימן.
ציסטות זעירות בשחלה יש לעד 25% מהנשים, אצל חלקן כסימפטום של תסמונת השחלות הפוליציסטיות.
ג'רי גולדסמית'
ג'רלד (ג'רי) קינג גולדסמית' (באנגלית: Jerrald (Jerry) King Goldsmith; 10 בפברואר 1929 - 21 ביולי 2004), היה מלחין סרטים אמריקאי יהודי, שנודע בעיקר כמלחין של פסקול סרטי "מסע בין כוכבים".
קורות חיים.
ג'רי גולדסמית' החל את הקריירה הענפה שלו, הכוללת מאות סרטים וסדרות טלוויזיה, עוד בשנות ה-50 המוקדמות. הוא נולד בלוס אנג'לס ולמד מוזיקה עם יעקב גימבל והפסנתרן-מלחין-מוזיקאי מריו קסטלנואובו טדסקו. הוא התאהב בהלחנת מוזיקה לאחר צפייה בסרט 'Spellbound' ("בכבלי השיכחה"), ב-1945. את לימודיו עשה באוניברסיטת דרום קליפורניה אצל מיקלוש רוז'ה זוכה האוסקר. ב-1950 התקבל לעבודה ובתחילה עבד כפקיד הקלדה ב-CBS אך בהמשך התקדם לעבודה בשידורי רדיו חיים, והלחין תסכיתים. בהמשך החל להלחין פסקולים לסדרות טלוויזיה ובהם ל"אזור הדמדומים" (1959).
הקריירה שלו המריאה בשנות ה-60 עם מספר רב של סרטים שהגיעו להצלחה ושעליהם שקד, בהם סרטו של ג'ון יוסטון - "פרויד" (1962), אשר הביא לו מועמדות ראשונה לפרס האוסקר כן הלחין את הפסקול לסרט "חמש נזירות וגבר אחד", "הפרס" (1963), "טלאי כחול" (1965), "חיים בשנית" "היאנגצה הגועש" (1966), "הצרה עם מלאכים" "טורה! טורה! טורה!" (1970), "ימים של תהילה" (1986), "בית רוסיה" (1990)" ו"כל הפחדים כולם" (2002). גולדסמית' היה חדשן ובעבודתו שילב אלקטרוניקה שהעניקה לעבודתו רב צדדיות רבה שזכתה להצלחה, לדוגמה בסרט "כוכב הקופים" המקורי שיצא ב-1968. בנוסף נהג להלחין מוזיקה קצבית, עם הרבה כלי נשיפה ותופים, דבר שהיקנה לפסקוליו ממד מאיים ומסתורי, בשל כך נודע גולדסמית' כמלחין של סרטי מדע בדיוני וסרטי מלחמה.
גרגור פיאטיגורסקי
גרגור (גריגורי) פיאטיגורסקי (ברוסית: Григорий Пятигорский; 17 באפריל 1903 - 6 באוגוסט 1976), היה צ'לן יהודי-רוסי.
חייו.
גרגור פיאטיגורסקי נולד בייקטרינוסלב והחל ללמוד נגינה בכינור ובפסנתר
אצל אביו. אחרי שראה צ'לו ושמע את צליליו, גמר אומר להיות לצ'לן ואף בנה לו צ'לו צעצוע בשני מקלות. את הצ'לו האמיתי הראשון שלו קיבל בגיל שבע.
הוא זכה במלגת לימודים לקונסרבטוריון של מוסקבה והשתכר למחייתו בנגינה בבתי קפה מקומיים. אחרי המהפכה הרוסית החל לנגן ברביעייה קאמרית ובגיל 15 הצטרף לתזמורת תיאטרון בולשוי במוסקבה.
השלטונות הסובייטיים לא איפשרו לו לצאת מגבולות המדינה להמשיך בלימודיו, ועל כן הצטרף לחבורת אמנים, שעברה את הגבול אל פולין בגנבה, בתוך קרונות בקר. שומרי הגבול גילו אותם ופתחו ביריות והצ'לו של פיאטגורסקי נפגע, אך הוא ויתר חברי הקבוצה נחלצו ללא פגע.
בגיל 18 למד לתקופה קצרה בברלין ובלייפציג וניגן בשלישייה בבית קפה רוסי לפרנסתו. בין באי הקפה היו הצ'לן עמנואל פויירמן והמנצח וילהלם פורטוונגלר. לאחר ששמעו את נגינתו, הזמינו פורטוונגלר להיות צ'לן ראשי בתזמורת הפילהרמונית של ברלין. בשנות ה-30 הוא ניגן בפריס.
בשנת 1929 ביקר לראשונה בארצות הברית, שם ניגן בתזמורת פילדלפיה בניצוח לאופולד סטוקובסקי ובתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק בניצוח וילם מנגלברג. בינואר 1937 נשא לאישה באן ארבור, מישיגן את ז'קלין דה רוטשילד, בת למשפחת רוטשילד, הבנקאים העשירים מצרפת. בסתיו של אותה שנה, לאחר שובם לצרפת, נולד בנם הבכור, יפתח. לאחר הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה, נמלטה המשפחה מצרפת והשתקעה באליזבטאון בהרי אדירונדאקס בצפון מזרח מדינת ניו יורק. בנם יורם נולד שם בשנת 1940.
פיאטיגורסקי הרבה להקליט ברביעייה, שכללה את ארתור רובינשטיין, יאשה חפץ וויליאם פרימרוז ונהנה מנגינת מוזיקה קאמרית באופן פרטי, עם ולדימיר הורוביץ ונתן מילשטיין.
משנת 1941 עד 1949 היה ראש מחלקת הצ'לו במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה. בתחילת 1949, היה בין הנגנים שאיימו בחרם על התזמורת הסימפונית של שיקגו, אם תזמין את וילהלם פורטוונגלר, ששיתף פעולה עם הנאצים, לנצח על התזמורת. בשנות ה-50 ניגן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בשנים הבאות לימד גם בטנגלווד, באוניברסיטת בוסטון ובאוניברסיטת דרום קליפורניה, שם נשאר עד מותו מסרטן הריאות בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בשנת 1970 ביקר בישראל ביחד עם ישה חפץ ושניהם נגנו עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית את הקונצ'רטו הכפול של ברהמס עם התזמורת, ללא מנצח.
פיאטיגורסקי היה בעליהם של שני צ'לי סטרדיוואריוס, צ'לו "באטה" וצ'לו "בודיו". השמועה אומרת, שהמורה הדגול לכינור, איוון גלאמיאן, תיאר פעם את פיאטיגורסקי כגדול הקשתנים בכל הזמנים.
פיאטיגורסקי נהנה גם ממשחק שחמט. אשתו, ז'קלין, הייתה שחקנית חזקה ששיחקה בכמה אליפויות נשים באמריקה וייצגה את ארצות הברית באולימפיאדת שחמט לנשים. בשנת 1963 ארגנו בני הזוג פיאטיגורסקי ומימנו תחרות שחמט בינלאומית בלוס אנג'לס, שבה ניצחו פאול קרס וטיגראן פטרוסיאן. גביע פיאטיגורסקי שני התקיים בסנטה מוניקה בשנת 1966 ובו ניצח בוריס ספסקי.
גרגור פיאטיגורסקי מת מסרטן ריאות בביתו שבקליפורניה בשנת 1976 ונקבר בבית הקברות ווסטווד וילג' ממוריאל פארק בלוס אנג'לס.
מדליית החירות הנשיאותית
מדליית החירות הנשיאותית (באנגלית: Presidential Medal of Freedom) היא, יחד עם מדליית הזהב של הקונגרס, אחת משני העיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר בארצות הברית. תפקידה להכיר ב"תרומה משובחת במיוחד לביטחון או לאינטרס הלאומי של ארצות הברית, שלום עולמי, לתרבות או יוזמות ציבוריות או פרטיות אחרות".
היסטוריה.
הענקת המדליה נקבעה בצו נשיאותי של הנשיא ג'ון פ. קנדי ב-1963, עת החליפה מדליית החירות הנשיאותית את מדליית החירות שהוענקה בין 1945–1961. היא מוענקת מאז פעם בשנה, ב-4 ביולי או בסמוך לו, או מעת לעת לפי שיקול דעתו של הנשיא.
מקבלי המדליה נבחרים על ידי הנשיא מיוזמתו או על פי המלצה. המקור העיקרי להמלצות היא מועצה העוסקת בפרסים על שירות ציבורי מכובד, שנוסדה בכח אותו צו של קנדי.
אדם יכול לזכות במדליה יותר מפעם אחת: אלסוורת' באנקר וקולין פאוול זכו לכבוד הכפול. ג'ון קנת גלבריית קיבל את מדליית החירות שקדמה למדליה הנוכחית, מהנשיא טרומן וחמישים וארבע שנים לאחר מכן קיבל את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא ביל קלינטון.
רשימת מקבלי הפרס ארוכה. היא כוללת אישים מכל תחומי החיים: בדרנים כבוב הופ, לוסיל בול וברברה סטרייסנד; מדענים כיונה סאלק ואדוארד טלר לצד עיתונאים כוולטר קרונקייט ואדוארד מורו וכדורסלנים כמייקל ג'ורדן ושופטים כארתור גולדברג, ואף פוליטיקאים כדיק צ'ייני והנשיא לינדון ג'ונסון. כעניין של שגרה מעניקים נשיאים את המדליה לחברים בולטים של מפלגתם. מצב שכיח אחר הוא הענקת המדליה לאישים ידועים הנוטים למות, כמו במקרה של ג'ון פוסטר דאלס. במקרים נדירים יותר היא מוענקת לאחר המוות, כפי שהוענקה למשל לנשיא קנדי עצמו ולסנאטור ג'ון צ'ייפי.
ישראלים המעוטרים במדליית החירות הנשיאותית.
חמישה ישראלים עוטרו במדליית החירות הנשיאותית, מהם שניים שחיים בישראל:
המשרד לאיכות הסביבה
פלייליף