הכנסות הסרט בארצות הברית היו 184.2 מיליון דולר, ובשאר העולם 240 מיליון דולר, כך שהסרט הרוויח פי כמה וכמה מתקציב היצירה שלו. הוא היה הסרט הרביעי בהכנסותיו בשנת יציאתו לאחר סרטים מצליחים כמו "אישה יפה", "שכחו אותי בבית" ו"רוח רפאים", והשלישי בארצות הברית. עד ש"ג'אנגו ללא מעצורים" (2012) עקף אותו, היה זה המערבון המכניס ביותר בכל הזמנים.
בטקס פרסי אוסקר ה-63 (לסרטי 1990), היה הסרט מועמד ב-12 קטגוריות שונות, וזכה בשבעה פרסים: פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר; פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר עבור קווין קוסטנר בסרט הבכורה ששלו כבמאי; כמו גם הפרסים לתסריט המעובד, לצילום, לעריכה, לפסקול המקורי ולסאונד הטובים ביותר. זכייתו של "רוקד עם זאבים" על פני "החבר'ה הטובים" של מרטין סקורסזה נזכרת כטעות של בוחרי האוסקר. בקטגוריות המשחק (פרס השחקן הראשי, פרס שחקנית המשנה ופרס שחקן המשנה) היו קוסטנר, גרהאם גרין ומרי מקדונל מועמדים, אם כי לא זכו; כמו כן קיבל הסרט מועמדויות לפרס עיצוב התלבושות ולפרס עיצוב ההפקה. בפרס גלובוס הזהב זכה "רוקד עם זאבים" בתור סרט הדרמה הטוב ביותר. הוא קיבל בטקס זה גם את פרס התסריט הטוב ביותר ואת פרס הבמאי הטוב ביותר. גילדות הכותבים, המפיקים והבמאים, כמו גם החברה האמריקאית של צלמי הקולנוע , העניקו גם הן לסרט את פרסיהם. מלבד פרס האוסקר, זכה ג'ון בארי גם בפרס BMI ובפרס גראמי לפסקול הטוב ביותר למדיה חזותית. הסרט זכה גם בפרסים שמחלקות אגודות מבקרי הקולנוע של שיקגו ושל לוס אנג'לס . גם מחוץ לארצות הברית זכה הסרט להצלחה רבה. בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין קיבל קוסטנר את פרס דוב הכסף לשחקן הטוב ביותר ומועמדות לפרס דוב הזהב. בנוסף קיבל את פרס האקדמיה היפנית לקולנוע לסרט הזר הטוב ביותר, ותשע מועמדויות לפרס באפט"א לקולנוע.
בשנת 2007 בחרה ספריית הקונגרס להכליל את הסרט באוסף הסרטים לשימור שבארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית. גם מכון הסרטים האמריקאי ראה בסרט איכות מיוחדת, והוא הופיע במקום ה-75 ברשימת "מאה שנים... מאה סרטים" בשנת 1998, ובמקום ה-59 ברשימת הסרטים מעוררי ההשראה של המכון, "מאה שנים... מאה השראות", משנת 2006.
בעקבות כישלונו של "שערי החופש" השאפתני של מייקל צ'ימינו, נחשבו מערבונים לז'אנר "מת" לאורך שנות ה-80, מלבד יוצאי דופן בודדים, כמו "סילברדו" מ-1985, שהפך את קוסטנר לכוכב. זכייתו בפרס האוסקר של "רוקד עם זאבים", כמו גם הצלחתו הקופתית, סימנו את תחילתה של תחיית הז'אנר ההוליוודי הקלאסי. אחריו הגיעו סרטים כמו "בלתי נסלח" של קלינט איסטווד, שזכה גם הוא בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר, ו"טומבסטון" מ-1993, בכיכובם של קורט ראסל וואל קילמר. אלכסנדרה קלר ייחסה את תחיית המערבונים עם תחילת שנות ה-90 לסיום שנות שלטונו של רונלד רייגן, שהיה, לדברי כתבי תרבות אמריקאיים בני התקופה, "קאובוי" בעצמו; בנוסף, טענה שהמערבונים החדשים, שראשיתם ב"רוקד עם זאבים", משקפים את הרצון לייצוג הולם של ההיסטוריה במערבונים. פולין אלמה כתבה כי הוא משקף את הכמיהה האמריקאית לאחות את קרעי המאבק עם העמים הילידיים. זו גם הסיבה להצלחתו של הסרט לדברי מחברו, בלייק: בלבבות האמריקאים חבויה אשמה, "על הדרך שבה התייחסנו למדינה שלנו. האנשים שפעם גרו כאן, הארץ עצמה ובעלי החיים שעדיין חיים כאן". כשניסה קסטילו להסביר את הפופולריות של הסרט, כתב שדנבאר ייצג את שנות התשעים עבור הקהל, והחייל המתפכח מדור הבייבי בום שביקש להיגאל בטבע הזדהה עם דמותו. משאלתו הילדותית של דנבאר לראות את הסְפָר לפני שיעלם נגעה בערגה לא-מדוברת של אמריקאים רבים. בנוסף, הסצנה שבה תוקפים האינדיאנים כוח צבאי ומשחררים את דנבאר גרמה סיפוק רב לצופה בן שנות התשעים: "האינדיאנים, בעלי העמדה המוסרית מבחינה אקולוגית, הופכים למעין יחידת SWAT עבור האמריקאים העתידיים".
הרומן שעליו התבסס הסרט, שהופיע כבר בשנת 1988, הפך לרב-מכר רק לאחר שהסרט יצא. ספר המשך בשם "The Holy Road" יצא בשנת 2001; לאורך השנים נשמעו הצהרות על עיבוד קולנועי מתוכנן של ספר ההמשך, אך הוא לא מומש (נכון למאי 2020).
סרט הקומדיה "לרקוד עם טייסים", ששמו העברי מקורו בסרט "רוקד עם זאבים", הוא בחלקו פרודיה לסרט. בשנים שלאחר יציאתו לאור של הסרט נעשו בארצות הברית סרטים אחרים שניסו לצייר תמונה סימפתית של ילידים אמריקאים, בהם הסרטים העלילתיים "המוהיקני האחרון" (1992), "לב הרעם" (, 1992), "ג'רונימו" (, 1993) ו"פוקהונטס". בנוסף, יצאו מספר סרטים דוקומנטריים בעלי מגמה דומה, בהם הסדרה "" , שביצירתו היה מעורב קוסטנר. "רוקד עם זאבים" שימש השראה לסרטים מצליחים נוספים, בהם "הסמוראי האחרון" (2001), והסרט השני המצליח ביותר מבחינה מסחרית בכל הזמנים, "אווטאר" (2009). הבמאי והתסריטאי ג'יימס קמרון הודה כי "רוקד עם זאבים" מכיל מספר רעיונות יפים שהוא פשוט ליקט לסרטו. מבקרים כינו את "אווטאר" בכינויים "רוקד עם זאבים בחלל" (Dances with Wolves in Space) ו"רוקד עם דרדסים" (Dances With Smurfs). הכינוי האחרון שהוזכר הוא גם שמו של פרק של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "סאות' פארק" מ-2009.
לאס וגס
GBU-8 היא פצצת דאייה בעלת מערכת הנחיה אלקטרו-אופטית שמורכבת מפצצת השימוש הכללי סימן 84 וערכת הנחיה מתוצרת רוקוול שהופכת את "פצצת הברזל" לנשק מונחה "שגר ושכח". המערכת מכונה גם
HOBOS - Homing Bomb System. היא הייתה בשירות חיל האוויר האמריקני, וכן בשירות חיל האוויר הישראלי, שם כונתה "אגרוף אפור". ערכת הנחיה דומה פותחה גם לפצצת הסימן 118 והפכה אותה לפצצה מונחית שכינויה GBU-9.
ערכת ההנחיה מורכבת מראש ביות שכולל מצלמת טלוויזיה אשר מורכבת על חרטום הפצצה, משטחי יצוב לאורך גוף הפצצה וארבעה כנפוני זנב המסודרים בצורת "X" שנועדו לניהוג הפצצה. פותחו שני סוגים של ערכות הנחיה אותן ניתן להרכיב לחלופין על פצצת הסימן 84: KMU-353 בעלת ראש ביות המתביית על המטרה על-פי ניגודיות התמונה המתקבלת ממצלמת טלוויזיה שחור-לבן, ו-KMU-359 בעלת ראש ביות המתביית על המטרה על-פי הדמיית תת-אדום ונועד לתקיפה בלילה. ערכת הנחיה דומה ל-KMU-353 שכונתה KMU-390 פותחה לפצצת הסימן 118 והפכה אותה לפצצה מונחית שכינויה GBU-9.
לפני הטלת הפצצה, מתמרן הטייס את המטוס על מנת שהמטרה תיראה בצג הטלוויזיה אשר בתא הטייס ונועל את מערכת ההנחיה של הפצצה עליה. לאחר הטלת הפצצה יכול הטייס להסתובב על-מנת לחמוק מנשק נ"מ שמגן על אזור המטרה, בעוד הפצצה הנעולה על המטרה עושה את דרכה לעברה עד לפגיעה בה.
היסטוריה.
במלחמת וייטנאם נאלצו טייסי חיל האוויר האמריקני להתמודד עם הגנת נ"מ כבדה בסביבת אתרים חשובים בווייטנאם אשר הקשתה עליהם לפגוע בהם באמצעות פצצות שימוש כללי שחייבו ביצוע יעפי הפצצה בקרבה רבה למטרה. על רקע זאת העניק חיל האוויר האמריקני ב-1967 חוזה לחברת רוקוול לפיתוח ערכת הנחיה אלקטרו-אופטית לפצצות הסימן 84 שלו, על-מנת שישמש להפצצת מטרות איכות במרחק רב מהן, תוך מזעור החשיפה של מטוסיו למערכי ההגנה של האויב. המערכת נבדקה בידי יחידות מטוסי F-4 פנטום בלחימה בווייטנאם ב-1969. יותר מ-4,000 ערכות הנחיה יוצרו. חיל האוויר האמריקני הטיל כ-700 פצצות GBU-8 במהלך מלחמת וייטנאם.
בשנת 1976 נכנסה הפצצה לשירות בחיל האוויר הישראלי, וקיבלה שם את הכינוי "אגרוף אפור". במלחמת לבנון הראשונה הושמדו באמצעותה שתי מטרות. בשנת 1991 הוצאה הפצצה משירות בחיל האוויר הישראלי.
אגרוף אפור
שיתוק שינה
שיתוק שינה הוא מצב המאופיין בשיתוק זמני של הגוף מיד לאחר יקיצה. לרוב, מצב זה מתרחש לפני ההירדמות או לאחר ההתעוררות.
מהות שיתוק השינה.
שיתוק השינה נגרם במהלך שנת רע"מ (REM), כאשר המוח מתעורר, אך הגוף עדיין נמצא במהלך שינה, ולכן "משותק" עקב החסימה הנגרמת על ידי מערכת העצבים, כדי שלא נבצע פעולות לא רצויות בזמן השינה (מה שאנו חווים בחלום). לפיכך לא ניתן להזיז שום איבר בגוף במצב זה, וגם אין יכולת לדבר.
לשיתוק השינה עשויות להתלוות הזיות. לרוב, ההזיות הן סיוטים שסיבתם אינה ידועה, אשר מתרחשים במקום בו ישנים, למשל נשמעים צעדים מאיימים ההולכים וקרבים, תחושה של נוכחות בלתי רצויה או רעשים מפחידים. עקב כך, המצב הזה מלווה בתחושות פחד, גם בשל הפאניקה עקב אי היכולת לזוז.
הרבה אנשים אשר חוו או חווים את השיתוק הזה, חשים לחץ על החזה, כאילו מישהו יושב להם על החזה. תופעות נלוות נוספות שתוארו על ידי אנשים הן רעד בגוף ותחושה של נפילה. הזיות אלו נבדלות על פי ה-DSM מהזיות "רגילות", למשל של שמיעת קולות, בתור לא-פתולוגיות, כלומר, הן אינן מצביעות על קיומה של מחלה נפשית או גופנית.
הסיבות לשיתוק.
עדיין לא ידועה סיבה ודאית לשיתוק השינה. אומנם נמצא קשר מסוים בין שיתוק השינה לבין הנרדמות (נרקולפסיה), אך אין תופעה זו מעידה על כך שהאדם החווה את שיתוק השינה לוקה בתסמונת הנרקולפטית. שיתוק השינה נגרם כאשר הגוף נמצא תוך כדי שנת הרע"מ, כאשר המערכת העצבית חוסמת את תנועת השרירים בגוף, אך המוח מתעורר בפתאומיות – דבר המתרחש ממש שניות או דקות ספורות לאחר ההירדמות או בזמן שהגוף מתעורר. סיבות משוערות הן: שינה על הגב, עייפות רבה המלווה בשינה לא סדירה ונמנומים, לחץ ומתח נפשי. כמעט כל אדם חווה את תופעת שיתוק השינה לפחות פעם אחת בחייו.
דרכי מפלט.