בענייננו, ראוי לבחון את "הגנת העניין הציבורי" בחוק הגנת הפרטיות, לגביה נאמר כי אם אדם הוא "דמות ציבורית", אל לו לקבול כי ענייניו הפרטיים נחשפים ברבים ופרטיותו נפגעת במידה מסוימת. לעומת גישה זאת טוען עו"ד חיים פאל, במאמרו "זכות הציבור לא לדעת", כי אם החוק והפסיקה יאפשרו חדירה רבה מדי לפרטיותם של אנשי ציבור, מעטים יהיו מוכנים להיכנס "לקלחת החיים הציבוריים" ודבר זה יפגע ברמתו וצביונו של השירות הציבורי. שאלה נוספת היא מי ייחשב "לדמות ציבורית" לצורך העניין ומי לא. לשאלה זאת לא נקבעו עדיין מבחנים ברורים בפסיקה אך, לגישת שנהר, סביר להניח שבית המשפט יגדיר פלוני כ"דמות ציבורית" לפי מידת השפעתו על החברה ולאור השאלה האם הגיע מרצונו לאותה עמדה חברתית ועד כמה ניתן לראות ברצון זה הסכמה לפרסום דברים אודותיו. אם נבחן את הפסיקה בענייננו נגלה כי, לדוגמה, נדירים המקרים בהם לא יכיר בית המשפט בקיומו של עניין ציבורי כאשר מדובר בחשדות פליליים בנוגע לאנשי ציבור. מאידך, בית המשפט פחות ייטה להכיר בקיום עניין ציבורי בדיווחים רכילותיים אודות דמויות ציבוריות או פרסומים בנוגע ליחסי הזוגיות שלהם. מאידך, בית המשפט כבר פסק (בפרשת אבו חצירא נ' העיתון "חדשות") כי קיים עניין ציבורי בפרסום בעיתון של מכתבים המלמדים על רומן מחוץ לנישואין שניהל אדם הטוען למשרה בעלת אופי דתי.
"העניין הציבורי" ודיווח על חשדות, עבירות והליכים פליליים.
מחד גיסא, לפי שנהר, בפרסומים הנוגעים לעבירות פליליות עשויה להיות תועלת חברתית רבה: הציבור זקוק למידע מסוג זה כדי לדעת באיזו חברה הוא חי וכדי לדעת מפני מי ומפני מה עליו לחשוש. בנוסף, באמצעות פרסומים אלו יכול הציבור לקבל מידע אודות דרך טיפול רשויות החקירה והתביעה בעבירות פליליות. מאידך גיסא, קיים החשש כי פרסומים על הליכים משפטיים יהוו "משפט על ידי העיתונות" ויפגעו בזכותו של הנאשם להליך הוגן.
בנוסף, במקרים בהם יסתיים ההליך ללא הגשת כתב אישום או אפילו ללא הרשעה, עצם הדיווח על ההליכים יהווה פגיעה קשה בנאשם. ניתן לומר שככל שההליך הפלילי מצוי בשלב מתקדם יותר כך העניין הציבורי בו יזכה להכרה על ידי בית המשפט. בפרשת בורוכוב נ' יפת נקבע כי אין עניין ציבורי בדיווח על הגשת תלונה במשטרה. העניין הציבורי יגבר כל אימת שהחשוד נחקר, נעצר ו/או מובא בפני שופט. קל וחומר כאשר מוגש כתב אישום ומתנהל הליך משפטי, בדיווח על הליכים משפטיים המתנהלים בדלתיים פתוחות יהיה כמעט תמיד "עניין ציבורי".
על פי פרופ' ש"ז פלר, במאמרו "הרהביליטציה-מוסד משפטי מיוחד מחויב המציאות", העניין הציבורי בפרסום דבר הרשעתו של אדם הולך ופוחת ככל שנוקפות השנים ממועד ההרשעה. פרופ' פלר גורס כי גם מי שחטא בפלילים זכאי להגנה על שמו הטוב והגנה זו הולכת ומתעצמת ככל שחולף יותר זמן מחזרתו למוטב.
אכן, בפרשת פלוני נ' הכתב אלמוני נקבע כי לא היה עניין ציבורי בפרסום פרטיו של פלוני שהורשע בהריגה לפני שנים רבות והרשעתו אף נמחקה. מאידך, לשיטת שנהר, מחיקת ההרשעה לא מקימה חזקה שאין בה עניין ציבורי, לדוגמה אם אדם מתמודד על משרה ציבורית יהיה עניין ציבורי בפרסום הרשעות בעברו גם אם התיישנו.
ביבליוגרפיה.
חיבורים בעברית
חוקי יסוד
חקיקה ראשית
הצעות חוק
תקנונים מקצועיים
פסיקה ישראלית- בית המשפט העליון
פסיקה ישראלית- בית משפט השלום ומחוזי
פסיקה זרה
חיבורים בלועזית
מושב איתן
יששכר וזבולון
קרוב לוודאי
דין משמעתי בצה&quot;ל
הדין המשמעתי בצה"ל הוא הליך משמעתי לפי חוק, המשמש כלי מרכזי בידי צה"ל לאכיפת חוק השיפוט הצבאי. בחוק זה מוסדרים הכללים המאפשרים את עריכת הדין המשמעתי. להליך זה אף יוחדה פקודת מטכ"ל.
תחולתו של הדין המשמעתי.
הדין המשמעתי נועד להעניק סמכויות לאכוף את המשמעת בצה"ל שלא באמצעים משפטיים ולא בכפוף לסדרי דין כגון עדים וראיות. למרות זאת כל תחום הדין המשמעתי כפוף לפיקוחה של הפרקליטות הצבאית (קיים מדור מיוחד לשם כך) והוא ניתן לביטול על ידה במקרים שבהם הדין הפלילי גובר, או במקרים של חריגה מסמכות וכדומה. לחלופין, על פי הוראת הפרקליטות הצבאית ניתן לעיתים לשפוט אף חיילים שאינם עומדים בקריטריונים הדרושים לעמידה לדין משמעתי.
עבירות הניתנות לשיפוט בדין משמעתי.
על פי חוק השיפוט הצבאי חייל עשוי להשפט בדין משמעתי על עבירות אלה:
וזאת בתנאי שהעונש המרבי הקבוע לעבירה לפי החוק אינו חמור משלוש שנות מאסר.
חוץ ממגבלות אלו המפורטות בחוק השיפוט הצבאי, הוטלו בפקודות הצבא מגבלות שונות נוספות על סמכויות קציני השיפוט ולא כל קצין שיפוט רשאי לדון בכל תלונה.
בין היתר נאסר השיפוט בעבירה שנפתחה בגינה חקירת מצ"ח או שחובה לפי הפקודות לפתוח בגינה חקירה כזאת. כן נאסר השיפוט בעבירות תנועה חמורות מסוימות. במקרים אלה רשאי פרקליט צבאי לאשר את השיפוט בדין משמעתי.
בעבירות מסוימות נקבעו מגבלות נוספות לגבי זהות קצין השיפוט:
טופס תלונה ודיון – טופס 630.
דין משמעתי הוא הליך שבו יש חשיבות רבה לתיעוד ההליכים. בידי קצין השיפוט נתונה, בין השאר, הסמכות לעצור את החייל. מסיבה זו הטופס כולל פרטים רבים הקשורים לדין המשמעתי. במהלך הדיון המשמעתי חייב קצין השיפוט למלא את כל הפרטים הללו על מנת לתאר כדין את מהלך הדיון. מילוי פגום של טופס התלונה עשוי לגרור התערבות של הפרקליטות הצבאית שתבטל את תקפות גזר הדין.
חלקיו העיקריים של הטופס כוללים את פרטיו האישיים של החייל, פרטי קצין השיפוט והחלק של מהלך הדיון (עדויות, ראיות, החלטה לזיכוי או לחיוב והעונש).
בנוסף, ובניגוד לטפסים רבים אחרים המצויים בשימוש צבאי, בטופס זה יש מידע רב לקצין שמנהל את הדיון. רוב המידע כולל פירוט של העבירות הנפוצות ביותר הנדונות בדין משמעתי וכן פירוט של סמכויות קציני השיפוט השונים.
טופס הנמקה.
בהליכים משפטיים שאינם בצבא, כלומר הליכים פליליים או אזרחיים, השופט שיושב בדין מנמק תמיד את החלטתו. אחד החריגים לכלל זה הוא כאשר נחוצה החלטה מיידית של בית המשפט מפאת הנסיבות (לדוגמה: עורך דין המבקש צו הביאס קורפוס עבור אדם שנכלא מעבר לתקופה הקבועה בחוקי המדינה מבלי ששופט יאשר זאת) אז בית המשפט נותן החלטה מיידית לגופו של עניין ומוסר את נימוקיו במועד מאוחר יותר.
המצב בדין משמעתי שונה באופן מהותי. לפי הנחיותיו של הפרקליט הצבאי הראשי, קצין שיפוט שדן חייל לעונש מחבוש בפועל מחויב למלא טופס הנמקה שבו הוא מסביר מדוע החליט על העונש כפי שהוא. לדוגמה: קצין שיפוט יכול להרשיע חייל על סמך עדות של חייל אחר ולציין זאת כנימוק להרשעה. נימוק לעונש עשוי להיות, לדוגמה, עברו המשמעתי של החייל.
בשנת 2005 עתר לבג"ץ החייל יוסף פילנט. בפסק דינם, מתחו השופטים ביקורת נוקבת על כך שאין הם יכולים לדעת מה היו נימוקיו של קצין השיפוט ורמזו לנציג המדינה כי הפרקליטות הצבאית צריכה לטפל בנושא בדחיפות. זמן קצר לאחר מכן הוציא הפצ"ר את ההוראה שחייבה את קציני השיפוט לנמק כל החלטה של עונש מחבוש, הנמקה שבלעדיה חל איסור לכלוא חייל.
הגשת תלונה.
על כל תלונה להיות מוגשת בהקדם ולא יאוחר מ-7 ימים מיום ביצוע העבירה או מהיום בו נודע לראשונה על ביצועה.
הגשת תלונה היא הדרך העיקרית שבה נאכפת המשמעת. בגלל טווח הפעולות הנרחב שמאפשר הדין המשמעתי בצה"ל, נקבעו בחוק סייגים המגבילים את הסמכות להגיש תלונה.
בעלי התפקידים המוסמכים להגיש תלונה:
מפקדו של החייל אמנם יכול להגיש נגדו תלונה ואף למלא את התפקיד של קצין שיפוט, אולם במקרה שהחייל מואשם בעבירה כלשהי כלפי המפקד, מפקדו של החייל לא יכול לשפוט אותו בגלל ניגוד עניינים.
למרות שהצבא מקפיד על אכיפת הכללים, במקרה של הגשת תלונה שלא בסמכות לא נהוג לבטל את התלונה. ההסברים שנותנת הפרקליטות הצבאית לכך היא שאמנם הייתה הפרה של הכללים, אך אין מדובר בדבר מהותי להליך המשמעתי.
לפי סעיף 136 (א) בחוק השיפוט הצבאי קצינים בדרגת רב-אלוף (בדרך כלל רלוונטי רק לגבי הרמטכ"ל המכהן) אינם יכולים לעמוד לדין משמעתי. אם קצין בדרגת רב-אלוף עבר עבירה הנתונה לדין משמעתי, שר הביטחון יכול לנזוף בו, לכתוב הערה בתיקו האישי או לפטר אותו מתפקידו; כמו כן ניתן להעמידו, ככל חייל, בפני בית דין צבאי. הוראות דומות קיימות בחוק אף לגבי שופטים צבאיים משפטנים בבתי הדין הצבאיים. נהוג שקצינים בדרגה גבוהה (תת-אלוף ואלוף) אינם נשפטים בדין משמעתי אלא נשפטים בבית דין צבאי במקרה של עבירה חמורה. במקרים חמורים נהוג לזמנם לבירור בפני הרמטכ"ל.
הדיון בתלונה.
לאחר שהוגשה תלונה, היא מובאת לדיון בפני קצין שיפוט (שאיננו משפטן). קצין שיפוט, הוא קצין בדרגת סגן, שעבר בהצלחה את מבחן חוק השיפוט הצבאי וקצין בדרגת סרן ומעלה, שעבר בהצלחה מבחן דין משמעתי בבית הספר למשפט צבאי. החל מ־2009, מעבר מבחן כזה הוא תנאי לקבלת כל דרגה מסרן ומעלה.ישנם שלושה סוגים של קציני שיפוט:
בשלב הראשון של הדיון בתלונה קצין השיפוט מוודא את זהותו של החייל ומודיע לו מה ההאשמות נגדו. לאחר מכן ניתנת לחייל אפשרות לסרב להישפט בפני הקצין ולבקש להישפט בפני מפקדו של הקצין או בפני בית דין צבאי במידה והקצין השופט הוא קצין שיפוט בכיר כפי שיוסבר בהמשך.
לעיתים קצין השיפוט סבור שאין מקום לתלונה. כלומר, הוא סבור שבגלל נסיבות העניין אין להאשים את החייל אלא לנקוט באמצעים פחות נוקשים מאשר העמדה לדין (דוגמה למקרה כזה היא כאשר מפקד בטירונות מגיש בתחילת הטירונות תלונה נגד חייל ומפקד בכיר יותר מחליט שבגלל שהחייל חדש ועדיין לא מכיר את מערכת החוקים הצבאית אין טעם להעמיד אותו לדין). במקרה כזה יש סמכות חוקית לקצין השיפוט להורות על ביטול התלונה מבלי לדון בה כלל.