גיבושה של מדיניות ציונית מול הערבים בארץ ישראל היה אחד התפקידים העיקריים של ועד הצירים. בעיית הערבים לא העסיקה את הציונים עד תקופתו של הוועד. בניגוד לציונים, היו הערבים ללא מסגרות מוסדיות וללא הנהגה וחזון וסבלו מחוסר זהות לאומית. אף על פי כן, מאז שנות ה-90 של המאה ה-19 ניתן לראות התנגדות של הערבים לתנועה הציונית בארץ, אך התנגדות זו הייתה בעיקר בקרב שכבה דקה של האינטליגנציה הערבית. כמו כן, העזיבה של הטורקים את ארץ ישראל לאחר מלחמת העולם הראשונה וכניסתם של הבריטים פגעה במצב הכלכלי והמורלי של הערבים - רבים מהם מילאו תפקידים במשטר הטורקי והרגישו נאמנות וקרבה לשלטון. הערבים חלמו על מסגרת מדינית ערבית רחבה שתכלול את ארץ ישראל, סוריה ועבר הירדן.
לאחר שהגיעה לארץ ישראל, השתתפה המשלחת ב-27 באפריל 1918 בפגישה שערך המושל הצבאי של ירושלים, רונלד סטורס, בהשתתפות נכבדים ערבים, ברובם נציגי העדות השונות.
ויצמן קיים שיחות נוספות עם מנהיגים ערבים, בהן ניסה להסיר את החששות שהיו להם מפני הציונים והדגיש את האינטרסים המשותפים בין היהודים לערבים ואת התועלת שתצמח משיתוף פעולה. למרות זאת, הוא לא הסתיר את המטרה הסופית של הציונות: להקים בארץ ישראל ישות יהודית. ניסיונות הגישור ירדו לטמיון. במכתבו לבלפור תיאר ויצמן את העם הערבי כבעל אופי בוגדני שלא ניתן לסמוך עליהם כבני ברית. עד מהרה הגיעו חברי ועד הצירים להבנה כי אין סיכוי להגיע עם ההנהגה הערבית להבנה ושיתוף פעולה. היה חשש מצד ויצמן, כי ההנהגה הערבית מגיבה בצורה הזו "בשל העדר עמדה חד משמעית מצד הממשל הבריטי בארץ לגבי התחייבות של בריטניה כלפי התנועה הציונית".
דרך נוספת הייתה מציאת בן שיח ערבי אחר לשיחות. את התפקיד קיבל הנסיך פייסל, בנו של מלך חג'אז. הציונים לא ידעו להעלות פתרונות ל"בעיה הערבית", למרות זאת היו לפייסל ולציונים גם אינטרסים משותפים: התלות בבריטניה, בריטניה זקוקה להם על מנת לשמור על אחיזה באזור, סלידה מהשלטון הצרפתי והאינטרס העיקרי היה השמועות על הסכם סודי שעומד להחתם בין צרפת לבריטניה על חלוקה של שטחי האימפריה העות'מאנית הידוע בכינוי סייקס-פיקו. ואכן ב-3 בינואר 1919 נחתם הסכם ויצמן-פייסל. להסכם הישג בלתי מבוטל והוא הכרתו של פייסל במפעל הציוני ובתנועה הציונית של הלאום היהודי, כהגדרתם בהצהרת בלפור, והסכמתו לרוב מטרותיה בארץ ישראל.
ב-2 בנובמבר 1918 ערך ועד הצירים בירושלים תהלוכה וחגיגות לציון יום השנה להצהרת בלפור. מנהיגי הערבים בארץ ישראל החליטו לנצל את המאורע הזה, ומשלחת של ראשי הציבור המוסלמי והנוצרי בראשות ראש עיריית ירושלים מוסא כאט'ם אל-חוסייני מסרה את מחאת האגודות הערביות נגד המדיניות הציונית למושל ירושלים, רונלד סטורס.
סופו של הארגון.
ועד הצירים כיהן שלוש שנים וחצי: מ-1918 ועד 1921, אך נראה שלא מיצה את תפקידיו ולא מימש את הציפיות שתלו בו. אחת הבעיות הקשות של הוועד הייתה הרכבו. חברי הוועד לא הכירו אחד את השני, בנושאים רבים לא שררה ביניהם תמימות דעים ואף היו מתיחויות רבות ביניהם עובדה שהפריע לקבלת החלטות ובפעילות הסדירה של הוועד. כמו כן, חברי הוועד תכננו לשהות בארץ ישראל תקופה קצרה ומשזו הסתיימה נתקל ויצמן בקשיים לגייס נציגים חדשים שיתאימו לתפקיד. באותה עת היה על ויצמן לעזוב את ארץ ישראל ולנסוע לבריטניה וארצות הברית כדי לפעול ברמה מדינית–פוליטית ולגייס כספים לטובת הוועד והכשרת היישוב להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
בנוסף, נדמה היה שלוועד לא היה קו מנחה ומדיניות ברורה, עובדה שהייתה בעוכריו. בזמן שהיו ציפיות מצד העם להתפתחות והתקדמות, הוחמצה ההזדמנות בשל נסיבות כלכלית קשות ובשל חוסר יעילות מצד הוועד. ביקורת רבה הייתה על ועד הצירים שלא גיבש תוכנית פעולה, שלא חילק כראוי את המשאבים שהוקצבו לו ושהפנה את רוב משאביו והסיוע לשירותי הרווחה והסעד יותר מאשר לפיתוח חקלאי וכלכלי. גורם נוסף הוא חוסר האהדה והגיבוי מצד ההנהגה הציונית העולמית מחד, ומפלגות הפועלים במיוחד "אחדות העבודה" מאידך, שגרמו לערעור בסמכותו ובשליטתו של הוועד וייתכן שבכך אף מנעו את מימוש תוכניותיו.
לוקהיד
הר המנוחות
הר המנוחות הוא בית הקברות היהודי המרכזי בירושלים החל מאמצע המאה ה-20. בית הקברות נפתח בשנת 1951, והוא נמצא על גבעת הר המנוחות, שמתנשאת לגובה 750 מטר, בצדה המערבי של ירושלים, מצפון מערב לשכונת גבעת שאול ומעל לכביש 1.
מזרחית להר המנוחות ממוקם בית הקברות גבעת שאול, השני בגודלו מבין בתי הקברות בירושלים.
מאחר שהוא בית העלמין העירוני הרשמי, הוא מספק קבורה בחינם לאזרחי ישראל (אם כי הבחירה של החלקה נותרת בידי חברת קדישא העירונית, ואם בן זוג רוצה להיקבר בחלקה סמוכה, הוא או היא חייבים לשלם עבורה).
בית הקברות נמצא במגמת התרחבות עם חלקים חדשים הנפתחים ובשנים האחרונות הורחב שטחו על שטח יער ירושלים.
כמו בתי קברות יהודים אחרים בירושלים, החלקות בהר המנוחות מכילות קבר תת-קרקעי ומעליו אבן מלבנית גדולה שעליה חקוקים שם, תאריך ודברים בשבחו של הנפטר. במקרה של רבנים מפורסמים שקבורים בו, כל החלק העליון של מצבת האבן חקוק בפסוקים או ביטויים המשבחים את מעשיו של המנוח. שמותיהם של בני משפחתו של המנוח, שמתו בשואה, ולכן לא היה להם קבר לעיתים קרובות חרוטים בצד המצבה. כהנים קבורים באזור נפרד מחוץ לכניסה הראשית, כדי שבני משפחותיהם שאינם מורשים להיכנס לבתי הקברות כדי למנוע טומאה יוכלו לעמוד על הכביש ולהתפלל בסמוך למקום קבורתם.
היסטוריה.
לאחר מלחמת העצמאות, כשהתברר שלא יהיה ניתן לשוב ולקבור את המתים של ירושלים בבית הקברות בהר הזיתים, פעלו השלטונות למצוא אתר חלופי לבית קברות שיהיה קרוב מספיק לעיר, והאתר של הר המנוחות נבחר. במהלך שנת 1950 בוצעו עבודות הכשרת השטח.
בעקבות לחץ של קרובי הנפטרים שהוחזקו זמנית במחצבה בבית העלמין שייח' באדר, ביקשו בצה"ל להעביר את החללים הצבאיים לקבורה בהר הרצל. אולם מכיוון שהחללים הצבאיים והאזרחיים היו קבורים יחד היה צורך לפנות גם את הנפטרים האזרחיים לקבורה, ובאוגוסט 1950 הועברו הנפטרים לקבורה בהר המנוחות. לאחר קבורה חד פעמית זאת לא התבצעה במקום קבורה נוספת עד סוף שנת 1951. אחד הגורמים המעכבים היה חלוקת המקום בין חברות הקבורה השונות ובינן לבין העירייה שדרשה שהניהול האדמיניסטרטיבי יהיה בידיה. קבורה של בודדים בהר המנוחות החלה באוקטובר 1951, על ידי אחת החברות קדישא, כאשר העירייה טוענת שהדבר נעשה בניגוד לחוק. באוקטובר 1952 קבעה ועדת השמות הממשלתית את שם בית הקברות כ"הר המנוחות".
אחד המשתתפים בהלוויה במקום תיאר את בית הקברות בנובמבר 1951:
המצב לא השתפר במהלך החודשים לאחר מכן ובמרץ 1952 נמסר בדבר:
בהר המנוחות פעלו ארבע חברות קדישא: קהילת ירושלים, אשכנזית פרושית, אשכנזית חסידית וספרדית. החברה קדישא של קהילת ירושלים הכינה בעזרת האדריכל ריכרד קאופמן תוכנית כוללת להר המנוחות. בהתאם לתוכנית, יועד פסגת ההר לשמש כפנתיאון בו נקברו גדולי האומה. שביל גישה רחב יועד להוביל אל הפנתיאון הלאומי. אולם שאר החברות לא הכירו בתוכנית זו, טענה שאין לה תוקף והיא מקפחת אותם ובשנת 1952, התבצעה קבורה על השטח שיועד לשביל והתוכנית סוכלה. בפנתיאון נקברו, בין השאר, פרץ סמולנסקין.
בשנת 2014 נחנכה לראשונה בהר המנוחות חלקת קבורה פרטית של חברת "אוויסון ישראל" המכילה למעלה מ־400 חלקות לקבורת שדה. בסמוך לכניסה הראשית נמצאים חלקות הרבנים הכוללות את גדולי הדור של 60 השנים האחרונות מכל רחבי העולם. הקבר הידוע מביניהם הוא קברו של האדמו"ר אהרן רוקח מחסידות בעלז שאת מצבתו נוהגים לפקוד אלפי מבקרים מדי שנה.
ב-30 באוקטובר 2019 נחנך בית העלמין תת-קרקעי במתחם, המתחם כולל 24 אלף קברים במעמקי האדמה. במתחם קיימים כ-3 מעליות. עלות הפרויקט הייתה כ-300 מיליון שקל.
פילוסופיה אנליטית
פילוסופיה אנליטית היא של הפילוסופיה שהתפתח החל מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ועיסוקה בראשיתה היה בעיקר בניתוח (אנליזה) של השפה ובניתוח משמעותם של מושגים ומילים, והיחסים הלוגיים ביניהם. הפילוסופיה האנליטית בראשיתה תפסה כתנאי בל-יעבר לדיון פילוסופי שללא האפשרות לבטא, באופן חד משמעי, עמדות בנוגע לנושא מסוים, לא ניתן לקבל נושא זה כשייך לפילוסופיה. האירוע המכונן של הפילוסופיה האנליטית מכונה המהפך הלשוני, מהפך שהציב את השפה במרכז העיסוק הפילוסופי למשך מרבית המאה ה-20. מאפיינים חשובים של הפילוסופיה האנליטית הם השימוש הנרחב בלוגיקה ככלי מרכזי במחקר הפילוסופי, וכן עיסוק בפילוסופיה של השפה, פילוסופיה של המתמטיקה ופילוסופיה של המדע. הלוגיקה והמתמטיקה משמשות בפילוסופיה האנליטית הן ככלים וכמודלים לחשיבה פילוסופית נכונה והן כמושא מחקר בפני עצמן.
אבות הפילוסופיה האנליטית הם גוטלוב פרגה, ברטראנד ראסל, ג'ורג' אדוארד מור, לודוויג ויטגנשטיין והוגי החוג הווינאי. פילוסופים בולטים נוספים הם קוויין, אוסטין, דונלד דייווידסון, קריפקי, פאטנם ורורטי.
ההוגים האנליטיים חלוקים ביניהם בנקודות מגוונות. מאפיינים משותפים להגותם הם העיסוק בלשון ובשפה, השאיפה לאובייקטיביות ולשחרור מהמגמות הפסיכולוגיסטיות בפילוסופיה (ובעיקר מהמסקנות של קאנט בדבר התנאים הסינתטיים-אפריוריים להכרה), ועיסוק בבעיות התיחום של הפילוסופיה ושל המדע. ההוגים האנליטיים לא קיבלו את עמדותיהם של הגל, ניטשה, מרקס או פרויד (אשר נחשבים לפילוסופים קונטיננטליים) ואף התנגדו להן במפורש.