זה היה הסרט השני אותו ביים הנרי קינג בכיכובם של ליליאן גיש ורונלד קולמן עבור חברת ההפקה העצמאית Inspiration Films. בסרטים שהופקו בחברה זו כיכבו לרוב ליליאן גיש וריצ'רד ברת'למס.
תקציר עלילה.
בפירנצה של תקופת הרנסאנס, סוחר פלורנטיני פוגש אדם זר שניצל מספינה טרופה, ומציג את עצמו בשם טיטו מלמה, מלומד צעיר איטלקי-יווני. טיטו מתוודע לפלורנטינים נוספים, בהם נלו הספר ונערה צעירה בשם טסה. כמו כן הוא מתוודע למלומד עיוור בשם ברדו דה ברדי, ולבתו רומולה. טיטו משתקע בפירנצה, עוזר לברדו במחקריו, ומתאהב ברומולה.
ביבירבו
נפת בּׅיבּׅירֵבוֹ (ברוסית: район Бибирево) היא נפה במחוז הצפון-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטחה הוא 6.45 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 160,447 תושבים (2020).
ביבירבו היא אחת הנפות הנקיות ביותר במוסקבה. בנפה יש שלושה פארקים וכיכר אחת גדולה ואזורי בילוי.
בביבירבו ישנם 5 קופות חולים, בית חולים ליולדות, מרפאת נשים, תחנת אמבולנס, 5 ספריות, סניף קרנות פנסיה, 5 מרכזי חינוך, כולל חינוך לגיל הרך, בתי ספר תיכוניים שאינם ממלכתיים, המכללה של האקדמיה למימון ומשפט במוסקבה.
סדציה
סדציה (באנגלית: Sedation) הוא תהליך רפואי של הרגעה, או טשטוש, או הרדמה קלה או שיכוך כאבים, בדרך כלל כדי להקל על הליך רפואי או הליך אבחנתי (דיאגנוזה).
שימושים רפואיים.
סדציה משמשת בדרך כלל בהליכים כירורגיים קלים כגון אנדוסקופיה, חסימת צינור הזרע, כריתת כלי דם או רפואת שיניים ולניתוחים משחזרים, ניתוחים קוסמטיים מסוימים, הסרת שן בינה או לחולים הסובלים מחרדה גבוהה.
שיטות הרגעה ברפואת שיניים כוללות סדציה נשאפת (באמצעות חמצן דו-חנקני), הרגעה דרך הפה והרגעה תוך ורידית (IV).
דרגות סדציה.
יש דרגות לסדציה, הבחירה בדרגה המתאימה מותנית במצב הרפואי של המועמד לסדציה, בשילוב עם ההיסטוריה הרפואית האישית ומצבי סיכון (למשל BMI מעל 35).
מידת הסדציה הרלוונטית למטופל נועדה למנוע חסר-סדציה (שאז המטופל מסתכן כי הוא חווה כאב או מצוקה) ויתר סדציה (המטופל מסתכן בתופעות לוואי כגון: דיכוי נשימה שעלול להוביל למוות).
האגודה האמריקאית להרדמה (ASA) קבעה סולם בן 6 דרגות לקביעת רמת הסיכון בסדציה:
סולם הסדציות קובע:
סדציה פליאטיבית.
סדציה פליאטיבית הוא הליך בו נעשה שימוש מבוקר בתרופות להורדת רמת ההכרה במטרה להקל את סבלו של המטופל, למשל בחולים סופניים אשר תוחלת חייהם המוערכת היא פחות משבועיים או בחולים שכל המאמצים הידועים והמוכרים להקלה על סבל לא הצליחו לעזור.
תרופות המשמשות בסדציה.
דוגמאות לתרופות בהן ניתן להשתמש לסדציה:
יהודית ושפחתה עם ראש הולופרנס (מנטניה)
יהודית ושפחתה עם ראש הולופרנס (באיטלקית: Giuditta e l'ancella con la testa di Oloferne) הוא ציור טמפרה מעשה ידי הצייר אנדראה מנטניה, שצויר בין השנים 1495–1500 ומתאר את יהודית ושפחתה עם ראשו הכרות של הולופרנס. היצירה מוצגת בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון.
היסטוריה ורקע.
יהודית היא גיבורת ספר יהודית, מן הספרים החיצוניים למקרא שבו מתואר כיצד היא עורפת את ראשו של הולופרנס, שר הצבא האשורי, לאחר שהסתננה למחנהו כדי להציל את עמה. הציור מתאר את הרגעים שלאחר העריפה, שבהם יהודית ושפחתה נמצאות ליד אוהלו של הולופרנס.
הציור תוארך בעזרת השוואה לציורי גריזיי דומים, שנושאם הברית הישנה, שצוירו על ידי מנטניה בין השנים 1495–1500. ייתכן והציור היה כלול באוסף בית גונזגה שנרכש על ידי צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה בשנת 1628. הוא עבר בירושת משפחת אצולה אנגלית עד שנמכר בלונדון בשנת 1917. הוא נרכש והועבר לניו יורק בשנת 1923 ונתרם לגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון בשנת 1942.
תיאור היצירה.
הלוח הוא בעל צבעים מבריקים וססגוניים, ודומה למיניאטורה. יהודית עומדת מתחת לאוהלו הוורוד של הולופרנס (שרגלו נראית מימין) מיד לאחר שערפה את ראשו, כשהחרב עדיין בידה. היא לבושה שמלה לבנה צמודה ומעליה אריג כחלחל. האדמה, המצוירת בפרספקטיבה אלכסונית, מורכבת מאבנים ולוחות קרקע שחלקם אינם במקומם וצבועה בטמפרה בצבעי זהב וכסף.
קפלי לבושה של יהודית משתפלים מגופה כאילו הייתה פסל קלאסי. עמידתה היא עמידת קונטרה פוסטו מתפתלת הרווחת בדמויות הרנסאנס, ונגזרת מפסלים עתיקים. היא נראית שלווה ומנותקת מהזירה המבעיתה, כשראשו של הקורבן שעדיין אחוז בידה מוכנס לשק המוחזק בידי שפחתה.
סכין פלטה
סכין פַּלֶטָה הוא כלי קהה עם להב פלדה גמיש, בו משתמש הצייר על מנת לערבב או להניח צבע. הוא קרוי על שם הפלטה, הלוח עליו מערבב הצייר את הצבע טרם הנחתו על קנבס.
לסכיני הפלטה צורות שונות מגוונות, כאשר החומר ממנו עשויה הידית וצורת הלהב משתנים בין דגם לדגם. סכיני פלטה עם ראש מעוגל נוחים יותר למטרת ערבוב צבעים על הפלטה, וסכיני פלטה עם ראש מחודד וארכובה המחברת בין הידית ללהב נוחים יותר למטרת הנחת הצבע ישירות על קנבס.
הערבוב נעשה בתנועה מעגלית על גבי פלטה. הוא יכול להיעשות בין הצבע למדיום כמו שמן פשתן או טרפנטין, או בין צבע אחד לאחר על מנת ליצור גוון אחיד חדש. בסכין פלטה משתמשים בעיקר לערבוב צבעי שמן או אקריליק.
ציור בסכין פלטה כטכניקה.
רק במאה ה-19 הפך הסכין לכלי פופולרי עבור פעולת הציור עצמה, בדומה למכחול, ולא בלעדית עבור ערבוב הצבעים. הצייר הצרפתי גוסטב קורבה היה מהאמנים הראשונים שעשו בכלי שימוש חדשני זה. קורבה השתמש בסכין על מנת להניח משטחי צבע בציורי הנוף שלו, ואמנים רבים אימצו את הטכניקה בעקבותיו. חידוש נוסף היה ערבוב הצבע עם הסכין ישירות על גבי הציור.
מכיוון שעם סכין הפלטה ניתן להניח כמויות גדושות יותר של צבע על גבי הפאנל או הקנבס מאשר שאפשר עם המכחול, קל יותר להשיג אימפסטו ומרקם תלת ממדי לציור בעזרתו. הצייר ההולנדי רמברנדט ידוע בשימושו המוקדם בסכין הפלטה על מנת להשיג אימפסטו, טרם הדבר היה מקובל.
אמנים הידועים בשימושם בסכין כאמצעי להנחת צבע, בעיקר בהשפעת קורבה, הם קאמי פיסארו, פול סזאן, מארק שאגאל ואנרי מאטיס.
במאה ה-20 אמנים החלו לצייר ציורים שלמים באמצעות סכין הפלטה, תוך זניחה מוחלטת של המכחול. כיום אמנים לרוב משלבים בין שתי הטכניקות.
יהודית והולופרנס (קלימט)
יהודית והולופרנס (בגרמנית: Judith und Holofernes) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר גוסטב קלימט, שצויר בשנת 1901 ומתאר את יהודית עם ראשו הכרות של הולופרנס. היצירה מוצגת בגלריה האוסטרית בארמון בלוודר בווינה.
רקע והשפעה.
יהודית היא גיבורת ספר יהודית, מן הספרים החיצוניים למקרא שבו מתואר כיצד היא עורפת את ראשו של הולופרנס, שר הצבא האשורי, לאחר שהסתננה למחנהו כדי להציל את עמה.
כאשר קלימט התמודד עם התמה של יהודית, היא כבר תוארה פעמים רבות באמנות מימי הביניים ואילך. ישנם תיאורים רבים המבטאים את אומץ לבה ואת ענוותה, כגון יהודית והולופרנס של דונטלו. כמו גם תיאורים אלימים, למשל יהודית והולופרנס של קאראווג'ו ויהודית עורפת את ראשו של הולופרנס של ארטמיזיה ג'נטילסקי. לעומתם, ציור זה של קלימט איננו אלגוריה בלתי תלויה בזמן, אלא תיאור של אשת חברה וינאית מתקופתו. הציור הכה את וינה בתדהמה שכן הוינאים לא ציפו לראות את האלמנה היהודיה יראת השמיים בדמות פאם פאטאל שנראית בבירור כמי שנהנית ממעשיה.
הציור, ששמו הפופולרי הוא "יהודית הראשונה" (באנגלית: Judith I), חולק אלמנטים מהקומפוזיציה עם "החטא" של פרנץ סטוק משנת 1893. הוא ממחיש גיבורה בעלת תכונות של אישה מכשפת ומקסימה, שתוארו על ידי אמנים וסופרים סימבוליסטים כמו אוסקר ויילד, ויקטור וסנצוב, גוסטב מורו ואחרים. היא עד כדי כך חושפת את כוחה ומיניותה שהמבקרים תייגו אותה בטעות כשלומית בת הרודיאס. כדי להדגיש שהאישה איננה שלומית אלא יהודית, ביקש קלימט מאחיו ליצור עבורו את המסגרת המוזהבת שבה חרוטות המילים: "יהודית והולופרנס".
בשנת 1903, הסופר והמבקר פליקס סלטן תיאר את יהודית כאחת "עם אש גועשת במבטה האפל, ואכזריות בקווי פיה ונחירייה הרועדים מתשוקה. נראה כי בתוך נקבה מפתה זו יש כוחות מסתוריים רדומים". אף על פי שיהודית בדרך כלל תוארה כאלמנה אדוקה שפשוט מילאה חובה גבוהה יותר, כאן היא אב הטיפוס של דמות הפאם פאטאל אשר קלימט תיאר שוב ושוב ביצירותיו.
על אף השינויים, ניתן לזהות כי הדוגמנית היא ידידתו של קלימט (ואולי גם אהובתו), הסוציאליסטית הווינאית אדלה בלוך-באואר, אשר קלימט צייר שני דיוקנאות נוספים שלה בשנים 1907 ו-1912. הציור נרכש כמעט מיידית על ידי הצייר השווייצרי פרדיננד הודלר .
בשנת 1999 ציירה האמנית האמריקאית טינה בלונדל בצבעי מים ציור שמושפע באופן מפורש מציור זה.
תיאור היצירה.
קלימט מתעלם במכוון מהתייחסות עלילתית כלשהי וממקד את התמונה ביהודית בלבד. עד לכך הוא ראשו של הולופרנס, שנדחק כל כך לשוליים הימניים עד שנחתך בחלקו מן התמונה. אין גם כל זכר לחרב עקובה מדם, הגיבורה יכולה הייתה להשתמש בכלי נשק אחר באותה מידה. יהודית מתוארת בעזרת קווי מתאר הניצבים זה לזה: קווי המתאר המאונכים של הגוף ניצבים לקווי המתאר האופקיים של הידיים בחלק התחתון, של הזרוע, של הכתפיים, של שרשרת הצוואר ולבסוף של בסיס השיער.