בקיץ 1896, ספינת האוויר הייתה מוכנה לטיסת ניסוי והמועד נקבע בתחילה ל -29 בספטמבר ולאחר מכן נדחה ל-9 באוקטובר. בבדיקות טרם ההמראה התברר כי הגז שסופק לספינה היה באיכות נמוכה מדי והספינה לא הצליחה לצוף. עם זאת, הבדיקות הראו כי הספינה פעילה והיא נשלטת. ההמראה הבאה תוכננה לינואר 1897 אולם שוורץ נפטר זמן קצר לאחר מכן, מהתקף לב. יש הטוענים שהיה זה עם קבלת מברק משלטונות גרמניה בדבר אישור הקיסר להקמת קו יצור צבאי, ויש הטוענים שהיה זה במסיבה במסעדה בברלין, בסעודה לכבוד האישור הקיסרי, ולקראת השקה חגיגית של קו היצור.
אלמנתו של שוורץ, מלאני, המשיכה במאמציו ולאחר מספר חודשים איתרה טייס לניסוי הבא. בנובמבר הסכים מכונאי צבאי גרמני, ארנסט ינגלס, להטיס את המכונה החדשה. טיסת הנסוי נערכה ב-3 בנובמבר 1897 בנוכחות הרוזן פרדיננד פון צפלין. בתנאי מזג אוויר לא טובים, ספינת האוויר טיפסה לגובה 460 מטר והמשיכה בטיסה מעל בתי ברלין. בשלב מסוים התנתקה חגורת המנוע מאחד המדחפים דבר שגרם לאי יציבות ולהכרח לבצע נחיתת חירום. הטייס שחרר חלק מהגז כדי להחזיר את הספינה לקרקע, אך היא התהפכה והתרסקה כשהטייס נפגע באופן קל בלבד.
למרות זאת הניסוי נחשב מוצלח, כפי שמעידות תעודות מהתקופה, וכן כתבות בעיתונים, אך היו לשוורץ מתנגדים רבים, הן בתוך הצבא הגרמני (שכן היה יהודי מקרואטיה ולא מגרמניה), והן מצידו של הרוזן פרדיננד פון צפלין, אשר שנתיים לפני כן, ניסה לקדם בגרמניה רעיון של ספינת אוויר קשיחה, וזכה לתהודה עיתונאית ולאהדה רבה בקרב הציבור הגרמני. בעת הניסוי לא הורשו קצינים גרמנים להשתתף בהטסת הספינה. כמו כן הקיסר פרנץ יוזף שהיה אמור להשתתף בהשקת הבכורה החגיגית, ביטל את הגעתו.
הקהילה היהודית של וינה ארגנה לשוורץ קבר בבית הקברות המרכזי בווינה.
לאחר פטירתו.
אלמנתו של שוורץ, מלאני, התכתבה במשך חודשים עם הצבא, בניסיון לזכות בתשלום עבור המצאת בעלה, אך לא זכתה למענה. היא נסעה לברלין וגם שם לא הצליחה לקדם את עניינה. ב-1898 רכש הרוזן צפלין, מתנגדו של שוורץ, את הידע והזכויות להמשך הפיתוח של רעיונותיו בסכום זעום, ובכתביו רשם שהוא "פדה אותם". לאחר מכן התכחש צפלין למקוריות הרעיונות של שוורץ: בספרו של יצרן הצפלינים, ד"ר הוגו אקנר, נרשם שהסיבה היחידה לקניית הפטנט הייתה לצורך קבלת ציפוי האלומיניום שעליו הייתה בלעדיות לחברה של שוורץ, ואילו את הצורה עצמה תכנן פון-צפלין שנים קודם, וכבר היה בתהליך ייצור במקביל לשוורץ.
צפלין המשיך בפיתוח הספינות תוך יצירת קו יצור לספינות האוויר שנשאו את שמו, ונקראו "צפלין", למרות החוזה שערך עם אלמנתו של שוורץ, בו הובטח שהספינות יקראו על שם ממציאם "שוורץ". יתר על כן, בנוסף להפרה זאת בחוזה, לא שילם צפלין לאלמנתו של שוורץ את מלוא הסכום עליו סוכם כתמורה על מכירת התוכניות.
החוזה המקורי נמצא במחלקה לכתבי יד וארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
טניס שולחן
טניס שולחן, ידוע בכינויו פינג פונג, הוא משחק שולחן המשוחק בכדור קטן ומחבטים על ידי שני שחקנים או ארבעה (במשחקי זוגות הנקראים קדטים).
המשחק משוחק בעזרת מחבט וכדור על גבי שולחן מיועד.
מטרת המשחק היא לחבוט בכדור כך שינחת בצדו השני של השולחן, והיריב לא יוכל להחזירו.
היסטוריה.
מקורו של טניס השולחן הוא באנגליה בסוף המאה התשע עשרה, לרוב הוא שוחק בשעות שלאחר ארוחת הערב, בתור בידור. הוא שוחק בתור חיקוי של הטניס המקורי אבל בסביבה ביתית. אביזרי המשחק היו בדרך כלל חפצים ביתיים, מספר ספרים היו הרשת, הכדור היה פקק של בקבוק שמפניה וקופסאות טבק היו המחבטים. בעקבות העלייה בפופולריות המשחק, התפתחה תעשיית אביזרי המשחק וכך עברו למחבטים עשויים קלף.
בשנת 1926 נוסדה הפדרציה הבינלאומית לטניס שולחן , על ידי ג'ורג' להמן היהודי - נשיא איגוד טניס השולחן הגרמני, אייבור מונטגיו היהודי - נשיא איגוד טניס השולחן האנגלי, ג'ורג' רוס, ג'י פי פופ, רולנד יעקובי וזולטאן מצ'לוביץ', שני שחקני טניס שולחן הונגרים-יהודים, זדנק היידושק - נשיא איגוד טניס השולחן הצ'כי, פאול פלוסמן שחקן טניס שולחן אוסטרי-יהודי. הפדרציה ארגנה את אליפות העולם בטניס שולחן הראשונה בלונדון, בדצמבר אותה שנה.
במשך כ-41 שנים שימש אייבור מונטגיו כנשיא הפדרציה הבינלאומית לטניס שולחן.
בין השנים 1926 ל-1957 שחקני טניס שולחן יהודים, מהונגריה, רומניה, אנגליה, צ'כוסלובקיה, פולין, אוסטריה וגרמניה, זכו ב-223 מדליות באליפויות העולם, מהן 170 אישיות ו-53 במסגרת של נבחרות לאומיות, רובן לפני מלחמת העולם השנייה שקטעה את ההישגים של שחקני טניס השולחן היהודים. הגדולים מכולם היו ויקטור ברנה מהונגריה (22 מדליות זהב, מהן 5 אישיות, שיא של כל הזמנים) ואנג'ליקה רוזיאנו מרומניה (17 מדליות זהב, מהן 6 אישיות רצופות, שיא של כל הזמנים).
ב-1971 משחק שנערך בין נבחרת סין לנבחרת ארצות הברית, במסגרת אליפות העולם ביפן, הוביל להתקרבות בין ארצות הברית לסין שאחד מסממניה היה ביקור ניקסון בסין. אזכור לאירוע זה היה גם בסרט פורסט גאמפ.
טניס שולחן במשחקים האולימפיים קיים החל מאולימפיאדת סיאול (1988). כיום המשחק נפוץ מאוד באסיה ובאירופה והשחקנים הטובים ביותר כיום מגיעים מסין (אליפות העולם בטניס שולחן).
אופי המשחק השתנה במשך השנים. מחבטי הספוג נכנסו לשימוש בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים ואיפשרו משחק הגנה והתקפה מגוון הרבה יותר מאשר קודם לכן. אחד השינויים שאיפשרו מחבטי הספוג היה חבטות הספין. שינויים בחוקה הביאו אף הם לשינוי באופי המשחק: הגדלת הכדור הביאה לכך שכל נקודה משוחקת זמן רב יותר, אך מצד שני הוחלט על הורדת מספר הנקודות הדרושות לניצחון בכל מערכה.
ציוד וכללי המשחק.
טניס שולחן הוא משחק קצבי ומהיר מאוד המצריך מאמץ, כושר גופני, תרגול ממושך ואימונים סדירים על מנת לרכוש מיומנות גבוהה. המשחק משוחק בעזרת כדור קטן וקל מאוד (2.7 גרם), הכדור הוא חלול והוא בעל קוטר של 40 מילימטר (עד שנת 2000 קוטר הכדור היה 38 מ"מ). מידות שולחן המשחק הן: אורך: תשע רגליים (2.74 מטר), רוחב: חמש רגליים (1.525 מטר) וגובהו מעל הקרקע הוא 30 אינץ' (76 סנטימטר). השולחן מחולק באופן שווה לשני חלקים שביניהם מפרידה רשת שגובהה חצי רגל (15.25 סנטימטר).
השחקנים משתמשים במחבט אשר עשוי לרוב מעץ המכוסה גומי משני צדדיו. צידו האחד של המחבט צבוע אדום, והשני שחור.
כל שלב משחק מתחיל בהגשה שמתבצעת על ידי זריקת הכדור באוויר וחבטה בו כך שיפגע תחילה בחצי השולחן הקרוב ולאחר מכן יקפוץ לצידו של היריב. פסילת ההגשה מתבצעת במקרים הבאים:
כל פסילה מקנה ליריב נקודה. על היריב להחזיר את הכדור כך שיקפוץ רק בצד הרחוק ממנו (ולא גם בצד הקרוב כמו בהגשה). מכאן ואילך, שני היריבים צריכים להחזיר את הכדור לצד השולחן הרחוק מהם, ואם לא עשו כן – מוענקת לשחקן השני נקודה. כן מוענקת לשחקן השני נקודה אם נגע הכדור בחלק מגוף השחקן שאינו היד האוחזת במחבט, מן המרפק ומטה, או אם נגע השחקן בשולחן בעת שהמשחק היה פעיל. כדי לנצח משחקון יש לזכות ב-11 נקודות בהפרש שתי נקודות לפחות. [במידה והתוצאה 10-10, ממשיכים לשחק, כשלכל שחקן הגשה 1, עד ששחקן 1 צובר יתרון של 2 נקודות] (לפי הכללים שהיו נהוגים עד לשנת 2001 צריך היה לזכות ב-21 נקודות). בדרך כלל משחקים חמש או שבע מערכות במשחק (וזה מכונה "הטוב מחמש" או "הטוב משבע")
הגשות.
לכל אחד מהשחקנים ניתנות שתי חבטות הגשה ברציפות (עד 2001 היו חמש הגשות רצופות לכל אחד).
ישנן כמה סוגי הגשות:
בדרך כלל ההגשות האלו נחשבות להגשות הקשות ביותר.
5. כאשר הכדור פוגע ברשת ואח"כ פוגע בשולחנו של היריב המצב נחשב כ-״נט״ והשחקן שהגיש צריך להגיש עוד הפעם. [כשמשחקים עם 5 הגשות לכל אחד, כשהשחקן הגיש 3 פעמים רצופות "נט", זוהי פסילה]
מטרת ההגשה היא לתת למגיש יתרון בנקודה הזו, או פסילה מיידית של היריב.
כשמגישים הגשה מסובבת למשל, ליריב קשה יותר לענות על ההגשות, ואז הוא עונה על ההגשה חלש יותר, והמגיש יכול לשנות את כיוון הכדור בחוזקה. השחקנים משתמשים לרוב בהגשה מסובבת.
מכות.
ישנן כמה סוגי מכות:
אליפות העולם בטניס שולחן.
אליפות העולם בטניס שולחן היא תחרות טניס שולחן החשובה ביותר בעולם. לראשונה נערך האירוע בשנת 1926 בלונדון, בריטניה. משנת 1928–1957 נערך האירוע בכל שנה למעט בתקופת מלחמת העולם השנייה (האליפות חודשה בשנת 1947) ומשנת 1957 האליפות נערכת בכל שנתיים. משנת 2000 נערכת אליפות נפרדת לקבוצות בכל שנתיים, בשנה שבה לא נערכת אליפות אישית וזוגות.
באליפויות העולם הראשונות, לפני מלחמת העולם השנייה, שלטו נבחרת הגברים של הונגריה עם 9 תארים ונבחרת הנשים של צ'כוסלובקיה עם 3 תארים. לאחר המלחמה שלטה נבחרת הגברים של צ'כוסלובקיה עם 4 תארים ונבחרת הנשים של רומניה עם 5 תארים. בשנות ה-60 החלה שליטה של נבחרת הגברים והנשים של יפן שזכתה ב-12 תארים. משנות ה-70 החלה שליטה מוחלטת של נבחרות הנשים והגברים מסין שזכו ב-40 תארים. לתקופה קצרה בשנות ה-90 זכתה נבחרת הגברים של שוודיה ב-4 תארים.
טניס שולחן במשחקים האולימפיים.
טניס שולחן הוא ענף במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סיאול (1988). לאורך השנים זכו טניסאי שולחן ונבחרות מ-12 מדינות במדליות אולימפיות. הענף נשלט באופן מובהק על ידי סין. מתוך 32 מדליות הזהב שחולקו עד אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), זכו טניסאי השולחן הסינים ב-28.
טניס שולחן בישראל.