שונית הכורכר, כמו שרבות מהן קיימות לחופי ישראל, היא בית הגידול בעל המגוון הביולוגי הגבוה ביותר בים התיכון. המורכבות הגבוהה יוצרת שפע גומחות אקולוגיות המאוכלסות במינים שונים של בעלי חיים וצמחים. האזורים החשוכים בשונית (מערות, גומחות, סדקים) נשלטים לרוב על ידי חסרי חוליות מרפדים כדוגמת ספוגים, חי-טחבים ואצטלנים, ומספקים מסתור לדגים רבים. פעילי לילה מוצאים בהם מחסה בשעות היום, ולהפך. גם חסרי חוליות גדולים כגון תמנונים, מלפפוני ים ולובסטרים (כפן גושמני) מוצאים מחסה בגומחות הנסתרות.
אצות דומיננטיות באזורים החשופים יותר, כשהמינים הנפוצים יותר הם סרגסום, אוזן הים וגנית מאדימה . בעונת האביב האצות יוצרות מרבדים נרחבים שמספקים מחסה נוסף ומזון לבעלי חיים רבים. מרבדים אלו משמשים שטחי אימון (nursery grounds - אזורי גידול דגיגים צעירים) למיני דגים רבים. בנוסף לאצות, גם צדפות נפוצות באזורים אלו, לעיתים בצפיפויות גבוהות מאוד. חשוב לציין כי לחלק מהאורגניזמים הקיימים בשונית, כגון חלק ממיני האצות או הצדפות, יש שלד גירני קשיח שנשאר מחובר למצע לאחר מות האורגניזם. במידה ומדובר באורגניזמים שכיחים, התווספות אלמנט זה לשונית (תהליך הנקרא "בנייה ביוגנית") מגדילה את מורכבות המצע ויוצרת גומחות אקולוגיות נוספות.
סקרים בחופי ישראל הראו שהדג הנפוץ ביותר הוא כרומית ים תיכונית , דג שונית קטן החי בלהקות וניזון מפלנקטון. מינים ממשפחת הספרוסיים: סרגוס מסורטט, סרגוס כתפי ואובלד שחור זנב נפוצים גם הם. למינים אלו חשיבות אקולוגית רבה כטורפים בשונית. טורפים מרכזיים נוספים הם הדקריים (בעיקר דקר הסלעים ודוקרנית אדומת) והמוסריים (בעיקר אוכם גדול קוץ ). בנוסף לשוכני השונית הקבועים, בעלי חיים רבים מגיעים מסביבות אחרות, כגון הים הפתוח או אזורים חוליים, בכדי להיזון מהשפע שמציעה השונית. בטאים כגון טריגונים מגיעים מאזורים חוליים בכדי לטרוף חסרי חוליות, כמו גם טונות וצניניות שמגיעות מהים הפתוח בכדי לטרוף דגים בשונית. בנוסף, בית גדול זה מהווה אתר תזונה חשוב לצבי ים, שניזונים מאצות וחסרי חוליות.
הרכב החברה בשונית אינו קבוע, הוא משתנה באופן תדיר: בין דרי השוניות בחופינו אפשר למצוא מינים מהגרים רבים, בעיקר מהגרים לספסיים . חלקם, הופכים לדומיננטיים ומהווים חלק בלתי נפרד מהשונית הים תיכונית. מביניהם סיכן משוייש וסיכן הודי שמאכלסים גם את שוברי הגלים בחופי תל אביב. אך בעוד מינים מסוימים הופכים לנפוצים, גודל האוכלוסייה של מינים אחרים (בעיקר מינים מקומיים) קטֵןֵ ומינים מסוימים אף נעלמו כמעט לחלוטין. קיפודי ים, ארגמנית אדומת פה, סלפית זהובת פס (ממשפחת הספרוסיים) היו עד לפני מספר עשורים שכיחים ביותר בחופינו והיום הפכו לנדירים ביותר. שינויים אלו מיוחסים לדחיקה על ידי מינים פולשים ושינוי האקלים – התחממות הים. אולם, האיום הסביבתי החמור ביותר על בית גידול זה הוא דיג יתר – בעשורים האחרונים נרשמה ירידה חדה בצפיפויות וגודל דגים מסחריים בכלל, וטורפים גדולים בפרט.
צי ברית המועצות
יהודה הכבושה
מדליות ועיטורים בצבא האדום
יגאל שילון
יגאל שילון (נולד ב-23 באפריל 1946) הוא איש טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
ביוגרפיה.
שילון נולד בתל אביב כיגאל שולקיס, בנם של פניה ושלמה שולקיס בני מעמד הפועלים שעלו לישראל ממזרח אירופה. למד בתיכון עירוני ד' בתל אביב. סיים תואר ראשון בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון במסגרת העתודה האקדמית, אך העדיף לעסוק בתחום הקולנוע.
בשנות ה-80 ביים מספר סרטי קולנוע ישראליים, רובם סרטי מתיחות בתחום ה"מצלמה הנסתרת". הראשון שבהם היה "חייך אכלת אותה", אותו עשה יחד עם יהודה ברקן בשנת 1980. שילון עשה עוד שני סרטי מתיחות עם ברקן: "המתיחה הגדולה" (1984) ו"ניפגש בסיבוב" (1986). בשנת 1985 היה שותף לסירטו של יהודה ברקן "קומפוט נעליים", כאשר הגדרת תפקידו הייתה "יועץ". בין השנים 1986 ל-1990 ביים שילון את סדרת הפרסומות למעדן "מילקי", שם השתתפו חלי גולדנברג, אביבה פז ובר רפאלי (שהייתה אז ילדה). כמו כן ביים את הסרט "עבודה בעיניים" (1989) בכיכובם של צמד הבטלנים, אותם אף ליווה במסגרת הנסיעה לבריסל כאשר יצגו את ישראל באירוויזיון 1987 עם "שיר הבטלנים".
קריירה בטלוויזיה.
לאחר קריירת הקולנוע עבר שילון בשנת 1989 לטלוויזיה, תחילה לתוכניתו הלילית של גבי גזית "סופ סופ" בערוץ הראשון, בה הציג קטעי פספוסים מתוך צילומים של תוכניות טלוויזיה מהארץ ומן העולם (אחד הקטעים היותר נודעים בפתיח של הפינה היה קטע בו ננסי רייגן מועדת ונופלת). במקביל הגיש פינה בתוכנית "רואים 6/6" בטלוויזיה החינוכית, שבה הציג קטעי וידאו ביתיים המכילים פספוסים. לאחר מכן הגיש עם אלי יצפאן את התוכנית "פספוסים פלוס" בשנת 1991. בשנת 1993, החל להנחות את תוכנית המתיחות "מועדים בשמחה" בערוץ הראשון, אשר עברה בשנת 1994 לערוץ 2. החל מ-1994 הנחה וביים במשך 14 שנה את תוכנית הטלוויזיה "פספוסים" בשידורי רשת בערוץ 2, שהיא המשך לקריירת בימוי סרטי המתיחות שלו.
ב-2003 יצר וביים שילון את תוכנית הטלוויזיה "המופע של סטיב". בשנת 2012 חזר שילון לטלוויזיה בתוכנית "סתאאאם!" של ערוץ הילדים, שהיא תוכנית המשך של פספוסים, לצד עודד פז, דנה פרידר ואחרים. ב־2013 ביים וערך את התוכנית "אמבוש" בערוץ 10. בשנת 2015 יצר שילון שעשועון לערוץ 10, הנקרא "תראו מי שואל", בהנחיית השחקן מולי שולמן.
בינואר 2022 סיפר שילון כי בעקבות נפילה בביתו, הוא נפגע פיזית ומרותק לכיסא גלגלים. חייו לאחר הפציעה תועדו בסרט תיעודי, "הפספוס של חיי", ששודר בקשת 12. שילון גם ביים את הסרט לצד ארז טל. באותה שנה החל שילון להגיש את התוכנית "חוזרים לפספוסים" ברשת.
עיסוקים נוספים.
לצד הקריירה בטלוויזיה עסק שילון בחידוני כפל לשון שנקראו "שילונדע", אותם החל לפרסם בתוכנית "הלילה" עם גבי גזית והמשיך לפרסם מדי שבוע בעיתון "ידיעות אחרונות" עם הצייר שי צ'רקה, וב"פנאי פלוס". הסמל המסחרי שלו, הסיגר שבפיו, כיכב פעמים רבות בפרומואים ופרסומות.
חיים אישיים.
שילון נשוי משנת 1972 לזהבה, ששימשה שנים רבות כדיילת באל על ומרצה בארגון ויצו, ולזוג ארבעה ילדים. מתגורר בתל אביב. הוא אחיו הצעיר של מנחה הטלוויזיה דן שילון, ודודה של מנחת הרדיו והטלוויזיה עדי שילון. בנו ירון הוא במאי טלוויזיה ובנו אייל היה מעורכי התוכנית "פספוסים".
אינדפנדיינטה
קלוב אתלטיקו אינדפנדיינטה (בספרדית: Club Atlético Independiente; אינדפנדיינטה בספרדית: עצמאי) הוא מועדון ספורט ארגנטינאי מהעיר אבז'אנדה אשר נמצאת בפרובינציית בואנוס איירס.
המועדון ידוע בעיקר בזכות קבוצת הכדורגל שלה המשחקת בליגת העל הארגנטינאית ונחשבת לאחת מחמשת המועדונים הגדולים במדינה. בנוסף מכונה מלכי הגביע (Rey de Copas) וזה בשל זכיותיה בגביעים בינלאומיים רבים וביניהם שבע זכיות בגביע הליברטדורס כולל רצף מרשים של ארבע זכיות בין השנים 1972 ל-1975.
אינדפנדיינטה מחזיקה ב-16 זכיות בגביעים בינלאומיים המוכרים על ידי פיפ"א ו-CONMEBOL הכוללות בין היתר 2 גביעים ביניבשתיים (לאחר ניצחונות על יובנטוס וליברפול), והיא השלישית בעולם בהישג זה (יחד עם בוקה ג'וניורס) כשמעליהם רק קבוצת מילאן עם 18 זכיות וריאל מדריד עם 17 זכיות.
ענפי ספורט נוספים בהם מפורסם המועדון הם כדורסל, אתלטיקה, טניס, שחיה, כדורעף איגרוף, שחמט, הוקי שדה, כדוריד, התעמלות, אמנויות לחימה, וכדור מים.
היסטוריה.
הקמה.
בשנת 1904, עובדי חנות הממוקמת במונסראט ייסדו את מועדון הכדורגל "מאיפו" (FC Maipu). העובדים הצעירים הורשו לצפות במשחקים אך לא לשחק, ולכן החליטו להתאגד עם העובדים הוותיקים מקבוצת FC מאיפו ולהקים קבוצה מאוחדת בשם אינדפנדיינטה ("עצמאי" בספרדית).
השנים הראשונות.
אינדפנדיינטה שיחקה את המשחק הראשון ב-15 בינואר 1905, נגד מועדון הכדורגל אטלנטה, במגרשה של אטלנטה. המשחק הסתיים בתוצאה 1-0 לטובת המארחת. משחקה הבא של הקבוצה, שהתקיים בחצר המפעל היה מול קבוצת מאיפו באנפילד. המשחק הסתיים בתוצאה תיקו 0-0. הניצחון הראשון של הקבוצה הגיע ימים ספורים לאחר מכן ב-7 במאי 1905 נגד קבוצת אלביון ב.
התאחדות הכדורגל הארגנטינאית באותן שנים לא אפשרה לקבוצה החדשה להשתתף בליגה הבכירה, לכן היא שיחקה בליגות המשנה.
באחד המשחקים ספגה תבוסה גדולה של 21-0 ממועדון הכדורגל אטלנטה. אך הקבוצה המשיכה בפעילותה והחליטה לארגן את "הקלאסיקו של אבז'אנדה" נגד ראסינג קלוב, אף על פי שראסינג הייתה בליגה הראשונה ונחשבה לקבוצה מקצוענית לכל דבר, דווקא הקבוצה הצעירה של אינדפנדיינטה יצאה עם ידה על העליונה וגברה עליה בתוצאה 2-3.
עידן חובבני.
בשנת 1909 הקבוצה זכתה בתואר הראשון שלה, גביע בורליץ, כשהיא עדיין בליגה השנייה. ב-9 ביולי 1911 עברה הקבוצה למגרשה בפעם השישית בהיסטוריה הקצרה (רוב האצטדיונים היו למעשה חצרות של מפעלים). באותו משחק גברה הקבוצה על מועדון הכדורגל אסטודינדיל פורטניו בתוצאה 0-1 ולעלתה לראשונה לליגה הבכירה בארגנטינה.
בעידן החובבני, אינדפנדיינטה זכתה בשתי אליפויות, בשנת 1922 (הגביע הרשמי הראשון שלה בליגה) ובשנת 1926 (שבו סיימה הקבוצה עם מאזן של ניצחונות בלבד). שחקנים בולטים באותן השנים היו זליו קאנאבארי ומנואל סיאונה שנחשבים לפורצי הדרך במועדון עד היום. באותה עונה מושלמת קיבלה הקבוצה את הכינוי Los Diablos Rojo כאשר עיתונאי מהעיתון הפופולרי Crítica הגדיר את החלק ההתקפי של אינדפנדיינטה "משהו מעולם אחר, שמשחק כמו דיבוק ויכריע אותך בכל מקרה" .
העידן המקצועני.