אף בזקנתו המשיך וישניאק להיות פעיל מאוד. בשנת 1957 הוא מונה לעמית מחקר בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין ובשנת 1961 קיבל תואר "פרופסור לחינוך ביולוגי". בעשורים השביעי והשמיני לחייו הוא קיבל מינוי "פרופסור ליצירתיות" במכון פראט, שם לימד קורסים שונים, בהם קורס על הפילוסופיה של הצילום. בתקופה זו חי במנהטן עם אשתו אדית ועסק אף בצילום ואספנות.
במהלך חייו יצר וישניאק סרטים רבים ואף הופיע במספר סרטים דוקומנטריים. בין סרטיו: סדרה על "הביולוגיה החיה" שעסקה במגוון נושאים כגון ביולוגיה של התא, אמבריולוגיה, אבולוציה, גנטיקה ועוד.
לווישניאק הוענקו תוארי דוקטור לשם כבוד מבית הספר לעיצוב של רוד איילנד, הקולג' לאמנויות קולומביה והקולג' לאמנות של קליפורניה. הוא נפטר מסרטן המעי הגס ב-22 בינואר 1990.
צילום.
במרכז ומזרח אירופה.
1935–1939.
וישניאק ידוע בזכות תמונותיו הדרמטיות של יהודים בערים ובשטעטל במזרח אירופה. תחילה מימן את עבודתו ארגון הג'וינט כחלק ממאמציו לאיסוף תרומות, אבל וישניאק גילה עניין אישי בפרויקט זה. הוא המשיך לנסוע הלוך ושוב מברלין לגטאות בברית המועצות, פולין, רומניה, צ'כוסלובקיה וליטא, שנים לאחר שתם המימון מן הג'וינט.
בעודו תר באירופה, הוא הסתובב בכסות של סוחר בדים, כאשר הוא נסמך על עזרתם של יהודים מקומיים ומשחד מדי פעם את אלה שניסו לעוצרו בדרכו. בשנים הללו הוא נעצר על ידי המשטרה לעיתים קרובות כיוון שנתפס בעודו מצלם. לעיתים נחשד בריגול (באותה תקופה נאסר על יהודים לצלם או אפילו לשאת מצלמה). שנים אחר כך הציג את צילומיו, לעיתים בתערוכות יחיד במוזאונים ובמוסדות שונים.
כל אחד מ-16,000 הצילומים שצילם דרשו מאמץ; רבים מהם צולמו במסתור, לעיתים ללא ידיעת המצולמים. וישניאק אף התקשה לרכוש סרטי צילום למצלמתו, כיוון שהיה יהודי. לעיתים פיתח את תמונותיו בברלין ופעמים אחרות עשה זאת בטבע, במי נהרות בלילות חסרי ירח.
לחלק מן הכפרים הנידחים אליהם הגיע היה צריך לשאת את ציוד הצילום על גבו, עשרות קילוגרמים של מצלמות וחצובות, משך קילומטרים רבים. בתצלומיו תיעד עשרות אלפי יהודים עניים במזרח אירופה. לצילומים בתוך בתים השתמש במצלמה מתוצרת לייקה ששאל מידיד לא-יהודי, ואילו מחוץ לכותלי בתים צילם בדרך כלל במצלמת רולופלקס.
לאישה
פרשת חילמי שושא
חילמי שושא (1986 – 27 באוקטובר 1996) היה ילד פלסטיני בן 11 מהכפר חוסאן, אשר נהרג בידי נחום קורמן, רכז הביטחון של ההתנחלות הדר בית"ר (המהווה כיום שכונה של ביתר עילית).
ב-27 באוקטובר 1996 טען קורמן כי ראה קבוצת נערים פלסטינים משליכה אבנים לעבר כלי רכב ישראלים. לטענתו, הוא רדף אחריהם ותפס את שושא. לפי גרסתו של קורמן הוא ראה את שושא נופל לאחור באזור מכוסה אבנים וברזלים ומאבד את הכרתו, והחל לבצע בו החייאה. עדים פלסטינים שהיו במקום טענו שקורמן הכה את שושא, בעט בו והפיל אותו לאדמה, והכה בראשו באקדח. שושא פונה להדסה עין כרם שם מת כתוצאה משטף דם במוחו.
ההריגה משכה תשומת לב תקשורתית רבה. בשונה מהסיקור הרגיל בתקשורת הישראלית של מותם של ילדים פלסטינים בסכסוך הישראלי-פלסטיני, במקרה זה פורסמו תמונתו ושמו של ההרוג.
נחום קורמן הועמד לדין באשמת הריגה. בית המשפט המחוזי זיכה אותו בשנת 1999, תוך דחיית עדותו של פרופ' יהודה היס, שלפיה שושא מת כתוצאה מבעיטה בצווארו, וקבלת טענות מומחים רפואיים מטעם ההגנה, לפיה ייתכן שהחבלה שגרמה לשטף הדם נגרמה עקב מום מולד, וייתכן שפעולות ההחייאה של קורמן או עצמים שהיו בשטח גרמו לחבלות אחרות.
הפרקליטות ערערה על פסק הדין לבית המשפט העליון, וזה ביטל ב-12 בנובמבר 2000 את הזיכוי והרשיע את קורמן בהריגה. השופטות דליה דורנר, דורית ביניש ואילה פרוקצ'יה קבעו כי הגרסה שמסר קורמן אינה מתקבלת על הדעת, אך ציינו שההריגה בוצעה בקלות דעת, ללא כוונה או רצון להביא למותו של שושא, והתחשבו בכך שקורמן ביצע החייאה בשושא. הדיון הוחזר לבית המשפט המחוזי לקביעת גזר הדין, ובעסקת טיעון, שאישרה השופטת רות אור, נקבע כי קורמן ירצה שישה חודשי עבודות שירות, ויוטלו עליו 15 חודשי מאסר על תנאי.
בעקבות פסק הדין הראשון של בית המשפט המחוזי, שזיכה את קורמן, האגודה לזכויות האזרח מתחה ביקורת על תקופת מעצרו הממושכת של קורמן עד לתום ההליכים המשפטיים (כ-9 חודשים).
פרופ' אליאב שוחטמן מתח ביקורת על החלטת בית המשפט העליון לשוב ולדון בהחלטת בית המשפט המחוזי, וטען כי "פרשת הרשעתו של נחום קורמן בהריגת הילד חילמי שושא, מעוררת חששות כבדים, שמא הורשע כאן אדם על לא עוול בכפו".
ב-1997 פרסמו אריאלה אזולאי וחיים דעואל לוסקי ספר בנושא: "חילמי שושא מגש הכסף". סרט הסטודנטים התיעודי משנת 2006, "חילמי שושא מת מעצמו" של הבמאית עידית אברהמי, עוסק בפרשה.
פייר דלנואה
פייר דלנואה (צרפתית: Pierre Delanoë, נולד כ-Pierre Leroyer; 16 בדצמבר 1918 - 27 בדצמבר 2006) היה פזמונאי צרפתי שכתב מילים לשירים עבור זמרים כשארל אזנבור, ז'ילבר בקו, ז'ו דסאן, ג'וני האלידיי, ומישל סרדו. חיבר חמשת אלפים שירים.
חייו.
לאחר שלמד משפטים, עבד במנהל המיסים על מנת להיות גובה מכס ולאחר מכן מפקח מכס. לאחר מלחמת העולם השנייה פגש את ז'ילבר בקו והחל את הקריירה שלו ככותב שירים. בנוסף לבקו (שעבורו כתב, בין היתר, את: Mes Mains, Le Jour ou la Pluie Viendra, Nathalie, Je T'Appartiens, Et Maintenant) הוא כתב עבור אדית פיאף (La Goulante du Pouvre Jean...), טינו רוסי, יוג אופרה, מישל פוגאן (Je n'aurai pas le Temps, Un Beau Roman...), ניקולטה, ננה מושקורי, מישל פולנארף, ז'ראר לנורמן (La ballade de Gens Heureux...), ג'ו דסאן (L'Ete Indien, Champs-Elysees, Et si tu n'Existais pas...), ניקול ריו (Et Bonjour a toi l'Artiste) ומישל סרדו (Les Vieux Maries, Le France...)...
רבים משיריו תורגמו לאנגלית והפכו לשירים קלאסיים אף בשפה זו. בין אלו ניתן למנות את Je t'Appartiens שהפך ל-Let It Be Me בפיהם של האחים אברלי, בוב דילן, נינה סימון, טום ג'ונס וילי נלסון ורבים אחרים. שיר נוסף שתורגם לאנגלית הוא Et Maintenant שהפך ל-What Now My Love, בביצועם של פרנק סינטרה, ברברה סטרייסנד ואלביס פרסלי.
פייר דלנואה היה אחד ממייסדי אירופה 1.
שווי משקל נאש
E. Coli
פרדיננד הראשון מלך רומניה
אנטיפטרוס בן הורדוס
אנטיפטרוס (ביוונית: Αντίπατρος; 46 – 4 לפנה"ס) היה בנו הבכור של הורדוס הגדול מלך יהודה מאשתו הראשונה דוריס. תחילה ישבו הבן והאם מנודים הרחק מירושלים ולא הורשו לבוא אליה אלא בימי החגים. עם הזמן וכדי להמעיט ממעמדם של בני מרים החשמונאית, התהפך מעמדו של אנטיפטרוס. הורדוס קידם אותו ואף ראה בו משענת מול שאר בניו, אשר חשש שהם חורשים את רעתו.
ממנודה ליורש עצר.
אנטיפטרוס, לדברי יוסף בן מתתיהו, היה מניפולטור וחתרן ("איש היושב במארב"), היינו ערמומי ובלתי צפוי. הוא נהג להשמיץ את אחיו באוזני אביו הורדוס וזכה במחמאות ובהבטחות באשר לעתידו. ואכן הורדוס דאג להנציח את מעמדו הבכיר בצוואתו, כאשר הוריש לו את מעמדו המלכותי ואת תחומי ממלכתו.
בשובו מרומא, לאחר שנפגש עם אוגוסטוס קיסר, הציג הורדוס את שלושת בניו – אנטיפטרוס, אלכסנדר ואריסטובולוס – לעיני העם והבטיח חגיגית, שהללו ירשו אותו במותו, ומי שעתיד להיות המלך העליון הרי הוא אנטיפטרוס. ההכנסות מהקרקעות שהעביר לידו הורדוס, זיכוהו בסכום נכבד של 50 כיכר לשנה, והעובדה שערכו של כיכר אחד היה 32,000 דרכמות, ודראכמה אחת הייתה שכרו הממוצע של פועל ליום, מלמדת כי מדובר בהרבה מאוד כסף. בשלב מסוים נישא אנטיפטרוס לבתו של המלך החשמונאי האחרון, מתתיהו אנטיגונוס השני
כדי להנציח את ירושת אנטיפטרוס ולפרסמה בציבור הנחה הורדוס את יורש העצר להפליג לרומא יחד עם מרקוס ויפסניוס אגריפה ידידו ולהביא את הבשורה החדשה לידיעת הקיסר ולאישורו. בניה של מרים החשמונאית נדחקו איפוא הצידה מפני אנטיפטרוס.
תככים.
אנטיפטרוס המשיך במעשי תככנות ושיגר להורדוס שליחים מלשינים, כדי שישחירו את כוונות האחים כלפי המלך. בעיקר כוונו המזימות כנגד אלכסנדר, שאנטיפטרוס ביקש להחשידו שהוא מתכוון לרצוח את הורדוס, במזימה היה מעורב גם פירורא, אחיו של הורדוס.
הוא שכר את שירותיו של נוכל לאקוני אחד בשם איריקלס, שקנה את לב הורדוס, והוסיף עוד שמן למדורת המזימות וההסתות של אנטיפטרוס כנגד אחיו ועוד שבחים לדמותו ולאישיותו של אנטיפטרוס.
בסופו של דבר ובהסכמתו של הקיסר אוגוסטוס הובאו שני בני הורדוס למשפט בבריטוס ונידונו למוות. גזר הדין בוצע בסבאסטי (שומרון) והללו נקברו במצודת אלכסנדריון (סרטבה).
אנטיפטרוס יורש העצר.
במותם הפך אנטיפטרוס ליורש האחד והיחיד של ממלכת הורדוס, אלא הלה לא הסתפק בכך. אנטיפטרוס ידע כי העם מסויג ממנו בשל מה שרקם נגד שני האחים, וכי לא היה מקובל על הצבא שהיה עיקר משענתו של הורדוס במדיניות הפנים שלו, ועל כן המשיך לרקום מזימות, והפעם כנגד צאצאי האחים המומתים, בהם ראה מתחרים מסוכנים לשלטונו הצפוי.
הורדוס ביקש, מטעמים משפחתיים ופוליטיים לשדך את צאצאי שני בניו שהומתו עם כמה מקרובי המשפחה, אלא שאנטיפטרוס דאג לשנות את הרכב השידוך כדי שמעמדו לעתיד לא ייפגע. בתגובה רגז עליו אביו, אך אנטיפטרוס בלשונו החלקה ובכישרון השכנוע שלו הצליח לשנות את הרכבי הירושה כחפצו: אנטיפטרוס התחתן עם מרים בת אריסטובולוס (שהורדוס ייעד לבנו) ואת בת פירורא, אחי הורדוס, השיא לבנו.