עם נפילת קונסטנטינופול ב-1453 החלו אצילים ביזנטיים, דוברי יוונית לחפש מקלט באיטליה. יוונים חזרו מחדש לאזור עם המאות ה-16 וה-17 לאחר כיבוש חצי האי הפלופונסי מידי ונציה, על ידי האימפריה העות'מאנית. אירוע גדול נוסף בסופו מספר גדול של יוונים חיפשו מקלט במקומות אלו הוא המצור על קורוני ב-1534. יוונים מקורוני, שנקראו גם קורוניאנים, הביאו עמם רכוש רב, וקיבלו הרשאות מיוחדות ופטורים מתשלום מיסים.
יוונים אחרים שהיגרו לאיטליה הגיעו מחצי האי המאני ונקראו מניוטים. הם ידועים במסורות הצבאיות שלהם ובנקמות הדם שלהם, שנמשכות במקרים רבים עד היום.
איתמר סיאני
איתמר סיאני (נולד בשנת 1940 בתימן) הוא צייר ישראלי.
מתימן לישראל.
סיאני, אימו ושלושת אחיו עלו לישראל בשנת 1949, לאחר שאביו שהיה סנדלר ונודע כמעצב נעליים, נפטר בתימן. כעבור גלגולים שונים מצא את דרכו לכפר הנוער מאיר שפיה על יד זכרון יעקב, מקום בו כבר למד שמעון אחיו הבכור, אשר לימים היה גם הוא לצייר ואיש תיאטרון. עד מהרה התגלה כישרונו הבולט בציור והוא זכה בתמיכת מחנכיו ומוריו שעודדו אותו להתמסר לציור. בגיל צעיר החל להציג תערוכות יחיד והשתתף בתערוכות קבוצתיות. בתחילה בחר בערוץ שבין אקספרסיוניזם לבין אימפרסיוניזם, כשהוא מגלה קרבת-נפש לצייר היהודי הנודע מהאסכולה היהודית בפריז, חיים סוטין. השפעתו של סוטין היטיבה איתו בשנות התגבשותו. על כישרונו עמדו גם מוריו הציירים מרסל ינקו, משה מוקדי, צבי מאירוביץ, יעקב אגם ופרופ' יוסף שוורצמן.
אמן, מחנך והיסטוריון בקו ובצבע.
שמו התחיל להיוודע בקרב חוגים של תומכי אמנים ישראלים הפעילים בחו"ל. הוא הוזמן להשתלם בלונדון בה חי בשנים 1968–1975, ונמנה עם אמני גולדסמית' קולג' של אוניברסיטת לונדון. בתקופת זו הוציא לאור אלבום נדיר של חמישה-עשר תחריטים גדולים שתיארו מעמדים שונים מהטסתם הדרמטית של יהודי תימן לישראל. עותקים מהאלבום נמצאים כיום באוספי מוזיאון ישראל בירושלים, במוזיאון תל אביב ובמוזיאון יודאיקה בשיקגו שבארצות הברית. במסגרת טיפוח אמנים בעלי-הישגים שנמנו עם בוגרי עליית הנוער הוצע לו לחזור לשפיה, ללמד במוסד אמנות ולהקים שם את בית היוצר שלו. תוך פרק זמן קצר קנה לעצמו שם כמורה-מחנך שהעמיד תלמידים רבים. במאיר שפיה מוצגת דרך-קבע סדרת הציורים החשובה שלו המתעדת את העלאת יהודי תימן במבצע מרבד הקסמים, אחד הסמלים החשובים של שיבת עם ישראל לארצו. במקביל המשיך להציג תערוכות יחיד רבות בישראל, אנגליה, ספרד ומקומות אחרים וזכה בהכרה והערכה מקצועית. באותן שנים גם אימץ ביכולת רבה את הדיאלוג המתקיים בין האמנות המופשטת והפיגורטיבית, ויצר שפה ברורה משל עצמו כשהוא מבטא עושר צבעוני ופיוטי מרתק. האמן מנשה קדישמן חתן פרס ישראל אמר עליו את הדברים הבאים: "איתמר סיאני הוא נכס תרבותי - צייר נפלא, אמן אמיתי שלא מוותר לעצמו בחיפוש אחרי ביטויים חדשים, כל הזמן מתפתח וחוקר. הוא חינך עשרות אמנים צעירים לאהבה ולרגישות והקים בשפיה את משכן האמנות שלו, שגם הוא נכס תרבותי אמיתי".
מאימפרסיוניזם ועד למופשט.
גודל הישגיו של סיאני נמדד לא רק על-פי יצירתו המרכזית שזורמת בערוץ ההנצחה של בני העדה, אלא נמדד גם על-פי כל שלבי סולם ציורו העומדים בפני עצמם, מדגישים את היותו בעל עין ולב של אימפרסיוניסט קלאסי, שמכחוליו עסיסיים והוא בורך בצבעוניות בעלת מרקם עשיר ורב רבדים. תמיד היה ונשאר פתוח לקלוט הדים וצלילים של זרמים חדשניים, שקיבלו ומקבלים את חותמם בכל עבודותיו, עד למופשט הלירי המעולה שלו. יכולותיו שהלכו והתחדדו עם השנים באו לביטוי שלם באותן דמויות שצייר; ילדים. נערים, מבוגרים וזקנים. אבל גם נחתמו היטב בציורי הנופים שהעלה על הניר ועל הבד. מחד הוא התברר כאמן שכאילו רק נושא אחד בוער בעצמותיו, מאידך הוא התגלה בכל שיעורו כצייר שכל נושא מעניין אותו וכל נושא מסקרן אותו ובעצם הוא יוצר רב-פנים שאינו חושש פעם אחר פעם למתוח את גבולותיו ולהעמיד מחדש במבחן את כישרונו ולתרום את מסקנותיו לתלמידיו. סיאני שלמד את תורת הציור אצל מורים בעלי-שם שנודעו גם כאמנים מהשורה הראשונה, העניק לא פחות מהם לקהל תלמידיו וקירב אותם להבנת סוד יכולתו של האדם ליצור מתוך עצמו ובכך להשאיר טביעת מעשה המתקיימת גם לאחר לכתו, במסגרת קשת של אפשרויות ביטוי שונות, בין אם מדובר באימפרסיוניזים או במופשט.
פרסים.
בשנת 2015, שנת תשע"ו זכה איתמר בפרס שבזי לאומנות: "מתכבדים אנו להעניק לך האמן והצייר הדגול מר איתמר סיאני את פרס שבזי לאומנות לשנת תשע"ו- 2015, בהערכה על תרומתך רבת השנים בתחומי האומנות והיצירה הן כצייר והן כמחנך לאומנות, תוך שאיבה מורשת יהודי תימן ונופי האדם והסביבה הקשורים בה, ובתודה על יחסך המסור ל"אפיקים". תבורך ממעיינות היצירה!"
ספינאוף
הקרב על הוועד
הקרב על הוועד (ידוע גם בשם "ועד הבית") הוא סרט קומדיה ישראלי, הסרט יצא לאקרנים ביולי שנת 1986, והוא סרטם האחרון של שלישיית הגשש החיוור. עלילת הסרט מתמקדת בבחירות לוועד הבניין ברחוב משה דיין 22 בשכונת "נאות דנקנר" בחולון (שהייתה בעת צילומי הסרט בבנייה, והבניין בו צולם הסרט טרם אוכלס בדיירים).
עלילת הסרט.
בתחילת הסרט מוצג עצמון (שייקה לוי) המשמש כיו"ר ועד הבית אשר מטפח את בניין המגורים ודואג לו כאילו היה מחנה צבאי. הוא מביט מהחלון עם משקפת וצועק עם מגפון על כל מי שמעז לדרוך על הדשא.
לרפי, מנקה הבניין הערבי (משה איבגי) הוא רוטן על כך וזה מציע לו: "לקנות דשא קוצים, קוצי 'תיל' כמו אצלנו בשכם". דבר אחד מפריע לעצמון ומטריד אותו - הרעש אותו מקים רופא השיניים ד"ר שורש (ישראל פוליאקוב) עם מקדחתו בקליניקה שלו הנמצאת בבניין. עצמון משיג כנגד שורש צו פינוי ושורש מחליט להתמודד כנגד עצמון על ראשות ועד הבית על מנת לבטל את הצו נגדו ובנוסף, לנקום בעצמון.
מערכת הבחירות לראשות ועד הבית הופכת לזירת ההתגוששות בין עצמון, היו"ר הנוכחי, וד"ר שורש. עצמון מגייס לעזרתו ב"קרב על הוועד" את אחיינו ניסים (ג`ימבו), אותו מגלם גברי בנאי כמעריץ מושבע של סילבסטר סטאלונה, ובעיקר את דמותו של רמבו, אשר הגיע מארצות הברית, ומתגורר בינתיים אצל דודו עצמון "עד שיימצא את עצמו". למרבה הצרה, מתאהב ג`ימבו בירדנה (תמי גינגולד), בתו של שורש, בניגוד לרצונו של דודו המסוכסך עם שורש, כאשר גם שורש מתנגד לקשר בניהם המצב מסתבך...
השניים מחליטים לרקום מזימה ולייצר "תיקו" בבחירות לוועד הבית ובכך להיות "לשון המאזניים" בבחירות. שני המתמודדים אינם יודעים על הקשר המתרקם מאחורי גבם, שבבוא העת יכריע את הכף, ויאלצם לעמוד בהחלטה האם להשלים ביניהם ולתמוך באהבתם של ג'ימבו וירדנה או לספוג הפסד בבחירות. ביום הבחירות לאחר שהתברר שיש תיקו, עצמון ושורש מבטיחים "הטבות" לזוג וכאשר מוכרעת הכף לטובת עצמון, נקראים כל דיירי הבניין לצאת החוצה בדחיפות.
כאשר הם יוצאים, הם מגלים כי חברי ה"חברה קדישא" מתכננים לבנות מול הבניין שלהם בית קברות. השניים, עצמון ושורש מחליטים לאחד כוחות על מנת לסלק את ה"מפגע". עצמון מתחפש לארכאולוג ושורש לרב והם משכנעים את מקימי בית הקברות כי אסור להם להקים בית קברות באזור זה מכיוון שזה היה בעבר בית קברות נוצרי. נציגי ה"חברה קדישא" בורחים בבהלה ובכך מגיע לסיומו הסרט. על כותרות הסיום רואים את חתונתם של ירדנה וג'ימבו בהשתתפותם של כל דיירי הבניין.
על הסרט.
סרט קומדיה זה הוא סאטירה פוליטית שנוצרה על רקע המתיחות והאלימות שליוו את מערכת הבחירות של 1984 ועל תוצאותיה הפוליטיות והחברתיות.
באותה מערכת בחירות, כיכבו חברי "הגשש החיוור" בתשדירי התעמולה הטלוויזיוניים מטעם המערך.
עובדה זו יצרה בשעתו מתח דרמטי - קומי סביב חברי הלהקה בין השאר בגלל האומץ לנקוט בצד פוליטי
דבר שיכול היה בין השאר לגרום להרכב "לצאת מהקונצנזוס הלאומי" .
סביב המתח הזה נבנה הסרט שהוא מיקרוקוסמוס של מדינת ישראל ודיירי הבניין בסרט מייצגים ומדמים את התרבויות והמתחים השונים של החברה הישראלית. זוהי מצבה פוליטית של מצב היחסים בחברה הישראלית של שנות ה - 80 טרם פרוץ האינתיפאדה והעליות הגדולות מרוסיה ואתיופיה.
דוגמאות בולטות לייצוגי הדמויות:
עצמון, יו"ר הוועד, מייצג את עדות המזרח ואת הצד הימני של המפה הפוליטית. הוא תומך בהתנחלויות, מעריץ את הליכוד ובמהלך הסרט הוא מזכיר את אריק שרון כ"גיבור".
ד"ר שורש, מייצג את עדות אשכנז ואת הצד השמאלי של המפה הפוליטית. הוא בעד לאכול "שרימפס בחלב אימו ביום שבת" לפי הגדרתו והוא מזכיר את שולמית אלוני כדוגמה לסגנון דמותו הפוליטית העתידית.
ראפיק, המנקה הערבי משכם, מייצג את אוכלוסיית הפלסטינים. הוא מתגורר בבניין אך אינו בעל דירה (הוא לן במיטה שהותקנה עבורו בפינת המקלט), לא משתתף בהצבעה לראשות הוועד ועוסק בעבודות כפיים שונות עבור בעלי הדירות.
נציגי ה"חברה קדישא" (אשר מיוצגים על ידי חרדים), הבונים את בית הקברות מול הבניין, מסמלים את ה"איום" על החברה הישראלית לדעתם של יוצרי הסרט. למעשה, יוצרי הסרט מסמנים עבור הצופה מיהו ה"אויב האמיתי" שכנגדו צריך להתאחד מכיוון שאינו דמוקרטי ואינו רוצה בטובת ה"בניין" המייצג את מדינת ישראל הציונית. ה"חשש" הגדול מפני חרדים החל על רקע עליית המפלגות החרדיות בשנות ה -80 כדוגמת ש"ס ויהדות התורה והקושי להקים קואליציה פוליטית בלעדיהן.
שם הסרט הוא פרפרזה על שמות סרטי מלחמה כמו "הקרב על האנטילים". השם הוא גם ביקורת סאטירית על אופייה הצבאי והלוחמני של החברה הישראלית, שהופכת כל התמודדות על תפקיד כזה או אחר ל"קרב" להוט יצרים.
יציאת הסרט.