ההטפה אל היוונים או הטפה אל הגויים (ביוונית עתיקה: Λόγος παραινέτικος πρὸς Ἕλληνας; בלטינית: Cohortatio ad Graecos או Cohortatio ad Gentiles) הוא טקסט יווני נוצרי פראינטי או פרוטרפטי עתיק ב-38 פרקים.
מחבר ותאריך.
אף על פי שהחיבור אנונימי, הוא יוחס בטעות ליוסטינוס מרטיר (המאה ה-2 לספירה) ונכלל באוספים של חיבוריו. "פסאודו-יוסטינוס" הפך לשם הנוכחי כאשר הוכר כי למחבר זה וליוסטינוס מרטיר היו סגנונות כתיבה שונים זה מזה באופן ברור. הבדל נוסף הוא שמחבר ה"הטפה אל היוונים", על אף שהוא משתמש בסופרים מהתקופה ההלניסטית, דוחה את המחשבה היוונית, בעוד יוסטינוס מרטיר קיבל את אותם ההיבטים של הפילוסופיה היוונית שלדעתו לא היו מנוגדים לבשורות של הברית החדשה.
כריסטוף רידווג טוען כי יש לזהות את פסאודו-יוסטינוס עם מרקלוס מאנקירה . בקרב הפרשנים הקודמים לא הייתה הסכמה לגבי התארוך המדויק, אולם שרקנברג (Schreckenberg), בויטנוורף (Buitenwerf) והרדוויק (Hardwick) הסכימו כי החיבור נכתב ככל הנראה במאה ה-4, מה שתואם את הנתונים הביוגרפיים של מרקלוס מאנקירה. אין לבלבל את החיבור הזה עם חיבורו של פסאודו-יוסטינוס, "נאום אל היוונים" (Oratio ad Graecos או Oratio ad Gentiles), שגם הוא הועבר בטעות תחת שמו של יוסטינוס מרטיר.
תוכן.
פסאודו-יוסטינוס מזהה את הומרוס כמקור העיקרי להשקפות התאולוגיות של פגנים, השקפות אותן הוא מבקר. המחבר טוען כי התיאוריות של ההוגים היוונים הפגניים שותפות במורשת ההומרית הכוזבת הזו. פסאודו-יוסטינוס מציע במקום זאת את משה כמקור להשקפות תאולוגיות ראויות. הוא טוען שמשה היה עתיק יותר - ולכן סמכותי יותר - מאשר הומרוס או כל סופר פגני אחר. הוא גם טוען שרבים מרעיונותיהם הטובים של פילוסופים פגניים נלקחו ממשה, ובכלל זה הטענה כי אפלטון קרא את כתבי משה והנביאים. בעוד שאוגוסטינוס וסופרים עתיקים אחרים אימצו תיאוריות כאלו הנוגעות לאפלטון, השקפה כזו נתפסת כיום כמגוחכת.
פסאודו-יוסטינוס מתחיל את ניתוח הוגי הדעות הפגניים בהתבוננות בתורתה של האסכולה המילטית, כולל תאלס, אנכסימנדרוס ואנכסימנס ממילטוס. לצד המילטים הוא מוסיף את הרקליטוס, היפאסוס, אנכסגורס וארכלאוס. הוא מזכיר בקצרה את התיאוריות השונות שלהם על "עקרונות" או "גורמים ראשונים" (ראו: הראשית); למשל, התיאוריה של תאלס שכל החומר נובע ממים. לאחר מכן הוא מזכיר את התיאוריות של פיתגורס, אפיקורוס ואמפדוקלס. הוא מסכם שכל הפילוסופים הקדם-סוקרטיים ואפיקורוס (שלא היה קדם-סוקרטי) לא יכלו להסכים, וכי חוסר ההסכמה הזה מראה את חולשתה של הפילוסופיה שלהם כולה. הרקליטוס נזכר כמגיע מאותה עיר כמו היפאסוס - מטפונטיון - אף על פי שהוא למעשה בא מאפסוס.
בשלב הבא פסאודו-יוסטינוס עוסק באפלטון ובאריסטו. אף על פי ששני אלה היו המוערכים ביותר מבין הפילוסופים הפגניים, הוא מסכם באופן דומה כמו קודם: הם אינם מסכימים זה עם זה ולכן יש לבקר אותם באותה מידה. לדוגמה, הוא אומר כי אפלטון מלמד שלנפש האדם יש שלושה חלקים (תאוריית הנפש של אפלטון ), ואילו אריסטו מלמד שלנפש האדם יש רק היבט אחד, של תבונה (על הנפש ). הוא גם טוען שהם סותרים את עצמם. לדוגמה, הוא טוען כי אפלטון אומר במקום אחד כי יש שלושה גורמים ראשונים, אך במקום אחר אומר שיש ארבע. שוב, הוא טוען כי אפלטון אומר שהחומר לא נברא, אך אחר כך סותר את עצמו ואומר שהוא כן נברא. ההשקפות המדעיות המודרניות על הקשר שבין הפילוסופיות של אפלטון לאריסטו הן מגוונות ומורכבות.
בניגוד למחלוקות בין כל הפילוסופים הפגניים, פסאודו-יוסטינוס משבח את המורים הנוצרים, שלדבריו לא "סתרו או התווכחו זה עם זה. במקום זאת, בלי מריבה, הם העבירו אלינו את הידע שקיבלו מאלוהים". הוא מחשיב את משה כמורה הנוצרי הקדום ביותר. חוקרים רבים זיהו את הטקסט כיהודי במהותו, על סמך החוב העז של פסאודו-יוסטינוס למחשבה היהודית. תיאוריה אחרת היא שמדובר בחיבור מחדש שטחי במיוחד של חומר יהודי למטרות נוצריות (ראו על פיצול הנצרות הקדומה והיהדות).
פסאודו-יוסטינוס גם מצטט ודן בכמה מחזיונות הסיבילות. הוא כותב שחלק מהאורקלים הללו מלמדים את הדת האמיתית, כולל מונותאיזם. ציטוטיו של פסאודו-יוסטינוס הם מקור טקסטואלי חשוב לאורקלים אלה.
מהדורות.
ישנה מהדורה מאת מירוסלב מרקוביץ' (Miroslav Marcovich) הכוללת את הטקסט המקורי ביוונית, וסיכום והערות באנגלית, שפורסמה על ידי ולטר דה גרויטר בשנת 1990. מהדורה חדשה יותר מאת כריסטוף רידווג (Christoph Riedweg) כוללת את הטקסט היווני יחד עם אפראט מדעי, ומחקר על היצירה בגרמנית, בהוצאת פרידריך ריינהרט פרלג (Friedrich Reinhardt Verlag) בשנת 1994. המהדורה של רידווג מייצגת את הניסיון הראשון לפתח טקסט מדעי מעודכן. תרגום לאנגלית מאת תומאס ב. פולס (Thomas B. Falls) נכלל בכרך 6 של סדרת "אבות הכנסייה" (The Fathers of the Church: A New Translation) בהוצאת האוניברסיטה הקתולית של אמריקה , שפורסם לראשונה בשנת 1948 ונדפס לאחרונה בשנת 2008.
בית המשפט העליון הפלילי
בית המשפט העליון הפלילי (Верховный уголовный суд) הוא הגוף השיפוטי הגבוה ביותר של האימפריה הרוסית שנוצר עבור התהליכים הפוליטיים של הדקבריסטים (1826), ד"ר קרקוזוב (1866), א.ק. סולובייב (1879) ואחרים. מאז 1906 בחן תיקים פליליים גדולים כבית משפט ראשון.
ממנו נוצר בהמשך בית המשפט העליון של ברית המועצות שבית המשפט העליון של רוסיה הוקם מתוכו.
היסטוריה.
תקופה התחלתית.
לראשונה הוקם בית המשפט העליון הפלילי בתקופת שלטונה של הקיסרית יקתרינה השנייה על פי מניפסט מ-17 באוגוסט 1764 במקרה של וסילי מירוביץ' שניסה לשחרר את איוואן אנטונוביץ', שהוחזק במצודת שליסלבורג.
בית המשפט פעל בפעם השנייה בשנת 1771, כאשר "הוועדה הכללית המיוחדת לשפיטת מבצעי המורדים במוסקבה, בה נהרג הארכיבישוף אמברוזה", הוקמה. כך בשנות האימפריה הרוסית לא פעל בית המשפט ברציפות אלא כונס בכל עת שהיה צורך לערוך משפט חשוב או בעל חשיבות עליונה לצארים. ב-19 בדצמבר 1774 הונפק המניפסט שבו הוחלט לשפוט את הקוזאק פוגצ'וב ושותפיו על ידי בית המשפט העליון הפלילי.
לבסוף, בתקופת שלטונו של הקיסר ניקולאי הראשון, ב-1 ביוני 1826, הוקם בית המשפט העליון הפלילי על ידי המניפסט "לשיפוטם של מי שנוגע לאירועי ה-14 בדצמבר 1825".
בכל המקרים הללו בית המשפט הופעל כבית דין מיוחד למקרים חשובים, אך מעולם לא הוסדר הליך פעולתו ומבנה השופטים השתנה כל העת. הסנאט והסינוד תמיד היו חלק מבית משפט זה אך חבריו השתנו כל העת ולעיתים לישיבות בית המשפט צורפו גם חברי המועצה המדינית, כאשר גזר הדין נקבע לאחר הצבעה כללית בין כלל חברי בית המשפט.
בתקופתו של אלכסנדר השני.
בהתבסס על חוקי השיפוט של הקיסר אלכסנדר השני, בית המשפט דן:
הנוהל הכללי להליך פלילי נצפה גם בהליכים בבית המשפט העליון הפלילי, בכפוף לכללים מסוימים שנוצרו במיוחד לבית משפט זה. בית המשפט הוקם בכל פעם על ידי צו מיוחד, גבוה ביותר, והוא הורכב, תחת יושב ראש מועצת המדינה, מראשי מחלקות מועצת המדינה ומאלה שנמצאים לראשונה במחלקות החזית של הסנאט הממשלתי ובאסיפה הכללית שלהם. החקירה המקדימה של פשעי מדינה הנמצאים בסמכותו של בית המשפט התבצעה על ידי אחד הסנאטורים של מחלקות החזית של הסנאט, בסדר הדין הגבוה ביותר. על שר המשפטים במקרים אלה הוטלה חובת התביעה; הוא מוביל את החקירה המקדמית, מביא אותה לבית המשפט ומציע לבית המשפט כתב אישום או חוות דעת על המשך הכיוון של התיק; בבית המשפט, שר המשפטים הוא נציג התביעה. לנאשמים ניתנים עוזרים שיפוטיים סטטוטוריים, אך סניגורים יכולים להיות רק מושבעים בלבד. גזרי הדין נחשבו סופיים ואינם ניתנים לערעור; אסור למורשעים להגיש בקשה לחנינה. בקשות אלה מוגשות לבית המשפט העליון הפלילי, כאשר ההחלטות מוגשות באמצעות שר המשפטים לפי שיקול דעתם הגבוה ביותר.
בתקופתו של אלכסנדר השלישי.
בצו אישי של הקיסר מ-15 בפברואר 1889 נקבע כמה תיקונים ותוספות בנוגע לייצור מקרים של פשעים על ידי חברי מועצת המדינה, שרים ומנהלים ראשיים של יחידות מסוימות. כל הדיווחים והתלונות על מקרים מסוג זה מוגשים לשיקול דעתם הגבוה ביותר, ובמקרים בהם הם נחשבים ראויים לבחינה, מוגשים למחלקה לעניינים אזרחיים ורוחניים במועצת המדינה, שמתחילה לדון בהם עם לפחות שבעה חברים. במקרים בהם המחלקה לעניינים אזרחיים ורוחניים רואה לנדרש לערוך חקירה ראשונית, היא מוקצית, על פי שיקול דעתה הגבוה ביותר, לאחד הסנאטורים של מחלקות החזית של הסנאט והיא מתבצעת תחת ניהולו של שר המשפטים. בשמיעת חוות דעתו של שר המשפטים מחליטה המחלקה להפסיק את התיק, או להטיל עונשים ללא משפט, או להעמיד לדין. החלטה זו מוגשת ישירות לפי שיקול דעת הגבוה ביותר. אם פסק הדין של המחלקה זוכה לאישור הגבוה ביותר, הוא משמש בסיס לכתב האישום, שנערך על ידי שר המשפטים והוגש לבית המשפט העליון הפלילי. בית המשפט, לשיפוט פשעים באופן רשמי על ידי חברי מועצת המדינה, שרים ומנהלים ראשיים של חלקים מסוימים, כולל את אותם אנשים כמו במקרים של פשעי דינה, עם החלפתו של האדם הראשון בלבד שנמצא באספה הכללית של מחלקות החזית של הסנאט עם האדם הראשון בנוכחות משולבת של מחלקות הסנאט. אם ראש המחלקה לעניינים אזרחיים ורוחניים של מועצת המדינה לקח חלק בהחלטה להעמיד לדין, אז לפי שיקול דעתו הגבוה ביותר, ממונה אחד מחברי מועצת המדינה.
מקרים שנסקרו.
מאז פרסום התקנות השיפוטיות, בית המשפט נקרא פעמיים.