שנה לאחר מכן יצא לאור רומן נוסף, "המצפון הטוב" ("Las Buenas Conciencias"), המתאר את המעמד הבינוני הנהנה מזכויות יתר בעיר בינונית, שדמותה התבססה ככל הנראה על העיר גואנחואטו. הרומן תואר על ידי מבקר בן זמננו כ"רומן המרקסיסטי הקלאסי". הוא מגולל את סיפורו של צעיר בן המעמד הבינוני שנהייתו אחר שוויון חברתי דוכאה על ידי החומרנות של משפחתו.
הרומן הידוע ביותר של פואנטס, "מותו של ארטמיו קרוס" ("La muerte de Artemio Cruz") הופיע בשנת 1962 ונחשב כיום ל"יצירה רבת ההשפעה של הספרות האמריקאית - ספרדית מודרנית ". כמו רבות מיצירותיו, הרומן השתמש במספרים מתחלפים, טכניקה שהמבקרת קארן הרדי תיארה כמדגימה "את המורכבות של הדמות האנושית או הלאומית". הרומן מושפע מאוד "מהאזרח קיין" של אורסון וולס, ומנסה לייצר הקבלות ספרותיות לטכניקות של וולס, כולל תקריב, עריכה צולבת, מיקוד עמוק ופלשבק. כמו במקרה של "האזרח" "קיין", הרומן מתחיל עם הגיבור ששמו מככב בכותרת הספר, כשהוא על ערש דווי; סיפור חייו של קרוס מתמלא ומתברר בהמשך באמצעות פלאשבקים כשהרומן נע בין עבר להווה. קרוס הוא חייל לשעבר של המהפכה המקסיקנית שהפך לעשיר ועוצמתי באמצעות "אלימות, סחיטה, שוחד וניצול אכזרי של העובדים". הרומן בוחן את ההשפעות המשחיתות של הכוח ומעביר ביקורת על עיוות מטרותיהם המקוריות של המהפכנים באמצעות "שליטה מעמדית, אמריקניזציה, שחיתות כלכלית וכישלון הרפורמה בקרקעות".
פואנטס היה סופר פורה ויצירתי מאוד. עבודותיו משנות השישים כוללות את הרומן "Aura" - "הילה" (1962), אוסף הסיפורים הקצרים "Cantar de Ciego" - שירת העיוור (1966), הנובלה מתחם קדוש - ("Zona Sagrada" (1967, ו"שינוי עור" - רומן ניסיוני שמנסה להגדיר תודעה מקסיקנית קולקטיבית על ידי בחינה ופרשנות מחודשת של מיתוס המדינה.
יצירתו של פואנטס משנת 1975 "Terra Nostra -" טרה נוסטרה - אולי הרומן השאפתני ביותר שלו, היא "יצירה ביזנטית מסיבית" המספרת את סיפורה של כל התרבות ההיספנית. "טרה נוסטרה", שעוצבה על פי "פיניגנז וייק" של ג'יימס ג'ויס, עוברת באופן בלתי צפוי בין המאה השש עשרה למאה העשרים, מחפשת את שורשיה של החברה האמריקאית הלטינית העכשווית במאבק בין הכובשים לאמריקאים הילידים. בדומה "לספרו ארטמיו קרוס", גם רומן זה נשען מאוד על טכניקות קולנועיות. הרומן זכה בשנת 1976 בפרס חאבייר וילהורוטיה - פרס הספרות היוקרתי המוענק לסופרים לטינו אמריקאים שפרסמו את ספרם במקסיקו, ובפרס רומולו גייגוס הוונצואלי בשנת 1977.
הרומן שלו "הגרינגו הזקן" ("Gringo viejo") משנת 1985, שהתבסס באופן קלוש על היעלמותו של הסופר האמריקני אמברוז בירס במהלך המהפכה המקסיקנית, הפך לרב המכר הראשון בארצות הברית שנכתב על ידי סופר מקסיקני. הרומן מגולל את סיפורה של הארייט ווינסלו, צעירה אמריקאית שנוסעת למקסיקו, ומוצאת את עצמה בחברתם של עיתונאי אמריקאי מזדקן (המכונה רק "הגרינגו הזקן") ותומאס ארויו, גנרל מהפכן. כמו רבות מיצירותיו של פואנטס, הוא בוחן את האופן בו אידיאלים מהפכניים הופכים למושחתים, כאשר ארויו בוחר לרדוף אחר שטר הקנין של האחוזה בה עבד בעבר כמשרת תחת אשר לרדוף אחר יעדי המהפכה. בשנת 1989 עובד הרומן לסרט אמריקני, שנשא את שם הספר - "הגרינגו הזקן," בכיכובם של גרגורי פק, ג'יין פונדה וג'ימי סמיט. כתבת פרופיל ארוכה על פואנטס שפורסמה במגזין האמריקני "אמא ג'ונס", מתארת את צילומי הסרט "הגרינגו הזקן" במקסיקו עם פואנטס על הסט.
באמצע שנות השמונים פואנטס החל להמשיג את כלל יצירותיו, הן של העבר והן העתידיות, בארבעה עשר מחזורים אותם כינה "גילו של הזמן", והסביר כי סך עבודתו היא שיקוף של הזמן. תוכנית המחזור הופיעה לראשונה כדף במהדורה הספרדית של הרומן הסאטירי שלו "כריסטופר שטרם נולד" בשנת 1987, וכעמוד בספריו הבאים עם תיקונים קלים לתוכנית המקורית.
בשנת 1992 פרסם פואנטס את "", מאסה היסטורית שמנסה לכסות את כל ההיסטוריה התרבותית של ספרד ואמריקה הלטינית. הספר בא כהשלמה לסדרת טלוויזיה בערוץ דיסקברי ולסדרת הטלוויזיה של ה- BBC שנשאה את אותו שם. עבודות העיון של פואנטס כוללות גם את "הרומן ההיספנו-אמריקני החדש" - ("La nueva novela hispanoamericana"), משנת 1969, שהוא יצירת הביקורת הספרותית העיקרית שלו, "ו"סרוונטס או ביקורת הקריאה"משנת 1976 ("“Cervantes; or, The Critique of" Reading”), הומאז' 'לסופר הספרדי מיגל דה סרוואנטס .
בשנת 1999 פרסם פואנטס את הרומן - "השנים עם לאורה דיאז" "The Years With Laura Diaz," ספר המשך לרומן הגדול שלו - "מותו של ארטמיו קרוס", הדמויות הן מאותה התקופה, אך הסיפור מסופר על ידי אישה שהוגלתה ממחוז מושבה לאחר המהפכה. הרומן כולל כמה מסיפורי ההיסטוריה המשפחתית של פואנטס בוורקרוז, והוא כונה "רומן עצום ופנורמי" העוסק ב"שאלות של קידום, מהפכה ומודרניות", וב"חייו הרגילים של הפרט הנאבק למצוא את מקומו".
ההיסטוריון המקסיקני אנריקה קראוז היה מבקר נמרץ של פואנטס וכתביו, וכינה אותו "גנדרן הגרילה" במאמר משנת 1988. זאת לאור הפער הניכר, לטענתו, בין הפוליטיקה המרקסיסטית של פואנטס לבין אורח חייו האישיים. קרוז האשים את פואנטס כי הוא "מוכר" את ממשלת PRI (מפלגת השלטון המהפכנית-המוסדית של מקסיקו באותה העת ומאז 1929) ועל כי הוא "מנותק מכל קשר עם מקסיקו", תוך שהוא דוחק באנשים לפנות לקהלים זרים להוציא דיבתה: "קיים החשד במקסיקו שפואנטס פשוט משתמש במקסיקו כנושא, מעוות את דמותה אל מול הציבור הצפון אמריקני" המאמר, שפורסם במגזין ""סיבוב"- Vuelta" של אוקטביו פס, עורר מאבק מר בין פס לפואנטס שנמשך עד מותו של פס. עם זאת, לאחר מותו של פואנטס, קרוז תיאר אותו לכתבים כ"אחד הסופרים המבריקים ביותר של המאה העשרים ".
כתביו של פואנטס תורגמו ל -24 שפות. הוא נשאר פורה ויוצר עד סוף ימיו. מאמר שכתב על ממשלת צרפת החדשה הופיע בעיתון "רפורמה" ממש ביום מותו.
עמדות פוליטיות.
"הלוס אנג'לס טיימס" תיאר את תפיסתו הפוליטית של פואנטס כ"ליברלית מתונה", וציין כי הוא מתח ביקורת על "סטיות השמאל והימין כאחד". פואנטס היה מבקר ותיק של ממשלת המפלגה המהפכנית - המוסדית (PRI) ששלטה במקסיקו בין שנת 1929 ועד לבחירת ויסנטה פוקס לנשיאות בשנת 2000, ומאוחר יותר ביקר את מקסיקו על חוסר יכולתה להפחית את אלימות הסמים. הוא הביע את אהדתו למורדי הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי בצ'יאפס . פואנטס היה ביקורתי גם כלפי מדיניות החוץ של ארצות הברית, כולל כלפי התנגדותו של רונלד רייגן לחזית הסנדיניסטית, הטקטיקות נגד הטרור של ג'ורג 'וו. בוש, מדיניות ההגירה של ארצות הברית, ותפקיד ארצות הברית במלחמת הסמים המקסיקנית . עמדותיו הפוליטיות הביאו לאיסור כניסתו לארצות הברית עד להתערבות בקונגרס בשנת 1967 שהסיר את המניעה. באחת הפעמים בהן נשלל ממנו האישור לנסוע לאירוע השקת ספרים בעיר ניו יורק בשנת 1963, הוא הגיב באומרו "הפצצות האמיתיות הן הספרים שלי, לא אני". שנים לאחר מכן, בשלב מאוחר יותר בחייו, הוא העיר כי "ארצות הברית טובה מאוד בהבנת עצמה, ורעה מאוד בהבנת אחרים."
משרד החוץ האמריקני ולשכת החקירות הפדרלית של ארצות הברית - FBI, עקבו מקרוב אחר פואנטס במהלך שנות ה -60 של המאה הקודמת, ועיכבו בכוונה את בקשותיו לאשרות כניסה ולעיתים קרובות אף דחו אותן. תיק ה-FBI של פואנטס, שפורסם ב־20 ביוני 2013, חושף כי הדרגים העליונים של ה-FBI התעניינו בתנועותיו של פואנטס, בגלל חשדות לנטייה קומוניסטית של הסופר וביקורתו על מלחמת וייטנאם. ראש ה-FBI לאורך שנים, קלייד טולסון, היה מכותב לכמה עדכונים בנושא פואנטס.
אף כי תמך במהפכה הקובנית של פידל קסטרו, בתחילת הדרך, פואנטס פנה נגד קסטרו לאחר שסומן כ"בוגד" בקובה בשנת 1965 מפני שהשתתף בוועידה בניו יורק ועל רקע מאסר המשורר הקובני הברטו פאדילייה בשנת 1971 על ידי הממשלה הקובנית בשל ביקורת שהעביר עליה. "הגרדיאן" תיאר אותו כמי שהשיג "הישג נדיר של אינטלקטואל לטינו אמריקני, איש השמאל, שאימץ גישה ביקורתית כלפי קובה של פידל קסטרו מבלי שהוגדר חייל של וושינגטון." פואנטס ביקר גם את נשיא ונצואלה, הוגו צ'אבס, וכינה אותו "מוסוליני טרופי".
בהודעה האחרונה של פואנטס בטוויטר נכתב, "חייב להיות משהו מעבר לטבח ולברבריות שיתמוך בקיומה של האנושות וכולנו חייבים לעזור לחפש אותו."
פטירה.
ב־15 במאי 2012 נפטר פואנטס בבית החולים אנג'לס דל פדרגל בדרום מקסיקו סיטי כתוצאה משטף דם חמור. הוא הובא לשם לאחר שרופאו מצא אותו מתמוטט בביתו במקסיקו סיטי.
נשיא מקסיקו פליפה קלדרון כתב בטוויטר, "אני מצטער מאוד על מותו של קרלוס פואנטס האהוב והנערץ שלנו, סופר ומקסיקני אוניברסלי. נוח בשלום. " חתן פרס נובל מריו ורגאס יוסה הצהיר, "עם מותו אנו מאבדים סופר שיצירתו ונוכחותו הותירו חותם עמוק". נשיא צרפת, פרנסואה הולנד, כינה את פואנטס "חבר גדול של ארצנו" וקבע כי פואנטס "הגן בלהט על רעיון פשוט ומכובד של אנושיות". סלמאן רושדי צייץ "נוח בשלו, קרלוס, חבר שלי".
פואנטס זכה להלוויה ממלכתית ב -16 במאי 2012, ומסע הלווייתו עצר לרגע את התנועה במקסיקו סיטי. הטקס נערך ב- ארמון האמנויות היפות והשתתף בו הנשיא קלדרון.
הדיוויזיה ה-20 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-20 (בגרמנית: 20. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-11 באוקטובר 1866, ובמלחמת צרפת–פרוסיה לחמה בקרבות מארס-לה-טור, אורליאן, לה מאן, ספישרה, המצור על מץ וקרב באון-לה-רולנד.