בפסק הדין, המכונה פסק דין Rooks, קובע הלורד דבלין, בהסכמת כל הלורדים שישבו בהרכב, כי אין להכיר בפיצויים עונשיים בדיני הנזיקין אלא בשלושה מקרים בלבד:
בשלושת המקרים הנ"ל ניתן לפסוק פיצויים עונשיים רק לטובת הניזוק שהנפגע על ידי התנהגותו של המזיק, וגם במקרים אלו יש לשמור על פרופורציה ועל מידה סבירה. כמו כן מגדיר הלורד דבלין כי יש להתחשב במצבו של המזיק.
פסק הדין קובע כי פרט לשלושה מקרים אלו אין לבית המשפט סמכות לפסוק פיצויים עונשיים במקרים אחרים (אף כי רשאים לפסוק פיצויים מוגברים).
עמדת המשפט האנגלי כיום.
ניתן לומר כי כיום נוקט המשפט האנגלי בעמדת ביניים. באופן עקרוני הוא שולל פיצויים עונשיים, אך מכיר במספר חריגים שבהם מותר להטילם. עמדה זו השכילה לשלב בין שתי העמדות המנוגדות שהיו קיימות באשר לפיצויים עונשיים. מחד, היא מכירה בצדקתם של אלו הטוענים כי הפיצויים העונשיים אינם רצויים בתחום דיני הנזיקין, ומאידך, הכרה זו אינה שלמה והחריגים מביאים לידי ביטוי את שיקוליהם של התומכים בדבר ענישה והרתעה.
נשיא בית המשפט העליון בדימוס, השופט אהרן ברק, טוען כי ההבחנה בין עובדי ציבור מזיקים לבין מזיקים אחרים אינה נקייה מספיק. לטענתו, הענשתו של עובד ציבור יכולה להתבצע במישור המשמעתי או בצורה של נזיפה בפסק דין. אמצעים אלו יעילים כלפי עובדי ציבור אך אינם יעילים כלפי סתם אזרח. ראוי היה דווקא להטיל את הסנקציה על אזרח רגיל שאין דרך אחרת להענישו.
כמו כן, סבור ברק כי ההבחנה בין המקרים בהם מתעשר המזיק בעקבות העוולה שביצע לבין המקרים בהם הטלת הפיצויים הרגילים גורעת מן המזיק את הרווח שצמח לו בעקבות העוולה אינה משכנעת: ספק אם לניזוק יש עניין בהתעשרות המזיק, וספק אם ראוי כי דיני הנזיקין ימלאו את אשר החסירו דיני עשיית עושר ולא במשפט.
הנמקת בית הלורדים כי פסיקת פיצויים עונשיים במקרה זה מוצדקת כי יש בכך משום ללמד לקח את המזיק, אינה יכולה להצטמצם למקרה זה בלבד על פי ברק, שכן אם לימוד הלקח מהווה הנימוק, אין סיבה כי לא יחול במקרים אחרים.
פיצויים עונשיים במשפט העברי.
המשפט העברי מכיר בפיצויים עונשיים, אך נמנע מפסיקה רחבה שלהם.
גישת ההלכה לפיצויים, על פי הרמב"ם, דוגלת בכלל "מי שהזיק ממונו יינזק באותו סכום ממש"- היינו, תשלום פיצויים בגובה הנזק. דיני הנזיקין העבריים, על פי פרופ' שלום אלבק, מטרתם חיובו של המזיק להשלים לניזוק את הנזק ולא להוות עונש למזיק. עם זאת, במקרים חריגים, בעלי חומרה יתרה או בעלי השלכות ציבוריות וחברתיות, מאפשר המשפט העברי הטלת פיצויים עונשיים או מוגברים.
דוגמה למקרה כזה היא של בעל המכה את אשתו, מקרה שבו הכירו חכמי ההלכה באפשרות של הטלת פיצויים מוגברים או עונשיים, הנובעת ממערכת היחסים המיוחדת שבין בעל לאשתו, יחסים ההופכים את המעשה לחמור יותר.
דוגמה נוספת היא של פיצויים "קנסיים", שמטרתם היא הרתעתית-כלכלית, למשל תשלומי כפל שמשלם גנב, תשלומי ארבעה וחמישה שמשלם גנב הטובח או מוכר שה או חמור, וכן מקרים של אינוס, פיתוי ומוציא שם רע, שגם הם נתפסים כחמוּרים.
שיקולי המדיניות בהטלת פיצויים עונשיים במשפט העברי רחבים מאוד, והם קשורים לשיקולים בקביעת עונשים בכלל במשפט העברי. הרמב"ם מציין מספר שיקולים לקביעת חומרת העונש/הפיצוי - חומרת הפשע, תדירות האירוע, חומרת ההתפתות לדבר, הקלות לבצע את המעשה.
לדברי ד"ר יובל סיני, לחומרת המעשים יש מקום מרכזי בקביעת שיעור הפיצויים, כמו גם להרתעה יעילה. על מנת להעניש במשפט העברי בדרך כלל די בכוונה להזיק ואין צורך דווקא בזדון, על אף שהוא עשוי להשפיע על חומרת המעשה.
סקירת הדין הישראלי.
הוראות החוק הרלוונטיות.
סעיף 76 לפקודת הנזיקין מגדיר שפיצוי ניתן רק על נזק שעלול לבוא באורח טבעי במהלכם הרגיל של הדברים ושאירע במישרין מעוולת הנתבע.
פיצויים אפשר שיינתנו הם בלבד או בנוסף על ציווי או במקומו; אלא שאם -
הסעד הנזיקי אינו הצהרתי או עונשי, אלא סעד תרופתי שנועד להסיר את הנזק ולהיטיבו, ולהעמיד את הניזוק במצב בו היה אלמלא אירע הנזק.
הפקודה אינה מגדירה פיצויים עונשיים ואינה מסמיכה את בית המשפט לפסוק פיצויים לדוגמה. למרות זאת, בתי המשפט בישראל הכירו בכך שיש בכוחם לפסוק פיצויים עונשיים, ואף עשו כן במקרים מסוימים שבהם הייתה עוולה חמורה או רשלנות חמורה, למשל בפרשות מסיקה ופלד שיפורטו בהמשך.
עבודות ההכנה לפקודה מלמדות כי השאלה עמדה לנגד עיני מנסחי הפקודה, והם השמיטו במתכוון את ההוראות לגביה. ייתכן והדבר מעיד על כך שאין מדובר בלקונה אלא בהסדר שלילי, אך אפילו אם מדובר בלקונה ספק אם ראוי לייבא הלכות בדבר פסיקת פיצויים עונשיים מן הדין האנגלי, הרואה בדבר אנומליה לדין הכללי.
בעבר עלו מספר הצעות חוק המגדירות פיצויים עונשיים או פיצויים ללא הוכחת נזק, אך הם לא התגבשו לכלל חקיקה. הצעות החוק מגדירות אפשרות לפיצויים עונשיים בעבירות כוונה וזדון הראויות לגינוי.
בבסיס ההצעות עומד הפן המוסרי והאפשרות להטיל סנקציות אזרחיות על מעוולים, תוך שימת דגש על הפן ההרתעתי של העניין, וכן הצורך להסדיר את המצב הקיים בו אין סמכות מפורשת בחוק לבית המשפט לקבוע פיצויים עונשיים.
הוראת חוק נוספת הרלוונטית לעניין הפיצויים העונשיים נמצאת בחוק חוזה הביטוח:
28א. ריבית מיוחדת&lt;BR&gt;
מבטח בביטוחים אישיים, שלא שילם את תגמולי הביטוח שלא היו שנויים במחלוקת בתום לב, במועדים שבהם היה עליו לשלמם לפי סעיף 27, רשאי בית המשפט לחייבו בתשלום ריבית מיוחדת בשיעור שלא יעלה על פי שלושה מן הריבית הקבועה בהגדרת הפרשי הצמדה וריבית שבחוק פסיקת ריבית והצמדה, התשכ"א-1961, שתחושב על תגמולי הביטוח האמורים ועל תוספת הפרשי ההצמדה על תגמולים אלה לפי סעיף 28, מהמועדים בהם היה על המבטח לשלמם עד תשלומם בפועל; הריבית המיוחדת תשולם בנוסף לריבית האמורה בסעיף 28. לעניין זה, "ביטוחים אישיים" - ביטוח חיים, ביטוח תאונות אישיות, ביטוח רכב (רכוש), ביטוח דירות ותכולתן, ולמעט ביטוח אחריות."
לכאורה נראה כי אין קשר בין החוק לבין דיני הנזיקין, אך למעשה הוראת חוק זו מסמיכה את בית המשפט להטיל על חברות ביטוח ריבית עונשית בתביעות בהן נהגו כלפי המבוטח בחוסר תום לב.
בית המשפט מוסמך לחייב את חברת הביטוח לשלם עד פי שלושה מן הריבית הקבועה, סכום אשר מהווה בעצם פיצויים עונשיים.
פיתוחים פסיקתיים בבית המשפט העליון.
פסק דין אטינגר - נער בן שתים עשרה ששיחק עם חברו באתר משחקים ברובע היהודי בעיר העתיקה ונפל לבור שהיה בקרבת מקום שבתחתיתו משטח בטון. הנער, מיכאל אטינגר, נחבל בראשו ונפטר יום למחרת. התביעה היא כנגד החברה לפיתוח הרובע היהודי אשר, לטענת התובעים, הייתה אחראית להימצאות הבור ואי גידורו כנדרש. נפסק כי החברה אכן אשמה בעוולת הרשלנות.
זהו פסק דין הדגל בפסיקת פיצויים עונשיים ומהווה את האסמכתא לקביעה כי לבתי המשפט בישראל הסמכות לפסוק פיצויים עונשיים.
פסק הדין דן בשאלת הפיצויים העונשיים ובסמכות בית המשפט לפסוק אותם. השופט ריבלין סוקר משפט משווה ומציין שישנן שיטות משפט בהן ניתן לפסוק פיצויים עונשיים.
עם זאת, מחליט השופט לא להתערב בקביעת המחוזי באשר לאי פסיקת פיצויים עונשיים, ואין הוא מכריע בשאלה האם קיימת סמכות לפסוק פיצויים עונשיים. בפסק הדין המחוזי מציין השופט כי ככלל אין פוסקים פיצויים עונשיים אלא בגין עוולות המצריכות כוונה או זדון, ובענייננו אף כי התוצאות טרגיות מדובר ברשלנות בלבד, והשופט ריבלין מסכים עמו.
פסק דין מרציאנו- אישה שנפטרה מסרטן לאחר שהתגלה מאוחר מדי כיוון ולא בוצעו בדיקות הכרחיות על ידי הרופאים אשר היו יכולות לגלות את המחלה מוקדם יותר. פסק הדין קובע כי הרופאים התרשלו.
בית המשפט המחוזי דחה את הבקשה לפיצויים עונשיים. הוגש ערעור והשאלה נידונה בבית המשפט העליון.
השופט רובינשטיין מאזכר את פסק דין אטינגר ומסכים עם החלטת ריבלין. מציין כי הרציונל בפיצויים עונשיים הוא של עונש והרתעה, דבר שאינו כה פשוט במשפט האזרחי אך מוצדק במקרים חמורים, מקוממים ומעוררי סלידה, ובפרט כאלו אשר יש בהם כוונה. כיוון שבפרשה מדובר רק בהתרשלות אין מקום לפיצויים עונשיים.
פסק דין מנטין- בית המשפט העליון חייב את הרשות הפלסטינית בפיצויים עונשיים בסך 3 מיליון ש"ח (בנוסף לפיצוי ה"נזיקי"), בגין אחריותה לפיגוע טרור שבוצע במהלך אינתיפאדת אל אקצה. בין היתר, הודגש כי המחבל שביצע את הפיגוע עבר הכשרה במחנה אימונים של הרשות.
פסיקת מחוזי.
פסק דין גאבר - גבר מוסלמי אשר גירש את אשתו והפר את סעיף 181 לחוק העונשין. הואשם בעוולת הפרת חובה חקוקה. השופטת מציינת שבמקרה זה הטלת הפיצויים לא נועדה להשיב את המצב לקדמותו. לגישתה, אחת המטרות בפיצוי היא הענשת הבעל וגינויו. היא מציינת כי אף על פי שיש הסתייגויות באשר לסמכות בית המשפט, בפועל, הוא כבר נטל לעצמו סמכות זו במקרים שונים.
היא מחליטה לא להתערב בפסיקת בית משפט השלום שפסק פיצויים בסך 84,082 ש"ח, בהם גם פיצויים עונשיים. השופטת מכניסה בפסק הדין את האלמנט ההרתעתי בשיקולים לקביעת הפיצויים אף שאינו עומד ברציונל של פיצויים נזיקיים.
פסק דין פלונית - ניתן בבית הדין לענייני משפחה - גבר מכה אשר סירב לתת גט לאשתו למרות הוראת בית הדין ובכך הפר את סעיף 287 לחוק העונשין, הואשם בעוולת הפרת חובה חקוקה. השופט סבור שעל אף הפרת החובה אין להטיל פיצויים עונשיים בכל הקשור לסרבנות גט מטעמים של מדיניות משפטית שתכליתה למנוע חשש לגט מעושה ורצון לצמצם התנגשות בין הערכאות.