בטבע קיימים כ-270 גרעינים יציבים ו-70 לא יציבים (רדיואקטיביים). הרדיואיזוטופים הטבעיים הם אלה שזמן מחצית החיים שלהם הוא לפחות באותו גודל כמו גיל כדור הארץ (4.6X109 שנים) (או שחייבים להיות להם חומרי מוצא המתקיימים לטווח הארוך). לדוגמה, 238U שהוא האיזוטופ (T1/2=4.5X109 שנים) של אורניום קיים בטבע, אבל גם 226Ra שהוא האיזוטופ (T1/2 = 1602 שנים) של רדיום קיים בטבע כיוון שהוא צאצא של 238U. למעלה מאלף נוקלידים סונתזו באופן מלאכותי.
ניתן לראות רשימה של הנוקלידים הידועים בטבלאות הנוקלידים (ראו קישורים חיצוניים).
טורקופול
טורקופולים (מיוונית: בני טורקים) הם פרשים קלים בצבא ממלכת ירושלים. חיל זה הוקם בממלכת ירושלים על מנת לתת מענה הולם לאיומי הקשתים רכובים של הצבאות המוסלמים. מקור הצבאות הצלבנים הוא באירופה, שם לא היו קשתים רכובים ולא היה צורך בחיל מיוחד שיגן על האבירים מהאיום הזה.
כמו שמרמז שמם, ראשית החיל היה בנוודים טורקמנים, אך לאחר מכן, הדבר השתנה והשם התייחס לא לחייל ממוצא מסוים, אלא לצורת לחימה מסוימת. כמו כן, פעמים רבות בני לאומים אחרים התגייסו לחיל ולעיתים אפילו נוצרים לא היססו להצטרף לשורותיו.
במהלך מסע הצלב הראשון הצבא הצלבני הורכב משני גורמים עיקריים: פרשים כבדים וחיל רגלים. האבירים שירתו בחיל הפרשים הכבדים, אך הם לא היו מיומנים בשימוש בקשת ולכן נאלצו להסתמך על הקשת הרגלי שירחיק מהם את הקשתים הרכובים של האויב. כתוצאה מכך נאלץ הפרש לדדות בקצב הליכתו האיטי של החייל הרגלי והדבר גרם למעמסה כבדה על הצבא.
היו שני פתרונות אפשריים לבעיה זו: חימוש האבירים בקשת או הוספת פרשים קלים שיתמודדו עם האתגר. האבירים בזו לקשת בתור נשק של פשוטי העם שמשיג את המטרה ממרחק רב בלי לסכן את היורה. הדבר היה מנוגד לקוד האתי שדיבר על אומץ לב שהיה נפוץ בתקופה זו בין האבירים. לכן, הפתרון המעשי היה הקמת גדודים של פרשים קלים מטעם הצלבנים.
הטורקופולים היו נתונים לפיקודו של מרשל הממלכה ואילו המסדרים מינו קצין בשם "טורקופלייה" שהיה אחראי על חטיבות אלו. אין הוכחות לכך שהטורקופולים היו המקבילה הצלבנית לקשתים מוסלמים רכובים. ייחודם היה בשריונם הקל. חימושם היה רבגוני וכלל, בין היתר, קשתות, כידוני הטלה, חרבות וכיוצא באלה.
אברם יופה
אברם פדורוביץ' יופה (ברוסית: Абра́м Фёдорович Ио́ффе; 29 באוקטובר 1880 - 14 באוקטובר 1960) היה פיזיקאי יהודי רוסי סובייטי, יליד אוקראינה.
יופה חקר תחומים רבים, בהם: אלקטרומגנטיות, רדיולוגיה, גבישים ותכונותיהם הפוטו-אלקטריות, והיה הכוח המניע בהקמת מעבדות מחקר בנושאי רדיואקטיביות, מוליכות על ופיזיקה גרעינית בברית המועצות. מעבדות רבות מהן הפכו ברבות הזמן למכוני מחקר עצמאיים. עם תלמידיו נמנו אלכסנדר אלכסנדרוב, פיוטר קאפיצה, איגור קורצ'טוב, יעקב פרנקל, ניקולאי סמיונוב, לב ארצימוביץ' ואחרים.
קורות חיים.
יופה נולד למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני בעיירה רומני באימפריה הרוסית, (כיום במחוז סומי, אוקראינה). ב-1902 סיים את לימודיו במכון לטכנולוגיה בסנקט פטרבורג ועבר לעבוד כעוזרו של וילהלם רנטגן במעבדתו במינכן במשך כשנתיים. ב-1905 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מינכן. יופה טען שראה שני שמות (אלברט איינשטיין ומילבה מאריץ') חתומים על ארבעת המאמרים המפורסמים שהוגשו לפרסום ב-1905, "שנת הפלאות", לשנתון הפיזיקה. עדות זו שימשה את הטוענים כי איינשטיין עבד על המאמרים ביחד עם אשתו, למרות שרוב היסטוריוני המדע שוללים זאת.
מ-1906 עבד יופה במכון הפוליטכני של סנקט פטרבורג, שם התמנה לפרופסור. ב-1911 המיר דתו לנצרות לותרנית ונישא לאישה לא יהודייה. ב-1913 קיבל תואר מגיסטר לפילוסופיה ושנתיים לאחר מכן דוקטור לפיזיקה. כעבור שנתיים היה לראש מחלקה שצמחה, מאוחר יותר, להיות המכון הפיזיקו-טכני ע"ש יופה.
יופה סירב להוביל את פרויקט פצצת האטום הסובייטית בטענה שהוא מבוגר מדי. הוא הודיע שהוא סומך על חניכו קורצ'טוב, וב-1942 מינה אותו לראש המעבדה התרמו-גרעינית הראשונה בברית המועצות. באקלים האנטישמי ששרר בתקופת הסטליניזם של ראשית שנות החמישים סולק יופה מתפקידו כמנהל המכון וממועצת המנהלים שלו, למרות שלהלכה כבר לא היה יהודי.
בשנת 1961 עוטר, לאחר מותו, בפרס לנין - הפרס הגבוה ביותר בברית המועצות.
גרניון
גֵּרַנְיוֹן (שם מדעי: "Geranium"; (גרניום)) הוא סוג של צמח בעל פרחים במשפחת הגרניים.
בסוג 422 מינים בהם חד שנתיים, דו שנתיים ורב שנתיים. ניתן למצוא סוג זה בכל העולם אך רוב המינים גדלים באזור הים התיכון. הצמח גדל ברוב סוגי האדמה אך לא באזורי ביצות. שיטת הפצת הזרעים דומה לזו של סוג מקור חסידה אך במקום שהמקור יסתלסל בצורת בורג בסוג זה המקור מסתלסל בצורת קפיץ שעון ומפיל את הזרע ארצה.
השם "גרניום" הוא שם שגוי בו נוהגים לעיתים לכנות צמחים מסוג פלרגוניום אשר זוהו בעבר בטעות כשייכים לסוג זה בארצות הברית.
בישראל תשעה מינים של גרניון:
פרשים קלים
מהפכן
פרש קל
פרש קל הוא לוחם המוגן בשריון קל שנלחם על גבי בהמת רכיבה, בדרך כלל סוס. המונח "קל" מתייחס בראש ובראשונה לסוג השריון ולמשקלו. ככל שהשריון כבד יותר, כך החייל נחשב לכבד יותר. הפרשים הקלים היו הלוחמים הרכובים הראשונים שהיו נפוצים בצבאות העולם. הסיבה לכך נעוצה בהיעדר ציוד רכיבה ראוי לשמו בתקופות העתיקות. פרשים מהסוג הזה הם היחידים ששרדו את הופעת כלי הירי האוטומטיים שגרמו להעלמות הפרשים הכבדים. פרשים אלו עדיין משרתים בצבאות העולם (בדרך כלל בשטח הררי שבו אין אפשרות להפעיל כלי רכב) ובשירות המשטרה.
בעת העתיקה ובימי הביניים כלל חימושם סוגים שונים של כידונים להטלה, קשתות מסוגים שונים וכלי נשק אחרים שאפשר להטיל על האויב. לקרב פנים מול פנים השתמשו בחרבות, חניתות, פגיונות וכיוצא באלה. שריונם היה בדרך כלל דל וכלל קסדה קלה, שריון גוף קל ולפעמים גם מגן קטן.
בעת החדשה לא היה הבדל גדול בחימושם של הפרשים הקלים לעומת הפרשים הכבדים. ההבדלים היו בקיראס (סוג של שריון גוף) ולפעמים גם קסדה שהגנו על הפרשים הכבדים וגם בסוגי הלוחמים ששירתו בכל אחד מהחילות: הפרשים הכבדים היו בדרך כלל גברים חסונים וחזקים ואילו הפרשים הקלים היו בדרך כלל בעלי מבנה גוף קטן יותר.
לעיתים צבאות שלמים הורכבו מפרשים קלים בלבד עם כמות קטנה של פרשים כבדים. צבאות אלו נחלו לפעמים הצלחה מסחררת בשדה הקרב. המונגולים הם דוגמה טובה להצלחה זו. גם עמים אחרים השתמשו באופן נרחב בפרשים קלים. צורת ההתקפה המועדפת על הפרשים הקלים הייתה פגע וברח, אך מלבד תפקידים אלו, ביצעו הפרשים הקלים מגוון תפקידים חשובים כמו סיור, אבטחה, איסוף מודיעין ועוד.
עוד דוגמה לפרשים מעולים בשימוש נרחב היו הפרשים נומידים שהיו מצליחים בזכות עצמם ובשירותם בצבא קרתגו כשכירי חרב.
אריסטיד בריאנד
זואיסיט
זואיסיט הוא מינרל השייך לקבוצת האפידוט, תת-קבוצה של מינרלים השייכת לקבוצת המינרלים הסורוסיליקטיים - (סיליקטים במבנה של טטרהדרונים כפולים) המורכב מסידן, אלומיניום, הידרוקסיד וסיליקט שנוסחתו (Ca2Al3(SiO4)(Si2O7)O(OH).
הזואיסיט קרוי על שם המדען האוסטרי ממוצא סלובני, הברון זיגמונד צויס פון אדלשטיין (Baron Sigmund Zois von Edelstein) או בסלובנית Žiga Zois (1819-1747), שאיבחן לראשונה כי המינרל שקיבל מסוחר המינרלים סימון פרשרן (Simon Prešern) הוא מינרל חדש. פרשרן מצא את המינרל ב"הרי זאואלפה" (Saualpe) שבחבל קרינתיה שבאוסטריה ב-1805. מאז נתגלה המינרל באתרים נוספים בחבל ארץ זה: "פריקלר האלט" (Prickler Halt), "הר לדינגר שפיצה" (Ladinger Spitze) ו"הר שפייקוגל" (Speikkogel). בתחילה היה המינרל קרוי "זאולופיט" על שם המקום בו נתגלה לראשונה.
את הזואיסיט השקוף מנצלים כאבן חן בעוד שאת הזואיסיט השקוף למחצה עד אטום מגלפים עבור עבודות אמנות. סוג זה משובץ לעיתים באבני אודם שהן אטומות לחלוטין ואינן מתאימות לשמש כאבני חן, ועם זאת צבען עז והן יוצרות ניגוד מושך עין כנגד מסת האם הירוקה של הזואיסיט.
זואיסיט מצוי כגבישים פריזמטיים אורתורומביים או כגושים בסלעים מותמרים ופגמטיטים. הזואיסיט יכול להיות בגוונים של כחול עד סגול, ירוק, חום, ורוד, צהוב, אפור או חסר צבע. כשהגבישים מפותחים היטב מופיע קווקו לאורך ציר האורך של הגביש. כמו כן במקביל לציר האורך העיקרי נמצא הכיוון היחיד של הפצילות המושלמת. בזואיסיט בולטת תופעת הפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו). קלינוזואיסיט הוא הפולימורף המונוקליני הנפוץ יותר של הזואיסיט.
מקומות בהם מצוי הזואסיט: טנזניה (טנזניט), קניה (אנויליט), נורווגיה (תוליט), שווייץ, אוסטריה, הודו, פקיסטן ומדינת וושינגטון בארצות הברית.
חשיבה המצאתית
רייקה
רייקה (בקרואטית: Rijeka ; באיטלקית: Fiume; בסלובנית: Reka; בשלוש השפות "נהר" או "נחל"; בעבר נקראה בהונגרית: Szentvit ובגרמנית: St. Veit am Flaum/Pflaum) היא עיר נמל בקרואטיה. העיר שוכנת על מורדות האלפים הדינריים, בקצהו הצפוני של מפרץ קוורנר, שהוא שלוחה של הים האדריאטי.
בשנת 2011 התגוררו כ־128,000 תושבים בעיר, והיא הייתה השלישית בגודלה במדינה (אחרי זאגרב וספליט). במרחב העירוני של רייקה התגוררו אותה עת כ-305,000 תושבים.
רייקה היא מרכזו האדמיניסטרטיבי של מחוז פרימוריה-גורה (Primorsko-goranska županija) והנמל שלה הוא הגדול במדינה. בעיר פועלים מספנות, בתי זיקוק לנפט ותעשיות מנועי דיזל, ייצור מנופים וציוד לאוניות, ומפעלי נייר.