המכילתא דרבי ישמעאל מזהה את "רעואל" המוזכר בספר במדבר פרק י' כיתרו. עם זאת, הספרי לפרשת בהעלותך (י כט) מזהה את רעואל כאבי יתרו.
שפרה ופועה.
ב מזוהות שפרה ופועה עם יוכבד ובתה מרים בהתאמה. עם זאת, מופיעה דעה נוספת באותו הדף (עמוד ב') המזהה אותן עם יוכבד וכלתה אלישבע בת עמינדב, אשת אהרן הכהן. כמו כן, מפרשים רבים סברו שאלו שמותיהן של זוג מיילדות מצריות.
אנג'ליקה רוזיאנו
אנג'ליקה רוזיאנו (שם נעורים: אדלשטיין; 15 באוקטובר 1921, בוקרשט - 22 בפברואר 2006) הייתה שחקנית טניס שולחן רומניה - יהודיה, אשר זכתה 6 פעמים ברציפות באליפות העולם בטניס שולחן לנשים בשנים 1950 – 1955. הישג זה, שהוא יחיד במינו בהיסטוריה של טניס השולחן לנשים, מציב את רוזיאנו בשורה הראשונה של שחקניות טניס השולחן לדורותיהן ויש אשר סבורים כי היא ראויה לתואר השחקנית הגדולה בכל הזמנים. בסך הכל היא זכתה באליפות העולם בטניס שולחן ב-30 מדליות, מהן 17 מדליות זהב, 5 מדליות כסף ו-8 מדליות ארד. רוזיאנו, עלתה לישראל ב-1960 זכתה במכביה השישית שנערכה בשנת 1961 ובאליפות ישראל לנשים בשנים 1961 ו-1962.
ביוגרפיה.
רוזיאנו נולדה לסוחר יינות בשם אדלשטיין. היא הכירה את המשחק לראשונה בגיל 8, כאשר אחיה בן ה-16 הרכיב בבית רשת של טניס שולחן. במשחקים שהתנהלו בביתה פיתחו בני הבית דרך אימון מיוחדת כאשר השתדלו להכות בכדור כך שינחת בתוך כובע שאת מיקומו שינו מפעם לפעם. בגיל 12 זכתה בגביע רומניה לנשים, כבר בגיל 13 העפילה אנג'ליקה לגמר אליפות רומניה לנשים וזכתה במקום השני ובגיל 14 זכתה באליפות רומניה לנשים. בשנים 1940-1945 לא הורשתה לשחק בגלל היותה יהודיה.
בשנים 1950-1955 הגיעה לשיאה וזכתה שש פעמים ברציפות באליפות העולם. אולם בשנת 1956 היא נוצחה כבר בסיבוב השני על ידי יפנית די אלמונית.
במהלך שנות ה-50 כיהנה רוזיאנה כמאמנת ראשית בטניס שולחן ברומניה והייתה אחראית על הסמכת מאמנים.
בתחילת 1960 עלה בעלה לישראל ובאוגוסט 1960 עלתה לישראל עם בתה. עם עלייתה היא הצטרפה להפועל חיפה ומונתה למאמנת נבחרת טניס השולחן של הפועל. היא זכתה בתחרות טניס השולחן בכינוס הפועל השביעי במאי 1961 ובמכביה השישית שנערכה בספטמבר 1961 ובאליפות ישראל לנשים בשנים 1961 ו-1962.
באוקטובר 1961 פרסמה רוזיאנו ביקורת על התאחדות טניס השולחן של ישראל על שקיבל הזמנות עבורה לתחרויות בינלאומיות, ומבלי לידע אותה לא טרח לענות על ההזמנות, כדי שלא תצטרך לשלם על הוצאות הנסיעות. בתגובה אמרו בהתאחדות שהם מעדיפים לשלוח ספורטאים לאליפויות אירופה, אסיה והעולם ולא לתחרויות בינלאומיות אחרות. בתחילת 1962 אפשרה ההתאחדות לרוזיאנו להשתתף באנגליה וצרפת, אך דחתה את ההזמנה לשחק בגרמניה. בנוסף, נדרשה רוזיאנו שלא לשחק עם בת זוג מגרמניה.
באמצע 1962 היא השתתפה במשך 40 יום בתחרויות ראווה בדרום אפריקה בהזמנת הקהילה היהודית. בעקבות זאת דרש יו"ר ההתאחדות הבינלאומית מההתאחדות בישראל להטיל עליה עונש מרתיע. עניינה נדון בספטמבר 1962 בדיון בו התברר שרוזיאנו הייתה מודעת לאיסור לשחק בדרום אפריקה, הגם שהתרעה רשמית לא נשלחה אליה, למרות שהוכנה. באוקטובר 1962 היא גונתה בחריפות על ידי בית הדין של ההתאחדות. עם זאת, לא הוטל עליה עונש בהיעדר סעיף מתאים בתקנון.
בסוף 1964 היא מונתה למאמנת נבחרת ישראל לגברים בטניס שולחן למרות מחאות הנהלת מכבי שרצתה למנות לתפקיד את אוטו פפרבאום איש מכבי. במכבי טענו שרוזיאנו אינה מתאימה לתפקיד בגלל הופעתה בדרום אפריקה בשנת 1962. לעומת זאת רוזיאנו טענה שמכבי מתנכלים לה בגלל שבחרה בעלייתה לעבוד עם הפועל ובגלל היותה אשה. נציגי מכבי החרימו את הנבחרת והתאמנו בנפרד. בפברואר דווח על פשרה על פיה רוזיאנו הייתה המאמנת ופפרבאום ראש המשלחת, אולם הסכסוך לא יושב ובגלל החרם של מכבי הוחלט לא להשתתף באליפות העולם. בהמשך, הושגה הסכמה ברגע האחרון להוציא את המשלחת בכל זאת על פי מתווה הפשרה.
באוגוסט 1966 פוטרה מתפקידה כמאמנת בהפועל עקב קיצוצים בתקציב. היא עזבה את העיסוק בטניס שולחן ועברה לעבוד באלביט בתיכנות מחשבים, בהזמנת בתה שעבדה אז באלביט. במהלך מלחמת ששת הימים עבדה כנהגת מונית במשך ארבע שעות ביום כדי לסייע במאמץ המלחמתי.
בשנת 1972 היא סירבה להזמנה להצטרף לוועדה מקצועית לקידום טניס השולחן. גם בתחום המחשבים באו לידי ביטוי חלק מהתכונות שהפכו אותה לאלופת עולם ובשנת 1980 זכתה בתואר "עובד מצטיין של אלביט". בשנת 1981 הונצחה רוזיאנו ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן. בשנותיה האחרונות התגוררה בחיפה וזכתה ב-2001 לתואר אזרחית כבוד של העיר.
חיים אישיים.
רוזיאנו נישאה ללו רוזיאנו, פרופסור לכימיה בטכניון בתחום חוזק חומרים שקודם לעלייתו היה ראש המעבדה לחקר תופעות בלייה באקדמיה למדעים ברומניה. בשנת 1946 נולדה בתם מיכאלה הרבסט שבצעירותה שחקה אף היא טניס שולחן. באליפות ישראל בשנת 1961 הגיעו האם והבת לגמר ליחידים והאם החליטה לא לשחק אלא לחלק ביניהן את הניצחון. לעומת זאת, בזוגות מעורבים, נצחה הזוג שכלל את האם את הזוג שכלל את הבת.
הערכה.
רוזיאנו הצטיינה בכל תחומי המשחק: הייתה לה עבודת רגליים מצוינת, שליטה טובה בכדור וטכניקה טובה. כל אלו השתלבו ביכולת טבעית, נחישות ושאיפה מתמדת לניצחון.
את סגנון משחקה היא תיארה בשנת 1960:
היא תוארה במעריב בשנת 1955:
מליסנדה, מלכת ירושלים
מליסנדה (Melisende, 1105 - 11 בספטמבר 1161), מלכת ממלכת ירושלים משנת 1131 ועד 1153. הייתה השליטה הצלבנית הראשונה שנולדה ושלטה בירושלים.
הוריה.
מליסנדה, שנקראה על שם סבתה מצד אביה מליסנדה ממונלרי (Montlhéry), הייתה בתו הבכורה של המלך בלדווין השני, מלך ירושלים אשר נישא לנסיכה הארמנית מורפיה ממלטינה, אימה של מליסנדה ובתו של הנסיך הארמני של Melitene, גבריאל, בנישואים דיפלומטיים כדי לחזק את הבריתות באזור.
בתור המלך החדש של ירושלים, עודדו את אביה של מליסנדה, המלך בלדווין השני, להתגרש מאשתו מורפיה לאחר שנולדו להם ארבע בנות, למען אישה צעירה יותר, עם קשרים דיפלומטים טובים יותר, שתלד בן שיהיה לו ליורש, כפי שהיה מקובל באותה תקופה. ההיסטוריון הארמני מתיו מאדסה כתב שבלדווין השני היה מאוד קרוב לאשתו והתייחס אליה בכבוד ולא הסכים אפילו לשקול להתגרש ממנה.
כסימן לאהבתו לאשתו, דחה בולדווין השני את ההכתרה שלו עד חג המולד 1119 (משנת 1118), כדי שהיא ובנותיה תוכלנה להגיע לירושלים ותוכל להיות מוכתרת כמלכה בד בבד עם הכתרתו למלך.
מצידה, מורפיה לא התערבה בעניינים הפוליטיים בממלכה, אך הוכיחה את יכולתה לקחת אחריות על העניינים כאשר הייתה צריכה.
כאשר אביה של מליסנדה נתפס במהלך מערכה ב-1123, שכרה מורפיה חבורה של שכירי חרב ארמניים כדי לגלות היכן הוחזק בעלה בשבי וב-1124 לקחה מורפיה חלק מוביל במשא ומתן עם שוביו של בולדווין על שחרורו, כולל נסיעה לסוריה ומסירת בתה הצעירה איבט, כבת ערובה לתשלום הכופר של המלך.
חייה.
נישואיה.
אביה של מליסנדה סבר שהוא צריך להשיא אותה לבעל ברית חזק, אשר יוכל להגן על הירושה של מליסנדה ועל יורשיה העתידיים.
בלדווין השני נתן ללואי השישי, מלך צרפת, את האחריות להמליץ לו על פרנקי וסלי (מחוז בצרפת, vassel) שיהיה בעלה של מליסנדה ומלך ירושלים. הקשר הפרנקי של המלכים היה שיקול חשוב מאוד עבור ירושלים, בתור ממלכה מתפתחת המסתמכת בעיקר על כוח אדם וקשרים עם צרפת, גרמניה ואיטליה.
לואי השישי בחר בפולק החמישי, רוזן אנז'ו ומיין, צלבני ידוע, עשיר ומפקד צבאי. פולק התעקש להיות מלך יחיד על ירושלים. בולדווין, מהוסס, כמעט נענה לבקשת פולק, אך לאחר חשיבה נוספת, הבין בולדווין שפולק השאפתן היווה איום גם על משפחתו של בולדווין ובפרט על ביתו מליסנדה (פולק היה עתיד להיות סבא של מלך צרפת). בלדווין השני חשד שברגע שימות, יגרש פולק את מליסנדה ואת בניה, לטובת אחד מבניו, שיהיה שליט בירושלים.
השלטון עם פולק.
לאחר שמליסנדה ילדה את בנה הראשון אשר יהיה יורשה (העתיד להיות בלדווין השלישי), אביה רצה להבטיח שמליסנדה תמשיך את תפקידו ותהיה מלכת ירושלים. בולדווין השני ערך טקס הכתרה למליסנדה, פולק, ובנם- בלדווין השלישי. כדי לחזק את עמדתה, בלדווין השני הכריז על מליסנדה בתור האפוטרופוסית הבלעדית של בלדווין השלישי, מלבד פולק.
כאשר בלדווין השני מת לאחר שנה ב-1131, מליסנדה ופולק עלו לכס המלוכה כשליטים משותפים. בעזרת אביריו הצלבנים, נישל פולק את מליסנדה מרוב סמכויותיה, וביטל את הסמכות שעברה בירושה מאביה בפומבי.
החששות של בלדווין השני התגלו כמוצדקים. האצילים המקומיים, התמרמרו על המלך החדש שלא הגיע מקרבם ושנישל אותם ובעיקר את המלכה מעמדותיהם הבכירות בממלכה. מנהיג האצילים היה הוגו דה פויסה, רוזן יפו ואחיינה של המלכה מליסנדה, שהיה נאמן ביותר למלכה, אף על פי שהיה לו טיעון יותר טוב לעלות לכס המלוכה מאשר למליסנדה, מכיוון שהיה ממשפחת האצולה והיה זכר. הוגו סלד מהחלשת כוחה של מליסנדה בידי בעלה. הסכסוך בין פולק ומליסנדה היה כלי פוליטי של פולק, הוא האשים את הוגו דה פויסה ברומן עם המלכה, כדי להוריד את שניהם ממעמדם. מקורות בני התקופה כמו ויליאם מצור, טוענים כי פולק רצה להדיח את מליסנדה מהמלוכה מכיוון שהעדיף את האנז'ואים החדשים (שהגיעו מאנז'ו- המקום שבו פולק היה רוזן) שהגיעו לירושלים, על פני הפרנקים הצלבנים. ויליאם טוען גם כי מליסנדה הייתה חפה מפשע, מכיוון שאם הייתה אשמה, הכנסייה והאצולה לא היו נרתמים למענה.