במהלך ימי הביניים הסדרה מעוררת ההשראה פנתה לשתי דרכים: דמויות המופת הנוצריות הספציפיות היו מעוגנות בהגיוגרפיה, בה נסים משכו את תשומת הלב, אך התכונות שהודגמו על ידי מרטירים היו של כח מוסרי, אמונה וצייתנות. בצד החילוני, דמויות המופת הגשמיות, אותן חיקו אריסטוקרטים בלבד, צומצמו ונקבעו ב"תשעת המכובדים" שהיו דמויות מופת אביריות של אדיבות אמיצה, המודלים המדריכים של התנהגות אריסטוקרטית אדיבה. ספריית הדיוקנאות הספרותיות הוצגה מעתה והלאה בתזכורות חזותיות, בכתבי יד מעוטרים ובשטיחים, ובאמצעי תקשורת אחרים.
בתקופת הרנסאנס.
עם תחילתה ממש של תחייתה מחדש של הלמידה הקלאסית ברנסאנס האיטלקי, קבוצה רחבה יותר ונבחרת בקפידה של אישים בעלי מוניטין מהעבר הרחוק והקרוב, המצטיינים בחכמת השלטון שלהם או לימודם, "הופיעה כמעט במקביל במרכזים איטלקיים מגוונים כמו מילאנו, נאפולי, סיינה, פדובה, פוליניו, פירנצה, ונציה, פרוג'ה ואורבינו". בספרות, פרנצ'סקו פטרארקה ביטא את הרעיון בחיבורו "על אישים מפורסמים" , אוסף של 36 ביוגרפיות קצרות. בהשראה לחיקוי, ג'ובאני בוקאצ'ו כתב את "על גורלם של אישים מפורסמים" , אוסף של 56 ביוגרפיות. בוקאצ'יו כתב גם השלמה לחיבור זה בשם "על נשים מפורסמות" , אוסף של 106 ביוגרפיות. לאונרדו ברוני פרסם תרגומים של "חיי אישים" מאת פלוטרכוס.
הדוגמאות הספרותיות הללו קדמו לאלו החזותיות, המבוססות על מסמכים ספרותיים במקום סדרות רומיות ששרדו, כפי שכתב ההומניסט פוג'יו ברציוליני במאמרו על האצילים (De nobilitate liber), יש לחקות את הרומאים, "כי הם האמינו שדמויותיהם של גברים שהצטיינו במרדף אחר תהילה וחכמה, אם היו מונחים לנגד העיניים, היו עוזרים להאציל ולרומם את הנפש". סדרה לימודית של "גברים מהוללים" ("uomini illustri)" שצוירה עבור אזונה ויסקונטי במילאנו, שהוזכרה על ידי ג'ורג'ו וזארי, וסדרה בנאפולי אבודות שתיהן, אך סדרת דיוקנאות מוקדמת חשובה של גברים מפורסמים שרדה בפלאצו פובליקו (סיינה) וב-Sala Virorum Illustrium, פדובה.
סדרת הדיוקנאות של ג'וביו , של דמויות ספרותיות, שליטים, מדינאים ונכבדים אחרים, שרבים מהם נעשו מהחיים, הורכבה על ידי היסטוריון וביוגרף הרנסאנס פאולו ג'וביו (1483–1552), אך לאחר מכן אבדה. היא מיוצגת היום על ידי סדרת עותקים שנעשו עבור קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, בגלריית אופיצי.
בעת החדשה.
האמצעי האמנותי ממשיך כיום, לא כל כך במילונים ביוגרפיים אוניברסליים, הגובלים בפרוסופוגרפיה, אלא ספציפית באוספים מאלפים של ביוגרפיות מעוררות השראה, כמו "דיוקנאות באומץ" מאת הסנאטור ג'ון פיצג'רלד קנדי, והוא בא לידי ביטוי בכותרת האירונית לדיוקנאות של חקלאים בדרום ארצות הברית, "הבה נהלל אנשים מפורסמים" , שנלקחה מתוך פסוק בספר בן סירא: .
What Is Love?
(בעברית: מה זאת אהבה?) הוא אלבום האולפן השני של להקת המוזיקה אלקטרונית הבריטית קלין בנדיט. האלבום יצא לאור ב-30 בנובמבר 2018, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
שמש תיכנס
שמש תיכנס הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית קרן פלס. השיר יצא לאור ב-19 במרץ 2020, כסינגל החמישי מתוך האלבום שקופים, על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב והולחן על ידי קרן פלס ואבי אוחיון והופק על ידי גלעד שמואלי בסגנון פופ. עיבוד השיר נעשה על ידי פלס ושמואלי בשיתוף עם חנן בן ארי, במסגרת שיתופי הפעולה השונים של פלס באלבום אליו שייך השיר . פלס תיארה את השיר כ"הזמנה לשחרר כאבים ישנים ולצאת לדרך חדשה".
וידאו קליפ.
טרם יצא הווידאו קליפ של השיר, העלתה פלס לערוץ היוטיוב שלה את האודיו המלא של השיר. כמו כן, האודיו מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל, ולאורכו ניתן לראות את עטיפת הסינגל.
Bird in the Belly
93 יום
93 יום (באנגלית: ) הוא סרט קולנוע דרמטי, דובר אנגלית, מניגריה, משנת 2016, שתסריטו נכתב בעקבות מקרה אמיתי. הסרט מתאר את הליך בלימת התפשטות מגפת האבולה בניגריה, בשנת 2014.
עלילה.
הדיפלומט הליברי, פטריק סוייר (קפי קאפניונג), נוחת בנמל התעופה של העיר הענקית לאגוס, שבניגריה. הוא מיד מעורר את חשדם של עובדי הנמל, כחולה אבולה. עובדי הנמל מסיעים אותו, בניגוד לרצונו, ולמרות לחץ פוליטי של מנהיגי מדינתו, לאחד מבתי החולים בעיר. שם כופים עליו להישאר עד שהוא מאובחן רשמית כחולה אבולה.
עם הגעתו של סוייר לבית החולים, מנהל בית החולים, ד"ר בנימין אוהיירי (דני גלובר) פינה את שאר החולים, מיידית לבתי חולים אחרים, והזעיק צוות בין לאומי, שמתמחה באבולה. ראש הצוות הוא ד"ר דייוויד ברט-מיג'ר (אלסטייר מקנזי). הצוות הבין לאומי מקים בית חולים קטן ומבודד לחולי אבולה בלבד, במטרה לקלוט את כל האנשים, שסוייר צפוי להדביק במחלה, ובמקרה של חוסר מזל, גם את אלו שיידבקו מהם. בית חולים זה הוא מבנה זול, שלא יהיה קשה לאיש להרוס אותו, כשהמחלה תחלוף, כך שאנשים לא ימשיכו להידבק מהזוהמה שהחולים ישאירו אחריהם. ואכן, עד למותו של סוייר, הוא מדביק שנים עשר איש מצוות המטפלים שלו.
הצפי הוא ש-80% מכלל הנדבקים ימותו, ושהאנשים שסוייר הדביק, ידביקו גם את בני משפחותיהם ועוד מסובביהם. אך בסופו של דבר, בזכות מיומנות רבה, ערנות רבה של כל הנוגעים בדבר והרבה מזל, מתוך עיר של 21 מיליון איש, נדבקים רק צוות המטפלים של סוייר, וגם רובם הגדול מחלים. מרגע נחיתתו של סוייר בניגריה ועד לרגע החלמת החולה האחרון, חולפים 93 ימים של פחד על המדינה.
משה אלון
משה אלון (7 ביולי 1916 – 24 בספטמבר 1996) היה דיפלומט ישראלי, כיהן כשגריר ישראל במספר ארצות (טורקיה, ארגנטינה, פארגוואי, בלגיה, לוקסמבורג, איטליה והוותיקן), היה אחראי על יצירת הקשרים הכלכליים עם השוק האירופי המשותף, משנה למנכ"ל משרד החוץ וממלא מקומו בתקופת הסכמי קמפ דייוויד, בדרך להסכם השלום בין ישראל למצרים.
קורות חיים.
אלון נולד במונקאץ' שבהונגריה לדבורה ומנחם האופט (Haupt). הוא למד בבית הספר היסודי והתיכון של הגימנסיה העברית בעיר. מספר שנים אחרי סיום לימודיו החל בלימודי רפואה בפראג, אך מלחמת העולם השנייה קטעה את לימודיו, והוא נלקח למחנה עבודה והועסק בעבודות כפייה. הוא ושלושת אחיו ואחותו שרדו את השואה, ועם סיום המלחמה הצטרף לפעילות בתנועת הבריחה. עלה לארץ ישראל בשנת 1947. במהרה השתלב בשירות החוץ של מדינת ישראל.
תפקידיו העיקריים במשרד החוץ.
לאחר פרישתו פעל כיועץ כלכלי לחברות ענק כדוגמת כי"ל.
אלון היה נשוי לאגי לבית רוט שהלכה לעולמה בשנת 1986 ונפטר בי"א בתשרי ה'תשנ"ז, 24 ספטמבר 1996.
פועלו העיקרי במשרד החוץ.
בתקופת כהונתו של אלון כשגריר ישראל בארגנטינה ופרגוואי הייתה מלחמת ששת הימים. הוא יצר קשרים עם ראשי הממשל ועם הקהילה היהודית הגדולה שם. קשרים אלה אפיינו את כל תקופות כהונתו כשגריר בכל המדינות בהן פעל: טורקיה, ארגנטינה, פרגוואי, בלגיה, לוקסמבורג, איטליה וקריית הוותיקן.
המאבק בחרם הערבי.
כפועל יוצא מתפקידו כמנהל המחלקה הכלכלית במשרד, ומאוחר יותר כשגריר בבריסל, לוקסמבורג ובמוסדות השוק המשותף, היה אחראי לייסוד הקשרים הכלכליים עם מדינות אירופה שהיו מאוגדות בעת ההיא בהתאגדות שנקראה השוק האירופאי המשותף. כשסיים את תפקידו כשגריר שם, מונה לסמנכ"ל כלכלה במשרד, ופועלו העיקרי היה המאבק בחרם הערבי שהכריזה הליגה הערבית כנגד חברות שסחרו עם ישראל וכנגד ישראל עצמה. בסוף 1975, יחד עם שגריר ישראל בארצות הברית שמחה דיניץ פעל לקבלת אישור מהבית הלבן לפרסם את הצהרתו של הנרי קיסינג'ר על התנגדות ארצות הברית לחרם הערבי ועל פעילות שהובטחה לחקיקה בעניין זה אצלם. במסגרת מאמצים אלה, ניסה במקביל להביא לידי כך שהסנטור דאז רונלד רייגן, שהתמודד מול הנשיא המכהן ג'רלד פורד, יכריז במהלך מסע הבחירות שלו על "תוכניתו להגביר את האמצעים התחיקתיים נגד פעילות החרם". זאת כדי להביא לידי כך, אליבא דמסמך משרד החוץ, שהנשיא פורד "ירצה להתחרות ביריבו על ידי נקיטת אמצעים מעשיים וספקטקולריים נגד החרם". מעט לאחר מכן, פנה אלון לכל השגרירים באירופה (בעקבות ההוראות שהוציא הנשיא פורד שנועדו לבלום את השפעת החרם), ועל סמך בדיקה שניתן להביא לידי צעדים אדמיניסטרטיביים במדינות היעד נגד פעולות החרם הערבי. זאת בהסתמך על חוקים קיימים במדינות אירופה שאוסרים אפליה. למסמך צורפו נספחים רלוונטיים כניירות עבודה, והשגרירים נקראו להתייעצות בכתב כדי להביא ל"פתיחת מערכה רחבה כדי להחדיר את התודעה כי החרם הוא בלתי חוקי, ולעודד מדינות במערב לאסור פעילות חרם על ידי חקיקה מתאימה במישור הלאומי". חצי שנה לאחר מכן, פנה אלון אל שר החוץ במסמך על דרך פעולה אפשרית למנוע מחברות גרמניות שנכנעות לחרם הערבי לעשות כן, ולהציג פעולה זו בפני שר החוץ הגרמני הנס-דיטריך גנשר בשיחה שאמורה להתקיים ביניהם.
המשא ומתן לשלום עם מצרים.
כמשנה למנכ"ל משרד החוץ בעת ביקור הנשיא אנואר סאדאת, היה אחראי לריכוז ותיאום אגפי המשרד לקראת ובמהלך הביקור. בוועידת הפסגה בקמפ דייוויד שנערכה בספטמבר 1978 שבסופה נחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים, מילא אלון תפקיד חשוב ומרכזי, כמשנה למנכ"ל משרד החוץ את מקומו של המנכ"ל, שהיה יחד עם השר משה דיין בוועידה.
משפחתו.
אחיו הצעיר הוא איש החינוך זאב אלון.
פרנק ארנסן
פרנק ארנסן (; נולד ב-30 בספטמבר 1956 בקופנהגן) הוא כדורגלן עבר דני, ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי, וכיום המנהל המקצועי של פיינורד.