במהלך היומיים הבאים (18-19 בדצמבר), הידקו דיוויזיות הפולקסגרנדיר ה-18 וה-62 את טבעת הכיתור סביב הכוחות האמריקאים הלכודים בבליטת שניי אייפל. הכוחות המכותרים סבלו ממחסור באספקה, אך לא נעשה כל ניסיון רציני לתספק אותם בדרך האוויר. למרות שבמהלך ה-17 בדצמבר הגיע הכוח העיקרי של הדיוויזיה המשוריינת ה-7 לאזור סן-וית, ולמרות שבשלב זה היה לכוחות השריון האמריקאים באזור עדיפות ניכרת על הכוחות הגרמניים שניצבו מולם, הם התמקדו בהדיפת ניסיונות גרמניים להתקדם לכיוון סן-וית. כל בקשותיו של גנרל ג'ונס, שהדיוויזיה המשוריינת ה-7 תתקוף מזרחה לעבר שנברג, כדי לחבור לכוחותיו המכותרים, נדחו. במהלך ה-18 בדצמבר החלו שני הרגימנטים המכותרים בתנועה מזרחה, במגמה לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית ולהגיע לגשר על נהר אור בשנברג, אולם התקדמותם הייתה איטית מאוד, ועד רדת החשיכה הם הצליחו להגיע רק עד הבסיס של רכס שניי אייפל, מזרחית לעמק נהר אור. בשעות הבוקר של ה-19 בחודש עשו הכוחות המכותרים מאמץ אחרון לפרוץ את טבעת הכיתור, ולחצות את המרחק הקצר שנותר עד לשנברג, אך הגרמנים פתחו בהפגזה ארטילרית כבדה עליהם, והתקדמותם נבלמה באש מתותחים מתנייעים ותותחי נ"מ גרמניים. הם הותקפו מכל העברים על ידי כוחות חי"ר גרמניים, שלכדו את הארטילריה המסייעת שלהם, ועל ידי השריון של בריגדת "משמר הפיהרר" (שנשלחה לסייע להתקפת הקורפוס ה-66 על סן-וית), ומלאי התחמושת שלהם כמעט אזל. בשלב זה החליט קולונל דשנו, מפקד הרגימנט ה-422, שאין טעם להמשיך בהתנגדות, ובשעות אחר הצהריים נכנעו שרידי שני הרגימנטים. 8,000-7,000 חיילים אמריקאים, נפלו בשבי הגרמני. קבוצות קטנות של חיילים אמריקאים, שכללו כ-500 איש, המשיכו בלחימה באזור שניי אייפל עד 21 בדצמבר.
הלחימה על סן וית.
חוסר יכולתם של הגרמנים להקצות כוחות חזקים מספיק לכיבוש צומת הדרכים החיוני בסן-וית בשלושת הימים הראשונים של המתקפה הגרמנית, נתן לפיקוד האמריקאי זמן מספיק להזרים תגבורות חזקות לאזור, ולארגן מתחם הגנה מסביב לעיר. כבר ב-16 בדצמבר הורה גנרל טרוי מידלטון, מפקד הקורפוס ה-8, לצוות קרב ב' של הדיוויזיה המשוריינת ה-9 ולגדוד הנדסה קרבית מעתודת הקורפוס, לתגבר את הדיוויזיה ה-106 ולתפוס עמדות ממזרח לסן-וית. בליל 16/17 בחודש החליט הפיקוד האמריקאי העליון לשלוח את הדיוויזיה המשוריינת ה-7 (שכללה למעלה מ-250 טנקים בינוניים וקלים) מאזור אאכן לאזור סן-וית, ועד שעות אחר הצהריים ב-17 בדצמבר הגיע עיקר כוחה של הדיוויזיה (שני צוותי קרב) לאזור לאחר מסע מזורז. גנרל ברוס קלארק, מפקד צוות קרב ב' של הדיוויזיה, קיבל לידיו את הפיקוד על הכוחות האמריקאים באזור סן-וית, שכללו את הדיוויזיה המשוריינת ה-7, צוות קרב מהדיוויזיה המשוריינת ה-9, ורגימנט הרגלים ה-424 של הדיוויזיה ה-106, שנותר מחוץ לטבעת הכיתור הגרמנית סביב שניי אייפל. עד לסוף היום ארגן קלארק את כוחותיו במערך הגנה דמוי פרסה, שהגן על המבואות המזרחיים של סן-וית. ב-19 בדצמבר הצטרף למתחם ההגנה המאולתר סביב סן-וית גם הרגימנט הצפוני (ה-112) של הדיוויזיה ה-28, שנותק משאר הכוחות של הדיוויזיה, ונדחק לכיוון צפון-מערב על ידי המתקפה של קורפוס הפאנצר ה-58 של מנטויפל.
ההתקפה הגרמנית הראשונה על מתחם ההגנה האמריקאי המאולתר בפאתי סן-וית נערכה כבר בשעות הצהריים של ה-17 בדצמבר, אולם נהדפה בסיוע כוחות החלוץ של הדיוויזיה המשוריינת ה-7, שתיגברו את מערך ההגנה סביב העיירה. במהלך שלושת הימים הבאים (20-18 בדצמבר) ניהלו קורפוס החי"ר ה-66 ויחידות השריון שסייעו לו שורה של התקפות כושלות במאמץ לכבוש את העיירה, אך ההתקפות נערכו על ידי כוחות קטנים למדי של רגלים ושריון, והדיוויזיה המשוריינת ה-7, בסיוע יחידות רגלים וארטילריה שפעלו תחת פיקודה, לא התקשתה להדוף אותם. הסיבות העיקריות לחוסר היכולת של הפיקוד הגרמני לרכז כוחות חזקים מספיק לצורך כיבוש צומת הדרכים החשובה היו : העובדה, שהכוחות העיקריים של דיוויזיות הפולקסגרנדיר ה-18 וה-62 היו עסוקים בסגירת טבעת הכיתור סביב כיס שניי אייפל ובחיסול הכוחות האמריקאים שנלכדו שם, ופקקי התנועה הקשים שנוצרו בדרכי הגישה המועטות לחזית, אשר עיכבו את הגעתן של יחידות הארטילריה והשריון הגרמניות. מפקד קבוצת ארמיות B, גנרל פלדמרשל ולטר מודל, דרש ממנטויפל לכבוש את סן-וית כבר ב-18 בדצמבר, ותיגבר לשם כך את כוחותיו בבריגדת הפאנצר "משמר הפיהרר", מעתודת קבוצת הארמיות, אך בגלל פקקי התנועה הכוח העיקרי של הבריגדה הגיע לאזור סן-וית רק ב-20 בחודש.
לאחר כניעת הכוחות האמריקאים בכיס שניי אייפל, התפנו דיוויזיות הפולקסגרנדיר 18 ו-62 למתקפה על סן-וית. המתקפה נועדה להתבצע ב-20 בדצמבר. אולם פקקי תנועה קשים, והקושי לקדם את הארטילריה הגרמנית, שכללה בעיקר תותחים נגררים באמצעות סוסים, בדרכים הבוציות לקרבת החזית, אילצו את הפיקוד הגרמני לדחות אותה ביממה נוספת. בשלב זה של המערכה, האחיזה בסן-וית הפכה לנטל יותר מאשר ליתרון מבחינת פיקוד בעלות הברית, משום שהכוחות שהחזיקו במתחם ההגנה סביב העיירה נמצאו בסכנת כיתור על ידי כוחות גרמניים ניידים חזקים, שהמשיכו להתקדם מצפון ומדרום לה. סן-וית הפכה למעשה לבליטה אמריקנית צרה ומאורכת בקו החזית, שהתקדם מערבה.
המתקפה הגרמנית על העיירה נפתחה לבסוף ב-21 בדצמבר בשעה 15:00, לאחר הרעשה ארטילרית עזה שנמשכה 45 דקות. כוחות חי"ר גרמניים מהדיוויזיה ה-62 הסתננו בהצלחה דרך פערים בקווים האמריקאיים מדרום לסן-וית, ובמקביל תקף השריון הגרמני את העיירה ממזרח ומצפון-מזרח לאורך הכביש משנברג. גם הפעם הובילו טנקי טיגר מגדוד הפאנצר הכבד ה-506 את המתקפה הגרמנית. הם השתמשו בפגזי תאורה כדי לסנוור את הטנקים האמריקנים המגינים, ולאחר מכן השמידו אותם. בשעה 21:00 הורה מפקד הכוח האמריקאי המגן, ברוס קלארק, לכוחותיו לפנות את העיירה ולהקים קו הגנה מאולתר במרחק קצר ממערב לה. הגרמנים השתלטו על סן-וית, ובזזו את הציוד והאספקה שהאמריקאים נטשו מאחור, אך פקקי תנועה כבדים, שנוצרו ברחובות העיירה, מנעו מהגרמנים לנצל את הצלחתם לצורך מרדף אחרי האמריקאים הנסוגים. קרב ההשהיה המוצלח שניהלו הכוחות האמריקאים סביב סן-וית, הצליח לעכב את ההתקדמות הגרמנית בגזרה זו במשך חמישה ימים, ולמנוע מהם את השימוש בצירי התנועה החיוניים שעברו דרך העיירה. סן-וית שימשה למעשה כשובר גלים, שתיעל את ההתקדמות הגרמנית, ואילץ את הכוחות הגרמניים לנוע משני עבריה. במהלך שלושת הימים הבאים (24-21 בדצמבר) אילצה ההתקדמות של כוחות שריון גרמניים חזקים (שכללו גם שתי דיוויזיות פאנצר מקורפוס הפאנצר אס אס ה-2, שהועברו תחת פיקודו של מנטויפל), את מת'יו רידג'וויי, מפקד הקורפוס המוטס האמריקאי ה-18 (שקיבל את הפיקוד על הגזרה, כולל על הכוחות שהחזיקו באזור סן-וית, ב-20 בדצמבר) לפנות גם את קו ההגנה החדש שתפסו כוחותיו ממערב לסן-וית, ולסגת לקו הגנה ממערב לנהר סאלם.
קישורים חיצוניים.
יגיל הנקין, 75 שנה למערכת הארדנים: סיפור הגיבורים שעצרו את המתקפה הגרמנית, באתר מידה
קרב סן וית'
תנין צר-חרטום מערב-אפריקני
תנין צר-חרטום מערב-אפריקני (שם מדעי: "Mecistops cataphractus"; בעבר: "Crocodylus cataphractus") הוא מין של תנין מהסוג תנין צר-חרטום החי בנהרות מערב אפריקה.
בעבר מין זה היה שייך לסוג תנין אך מחקר מ-2018 סיווג אותו מחדש תחת הסוג "Mecistops" לצד המין תנין צר-חרטום מרכז-אפריקני, אשר בעבר היה כלול במין זה.
תניני מים מתוקים אלה הם תנינים הקטנים מתנין היאור הנפוץ יותר ברחבי אפריקה, אך גדולים יחסית לסוגם. הם מגיעים לאורך 3–4 מטרים ולמשקל של 125–235 ק"ג, כשמשקלם המקסימלי הוא 325 ק"ג. החרטום שלהם צר ועוזר להם לצוד דגים בתוך המים. צבעם הכללי הוא ירוק-זית וכהה בכמה חלקים וכן יש להם עור קשקשי משוריין. התנין צר-החרטום הוא אחד מ-4 התנינים החיים באפריקה יחד עם תנין היאור, תנין מערב-אפריקני ותנין גמדי, החי באותו אזור.
דגים, סרטנים ודו-חיים מהווים את תזונתו עיקרית, אם כי לעיתים יצוד גם עופות, קוף או אנטילופה באם יעלה לו הדבר בקלות.
התנינים יחידאים, למעט בתקופת הרבייה, אז הם מתאספים בקבוצות ומחפשים נקבות. הנקבות בונות קן מעשבים ומטילות בפנים כ-16 ביצים בממוצע.
תנין מערב-אפריקני
תנין מערב-אפריקני (שם מדעי: "Crocodylus suchus"; קרוי גם תנין המדבר) הוא מין בסוג תנין שהוגדר על ידי אטיין ז'ופרואה סנט-אילר כמין נפרד מהמין תנין היאור ("C. niloticus"). המחקר שלו לא התקבל על מרבית החוקרים עד לעת האחרונה, בה נבדקו קבוצת גולגולות של תנינים וחידשו את קיום המין הנפרד.
מאפיינים.
לתנין זה ישנה לסת מעוגלת מעט יותר מתנין היאור והוא גם כהה יותר בהרבה מקרים. במספר מקומות תנינים אלה יכולים לעמוד בפני יובש ואקלים צחיח על ידי הסתתרות במערות או מתחת לאדמה ותרדמה עד לרדת הגשמים. בשל נוהג זה הם קרויים תניני המדבר, אף שאינם נמצאים בסביבות מדבר אמיתי. הם קטנים יותר מתניני היאור וגם פחות תוקפניים מהם.
מאחר שמין זה פוצל מתנין היאור רק ב-2015 יש לבצע סקרי אוכלוסיות בטבע כדי לקבוע מהו גודלו הממוצע ולהעריך את גודלו המרבי. לפי הביולוג קולין סטיבנסון, בהסתמך על דיווחים מאוכלוסיות במערב אפריקה שנחשבו בעבר לתניני יאור, אורכו המרבי של זכר בוגר הוא כ- ושל נקבה בוגרת . לפי הערכות אחרות, אורכו הממוצע הוא כ-.