הבודהיזם הוא מערכת אמונות המבוססת על תורותיו של סידהרתה גאוטמה, נסיך הודי שלאחר מכן נודע כבודהה, או "זה שהתעורר", "מקבל ההארה" – מהמילה "בוד" בסנסקריט – "להתעורר". בודהיזם היא דת לא-תאיסטית, כלומר שאינה עוסקת או תלויה בקיום או אי קיום של אל או אלים. הבודהה עצמו בפירוש אמר כי אין לו כל מעמד או השראה אלוהית, ואמר כי כל אחד בכל מקום יכול לקבל את ההשראה שהייתה לו. השאלה של אלוהים אינה רלוונטית ביותר בבודהיזם, אם כי יש ענפים של הבודהיזם (הטיבטי, בעיקר) שעובדים לכמה אלים שהגיעו ממערכות אמונה מקומיות קודמות.
את תורת הגאולה הבודהיסטית אפשר לסכם ב"ארבעת האמיתות האצילות":
רוב ענפי הבודהיזם מאמינים בקארמה, יחס של סיבתיות בין כל מה שקרה לבין מה שיקרה. אירועים שקורים הם תוצאה ישירה של אירועים שקרו בעבר. השפעה אחת של הקארמה היא גלגול נשמות. במוות, הקארמה מהחיים האלה היא שקובעת את אופן הקיום בחיים הבאים. המטרה הסופית של הבודהיסט היא להפטר מהקארמה (הטובה והרעה), ולסיים את הגלגל של הלידה מחדש והסבל, ולהגיע לנירוואנה – מצב שבו בעצם אין דבר, ובו נעשים אחד עם היקום כולו.
זן הוא תערובת המהאיאנה (זרם בודהיסטי) ועקרונות טאואיסטיים. בודהידהרמה היה נזיר הודו אגדי-למחצה שנסע לסין במאה ה-5. שם, במנזר שאולין, הוא ייסד את אסכולת צ'אן בבודהיזם, הידועה ביפן ובמערב כאסכולת הזן. פילוסופיית הזן מדגישה את הרגע בהווה.
חסידי הזן עוסקים במדיטציית זאזן ("רק ישיבה"). כמה אסכולות של הזן פיתחו טכניקות אחרות להבאה להארה (סאטורי), מהכאת המתלמדים במקל על מנת לגרום להם להלם ולהבנה של הרגע, ועד לקואן, חידות זן שנועדו להכריח את התלמיד להפסיק לנסות להבין את היקום באמצעים לוגיים.
מאואיזם.
מאואיזם היא פילוסופיה קומוניסטית המבוססת על דעותיו של המנהיג הקומוניסטי מאו צה-דונג. היא מבוססת במידה מסוימת גם על תאוריות של מרקס ולנין, אך הוא דוחה את ההדגשה הלניניסטית על הפרולטריון העירוני והתיעוש הכבד לטובת מהפכה שיסודה באיכרים, ותומך בכלכלה חקלאית המבוססת על חוות משותפות.
שינטו.
שינטו היא הדת היפנית המקורית, צורה מורכבת של אנימיזם שעל פיו רוחות הקרויות קאמי שוכנים בכל דבר. הפולחן הוא במקדשים ציבוריים או במקדשים קטנים בתוך הבית.
אייווזי.
אייווזי (טמילית: "דרך האב") היא דת מוניסטית שמקורה בדרום הודו באמצע המאה ה-19. מבחינה רשמית היא ענף של ההינדואיזם. אם כי היא לא הוכרה באופן רשמי, היא נחשבת כאוטונומית מבחינה פילוסופית, ומבחינת מנהגים דתיים ואמונות. מחשבת האייווזי מתבססת על התורות של איה ואיקונדר והספר הדתי אקילטירטו אמאני. יש לדת את המיתולוגיה שלה. על פי האייווזי האדמה שסביב קניאקומארי היא מקורן של החיים האנושיים הראשונים על פני כדור הארץ. כמה מהתורות של הדת קרובות לסמרטיזם ולאדווייטה, ואמונות לגבי יום הדין האחרון דומות לאלה של הדתות האברהמיות.
תרבות מערבית
חץ הזמן
חץ הזמן הוא מושג המסמל את העובדה שכמעט כל התהליכים בפיזיקה ברמה המיקרוסקופית הם סימטריים בזמן, כלומר שהמשוואות המשמשות לתאר אותם זהות אם הופכים את כיוון הזמן, ואילו שברמה המאקרוסקופית – יש כיוון אחד בלבד שבו הזמן זורם.
ברמה המאקרוסקופית פועל החוק השני של התרמודינמיקה, או חוק האנטרופיה, שבאופן כללי הוא העקרון שכמות חוסר הסדר במערכת סגורה תגדל עם הזמן. אם נשתמש בדוגמה מחיי היומיום, האנטרופיה של צלחת גדלה כאשר היא נשברת. כך שהאנטרופיה יכולה לשמש כ"חץ" המסמן את הכיוון שאליו הזמן נע. יש גם תהליכים אחרים שיכולים לשמש כחץ כזה – לדוגמה, ברמה המאקרוסקופית, אנו רואים דברים כמו חיכוך, צמיגות ופיזור של אנרגיה, שכן הם יוצרים חץ זמן – ואילו ברמה המיקרוסקופית, כל האלמנטים האלה אינם קיימים.
חץ הזמן התרמודינמי.
החוק השני של התרמודינמיקה מגדיר את חץ הזמן התרמודינמי ככיוון של גדילת כמות האנטרופיה. חץ זה מצוי בתופעות לא-הפיכות מוכרות רבות, כמו העובדה שחפצים מגיעים לעצירה בשל חיכוך, והאנרגיה הקינטית המסודרת מאוד של התנועה שלהם נהפכת לאנרגיה קינטית רנדומלית (כשכל האטומים פונים לכיוונים רנדומליים), הידועה יותר כחום, שהיא בעלת אנטרופיה גדולה יותר.
לרוב מקשרים זאת לחץ הזמן הקוסמי, שכן לפי תאוריית המפץ הגדול העכשווית, היקום בתחילה היה חם מאוד וקטן מאוד, כשהאנרגיה מפוזרת בצורה מסודרת בתוך שטח קטן, ובמשך הזמן היקום גדל והתקרר. לפיכך, ליקום עצמו יש חץ זמן תרמודינמי ברור למדי. אך עדיין לא ידוע מדוע המצב התחילתי של היקום היה כזה של אנטרופיה נמוכה, כלומר סדר גבוה. אם ההתפשטות הקוסמית תפסק ותתהפך בשל הכבידה, טמפרטורת היקום שוב תעלה, אך צפוי כי האנטרופיה תמשיך לגדול.
דוגמה לאי-הופכיות.
יהי מצב שבו יש צנצנת גדולה עם שני נוזלים המופרדים זה מזה, לדוגמה צבע מצד אחד ומים מהצד השני. כאשר מסירים את ההפרדה בין שני הנוזלים, התנועה הרנדומלית של המולקולות תביא לכך שהם יהיו מעורבבים יותר ויותר ככל שהזמן עובר. אולם, לאחר שעורבבו, לא מסתבר כלל שהמים והצבע ייפרדו מעצמם באופן אקראי כפי שהם התערבבו.
עכשיו, נדמיין כי אנו חוזרים על הניסוי אך עם צנצנת קטנה מאוד ובה כמות קטנה מאוד של מולקולות – עשר, נניח. ייתכן, כי לאחר זמן קצר יחסית המולקולות ייפרדו זו מזו (לזמן קצר) באופן אקראי כך שכל מולקולות המים יהיו בצד אחד וכל מולקולות הצבע בצד השני.
אין זה בלתי אפשרי שגם בצנצנת הגדולה ההבדלה הזו תארע במקרה, אבל זה מאוד (מאד) בלתי מסתבר, אפילו אם ניתן לניסוי את כל אורך-החיים של היקום. הנוזלים החלו במצב מסודר מאוד (של שני נוזלים מופרדים), והאנטרופיה שלהם, או אי הסדר שלהם, גדלה עם הזמן.
אם צופים בצנצנת הגדולה זמן קצר לאחר שהוסרה ההפרדה בין הנוזלים, נמצא כי היא מעורבת רק מעט. הגיוני יהיה לחשוב, כי הנוזל הגיע למצב הזה ללא התערבות מבחוץ מכיוון שהוא היה מסודר יותר בעבר, ויהיה פחות מסודר, או מעורבב יותר, בעתיד. המצב דומה ביחס ליקום – גם עליו אנו צופים ורואים בו חוסר סדר ברמה מסוימת, והגיוני להסיק כי הוא היה יותר מסודר בעבר ויהיה פחות מסודר בעתיד.
חץ הזמן הפסיכולוגי/תפיסתי.
זהו חץ הזמן הברור ביותר בחוויה האנושית: אנו מרגישים כאילו אנו נעים מהעבר אל העתיד; אנו זוכרים וחווים את העבר ולא את העתיד. אך בגלל שפעולת המוח מורכבת מאוד ואינה מובנת כל צורכה, לא ברור הקשר בין חץ הזמן הפיזיקלי לבין חוויה זו. ייתכן כי למידה כיצד לגרום לתוצאות הרצויות לנו קבעה את החוויה הזו בתודעתנו.
יש גם שטענו שחץ הזמן כפי שאנו חווים אותו הוא השפעה של החוק השני של התרמודינמיקה על האבולוציה של המוח, כך שהחץ הפסיכולוגי מקורו בתרמודינמיקה. על מנת לזכור משהו, הזיכרון שלנו עובר ממצב לא-מסודר למצב מסודר יותר, או ממצב מסודר אחד לאחר. יש להוציא אנרגיה על מנת לבצע את שינוי המצבים הזה, ולהבטיח שהמצב החדש הוא הנכון, וכך חוסר הסדר בשאר היקום (מחוץ למוח שלנו) גדל. חוסר הסדר המתקבל תמיד גדול יותר מהסדר שמתקבל בזיכרון שלנו, ולכן חץ הזמן שעל פיו אנו זוכרים דברים הוא תמיד באותו הכיוון כמו זה של חוסר הסדר של היקום כולו.
חץ הזמן במקרה של הקרינה.
גלים, מגלי רדיו לגלי קול לגלים באגם הנוצרים מזריקת אבן, מתפשטים החוצה מנקודת המוצא שלהם, אף שעל פי משוואת הגלים אפשר היה באותה הקלות להיות להפך – שהגלים יתכנסו לנקודה אחת. החץ הזה נהפך בניסויים שבהם יצרו גלים מתכנסים, כך שייתכן שחץ זה מתאים לחץ התרמודינמי בכך שהתנאים הנצרכים ליצירת גל מתכנס מצריכים סדר רב יותר מאשר התנאים לגל מוקרן.
חץ הזמן הסיבתי.
חץ זמן זה מבטא את העובדה ש"סיבות מגיעות לפני תוצאות". יש שטוענים כי לא מדובר פה בחץ זמן אלא בעניין של הגדרה: אם חץ הזמן התרמודינמי היה הפוך, היינו מחשיבים את החלקים הפזורים על הרצפה כסיבה ואת כוס התה הקופצת לידינו כתוצאה.
חץ הזמן הקוונטי.
אבולוציה קוואנטית נשלטת בידי משוואת שרדינגר, שהיא סימטרית ביחס לזמן, ועל ידי התמוטטות פונקציית הגל, שהיא לא-הופכית ביחס לזמן. מכיוון שהמנגנון של התמוטטות פונקציית הגל עדיין אינו ברור, לא ברור כיצד החץ הזה מתקשר לאחרים. אם כי ברמה המיקרוסקופית, ההתמוטטות אינה מגדילה או מקטינה את האנטרופיה, יש החושבים כי יש נטייה קלה לכיוון גדילת האנטרופיה, וכשהנטייה הזו מצטברת בתחומים מאקרוסקופיים - היא מתבטאת כחץ הזמן התרמודינמי.
קישורים חיצוניים.
אבשלום אליצור, הרהורים על טבע הזמן בפיזיקה של המאה העשרים ואחת
האגמים המרים
האגמים המרים (בערבית: البحيرات المرة) הם שני אגמים מלוחים מלאכותיים: האגם המר הגדול והאגם המר הקטן המפרידים בין חלקה הצפוני והדרומי של תעלת סואץ, ונמצאים בשטח מחוז אסמאעיליה שבמצרים.
האגמים נוצרו במאה ה-19 כתוצאה מכריית תעלת סואץ.
האגם המר הגדול הוא הצפוני מבין שני האגמים והאגם המר הקטן צמוד אליו מדרום. תעלה רחבה מחברת בין שני האגמים. שטחם המשותף של האגמים הוא כ־250 קמ"ר, ומצפון להם ממשיכה התעלה לאגם מנזלה ואגם תמסח.
מכיוון שבתעלה אין סכרים, מי ים זורמים בחופשיות מהים התיכון ומים סוף אל האגמים, ומפצים על ההתאדות מהם. האגמים גם מפחיתים את השפעת הגאות והשפל על פני המים בתעלה.
במהלך מלחמת ששת הימים נסגרה התעלה לשיט, ו-14 ספינות נתקעו באגמים המרים עד לחידוש השיט בתעלה ב-1975. הם כונו עד מהרה בשם "הצי הצהוב" בשל האבק המדברי ששקע על סיפוניהן.
מבצע הצליחה אבירי לב במלחמת יום הכיפורים התבצע באזור דוורסואר שמצפון לאגם המר הגדול, ליד מוצב "מצמד". האגם המר הגדול הובא בחשבון כאגף בטוח מפני התקפה.
האגם המר
ועד הצירים