נהר דבד (בארמנית: Դեբեդ, בגאורגית: დებედა, דֶבֶּדה) הוא נהר בארמניה ובגאורגיה, שבחלקו משמש גבול טבעי בין ארמניה וגאורגיה (כ-12 ק"מ). מוצאו במפגש הנהרות דזוראגט ופאמבק, ליד הכפר דסר (Dsegh) שבמחוז לורי, צפון ארמניה.
בגאורגיה מהווה הנהר יובל ימני של נהר חראמי (ხრამი) שנשפך בסופו של דבר לנהר הקורה.
אורכו של הנהר הוא 178 ק"מ (כולל פאמבק) כאשר 152 ק"מ מתוכו זורם בארמניה. אגן הניקוז של הנהר משתרע על 4,050 קמ"ר. היישובים בהם או לידם עובר הנהר הם - בארמניה: דסר (Դսեղ, כפר הולדתו של המשורר הארמני הוואנס טומאניאן), אודזון (Odzun), שאנאהין (Սանահին, כפר שבה נותרו עדיין שרידים של גשר אבן מעל נהר הדבד), אלוורדי, הר'פאט (Հաղպատ, כפר), אחטלה (Ախթալա, עיירה). בגאורגיה, סאדאחלו (სადახლო, כפר).
בארמניה משמשים מי הנהר להשקיה ויצירת אנרגיה.
דבדה
אובי טרייס
אובי טרייס השלישי (באנגלית: Obie Trice; נולד ב-14 בנובמבר 1977) הוא ראפר אמריקני מדטרויט, מישיגן שבארצות הברית.
חייו.
טרייס נולד וגדל בצד המערבי של דטרויט, מישיגן. יש לו 3 אחים. בגיל 11 הוא קיבל מאמו מכונת קריוקי והחל להשתמש בה. בגיל 14 הוא החל להשתתף ב"באטלים" בדטרויט.
אובי טרייס הוא הראפר הראשון בהיסטוריה שהחליט להשתמש בשמו האמיתי, ללא כינוי או שם במה. יחד עם זאת, הוא נחשב לאחד מהראפרים המצליחים ופורצי הדרך בארצות הברית בשנים 2002–2004.
אובי הכיר את הראפר ביזאר מלהקת D12, דרכו הגיע לאמינם והרשים אותו. אובי הוזכר לראשונה באלבום "Devil's Night" של הלהקה. אמינם אף פותח את להיטו משנת 2002 "Without Me" בקטע מהשיר "Rap Name" של אובי ("Obie Trice: real name, no gimmicks"), שנכלל כשיר בונוס בפסקול של סרטו של אמינם, 8 מייל, וחשף את אובי לקהל הרחב.
בשנת 2000 הצטרף אובי טרייס לחברת התקליטים שיידי רקורדס של אמינם, דרכה הוציא את אלבום הבכורה שלו "Cheers" בשנת 2003, שמכר מעל למיליון עותקים בארצות הברית והגיע לסטטוס פלטינה. האלבום כלל שיתופי פעולה עם ראפרים ידועים כגון אמינם, 50 סנט, נייט דוג ובאסטה ריימס.
ב-31 בדצמבר 2005, נורה אובי פעמיים בזמן שנסע בדטרויט. אחד הכדורים פגע בראשו. הוא נלקח לבית חולים ושוחרר לאחר יום.
בשנת 2006 הוציא אובי את אלבומו השני, "Second Round's on Me", שכלל את הסינגל "Snitch" בשיתוף עם אקון. שני אלבומיו הבאים זכו להצלחה מועטה.
דייוויד קורטן
דייוויד קורטן (באנגלית: David Korten) הוא מחבר ספרים התומכים בהתנגדות גלובלית, ואחד ההוגים הבולטים של תנועה זו, במיוחד בהקשר של התנגדות לתאגידים גלובליים. ספרו הנודע ביותר הוא "כשהתאגידים שולטים בעולם". ספרו האחרון הוא: "המפנה הגדול: מאימפריות לקהילת כדור הארץ", אשר ממקם את התאגידים הגלובליים בהקשר של 5,000 שנות "אימפריה", בו משתמשים כמונח זני לארגון יחסי אנוש באמצעות היררכיה שלטת. קורטן טוען שהשיטה האנושית הגיעה כעת לגבולות השליטה, שיש ביכולתן של מערכות החברה והסביבה לסבול. על מנת להבטיח עתיד זה, חייב המין האנושי לסור מדרך השליטה של האימפריה לעבר קהילת כדור הארץ כפי שמוגדר בעקרונות "כתב הזכויות של כדור הארץ".
השכלה וקריירה במזרח אסיה.
קורטן קיבל את התואר השני ואת הדוקטורט במנהל עסקים מבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת סטנפורד. הוא שירת כסרן בצבא האמריקני במלחמת וייטנאם.
קורטן שימש כיועץ בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד במכון המנהל הממוקם במרכז אמריקה-ניקרגואה. לאחר מכן הוא הצטרף לצוות של מכון הרווארד עבור פיתוח בינלאומי, שם הוא עמד בראש פרויקט במימונה של קרן פורד על מנת לחזק את הארגון והניהול של תוכנית תכנון משפח לאומית.
בשלהי שנות השבעים עזב קורטן את האקדמיה בארצות הברית ועבר למזרח אסיה, שם הוא חי במשך קרוב ל-15 שנה, שירת בתחילה כמומחה לפרויקט של קרן פורד ומאוחר יותר כיועץ אזורי באסיה הממונה על פיתוח ניהול עבור הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID).
בשלב זה זכתה עבודתו להכרה בינלאומית עבור תרומתו לחלוציות הפיתוח של אסטרטגיות רבות עוצמה, למען המרת ביורוקרטיה ציבורית לכדי מערכות תמיכה, המוקדשות לחיזוק שליטה קהילתית וניהול משאבי האדמה, המים והיער.
שינוי גישה.
בשלב מסוים שינה קורטן את דעתו בנוגע לנושאים כמו פיתוח, צמיחה כלכלית, עוני וסביבה. בשל חוסר היכולת, לדעתו, של ה-USAID וארגוני סיוע גדולים רשמיים אחרים ליישם את הגישות שהוא הוכיח כיעילות בקרן פורד הלא ממשלתית, הפסיק קורטן לעבוד עם מערכת העזרה הרשמית. את חמש שנותיו האחרונות באסיה הוא הקדיש לעבודה עם מנהיגים של ארגונים אסיאתיים לא ממשלתיים. הם עבדו יחד על זיהוי השורשים לכישלון ההתפתחות באזור ועבדו על בניית יכולתם של ארגוני החברה הציבורית לתפקד בתורת הזרזים האסטרטגיים שיביאו לשינוי לאומי וגלובלי.
לדעת קורטן, קיים משבר של העוני מעמיק, חוסר שוויון הולך וגדל, הרס הסביבתי וחוסר השתלבות בסביבה. לאחר שראה זאת באסיה, הוא התנסה בו גם כמעט בכל ארץ בעולם - כולל ארצות הברית והארצות "המפותחות" האחרות. מעבר לכך, לדעתו קידמה ארצות הברית ותאגידים רב לאומיים באופן פעיל - הן מבית והן מחוץ - אותה המדיניות שהעמיקה את המשבר הגלובלי שנגרם. על מנת שהעולם ישרוד סבור קורטן שעל ארצות הברית והכלכלה העולמית להשתנות.
קורטן שב לארצות הברית ב-1992, על מנת לסייע לקדם את התמורה שהוא ראה כנחוצה. מאז הוא קורא להעלאת המודעות הציבורית של התוצאות הפוליטיות של הכלכלה הגלובלית ומתריס כנגד הרחבת הכוח התאגידי על חשבון הדמוקרטיה, השוויון, כוחות השוק, הבריאות והגנת הסביבה, כנגד תרבות הצריכה, ובעד דמוקרטיה, ביזור כלכלי, שוקים מתפקדים, קהילות מתפקדות, וכלכלה מקיימת.
ספינת החלל כדור הארץ.
קורטן משתמש בשני דימויים, שתוארו לראשונה על ידי הכלכלן קנת בולדינג, על מנת לתאר את קשרי הגומלין של בני האדם עם הביוספרה: "הקאובוי במערב הפרוע" ו"האסטרונאוט בחללית". על פי מודל הקאובוי, תופשים רוב האנשים את כדור הארץ כבעל שפע של משאבים שיש ביכולתם למלא את מחסורו של המין האנושי ומאמינים שהמשאבים הללו מתחדשים תדיר. במציאות, גורס קורטן, דומה כדור הארץ יותר לחללית, שבה המשאבים הם הרבה יותר מוגבלים ושומה עליו לנקוט צעדים על מנת לשמור על המערכות הטבעיות שדואגות לחדש אותם.
כשהתאגידים שולטים בעולם.
דייוויד קורטון כתב את ספרו, "כשהתאגידים שולטים בעולם" לראשונה בשנת 1995 לאחר חתימת הסכמי נא"פטא, הסכם הסחר החופשי הצפון אמריקאי ובא לבטא עמדת נגד לתהליך הגלובלי. הספר נערך ונכתב מחדש בשנת 2001 לאחר שהסופר לקח חלק פעיל בפעילות ההמונית נגד הגלובליזציה בסיאטל ותוך ניסיון לגבש עמדה סדורה וברורה שתבטא את ההתנגדות לתהליך הגלובלי, התאגידים הרב לאומיים והמוסדות העולמיים המובילים את התהליך.
ספרו של קורטן מחולק לשישה חלקים. בפרק הפתיחה מוצג הטיעון המרכזי של הספר. הטענה המרכזית היא, כי בשם יצירת עושר חדש האנושות בעצם מרוששת את עצמה ומעמידה את עצם קיומה בסכנה. באמצעות הוויתור על הוויסות והסרת הגבולות הכלכליים המדיניים, יצרנו כלכלה גלובלית בעלת עוצמה גדולה מזו של כל ממשלה וכלכלה זו, שטייס אוטומטי מנווט אותה, מוסיפה לטוס במסלול התרסקות. נקודת המוצא של הספר היא שאנו חווים התפוררות חברתית וסביבתית מואצת הנובעת מהרדיפה אחר צמיחה כלכלית. תהליך של גלובליזציה כלכלית מסיט את הכוח מהממשלות המופקדות על טובת הציבור לעבר קומץ של תאגידים השואפים לדבר אחד בלבד, רווחים פיננסים קצרי מועד. מכונת תעמולה משומנת הנשלטת על ידי התאגידים מבטיחה כי צרכנות היא הדרך לאושר, הבעיות והמצוקות האנושיות נובעות מהתערבות הממשלות והגלובליזציה היא ברכה למין האנושי.
לטענתו התאגידים והמוסדות הפיננסים הפכו למכשירים של עריצות השוק, שמתפשטים על פני כדור הארץ כסרטן, הורסים פרנסות, גורמים לעקירת תושבים מאדמתם, הופכים מוסדות דמוקרטיים לחסרי אונים ומקיימים חיים הכרוכים ברדיפת בצע שאינה יודעת שובעה. בלחץ להגדיל רווחים קצרי מועד, מקצצים התאגידים במספר העובדים כדי להיפטר מאנשים ותפקידים. ובכל זאת אין הם נחלשים. הם מהדקים את שליטתם על שווקים וטכנולוגיות דרך מיזוגים ורכישות וכופים על קבלני משנה וקהילות מקומיות להנמיך סטנדרטים ולהתחרות בניהם על העבודות שבשליטת התאגידים.
בחלק הראשון, בוקרים בספינת חלל, מוצגים שני טיעונים. הטיעון הראשון הוא הסביבתי. הטענה היא כי כדור הארץ הפך לספינת חלל וחדל מלהיות המערב הפתוח. אנו מייחסים לשפע של הטבע ולשירותים שהוא מספק כמובנים מאליהם ומעריכים חוזק וקדמה עם צרכנות כאילו אנו במערב הפרוע בו יש אינסוף משאבים ויוצרים עומס על מערכות קיום החיים. במצב בו אנו חיים כמו בספינת חלל בה יש משאבים מוגבלים בעלי היכולת צורכים משאבים מעבר לדרוש להם על חשבון רבים אשר נמנע מהם צורכיהם הבסיסיים. בשלב זה קורא הסופר להבנה כי עברנו מעולם של גבולות פתוחים לעולם של ספינת חלל. הטיעון השני המועלה בחלק זה הוא, אשליית הצמיחה. צמיחה כלכלית מהירה לטענתו מביאה נמלי תעופה, אוטוסטרדות מותגים וטלוויזיות אך רק לעיתים נדירות משפרת צמיחה זו את תנאי החיים של ההמונים.
החלק השני, ההתמודדות על הריבונות, מספר את סיפורה ההיסטורי של עליית התאגידים מימיהם הראשונים באירופה ועד מעמדם החוקי והציבורי כיום באמריקה. הסופר מקיים דיון על מה שנראה בעיינו שקיעתה של הפלורליזם הדמוקרטי באמריקה לטובת הכוח התאגידי. לטענת הסופר התאגידים ובעלי בריתם הפוליטיים הצליחו להביא לאימוץ השקפת עולם ניאו ליברלית בחברה ובמערכת המשפט האמריקאית.