תקוה לוי נולדה באשקלון ב-1960 למשפחת פועלים יוצאי עיראק. אביה עבד בתעשייה האווירית, ואימה עסקה בתפירה וניקיון. בגיל 12 אובחנה לוי כמחוננת ונשלחה ללמוד בפנימיית בויאר בירושלים. בשנת 1982 התקבלה ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים. שם למדה בחוג לספרות לתואר הראשון והשני. בלימודיה התמקדה בשירה עברית ופלסטינית, והתעניינה בעיקר בקשר בין המשורר/ת לבין האדמה והנוף בתוכם היא יוצרת. בתקופת לימודיה הצטרפה לתא הסטודנטים היהודי-ערבי, קמפו"ס והייתה פעילה ומעורבת למען שיתוף פעולה בין יהודים וערבים הן בירושלים והן בנווה שלום. במהלך לימודיה הקימה במסגרת "התוכנית לפעילי ציבור" את פרויקט עידוד שפעל למען קידומם האקדמי של תלמידים יוצאי השכונות ועיירות הפיתוח. לוי עבדה כעורכת עיתון" פעמון השכונות" לצידו של במאי הסרטים, בני זאדה, והייתה בין מקימי המכללה העממית "תידוע". מ-1987 עמדה בראש עמותה הל"ה- הורים למען החינוך. היא ניהלה את העמותה והובילה אותה במשך עשרים וחמש שנים. בשנת 1989 הייתה בין המשתתפים במפגש יהודי- פלסטיני בטולדו שבספרד, ובראשית שנות ה-90 הצטרפה לתנועה הפמיניסטית בישראל, אך פרשה ממנה במחאה וסייעה להקים את התנועה הפמיניסטית המזרחית שקרמה עור וגידים ב-1996. בנוסף היא גם כתבה שירים ואף השתתפה בסדרת טלוויזיה דוקומנטרית "ים של דמעות" שעלתה על המסכים בשנים 1997–1998. התוכנית עסקה בסיקור תולדותיה של המוזיקה מזרחית מראשית שנות ה-60 עד מחצית שנות ה-90. לוי הייתה אם חד-הורית ולאחר מותה ממחלת הסרטן בשנת 2012 בגיל 52, הותירה אחריה בת.
פועלה לקידום החינוך בשכונות ועיירות הפיתוח.
לימודיה של לוי בפנימיית בויאר שבירושלים השפיעו מאוד על חייה ועל תפיסתה החינוכית. מטרתה של התוכנית הייתה לאתר ילדים מחוננים בעלי פוטנציאל אנושי וקוגניטיבי משכונות עוני ועיירות פיתוח וחינוכם במסגרת פנימייתית במשך ארבע שנים, מתוך שאיפה כי בתום לימודיהם ישובו ילדים מתבגרים אלה אל כור מחצבתם ויובילו שינוי ויעלו את רמתו של המקום ממנו באו. תוכנית זו השתלבה עם רצונם של מנהיגי האומה לעצב את הקולקטיב הישראלי על האתוס הציוני, שבנה עצמו על המתח בין האוריינטאלי ליורוצנטרי, מזרח מול מערב. היהודים שהגיעו מארצות ערב הפכו להיות אובייקט שהמנהיגים ביקשו להטמיע ותכננו תוכניות הטמעה עבורם ועבור ילדיהם המבוססות על ערכים מערביים והעדפתם על פני הערכים המזרחיים. יחסה של תקוה לתקופה זו טעון מאוד, מצד אחד בית הספר היווה עבורה ועבור חבריה בית, אך מאידך היא מעלה את הקשיים הנובעים מעקירת הילדים מביתם והפער שנוצר בינם לבין משפחתם .
לוי סיפרה לימים שהאידיאל שהנחה אותה ואת חבריה בתקופת הלימודים בפנימייה היו הילדים הירושלמים שלמדו איתה בבית הספר. ילדים מבתים עשירים שנהנו משפע כלכלי, ילדים שייצגו את העולם האשכנזי המערבי. מודל אותו טיפחה ועודדה הפנימייה. . תקופה זו השפיעה מאוד על פועלה ותפיסתה החינוכית, פמיניסטית, חברתית, פוליטית ומזרחית. לימים היא מחתה נגד המערכת ההגמונית האשכנזית מערבית שטיפחה מתי מעט, כמוה, אך הותירה מאחור ילדים רבים שלא סיימו בית ספר תיכון, ולא רכשו השכלה גבוהה. בדומה לאותם 29 ילדים בני כיתתה בבית הספר היסודי. מבחינתה ילדים כמותה שנבחרו בקפדנות שמשו כ- ילדים אלה שימשו עבורה כמטאפורה לנחשלותם של ילדים רבים. היא זעקה את כאבם של ילדים אלה שהמערכת התנכרה להם בשאלתה . בתפיסתה החינוכית היא התנגדה להוצאת ילדים ממקומם הטבעי ומהקודים המוכרים להם אל מקום שמנסה ליצור להם זהות חדשה.
חוויה זו היוותה מנוף למפעל חייה: ארגון הל"ה שבראשו עמדה מ-1987 עד יום מותה בשנת 2012. הל"ה- הורים למען החינוך בשכונות ובעיירות הפיתוח. עמותה שנאבקת למען זכויות שוות לכל הילדים מכל המגזרים במערכת החינוך. היא הקדישה את חייה לקירוב הורים מקבוצות מוחלשות לעשייה הפדגוגית. לוי פעלה למניעת נשירת תלמידים מבתי ספר, נגד הסללה של תלמידים "רגילים" למסגרות החינוך המיוחד, תלמידים שרובם המכריע היו מזרחים, יוצאי אתיופיה וערבים. היא פתחה כיתות קטנות במשרדי הל"ה בתל אביב וגייסה אינטלקטואלים ללמד בהם. לצד זה היא הקימה קבוצות הורים משכונות ברחבי הארץ, כולל מקומות של יוצאי אתיופיה שלא היו מודעים לזכויותיהם. היא האמינה שהפתרון לפער בין ילדי השכונות ועיירות הפיתוח לילדים האחרים בארץ נעוץ בהורים ומעורבותם הפעילה בקביעת המדיניות החינוכית של בית הספר. עמותת הל"ה העניקה קורסי הכשרה להורים שיקנו להם ידע וכלים כדי להיות חלק ממוקדי קבלת ההחלטות הפדגוגיות בבית הספר ובמערכת החינוך הישובית. לוי ראתה את מטרתו של הארגון בהקניית תודעה ביקורתית. תנועה המשלבת היבטים של עזרה עצמית, מחאה ושינוי הזהות של קהל היעד מקורבנות לשחקניות פוליטיות. שינוי העצמי של הפונים ושינוי יחסיהם עם האחרים כאמצעי לכינון סוכנות אישית וקולקטיבית.
לוי התנגדה ל"פתיחת אזורי הרישום", מדיניות משרד החינוך המאפשרת להורים לרשום את ילדיהם לכל בית ספר בו הם מעוניינים. רעיון זה לדעתה חותם את הגולל על הסיכוי לשפר את בתי הספר הקיימים בשכונות במקום לעודד ולחזק אותם. .
בתחילת דרכה הציבה עמותת הל"ה לעצמה יעדים מהפכניים, אך עם הזמן הבינה לוי שלהישגים ניתן להגיע בעיקר דרך צעדים קטנים ומדודים כשהשינוי חייב להיעשות עם המערכת ולא בעימות עימה. היא סברה כי תפקיד העמותה מול מנהלי בית הספר או מול מחלקת החינוך של הרשויות המקומיות. היא פעלה למען חינוך שווה לכולם. פעילותו של ארגון הל"ה שימש בידיהן של נשים מוחלשות רבות מנוף להתפתחות אישית. הסמינרים וההשתלמויות הקנו להן ידע משפטי, בירוקרטי, חינוכי וסוציולוגי שסייע להן לצבור ניסיון בניהול מאבקים מול מערכות המדינה.
פעילותה הפוליטית חברתית.
בתקופת לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים התגבשה תודעתה הסוציו-פוליטית. היא הצטרפה לתא סטודנטים יהודי-ערבי קמפו"ס – קבוצות למעורבות פוליטית וחברתית סטודנטיאלית. תנועה יהודית ערבית. ישראלים כלוי שהצטרפו לקבוצה זו ראו בשמאל האשכנזי מעמד בינוני מנותק ממעמד הפועלים, מעיירות הפיתוח והשכונות ולכן הם יצרו תא שמאלני מזרחי ערבי שייתן מענה למצוקותיהם. (לב גרינברג ממקימי קמפו"ס). יחד עם חבריה וחברותיה המזרחיים הייתה לוי מעורבת בפעילות יהודית- פלסטינית בירושלים. חלק מפעילותם נעשתה בנווה שלום, יישוב משותף ליהודים וערבים כאחד. שם גם התגוררה. לוי וחבריה ביקשו להפריך את הטיעון לפיו מזרחים הם ימניים בלבד. היא האמינה בשיח בין ישראלים ופלסטינים, סיום הכיבוש וישוב הסכסוך ישראלי פלסטיני.
לוי הגדירה את זהותה כיהודיה־ערביה לא רק בשל מוצאה העיראקי, אלא מתוך היבט חברתי פוליטי. בראייתה הקשר בין יהודים וערבים הוא מקור לדיאלוג וקרבה ופתח לסיום הסכסוך של ישראל עם שכנותיה. ההתכחשות למקורות המזרחיים גורמים לפער ושנאה בין העמים. . לדעתה על אף הניתוק מארץ המוצא שלה, עיראק, ההמשכיות שלה ושל היהודים המזרחים עם הערביות עדיין מתקיימת ולא ניתן לנתקה.
פעילותה הפוליטית למען השלום באה לידי ביטוי גם במפגש בטולדו שבספרד ב-1989. המפגש נערך ביוזמתה של סימון ביטון, פעילה מזרחית, שהובילה לכינוס בין נציגים ונציגות מזרחיים מארגונים שונים בישראל לבין פלסטינים בעלי תפקידים חצי רשמיים. המפגש הזה היווה התרסה נגד החוק שאסר מפגשים מסוג זה באותה עת. בין הפעילות הפמיניסטיות המזרחיות הבולטות היו: ענת סרגוסטי, ויקי שירן, אילנה סוגבקר ותקוה לוי. בנאום שנשאה בטולדו היא העלתה את תפיסתה לגבי פתרון הסכסוך. בעיניה, סיום הסכסוך אינו יכול להיעצר ברעיון של שתי מדינות לשני עמים בגבולות 67, אלא ביצירת מדינה אחת שווה לכולם.
כדי שמצב זה יתרחש צריכים להיווצר שלושה שלבים הכרחיים: הקמת שתי מדינות לשני העמים, יצירת גבול פתוח משמעותי בין הצדדים, ובשלב האחרון למזרחים יהא תפקיד בהסדר החדש כיהודים ערבים לגשר בין העמים וליצור חיי שיתוף ואחווה שוויוניים בין ישראלים לפלסטינים. לדבריה מהות הסכסוך נעוצה באי קבלתה של ישראל את תרבותו של האזור, ומי יותר מהמזרחים מכיר ומבין תרבות זו. במפגש עלתה הקרבה התרבותית בין המזרחים לפלסטינים ובחינת השימוש בערביות כמצע משותף לצדדים. מפגש זה היה משמעותי עבור לוי והמשתתפים האחרים, משום שזו הייתה הפעם הראשונה בה נפגשו מזרחים ומזרחיות יהודים עם הנהגה פלסטינית בכירה ושוחחו ביניהם על השלום ללא המתווכים המסורתיים. מפגשים שעד אותה תקופה היו נחלת האליטה האשכנזית בלבד. חמש עשרה שנים לאחר המפגש בטולדו כאבה תקוה את המשך הסכסוך בין ישראל והפלסטינים, את הדם הממשיך להישפך עם זאת, הייתה בה אופטימיות שדברים ישתנו ויובילו לשלום. שירה "תאנה" מעיד במשהו על הלך רוחה הפוליטי חברתי.
תפיסתה הפמיניסטית.