הסנהדרין הייתה בית דין של שבעים ואחד (ולדעת רבי יהודה שבעים) דיינים שהיווה ערכאה עליונה לפסיקת הלכה ומשפט בעם היהודי.
לאחר חורבן בית המקדש השני נדדה הסנהדרין ממקום למקום:
מסלול השביל.
מסלול השביל מחולק לחמישה מקטעים:
שכווי מזרחי
שכווי מזרחי (שם מדעי: Tetrastes) הוא סוג של שכווים קטנים הנפוצים במזרח אסיה, בסין ובצפון ומזרח אירופה. השכווים מצויים בעיקר ביערות מחטניים ויערות אחרים. בסוג זה שני מינים.
השכווים ניזונים מניצנים, מחטים קטנות וזרעים וכן מחרקים, מהם הם ניזונים בעיקר בקיץ. הם בעלי ראשים חומים עם פסים לאורך הלחי וגרון שחור. הגוף מוסווה בצבע חום-אפרפר גם אצל הזכרים. הזנבות מעט לבנים אך קצוותיהם שחורים והם יכולים להיפרש. שכווים אלה מצויים רוב זמנם בין העצים.
אלו הם הקטנים ביותר ממיני השכווים, כשהקטן ביותר הוא שכווי היערות שאורכו 35–40 ס"מ ומשקלו עד 500 גרם.
שכווי יערות
שכווי יערות (שם מדעי: Dendragapus) הוא סוג של שכווים ממשפחת הפסיוניים הגדולה. בעבר סוג זה היה שייך לסוג שכווי האורנים.
שכווים אלה חיים ברחבי היערות ההרריים של מזרח אמריקה הצפונית מאלסקה עד קליפורניה, והם חיים על ענפי העצים או בין סבכי היערות. לעיתים הם נמצאים גם בשדות פתוחים שונים.
זכרי השכווים הם עופות טריטוריאליים הנלחמים בזירות תצוגה מיוחדות על בנות זוג. הם מרשימים אותם באמצעות זנבם המזדקר מעלה, בניגוד לשאר גופם הפונה מטה ומנפחים את צווארם המכיל אזור עור חשוף עגלגל בצבע צהוב או אדום. שאר גופם של השכווים כהה מאוד למעט הגבות הכתומות שלהם. הנקבות לעומתם מוסוות כדי לגדל את האפרוחים בביטחה ביער.
השכווים הם אוכלי-כול וניזונים מנצרים, מחטי עצים, פירות יער, גרעינים, חרקים שונים הנפוצים בעיקר בקיץ.
שלמה בידרמן (בירן)
שלמה בידרמן (בירן) (1936 – 6 ביולי 1995) היה מלחין ישראלי.
בידרמן היה מורה למוזיקה, והלחין מספר שירים, כולל "נעמה" (מילים אברהם בר-עוז) שזכה במקום השני בפסטיבל הזמר והפזמון ב-1961, בביצועה של אסתר עופרים. בשנים שלאחר מכן, זכה השיר לביצועים נוספים. במיוחד התפרסם ביצועה של עופרה חזה באלבומה מ-1983, "שירי מולדת". כמו כן ביצעו את השיר גם ג'ו עמר, גילה אדרי, חוה אלברשטיין וליאורה.
שירים נוספים שהלחין והתפרסמו הם: שיר הילדים "ענן ועננת" (מילים: שמואל בס), "צללים" (מילים: אורי אסף, ביצוע: נחמה הנדל) ו"המחרוזת" (מילים: אורי אסף, ביצוע: אסתר עופרים).
ניגן באקורדיון ולימד מוזיקה, בין היתר, בבית ספר "גולן" ברמת השרון. יצא בשליחות מטעם ההסתדרות הציונית העולמית למקסיקו, שם שימש כמורה למוזיקה בבית ספר יהודי. נרצח ביולי 1995 במקסיקו.
היה נשוי ליעל ולהם שלושה ילדים, בהם המוזיקאי צליל בירן.
שכווי לענה גדול
שכווי לענה גדול (שם מדעי: Centrocercus urophasianus), הוא מין של שכווי גדול מתת-משפחת פסיוניים, החי בערבות של אמריקה הצפונית.
אורכו של שכווי זה 65–75 ס"מ ומשקלו 3.5-4 ק"ג. הזכר בעל צווארון לבן גדול הנפרש לאורך חזהו ומכיל 2 בלוטות צהובות ענקיות, אותם הזכר יכול לנפח ולנדנד כדי ליצור קולות גבוהים. מלמעלה מסתיים הצווארון בנוצות עורף פרועות אפורות. הכנפיים קצרות ורחבות, הגוף חום-כחלחל והזנב שחור, קוצני ופרוש כמו מניפה, בדומה לתרנגול הודו. הראש שחור למעט הפס הלבן מאחורי העורף והגבות הצהובות. השכווי מצטיין בהליכה ובריצה, אך מעופף חלש ופגיע.
השכווי חי ברחבי מזרח ארצות הברית ומצפין עד לפרובינציות אלברטה וססקצ'ואן שבדרום קנדה בערבות הפתוחות. השכווי מעדיף סביבות של צמחייה שופעת כמו הלענה, שאת זרעיה ועליה מרבה השכווי לאכול ומכאן שמו.
השכווי מתקהל בטריטוריות גדולות המכילות בעיקר פרטים זכרים המתקהלים בתצוגות ראווה ומנסים להרשים את הנקבות. ואולם הזכרים כלל אינם מתעניינים בנקבה לאחר שהזדווגו איתה וגם לא בגידול האפרוחים שלהם.
שכווי זה מצוי בקרבה לאיום עקב הפגיעה בבית גידולו וחלה ירידה במספר השכווים בשנים האחרונות.
שכווי לענה גניסון
שכווי לענה גניסון (שם מדעי: Centrocercus minimus), הוא מין של שכווי מהסוג שכווי הלענה, החי בערבות של אמריקה הצפונית. הוא קרוי על שם נהר גניסון, יובל של נהר הקולורדו. מין זה מצוי בסכנת הכחדה והוא התגלה כמין נפרד רק בשנת 2000.
מאפיינים.
שכווי זה קטן מקרובו לסוג ואורכו רק 44–51 ס"מ. הוא כהה יותר מקרובו וצווארון החזה שלו יותר "שעיר" ופרוע מלמעלה. הוא בעל צווארון-חזה לבן עם שני כפלי עור צהובים וגדולים והוא יכול לנענע אותם כדי לגרום לקולות גבוהים בעת החיזור. השכווי הוא עוף קרקע שמעופף לעיתים רחוקות.
מין זה מצוי באותם אזורים כמו קרובו הגדול, אך מצוי רק בדרום המדינות יוטה, קולורדו, ארצות הברית והוא קטן ונחבא בין שיחים. הוא ניזון בעיקר מעלי צמח הלענה ובאזורים מסוימים ניזון אך ורק מהעלים והזרעים שלו.
הזכרים מתקבצים בעונת הרבייה בשטחים קבועים ובהם להקת זכרים מציגים הופעה לעיני הנקבות שמזדווגות רק עם הזכרים הבכירים ביניהם ואחר כך נוטשות אותם. הטקס פחות משוכלל מקרובו וכולל בעיקר זריקת צווארון קדימה ופעירת נוצות הכנפיים והזנב.
השכווי נמצא בסכנת הכחדה עקב אובדן בית גידולו.
שכווי
אתיופיה (1975–1987, 1991–1996)
הילוך שיכור
בריל ברנרד קרוהן
בריל ברנרד קרוהן (באנגלית Burrill Bernard Crohn, 13 ביוני 1884 ניו יורק - 29 ביולי 1983 ניו מילפורד, קונטיקט) היה רופא גסטרואנטרולוג יהודי-אמריקאי. נודע כקלינאי וחוקר שתרם רבות להבנת המחלות של מערכת העיכול. שמו קשור במיוחד לתיאור המחלה הנושאת את שמו - מחלת קרוהן.
קורות חיים.
בריל ברנרד קרוהן נולד בניו יורק בשנת 1884 במשפחה יהודית שהיגרה מגרמניה לארצות הברית. הוריו היו תיאודור קרוהן ולאה, יהודים דתיים אורתודוקסים שהולידו וגידלו 12 ילדים. בריל ברנרד קרוהן למד בסיטי קולג' של ניו יורק.
כפי שהעיד בספר אוטוביוגרפי שכתב, הוא בחר ללמוד רפואה, בין השאר, גם מפני שאביו סבל מהפרעות מטרידות מאוד במערכת העיכול, ורצה להיות מסוגל לעזור לו. קרוהן למד רפואה במכללת הרופאים והכירורגים של אוניברסיטת קולומביה. למרות שמחקריו בעת הלימודים איפשרו לו להיות מועמד לתואר דוקטור PhD, מסיבות כלכליות דחה את האפשרות הזאת. בשנת 1907 נמנה עם שמונה המועמדים מתוך 120 שהתקבלו כמתמחה בבית החולים מאונט סיני. ההשתלמות שנמשכה שנתיים וחצי כללה רוטציה במחלקות כירורגיות ולרפואה פנימית והתווספה לה שנה נוספת במחלקה לפתולוגיה תחת הדרכתו של עמנואל ליבמן (1946-1872). בהמשך היה קרוהן למדריך במחלקה הפתולוגית
עבד תקופה גם במחלקה לכימיה פיזיולוגית,
את המאמר הראשון שלו הקדיש למחלת הנחרת. בהמשך, החל משנת 1908, התמסר קרוהן בעיקר לתחום הגסטרואנטרולוגיה. בתום התמחותו פתח מרפאה פרטית גסטרואנטרולוגית ובשנת 1922 הוא התמנה כמנהל של המחלקה הגסטרו-אנטרולוגית בבית החולים מאונט סיני, במקום המייסד שלה, אדמונד ארונסון. בשנת 1925 יחד עם הרמן רוזנברג פרסם מאמר על קרצינומה של הסיגמואיד שהתפתח על רקע של קוליטיס כיבי. באותו מאמר - "The Sigmoidoscopic Picture of Ulcerative Colitis" השניים תארו מקרה של קוליטיס קרוב לוודאי גרנולומטוטי. בשנת 1927 כתב קרוהן את הספר "מחלות הקיבה".
מיוזמתו של מנהל מחלקה כירורגית א.א. ברג, יחד עם רופאים אחרים בבית החולים זיהה קרוהן 14 מטופלים עם תסמינים וממצאים עקביים שנתגלו בעת הניתוחים, ושלא התאימו לאף מחלה ידועה עד אז. יחד עם הכירורגים לאון גינצבורג וגורדון אופנהיימר, הוא כתב מאמר שהפך לקלאסי שבו תיאר את המחלה. המאמר הוקרא על ידו בכנס מקצועי במאי 1932 (אי אזכורם אל שני עמיתיו למחקר עורר פולמוס שנמשך כשנה) ופורסם בעיתון של איגוד הרופאים האמריקאים באוקטובר 1932. כותרת המאמר הייתה "אילאיטיס אזורית:ישות פתולוגית וקלינית". מאמרו של קרוהן תרם לתיקון התאוריה שהייתה מקובלת עד אז שמחלה זו היא צורה של שחפת. בעבודתו התבסס קרוהן גם על מחקרו של קנדי דלזיל מגלאזגו על "האנטרטיס האזורי" שפורסם 20 שנה קודם לכן. קרוהן העדיף תמיד לקרוא למחלה שגילה אותה "אילאיטיס אזורי" ו"אנטריטיס אזורי" אך השם "מחלת קרוהן" הוא זה שהשתרש בניגוד לרצונו.
בית החולים מאונט סיני קיבל הרבה מטופלים יהודים שבהם שיעור הדלקת הכרונית של המעיים היה גבוה. אחד מעמיתיו של קרוהן ב"מאונט סיני", ג'סי שפירא, לקה בעצמו במחלת קרוהן.
בתחילת מחקרו יצא גם קרוהן מתוך הנחה שהמחלה נגרמת על ידי חיידק הנקרא מיקובקטריום פאראטוברקולוזיס, האחראי למחלת מעיים דומה הפוגעת בבקר ונקראת מחלת יוהנה (Johne's disease).
בשנת 1917 התקבל קרוהן כחבר מן המניין באיגוד הגסטרואנטרולוגי האמריקאי, בהמלצתם של ליבמן ושל ויליאם מאיו.
אחרי 1921 הוא עסק בחקר תפקודו ומחלותיו של הלבלב. הוא עשה בין היתר ניסויים על גופו, כשלמשל, בלע צנתר מגומי כדי לחקור את הפרשת המיץ הלבלבי אחרי שתיית כוס חלב.
בריל ברנרד קרוהן נפטר בשנת 1983 בגיל 99 בבית החולים ניו מילפורד שבמדינת קונטיקט.
חייו הפרטיים.
בשנת 1912 התחתן קרוהן עם לוסיל פלס, שילדה לו שני ילדים: רות (ילידת 1912) ואדוארד (יליד 1917). הוא הקדיש את רוב זמנו לעבודה, מה שייתכן כי פגע בחיי הנישואים, שהסתיימו כעבור שנים ספורות בגירושים. אחרי פרישתו לגמלאות, הוא המשיך לגור ולעבוד בניו יורק, באפר איסט סייד ברובע מנהטן ומדי פעם בבית קיט בניו מילפורד, קונטיקט, שם הכיר את רוז בלומנטל אלבוגן, שהפכה ב-1948 לאשתו השנייה.