צעדים ראשונים בפוליטיקה.
ב-1923 הוא נבחר לפרלמנט מטעם המפלגה השמרנית. באותה שנה נשא לאישה את ביאטריס בקט. כאשר גילה אידן שרעייתו מנהלת פרשיות אהבים עם גברים אחרים, הם נפרדו והתגרשו. ב-1926 הוא התמנה למזכירו הפרלמנטרי של שר החוץ, אוסטן צ'מברלין. עד 1935 הוא ביצע שליחויות דיפלומטיות ברחבי אירופה והאימפריה, כמו ועידת פירוק הנשק (1934). ב-1935 הוא מונה לשר בלי תיק לענייני חבר הלאומים ומאוחר יותר באותה השנה, כששר החוץ סמואל הור התפטר, הוא תפס את תפקידו. בגיל 38 היה לשר החוץ הצעיר ביותר שכיהן בבריטניה.
אידן כיהן כשר חוץ בשנים 1935–1938 והתפטר מן הממשלה ב-20 בפברואר 1938, עקב התנגדותו למדיניות הפיוס שהנהיג ראש הממשלה נוויל צ'מברלין.
שר חוץ במלחמת העולם השנייה.
משפרצה מלחמת העולם השנייה, הציע צ'מברלין לאידן את תפקיד שר המושבות, ללא חברות בקבינט המלחמה המצומצם. הוא תמך במדיניות הספר הלבן (1939). בפברואר 1940 ערך ביקור בארץ ישראל לסקירת חיל המתנדבים האוסטרלי שהוצב בארץ.
כשצ'רצ'יל עלה לשלטון במאי 1940, ניתנה לאידן המשרה החשובה של שר המלחמה, אך שוב ללא חברות בקבינט המצומצם. ב-23 בדצמבר באותה שנה מונה בפעם השנייה לשר החוץ (תפקיד שבו החזיק עד 1945) והפעם גם שולב בקבינט המלחמה. אמנם צ'רצ'יל ניהל בעצמו את עיקר המגעים עם סטלין ורוזוולט, אך אידן סייע בידו והיה אחראי במידה רבה לתיאום עם שארל דה גול. כמו כן היה חבר בוועדה ללוחמה פוליטית, שעסקה בהפצת תעמולה בארצות האויב ובמדינות הכבושות על ידי הנאצים.
ב-17 בדצמבר 1942 נאם אידן בפני בית הנבחרים הבריטי וקרא הצהרה רשמית של בעלות הברית על רצח המוני שיטתי של יהודים בשטח הכיבוש הנאצי. כשסיים את דבריו, עמדו חברי בית הנבחרים בראש מורכן לזכר היהודים שנטבחו. אידן התנגד להפצצת אושוויץ.
לקראת תום המלחמה, משנפטר נשיא ארצות הברית, רוזוולט, ייצג אידן את בריטניה בהלווייתו ונותר בארצות הברית לוועידת סן-פרנסיסקו שהציבה את היסודות לארגון האומות המאוחדות. כאשר התקרב מועד הבחירות, חלה אידן באופן חמור בתריסריון, ולכן לא מילא תפקיד מכריע במירוץ. חודש יוני 1945 הביא עמו בשורות קשות; בנו הבכור, סיימון, קצין טייס, נעדר בבורמה. אף על פי כן, ליווה אידן את צ'רצ'יל לוועידת פוטסדאם. חודש לאחר מכן אושר דבר מותו של בנו ודבר תבוסתם של השמרנים בבחירות.
אידן סייע להקמת הליגה הערבית.
באופוזיציה ובחזרה למשרד החוץ.
סיום המלחמה הותיר את אידן מותש מבחינה פיזית ורגשית. מחלתו והשכול שלו הסבירו את אי התבלטותו בתחילה על ספסלי האופוזיציה. נישואיו התפרקו ב-1950. בבחירות 1951 נחלו השמרנים ניצחון ואידן מונה בפעם השלישית לשר החוץ, כשהוא בן 54. כהונתו זו, עומדת בסימן הובלת בריטניה על-ידו לנסיגה מתעלת סואץ. ומילוי תפקידי מפתח בהקמת נאט"ו ובוועידת ז'נבה בשנת 1954. הוא גם עזר בכינונה של ברית בגדאד וקרא לקצץ בשטחה של מדינת ישראל.
ב-1952 נשא אנתוני אידן לאישה את אן קלריסה צ'רצ'יל, ילידת 1920, בתו של ג'ון סטריינג' ספנסר-צ'רצ'יל, אחיו הצעיר של וינסטון צ'רצ'יל. בכך הפך אידן, נאמנו של וינסטון צ'רצ'יל, גם לקרוב משפחתו. ב-1953 הידרדרה מחלתו וכתוצאה מטעות בניתוח כיס המרה היה עליו לעבור ניתוחים נוספים ולהיות תלוי בתרופות. כך אירע שהוא נעדר ממשרד החוץ למשך חצי שנה.
ראש ממשלה.
ב-6 באפריל 1955 הוא מונה לראש הממשלה במקומו של וינסטון צ'רצ'יל. כהונתו עמדה בסימן משברים כלכליים, בעיות אינפלציוניות, עיסוקיו בנושאי המזרח התיכון (אספקת נפט, ברית בגדאד) ומעל לכולם – משבר סואץ ובסופו – מבצע מוסקטר. אידן התפטר ב-9 בינואר 1957, ואת מקומו תפס הרולד מקמילן. אידן עבר לבית הלורדים כ"לורד אייבון". למרות בריאותו הרופפת הוא חי עוד 20 שנה ונפטר בביתו שבווילטשייר ב-14 בינואר 1977.
ב-10 בנובמבר 1955 נשא אידן בגילדהול נאום שקרא להסכם שלום בין ישראל למדינות ערב המבוסס על פשרה בין גבולות תוכנית החלוקה לגבולות הקו הירוק. הוא הבטיח ערבויות לשני הצדדים אם יושג הסכם ואיים שהצד שלא יסכים לפעול במתינות יאבד את אהדת בריטניה. הנאום, שנודע כנאום גילדהול, זכה לאהדה בצד הערבי, אולם זכה לתגובות נמרצות מצד ישראל. ראש הממשלה דוד בן-גוריון ושר החוץ משה שרת שללו כל דרישה לנסיגה ישראלית ובעיתונות הישראלית ראו בנאום עמדה אנטי-ישראלית מובהקת. בריטניה ניסתה להשיג הסכמה בינלאומית למתווה שהוצע בנאום והדבר העיב על יחסי הממלכה המאוחדת–ישראל עד השגת ההסכמות לקראת מלחמת סיני.
סיקאריים
יוהן שטמיץ
קרל שטמיץ
הלל השני
נחשול (ספינה)
נחשול הוא דגם של ספינת סיור ששימשה את חיל הים הישראלי לביטחון שוטף בזירת ים סוף.
הספינות מבוססות על ספינות הסיור מסדרת T של הצי הדרום אפריקאי.
מבנה הספינה בצורת קטמרן, ספינה בעלת שני גופים מתחת למים, דבר המגביר את יציבות הספינה בעת הפלגה מהירה בים סוער. ממדיה של הספינה קטנים מהדבור וצוותה מונה כ-5 אנשים, ועלותה כולל הציוד, עומדת על כמיליון דולר אמריקאי.
היסטוריה.
ספינת הנחשול הראשונה הגיעה לארץ ב-1997. תפקיד ספינות הנחשול להגן מפני חדירת כלי שיט מהירים למים הטריטוריאליים של ישראל.
ב-4 בספטמבר 2005 טבע נחשול בים סוף. הטביעה התרחשה ככל הנראה כתוצאה מאחזקה לקויה. לא היו נפגעים בטביעה אף שחלק מאנשי הצוות נחלצו מהספינה לאחר שכבר שקעה, על ידי צלילה.
בעקבות הטביעה הקפיא מפקד חיל הים הישראלי, האלוף דוד בן בעש"ט, את השימוש בנחשולים, עד לבחינת כל ההיבטים הבטיחותיים שבה. בינואר 2006 הספינה נִמשתה מן המים והנחשולים חזרו לתפקוּד רגיל.
בתחילת 2017 הוצאו משירות בחיל הים והועמדו למכירה.
ראו גם.
סדרת T
אטימולוגיה רומנית
יתוש (ספינה)
MPQ-53
כבישי ישראל
מערכת הכבישים בישראל כוללת כאחד דרכים עתיקות מאוד וחדשות, כשסלילת הכבישים מתחלת בשנות המנדט הבריטי בארץ ישראל. רוב הכבישים נסללו על ידי הממשלה (על ידי מע"צ היא נתיבי ישראל), כשחלק מהדרכים המהירות שנסללו במאה העשרים ואחת נסללו על ידי זכיינים.
נכון לשנת 2019 יש בישראל 19.9 אלף ק"מ כבישים סלולים.
סימון ושילוט בכבישים.
מספור.
השיטה הישנה.
השיטה הישנה היא שיטת מספור כבישים שנהגה מימי המנדט ועד אמצע שנות השבעים.
מספור כבישים בישראל החל בשנות ה-50 של המאה ה-20. במפה שיצאה לאור ב-1953 הוסברה שיטת סיווג הכבישים וסימון הקילומטרים. הכבישים חולקו לשלוש קבוצות: כבישים ראשיים, כבישים אזוריים וכבישים מקומיים.
בשיטה הישנה לכל עיר גדולה (מלבד ירושלים) כגון: תל אביב, חיפה ועפולה נקבע מספר. הכבישים הראשיים מוספרו בשתי ספרות (למעט באזור ירושלים, שבו הכבישים הראשיים מוספרו בספרה אחת בלבד), שהראשונה שבהם הייתה ספרת העיר ממנה יצא הכביש. מהכבישים הראשיים יצאו כבישים אזוריים שמוספרו בשלוש ספרות, כששתי הספרות הראשונות היו מספר הכביש הראשי ממנו יצאו, ובהמשך, מספרי הכבישים המקומיים - שלוש הספרות הראשונות היו ספרותיהם של הכביש האזורי ממנו יצאו.
דוגמאות לסימון כבישים, על פי השיטה הישנה:
השיטה החדשה.
בשנת 1980 הונהגה שיטת מספור כבישים חדשה. מספור הכבישים נעשה על פי סיווגם של הכבישים הבינעירוניים לשלוש קטגוריות: כבישים ארציים, כבישים אזוריים וכבישים מקומיים. נוסף על כבישים אלו, קיימים הכבישים שבתוך הערים והיישובים, הכבישים העירוניים, שאינם מקבלים מספר, ונקראים בשמות הרחובות שבהם הם עוברים.
כבישים ארציים ראשיים – ממוספרים במספר חד-ספרתי (למשל, כביש 1 – ים המלח-ירושלים-תל אביב-יפו). כבישים ארציים – ממוספרים במספר דו-ספרתי (למשל, כביש 20 – נתיבי איילון). כבישים אזוריים – ממוספרים במספר תלת-ספרתי (למשל, כביש 412 העובר דרך רחובות, נס ציונה, ראשון לציון וערים נוספות). כבישים מקומיים – ממוספרים במספר ארבע-ספרתי (למשל, כביש 8510 העובר בעכו).
כבישי אורך (כבישי דרום - צפון) הם בעלי מספר זוגי (למשל, כביש 2 - כביש החוף) וכבישי רוחב (כבישי מזרח - מערב) הם בעלי מספר אי-זוגי (למשל כביש 5 - חוצה שומרון).
כבישי אורך מערביים ספרתם הראשונה נמוכה, וככל שהכביש מזרחי יותר עולה מספרו. ובאופן דומה כבישי רוחב דרומים ספרתם הראשונה נמוכה, וככל שהכביש צפוני יותר עולה מספרו. ההיררכיה בסידור הכבישים דומה לשיטת הסעיפים (כלומר, כביש 20 נמצא בין כביש 2 לכביש 4, ולא מזרחית לכביש 4). כך הכביש הצמוד לחוף הוא כביש 2, כביש 4 פנימי יותר, כביש 6 פנימי עוד יותר וכביש 90 נושק לגבול המזרחי.
הספרה האחרונה במספריהם של כבישי הרוחב אמורה לציין את עומקם או את מרחקם מן הים, אך כלל זה מיושם בעיקר בכבישים האזוריים והמקומיים ופחות בכבישים הארציים. כבישים הסמוכים לים מסתיימים בספרה 1; מעט לתוך פנים הארץ בספרה 3, במרכזה של המדינה בספרה 5 וברמת הגולן בספרה 9. הדבר נכון גם בכבישי האורך. לכן, כבישי מישור החוף כוללים את כביש 780, את כביש 652, את כביש 410 ואת כביש 232; כבישי ההר כוללים את כביש 784, את כביש 754 ואת כביש 356; וכבישי רמת הגולן וכבישי מזרח הארץ כוללים את כביש 918, את כביש 978, את כביש 808 ואת כביש 258.
כללים במספור הכבישים המהירים לא נכללו בשיטה בהנהגתה (לא הוגדרו כבישים מהירים אז), וכיוון שכך מספריהם ממוקמים היכן שנמצאו מספרים פנויים. הנוהל המקובל הוא נתינת מספרים נמוכים (ספרה אחת) לכבישים ארציים - ראשיים (כך הם כל הכבישים הממוספרים בספרה אחת פרט לכביש 3), ומספרים מקומת העשרים לכבישים פרבריים מהירים המקשרים בין חלקי מטרופולין (כך כביש 20 בגוש דן 22 ו-23 בחיפה). בנוסף למספר כבישים אזוריים (בעלי מספר תלת-ספרתי) שהוגדרו ככבישים מהירים.