צבעי המועדון הם הכחול, אשר מסמל את האידיאל, והאדום, המסמל את הלחימה.
משחק הקלאסיקו שלה מתקיים מול קבוצת הורקאן, שמתחילת שנות התשעים שהתה לסירוגין שלוש עשרה שנים בליגה השנייה.
סן לורנסו מייצגת בעיקר את השכונות בואדו, אלמגרו, פומפייה ובחו פלורס, שבבירה בואנוס איירס, אבל בפועל אוהדיה הרבים מפוזרים בכל ארגנטינה וגם מחוצה לה.
בעידן החובבני זכתה הקבוצה בשלוש אליפויות ארגנטינה (1923, 1924, 1927). האליפות הראשונה בעידן המקצועני בה זכה המועדון הייתה ב-1933 (היה זה הטורניר השלישי שהתקיים בעידן המקצועני), ולאחר מכן זכה באחת עשרה אליפויות נוספות (האחרונה שבהן ב-2013). תארים נוספים ברמה הלאומית בהם זכתה הקבוצה הם הגביע הלאומי "קופה דה לה רפובליקה" (1943) והסופר קאפ הארגנטינאי (2016).
עוד זכתה הקבוצה בשלושה גביעים בינלאומיים: בגביע ליברטדורס בעונת 2014 (בגמר היא גברה על נסיונל אסונסיון הפרגוואית), בגביע מרקוסור (2001) ובגביע סודאמריקנה (2002). גביעים אלו מצטרפים לגביעי עבר בינלאומיים בהן זכתה - קופה קמפאונטו ריו דה לה פלאטה (1923) וגביע אלדאו (1927), שהפגישו את אלופות ארגנטינה ואורוגוואי.
המועדון ידוע בזכות מחלקת הנוער שלו ורבים משחקני הקבוצה ייצגו את הנבחרות הצעירות של ארגנטינה בגביעי העולם, במונדיאל הנוער האחרון שנערך בהולנד 2005 שימש פבלו זבאלטה, אז שחקן הקבוצה, כקפטן הנבחרת. פרננדו מסה הצעיר שימש כקפטן הנבחרת עד גיל 17 באליפות דרום אמריקה בכדורגל עד גיל 17 האחרונה שהתקיימה במרץ 2007 באקוודור.
אוהדי הקבוצה.
אוהדי הקבוצה מכונים "קוארווס" (עורבים) בגלל צבע הביגוד השחור של הכמרים. הם ידועים כקנאים ביותר לקבוצתם.
בשנת 1999 נעשה ניסיון להפוך את המועדון לחברה פרטית על ידי קבוצה של משקיעים. האוהדים הפגינו והתעמתו עם כוחות המשטרה, והצליחו למנוע את המהלך.
אצטדיון.
הקבוצה משחקת באצטדיון פדרו בידגאין המכונה בפי אוהדי הקבוצה ובארגנטינה "נואבו גסומטרו" (גסומטרו החדש). האצטדיון נחנך בשנת 1993 ומכיל 47,964 מקומות.
כדורסל.
במועדון מחלקת כדורסל שהשיגה תארים רבים, בעיקר בטורנירים של בואנוס איירס, בין שנות הארבעים ועד לראשית שנות השבעים. המועדון זכה בליגת העל הארגנטינאית בכדורסל בעונות 1958, 2015/16 (כשבשורותיה משחק כדורסלן ה-NBA בעבר ולטר הרמן), 2016/17, 2017/18 ו-2018/19, ובליגת האמריקות של פיב"א בעונות 2018 ו-2019.
קרב סלאמיס
שוודי
קרב סלאמיס שבקפריסין
מונגולי
הודי
סורי
סלאוקוב
סלאוקוב או ברנא (בצ'כית: Slavkov u Brna, בגרמנית: Austerlitz, קרי אוסטרליץ) - עיירה הנמצאת מזרחית לברנו במחוז דרום מוראביה שבצ'כיה. בעיירה מתגוררים כ-5,900 תושבים, והיא ידועה משום שקרב אוסטרליץ נערך כמה קילומטרים מערבית לה.
היסטוריה.
בראשית המאה ה-13 בנה המסדר הטבטוני מנזר במקום בו נמצא כיום ארמון אוסטרליץ. המנזר מוזכר לראשונה בתעודות משנת 1237.
השם הגרמני "אוסטרליץ" מקורו כנראה בתעתיק שגוי של המילה הצ'כית "novosedlice" שמשמעה "בסיס חדש".
לאחר ביטול המסדר הפך המנזר לאחוזה של אציל מקומי. בשנת 1509 רכשה משפחת האצולה קאוניץ' (Kaunitz) שליטה באזור ושלטה עליו במשך כ-400 שנה.
אנדרטאות קרב אוסטרליץ.
קרב אוסטרליץ נערך מספר קילומטרים מערבית לעיירה.
במקום בו עמדה מפקדתו של נפוליון ניצב עמוד גרניט, וכן במקום מספר קברי אחים של חייליו. אנדרטת השלום ("mohyla míru") הניצבת על גבעת פרייס תוכננה על ידי יוזף פאנטה בין 1910–1912 ונבנתה לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1923. גובה האנדרטה 26 מטרים ובה ארבעה פסלים המייצגים את צרפת, אוסטריה, רוסיה ומוראביה. במקום "הכרמים הישנים" ("staré vinohrady") בו נערכו חלק מהקרבות בין החיילים הצרפתיים לרוסיים נמצאת כיום אנדרטת שלושת הקיסרים.
הנצחה.
שם העיירה והניצחון הצרפתי מונצחים בתחנת הרכבת גאר ד'אוסטרליץ שבפריז ורציף אוסטרליץ על גדת נהר הסן.
אתיופי
פיני
ברזילאי
הולנדי
בלגי
אפריקני
אפריקאי
אירופי
אוסטרלי
צ'כי
יורם ארבל
יורם ארבל (נולד ב-23 ביוני 1942) הוא שדרן ספורט, מנחה, זמר ומסעדן ישראלי, מבכירי השדרנים בתקשורת הספורט בישראל.
ביוגרפיה.
נולד בשם יורם ארבייטר בפתח תקווה. אביו מולה היה מנהל מחסן בקופת חולים, ואמו חיה הייתה עקרת בית. כשהיה בן 8, נפטרה אחותו הגדולה של ארבל לאחר שעברה ניתוח ראש בארצות הברית. אביו שהיה לצידה בניתוח סבל בעקבות כך ממשבר נפשי ונפטר מהתקף לב. ארבל שלמד אז בתיכון ברנר, הפסיק ללמוד ופרש מהלימודים בכיתה י"ב וסיים ללא תעודת בגרות. את שירותו הצבאי עשה בלהקת הנח"ל, לצד עליזה רוזן, חנן גולדבלט, ישראל פוליאקוב, גברי בנאי ויהורם גאון, שהיה אז מפקד הלהקה. מתגורר בקיסריה, נשוי בשלישית, ואב לשניים.
ארבל ידוע באהדתו הרבה לקבוצת הכדורגל הפועל פתח תקווה, אותה אהד עוד מגיל צעיר כשגדל בפתח תקווה. התאמן באתלטיקה בהפועל פתח תקווה וזכה בשנת 1960 באליפות ישראל לבוגרים בהטלת כידון, בתוצאה של 48.73 מ'.
קריירה.
המאה ה-20.
את הקריירה הרדיופונית שלו החל ארבל בשנות ה-60, כקריין חדשות וכמגיש תוכנית בתחנות הרדיו של קול ישראל. ב-5 ביוני 1967 הוא הגיש את מהדורת החדשות שהודיעה על פריצת מלחמת ששת הימים. בסוף העשור (1968) נסע ללמוד טלוויזיה בניו יורק, לאחר שלא התקבל לצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית. עם שובו לארץ המשיך ארבל בעבודתו ברדיו, ובמקביל הקים עסק להפקת פרסומות (ביניהם ׳העם החליט קפה עלית׳). בנוסף הקליט מספר שירים, ובהם הלהיט: "אני אצבע את השלכת בירוק" - שיצא ב-1969 וכבש את מצעדי הפזמונים ברדיו, השיר נכלל מאוחר יותר באלבומו המוזיקלי היחיד, "טוב שאת כאן", שיצא ב-1972. באותה שנה שיצא אלבומו גם ביצע קאבר לשירו של אלביס פרסלי "that's when your heartaches begin", אשר זכה להצלחה במצעדים הלועזיים בארץ באותה תקופה.
בשנת 1972, הצטרף ארבל למחלקת הספורט של הטלוויזיה הישראלית, בניהולו של דן שילון, כשדר ומגיש תוכניות בכיר. תחילה התמקד בסיקור משחקי כדורגל, ומראשית שנות השמונים שידר גם את ענף הכדורסל.
ארבל שידר כמה מרגעיו המרגשים של הספורט בישראל באותה תקופה, בהם זכייתה השנייה של מכבי תל אביב בגביע אירופה (1981). הוא הגיש בקביעות את המגזין "מבט ספורט", לצד הקריינית אורלי יניב, והפך לאחד משדרי הטלוויזיה הבולטים בישראל.
בשנת 1986, שידר ארבל, יחד עם מרדכי שפיגלר, את משחק רבע הגמר במונדיאל מקסיקו בין ארגנטינה לאנגליה. המשחק הפך לזכור מכיוון שבמשחק זה כבש דייגו מראדונה את השער הראשון לקבוצתו ארגנטינה ביד, רגע מעורר מחלוקת שזכה גם לתיאור "שער יד האלוהים".
ב-19 במרץ 1989 במהלך שידור משחק כדורגל בין נבחרות ישראל ואוסטרליה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1990, טבע ארבל את המשפט "ככה לא בונים חומה" שנצרב מאז כמטבע-לשון בלקסיקון המקומי. ארבל התפרסם במידה רבה גם בזכות הקריאה "הללויה", שבה הוא נוהג להשתמש לאחר גול יפה במיוחד.
לאחר מונדיאל 1990 עזב ארבל את רשות השידור, בעקבות חילוקי דעות ומתיחויות בינו לבין כמה מעמיתיו, עבר לערוץ הספורט שהוקם באותה שנה, והיה לשדר המרכזי שלו. בתקופה זו, אף על פי שהערוץ הראשון (שהיה עדיין הערוץ הכללי היחיד) החזיק בזכויות השידור של רוב אירועי הספורט המרכזיים, הצליח בכל זאת ארבל לשמור על מעמדו כאחד משדרי הספורט המובילים בישראל.
מ-1994 עד 1999 שידר ארבל בערוץ 2 את המשחק המרכזי של הליגה הבכירה בכדורגל, באמצעות חברת הפקות עצמאית שהקים. בנוסף, הגיש את תוכנית סיכום המחזור השבועית של הערוץ - "הדקה ה-91". ב-4 בנובמבר 1995, במהלך תוכנית, שידר ארבל מבזק חדשות מיוחד שבו דיווח על ההתנקשות ביצחק רבין. ארבל, אשר היה הראשון לדווח על האירוע, הגדיר בתוכנית "כך היה" את השידור הזה כרגע החשוב בקריירה הטלוויזיונית שלו. בסוף שנות ה-90 היה ממקימי אתר האינטרנט ONE העוסק בספורט, שנקרא בתחילה גם "הדקה ה-91" על שם תוכנית סיכום המחזור שהגיש.
המאה ה-21.
לאחר ירידתה של הדקה ה-91 ומעברן של זכויות השידור לערוץ הספורט, המשיך ארבל גם בעשור הראשון של המאה ה-21 לשדר אירועי ספורט מרכזיים ולהפיק אותם באמצעות חברת ההפקות שבבעלותו, ביניהם משחקי ליגת העל בכדורסל, משחקי ליגת האלופות, משחקי נבחרת ישראל בכדורגל ועוד. כמו כן, הפיקה החברה בבעלותו בשנים 1999–2007 את התוכנית "מי רוצה להיות מיליונר" בהגשת ארבל, אשר זכתה בפרס בשנת 2000 בקטגוריית תוכניות שעשועון. התוכנית שודרה תחילה בערוץ 2 אצל הזכיינית "רשת", ומספר שנים לאחר מכן עברה לערוץ 10.
במרץ 2011 עורר סערה כשהקדיש חלק משידור משחק כדורגל בין נבחרת ישראל לנבחרת לטביה לענת קם, באומרו: "יש בחורה שעשתה שטות גדולה והיא יושבת מאז במעצר בית, היא אוהבת כדורגל ואנחנו ננסה להקדיש לה חלק מהשידור הזה". לאחר מספר דקות התנצל בשידור על דבריו, ואמר: "אם השתמע מדבריי שאני תומך במעשה שלה, אני מתנצל". בעקבות האירוע הושעה על ידי הנהלת ערוץ 10 ליומיים. באותה שנה התארח (כזמר) בהופעתם של התפוחים ב"פסטיבל הגרוב".
בשנת 2012 שב ארבל לערוץ 1 לאחר 22 שנות נתק, ושידר את אירועי הספורט בערוץ וביניהם את אולימפיאדת 2012 בלונדון. בנובמבר 2013 הופסקה עבודתו בערוץ 1. כעבור תקופה קצרה חזר לשדר בערוץ הראשון, וגם שידר את משחקי מונדיאל 2014. בסתיו 2014 הודח מתפקידיו בערוץ הראשון, ערוץ 10 וערוץ הספורט, אך החל לשדר בערוץ ONE את משחקי הפועל ירושלים בכדורסל באירופה ומשחקים מהליגה הספרדית בכדורגל.