הבנייה העתיקה באתר נשתמרה עד שנת 1902, עת העות'מאנים התחילו לבנות בו תחנת משטרה. ב-1906, לאחר סימון הגבול בין ארץ ישראל שבידי העות'מאנים לחצי האי סיני שבידי הבריטים עלתה חשיבותו של המקום, משום היותו נקודת גבול, והעות'מאנים הקימו בו מרכז מינהלי לאזור בשם עוג'ה אל-חפיר (או עוג'ה עלע'פיר) תוך הרס של מרבית המבנים העתיקים. נבנה גם בית חולים אשר חלקו נשתמר עד ימינו. במהלך מלחמת העולם הראשונה הפכה עוג'ה אלחפיר למרכז לוגיסטי צבאי ונקודת יציאה ליחידות הצבא העות'מאניות והגרמניות שפעלו במרחב חצי האי סיני במלחמת העולם הראשונה. מסילת הרכבת הצבאית שסללו העות'מאנים בסיוע הגרמני - מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה, הגיעה ב-10.5.1916 לעוג'ה, ומשם נמתחה לקוסיימה. בחציית נחל ניצנה בנו הטורקים גשר בן 8 קשתות ממנו נותרו רק האומנות. השרידים היחידים לתחנת הרכבת הם מגדל מים למילוי דוודי המים של מנועי הקיטור של הקטרים, קיר מבית מנהל התחנה ושרידי הסוללות עליהם הונחו פסי הרכבת (המסילה התפצלה ל-8 הסתעפויות).
תקופת המנדט.
בימי השלטון הבריטי בארץ ישראל נערכו חפירות ארכאולוגיות במקום ונתגלה שם העיר הנבטית לאחר מציאת 195 מגילות פפירוס בחורבות העיר.
מדינת ישראל.
לאחר הכרזת הקמת מדינת ישראל, עם פלישת צבאות מצרים לארץ ישראל במאי 1948, נתפסה תחנת המשטרה הבריטית של עוג'ה אל חפיר על ידי הצבא המצרי. האזור נכבש במהלך מבצע חורב (דצמבר 1948-ינואר 1949) על ידי חטיבה 8 אשר נלחמה באזור כתף ניצנה. בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נקבע שניצנה תהיה אזור מפורז ובה ישבה ועדת שביתת הנשק הישראלית-מצרית עד סוף 1955. בתל ניצנה עמדו שלושה מבני אבן בני שתי קומות. בבניין אחד ישב המשמר הישראלי ובאחר המשמר המצרי שחילקו ביניהם את התורנות בשמירה על המקום. במבנה השלישי ישב מטה האו"ם ובו התכנסה ועדת שביתת הנשק הישראלית-מצרית.
בעקבות פעילות פדאיון והתבצרות מצרית באזור ולאור חשיבותו האסטרטגית בהגנת הנגב ובאר שבע נסוגה ישראל מהסכם הפירוז, הקימה מזרחית לניצנה את היאחזות נח"ל קציעות בספטמבר 1953 ולבסוף השתלטה על האזור המפורז במבצע הר געש, קרב לילי בין 2 ל-3 בנובמבר 1955, אל מול גדוד מצרי שנסוג מן המקום. במרץ 1956 הוקמה ממדרום להיאחזות קציעות היאחזות נח"ל בארותיים. בספטמבר 1956 פרק צה"ל את המבנים הספורים (הבנייה העות'מאנית והבריטית מראשית המאה ה-20) שנותרו במקום.
החפירות והמחקר באתר.
אדוארד רובינסון, במסעו הראשון בשנת 1838, היה הראשון שביקר ותיעד את חורבות תל ניצנה, אותן זיהה בטעות כעבדת העתיקה. אף שטעה בזיהויו הותיר רובינסון תיאור מפורט וראשוני של עתיקות ניצנה על כל חלקיה, כולל האקרופוליס ועליו מצודה ושתי כנסיות עתיקות.
הכומר האנגלי ג'ורג' פיסק, ביקר בתל בשנת 1843 וכתב:.
בחפירות בתל, על ידי משלחתו של ה. ד. קולט בשנים 1935–1938, נמצאו פפירוסים מתוארכים למאות השישית עד השביעית לספירת הנוצרים ונחשבים לאחד מהמקורות החשובים ביותר על תקופה זו בארץ ישראל, ויותר מכך על תקופה זו בנגב.
החל מקיץ 1986 החלה לפעול באתר משלחת חפירות ניצנה ברשות ד"ר דן אורמן וד"ר יוסף שרשבסקי במשך שבע שנים. החפירות חשפו מבני מגורים, גרם המדרגות שעלה אל ראש התל, את הכנסייה המזרחית וקפלה.
ג'ילין
גִ'ילִין (בסינית: 吉林/Jílín) (או קִירִין) הוא מחוז בצפון מזרח סין. שטחו – 187,400 קמ"ר; אוכלוסייתו מונה כ-24 מיליון נפש; בירתו היא העיר צָ'אנְגְצ'וּן (长春/Chángchūn).
זהו מחוז המשתייך לאזור המוכר כמנצ'וריה. בעבר הייתה רוב אוכלוסייתו מנצ'ורית. עם זאת, כיום מהווים המנצ'ורים 4% בלבד מאוכלוסייתו והקוריאנים כ-4% נוספים, בעוד עיקר האוכלוסייה היא בני האן. המחוז גובל בקוריאה הצפונית וברוסיה וכן במחוזות חיילונגג'יאנג, ליאונינג ומונגוליה הפנימית.
ב-1932 הפכו היפנים את המחוז לחלק ממדינת מנצ'וקוו כשמושב ממשלת הבובות הוא בצ'אנגצ'ון, בירתה של ג'ילין. עם תבוסת היפנים ב-1945 הועברה ג'ילין, יחד עם יתר מנצ'וריה לידי הקומוניסטים על ידי הסובייטים, והאזור שימש כבסיס לקומוניסטים שמאוחר יותר כבשו את יתר סין.
זהו מחוז הררי עם חורפים ארוכים וקרים (14°c- עד 20°c- בינואר). עיקר החקלאות שלו מתבססת על אורז, תירס ודורה, וכן חטיבת עצים בהרי צ'אנגבאי ורעיית צאן במערב המחוז. עיקר מוצרי התעשייה של המחוז הם מכוניות, קרונות רכבת וסגסוגות ברזל.
מואה הנבטית
מוֹאָה הנבטית, או חאן מואה, הייתה עיר נבטית באזור הערבה סמוך ליישוב צופר צפונית לפארן ודרומית למרכז ספיר. היא פעלה כתחנת מעבר בדרך הבשמים בממלכת הנבטים בתקופה הרומית. ביישוב היה חאן וסביבו מרכז ציבורי. במקביל, התפתחה במקום חקלאות ענפה. בפי הבדואים ששכנו באזור נקרא היישוב בשם "מוית עוואד". מחקר הממצאים הבוטניים שנמצאו באתר שנערך על ידי פרופ' מרדכי כסלו וד"ר אורית שמחוני, מהמעבדה לבוטניקה ארכאולוגית בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן מעלה השערות באשר לסיבה האמיתית לפריחת הערים על דרך הבשמים מבחינה חברתית וכלכלית.
מיקום היישוב.
מואה הוקמה בצומת דרכים: הדרך האחת - מדרום לצפון, היא דרך הערבה, אשר נמשכה ממפרץ אילת בדרום ועד לים המלח בצפון והדרך השנייה - ממזרח למערב, היא קטע מדרך הבשמים שבין פטרה לחופה של עזה ורפיח. תחנות הדרכים החלו לפעול כבר בתקופה ההלניסטית אך עיקר פעולתם היה בתקופה הרומאית, כאשר גבר הביקוש לתבלינים ולבשמים לאור עליית רמת החיים באימפריה הרומית. הסחר הביא להתפתחות כלכלית של תחנות הדרכים.
ממצאים ארכאולוגיים.
בשנת 1981 נערכו במקום חפירות על ידי רודולף כהן. במקום נמצא חאן דרכים עתיק ומצודה בגובה 2 מטר, השומרת על החאן, מקדש וחנות. כמו כן, מתקני חקלאות מדברית, הכוללים מעיין, בריכת אגירה מטויחת ושרידי אמת מים. אחד המתקנים המיוחדים באתר הוא בית בד יחיד מסוגו בארץ, להפקת שמן זית בסגנון רומאי.
החאן.
החאן הוא דוגמה לתחנת דרכים מהתקופה הנבטית התיכונה והוא כולל חצר פתוחה מוקפת חדרים ובית מרחץ. התחנה שימשה להעברת סחורות יקרות ערך כמו בשמים ותבלינים: מור, "קציעה", לבונה, פלפל וקינמון. הסחורות הובלו על גבי דבשות גמלים מחצרמוות בדרום חצי האי ערב, לחופי הים התיכון, בעיקר לנמל עזה, ומשם לארצות מעבר לים.
ממצאים בוטניים.
הממצאים הבוטניים נשמרו במצב יבש היטב בשל הלחות הנמוכה והאקלים היבש. הממצאים שנמצאו היו גרעינים של צמחי תרבות וחלקם אפילו צמחי מותרות ועצים:
עצים.
לסיכום, צמחים מיובאים למואה היו סוג זיתים, אפרסקים, אגוזי המלך ועצים
השערה על מקור העושר.
בתחנת הדרכים מואה נמצאו מוצרי מותרות ששימשו את סוחרי המקום. לא הייתה להם בלעדיות בדרך הבשמים, שכן עשרה ק"מ צפונה מהם הייתה תחנת דרכים נוספת. ההסבר היחידי יכול להיות כישרונם המסחרי. החוקרים מאוניברסיטת בר-אילן סבורים כי הסוחרים שמו לב להשפעת רמת הלחות על משקל הסחורה: באביב, הם קנו תבלינים ובשמים בדרום חצי האי ערב, במקום בו הלחות 30% ולקראת סוף הקיץ, מועד שבו עדיין ניתן היה להפליג לרומא, מכרו את הסחורה בנמלי הים התיכון, היכן שהלחות הגיעה ל-70%. ההפרש במשקל בא לידי ביטוי בתמורה שהם השיגו. אולי זה המקור לעושרם של סוחרי מואה, שהתבטא ברכישת פירות וצמחי מותרות.
דוגמה לכך הייתה גם במאה ה-18 כאשר סוחרים אנגליים ניצלו את עובדת התפיחה של גרעיני החיטה בעת ההובלה של החיטה מהמזרח דרך כף התקווה הטובה לבריטניה. הגידול במשקל גרעיני החיטה עשה את ההובלה הארוכה לכדאית למרות זמן הנסיעה.
חאן מואה
מחנה בלדד
אנרכיזם וחברה
האנרכיזם מבקר את הסדר החברתי הקיים, אך גם מציע אלטרנטיבות ופתרונות מנקודת מבט אנרכיסטית, ומצייר את קווי המתאר של חברה אנרכיסטית עתידית. אנרכיסטים מתנגדים לכפיית הסדר החברתי האנרכיסטי על האוכלוסייה, כחלק מהתנגדותם לכל סוג של כפייה. הם טוענים שהאנרכיזם לא יגיע במהפכה בין לילה, אלא באמצעות סדרה של פעולות ישירות והתקוממויות חברתיות, תוך כדי יצירת מוסדות חברתיים אנרכיסטים אלטרנטיביים למדינה ולקפיטליזם, ושחברה אנרכיסטית תחל רק כאשר תיווצר מסה קריטית שתכיל את רובה המוחלט של האוכלוסייה במקום מסוים.
קווי מתאר של חברה אנרכיסטית.
רוב הפילוסופים הפוליטיים מצדיקים את תמיכתם במדינה כאמצעי לשליטה על האלימות ושמירת הסדר, ובטענתם שהמדינה מורידה למינימום את ההרס הפוטנציאלי שנוצר מחיכוכים וקונפליקטים אנושיים, ושבלעדי המדינה ייווצר כאוס ותתפרץ אלימות בלתי נשלטת. אנרכיסטים טוענים שמטרות אלו אינן מצריכות את קיום המדינה, ולמעשה רבים טוענים שהמדינה אינה מסוגלת לבצע תפקיד זה ולראייה הם מצביעים על המלחמות הנמשכות ועל האלימות הגואה בחברה המודרנית. יותר מכך, אנרכיסטים טוענים שהמדינה יוצרת מונופול על האלימות (על ידי הקמת צבאות ומשטרות), ומשתמשת בכוח ואלימות על מנת להרחיב ולהגן על האינטרסים של האליטה החברתית ובעלי ההון.
הרעיון האנרכיסטי לטיפול באלימות בקהילה הוא אכיפה קהילתית במקום אכיפה על ידי מיעוט חמוש כדוגמת המשטרה אשר יכול ליפול לשחיתות וכדומה.
אנרכיסטים טוענים גם שביטחון של קהילות ישמר בצורה יעילה יותר על ידי הקמת מוסדות נגישים לכל, ומנוהלים מלמטה על ידי כל אחד החפץ בכך, בניגוד למוסדות מדינה המנוהלים על ידי מיעוט קטן, ומובילים לניכור האוכלוסייה ולתחושה שאין ליחיד ולחברה יכולת השפעה אמיתית על חייהם, מלבד הטמנת פתק בקלפי פעם במספר שנים.
מאמצים רבים הושקעו בניסיון להסביר כיצד חברות אנרכיסטיות יקדמו ערכים אלו. באופן כללי, אנרכיסטים מסכימים על הנקודות הבאות בכל הנוגע לחברה אנרכיסטית עתידית:
כלכלה.