הטקס עצמו החל ב-4 לפנות בוקר. הקיסר, מלווה בעשרה שרים, טיפס אל ראש מזבח השמיים. כשהוא מפזם תפילות העלה ראש הטקס באש על המזבח עגל שנשחט מבעוד מועד, ושמסביב בערו שנים-עשר מזבחות נוספים בהם נשרפו ענפי אורן. על מזבח השמיים הקיסר היה מתפלל לשמיים, מסכם את השנה הקודמת, מתוודה על חטאיו ומבקש מחילה, מתחנן מהשמיים כי יקבלו את הקורבן ויברכו את העולם הארצי בשנה הבאה. שלושה לפידים בוערים שהוצבו על תרנים בגובה 36 מטרים ונראו למרחוק, סִמלו לפשוטי העם שבעיר כי הקיסר סוגד לשמיים באדיקות.
הטקס השני התנהל בחודש מרץ, הפעם בפחות פאר, והוא התנהל בהיכל התפילות ליבולי שפע.
על פשוטי העם נאסר לחזות בתהלוכה או להשתתף בטקס עצמו. הטקס היה חייב להתבצע בדקדקנות משום שהסינים האמינו כי הטעות הקטנה ביותר מהווה אות מבשר רע לאומה בשנה הבאה. החדשות על קיום הטקס פורסמו בכל רחבי סין.
סמליות.
האדריכלות ועיצוב האתר מבוססים על מסורות סיניות של סמלים ונומרולוגיה. במיתולוגיה הסינית השמיים מיוצגים על ידי עיגול (כפי שנתפסת כיפת השמיים לצופים מלמטה) והארץ, השטוחה לכאורה, על ידי מרובע. אלמנטים שונים במקדש מפגישים בין הארץ לשמיים. החל בצורת האתר עצמו שפינותיו הדרומיות ישרות, רמז לארץ, ופינותיו הצפוניות מעוגלות, רמז לשמיים. מזבח השמיים והיכל התפילות ליבולי שפע הם מבנים עגולים ושניהם ניצבים במרכזה של חצר מרובעת, שוב רמז למפגש בין שמיים וארץ. רמז נוסף נמצא בחומה החוצה את המזבח הפנימי לשניים ממזרח למערב. החומה ישרה לגמרי למעט הקטע שבו היא עוקפת את הבניין המקומר הקיסרי שבו היא עגולה.
המספר 9 מייצג את הקיסר והוא בולט בתכנון של מזבח השמיים. אבן שיש עגולה במרכזה של הבימה העליונה מוקפת בטבעת של תשעה אריחים, המוקפים ב-18 אריחים וכך הלאה עד הטבעת התשיעית המכילה 81 אריחים. גם בבימה האמצעית והתחתונה יש תשע טבעות של אריחים. העלייה לבימה המרכזית אפשרית בארבעה גרמי מדרגות המחולקים לשלושה קטעים (עבור כל בימה) שבכל אחד מהם תשע מדרגות.במעקות המקיפות את שלוש הבימות יש 360 עמודים המייצגים את 360 ימי השנה בלוח שנת הירח הסיני.
"היכל התפילות ליבולי שפע" נשען על 28 עמודים. ארבעה עמודי הדרקון הפנימיים מייצגים את עונות השנה, שנים-עשר עמודים באמצע מייצגים את שנים-עשר החודשים ושנים עשר עמודים חיצוניים מייצגים את חלוקת היממה לשתים עשרה יחידות בנות שעתיים על פי חלוקת הזמן הסינית. 24 העמודים הפנימיים והחיצוניים מסמלים את חלוקת שנת השמש ליחידות זמן ששימשו כבסיס לחקלאות, ענף חשוב מאוד בסין.
כל המבנים בתוך אתר המקדש מחופים ברעפים כחולים כהים מיוחדים, שכן הצבע הכחול מייצג את השמיים.
לסמלים במקדש השמיים הייתה חשיבות בהיותם במקום בו הקיסר התחנן מהשמיים לקבלת שפע יבולים. החקלאות הייתה הענף הכלכלי החשוב ביותר בתקופה זו והייתה הבסיס לעושר של סין. לחלופין שימש האתר כאמצעי לחיזוק הלגיטימציה של הקיסר כעומד ראש המדינה. תוך כדי תפילה והקרבת קורבנות הפגין הקיסר את מקור הסמכות לשלטונו.
שי-אן
בנימין וולפוביץ'
בנימין וולפוביץ' (2 בפברואר 1923 – י"ג בשבט תש"ע, 28 בינואר 2010) היה ראש המועצה המקומית רעננה (1969–1981) וראש העיר רעננה (1981–1989).
ביוגרפיה.
נולד ב-2 בפברואר 1923 בנובוגרודק, פולין. בילדותו התחנך ב"חדר", ובו קיבל חינוך מסורתי ורכש השכלה כללית בשפה העברית. את לימודיו השלים בנערותו בבתי-ספר פולניים ורוסיים.
וולפוביץ' ניסה לעלות לארץ ישראל בחורף 1946 באוניית המעפילים "מולדת", לאחר ששרד את השואה, שבמהלכהּ שהה במחנות ריכוז, בהם מאוטהאוזן. אולם, בטרם הספיק להגיע לחוף-מבטחים, הוגלה לקפריסין עם תפיסת האונייה בסמוך לחופי הארץ. בחודש ינואר 1949 הגיע לישראל והתגורר בכפר חירבת עזון. תוך זמן קצר נבחר לראש הכפר.
בשנת 1950 החל לעבוד כמזכיר האיגוד המקצועי במועצת הפועלים במועצה המקומית רעננה. בשנת 1963 נבחר לתפקיד מזכיר מועצת הפועלים ביישוב, ובשנת 1968 התמנה למזכיר ארגון משקים זעירים במרכז החקלאי.
בבחירות המקומיות שהתקיימו בשנת 1969, עמד בראש רשימת המערך ונבחר לכהונת ראש המועצה המקומית, תפקיד אותו מילא במשך ארבע קדנציות עד לשנת 1989. בימי כהונתו הוקמו ברעננה מרכז-הקליטה, מרכז ספורט, בית "יד לבנים", מועדון כדורת וסקווש, קאנטרי קלאב ומבני חינוך רבים. המועצה המקומית בתקופתו הכפילה את מספר תושביה, ובשנת 1982 קיבלה מעמד של עיר.
עם סיום תפקידו כראש העירייה שימש וולפוביץ' כיו"ר "העמותה למען הקשיש" ברעננה ופעל רבות למען אוכלוסיית גיל הזהב בעיר. זאב בילסקי, אשר החליף את וולפוביץ' בתפקיד ראש העיר, העניק לו בשנת 1990 את תואר יקיר העיר רעננה.
נפטר ברעננה ב-28 בינואר 2010.
שאנון
שנון
שנון בוקס
A-12 אוונג'ר
A-12 אוונג'ר (באנגלית: Avenger; מילולית: "נוקם") הייתה תוכנית אמריקנית של מקדונל דאגלס וג'נרל דיינמיקס לפיתוח מטוס תקיפה חמקן לכל מזג אוויר שיחליף את ה-A-6 אינטרודר בצי האמריקני ובחיל הנחתים האמריקני. המטוס סבל ממספר בעיות במהלך פיתוחו, במיוחד עם החומרים מהם תוכנן, וכאשר העלות המוערכת של כל מטוס צמחה ל-165 מיליון דולר, בוטל המיזם על ידי תת-מזכיר ההגנה, דיק צ'ייני בינואר 1991 לאחר שיוצרו רק דגמים.
המטוס תוכנן ככנף מעופפת בצורת משולש שווה-שוקיים, כאשר תא הטייס מוקם ליד קודקודו. המטוס יועד להיות מונע על ידי שני מנועי טורבו-מניפה מדגם F412-GE-D5F2 מתוצרת ג'נרל אלקטריק, היוצרים דחף של 13,000 ליברות-כוח (58 קילו-ניוטון) כל אחד, ונועד לשאת שני טילי AIM-120 אמראם, שני טילי AGM-88 הארם ופצצות שונות בתא פנימי. המטוס יועד לפעול מנושאות מטוסים וכנפיו תוכננו כך שניתן יהיה לקפלן בעת חניה על-מנת להקטין את מוטת הכנפיים.
אדריכלות ברזילאית
קרב המיתלה
קרב המיתְלָה היה קרב בין חטיבת הצנחנים של צה"ל לבין כוחות של צבא מצרים, שנערך במהלך מלחמת סיני ("מבצע קדש") במעבר אל-חיטאן ובסמוך לו במערב חצי האי סיני. הקרב החל ב-31 באוקטובר 1956 בשעות הצהריים, והסתיים ב-1 בנובמבר לפנות בוקר. בקרב זה, שלא היה בו כל צורך מבצעי, נהרגו 38 לוחמים מחטיבת הצנחנים (ועוד ארבעה לוחמים מתו מפצעיהם מאוחר יותר). בצד המצרי נהרגו כ-260 חיילים.
קרב המיתלה התקבע במורשת הקרב של צה"ל כמופת של גבורה, הקרבה ודבקות במטרה, וככזה שימש לחינוך של דורות רבים של לוחמים, לדבוק בערכים הצבאיים הללו. אולם הנחיצות המבצעית של הקרב הוטלה בספק מיד עם סיום המלחמה, ועל כך ספג יוזם הקרב, מפקד חטיבת הצנחנים אריאל שרון, ביקורת קשה ממפקדיו. מרדכי בר-און, ראש לשכתו של הרמטכ"ל משה דיין, סיכם את הקרב במילים: "עקוב הדמים, נאפד הגבורה אך גם חסר התכלית מכל הקרבות שהתרחשו במערכת סיני".
רקע.
מעבר אל-חיטאן ומעבר המיתלה הם שני מעברים במערב חצי האי סיני. אל-חיטאן הוא המזרחי שבהם, והמיתלה הוא המערבי. אורך שניהם יחד הוא כעשרים ק"מ, ולעיתים מתייחסים אל שניהם בשם "מעבר המיתלה".
ב-26 ביולי 1956 הכריז נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר על הלאמה של חברת תעלת סואץ, שהפעילה את התעלה וגבתה את הרווחים ממנה, ושהבעלות עליה התחלקה בערך באופן שווה, בין ממשלות בריטניה וצרפת. הצעד החריג נעשה כדי לגייס כסף לבניית סכר אסואן, שנתפס כחיוני לחקלאות המצרית. המעצמות האירופיות, שלא היו מוכנות לוותר על הנכס הכלכלי ובעיקר האסטרטגי של תעלת סואץ, תכננו פעולה צבאית כדי להשיב לעצמן את השליטה בה.
ב-24 באוקטובר, בפרוור סוור שליד פריז, נחתם הסכם בין ישראל, בריטניה וצרפת, הסכם שזכה לכינוי "הקנוניה", ושקבע את מהלכי המבצע המשותף לשלוש המדינות. על פי ההסכם, ישראל תבצע מהלך צבאי בסיני שיהיה מוגבל בהיקפו, ושייראה כפעולת גמול, אחת מתוך שורה של פעולות דומות שבוצעו קודם לכן. מטרת המהלך תהיה לספק עילה לשתי המעצמות, לדרוש כביכול משני הצדדים, ישראל ומצרים, לחדול ממעשי האיבה ולסגת מאזור התעלה. מכיוון שמצרים לא ביצעה עד אז כל פעולה אלימה באזור התעלה, פרט להלאמה שלה - היה צפוי שמצרים תסרב לדרישה. במה שאמור להיראות כתגובה לסירובה, תתקופנה בריטניה וצרפת את מצרים באזור התעלה, תשתלטנה על התעלה ובכך תוכרח מצרים להשיב אותה לבעלותן. האופי המוגבל של המהלך הצבאי הישראלי אמור היה להטעות את המצרים לחשוב, שאין פניה של ישראל למלחמה כוללת.
הפעולה שנבחרה לפתוח את המערכה הייתה הצנחה של גדוד מחטיבת הצנחנים (גדוד 202) בפתחו של מעבר המיתלה. בהמשך, התוכנית הייתה ששאר החטיבה יחבור אל הכוח הזה בתנועה יבשתית, ויתייצב במרחק מהתעלה שסוכם עם השותפות להסכם, 10 מייל ממזרח לתעלה. תוכנית זו היוותה שינוי משמעותי לעומת התוכנית המקורית (שכונתה "קדש 1" והוצגה ב-5 באוקטובר), שבה יועדו לחטיבת הצנחנים שני יעדים מרכזיים: אל עריש ומצרי טיראן. לימים אמר ראש לשכתו של הרמטכ"ל, מרדכי בר און: "הצנחנים בוזבזו במלחמה זו. הם הוטלו במקום לא חשוב מבחינה צבאית, שהעניק, אולי, יתרון קטן בכיבוש גדת הסואץ".
הרמטכ"ל, משה דיין, היה בין היחידים שידע, שפעולת ההצנחה במעבר המיתלה היא למעשה פרובוקציה מכוונת, שלא נועדה לה תכלית צבאית. אך מכיוון שמטרת הפעולה נגזרה מהסכם מדיני סודי, הוא לא היה יכול לשתף את מח"ט הצנחנים, אריאל שרון, במידע. תיאר זאת ההיסטוריון מוטי גולני:
היציאה לקרב.