כדי למנוע נפילת כוחותיו בידי הצבא האדום הורה גנרל וראנגל על פינוי כללי של חצי האי קרים. לפי פקודתו כל אנשי הצבא והאזרחים, אשר לא רוצים להישאר תחת השלטון הקומוניסטי, יוכלו להתפנות יחד איתו. ב-14 בנובמבר 1920 הפליג וראנגל עם אחרוני חייליו מחצי האי קרים לחצי האי גליפולי שבטורקיה, בה התרכזו כ-60,000 פליטים.
לאחר שהות קצרה בטורקיה עבר וראנגל להתגורר בסרמסקי קרלובצי שביוגוסלביה, שם יסד את "הארגון הצבאי הכלל רוסי", אשר איחד בתוכו את כל אנשי הצבא הלבן לשעבר שהתגוררו באירופה. בשנת 1924 עבר עם משפחתו לבריסל, שם עבד כמהנדס. בשנת 1928, זמן קצר לפני מותו פרסם את ספר זכרונותיו.
פיוטר וראנגל נפטר ב-25 באפריל 1928 בביתו בבריסל. לפי צוואתו נקבר בבית העלמין של הכנסייה הפרבוסלבית בבלגרד. חלק מהמקורות טוענים כי וראנגל הורעל על ידי אחיו של משרתו, אשר היה סוכן הג.פ.או
CICS (מבוטא בישראל "סִי-אַיי-סִי-אֶס") הוא שרת יישומים לניהול תנועות הפועל בעיקר על מחשבים מרכזיים של חברת IBM תחת מערכות ההפעלה z/OS ו-z/VSE לדורותיהן. השם CICS הוא ראשי תיבות של Customer Information Control System, אך השם המלא כמעט שאינו בשימוש. שרת היישומים CICS פועל גם על גבי פלטפורמות חומרה ומערכות הפעלה אחרות, בגרסה הנקראת TXSeries. הגרסה למערכת ההפעלה z/OS היא הפופולרית ביותר מבין גרסאות המוצר.
CICS מאפשר פיתוח יישומים במגוון שפות תכנות:
COBOL,
PL/I,
אסמבלר
ו-Java.
שפת COBOL היא השפה הנפוצה ביותר לפיתוח תוכנה במערכת זו. CICS נחשב לאחת ממערכות התוכנה הוותיקות בעולם - גרסתו הראשונה של המוצר הוצגה ב-8 ביולי 1969 ופיתוח המוצר נמשך גם כיום (2013), עם גרסה חדשה פעם בשנתיים בממוצע. מחזורי הפיתוח הרבים שעבר המוצר הפכו אותו עם השנים לאחד ממוצרי התוכנה היציבים בעולם, ואמינותו היא שם דבר בתעשיית התוכנה. חידושים רבים בתחום הנדסת תוכנה וארכיטקטורת התוכנה נוסו לראשונה בקנה מידה גדול ב-CICS, ופעמים רבות הצלחתם שימשה לעידוד מגמות אלה בתעשייה. בין החידושים הבולטים ניתן למנות את השימוש בשיטות פורמליות לאימות תוכנה ובמיוחד השימוש הרחב בשפת המפרט Z.
אנליסטים מעריכים שיותר מ-90% מחברות Fortune 500 עושות שימוש במוצר. בישראל, המוצר משמש כפלטפורמה העיקרית של כל הבנקים הגדולים, חלק מחברות הביטוח, חברות תעשייתיות גדולות, וחלק ממשרדי הממשלה.
מאפייני התוכנה.
CICS הוא שרת יישומים לניהול תנועות ונחשב כתווכה. כשרת יישומים, המוצר מתוכנן לשפעול והרצת תוכניות קצרות במקוון ובמקביל, ולניהול משאבי עיבוד ביעילות. כמערכת לניהול תנועות, המוצר מתוכנן להריץ תנועות בדרך אטומית ומבודדת בהתאם לעקרונות ACID, ולנהל משאבי קלט/פלט (I/O) ביעילות. ייחודו של CICS הוא במיזוג שני ההיבטים השונים לכדי מערכת ממוטבת אחת בעלת ממשק תכנות יישומים נוח ופשוט לשימוש.
EXEC CICS
SEND MAPSET(MPS1) MAP(MP1)
END-EXEC.
הגייה.
השם CICS מבוטא באופן שונה במדינות שונות:
ג'סר א זרקא
נחל התנינים
ארנסט וילהלם בוהלה
ארנסט וילהלם בוהלה (בגרמנית: Ernst Wilhelm Bohle; 28 ביולי 1903 - 9 בנובמבר 1960) היה ראש ארגון החוץ של המפלגה הנאצית במשך כל שנות קיומו של הרייך השלישי - מ-1933 ועד 1945.
ביוגרפיה.
בוהלה נולד באנגליה וגדל בדרום אפריקה. את לימודיו סיים בברלין, וב-1932 הצטרף למפלגה הנאצית. בספטמבר 1933 הצטרף כחבר באס אס, שם עלה בסולם הדרגות עד לדרגת גנרל. בוהלה היה בין שאר תפקידיו גם נציג מחוז וירטמברג ברייכסטאג, וחבר בכיר בצוות של רודולף הס. בוהלה היה האחראי על חברי המפלגה מחוץ לשטחי הרייך הגרמני, ולפי עדותו שמסר במשפט: "המסר והעיקרון היה לשמור על החוקים של המדינה שבהם אתם אורחים, השאירו את ענייני הפנים של המדינה בה אתם חיים בידי התושבים המקומיים, אל תתערבו בענייני פנים אפילו לא בשיחה".
עם סיום המלחמה הועמד לדין במשפט השגרירים במסגרת משפטי נירנברג הנוספים, שם הואשם בשלושה סעיפים – פשעים נגד השלום, פשעי מלחמה כנגד אוכלוסייה אזרחית, וחברות בארגון פשע - האס אס. על סעיף זה הודה, הורשע, ונידון לחמש שנות מאסר באפריל 1949. לאחר 8 חודשי מאסר קיבל חנינה ועבר להתגורר בהמבורג.
פרננדו דה פיאדדה דיאס דוש סנטוש
הקתדרלה של שטרסבורג
תוכנית אוסמן להתחדשות פריז
תוכניתו של אוסמן לחידוש פני העיר פריז, אשר מכונה גם "האוסמניזציה של פריז" או "הטרנספורמציה של פריז" בתקופת הקיסרות השנייה, הייתה מבצע תכנון עירוני נרחב שהובילו נפוליאון השלישי ומושל מחוז הסן, הברון ז'ורז'-אז'ן אוסמן, בין השנים 1852 ל-1870. תוכנית זו שינתה את פני רחובותיה של פריז והפכה אותה לעיר בצורתה המוכרת עד היום.
הפרויקט הקיף את כל היבטי התכנון העירוני, החל משינוי מרכז העיר ועד לקביעת אופיים והיקפם של המחוזות הסובבים את פריז. במהלכו נהרסו חלקים ישנים של העיר, ושדרות ורחובות חדשים נבנו תחתיהם, הוצאו צווים והותקנו תקנות שקבעו את מראה חזיתות הבתים, הסדירו את פעולת מערכת הביוב של העיר ומערכות המים שבה, וכוננו פארקים, גנים ציבוריים ואנדרטאות רבות רושם.
העבודות זכו למבקרים רבים בני אותו הזמן, אך ביקורתם נשתכחה במהלך מרבית המאה ה-20, בשל הצלחתה להפוך את העיר לבירה מודרנית. עם זאת, בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה הועלתה מחדש ביקורת נגד מפעלו של אוסמן, כחלק מהטלת ספק כללית בתפקידו של התכנון העירוני. גם כיום פועלו של אוסמן ניכר ומשפיע על חיי היום-יום של תושבי הכרך, כמו גם על הדימוי הרווח של פריז בתרבות הפופולרית.
מודרניזציה של הבירה הימי-ביניימית.
באמצע המאה ה-19 נותר עיקר המרקם העירוני של מרכז פריז כפי שהיה בימי הביניים. הרחובות הצרים והמשורגים והבתים המגובבים חסמו את זרימת התנועה ויצרו תנאים היגייניים פגומים ומסוכנים לבריאות. משטרים שונים, שקדמו לתקופת קיסרותו של נפוליאון השלישי, הרחיבו את העיר לעבר גבולותיה כיום, אך אף אחד מהם לא הצליח להביא לשינוי מרכז העיר.
שורשי תוכנית המודרניזציה של פריז מגיעים עד לימי המהפכה הצרפתית. בשנת 1794 גיבשה "ועדת אומנים" הצעה לפתיחה והרחבה של שדרות העיר, תוך סלילת צירים ישרים בין כיכר הניסיון (Place de la Nation) לאזור הלובר, מקום שמצויות בו כיום שדרות ויקטוריה. התוכנית הקדימה וצפתה את האקס היסטוריק, הציר שחוצה כיום את הגדה הימנית ממזרח למערב ומדגיש את האנדרטאות הציבוריות שפרוסות לאורכו. נפוליאון בונפרטה הורה על סלילתם של כבישים עצומים לאורך גני טווילרי – רחוב ריבולי, שהוארך בזמן הקיסרות השנייה עד לאזור כיכר שאטלה, ורחוב סן אנטואן. הרחובות החדשים היו מותאמים טוב יותר לתעבורה מאלו שתכננה "ועדת האומנים"; רחובות אלו שימשו, כמו כן, כבסיס משפטי חדש: "מתאר השעבוד" ("servitude d'alignement"), שמנע מבעלי נכסי דלא ניידי לשפץ או לבנות מעבר לקו גבול שנתחם על ידי המנהלה.
בסוף שנות השלושים של המאה ה-19 התחוור למושל הסן, הרוזן רמבוטו, שבעיות התעבורה וההיגיינה במחוזות הישנים והמאוכלסים יתר על המידה הופכות למטרד עיקרי; בהתאם לתאוריות שרווחו באותה תקופה, שעל פיהן מקור מחלות כגון כולרה והמגפה השחורה טמון באוויר רע ובזיהום (מיאזמה), היה חשוב "לאפשר לאוויר ולאנשים לנוע". מסקנה זו הוסקה בעקבות מגפת כולרה שפשטה בעיר בשנת 1832 וקיפחה את חייהם של 20,000 מבין 650,000 תושבי העיר, ובעקבות הופעת דיסציפלינת "בריאות הציבור" באותה התקופה. המושל רמבוטו התווה, לפיכך, רחובות חדשים במרכז העיר הימי-ביניימית, אך למנהל היו סמכויות מוגבלות, בשל חוקי מנע שהגבילו את הפקעת הרכוש. חוק חדש נחקק ב-3 במאי 1841, במטרה לפתור בעיה זו.
על רקע זה בחרה הקיסרות השנייה לאמץ תוכנית היתרי הפקעת רכוש עצומה בהיקפה, יקרה ורחבה, אך גם אפקטיבית הרבה יותר מתוכניתו המקורית של נפוליאון הראשון.
לואי-נפוליאון בונפרטה.
ב-2 בדצמבר 1852, זמן לא רב לאחר שנבחר לנשיא הרפובליקה השנייה בבחירות של שנת 1848, הכריז על עצמו אחיינו של נפוליאון בונפרטה, לואי נפוליאון, כקיסר נפוליאון השלישי, והחל את תקופת השלטון הריכוזי והדיקטטורי של הקיסרות השנייה.
נפוליאון השלישי שאף להפוך את פריז לעיר מודרנית. בשנות גלותו באנגליה חזה בשינויים שעברו על לונדון כתוצאה מהמהפכה התעשייתית, שהפכו אותה לעיר בירה גדולה שהעמידה לרשות תושביה גנים גדולים, רשת אספקת מים ומערכות ניקוז וביוב. כתוצאה מכך, החליט להפיח רוח חיים בתוכניותיו הישנות של מושל הסן, רמבוטו. הקיסר ביקש לשפר את תנאי המגורים של בני המעמדות הנמוכים, שבשכונות מסוימות נדחסו ביחס של 100,000 איש לקמ"ר, ובתנאים סניטריים ירודים. בנוסף, ולנוכח ההיסטוריה הרצופה במהפכות ובסילוקי משטרים בזה אחר זה מאז המהפכה הצרפתית, התכוון נפוליאון לנצל את שיפוצי העיר כדי לחזק את שליטת הריבון בבירה.
לרשות הקיסר עמדו משאבים וכוחות רבים כדי להוציא לפועל את תוכניתו השאפתנית, שאפשרו לו להתנער מכל ניסיון התנגדות, דבר שלא היה בידי המשטרים שקדמו לו. עם זאת, היה על נפוליאון למצוא את האיש שיהיה מסוגל לבצע פרויקט כה גדול. הוא מצא בברון ז'ורז'-אז'ן אוסמן, שהיה ידוע כאדם שיטתי וקפדן, את איש הביצוע הרציני אותו חיפש. נפוליאון מינה את אוסמן למושל מחוז הסן בשנת 1853, ושני האישים יצרו יחד צוות יעיל וביצועי, כשהקיסר מגבה את המושל מול כל מתנגדיו, ואילו אוסמן מגלה נאמנות מוחלטת ובכל תנאי לפטרונו.