הלהק הוקם בראשית שנות ה-70 במסגרת ארגון מחדש שהנהיג מפקד חיל האוויר, האלוף בני פלד, כגלגול של מחלקת המודיעין (מחמ"ן אוויר), שבראשה עמד קצין בדרגת אלוף-משנה.
הלהק כולל מספר יחידות לאיסוף ומחקר מודיעין אודות נושאים שונים הקשורים ללוחמה אווירית בזירת המזרח התיכון ועל־פי צי"ח שהוגדר. מחלקות הלהק הן:
אחת מיחידות הלהק היא יחידת שט"ל האחראית למודיעין החזותי (ויזינט) בחיל האוויר.
למד&quot;ן
רלמד&quot;ן
להק הציוד
להק הציוד הוא יחידה ראשית בחיל האוויר הישראלי, המהווה את הגוף הטכנולוגי של המערך הטכני של חיל האוויר.
הלהק אחראי על יצירה, העמקה וקיום היתרון הטכנולוגי האווירי של מדינת ישראל. הלהק פועל בעולמות הטכנולולוגיים השונים ובהם פיתוח מערכות נשק, הצטיידות, אחזקה, רכש חלפים, ניתוחים הנדסיים ולוגיסטיים. הלהק קובע את מדיניות האחזקה של מערכות החיל ומוביל את פעילויות התכנון, ההנדסה והפיתוח, שנערכות בתעשיות בישראל ומחוצה לה וביחידות חיל האוויר. פעילויות האחזקה מתבצעות בהנחיית אנשי הלהק על ידי הטכנאים בטייסות ובבסיסים.
להק הציוד כולל יחידות במטה חיל האוויר (המטה הטכנולוגי) ויחידות ביצוע (יחידת האחזקה האווירית 22, יחידה 108, יחידת לה"ב 18 - היחידה הלוגיסטית ויחידת אופק 324 - יחידת התוכנה של חיל האוויר).
בראש הלהק עומד קצין בדרגת תת-אלוף מהמערך הטכנולוגי של החיל המכונה רלצ"ד (ראשי תיבות של "ראש להק הציוד"). רלצ"ד משמש כראש המערך הטכני של חיל האוויר ומתוקף תפקידו מהווה קצין החיל הראשי לכלל הנושאים הטכנולוגיים, ההנדסיים, ההדרכתיים והלוגיסטיים ומופקד על הפיתוח המקצועי של כלל אנשי המערך הטכני – קצינים, נגדים, חיילים ואזרחים עובדי צה"ל. רלצ"ד הנוכחי (מאוגוסט 2022) הוא תא"ל שלומי קונפורטי.
היסטוריה.
שנות ה-1940.
המערך הטכני של חיל האוויר החל כאגפי אפסנאות, החזקה והנדסה ושירות הבינוי.
אגף האפסנאות היה אמון על תכנון רכישת הציוד וניהול המלאי שנקלט בחיל, כמו כן הגדיר את נוהלי אחזקת חלקי חילוף וציוד במחסני הטייסת.
אגף האחזקה וההנדסה טיפל בכל תפקידי המטה הנוגעים לתחזוקת מטוסים ולפיקוח על המחלקות הטכניות בשדות התעופה ובבסיסים השונים – בעיות הנדסיות שהתעוררו בקשר למטוסי החיל, הכנסת שינויים בהם, התאמת חימוש וכדומה. האגף קבע נוהלי עבודה מסודרים, שהתבססו בעיקרם על מה שהיה נהוג בחיל האוויר המלכותי.
מחלקת חימוש אווירונים, שהשתייכה באותה עת ל"וועדת המחקר שליד ראש המטה" עסקה במציאת דרכים יעילות ובטוחות לנשיאת פצצות על המטוסים הקלים.
מחלקת הבינוי עסקה בתכנון פרויקטי בינוי להחזקת שדות תעופה ומתקנים של חיל האוויר.
בראש ועדת המחקר ליד ראש המטה עמד יהודה גלעדי. בראש אגף ההנדסה עמד יהודה רבין ובראש אגף האפסנאות עמד יצחק לוי.
במהלך שנת 1948 הוחלף ראש אגף ההנדסה פעמיים - את יהודה רבין החליף, אל שווימר שהוחלף על ידי דניאל שמשוני.
עם ארגון חיל האוויר באוקטובר 1949, וגיבוש המבנה הארגוני, הוקמו מספר אגפים וביניהם "אגף הציוד" אליו הוכפפו אגף ההחזקה וההנדסה ואגף האפסנאות שהפכו למחלקות.
האגף החדש כלל שש מחלקות: תקציבים ורכש, הנדסה, החזקה והספקה טכנית, אפסנאות, בינוי, ותחבורה. מחלקות ההנדסה וההחזקה וההספקה הטכנית, הוכפפו למהנדס הראשי, אשר הוגדר כיועצו של מפקד חיל האוויר בכל העניינים הטכניים-אווירים.
ראש אגף הציוד הראשון היה אליעזר בודנקין שקודם לכן שימש כקצין בינוי של חיל האוויר.
לתפקיד המהנדס הראשי של החיל מונה ד"ר אריק שצקי.
שנות ה-1950.
בסוף שנת 1950 מחליף יהודה רבין את ד"ר שצקי בתפקיד המהנדס הראשי.
באוגוסט 1951 מתמנה הלל אלדאג לתפקיד ראש אגף ציוד וביוני 1952 מחליפו יהושע גילוץ.
ב-1952 נערכה רפורמה במטה החיל והאגפים הפכו למחלקות, באוגוסט 1955 הוקמה מחלקת הציוד (מצ"ד) ותחת אחריותה אוחדה גם מחלקת המהנדס הראשי. בראש המחלקה עמד קצין בדרגת אלוף-משנה שכונה רמצ"ד.
לתפקיד החדש מתמנה יהודה רבין, אשר מבצעו עד 1962. למעשה בנקודת הזמן הזו הוגדרו סמכויות התפקיד שלימים ייקרא רלצ"ד.
אחריות אגף הציוד עברה למחלקת אפסנאות. מחלקה זו הייתה אחראית על ענייני רכש, ייצור החזקת חלפים, דלק, בינוי ורכב ומחלקת המהנדס הראשי על אחזקת המטוסים, מערכות ומחקר ופיתוח. בשנות החמישים עסקה מחלקת ציוד בתכנון חימוש המטוסים, פיתוח אמצעים לעצירת פצצות מיוחדות ורקטות, פיתוח רקטות אוויר-קרקע בעלות יכולת ראש חודר שריון וראש נפיץ. הפיתוח הוגדר על ידי המחלקה והועבר למימוש באגף מחקר ותכנון של משרד הביטחון.
המחלקה עסקה גם בתכנון יכולות הצנחה, ותכנון התקנת מצלמות במטוסים השונים לצורך ביצוע טיסות צילום.
שנות ה-1960.
בשנות השישים כללה מחלקת ציוד שבעה ענפים: מצ"ד 1 – לוגיסטיקה, ארגון והנדסת שיטות, מצ"ד 2 – אחזקת מטוסים, מנועים וציוד בדיקה, מצ"ד 3 – תיאום תחזוקה וציוד קרקע, מצ"ד 4 – פיתוח הנדסי, מצ"ד 5 – חימוש אווירי, מצ"ד 6 – אפסנאות כללית, מצ"ד 7 – אלקטרוניקה וקצין בינוי חילי.
לאור הגידול העצום שחל בתחום האלקטרוניקה בחיל, פוצל ענף האלקטרוניקה לשלושה ענפים: מצ"ד 7 – ציוד קשר, בקרה ושליטה וציוד קרקעי, מצ"ד 8 – ציוד בקרת ירי, מצ"ד 9 – מערכות אלקטרוניות וציוד לוחמה אלקטרונית.
ב-1963 הוקם ענף הייצור, שמטרתו הייתה ליזום ייצור מקומי של מערכות שלמות וחלקי חילוף, ולהנהיג בתעשיות בארץ את התקנים המחמירים שנהוגים בייצור ציוד צבאי ואבטחת איכותו.
לאחר מלחמת ששת הימים ב 1967, הוקמו ענפים נוספים במצ"ד: מצ"ד 10 – ציוד בקרה ושליטה וציוד מכ"ם, מצ"ד 11 – ציוד ביטחון והצלה, מצ"ד 12 – ציוד נ"מ, יצמ"ח 231 – הרחבת ענף הייצור ליחידה לשם הרחבת הייצור המקומי.
לקחי המלחמה הדגישו את הצורך בהקמת יחידת שליטה מרכזית במצ"ד, שתקבל דיווח שוטף בזמן אמת לגבי שמישות המטוסים, רמות המלאי והצריכה של דלק, חמצן, חימוש, בקרת נזקים למסלולים ומבנים ועוד.
שנות ה-1970.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 גדלה מחלקת ציוד במידה ניכרת.
בראשית שנות השבעים, במסגרת ארגון מחדש שהנהיג מפקד חיל האוויר, האלוף בני פלד, הוחלט על הפיכת מחלקת הציוד ללהק.
במלחמת יום הכיפורים הופעלה לראשונה יחידת השליטה המרכזית לתחזוקה (יש"מ 666 או ישמ"ת 666). להק הציוד הנהיג תפיסה של מערך חירום לתיקון מטוסים בלחימה, שמומש על ידי הקמת דרג אחזקה מתקדם בתוך בסיסי הטיסה.
לאחר המלחמה, עסק להק הציוד בבניית המערכת הלוגיסטית בחיל ובטיפול ברכש ופיתוח מערכות נשק.
שנות ה-1980.
בתחילת שנות השמונים הייתה קליטה מואצת של כלי טיס שונים בחיל – מסוקי ומטוסי קרב. להק הציוד היה אחראי על חיפוש פתרונות למספר רב של מסוקים שפועלים מחוץ לבסיסי הקבע שלהם.
היקפי התקציב הגדלים, בד בבד עם הכנסת היבטי חסכון בשל אילוצי קיצוץ תקציביים, הובילו להכנסת מקצוע חדש בלהק הציוד – ניהול תקציבים. להק הציוד החל לתכנן ולנצל את התקציב בצורה אופטימלית, תוך חישוב עלות תחזוקה שוטפת וניצול מיטבי של התקציב לטובת התכונות המבצעיות של הציוד. נקבעו מודלים הסתברותיים מתקדמים לתכנון רכש וחלפים תוך ראייה של חסכון כלכלי.
בתקופה זו הוביל להק הציוד מספר פרויקטים גדולים לקליטת נשק מונחה ומערכות ל"א מתקדמות וציוד מכ"ם חדיש. כמו כן, הושקעו מאמצים גדולים בשיפור אמינות הציוד.
ממשלת ישראל החליטה על פרויקט פיתוח מטוס קרב ישראלי "לביא". להק הציוד ונושאי התחזוקה של המטוס החדש שולבו בעבודה מהרגע הראשון, כך שנושאי התחזוקה, האמינות והבטיחות הוגדרו בעדיפות מתחילת הפרויקט. אפיון המטוס הישראלי בוצע על ידי ענף תיכון אווירונאוטי, שנציגיו צורפו למנהלת הפרויקט. המטוס נגנז לבסוף על ידי ממשלת ישראל.
שנות ה-1990.
בתחילת העשור, ובעקבות פרשת רמי דותן, שם להק הציוד דגש על התווית מדיניות של שקיפות והסדרת סמכויות בתהליכי רכש.
בעקבות מלחמת המפרץ הוחלט על שיתוף פעולה בין ישראל וארצות הברית לפיתוח טיל-נגד-טיל. חיל האוויר היה שותף בתהליך הפיתוח, שהובל בלהק הציוד.
כמו כן, הותנע פרויקט של ביצוע בלוק פיתוח אוויוני אחוד למטוס הברק, ובקונספט מהפכני נמסרה גרסת התכנה הישראלית לידי האמריקאים לטובת שילובה במטוס הסופה שהיה בשלבי פיתוח.
בשנים אלו חל שדרוג משמעותי של נושא האיכות במערך הטכני. להק ציוד קידם נושא זה בין היתר באמצעות הסמכות למדדי איכות אזרחיים – ISO 9000 ותקני איכות נוספים ממכון התקנים.
שנות ה-2000.
המערך הטכני ביצע מעבר מתפיסת עבודה מקצועית בחלוקה לעולם תוכן, לתפיסת עבודה מערכתית לפי מטוסים ומערכות נשק – טיפול ממוקד ושלם למערכות הנשק המרכזיות. שינוי התפיסה לווה בשינוי ארגוני שמומש במטה לצ"ד ביוני 2001, שעיקרו היה הפרדת האחזקה מההנדסה וחיבורה ללוגיסטיקה. הוקמו ענפים מקצועיים לפי סוגי משקים עיקריים (מטוסים, תובלה, מסוקים ועוד) שכללו פונקציות אחזקה ולוגיסטיקה. בתחילת שנות ה-2000 נכנס לפעילות מבצעית מערך הכטב"מ (כלי טיס בלתי מאויש, לימים – כלי טיס מאויש מרחוק, כטמ"מ) והוקמה מחלקת כטב"מ במטה.
הלוחמה הרשתית והנדסת המערכות המשיכו להתפתח, חיל האוויר קלט מערכות רשת רבות שנכנסו לפעילות מבצעית. כמו כן, התעורר צורך להתאים את להק הציוד בצורה שתאפשר שהשילוביות והקישוריות בין הגורמים השונים יהיו מיטביים.
בשנת 2009 הוקמה מחלקה הנדסית בעלת התמחות בתחום האלקטרוניקה, מחלקת הנדסת מערכות, שהוגדרה כ"מהנדס האלקטרוניקה הראשי" של החיל.
שנות ה-2010.
בשנת 2011 מערכת כיפת ברזל הוכרזה כמבצעית, ולהק הציוד קבע את מדיניות האחזקה והלוגיסטיקה והנחה את גופי השדה למתן מענה אחזקתי לכל מערכות הנשק.