שחזור חלקי של החדרים המיועדים לקבלת אורחים נכבדים ("שיקידַאי") בארמון הני-נוֹ-מארוּ מצוי במוזיאון טוֹקוּגַאווָה לאמנות. דוגמאות לחדרי קבלה אלו הן: "קוּסארי-נוֹ-מַה" ו-"הירוֹ-מַה", הכוללים מוצגים בתוך גומחות, מדפים אופקיים המקובעים לקירות ושידות מעוצבות, מרוהטות באופן אותנטי, המיועדות לכתיבה (כתחליף מהודר לשולחן עבודה). כמו כן, ניתן לראות במוזיאון זה שחזור של אחת מבימות תיאטרון ה"נוֹ", אשר הייתה שייכת לארמון הני-נוֹ-מארוּ.
השער השני הגדול של הני-נוֹ-מארוּ.
שערי ברזל נבנו במזרח ובמערב מתחם הני-נוֹ-מארוּ, ושניהם היוו כניסות למתחם הסאן-נוֹ-מארוּ. השער השני הגדול של הני-נוֹ-מארוּ, יחד עם השער הראשון, אשר פורק, נודעו כ"שער נישי-קוּרוֹגאנֶה" ("שער הברזל המערבי"), והיוו את הכניסה הראשית לחומה ההקפית, העוטפת את מתחם הני-נוֹ-מארוּ.
השער המזרחי השני של הני-נוֹ-מארוּ.
השער המזרחי השני, של מתחם הני-נוֹ-מארוּ, מכונה גם "שער הברזל המזרחי". הוא נחצב בתוך החומה ההקפית, הסובבת את מתחם הני-נוֹ-מארוּ, ושימש ככניסתו החיצונית מכיוון מזרח. בשער הותקנו שתי דלתות, אשר יכלו להיפתח כלפי פנים המתחם, או החוצה ממנו, מתוך הכרה בחשיבות הצורך בכניסה ויציאה מהירות ונוחות בשעת מתקפה על המתחם, תוך אספקת תחמושת ומזון ללוחמים המסתגרים בתוכו.
בשנת 1963 פורק השער, ואוחסן באופן זמני; זאת, על מנת לפלס דרך לפועלים, שייעודם היה בניית הגימנסיוּם המחוזי של מחוז אַייצ'י. בשנת 1972, הותקן השער מחדש, כשער המזרחי של מתחם ההוֹן-מארוּ הישן, שם הוא ניצב עד ימינו אלה.
שער אוּזוּמי.
שער אוּזוּמי הוביל לעבר תעלה שנפרשה תחת חומות המבצר. תעלה זו היוותה נתיב בריחה חשאי עבור שליט המבצר- במקרי חירום. לצורך הגעה מהירה של השליט לתעלה, נבנו מדרגות תלולות, שענו על צורך זה. לאחר הגיעו לתעלה, אשר היוותה למעשה סכר, היה יכול השליט לחצותה באמצעות סירה, זאת- על מנת להגיע בבטחה לגן האוֹ-פוּקאי-מארוּ, אשר ממוקם בצידו השני של המבצר. לאחר הגיעו למקום זה, היה יכול השליט להיכנס לנתיב מילוט חשאי, ולהגיע בבטחה לאתרים בטוחים יותר, כגון "דרך קיסוֹ". כדי להגיע לדרך זו, על השליט היה לעבור מספר אתרים המובילים אליה, כגון: דוֹישיטָה, קַאצ'יגַאווָה ומקדש ג'וֹקוֹג'י. שרידי השער שחרב נותרו גלויים עד ימינו אלה, וניתן למצאם בחלק הצפון-מערבי של גן הני-נוֹ-מארוּ.
חומת נאמבּאן.
את שרידיה של חומת נאנבּאן ("החומה האירופאית"), הנפרשת ממזרח מתחם הני-נוֹ-מארוּ- למערבו, ניתן לראות מצפון לגן הני-נוֹ-מארוּ. חומה איתנה זו נבנתה בהשראתה של שיטת בנייה האופיינית למבנים אירופאיים, ועיקרה- טיח מצופה באריחים. נוסף על כך, נחצבו בגוף החומה אינספור חרכי ירי עגולים. כיום, חומה זו נחשבת מאפיין ייחודי, המאפיין את מבצר נגויה, והוכרה כאתר מורשת תרבותי חשוב.
גן הני-נוֹ-מארוּ.
גן הני-נוֹ-מארוּ, הכולל גם חלק נוסף הקרוי בימינו "הגן המזרחי של מתחם הני-נוֹ-מארוּ", נכללו בעבר כיחידה אחת של מכלול אדמות ארמון הני-נוֹ-מארוּ, ומועד בנייתם המשוער מתוארך בין השנים 1615–1623. המקדש בצידו הצפוני של הארמון היווה את מרכזו של הגן. הגן המקורי הוסב ל"גן נוי יפני יבש" ב-1716.
הגן עוצב מחדש פעמים רבות, במיוחד בשנת 1818 ובין השנים 1829–1830. אף על פי ששטחו קטן, הוא כולל בתוכו גבעות תלולות, יערות, עמקים עמוקים וסלעים גדולים רבים. היערות, אשר צמחו בעיקרם בראש הגבעות, היו עבותים, והיוו כלי שרת בידי השליט למטרת הגנה מפני אויבים, בספקם אינספור מקומות מסתור ודרך מילוט סודית.
מאפיינים אלו של הגן דעכו עם השנים, אף על פי שצורתו המקורית נותרה כשהייתה- גם בימינו אלה. הגן הורחב, וצורתו המקורית שוחזרה ברבות השנים.
גן הנוי היבש נפרש על פני 5,137 מטר מרובע, והוא מחולק לאזור צפוני ולאזור דרומי. חציו הצפוני של הגן נוטה לשמר כיום את צורת הגן המקורי. אגם הנמצא בחלק זה, מוקף על ידי חמישה הרים מלאכותיים, כולל בתוכו גם מספר איים. קיימים מספר שבילים ומסלולי הליכה ברחבי הגן, ביניהם גשר אבן, מסלול הררי ושביל המתפתל לאורכו של קו החוף של האגם. האגם הוא למעשה נקיק הכולל סלעים עגולים רבים.
בגן קיימים מיני עצים רבים, אשר הובאו מכל רחבי יפן ובו הם נשתלו. כמה מהם, בכללם גם עצי אורן, ניחנים בסגולות מרפא. בגן ישנו בית תה מודרני, הבנוי מעץ ברוש מסוג "הינוֹקי", שמקורו במחוז קיסוֹ. בתוכו בנויים שני חדרים: חדר ובו מחצלות "טטאמי" וחדר רחצה.
הגן המזרחי של מתחם הני-נוֹ-מארוּ.
בהשראת ציור היסטורי של הגן המזרחי, ששמו היפני הוא: "אוֹ-שירוֹ אוֹ-ניווָה אֶזוּ", נשתל מחדש גן מודרני משוחזר של ארמון הני-נוֹ-מארוּ. על פי הציור, אדמותיו של גן זה היו שייכות למבצר המקורי של מתחם הני-נוֹ-מארוּ, וכן מתוארים בו גבולותיו. הגן גובל בהר גוֹנגֶן בצידו הצפוני, בהר סַאזַאֶה בצידו המערבי, בבריכה גדולה בצידו הדרומי, וכן בשישה בתי תה, אשר נבנו במיקומים שונים בכל רחבי הגן.
במהלך ביכוריה של תקופת מֵייג'י, הוקם קסרקטין צבאי בחלקו המזרחי של הגן. פסגתו של הר גוֹנגֶן שוטחה, והאגם מולא במים. ב-1975, חלקים מסוימים בגן נחפרו ועוצבו, בהתאם לשרטוטים ארכאיים, המתארים את מבנהו המקורי של הגן. בעיקרו, הגן שוחזר בארבעה אתרים מרכזיים השוכנים בו, שנחפרו לצורך השחזור: האגם הצפוני והדרומי, בית התה "סוֹקֵטסוּ-תֵיי" ומבנה המכונה "התעלה הצפונית". ארבעת המבנים הללו עיצבו, על פי השרטוטים העתיקים, את מאפייניו העיקריים של הגן, ששטחו מוערך כיום בכ־14,000 מטרים ריבועיים (מ"ר). ליד הגן נשתלו ערוגות פרחי אדמוניות ופרחים נוספים. הגן נפתח לציבור בחודש אפריל, 1978.
התעלה הצפונית.
שרידיה של תעלת ניקוז, הממוקמת מחוץ לגן, אשר מתוארת בציור "אוֹ-שירוֹ אוֹ-ניווָה אֶזוּ"- נמצאו במהלך חיפושים אחר ממצאים ארכאולוגיים במקום. לכשנמצאו- הם שוחזרו באופן נאמן לתיאור מבנה התעלה המקורי, המופיע בציור. יש הסוברים, כי שרידיה הנוכחיים של תעלת הניקוז- מהווים חלק ממכלול שלם של תעלת אבן, אשר שימשה להובלה וויסות מי גשמים, כמתואר במסמך "קינְג'וֹ אוֹנקוֹרוֹקוּ". אפילו כיום, מי גשמים מובלים לחפיר החיצוני של המבצר- באמצעותה של תעלה זו. אבני התעלה מכילים גרניט בחלקן העליון, ואבן חול קשיחה- בצדדיהן. על פי הציור, נשתלה אף ערוגת פרחים בקרבת מקום.
שרידי בית התה "סוֹקֵטסוּ-תֵיי".
ששה בתי תה נבנו במקור בשטח גן הני-נוֹ-מארוּ העתיק, בכללם: "טאשוּן-אֶן", "יאמאשיטָה אוֹ-סֶקי", "יוֹהוֹ-תֵיי" ו-"פוּשין-תֵיי". שחזור של בית התה "סארוּמֶן" מצוי במוזיאון טוֹקוּגַאווָה. בית התה הגדול מכולם- "סוֹקֵטסוּ-תֵיי", נבנה בסגנון ה-"סוּקייָה-זוּקוּרי". במהלך חיפושים אחר ממצאים ארכאולוגיים במקום, נתגלה אתר התואם כמעט במלואו ל-"סוֹקֵטסוּ-תֵיי", בהסתמך על הציור "אוֹ-שירוֹ אוֹ-ניווָה אֶזוּ". כיום, חלוקי נחל מרצפים את האזור הזה, בסמנם את השטח, בו כנראה הונחו מחצלות "טאטאמי", שברי אבנים וטיח בו ניצב המסדרון המוביל אל בית התה, ואבני חצץ אשר מרצפים את האזורים הנותרים- על מנת לאפשר למבקרים במקום להבין על נקלה- כיצד היה בנוי בית התה המקורי.
האגם הדרומי.
בציור "אוֹ-שירוֹ אוֹ-ניווָה אֶזוּ" מתואר אגם יבש, הכולל אבן גדולה הדומה בצורתה לסירה. על פי הציור, האבן הייתה ממוקמת בגדה הצפונית של האגם. במרכזו תואר אי, אשר בו סלעים רבים. במהלך חיפושים אחר ממצאים ארכאולוגיים במקום, לא נמצאו עקבותיה של האבן בצורת הסירה. לעומתה, יש הטוענים, כי אכן האי המתואר בציור עודנו קיים, והוא מוסתר על ידי שלושה סלעים הנמצאים בו עד ימינו אלה. דעה מקובלת גורסת, כי האגם המקורי היה עמוק, וכי היה מוקף בסלעים כבדי משקל, אשר נערמו זה על זה; סלעים אלו, על פי דעה זו, היו גדולים הרבה יותר בפועל, מאשר ממדיהם הקטנים יותר- המתוארים בציור.
אוֹ-פוּקאי-מארוּ.
האוֹ-פוּקאי-מארוּ שוחזר באמצעות עצי אורן וסוגים רבים נוספים של עצים, אשר שימשו לבניית המבצר. האוֹ-פוּקאי-מארוּ כלל בזמנים עברו בִּיצה, אשר הייתה ממוקמת בקצה הדרומי של רמת נגויה.
כלי נשק ותחמושת, החיוניים להגנה על המבצר, נוסף על אלו שהיו בשימושם האישי של משרתיו האישיים של הפיאודל שליט המבצר- אוחסנו בהתקני אחסנה אשר יועדו למטרה זו, ושמותיהם היפניים היו: "אוֹזוּטסוּ-גוּרָה", "טֵזוּטסוּ-גוּרָה", "מיגאקוֹ-גוּרָה" ו-"אַנָה-גוּרָה". מחסן מלח, ששמו היפני היה: "שיאוֹ-גוּרָה" ניצב בקצהו המזרחי של האוֹ-פוּקאי-מארוּ. כבשן נבנה באזור, בסביבות שנת 1670 ואילך. הכבשן שימש את "בית הקדרות אוֹ-פוּקאי", אשר בו יוצרו יצירות אמנות, השייכות לסגנון הקדרות היפנית הקרוי "סֶטוֹ". כמעט כל המחסנים בימינו אלה נעלמו כלא היו; את מקומם ממלאים כיום מספר בתי תה, אשר נבנו לאחר מלחמת העולם השנייה.
מחסן "נוֹגי".
מכלול החומות ההקפיות של הסאן-נוֹ-מארוּ הוחזק בידי חיל מצב של הצבא הקיסרי, לאחר פריסתו במקום ב-1872. השליטה על מכלול חומות זה הושלמה בשנת 1874. מחסן "נוֹגי" נבנה ככל הנראה בשנת 1880 (מֵייג'י 13), ושימש מחסן תחמושת עבור הכוח הצבאי במקום. שמו של המחסן נקרא על שמו של הגנרל נוֹגי מארֵסוּקֶה, אשר נשלח מתוקף תפקידו הצבאי- לפקח על הנעשה במקום- במהלך תקופת מֵייג'י המוקדמת (1912-1868). מחסן זה הוא היחיד מבין מכלול מחסני האוֹ-פוּקאי-מארוּ, ששרד את ההפצצות.