יוסף טל.
יוסף טל (גרינטל, Grünthal) נולד בשנת 1910 בעיירה פינה (Pinne) שליד פוזנן שבגרמניה. בשנת 1931 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין. בין מוריו באקדמיה היה פאול הינדמית, שקירב אותו למוזיקה האלקטרונית. הגבלות העיסוק שהטילו הנאצים על מוזיקאים יהודים בגרמניה הניעו אותו ואת רעייתו, הרקדנית רוזי לבנטל, לעלות לארץ ישראל בשנת 1934.
בשנותיו הראשונות בארץ התגורר בקיבוצים בית אלפא וגשר, ועמד בקשרי עבודה עם מוזיקאים בני קיבוץ, בהם מתתיהו שלם מבית אלפא ויהודה שרת מיגור. את שרת, שעִמו התיידד מעבר לקשר המקצועי, העריך במיוחד על כישרונו ומקוריותו ואף עיבד נעימות משלו.
בשנת 1936 עברה משפחת טל לירושלים, שם הופיע טל כפסנתרן, לימד נגינה בפסנתר ואף החליף את נגן הנבל הקבוע בתזמורת הסימפונית הארץ ישראלית. בהמשך לימד פסנתר, הלחנה ותאוריית המוזיקה בקונסרבטוריון הארץ-ישראלי למוזיקה בירושלים. טל נתן ביטוי לשנותיו הראשונות בירושלים, בחוגי האינטלקטואלים בראשותה של המשוררת אלזה לסקר-שילר, בקנטטה "אלזה" משנת 1975.
בשנת 1951 קיבל טל משרת הוראה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימד גם בסמינר אורנים. בשנת 1961 הקים את המרכז למוזיקה אלקטרונית בישראל ופיתח שיטת תיווי להלחנה באמצעות מחשב. ב-1965 מונה לפרופסור, וכיהן כראש החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית עד שנת 1971. עם תלמידיו הרבים נמנים המלחינים בן-ציון אורגד, רוברט סטארר, נעמי שמר, משה רסיוק, יעקב גלבוע, יהודה שרת, צבי בן-פורת, יצחק סדאי ודניאל גלאי, המוזיקולוגית מיכל זמורה-כהן, הצ'לן עוזי ויזל, הזמרת הילדה צאדק, המתרגמת והעורכת עדה ברודסקי והפסנתרנים ברכה עדן, וולטר האוציג ויונתן זק.
טל היה מלחין פורה בסוגות מוזיקה מגוונות ובטכניקות שונות. בשנות התשעים עסק טל, יחד עם ד"ר שלמה מרקל, בשיתוף קרן פולקסווגן והטכניון, בפיתוח של שיטה חדשנית (Talmark) לתיווי מוזיקלי, אשר נועד לאפשר את תכנונה המוקדם של היצירה האלקטרונית ולתעד את המידע הרלוונטי לשחזור עתידי.
יוסף טל זכה בפרס ישראל (1970), בשלושה פרסי אנגל, בפרס האמנויות של עיריית ברלין (1975) ובפרס וולף במוזיקה (1982). בשנת 1995 הוענק לו התואר יקיר ירושלים.
יוסף טל נפטר בקיץ שנת 2008, ונקבר בבית הקברות בקיבוץ מעלה החמישה שבהרי ירושלים.
פטר עמנואל גרדנויץ.
פטר עמנואל גרדנויץ נולד בברלין ב-27 בינואר 1910 ועלה לארץ ישראל בשנת 1936. בגרמניה למד מוזיקולוגיה ופילוסופיה אצל ארנולד שרינג וויליבלד גורליט. כן למד הלחנה אצל הנס אייזלר בברלין ודריוס מיו בפריז. עבודת המחקר שלו לדוקטורט עסקה בחייו של יוהאן שטאמיץ.
בארץ ישראל כתב ספרים רבים בנושאי מוזיקה, בהם "עולם הסימפוניה", "עולם הפסנתרן", "2000 שנות מוזיקה" ועוד. ארגן קונצרטים ופרסם ביקורות מוזיקה בכתבי עת חשובים. בשנת 1949 ייסד את "בית הוצאת המוזיקה הישראלית" וניהל אותו עד 1982. כן היה מזכיר הסניף הישראלי של החברה הבינלאומית למוזיקה בת זמננו וארגן בשנת 1954 את הפסטיבל ה-28 של החברה בחיפה. גרדנויץ היה מרצה באוניברסיטת תל אביב והתמחה בחקר הסגנון הסימפוני המוקדם, מוזיקה יהודית, מוזיקה בישראל, יצירתו של ארנולד שנברג וקשרי מוזיקה בין מזרח למערב. כמלחין כתב בעיקר מוזיקה קאמרית.
פטר עמנואל גרדנויץ נפטר בתל אביב בשנת 2001.
ורדינה שלונסקי.
ורדינה שלונסקי נולדה ב-22 בינואר 1905 במזרח אוקראינה. היא החלה לנגן בפסנתר בגיל חמש, וכאשר הגיעה לבגרות המשיכה בלימודי הנגינה אצל אגון פטרי וארתור שנאבל. שנאבל התפעל מכשרונה כפסנתרנית, אך עודד אותה גם לעסוק בהלחנה, תחום בו השתלמה אצל נדיה בולאנז'ה, מקס דויטש ולבסוף, גם אצל אדגר וארז.
כשמשפחתה, ובה גם אחיה, המשורר אברהם שלונסקי, עלתה לארץ בשנת 1923, נשארה ורדינה שלונסקי בווינה להתפתח כמוזיקאית. ב-1944 עלתה גם היא לארץ ישראל, אך התקשתה למצוא את מקומה בחיי המוזיקה המקומיים. יצירותיה לא בוצעו ולא הוצעה לה משרה. עיקר פרנסתה היה כמורה לפסנתר. בין תלמידיה עדו אברבאיה, רון וידברג, בנימין פרל ויהודית כהן.
שלונסקי כתבה יותר ממאה שירים, למילים של משוררים שונים, בהם גיום אפולינר, שלום שבזי, ש. שלום, אברהם שלונסקי ונלי זק"ש. היא חיברה גם שירי ילדים למילים של אנדה עמיר-פינקרפלד. כן חיברה שירי קברט לתיאטרון בישראל.
הקנטטה "הודיה", למקהלה מעורבת ותזמורת (1946), למילים של אברהם שלונסקי, בוצעה לראשונה בפסטיבל ישראל 1966. הקנטטה טונאלית אך יש בה מודולציות מפתיעות. ביצירה סריאלית לתזמורת קאמרית, "אאופוניה" ("נועם מצלול") משנת 1967 מנצלת שלונסקי כל טכניקה אפשרית בנגינה בכלי קשת. בשנת 1979 עיבדה והרחיבה יצירה זו, שהייתה הראשונה שלה בשיטת השורה, בהרכב המקורי. ביצירותיה הבאות גילתה המלחינה העדפה ברורה להרכבים קאמריים שונים, הכוללים לעיתים גם נבל וכלי הקשה. היא חיברה גם יצירות רבות לפסנתר.
ורדינה שלונסקי נחשבת למלחינה הישראלית הראשונה. היא נפטרה בשנת 1990 בתל אביב, בגיל 85, עניה וערירית. ארכיונה נמצא בבעלות הספרייה הלאומית.
ארטור גלברון.
ארטור גֶלְבְּרוּן נולד ב-1913 בוורשה, שם ניגן בכינור בתזמורת הפילהרמונית והופיע עמה כסולן. הוא למד ניצוח ברומא ובסיינה ומשנת 1939 שהה בשווייץ, משם עלה לישראל בשנת 1949. בארץ עסק בהלחנה ובניצוח. הוא ניצח על תזמורת הגדנ"ע ועל תזמורת הקיבוצים ולימד הלחנה וניצוח באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
עוד בשווייץ נמשך לשירה ובישראל כתב מוזיקה לשירים מאת לאה גולדברג, פניה ברגשטיין, יצחק קצנלסון ואחרים. כתיבתו המוקדמת הייתה בסגנון פוסט-רומנטי והושפעה מהונגר ומראוול, אך בשנת 1957 החל לכתוב בשיטת שנים-עשר הטונים. בשנת 1966 בוצעה יצירתו "מגילת האש", אורטוריה רדיופונית לפי ביאליק.
ארטור גלברון זכה פעמיים בפרס בתחרות הכינור הבינלאומית בז'נבה, וכן כה בפרסי הלחנה של אקו"ם ושל תחרות הנבל הבינלאומית. הוא נפטר בתל אביב בשנת 1985.
סרג'יו נטרא.
סֶרג'יוּ נַטרָא, בלועזית Sergiu Natra, יליד רומניה (1924) בן למשפחה שמקורה באוסטריה ובצ'כיה, בילדותו למד פסנתר ומוזיקה ובהלחנה החל לעסוק בגיל צעיר מאוד. הוא למד בקונסרבטוריון יהודי ללימודי אומנות ולאחר מכן באקדמיה למוזיקה של בוקרשט, ביו השאר תאוריה, קומפוזיציה ותיזמור עם לאון קלפר ומוזיקה מודרנית עם מיכאל אנדריקו. בשנת 1961 עלה לישראל עם אשתו סוניה, פסלת ואומנית רב תחומית.
קטע לתזמורת "מארש וקוראל" משנת 1944 הקנה לו מעמד של מודרניסט ברומניה. התזמורת הפילהרמונית הישראלית ביצעה את יצירתו זו בשנת 1947 בניצוח אדוארד לינדברג. על יצירה זו ועל ה"דיוורטימנטו בסגנון קלאסי" משנת 1943 קיבל את הפרס להלחנה על שם אנסקו.
היצירה "ארבע פואמות" לבריטון ותזמורת, הייתה האחרונה שבוצעה ברומניה לפני שעלה לישראל, שלוש שנים לאחר שהגיש בקשת הגירה לממשלת רומניה, תקופה שבה הוא ואשתו סוניה, פסלת ואומנית ידועה, סבלו מאיסור פרסום ומימוש כל פעילות מקצועית.
כעבור שנה ביצעה הפילהרמונית הישראלית, בניצוח סרג'יו קומיסיונה את ה"סימפוניה לכלי קשת", היצירה האחרונה שכתב ברומניה. יצירתו "מוזיקה לכינור ונבל" משנת 1960, בוצעה בביצוע בכורה על ידי הכנר מרים פריד והנבלנית הצרפתייה פרנסואז נטר.
נטרא הוא מלחין בעל אוריינטציה אירופית מובהקת ובעל סגנון כתיבה עם זרימה מלודית, שפה פולימודאלית, מחשבה פוליפונית, התפתחות מדורגת ועשירה של חומר מוטיבי. הוא משתמש בטקסטים בלשון חדשה, על מקצביה ומצלוליה, ומקורות השראתו נשאבים בין השאר מן הפולקלור היהודי.
לצד ההלחנה עסק נטרא בהוראת מוזיקה. בין השנים 1975 ל-1985 כיהן כפרופסור אורח באקדמיה למוזיקה שבאוניברסיטת תל אביב, שם הירצה על מוזיקה של המאה ה-20, הלחנה וניתוח צורות. במשך השנים העמיד נטרא דורות של תלמידים. לאורך השנים קיבל נטרא פרסים חשובים על הצטיינות בהלחנה, בניהם: פרס ג'ורג'ה אנסקו להלחנה (1945), שהוענק אישית על ידי המלחין עצמו, שעל שמו נקרא הפרס ברומניה; הפרס הלאומי של רומניה (1951); פרס קרן התרבות אמריקה-ישראל; פרס מילוא (1966); פרס אנגל (1970); פרס ראש הממשלה (1984); פרס אקו"ם על מפעל חיים בתחום היצירה המוזיקלית (1989).
דור ההמשך.
מלחיני דור ההמשך של המוזיקה הקלאסית הישראלית נולדו בשנות ה-20 וה-30, חלקם נולדו וגדלו בארץ ישראל המנדטורית ואחרים עלו אליה כילדים או בני נוער. צעירים אלה כבר גדלו בתרבות מוזיקלית קיימת ושגשגת - התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית ותזמורת רשות השידור היו לעובדה קיימת בשחר ילדותם, הם יכלו ללמוד במוסדות הלימוד הראשונים שקמו והתפתחו בשנים אלה - המדרשה למורים למוזיקה, קונסרבטוריון רון שולמית והאקדמיה למוזיקה בתל אביב - ומוריהם למקצועות המוזיקה ולנגינה היו מדור האבות המייסדים ומטובי האמנים, שנמלטו לארץ ישראל מאימת הנאצים. דור זה גדל בהווי של תרבות עברית איתנה, ספרות, שירה ועיתונות שהבטיחו את מקומן בחוגי המשכילים ואנשי הרוח, במדינה שבדרך ובראשית מדינת ישראל. בהתבגרם היו הם למלחינים המובילים, הכותבים, המלמדים, המקימים והמפתחים. בכתיבתם יכלו לשאוב השראה הן מן המוזיקה המערבית, שהמשיכה להתפתח בטכניקות, בשיטות ובאסכולות חדשניות בעולם שמחוץ לישראל, והן מן המלחינים הישראלים שקדמו להם, מוריהם הישירים ומוריהם הרוחניים.
יעקב גלבוע.
יעקב גלבוע (2 במאי 1920 - 9 במאי 2007) היה מלחין ישראלי.