אחת מהתרבויות הראשונות שהאסלאם פגשה בזמן ולאחר לידתה, הייתה ההתרבות הפרסית-סאסאנית. הבירה הפרסית הייתה על הגדות המזרחיות של הפרת והחידקל במאה ה-7. קרבה זו הביאה אדריכלים של האסלאם הקדום לשאול, ולמעשה לרשת את המסורות והדרכים של האימפריה הפרסית-סאסאנית שנפלה.
האדריכלות האסלאמית שאלה רבות מהפרסית. בגדאד, לדוגמה, התבססה על תקדימים פרסיים כמו פירוזבאד בפרס. למעשה, כיום ידוע ששני המעצבים שאל-מנסור שכר על מנת לתכנן את העיר היו נאובאחט, זוראסטרי לשעבר פרסי, ומאשלה, יהודי לשעבר מח'וראסאן שבאיראן.
המסגד הגדול בסאמרא הוא דוגמה נוספת, שם המגדל הספירלי התבסס על אדריכלות פרסית, כמו המגדל הספירלי באמצע פירוזבד, בירה סאסאנית לשעבר.
אדריכלות הודית-מוגולית.
סגנון מיוחד נוסף הוא האדריכלות של האימפריה המוגולית בהודו ובפקיסטן במאה ה-16' עד מאה ה-18'. הסמן הראשון לסגנון אדריכלי זה, הוא קבר הומאיון שבניזמודין שבדלהי, אותו בנתה חאג'י בגום (Haji Begum), אלמנתו של הומאיון, בשנים 1562-1571.
בנה, הקיסר אכבר, בנה את העיר המלכותית פטהפור סיקרי (כ-35 קילומטר מערבית לאגרה) בשנות ה-70' וה-80' של המאה ה-16', ואף הוא שילב בה אלמנטים פרסיים, אסלאמיים והינדואים.
הדוגמא המרהיבה ביותר של האדריכלות המוגולית הוא קבר איטמאד אוד-דאולה אותו בנתה נור ג'האן לזכר אביה מירזה גהיאס בג בין השנים 1628-1622.
אולם הדוגמה המפורסמת ביותר של אדריכלות מוגולית היא הטאג' מאהל, ("אגל דמעה על לחי הזמן" כפי שזכה להיקרא על ידי המשורר רבינדרנאת טאגור), שבניינו החל שלוש שנים לאחר חנוכתו של איטמאד אוד-דאולה, והסתיימה ב-1654. הוא נבנה על ידי המלך שאה ג'אהן כמאוזלאום לאשתו ארג'ונאד באנו בגם, שכינויה היה "מומתאז מאהל", שמתה בלידת ילדם ה-14'. השימוש הנרחב באבנים יקרות למחצה המשובצות בציפוי המבנה, והכמות האדירה של השיש הלבן והשיש השחור, כמעט ורוששו את מלכותו. הטאג' מאהל הוא כמעט סימטרי, לבד מהסרקופאג של שאה ג'אהן שמוסט מהמרכז בחדר הקבר שמתחת לקומה הראשית. סימטריה זו כוללת גם בניית מסגד-מראה מאבן חול אדומה על מנת להקביל למסגד הפונה למכה ממערב למבנה העיקרי. וכמו בכל המבנים בסגנון אדריכלי זה, ובכללם גם קבר אכבר בסיקאנדרה הצמודה לאגרה, קבר ג'האנגיר בלאהור וקבר אורנגזב באוראנגאבאד. המאפיין הבולט באדריכלות זו הוא קיומו של הצ'אר-באג - גן מחולק לארבע, עם תעלות מים החוצות אותו, המייצג את גן העדן.
אדריכלות מרוקאית.
האדריכלות המרוקאית מתוארכת משנת 110 לפני הספירה עם בנייני הבזאר המאסיביים של הברברים שהקימו בתים עשויים לבני בוץ. האדריכלות הושפעה מאיסלאמיזציה בתקופת השושלת האידריסיסטית, גולים מוריים מספרד, וגם על ידי צרפת שעסקה במרוקו ב -1912. המאפיינים העיקריים המאפיינים את הסגנון המרוקאי הם קירות מצופים קרמיקה הקרויה: זליג' ובתים הבנויים סביב חצר עם בריכה הקרויים: ריאד מרוקאי.
אדריכלות תימנית.
ניתן לאפיין את האדריכלות התימנית בתור "שמרנית ", שכן העם התימני משלב את עברם הפרה-אסלאמי והאסלאמי. פילוסופיה זו מודגמת בבניית המסגד של שלמה במאריב, שנבנה היישר על גבי מקדש ישן. אדריכלות תימנית היא האדריכלות המאפיינת בתים שנבנו בכמה קומות ונחשבים בעיני היסטוריונים רבים בתור הארץ הראשונה בעולם בה הוקמו גורדי שחקים, חלק מהקומות המשמשות כמחסן קו עם מדרגות נשלפות. הבתים עשויים מלבני בוץ מעורבבות עם גבס. חלק מן הבתים והארמונות הוקמו על גבי סלעים או בתוך סלעים ומאוד מזכירים את האדריכלות של הנבטים שהיו "עם נווד" החי במדבריות ערב ואזור הנגב.
אדריכלות טטרית.
האדריכלות הטטרית היא סגנון מוסלמי שהיה נפוץ במדינות מוסלמיות במרכז רוסיה. אדריכלות זו היא שילוב אדריכלי של סגנון רוסי ביחד עם מוטיבים מוסלמים.
חָג' (ערבית: حجّ) הוא מונח באסלאם המתאר עלייה לרגל למכה. החג' הוא העלייה לרגל השנתית הגדולה ביותר בעולם כיום. הוא החמישי מבין "חמשת עמודי האסלאם" באסלאם הסוני ואחד מאחד עשר ענפי הדת באסלאם השיעי. על פי החג', כל מוסלמי בריא בגופו מחויב לעלות לרגל למכה לפחות פעם אחת בחייו, אם יש לו המשאבים הכספיים הנדרשים. כל זאת כדי לחזק את האחדות המוסלמית ואת הכניעה שלהם בפני אלוהים. מוסלמי אשר ביצע את מצוות החג' זוכה בתואר, ולעיתים כינוי זה אף מתווסף לשמו.
העלייה לרגל עצמה מתבצעת בין היום השמיני ליום השנים עשר של חודש ד'ו אל-חיג'ה, החודש השנים עשר בלוח השנה המוסלמי.
הקונוטציה המקובלת לחג' היא למוחמד אך המנהג מיוחס על ידי המוסלמים לתקופות שלפני האסלאם עד לתקופת אברהם וישמעאל. עולים לרגל מצטרפים לתהלוכות ענק של מאות ואלפי אנשים, אשר סימולטנית מתרכזים במכה לשבוע החג', ומבצעים יחדיו סדרת פולחנים. כחלק מהחג' כל עולה לרגל צועד שבע פעמים נגד כיוון השעון מסביב לכעבה, הבניין אשר משמש ככיוון התפילה המוסלמי; רצים בין הרי הא-סאפא והא-מארוואה; שותים מבאר זמזם; הולכים למישורי הר ערפאת לעמידה בערנות; ומיידים אבנים בטקס סקילת השטן. העולים לרגל אז מגלחים את ראשם, מבצעים זבח חי ומתחילים לחוג את עיד אל-אדחה (חג הקורבן).
המילה הערבית חג' פירושה כשלעצמה עלייה לרגל, והיא נגזרה כנראה מאותו שורש שממנו נגזרה המילה העברית "חג". היא משמשת גם לתיאור צליינות נוצרית לארץ ישראל. יהודי פרס משתמשים במילה זו לפעמים כדי לתאר עלייה לרגל של יהודים לארץ ישראל. בהקשר המוסלמי (בפרט אצל הסונים) המילה חג' מתארת את סדרת הטקסים שיש לקיים במכה ובסביבותיה בתקופה מסוימת של השנה. סוגים אחרים של עלייה לרגל (עלייה לרגל למכה שלא בתקופה המסוימת בשנה, עלייה לרגל למקומות קדושים אחרים) מכונים בשמות אחרים. ישנו צמח הגה מצויה הנקרא בין השאר ערבית אל-חאג', משום שהוא מצוי בצידי הדרכים של העולים לחגוג את החג.
נכון ל-2007, מעריכים את מספר עולי הרגל השנתי בכשני מיליון. טכניקות לשליטה בקהל החלו להיות קריטיות בתהליך ובגלל מספרם הרב של האנשים הטקסים קיבלו סגנון קצת שונה. אין צורך יותר לנשק את האבן השחורה, אלא רק להצביע עליה בכל פעם שמקיפים את הכעבה. בעבר יידו אבנים על עמודים גדולים, אך בגלל תקלות בטיחות המנהג השתנה לקירות ארוכים עם סלי תפיסה תחתיהם כדי לתפוס את האבנים. הקרבת החיה יכול להיעשות באופן אישי או על ידי מינוי נציג וכן הלאה. אף על פי כל הניסיונות לשיפור הבטיחות עדיין מתרחשות תקריות בטיחות במהלך החג' אשר גורמות למאות מקרי מוות.
ממשלת ערב הסעודית מוציאה ויזות מיוחדות לזרים לצורך העלייה לרגל, שמתבצעת בחודש המוסלמי ד'ו אל-חיג'ה. אולם, הכניסה לעיר עצמה אסורה על לא-מוסלמים, והעיר כולה נחשבת כאתר קדוש לאסלאם. קיום חג' יותר מפעם אחת הוא "תטווע" - מצוות רשות.
היסטוריה.
החג' מבוסס על עלייה לרגל שנחשבה קדומה גם בזמנו של מוחמד במאה ה-7. לפי החדית' ניתן לעקוב אחר חלקים מהחג' עד לתקופתו של אברהם, סביב 2000 לפני הספירה, אשר, לפי האמונה, צווה על ידי אלוהים (אללה) לעזוב את אשתו הגר ובנו ישמעאל במדבר. בזמן שהגר רצה שבע פעמים הלוך ושוב בחיפוש אחר מים לבנה, ישמעאל בכה ורקע באדמה עם רגלו ומים מבור הזמזם החלו לזרום (בור מים זה זוכה לכבוד עד היום בערב הסעודית). בכל שנה שבטים מכל חצי האי ערב היו מתרכזים במכה כחלק מהעלייה לרגל. דתם הספציפית של השבטים הייתה לא רלוונטית לעצמם קיום העלייה לרגל. שבטים נוצרים לקחו בה חלק בדיוק כמו שבטים פגניים. היסטוריונים מוסלמים קוראים לתקופה הזאת של לפני מוחמד "הג'אהִליה". בתקופה זאת הכעבה כללה בתוכה מאות פסלים אשר ייצגו את האלילים של כל שבטי חצי האי ערב וכן פסלים של ישו ומרים.
מוחמד היה ידוע כמי שנסע פעמים רבות לערים מרכזיות, אפילו לפני שזכה להתגלויות. כמו כן באופן היסטורי מוסלמים רבים היו נפגשים בערים גדולות ועולים לרגל יחדיו במסות שמנו עשרות אלפי אנשים, למכה. שתי הנקודות המפורסמות ביותר למפגשים להתחלת מסעות כאלה היו קהיר ודמשק.
ב-632, כאשר מוחמד הוביל אנשים מאל-מדינה למכה זה היה לחג' הראשון המבוצע על ידי מוסלמים בלבד, ולחג' היחיד שמוחמד אי פעם ביצע. בנקודה זאת החג' הפך להיות חלק מחמשת עמודי האסלאם. הכעבה טוהרה מפסלוני אלילים ומוחמד הכריז עליה כבית האל.
ביצוע החג'.
אנשים רבים הולכים למכה בקבוצות עם חבריהם או משפחתם, או עם חברים מהמסגד המקומי, על מנת לחסוך בכסף. יש חברות תעופה שמשווקות חבילה מיוחדת למוסלמים הנוסעים למכה. בשל חוקי ערב הסעודית, ומחשש לביטחונן, אסורה על אישה ההגעה למכה ללא ליווי של קרוב משפחה: עליה להיות עם אביה, בעלה או אחיה. אלפים מערביי ישראל עולים למכה מדי שנה, תוך שימוש בדרכונים ירדניים זמניים שניתנים לצורך החג'.
ברגע שמגיעים אל ה"מקאת" (הנקודה האחרונה לפני מכה, אשר בה חייבים להיכנס למצב של "אחראם") אומרים את ה"נייה", היא הכוונה, האם אני מתכוון לבצע חג' או עמרה (חג' קטן) ומתחילים לומר את ה"תלבייה" :"לפקודתך, לפקודתך אין לך שותף". את התלבייה יש לומר עד אשר רואים את מכה באופק, אז מפסיקים.
בזמן שהם במכה, על עולי הרגל להיכנס למצב של "אחראם", זהו מצב טהור, על הגברים ללבוש בגד לבן אשר לא נגעו בו החוט והמחט, החלק העליון נקרא "אזאר" והתחתון נקרא "רדאא'", על יד ימין להישאר חשופה וכן על הראש, על מנת שדבר לא יפריד בין המאמין לשמים.
ישנן הסתייגויות ממאכלים מסוימים וכן אסור קיום יחסי מין.
טקסים במכה.
כשהוא מגיע למכה, העולה לרגל ('חאג'י') מבצע סדרה של פעולות פולחניות שמסמלות את חייו של הנביא מוחמד, ואת הסולידריות עם המוסלמים בעולם כולו. אלה הן: