הממשלות מתייעצות לעיתים קרובות בנושאי דיפלומטיה, ביטחון, תרבות ומדע. לאחרונה חתמו הממשלות על הסכמים בנושאי חינוך ואנרגיה ירוקה.
מקסיקו.
ההיסטוריה המשותפת של שתי המדינות מתחילה בתקופה בה הן היו מושבות של ספרד. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנות ה-20 של המאה ה-19, זמן קצר לאחר שקיבלו עצמאות מספרד. באותה תקופה גם כל אחת מהמדינות הקימה שגרירות בבירה של המדינה השנייה.
בשנת 1914 השתייכה צ'ילה לקבוצה אזורית בשם מדינות ה-ABC (שכללה את ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה). שלוש המדינות הללו היו העשירות והמשפיעות ביותר בדרום אמריקה באותה עת. באותה שנה התערבו מדינות ה-ABC בסכסוך הדיפלומטי בין ארצות הברית ומקסיקו, שהיה על סף מלחמה, על רקע פרשת פרשת טמפיקו וכיבוש וראקרוס בידי כוחות ארצות הברית. נציגי המדינות נפגשו עם נציגי ארצות ומקסיקו באזור הניאגרה, בגבול בין קנדה לארצות הברית, במטרה להפחית את המתיחות ולמנוע מלחמה, שבסופו של דבר אכן לא פרצה.
ב-11 בנובמבר 1974 ניתק נשיא מקסיקו, לואיס אצ'ווריה אלווארס, את היחסים הדיפלומטיים עם מקסיקו, שנה לאחר הדחתו הבלתי חוקית של נשיא צ'ילה הנבחר סלוודור איינדה, על ידי הגנרל אוגוסטו פינושה. במשך חמש עשרה השנים שלאחר מכן, מקסיקו תקבל אלפי פליטים צ'יליאנים שנמלטו מממשלת פינושה.
שתי המדינות חידשו את היחסים דיפלומטיים ביניהן ב-23 במרץ 1990. מאז חידוש היחסים הדיפלומטיים, שתי המדינות מתקרבות זו לזו בנושא המסחר הדו-צדדי ביניהן.
קנדה.
קנדה הכירה בעצמאות צ'ילה בשנת 1844, ובשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים. במהלך ההפיכה הצבאית בשנת 1973 על ידי הגנרל אוגוסטו פינושה קלטה קנדה 7,000 פליטים מצ'ילה.
בשנת 2016 חגגו שתי המדינות 75 שנות יחסים דיפלומטיים. אייר קנדה מפעילה טיסות ישירות בין טורונטו לסנטיאגו.
אירופה.
אוסטריה.
היחסים בין המדינות כוננו בשנת 1846. בעקבות ההפיכה הצ'יליאנית, בשנת 1973 הגיעו לווינה כ-1,500 פליטים צ'יליאנים.
גרמניה.
במהלך 150 השנים האחרונות גרמנים רבים התיישבו בצ'ילה מכמה סיבות שונות. ובכיוון ההפוך, כמה אלפי צ'יליאנים חיפשו מקלט בגרמניה במהלך הדיקטטורה של אוגוסטו פינושה.
את הקשרים הראשונים בין גרמניה המודרנית לצ'ילה ניתן לייחס למאה ה-16, כאשר המתיישבים הגרמנים הראשונים הגיעו להתנחלויות שהוקמו באותה העת. בשנת 1810, כאשר צ'ילה נעשתה עצמאית מספרד, הייתה המבורג אחת הערים הראשונות שעסקו בסחר אינטנסיבי עם ולפראיסו. במהלך המהפכות בגרמניה בשנת 1848, כאשר צ'ילה עודדה את הגרמנים להגר, הגיעו עוד ועוד מתנחלים גרמנים לצ'ילה.
במערכת היחסים של ימינו, הצ'יליאנים רואים את גרמניה בצורה חיובית, ובצורה דומה, הגרמנים אף הם רואים את צ'ילה באורח חיובי.
הממלכה המאוחדת.
לאורך התקופה הקולוניאלית התנכלו כלי שיט בריטים לשלטונות ספרד בצ'ילה, ושדדו ספינות ספרדיות. כוחות בריטים ובני המפוצ'ה היו בעלי ברית על מנת לסלק את האחיזה הספרדית במדינה. בריטניה סייעה למאבק הצ'יליאנים לעצמאות בשנות ה-20 של המאה ה-19 בראשות הלורד קוקרן. האדמירל הבריטי לורד קוקרן היה המפקד הראשון של הצי הצ'יליאני שנלחם במלחמת העצמאות הצ'יליאנית, וחמש ספינות של הצי הצ'יליאני נקראו לכבודו.
בראשית העשור הראשון של המאה ה-20 מכרה בריטניה אוניית מערכה מדגם דרדנוט - Almirante Latorre לצ'ילה. אף על פי שהוחזקה על ידי הצי המלכותי במהלך המלחמה, הספינה הועברה לאחר מלחמת העולם הראשונה ושימשה כספינת הדגל של הצי הצ'יליאני במשך עשורים רבים לאחר מכן. בעידן המודרני הצי הצ'יליאני והצי המלכותי מקיימים קשר הדוק, ופריגטה סימן 22 בריטית לשעבר ושלוש פריגטות סימן 23 נמצאות בשירות הצי הצ'יליאני.
במהלך מלחמת פוקלנד ב-1982, עם הסכסוך ביגל שעדיין הממתין, הפכו צ'ילה וקולומביה למדינות אמריקה הלטינית היחידות שנמנעו מהצבעה ב-TIAR (וכך גם ארצות הברית וטרינידד וטובגו). צ'ילה סיפקה לבריטניה מידע מוגבל אך משמעותי. העמדה הצ'יליאנית מתוארת בפירוט על ידי סר לורנס פרידמן בספרו "ההיסטוריה הרשמית של מבצע פוקלנד".
ספרד.
האימפריה הספרדית כבשה את צ'ילה במהלך המאה ה-16, והקימה בה את הקפיטניה חנרל של צ'ילה.
באפריל 1844 הכירה ספרד בעצמאות צ'ילה ושתי המדינות כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים. במרץ 1866, במהלך מלחמת איי צ'ינצ'ה, הפגיזה ספרד את הנמל הצ'יליאני של ולפראיסו כנקמה על השתתפותה של צ'ילה במלחמה וסירוב לספינות ספרדיות לעגון בנמלים הצ'יליאניים.
במהלך מלחמת האזרחים הספרדית (1936-1939), זוכה פרס נובל מצ'ילה, פבלו נרודה היה מוצב כקונסול במדריד. נרודה העיד ממקור ראשון על הקרבות וכתב על זה בספר שכותרתו "España en el corazón". בשנת 1939, נרודה מונה לקונסול בפריז לפקח על ההגירה הספרדית לצ'ילה. בפריז, עם תמיכה של ממשלת צ'ילה, נרודה ארגן ספינה בשם ויניפג לשאת 2,200 מהגרים ספרדים, רבים מהם קומוניסטים ורפובליקנים, לצ'ילה. אחרי המלחמה, באפריל 1939, צ'ילה הכירה בממשלה של פרנסיסקו פרנקו.
בין השנים 1970–1973, היחסים בין הממשלה הסוציאליסטית של סלבדור איינדה, והממשלה האנטי-קומוניסטית של פרנסיסקו פרנקו היו ידידותיים, בשנת 1972, פרנקו הזמין את איינדה לבקר בספרד, לעומת זאת, איינדה סירב להצעה. זמן קצר לאחר מכן התרחשה בצ'ילה הפיכה אשר הביאה להדחתו של סלבדור איינדה; פרנקו הכיר בממשלה של אוגוסטו פינושה. בנובמבר 1975, פרנקו מת ופינושה היה ראש המדינה הזר היחיד שהשתתף בלוויה שלו.
במרץ 1990, פינושה העביר את השלטון לנשיא הנבחר פטריסיו איילווין ובאוקטובר 1990, חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד ערך את ביקורו הממלכתי הראשון בצ'ילה. המלך ביקר בצ'ילה מספר פעמים לאחר מכן.
כיום יש 60,000 אזרחים ספרדים המתגוררים בצ'ילה. קיימות טיסות ישירות בין שתי המדינות עם חברות התעופה הבאות: איבריה, LATAM צ'ילה ו-Plus Ultra Líneas Aéreas.
פורטוגל.
היחסים בין המדינות החלו בהצהרה שפורסמה ב-11 באוגוסט 1821 על ידי ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל, אשר הכירה במפורש באומה הדרום אמריקאית כרפובליקה חופשית וריבונית, ובכך הפכה ממלכת פורטוגל למדינה הראשונה שהכירה רשמית במדינת צ'ילה.
לאחר ההפיכה בשנת 1973 בצ'ילה, סגרה פורטוגל את שגרירותה בסנטיאגו דה צ'ילה, והחליפה אותה בקונסוליית כבוד, ואילו הדיקטטורה הצבאית הצ'יליאנית מצידה, ובתגובה, גם הקימה קונסוליית כבוד על עקרון ההדדיות. היחסים הדיפלומטיים כוננו מחדש ב-26 ביוני 1989, כחלק מהתגובה הבינלאומית לאחר תוצאת משאל העם הצ'יליאני, 1988.
צ'ילה ופורטוגל הן מדינות חברות בקהילת האומות האיברו-אמריקאיות, ומשתתפות באופן פעיל בפסגה האיברו-אמריקנית, בנוסף הם חברות מלאות בארגון המדינות האיברו-אמריקניות לחינוך, מדע ותרבות (OEI) והאיחוד הלטיני.
צרפת.
בראשית המאה ה-19 החלו מהגרים צרפתים להגיע לצ'ילה. רבים מהם היו גולים פוליטיים, חיילים לשעבר ומדענים. בשנת 1846 כוננו צ'ילה וצרפת יחסים דיפלומטיים. משנת 1860 הגיעו כמה אלפי מהגרים צרפתים והתיישבו בצ'ילה.
במהלך מלחמת העולם השנייה צ'ילה נותרה נייטרלית לאורך כל המלחמה. בשנת 1943, צ'ילה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם מדינות הציר. במהלך תקופה זו, טייסת צ'יליאנית, מרגוט דוהלד נסעה לאירופה, שם הצטרפה לכוח העזר של התובלה האווירית והטיסה 1,500 מטוסים מבסיסים אנגלים לאזורי לחימה בצרפת.
בשנת 1964 ביקר נשיא צרפת שארל דה גול בביקור רשמי בצ'ילה, והפך לנשיא צרפת הראשון שביקר במדינה. בשנת 1965 הפך הנשיא אדוארדו פריי מונטלווה לראש המדינה הצ'יליאני הראשון שערך ביקור רשמי בצרפת. בשנת 1971 מונה פבלו נרודה לשגריר צ'ילה בצרפת שם כיהן עד 1973. בהיותו בצרפת, קיבל נרודה את פרס נובל לספרות.
ב-11 בספטמבר 1973, צ'ילה חוותה הפיכה כאשר כוחות הנאמנים לגנרל אוגוסטו פינושה השתלטו על הממשלה והדיחו את הנשיא סלבדור איינדה. אלפי צ'יליאנים ברחו מהארץ מחשש לרדיפה. ב-28 בספטמבר 1973, צרפת החלה לקלוט פליטים מצ'ילה ליישוב מחדש. זמן קצר לאחר ההפיכה ניתקה צרפת את היחסים הדיפלומטיים עם צ'ילה עקב הפרות זכויות האדם על ידי הממשלה. היחסים בין צ'ילה לצרפת כוננו מחדש בשנת 1989 כשחזרה הדמוקרטיה בצ'ילה. בשנת 2003 שידרה העיתונאית הצרפתית מארי-מוניק רובין סרט תיעודי שכותרתו "Escadrons de la mort: l'école française" (חוליות המוות: בית הספר הצרפתי) בערוץ הטלוויזיה הצרפתי Canal +. בסרט התיעודי הצהירה הגב' רובין כי היא גילתה ארכיונים בקה ד'אורסה שהראו כי ממשלתו של נשיא צרפת ואלרי ז'יסקר ד'אסטן שיתפה פעולה עם הגנרל אוגוסטו פינושה וארצות הברית במבצע קונדור, קמפיין של דיכוי פוליטי וטרור ממלכתי הכוללים פעולות מודיעין והתנקשויות בצ'ילה, כדי למגר את ההשפעה והרעיונות הקומוניסטיים או הסובייטים. בפברואר 2004 הצהיר שר החוץ הצרפתי דומיניק דה וילפן בביקור בצ'ילה כי לא היה שום שיתוף פעולה בין צרפת למשטר הצבאי של צ'ילה.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים מחדש בין שתי המדינות, היחסים השתפרו במידה ניכרת. היו כמה ביקורים רמי דרג בין מנהיגי שתי המדינות ושתי המדינות חתמו על הסכמים דו צדדיים רבים.
רוסיה.