לאחר תום המערכה ליד ריצ'מונד שב לואו לוושינגטון, שם חלה במלריה והיה מושבת מפעילות במשך כחודש. כששב אל יחידתו גילה כי כלי הרכב ובהמות המשא שלה הוחזרו אל אפסנאות הצבא, והיה עליו להתארגן לפעילות מחדש. הוא נשלח להצטרף אל הצבא בקרב אנטיאטם בסתיו 1862, אך הגיע לזירה כאשר צבא הקונפדרציה כבר החל מסגת ממנה. לואו התייצב בפני גנרל ברנסייד, מפקד ארמיית הפוטומק, אשר הפעיל את יחידתו של לואו בקרב פרדריקסברג בדצמבר 1862. אחד מאנשיו של לואו נשלח עם כדור פורח לזירת הקרבות בנהר המיסיסיפי.
למרות הישגיו לא זכה חיל הבלונים להערכה מצד רוב אנשי צבא האיחוד. אלו התייחסו אל לואו ואנשיו כאל פעלולנים ביריד, ראו בהם אזרחים שאין מקומם בצבא ולא העריכו את הסיכון שבפעולתם. היחידים שהתייחסו ברצינות אל החיל היו הגנרלים מפקדי הזירות השונות, אשר הצלחתם המוניטין שלהם היו מוטלים על הכף.
בראשית 1863 הוכפפה יחידתו של לואו לחיל ההנדסה. קצין ההנדסה שהיה אחראי על היחידה התמרמר על כך שללואו האזרח שולם שכר גבוה משלו ועל כן הפחית את שכרו של לואו. לואו התרעם ואיים להתפטר מתפקידו אך לשווא. ב-3 באפריל הוא מימש את איומו, התפטר משירות הצבא ושב לשוק הפרטי. הנהגת היחידה עברה לידי האחים אלן, מאנשיו של לואו, אך הם לא היו מוכשרים כמוהו. לאחר 1 באוגוסט 1863 לא הופעל עוד חיל הבלונים.
ניסיונות להפעלת כדורים פורחים בצבא הקונפדרציה.
לנוכח השימוש היעיל שעשה צבא האיחוד בכדורים פורחים ניסה גם צבא הקונפדרציה להפעילם. הכדורים הפורחים הראשונים ניבנו מבד כותנה שנמתח על מסגרת עץ. בריצ'מונד לא היה קוק ועל כן הם מולאו בעשן ממדורות שתודלקו באצטרובלים ספוגים בשמן. הניסיונות הראשונים להפעילם נעשו בחוסר מיומנות ולא היו מוצלחים.
מדינות הדרום לא היו יכולות לייבא משי, ועל כן יוצר בהמשך כדור פורח ממשי שנועד במקור לתפירת שמלות וצופה בתערובת של דבק שחומם ועורבב עם שמן, לפי תכנון של אדוארד צ'ווס (Edward Cheves) מג'ורג'יה. הכדור מולא בגז שהופק מפחם, שיכול היה לספק לו עילוי רק ל-3 עד 4 שעות בכל פעם. הוא הופעל בקרב בשלהי יוני 1862. בהמשך הובל הכדור על גבי ספינת גרר בנהר ג'יימס בווירג'יניה. הספינה עלתה על שרטון עם מטענה ובעקבות זאת נתפס הכדור על ידי צוות אונייה של האיחוד. כדור פורח נוסף נבנה והופעל ב-1863, אך הועף ממקום עגינתו ונתפס גם הוא על ידי צבא האיחוד. שני הבלונים שנלקחו שלל בותרו לפיסות משי שחולקו כמזכרות לחברי הקונגרס.
כאשר דעך השימוש בכדורים פורחים על ידי צבא האיחוד הפסיק גם צבא הקונפדרציה להפעילם.
גרלנד (טקסס)
גרלנד (באנגלית: Garland) היא עיר בטקסס, ארצות הברית, הממוקמת מזרחית לדאלאס. העיר ממוקמת כמעט לחלוטין בתוך מחוז דאלאס, למעט חלק קטן הממוקם במחוזות קולין ורוקוול. לפי מפקד האוכלוסין משנת 2019 מתגוררים בעיר כ-239,928 תושבים, מה שהופך אותה לעיר ה-93 בגודל אוכלוסייתה בארצות הברית, והעיר ה-12 בגודלה בטקסס והשנייה בגדולה במחוז דאלאס, לאחר דאלאס העיר.
בשנת 2008 דורגה גרלנד במקום ה-67 בדירוג CNN וכתב העת Money כאחת מ"מאה הערים שטוב לחיות בהן בארצות הברית". העיר בלטה בדירוגים רבים נוספים הנוגעים לצמיחה כלכלית ולרמת איכות חיים. התעשייה המקומית מגוונת, ומורכבת בין השאר מאלקטרוניקה וייצור פלדה, נפט, מוצרי חלב, כובעים ומעבדי מזון.
היסטוריה.
אזור גרלנד החל להיות מיושב באמצע המאה ה-19 וקהילות שונות החלו להתבסס בסביבה אחרי שנת 1874. הרכבת האזורית עזרה משמעותית לפתח את האזור. התוכניות ליישוב גרלנד החלו בשנת 1887 והעיר נקראה על שם אוגוסטוס היל גרלנד שהיה התובע הכללי של ארצות הברית, סנאטור ומושל ארקנסו. בסופו של דבר ההתיישבות עלתה לקרקע בשנת 1891. בשנת 1904 היו בעיר 819 תושבים. בשנת 1920 הוקם בעיר מפעל אשר סיפק חשמל לכולה. ב-9 במאי 1927 פגע טורנדו בעיר והרג 15 אנשים.
המסחר העירוני התפתח מאוד בסוף שנות ה-30 והוקמו תחנות רדיו אזוריות. במהלך מלחמת העולם השנייה פעלו בסביבת גרלנד כמספר מפעלים לייצור מטוסים. לאחר המלחמה, חברת קראפט החלה לפעול בעיר. בשנת 1950, אוכלוסיית גרלנד עלתה על 10,000 תושבים. בשנים 1950-1954 סבלה טקסס מבצורת, וגרלנד צרכה מים רבים מהאגם הסמוך לה. בשנות ה-50 וה-60 גרלנד גדלה משמעותית כתוצאה מתהליך הפרוור שהתרחש בכל ארצות הברית. בשנת 1970 הוכפלה האוכלוסייה לכדי 81,500 תושבים. בשנת 1980 התגוררו בעיר 138,850 תושבים. הפיתוח הכלכלי המשיך גם בעשור הראשון של המאה ה-21.
דמוגרפיה.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2010 התגוררו בעיר כ-226,876 בני אדם בכ-75,696 משקי בית. הצפיפות היא 1,534.1 נפש לקמ"ר. ההרכב הגזעי של העיר היה 57.5% לבנים, 14.5% אפרו-אמריקאים, 0.8% אינדיאנים, 9.4% אסייתים, 14.44% מגזעים אחרים, ו-3.3% משני גזעים או יותר. האוכלוסייה הווייטנאמית בעיר היא ה-16 בגודלה בארצות הברית. אוכלוסייה זו מהווה כ-12% מהזרים בגרלנד. הגיל החציוני הוא 33.7 שנים. ההכנסה החציונית עבור משק הבית בעיר היא 52,441$ וההכנסה לנפש בעיר היא כ-20,000 דולר. כ-11.1% מהמשפחות ו-14.5% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני.
מבין תושבי העיר הידועים ניתן למנות את ליאן ריימס ומוקי בליילוק.
יחסי מצרים–קוריאה הצפונית
יחסי מצרים–קוריאה הצפונית מתייחסים ליחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת מצרים הערבית לרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה. למצרים יש שגרירות בפיונגיאנג, בעוד שלקוריאה הצפונית יש שגרירות בקהיר.
היסטוריה.
היחסים נותרו חזקים למדי מאז ימיו של גמאל עבד אל נאצר והמדינות הבלתי-מזדהות, כאשר קוריאה הצפונית תמכה בתוקף בעמדת נאצר בזמן מלחמת סיני. משלחת דיפלומטית צפון-קוריאנית נשלחה למצרים ב-1961 במטרה לכונן יחסים קונסולריים. בשנת 1964 נחתם הסכם הכרה בין המדינות.
נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי, סירב לאכוף את הסנקציות של האו"ם על קוריאה הצפונית.
יחסים צבאיים.
חוסני מובארכ גייס טייסים צפון קוריאניים להכשרת חיל האוויר המצרי בעקבות מלחמת יום כיפור. הנשיא אנואר סאדאת אישר את מכירתם של טילים בליסטיים טקטיים לקוריאה הצפונית בין השנים 1976 ל-1981. גם קוריאה הצפונית סייעה למצרים לפתח מערכות טילים משלה.
קוריאה הצפונית השיגה את הטילים הבליסטיים הראשונים שלה ממצרים בין 1979–1980.
פורט סעיד שימשה כנמל מעבר ליצוא נשק צפון קוריאני לאפריקה.
בשנת 2017 נמסר כי שר הביטחון המצרי, סידקי סובחי, הודיע כי מצרים "ניתקה את כל הקשרים הצבאיים עם צפון קוריאה".
יחסים כלכליים.
חברת התקשורת המצרית אורסקום הייתה קריטית להקמת קוריולינק ב-2008, ויצרה את רשת הטלפון היחידה של קוריאה הצפונית.
חדשות עשרים
יחס אורך רוחב
רליאנט סברה
רליאנט סברה (באנגלית: Reliant Sabre) היא מכונית ספורט בעלת מרכב פיברגלס, בתצורות קופה ורודסטר מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית רליאנט מוטורס אשר יוצרה 1961–1964 בשיתוף יצרנית הרכב אוטוקרס הישראלית.
"רליאנט סברה" פותחה לאחר שיצחק שובינסקי מנכ"ל אוטוקרס ביקר בתערוכת מכוניות ספורט בשנת 1960 בלונדון והתרשם מדגם "Ashley (automobile)" העשוי מפיברגלס ומשילדה שפיתח "Leslie Ballamy" , וקיבל רישיון להרכיב דגמים בעלי תכונות דומות, בשותפות עם יצרנית הרכב הבריטית רליאנט מוטורס . כך פותחו רליאנט סברה בבריטניה וסברה ספורט בישראל.
Lo Imprescindible
Lo Imprescindible (באנגלית: What Is Essential, ובעברית: מה הוא חיוני) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הקולומביאנית שאקירה, מתוך אלבום האולפן השישי שלה, Fijación Oral, Vol. 1. השיר יצא כרצועה ה-10 מתוך האלבום.
בסמוך לצאתו של האלבום, הועלה השיר לספוטיפיי, לאפל מיוזיק, ולשאר רשתות הסטרימינג.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי שאקירה, והופק על ידי לסטר מנדז ועל ידה. השיר הוא מעין בלדה, בה יש בית בשפה הגרמנית, ובו שאקירה אומרת לבן זוגה "בוא מותק בוא. לעולם אל תשאיר אותי לבד".
מבקרי המוזיקה הפנו כלפי השיר ביקורות חיוביות בדומה לשאר שירי האלבום.
הופעה.
תחילה, את השיר הייתה שאקירה צריכה לשיר במופעים שנכללו בסיבוב ההופעות הרביעי שלה "Oral Fixation Tour", אך לבסוף הוחלט כי אותו לא תשיר.
לוגברה
לוּגְבָּרָה (בלועזית: Lugbara) היא קבוצה אתנית המתגוררת בעיקר באזור הנילוס המערבי של אוגנדה ובאזור הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. אנשי הלוגברה מדברים בשפה ייחודית להם – לוגברה, שפה מרכז-סודאנית המזכירה מאוד את השפה המדוברת בקרב קבוצת המאדי (Madi), קבוצה אתנית נוספת השוכנת בדרום סודאן ובצפון אוגנדה וחולקת עם אנשי הלוגברה סממנים תרבותיים רבים. יש המשערים כי הקרבה התרבותית נובעת מהתפיסה, כי בעבר אנשי הלוגברה היו ידועים כבני המאדי עצמם.
יש המשערים כי המונח אנשי הלוגברה נטבע רק במחצית השנייה של המאה ה-19, בעקבות פלישת העבדים הערבים מחרטום. בנוסף, האזור הגאוגרפי בו חיים אנשי הלוגברה שונה מאוד מבחינה נופית מהאזורים בהם חיים רוב שכניהם. עובדה זו מקנה לזהותם ייחודיות הן מבחינה לשונית והן מבחינה תרבותית. בשנת 1900, אנשי הלוגברה נשלטו תחת שלטון קולוניאלי כחלק מהקולוניאליזם האירופאי אשר התקיים במדינת קונגו החופשית. סמל התרבות של שבט הלוגברה הוא נמר.
כפי שמעידה המיתולוגיה שלהם, שבט הלוגברה היו במקור אנימיסטים - מאמינים ברוחות ואלים. כיום, אנשי הלוגברה ברובם מאמינים בדת הנצרות הקתולית. יש ביניהם מיעוט מוסלמי.
שפה וקבוצות אתניות שכנות.