בשנים הראשונות למלכותו של תוודרוס מושל תיגראי הדג'אזמץ' קאסה מרצ'ה בניגוד לאצילים אחרים הראה יחס של כבוד ונאמנות לקיסר החדש. בתקופה זו הצבא הקיסרי היה החזק ביותר ולכן הצליח להכניע את המרידות. ואולם החקלאים שנמאס להם לכלכל את הצבא הקיסרי תרמו להתחזקות המרד. הקמפיינים הממושכים גרמו לעוני ולאיבוד נפשות רב.
משנת 1858 ואילך הקיסר הצליח להכות במורדים רבים בתגראי ובגמדר. בדצמבר 1860 הוא ניצח והרג את אגאו נגוסה שהיה המורד הראשי בצפון. ב-1865 מנליק הצעיר שגדל והתחנך במקדלה על אף חיבתו לקיסר ונישואיו לביתו ברח לשוואה והכריז על עצמאות ממלכתו.
גובזה גברה מדהין בנו של מושל לסתה לשעבר הישתלט על לסתה, כמו כן תיגראי נפלה לידי קאסה מרצ'ה. בשנים 67–1866 הקיסר יצא בקמפיינים רבים כנגד טיסו גובזה בגונדר וכנגד תדלה גוואלו בגוג'ם.
בקמפיינים אלה היו עריקות רבות בקרב הצבא הקיסרי.
בשנת 1867 בגמדר היה המחוז היחידי שהיה בשליטתו המלאה של תוודרוס. באוקטובר 1867 תוודרוס העלה באש את דברה תבור ועבר למקדלה ושם השתקע עד יום מותו.
הקיסר לא יכל להוציא לפועל את תוכניותיו.
כדי הבטיח את הסדר הפוליטי והמשפטי, הוא הוכרח להישתמש בכוח צבאי למרות שהוא רצה לחסוך את זה לעמו הקמת מטהו במקדלה רחוק מהים גם מנע ממנו השגת נשק מודרני במהירות, בניגוד למנהיגי תיגראי ושוואה שהיו בקרבת החוף. משמעת הברזל שהוא הנהיג בצבאו גרמה לעריקת חיילים רבים. צבאו שמנה בשיאו 100,000 חיילים מנה בשנת 1866 פחות מ-10,000. מותו של האבונה סלאמה בשנת 1867 בכלא גרם לעוינות כוללת של האוכלוסייה הנוצרית כלפי תוודרוס.
עקב התגברות ההיתנגדות לשלטונו, הקיסר לא יכל לנוע בשלום אפילו בדרך דברה תבור-מקדלה. בסוף 1867 דרך זו כבר נהייתה כ"כ מסוכנת שהקיסר הוכרח להשתקע במקדלה.
משבר הדת.
עם ההחמרה ביחסי הקיסר עם הכנסייה האורתודוקסית יחסיו עם דתות אחרות היה יותר גרוע. בתחילה היה חופש דת לקתולים, לפרוטסטנטים, למוסלמים וליהודים.
עם התדרדרות המצב במדינה גם הלחץ על המיסיונרים והדתות האחרות גבר.
בתחילה יחסי הקיסר עם הפרוטסטנטים היו טובים וזאת בגלל רצונו להביא טכנולוגיה מודרנית לאתיופיה. ושלא כמו הקתולים שרצו להמיר אנשים פרטיים לקתוליות, הפרוטסטנטים רצו לעשות רפורמה פנימית בכנסייה האורתודוקסית. הקיסר הסכים לארח צעירים מיסיונרים ואומנים פרוטסטנטים שנשלחו משווייץ ב-1855. מיסיונרים אלה הביאו עמם סיפרי קודש מתורגמים לאמהרית, הם היתקבלו יפה על ידי הקיסר למרות שהוא למעשה רצה נשק.פעילות המיסיון הוגבלה על ידי הקיסר לאזורים הלא נוצרים, עם זאת איכות הנשק שהם יצרו לא עמד בציפיותיו של הקיסר.
למרות שהמיסיונרים לא הוכשרו למשימה שניתנה להם על ידי הקיסר הם החלו לעבוד.
בסביבות 1860 המיסיונרים בנו מרגמה קטנה, ומיד נתבקשו בידי הקיסר לבנות תותח חזק. עם זאת כאשר דיכא את האירופאים הקיסר לא חס גם על הפרוטסטנטים. למשל דבריו של המיסיונר הנרי שטרן היו מעוררים את חמתו של הקיסר. למשל בספר שהוציא לאור כתב שטרן שאמו של הקיסר הייתה כל כך ענייה שהיא הייתה מוכרת "עלים של קוסו". יותר מאוחר מיסיונרים רבים ובהם שטרן נכלאו במקדלה. לעומתם היחסים עם הקתולים תמיד היו רעים משתי סיבות:
עקב סכסוך אישי שהתגלע בין הקתולי ג'סטינו דה ג'קוביס לאבונה סלאמה הקיסר גירש את הקתולים מהמדינה בשנת 1854 ואסר את תומכיהם האתיופיים. עקב כך הקתולים בייחוד הצרפתים החלו בתכנונים להדחת הקיסר בפריז שמחו לשמוע שאגאו נגוסה המורד בצפון המדינה מסכים לשתף פעולה עם צרפת בתמורה למשלוחי נשק. נגוסה בסיוע הקתולי והצרפתי החל לחזק את אחיזתו בתגראי. עם זאת בשנת 1860 הוא הובס ונהרג בקרב.
יחסי תוודרוס עם המוסלמים היה שונה. למרות שמוסלמים יכלו לנהל את ענייני דתם בחופשיות הוא תמך בהמרתם לאורתודוקסיות. למרות שאביו של תוודרוס נהרג בידי סודאנים מוסלמים הוא תמך בחופש דת למוסלמים.
עם זאת לקראת תום שלטונו יחסיו עם המוסלמים הורע משתי סיבות:
מאסר האירופאים ומותו.
חלום הקואליציה הנוצרית.
3 הגורמים העיקרים להתנהלותו הדיפלומטית של הנגוסה נגסת הם:
צאצאיו.
לתוודרוס היו שבעה ילדים ידועים :
מפלט
אגזוז
עמם פליטה
גשר בטרסי
גשר בטרסי (באנגלית: Battersea Bridge) הוא גשר על נהר התמזה בין צ'לסי שבגדה הצפונית של הנהר לבטרסי, בגדתו הדרומית, בלונדון שבאנגליה. אורכו של הגשר 221 מטר, רוחבו של הגשר 12 מטרים בלבד, והוא גשר כלי הרכב הצר ביותר בלונדון.
היסטוריה.
עד סוף המאה ה-18 היה במקום זה שירות מעבורת שאפשר לאנשים לחצות את הנהר. בשנת 1766 חקק הפרלמנט הבריטי חוק שאישר בניית גשר אגרה במקום. הגשר הראשון באתר מומן על ידי קבוצה של 15 משקיעים. גשר זה היה מורכב מ-19 מקטעים צרים העשויים עץ. בשל המקטעים הרבים נמנעה תנועת כלי שיט גדולים במעלה הנהר. הגשר נחנך בנובמבר 1771, אולם נפתח לציבור רק בשנת 1772. בשנת 1795 הוחלפו חלקים מהגשר העשויים עץ בחלקי מתכת, על מנת להגדיל את הקשתות של הגשר ולאפשר מעבר כלי שיט. הקשתות של גשר המתכת היו רחבות פי שניים מאלו של גשר העץ שקדם להם.
הגשר צויר מספר פעמים על ידי האמן ג'יימס מקניל ויסלר וג'וזף ויליאם טרנר.
בשנת 1883 נרכש הגשר, בדומה ליתר גשרי לונדון, על ידי מחלקת העבודות המטרופולינית, נסגר ונהרס בשנת 1885 על מנת להחליפו בגשר חדש.
הגשר הנוכחי תוכנן על ידי האדריכל סר ג'וזף בזלגט ונפתח לציבור ב-31 ביולי 1890. גשר זה בנוי ברזל ופלדה ונתמך על ידי יסודות מגרניט.
ב-20 בספטמבר 2005 התנגשה בגשר רפסודה הנושאת חצץ. התנגשות זו גרמה לגשר נזק רב והוא נסגר לתנועה למספר חודשים בהם התנהלו עבודות השיקום.
בית חולים לחולי נפש
הנס אספרגר
יוהאן פרידריך קארל אספרגר (בגרמנית: Johann Friedrich Karl Asperger; 18 בפברואר 1906 - 21 באוקטובר 1980) היה רופא ילדים, פסיכיאטר ילדים ומחנך אוסטרי שעל שמו קרויה תסמונת אספרגר. אספרגר תרם לחקר ההפרעות שבספקטרום האוטיסטי ולביסוסן של שיטות טיפול בהפרעות אלה בחינוך המיוחד. הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת וינה והיה חבר באקדמיה לאופולדינה. מחקר שפורסם ב-2018 קבע כי אספרגר שיתף פעולה עם הנאצים בתוכנית T4 - אותנסיה, שבמסגרתה נרצחו ילדים שנחשבו פגומים.
ביוגרפיה.
אספרגר גדל בחווה בהאוסברון, מחוץ לעיר וינה, כבן הבכור בין שלושת בניהם של יוהאן אספרגר, רואה חשבון, ושל סופי לבית מסינגר. הבן השני מת זמן קצר אחרי הלידה. מילדותו הצטייר כאדם די מסוגר מבחינה חברתית שאהב טבע וספרות. ניכר בו כישרון לשפות והוא התעניין במיוחד ביצירותיו של המשורר האוסטרי פרנץ גרילפרצר שמשיריו נהג לצטט תכופות בפני חבריו לכיתה. נהג באותה תקופה גם לצטט את עצמו ולהתייחס לעצמו מנקודת מבט של גוף שלישי. הוא היה חבר בתנועת הנוער הקתולית "בונד נוילנד" שפעלה באוסטריה בשנות ה-20-ה-30. אחרי לימודי תיכון בגימנסיה הומנית, סיים אספרגר בשנת 1931 לימודי רפואה באוניברסיטת וינה. היה בין השאר, תלמידו של אירווין לאזאר, ואחרי מותו של לאזר, תלמידו של פרנץ המבורגר (חסיד האוגניקה ולימים חבר במפלגה הנאצית שהתעניין בחקר ההפרעות במצב הרוח ובבסיס הביולוגי של הדחפים, ושנה מאוחר יותר התחיל את עבודתו הראשונה כמנהל התחנה לחינוך מיוחד וטיפול במשחקים בבית החולים לילדים של האוניברסיטה, ה-Heilpädagogische Station מיסודו של אירווין לאזאר. הוא שימש גם כיועץ מומחה במערכת החינוך הרגילה ולחינוך מיוחד). בשנת 1934 עשה השתלמות בבית חולים פסיכיאטרי בלייפציג, בגרמניה, כמו כן בפוטסדאם.
בימי מלחמת העולם השנייה שירת אספרגר כקצין רפואה בקרואטיה. אחיו הצעיר נהרג בקרב סטלינגרד.
פסיכיאטר יהודי בשם ג'ורג' פראנקל שהיה מאבחן ראשי בקליניקה של אספרגר היגר מאוסטריה לארצות הברית והתקבל לעבודה אצל לאו קנר. באוקטובר 1944 יחד עם האחות ויקטורינה זאק פתח אספרגר בית ספר לחינוך מיוחד שפעל במשך ארבעה חודשים והעניק טיפולים לוגופדיים, על ידי מוזיקה, דרמה וחינוך גופני. בית הספר נהרס בהפגזות בעלות הברית. האחות זאק נהרגה בעצמה וחלק רב מכתביו של אספרגר אבדו. אחרי 1944, בעקבות פרסום עבודתו על הילדים עם "פסיכופתיה אוטיסטית", קיבל קביעות כמרצה בקתדרה לרפואת ילדים של אוניברסיטת וינה.