בין המפורסמות ביצירותיו שש סונטות לכינור ללא ליווי, אופוס 27, שאותן הקדיש לכנרים וירטואוזים, ביניהם יוזף סיגטי, ז'אק טיבו, פריץ קרייזלר ואחרים. סונטה ללא ליווי לצ'לו, אופוס 28, סונטה לשני כינורות, שמונה פואמות לסולנים שונים (כינור אחד או שניים, כינור וצ'לו, רביעיית מיתרים) ותזמורת: פואמה אלגית, פואמה של אקסטזה, שיר חורף, פואמה לילית, וכו', או אפילו לתזמורת מיתרים ללא קונטרבסים (פואמה לגלות), 2 שלישיות מיתרים, חמישייה, ואופרה אחת בואלונית: "פייר הכורה" (Pier li Houyeu), שנכתבה בסוף חייו.
כמבצע, היה איזאיי כנר כובש ומקורי מאוד. פבלו קזאלס טען, שמימיו לא שמע כנר מנגן נגינה נקיה ומדויקת לפני איזאיי וקרל פלש תיאר אותו "הכנר המרשים והאינדיבידואלי ביותר ששמעתי בחיי."
לאיזאיי היה צליל גדול וגמיש, שהושפע מקשת רחבה של גוני ויבראטו, החל מצליל נטול ויבראטו לחלוטין ועד לוויבראטו חזק מאוד. על כך אמר, "לא תמיד צריך לרטוט בוויבראטו, אבל תמיד צריך להרטיט." אף כי השתמש, כרבים מבני זמנו, בפורטאמנטו בתדירות גדולה יותר מנגנים מודרניים, הרי עשה זאת בשיקול דעת ובטעם ולעולם לא כעזר טכני גרידא. המודוס אופראנדי שלו היה, לדבריו הוא: "שום אמצעי שלא נועד לשרת רגש, פיוט, לב."
תו ההיכר האופייני ביותר בפרשנויות של איזאיי היה, אולי, הרובאטו המיומן שלו. "בכל פעם שגנב זמן מצליל אחד, החזיר אותו בנאמנות תוך ארבע תיבות," אמר עליו המנצח סר הנרי ווד, וכך איפשר למלווה שלו לשמור על קצב קפדני לצד הקנטילנה החופשית שלו. רובאטו כזה מתאים לתיאור הרובאטו של פרדריק שופן, אבל מכל המבצעים המוקדמים שתועדו בהקלטות, רק נגינתו של איזאיי מדגימה אותו בנאמנות.
איזאיי כאמן לא היה בקיא בה במידה בכל הרפרטואר; אומנם זכה להערכה רבה על פרשנויותיו לבאך ולבטהובן, אך במיטבו היה ביצירות של מלחינים מודרניים יותר, אלה משלהי הרומנטיקה ומן התקופה המודרנית המוקדמת. מקס ברוך, קמיל סן-סאנס וסזר פרנק, בייחוד, ראו בו את הגדול בפרשניהם, וביצירות של מלחינים אלה ודומיהם היה ללא ערעור ראש וראשון. הטכניקה שלו הייתה מבריקה ומלוטשת להפליא, אבל הוא מעולם לא השתמש בה בלא שתהיה מטרה מוזיקלית לנגד עיניו. במובן זה אפשר לראות בו את הראשון לזן המודרני של כנרים,
שהטכניקה שלהם משוחררת מן הפרצות והפערים של אמנים שקדמו להם, אך אינה תכלית לעצמה אלא משרתת את המוזיקה המבוצעת בה.
בשנת 1931 הכריעה אותו לבסוף מחלת הסוכרת. לאחר שנזקיה המצטברים חייבו את קטיעת רגלו השמאלית, מת אז'ן איזאיי ונקבר בבריסל.
אליזבת מלכת הבלגים ייסדה בבריסל תחרות כינור בינלאומית על שמו, בשנת 1937. הזוכה הראשון בתחרות זו היה דוד אויסטרך.
פיטורים
פיטורים הוא תהליך הפסקה יזום מצד המעסיק את עבודתו של שכיר שעבד אצלו עד אותו זמן. תהליך זה עשוי להיות מהיר מאוד (הודעה ובקשת עזיבה מיידיות) או לארוך מספר חודשים ויותר, כפי שקורה במוסדות ממשלתיים ואקדמיים. כך או כך נהוג לתת לעובד הודעה מוקדמת על הכוונה לפטרו, כדי שיסדר את ענייניו טרם העזיבה את העבודה.
חוקי הפיטורים משתנים ממדינה למדינה:
במדינות קפיטליסטיות כמו ארצות הברית חוקי הפיטורים מצדדים בעיקר בזכותו של המעסיק לנהל את עסקיו כראות עיניו ואילו במדינות סוציאליסטיות כמו מדינות סקנדינביה הליך הפיטורים מסובך בהרבה והחוק דורש הסברים וסיבה מוצדקת מהמעסיק לכך שפיטר עובד.
בישראל.
בישראל למעביד נתונה בדרך כלל הזכות לפטר עובד, אך קיימות הוראות חוק המונעות או מגבילות פיטורים במצבים מסוימים כגון פיטורי עובדת בהריון, פיטורי עובד שחשף מעשי שחיתות, פיטורים במהלך או בסמוך לשירות מילואים של העובד, פיטורי עובד בעל מוגבלות וכו'. הוראות אלו נועדו כדי לשמור על זכויותיהם של העובדים שלעיתים נקלעו למצבים שלא באשמתם ולא מתוך רצון להזיק לעסק שבו הם עובדים. לפיכך, פיטורים בניגוד להוראת חוק, עשויים להוות עבירה פלילית.
יתר על כן, ארגוני עובדים מגנים על עובדים מפני פיטורים באמצעות כריתת הסכמים קיבוציים המגבילים את כוח הפיטורים ובאמצעות שביתות כאשר מדובר בפיטורי צמצום. לעיתים רחוקות מתערב בית משפט ומונע פיטורים, בעיקר במגזר הציבורי ובתפקידים בכירים, בהם יכולים הפיטורים להיחשב ככאלה שמונעים מאינטרסים פוליטיים.
נוהל פיטורים מעוגן בחוק ובפסיקה. הפסיקה קבעה כי לפני מסירת הודעת הפיטורים המעביד מחויב לקיים לעובד שימוע רשמי וקבוע מראש שבו תוצג לו הכוונה לפטרו ויתאפשר לעובד להגן על עצמו מצעד זה, בעצמו או באמצעות עורך דין. החוק קובע בין היתר כי זכותו של השכיר לקבל הודעה מוקדמת בכתב על פיטוריו. חוק פיצויי פיטורים מסדיר את החובה לשלם למפוטר פיצויי פיטורים שתלויים בוותק שלו במקום העבודה ובגובה שכרו.
בשירות הציבורי בישראל, פיטורי עובד עלולים להצריך פרוצדורה ארוכה וסבוכה המצמצמת משמעותית את היכולת לבצע פיטורים. בשנת 2018 שיעור הפיטורים מקרב עובדי מדינה בישראל, עמד על 0.1% בלבד.
התפטרות בנסיבות מסוימות דינה כדין פיטורים מבחינת הזכויות.
מפוטרי קיץ.
במערכת החינוך יוצאים התלמידים מדי שנה לחופש הגדול, והפעילות במערכת מצטמצמת מאוד, כך שברבים מהעובדים אין צורך בתקופה זו. כיוון שכך, פעמים רבות עובדים שאין להם קביעות מפוטרים עם תחילת החופש הגדול (או מוצאים לחופשה ללא תשלום), תוך ידיעה (לא ודאית) שעם תחילת שנת הלימודים תחודש העסקתם. באוניברסיטאות החופש הגדול ארוך יותר, ובהתאם לכך גם תקופת הפיטורים של מפוטרי הקיץ ארוכה יותר.
חוק פיצויי פיטורים מתחשב בתופעה זו, וקובע שהפסקה בעבודה שאורכה אינו עולה על שישה חודשים אינה פוגעת ברציפות בעבודה לעניין הזכאות פיצויי פיטורים.
בשירות התעסוקה נקבע נוהל מיוחד לעובדים שפוטרו לתקופת החופש הגדול במערכת החינוך היסודית והתיכונית, משום שעובדים אלה אינם מבקשים עבודה קבועה, אלא עבודה זמנית לתקופת פיטוריהם ממערכת החינוך.
בנק מזרחי
בנק המזרחי
שם פרטי
שם פרטי הוא שם המייחד את הפרט בקרב משפחתו, לעומת שם משפחה אותו חולקים כל בני המשפחה. לרוב ניתן שמו הפרטי של אדם על ידי הוריו, בסמוך למועד לידתו. ביהדות מוכרז שם הבן בפומבי במהלך טקס ברית המילה שלו. שם הבת מוכרז ליד ספר התורה ביום שבו קוראים בו, או בטקס זבד הבת.
בישראל שמו של הילוד נרשם בתעודת לידה, המונפקת על ידי מינהל האוכלוסין במשרד הפנים. זכותו של הילד לקבל שם פרטי מעוגנת בסעיף 7 של אמנת זכויות הילד וסעיף 8 לאותה אמנה מחייב את המדינה לכבד את זכות הילד לשמו
במדינות רבות מקובל לתת שני שמות פרטיים (ולעיתים אף יותר משניים), אם כי בשימוש יומיומי לרוב קוראים רק באחד מהם, בדרך כלל הראשון.
בישראל, השם הפרטי הנפוץ ביותר לבנים הוא "יוסף" .
כינויים.
שם שעשוי לשמש בנוסף או במקום השם הרשמי.
ילדים מכונים פעמים רבות על ידי הוריהם וקרובים אחרים בשמות חיבה, שמכוונים לבטא חיבה, קרבה ואינטימיות, לרוב בעלי צליל ילדותי (כמו מאמי, קושקוש, תותי), שמשמשים כל עוד הילדים צעירים מאוד. לרוב כינויים כאלו אינם שורדים עד הבגרות, אולם ישנם יוצאי דופן.
ישנם שמות שקיים עבורם כינוי מקובל, הסיומות הנפוצות ביותר לשמות עבריים הם קיצור השם בסיומת "אִי" - יוסי, אסי, שלומי, גבי, אלי, יוני, דני, מוטי, בני, אבי, צחי וקובי, במקום יוסף, אסף, שלמה, גבריאל, אליהו, יונתן, דניאל, מרדכי, בנימין, אברהם, יצחק ויעקב בהתאמה. לעיתים המטרה בכינוי קיצור, היא להקל על מקומו של הילד בחברה הישראלית בשימוש שמות שנתפסים כארכאים וכבדים, כך רבקה הופכת לריקי/בקי, רחל לחלי, שולמית לשולי, יוכבד ליוכי, מלכה למלי, אפרים לאפי, יחזקאל לחזי, דבורה לדבי ויהושע לשוקי.
סיומות נוספות שנועדו להקליל שמות כבדים, הן צירוף של האות קוף כסיומת כמו דוביק, דודיק, שמוליק, אריק ושרוליק (דב, דוד, שמואל, אריה, ישראל), ושל אותיות "קה" בסיומת כמו שייקה, חיימקה, פרוייקה וצביקה (שי/ישי/יהושע, חיים, אפרים, צבי). סיומת פחות נפוצה היא הוספת סיומת "וּש" כגון לילוש, חגיתוש וחנוש (לאה, חגית, חנה). אצל חרדים נפוצה סיומת "ל'ה" כגון אברימל'ה, רוחל'ה ושרל'ה (אברהם, רחל, שרה). ישנם כינויים שמושפעים מהגייה אנגלית של שמות בתנ"ך כמו ליצחק - איציק (בהשפעת אייזיק) וליעקב - ג'קי (בהשפעת ג'קוב). באנגלית מקובלים קיצורים כגון דייב במקום דייוויד, ליז במקום אליזבת. ברוסית קיימים שמות חיבה מקובלים לכל השמות, והשימוש בהם בפנייה למבוגרים מיועד להביע אי-פורמליות. דוגמאות: נטאשה במקום נטליה, סשה במקום אלכסנדר או אלכסיי, מאשה במקום מריה וְטולה במקום אנטולי.
בישראל אדם מכונה לעיתים בכינוי שהוא ספציפי לו ובחלק מהמקרים מוכר יותר מאשר שמו הרשמי. דוגמאות מוכרות הן כינוייהם של אנשי צבא בכירים. רפאל איתן שכונה "רפול" ומרדכי גור שכונה "מוטה" נשאו כינוי שנגזר משמם הפרטי. לעיתים נגזר כינוי דווקא משם המשפחה, אברהם דשא (פשנל) כונה "פשה". אך הכינוי לא בהכרח נגזר מהשם הרשמי. דוגמאות לכך הם משה יעלון המכונה "בוגי", יצחק הרצוג, המכונה "בוז'י", והסופר אברהם ב. יהושע המכונה "בולי", שהוסיף את תחילית הכינוי, האות ב', לשמו הספרותי. לעיתים הכינוי הוא תזכורת לאירוע. לעיתים הוא נגזר מאפיון של האדם, משה לוי מכונה "משה וחצי" בשל גובהו. בכינויים אלו קיים מעין חותם אישי של האדם שמייחד אותו מהיתר.