ההבדל היחיד הוא בשאלה מיהו נושא הנזק השיורי, כאשר שני הצדדים לא היו רשלנים ובכל זאת התרחש נזק (לשאלה זו השלכות רבות כגון: נפח הפעילות של הצדדים, איזה צד מתומרץ לעשות ביטוח).
לעומת זאת, כאשר ישנם מספר מזיקים פוטנציאליים שגורמים לנזק מצטבר גדול יותר, המשטר של אחריות חמורה אינו מתמרץ כל אחד מן המזיקים לפעול בהתאם לסטנדרט, כיוון שהנזק שנגרם כתוצאה מן הסטייה מן הסטנדרט מתחלק בין כל המזיקים הפוטנציאלים.
לפיכך, מציעים קורנהאוזר ורווס ניסוח שונה של משטר של אחריות חמורה, במקרים של נזק שאינו ניתן לחלוקה. בשלב הראשון על בית המשפט לקבוע אלו מבין המזיקים פעלו לפי הסטנדרט, ואלו חרגו ממנו. בית המשפט למעשה בוחן את הסוגיה דרך העיניים של משטר הרשלנות, דבר שנחסך ממנו במקרה הרגיל של אחריות חמורה.
במקרים בהם המזיקים פעלו על פי הסטנדרט, בית המשפט מפעיל את הכלל של "ביחד ולחוד" כרגיל. לעומת זאת, במקרים בהם חלק מן המזיקים סטו מן הסטנדרט, בית המשפט מפעיל את הכלל של "ביחד ולחוד" רק לגבי אותם מזיקים שסטו, ומחייב אותם בכל הנזק שנוצר על ידי כלל המזיקים. בשיטה זו נשמר מצד אחד העיקרון של פיצוי מלא לניזוק שנובע מן הבחירה במשטר של אחריות חמורה, ומצד שני המזיקים הפוטנציאלים מתומרצים שלא לסטות מן הסטנדרט.
הניתוח של קורנהאוזר ורווס, מבוסס על ההנחה, שקיימת לנתבע ששילם על כל הנזק, זכות לתבוע השתתפות מיתר המזיקים. ניתוח כלכלי מראה שלכאורה אין חשיבות לשאלה אם קיימת זכות להשתתפות. אין הבדל מבחינת התמריצים בין כלל שקובע שכל מזיק משלם X/N = סכום הנזק/מספר המזיקים, ובין כלל שקובע שבהסתברות של 1/N אתה תשלם על כל הנזק.
אולם, מכיוון שלתובע יש תמריץ לנסות ולתבוע תמיד את העשיר מבין המזיקים, אין זה נכון שלכולם יש אותה הסתברות להיתבע. לגופים גדולים כגון: עיריות, תאגידים, קיים סיכוי הרבה יותר גבוה שידרשו לשלם על מלוא הנזק, ולכן ישנה חשיבות רבה לשאלה האם יש להם זכות לתבוע השתתפות.
ברוב המכריע של שיטות המשפט, קיימת זכות להשתתפות ולכן לכאורה אין בעיה בניתוח שהוצע לעיל, כיוון שהכלל של "ביחד ולחוד" רק מעביר את הנטל לתבוע את יתר המזיקים מן הניזוק למזיק, ולכן כאמור לעיל הכלל לא משנה את התמריצים להתנהג בצורה יעילה במשטר של רשלנות (- הניתוח מתעלם מהשלכות של עלויות תביעת השיפוי).
הבעיה מתעוררת, כפי שניתן היה לראות גם מן הפסיקה הישראלית, כאשר המזיק אינו יכול לתבוע השתתפות מיתר המזיקים, בין אם הם אינם ידועים (פס"ד מלך), ובין אם הם ידועים אך לא ניתן לגבות מהם (פשטו את הרגל).
לשאלה מי צריך לספוג את הנזק שנוצר כאשר לא ניתן לתבוע השתתפות, לא היו השלכות רבות מבחינת הניתוח הכלכלי, אלמלא הנטייה הטבעית לתבוע דווקא את הגופים בעלי יכולת כלכלית גבוהה. העובדה שבכל תביעה משתלם לתובע לחפש את ה"כיס העמוק", עלולה לגרום לכך שתאגידים, עיריות וכדומה יהיו חשופים לתביעות רבות בהן הם לא יוכלו לתבוע השתתפות. כתוצאה מכך גופים בעלי יכולת כלכלית גבוהה, יתומרצו לנקוט באמצעי זהירות לא יעילים, כיוון שהסכום אותו הם יאלצו לשלם כתוצאה מרשלנות יהיה גבוה יותר. אמצעי זהירות קיצוני כזה יכול להיות הפסקת מתן שירותים שיש בהם תועלת לחברה.
במאמר נוסף שכתבו קורנהאוזר ורווס על סוגיה זו, הם אינם מציעים פתרון כולל לסוגיה, אלא להפך, הם מראים שאף אחד מן הכללים אינו מוביל לתוצאה יעילה בכל המקרים (בניגוד לטענת מצדדי ביטול הכלל של "ביחד ולחוד" הטוענים שביטול הכלל יוביל לתוצאה היעילה).
הניתוח עד כה עסק במקרים של סיבתיות מצטברת, בהם הנזק המצטבר שנגרם גדול מסכום הנזק שהיה נגרם על ידי כל אחד מן המזיקים.
לסיכום, במקרים אלו ראינו שכאשר אין בעיה עם תביעת ההשתתפות, הדוקטרינה של נזק שאינו ניתן לחלוקה מובילה לתוצאה היעילה כאשר אנו נמצאים במשטר של רשלנות, אך יוצרת קשיים כאשר אנו תחת משטר של אחריות חמורה.
כאשר יש בעיה של השתתפות, שפוגעת בעיקר בגופים בעלי יכולת כלכלית גבוהה, הדוקטרינה יוצרת בעיות שאינן ניתנות לפתרון על ידי כלל פשוט.
בעיות מסוג שונה מתעוררות כאשר אנו עוסקים במקרים של "סיבתיות חלופית". כאמור לעיל, ברבים מן המקרים האבחנה בין סיבתיות מצטברת וחלופית אינה כה פשוטה, אולם לצורך הניתוח הכלכלי נניח שבית המשפט מסוגל להבחין ביניהם.
בסיטואציה של שני מעוולים שגרמו נזק בלתי ניתן לחלוקה בסיבתיות חלופית, בה כל אחד מהשניים יכול היה לגרום לבדו למלוא הנזק, אנו נתקלים בבעיה:
כדי להשיג הרתעה יעילה, כל אחד מהמזיקים צריך לשאת בעצמו במלוא הנזק, אך מכיוון שאנו מגבילים את הפיצוי הניתן לניזוק, אנו מקטינים את הפיצוי שישלמו המזיקים ומעודדים אותם לבצע פעילות שהיא לאו דווקא יעילה לחברה – הרתעת חסר.
Shavell הציע פתרון לבעיה זו באמצעות קנסות: הניזוק יקבל פיצוי מלא ושאר הכסף שיגבה מהמזיקים בדמות קנס על הנזק שהיו עלולים לגרום (risk base), יועבר למדינה ויפוזר כך לתועלת החברה כולה.
במקרים מסוימים ניתן להציע כיוון אחר לפתרון בעיה זו. במקרים בהם המזיק הפוטנציאלי אינו יכול לדעת על קיומה של הסיבה החלופית לנזק, חלוקת הנזק בין המזיקים אינה יוצרת בעיה בהרתעה כיוון שהמזיק אינו יכול לצפות את חלוקת הנזק, ולכן הוא רואה לנגד עיניו את מלוא הנזק הצפוי ממעשיו.
עדה סרני
עדה סרני (22 ביוני 1905 – 24 בנובמבר 1997) הייתה ממקימי גבעת ברנר, מראשי המוסד לעלייה ב' באיטליה וכלת פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. אשתו של אנצו סרני.
ביוגרפיה.
עד עלייתה ארצה.
סרני נולדה ברומא, בת למשפחת אסקרלי (Ascarelli) האמידה, שאבותיה עזבו את ספרד בגירוש ספרד, בשנת 1492. משפחת אסקרלי הייתה רחוקה מהיהדות ומהציונות וילדיה חיו חיי עושר.
אחרי שסיימה את לימודיה באוניברסיטת רומא, נישאה לאנצו סרני (אותו הכירה עוד בלימודיה בתיכון) אשר באותה תקופה כבר היה פעיל בתנועה הציונית. בפברואר 1927 עלו בני הזוג לארץ ישראל עם בתם התינוקת, חנה, והתיישבו ברחובות.
השנים בגבעת ברנר.
התלהבותו של בעלה, שמצא עבודה בפרדס, לא דבקה בה, והחיים ברחובות היו קשים עליה. לאחר לידתה של בתם השנייה, הגר, מצאה את עצמה סרני על פרשת דרכים. היא התלבטה אם לעבור לתל אביב או לחזור לרומא, אך לבסוף החליטה להתיישב בקיבוץ. ביוני 1928 הצטרפה עם משפחתה לגרעין שהקים את גבעת ברנר.
סרני הסתגלה לקשיים האובייקטיביים הכרוכים בחיים ביישוב חדש וחסר תשתיות (אפילו מים היה צורך להוביל על חמורים). היא עבדה במטבח ובמחסן. בשנות השלושים הצטרפה עם ילדיה (ב-1930 נולד בנה השלישי, דניאל) לבעלה במספר שליחויות מטעם הקיבוץ והתנועה לאיטליה, לגרמניה ולארצות הברית.
בתחילת 1944 התנדב בעלה, אנצו סרני, לצנוח מאחורי קווי הגרמנים באיטליה, כדי ליצור קשר עם היהודים ששרדו שם. לאחר שצנח, ב-15 במאי 1944, אבד הקשר עמו. אחרי סיום מלחמת העולם השנייה, כאשר התברר כי אנצו אינו בין השבויים שחזרו, פנתה עדה סרני לשאול מאירוב (לימים אביגור), ראש המוסד לעלייה ב' ובאישורו יצאה לאיטליה כדי לנסות להתחקות אחר גורלו של בעלה.
פעילות במסגרת המוסד עלייה ב' באיטליה.
החיפושים אחר בעלה הגיעו לסיומם כאשר נמצאה עדות כתובה לפיה אנצו סרני הוצא להורג במחנה הריכוז דכאו בנובמבר 1944.
באותו זמן פגשה סרני את יהודה ארזי, שריכז את פעילות המוסד לעלייה ב' באיטליה, ונענתה להצעה להצטרף למשימה. מיוני 1945 ועד קום המדינה פעלה סרני באיטליה, תחילה כסגנית של ארזי, ואחר כך (מאפריל 1947) כמפקדת המוסד באיטליה. במהלך תקופה זו הצליח המוסד לשגר מאיטליה יותר מ-20,000 מעפילים על עשרות ספינות, שיצאו לדרכן מאתרים שונים לאורך החוף האיטלקי (במסעותיה בכל רחבי איטליה נעזרה סרני בנהג מתנדב – מרדכי הוד, לימים מפקד חיל האוויר הישראלי).
בנוסף על פעילות ההעפלה הייתה סרני מעורבת גם ברכש נשק ואמצעי לחימה ושיגורם ארצה וכן בפעילות מבצעית של המוסד למניעת הגעתו של נשק למדינות ערב (מבצע שודד).
בזכות ידיעת השפה האיטלקית, נחישותה, וחוכמתה הצליחה סרני לקשור קשרים הדוקים עם ראשי השלטון באיטליה ולרתום אותם לתת יד לפעילות המוסד לעלייה ב' או לחלופין להעלים עין מפעילות זאת. בין היתר נפגשה כמה פעמים עם ראש הממשלה דה גספרי, עם מפכ"ל המשטרה האיטלקית (שפעולותיו סייעו בביצוע מבצע שודד) ועם מפקד חיל הים האיטלקי.
אחרי הקמת המדינה.
אחרי שובה ארצה נמנעה סרני מלקיחת חלק בפעילות ציבורית בישראל. יחד עם יהודה ארזי ומאוריציו ויטלה הקימה את מלון רמת אביב, ואף בחרה את שם המלון (ובעקיפין את שם השכונה).
בשנת 1954 פקד את סרני אסון נוסף. בנה דניאל ואשתו שהייתה בהריון נהרגו באסון מעגן, כאשר מטוס קל התרסק אל תוך הקהל שהשתתף בטקס זיכרון לצנחנים שפעלו באירופה בזמן מלחמת העולם השנייה.
בסוף שנות החמישים יצאה סרני בשליחות לאיטליה, במטרה להקים שדולה בקרב הצמרת האיטלקית למען יהודי ברית המועצות. היא שבה ארצה ב-1969.
מיד אחרי מלחמת ששת הימים מונתה סרני כאחראית על "ריכוז המאמצים לעודד את תושבי רצועת עזה לעזוב את הארץ".
בשנת 1995 זכתה בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.