בהתאם לדרישותיו של אדולף היטלר, הותאם המטוס למשימות תקיפה והפצצה, וזאת אף על פי שבכירי החברה, כמו גם בכירי הצבא, המליצו להיטלר על פיתוח מטוסי סילון קלים וזריזים, בעלי יתרון מהירות במשימת יירוט של מטוסי אויב. היטלר סירב לאשר פיתוח של מטוס יירוט משום שראה בפיתוח של כלים הגנתיים "תבוסתנות". היטלר היה להוט להמשיך ולהפציץ את ערי בריטניה, ולמרות היתרון הגדול שהיה למטוס כנגד מטוסי בעלות הברית, שטרם שילבו מנועי סילון במטוסיהם, התאמתו לתקיפה קרקעית צימצמה את יתרונו באופן ניכר. נוסף על כך בעלות הברית התנגדו ליעילותה באוויר על ידי תקיפת המטוס על הקרקע ובמהלך ההמראה והנחיתה. מחסור בחומרים אסטרטגיים ופשרות עיצוב במנועי Junkers Jumo 004 בזרימה צירית הובילו לבעיות אמינות. התקפות של כוחות בעלות הברית על אספקת דלק במהלך ההידרדרות במצב של סוף המלחמה הפחיתו גם את יעילות המטוס ככוח לוחם. ייצור הנשק בגרמניה התמקד במטוסים שיוצרו בקלות רבה יותר. בסופו של דבר, ל-Me 262 הייתה השפעה זניחה על מהלך המלחמה כתוצאה מהכנסתו המאוחרת וכתוצאה מכך מספרים קטנים שהוכנסו לשירות מבצעי.(מתוך כ-1,400 מטוסים שנבנו, רק כ-15% נכנסו לשימוש מבצעי). כל אלה יחד עם היתרון הכמותי הגדול של בעלות הברית במטוסים גרמו לכך שהמטוס פורץ הדרך לא הצליח להביא להצלתה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
לפי טענת טיסיו המטוס הפיל 542, במחיר אובדן של 100 מהם. רבים מהמטוסים קורקעו בשל מחסור חמור בדלק, בצוותי תחזוקה ואף בטייסים.
עובדי כפייה בייצור המטוס.
מטוסי מסרשמיט Me 262 נבנו על ידי עובדי כפייה - יהודים ברובם - מבין אסירי מחנות ריכוז, בעיקר מחנה הריכוז מאוטהאוזן. חברת מסרשמיט הקימה סמוך לכפר סנקט גאורגן מפעלים מיוחדים. אלה מוקמו בתוך מנהרות עצומות אשר היו עמידות בפני הפצצות בעלות הברית. במנהרות עבדו עובדי כפייה ממחנה הריכוז מאוטהאוזן והמחנות המסופחים אליו במשמרות של 16 שעות רצופות, ורובם הגדול מתו כתוצאה מהקושי הבלתי נסבל ומתנאי הכליאה והתזונה. נוסף על אלה רבים מתו בשל הוצאות להורג סדיסטיות על דברים של מה בכך ואף ללא כל עילה.
רוב המטוסים לא נכנסו לשירות מבצעי של הלופטוואפה כלל משום שבתקופה האחרונה למלחמה לא היו לגרמניה הנאצית טייסים וכוח אדם להפעיל את המטוסים, דלק ואף יכולות שינוע של המטוסים מהמפעלים לבסיסי הלופטוואפה. למרות זאת קצב העבודה הרצחני והתפוקה העצומה של המטוסים לא פסקו כלל, ולכן רוב המטוסים שיוצרו הושארו בקרבת המפעלים. לאחר שחרור אזור מאוטהאוזן נפלו המטוסים בידי בעלות הברית שהתחלקו ביניהם בשלל היקר - מטוסי סילון.
זמן קצר לאחר סיום המלחמה הועברו המטוסים, הציוד, המפעלים ואף המהנדסים ומנהלי הייצור (שרבים מהם היו פושעים נאצים) לארצות הברית במסגרת מבצע פייפרקליפ. שם הם שימשו כבסיס לפיתוח מטוסי הקרב הסילוניים האמריקאים הראשונים ולייצורם.
לאחר המלחמה.
לאחר תום המלחמה, ה-Me 262 וטכנולוגיות גרמניות מתקדמות אחרות נלקחו במהירות על ידי הסובייטים, הבריטים והאמריקאים, רבים ממטוסי Me 262 נמצאו במצב קל לתיקון והוחרמו. הסובייטים, הבריטים והאמריקאים רצו להעריך את הטכנולוגיה, במיוחד של המנועים. במהלך הבדיקה, נמצא שה-Me 262 מהיר יותר ממטוס הקרב הבריטי Gloster Meteor, ובעל ראות טובה יותר לצדדים ומאחור ל-Me 262 היה טווח קצר יותר מה-Meteor והיו לו מנועים פחות אמינים
חקירת Me 262 השפיעה על עיצוב F-86 Saber, מיג-15 ובואינג B-47 Stratojet .
תעשיית המטוסים הצ'כוסלובקית המשיכה לייצר את ה-Me 262 לאחר מלחמת העולם השנייה. מאוגוסט 1946, סה"כ הושלמו12 מטוסים והוטסו מבחן. הם הוצגו בשנת 1947 ובשנת 1950 סופקו לטייסת הקרב החמישית, והפכו למטוסי הקרב הראשונים ששירתו בחיל האוויר הצ'כוסלובקי . אלה הומשכו לטוס עד 1951, אז הוחלפו בשירות על ידי מטוסי קרב סובייטים. שתי הגרסאות מוצגות במוזיאון התעופה של פראג בקבלי .
גרסאות המטוס.
למטוס היו מספר גרסאות למספר תפקידים התפקיד הראשי היה יירוט מטוסים מסוג אלו מדרך כלל נשאו 4 תותחים 30 מ"מ בחרטום וחלקים אף נשאו תותח 50 מ"מ יחיד
בהתאם להוראות הפיירר, המטוס הותאם למשימות הפצצה על ידי הוספת מתלי הפצצה מה שהפך את המטוס ממירט יעיל ביותר למפציץ בנינוני
היו גרסאות של שנועדו לסייר בכך שהותקנו להם מצלמות בחרטום ובדרך כלל במקום
היו מספר אבות טיפוס שהותנעו על ידי רקטות וכאלה שנשאו מכ"ם
קיסוס החורש
קיסוס החורש (שם מדעי: "Hedera helix") הוא מטפס רב שנתי, מין בסוג קיסוס.
קיסוס החורש צומח באזור הים התיכון, בישראל הוא צמח נדיר הצומח בחורשים לחים באזור יהודה, השומרון והגליל. משמעות שמו המדעי של הסוג היא מטפס, ומשמעות תואר המין היא מתפתל.
קיסוס החורש נפוץ כצמח נוי בבתים ובגינות. הקיסוס מטהר אוויר בחדרים שבהם הוא נמצא, ומאיץ את תחלופת האוויר ויצירת החמצן. הוא זכה בציונים גבוהים בניסויים של נאס"א בניקוי האוויר מרעלים ובשיפור רמות החמצן. הקיסוס הוא צמח חסון וקל לגידול.
הקיסוס הוא צמח ירוק-עד שיכול לטפס עד לגובה של כ-20-30 מטרים על משטחים מתאימים (עצים, צוקים, קירות), או לכסות את הקרקע כאשר אין בסביבתו אפשרות לטפס לגובה. הקיסוס מעדיף לטפס על משטחים כהים וקשיחים עם pH נייטרלי בקירוב. הפריחה מתחילה בקיץ המאוחר ומסתיימת בסתיו המאוחר. הפרי מבשיל בחורף המאוחר ומכיל אחד עד חמישה זרעים, ומהווה מקור מזון חשוב לציפורים רבות המפיצות את זרעיו.
אידיאולוגיה
היישוב העברי בארץ ישראל
המנון וייטנאם
מצעד צבאי (בוייטנאמית: Tiến Quân Ca) הוא ההמנון הלאומי של וייטנאם. ההמנון נכתב על ידי ואן קאו בשנת 1944 ואומץ כהמנון לאומי של צפון וייטנאם בשנת 1945. הוא הפך להמנון של וייטנאם המאוחדת בשנת 1976. למרות שכלל שני בתים במקור, רק הראשון משמש כהמנון רשמי.
מילות השיר.
במקור, הייתה השורה השישית בבית הראשון: "אנו נשבעים לבתר את יריבינו ולשתות את דמם" ("Thề phanh thây uống máu quân thù"), אך השורה שונתה מאוחר יותר כדי למתן את הדימוי הברוטלי שהיה מנת חלקה של ההנהגה הקומוניסטית הווייטנאמית.
היסטוריה של חוזק חומרים (ספר)
היסטוריה של חוזק חומרים (באנגלית: History of Strength of Materials) הוא ספר מאת סטפן טימושנקו, שיצא לאור באנגלית לראשונה בשנת 1953 בהוצאת מקגרו-היל ובמהדורה חדשה בשנת 1983 בהוצאת דובר. שתי המהדורות יצאו לאור בניו יורק, ארצות הברית.
חוזק חומרים הוא ענף בהנדסה העוסק בהתנהגות של גופים בהשפעת עומס חיצוני, בהתנגדות הפנימית של הגופים התלויה בחומר ובמעוות כתוצאה מהעומס. הספר סוקר את ההיסטוריה של חוזק החומרים ומתייחס גם לשני ענפים קרובים שהם תורת האלסטיות ותורת המבנים. טימושנקו סוקר בספר את הנושאים התאורטיים, את הרקע המתמטי ואת הביוגרפיה של המדענים שעסקו בחוזק החומרים ופיתחו את התחום. הסקירה היא בסדר זמנים כרונולוגי מהמאה ה-17 עד אמצע המאה העשרים.
הספר כולל פתח דבר והקדמה ובה הסבר על דרך כתיבתו, אינדקס אלפאביתי מפורט של שמות האנשים שעסקו בפיתוח תחום חוזק החומרים, האלסטיות ותאורית מבנים והפניה לחומר הביוגרפי אודותם בספר. הספר כולל גם מפתח עניינים מפורט. הספר מתבסס על הרצאות שנשא המחבר במשך 25 שנה באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה. טימושנקו דן במבנים הגדולים והמפורסמים כמו הפירמידות במצרים, המקדשים והדרכים של היוונים הקדמונים והרומאים וכן בהשפעה הגדולה של פיתוח מסילות הברזל והכנסת הפלדה כחומר למבנים כמו גם פיתוח מנועי שרפה ומטוסים בעלי מבנה קל. הספר לא כולל את כל הביבליוגרפיה של הנושא אלא בעיקר את העקרונות שהצעידו את ההתפתחות של התחום.
הספר מתחיל בעבודתו של לאונרדו דה וינצ'י שהיה הראשון שעסק בבעיות של חוזק חומרים וכתב על מחקריו בנושא ביומניו. גלילאו גליליי המוצג בספר אחרי דה וינצ`י היה ככל הנראה אבי חוזק החומרים המודרני כאשר ביצע במאה ה-17 מחקרים מקיפים בתחום חוזק החומרים ושילב ניסויים עם תאוריות ושיטות חישוב. הגישה החישובית ניסויית הייתה חלק מהמהפכה המדעית שהתרחשה במאה ה-17. גלילאו כתב בהיותו בגיל 75 ספר בשם "שיחות על שני מדעים", ובו כתב על שני המדעים החדשים הידועים כיום כחוזק חומרים וכמכניקה. הספר כולל את ההתפתחות המתמטית כמו זו של החשבון הדיפרנציאלי, ההבנה של המדענים בנושא חוזק החומרים והשימוש של המהנדסים עם מה שפיתחו המדענים. הספר מסתיים בסקירת ההתפתחות של חוזק החומרים, תורת האלסטיות ותורת המבנים במהלך המחצית הראשונה של המאה העשרים (1900–1950).
צרפת הייתה במאה ה-18 המדינה הראשונה בה המהנדסים קבלו חינוך מדעי מקיף במדעים הבסיסיים. השיטה הצרפתית לחינוך טכני אומצה גם ברוסיה ואחר כך גם באקדמיה הצבאית ווסט פוינט בארצות הברית. הגשרים עד המאה ה-18 היו עשויים בדרך כלל מאבנים. במאה ה-18 החלו בונים גשרים מיציקת ברזל תחילה באנגליה ואחר כך בגרמניה ובצרפת. הגשרים במבנה קשתות והמאמץ העיקרי בהם היה מאמץ לחיצה. הרס של מספר גשרים כאלה הביא לתכנון גשרים תלויים כאשר המפתח היה רחב בן מספר מאות מטר. הגשרים התלויים החלו לקום בסוף המאה ה-18 בארצות הברית ועברו גם לאירופה בתחילת המאה ה-19. במאה ה-18 פותחו נוסחאות ושיטות חישוב שונות בחוזק חומרים וחישוב הקו האלסטי ונעשה שימוש בחשבון הדיפרנציאלי לצד שימוש בגאומטריה ושיטות מתמטיות אחרות.