סבה וסבתה של רוז ג'ייקובס היגרו לארצות הברית מליטא (האימפריה הרוסית) והתיישבו בלואר איסט סייד של ניו יורק. סבה היה רוכל, וסבתה, שהייתה נצר למשפחת הגאון מווילנה, הקדישה את חייה למשפחתה ולצדקה יהודית, בכך שסייעה להקים בתים לקשישים, ואספה כסף למשפחה ולחברים מארץ מולדתה. אביה של ג'ייקובס היה בעלים של חנות שעסקה במכר טובין, וגם ניהל השקעות נדל"ן. אימה, שלא זכתה להשכלה רחבה, הדגישה את חשיבות ההשכלה לילדיה, שכולם למדו.
רוז ג'ייקובס הייתה בין המנהיגות הראשונות של הדסה שהייתה נשואה ושניהלה חיי משפחה אישיים. בהמשך הגיעו להדסה מנהיגות נשואות נוספות שהצליחו להתקדם לעמדות הנהגה בכירות.
בשנת 1913 הכירה רוז בעיר אטלנטה בארצות הברית את אדוארד ג'ייקובס (Edward Jacobs), צעיר ציוני שחלק עמה השקפת עולם זהה. הציונות הייתה הגורם המקשר בין שניהם מהיום הראשון שבו נפגשו. בשנת 1914 נישאה רוז לאדוארד ג'ייקובס, שלימים הפך לעורך דין במקצועו, והשניים ערכו את ירח הדבש שלהם בארץ ישראל.  במהלך התקופה המוקדמת של הנישואין, התגוררו בני הזוג ג'ייקובס בדרום ארצות הברית.
לבני הזוג ג'ייקובס נולדו שני ילדים: ג'ושוע ורות  ושניהם  היו מעורבים בהמשך בעשייה התנדבותית יהודית, אבל לאו דווקא דרך הדסה.  ג'ושוע שירת כקצין יהודי בצי האמריקאי ובעת שהיה בדרגת סרן (Lieutenant)  בשנת 1945 זכה באות לגיון ההצטיינות על הפגנת אומץ לב, כמפקד של יחידת ספינות שפעלה תחת אש.
ג'ייקובס זכתה לתמיכה משפחתית יוצאת דופן בפעילותה הציבורית, אך הקריבה אישית רבות למען הדסה. בן זוגה אדוארד אמר שאף על פי שאי זמינותה אינה הוגנת כלפי ילדיהם, הוא האמין שפעילותה מועילה לו ולהם. בנוסף, כאשר ג'ייקובס סיפרה לבנה ג'ושוע שהיא מתכוונת לפרוש מתפקידה, הוא אמר לה: "אל תעשי זאת, העם היהודי זקוק לך".
זהות יהודית.
הזהות היהודית של רוז ג'ייקובס הייתה חזקה, והושפעה רבות מהסבא והסבתא שלה, שמילאו תפקיד חשוב בילדות שלה. היא גדלה על בסיס ערכים יהודיים ושירות ציבורי, ומשפחתה עברה תהליך מהיר של אמריקניזציה. לפי ג'ייקובס, משפחתה שיקפה משפחות עולים ממעמד הביניים שלא איבדו את מורשתם היהודית. אחרי נישואיה, שמרה ג'ייקובס על בית יהודי מסורתי אבל היהדות בביתה הפכה לבעלת מאפיינים תרבותיים יותר ופחות דתיים, עם זיקה חזקה לציונות. בזמן ששמרה על מסורת השבת, אחרי ארוחות שישי הייתה פותחת את ביתה למפגשים של ציוניים. בשנת 1922 הצטרפו בני הזוג ג'ייקובס לתנועתו של הרב מרדכי קפלן שקידם ערכים יהודיים מתקדמים. ג'ייקובס התרשמה מאוד מכך שנשים אצל הרב קפלן זכו להכרה, ונקראו לתורה. זמן קצר לאחר שהבת של קפלן חגגה לראשונה בת מצווה, ביתה של ג'ייקובס, רות, חגגה גם בת מצווה. ישראל היוותה מרכיב חשוב מזהותה היהודית של ג'ייקובס והיא ביקרה בארץ ישראל ובמדינת ישראל 19 פעמים.
פעילות בהדסה.
השנים הראשונות.
ג'ייקובס האמינה שצרכים יהודיים צריכים להיענות על ידי יהודים. היא החלה להיות מעורבת בהדסה בגיל 21 לאחר שנת 1910 אחרי שפגשה את הנרייטה סאלד, שחזרה מסיור מטלטל בארץ ישראל והגיעה לשוחח עם קבוצה שלמדה אתיקה עם אליס סליגסברג. ג'ייקובס הייתה מוקסמת מהחשיבות שיש ליהדות על ההתיישבות בארץ ישראל. היא החלה לקרוא ולהשתתף בהרצאות של הרב ד"ר יהודה לייב מאגנס והרב סטיבן שמואל וייז. היא מאוד הושפעה מהשופט לואיס דמביץ ברנדייס שהיה מנטור וחבר שלה. ג'ייקובס ציינה שלואיס ברנדייס תמיד התעניין בהדסה, ודגל בשוויון בין גברים ונשים בתנועה הציונית.
בשנת 1918 הייתה ג'ייקובס שותפה בהקמת סניף הדסה באטלנטה ג'ורג'יה והיא ביקרה דחופות בעיר. ג'ייקובס סייעה גם בהקמת סניפי הדסה בערים: טנסי, וושינגטון די. סי., בנוסף להקמת סניפים בג'ורג'יה, ובתקופה זו היא צברה הכרה ציבורית כדוברת ציונית מובילה. בשנת 1918 היא גם מונתה לוועד המנהל של הדסה עם מעבר המשפחה לניו יורק, לאחר שהתגוררו בדרום ארצות הברית.
ג'ייקובס הייתה מעורבת בכל הפרויקטים של הדסה בארץ ישראל במהלך שני העשורים הראשונים של הארגון: תפעול היחידה הרפואית, פיתוח שירותים רפואיים, הקמת בית ספר להכשרת אחיות, ייזום רשת של גני משחקים, תפעול תוכנית הזנת ארוחות צהריים, מיזם טיפת חלב, טיפול ביתומים ובילדים ושירות סוציאלי למשפחות.  היו לה יכולות פוליטיות שלא פעם הצילו את הדסה ממחלוקות בפוליטיקה הציונית.  לג'ייקובס היו חשובים מאוד היחסים של יהודים וערבים בארץ ישראל, והיא ראתה בפעילות הרפואית של הדסה גשר שחיבר בין שתי האוכלוסיות, בכך שציינה שפעילות זאת אפשרה להתגבר על הדעות הקדומות שהיו לערביי ארץ ישראל כלפי היהודים.
עורכת הניוזלטר ויו"ר וועדת הפרסום של הדסה.
בשנים 1920–1925 כיהנה רוז ג'ייקובס כעורכת של עלון החדשות הארצי של הדסה (להלן: ניוזלטר) , וכיו"ר וועדת הפרסום של הארגון. הניוזלטר של הדסה עבר גלגולים שונים, אך ניתן להבחין שבפתיחת כל הגליונות הופיעו "דברי הנשיאה", בהן הנשיאות פותחות בברכה מארץ ישראל או בהתייחסות לביקורן האחרון בארץ ישראל. בנוסף, חגי ישראל תפסו מקום חשוב בכל הודעה מטעם הנשיאות. בכך הברכה הפכה לשיעור חשוב על המסורת היהודית, והיא כללה עדכון בדבר התפתחויות וחידושים בתחום הציונות.
נשיאת הדסה בפועל.
בשנים 1920–1923 כיהנה רוז ג'ייקובס כנשיאת הדסה בפועל בזמן שנשיאת הדסה והמייסדת הנרייטה סאלד שהתה בארץ ישראל. בשנת 1921 ג'ייקובס פעלה בנמרצות לשמירת העצמאות הארגונית של הדסה על רקע פולמוס 'ויצמן- ברנדייס', שנסוב סביב נושא הראורגניזציה של אופן הניהול הרצוי של התנועה הציונית העולמית והרצון להקמת סניף של 'קרן היסוד', הגוף באמצעותו נוהל התקציב הציוני, בארצות הברית.
בשנת 1922 הייתה ג'ייקובס חברה במשלחת לקונגרס הציוני העולמי בקארלסבאד בצ'כוסלובקיה דאז, ובהמשך דרכה המקצועית השתתפה בכנסים ובקונגרסים רבים.
נשיאת הדסה הנבחרת.
בשנים 1930–1932 ובשנים 1934–1937 כיהנה רוז ג'ייקובס כנשיאת הדסה הנבחרת. ג'ייקובס גם מונתה כסגנית נשיאת הדסה של כבוד לכל ימי חייה.  לפני בחירתה לנשיאות כיהנה כיו"ר הוועדה למען ארץ ישראל של הדסה.
בשנים 1930–1932 היחסים של הדסה עם ארגונים נוספים היו בעייתיים. ג'ייקובס ניסתה לרתום את 'המועצה הלאומית של נשים יהודיות'  (NCJW) לתמיכה ביהודי ארץ ישראל. בשנת 1932 היא פנתה למועצה כדי להציג תוכנית בנושא ארץ ישראל בכנס של הארגון בדטרויט, אך המועצה חששה מתחרות על פרויקטים ובלמה את הנושא מלעלות בפני הנציגות, חלקן נשות הדסה שפרשו מהמועצה. היחסים עם הארגונים הציוניים הגבריים גם הם היו בעייתיים, ומנהיגות הדסה כונו "ציוניות החיתולים" (Diaper Zionists) כאשר ג'ייקובס כונתה באופן אישי "גב' אמריקה"  (Miss America), וזאת בשל ההגנה המתמדת שלה על האינטרסים האמריקנים.
בשנת 1931 כיהנה ג'ייקובס גם כחברת הוועד המנהל של אגודת הידידים האמריקנית של האוניברסיטה העברית בירושלים, שמטרתה היה לגייס תרומות לאוניברסיטה, לעסוק בהסברה ובקשרים אקדמאיים עם מוסדות בארצות הברית וקנדה, לקדם מחקר, ולדאוג לייצוג אמריקני בחבר הנאמנים של האוניברסיטה.
בשנות ה-1930 הייתה ג'ייקובס אחת ממעצבותיה המרכזיות של מדיניות 'האצלה' בעידודו של השופט לואיס ברנדייס. בבסיס המדיניות הייתה הכוונה להעביר את הפרויקטים של הדסה לניהול עצמאי של היישוב ובכך להתפנות למיזמים חדשים. המדיניות נבעה גם בשל התפתחות שירותי הרפואה, משירותים שהיו סוציאליים בעיקרם לשירותים מכווני מדע וידע, ובעלי מאפיינים אוניברסיטאיים.
בשנת 1934 הצטרפה ג'ייקובס להנרייטה סאלד לדיונים על פרויקט 'עליית הנוער' בגרמניה. בקיץ של שנת 1935 נשלחה ג'ייקובס על ידי הוועד המנהל של הדסה לעשות סקר ולגלות אפיקים חדשים של פרויקטים בארץ ישראל . ג'ייקובס, שנועצה בסאלד בכל שלב, בחנה פרויקטים רבים במשך חודשיים כמו: הזנה, ארוחות צהריים בבתי הספר, הקמת קרן לאומית, טיפול בשחפת, חינוך מקצועי, יישוב ילדים פליטים ועוד.
ג'ייקובס וסאלד האמינו שקהילות מקומיות צריכות לנהל את הפרויקטים של הדסה באופן עצמאי, כאשר בשלב הסופי הדסה תפרוש מהניהול ותיתן תמיכה כספית לשלב העצמאי. בשנת 1935 הגיעה נקודות מפנה בה רוב הפרויקטים של הדסה הגיעו לעצמאות והיישוב לקח יותר שליטה ואחריות על תחומי הבריאות, הרווחה, וצרכי חינוך, ולכן הדסה לא יכלה להימנע משינוי  מיקוד,  כדי להמשיך ולהישאר בעמדת השפעה בארץ ישראל.
תרומתה למפעל 'עליית הנוער'.
במהלך כהונתה של רוז ג'ייקובס כנשיאה באמצע שנות ה-1930, חברות הדסה דחקו בארגון לשנות את המיקוד המרכזי שלו מפרויקטים רפואיים בארץ ישראל, ולקחת חלק פעיל יותר בסיוע ליהודים בגרמניה הנאצית.
ג'ייקובס מתארת שלא יכלה לעמוד מנגד ולא לסייע ליהדות אירופה שנאבקה תחת שלטונו של היטלר, וכאשר נכנסה פעם אחת למשרדי הדסה אמרה:
במסגרת זו, ג'ייקובס כנשיאת הדסה הובילה את פרויקט 'עליית הנוער' והצילה יותר מ-6,000 בנים ובנות ממדינות בשליטת הנאצים.  במסגרת התוכנית שהגתה רחה פריאר, הנוער נשלח לקיבוצים ויישובים, שבהם הנרייטה סאלד הקימה מערכת חינוך ייחודית שכללה רכישת כלים לעבודה ציונות ויהדות, תוך כדי מעורבת אישית שלה בחיי הילדים. ג'ייקובס התרגשה רבות ממבצע החילוץ, והאמינה שפרויקט 'עליית הנוער' יוביל "לחיבור של הדסה עם בעיות של יהודי העולם, ויצירת משולש של חיבורים: אמריקה- אירופה-ארץ ישראל". בזכות פרויקט 'עליית הנוער' משימתה של הדסה בדבר "ריפוי הבת של עמי", נשארה רלוונטית, אישית, מחוברת לעבודת שטח פרקטית, וקריטית לחיים של הילדים ולהקמת בית לאומי יהודי.