משהתכנס הסנאט, קמו שני סנאטורים ותקפו את הדקמווירים באופן גלוי ובוטה, בטענם שתקופת הדקמווירט הסתיימה ושאין לדקמווירים שום סמכות חוקית. הם טענו שהדקמווירים גרועים ממלכים, כי עתה סבלו בני העם הרומי עול-שלטונם של עשרה טרקווינים (Tarquins – רמז למלכים החמישי - לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס - והשביעי - לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס - ברשימת המלכים המסורתית של רומא). גאיוס, דודו של אפיוס קלאודיוס, יצא להגנת אחיינו הדקמוויר וקרא לנוכחים להימנע מכל פעולה נגד הדקמווירים. אפיוס הורה לאחד הליקטורים לאסור את אחד מצמד הסנאטורים המתמרדים, אך זה פנה לעזרת הנוכחים, והצליח לחמוק מעונש כאשר מישהו אחז באפיוס, לכאורה כדי להגן עליו מפגיעת ההמון, אך בעצם כדי לעצור אותו.
הסנאט מינה מפקדים צבאיים מטעם הדקמווירים, אך הצבא הובס בשתי החזיתות, מול הסבינים והאיקווים שפשטו על רומא, ונסוג למגננה. בינתיים אירעו שתי שערוריות שהוכיחו את פשיטת הרגל של שלטון הדקמווירים. בראשונה, חייל בשם לוקיוס סיקיניוס , אשר הציע בחירת טריבונים חדשים, ושהחיילים יסרבו לשרת עד שיוחלפו הדקמווירים, נרצח על פי הוראת מפקד צבא מטעם הדקמווירים. האחרון ניסה להסתיר את מעשיו בטענה שהחייל נהרג ביחד עם כמה מחבריו, כשנתקלו במארב של האויב, על אף שלחמו באומץ. האמת נחשפה לכל משנתגלתה גופת החייל כשהיא מוקפת רק בגופות של רומאים, בלי אף גופה של חייל אויב.
פרשת ורגיניה.
המקרה השני, והיותר מפורסם, היה עם אשה צעירה בשם ורגיניה , בתו של איש הצבא (קנטוריון) לוקיוס ורגיניוס (Lucius Verginius). היא הייתה מאורסת ללוקיוס איקיליוס , שכיהן שנים אחדות קודם לכן (ב-456 לפנה"ס) כטריבון של הפלבס. אפיוס קלאודיוס חשק בה וניסה לפתות אותה במתנות והבטחות, אך משלא נענתה לחיזוריו פנה לממש את תאוותו בדרכים אחרות. בידיעה שאבי הנערה משרת בצבא ונעדר מהעיר, הוא שלח קליינט שלו, מרקוס קלאודיוס (Marcus Claudius), לחטוף אותה בככר הפורום, בתירוץ שהיא בתה החטופה של שפחה, משרתת בביתו, ולכן שפחה בעצמה. משהתעוררה מהומה בפורום, דרש החוטף לברר את המחלוקת בבית הדין, ומשהסכימה הנערה, בעצת מקורביה, להצעה, הלכו כולם לבית הדין של אפיוס קלאודיוס. החוטף חזר וטען שהנערה היא שפחה, וטען שביכולתו להוכיח את הטענה. בנקודה זו פסק השופט אפיוס קלאודיוס, מי שהגה את סיפור העלילה ושלח את מקורבו לבצע את המהלך, שעד למועד המשפט תלך הנערה עם מי שטוען לבעלות עליה, והעניין יעלה שוב בפניו בבוא העת ויובהר לכל.
הנערה ומקורביה הביעו התנגדותם לפסיקת השופט, ואז הגיעו למקום דודה של הנערה, פובליוס נומיטוריוס (Publius Numitorius), וחתנה המיועד איקיליוס. הליקטור מנע מהם לשאת דברים בטענה שהשופט פסק דברו ואין מקום לערער עליהם, אך איקיליוס הכריז שיישפך דם אם הנערה תימסר לחוטפה. אפיוס הבין שעליו לסגת ולכן אמר שיבקש ממרקוס קלאודיוס לאפשר שחרור הנערה בערבות עד למחרת, אך אם אביה לא יגיע במועד, שום מחאה לא תעזור למתנגדים. אחיו של החתן המיועד ובנו של נומיטוריוס נשלחו להביא את האב, מהר ככל האפשר, וכולם התפזרו לביתם, אחרי שאיקיליוס שילם את הערבות. כדי למנוע מאבי הנערה להגיע לעיר, שלח אפיוס קלאודיוס רץ עם מכתב לידידיו במחנה הצבא שיעצרו את ורגיניוס ולא יאפשרו לו לצאת לרומא. למחרת התכנסו כולם בבית הדין, ולהפתעת אפיוס הגיע גם אבי הנערה. משתפס השופט את מקומו, הוא עצר כל ניסיון של מי מהצדדים להשמיע דברם, ולתדהמת כולם פסק שהנערה היא שפחה ועליה לחזור לאדוניה. מרקוס קלאודיוס התקדם כדי לאחוז בנערה, אך הקהל מנע זאת ממנו, ומששלח השופט את הליקטור לפַנות את הקהל, פנה אבי הנערה בתחינה לשופט שיתיר לו להיפרד מבתו. השופט התיר לו זאת, והאב ובתו התרחקו מעט ממקום מושבו של השופט ומהקהל שהקיפו. אז חטף האב סכין מידי הקצב ודקר את בתו למוות, כדי למנוע השפלתה על ידי הדקמוויר.
סוף שלטון הדקמווירים.
במהומה שהתעוררה בפורום מיד לאחר הרצח של ורגיניה הורה אפיוס קלאודיוס לעצור את איקיליוס, אך שני פטריקים שתמכו בזכויות הפלבאים, לוקיוס ולריוס ומרקוס הורטיוס חסמו את הליקטור; לפני שהספיקו לאסור אותם נחלץ הקהל לעזרתם, ואפיוס קלאודיוס נמלט על נפשו. הסנאט מסר את הפיקוד הצבאי לוָלריוס והורטיוס, ושניהם נבחרו לכהן כקונסולים (449 לפנה"ס) אחרי שחברי הדקמווירט נאלצו להתפטר. משנהדפו הפולשים הסבינים והאיקווים מאדמות רומא, הובאו הדקמווירים למשפט. גאיוס קלאודיוס יצא שוב להגנת אחיינו, אך ורגיניוס דרש שאפיוס יעמוד למשפט. על פי דיוניסיוס מהליקרנסוס אפיוס הוצא להורג בהוראת הטריבונים של הפלבס. ליויוס כתב שאפיוס קלאודיוס התאבד לפני משפטו. הדקמווירים האחרים נשלחו לגלות, למעט ספוריוס אופיוס שהובא למשפט באשמה שהכה באכזריות חייל זקן, הורשע והוצא להורג באותו יום. ליויוס מעיד שאופיוס התאבד בבית הכלא.
סקוט הוואל
האוול
ארלין הוייל
הנקודה הירוקה
הנקודה הירוקה (בגרמנית: Der Grüne Punkt) היא סמל הרישיון של רשת מערכות איסוף חומרי האריזה של מוצרי צריכה למיחזור, במימון התעשייה. הלוגו הוא סימן מסחרי מוגן ברחבי העולם. מקור הסמל מאירופה ושם בעיקר הוא נפוץ.
מאפיינים.
הרעיון למערכת איסוף שכזו נהגה בידי קלאוס טופר (Klaus Töpfer), שר איכות הסביבה בגרמניה בתחילת שנות התשעים. הרעיון הבסיסי שלו הוא שצרכנים הרואים את הלוגו יודעים שהיצרן של המוצר תורם למימון המיחזור של האריזה של אותו מוצר.
האריזות יכולות להיאסף למיחזור בעזרת תשתית שתהיה פרוסה ברשויות המקומיות (בגרמניה למשל ישנם שקים צהובים שצריכים להכיל רק אריזות ריקות המיועדות למיחזור)
המערכת ממומנת בדמי טיפול שהיצרנים של אותם מוצרים משלמים. דמי הטיפול משתנים ממדינה למדינה וחומר לחומר שממנו האריזה מורכבת (כגון נייר, פלסטיק, מתכת, עץ, קרטון וזכוכית). דמי הטיפול צריכים לגלם את עלות האיסוף, מיון והעברה למיחזור של אותן אריזות. המערכת מעודדת יצרנים ויבואנים להקטין את גודל האריזות של המוצרים שלהם שכן זה חוסך להם בדמי טיפול שעליהם לשלם.
לוגו הנקודה הירוקה מנוהל על ידי ארגון בשם Pro Europe המהווה ארגון הגג של ארגונים אירופיים העוסקים באיסוף והעברה למיחזור של אריזות מטעם יצרנים במדינתם.
לעיצוב סמל הנקודה הירוקה יש דמיון ברור לסמל היין-יאנג ולסמל המיחזור.
הסמל רק מעיד על כך שהיצרן של המוצר העביר כספים לארגון העוסק באיסוף ומיחזור אריזות, כדי לממן את המיחזור של אותו מוצר. הסמל לא מעיד על כך שהאריזה של המוצר ניתנת למיחזור.
שטפן השלישי, דוכס בוואריה
שטפן השלישי, דוכס בוואריה (1337–26 בספטמבר 1413), היה דוכס בוואריה-אינגולשטאדט בין השנים 1375–1413.
ביוגרפיה.
שטפן נולד בשנת 1337 לשטפן השני, דוכס בוואריה ואיזבלה מסיציליה, דוכסית בוואריה, בתם של פדריקו השלישי, מלך סיציליה ואלינור מאנז'ו.
בשנת 1375 מת אביו שטפן השני, דוכס בוואריה, ושטפן ואחיו פרידריך, דוכס בוואריה ויוהאן השני, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו. בשנת 1392 חולקה דוכסות בוואריה בין יוהאן לאחיו: יוהאן השני, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-מינכן, פרידריך, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-לנדסהוט, ואילו שטפן קיבל את דוכסות בוואריה-אינגולשטאדט. בשנת 1394 פרצה מלחמה בין שטפן שנתמך בבנו לודוויג השביעי, דוכס בוואריה, לבין אחיו יוהאן השני שנתמך בבניו ארנסט, דוכס בוואריה ווילהלם השלישי, דוכס בוואריה, ובסיומה ניצח יוהאן את שטפן. בשנת 1400 הגיע הסכסוך בין הדוכסויות לרופרכט, מלך גרמניה, ובשנת 1402 הוא פסק לטובת ארנסט ווילהלם. בשנת 1403 תמך שטפן בהתקוממות אזרחים במינכן, ובשנת 1410 ניסה לכבוש את טירול שהייתה תחת שלטון בית הבסבורג, אולם לא הצליח בכך.
ב-26 בספטמבר 1413 מת שטפן בצ'סקה בודייוביצה בבוהמיה, ובנו לודוויג השביעי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו.
ב-13 באוקטובר 1364 התחתן שטפן עם תדאה ויסקונטי, בתם של ברנבאו ויסקונטי וביאטריצ'ה דלה סקאלה, ממנה היו לו שני ילדים:
ב-16 בינואר 1401 התחתן שטפן עם אליזבת מקלווה, בתם של אדולף השלישי, רוזן מארק ומרגרטה מיוליך, אך לא היו לו ילדים ממנה.
שדרות בן-גוריון (הרצליה)
לודוויג השביעי, דוכס בוואריה
לודוויג השביעי, דוכס בוואריה (בגרמנית: Ludwig VII, Herzog von Bayern; 1368–1 במאי 1447) היה דוכס בוואריה-אינגולשטאדט בין השנים 1413–1443.
ביוגרפיה.
לודוויג נולד בשנת 1368 לשטפן השלישי, דוכס בוואריה ותדאה ויסקונטי, בתם של ברנבאו ויסקונטי וביאטריצ'ה דלה סקאלה. בצעירותו שהה לודוויג כמה שנים בצרפת, אצל אחותו איזבו, מלכת צרפת ובעלה שארל השישי, מלך צרפת, והושפע מאוד מהתרבות הצרפתית.