גם בלבנון התקופה שבין שתי מלחמות העולם סימלה עידן של פריחת העיתונות. בין 1918 לשנת 1939 הופיעו בלבנון כ-250 עיתונים וכתבי עת בערבית, ולמעלה מ-30 עיתונים בצרפתית וארמנית. רמת ההשכלה הגבוהה של האוכלוסייה השתקפה בשיעורי צריכת העיתונים ותפוצתם. על פי סקר שנערך על ידי שלטונות מנדט הצרפתי היו כ-68 אלף גיליונות בשנת 1930. אלו שיעורים גדולים בהתחשב בעובדה שמספר תושבי לבנון מנה באותה עת כמיליון תושבים בלבד. רובם של העיתונים הלבנונים שיקפו, ממש כהיום, את הגיוון העדתי של המדינה, וכן את המאבק שהתחולל אז על רקע המנדט הצרפתי, בין הפרו-צרפתים באוכלוסייה, לפן-ערבים.
הדומיננטיות הייתה שמורה לחלוצי העיתונות באזור, העדות הנוצריות. שניים מן הפרסומים החשובים בלבנון, שייצגו את העדה המארונית התפרסמו דווקא בשפה הצרפתית – L'Orient, ביטאון מפלגת "האיחוד" הפרו-צרפתית של אמיל אדה שנוסד בשנת 1923, ו-"Le Jour", שופרו של בשארה אל-ח'ורי, ו"הגוש החוקתי", שנוסד בשנת 1934 וביטא רגשות מסויגים כלפי השלטון הצרפתי.
מבין הפרסומים החשובים בערבית נמנים בראש ובראשונה העיתון הבלתי תלוי "א-נהאר" ("היום") שנוסד בשנת 1933, ונחשב לטוב שבעיתוני לבנון עד היום, אל-אחראר ("הליברלים"), שנוסד בשנת 1924, וזוהה עם המפלגה הלאומית הליברלית. עיתונים חשובים נוספים שנוסדו בתקופה זו היו א-שרק ("המזרח"), אל-נידאא' ("קול קורא"), אל-מסאא' ("הערב"), ביירות ואל-ליווא ("הדגל"), שנוסדו על ידי בני העדה המוסלמית הסונית. כמו במצרים, הפרסומים הלבנוניים שיצאו בשנים אלו, היו מרשימים באיכותם, עיצובם, וסגנון כתיבתם, ולא נפלו כלל מהטובים שבעיתוני העולם. העיתונות הלבנונית ממשיכה עד היום לשקף את הרוח הלבנונית של אוכלוסייה מפוצלת, עם קהילה קטנה, ופוליטיקה שברירית, ולעמוד בחוד החנית של הדיון הציבורי במדינה.
העיתונות בסוריה בימי המנדט הצרפתי.
גם בסוריה התנאים הפוליטיים שלאחר מלחמת העולם הראשונה זירזו את התמסדות העיתונות תחת שלטון המנדט הצרפתי. סוריה פיגרה בניסיון ובתשתיות בתחום הדפוס הרבה אחרי מצרים ולבנון הסמוכה. העיתונות שהתפתחה בשנים מעצבות אלו של המנדט הצרפתי, בהן שולב המאבק בכובש האימפריאלי יחד עם מאבק בין-עדתי, הפכו את העיתונות לכלי במלחמה בין הסיעות השונות באופן לוחמני למדי. העיתונות הסורית הטיפוסית למנדט הייתה עלובה מבחינה חזותית ובוטה. בתקופה זו ראו אור 128 עיתונים ו-129 כתבי עת. אך רובם הגדול החזיק מעמד זמן קצר בלבד, מה גם שהביקוש העממי לעיתונים בסוריה המנדטורית היה מוגבל ביותר.
עד אמצע שנות השלושים הופצו בממוצע, מבין העיתונים הפופולריים, רק אלפים בודדים. בסקר שערכו הצרפתים בשנת 1930 עולה כי סך כל תפוצת העיתונים בסוריה הגיעה בשנה זו ל-33,000, מחצית כמות העותקים שנמכרו בלבנון, בה כמות האוכלוסייה הייתה קטנה בחצי. גם לצנזורה הקשה שהטילו הצרפתים על העיתונות, וההגבלות ברישיונות לעיתונים וכיוצא בכך, הקשו מאוד על התפתחות העיתונות בסוריה.
מבין החשובים שבעיתוני התקופה ניתן למנות את העיתונים אל-מוקתבס ("הלקט"), אל-קבס ("הניצוץ"), ואל-איאם ("הימים"), שהיו מזוהים עם המפלגה הפופולרית שהובילה את המאבק בשלטון הצרפתי, "הגוש הלאומי", בהנהגת קואליציית נכבדים מדמשק וחלב. לצידם יצאו לאור ביטאונים ועיתונים שונים מטעם מפלגות או קבוצות עדתיות (או גם וגם), וכן ביטאונים שסובסדו על ידי הצרפתים כדי לתמוך בשלטון המנדטורי. היומון הבלתי תלוי הרציני מכולם היה אליף בא ("אלף בית") שנוסד בשנת 1920.
העיתונות בעיראק המנדטורית.
בדומה למצב בסוריה, גם בעיראק העיתונות שימשה ככלי לניגוח יריבים מפלגתיים ועדתיים. הבעיות הקשות שליוו את לידתה של המדינה החדשה, כגון היעדרם של מוסדות פוליטיים מדינתיים, ממשל כיבוש בריטי, בית מלוכה בראשות מלך זר למקום, ובעיקר פיצול עדתי, אתני ודתי, השתקפו באופן טבעי גם בעיתונות. עיתונים קמו ונפלו בהתאם להתארגנות פוליטית מסוימת, וכאשר חדלו להתקיים, חדלו גם פרסומיהם. גם הצנזורה של בית המלוכה, והשלטון הקולוניאלי לא תרמו לחופש הביטוי בעיראק, ועיתונים נסגרו ונפתחו תדיר בהתאם למפלגה השולטת באותו הזמן.
עיתונים בלתי מזוהים, שעיקרם דיווח חדשותי יום-יומי, היו בודדים בעיראק, אך חלקם התבלטו באיכותם, כאל-אסתקלאל ("העצמאות"), אל-בלאד ("הארץ"), וכן היומון החשוב היוצא לאור עד היום, אל-זמאן ("הזמן"). ניתן לומר באופן גורף כי גם בעיראק, העיתונות עדיין הייתה באיכות נמוכה, וחשוב מכך, בעלת השפעה מועטה למדי על דעת הקהל הכללית, זאת לאור אחוזי הבערות הגדולים באוכלוסייה.
העיתונות הפלסטינית במהלך התקופה המנדטורית.
בשנת 1876, שלושים שנה לאחר כניסת הדפוס לאזור, החלו השלטונות העות'מאניים בארץ לפרסם שני עיתונים שראו אור בירושלים: אל-קדס אל-שריף ("ירושלים הנעלה"), ואל-ע'זאל ("הצבי"). שני עיתונים אלו נכתבו בערבית וטורקית עות'מאנית, וחשיבותם הייתה אפסית.
מצב העיתונות הפלסטינית בשליש הראשון של המאה ה-20, היה דומה למצב בשאר מדינות האזור, פרט למצרים. תשתיות הדפוס והפצתו היו ירודים, וגם אחוז יודעי קרוא וכתוב היה קטן. הנושאים בהם עסקה העיתונות הערבית בפלסטין בשנים אלו חופפים לנושאים בהן עסקה העיתונות הערבית בשאר חבלי העולם הערבי. בניגוד לשאר מדינות האזור שעיקר מאבקן היה למען עצמאות לאומית משלטונות המנדט, הפלסטינים היו צריכים להתמודד מול גורם נוסף במאבקם הלאומי, בדמות המפעל הציוני.
העיסוק ביישוב העברי בארץ, אשר תפס מקום נכבד בעיתונות הפלסטינית כבר מראשית דרכה, לצד הדיווחים השוטפים על הנעשה באזור, הלך ותפס את עיקר צומת הלב בשנים של המנדט הבריטי. המאבק בבריטים וביישוב היהודי בא"י, דחק נושאים אחרים שהיו מקובלים בעיתונות הערבית בשאר חבלי הארץ הערביים האחרים, כגון עיסוק בתוכן של הזהות הלאומית החדשה, והאוריינטציה התרבותית אליה יש לכוון.
ההתנגדות לעצם הרעיון של בית לאומי לעם היהודי בא"י, לעלייה היהודית ולהתיישבות בארץ היו נושאים שזכו בכל העיתונים הפלסטינים לתמיכה ציבורית רחבה מראשית הדרך, ללא מחלוקות כמעט. באופן טבעי, העיתונות ביטאה גם את זעם הציבור הערבי בפלסטין כנגד האימפריה הבריטית אשר הוציאה מידיה את הצהרת בלפור והתירה, לפחות בשנים הראשונות למנדט, עליית יהודים לארץ.
על אף הקונצנזוס ביחס לאויבים החיצוניים, בשנים שבין שתי מלחמות העולם הלך וקיבל ביטוי בעיתונים הפלסטינים גם השסע העמוק בין הפלגים השונים בחברה הפלסטינית, בעיקר בין המחנה שתמך בחג' אמין אל-חוסייני למתנגדיו. לעיתים המחלוקות הפנימיות גברו על המאבק למען המטרות המשותפות, וגם הרטוריקה הייתה בוטה למדי, כפי שהיה הדבר גם בעיתונות בעיראק וסוריה.
כבר בראשית המאה ה-20 ראו אור מספר עיתונים פלסטינים פרטיים בולטים וחשובים: "אל-קדס", "אל-אח'באר אל-אסבועיה" ("החדשות השבועיות"), אל-כרמל ("הכרמל") החיפאי משנת 1908 (נוסד על ידי נג'יב נצאר , נוצרי אורתודוקסי, והתקיים עד 1942), ופלסטין שיצא לאור ביפו החל משנת 1911 (על ידי עיסה אל-עיסה ומשפחתו, נוצרים-אורתודוקסים). עיתונים אלו היו בבעלות של פלסטינים נוצרים, וחלקם המשיכו לצאת לאור שנים רבות לאחר מכן, לצד עיתונים נוספים שהתפרסמו בעיקר בערים הגדולות, ירושלים, חיפה, יפו, עזה, בית לחם, וטולכרם. הבולטים שבהם היו אל-נפיר ("השופר"), שעורכו היה מקורב לראשי הסוכנות היהודית בארץ, ושני כתבי עת ספרותיים חשובים, "אל-אצמעי" ו"א-נפאאס". כל העיתונים האלה נסגרו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ונפתחו מחדש אחריה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה (1918-1914) הופסקה יציאתם של "אל-כרמל" ו"פלסטין" על ידי הטורקים. לאחר המלחמה, בשנים 1919–1921, חודשה הפעילות העיתונאית. חודש "פלסטין" ונוסדו עיתונים חדשים: העיתון הערבי הפוליטי הראשון שנוסד בארץ ישראל אחרי המלחמה (ספטמבר 1919, ירושלים) היה סוריא אל-ג'נוביה ("סוריה הדרומית"), בעריכת עארף אל-עארף ומוחמד חסן אל-בודיירי, ששימש שופר לחוגי הנוער הלאומני. ב-1919 נוסד בירושלים גם מראת א-שרק ("ראי המזרח") (על ידי בולוס שחאדה, נוצרי, התקיים עד אמצע שנות ה-30), ששימש זמן רב ביטאון לחוגי האופוזיציה.
עיתונים חשובים בבעלות מוסלמית החלו לצאת לאור בירושלים לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר הבולטים שהם היו א-סיראט אל-מוסתקים ("דרך הישר" – ביטוי המופיע בסורה הראשונה בקוראן) משנת 1925, ואל-ג'אמעה אל-ערביה ("החברה הערבית") שהיה ביטאון המועצה המוסלמית העליונה והחוגים החוסיינים משנת 1927 (עורכו הראשי היה מוניף אל-חוסייני, התקיים מספר שנים).
בין העיתונים הבולטים החשובים שיצאו לאור בימי המנדט יש להזכיר את אל-ירמוכ ("הירמוך"), צות א-שעב ("קול העם"), ואל-וקאאע אל-פלסטיניה ("אירועים פלסטינים"), שהיה ביטאונה הרשמי של ממשלת המנדט בערבית. בשנים שבין 1914 לשנת 1929, גדל היקף צריכת העיתונים הפלסטינים במאה וחמישים אחוז.