דוגמה למורכבות זו היא שרשרת הרי סיירה נבדה בקליפורניה שבארצות הברית, המורכבת ברובה מבתולית גרניטי הבנוי ממאות מחדרים פלוטוניים נפרדים. היווצרות בתולית זה – שחלקים ממנו נחשפים ביוסמיטי – החלה בטריאס ונמשכה יותר מ-120 מיליון שנים.
התקררותה האיטית של המאגמה מאפשרת את היווצרותם של גבישים גדולים ונראים לעין – מכמה מילימטרים עד סנטימטרים אחדים.
חשיפה ותפוצה.
בתוליתים שכיחים ברכסי קימוט גדולים, והם נחשפים באמצעות סחיפה נרחבת, שחלה לאחר האורוגנזה. בתולית הנחשף לפני השטח נתון ללחצים שונים מאלה בהם היה נתון בעומק הקרום, ובמשך הזמן משתנה מבנה הגבישים שלהם ומתרחב מעט. שינוי זה מתבטא בהתכדדות ובבליה הבצלית האופיינית לגרניט – "התקלפות" של לוחות דקים הניתקים מן ההר, בדומה לקליפות בצל. תהליך זה מואץ כאשר מים חודרים לסדקים וקופאים בהם, והכוח המופעל מנתק את לוח הגרניט. התוצאה היא פני סלע מעוגלים ונקיים למדי. דוגמה מפורסמת לתוצאה של תהליך זה הוא הר האף דוֹם (Half Dome – חצי כיפה), המצוי בפארק הלאומי יוסמיטי.
בתוליתים רבים הם עצומים בגודלם ומקבילים לאזורי הפחתה נוכחיים או עתיקים ולמקורות חום נוספים לאורך קילומטרים של קרום יבשתי. בתולית גדול מצוי בהרים של מערב קנדה. הוא משתרע לאורך של 1,800 קילומטרים ומגיע עד דרום-מזרח אלסקה. בתולית דומה הוא בתולית האנדים, המשתרע לאורך מערב אמריקה הדרומית ומורכב מיותר מ-800 גופי חדירה נפרדים.
בתוליתים ידוע נוסף הוא המון בלאן בהרי האלפים. גם הר סיני בחצי האי סיני הוא בתולית, שחדר לסלעים המותמרים של השילד הערבו-נובי.
קנזינגטון (פירושונים)
אלמה רוזה
אלמה רוֹזֶה (בגרמנית: Alma Rosé; 3 בנובמבר 1906, וינה - 5 באפריל 1944, אושוויץ) הייתה כנרת יהודיה-אוסטרית. גורשה בפקודת הנאצים למחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו, שם הקימה וניצחה על תזמורת הנשים באושוויץ. מתה ככל הנראה מהרעלת מזון.
קורות חיים.
אביה של אלמה רוזה היה הכנר ארנולד רוזה, שהיה הכנר הראשי של התזמורת הפילהרמונית של וינה במשך 50 שנה, משנת 1881 עד 1931, ובתזמורת האופרה של וינה וכנר ראשון ברביעיית המיתרים רוזה ידועת השם במשך 23 שנה. אמה, יוסטינה, הייתה אחותו של גוסטב מאהלר.
אלמה גדלה להיות כנרת. בשנת 1930 נישאה לכנר הצ'כי ואשה פז'יהודה , כנר וירטואוז שנחשב לאחד הגדולים במאה ה-20. בשנת 1935 בא הקץ על נישואיהם. היו שאמרו, כי הוא נפרד מאשתו משיקולים אופורטוניסטיים, בגלל יהדותה, אך אין ביסוס לטענה זו: לוח הזמנים סותר טענה זו, ואשתו השנייה הייתה אף היא יהודייה.
בינתיים הלכה הקריירה של אלמה רוזה מחיל אל חיל. בשנת 1932 הקימה את תזמורת הנשים "נערות הוואלס הווינאיות" (Die Wiener Walzermädeln), הרכב שניגן ברמה גבוהה מאוד ויצא למסעות קונצרטים ברחבי אירופה. כנגנית ראשית בתזמורת ניגנה אנני קוקס, חברתה הטובה של אלמה. לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה בשנת 1938, הצליחו רוזה ובני משפחתה להימלט ללונדון. אחיה, המוזיקאי אלפרד רוזה, נמלט לארצות הברית, ואלמה נותרה בלונדון עם אביה.
בנובמבר 1939 עזבה רוזה את אנגליה כדי להופיע ככנרית בהולנד. רוזה נשארה בהולנד אף שרישיון הכניסה שלה לאנגליה עמד לפוג. הרישיון פג בראשית מאי 1940, וכשכבשו הגרמנים את הולנד בסופו של אותו חודש, לא יכולה הייתה להימלט. בזמן הכיבוש הגרמני של הולנד היא התגוררה אצל משפחות ידידים, והמשיכה להופיע בהופעות פרטיות. במקביל ניסתה לקבל ויזה לארצות הברית. במרץ 1942, בתקווה שבכך ינצלו חייה, נישאה בנישואין פיקטיביים למהנדס הולנדי תמהוני בשם קונסטנט אוגוסט ון ליוון בומקאמפ. בדצמבר 1942, במהלך ניסיון לברוח לשווייץ, נפלה רוזה בידי הגסטאפו, ובסופו של דבר גורשה לאושוויץ.
כדי להישאר בחיים, הנהיגה רוזה את תזמורת הנשים באושוויץ (Mädchenorchester von Auschwitz) . התזמורת הורכבה מנגניות חובבות, ובתנאים הקשים בהם ניהלה רוזה את חברותיה - לעיתים חלשות ובקושי מתמצאות - נאלצה לנקוט בתקיפות וביד קשה; הודות לכך הצליח רוב מכריע של חברות התזמורת לשרוד את המלחמה. אלמה רוזה מתה במחנה הריכוז בחודש אפריל 1944. לפי מקור אחד, היא נפטרה כתוצאה ממחלה ללא טיפול, שהייתה מלווה במספר ימים של חום גבוה, אך ניומן וקירטלי שוללים גרסה זו בספרם. לפי מחקרם סיבת המוות אינה וודאית - ייתכן שמתה כתוצאה מהרעלת מזון, ויש הסבורים שהורעלה על ידי אנשי אס-אס אחדים שהתנגדו לתזמורת. עוד הם כותבים שרוזה טופלה בבית החולים של המחנה בניסיון להציל את חייה.
הנצחה.
רוב הנגניות בתזמורת הנשים באושוויץ נותרו בחיים וחלקן עלו לישראל לאחר המלחמה.
הילדה שמחה-גרינבאום ורבקה בציה-קופרברג חיות בקיבוץ נצר סירני. בערב יום השואה 15 באפריל 2007 קיימה האופרה הישראלית החדשה ערב לזכרה של אלמה רוזה, שבו הופיעה חברת התזמורת הילדה שמחה גרינבאום, בהשתתפות סימפונט רעננה וזמרי אופרה עם הכנר הראשי של התזמורת ניתאי צרי שנגן על כינור אותנטי שבעליו האנונימי נרצח באושוויץ.
בשנת 1969, נקרא על שמה רחוב בעיר וינה. בהיעדר קבר, נרשם שמה על מצבת קברם של הוריה בבית העלמין גרינצינגר בווינה.
רוני בראון
רוני בראון (נולד ב-8 בנובמבר 1951) הוא מלחין ומפיק מוזיקלי, מנכ"ל חברת התקליטים "הליקון".
חייו.
בראון החל את דרכו בשירותו הצבאי בלהקת פיקוד דרום, בה שימש כזמר ומחבר שירים, והשתתף בתוכניות השונות בתחילת שנות השבעים. לאחר שירותו הצבאי, ולאורך שנות השמונים, עסק בכתיבה ובעיבוד מוזיקליים. בין השאר חיבר מילים לשיר "אשליות" עבור יזהר כהן, יצר את "מקסמים" עבור חברי להקת "ההדים", חיבר את השירים המפורסמים "אתמול היית שונה", "למות בתוכך", "אולי אמצא הערב אהבה" ו"תני לי את הלב" (יחד עם יוריק בן-דוד) עבור שימי תבורי, כתב את "קוראים לי אבנר" עבור אבנר גדסי ואת "אני נגעל מן העולם" עבור שלמה גרוניך, כתב לצביקה פיק את "מישהו אחר" ועיבד את "יש לך".
לאורך השנים עסק בראון בהפקה וניהול, היה שותף בתחילת דרכו בצוות ההנהלה של חברת התקליטים "סי-בי-אס", ואף שימש לאורך תקופה משמעותית כסמנכ"ל החברה, אולם ב-1985 פרש מהחברה והקים לייבל משלו, יחד עם איציק אלשייך, חברת התקליטים "הליקון". מייסדיהּ, איציק אלשיך ורוני בראון, בחרו לקרוא לה על שם ההר "הליקון" שביוון, "אשר על פי המיתולוגיה היוונית שכנו בו תשע המוזות – אלות היצירה, האמנויות והמדעים, שעיקר תפקידן היה להעניק השראה ליוצרים ובעיקר למשוררים, למוזיקאים ולפילוסופים". עם השנים הפכה "הליקון" לאחת מחברות התקליטים המובילות בארץ, וייצגה והפיקה עבור אמנים מובילים, ביניהם קילר הלוהטת, ריטה ורמי קלינשטיין, אתניקס, יהודית רביץ, יוני רכטר, אריק איינשטיין, נורית גלרון, ארקדי דוכין, אביב גפן, אבטיפוס, עידן רייכל, יהודה פוליקר, קובי אוז ורבים אחרים. לאורך השנים החלה "הליקון" לייצג חברות בינלאומיות כמו "וירג'ין", "פוליגרם" ו"אי-אנד-אם".
ב-1979 הפיק את אלבום הפסקול של הסרט "דיזנגוף 99". בשנת 1983 כתב יחד עם בן-דוד את המוזיקה לסרט של יעוד לבנון "הפנימייה", במסגרתה ביצעה הזמרת האלמונית ריטה יאהן-פרוז שיר, והפכה לתגלית. (בראון אף הלחין את המוזיקה לסרט אחר של לבנון, שזכה בפרסים, "צחוק במלבנים לבנים" על פי תסריט מאת אריה קרישק). ב-2003 הפיק את אלבום הפסקול של הסרט "סוף העולם שמאלה". הפיק במסגרת "סי-בי-אס" את האלבומים "עכשיו" ו"אוסף פרטי" של צביקה פיק, ובמסגרת "הליקון" את האלבומים "ריטה" של ריטה, "מנגו" של להקת מנגו, ו"אתניקס", "יללת תן", "אדם ונחש", "אתה", "פופ", "ברוכים הבאים לישראל" ו"מסאלה" של להקת אתניקס.
בשנת 2004, בעונה השנייה של תוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד", שימש כשופט לצד ריקי גל וצדי צרפתי.
במרץ 2007 פרשו ריטה ורמי קלינשטיין מ"הליקון", והגישו נגדו כתב-תביעה, בגין העלמת כספים המגיעים להם, וזאת לאחר שיתוף פעולה בן 20 שנה. בית המשפט סירב לדון בתביעה זו והפנה את הצדדים לבוררות.
בעשור השני של המאה ה-21 הלחין והפיק בראון לדיקלה שירים רבים, ביניהם: "תודה", "אתי", "מסקרה שחורה", "בדידותי הנהדרת (מישהו אוהב אותי)", "אל תלך", "הוא כותב לי מאמי", "ואם פרידה", "בשביל אהבתה", ו-"יהיה לנו טוב". בשנת 2018, הפיק עבור מירי מסיקה את הלהיט "מפחד עלייך".
צבי צימרמן
צבי הנריק צימרמן (בונה) (2 בינואר 1913 - 10 ביוני 2006) היה פעיל ציוני ואיש ציבור ישראלי, ניצול השואה. במהלך חייו עסק בפעילות פוליטית וציבורית, וכיהן בתפקידים רבים בהם חבר הכנסת, עורך דין ונוטריון, סגן יושב ראש הכנסת, סגן ראש עיריית חיפה ושגריר ישראל בניו זילנד ואיי אוקיאניה.
ביוגרפיה.
נעוריו, השואה ודרכו באירופה.
צימרמן נולד בסקאלה בחבל זברוביץ' בפולין. כשנה לאחר לידתו פרצה מלחמת העולם הראשונה והוריו נמלטו מסקאלה עם חמישה מילדיהם, ונדדו בסביבה. הוריו נפטרו ממחלת הכולרה, והוא ואחיו ואחיותיו נותרו לבדם. כאשר הסתיימה המלחמה חזרו לסקאלה, שם סיים את בית הספר העממי. בנעוריו עבר אל בית אחותו הבוגרת, שנישאה לפני המלחמה, בעיר טרנופול, שם סיים את הגימנסיה העברית. לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטה היגלונית בקרקוב. היה פעיל בתנועת הנוער של הציונים הכלליים ב-1928, יו"ר אגודת הסטודנטים הציונית קדימה בקרקוב וסגן יו"ר האגודה בפולין. משסיים את לימודיו התכונן לעלות לארץ ישראל, אך פריצתה של מלחמת העולם השנייה מנעה ממנו את העלייה. צימרמן עבר את רוב המלחמה בגטו קרקוב, בו היה פעיל במחתרת הציונית "הסנה", שאיגדה נוער ציוני מתנועות שונות, והיה מקשר עם גרעין "החלוץ הלוחם" בגטו.