בבוקר שבת ה-16 במרץ 1985, לאחר שבדיוק סיים משחק טניס, הלך לו ברחובות העיר ביירות כשלפתע נחטף באיומי אקדח על ידי שלושה אנשי חזבאללה, הוכנס לתא המטען של מכונית מרצדס ירוקה ונלקח משם למקום מסתור בפרברים הדרומיים של ביירות, שם נכלא בצינוק תת-קרקעי. בשש השנים ותשעה החודשים הבאים הוא הוחזק בשבי והועבר מעת לעת למקומות מסתור שונים. שוביו היו מוסלמים שיעים מארגון החזבאללה, שנתמכו על ידי איראן. אנדרסון היה השבוי האמריקאי ששהה את תקופת השבי הממושכת ביותר מבין 17 בני הערובה האמריקאים שנחטפו (מתוך 92 זרים בסך הכל), במאמץ לבנוני-שיעי ללחוץ על ממשלת ארצות הברית ולהביא לנסיגת כוחות הצבא האמריקני שנשלחו והוצבו בלבנון במהלך מלחמת האזרחים בלבנון וכתגובה לכליאתם של 17 שיעים שהורשעו במעורבות בפיצוצים בשגרירויות הזרות בכווית (ביניהם האמריקאית והצרפתית) בדצמבר 1983 . לאחר סיום מלחמת האזרחים בלבנון ב-1990 השתפרו מעט יחסי ארצות הברית עם איראן וסוריה. במטרה לזכות בהטבות כלכליות מהאמריקאים, לחצו האיראנים על בת חסותם, חזבאללה לשחרר את כלל השבויים. אנדרסון היה השבוי האמריקאי האחרון והוא שוחרר ב-4 בדצמבר 1991 לאחר 2,454 ימי שבי.
מאז שחרורו העביר אנדרסון קורסים בבית הספר לעיתונאות של אוניברסיטת קולומביה ובבית הספר לעיתונאות של אוניברסיטת אוהיו.
בשנת 1999 הגיש אנדרסון תביעה בגובה 100 מיליון דולרים כנגד ממשלת איראן בעקבות השבי על ידי החזבאללה בלבנון. בשנת 2002 השיג הסדר בגובה מיליוני דולרים מנכסים איראנים קפואים. על פי ההערכות קיבל בפועל בעקבות הסדר זה סכום בגובה 26 מיליון דולר.
בדצמבר 2003 הודיע על מועמדותו כמועמד הדמוקרטי לייצוג המחוז ה-20 של מדינת אוהיו בסנאט של אוהיו. יריבו היה המועמד הרפובליקני המכהן בתפקיד, ג'וי פדגט. פדגט פרסם מודעות שנויות במחלוקת שהציגו את אנדרסון (בתקופה שלאחר פיגועי 11 בספטמבר ומלחמתה של ארצות הברית בטרור) כאחד הנוקט גישה רכה כלפי הטרור. הוא עשה זו על ידי הצגת אנדרסון לוחץ יד לאחד מחוטפיו לשעבר. הוא קיבל 46% מהקולות במחוז בעל רוב רפובליקני, בו זכה המועמד הרפובליקני מאז שנת 1977, והפסיד בהתמודדות.
אנדרסון התגורר זמן מה בניקולסוויל, קנטקי, שם לימד עיתונאות באוניברסיטת קנטקי. בשנת 2009 הצטרף אנדרסון לפקולטת בית הספר לעיתונאות של אוניברסיטת קנטקי ואז לאוניברסיטת פלורידה שם לימד עד פרישתו בדצמבר 2015. בשנת 2013 שימש כיו"ר כבוד של הוועדה להגנה על עיתונאים, מלכ"ר התומך בחופש העיתונות בעולם.
על חוויותיו כבן ערובה הוא כתב ספר זיכרונות רב מכר בשם "Den of Lions" (בעברית: "גֹּב האריות").
חיים אישיים.
אנדרסון נשוי פעמיים. הוא פגש את אשתו הראשונה, מיהוקו "מיקי" אנדרסון, בזמן ששירת כעיתונאי צבאי בחיל הנחתים והוצב בשירות הרדיו והטלוויזיה של כוחות הצבא האמריקאי ביפן. לזוג נולדה בת אחת, גבריאל אנדרסון (ילידת 1976). מאוחר יותר הם התגרשו. בשנת 1982 הוא התחתן עם לבנונית נוצרית מארונית ושמה מדלן בסיל. לזוג נולדה בשנת 1985 (שלושה חודשים לאחר שנלקח כבן ערובה) בת אחת, סולומה אנדרסון. סולומה היא עיתונאית עצמאית העובדת בעיקר בעיר ניו יורק ובביירות. היא זכתה לתשומת לב תקשורתית לאחר שפרסמה ברשתות החברתיות תמונה בה היא מנשקת את חברה היהודי תחת הכיתוב "יהודים וערבים מסרבים להיות אויבים". אביו ואחיו של אנדרסון נפטרו שניהם במהלך תקופת השבי, כאשר אינם יודעים מה עלה בגורלו.
פרס הגראמי הלטיני
End of an Era
שפרה שחר
שפרה שחר (נולדה בו' בניסן תשכ"ד, 19 במרץ 1964 בישראל) היא מנכ"לית ומייסדת עמותת בית חם לכל חייל, שמקדמת פעילות למען חיילים בסדיר, מילואים, הלומי קרב ופצועי צה"ל, ופעילה חברתית שהובילה שורה של מאבקים שצלחו.
קורות חיים.
שפרה שחר נולדה באשקלון. בגיל שנה עברה עם הוריה לירושלים, בשל לימודי אביה ב. לימים, אביה, פרופ' משה בר-אשר, חתן פרס ישראל, מכהן כנשיא האקדמיה ללשון העברית.
בקיץ 1967, נסעה שחר עם המשפחה לשנת השתלמות האב בפריז. בשנים 1977–1979, התגוררה המשפחה בבוסטון, בשל שבתון של האב באוניברסיטת הרווארד, שחר חזרה לישראל וסיימה את לימודיה בתיכון פלך לבנות בירושלים. שחר בוגרת תנועת הנוער בני עקיבא. במקביל, הייתה פסנתרנית ולמדה בין השאר אצל פולי אסא בירושלים. שירתה שנתיים בשירות לאומי בשני מרכז קליטה לעולים חדשים.
בשנת 1985 נישאה. בין השנים 1985–1990 גרה בדנמרק לרגל לימודי בעלה בטכניון בקופנהגן, שם נולדו שני בניה. בשנים אלה המשיכה את לימודי הפסנתר והמוזיקה בבית הספר הגבוה למוזיקה של אוניברסיטת קופנהגן.
בשנת 1993 שחר השלימה את לימודיה באוניברסיטה העברית בחוג למוזיקולוגיה ובחוג לספרות אנגלית. בשנת 2003 השלימה את הלימודים לתואר שני DEA באוניברסיטת פריס 8 באתנומוזיקולוגיה. לשחר תעודת הוראה באנגלית ממכללת דוד ילין.
נכון ל-2020, שחר מתגוררת בירושלים עם בעלה.
פעילותה החברתית.
ב-2009 פורסמה באולפן שישי כתבה מרכזית בשם "כך מזניחה המדינה את החיילים הבודדים", בה הוצגו כשלי הצבא בכל הטיפול בחיילים הבודדים מחד, ומאידך פעילותה של שפרה, אז אם לשני לוחמים בצה"ל. הכתבה הובילה לטיפול דחוף בעניין בוועדות הכנסת ולייסוד עמותת בית חם לכל חייל ב-4 בינואר 2010.
החל מינואר 2010, שחר היא מנכ"לית בית חם לכל חייל, עמותה המסייעת לכלל חיילי צה"ל במצוקותיהם השונות ופועלת לקידום חקיקה ותקנות לרווחת חיילי החובה והמילואים עומדת בראש קרן המלגות של בית חם לכל חייל.
שחר הרבתה להופיע בתקשורת על מנת לקדם את עניינם של חיילי צהל, שחר יצאה במאבק ארוך להעלאת שכר חיילי החובה שהיה תקוע יותר מעשור על סכומים מגוחכים ובלתי ריאליים. ב-2013, השתתפה ויזמה דיונים בנדון בוועדות שונות בכנסת, כמו גם את הכתבה ירוקים מבושה, ובמקביל לעתירות לבג"ץ המאבק צלח והשכר שולש.
שחר עמדה בראש שורה של מאבקים למען חיילי צה"ל: חיילים בודדים, חיילים הסובלים מעוני, חיילים כלואים, חיילים שחלו או נפצעו במהלך שירותם וחיילי מילואים.
השתתפה במאבק למען העלאת שכר חיילי החובה
בשנת 2020 קידמה שחר את עניינם של החיילים שנפגעו בעקבות מגפת הקורונה בישראל מבחינה כלכלית וגם חיילים המגיעים מרקע של מצוקה. חיילים שחלו בקורונה, חיילים שנפגעו מתקופות בידוד ארוכות ועוד.
שחר מובילה בימים אלה את מאבקם של הלומי הקרב ומקדמת חקיקה לטובתם, אל מול אגף השיקום במשרד הביטחון.
המחשפות
אבירי מפתח סול
הפרס הגדול (סרט)
הפרס הגדול (Grand Prix) הוא סרט ספורט אמריקאי משנת 1966, בבימויו של ג'ון פרנקנהיימר, עם איב מונטאן, ג'יימס גארנר, בריאן בדפורד טושירו מיפונה, אווה מארי סיינט וג'סיקה וולטר בתפקידים הראשיים.
עלילה הסרט מתארת גורלם של ארבעה משתתפי מרוץ המכוניות בפורמולה 1 עונת 1966. פרט לארבעת אלה המגולמים על ידי שחקנים, משתתפים בסרט בתפקידי קמע, נהגי פורמולה 1 מפורסמים כמו : פיל היל, גרהאם היל, חואן מנואל פנג'יו, ג'ים קלארק, יוכן רינדט, ג'ק ברבהאם, ברוס מקלארן ועוד.
הסרט צולם ב-Super Panavision 70 בשיטת הסינרמה והוקרן על מסך רחב. המצלמות הוצבו על מכוניות המרוץ והצופה מקבל הרגשה כאילו הוא נוהג במרוץ. צילומי המרוצים נערכו במונקו, בהולנד, בספא (בלגיה) בבריטניה ולבסוף בפארק המרוצים הגדול במונצה, איטליה.
הדמות הפיקיטיבת אותה מגלם טושירו מיפונה היא בהשראת סויצ'ירו הונדה שהקים את חברה המכוניות הונדה.
הסרט צולם בהתאם לתחרויות - במונקו, בריטניה, הולנד, בלגיה, צרפת ואיטליה.
תקציר העלילה.
נהגים מחממים את המנועים לקראת מרוץ הגרנד פרי במונקו בעונת 1966 באליפות הפורמולה 1. העלילה מתרכזת בארבעה נהגים:
על שניהם אחראי אגוסטינו מאנטי (אדולפו צ'לי) מטעם חברת פרארי.
במרוץ יש לפיט תקלה התיבת ההילוכים. הוא נאלץ לעצור ומסמן לסקוט מאחוריו אבל זה לא מבחין והמכוניות מתנגשות. פיט נזרק עם מכוניתו לים ומצליח להיחלץ ואילו סקוט נפצע קשה ומפונה לבית חולים. ג'ורדן מאשים את פיט ומפטר אותו.
פיט המובטל מתקבל לעבודה בחברת תקשורת המסקרת את התחרות. במסגרת תפקידו הוא נפגש עם איזו יאמורה (טושירו מיפונה), יצרן מכוניות "יאמורה מוטורס (שם פיקטיבי)" שמחליט לקבלו כנהג במכונית המרוץ שלו למרות עברו המפוקפק.
במרוץ הבא בספא ניתק גלגל ממכוניתו של סארטי והמכונית סוטה לעבר הקהל. שני אנשים נהרגים וסארטי נפצע קשות. פיט מנצח לשמחתו של יאמורה.
בעלילה יש כמה סיפורי אהבה. סארטי פוגש עיתונאית אמריקאית גרושה בשם לואיז פרדריקסון (אווה מארי סיינט) ומתפתח ביניהם רומן אהבה לוהט. פיט המפוטר פוגש באשתו של סקוט המאושפז וגם ביניהם מתחיל רומן אהבה. נינו מתחיל רומן אהבה עם בחורה צעירה ונאה בשם ליזה (פרנסואז ארדי).
לבסוף מגיעים המתחרים למרוץ הגרנד פרי האחרון במונצה באיטליה שהמנצח בו יוכתר לאלוף העולם במרוצי פורמולה 1. אשתו של סארטי, מוניק (ז'נבייב פייג') מגיעה למונצה ונפגשת עם סרטי ולואיז ומבהירה לסארטי כי לעולם לא תתגרש ממנו. גם סקוט שעבר שיקום, משתתף בתחרות ואשתו חוזרת אליו.
סארטי מתלונן לפני מאנטה על בעיות במכונית הפרארי אך נענה שהכל בסדר. בעת התחרות נופל צינור מפלט של מכונית לפניו ומסוניתו של סאריט סוטה, נתקלת בגדר ועולה בראש. הוא נתלה פצוע קשה על עץ, מפונה לבית חולים ומת שם.
מאנטי המדוכא מאותת לברליני להפסיק את המרוץ. רק פיט וסקוט נשארים. פיט מגיע ראשון וזוכה ומוכתר כאלוף העולם ומזמין את סקוט להיות לצידו.. השמחה נמהלת במותו של סארי. לאחר התחרות הוא פוסע על המסלול ומהרהר לעצמו.
פרסים.
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר: