היחסים בין עמר וח'אלד, שהיו בני דודים, נותרו קרירים, אך ח'אלד לא נטר לו טינה. על ערש דווי ציווה ח'אלד את כל רכושו לעמר, ומינה אותו לממונה על עיזבונו. ח'אלד מת בשנת 642 ונקבר בעיר חומס שבסוריה. משאלתו למות מות קדושים בקרב לא התמלאה, והוא מת במיטתו.
מעל קברו הוקם מסגד הקרוי על שמו, ועל מצבתו חקוקים שמות 50 הקרבות עליהם פיקד מבלי שהובס. הוא הותיר אחריו בן, מנישואיו לאישה ביזנטית, בשם עבד אלרחמן אבן ח'אלד. המסגד שהוקם לכבודו נפגע במלחמת האזרחים הסורית.
פיהוק
פיהוק הוא רפלקס גופני הכולל פעירה רחבה של הפה והלוע, שאיפה ונשיפה אצל בני אדם ובעלי חיים. פיהוק מהווה תסמין של עייפות, חוסר בשינה או שעמום. נטען כי הפיהוק מגביר את ערנות האדם המפהק. הסיבות המדויקות לתופעת הפיהוק טרם ידועות לאשורן.
סיבות.
הסיבה המדויקת לפיהוק אינה ידועה. קיימות כיום מספר השערות לגבי סיבות לתופעה זו. פיהוק מתרחש במצבים אלו:
השערה אחת גורסת כי הפיהוק נגרם מעודף פחמן דו-חמצני וחוסר חמצן בדם. גזע המוח חש בכך ומפעיל את רפלקס הפיהוק. הפה נפתח לרווחה והריאות שואפות נשימה עמוקה, מה שמביא חמצן לריאות ומשם לדם. להשערה זו לא נמצא אישוש בניסויים, תדירות הפיהוקים לא השתנתה בניסויים בהם נשמו הנחקרים חמצן טהור או בריכוזי פחמן דו-חמצני של 3–5 אחוזים (פי 100 מהריכוז האטמוספירי).
השערה נוספת טוענת כי הפיהוק משמש לוויסות חום (תרמורגולציה) של הגוף. לפי ההשערה הזו, במצבי עייפות נחלשים מנגנוני הבקרה השומרים על טמפרטורה קבועה של המוח. הפיהוק מפעיל את שרירי הפנים וכך מוגברת זרימת הדם לראש ופיזור החום משתפר. ההשערה מקבלת אישוש מכך שנשימה דרך האף מונעת פיהוקים כמו גם קירור של המצח על ידי הצמדת רטייה ספוגה במים קרים. מצבים בהם נפגעת יכולת איזון הטמפרטורה של המוח מלווים גם בפיהוק רב, כך בחולי טרשת נפוצה, אפילפסיה, מיגרנה ומחלות אחרות.
השערה אחרת היא שהפיהוק נגרם על ידי אותם כימיקלים במוח המשפיעים על רגשות, מצב רוח, תיאבון ותופעות אחרות. כימיקלים אלה כוללים את הסרוטונין, דופמין, חומצה גלוטמית וחנקן חד-חמצני. ככל שיותר כימיקלים מופרשים למוח כך תדירות הפיהוקים עולה. לחלופין, רמה גבוהה במוח של כימיקלים מסוג אנדורפינים מורידים את תדירותם. קורלציה נוספת נמצאה אצל חולים המטופלים בתרופות המונעות ספיגה של סרוטונין (פארוקסטין), המפהקים בתדירות גבוהה מהרגיל.
תאוריה אחרת טוענת כי הפיהוק דומה להתמתחות. כמו התמתחות, הפיהוק מגביר את לחץ הדם והדופק ובאותו זמן מותח שרירים ופרקים רבים. משוער גם כן, כי הפיהוק עוזר בפיזור מחדש של חומר שמנוני המכסה את הריאות שעוזר לתהליך נשימה. היו שהצביעו על העובדה כי ניסיון לחסום את הפיהוק על ידי נעילת הלסתות נותנת הרגשה של פיהוק בלתי מספק. מה שמראה שמתיחה של הלסת ושרירי הפנים חיונית לפיהוק "טוב".
גישות מסוימות בפסיכותרפיה מאמינות כי תופעת הפיהוק יחד עם הצחוק והבכי הן דרכים לשחרור כאב רגשי, ולכן בגישות אלו מעודדים לצחוק, לבכות ולפהק כדי לעורר ריפוי פיזי ורגשי.
למה פיהוק מדבק?
רפלקס הפיהוק ידוע כ"מדבק", כלומר אדם אחד מפהק גורר אחריו אנשים אחרים. ההדבקה בפיהוק חוצה מינים (למשל פיהוק של אדם בנוכחות כלב ולהפך), ובאופן מוזר גם תמונה של אדם או חיה מפהקים ואפילו המילה "פיהוק" בעצמה יכולים לגרום לכך.
הפיהוק המדבק קשור לאמפתיה, פיהוק של בן זוג ידביק בסבירות גבוהה יותר מפיהוק של אדם זר. אנשים שהיכולת האמפתית שלהם ירודה נדבקים פחות בפיהוקים. כך, למשל, נמצא מתאם שלילי בין בעלי הפרעת אישיות סכיזוטיפלית (הפרעה המתבטאת בין היתר בקושי בזיהוי מצבים רגשיים ויצירת קשרים חברתיים) להדבקות בפיהוק, וילדים הסובלים מהפרעות על הקשת האוטיסטית נדבקים פחות בפיהוק למראה ילדים מפהקים בהשוואה לילדים באותו גיל שאינם סובלים מהפרעות כאלו.
קיימות מספר השערות לגבי הסיבות להתפתחות "הפיהוק המדבק". ייתכן, למשל, שזהו שריד אבולוציוני של "תופעת עדר", כלומר הפיהוק מעביר מסר של עייפות לחברי הלהקה האחרים כדי לסנכרן דפוסי שינה ופעילות. יש סברה כי הפיהוק המדבק משמש לוויסות מצב הרוח אצל חיות הנמצאות בחבורה, בדומה ליללות להקת זאבים לאור ירח מלא.
תפיסה חברתית.
הפיהוק משמש גם כרמז חברתי בלתי מילולי בעל כמה משמעויות, בהתאם להקשר בו הוא נעשה, והוא עלול לשדר מסר אנטי חברתי מובהק. מסיבה זו בתרבויות מסוימות מקובל להסתיר את פעולת הפיהוק על ידי שימת יד על הפה. כאשר הפיהוק מלווה בקול, הוא עלול להתפרש כזלזול, כך לדוגמה, באוגוסט 2009 אזרח אמריקאי הועמד לדין משום שפיהק באופן קולני בזמן דיון בבית המשפט.
אמונות טפלות מסוימות נקשרו לתופעת הפיהוק. הנפוצה ביותר היא האמונה כי יש צורך לכסות את הפה בשעת הפיהוק כדי למנוע מהנשמה לברוח מהגוף. לפי המסורת המוסלמית המתועדת בחדית' פיהוק נגרם מהשטן ולכן על המאמין להימנע ככל יכולתו מפיהוק ולכסות את פיו בשעת פיהוק. היוונים הקדמונים האמינו כי פיהוק אינו סימן לשעמום אלא לכך שהנשמה מנסה לברוח מהגוף לעבר האלים במרום. אמונה דומה רווחה אצל בני המאיה.
נ.ק.ו.ד.
נ.ק.ו.ד. (קרי: אֶן-קָה-וֶה-דֶּה) או קומיסריון הפנים העממי של ברית המועצות (ברוסית: Народный комиссариат внутренних дел СССР, НКВД СССР) היה המשרד הממשלתי והגוף המרכזי לענייני ביטחון ושיטור של ברית המועצות והגוף העיקרי שעסק בריגול פנים. מטה הארגון היה בכיכר דזרז'ינסקי 1 במוסקבה (לימים, כיכר לוביאנקה).
הנקו"ד ריכז תחתיו סמכויות אכיפה רבות, לרבות אחזקת מערך הגולאג, דיכוי ורדיפת מתנגדים למשטר ותפקידי ביטחון המדינה וביקורת הגבולות.
הנקו"ד הוקם ב-10 ביולי 1934 והתקיים לאורך שנות ה-30 ותקופת מלחמת העולם השנייה והיה המנגנון העיקרי שניהל את מדיניות הטיהורים של סטלין עד לפירוק הארגון בשנת 1946.
הנקו"ד לא היסס לענות את נחקריו ולהשתמש נגדם בשיטות כוחניות לחילוץ הודאות, כולל רצח בני משפחתם או הגלייתם לסיביר. החקירות נמשכו ברציפות במשך ימים ולילות ארוכים ללא מזון או שינה, עד אשר הנחקר המותש הסכים להודות בכל דבר על מנת להפסיק את ייסוריו.
היסטוריה.
הנקו"ד הוקם בקיץ 1934 לאחר שכוחות ביטחון הפנים בברית המועצות אורגנו מחדש תוך הקמת "אֶן-קָה-וֶה-דֶּה" (להלן: נקו"ד) ושילוב הג.פ.או. (ברוסית ГПУ) בארגון זה.
למפקד הנקו"ד הראשון התמנה גנריך יגודה, אשר החל מיד במעצרים נרחבים, שכללו בין היתר את מעצרם של לב קמנייב, גרגורי זינובייב ואיוון סמירנוב, ממנהיגי הקומוניזם הוותיקים והאשים אותם יחד עם 13 נאשמים אחרים בקשר לרציחת סטלין ומנהיגים אחרים בניצוחו של לאון טרוצקי. כל הנאשמים נמצאו אשמים והוצאו להורג ב-25 באוגוסט 1936.
יגודה כשל במציאת ראיות מספיקות להאשמת ניקולאי בוכרין בפשע כלשהו ועל כן הודח בידי סטלין ותחתיו נתמנה לתפקיד ניקולאי יז'וב.
בשנת 1936 נעצרו ניקולאי בוכארין, אלכסיי ריקוב, גנריך יגודה, ניקולאי קרסטינסקי וכריסטיאן רקובסקי בחשד לניסיון נוסף להתנקש בחיי סטלין, שוב כביכול בניצוחו של טרוצקי. הם נמצאו אשמים והוצאו להורג.
הנקו"ד היה מעורב גם במלחמת האזרחים בספרד ואלכסנדר אורלוב פעל לתמיכה בכוחות הרפובליקניים ולאימונם.
הטיהורים הגדולים שערך סטלין באמצעות הנקו"ד הגיעו לממדים מבהילים עם רצח טרוצקי במקסיקו ב-20 באוגוסט 1940. לאחר מותו של טרוצקי נותר סטלין לבדו מכל 15 חברי הממשלה הבולשביקית המקורית. 10 מהם הוצאו להורג ו-4 מתו, לעיתים בנסיבות מסתוריות.
מתוך 1,966 משתתפי ועידת המפלגה הקומוניסטית ב-1939, נעצרו בחמש השנים שלאחר מכן 1,108. רק 70 מתוכם נשפטו במשפט פומבי; כל היתר נשפטו בדלתיים סגורות לפני הוצאתם להורג. מקורות רשמיים טוענים כי בין ינואר 1935 ליוני 1941 עצר הנקו"ד 19.8 מיליון איש בברית המועצות, מתוכם כ-7 מיליון הוצאו להורג.
בשנת 1938 הוחלף יז'וב (לאחר שגם הוא הוצא להורג) בלברנטי בריה. בעקבות כך רוב מפקדי הנקו"ד של יז'וב הוצאו להורג. בריה פיקד על הארגון עד 1953, כאשר כבר נקרא "ק.ג.ב.".
בפברואר 1941 פוצל המשרד לשניים: משרד הפנים, בראשות בריה, והמשרד לביטחון המדינה, בראשות וסבולוד מרקולוב. עם תחילת השתתפותה של ברית המועצות במלחמת העולם השנייה ב-20 ביולי 1941 המשרד אוחד בראשות בריה, ומרקולוב מונה לסגנו הראשון. ב-17 באוקטובר 1941 הוועדה המיוחדת של המשרד קיבלה רשות להחליט על עונשים כולל עונש מוות. לא היה ניתן לערער על ההחלטה. הנחיה זו הייתה בתוקף עד 1 בספטמבר 1953. הוועדה טיפלה במספר רב של תיקים. כך, למשל, דווח שבישיבה שהתקיימה ב-10 בפברואר 1950 הוועדה טיפלה ב-1,592 תיקים וקיבלה החלטות לגבי העונש.
מבנה.
בנקו"ד נכללו היחידות הבאות:
לאחר פירוק הנקו"ד.
בשנת 1943 קוצצו סמכויות הנקו"ד והוקם המשרד לביטחון המדינה (מ.ג.ב.) (ברוסית: Министерство государственной безопасности, Ministerstvo Gosudarstvennoi Bezopasnosti) שהיה שמה של המשטרה החשאית הסובייטית בשנים 1943–1953. בתקופת 1943 (כאשר הוא פוצל ממשרד הפנים) ועד לשנת 1946 הוא נקרא "נ.ק.ג.ב." – נרודני קומיסריאט גוסודרסטוונוי בזופסנוסטי – Народный комиссариат государственной безопасности). עם שינוי שמו בשנת 1946 ומינוי שר חדש, החלו להעביר לאחריותו של המשרד תפקידים שונים של האם. וה. דה (המשרד לענייני פנים), ובמקביל, תפקידי ביון חוץ הוצאו מאחריותו של המשרד לידי ועדת המודיעין של משרד החוץ. ביון חוץ חזר לאחריות המשרד רק בשנת 1951. ב-4 ביולי 1951 ויקטור אבאקומוב, שעמד בראש המשרד, הועבר מתפקידו, וב-11 ביולי אותה שנה נעצר. במהלך סתיו 1951 נעצרו רבים מראשי המשרד.