ניסיונותיו הספרותיים הראשונים היו בשפת אמו, יידיש, והוא הראה אותם לסופר יהודה ליב לבנדה, שאת הרומנים והסיפורים הקצרים שלו קרא בשקיקה מגיל 14; הסופר היהודי-רוסי הנודע עודדו לכתוב, אך לא ביידיש, שכן זו "שפה מגונה", אלא ברוסית, "שכן אנחנו חיים ברוסיה". כנגד זאת, הסופר היידי הזקן אייזיק מאיר דיק, שקרא את פיליטוניו ושיריו של ריווסמן שהתפרסמו ברוסית, ייעץ לו לכתוב דווקא ביידיש: "כל אישה יהודייה צריכה להיות מסוגלת להבין אותך... יידיש היא הרי שפתו של ההמון הגדול". וכך החל ריווסמן לפרסם ביידיש: סיפורו הראשון, "דבשה", התפרסם ב-1892 בכרך השני של כתב העת "יודישע ביבליאָטעק" (הספרייה היהודית) שבעריכת י"ל פרץ.
משנת 1892 פרסם בכתב העת היהודי בשפה הרוסית "ווֹסחוֹד" סיפורים מחייהם של ילדים, שבשנת 1908 ראו אור בצורת ספר שנועד לקריאה בבית הספר והמשפחה היהודיים: "Еврейским детям" (לילדים יהודים). עם היווסדו של היומון היידי הראשון ברוסיה, "דער פֿרײַנד" (הידיד), ב-1903, החל שוב לכתוב ביידיש ובמשך 5 שנים פרסם בעיתון שורה של סיפורים מחיי יהודים עניים (כגון "דער בעל-מוסף, החזן הבעל-מוסף; "חנוכה-לעמפל", מנורת חנוכה; "עקזאַמען", בחינה) ושירים ("דער שמש", השמש – על פוגרום קישינב; "די מוטער און דאָס קינד", האם והילד – מוטיב של פוגרום; "די משוגענע מוטער", האם המשוגעת). באותה עת השתתף גם בכתבי עת נוספים ביידיש, כגון "די וועלט", "דער טאָג" ו"די פֿאָלקס-שטימע", ותחת שם העט "מאָטעלע" (מוטל'ה) פרסם פיליטונים וחרוזים סאטיריים במגזינים ההומוריסטיים "דער שייגעץ" ו"דער בעזים" (מוסף של "דער פֿרײַנד").
ריווסמן קנה לעצמו שם כשפרסם ב-1908 את הספר "דעם 'זיידענס' משלים" (משליו של "סבא") – קובץ של משלי קרילוב "מעובדים בצורה חופשית ויהודית". מהדורה שנייה מורחבת ראתה אור ב-1918, וב-1919 הופיע בהוצאת הקומיסריון (המשרד הממשלתי) לענייני יהודים (קאָמיסאַריאַט פֿאַר אידישע ענינים), גם כן בפטרבורג, מבחר של עשרים משלים, מעובדים לילדים בני 7–12.
פרסם גם כמה מחזות עבור תיאטרון בפטרבורג, שבהם הוא עצמו נהג להשתתף, כגון הקומדיה בשלוש מערכות "גליקן" (הצלחות, או מזלות), שהוצגה על ידי הלהקה הווילנאית ב-17–1916, המיניאטורות "ר' מאיר בעל-הנס", "נאָכן טשאָלנט" (אחרי הטשולנט) ו"אין אייַלעניש" (בדחיפוּת), הדרמות "ענדע זומער" (סוף הקיץ), שהוצגה על ידי להקתה של אסתר רחל קמינסקה, ו"די פֿינסטערע נאַכט" (הלילה האפל), ומלבדם שורה של מחזות לילדים ברוסית, שנכתבו לחגים היהודיים וראו אור בהוצאת "עזרא" בפטרבורג.
ההיסטוריון של הספרות ישראל צינברג, בנקרולוג שפרסם עם מותו, קבע: "עבור יהודי פטרבורג הרוסית, מתבוללים-למחצה ומתגעגעים לסביבה היהודית, היה ריווסמן ממש אוצר, התגלמות העממיות, ההומור טוב-הלב והעליזות היהודית, מאגר חי של יידיש וילנאית עסיסית, של חוכמה עממית, לשון נופל על לשון ותכסיסים בדחניים, והיו מתגלגלים מצחוק ממשלי קרילוב המיוהדים, השירים, הדקלומים, הסצנות התאטרליות וההומורסקות שלו".
בשנת 1908 ייסדה בפטרבורג קבוצת מוזיקאים יהודים בוגרי הקונסרבטוריונים של סנקט פטרבורג ומוסקבה את החברה למוזיקה עממית יהודית. אחת ממטרותיה המרכזיות של החברה הייתה איסוף ותיעוד המוזיקה היהודית. חבריה יצאו אל העיירות בתחום המושב ועסקו בהקלטה וברישום של אלפי שירים ונעימות עממיים. היצירות שתועדו התפרסמו בקבצים שהוציאה החברה, וחלקן עובדו להרכבים קוליים ואינסטרומנטליים. עבודתה של משלחת אתנוגרפית בראשות זוסמן קיסלגוף שנשלחה לאסוף שירים וניגונים עממיים בקרב היהודים בפלכי ויטֶבּסק וחֶרסון (צפון-מזרח בלארוס ודרום אוקראינה של ימינו, בהתאמה) הניבה אנתולוגיה חשובה בעריכת קיסלגוף שהוציאה החברה ב-1912. ריווסמן היה חבר פעיל בחברה למוזיקה יהודית ומראשיה. לאוסף השירים שערך קיסלגוף הוא סייע בחיבור עיבודים ותרגומים (חלק מהשירים שנכללו בקובץ היו ברוסית), וכן שלושה שירים ביידיש פרי עטו, שנדפסו בספר זה אחר זה: "חנוכה, אוי חנוכה" – שזכה בארץ ישראל לגרסה עברית מאת המורה, הלשונאי העברי והמורה אברהם אברונין: "ימי החנוכה"; שיר נוסף לחנוכה, שזכה גם הוא לגרסה עברית בארץ ישראל, מאת לוין קיפניס: "שימו שמן"; ושיר שלישי, ללחן מאת אברהם גולדפדן, שהיה לפופולרי מאוד: "היַינט איז פּורים, ברידער" (היום פורים, אחיי).
יצירתו של ריווסמן לילדים כללה סיפורים ומחזות בנושאים יהודיים – עיבודים לסיפורי המקרא וסיפורים לחגים. אחדים מסיפוריו תורגמו לעברית: בחודש כסלו תרע"ו (סוף 1915) הופיע המחזה "החנוכייה" בתרגום עברי מאת ישראל יהודה אדלר כחוברת ב' של הוצאת "משתלה", שהקימו אז בירושלים ארבעת הסופרים חיים דב שוורץ (שחר), מרדכי פריזנט (מיכאלי), נח זווין (טמיר) ולוין קיפניס. שנה לאחר מכן הופיע מחזה שני של ריווסמן בתרגום עברי, "תענית אסתר", במסגרת ה"ספרייה קטנה לילדים" שערך אדלר. מחזה נוסף לפורים, לפעוטות, בשם "משלוח מנות" ראה אור בתרגום עברי מאת פלק הלפרין ביומון לילדים "החבר".
בשנים שלאחר המהפכה עמל ריווסמן על תרגום של האופרה "המכבים" של אנטון רובינשטיין (שהליברטו שלה, מאת סלומון (שלמה) הרמן מוזנטל, מבוסס על מחזה מאת אוטו לודוויג). באותן שנים גם פעל בחברה היהודית לתיאטרון שנוסדה אז בעיר.
בשנת 1919 ראה אור בהוצאת הקומיסריון לענייני יהודים בפטרבורג שירון תעמולתי ביידיש בשם "רויטע פֿריַיהייטס-לידער" (שירי חירות אדומים). בשירון, שאותו חיבר ריווסמן בשם העט "מבש"ר" (ראשי התיבות של שמו: מרדכי בן שמעון ריווסמן), נדפסו נוסחים מחודשים של פזמונים ידועים, שרק מנגינותיהן נותרו על כנן בעוד מילותיהם שונו כדי שיתאימו לקו הקומוניסטי.
את זיכרונותיו מהשנים 1877–1915 – על י"ל לבנדה, יהושע שטיינברג, ש"י פין, א"מ דיק, שמ"ר, אליקום צונזר, י"ל פרץ, חיים צ'מרינסקי, מנדלי מוכר ספרים וש. אנ-סקי – פרסם (תחת הכותרת "זיכרונות ומפגשים 1877–1915") בכתב העת היהודי-רוסי "Еврейская летопись" (גיליון 3, 1922).
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
ביצועים לשיריו:
מרדכי ריווסמאן
מרדכי ריוועסמאן
מארק ריווסמן
מרדכי ריבסמאן
מרק ריווסמן
א&quot;מ דיק
א. מ. דיק
א.מ. דיק
הומופיליה (סוציולוגיה)
הומופיליה (מיוונית עתיקה: φιλία ὁμοῦ: ביחד ו- חברות, או בתרגום חופשי, "אהבת הדומה") הוא מונח מתחום הסוציולוגיה המתאר את נטייתו של האדם ליצור קשרים עם אנשים דומים לו כפי שמתבטא בביטוי השגור "מצא מין את מינו". הנושא נחקר רבות בתחום הרשתות במיוחד בתחום הרשתות החברתיות. יותר ממאה מחקרים הדגימו הומופיליה בצורה זו או אחרת והוכיחו כי הדמיון בין אנשים עוזר ליצור קשר ביניהם. התכונות המשותפות כוללות גיל, מין, מעמד חברתי ותפקיד בארגון .
רקע.
אנשים הנמצאים ביחסים עם הדומים להם חולקים גם מאפיינים משותפים כגון אמונות, ערכים, השכלה. המאפיינים המשותפים מקלים על תקשורת ועל יצירת מערכת יחסים. מונח הפוך ל"הומופיליה" הוא "הטרופיליה".
הומופיליה מביאה לעיתים קרובות גם לנישואין בין אנשים עם מאפיינים דומים, והיא אחד הגורמים המשפיעים על פוריות. נצפתה פוריות גבוהה יותר באנשים שיוצרים יחסים עם אנשים אחרים בעלי מאפיינים משותפים.
הומופיליה נחקרה גם בתחום של ביולוגיה אבולוציונית לגבי נטייה ברורה של בעלי חיים להזדווג עם דומים להם.
החוקרים לזרספלד ומרטון ב-1954 הגדירו את המונח לראשונה והבדילו בין הומופיליה לפי סטטוס והומופיליה לפי ערכים. החוקרים מצאו כי אנשים עם מאפיינים זהים של סטטוס חברתי נוטים יותר להתקשר זה עם זה מאשר באופן אקראי. "סטטוס" כולל מאפיינים מולדים כמו גזע, מוצא אתני, מין וגיל וכן מאפיינים נרכשים כמו דת והשכלה. לעומת זאת, הומופיליה לפי ערכים קשורה להתקשרות של אנשים על בסיס דעות דומות, גם אם יש הבדל במאפייני סטטוס באנשים אלה.
המחקרים הראשונים בנושא זה בחנו התנהגות בקבוצות חברתיות קטנות באמצעות תצפיות בגני ילדים, בתי ספר ושכונות קטנות. תצפיות אלו זיהו שקיימת הומופיליה המבוססת על ממדי דמיון דמוגרפיים – גיל, מגדר, גזע והשכלה. עם התפתחות המחקר, התגלו ממדי דמיון נוספים - מעמד חברתי, התנהגות ועוד. כמו כן, נמצאו גורמים המהווים את הבסיס ליצירת קשרים הומופיליים, כדוגמת מיקום גאוגרפי, קשרים משפחתיים וסטטוס ותפקידים בלתי רשמיים. אחת הסיבות להיווצרות הומופיליה היא שדמיון בין אנשים מאפשר תקשורת נוחה יותר, ומקל על יצירת קשרים. קשרים הומופיליים נמצאו כמקור בעל ערך לתמיכה, סיוע ורגשות חיוביים הקשורים באימות עצמי. לצד זאת, הומופיליה נמצאה גם כמגבילה את מאגר הקשרים האפשריים ומקושרת ליצירה ושימור של חוסר שוויון בחברה.
גורמים המשפיעים על הומופילה.
מחקר הראה שתפיסה שיש דמיון בין אנשים בקבוצה משפר שיתוף פעולה בקבוצה וציפייה לתגמול מהאינטראקציה מעל המצופה. מחקר אחר הראה שהומופיליה יוצרת סובלנות ושיתוף פעולה במרחבים חברתיים. ישנם מחקרים שמראים כי הומופיליה מסייעת לאנשים לגשת למידע, להטמיע חדשנות וליצור דעות ונורמות חברתיות.
הומופילה הקשורה למין וגיל נמוכה יותר יחסית לגזע ומוצא אתני. גברים ונשים לעיתים קרובות גרים זה עם זה ומייצגים קבוצות גדולות ודומות בגודלן.
מרסדן (1988) מצא הומופיליה בין קבוצות גיל שונות. נמצא קשר חזק בין גיל ומרחק חברתי לאנשים אחרים ונטיה להיות גלוי. לדוגמה ככל שפער הגילאים בין שני אנשים היה גדול יותר, כך היה סיכוי קטן יותר לדון בנושאים חשובים ביניהם.
הומופיליה ברשתות חברתיות.