סטינג, אשר ביקר באולפני ההקלטה בזמן שדייר סטרייטס הקליטה שם את השיר, הוזמן על ידי חברי הלהקה לבצע את קולות הרקע בשיר. הוא מופיע בקרדיטים של כתיבת השיר למרות שלטענת סטינג השורה היחידה שהוסיף היא "I want my MTV" (אותה הוא שר לפי המנגינה של שירו "Don't Stand So Close to Me")
השיר, שיצא כסינגל עם יציאת האלבום, הפך במהרה לאחד הלהיטים המוכרים והמצליחים ביותר של להקת דייר סטרייטס. מכירות האלבום "Brother in Arms", בו הופיע השיר יחד עם מספר להיטים נוספים זינקו אל מעל 20 מיליון עותקים, ויחד איתן - גם הלהקה, שהפכה ללהקה המצליחה ביותר של אמצע שנות ה-80. הקליפ לשיר היה זה שפתח ב - 1 באוגוסט 1987 את שידורי תחנת MTV אירופה (שגם מוזכרת בשיר עם השורה החוזרת בתחילת ובסוף השיר - "I want my MTV").
הקליפ של השיר היה הקליפ הראשון שנוצר בעריכה ממוחשבת, אשר הוצג ב-MTV.
בזמן הופעות חיות, הזמר סטינג מרבה לבצע את השיר עם הלהקה (דוגמה בולטת לכך היא ה-Live aid).
השיר עלה לאתר יוטיוב ב-23 בפברואר 2010, ונכון ליוני 2022 צבר השיר למעלה מ-107 מיליון צפיות.
דה מורגן
פרויקט גנו
GNU הוא מיזם לפיתוח תוכנה חופשית שמטרתו היא ליצור מערכת הפעלה חופשית ותוכנות נלוות בשביל לאפשר למתכנתים לבנות קהילה לשיתוף פעולה. הפרויקט הושק בתחילת שנות ה-80 על ידי ריצ'רד סטולמן. השם GNU מוגדר באופן היתולי כראשי תיבות רקורסיביים של "GNU's Not Unix" (גנו אינו יוניקס). מיזם זה היה חלוץ רעיון התוכנה החופשית והקוד הפתוח. המיזם התחיל בכתיבת מערכת ההפעלה GNU והוא כולל היום עשרות רבות של תוכנות וכלי פיתוח.
היסטוריה.
יוניקס הייתה (ועודנה) מערכת הפעלה קניינית בשימוש נרחב; כיוון שהארכיטקטורה שלה הייתה מוכחת היטב, מערכת GNU תוכננה להיות תואמת לה. הארכיטקטורה של יוניקס אפשרה ל־GNU להיות מתוכנתת כרכיבי תוכנה נפרדים: רכיבים שכבר היו זמינים באופן חופשי, כמו מערכת סידור הדפוס TeX והמערכת הגרפית X Windows, אומצו ונעשה בהם שימוש חוזר, אחרות נכתבו מהבסיס.
המיזם הוכרז לציבור ב-27 בספטמבר 1983 בקבוצות הדיון net.unix-wizards ו ו-net.usoft. העבודה על הפרויקט החלה באופן רציני ב־5 בינואר 1984, כאשר סטולמן התפטר מעבודתו ב־MIT, כך שהוא יכול היה להשקיע את זמנו ב־GNU. ההודעה המקורית לוותה במנשר של גנו (GNU Manifesto) ומאמרים אחרים של סטולמן אשר פרשו את המניעים שלו בנוגע לפרויקט גנו. אחד מהם היה "להחזיר את תחושת שיתוף הפעולה אשר שלטה בקהילת המחשוב בימים עברו".
כדי להבטיח שהתוכנה של GNU תישאר חופשית לכל משתמשיה "להרצה, העתקה, שינוי והפצה", שוחרר המיזם תחת רישיון אשר מיועד לתת לכל אחד את ההיתרים הנ"ל, בעת שהוא גם מונע מכולם להוסיף הגבלות משל עצמם לרישיון המקורי. רעיון זה, אשר מוזכר כ־copyleft (משחק מילים באנגלית עם הביטוי "copyright", אשר מתורגם כ"זכויות יוצרים"), הפך מאוחר יותר לבסיס GPL, הוא "הרישיון הציבורי הכללי של GNU".
בשנת 1985 ייסד סטולמן את "המוסד לתוכנה חופשית" (FSF), מוסד הפטור ממס, כדי לספק תמיכה לוגיסטית, חוקית ופיננסית לפרויקט גנו. כמו כן, המוסד העסיק מתכנתים אשר תרמו ל־GNU, אם כי את החלק העיקרי של הפיתוח ביצעו (וממשיכים לבצע) מתנדבים. כאשר גנו החלה לצבור פרסום, חברות מגלות עניין החלו לתרום לפיתוח או למכירה של תוכנה של GNU ושל עזרה טכנית. הבולטת והמוצלחת מבין החברות הללו הייתה Cygnus Solutions, כעת חלק מ־Red Hat.
בשנת 1990 היה למערכת גנו כבר עורך תמלילים בר הרחבה בשם Emacs, מהדר יעיל ומצליח בשם GCC, ומרבית ספריות הגרעין והכלים של הפצת יוניקס סטנדרטית. המרכיב העיקרי שעדיין היה חסר היה הליבה (Kernel).
המיזם החל לכתוב ליבה בשם Hurd אולם פיתוחה של זו נתקל בקשיים, ובמקביל ליבת לינוקס נכתבה ובראשית שנות התשעים של המאה העשרים החלו לצוץ הפצות של ליבת לינוקס בשילוב עם שאר הכלים מבית פרויקט גנו ובכך, למעשה, המערכת החדשה נקראה כבר "גנו/לינוקס".
תוכנות של גנו.
חלק מהתוכנות שמפותחות בשביל פרויקט גנו הן:
פרויקט גנו מפיץ ועוזר בפיתוח של חבילות אחרות אשר נוצרו במקום אחר, למשל:
וידאו על פי דרישה
VOD (ראשי תיבות של: Video On Demand; הקרוי בשפה העברית וידאו על פי דרישה) הוא שירות אינטראקטיבי של תכנים לממיר הטלוויזיה. באמצעות שירות זה יכולים המשתמשים להזמין תוכן טלוויזיוני כגון סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה לפי הזמנה אישית.
השירות מאפשר לכל משתמש לקבל את התוכן באופן אישי ולא כשידור כללי. השימוש בשירות זה נעשה באמצעות ממיר התומך בקו חזור המסוגל לקבל את הנתונים שמסופקים על ידי המשתמש ולנתבם לעבר ספק השירות כך שתתקבל תקשורת דו-כיוונית.&lt;br&gt;
ברשת הכבלים קיימות שתי שיטות עיקריות לעבודה על גבי קו חזור. הטכנולוגיה הישנה יותר נקראת "return channel" והיא יציבה אך איטית יותר מגורמים שונים. השיטה החדשה יותר קרויה "דוקסיס" והיא מהירה ויציבה מהטכנולוגיה הישנה.
טכנולוגיית ה-VOD מהווה מהפך מסוים בתרבות הצריכה בכך שהיא מאפשרת לבחור מתוך מגוון תכנים. היתרון הנוסף הוא אפשרות השליטה במהלך הצפייה, כגון הקפאת תמונה והרצת הסרט קדימה ואחורה. התכנים מצויים על גבי שרת מרכזי ולא ניתן לשמור תכנים אלו באופן מקומי, להבדיל מממירי ה-PVR (מקליט דיגיטלי אישי) המאפשרים להקליט תוכן טלוויזיוני ולצפות בו במועד מאוחר יותר.
Near video on demand.
זהו שירות שלם וצפה בו משתמשים מי שמשדרים ערוצים מרובים וזאת על ידי מערכת הפצה רבת נפח תעבורה כמו טלוויזיה בלוויין או טלוויזיה בכבלים. מספר עותקים של אותה התוכנית משודרים במרווחי זמן סמוכים זה לזה (בדרך כלל כל 10 - 20 דקות) וכך מסופקת לצופים הנוחות של צפייה בתוכנית ללא האילוץ להתחייב לשעה מסוימת. טכניקה זו מצריכה נפח תעבורה רב ובדרך כלל מסופקת רק על ידי מפעילים גדולים עם הרבה נפח תעבורה עודף.
Push video on demand.
טכניקה זו נמצאת בשימוש של מספר מפעילי מערכות שחסרה להן האינטראקטיביות הדרושה כדי לספק VOD אמיתי. במקום זה, יוצרים סימולציה של VOD אמיתי. מערכת כזו מצריכה החזקת PVR בקרב משתמשיה, כדי שבאופן אוטומטי יקליט להם מבחר תוכניות, כאשר ההקלטה בדרך כלל מתבצעת בלילה בזמנים שבהם יש עודף נפח תעבורה. לאחר מכן, יכולים המשתמשים לצפות בתוכניות שהורדו בזמנים הנוחים להם. מכיוון שהתוכן תופס מקום בכונן הקשיח של ה-PVR, הוא נמחק בדרך כלל לאחר שבוע כדי לפנות מקום לתוכניות חדשות. המקום המוגבל בכונן הקשיח של ה-PVR המצוי מביא לכך שהגמישות והמבחר של התוכניות במערכת זו מוגבלים הרבה יותר מאלו המצויים במערכות VOD אמיתי.
VOD בישראל.
עם עליית שירות ה-VOD לראשונה בישראל בנובמבר 2004, חברת הכבלים הישראלית HOT השתמשה גם ב-Near video on demand וגם ב-VOD, אך כיום היא משתמשת בשירות ה-VOD בלבד.
חברת yes הטלוויזיה בלוויין סיפקה שירות Near video on demand הנקרא yes max movies, והשיקה ב-2 במרץ 2010 את שירות ה-VOD המבוסס על תשתית האינטרנט ללא תלות בסוג החיבור - כבלים או ADSL, בטכנולוגיית OTT.
חברת סלקום tv מספקת את ה-VOD, בפלטפורמת: "סלקום tv". ה-VOD עלה יחד עם כניסת החברה לתחום הטלוויזיה ב-29 בדצמבר 2014.
חברת פרטנר tv מספקת את שירות ה-VOD בטכנולוגיית OTT המבוססת על תשתית האינטרנט של בזק. השירות עלה לאוויר ב-25 ביוני 2017.
אאוסטה
אָאוֹסְטָה (באיטלקית: Città di Aosta; בצרפתית: Ville d'Aoste; בפרובנסלית: Oustâ או Aoûta) היא עיר בצפון איטליה, השוכנת בהתמזגות הנהרות בותייר ודורה בלטאה, סמוך לכניסה האיטלקית למנהרת המון בלאן בהרי האלפים, ועל הצטלבות מעברי האלפים סן ברנאר הגדול וסן ברנאר הקטן, כ-110 קילומטר צפון-צפון מערב לטורינו. העיר היא בירת המחוז האוטונומי ואל ד'אוסטה שבאיטליה, אולם היא אינה בירה של נפה מכיוון שוואל ד'אוסטה הוא המחוז היחידי באיטליה שאינו מחולק לנפות. זוהי עיר דו-לשונית, ומדוברות בה איטלקית וצרפתית, שתיהן בניב מקומי.
אאוסטה נכבשה על ידי רומא בתקופת אוגוסטוס קיסר מידי הקלטים-הליגוריים שישבו בה ונקראה אאוגוסטה פרטוריה (Augusta Praetoria). מאוחר יותר הפכה לבירת הפרובינציה "Alpes Graies". אחרי נפילת הקיסרות הרומית המערבית נכבשה העיר על ידי הבורגונדים שהחזיקו בה בימי הביניים. בשנת 1032 ניתנה כאחוזה פיאודלית לאומברטו לבן הידיים, אבי בית סאבויה. תחת בית סאבויה ניתן לעמק אאוסטה מעמד מיוחד עם אישור החוקה האיטלקית והסדרת מעמדן של מחוזות איטליה. בעיר אתרים היסטוריים רומיים, ובהם קשת ניצחון של הקיסר אוגוסטוס (35 לפנה"ס) חלק מחומות העיר ומגדליה, וכן השער המערבי ותיאטרון היכול להכיל עד ארבעת אלפים צופים (המאה הראשונה). כן יש בה קתדרלה מהמאה ה-11, שסופחה אל חלקים מקתדרלה רומית קדומה יותר, וששופצה במאה ה-19.
היסטוריה.
אאוסטה יושבה לראשונה בתקופה הפרוטו-היסטורית ולאחר מכן הפכה למרכז של הסלאסי, שרבים מהם נהרגו ונמכרו לעבדות בידי הרומאים ב-25 לפנה״ס. לאחר מכן הקים מרקוס טרנטיוס וארו את היישוב "אוגוסטה פרטוריה סלאסורום". לאחר שנת 11 לפנה״ס הפכה אאוסטה לבירת האלפים האפורים (באיטלקית: Alpes Graies), פרובינציה של האימפריה הרומית. עמדתה של אאוסטה בהתמזגות של שני נהרות ובקצם של שני מעברי האלפים סט. ברנרד הגדול וסט. ברנרד הקטן, הקנתה לעיר חשיבות צבאית גדולה.