ב-6 ביולי 2005 הוחלט כי לונדון תארח את אולימפיאדת 2012. למחרת, ב-7 ביולי 2005, אירעו סדרת פיגועי טרור ברכבת התחתית בהם נהרגו 50 ונפצעו כ-700 מהנוסעים שהיו ברכבת התחתית ועל אוטובוס קומתיים בכיכר ראסל.
צלפחד
גמ&quot;ח
מיקלאנג'לו בואונרוטי
חוקי הכפייה
חוקי הכפייה או החוקים הבלתי נסבלים (באנגלית בריטית: Coercive Acts, באנגלית אמריקנית: Intolerable Acts) הם ארבעה חוקים שחוקק הפרלמנט הבריטי בשנת 1774 בתגובה למרד שפרץ בעיר בוסטון בשנת 1773, הידוע בכינויו "מסיבת התה של בוסטון". חוקים אלה נועדו לדכא את ההתקוממות שהתחוללה בקולוניה מסצ'וסטס, והביאו להתרעמות מצד תושבי מדינה זו וכן מצד כלל 12 הקולוניות האחרות כנגד הכתר הבריטי. החוקים היוו זרז ותשתית איתנה לחיזוק ההתקוממות של המתיישבים בקולוניות הבריטיות ביבשת אמריקה הצפונית, מה שהוביל לאחר מכן לפריצת מלחמת העצמאות האמריקאית.
הרקע לחקיקת החוקים.
בימים שבין הסכם פריז ב-1763 ועד הכרזת העצמאות ב-1776, הטילה בריטניה על מושבותיה באמריקה גזרות כלכליות שונות במסגרת "חוקי הסוכר", "חוקי האדמה", "חוקי הבולים" ויתר החוקים המרקנטיליסטיים. חוקים אלה עוררו את זעמם של המתיישבים האנגלים באמריקה, ואלה הגיבו בפעולה שכונתה "מסיבת התה של בוסטון". אמריקאים מחופשים לאינדיאנים השליכו את מטענה של ספינת תה של חברת הודו המזרחית הבריטית למימי האוקיינוס האטלנטי. בעקבות האירועים סערו הרוחות בבריטניה והציבור הבריטי דרש מהפרלמנט לחוקק חוק שיעניש את המתיישבים במסצ'וסטס ובעיקר את תושבי העיר בוסטון.
מבנה החוקים.
חוקי הכפייה הם סדרה של ארבעה חוקים:
בנוסף נחקק גם חוק קוויבק. חוק זה, שנספח לסדרת "חוקי הכפייה" הרשה לצרפתים הקתוליים בקנדה להחזיק במנהגיהם ובמרבית המערכת המשפטית שלהם. כמו כן החוק העביר לפרובינציה של קוויבק שטח שבין נהר המיסיסיפי לנהר אוהיו. למעשה היה מדובר בהענקת מונופול כלכלי על סחר הפרוות הרווחי שרווח מאוד באזור זה.
הפגיעה באמריקנים.
הפגיעה המרכזית של החוק הייתה פגיעה כלכלית בתושבי מסצ'וסטס בכלל, ובתושבי העיר בוסטון בפרט. באותה תקופה הייתה כלכלת בוסטון מבוססת על הנמל, שנסגר על-פי החוקים החדשים. חוק קוויבק שנלווה ל"חוקי הכפייה" עורר תגובה חריפה במיוחד שכן משמעותו הייתה הענקת פריבילגיות מיוחדות למי שנחשבו בעבר לאויבי המושבות, זאת בזמן שפריבילגיות דומות נשללו מתושבי מסצ'וסטס שנחשבו אזרחים בריטים. בנוסף, נתן "חוק קוויבק" למתיישבים הצרפתים מונופול על המסחר בפרוות, ענף שהיה רווחי מאוד באותה תקופה.
תגובת המושבות.
"חוקי הכפייה" נתפסו במושבות האמריקניות כהכרזת מלחמה עליהן. בשלב הראשון סירבו המושבות לתת לספינות הבריטיות לעגון בנמליהן. הממשלה הבריטית הניחה שהספינות שלא יכלו להגיע לנמל בוסטון הסגור ייקלטו בנמלי המושבות האחרות, אך הן מנעו זאת לאות סולידריות עם מצבה של מסצ'וסטס, בבחינת "היום מסצ'וסטס מחר אנחנו".
"חוקי הכפייה" היו הגורם המרכזי שהביא לכינוס הקונגרס הקונטיננטלי הראשון ב-5 בספטמבר 1774. הכינוס הזה בישר את תחילת ההתנתקות של המושבות ממדינת-האם בריטניה, ואת רצונם של האמריקנים בעצמאות.
ב-1 במאי 1774, לאחר קבלת חוקי הכפייה, התפרסמה ב"לונדון מגזין" (The London Magazine) קריקטורה המבקרת בחריפות את מדיניות ממשלת בריטניה כלפי מושבותיה באמריקה. בוסטון נראית בקריקטורה בדמות אישה אינדיאנית שמקבלת "טיפול רפואי", שהוא למעשה התעללות, מידי שרי ממשלת בריטניה. ראש הממשלה, לורד פרדריק נורת' מנסה בכוח להשקות את האישה בתרופה מתוך קנקן תה המסמל את חוקי הכפייה. שר המשפטים, לורד ויליאם מוריי, הרוזן ממנספילד, כופת את ידיה של האישה, בעוד ג'ון מונטגיו, הרוזן מסנדוויץ', שהיה ידוע כרודף שמלות, מציץ מתחת לשמלתה. מאחורי האישה עומדת אִמהּ, המייצגת את בריטניה, ובוכה בחוסר-אונים. על ה"רופאים" מגן חייל בריטי שעל חרבו כתוב "הממשל הצבאי". מתחת לקריקטורה נכתב באירוניה: "הרופא המוכשר, או אמריקה בולעת את התרופה המרה". הקריקטורה הופצה במושבות על ידי פול רוויר, תושב בוסטון שהיה פעיל ב. שמו של צייר הקריקטורה אינו ידוע.
שעיר לעזאזל (מצווה)
שִׁילּוּחַ שָׂעִיר לַעֲזָאזֵל הוא מצווה שהייתה מקוימת ביום הכיפורים בתקופת בית המקדש. במצווה זו, באופן יוצא דופן היו משלחים תיש למדבר, ולא היו מקריבים אותו כקורבן על גבי המזבח כנהוג.
מקור המצווה ומהותה.
במקרא.
על פי ספר ויקרא אהרון הכהן צווה להטיל גורל על שני שעירי עזים (תיישים). אחד השעירים היה נבחר להעשות קורבן חטאת לה' והשני היה ל"עזאזל". לאחר שאהרון סמך את ידיו על ראשו והתוודה על כל חטאי ופשעי עם ישראל "ונתן אותם על ראש השעיר", והשעיר נושא אותם איתו, הוא נשלח על ידי שליח מיוחד הנקרא "איש עיתי" ל"עזאזל" במדבר. מיד לאחר פירוט המצווה מופיע ציווי על תענית יום הכיפורים. המצווה ניתנת בין תנאים לאהרון שיוכל לשמש בקודש, בעקבות חטא נדב ואביהוא.
פרטי המצווה אצל חז"ל.
על פי פרשנות חז"ל השעיר לעזאזל היה מושלך מצוק גבוה וגופו היה מתרסק במורד ההר עד שנעשה איברים איברים.
חז"ל אומרים שעל השעירים להיות דומים במראם (בצבעם), בגודלם ובדמיהם (בערכם הכספי), ויש לקנות את שניהם ביחד, אך אין דינים אלה מעכבים. תנאים ואמוראים חלוקים האם הגורל מעכב או שמא אינו אלא למצווה. ההלכה שנפסקה היא שהגורל מעכב: כל עבודת יום הכיפורים בטלה אם אין השעירים נבחרים על-פי הגורל. גם בספר הזוהר מודגשת חשיבות ההגרלה והחובה לקיימה לקביעת רצון ה'.
הכהן הגדול מתוודה את עוונות בני ישראל, בשעת הווידוי הוא סומך את ידיו על ראש השעיר. לאחר הווידוי, נותן הכהן לשליח את השעיר. לצורך היציאה מהמקדש הוכן כבשׁ מיוחד, מעין גשר, שאפשר מעבר של האיש העתי בלי להדחק בין הצופים הרבים הבאים לראות את עבודת הכהן הגדול. הגמרא מספרת שהכבש נועד למנוע מאנשים (שכונו בבליים או אלכסנדרונים), אשר בקשו לזרז את יציאת השעיר הנושא על גבו את עוונות ישראל, מלמשוך בשערותיו של השליח. האיש הולך עם השעיר למקום במדבר, במרחק תשעים ריס (קרוב ל-12 ק"מ) מירושלים, כשבכל מיל (כקילומטר) מחכה לו סוכה ובה מזון ומים. יושבי הסוכות מלווים אותו מסוכה לסוכה, והאחרון לא מלווה אותו עד הצוק, אלא עומד מרחוק.
המשלח חותך לשניים את הלשון של זהורית, וקושר חצי בין קרני השעיר וחצי על הסלע, ואז דוחף את השעיר מהצוק, והשעיר מתדרדר ומת - "ולא היה מגיע לאמצע ההר עד שהיה נעשה איברים איברים". המשלח חוזר אל הסוכה, ויושב שם עד צאת החג. נהוג שהמשלח בא לפגוש לאחר יוה"כ את הכהן הגדול, ואומר לו: "עשינו שליחותך!"
דין מיוחד קיים במשלח שנטמא על ידי שמוביל את השעיר למדבר בטומאת ערב, דין דומה קיים בחטאות פנימיות, וכן באנשים העוסקים בשריפה או באיסוף האפר של פרה אדומה.
לשון של זהורית.
מעשה ריסוק השעיר היה מלווה, על פי חז"ל, בנס בו חבל קלוע מצמר צבוע באדום (לשון של זהורית) הייתה מלבינה כסימן לכך שעוונות בני ישראל נמחלו, על פי הפסוק "אִם יִהְיוּ חֲטָאֵיכֶם כַּשָּׁנִים - כַּשֶּׁלֶג יַלְבִּינוּ". על פי המשנה, את לשון הזהורית היו קושרים בראשו של השעיר, וכאשר השליח היה מגיע עם השעיר למקום הצוק הוא היה חוצה את לשון הזהורית, חציו קושר בסלע וחציו בקרניו של השעיר ודוחפו לאחוריו לצוק. במשנה אחרת נאמר שהלשון של זהורית היה נתלה בבית המקדש ושם היה הופך ללבן. על פי ברייתא בתלמוד, בתחילה היו קושרים את לשון הזהורית בפתחו של ההיכל, לאחר מכן העבירו אותה לתוך פנים ההיכל, ורק לבסוף העבירוה לסלע וקרניו של השעיר, כדי שהיא לא תהיה נגישה לעם, כדי שהם לא יתעצבו במקרה שלא הלבינה.
טעם המצווה.
כבר בימים קדומים עוררה מצווה זו (כמו גם מצוות אחרות כגון פרה אדומה) לעג בקרב אנטישמים, שטענו שזוהי דוגמה לכך שביהדות קיימים מנהגים פאגאניים חסרי פשר.
וכך נאמר בתלמוד הבבלי:
אך למרות דברים אלו, ניתנו במרוצת הדורות טעמים למצווה בלתי-שגרתית זו, השונה מכל הקורבנות, אשר מוקרבים על המזבח בבית המקדש. חלק מהפרשנים מעדיפים את הפרשנות שבקורבן זה היו נותנים לשטן את חלקו, על מנת שלא יקטרג על עם ישראל. בזוהר ישנה פרשנות שהשעיר הוא מתנה לשטן שהופך במעשה זה לאפוטרופוס על ישראל ומשבח אותם, גישה זו דומה לפרשנות המובאת בפרקי דרבי אליעזר שם הוא מתואר כמי שהופך להיות סניגור בעקבות המעשה.
על פי הרמב"ם מדובר במעשה סמלי, שבו השעיר המשתלח מסמל כפרה על חטאים חמורים ביותר, ולכן לא שוחטים אותו ולא מקריבים אותו, אלא מרחיקים אותו בתכלית הריחוק ל"ארץ גזרה" - למקום שגזור מהציבור, כדי לומר שהציבור עושה תשובה מוחלטת ומנתק את עצמו לגמרי מאותם החטאים ולא רוצה כל קשר או זיקה אליהם ובכך כפרתו.
הטלת הגורל מוסברת על ידי הרמב"ן שבכך נמנעים מיעוד מפורש של השעיר לשטן, אלא מביעים נכונות ששניהם יהיו מיועדים לשם ה'. באופן דומה לזה, יש הסוברים כי הטלת הגורל נעשית מכיוון שאין רוצים לקבוע באופן קונקרטי איזה שעיר יהיה חלקו של השטן, ומניחים את ההכרעה ליד הגורל.
בספר הזוהר, עניין שילוח השעיר מדומה למעשה של זריקת עצם לכלב ששומר על היכל המלך העליון, על מנת להסיח את דעתו, בשעה שמנסים להיכנס לשם. על פי גישת הזוהר המעשה מתואר כאב טיפוס לגישה המקבלת את הרע וייעודו בעולם, ואף מנסה לרצות אותו, במקום לפתוח כנגדו בעימות חזיתי, בכוונה לבטלו או אף לסרסו. "והנה טוב מאוד - זה מלאך המות, אין לבטל אותו מן העולם. העולם צריך לו".