ההודים החזיקו בג'נג'ר למרות מספר התקפות נגד, שנהנו מתמיכה גוברת של כוחות פקיסטן. ההודים תקפו בעמק קשמיר וכבשו מחדש את תיתוויל.
ההודים המשיכו לתקוף בעמק קשמיר ופנו צפונה כדי לכבוש את קראן (Keran) וגוריס (Gurais) במסגרת מבצע אראז (Eraze). בנוסף הם הצליחו לדחות מתקפת נגד לתיתוול (Tithwal). באזור ג'אמו הכתר בפונץ' נפרץ והכוחות הנצורים היו יכולים לתקשר עם החוצה באופן זמני. צבא קשמיר הצליח להגן על סקארדו (Skardu) מסיירי ג'ילג'ית. באוגוסט כוחות בהנהגת מטה אול-מולק כיתרו את סקארדו ובסיוע ארטילריה הצליחו לכבוש את המקום. בעקבות זאת התפנו סיירי ג'ילג'ית לתקוף בלדאק.
מלחמת הודו-פקיסטן, 1947
פרסי איבור נובלו
אמן - חברה - אמן
"אמן -&gt; חברה -&gt; אמן: אמנות על חברה בישראל, 1978-1948" הייתה תערוכה שהוצגה בשנת 1978 במוזיאון תל אביב ועסקה בהצגתה של החברה באמנות הישראלית.
תיאור.
התערוכה "אמן -&gt; חברה -&gt; אמן" הוצגה בקיץ 1978 במוזיאון תל אביב. התצוגה חולקה לארבעה פרקים שהציגו, בצורה כרונולוגית, היבטים חברתיים שונים באמנות הישראלית, נושא שהיה מוצנע בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, ביחס לעיסוק בהיבטים פנים-אמנותיים.
ארבעת פרקי התערוכה היו: "הריאליזם של שנות החמישים"; "החברה בראי אמנות הפופ"; "מגמות מעורבות בשנות השבעים" ו"חברה נאיבית". הפרק הראשון בתערוכה תיאר את הציור הריאליסטי הישראלי בשנות ה-50 של המאה ה-20, שבו הופיעו ביטויים חברתיים ופוליטיים רבים. במידה רבה היה זה החלק ההומוגני ביותר, בשל האחידות הסגנונית היחסית בין האמנים השונים. הפרקים הבאים בתערוכה הכילו תערובת של מדיה אוונגרדיות שונות לבד מציור מסורתי, ובהן פיסול, צילום ועוד.
בין העבודות שהוצגו בתערוכה "שבת בקיבוץ" (1949) מאת יוחנן סימון ו-"לשכת עבודה" (1956) מאת גרשון קניספל, "תמונת מחזור" (1965) מאת ציונה שמשי, "דיוקן האמן כלוחם צעיר" (1966) ו-"הוא הלך בשדות" (1967) מאת יגאל תומרקין, המיצב "יד ענוגה" (1978) מאת משה גרשוני, "העיניים של המדינה" (1975) מאת מיכל נאמן, גרסה מקבילה של העבודה "מהאטלס (ים המלח)" (1976) מאת דגנית ברסט, "החלפת אדמות" של מיכה אולמן מתוך "פרויקט מצר-מסר" (1972), מודעות אבל (1975) של גדעון גכטמן ועוד.
רשימת האמנים שיצירותיהן הוצגו בתערוכה.
מיכה אולמן, משה אלנתן, ביאנקה אשל-גרשוני, יוסי אשר, דגנית ברסט, שמואל בק, יוסל ברגנר, יאיר גוטמן, תמר גטר, גדעון גכטמן, אהרון גלעדי, יאיר גרבוז, משה גרשוני, משה גת, מיכאל דרוקס, יוכבד וינפלד, מרסל ינקו, גבריאל כהן, פנחס כהן גן, כומר ומלמד, רפי לביא, אורי ליפשיץ, חיים מאור, מיכל נאמן, אברהם נתון, יוחנן סימון, עודד פיינגרש, יורם רוזוב, מנשה קדישמן, גרשון קניספל, רן שחורי, רות שלוס, ציונה שמשי, יגאל תומרקין
האגדה על זלדה
רצח גורגן מרגריאן
רצח גורגן מרגריאן היה אירוע פלילי ופוליטי, שהביא לניתוק ביחסים הדיפלומטיים בין ארמניה והונגריה, על רקע רצח, המקושר לעימות של ארמניה עם אזרבייג'ן.
גורגן מרגריאן (בארמנית: Գուրգեն Մարգարյան; 26 בספטמבר 1978 – 19 בפברואר 2004), היה סגן בצבא הארמני אשר נרצח בבודפשט, הונגריה, ב-19 בפברואר 2004 על ידי רמיל ספרוב, סגן בצבא אזרבייג'ן. הרצח התרחש בעת ששניהם השתתפו בתוכנית שלום דו לאומית, למפקדים בצבאות ארמניה ואזרבייג'ן, שהתקיימה בבודפשט. הסיבות היו לאומיות: מרגריאן היה ארמני. מבחינת ספרוב, זו הייתה נקמת האזרים בארמנים על מה שעשו במלחמת נגורנו קרבאך.
בחודש ספטמבר 2013, אנדרטה המוקדשת למרגריאן הוצבה בירוואן.
תחילת דרכו של מרגריאן.
מרגריאן נולד בירוואן, בירת ארמניה. הוא את לימודיו התיכוניים סיים בבית הספר 122 בירוואן, ולאחר מכן סיים תואר ראשון בהנדסה באוניברסיטת המדינה להנדסה של ארמניה. לאחר שסיים שירות חובה בצבא מ-1999 ל-2001, הוא הפך לקצין בשירות משרד ההגנה של הרפובליקה של ארמניה בדרגת סגן.
רצח.
ב-11 בינואר 2004, נסע מרגריאן לבודפשט, שבהונגריה, להשתתף בקורס של שלושה חודשים בשפה האנגלית, כחלק מתוכנית נאט"ו, שותפות לשלום, בה השתתפו חיילים ארמנים ואזרים. בשעה 5:00 לפנות בוקר ב-19 בפברואר הוא נרצח במהלומות גרזן, בזמן שישן, על ידי עמיתו ללימודים, האזרי, סגן רמיל ספרוב. שותפו לחדר של מרגריאן, הונגרי בשם בלאז' קוטי, סיפר שבאותו הערב הוא שתה תה והלך לישון, שכן היה לו חום, בעוד מרגריאן העסיק את עצמו בלימודיו. בסביבות השעה 21:00, מרגריאן עזב את החדר כדי לבקר משתתף ארמני אחר מהתוכנית, הייק מקוצ'יאן .
קוטי לא זכר מתי מרגריאן חזר לחדר, אבל מוקדם בבוקר הוא חש כי מישהו הדליק את האור. הוא חשב שזה גורגן. אבל אחרי ששמע קולות עמומים מוזרים, הוא סובב את ראשו מן הקיר וראה את ספרוב עומד מעל מרגריאן כאשר גרזן ארוך בידיו:
הנתיחה שלאחר המוות הראתה כי ספרוב הכה בפניו של מרגריאן שש עשרה פעמים, וכמעט שכרת את ראשו מגופו. בתדרוך שניתן על ידי המשטרה ההונגרית נאמר גם כי מרגריאן נדקר מספר פעמים בחזהו. אחרי שהוא הרג את מרגריאן, ספרוב הלך גם לחדרו של מקוצ'יאן לרצוח גם אותו, אך גילה שהדלת נעולה. בינתיים, קוטי ברח מהחדר שלו וקרא למשטרה, אשר הגיעו למקום ועצרו את ספרוב. במהלך החקירה הוא הודה ברצח של מרגראין. משטרת בודפשט ציינה כי הרצח בוצא "באכזכיות יוצאת דופן".
משפט וגזר דין.
במהלך המשפט, עורכי דינו של ספרוב ניסו לשכנע את השופט כי לא מדובר בפשע שנאה על רקע לאומי, והסבירו כי ספרוב הוא אדם שאינו יציב בדעתו, וטענו כי הוא סובל מהפרעת דחק פוסט-טראומתית. הם טענו שהוא עבר טראומה נפשית במהלך מלחמת נגורנו קרבאך, שכן הוא בא מאזור שהיה מרכז לחימה, ואז נכבש על ידי ארמניה. על פי הצהרה קודמת של ספרוב לפיה בשנים אלה למד בבאקו בירת אזרבייג'ן, ובטורקיה בשנים 1992 עד 1996. נערכו לספרוב מספר בדיקות בריאות הנפש, ובאחת הרופא הגיע למסקנה שהוא לא לגמרי שפוי. בדיקה נוספת מצאה כי ספרוב היה יציב בזמן הרצח, והשופט בחר להאמין להערכה זו. הרופא האזרבייג'ני טען שבהתבסס על שיחות שלו עם ספרוב, המניעים שלו נבעו מתך האמונה שמרגריאן העליב את (בכמה גרסאות, שהוא השתין על) דגל אזרבייג'ן בפני המשתתפים בסמינר. אך בחקירתו ובבית המשפט ספרוב אמר שהוא רצח את מרגריאן רק משום שהוא היה ארמני. לא היו עדים מטעם ההגנה שיאששו כל סיפור אחר.
ב-16 באפריל 2006, בית המשפט גזר על ספרוב מאסר עולם ללא אפשרות ערעור עד 2036. השופט, אנדראס וסקוטי, ציין שהרצח היה מתוכנן מראש ואת הטבע האכזרי של הפשע ואת העובדה שספרוב לא הביע כל חרטה על מעשיו, כסיבות לגזר הדין. ב-22 בפברואר 2007, בית משפט הונגרי לערעורים אישר את פסק הדין בערעור שהוגש על ידי באי כוחו של ספרוב.
בסוף אוגוסט 2012, הרשויות ההונגריות הסכימו להסגיר את ספרוב לידי ממשלת אזרבייג'ן כדי שירצה את שארית גזר דינו במולדתו. אך אף על פי שממשלת הונגריה קיבלה הבטחות מצד ממשלת אזרבייג'ן כי גזר הדין יאכף, הנשיא אילהם אלייב, נתן לספרוב סליחה מיד עם הגעתו לבאקו והורה שישוחרר מכל עונש. ספרוב מאז קודם לדרגת רב-סרן וסופק לו דיור על ידי ממשלת אזרבייג'ן.
תגובות.
ארמניה.
משרד החוץ של ארמניה הביע זעזוע וגינה בחריפות את הפשע, וקראו לארגונים בינלאומיים להגיב. ארמניה דחקה ברשויות ההונגריות למצות עם ספרוב את הדין, והביעה תנחומיה למשפחתו של מרגריאן. ב-31 באוגוסט 2012, אחרי הסגרתו של ספרוב לידי אזרבייג'ן, נשיא ארמניה סרז' סרקזיאן הודיע כי ארמניה משעה את היחסים הדיפלומטיים וכל קשרים רשמיים אחרים עם הונגריה.
אזרבייג'ן.
גורמים רבים באזרבייג'ן גינו בפומבי, אבל שיבחו בפרטיות את פעולותיו של ספרוב. המדען הפוליטי האזרי זרגושט עליזאדה, אמר כי ספרוב היה נחשב לגיבור לאומי, אם לא היה מוכר שביצע פשע, שעבורו הוא חייב להיענש. אלמירה סולימנובה, נציבת זכויות האדם (נציבת תלונות הציבור) של אזרבייג'ן, הכריזה כי העונש של ספרוב היה קשה מדי, וכי "על ספרוב להפוך לדוגמה של פטריוטיות עבור הנוער האזרבייג'ני". פואד אגאייב, עורך דין אזרי מוכר, אמר כי האזרים "...צריכים בדחיפות להפסיק את הקמפיין להעלאתו של ספרוב למעמד של גיבור לאומי. הוא לא גיבור."
קבורה.
גופתו של מרגריאן הוטסה בחזרה ארמניה ונקברה בבית הקברות הצבאי בירבלור.
ניסיון ההתאבדות של אביו.
בחודש ספטמבר 2013, ארטוש מרגריאן, אביו של גורגן, אושפז בבית החולים. על פי התקשורת הארמנית, הוא ניסה להתאבד בכך ששוב ושוב דקר את עצמו בבטן. הוא עבר ניתוח במרכז הרפואי מלאטיה בירוואן, ובשל סיבוכים, מצבו במקור היה רשום כקריטי. אחרי כמה ימים, המצב שלו נחשב ליציב. לא נמסרה סיבה לניסיון התאבדות.
איילת השחר כהן
איילת השחר כהן (נולדה ב-1965) היא אמנית רב תחומית, עוסקת בהוראה, כתיבה, אוצרות ולווי אמנים. מכהנת כראש המחלקה לצילום במוסררה בית הספר לאמנות ע"ש נגר ומנהלת את גלריות בית הספר. הציגה 15 תערוכות יחיד והשתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות בישראל ומחוצה לה. עבודותיה שמורות באוספים שונים, ביניהם: מוזיאון ישראל ירושלים, מוזיאון חיפה לאמנות, המוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן ומוזיאון אשדוד.
ביוגרפיה.