בארת אולץ לצאת מבידודו האקדמי ולהתערב בחיים הציבוריים עקב עליית הנאצים לשלטון. הוא יצא נגד האופן בו הכנסיות הפרוטסטנטיות בגרמניה קיבלו את הדיקטטורה, ותלה את התנהלותן בחולשה מוסרית ובעירוב רשויות בין הכרעת האדם לריבונות האל. בתקופה זו יצא ביתר שאת נגד תאולוגים ששילבו נימות הומניסטיות או נטורליסטיות, והכריז לאחר בחירות 5 במרץ 1933 כי "הדיבר הראשון הוא אקסיומטי". הוא תקף את "הנוצרים הגרמנים", פלג נאצי שניסה להשתלט על הממסד הכנסייתי ומנהיגו לודוויג מילר מונה ל"בישוף הרייך" בכנסייה המאוחדת החדשה שהוקמה על ידי השלטון. מרטין נימלר, דיטריך בונהופר ואחרים כוננו את "הכנסייה המוֹדָה" שהתפלגה מן הממסד הקיים וסירבה לקבל את מרות המשטר או לגרש כמרים ומאמינים שנחשבו יהודים תחת חוקי הגזע. ב-31 במאי 1934 היה בארת המנסח הראשי של המצע שאומץ על ידי אספת כמרים מתנגדים מכל רחבי גרמניה שהתכנסה בברמן. נקבע שם שהכנסייה שוללת נחרצות את הדעה שעליה להתחשב בדעות או אירועים מחוץ לדבר האל הטהור. התנגדותו לנאצים הביאה לפיטוריו ממשרתו ב-1935 והוא נאלץ לעזוב את גרמניה חזרה לשווייץ.
את שלושים השנים הבאות, עד מותו, הקדיש ל"דוגמטיקה כנסייתית". הוא נותר מרצה מבוקש ואהוד, ולאחר מלחמת העולם השנייה פרסם ב-1947 הצהרה על אשמת ואחריות העם הגרמני לזוועות הנאציזם שהייתה חריפה בהרבה מהכרזת דרמשטאט שהוציא ועד הכנסיות שנתיים קודם. כמו כן, התנגד לחימוש-מחדש של גרמניה המערבית ודגל בקו פייסני יחסית כלפי הגוש הקומוניסטי. הוא פרש מהוראה ב-1962 וערך סיבוב הרצאות בארצות הברית, אבל אז חלה מאוד, מה שמנע ממנו להשלים את "דוגמטיקה." בארת מת שש שנים אחר כך.
הגות.
היסוד החשוב ביותר במחשבתו של בארת, עליו נשענה כל יתר עבודתו, הוא יחסו לשאלת ההתגלות. עמדתו בנושא הייתה מורכבת ודו-משמעית לעיתים. מחד, היה ראש וראשון לאלה שתקפו את המורשת הליברלית של שליירמאכר וממשיכיו, שפתחה לשיטתו את הדרך לרידוד עקרון ההתגלות ולהכפפתו לניתוחים היסטוריים-ביקורתיים או לשאלות מוסריות. בארת הרחיק גם מעבר לכך וביקר קשות את סט. תומאס אקווינס, שהוא דחה כליל את רעיונותיו אודות "תאולוגיה טבעית" והאפשרות לדעת את הבורא באמצעות בחינת העולם הסובב, ההגיון והשכל, אף מבלי להזדקק להתגלות. לדבריו, במקום אחר, הטעים ש
שלילתו את הגישות הליברליות לטובת עמידה על ממשות, ראשוניות ועצמאות המסר האלוהי הובילו פרשנים רבים לתארו, בין אם באהדה או בביקורתיות, כאביה של המגמה שכונתה "נאו-אורתודוקסית" בפרוטסטנטיות. זו עמדה על טענות דומות וחבקה הוגים מאמיל ברונר ועד רג'ינלד פולר. כמה מחשובי נציגיה, במיוחד תומאס פ. טורנס , אהדו מאוד את ההוגה השווייצרי. בארת דחה את המושג "נאו-אורתודוקסי", ועמדתו בסוגיה אכן לא הייתה שיבה לאורתודוקסיה גמורה. על אף שלילתו את שליירמאכר, מחשבתו הוסיפה להיות מושפעת מאוד ממושגים קנטיאניים של סובייקטיביות ותלות המסר באדם המקבל אותו ומפרש אותו דרך חושיו ותודעתו. אף על פי שתיאר את ההתגלות עצמה כאלוהית ומושלמת, הבנתה והפנמתה היו כבר פעולה אנושית גם לשיטתו; כתבי הקודש לא היו חסינים מבחינה – אם כי המסר רב-העוצמה הגנוז בהם מנע, לדבריו, קריאה מוטה מדי ושלל פרשנויות מופרכות – והוא לא דחה מתודות ביקורתיות לניתוחם. הוא הניח דיאלקטיקה מסוימת בין ההתגלות המוקרנת לבני-האדם המקבלים ומפרשים אותה לאורך ההיסטוריה. את הסתירה בין עמידתו על האובייקטיביות של הנמסר מן האל לאופן היחסי ותלוי-האדם בו הוא מתקבל התאמץ לפתור באמצעות הדגשת התהום האינסופית בין מוחלטות ועליונות הבורא לאופי הנחות והמוגבל של בריותיו, "ההבדל האיכותי האינסופי" בלשונו, שחייב אי-רצף וקטיעות בתקשורת ביניהם. בעוד שמבקרים משמאל, אפילו ריינהולד ניבור, גינו את בארת כאורתודוקסי נוקשה ודוגמטי, ההופך את אלוהים למושג מרוחק ומנותק משיקולים מוסריים וקונקרטיים, פונדמנטליסטים כמו התאולוג קורנליוס ואן טיל ראו בו כממשיך הגישה הליברלית במסווה דקיק.
בנוסף, ייחס חשיבות אדירה למושג השילוש הקדוש. בניגוד מופגן לשליירמאכר, שהציב את הנושא בסוף חיבוריו, בארת כתב עליו בפתיחה של "דוגמטיקה כנסייתית" והצהיר כי זהו עקרון היסוד של האמונה הנוצרית. הוא קישר את השילוש למושגיו על ההתגלות: ישו עצמו, האל הבן, היה הגילוי האובייקטיבי של נוכחות האלוהים העומד בפני עצמו. אבל בארת ציין כי למצער לא היה די בכך, והמשיל זאת באמצעות הרבים שסירבו לקבל את ישו בימי חייו. היה צורך גם שהדבר ייקלט בתודעה הסובייקטיבית של האדם, ותפקיד זה מילאה רוח הקודש ששרתה על המאמינים.
פן אחר שעסק בו היה שאלת חירותו של האל והיחס בינה לשאלת ההועדה-מראש. בארת ינק מהמסורת הקלוויניסטית וייחס חשיבות גדולה לנושא ההועדה; הוא דחה את הנטייה להתעלם מהנושא או לנסות לטעון שהבורא אוהב את כולם במידה שווה וללא אפליות ולכן לא באמת מבחין בין חוטאים לצדיקים, או בין נבחריו לאחרים. יחס נינוח כזה הפך, בעיניו, את האל למין יצור שוחר-טוב ועמום ללא אמירה ממשית. מאחר שהיה ריבון מוחלט ואכן קיים הבדל חד בין טוב לרע, הכריז בארת שאין ספק שהאל בחר להושיע חלק וגם לארור ולשלוח לגיהנום אחרים. אבל ההוגה שילב סוגיה זו בקביעה שבאהבתו האינסופית והבלתי-מותנית, אלוהים בחר להתגלם בישו ולגאול את בני-האדם כולם: מאחר שישו נטל על עצמו את חטאי הכלל, וסבל ומת לשם כך, הוא היחיד שבאמת "נדחה" וקולל. בשל הנס של קיומו, נפתחה לכל האנושות הדרך לגאולה, גם אלו שבחרו להתעלם מכך ולחיות בחושך. כך שימר בארת את רעיון ההועדה-מראש וגם ריכך אותו לגמרי, עד כדי כך שמבקריו האשימוהו באוניברסליזם ובמתן לגיטימציה ללא-נוצרים.
זאב אורבוך
זאב אורבוך (19 ביולי 1879- 16 בינואר 1957) היה הרוקח הראשון בתל אביב, ממקימי ההסתדרות הרפואית ומייסד "הסתדרות הרוקחים הארצישראליים".
קורות חיים.
נולד בטיראספול אשר בדרום רוסיה, ליוסף, שהיה סוחר. בצעירותו למד אורבוך בתלמוד תורה, ומשם המשיך את לימודיו בבית ספר עממי וגימנסיה בשפה הרוסית, שם סיים את לימודיו. בהמשך למד במחלקה לרוקחות והשתלם במכון הבקטריולוגי באוניברסיטת אודיסה ובשנת 1908 הוכתר בתואר רוקח מוסמך.
נשא לאישה את צביה (ציניה) לבית ברינסקין אשר עסקה בפיסול. ב-1909 נולדה בתו ג'ניה אוורבוך, בסמילה שברוסיה (אוקראינה). ב-1918 נודלה בתו השנייה, נעמי.
עבד כשנתיים כעוזר לרוקח וגם השתתף בפעולות ציוניות של הנוער היהודי.
ב-1911 עלה לארץ ישראל והתיישב ביפו. פתח את המעבדה הכימית-הבקטריולוגית הראשונה בתל אביב.
ב-1912 פתח את בית-המרקחת הראשון בתל אביב, והיה נוהג לכבד את לקוחותיו בקנקן מים.
מאוחר יותר יסד את בית-החרושת לקרח ולגזוז "מעדן".
אורבוך היה הרוקח היחידי המוסמך שהשתתף ביסוד ההסתדרות המדיצינית הראשונה בתל אביב. ב-11 בינואר 1912, הוחלט באספה שהתקיימה בביתו של ד"ר דב מאיר קרינקין בתל אביב, ברחוב אלנבי, לייסד אגודה שתיקרא "אגודה מדיצינית עברית ליפו ומחוז יפו", שאליה יוכלו להתקבל רופאים, וטרינרים ופרוביזורים (רוקחים מוסמכים). הנוכחים באספה שנחשבו למייסדי האגודה הם: ד"ר יהודה לייב פוחובסקי, ד"ר חיים חיסין, ד"ר בת שבע יוניס גוטמן, ד"ר דב מאיר קרינקין, ד"ר מנחם שטיין וד"ר משה שרמן והרוקח זאב אורבוך. צורפו אליהם ד"ר סוניה בלקינד, ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן מפתח תקווה, ד"ר וויצברד מראשון לציון וד"ר אברהם צבי מוסקוביץ מרחובות. באספה נקבע שיעור דמי החבר באגודה ונערכו בחירות חשאיות להנהלה, שעל פיהן נבחרו ד"ר פוחובסקי ליושב ראש, ד"ר קרינקין לסגן יושב ראש וד"ר משה שרמן למזכיר.
ב-1914, כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, גורשה המשפחה למצרים, ואורבוך התנדב לגדוד נהגי הפרדות מיסודו של יוסף טרומפלדור, עלה לדרגת קצין ופיקד על פלוגה א' כשהשתתף הגדוד ב-1915 במערכת גליפולי.
אחרי המלחמה, ב-1919, חזר לארץ ישראל לנהל את בית-מרקחתו, ומיד חזר גם לפעילותו הציבורית. יסד את הסתדרות הרוקחים הארצישראליים והשתתף ביסוד איגוד החיילים המשוחררים. לאחר שנה, ב-1920, השתתף עם שרה לישינסקי ביסוד קופת חולים של פועלי ארץ-ישראל במסגרת הארגונית של "אחדות העבודה".
ב-1929 יסד את המעבדה הכימית-הפרמצבטית "פרמקו" לשם ניסיונות ליצור תכשירי-רפואות מתוצרת הארץ. זה היה הניסיון הראשון לתעשייה רפואית בארץ, וממעבדה זו התפתח אחר כך בית-החרושת לרפואות "צרי".
בשנת 1933 השתתף בוועדה ממשלתית להכנת החוק להסדרת- העבודה של עוזרי-הרוקחים המוסמכים בארץ ויסד ליד בית הספר הטכני הגבוה מונטיפיורי בתל אביב את בית-הספר לעוזרי רוקחים (להכנת מועמדים לרוקחות לבחינות ממשלתיות).
ב-1934 נישאה בתו ג'ניה לחיים אלפרין (1899–1967), מייסד המשטרה העברית הראשונה. לאורבוך היו שני נכדים: דניאל (דני) אלפרין (2015-1936) היה עורך דין. גבריאל (גבי) פלין (1994-1938) היה צייר.
אורבוך היה במשך שנים רבות יושב ראש הסתדרות בעלי בתי המרקחת בתל אביב.
אורבוך היה פעיל בוועד המרכזי של ארגון החיילים המשוחררים, יושב ראש התאחדות לוחמי החזית העברים (משתי המלחמות) וחבר ועד איגוד הקצינים העברים.
נפטר בשנת 1957 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
יועצת הלכה
יועצת הלכה היא אישה שהוכשרה לענות לנשים בנושאים הקשורים לטהרת המשפחה.
הכשרת יועצות ההלכה.