ב־1823 נבחר ויקליף לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו חמש תקופות כהונה רצופות. גם פה הוא ירש את בן דודו וידידו בן הרדין. אף על פי שהוא היה מזוהה עם המפלגה הוויגית, הוא חלק על רבות מעמדותיו של מייסד המפלגה הנרי קליי. כאשר אף מועמד לא זכה ברוב של חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1824, נקבע על פי חוקת ארצות הברית שהבחירות יוכרעו בבית הנבחרים. ויקליף סירב להצביע עבור קליי ותחת זאת הוא הצביע לאנדרו ג'קסון, שהיה בחירתו של בית הנבחרים של קנטקי.
ההיסטוריון רוברט פאוול סבר שניתן להסביר את השבר בין ויקליף לבין המפלגה בכך שהוא לא מונה לשום ועדה בראשית ימיו בבית הנבחרים. בכל אופן, החל מ־1829 הוא ישב בראש ועדת הקרקעות הציבוריות של הבית. בתפקיד זה הוא תקף את תוכניתו של קליי לחלק עודפי הכנסות בין המדינות כצעד שלא יהיה הוגן כלפי המדינות החדשות. הוא גם היה חלוק עם קליי על רצונו של זה האחרון להגביל את העבדות. הוא כתב לקליי בנוגע לאיטיות התגובה שלו לבעיית חוק העבד הנמלט. קליי מעולם לא השיב לו. מצד שני ויקליף לא היה גם נאמן למצעו של ג'קסון. במכתב לאחיו, הוא הלין על ההתקפות של ג'קסון על . הוא עודד בפומבי את תושבי קנטקי לחזק את הוויגים, זאת על אף המחלוקת שלו עם קליי.
ב־1830 נבחר ויקליף על ידי עמיתיו כאחד מחברי הבית שינהלו את הליך ההדחה כנגד שופט בית המשפט המחוזי במיזורי, ג'יימס ה. פק. ב־1831 הוא היה אחד המועמדים שהוצעו על ידי האספה הכללית של קנטקי להחליף את ג'ון רואן בסנאט. מתוך 69 הקולות שנדרשו לאשר את הבחירה, קיבל ויקליף, רק 49. שאר המועמדים היו ג'ון קריטנדן (שקיבל 68 קולות), ג'ון בריטהיט (שקיבל 66 קולות), וריצ'רד ג'ונסון (שקיבל 64 קולות). לאחר שלושה ימי של סבבי הצבעה, עדיין לא עלה בידה של האספה להגיע לידי הכרעה והמושב בסנאט נותר פנוי עד למושב הבא של האספה. ויקליף לא הציג את מועמדותו מחדש לבית הנבחרים של קנטקי ב־1833.
מושל קנטקי.
לאחר סיום כהונתו בסנאט ועד 1835 כיהן ויקליף שוב בבית הנבחרים של קנטקי. ב־1834 הוא הביס את דניאל ברק ואת ג'ון הלם בבחירות ליושב ראש הבית. ב־1836 הוא נבחר כסגן מושל קנטקי, כאשר הביס את הדמוקרט איליז'ה הייס ברוב של קצת יותר מ־3,300 קולות. עם פטירתו של המושל ג'יימס קלארק ב־5 באוקטובר 1839, היה ויקליף למושל במקומו וכיהן בתפקיד במשך שנת כהונתו האחרונה של קלארק.
כמושל, הייתה דאגתו העיקרית של ויקליף הפאניקה של 1837 . הוא תמך בהעלאת מיסי הרכוש כדי לפצות על הגרעון בתקציב שטיפס ב־1839 ל־42,000 דולר, אך תחת זאת בית הנבחרים אישר לקיחת הלוואות כדי לכסות על הגרעון. התחומים היחידים בו הוא קרא להגדלת ההוצאות היו השיפורים בתעבורת הנהרות, שימור הארכיון של המדינה והחינוך הציבורי. לצד דאגותיו אלו, הוא הוצף בבקשות חנינה.
בממשל הפדרלי.
ויקליף לקח חלק במערכת הבחירות של המפלגה הוויגית ובמועמדיה לתפקיד הנשיא וסגן הנשיא ויליאם הנרי הריסון וג'ון טיילר בבחירות לנשיאות של 1840. ויקליף וטיילר היו מיודדים עוד קודם לכן, כאשר הם חלקו לשכה בעת כהונתם בבית הנבחרים. כאשר היה טיילר לנשיא בעקבות מותו הפתאומי של הריסון, הוא מינה את ויקליף לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, בחירה שהכעיסה את תומכיו של קליי במפלגה. ויקליף שירת בקבינט של טיילר עד תום נשיאותו ב־1845.
ב־1 באוגוסט 1844 עלה ויקליף עם שתיים מבנותיו לאוניית הקיטור "ג'ורג'יה" להפלגה מהמפטון שבווירג'יניה לבולטימור. בעת ההפלגה הוא נדקר בחזהו על ידי אדם שהחזיק באולר. האולר פגע בעצם החזה של ויקליף מבלי לגרום לנזק לאברים פנימיים וקצין צי ארצות הברית שנכח במקום מנע ממנו לדקור את ויקליף פעם נוספת. התוקף, ג'. מקלין גרדנר, נוטרל מנשקו ונעצר. מאוחר יותר באותו לילה הוא כתב לוויקליף מכתב התנצלות. ויקליף לא נפצע באופן רציני ושב לביתו שלושה ימים לאחר המקרה. גרדנר נשפט ונמצא בלתי שפוי. בהמשך הוא אושפז בבית חולים פסיכיאטרי.
ויקליף תמך בסיפוחה של טקסס לארצות הברית, סוגיה ששמה את החותם על תבוסתו של קליי בבחירות לנשיאות של 1844. ב־1845 מינה הנשיא ג'יימס פולק את ויקליף כשליח מיוחד במשלחת סודית לרפובליקת טקסס. מלכתחילה מטרתו הייתה לסכל ניסיונות של בריטניה וצרפת למנוע את סיפוחה של טקסס על ידי ארצות הברית, אך בהמשך הוא הצטרף לקומודור רוברט סטוקטון בשכנוע מנהיגי הרפובליקה להורות לכוחותיהם הצבאיים לפלוש למקסיקו דרך ריו גראנדה. סטוקטון וויקליף האמינו שאם יעלה בידם לגרום לפלישה טקסנית למקסיקו, אזי יהיה לארצות הברית צידוק טוב יותר לסיפוחה של טקסס. בסופו של דבר, לא עלה בידם לשכנעה את הטקסנים לפלוש, אך הם הצליחו לקבץ תמיכה לסיפוח. הן עמדתו של ויקליף בעד הסיפוח, והן הסכמתו לבצע את המשימה שהוטלה עליו על ידי הנשיא פולק, הרחיקו אותו עוד יותר מהמפלגה הוויגית.
כהונה שנייה בבית הנבחרים.
ב־1861 נבחר ויקליף לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים, שנמשכה עד 1863. הוא התנגד לפרישתן של מדינות הדרום והיה נציג גם בוועידת השלום וגם בוועידת מדינות הגבול שנערכו ב־1861 בניסיון למנוע את פריצתה של מלחמת האזרחים. באפריל 1861 הוא נכח בפגישה סודית במלון קפיטול בפרנקפורט, שם תכננו המשתתפים לחמש את תומכי האיחוד באזורי מפתח במדינה. ב־18 במאי שלח הנשיא לינקולן רובים שכונו "רובי לינקולן" לטובת המיזם. לאחר שכוחותיו של ברקסטון ברג הרסו את גשר הרכבת ליד ברדסטאון, שכר ויקליף באופן אישי את ג'וזף ז. אוז לשאת את הדואר של האזור באמצעות כרכרה פרטית. הגשר נבנה מחדש בפברואר 1863.
שנותיו האחרונות.
לקראת תום כהונתו בבית הנבחרים, היה ויקליף מעורב בתאונה בה הוא נפל מכרכרה ונגרמה לו נכות תמידית. על אף פציעתו הוא המשיך להיות פעיל פוליטית. ב־1863 הוא התמודד על משרת המושל כאיש הסיעה במפלגה הדמוקרטית שהתנגדו למלחמה ולנשיא לינקולן. עם זאת, השלטונו הצבאיים התייחסו אליו כאל חתרן והתערבו בבחירות. ויקליף הובס על ידי תומאס א. בראמלט. ויקליף היה ציר לוועידת הדמוקרטית הלאומית של 1864 שהתקיימה בשיקגו והצביע בעד ג'ורג' מקללן.
בשנותיו האחרונות הוא התעוור לחלוטין. צ'ארלס ויקליף נפטר כאשר עשה בביקור אצל בתו ליד אילצ'סטר שבמרילנד. ב־31 באוקטובר 1869. הוא נטמן בבית הקברות של ברדסטאון.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 1994
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 1994 נערך בלונדון על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטראות וסט אנד.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות.
ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
יוזף גאוכל
יוזף גאוכל (בגרמנית: Josef "Jupp" Gauchel; 11 בספטמבר 1916 – 21 במרץ 1963) היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה.
גאוכל נולד ב-11 בספטמבר 1916 בקובלנץ שבגרמניה, שם גם נפטר. לאורך כל הקריירה שיחק במועדון טוס נוינדורף מעיר הולדתו עימה זכה פעמיים ב-1943 ו-1944 באליפות אזור גיוליגה מוסלאנד, שנוצרה לאחר פירוק אליפות גאוליגה מיטלריין ב-1941.
במדים הלאומיים כבש 13 שערים ב-16 הופעות עבור הנבחרת הגרמנית. גאוכל עזר לה להעפיל למונדיאל 1938 כשהוא כובש צמד במוקדמות נגד אסטוניה בניצחון 1–4. בטורניר עצמו כבש בשמינית הגמר נגד שווייץ בתיקו 1–1, ובמשחק החוזר הם הפסידו להם וגרמניה סיימה את דרכה בטורניר.
גאוכל נפטר ב-21 במרץ 1963 כתוצאה מהתקף לב. בסמוך לאצטדיון אוברוורת', אצטדיונה של טוס נוינדורף איתה היה מזוהה, יש רחוב על שמו לזכר אחד השחקנים הטובים ביותר של המועדון והעיר.
איתי שטרן
איתי שטרן הוא עיתונאי ישראלי המשמש ככתב התרבות של עיתון "הארץ".
ביוגרפיה.
שטרן בוגר לימודי עיתונות ותקשורת בקמרה אובסקורה. סיקר את תקופת ההתנתקות ככתב שטח בעיתון "מעריב" ובהמשך שימש ככתב תרבות ב-"nrg" ובמוסף התרבות של העיתון. שימש ככתב מוזיקה וקולנוע גם במוסף "המגזין" של מעריב. שטרן למד תסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, כתב טורים ב"עכבר העיר" וערך את פורטל תשתיות לאנרגיה וסביבה.
בשנת 2014 היה כתב במוסף "גלריה" של עיתון "הארץ" ובשנה לאחר מכן החליף את דפנה ארד ככתב טלוויזיה ומוזיקה.
נטשה הייסטינגס
נטשה הייסטינגס (באנגלית: Natasha Hastings; נולדה ב-23 ביולי 1986) היא אתלטית אמריקאית. היא פעמיים אלופה אולימפית (בייג'ינג 2008 וריו דה ז'ניירו 2016), 5 פעמים אלופת עולם (אוסקה 2007, ברלין 2009, דאיגו 2011, מוסקבה 2013 ולונדון 2017) ו-3 פעמים אלופת עולם באולם (דוחא 2010, סופוט 2014 ופורטלנד 2016) בריצת שליחות 4x400 מטר. מקום רביעי באולימפאידה (ריו דה ז'ניירו 2016), מקום רביעי באליפות עולם (מוסקבה 2013), מדליית ארד באליפות עולם באולם (איסטנבול 2012), אלופת ארצות הברית (2013) ופעמים אלופת ארצות הברית באולם (2011 ו-2015) בריצת 400 מטר.
ביוגרפיה.
הייסטינגס נולדה וגדלה בברוקלין, ניו יורק.
באליפות ארצות הברית שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה ב-23 ביוני 2007 זכתה הייסטינגס במדליית כסף בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 49.84 שניות, אחרי דידי טרוטר שקבעה שיא אישי חדש של 49.64 שניות.
באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 היא זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר לאחר שהשתתפה בשלב המוקדמות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) היא זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר לאחר שהשתתפה בשלב המוקדמות.
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 היא זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר לאחר שהשתתפה בשלב המוקדמות.