מכיוון שלא נמצא מקום עבורו במכון למדעי המזרח באוניברסיטה העברית, הגיע פלסנר לחיפה והחל לשמש מורה לערבית בבית הספר הריאלי בעיר. בשנת 1934 קיבל מהאוניברסיטה העברית את הפרס ללימודי ערב ע"ש הלורד הרברט פלומר. הוא התגורר עם משפחתו בשכונת הדר הכרמל. עם ראשית עבודתו ביקש ממנו מנהל בית הספר, ד"ר ארתור בירם, לחבר ספר לימוד עברי לשפה הערבית, הראשון מסוגו בעברית מודרנית. פלסנר השלים משימתו זו באביב 1935, ופרסם את הספר 'תורת הדקדוק הערבי'. במקביל לעבודתו בבית הספר הריאלי, הפך פלסנר מעורב בחיים הפוליטיים ביישוב – הוא היה מיודד עם אנשי ברית שלום כגרשם שלום וארנסט סימון ושימש חבר פעיל באגודת איחוד, ממשיכתה הרעיונית של 'ברית שלום', לכשזו הוקמה בשנת 1942 ולמשך שנים רבות אחר כך. בנוסף, היה פלסנר חבר הסניף החיפאי של מפלגת עלייה חדשה.
בירושלים (1945–1973).
בשנת 1945 עבר פלסנר עם משפחתו להתגורר בשכונת קטמון בירושלים. מעבר זה אפשר לו לחדש את פעילותו האקדמית, אשר לדבריו "הופסקה במידה ניכרת במשך 12 השנים של היותי בחיפה". בשנים הראשונות בירושלים המשיך פלסנר ללמד ערבית – עתה, בבית הספר התיכון הדתי 'מעלה' שבעיר – אך במקביל השתתף במפעלים אנציקלופדיים עבריים שונים, בהם האנציקלופדיה המקראית והאנציקלופדיה העברית (בה היה עורך מדור האסלאם), והיה העורך המדעי של הספר "הרצאות על האסלאם", בתרגום יוסף יואל ריבלין.
לאחר שהושלמה המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות, הועסק פלסנר על ידי בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי במיון וקטלוג ספרים וכתבי עת מהספריות הפלסטיניות הנטושות במערב העיר. הוא השתתף בפרויקט בשנים 1949–1950, ובשנת 1951 החל לעבוד כספרן המכון למדעי המזרח. במקביל, החל ללמד בשנת 1952 במכינה לערבית של האוניברסיטה העברית, ובשנת 1955 מונה לפרופסור חבר בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה. עם שובו לאקדמיה, שב פלסנר גם לפעילות מחקרית שוטפת, ובשנת 1962 יצא לאור תרגומו המדעי לגרמנית (בשיתוף עם הלמוט ריטר) של ספר תכלית החכם. ב-1963 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין ומונה לראש החוג לתרבות האסלאם, תפקיד בו כיהן עד פרישתו בשנת 1969.
בזירה הציבורית, לאחר קום המדינה לא הצטרף פלסנר לאף מפלגה קיימת אך השמיע את דעותיו היוניות על גבי העיתונים בישראל. בשנת 1958 נאם במסגרת ועידה שנערכה בעיר פירנצה על הערכים המשותפים לדתות המונותאיסטיות. הוא ספג ביקורת קשה בישראל לאחר שלא פרש מן הוועידה יחד עם חברי המשלחת הישראלית, אשר מחלקם נמנעה תחילה הכניסה לדיונים. בראשית שנות השישים היה ממובילי הקריאה לכינון יחסים מדעיים עם גרמניה, ואף נסע להרצות בפרנקפורט עוד בשנת 1962, טרם כינון היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין ישראל לגרמניה.
פלסנר הלך לעולמו בשנת 1973 בירושלים. בנו, פרופ' יקיר פלסנר (1935–2014), היה פרופסור לכלכלה, היועץ הכלכלי של שר האוצר והמשנה לנגיד בנק ישראל. בתו, פרופ' חגית לבסקי (ילידת 1939) היא היסטוריונית החוקרת את תולדות היישוב וציונות יהודי גרמניה. פריטים מעזבונו מצויים בארכיון הציוני המרכזי ובארכיון הספרייה הלאומית.
סוק
גייוואן
גייוואן (מילולית: "קערה עם מכסה"; באנגלית: Gaiwan; נקרא גם ז'ונג; בסינית פשוטה: 盖碗; בסינית מסורתית: 蓋碗) הוא כלי סיני המורכב מקערה, צלוחית ומכסה, ומשמש לחליטת עלי תה ולשתיית התה לאחר־מכן. הכלי הומצא בתקופת שושלת מינג.
היסטוריה.
לפני שושלת מינג (1368–1644), תה נצרך בדרך־כלל ישירות מן הקערה שבה הוא היה מוכן. אשף התה ליו-יו הסביר שקערה מיוחדת זו צריכה להיות גדולה דיו על מנת לאפשר לבצע בה את הפעולות הנדרשות לצורכי החליטה, אך קטנה מספיק כדי שיהיה נוח לאחוז בה לצורך שתיית התה. המונח עבור הכלי שענה על הדרישות האלו היה צ'וואן (茶碗; שפירושו "קערת תה"). השינויים שחלו במהלך שושלת מינג הן בטקס התה והן בהכנת התה הם אלו שהולידו את הגייוואן.
עיצוב.
כלי הגייוואן מורכבים משלושה חלקים: צלוחית, קערה ומכסה. הם מיוצרים ממגוון רחב של חומרים, בהם פורצלן וזכוכית. כלי גייוואן העשויים מחימר ייסין או מירקן מוערכים במיוחד בקרב אספני תה. כלים אלו נוטים להיות קטנים, עם נפח של כ־100–150 מ"ל.
מטרת הכלי.
הגייוואן נחשב טוב במיוחד עבור חליטת תה בעל טעמים וניחוחות עדינים, כמו תה ירוק ותה לבן, למרות שבמקרים אלה לא נעשה שימוש במכסה. הרבגוניות של הגייוואן ניכרת במיוחד בהכנת חליטות של תה אולונג בגלל יכולתו המיוחדת של סוג זה להחלט מספר פעמים , אך ניתן להשתמש בגייוואן עבור כל סוג של תה. הגייוואן חשוב בטעימות תה בזכות המשטח הפתוח והמזוגג שלו: עצם המשטח הפתוח מאפשר לצפות בתה בזמן שהוא נחלט, ועצם היותו מזוגג מונע משינוי הטעם והארומה של התה בזמן החליטה. המכסה של הגייוואן מאפשר לחלוט את התה בקערה ולשתות ישירות ממנה (באופן מסורתי המכסה משמש על מנת לחסום את העלים ובעצם־כך להקל על השתייה), או לצקת את התה לתוך מכולה נפרדת.
גייוואן היא השיטה המועדפת לחליטת תה ירוק ותה לבן, שכן הפורצלן הקיים בגייוואן קולט את החום ואינו גורם נזק לתה. שיטה זו מתאימה פחות עבור חליטת תה שחור, שכן המכסה הגדול מאפשר לחום לברוח מהר מדי בזמן תהליך החליטה. כלי הגייוואן נפוצים במיוחד בצפון סין לחליטת סוגי תה ריחניים, דוגמת תה יסמין.
דרך שימוש.
בדרך כלל המשתמש יאחז את שלושת החלקים בו־זמנית בעזרת שתי ידיו. את הצלחת נהוג להחזיק עם אצבעות יד ימין, בעוד האגודל מונח על קצה הקערה. יד שמאל מחזיקה המכסה, אשר משמש לסינון עלי התה טרם השתייה. צורת שימוש זו לרוב דורשת אימון, שכן הנוזל שבכלי נוטה להיות חם.
סמל וירג'יניה המערבית
סמל וירג'יניה המערבית הוא סמלה הרשמי של מדינת וירג'יניה המערבית שבארצות הברית.
הסמל הוא עגול ובעל רקע לבן ובמרכזו סלע שעליו חקוק התאריך 20 ביוני 1863, התאריך שבו נוסדה המדינה והצטרפה לאיחוד, מדינות ארצות הברית שהתנגדו לעבדות בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית. לרגלי הסלע מוצלבים שני רובים ומצנפת פריגית המסמלת את החירות מעבדות שלמענה נלחמה המדינה. משמאל לסלע ניצב אדם המסמל חקלאות, בידו גרזן ומחרשה ולידו צמח התירס. בצד השני עומד אדם המסמל את התעשייה, בידו מכוש ומאחוריו סדן וקורנס. סביב הרקע הלבן, טבעת זהב מעוטרת שבה כתוב למעלה "מדינת וירג'יניה המערבית" ולמטה המוטו בלטינית "Montani Semper Liberi" (אנשי ההרים תמיד חופשיים; וירג'יניה המערבית מכונה גם מדינת ההרים). בין שני הכיתובים, כוכבים שחורים.
מצדו השני של הסמל, נמצא "הסמל הקטן" שמשמש בשינוי קל גם כחותם המושל. מתואר בו אזור חקלאי בין הרים וסביבו המוטו "Libertas E Fidelitate" (חירות מתוך נאמנות).
יוצר הסמל הוא Joseph H. Diss Debar .
מסימיליאנו אלגרי
מסימיליאנו אלגרי (באיטלקית: Massimiliano Allegri; נולד ב-11 באוגוסט 1967 בליבורנו) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר, ומאמן כדורגל המאמן את קבוצת יובנטוס מהסרייה א'.
אלגרי רשם קריירת משחק בקבוצות שונות בליגות הבכירות באיטליה, והחל לאמן בשנת 2003 בליגות הנמוכות. לאחר שרשם הצלחה עם ססואולו בליגה השלישית, החל את דרכו כמאמן בסרייה א' בקליארי. ב-2010 עבר למילאן אותה אימן במשך שלוש עונות וחצי, ואותה הוביל לזכייה באליפות. החל מעונת אימן אלגרי את יובנטוס, אותה הוביל פעמיים לגמר ליגת האלופות (בשנים 2015 ו-2017) ולזכייה בארבעה דאבלים רצופים (בשנים 2015–2018).
קריירת משחק.
אלגרי החל את קריירת המשחק בעונת בקבוצת קויופלי מהליגה החמישית. עונה אחר כך עבר לשחק בליבורנו מעיר הולדתו, ששיחקה אז בליגה השלישית. לאחר שרשם שש הופעות בלבד בשתי עונות, החל אלגרי להשתלב בהרכב הפותח בעונת ולהפגין יכולת טובה, שהובילה אותו למעבר לפיזה מהסרייה א' עונה אחר כך. ההתנסות הראשונה של אלגרי בליגה הבכירה הסתיימה בכישלון, לאחר שרשם שתי הופעות ליגה בלבד וירד עם קבוצתו לסרייה ב'. לאחר עונה אחת בלבד בפיזה, חזר אלגרי לעונה נוספת בליבורנו, ששיחקה אז בליגה הרביעית.
לאחר עונה אחת בליבורנו, החל אלגרי להשתלב בליגות בכירות בכירות יותר. הוא שיחק בליגה השלישית במדי פאביה בעונת , ועונה אחר כך עבר לפסקארה מהסרייה ב'. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה היה לאלגרי תפקיד משמעותי בעלייתה של פסקארה לליגה הבכירה. אלגרי נותר בקבוצה בעונת בסרייה א', והיה למלך השערים של הקבוצה בליגה עם 12 שערים, שהיו עבורו שיא קריירה אישי. עם זאת, הוא לא הצליח לסייע לפסקארה להישאר בליגה ולאחר עונה אחת חזרה הקבוצה לליגת המשנה מהמקום האחרון בטבלה.
לקראת עונת , לאחר שתי עונות בפסקארה, חתם אלגרי בקליארי. לאחר שתי עונות בהן זכה למספר משמעותי של הופעות, ובהן סיימה קבוצתו במרכז הטבלה באיטליה, הגיע לקליארי המאמן ג'ובאני טרפטוני. אלגרי פתח את עונת תחת טרפטוני, אך בחודש נובמבר ולאחר שרשם שתי הופעות ליגה בלבד באותה עונה, התאחד אלגרי עם ג'ובאני גלאונה, מאמנו לשעבר בפסקארה, כשחתם בפרוג'ה מהסרייה ב'. עד לסיום העונה היה אלגרי לחלק חשוב בקבוצה שסיימה שלישית בטבלה והעפילה לליגה הבכירה. בינואר 1997, לאחר חצי עונה בליגה הבכירה ובעקבות עזיבתו של גלאונה, עזב אלגרי את פרוג'ה וחתם בפדובה מהסרייה ב'. אלגרי סיים את העונה עם הקבוצה, ושיחק בה חצי עונה נוספת בליגת המשנה.