טבעת (או חגורה) זו התגלתה ב-6 באוקטובר 2009, על ידי שלושה חוקרים שעשו שימוש בטלסקופ החלל שפיצר. הטבעת שזכתה לכינוי פויבה על שם פויבה מהמיתולוגיה היוונית, נטויה כ-27 מעלות ביחס למישור הטבעות הרגילות של שבתאי. עוביה של הטבעת כ-6 מיליון ק"מ משבתאי והיא מתחילה במרחק של כ-6 מיליון ק"מ משבתאי.
הירח פויבה, שמסלולו חוצה את הטבעת, הוא כנראה המקור לחומר הבונה את הטבעת.
קציר התבואה
"קציר התבואה" (1565) הוא ציור שמן על לוח עץ מאת פיטר ברויגל האב. הציור מוצג כיום בטירת לובקויץ (Lobkowicz) שבצ'כיה. הציור הוא חלק מסדרה של שישה ציורים המתארים תקופות שונות במהלך השנה, מהן נשארו כיום חמישה ציורים. מקובל להניח כי היצירה קציר התבואה מאפיינת את החודשים ספטמבר אוקטובר.
בקדמת הציור, מתוארת איכרים אשר עוסקת בפעולות שונות - נשיאת סלי פירות, נשיאת מגרפות ועוד. ברקע התמונה מופיעה קבוצת פועלים נוספת העוסקת באיסוף והעמסה של תבואה. הקומפוזיציה הפשוטה של התמונה מוליכה את העין של המתבונן אל צידו הימני של הציור, בכך תחושת העומק של הציור מועצמת.
ביצירה "קציר התבואה", כמו ביצירות אחרות של ברויגל בסדרת עונות השנה, נמצאים ברקע צוקים שאינם נמצאים בנוף הטבעי בארצות השפלה. ייתכן כי חלק מתיאורי ההרים מבוסס על רישומים שעשה ברויגל בעת ששהה באיטליה בשנת 1553, אך סביר להניח כי מקורם של נופים אלה הוא בדמיון היוצר של האמן.
פורט-או-פרינס
האדונית והרוכל
האדונית והרוכל הוא סיפור קצר עברי מאת ש"י עגנון. הסיפור מכיל רבדים רבים העוסקים בהתבוללות, ביחסי אהבה ואינטימיות שבין גבר לאשה, בפסיכולוגיה ובמאגיה. הוא נחשב ליצירת מופת, בין היתר בזכות הארמזים הרבים שהוא מכיל לטקסטים שונים, והמבנה הייחודי שלו.
הסיפור נדפס לראשונה בשנת תש"ג (1943) בקובץ בסער שבעריכת יעקב פיכמן (בהוצאת אגודת הסופרים העברים), אשר נועד למתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. במסגרת הוצאתם לאור של כל כתבי עגנון, נכלל הסיפור בכרך סמוך ונראה, שיצא לאור בהוצאת שוקן בשנת תשי"א (1950).
תקציר העלילה.
רוכל יהודי מהלך ביער, ומחפש קונים. את מרכולתו הוא נושא על גבו בתוך "קופה" (מעין תרמיל גדול) כבדה. הוא מגיע לביתה של אדונית נוצרייה שקונה ממנו סכין ציידים , אך מסרבת לתת לו מחסה ומגרשת אותו. הרוכל ממשיך ללכת ביער ועם רדת החשכה הוא מאבד את דרכו ונקלע לסערה. לפתע הוא רואה בית בודד, וניגש לבקש עזרה. מסתבר לו, כי חזר לבית האדונית, והפעם היא מרשה לו להישאר עד הבוקר, וללון ברפת. כשמגיע הבוקר, היא מרשה לו להישאר ללון במחסן בתמורה לתיקון שנדרש בגג הבית, בשל הגשם. בימים שלאחר מכן הוא ממשיך לבצע עבודות ותיקונים בביתה, עד שהופך לבן בית. הרוכל עובר מהמגורים במחסן לבית עצמו, ולאחר מכן לחדר השינה שלה, כבן זוגה. הוא מפסיק לעבוד, וחי על חשבונה של האדונית, אשר מטפלת בו ומונעת ממנו לעבוד בבית או בשדה. במקביל ובהדרגה, מפסיק הרוכל לקיים את מצוות היהדות ומתחיל לחיות כגוי גמור.
לאחר זמן מה מבחין הרוכל שהאדונית אינה אוכלת בחברתו. כאשר נשאלת לפשר הדבר, היא מתבדחת ואומרת שהיא אוכלת בשר אדם, וסופו שתאכל גם אותו. בדיחותיה של האדונית נאמרות באופן תכוף ומאיים יותר, ככל שעובר הזמן. היא אף מוסיפה ומספרת לרוכל על בעליה הקודמים שנאכלו על ידה. לאחר סיוט שחולם בחדר הסמוך לחדרה של האדונית, במהלכו מצא עצמו נאכל על ידי האדונית, מבין הרוכל שהוא חייב להסתלק מהבית, אך בגלל אופיו החלש אינו עושה זאת. לילה אחד הוא חש צורך עז לקרוא קריאת שמע על המיטה, אך אינו רוצה לעשות זאת בחדר, שתלוי בו צלם ישו. הוא יוצא מהבית ונכנס ליער.
בחזרו מהיער מוצא הרוכל את האדונית שרועה על הרצפה בחדרו, מתבוססת בדמה, כשהיא אוחזת בידה את הסכין שמכר לה ביום בואו. מצעי המיטה שלו מלאים חורים וקרעים. מתברר שבאותו ערב באה האדונית לחדרו כדי לאכול אותו. מתוך טירוף של רעב ורצחנות התנפלה בדקירות על מיטתו ותוך כדי כך פצעה את עצמה קשות. הוא מתכופף כדי לעזור לה, אך היא מזנקת ונושכת את צווארו ללא הצלחה כיוון שדמו היה קר כקרח. למרות שהיא ניסתה לטרוף אותו, הרוכל מטפל בה ככל יכולתו, אך לאחר כמה ימים היא מתה מפצעיה. הוא מנסה לקבור אותה, אך לא מצליח כי האדמה קפואה ואי אפשר לחפור בה. לבסוף מניח את גופתה בארון על הגג, בתוך ערימת שלג, אך עופות אוכלי נבלות מגיעים אליה ואוכלים את בשרה. לאחר מכן טוען הרוכל את קופתו על גבו ויוצא שוב לדרך, למכור את מרכולתו במקום אחר.
משמעות אלגורית.
חוקר הספרות דן לאור מציין:
הסיפור מעביר ביקורת חריפה על ההתבוללות של העם היהודי. אחת האינטרפרטציות של הסיפור הוא כאלגוריה למצבם של היהודים בגולה וליחסיהם עם הגויים. במשך כל הסיפור אפשר לראות את ההידרדרות ביחס של יוסף (הרוכל) לדת, וכשלבסוף הוא מקיים מצווה אחת - היא שמצילה אותו. ברגע שהרוכל יוצא לקרוא קריאת שמע הוא ניצל מהנוכריה. לקראת סוף הסיפור כשהיא כבר גוססת, מנסה האדונית לנשוך את יוסף אך היא אינה אוהבת את טעמו בגלל שהתפלל בחוץ, בשלג, ועל כן דמו היה קר.
יוסף מסמל בסיפור את היהודי המתבולל, התמים, שנופל קורבן לתוכנית הזדונית של הנוכריה. יוסף מתבולל בגלל קרבתו לסיר הבשר: הוא מסכים לוותר על זהותו כדי להתקבל בחברה. ככל שהיהודי מתרחק משורשיו, מתבולל וזונח את דתו (בעיקר דרך מוטיב האוכל), הוא מתקרב למותו, אך ברגע שהוא חוזר לדת ולמסורת הוא ניצל, כיוון שיהודי תמיד יכול לכפר על חטאיו.
מערכת היחסים בין השניים היא אנלוגיה למערכת היחסים בין היהודים והגויים בגולה. יוסף היהודי תלוי בהילני הנוצרייה לחלוטין: היא מאכילה ומשקה אותו, מחליטה מתי ואיפה הוא יישן. הוא מצידו, משרת אותה בתמורה - השורש ת.ק.נ. מופיע בחלק הראשון של הסיפור מספר פעמים, בהתייחסות לעבודות שהוא עושה בשבילה. האדונית, כפי שנרמז מכינוייה, היא השולטת במערכת היחסים, מקור הכח, והרוכל אפילו אינו מנסה להתנגד לה, אלא להפך, הוא נותן לה לשלוט בו בשמחה. אולם, כל טובות ההנאה שהאדונית מעניקה לרוכל הן תכסיס בלבד כדי לפטם ולאכול אותו לבסוף.
עגנון טוען שהמערכת בין יהודי הגולה לבין הגויים זהה. היהודים תלויים בטוב הלב השקרי של הגויים, הם הולכים אחריהם ועוזרים להם בתמורה למקום לינה ולאוכל, מבלי לראות את פניהם האמיתיות של הגויים.
משמעויות השמות.
שמו של הרוכל, יוסף, הוא שם מקראי, הנפוץ בקרב יהודים, ומדגיש את אפיונו כיהודי. כמו כן, ישנה אנלוגיה ניגודית בין הרוכל ויוסף המקראי: יוסף המקראי חוזה את העתיד דרך חלומותיו, ולעומתו יוסף שבסיפור עיוור לחלוטין לעתיד לבוא ולא מצליח לראות את הרמזים שחוזים את סופו, בין השאר בחלומו. יוסף מצליח להתגבר על פיתוייה של אשת פוטיפר, בניגוד לרוכל שמתאהב באדונית הנוכרייה. הניגודיות בין השניים מגיעה לשיא בחלום הסיוטי של הרוכל שפירושו ברור למדי: הרוכל חייב להסתלק מביתה של האדונית, ולמרות זאת הוא אינו מבין זאת ונשאר, כאשר יוסף לעומתו היה פרשן חלומות.
אפילו הכינוי "האדונית" מרמז על אישיותה השולטת. אפשר להבין חלק ניכר מאישיותה כבר מכינויה, המופיע בכותרת היצירה. ניתן ללמוד עוד משמה האמיתי, "הילני", שם נוכרי מובהק העומד בניגוד גמור ל"יוסף". הילני קורץ אל ההלניסטיות, כתרבות יפה ומרשימה מחד גיסא (בהקשר ליופייה של הילני), ומאידך גיסא להתבוללות והשקיעה של הדת היהודית בימי בית שני. שמה רומז גם להלנה, אשר בדומה להילני, הייתה אישה יפה אשר הובילה לחורבן העיר במלחמת טרויה.
מוטיב הסעודה.
המוטיב הבולט ביותר בסיפור זה, כמו בסיפורים רבים של עגנון, הוא מוטיב האכילה. כמעט כל הסיפור מובל דרך המוטיב הזה, דוגמה מובהקת לכך היא ההתבוללות של יוסף. כבר כשהוא אוכל אצל האדונית הוא עובר על איסור "פת גויים", ואילו כשהוא רואה אותה שוחטת עוף הוא מתרחק עוד יותר מהדת (השחיטה אינה כשרה). תיאורי האוכל בסיפור נהיים תכופים יותר דרך המבע המשולב בין יוסף למספר ככל שהרוכל מתרחק מהדת.
הצד השני של אותו מטבע הוא האכילה של הנוכריה, המובילה את יוסף דרך האכילה, מפתה אותו ואינה משחררת, בעזרת המאכלים שהיא מתקינה בעבורו. ואילו היא עצמה לא אוכלת דבר, מלבד את בעליה. האכילה היא הכח של האדונית כנגד יוסף, דרך האכלתו היא שולטת בו ודרך האכילה היא מתכננת להרוג אותו.
כאשר הילני גוססת, יוסף מבשל בעבורה ("התקין לה תבשיל"), ובכך נוהג בה כפי שנהגה עמו. במעשה זה מתבטאת אהבתו ודאגתו של הרוכל לאדונית למרות הכל, וכן נסגר מעגל הקשור במוטיב האכילה. עגנון אולי מבקש להראות במעשה זה גם את החמלה והאנושיות היהודית.
מוטיב האכילה מופיע רבות בספרות של ש"י עגנון, ולרוב הוא בא בהקשר של אובדן הזהות היהודית, ושל התבוללות, סיפור זה הוא אחת הדוגמאות המובהקות ביותר לכך. בתיאורי המזון הוא משלב גרוטסקה כדי להבהיר את אופיו ההרסני.
האירוניה הדרמטית בסיפור.
במשך כל הסיפור יש מערכת מורכבת של אירוניה דרמטית, המערכת היא משולשת. האדונית או המחבר המובלע יודעים יותר ממה שיודעים הקוראים לאורך רוב היצירה, אבל הקוראים יודעים יותר ממה שיוסף יודע.
במשך כל הסיפור לא ברור לחלוטין אם האדונית רצינית או צוחקת בקשר לבעליה הקודמים, אך ברור למדי שהיא זוממת משהו, בדרך זאת נבנית אירוניה דרמטית הפוכה, הקוראים אינם יודעים לְאילו מבין הדברים שהיא אומרת להאמין. לעומת זאת יש אירוניה דרמטית ישירה בכך שהקוראים יודעים הרבה יותר ממה שיוסף יודע.