מסכת אגממנון היא כינוי למסכת קבורה עשויה זהב אשר התגלתה בקבר המסומן כסימן "V" במיקנה בשנת 1876. מגלה הקבר, היינריך שלימן, סבר כי הוא מצא את קברו של אגממנון אולם חוקרים מודרניים סוברים כי מקורה של המסכה הוא בין השנים 1550–1500 לפנה"ס, תאריך המוקדם מתקופת חייו המשוערת של אגממנון. המסכה מוצגת כיום במוזיאון הארכאולוגי באתונה. בעת פתיחת הקבר הכריז שלימן .
באתר הארכאולוגי שבו נתגלתה "מסכת אגממנון" התגלו למעשה חמש מסכות. שלוש מתוכן התגלו במערת קבורה "IV" ועוד שתיים במערת קבורה "V". בנוסף לכך התגלו בקבר "III" שרידיהם של שני ילדים אשר פניהם וידיהם מכוסים בעלי זהב. באחד משני שרידי הגופות נקבעו חורים בציפוי הזהב במיקומן של העיניים. יש לציין כי לא על כל הגופות באתר הקבורה נמצאו מסיכות ועיטורי זהב. לצד כמה מן הגופות בקברים אלו, הנחשבים בעיני החוקרים לקברי אצולה, נתגלו גם כלי נשק המעידים, לדעתם, כי הללו היו לוחמים.
במאה ה-20 הועלו ספקות לגבי האותנטיות של המסכה. כתב העת "ארכאולוגיה" ("Archaeology") פרסם בשנת 1999 סדרה של מאמרים תומכים ומתנגדים לאותנטיות של המסכה.
אבשלום עוקשי
אבשלום עוקשי (1916, ראשון לציון– 13 בספטמבר 1980, עכו) היה צייר ישראלי ממוצא תימני, מהבולטים בציור הישראלי במחצית השנייה של המאה העשרים.
חייו.
אבשלום עוקשי נולד בשנת 1916 בראשון לציון להורים שעלו מתימן. התחנך בכפר הנוער מאיר שפיה. החל לצייר בהדרכת אריה אלואיל. לאחר כשלוש שנים בהן גר בתל אביב, הצטרף כחבר לקיבוץ איילת השחר, שם חי בשנים 1937–1942. בשנים אלו צייר ועבד כרועה צאן. בעקבות סכסוך שפרץ בינו לבין חברי הקיבוץ חזר עם רעייתו, שולמית, למאיר שפיה שם שימש כמדריך נוער. בשנת 1944 עברו בני הזוג להתגורר בזכרון יעקב. בשנת 1948 גויס עוקשי ליחידת סיירים. דירתו בזכרון יעקב הופצצה על ידי חיל האוויר המצרי. בעקבות כך עקר עם משפחתו לעכו, שם הקים לו סטודיו בעיר העתיקה, על שרידיו של מבנה צלבני.
עוקשי נמנה עם מייסדי קבוצת האמנים "אופקים חדשים" שקמה בשנת 1948 ודגלה באמנות ישראלית שהושפעה מאמנות ההפשטה האירופית ובפרט זו הצרפתית. היה בין הבודדים שהציגו בכל התערוכות שערכה הקבוצה. כן נמנה עם מייסדי מכון אבני, היום מכללה לציור בתל אביב, ושימש כמורה במכון במשך מספר שנים.
בתחילת דרכו היה סגנונו פיגורטיבי עם השפעה של אסכולת פריז היהודית. עם המעבר לעכו החלו נופיה של העיר להעסיקו, ואלה שכיחים ביצירתו לאורך שלהי שנות הארבעים ומרבית שנות החמישים. "ביצירתו של עוקשי, העיר לובשת ופושטת סגנונות אמנותיים: בגלויה המוקדמים ביצירתו היא בהירה ורבגונית, עשירה במרקמים מזרחיים ודמויות כבדות. לקראת שנות השישים היא נעשית בהדרגה מסתורית ונחבאת בין משטחי צבע גדולים, המכסים ומוחקים פרטים אנושיים או אדריכליים" כדברי מרדכי עומר. באמצע שנות החמישים עסק עוקשי גם במיתוסים תנ"כיים, כחזון העצמות היבשות של הנביא יחזקאל, שעניינם תחייה ותקומה. לקראת סוף שנות החמישים החל עוקשי נע לכיוון המופשט הטהור. פלטת הצבעים שלו הצטמצמה לשחור עם נגיעות של צבעים אחרים ובפרט אדום, צהוב ולבן, המבצבצים בינות שכבות הצבע השחור. בשלהי שנות החמישים ובמחצית הראשונה של שנות השישים מתעבות שכבות הצבע, צבעי השמן מפנים את מקומם לצבעי אקריליק או פוליוויניל, אשר עורבבו לעיתים בחול או אבקת בזלת במטרה ליצור טקסטורה עבה, עשירה וסמיכה. כך גם המכחול הומר במרית (שפכטל). ביצירות אלו, טעונות החומריות, מגיעה יצירתו של עוקשי לשיאה.
עוקשי נפטר בספטמבר 1980 ממחלה. הסדנה של עוקשי, בה צייר במשך שנים רבות, הפכה לאחר מותו למוזיאון עוקשי, הקרוי על שמו. כמו כן, נקרא על שמו רחוב בעכו. וכן נקרא על שמו אחד המבנים במכון אבני.
באדן (אוסטריה)
באדן (בגרמנית: Baden, או בשמה המלא: Baden bei Wien שפירושו באדן שליד וינה) היא עיר קיט וספא במדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה, ובירת מחוז באדן, 26 ק"מ דרומית לווינה. העיר משתרעת על 26.89 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 25,692 נכון ל-2016.
היסטוריה.
קלטים התיישבו בגבעות סביב העיר כבר מהתקופה הנאוליתית, כיוון שהמישור עצמו בו נמצאת העיר היה מלא ביצות.
בזמן שלטונו של הקיסר קלאודיוס, בין השנים 41 ו-54 לפנה"ס, אזור באדן צורף לפרובינציה הרומית פאנוניה. הרומאים כפו על הקלטים לעזוב את כפריהם על הגבעות ולעבור לעיר החדשה שהקימו במישור, ואירוע זה מציין למעשה את הקמתה של באדן. שם העיר החדשה היה "אקואה", שפירושו "מים", בזכות מעיינות המרפא שנמצאים באזור העיר. העיר שמשה בעיקר כמקום ספא לחיילים רומים מקארנטום ווינה. האורחים שבאו לנפוש בעיר בנו בה מזבחות רבים לאלים שונים על מנת להכיר טובה למקום.
שינויים אקלימיים עוינים באסיה ומזרח אירופה גרמו לאנשים רבים לצאת ולחפש מקום מגורים חדש, וכך מרקומנים, גותים והונים חדרו לגבול האימפריה הרומית וכבשו שוב את העיר. באותו זמן החלה נדידת העמים הגדולה, ובסופו של דבר הרומאים ויתרו ונסוגו אל תוך איטליה, וכך הלנגוברדים, האווארים ועוד שבטים סלאבים רבים פלשו לאזור והקימו בין השאר את השכונה לזדורף שבעיר.
ב 796 החל קרל הגדול בכיבוש האזור שכיום הוא מזרח אוסטריה, ובו באדן, וצירף אותו לאימפריה הפרנקית. נינו, קרלומן, שהיה לימים הקיסר, הקים בעיר רוזנות בשם "פאודן". במאה ה-10 באדן נכבשה יחד עם שאר מזרח אוסטריה בידי ההונגרים, והייתה תחת כיבושם עד 971.
ב-1477 באדן נהרסה כליל בעקבות מלחמה נגד המלך ההונגרי מתיאס קורבינוס. על מנת למנוע הרס דומה בעתיד, ב-1488 הקיסר פרידריך השלישי נתן לבאדן זכויות של עיר. כעיר באדן הייתה זכאית לבנות לעצמה חומות ולהגן על עצמה.
השנים 1796–1835 נחשבות לתור הזהב של העיר כשהעיר שימשה כמקום מגורי הקיסר מכיוון שהקיסר פרנץ השני ביקר במעיינות העיר, כל שנה למשך 2–3 חודשים (למעט שנתיים שבהן האימפריה הייתה במלחמה) עד מותו.
בסוף המאה ה-19 העיר הגיעה לשגשוג גדול, הודות לתיעוש שהתחולל במרכז אירופה. העיר הפכה להיות מרכז חשוב של נופש ובילוי עבור אנשים משכבות האוכלוסייה החשובות ביותר, וכונתה "וינה הקטנה". אך כל זה פסק עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, כשאוסטריה נכנסה למלחמה הגדולה שהתחוללה באירופה.
בתקופה שבין שתי המלחמות העיר גם פרחה כמרכז בינלאומי לנופש. במלחמת העולם השנייה העיר שימשה כמרכז רפואי לחיילים, ועל כן הופצצה קשות על ידי בעלות הברית ב-2 באפריל 1945, עם סיום המלחמה, ונגרם לה נזק רב. יום לאחר מכן העיר נכבשה על ידי הצבא האדום של רוסיה, והייתה המפקדה של הרוסים על השטחים שכבשו באוסטריה. לאחר עשר שנים, עם סיום הכיבוש, העיר החלה להתפתח שוב בהדרגה: נבנו בה מוסדות חינוך, בית חולים, בניינים שונים והתפתחו התיירות והעסקים.
ב-2021 הוכרזה העיר באדן יחד עם ערי ספא אחרות בשש מדינות נוספות באירופה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "ערי הספא הגדולות של אירופה".
החלוקה הדתית של תושבי באדן היא: 62.7% נוצרים קתולים, 3.6% נוצרים אוונגליסטים, 4% מוסלמים ו 16.8% אחרים.
בנוסף לכך, ישנם בבאדן מעט מאוד יהודים (המהווים כ-0.1% מהאוכלוסייה) ולהם בית כנסת, "בית כנסת באדן", שנהרס בשואה ושוחזר.
פרנסואה ז'קוב
פרנסואה ז'קוב (בצרפתית: François Jacob; 17 ביוני 1920 – 19 באפריל 2013) היה ביולוג צרפתי, יהודי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1965 על גילוי מנגנון בקרת התעתוק במהלך מחקרו על אופרון הלקטוז.
מחקר.
בשנת 1961 חקרו פרנסואה ז'קוב וז'אק מונו את הרעיון כי ויסות רמות הביטוי האנזימי בתאים הוא תוצאה של משוב בהליך השעתוק של קטע ה-DNA. ניסוייהם של הצמד הניבו רעיונות ותנופה לתחום הצעיר של ביולוגיה התפתחותית מולקולרית ובאופן מיוחד בתחום ויסות השעתוק.
במשך שנים ארוכות היה ידוע כי תאי חיידקים ותאים אחרים יכולים להגיב לתנאים חיצוניים משתנים על ידי ויסות רמות האנזימים המטבוליים העיקריים שלהם, וכן את רמת הפעילות של אותם אנזימים. לדוגמה, אם חיידק מוצא עצמו בתמיסה המכילה לקטוז (דו-סוכר) ולא גלוקוז (חד-סוכר), הוא חייב להסתגל לצורך לייבא לקטוז, לפרק את הלקטוז למרכיבי הגלוקוז והגלקטוז ולבסוף להמיר את הגלקטוז לגלוקוז. היה ידוע כי תאים מאיצים את ייצור האנזימים כאשר הם נחשפים ללקטוז ולא מייצרים אנזימים אלה בכמויות כל הזמן. מחקרים על ויסות פעילות אנזימית התקדמו על יסוד תאוריות על השפעת מולקולות זעירות על מולקולת האנזים (כך הן "מכבות" ו"מדליקות" אותה לפי הצורך), אבל השיטה שבה נעשה הוויסות של ייצור האנזים לא הובנה היטב טרם מחקרם של ז'קוב ומונו.
על יסוד מחקרים קודמים אשר הדגימו את המבנה וחשיבותו המרכזית של ה-DNA, היה ברור כי כל החלבונים נוצרו בדרך כלשהי מן הקוד הגנטי וכי שלב זה עשוי להיות מכריע בשאלת הוויסות. ז'קוב ומונו ביצעו מחקרים שהיוו אבן פינה בהוכחה כי במקרה של מערכת עיבוד הלקטוז בתא, כפי שהוסבר לעיל, (בחיידק Escherichia coli), ישנם חלבונים מסוימים שתפקידם לבלום את שעתוק ה-DNA לצורך עיבוד הלקטוז.
אותו בלם (lac repressor) מיוצר בכל התאים ומתקשר ישירות ל-DNA בגנים שעליהם הוא שולט, כך הוא מונע באופן פיזי מתהליך השעתוק לגשת ל-DNA. כאשר התא בא במגע עם לקטוז, אותו בלם מתקשר ללקטוז, כך אינו יכול עוד להתקשר ל-DNA ואין עוד בלימה לתהליך השיעתוק. בדרך זו, נוצרת לולאת משוב המאפשרת ייצור סדרה של חלבונים המפרקים לקטוז בתא, אך ורק כאשר הם נדרשים. כאשר אין עוד לקטוז, עוצר התהליך.