מולר נולד בבריסטול, בנו של ג'. ס. מולר, פרוסי מדנציג, שהיה אוצֵר מוזיאון בבריסטול. תחילה למד ציור אצל ג'יימס בייקר פיין. תמונותיו המוקדמות היו בעיקר מהנוף של גלוסטרשייר בויילס, והוא למד הרבה ממחקרו על קלוד לוריין וציירי נוף קודמים. הוא היה עד לפרעות בבריסטול בשנת 1831 והנציח כמה מהסצנות בסדרת "רישומי שמן ואקוורל גולמיים ומבריקים". בשנת 1833 הציג לראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות והציג את הרס גשר לונדון העתיק. בשנה שלאחר מכן ערך סיור דרך צרפת, שווייץ ואיטליה.
הוא ביקר פעמיים במזרח התיכון. הביקור הראשון היה בשנים 1838–1839 כאשר ביקר באתונה ונסע הלאה לאלכסנדריה ולקהיר, שם בילה שבועיים לפני שהמשיך במעלה הנילוס ללוקסור, שם עשה ציורים של ההריסות והנופים לפני שחזר לקהיר באמצע ינואר.
זמן קצר לאחר שובו, עזב את בריסטול והתיישב בלונדון, שם הציג באופן קבוע. סצנותיו ברחובות ובשוק המצרי היו פופולריות במיוחד. ביקורו השני היה בליקיה שבדרום מערב טורקיה בשנים 1843–1844. המסע שלו היה לפי בקשתו של הארכאולוג צ'ארלס פאלו. מולר ותלמידו הארי ג'ונסון ליוו את המשלחת הממשלתית לליקיה.
הוא בילה שלושה חודשים בשרטוט הנוף ואנשים מקומיים סביב קסנתוס, פינארה ותלוס. לאחר חזרתו לאנגליה הוא צייר בעיקר בצבעי מים וכמה ציורי שמן של מסעו בטורקיה. העבודות שביצע בליקיה נחשבות לטובות ביותר שלו.
בשנת 1840 ביקר שוב בצרפת, שם ביצע סדרת רישומים של אדריכלות הרנסאנס, שעשרים וחמישה מהם נחרטו בליטוגרפיה ופורסמו בשנת 1841 בעיתון בצרפת.
מולר נפטר בבריסטול ב־8 בספטמבר 1845, בגיל צעיר מאוד.
הוא קבור בבית העלמין ברונסוויק, בריסטול. קברו מסומן על ידי לוח אבן שחור מלוטש ופשוט כתוב עליו "לזכרו של ויליאם ג'יימס מולר שמת 8 בספטמבר 1845 בן 35 שנים".
לאחר מותו היה ביקוש גדול מאוד לעבודתו, מה שהוביל ליצירת מספר לא מבוטל של זיופים.
ביוגרפיות של מולר נכתבו על ידי נתנאל ניל סולי (בשנת 1875), באנט (1948) וגרינאקר וסטודארד (1991).
פסל חזה של הצייר ממוקם בכניסה למנזר בקתדרלת בריסטול.
המוזיאון הבריטי ירש מג'ון הנדרסון אוסף עשיר של רישומי מולר.
הרצאות גיפורד
הרצאות גיפורד (The Gifford Lectures; נהגה: ) הוא כינויה של סדר הרצאות שנתית שנוסדה ב-1887 בצוואתו של אדם גיפורד, לורד גיפורד (1820–1887), ומועברת מדי שנה מאז היווסדה ועד ימינו למעט הפסקה בשנים 1942–1945 בשל מלחמת העולם השנייה.
ההרצאות עוסקות בתאולוגיה טבעית (עיסוק במציאות האל מנקודת מבט של מדעי הטבע) ומטרתן "לקדם ולהפיץ את חקר התאולוגיה הטבעית במובן הרחב של המונח, ובמילים אחרות, ידיעת האל".
ההזמנה לשאת את הרצאות גיפורד נחשבת לאחד מאותות ההצטיינות היוקרתיים ביותר באקדמיה הסקוטית. במקור יועדו ההרצאות להשכיל את "כל אוכלוסיית סקוטלנד", אולם הן קנו לעצמן מעמד בינלאומי.
הרצאות גיפורד מועברות בארבע אוניברסיטאות ותיקות (שהיו קיימות בתקופתו של אדם גיפורד) בסקוטלנד: אוניברסיטת אדינבורו, אוניברסיטת סנט אנדרוז, אוניברסיטת גלאזגו ואוניברסיטת אברדין. בדרך כלל הן ניתנות כסדרה לאורך שנת הלימודים, והכוונה היא שתוכן ההרצאות ייערך ויפורסם כספר. ההרצאות ממומנות מקרן בסך 80,000 ליש"ט שהקצה גיפורד בצוואתו למטרה זו.
כמה מסדרות הרצאות גיפורד הפכו לקלאסיקה בתחומי התאולוגיה, הפילוסופיה והיחס בין דת ומדע.
מתוך 174 אקדמאים שנבחרו לשאת את הרצאות גיפורד מאז היווסדן, היו 18 נשים.
הרצאות גיפורד.
רשימה חלקית של הרצאות גיפורד בולטות (מחולקת לפי האוניברסיטאות שבהן הועברו ההרצאות):
ג'יימס וורד (פסיכולוג)
ג'יימס וורד FBA (באנגלית: James Ward; 27 בינואר 1843 – 4 במרץ 1925) היה פסיכולוג ופילוסוף אנגלי, חבר בקבוצת "שליחי קיימברידג'" . נשא את הרצאות גיפורד באוניברסיטת אברדין בשנים 1896–1898.
בצעירותו למד בגרמניה ועסק בתאולוגיה, בפילוסופיה ובחקר הפיזיולוגיה, אך ב-1880 חזר לבריטניה ועבר לעסוק בפסיכולוגיה בקיימברידג'.
וורד כתב את ההגדרה לערך "פסיכולוגיה" במהדורה התשיעית של אנציקלופדיה בריטניקה, שהשפעתה הייתה רבה, ובה הדגיש את הקשב האקטיבי של נפש האדם אל סביבתו.
גישתו הפילוסופית הייתה פנפסיכיזם, והוא התנגד למטריאליזם ולדואליזם.
בין תלמידיו היו הפילוסופים ג. א. מור וברטראנד ראסל.
אשתו מארי וורד הייתה מרצה בתחום האתיקה וסופרג'יסטית בריטית ידועה.
מי אוהב?
מי אוהב? הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית יובל דיין. השיר יצא לאור ב-1 בדצמבר 2019, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים ארומה מיוזיק.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב והולחן על ידי יובל דיין והופק על ידי תמיר מוסקט, והוא בסגנון הפופ.
הצלחה.
עם צאתו, זכה השיר להצלחה בתחנות הרדיו, כשהגיע בשיאו למקום הרביעי במצעד ההשמעות ברדיו השבועי של חברת מדיה פורסט, צבר באותו השבוע כ-102 השמעות וצעד במצעד כשמונה שבועות רצופים.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של כאן גימל לשנת ה'תש"ף הגיע השיר למקום ה-26.
ביקורת.
יוסי חרסונסקי העניק לשיר ביקורת מעורבת: "יש כאן ביצוע של נחישות ועוצמת הבעה בקצב שאינו משתמע לשתי פנים. אני חופרת, אבל חושפת הכי ישיר וכן. יובל דיין שרה כמי שאינה מתלבטת מול בן הזוג. כשהיא שואלת 'מי אוהב' - זה נשמע כשאלה רטורית. אז כן, יכול להיות שהתרגלתי לשמוע אותה בטון מסוים, שהפך לסימן ההיכר המוזיקלי שלה. כאן היא מנסה להשתחרר ממנו, לגוון את עצמה, להכניס אלמנט רוקיסטי מבורך לרפרטואר. אני מאשים את האוזן המפונקת יותר בהסתיגות הראשונית מהשיר. יש כאן שינוי טוב, יציאה מבורכת מבחינתה ומבחינת המאזין מחוץ לקופסה".
אתר פרוגי העניק לשיר ביקורת חיובית: "'מי אוהב?' הצליח לגעת לנו בלב. הקצב המקסים של השיר, שמשתלב עם הקול הייחודי של הזמרת יצרו ביחד סינגל כיפי ומיוח. מילות השיר מלאות באהבה, בכיף ובטוב – והסטייל הייחודי שלו עושה לנו רק טוב בלב. כרגיל, דיין מצליחה לגעת לנו בעוד נקודה ולגרום לנו להרגיש מדהים אחרי האזנה לשיר אחד בלבד".
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם בערוץ היוטיוב של דיין בסמוך לצאתו של הסינגל עצמו, ובוים על ידי לירן סגל. נכון לספטמבר 2020, הוא עומד על כחצי מיליון צפיות.
ליברטי רקורדס
ליברטי רקורדס (באנגלית: Liberty Records) היא חברת תקליטים אמריקאית, שהקים יושב הראש סימון ורונקר יחד עם אל בנט כנשיא ותיאודור קיף כמהנדס ראשי בשנת 1955. החברה ידועה בהפקותיה ארוכות הטווח של אמנים ולהקות מפורסמים רבים, בהם קנד היט, ג'ולי לונדון, הנרי מנסיני, בובי וי, וילי נלסון ועוד. החברה נסגרה וחידשה את פעילותה מספר פעמים, כשהפעם האחרונה הייתה בשנת 2001.
החברה הוקמה על ידי סיימון ורונקר בהוליווד, קליפורניה. ורונקר, שנולד ב־1915, נודע כבר מגיל צעיר מאוד כ"ילד פלא" מוזיקלי, וניגן על שלל כלים שונים. בשנות ה-30 נסע לצרפת כדי ללמוד נגינה, ומאוחר יותר המשיך לגרמניה שם נשאר עד לעלייתו של היטלר לשלטון. כשחזר לעיר הולדתו לוס אנג'לס, הציע לו בן דודו, הרב ניומן, להקים חברת תקליטים. כך נולדה חברת ליברטי, בשיתוף פעולה עם אל בנט ותיאודור קיף.
בתחילה החברה הוציאה בעיקר הקלטות של תזמורות והרכבי ג'אז. בשנות החמישים החברה גדלה ויותר אמנים החלו לעבוד איתה, חלקם הגדול התפרסמו בהמשך. למשל, הסינגל cry me a river מאת ג'ולי לונדון היה אחד מהסינגלים הראשונים של החברה, ובהמשך הפך לקלאסיקה ואף הגיע למקום ה־9 במצעד הבילבורד הוט 100.
בשנות השישים החברה צמחה מאוד וחתמה על חוזי הקלטות ארוכי טווח עם להקות שונות, בהן גארי לואיס והפלייבויז, קנד היט, המחפשים ועוד. החברה הפיקה אלבומים רבים שהצליחו עד מאוד, כגון Boogie with Canned Heat שהגיע למקום 5 במצעד המצעד האלבומים הבריטי ו־ Green-Eyed Lady של להקת סאגרלואף שהגיע למקום 1 במצעד האלבומים הקנדי.
בשנות ה-80 ושנות ה-90 חלה ירידה בכמות האמנים שחתמו אצל החברה, בעיקר בשל בעיות כלכליות שנקלעה אליהם. החברה נסגרה זמנית, ונפתחה זמן מה לאחר מכן. מאז שנת 2001 פועלת החברה בבריטניה, עם אמנים כמו החונקים, הבאנגלס או פרפב ספראוט.
החברה לא מתאפיינת בז'אנר מרכזי אחד, אלא קשת גדולה של סגנונות מוזיקליים, בהם מוזיקת רוק, מוזיקת פופ, בלוז, רגאיי, ג'אז, פאנק ואף מוזיקה קלאסית וביג בנד.
פיטר דה וינט
פיטר דה וינט (באנגלית: Peter De Wint; 21 בינואר 1784 – 30 בינואר 1849) היה צייר נוף אנגלי.
ביוגרפיה.
דה וינט היה בנו של רופא אנגלי ממוצא הולנדי שהגיע לאנגליה מניו יורק. הוא נולד בסטון, סטפורדשייר.
בשנת 1800 נרשם פיטר דה וינט לבית הספר המלכותי של האקדמיה. משנת 1802 היה חבר של הצייר ויליאם הילטון, שלמד יחד איתו. הם למדו אצל ג'ון רפאל סמית', חרט וצייר דיוקנאות. הוא קנה את עצמאותו מסמית בשנת 1806, בתנאי שיספק 18 ציורי שמן בשנתיים שלאחר מכן.
בשנת 1806 ביקר בפעם הראשונה בלינקולן, עם חברו הצייר ויליאם הילטון, שעם אחותו הרייט הוא התחתן בשנת 1810. דה וינט והילטון גרו יחדיו ברחוב ברוד, שם התגורר גם הצייר ג'ון וארלי. וארלי העביר שיעורים בציור והציג את דה וינט לד"ר מונרו, שניהל אקדמיה בלתי פורמלית לאמנים צעירים.