ארגון נוסף הפועל מחוץ לזירה התקשורתית ומבקר אותה הוא המכון הישראלי לדמוקרטיה. ארגון חוץ-ממשלתי הפועל כגוף מחקר ועוסק בתכנון מדיניות ורפורמות במערכת השלטונית של ישראל. המכון הוא מוסד עצמאי, מחקרי ויישומי, הפועל בזירה הציבורית הישראלית ומפעיל את "התוכנית לרפורמות במדיה". תוכנית זו עוסקת בהיבטים המהותיים והמבניים של התנהלות אמצעי התקשורת והמדיה החדשה בישראל. התוכנית מחזיקה בתפיסה כי אין להמעיט בחשיבותם של אמצעי התקשורת ובצורך בעצמאותם לקיומו של הליך דמוקרטי תקין ולקיומה של חברה אזרחית טובה. צוות התוכנית עוסק באיתור ובמחקר של כשלים בתפקוד אמצעי התקשורת, ובכלל זה כאלו הנובעים מלחצים מסחריים, מכשלי שוק ומעבירות אתיות. בין השאר, מקדמת התוכנית את הצרכים התקשורתיים של האוכלוסייה הערבית בישראל ואת חובת המדינה לספקם, על ידי מחקרים והמלצות.
מוזיאון תורוואלסן
מוזיאון תורוואלסן (בדנית: Thorvaldsens Museum) הוא המוזיאון היחידי בקופנהגן, דנמרק, המוקדש לאמן בודד - הפסל הדני הנאו-קלאסי ברטל תורוואלסן, שחי ועבד ברומא במרבית שנות חייו (1796–1838). המוזיאון ממוקם על האי הקטן Slotsholmen במרכז קופנהגן ליד ארמון כריסטיאנסבורג. המוזיאון שתוכנן על ידי מייקל גוטליב בינסבל נבנה בשנים 1838 - 1848 במימון הציבור.
הבניין.
הבניין שואב השראה חזקה מהאדריכלות היוונית העתיקה ובנוי סביב חצר פנימית שבה קבור האמן. החצר בולטת במיוחד בהיותה מצוירת במוטיבים מצריים, עצי דקל גבוהים, ואריות ותנינים המשוטטים בין ציפורים וצמחים אקזוטיים. ההשפעה המצרית על החלק החיצוני צנועה יותר. דלתות עצומות בסגנון טרפזי מגדירות את המחווה של האמן לסגנון של היוונית האַטִית, של פומפיי ושל מצרים. ראוי לציון במיוחד השימוש בצבעים הן בפנים והן בחוץ. לכל חדר במוזיאון תקרה ייחודית המקושטת בסגנון גרוטסקי. החלק החיצוני מעוטר בקישוט אופקי (frieze) של האמן יורגן סונה המתאר את שובו של תורוואלסן מרומא בשנת 1838.
אוספים.
המוזיאון מציג אוסף מקיף של העבודות של תורוואלסן בשיש ובגבס, ובכלל זה את המודלים המקוריים מגבס ששימשו ליציקת פסלים ותבליטים מברונזה ושיש, אשר מוצגים כיום במוזיאונים, כנסיות ובמקומות אחרים ברחבי העולם. המוזיאון מציג גם ציורים, עתיקות יווניות, רומיות  ומצריות, רישומים והדפסים שנאספו על ידי תורוואלסן במהלך חייו, כמו גם מגוון רחב של חפצים אישיים ששימשו אותו בעבודתו ובחיי היום יום שלו.
לואיזה, נסיכת הסן-קאסל
לואיזה, נסיכת הסן-קאסל (בגרמנית: Luise von Hessen-Kassel; 7 בספטמבר 1817 - 29 בספטמבר 1898), הייתה אשתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
ביוגרפיה.
ילדותה.
לואיזה נולדה בקאסל ב-7 בספטמבר 1817, לוילהלם, נסיך הסן-קאסל ולואיזה שרלוטה, נסיכת דנמרק, נכדתו של פרדריק החמישי, מלך דנמרק. בהיותה בת שלוש עברו הוריה להתגורר בדנמרק, ולכן הרגישה את עצמה דנית ולא גרמנית, ומשום כך בבגרותה לא נמנעה להיכנס לסכסוכים עם המדינות הגרמניות.
ב-26 במאי 1842 התחתנה לואיזה בקופנהגן, עם בן דודה מדרגה שנייה, כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
משבר ירושת כתר דנמרק.
בשנת 1853, בהסכמתן של המעצמות הגדולות של אירופה, נבחר כריסטיאן על ידי פרדריק השביעי להיות היורש בכוח של הכתר הדני לאור היכחדותו של הענף העיקרי של בית המלוכה, שכן נראה שפרדריק השביעי לא יצליח להעמיד צאצאים. ההצדקה לבחירה זו הייתה נישואיו ללואיזה, שכאחייניתו של כריסטיאן השמיני, קדמה לבעלה בסדר הירושה לכתר הדני.
עקרותו של פרדריק השביעי הציגה דילמה קשה ושאלת הירושה של הכתר הדני הייתה בעייתית מאוד. דבקותה של דנמרק בחוק הסאלי וראשית צמיחתה של הלאומיות באזורים דוברי הגרמנית של שלזוויג והולשטיין, גמזו את כל התקוות לפתרון בדרכי שלום. ההצעות לדרכים להשארתן של שתי הדוכסויות יחדיו כחלק מדנמרק, התבררו כבלתי מספקות הן לאינטרסים הדניים והן לאינטרסים הגרמניים. למרות שדנמרק אימצה את החוק הסאלי, הוא היה תקף רק לצאצאיו של פרדריק השלישי, שהיה המלך הראשון שקיבל את כתרו בירושה. לפניו היו המלכים נבחרים. קו הירושה האגנאטי של צאצאי פרדריק השלישי היה אמור להיכחד עם מותם של פרדריק השביעי חשוך הילדים ושל דודו, הנסיך פרדיננד, שגם הוא לא העמיד צאצאים. בנקודת זמן זו, חוק הירושה, שחוקק על ידי פדריק השלישי, קבע קו ירושה "סאלי למחצה". עם זאת, היו כמה דרכים לקבוע את זהותו של המלך הבא, מאחר שהוראת החוק לא הייתה ברורה די צורכה אם התובעת לכתר יכולה להיות אישה, אם לאו.
כפי שצפו אומות אירופה, צאצאיה הרבים של הלוויג משאונבורג, החלו להתחרות על כס המלוכה הדני. פרדריק השביעי השתייך לענף הראשי של יורשיה של הלוויג. בשנת 1863 תבע לעצמו פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (מי שלימים יהיה חמיו של וילהלם השני, קיסר גרמניה), את התואר פרידריך השלישי, דוכס שלזוויג-הולשטיין. פרידריך השלישי הפך להיות סמל תנועת העצמאות הלאומית הגרמנית בשלזוויג-הולשטיין, לאחר שאביו, בתמורה לפיצוי כספי, ויתר על תביעותיו כראשון בתור לרשת את שתי הדוכסויות. לאחר החתימה על פרוטוקול לונדון ב-8 במאי 1852, ששם קץ למלחמת שלזוויג הראשונה, ובהתאם לויתורו של אביו, נמנעה מפרידריך הזכות לרשת את הדוכסיות.
קרובות המשפחה הקרובות ביותר לפרדריק השביעי מהקו הנקבי, היו דודתו מצד אביו, הנסיכה לואיז שרלוט, שנישאה לוילהלם, נסיך הסן-קאסל, ובנותיה. עם זאת, הן לא היו יורשות אגנאטיות למשפחה המלכותית, ולפיכך לא היו בעלות זכות ירושה בשלזוויג-הולשטיין.
היורשת הבכירה ביותר בקו הנקבי של צאצאיות פרדריק השלישי, על פי כלל העדפת הבן הבכור, הייתה הנסיכה קרוליין, בתו הבכורה וחשוכת הילדים של פרדריק השישי. יחד עם בת נוספת חשוכת ילדים, וילהמינה, דוכסית גליקסבורג, היורשת הבאה הייתה לואיז, אחותו של פרדריק השישי, שנישאה לדוכס אוגוסטנבורג. היורש העיקרי של קו ירושה זה היה אותו פרידריך מאוגוסטנבורג, אך תורו בסדר הירושה היה מגיע רק במקרה של מותן של שתי הנסיכות חשוכות הילדים, שבשנת 1863 היו בחיים.
לבית גליקסבורג היה אינטרס משמעותי לירושת הכתר. כענף זוטר של בית המלוכה, הם גם היו צאצאים של פרדריק השלישי דרך בתו של פרדריק החמישי. בסופו של דבר, לא היה ענף זוטר יותר מהם שהיה זכאי לרשת את דוכסויות שלזוויג הולשטיין. אחריהם היו כריסטיאן עצמו ושלושת אחיו הגדולים. הבכור מביניהם, קרל, היה חשוך ילדים.
הנסיך כריסטיאן היה נכד מאומץ של הזוג המלכותי חשוך הנכדים, המלך פרדריק השישי והמלכה מריה. כמי שהייתה לו היכרות קרובה עם חצר המלכות ומסורותיהם של המלכים הקודמים, היה בן החסות הצעיר בן אחיינה של המלכה מריה וצאצא של בן הדוד מדרגה ראשונה של פרדריק השישי. הוא גודל כדני, חי באזורים דוברי דנית ולא הפך להיות לאומן גרמני. בכך הוא היה מועמד טוב יחסית מנקודת המבט הדנית. כיורש זוטר, הוא היה זכאי לרשת את השלטון בשלזוויג-הולשטיין, אך לא כראשון בסדר הירושה. כצאצא של פרדריק השלישי, הוא היה זכאי לרשת את כס המלכות הדני, למרות שאף כאן הוא לא היה ראשון בסדר הירושה.
בשנת 1842 התחתנו כריסטיאן ולואיזה, שהייתה בתו של קרוב המשפחה הקרוב ביותר לפרדריק השביעי מהקו הנקבי. אמה של לואיזה, אחיה ואחותה הבכירה ויתרו על זכותם לטובתה של לואיזה ובעלה. לואיזה אשתו של הנסיך כריסטיאן הייתה כעת היורשת הקרובה ביותר לפרדריק השביעי מהקו הנקבי.
ב-8 במאי 1852 נפתר משבר הירושה הדני עם חתימת פרוטוקול לונדון, שעל פיו נבחר כריסטיאן להיות היורש בכוח לכתר לאחר פרדריק השביעי ודודו. ההחלטה יושמה על ידי חוק הירושה הדני שנחקק ב-31 ביולי 1853, או בשמו המדויק "הצו המלכותי המסדיר את ירושת הכתר על ידי הנסיך כריסטיאן מגליקסבורג", שהגדיר אותו כיורש הכתר לכלל ממלכת דנמרק בעקבות היכחדותו של הקו הזכרי של צאצאי פרדריק השלישי והעניק לו את התואר "נסיך דנמרק". על אף הכרתו של פרדריק השביעי בכריסטיאן כיורשו, לא חיבב את בני הזוג, ומשום כך בקושי התראה עמם.
מלכת דנמרק.
ב-15 ביולי 1863 מת פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ובעלה עלה לשלטון במקומו ככריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק. לואיזה לא התערבה בענייני הממשל, ולא חיפשה הכרה מהציבור. האינטרסים הפוליטיים היחידים שלה התמקדו בלהשיא את ילדיה לשושלות המלוכה של אירופה. בעקבות כך הפכה לואיזה לסמל פופולרי של חיי המשפחה. אירועים מהותיים בחייה כללו את חתונת הכסף ב-26 במאי 1867, חגיגת יום הולדתה ה-70 בשנת 1887, חתונת הזהב בשנת 1892, ויום הולדתה ה-80 בשנת 1897.
לואיזה תמכה בהרבה ארגוני צדקה, ואף הקימה כמה בתי יתומים. במהלך שנות חייה האחרונות התחרשה לואיזה, וב-29 בספטמבר 1898 מתה בארמון ברנסטורף.
משפחתה.
לכריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק וללואיזה היו 6 ילדים:
קשריהם המשפחתיים של כריסטיאן התשיעי ולואיזה עם בתי המלוכה של אירופה הקנו לכריסטיאן את הכינוי "חמה של אירופה". ארבעה מילדיהם ישבו על כיסאות מלוכה (הן כמלכים והן כבנות זוג של מלכים) בדנמרק, בבריטניה, ברוסיה וביוון. בתו תירה הייתה הופכת להיות מלכת הנובר, אלמלא פורקה ממלכה זו לפני שבעלה היה למלך. לבנו הצעיר ולדמר הוצאו כתרי המלכות של נורווגיה ובולגריה, אך הוא דחה את שתי ההצעות עקב לחץ בינלאומי. נכדו קרל מלך מאוחר יותר כהוקון השביעי, מלך נורווגיה.