האנה מק'קיי חוזרת למיאמי תחת שם בדוי, ודקסטר מגלה שהיא נשואה למיליונר שבנה לה חיים תחת זהות בדויה. למרות זאת, האנה חווה התעללות מצדו. האנה רוצחת את בעלה ונעזרת בדקסטר על מנת להיפטר מהגופה. דקסטר והאנה חוזרים להיות זוג. דברה מתנגדת לקשר ביניהם אך לבסוף מקבלת אותו ונותנת להאנה מקלט בביתה. דקסטר חוזר לדירתו ומוצא את גופתו של זאק כשחלק מראשו חסר. ווגל מקבלת את חלק הראש של זאק, דפוס המתאים לשיטת הפעולה של "מנתח המוח" שמת לכאורה. הם מבינים שייטס אינו מנתח המוח ושהרוצח מסתובב חופשי. בעזרת בדיקת DNA דקסטר מגלה שהרוצח הוא קרוב משפחה של ווגל. ווגל מספרת לדקסטר על בנה שרצח את אחיו הצעיר ומת בשרפה, אך מציינת שלא ראתה את הגופה. הם מגלים כי בנה הוא החבר לשעבר של קאסי, המשתמש בשם הבדוי אוליבר סקסון.
דקסטר מתכנן את בריחתו עם האנה והריסון לארגנטינה, אך רוצה לתפוס קודם את סקסון. הוא מגיע לביתה של ווגל אך כשהוא יוצא ממכוניתו הוא רואה את סקסון רוצח את אימו על ידי שיסוף גרונה; לבסוף, מצליח דקסטר לתפוס את סקסון, אך מגלה שהוא כבר לא מוצא הנאה מהרצח. הוא מתקשר לדברה על מנת להסגיר את סקסון. סקסון משתחרר על ידי מרשל, ואילו דברה שמנסה לעצור את סקסון מלברוח, נורית על ידו.
בשדה התעופה מדווח דקסטר כי דברה נורתה. הוא שולח את האנה והאריסון לטיסה, ונשאר לדאוג לדברה. אלווי מוצא את האנה ומתכנן להסגירה. היא מצליחה להרדים אותו ומתחמקת עם האריסון. דקסטר מגיע לבית החולים ומגלה כי מצבה של דברה יציב. סקסון מגיע אף הוא לבית החולים ועושה דרכו אל חדרה של דברה על מנת להרוג אותה. ברגע האחרון הוא נתפס על ידי בטיסטה וקווין ומובא לתחנת המשטרה. מצבה של דברה מחמיר ונודע שהיא תהיה צמח. דקסטר גורם לסקסון לתקוף אותו בתחנת המשטרה, והורג את סקסון בתואנה של הגנה עצמית. לאחר מכן הוא מנתק את דברה מהמכשירים ויוצא איתה על ספינתו ללב ים. הוא משליך את גופתה למים, נפרד טלפונית מהאנה ומבנו האריסון, שמצליחים לעלות על טיסה לארגנטינה. דקסטר מבין שהוא פגע באנשים הקרובים לו ביותר, ומפליג עם ספינתו לתוך הסערה המתחזקת. עם שוך הסערה נמצאים שברי הספינה, והמשטרה מסיקה כי דקסטר נהרג. בסצנת הסיום מתגלה כי דקסטר חי לבדו ועובד כנהג סמיטריילר בחברת עצים באורוגון.
רוצחים סדרתיים במהלך העונות.
במרבית העונות הופיעו רוצחים סדרתיים מרכזיים שרוב העונה עסקה במרדף של דקסטר ומשטרת מיאמי אחריהם. כל הרוצחים הסדרתיים נרצחו בסוף העונה על ידי דקסטר, מלבד בעונה השנייה, בה הרוצח היה דקסטר בעצמו.
עונה 2.
דקסטר הפליל את הבלש ג'יימס דוקס, ובגלל שג'יימס נשרף למוות הוא לא יכול היה לגלות לכולם את הזהות האמיתית של דקסטר.
עונה 7.
העונה השביעית הייתה העונה היחידה במהלך הסדרה בה דקסטר ומשטרת מיאמי לא רדפו אחר רוצח סדרתי מסוים. עם זאת, במהלך מספר רב של פרקים בעונה ניסו להרשיע את האנה מק'קיי (איבון סטרזובסקי), אישה שרצחה מספר פעמים בלי דפוס מסודר, בדרך כלל על ידי הרעלה.
הבדלים בין עלילת הספר לסדרה.
קיימים מספר הבדלים בין העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה לרומן "דקסטר חולם חלומות אפלים". הם נעים מעלילות משנה נוספות לשינויים במיקום של פרטים מסוימים בסדרה.
פסקול.
פסקול הסדרה יצא ב-28 באוגוסט 2007 באלבום "Dexter: Music from the Showtime Original Series". האלבום הופק על ידי Showtime ומכיל 25 רצועות שנכתבו ברובן על ידי דניאל ליכט. הרצועה הראשונה היא שיר הפתיחה של הסדרה שנכתב על ידי רולף קנט. בין יתר הרצועות משולבת מוזיקה קובנית עם קטעי דיבור של מייקל סי הול.
פרסים ומועמדויות.
זכיות.
מועמדויות.
אוטו אוניון
מלחמת טורקיה–ארמניה
מלחמת טורקיה–ארמניה (טורקית Türk-Ermeni Cephesi או Doğu Cephesi - "חזית המזרח") הייתה עימות מזוין לאחר מלחמת העולם הראשונה וחלק ממלחמת העצמאות של טורקיה, שהתרחש בצפון-מזרחה של אסיה הקטנה ובשטחי ארמניה של ימינו, בין כוחות האספה הלאומית הגדולה של טורקיה מצד אחד, לבין צבא הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה מצד שני. המלחמה הסתיימה בניצחונם של הטורקים, וארמניה איבדה את כל הישגיה כפי שנוסחו בהסכם סוור.
רקע.
משך ארבעים שנה, החל בקונגרס ברלין ב-1878 ועד לחתימת הסכם ברסט-ליטובסק ב-1918 שלטה רוסיה בקווקז הקטן ובצפון-מזרחה של אסיה הקטנה. מכוחו של הסכם זה ויתרה רוסיה על קארס, ארדהאן ובתומי (גאורגיה המודרנית) ואלה נמסרו לאימפריה העות'מאנית. אזור עבר הקווקז שגם עליו ויתרו הרוסים, הוכר כרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז, אך פדרציה קצרת ימים זו התפרקה כבר במאי 1918 לשלוש ישויות נפרדות – הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה והרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן. עד מהרה התחדש מצב הלחימה בין האימפריה העות'מאנית לבין הארמנים והגאורגים. העות'מאנים מצידם הקימו את צבא האסלאם בהוראתו של שר המלחמה, איסמאיל אנוור פאשה, במטרה להמשיך במלחמה בקוקז והגיעו עד באקו באזרבייג'ן; ואילו הגאורגים והארמנים מאידך סירבו להכיר בתנאי הסכם ברסט-ליטובסק. שורה של קרבות שברובם ניצחו העות'מאנים הובילה להסכם בתומי ב-4 ביוני 1918 שסיים את מצב הלוחמה בין העות'מאנים לארמנים.
הפסקת האש של מודרוס שנחתמה ב-30 באוקטובר 1918 החזירה את המצב לקדמותו, והעות'מאנים נאלצו לסגת מכל השטחים שכבשו בזירה זו במהלך מלחמת העולם הראשונה. בריק שנוצר עם נסיגת העות'מאנים הוקמה ב-1 בדצמבר 1918 רפובליקת קארס או בשמה הרשמי "הרפובליקה של דרום מערב הקווקז" (Cenubî Garbi Kafkas Cumhuriyeti). הרפובליקה אשר הוקמה על ידי התושבים המוסלמים בשטחי הנפות קארס וארדהאן במזרח טורקיה של ימינו ופלך ירוואן (ארמניה) ואובלסט בתומי, אוייזד אחלציחה ואוייזד אחלכלכי (גאורגיה), התקיימה כיישות חצי עצמאית עד שנכבשה בידי הבריטים באפריל 1919. בד בבד, נחתו כוחות בריטים בבתומי (הרפובליקה של בתומי) והחלו להתמקם בחופיו הדרום-מזרחיים של הים השחור במטרה להקים ראש גשר אל הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה.
קיומה של ארמניה כמדינה עצמאית היה לעובדה מוגמרת שנתיים לפני שהעניין הוסדר בהסכם בינלאומי רשמי, אולם גבולותיה והיקפה היו מונחים עדיין על שולחן המשא ומתן. סבלם של הארמנים בזמן המלחמה הביא את נשיא ארצות הברית וודרו וילסון להציע לועידת השלום בפריז להרחיב את גבולותיה של ארמניה. תוכניתו של וילסון, שנודעה לימים בכינוי "ארמניה הווילסונית", התקבלה באופן חלקי על דעתה של הוועידה ונכללה אגב שינויים בהסכם סוור שנחתם על ידי נציגי העות'מאנים ביום 10 באוגוסט 1920 בצרפת. לפי הסכם סוור יועדה ארמניה להשתרע על רוב שטחה של מזרח אסיה הקטנה, מואן בדרום ועד טרבזון שלחופי הים השחור בצפון-מערב, וזאת בנוסף לשטחה של ארמניה בקווקז הנמוך עצמו (שטחי הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה בחלק של האימפריה הרוסית). הישגיהם הפוליטיים של הארמנים היו מנוגדים בתכלית למטרתה של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בראשות מוסטפא כמאל, שמטרתה המוצהרת הייתה להדוף כל שלטון זר מתחומי אסיה הקטנה. בנוסף לכך, המפה ששורטטה בסוור לא שיקפה את המצב בשטח בפועל, והלכה למעשה שלטו הטורקים בכל שטחי אסיה הקטנה שיועדו לארמניה לפי הסכם סוור, למעט אזור קארס ואדיר שליד הר אררט.
קרבות אולטו.
הקרבות בין הארמנים והטורקים פרצו כבר בחודש יוני 1920, לפני שהמצב גלש למלחמה כוללת ובטרם נחתם הסכם סוור. הקרב הראשון התרחש בין 18 ביוני 1920 ל-25 ביוני 1920 באזור אולטו שהיה אותה עת בשליטת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה והנמצא בצפון-מזרחה של נפת ארזורום של ימינו. הגאורגים לא מימשו את ריבונותם באזור, והאזור נתפס בידי מיליציות טורקיות מקומיות. עד מהרה נגלו מתחים בין יחידות צבא ארמניות לבין מיליציות אלה, וב-18 ביוני 1920 פתחו הארמנים במסע ענישה אך לא הצליחו לכבוש את העיר אולטו עצמה. הקרב שנודע לימים כקרב אולטו הראשון הסתיים לאחר שבוע.
בינתיים נחתם הסכם סוור והארמנים ניסו לכבוש את אולטו בשנית. בקרב אולטו השני שהחל ב-3 בספטמבר 1920 כבר השתתפו ארבעה מגדודי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בפיקודו של מוסה קזם קראבקיר אשר הדפו את הארמנים תוך יומיים מאזור אולטו כולו. קראבקיר ניצל את התנופה שהשיג והמשיך לתוככי ארמניה ב-20 בספטמבר 1920, דבר שהביא את ממשלת ארמניה להכריז מלחמה על הטורקים ב-4 בספטמבר 1920.
המלחמה.
ב-28 בספטמבר 1920 כבשו הטורקים את סרקמיש ואת קאיזמן והתקדמו לכיוון קארס, אך ההתקפה על קארס התעכבה בשל התנגדות ארמנית. הלוחמה לוותה במעשי איבה כנגד אוכלוסייה אזרחית בידי שני הצדדים גם יחד.