נולד בבברומסגרוב, וורסטרשייר, אנגליה. ספרו, "הלוחש לסוסים" היה במקום העשירי ברשימת רבי-המכר בארצות הברית לשנת 1995, לפי קביעת הניו יורק טיימס. את הסרט שנוצר על פי הספר ביים רוברט רדפורד, שגם כיכב בו מול קריסטין סקוט תומאס.
עלילות ספריו של אוונס מתרחשות באמריקה, בעיקר במרחביה הפתוחים, בהרי הרוקי המושלגים של מונטנה. הוא היה מודע לכך, שקולו הוא של סופר אמריקאי, בניגוד לקרקע גידולו האנגלית, אך זאת משום אהבתו מילדות לכל מה שקשור במערבונים, אינדיאנים ובוקרים, שהביאה אותו, בבגרותו, להציב את עלילות ספריו במערב אמריקה. הוא בילה תקופה ממושכת בארצות הברית בכיסוי מסע הבחירות הנשיאותי של 1976 ולאחר מכן עשה שבועות אחדים במונטנה, שם פגש אנשים ששימשו לו דגם לטום בוקר, הלוחש לסוסים.
אוונס נפטר ב-9 באוגוסט 2022. הותיר אחריו אישה, הזמרת-יוצרת שרלוט גורדון קאמינג. התגורר בדבון.
ממשלת יצחק רבין השנייה
הממשלה ה-25
פוליטיקה של קטר
קטר היא אמירות שבראשה עומד אמיר קטר. משפחת ת'אני (آل ثاني) מחזיקה בשלטון בקטר מאז הכרזת העצמאות בשנת 1971. תפקידיו של האמיר כראש מדינה כמו גם הזכות לשלוט בקטר נמצאים בידי משפחה זו.
מבחינה פוליטית, קטר נמצאת בתהליך של התפתחות מחברה מסורתית למדינת רווחה מודרנית. על מנת לעמוד בדרישות קידמה חברתיות וכלכליות, כוננו השלטונות משרדים ממשלתיים.
החוק הבסיסי בקטר (1970) מיסד מנהגים מקומיים, ששורשיהם במסורת הווהאבית (الوهابية) השמרנית של קטר, והוא מעניק לאמיר סמכות עליונה. מסורות נוספות המשפיעות על תפקידו של האמיר כוללות התייעצות בקבלת החלטות, שלטון מתוך קונצנזוס והזכות הנתונה לאזרחים לפנות באופן ישיר אליו. האמיר אינו כפוף באופן ישיר לאיש, אך אסור לו להפר את השריעה (החוק האיסלאמי) והלכה למעשה הוא חייב להביא בחשבון את דעותיהם של נכבדים מרכזיים ושל הממסד הדתי. המועצה המייעצת, שהיא גוף ממונה העוזר לאמיר בקביעת מדיניות, מיסדה את מעמדן של קבוצות השפעה אלו.
בקטר אין נהוגות בחירות, וחל איסור להקים מפלגות פוליטיות. דו"ח "חירות בעולם" משנת 2006 (Freedom in the World 2006) מציין את קטר כ"בלתי חופשית", ובדירוג 1 - 7 (1 החופשי ביותר) מעניק למדינה ציון 6 על זכויות פוליטיות ו-5 על חירויות אזרחיות.
זרם המהגרים הערבים אל המדינה הביא למדינה דעות המעמידות בסימן שאלה את עקרונות החברה המסורתית הקטרית, אך עד כה לא נוצרו אתגרים רציניים לשלטונה של משפחת ת'אני.
בפברואר 1972 הדיח סגן השליט וראש הממשלה, שייח' ח'ליפה בן חמד אאל ת'אני, את דודנו, האמיר אחמד בן עלי, ותפס את השלטון. אנשי המפתח במשפחת ת'אני תמכו במהלך, שעבר ללא אלימות ובלי סימנים של אי שקט פוליטי.
ב-27 ביוני 1995 הדיח סגן השליט, שייח' חמד בן ח'ליפה, את אביו, האמיר ח'ליפה בן חמד, בהפיכה ללא שפיכות דמים. האמיר חמד ואביו התפייסו ב-1996. ההפיכה הובילה להרחבת חופש העיתונות, ותחנת הטלוויזיה אל-ג'זירה, שבסיסה בקטר, צברה מוניטין ייחודי כמקור חדשות חופשי ובלתי מצונזר בארצות ערב.
ב-25 ביוני 2013, בנאום טלוויזיוני, העביר האמיר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני בן ה-61, את השלטון לבנו הרביעי תמים בן חמד אאל ת'אני בן ה-33. העברת השלטון עברה בשלום, וזכתה לברכתם של בני משפחת השלטון.
על פי ה-BBC, הכריזה קטר באפריל 2006 שהיא תעניק 50 מיליון דולר לממשלת הפלסטינית בראשות חמאס. מדינות מערביות רבות הפסיקו את התמיכה הכספית בפלסטינים מאז שנבחרה ממשלת החמאס. במאי 2006 הבטיחה קטר 100 מיליון דולר כסיוע לנפגעי הוריקן קתרינה, וכן לקולג'ים ולאוניברסיטאות שנפגעו מהסופה במדינת לואיזיאנה. ב-4 בספטמבר 2006 הייתה קטר למדינה הערבית הראשונה ששלחה חיילים לכוח שמירת שלום של האו"ם המפקח על הפסקת האש בין ישראל לבין לבנון, בהבטיחה בין 200 ל-300 חיילים.
טענות בדבר מימון טרור.
בתחילת המאה ה-21 נטען כי גורמים קטרים פועלים לקדם אינטרסים בעזרת ארגוני טרור סונים בולטים, ביניהם המדינה האסלאמית, חזית א-נסרה, חמאס, הטליבאן ועוד. הפעילות גונתה על ידי מדינות מערביות.
בדצמבר 2010 הופעל לחץ על מועדון הכדורגל ברצלונה לנתק את קשרי התמיכה שלו מקרן קטר על סך 125 מיליון ליש"ט, לאחר שנחשפה תמיכת הקרן בשייח' יוסוף אל-קרדאווי, התומך בטרור, אלימות נגד נשים ואנטישמיות.
בשנת 2013 תקפו פוליטיקאים צרפתים את קטר על תמיכה לכאורה בארגון אנצאר א-דין יחד עם שני ארגוני טרור נוספים במאלי.
בספטמבר 2014 נחשף כי קבוצה של עשירים קטרים תומכים בארגון הטרור "המדינה האסלאמית". עקב לחץ פוליטי בינלאומי, קטר דחתה את הטענות כי היא קשורה לתמיכה זו.
באוקטובר 2014 נחשף על ידי משרד האוצר של ארצות הברית כי בכיר במשרד הפנים הקטרי לשעבר, סלים חסן ח'ליפה רשיד אל-קווארי, אחראי על מימון אל-קאעידה בסכומים גדולים.
ביוני 2017 הודיעו מצרים, סעודיה, בחריין, איחוד האמירויות, תימן, לוב וקומורו על ניתוק הקשרים הדיפלומטיים עם קטר בעקבות תמיכתה באיראן ובארגוני טרור. כאות הזדהות עם מדינות אלה, גם ניז'ר החזירה את שגרירה מקטר.
כעבור מספר ימים גיבשו מדינות ערב מסמך בן 13 סעיפים ובו נכללו דרישות מקטר על מנת שיופסק החרם כנגדה. המסמך הוצג על ידי כווית המתווכת בין הצדדים. חלק מהדרישות כללו את סגירת הבסיס הצבאי הטורקי שבקטר, ניתוק הקשרים עם חזבאללה, הפסקת פעילותה של רשת אל-ג'זירה ואף צמצום הקשרים הדיפלומטיים עם איראן.
לבנת חבלה
לבנת חבלה היא מטען חומר הנפץ הנפוץ ביותר בצה"ל. היא נועדה לפיצוצים קטנים (כגון לפריצת דלתות או קירות) וליזימת מטענים גדולים יותר. לפיצוצים גדולים יותר ניתן לעשות שימוש במספר לבנות חבלה המוצמדות יחדיו, ואף בארגזים שלמים המכילים לבנות שכאלו.
לבנות החבלה תוצרת ישראל העיקריות שבשימוש צה"ל היא לבנה מספר 10, כאשר בעבר היו נפוצות בעיקר לבנה מספר 3 ולבנה מספר 4. לכל אחת מהן משקל ואופי פיצוץ שונים.
לבנות 3 ו-4 מורכבות מחומר נפץ דחוס וכן ממאיץ, ועל כן יזימתן נעשית בידי נפץ, שהוא המטען המעורר שמפעיל את חומר הנפץ הדחוס בלבנה. את הנפץ ניתן ליזום בצורה חשמלית או באמצעות פתיל השהיה. את לבנת החבלה ניתן להצמיד לקיר או דלת באמצעות מתקן ייעודי או באמצעים מאולתרים.
לבנת חבלה מספר 10 היא לבנה העשויה מחומר נפץ בעל יכולת אלסטית. משקלה חצי ק"ג והיא ניתנת ליזימה בעזרת נפץ בלבד (ללא מאיץ). החל מתחילת המאה ה-21 עבר צה"ל להשתמש בהדרגתיות בלבנת חבלה מספר 10 בגלל יתרונותיה על פני הלבנות 3 ו-4.
דנצ'ו ארנון
דן (דנצ'ו) ארנון (נולד ב-1935 בקריית חיים) הוא צלם, עיתונאי, מרצה ומורה דרך ישראלי.
ביוגרפיה.
בשנת 1962 סיים את לימודי התואר השני בחקלאות, אולם החליט לעסוק בגרפיקה וצילום. משנת 1988 כתב ופרסם בעיתון ידיעות אחרונות, ב"מסע אחר" ובמהדורה הישראלית של "נשיונל ג'יאוגרפיק".
אביו הוא האגרונום וחתן פרס ישראל יצחק ארנון.
גשר אקשי-קייקיו
גשר אקשי-קייקיו (ביפנית: 明石海峡大橋 - Akashi Kaikyō Ō-hashi) הידוע גם בשם "גשר הפנינה", הוא גשר תלוי ביפן, החוצה את מצר אקשי ומחבר בין העיר קובה לבין האי אוואג'י, כחלק מן הכביש המהיר הונשו-שיקוקו. זהו הגשר התלוי הארוך ביותר בעולם מאז פתיחתו בשנת 1998, הן בממדי המפתח המרכזי (1,991 מטר) והן באורכו הכולל (3,911 מטר). הגשר הוא אחד משלושה גשרים על דרך הונשו-שיקוקו, המחברים בין שני גבולותיו של הים הפנימי.
היסטוריה.
לפני שנבנה גשר אקשי-קייקיו ניתן היה לחצות את מצר אקשי רק באמצעות מעבורות נוסעים. מצר זה ידוע בסערותיו הקשות, שסיכנו לא פעם את החוצים אותו. בשנת 1955 טבעו שתי מעבורות במצר בעת סערה, איתן ירדו למצולות 168 ילדים. בעקבות ההלם שאחז את הציבור לאחר האסון שוכנעה ממשלת יפן לתכנן גשר תלוי, שיאפשר את חציית המצר בבטחה. התוכנית המקורית הייתה לגשר שישא כביש וגם מסילת רכבת, אולם כאשר החלה עבודת התכנון באפריל 1986, הוחלט כי את הגשר יחצה כביש בלבד, שבו שישה מסלולים. בניית הגשר החלה בחודש מאי 1988 והגשר נפתח לתנועה ב-5 באפריל 1998. היות שמיצר אקשי הוא נתיב מים בינלאומי, חייב היה הגשר לאפשר נתיב שיט פנוי ברוחב 1,500 מטר.
תהליך בניית הגשר מהווה ציון דרך בבניית גשרים בפרט ובהנדסה אזרחית בכלל. זאת, בעקבות תכנון גשר גדול ממדים יחד עם תנאי בנייה בעייתיים ותנאים חיצוניים לא יציבים (רעידות אדמה, גובה מפלס משתנה בעקבות זרמי ים עזים ורוחות עזות). בעקבות זאת, תהליך הבנייה האיץ בפיתוח טכנולוגיות חדשות בייצור ובאמצעים לתעבורה. חלק מן הטכנולוגיות שפותחו כללו:
הגשר בנוי משלושה מפתחים. רוחבו של המפתח המרכזי 1,991 מטר, ורוחב כל אחד משני האחרים הוא 960 מטר. אורכו הכולל של הגשר הוא 3,911 מטר. רוחב המפתח המרכזי היה בתחילה 1,990 מטר בלבד, אבל הוא גדל במטר שלם בעת רעידת האדמה שהתחוללה בעיר קובה, ב-17 בינואר 1995. מוקד רעידת האדמה עבר בין שני העמודים התומכים בגשר. כל עמוד בגשר בנוי כאגד כפול ניצבים המאפשר לו לעמוד ברוחות במהירות של 286 קמ"ש, רעידות אדמה עד לעוצמה 8.6 בסולם ריכטר וזרמי ים חזקים. בגשר אף מותקנת מטוטלת הפועלת בתדר התהודה של הגשר כדי לשכך כוחות המופעלים עליו. גובהם של שני העמודים המרכזיים בגשר הוא 298 מטר מעל פני הים וכל אחד מהם ניצב על יסוד שגובהו 67 מטר וקוטרו 80 מטר.