גורמים מגוונים השפיעו על ההגירה היהודית ממזרח אירופה ומרוסיה לעבר ארצות הברית, החל משנות השמונים של המאה ה-19. פוגרום קישינב, בשנת 1903, היווה זרז מרכזי, החל משנת 1904, להטמעת ההכרה בקרב מאות אלפי יהודים ממזרח אירופה, ובעיקר בתחום המושב, כי הקרקע הקיומית נשמטה תחת רגליהם. התוצר: גל הגירה עצום לעבר מדינות דמוקרטיות, ובראשן ארצות הברית, הוא הגל הרביעי במספר. הגם שההגירה החלה באמצע שנות השבעים של אותה מאה, גל זה היה הגדול והבולט מכולם.
IRO – Industrial Removal Office.
האליטה היהודית בארצות הברית חיפשה מזה זמן להגדיל את המעורבות הדיפלומטית של ממשלת ארצות הברית על מנת לסייע להקל על התרחשויות של פגיעות ביהודים באירופה, ועודדה במאמץ רב את המשך ההגירה החופשית לארצות הברית. ארבע פעמים במהלך השנים 1896–1906 היא העבירה את התנגדותה להגבלות הגירה כאשר אלה נדונו בקונגרס האמריקאי, בו בזמן שתועדו תנאי צפיפות ועוני חמורים בשכונות המהגרים בניו יורק. שני גורמים אלה הובילו בשנת 1901 כמה אישים באמריקה, בהם הבנקאי הניו יורקי יעקב שיף, לייסד את ארגון ה-IRO ששם לו למטרה להקטין את מספר המהגרים בניו יורק ובערים הגדולות האחרות בחוף המזרחי, ולשלחם לערים אחרות בפנים היבשת, היכן שעבודות מצויות יותר ובמגוון רחב. עד 1905 כארבעים אלף יהודים עזבו את ניו יורק בעזרת ובמימון ה-IRO. גל ההגירה הגדול של תחילת המאה העשרים הביא עמו מאות אלפי יהודים לארצות הברית, כאשר רובם התיישב בניו יורק. כשהתנאים בניו יורק הרעו, הגיע שיף למסקנה כי יש לפעול בארצות המקור של המהגרים על מנת להטותם ליעדי הגירה בפנים היבשת, טרם הגיעם לניו יורק.
ייסוד יט"א - ITO.
המניע העיקרי להקמתה של יט"א היה "מתוך מצוקתו של היהודי הנרדף ומתוך יאוש עמוק של ציבור אשר לא ראה עוד כל עתיד בארץ הולדתו". פוגרום קישינב הביא את תאודור הרצל להכרה כי יש הכרח למציאת פתרון התיישבותי מיידי למצוקתם של יהודי אירופה. בקיץ 1903 הניח הרצל על שולחן הקונגרס הציוני השישי את תוכנית אוגנדה. הסערה שפרצה בעקבות זאת פיצלה את הקונגרס לשני מחנות – מתנגנים ומצדדים. מותו הפתאומי של הרצל שנה לאחר מכן הותיר מבוכה בקונגרס הציוני השביעי שהתקיים בבזל ב-1905; אז הוחלט כי ארץ ישראל היא הפתרון האולטימטיבי למימוש הרעיון הציוני.
החלטה זו גררה פרישה של קבוצה קטנה בהנהגת ישראל זנגוויל, אשר הכריזה על ייסוד ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית היא יט"א (Jewish Territorialism Organization - ITO). יט"א ביקשה לתת מענה למצוקה הקיומית של היהודי הנרדף ומתוך חוסר היכולת לראות כל תוחלת במקום מושבו במזרח אירופה. משך תקופה ארוכה אזרחים רבים היו פונים לנשיא התנועה זנגוויל ומתארים קושי קיומי. רשמים אלה ניטעו בליבו של האחרון אשר גדל בגטו לונדון והיה בנם של מהגרים עניים ממזרח אירופה. בנוסף לתיאורים אלה, פוגרום קישינב סימן תחילת גל של פוגרומים ויהודים חשו שחייהם במזרח אירופה נעשו כעת מסוכנים יותר. זנגוויל אף חשש מסגירת שערי ההגירה והאיץ את חיפושו אחר פתרון טריטוריאלי הולם ליהודים "שיכולים או שאינם רוצים להישאר בארצות מגוריהם".
התנועה נוהלה מאנגליה באמצעות ועד פועל מקומי, והוועדה הגאוגרפית של התנועה החלה בחיפוש אחר פתרון. התנועה לא ראתה עצמה מתנגדת לציונות והייתה נכונה לשתף עמה פעולה "אם רק אלה יוכלו להבטיח אמצעי ביטחון פוליטיים בה"; ו"ארץ קיימת בשביל עם ולא עם בשביל הארץ".
ישראל זנגוויל.
ישראל זנגוויל היה האיש שעמד מאחורי יסודה של יט"א ולאורך כל פעילותה. הוא נולד בלונדון בשנת 1864 למהגרים יהודים ממזרח אירופה, גדל ברובע המהגרים היהודיים, והתחנך בבי"ס יהודי. הוא הרחיב את השכלתו היהודית והעמיק בה, ובנה עצמו כסופר, עיתונאי והומוריסטן. המחזה 'ילדי הגטו" אשר הוציא לאור בצעירותו הפכו לאישיות ספרותית הן באנגליה והן בארצות הברית. הגם שכתב באנגלית והיה פטריוט אנגלי והגם שנשא אשה לא יהודיה, עולמו הפנימי היה יהודי, גם אם בחלקו, דבר שניכר בספרותו. אמנם, זנגוויל היה רחוק מעשית מהמסורת היהודית, דבר שהשפיע על הבנתו את בעיית היהודים לה נדרש, ואת יחסו לציונות.
לזנגוויל ניתן לייחס תמורות ביחסו לציונות במהלך חייו הציבוריים. בתחילה גויס על ידי הרצל, הפך לתומכו וכן לחבר בהסתדרות הציונית מראשיתה, על אף שהיו ברי פלוגתא בנוגע למימוש הרעיון הציוני. פרישת זנגוויל מההסתדרות לאחר מותו של הרצל לטובת ייסוד יט"א סימנה תמורה שנייה. תמורה שלישית חלה בראותו כי אין ביכולת התנועה ליישם את תוכניתה; אז נואש ותמך במהלכים הציוניים לזמן מה. בעקבות ועידת השלום בפריז ב-1919 הוא נואש מכל פתרון, גם זה הארץ-ישראלי, וכאן חלה התמורה האחרונה. זנגוויל הושפע מהאוטואמנציפציה, כזו שמגדירה את אמות המידה לטריטוריה המתאימה ליהודים: ארץ גדולה, עשירה במשאבים וריקה מאדם. מכיוון שא"י לא ענתה על אלה היא נחשבה בעיניו הפתרון הגרוע. בכתביו, הקפיד להגדיר את הטריטוריה אליה שאף "ארץ מקלט".
החיבור בין שתי התנועות.
תוכנית גלווסטון הייתה למעשה התוצר היחיד של יט"א בתחום ההגירה היהודית של אותה תקופה. היא באה כתולדה של החיבור בין שתי התנועות. שיף הבין, שעל מנת להשפיע על המהגרים עליו לפעול בארץ המקור שלהם. לעומתו, זנגוויל חרד לגורלם הכלכלי והפיזי של אחיו בתחום המושב. שיתוף הפעולה ביניהם ארך עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. עדיין, חיבור זה לא גרם לסינתזה רעיונית ביניהם – זנגוויל כציוני לשעבר ואחד השותפים הקרובים להרצל, הבין את הפוטנציאל הכרוך כאן כהזדמנות ליצור במערב ארצות הברית בית ליהודים. הוא ראה בכל מתיישב יהודי בתוכנית זו עושה מצווה של ממש בכך שהוא גם מונע את סגירת ארץ המפלט הנוכחית ליהודים, ובנוסף סולל את הדרך לאחיו שיבואו אחריו. שיף לעומתו לא תמך בשאיפות יט"א לרכוש אוטונומיה יהודית, וראה בתוכנית זו סיוע פילנתרופי של הקהילה בארצות הברית ליהודי מזרח אירופה בארצות הברית.
הבחירה בגלווסטון.
לבחירת עיר הנמל המתאימה בארצות הברית קדם תהליך בו הוצעו כמה ערים. מבין הערים שנבחנו כחלופות היו צ'ארלסטון בדרום קרולינה, ניו אורלינס בלואיזיאנה וגלווסטון בטקסס. צ'ארלסטון ביכרה מהגרים אנגלוסקסים על פני אחרים, ועל ניו אורלינס איימה מגפת קדחת צהובה. מהיתרונות של גלווסטון ניתן היה למנות את גודלה הקטן - על אף שהייתה מהערים הגדולות בטקסס - שעשוי היה לעודד אך מעט יהודים להשתקע בה, ולחלופין למצוא דרכם בפנים הארץ, מערבה למיסיסיפי. כמו כן, מיקומה אפשר גישה מהירה להזדמנויות הכלכליות הצומחות במערב אמריקה, באמצעות רשת קווי רכבת ישירים למגוון יעדים. בנוסף, גלווסטון הייתה יעד של חברת הספנות הגרמנית נורד-דויטשר לויד, אשר הפעילה קו ישיר אליה מעיר הנמל הגרמנית ברמן, נקודת מוצא אירופאית עיקרית לעבר ארצות הברית, ומיקומה של אחת מלשכות המודיעין. בנוסף סייעה לבחירת עיר זו היא עובדת קיומה בעת ההיא של קהילה יהודית בהנהגתו של הרב הנרי כהן.
ביצוע התוכנית.
מדיניות ודרכי פעולה.
שלש לשכות מודיעין נוסדו על מנת ליישם את התוכנית: בקייב שבקיסרות הרוסית – הייתה אמונה על מיון וגיוס המהגרים; בעיר ברמן, גרמניה – נמל היציאה לגלווסטון, הופעלה על ידי ארגון "העזרה"; והשלישית – בנמל גלווסטון, שילחה את המהגרים ליעדם הסופי. תפקידם של שיף וזנגוויל היה לפקח על הנעשה ממקום מושבם בניו יורק ובלונדון. מספר כללים נקבעו להגירה על ידי ונאכפו על ידי הלשכה בקייב: הגבלת גיל המהגר ל-40 שנה והדרישה שיהיה פועל חזק; ההבנה כי שמירת השבת במציאות של ארצות הברית היא קשה עד בלתי אפשרית; אם היה נשוי, על משפחתו היה להיות חזקה ובריאה, ותואמת את חוקי ההגירה של ארצות הברית; נשים לא נשואות וילדים מתחת לגיל שש עשרה שלא היו מלווים על ידי הורה או קרוב משפחה נשוי, לא יכלו להגר; על נשים נשואות שרצו להגר בגפן היה להוכיח שבעליהן כבר התיישבו בארצות הברית והם חיים שם; ובסופו של דבר על המהגר היה לשלם מכיסו את הנסיעה מברמן לגלווסטון.
לפי כתביו של יעקב שיף, יט"א נאלצה לעבוד לפי חוקי ארצות הברית אשר אסרו על סיוע כלכלי למהגרים, אבל למעשה היא עשתה ככל שביכולתה להקל עליהם באמצעות מערכת של ייעוץ ופיקוח, מרגע עזיבתם את ביתם ועד להגעתם לגלווסטון. עם הגעתם, המהגרים חסו תחת צילה של לשכת המודיעין. לשכה זו שנוהלה על ידי הנרי ברמן ובהמשך על ידי מוריס אפשטיין, ייסדה בהדרגה מערכת של סוכנויות ברחבי היבשת, מהמיסיסיפי ועד לחוף הפסיפי. היא עמדה בקשר עם סניפי ארגון בני ברית ודומיהם, אשר מהם קיבלה סיוע ושיתוף פעולה, וכך ניתן היה לספק תעסוקה מיידית למהגרים אשר הגיעו מפעם לפעם לגלווסטון. הוצאות הניהול של תנועת גלווסטון, הטיפול במהגרים עד למציאת תעסוקה עבורם, ועלות התחבורה מגלווסטון ליעדים השונים, כולם הובלו ומומנו על ידי ועדת גלווסטון.
הרב הנרי כהן וקבלת המהגרים בנמל גלווסטון.
הרב הנרי כהן (1863–1952) השפיע על ההיסטוריה באמצעות מעשיו, ומאידך ההיסטוריה היא זו שהגדירה את תפקידו בתוכו פעל. הרב הנרי כהן היה שותף מלא לתוכנית גלווסטון ובעל תפקיד מכריע בה, בהיותו "הכוח הרוחני והמנהיג מאחורי ביצוע התוכנית". כפי שצוין לעיל, הנהגתו ועצם קיומה של הקהילה בעיר, היוו אחת מהסיבות לבחירת עיר זו כקולטת ההגירה למערב. הרב כהן הוערך מאוד כמנהיג רוחני, למדן, מתורגמן וסופר. הוא אף תואר על ידי נשיא ארצות הברית וילסון כ"תושב הראשון במעלה של טקסס", ובשנת 1930 היה הרב היחיד ברשימת המנהיגים הרוחניים הגדולים של אמריקה.