ב-1978 פרסם פנטון חוברת שירים תחת השם: "רכוש פנוי" (A Vacant Possession) בחוברת הציג פנטון לראשונה סוג פואמה חדש המכונה "העלילה הסודית". בהקדמה לספר "שירה בריטית מודרנית" מתארים מוריסון ומושן סגנון זה במילים אלו "לעיתים קרובות אנו פוגשים סיפורים שאינם שלמים או שנמנע מאיתנו מידע שבאופן רגיל נחשב חיוני". שלוש הפואמות בחוברת זו "רכוש ריק", "אי כלא" ו"קן ערפדים" הן מסוג זה.
לקראת סיום תפקידו ככתב בגרמניה ביקר פנטון מכר שביים הצגה בבורגתיאטר בווינה. ההתרגשות של החזרות האחרונות שפגש עשו על פנטון רושם וכשחזר לאנגליה ב-1979 החליט לחפש משרה בתחום התיאטרון, ומצא אותה כמבקר תיאטרון בעיתון "לונדון סאנדיי טיימס". הביקורות מתקופה זו נאספו בספר "היית נפלא" (You Were Marvellous)
ב-1980 פרסם המגזין "קוורטו" את הפואמה "קינה" שהייתה מבוססת על הטיוטה שהכין פנטון בברלין. שנה אחר־כך ערך פנטון את הפואמה מחדש ושינה את שמה ל"רקוויאם גרמני". הפואמה הודפסה בחוברת שהדפיס אחיו של פנטון, טום, בהוצאת סלמנדר באדינבורו, וזכתה לשבחי מבקרי הספרות. הגדיל לעשות פיטר פורטר, המבקר הספרותי של העיתון "אובזרבר", שבביקורת על הפואמה כינה את פנטון "המשורר המוכשר ביותר של דורו". הפואמה זכתה בפרס לשירה "Southern Arts Literature Award" של 1981.
ב-1982 התפרסם אוסף שיריו בעל הגוון הפוליטי "זיכרון מלחמה" (The Memory of War) וזכה להצלחה רבה. שירי פנטון הופיעו גם באנתולוגיה "שירה בריטית מודרנית" שיצאה בהוצאת פינגווין זמן קצר אחר־כך. ב-1983 התפרסמה אסופה קצרה של שמונה שירים "ילדים בגלות" (Children in Exile) הדנים בנושאים שונים. השיר שעל שמו קרוי האוסף מספר על משפחה קמבודית (אם שני בנים ובת) הנמלטת משלטון הדמים של פול פוט ומאומצת על ידי זוג אמריקני עשיר באיטליה. ב-1984 התפרסמו שני האוספים בארצות הברית תחת הכותרת "ילדים בגלות: שירים 1968-1984" וזכו לתשבחות של מבקרי הספרות החשובים ואף של משוררים כדוגמת סטיבן ספנדר ושימוס היני. השבועון ניוזוויק אף טען כי פנטון מועמד לקבל את התפקיד המכובד של "משורר החצר" (Poet Laureate) שאותו קיבל לבסוף טד יוז. באותה שנה התחרה פנטון על המשרה היוקרתית של פרופסור לשירה באוניברסיטת אוקספורד אך הפסיד לפיטר לוי. ערב הבחירות למשרה זכה פנטון בפרס ג'ופרי פאבר. בפעם הבאה שהתחרה על משרה זו זכה ושימש בתפקיד בין 1994 ל-1999.
בשנים שבאו אחר כך כתב פנטון בעיקר לאופרה. גרסתו מעוררת המחלוקת לריגולטו של ורדי שמיקמה את העלילה במאפיה של ניו יורק של שנות ה-50 הוצגה משני צדי האוקיינוס. כמו כן תרגם פנטון מחדש את סימון בוקנגרה. הוא כתב ליברית לאופרה לילדים "הרון וים הסיפורים" המבוסס על ספרו של סלמאן רושדי. האופרה הולחנה על ידי צ'ארלס וורין והועלתה על ידי האופרה של ניו יורק.
מאמרים מפרי עטו של פנטון התפרסמו בגארדיאן, ב-The Independent וב-The New York Review of Books.
לדבריו של פנטון "כתיבת שיר היא כמו ילד המשליך אבנים לבור של מכרה. אתה מחבר תחילה ואז אתה מאזין להדהודים"
בשנת 2007 מנה העיתון "The Independent" את פנטון ברשימת "100 ההומוסקסואלים והלסביות בעלי ההשפעה הרבה ביותר בבריטניה". לדברי העיתון מתגורר פנטון עם בן זוגו, הסופר, המחזאי והמסאי האמריקני עטור הפרסים דריל פיקני (Darryl Pinckney).
רקוויאם גרמני (פואמה)
רקוויאם גרמני – פואמה שפרסם המשורר האנגלי ג'יימס פנטון בשנת 1980, והנחשבת ליצירה הידועה ביותר שלו.
את הטיוטה לפואמה החל פנטון לכתוב בברלין בשנת 1978 כששימש כתב של העיתון "גארדיאן" בגרמניה. ב-1980 פרסם המגזין "קוורטו" את הפואמה "קינה" שהייתה מבוססת על הטיוטה שהכין פנטון בברלין. שנה אחר־כך ערך פנטון את הפואמה מחדש ושינה את שמה ל"רקוויאם גרמני", כשם יצירה של בראהמס. הפואמה הודפסה בחוברת שהדפיס אחיו, טום פנטון, בהוצאת סלמנדר באדינבורו, וזכתה לשבחי מבקרי הספרות. הגדיל לעשות פיטר פורטר, המבקר הספרותי של העיתון "אובזרבר", שבביקורת על הפואמה כינה את פנטון "המשורר המוכשר ביותר של דורו". הפואמה זכתה בפרס לשירה "Southern Arts Literature Award" של 1981. המבקר אניס שיוואני (Anis Shivani) כתב על הפואמה ב-Michigan Quarterly Review: .
הפואמה "רקוויאם גרמני" מבוססת על החוויות האישיות שעבר פנטון בגרמניה, ומתארת נסיעה לבית קברות גרמני באוטובוס מיוחד הקרוי "אוטובוס האלמנות" לטקס זיכרון לחללי המלחמה. הפואמה, הבנויה מתשעה בתים קצרים ומקוטעים, היא קינה על תוצאות המלחמה - קורבנות וניצולים כאחד. הפואמה היא דוגמה לסוגת השירה שפיתח פנטון המכונה "העלילה הסודית" ("the secret narrative"). סוגה זו תוארה על ידי מוריסון ואנדרו מושן בהקדמה לספר "שירה בריטית מודרנית" במילים אלו: "לעיתים קרובות אנו פוגשים סיפורים שאינם שלמים או שנמנע מאיתנו מידע שבאופן רגיל נחשב חיוני". כבר בתחילת הפואמה אנו נתקלים ברמז לכך בהתייחסות לחללים בין הבתים כמו החללים החסרים בסיפור שמעבירה הפואמה. לכן המספר בפואמה מבכר שלא לחשוף פרטים, כשם שהדמויות בפואמה בוחרות שלא לחשוף חלקים מחוויות המלחמה שלהן. המוטיב המרכזי בפואמה הוא השכחה, ופנטון מצטט בתחילת הפואמה משפט מתוך הספר "לוויתן" של הוגה הדעות תומאס הובס (1651) " דמיון וזיכרון חד המה" ואכן הדמויות בפואמה יוצרות את העבר מחדש על מנת לשכוח את זיכרונות המלחמה.
הבית הראשון של הפואמה מצוטט כמוטו בתחילת הספר שכתב עמוס אילון על תור הזהב של יהדות גרמניה, "The Pity of it All". בתרגום לעברית שונה שם הספר ל"רקוויאם גרמני", שמה של הפואמה.
להלן הבית הראשון מתוך הפואמה בתרגומו של דני אורבך בתיקונים קלים.
רקוויאם גרמני (פירושונים)
שמש (טלוויזיה)
סאלבדור דאלי
קאטלוניה
גאורג שולטי
סר גאורג שולטי (בהונגרית: Solti György; באנגלית: Georg Solti באוקטובר 1912 - 5 בספטמבר 1997) היה מנצח תזמורת ואופרה בעל שם עולמי, הונגרי-יהודי שהשתקע בבריטניה. הוא המשיך לנצח עד יומו האחרון.
קורות חיים.
שולטי נולד בשם גֶ'רג' שטרן (Stern György) בבודפשט, שם למד לנגן בפסנתר והמשיך בלימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. אביו שינה את שמו ההונגרי ל"גאורג" הגרמני והחליף את שם המשפחה לשולטי, כדי לגונן על בנו מאנטישמיות. עד שנת 1935 צבר הכרה כמנצח והופיע לראשונה עם האופרה של בודפשט בשנת 1938 ב"נישואי פיגרו". בשנת 1939, מול סכנת הכיבוש הגרמני המתקרב, נמלט מהונגריה אל שווייץ הנייטרלית, שם המשיך בקריירה שלו.
אחרי מלחמת העולם השנייה היה שולטי מנהל מוזיקלי של האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן והאופרה של פרנקפורט. בשנת 1951 ניצח לראשונה בפסטיבל זלצבורג על "אידומניאו" של מוצרט.
ב-1961 הוזמן שולטי לנצח בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, שם שימש מנהל מוזיקלי עד 1971, וגם לאחר מכן המשיך לעשות את רוב ימיו בבריטניה ובארצות הברית.
הוא נישא למנחת הטלוויזיה הבריטית ואלרי פיטס, שפגש כשנשלחה לראיין אותו. בשנת 1972 קיבל נתינות בריטית. הוא קיבל תואר אבירות כבוד בשנת 1971 ואחרי התאזרחותו נודע כסר גאורג שולטי.
שולטי היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של שיקגו משנת 1969 עד 1992, כשקיבל תואר מנהל כבוד, הראשון והיחיד בתולדות התזמורת הזאת. הוא היה מנהלה המוזיקלי של תזמורת פריז משנת 1972 עד 1975. משנת 1979 עד 1983 היה מנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של לונדון.
שולטי היה נלהב לעשיית מוזיקה באולפן כמו באולם הקונצרטים. הוא פיתח שותפות ארוכה ופורייה עם המפיק האגדי בחברת דקה. בין תוצרי השותפות הזאת הקלטת האולפן הראשונה המלאה מאז ומעולם של "טבעת הניבלונגים" מאת וגנר, עם הפילהרמונית של וינה. לא פחות מרשימות ופורצות דרך בה במידה היו הקלטות האולפן בניצוחו של אופרות מאת ריכרד שטראוס, שהועברו, כמו הקלטות וגנר שלו, לתקליטורים, ועודן מבוקשות הודות למוזיקליות ולהפקה המיומנת. הופעותיו והקלטותיו ביצירות של ורדי, מהלר ובארטוק זכו גם הן להוקרה נרחבת. עם תזמורת שיקגו, הפילהרמונית של לונדון והפילהרמונית של וינה הקליט רפרטואר סימפוני מקיף, הכולל את כל הסימפונית של בטהובן, ברהמס, ברוקנר, אלגר, שומאן ומאהלר.
שולטי המשיך להוסיף יצירות חדשות לרפרטואר בשלהי הקריירה שלו, ובייחוד הביע את התלהבותו מן המוזיקה של שוסטקוביץ', שאותו, כך הודה, לא העריך כיאות בתקופת חייו של המלחין. שולטי לא פרש בעצם מעולם, ומשמעות מותו הפתאומי בשנת 1997 הייתה ששנים אחדות של קונצרטים מתוכננים ויוזמות הקלטה לא ייצאו לפועל. בסך הכול זכה בשלושים ואחד פרסי גראמי, יותר מכל אמן אחר בכל קטגוריה שהיא. עיריית שיקגו החליפה את שם גוש הבניינים של רחוב אדמס המזרחי, הצמוד למרכז הסימפוני, ל"כיכר סר גאורג שולטי", לזכרו.
המלחין הצרפתי-יהודי יליד הונגריה ז'וזף קוסמה היה קרוב משפחה של גאורג שולטי.
פרסים ואותות הוקרה.
שולטי זכה ב-31 פרסי גראמי – שיא הזכיות של כל הזמנים.
אולם אוסישקין
אולם אוסישקין (בשמו הרשמי: אולם "הפועל" תל אביב) היה אולם כדורסל בן כ-2,500 מושבים בתל אביב, בין השנים 1980–2005, ששימש כאולם הבית של הפועל תל אביב. האולם היה על גדות נחל הירקון, ברחוב מנחם מנדל אוסישקין שממנו נגזר שמו. כיום ישנו גן עירוני במקום בו עמד האולם.
היסטוריה.