לאחר סירוב הסולטאן החליט אוליפנט בכל זאת לא לוותר על תוכניותיו ועבר לחיות בארץ ישראל כדי ליצור מקום שיקלוט את "פליטי האריס". הוא הגיע לארץ בנובמבר 1882. הוא גר בחודשי החורף במושבה הגרמנית בחיפה בבית הקרוי כיום על שמו, בית אוליפנט. בחודשי הקיץ נהג להתגורר בכפרי הדרוזים שבכרמל, בשנת 1883 בעוספיה באוהל בדואי, ולאחר מכן בבית שבנה בשנת 1884 בדלית אל-כרמל. (בית אוליפנט בדלית אל-כרמל משמש כיום כבית יד לבנים הדרוזים). בישיבתו בכפר קשר קשרים עם נכבדי העדה והמשיך בכתיבת ספריו וכתב אף סדרת מאמרים ל"ניו יורק סאן" וכן לעיתון "ג'ואיש כרוניקל" בלונדון. מי ששימש לו כמזכיר אישי היה המשורר נפתלי הרץ אימבר, שיש הטוענים כי כתב אז את "התקווה". הוא עזר באותו זמן למתיישבים היהודים במושבות השונות בארץ. אוליפנט היה שותף בפעילות ברומניה לרכישת הקרקע בגבעת זמרין, והיה שותף בהקמת היישוב היהודי מעולי רומניה בזמרין ב-1882. מאוחר יותר, כאשר היישוב בזמרין נקלע למצוקה כלכלית וסבל רבות מגנבות של ערבים תושבי הסביבה, פרס הברון רוטשילד את חסותו על המקום ושינה את שם היישוב לזכרון יעקב.
בתקופת מגוריו בחיפה הרבה לסייר ברחבי ארץ ישראל, בחלק מהסיורים התלווה אליו גוטליב שומאכר. סיוריו נערכו לאחר סיום הסקר הגדול של הקרן לחקר ארץ ישראל והוא שאף מאוד לגלות מקומות שלא תועדו על ידי הקרן. את סיוריו תיעד בספר חיפה כתבות מארץ ישראל 1882–1885. הספר כולל שישים כתבות מארץ ישראל שנכתבו לעיתון ניו יורק סאן. אוליפנט בחר בעצמו את הכתבות שכונסו בספר. הספר כולל מידע על תושבי הארץ על המנהגים והדתות, תיאור מקומות ואתרים ארכאולוגים. הוא כתב על הדרוזים, השומרונים ועל תושבים נוספים. סיוריו כללו גם תגליות כמו שרידי בית כנסת ליד הירדן בקרבת תל בית צידה ושרידי בית הכנסת באום אל-קנאטר שברמת הגולן, סיוריו בגולן נעשו כחלק מהסקר שערך ביחד עם המהנדס הטמפלרי שומאכר לשם תכנון קו הרכבת מחיפה אל החורן, קו שהוא היה בין ההוגים שלו. שירותיהם של אוליפנט ושומאכר נשכרו על ידי משפחת סורסוק שהחזיקה בזיכיון להקמת הרכבת. אוליפנט צרף לספרו ציורים מאוד מפורטים המתארים בדיוק רב כיצד נראו המקומות בהם סייר.
אופיו.
אוליפנט היה מאוד מושפע מהאוונגליזם של אמו, והיא זאת שיצרה כנראה את הקשר לראשונה בינו לבין האריס, או לפחות לקחה אותו לדרשה הראשונה של תומאס לייק האריס, מנהיג כת רוחנית שאוליפנט ואמו תרמו לה את כל כספם. רק לאחר קבלת אישורו של הריס הוא התחתן עם אשתו, אליס (את נדונייתה של אשתו הם תרמו לכת, במצוותו של האריס). הכת הטיפה לסיגופים שיכשירו את חבריה לשרת את האנושות, ולהעדיף את קשריהם עם בני האדם ככלל על קשרים המשפחתיים האישיים. וכמו כן, כמו בהרבה כיתות מיסטיות אחרות, שהזיווגים הם זיווגים מהשמיים, או שאינם זיווגים. בעיקרון הזה האריס עשה הרבה מניפולציות אישיות ברבות הימים. מאוחר יותר הסתכסך עם האריס, כשהתברר לאוליפנט כי האריס טוען כי הוא עצמו "נפש תאומה" של אליס ולא אוליפנט, האריס התעלל נפשית ורוחנית באליס ואז עזבו אוליפנט ואשתו את הכת ואף קיבלו חלק מכספם בחזרה. אוליפנט שכנע את אשתו לגור איתו בחיפה.
יחסו ליהודים.
רוב שנותיו לא פגש לורנס אוליפנט ביהודים, ועיקר פגישתו עם היהדות הייתה כנוצרי הקורא את כתבי הקודש. רק לאחר שעזב את הכת של האריס נסע למזרח הקרוב ופגש את היהודים פליטי הפרעות בברודי (כיום באוקראינה) ב-1881 החל בפעולתו ליישוב יהודים בארץ ישראל. יש עדות כי אוליפנט אמר כי באופן אישי הוא בז ליהודים, וכי רצונו ליישבם בארץ ישראל נובע מאינטרסים בריטיים. עדות לדעות קדומות שלו כלפי יהודים אפשר למצוא בספר שלו "The Russian Shores of the Black Sea in the Autumn of 1852" שבו הוא מאשים יהודים רבניים באי-יושר קיצוני. בקרב חוקרים, יש הסברים שונים לפעילותו הציונית, הסבר אחד גורס, שיישוב היהודים בארץ ישראל יסייע לאינטרסים הבריטיים באזור. נחום סוקולוב תרגם את ספרו של אוליפנט "ארץ הגלעד", וכתב על בסיס התרגום הזה את ספרו "ארץ חמדה".
חיים אישיים.
כשהיה אוליפנט בשליחות הכת "אחוות החיים החדשים" בפריז, הכיר את אליס לה-סטריינג', בת למשפחת אצולה אנגלית עשירה שהייתה צעירה ממנו ב-18 שנה, והתחתן אתה ביוני 1872 למרות התנגדות משפחתה. במהלך 12 שנות נישואיהם אוליפנט ואליס לא קיימו יחסי מין כי האריס, מנהיג הכת, טען שהם לא היו צריכים להינשא ומשום שאוליפנט היה צריך להינשא למשרתת אמו. כאשר אוליפנט רצה צאצא מאליס, היא סירבה, כי היה חולה עגבת.
בדצמבר 1885 נסע עם רעייתו לביקור בכנרת וחלו בקדחת. ב-2 בינואר 1886 נפטרה אשתו אליס בדלית אל-כרמל ונקברה, בקבר אזרחי בודד בשולי בית הקברות הטמפלרי בחיפה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוקם ליד הקבר בית הקברות לחללים הבריטים הנוצרים שנפלו במלחמה.
לאחר מותה, נסע אוליפנט לארצות הברית, שם הכיר את רוזמונד דייל אוון, נכדתו של האוטופיסט רוברט אוון, ובאוגוסט 1888, נישאו השניים. הם עברו יחד ללונדון ורצו לשוב יחד לביתו של אוליפנט בארץ ישראל, אולם אוליפנט חלה בדלקת ריאות ונפטר בלונדון כעבור מספר חודשים. נפתלי הרץ אימבר נמנה עם המעטים שהשתתפו בהלווייתו. כמו כן, הוא הספיד את אוליפנט בג'ואיש סטנדרט" וב"חבצלת".
אשתו, שירשה את כל רכושו, עברה להתגורר בשנת 1900 בביתו שעל הכרמל.
אוניברסיטת גטינגן
אוניברסיטת גאורג אוגוסט בגטינגן (בגרמנית: Georg-August-Universität Göttingen), או הגאורגיה אוגוסטה, היא אוניברסיטה גרמנית הנקראת על שמו של מייסדה ג'ורג' השני מלך בריטניה, דוכס הנובר. האוניברסיטה, השוכנת בעיר גטינגן שבסקסוניה התחתונה, נוסדה ב-1734 ופתחה את שעריה ב-1737. האוניברסיטה חברה ב-U15 (אוניברסיטאות בגרמניה), חברה בגילדת אוניברסיטאות אירופאיות עתירות מחקר וחברה בקבוצת קוימברה.
היסטוריה.
תהפוכות פוליטיות רבות שזורות בתולדות האוניברסיטה: מספר התלמידים שהיה 1547 ב-1823 הצטמצם לכ-860 בעקבות מעורבותם של המורים והתלמידים בתנועות פוליטיות שהתנגדו לשלטון. שבעה פרופסורים הודחו ב-1837 בגלל המחאה כנגד ביטול החוקה הליברלית של 1833.
אביב העמים של 1848 הפך את המגמה. ממשלת פרוסיה, שסיפחה את הנובר ב-1866, הוסיפה לטפחה ולקדמה. ב-1903 שב מספר התלמידים ל-1529, ועל הוראתם הופקדו 121 מורים. בעשורים הראשונים של המאה העשרים הייתה האוניברסיטה למובילה עולמית בתחום האווירודינמיקה והידרודינמיקה תחת הנהגתו של לודוויג פרנדטל.
בתקופה שקדמה לעליית הנאציזם נהנתה האוניברסיטה ממוניטין בינלאומי ניכר, שנבע ממספר רב של אישים בולטים שחבשו את ספסל הלימודים או לימדו בה, בהם זוכי פרס נובל רבים, מנהיגים כאוטו פון ביסמרק, אנשי רוח וסופרים כהיינריך היינה והאחים גרים; מדענים בולטים מקרל פרידריך גאוס ועד אנריקו פרמי.
תור הזהב שראתה האוניברסיטה בסוף המאה ה-19 וראשית המאה העשרים בא לקצו עם עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון. ב-1933, על רקע הפגנות אלימות של סטודנטים נאצים, ובעקבות חקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי על ידי המפלגה הנאצית, פוטרו מהאוניברסיטה או ברחו מפני הסכנה מדענים יהודים רבים ובכללם ג'ון פון נוימן, אדוארד טלר, יוג'ין ויגנר, ג'יימס פרנק, יעקב פולוצקי, אוטו טפליץ ומקס בורן. בעיקר נפגעו ענפי הפיזיקה והמתמטיקה. המסורת הכבירה של גטינגן במתמטיקה, שכללה מלבד גאוס גם את ברנהרד רימן, פליקס קליין, דויד הילברט ואמי נתר, נשברה על ידי הנאצים, שכן רבים מהמרצים בגטינגן היו יהודים או שנישאו ליהודיות. מסופר כי כשנה לאחר מכן שאל שר התרבות הנאצי ברנהרד רוסט את דויד הילברט "מה מצב המתמטיקה בגטינגן כעת, מששחררנו אותה מההשפעה היהודית?", והילברט ענה "מתמטיקה בגטינגן? היא כבר אינה קיימת". כמה מהפיזיקאים שהוכרחו לנוס מגטינגן מצאו מקלט בארצות הברית ואף השתתפו בפרויקט מנהטן. מאז לא שבה האוניברסיטה למעמד שהיה לה במתמטיקה ובפיזיקה.
בשנת הלימודים 2015 פעלו בה 4,446 אנשי סגל אקדמי ב-13 פקולטות, ובשנת 2016 נמנו בה 31,500 סטודנטים. עם בוגריה נמנה גרהרד שרדר, קנצלר גרמניה לשעבר, ועם חוקריה נמנים זוכי פרס נובל, ובהם מנפרד אייגן.
מוסדות נוספים הקיימים בעיר ומקיימים קשרי גומלין הדוקים עמה הם ארבעה מכוני מחקר המאוגדים תחת מכון מקס פלאנק, ספריית המדינה והאוניברסיטה, בה נשמרים כתבי יד יקרי ערך, והאקדמיה למדעים.
ברחבי הקמפוס והעיר פזורים פסלים המנציחים את המפורסמים שבתלמידי האוניברסיטה ומוריה, כגון ביסמרק והבנקאי האמריקאי ג'יי. פי. מורגן.
העין השביעית
העין השביעית הוא כלי תקשורת ישראלי העוסק בסקירה וביקורת של התקשורת, ובפרט תקשורת המונים בישראל. פעל תחילה ככתב עת מודפס, והמשיך כאתר אינטרנט.
מדי יום מתפרסמים באתר דיווחים חדשותיים ומאמרים שונים, וכן "סקירת עיתונות" - ניתוח של התייחסות העיתונים הגדולים למאורעות ולאופי הסיקור שלהם. כתבות התחקיר, הדיווחים החדשותיים והמאמרים המתפרסמים באתר העין השביעית עוסקים בשדה התקשורת במובנו הרחב: באופני התנהלותן של מערכות עיתונאיות, לרבות הטיות פוליטיות ופרסונליות, במבנה שוק התקשורת, בהשפעה של ההון והשלטון על שוק זה ועל התנהלותם של שחקניו, בחדירתם של מסרים פרסומיים ותעמולתיים לתוכן המערכתי, במצב חופש הביטוי בישראל ובניסיונות לפגוע בו, ובנושאים נוספים.
עורך האתר הוא שוקי טאוסיג, כתבי המערכת הם אורן פרסיקו ואיתמר ב"ז, והעורכת הלשונית היא רחל פרץ.
בספטמבר 2020 הודיעה העין השביעית על החלטתה להתאחד עם גוף התקשורת העצמאי שקוף.
היסטוריה.
כתב עת.