בסמכותו של השר להכריז גם על רבעים עירוניים בתוך תחומי העירייה, המנוהלים בידי ועדים מקומיים. דוגמאות בולטות לכך הן קריית חיים בחיפה, נווה מונוסון ביהוד ומכבים-רעות במודיעין.
מועצת העירייה.
הפקודה קובעת מה יהיה מספר חברי המועצה, כנגזרת ממספר תושבי העיר. המספר המינימלי הקבוע הוא 9 (בעיר שבתחומה מתגוררים פחות מ-5,000 תושבים) והמספר המקסימלי הוא 31 (בעיר שבתחומה מתגוררים למעלה מ-100,000 תושבים), ובכל מקרה הוא אי-זוגי.
הפקודה קובעת מי פסול מלכהן כחבר מועצה, ומטילה על חברי המועצה הגבלות שונות שנועדו למנוע ניגוד עניינים. היא קובעת גם הוראות בדבר השעיה של חבר מועצה, התפטרותו, והגבלות על חברי מועצה שפרשו מסיעותיהם.
עוד קובעת הפקודה את המספר המקסימלי של סגני ראש העירייה (גם כאן, המספר תלוי במספר תושבי העיר).
התערבות השלטון המרכזי בניהול העירייה.
הפקודה קובעת מספר מקרים שבהם רשאים שר הפנים או הממונה על המחוז להתערב בניהול העירייה. השימוש בסמכויות אלה נחשב קיצוני, מאחר שמדובר בהתערבות במילוי תפקידו של גוף נבחר. מרבית הסעיפים המקנים סמכויות מעין זו נוספו בחוקי הסדרים שונים, כחלק מניסיון האוצר להביא לניהול מאוזן של העיריות, שרובן נמצאות בגירעונות.
הפקודה קובעת, למשל, כי אם הממונה על המחוז סבור כי העירייה אינה ממלאת חובה שמוטלת עליה על פי דין, הוא רשאי להוציא לה צו למילוי אותה חובה, ואם גם אז אינה ממלאת אותה, רשאי הוא למנות אדם שימלא את התפקיד במקומה. במקרה שבו השר סבור כי העירייה אינה פועלת מספיק לגביית ארנונה ותשלומים ומסים עירוניים אחרים, הוא רשאי למנות גובה שיבצע זאת במקומה. סמכות נוספת של השר היא מינוי חשב מלווה בעירייה שנמצאת בגירעון.
בעוד שהסמכויות שהוזכרו הן התערבות בעניינים נקודתיים, בסמכותו של השר גם לפזר את המועצה ולמנות ועדה למילוי תפקידיה או ועדה למילוי תפקידי המועצה וראש העירייה. המקרים בהם רשאי שר הפנים לעשות כן הם: אם סבר כי העירייה אינה ממלאת את חובותיה; אם ועדת חקירה מיוחדת, שהקים לשם כך, מצאה כי המועצה או ראש העיר אינם ממלאים את תפקידיהם כראוי; אם העירייה אינה עומדת בשיעורים מסוימים (הקבועים בתקנות) של גירעון שוטף, גירעון מצטבר, גביית ארנונה וגביית תשלומי אספקת מים.
אם מועצת העירייה לא מאשרת את תקציב העירייה במועדים הקבועים בפקודה, פיזור המועצה מנדטורי, ושיקול הדעת של השר מצטמצם לשאלה האם להדיח גם את ראש העירייה בנוסף לפיזור המועצה.
ועדות המועצה.
הפקודה מונה 13 ועדות שהמועצה חייבת לבחור: ועדת מכרזים, ועדת כספים, ועדת מל"ח, ועדת ביטחון, ועדה לענייני ביקורת, ועדת הנחות, ועדה לקליטת עלייה, ועדת בטיחות בדרכים, ועדה לקידום מעמד הילד, ועדה להנצחת זכרם של נרצחי טרור, ועדת חינוך, ועדה לאיכות הסביבה וועדה למאבק בנגע הסמים המסוכנים.
מרבית הוועדות הן ועדות מייעצות ואין להן סמכויות של ממש. הוועדות האופרטיביות הן ועדת מל"ח, שבסמכותה לקבוע הוראות בדבר הכנתו והפעלתו של המשק לשעת חירום וועדת ההנחות, שבסמכותה לקבוע את הקריטריונים למתן הנחות מסכומי הארנונה, בכפוף למגבלות הקבועות בפקודה. ועדת המכרזים היא אמנם ועדה מייעצת, אך חריגה מהמלצותיה טעונה הנמקה ואישור של מועצת העיר, ועל כן להמלצותיה תוקף כמעט מחייב.
עובדי העירייה.
הפקודה מסדירה תנאי הכשירות, דרכי המינוי ודרכי הפיטורים של העובדים הבכירים בעירייה. הפקודה מחייבת את מינויים של מנכ"ל או מזכיר, מהנדס, מבקר, גזבר, ווטרינר. חובת המינוי ותנאי הכשירות של היועץ המשפטי ומנהל מחלקת החינוך מוסדרים בחוקים ספציפיים לעניין זה, אך דרכי המינוי הקבועות בפקודה חלות עליהם.
הפקודה קובעת גם כללים שונים למניעת ניגוד עניינים של כלל עובדי העירייה, וכללים בדבר העסקת קרובי משפחה, שנועדו למנוע נפוטיזם.
תקציב העירייה.
הפקודה מפרטת הוראות בדבר אופן הכנת התקציב, המועדים לאישורו במועצה ועריכת דוחות שנתיים. תקציב העירייה טעון את אישור שר הפנים, ובמקרים מסוימים הוא אף רשאי לערוך בו שינויים.
חובותיה וסמכויותיה של העירייה.
הפקודה מפרטת את התחומים שהעירייה חייבת לדאוג להם. בין היתר, מדובר בתחזוקת רחובות, ביוב, הסדרת שווקים, תברואה, פיקוח על כלבים, הכנת המשק לשעת חירום ועוד.
כן מפורטות סמכויותיה של העירייה. בסמכותה של העירייה, בין היתר, להקים מבני ציבור וגנים ציבוריים, לנטוע עצים, לדרוש מבתי עסק לנקות את המדרכות הסמוכות אליהם, להסדיר שעות פתיחה של בתי עסק, להסדיר את השיט בנהרות, להסדיר בתי עלמין, לייסד חברות, ועוד.
לשם ביצוע חובותיה וסמכויותיה, רשאית מועצת העיר להתקין חוקי עזר.
ארנונה.
רוב ההוראות לגבי תשלומי ארנונה אינן בפקודת העיריות, אלא בחוק הסדרים במשק המדינה (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב), התשנ"ג-1992. בפקודת העיריות נותרו בעיקר הסעיפים העוסקים בדרכי הגבייה, ולא בעצם הטלת הארנונה.
חוקים נוספים העוסקים בשלטון המקומי.
פקודת המועצות המקומיות היא החוק המקביל לפקודת העיריות, לגבי מועצות מקומיות ומועצות אזוריות. בניגוד לפקודת העיריות המפורטת, מרבית ההסדרים אינם מופיעים בפקודה, אלא בצווים שהוציא שר הפנים מכוחה. סעיפים רבים בפקודה מחילים הוראות מפקודת העיריות על המועצות המקומיות.
חוקים רבים אחרים חלים הן על עיריות והן על מועצות מקומיות. חוקים מרכזיים הם:
אצטדיון המכתש
אצטדיון המכתש היה אצטדיון כדורגל ששימש כמגרשה הביתי הוותיק של הפועל רמת-גן גבעתיים בכדורגל. בנוסף שימש כאצטדיון של קבוצת העבר הפועל גבעתיים שהייתה קיימת משנות ה-40 ועד לשנות ה-70 המאוחרות. האצטדיון שכן בשכונת בורוכוב בגבעתיים בשטח בין הרחובות "בורוכוב" מצפון, "יפה נוף" ממזרח, "השניים" מדרום ו"אהרון גולדשטיין" ממערב. האצטדיון נבנה בשנת 1927 ושימש את הקבוצה במשך עשרות שנים עד שנת 2010. בשנת 2011 נהרס ובמקומו נבנו שני מגדלי מגורים בעלי מאות יחידות דיור.
מבנה האצטדיון.
קיבולת המגרש הייתה כ-5,500 צופים בשלושה יציעים: היציע המזרחי, שבו ישבו בדרך כלל אוהדי הקבוצה האורחת, היה מאחורי אחד השערים ויכול היה לאכלס כ-3,000 צופים; היציע הדרומי אִכלס את אוהדי הפועל רמת-גן גבעתיים וקיבולתו הייתה כ-2,000 צופים; היציע הצפוני היה בעל קיבולת של כ-500 צופים ואכלס גם הוא את אוהדי הקבוצה הביתית. מתחת ליציע הצפוני, בפינה הצפון-מערבית של האצטדיון ברחוב בורוכוב, פעל במשך שנים קן רמת גן של הנוער העובד והלומד.
היסטוריה.
המגרש שעליו נבנה אצטדיון המכתש נרכש על ידי מייסדי גבעתיים ב-1927, ויועד בתחילה לגן בוטני אך לבסוף שימש כאמפיתיאטרון לתושבי שכונת בורוכוב. האזור שימש את טקסי בית הספר בורוכוב וצולמו שם סרטים כגון מעל החרבות, סרט הקולנוע העלילתי הראשון דובר עברית ועודד הנודד אשר השתמש בקירות המכתש כתפאורה לצילום. ב-1956 הוסב המכתש לאצטדיון כדורגל.
הקרקע הועברה לידי קרן קיימת לישראל שהחכירה אותה להסתדרות ב-1949. מי שניהלה בפועל את הקרקע הייתה חברה בת של ההסתדרות, "עמלנו חברה בעלת נכסי הפועלים ברמת-גן", שהשכירה את האצטדיון לקבוצת הפועל רמת גן. בנוסף שיחקה בה קבוצת הפועל גבעתיים, ששימשה כקבוצת המילואים של הפועל רמת גן בליגות הנמוכות, שהתקיימה עד 1977.
ב-1988 פנה הקבלן אבירם דולינגר לחברת "עמלנו" והצליח לקנות ממנה את הקרקע. תחילה רכש את מגרש החניה הצמוד לאצטדיון ובהמשך גם את האצטדיון. אפי שטנצלר, לימים ראש העיר גבעתיים, היה דירקטור בעמלנו ב-1988. שנה לאחר מכן, כשהיה יו"ר הוועדה המקומית לתכנון ובנייה בגבעתיים, חתם על ההחלטה המשנה את ייעוד הקרקע מאצטדיון למגורים. רכישת הקרקע הייתה שנויה במחלוקת סביב השאלה אם להסתדרות (ולחברת הנכסים "עמלנו" שבבעלותה) היו זכויות למכירת הקרקע. מחלוקות נוספות היו סביב אישורי הבנייה.
עקב חוסר הוודאות לגבי עתיד האצטדיון הוא סבל במשך שנים רבות מהזנחה ומבעיות בטיחות שונות, ובעונת 2002/2003 נפסל מלארח משחקי ליגה. בסוף שנת 2005 שבה הקבוצה לשחק במכתש. בין עונת 2007 ל-2008 עבר המכתש שיפוץ מסיבי: משטח הדשא הוחלף וכך גם מערכות ההשקיה שהוחלפו במערכות מודרניות וטובות יותר. כמו כן הותקנו 2,500 כיסאות, הוסרו הגדרות ונערך מבצע שבו יכלו האוהדים לרכוש כיסא שעליו יופיע שמם. עם עליית הקבוצה לליגת העל בעונת 2009/10, שוב חדלה הקבוצה לארח את משחקיה הביתיים במכתש ועברה לארח באצטדיון וינטר.
בשנת 2008 החליט בית משפט השלום, במסגרת תביעה שהגישה חברת "עמלנו" נגד הפועל רמת גן, שייעודו החוקי של המגרש, בתוכנית בניין עיר, שונה למטרת מגורים ועל הקבוצה לפנותו אך האוהדים הצליחו לערער על כך. בסוף שנת 2009 נקבע בהסכם בוררות שהקבוצה תעזוב את המכתש בסוף יוני 2010 בתמורה לפיצוי כספי. בנוסף נקבע כי ייבנה לקבוצה אצטדיון חדש. ב-24 באוגוסט 2011 החלו עבודות ההריסה של האצטדיון, אך יום לאחר מכן הוציא בית המשפט צו מניעה להריסת האצטדיון. ב-15 בספטמבר 2011 בוטל צו המניעה, והתיר את המשך עבודות הריסת האצטדיון. כיום נמצאים בשטח המגרש שני מגדלי מגורים ופארק ציבורי (גינת המכתש).
בקיץ 2020 הוקמה קבוצת כדורגל בשם המכתש גבעתיים על שם האצטדיון, שמתמודדת בליגה ג'.
פרויקט "בסר בבורוכוב".
ההסכם למכירת האצטדיון תמורת 8 מיליון דולר נחתם בין חברת "עמלנו" וחברת "גני דולינגר" של הקבלן אבירם דולינגר. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 נכנס שאול אלוביץ' כשותף בחברת "גני דולינגר" ושם החברה שונה ל"יורוקום נדל"ן", וב-2008 מכר דולינגר את חלקו הנותר בחברה (25%) לאלוביץ'.