הוא יצר את עבודותיו המוקדמות באמצעות שימוש בשרטוטים פשוטים כגון דגלים, מפות, אותיות ומספרים. טיפולו של ג'ונס מבחינת החיצוניות הוא לעיתים קרובות עשיר וצבעוני; הוא מפורסם בשל מיזוגו של מדיות שונות כגון ציור בשעווה חמה ותבליט גבס בציוריו. ג'ונס נוהג להציב זה מול זה סתירות, ניגודים, פרדוקסים ואירוניות, במידה רבה בדומה למרסל דושאן (אשר קושר עם תנועת הדאדא). ג'ונס אף הפיק הדפסי תחריט, פיסולים וליתוגרפיות בעלי מוטיבים דומים.
צעדו פורץ הדרך של ג'ספר ג'ונס, שפילס את הדרך לבאים אחריו, היה להכין איקונוגרפיה פופולרית בציור, וכך לאפשר למערך אסוציאציות ידועות לספק את הצורך בנושא. למרות שהאקספרסיוניסטים האבסטרקטים בזו לעניין הנושא, בסופו של דבר יש לומר זאת, הם פשוט החליפו נושא. ג'ונס הפך את הנושא לנייטרלי, כך שמשהו כמו צבע טהור, הנצבע על פני השטח, יכול לדבר בעד עצמו. במשך עשרים השנים שלאחר שצייר את יצירתו "דגל", היוותה זו השראה לשימוש במסכי המשי של אנדי וורהול או הסביבה המוארת של רוברט אירווין.
בניגוד למושג של 'האמן הגיבור' המאצ'ואיסטי, שמשייכים לדמויות אקספרסיוניסטיות אבסטרקטיות, כמו ג'קסון פולוק ווילם דה קונינג, שציוריהם הם בקנה מידה מלא (כלומר כולם על גבי בד קנבס), נאו-דאדאיסטים כגון ג'ונס וראושנברג נדמה כי הם פחות מסתמכים בעבודותיהם על איכויות של קנה מידה ומחפשים במקום זאת ליצור משמעות אך ורק דרך השימוש בסמלים שגרתיים, ומלגלגים על האינדיבידואלי המקודש באקספרסיוניזם האבסטרקטי. ישנה גם סוגיה של סמלים הקיימים מחוץ לכל הקשר התייחסותי. דגלו של גונס, למשל, הוא בעיקרו אובייקט חזותי, המנותק מן ההקשרים הסמליים שלו, ומצומצם למהותו העצמית.
ג'אספר ג'ונס
גן הגת
גן הגת הוא אתר ארכאולוגי מהתקופה ההלניסטית הנמצא בצפונה של תל אביב. האתר ממוקם בגן ציבורי קטן, שממוקם בקצה רחוב חיים בסוק המסתעף מרחוב "חברה חדשה" לא רחוק מ"כיכר המדינה".
האתר כולל גת שהייתה בשימוש מהמאה ה-4 לפנה"ס עד המאה ה-2 לפנה"ס והיא מוגדרת כגת ציבורית משוכללת. הגת בנויה משלושה חלקים המרכיבים ריבוע, אשר היו כנראה מטויחים או מרוצפים בפסיפס לבן. החלק הראשון היה מיועד לדריכת הענבים ממנו היה זורם התירוש לחלק הבא דרך מרזב קטן. בחלק השני היו מסננים את הפסולת והחלק השלישי נועד לניקוז כל התירוש שנשפך אליו.
הגת התגלתה בחפירות שנעשו באזור בשנת 1965 על ידי הארכאולוג יעקב קפלן מטעם מוזיאון יפו ומוזיאון ארץ ישראל בתל אביב. האתר שופץ ושומר על ידי רשות העתיקות ועיריית תל אביב-יפו והאתר הארכאולוגי מהווה חלק מגן ציבורי שכונתי שבו גם מתקני שעשועים לילדים. עיצוב הנוף של הגן משלב אלמנטים ארכאולוגיים מהאתר ששובצו בו כספסלים או גדרות קטנות. הגן כמעט ואינו מוכר לציבור וזאת בשל העובדה שהוא נמצא בין בנייני העיר והגישה אליו היא דרך רחוב צדדי יחיד בלבד.
מדם דה סטאל
חוזה פריז (1947)
ועידת השלום בפריז שנערכה בין 29 ביולי ל-15 באוקטובר 1946 הביאה לניסוחו של חוזה פריז, אשר נחתם ב-10 בפברואר 1947. בחוזה זה העניקו בעלות הברית לחמש ממדינות הציר "המשניות" - איטליה, רומניה, הונגריה, בולגריה ופינלנד את הזכות לחדש את ריבונותן בתחום יחסיהן הבינלאומיים ולהציע את מועמדותן לחברות באומות המאוחדות. בחוזה נכללו הסדרים בדבר תשלומי פיצויים, התחייבות לשמירה על זכויות מיעוטים אתניים וזכויות הפרט; וכן שינויים טריטוריאליים שכללו את סיום שליטתה של איטליה במושבותיה באפריקה ושינויים בגבולות שבין הונגריה וצ'כוסלובקיה, רומניה והונגריה, ברית המועצות ורומניה, בולגריה ורומניה וברית המועצות ופינלנד. חמש המדינות התחייבו לפעול נגד הופעתם של ארגונים פשיסטיים בתחומן, או כל ארגון אחר, פוליטי, צבאי או צבאי למחצה, שמטרתו לפגוע בזכויות דמוקרטיות. עוד הוסכם כי אזרחי חמש המדינות לא יחויבו בתשלום פיצויים עבור נזקים בגין פעילות פרטיזנית לטובת בעלות הברית, וכי לא יועמדו לדין בגין מעשים אלה.
תשלום פיצויים.
ההסכם קבע את סכומי הפיצויים בהם היה על חמש המדינות לשאת. ברית המועצות פעלה להגדלת הסכומים למירב, למעט במקרה של בולגריה אשר נתפסה בעיני הסובייטים כ"אשמה פחות". חובותיהן של הונגריה ורומניה כפי שנוסחו בהסכמי הכניעה שלהן הוכרו כמוגזמים, ותוקנו במסגרת ההסכם. להלן סכומי הפיצויים במיליוני דולרים בערכי שנת 1938:
Clytus
Clytus הוא סוג ממשפחת היקרוניתיים. סוג זה כמו סוגים אחרים תחת שבט Clytini מאופיין בפסים הצהובים המעטרים את גוף החרק.
באירופה נפוץ מאוד המין Clytus arietus שקיבל את הכינוי העממי יקרונית הצרעה מאחר שצבעיו מזכירים את צבע הצרעה.
בישראל קיימים כמה מינים מסוג זה, כגון:
קונאו
קוּנֵאוֹ (באיטלקית: Cuneo - "יתד", בפיימונטזית ובצרפתית: Coni) היא בירת נפת קונאו שבמחוז פיימונטה, בצפון-מערב איטליה, לרגלי האלפים הימיים. אוכלוסייתה מנתה ב-2008 55,061 נפש. העיר, שבקרבתה שדה תעופה, משמשת בסיס ליציאה לפעילות חורף וספורט, כמקובל באזורים המצויים ליד הרי האלפים.
קונאו נוסדה בשנת 1198 במישור בין נהר סטורה והיובל "גאסו" (Gesso). העיר הוקמה בין אפיקי מים ומכאן שמה. הגרעין העתיק נראה בחלק העליון של העיר ומאופיין ברחוב רומא, הרחוב הראשי מימי הביניים שהיה עורק החיים של העיר. בשני הרחובות הראשיים של העיר, רחוב רומא ורחוב ניצה, קיימים מעברים מקורים באורך של שמונה ק"מ. לאורך הרחובות חזיתות של מבנים בסגנון ימי הביניים ובסגנון נאו-קלאסי. המעברים המקורים, בגובה ורוחב משתנים מספקים הגנה מאור השמש בקיץ, ובחורף - מגשם ומשלג, ונותנים לעיר אופי מיוחד לה.
בנייני הממשל בעיר, בכיכר גלימברטי (Galimberti), בנויים אף הם בסגנון נאו-קלאסי. אזור נוסף בעל אפיון מיוחד הוא ה"קוטרדה מאנדובי" (Contrada Mondovì). ברחוב זה נמצא גם בית הכנסת של העיר.
תולדות העיר.
מיקומה האסטרטגי, השולט על שני נהרות, הביא לכך שהעיר קמה במקום ב-1198. העיר נוסדה כאשר חלק מתושבי האזור, שהיו בחסות מנזר "סאן דלמצו די פדונה" (Abbazia di San Dalmazzo di Pedona) עברו לשליטה משותפת של "הבישוף מאסטי", המרקיזות של מונפראטו והמרקיזות של סלצה, ומצאו מחסה במצודה שהקימו. אליהם הצטרפו פליטים מלומברדיה, שנחרבה על ידי פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בעיר משלו שלושה שליטים: שני אצילים ונציג העם. בשנת 1259 הייתה קונאו לעיר הראשית של האזור, הטילה מסים והטביעה מטבעות. ב-1382 עברה העיר לשליטת בית סבויה ומאז עברה תקופות של שגשוג. ב-1859 הוכרזה לנפה במסגרת ממלכת איטליה. לעיר היה גדוד מתנדבים מיוחד ששירת בתנועה לאיחוד איטליה. בשנים 1943–1945 הייתה העיר ממרכזי ההתנגדות נגד הכיבוש הגרמני וזכתה לאות הוקרה על כך.
העיר התפתחה הודות לקרבתה לדרכים שהובילו לצרפת ובזכות היותה מרכז שיווק למוצרים חקלאיים ומוצרים מן החי. הגבלות ביטחוניות הביאו להסתגרותה מאחורי חומות. רק לאחר הכיבוש הצרפתי הוסרו החומות והעיר החלה להתפתח דרומה. אז גם נבנתה כיכר גלימברטי, הכיכר המרכזית של העיר. העיר המשיכה להתפתח בכיוון רחוב ניצה.
יהדות קונאו.
בשנת 1406 הורשו יהודים מפרובאנס שבצרפת לגור בעיר. בסוף המאה ה-16 הגיעו לעיר יהודים מאביניון, צאצאי היהודים שהובאו על ידי האפיפיור מרומא למדינתו באביניון, כדי שיהיו בנקאי העיר. ליהודים היה מעמד חשוב בעיר, שאף גרם להקדמת יום השוק משבת ליום חמישי. בין הרחובות "מנדובי" ו"קיוזה" (Chiusa) היה הגטו היהודי, שבו נשמרו עד היום בתים, מרפסות אופייניות וחצרות. בשנת 1724 גרו בעיר 29 משפחות יהודים (134 איש). לאחר שנים נמנו בעיר 500 יהודים.
בית הכנסת הנוכחי חודש במאה ה-19. ארון הקודש בו הוא דוגמה מפוארת לסגנון הבארוק בנוסח ונציאני. במרכז ארון הקודש תבליט מנורת שבעת הקנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה באזור פעלה קבוצת פרטיזנים של אנצו קאווליון שהצילה יהודים רבים תוך עזרה להערתבם מצרפת לאיטליה.
ב-2008 נותרו בעיר רק יהודים בודדים בעיר, שאת צורכי הדת שלהם מספקת קהילת טורינו.
פויבה
פויבה (איטלקית יחיד Foiba, רבים Foibe) הוא כינוי לבולען דמוי משפך הפוך הנפוץ במאות באזורים הקרסטיים בסלובניה, קרואטיה ואיטליה. מקורו של המונח במילה הלטינית "fŏvea" שמשמעה "נקרה". עומקה של פויבה עשוי להגיע עד 200 מטר.
ממונח זה נגזר שמו של טבח פויבה המיוחס לצבא הפרטיזנים היוגוסלבי ולמשתפי פעולה במשך מלחמת העולם השנייה ולאחריה באוכלוסייה האיטלקית, בפשיסטים ובאחרים בשטחים שכבש, בשל כך שהפויבות שימשו להחבאת גופות.
גומיה (צבא צרפת)
גומיה (בצרפתית: Goumier) היה כינוי לחייל מוסלמי מקומי, ששירת ביחידות עזר (שנקראו "גום" (goum)) במסגרת הצבא הצרפתי במרוקו בין השנים 1908–1956, בימי השליטה הצרפתית במדינה. לעיתים נעשה שימוש במונח גם לתיאור החיילים המקומיים ששירתו בצבא הצרפתי בסודאן הצרפתית ובוולטה עילית בתקופת השלטון הצרפתי.
תיאורם.
מוצא המילה (قم) הוא בשפה המאגרב ערבית. "qum" פירושו "עמוד דום" ("stand up"). בהמשך נקבע כי יחידה של 200 חיילים ממוצא מקומי תקרא "goum". שלושה או ארבעה "גואום" היו "תבור (מרוקאי)". ההקבצה ה"groupe" תכלול שלושה תבורים.
כל תבור היה מורכב מבני שבטים שונים. בין השאר מה "Chaouia" שבאזורים הבאים: Sidi Boubaker, Ouled Said, Settat, Kasbeth Ben Ahmed, Dar Bouazza, Sidi Slimane