שני מדריכי המסעדות המפורסמים בצרפת ובעולם כולו, מישלן וגו-מיו, מעסיקים מבקרי מסעדות אנונימיים במטרה למפות את המסעדות, אותן המגזין מבקר.
מבקרי מסעדות בישראל.
בישראל תחום ביקורת המסעדות אינו מפותח כמו בחו"ל, יש מעט מבקרי מסעדות שזהו עיסוקם המרכזי או העיסוק שפרסם אותם. מבקרי מסעדות נודעים בישראל:
עם התפתחות האינטרנט, נפתחו אתרי מסעדות או פורומים לביקורת מסעדות שבהם הגולשים יכולים לבקר ולדרג בעצמם את המסעדות, וכך למעשה כל גולש יכול להפוך למבקר מסעדות מטעם עצמו.
שמורת אירוס הארגמן
רמות פולין
רמות פולין היא שכונה משנית בתוך השכונה הגדולה רמות אלון שבצפון מערב ירושלים. השכונה נבנתה בשלבים החל משנת 1976 והיא מאוכלסת, בהתאם לתכנון, במשפחות חרדיות. השכונה כוללת 720 יחידות דיור בגדלים שונים.
היסטוריה.
תכנון השכונה החל בשנת 1974 על ידי האדריכל צבי הקר ובנייתה החלה בסוף 1976 ביוזמת משרד הבינוי והשיכון וכולל פולין, במטרה להקל על מצוקת הדיור של הכולל בשכונת בתי ורשה הקטנה והצפופה. העיצוב יוצא הדופן של השכונה הוצג בתערוכה במוזיאון ישראל עוד לפני שנבנתה. הקר עבד על התכנון בשיתוף פעולה עם אנשי הכולל, שהסכימו לגור בדירות למרות העיצוב הלא שגרתי, מאחר שמחירן היה נמוך. השכונה נבנתה בבנייה טרומית על ידי חברת אשטרום. לאחר המהפך עליית הליכוד לשלטון, החליט שר השיכון החדש גדעון פת להפסיק את הפרויקט ושאר המבנים בשכונה לא נבנו לפי העיצוב המקורי של הקר.
עם השנים ניסו הדיירים לעקוף את חוסר הנוחות על ידי תוספות בנייה שריבעו את הצורה המחומשת, ונכון לשנת 2011 לא נותר בה בניין אחד במצבו המקורי. כיום בשכונת רמות מקודמת תוכנית פינוי בינוי המיועדת לאוכלוסייה החרדית. התוכנית משתרעת על שטח של כ-60 דונם, במסגרתה ייהרסו 316 יחידות דיור ב-11 בניינים לטובת 1,000 יחידות דיור חדשות. השכונה ייצגה את ישראל בתערוכה "הוספות: אדריכלות על רצף הזמן", בביאנלה לאדריכלות בוונציה בשנת 2008.‫
תכנון ועיצוב.
הרקע לתכנון השכונה, כמו מספר שכונות ותתי-שכונות נוספות בעיר בכלל וברמות ובגילה בפרט, היה הרצון ליישב בבנייה חדשה ולהרחיב את ירושלים אל השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. הבינוי החדש בפאתי העיר אופיין בניסיונות של שר השיכון דאז אברהם עופר ושל אדריכלים ישראלים רבים ליצור צורות חדשות של מבנים ושל מבנים שכונתיים וקהילתיים, שיחרגו מהתדמית האפורה שאפיינה את שיכוני הארץ. על תכנון הפרויקט של רמות פולין שהוא אחד מבין פרויקטי שיכון אלו, הופקד האדריכל הישראלי צבי הקר הן לתכנון השכונתי והן לתכנון האדריכלי. הקר, שנודע כאדריכל המתנסה בצורות גאומטריות מיוחדות וחדשניות, יישם בתוכניתו כמה רעיונות אדריכליים שהיו חדשניים מאוד באותה תקופה. בתי השכונה זכו לפרסום מקצועי וציבורי יותר מכל פרויקט אחר שתוכנן בירושלים מאז 1967. כמו כן הם נכללו ברשימות "הבניינים המוזרים בעולם", ותוארו כ"פרויקט דיור עבור דבורים".
השכונה כולה מאורגנת על גבעה במרכז רמות בצורה המזכירה כף יד בת חמש אצבעות או עלה בעל שלוש זרועות. כל אצבע, המייצגת שלב אחר של הבנייה אשר נמשכה עד אמצע שנות ה-80, היא סדרה של 5–6 בנייני מגורים בצורת 'ר' אשר משתלבים אחד עם השני ליצירת "זיגזג" רחב. בכל אצבע כזו קיימת מעין חצר פנימית, שנועדה להזכיר במידה מסוימת את החצרות המסורתיות של השכונות היהודיות הוותיקות של ירושלים, שצורתה הייתה על בסיס הזיגזג הפנימי שבין בנייני ה-'ר'. מרכז השכונה המבוסס על ציר המחבר בין כל האצבעות, כמו הסיב המרכזי בעלה, מתחיל בצד הדרום מזרחי של השכונה על רחוב הרא"ה (לכיוון מרכז העיר) וממשיך צפון מערבה עד לקצה האצבע הארוכה.
עיצוב הבתים גם הוא יוצא דופן: הבניינים אשר נבנו משילוב של בטון ואבן הורכבו בחלקם כרכיבים של בנייה טרומית. צורת הקירות החיצוניים היא של חלקי דודקהדרון (פאון משוכלל המורכב ממחומשים) המשתלבים זה בזה ובקירות משופעים נוספים לכדי מראה דמוי כוורת דבורים או סידור של סלעים גבישיים.
התכנון של שכונת רמות פולין זיכה את הקר בשבחים רבים על היצירתיות והחדשניות בעיקר מחוץ לישראל, אך בישראל נשמעו לרוב טענות וביקורות על אדריכלות זו. בקנה המידה העירוני, השכונה מנותקת מסביבתה ויוצרת חוסר הרמוניה עם שאר העיר והחצרות הפנימיות ודאי אינן מתפקדות כחצרות מסורתיות. מבקריו הרבים טוענים שצורות הבניינים הכוללות קירות בעלי שיפוע וגאומטריה מעניינת הם עניין של טעם ושל אופנה אך חוסר הנוחות שנגרמת לדיירי הבתים נמשכת לאורך שנים רבות. על אף הצלחתה של השכונה בתקופת בנייתה, השכונה סובלת כיום מבעיות שונות והבתים נחשבים לדיור באיכות נמוכה. אדריכלים ישראלים רבים ומבקרי אדריכלות טוענים נגד הקר, במיוחד על רקע בנייתה של רמות פולין, כי האדריכל שם את יצירתו האמנותית בעדיפות עליונה לעומת נוחיות התושבים ואיכות העיר. כך לדוגמה התייחס לתכנון של הקר האדריכל דוד קרויאנקר:
לקריץ (ממתק)
ליקוריש
רוטב בורדלייז
משרה
משרה היא עבודה שמבחינת היקף משימותיה נועדה לאיוש על ידי עובד אחד. כלל המשרות שהוקצו ליחידה ארגונית מסוימת הוא התקן של יחידה זו. משרה מתאפיינת במקצוע של המשרה ובשיבוץ הספציפי בארגון. המשרה של מזכירת מנכ"ל, למשל, היא משרה שהמקצוע הנדרש בה הוא מזכירה, והשיבוץ הספציפי הוא בלשכת המנכ"ל.
בתקן של יחידה ארגונית מוגדרות לעיתים משרות זהות אחדות. בסניף בנק, למשל, ניתן למצוא 10 משרות של טלר.
משרה מלאה היא משרה שהעובד המועסק בה עובד את מכסת השעות המוגדרות כהיקף עבודה מלא באותו מקום עבודה. לפי חוק שעות עבודה ומנוחה, בישראל משרה מלאה לא תעלה על 42 שעות עבודה בשבוע. היקף שעות העבודה במשרה מלאה גבוה בישראל בהשוואה בינלאומית. משרה חלקית היא משרה שהעובד המועסק בה עובד פחות ממכסת השעות המוגדרות כהיקף עבודה מלא באותו מקום עבודה.
צ'וריסו
צ'וֹרִיסוֹ הוא שמם של מגוון נקניקים ונקניקיות חזיר שמקורם בספרד, ובכולם נעשה שימוש בפלפל אדום יבש מעושן, המעניק להם את הצבע האדום. באירופה מדובר בדרך כלל בנקניק, הנפרס ונאכל כפי שהוא או בתוך כריך. ניתן גם להוסיפו לתבשילים. במקומות אחרים צ'וריסו הן נקניקיות שיש לבשלן במים או כנזיד בסיידר, לטגנן בשמן, לצלותן על הכיריים או בגריל. ניתן אפילו להשתמש בצ'וריסו כתחליף לבשר טחון בתבשילים מסוימים.
צ'וריסו בספרד.
נעשה בדרך כלל מבשר חזיר שומני, קצוץ במרקם גס, ומתובל בצ'ילי או בפפריקה. קיימת גרסה חריפה וגרסה מתונה בחריפותה. ישנם סוגים המשומרים על ידי תלייתם במקום קר ויבש, כמו שעושים עם "חמון סראנו" (שינקן). הוא מכיל לעיתים גם טפלי בשר, כגון לחיים, בלוטות רוק וקשרי לימפה.
בגרסה של פמפלונה הבשר קצוץ יותר. באזורים מסוימים, כגון אקסטרמדורה, בהם החזיר היה מזון בסיסי במשך מאות שנים, מקובל המאכל "ביצים וצ'וריסו". מאכל זה כולל נקניקיית צ'וריסו (ולא נקניק) מטוגנת בשמן זית או בשומן חזיר וביצים מטוגנות בשמן עמוק לוהט עד כי הוא מעלה עשן.
נקניקי צ'וריסו פרוסים פופולריים מאוד בטאפס בר. הצ'וריסו פופולרי גם במטבח הבסקי.
צ'וריסו בפורטוגל.
הצ'וריסו בפורטוגל עשוי מבשר חזיר, שומן, פפריקה, יין ומלח. את התערובת דוחסים לתוך מעי (טבעי או מלאכותי), ומייבשים באיטיות בעישון. הוא משמש גם בפיצות ובכריכים. קיימות גרסאות רבות שלו, השונות בצבען, צורתן, תיבולן וטעמן. עושים בו שימוש בתבשילים פורטוגזיים רבים, ביניהם הנזיד המסורתי "קוסידו א פורטוגזה" (Cozido à portuguesa).
צ'וריסו בצפון אמריקה ובקריביים.
הגרסאות המקסיקנית והקריבית מוכרות גם בארצות הברית ואף באירופה. הן מבוססות על הצ'וריסו הספרדי הבלתי מבושל, מבשר חזיר שמן, טחון ולא קצוץ, ומתובל בתבלינים נוספים מלבד צ'ילי. קיימות גם גרסאות בשר בקר, בשר אייל ואף גרסאות כשרות.
במקסיקו צבע הצ'וריסו לרוב אדום עז, אך יש גם גרסאות ירוקות הפופולריות באזור העיר טולוקה במקסיקו.
בדרום-מערב ארצות הברית נמכרות גם גרסאות במרקם של בשר טחון, אך בצבע הקרוב לכתום יותר מאשר לוורוד. בארצות הברית צ'וריסו נחשב כנקניק לארוחת בוקר, אם כי במסעדות מקסיקניות (גם במקסיקו וגם בארצות הברית) מכינים טאקוס, בוריטוס וכריכי "טורטה" עם צ'וריסו מבושל.
במקסיקו מכינים צ'וריסו עם ביצים לארוחת בוקר, על ידי ערבוב פרוסות צ'וריסו בביצה מקושקשת. לעיתים מטגנים את פרוסות הנקניק לפני הוספת הביצה. מאכל זה נאכל לעיתים עם בוריטוס או טאקיטוס.
מאכל מקסיקני נוסף הוא צ'וריסו עם גבינה - פרוסות צ'וריסו קטנות מוגשות בתוך או על גבינה שהומסה, ונאכלות עם טורטייה.
בפיליפינים.
"לונגניסה" הם צ'וריסו פיליפיניים, המתובלים בתבלינים מקומיים. בכל אזור מתמחים בהכנת סוג מקומי, בין השאר באזור לוקבן מתמחים בתיבול עם שום, בגואגואה מתבלים במלח, והטעם מעט חמוץ. לעומת זאת ל"לונגניסה חמונדה" טעם מתקתק. בפיליפינים משתמשים גם בבשר בקר, עוף ואף טונה להכנת הלונגניסה.
באמריקה הלטינית.
בארגנטינה ושאר מדינות אמריקה הלטינית, צ'וריסו הוא שמן של כל הנקניקיות העשויות מבשר קצוץ באופן גס. בארגנטינה הן עשויות לרוב בשר חזיר ואינן חריפות מאוד. בצ'ילה הצ'וריסו מכונה "לונגניסה". נקניקיית צ'וריסו צלויה בגריל, המוגשת בתוך לחמנייה מכונה "צ'וריפאן" (הֶלְחֵם של צ'וריסו ו"פאן" - לחם).
בממלכה המאוחדת.
הפופולריות הגוברת של טאבס בר בממלכה המאוחדת, והתיירות הרבה של בריטים בספרד, תרמו לפופולריות של הצ'וריסו הספרדי, והוא אף הפך לפריט בסיסי בחלק ממעדניות המרכולים.
בישראל.