מאוחר יותר נעשה שימוש בפוניקולרים על מנת להסיע נוסעים. אחת הדוגמאות הראשונות היה הפוניקולר בהר לווה שבקליפורניה שהחל לפעול ב-4 ביולי 1893.
פוניקולר ידוע נוסף הוא הפוניקולר על הר וזוב, עליו נכתב בשנת 1880 השיר פוניקולי פוניקולה. פוניקולר זה ניזוק בהתפרצות ההר בשנת 1944 ואינו בשימוש כיום.
פוניקולרים ברחבי העולם.
הפוניקולר התלול בעולם הוא רכבת קאטומבה שבניו סאות' ויילס באוסטרליה, שזוויתו 52° מעלות (תלילותו 122%)
משהו טוטאלי
משהו טוטאלי הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של גור בנטביץ', אשר יצא לאקרנים בשנת 2000.
הסרט הוא קומדיה סאטירית המתרחשת בישראל, הולנד והודו, והוא מספר על שלושה חברים לשעבר, היוצאים להציל מהכלא בהודו, את אהבת חייהם שהסתבכה בעסקת סמים.
במהלכו הוא מצייר את עולמם של התרמילאים הישראלים אחרי צבא, רבים מביניהם הזדהו עם אווירת החופש והסמים ועבורם הסרט הפך לסרט פולחן.
את ההפקה ליוו צלמים ולסרט מצורף הסרט "טוטאל לוס", סרט דוקומנטרי על ההתרחשויות המלוות את צילומי "משהו טוטאלי".
פרטי עלילה.
בתחילת הסרט מוצגים שלושה חברים, חיים (מאור כהן), זוהר (זוהר דינר) ושושן (גור בנטביץ'). חיים מפתח סם חדש, שמקבל את הכינוי "משהו טוטאלי", ולחלופין "טוטאל לאב" או TLV בקיצור. אחרי שחיים מנסה אותו ביחד עם רננה (טינקרבל) שהייתה ידידה שלו, הם מפתחים מערכת יחסים רומנטית.
כשנה לאחר מכן מגיע חיים לבקר את שושן שסוחר בסמים באמסטרדם, מספר לו שרננה יושבת בכלא ומראה לו ידיעה שפורסמה בעיתון על צעירה ישראלית שנעצרה בגואה באשמת אחזקת סם העונה לכינוי TLV. חיים מעוניין לגייס סכום של עשרת אלפים דולר לצורך שוחד שיאפשר את שחרורה המוקדם. שושן מארגן לו עסקה עם סוחר בשם אם-ג'יי, שמסכים לשלם את הסכום תמורת ה-TLV. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן מתברר שחיים מסר לו חומר מזויף, והוא נאלץ להחזיר את הכסף כשהבריון השכיר של אם-ג'יי, קאאוס, רודף אחריהם. כמו כן מתברר שרננה ביקרה את שושן באמסטרדם והם ניהלו מערכת יחסים לאחר שלקחו יחד את ה-TLV. שושן שכנע את רננה לבצע עבורו עסקה בגואה, ולכן הוא וחיים נוסעים לגבות את התשלום ולהשתמש בכסף בשביל לשחרר אותה.
בגואה הם פוגשים את אלישע, בעלים של זולה על החוף, והוא מספר להם שמסר את הכסף לרננה ששהתה אצלו חודשיים בחברת זוהר. חיים הולך לחפש את זוהר באשראם בהרים, אבל נאלץ להוריד את נעליו לפני שהוא עולה למקום שנחשב קדוש. זוהר, שמשמש כמשרת של בבא הודי זקן, מסכים להצטרף אל חיים בסופו של דבר. חיים מגלה שהנעליים שלו נגנבו, ואיתן ה-TLV שהיה מוסווה בתוך הסוליה. כמו כן מתגלה שהוא ניסה לייצר את הסם פעם נוספת אבל נכשל, כך שהכמות המקורית היא כל מה שיהיה אי פעם.
אל הזולה שבה הם משתכנים מגיע אם-ג'יי שדורש מחיים את מה שנשאר מה-TLV. במסיבת סוף המילניום שעל החוף מגלה חיים את הנעליים על רגליו של הדי-ג'יי, שמחזיר לו אותן ברצון. קאאוס מאתר את חיים ולוקח בכוח את אחת הנעליים, אבל אם-ג'יי נותן לו לשמור את השנייה בטענה ש"גם לבחור הזה מגיע קצת אהבה". חיים נותן את הסם לאלישע שמבטיח לשחד בשבילם מכר מצוות בית הכלא.
חיים ושושן פורצים לכלא בחסות הביטחון של השוחד, אבל נתפסים ומובאים אל המנהל. חיים מספר לו על אהבתו לרננה והמנהל נותן לו את המפתח לתא שלה, שם מתגלה שמדובר בכלל בבחורה אחרת (שירה גפן), שמספרת לחיים שרננה מכרה לה את הסם. בסוף הסרט חיים והבחורה מתעוררים ביחד ולוקחים את הטיפה האחרונה שנשארה מה-TLV, באמירה "מקסימום נתאהב".
ניאופלאטוניזם
נאופלטוניזם
ולנסיה (קהילה אוטונומית)
הקהילה האוטונומית ולנסיה (בקטלאנית: Comunitat Valenciana) היא קהילה אוטונומית במזרח ספרד על חוף הים התיכון.
בצפון גובלת ולנסיה בקטלוניה ואראגון, בדרום במורסיה ובמערב בקסטיליה-לה מנצ'ה.
ולנסיה מורכבת משלושה מחוזות:
אזור ולנסיה היה מיושב על ידי קלטיברים עוד במאה החמישית לפנה"ס. במאה השלישית לפנה"ס, העיר סגונטו קיימה קשרי מסחר ענפים עם יוון ורומא. עם שקיעתה של האימפריה הרומית נכבש המקום על ידי הויזיגותים ולאחר מכן עברה לידי המורים עם הכיבוש המוסלמי של ספרד. בסביבות השנים 1232-1238 כבש חיימה הראשון, מלך אראגון את אזור ולנסיה מידי המוסלמים וולנסיה הוכרזה כממלכה נפרדת עם מוסדות משלה, חברה שלישית באיחוד של אראגון וקטלוניה.
בעיר בוניול שבולנסיה מתקיים מדי שנה אירוע הטומטינה המפורסם בו נערכת מלחמת עגבניות ענקית.
לעיר ולנסיה (בירת ולנסיה) שתי קבוצות כדורגל בליגה הספרדית הבכירה - ולנסיה ולבאנטה.
סכסוניה אנהלט
ג'וזייה ברטלט
ג'וזייה ברטלט (באנגלית: Josiah Bartlett; 21 בנובמבר 1729 – 19 במאי 1795) היה רופא ומדינאי אמריקני, היה בין החותמים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית כנציג ניו המפשייר בקונגרס הקונטיננטלי.
כיהן כשופט ראשי בבית המשפט העליון של ניו-המפשייר ולבסוף כמושל ניו המפשייר.
ביוגרפיה.
ברטלט נולד בעיר אמיסברי שבמסצ'וסטס לסטפן וחנה ברטלט, ילדם החמישי ובנם הרביעי.
בילדותו למד בבית הספר הציבורי בהצלחה מעטה. בגיל 16 למד באופן עצמאי לטינית ומעט יוונית, וב-1745 החל את לימודי הרפואה שלו.
בשנת 1750, כשהוא עוד לא בן 21, עזב ברטלט את עיר מולדתו ועבר לקינגסטון, ניו-המפשייר.
קינגסטון, שבאותה תקופה הייתה יישוב חלוצי עם אוכלוסייה שמנתה כמה מאות, קיבלה את ברטלט בסבר פנים יפות, בעיקר מפני שהיה רופא ויכול היה לטפל בתושבי המחוז (זאת על אף שלא היה בעל השכלה פורמלית). משום שהיה הרופא היחיד באזור, היה ברטלט בעל תעסוקה מרובה ותוך זמן קצר היו בבעלותו חלקת אדמה וחווה.
ב-15 בינואר 1754, התחתן ברטלט עם בת דודו, מרי ברטלט. לזוג נולדו 11 ילדים (3 מתוכם מתו בינקותם). שלושה מילדיו וחמישה מנכדיו המשיכו גם הם לעסוק ברפואה.
אחד מצאצאיו וושינגטון ברטלט, בן לאם יהודייה (שרה מלאדו), היה לימים (1887) מושל קליפורניה, האמריקאי הראשון ממוצא יהודי, שכיהן כמושל אחת ממדינות ארצות הברית.
קריירה פוליטית.
כאיש פעיל מאוד בקריירה המקומית של קינגסטון, נבחר ב-1765 לייצג אותה באספת המושבות. ב-1767 מונה לדרגת סגן במיליציה של המחוז. המושל (ג'ון ונטוורט) מינה אותו גם לתפקיד שופט שלום. המהפכה הקרבה ובאה הפכה אותו למתנגד של אותו מושל (שמונה מטעם הכתר). ב-1774 הצטרף ברטלט לוועדת ההתכתבות של האספה והחל בעבודתו עם מנהיגי המהפכה מ-12 המושבות. באותה השנה, כאשר פיזר ונטוורט את האספה, נבחר ברטלט לייצג את מחוזו גם בגרסה המחתרתית של אותה אספה – האספה הפרובנציונלית.
באותה השנה עלה ביתו של ברטלט באש, כנראה כתוצאה מהצתה של מתנגדיו נאמני הכתר. לאחר שהעביר את משפחתו לבית החווה החל ברטלט לבנות את ביתו מחדש. כתוצאה משריפת הבית, והזמן שהיה צריך לפנות למשפחתו, סירב ברטלט למינויו לקונגרס הקונטיננטלי, אך נשאר פעיל בפוליטיקה של ניו-המפשייר. אחד ממעשיו האחרונים של המושל ונטוורט, לפני גירושו מניו-המפשייר (ב-1775), היה לנשל את ברטלט מתפקידו כשופט, קצין ונציג באסיפות.
הקונגרס הקונטיננטלי.
ב-1775 נבחר ברטלט בשנית כנציג ניו-המפשייר בקונגרס הקונטיננטלי והפעם קיבל עליו את התפקיד. מ-1775 ועד תחילת 1776 היה ברטלט הנציג היחיד של ניו-המפשייר בקונגרס, לכן באותה תקופה שירת בכל ועדות הקונגרס, שכללו את וועדות הביטחון, הסודיות, הימיה, המנהל האזרחי והתחזוקה. תשומת לבו לפרטים ועבודתו הקשה בוועדות הנ"ל הפכו אותו לאחד מחברי הקונגרס המשפיעים, אף על פי שלא היה פעיל, בדרך כלל, בדיונים במליאת הקונגרס. לבסוף, לאחר התכתבות ארוכה מצידו של ברטלט, נענתה האספה של ניו-המפשייר ושלחה גם את ויליאם ויפל ומתיו טורונטון כנציגים לקונגרס.
כאשר השאלה האם להכריז עצמאות מבריטניה עלתה בצורה רשמית, היה זה ברטלט שנשאל ראשון (וענה בחיוב). ב-2 באוגוסט 1776, כשחברי הקונגרס חתמו על ההכרזה, ברטלט חתם שני (מתוקף מעמדו בקונגרס) – לאחר נשיא הקונגרס ג'ון הנקוק.
ב-1777, סירב ברטלט לשרת בקונגרס שנה נוספת, בשל עייפות. אולם באוגוסט אותה שנה נידב את כישוריו הרפואיים כשנלווה אל הכוחות האמריקנים בקרב בנינגטון.
ב-1778 חזר ברטלט לקונגרס ושירת בוועדה שגייסה את עקרונות הקונפדרציה, אך לאחר שאומצו כל העקרונות הוא חזר לניו-המפשייר לעסוק בעניינים אישים, שבמרכזם עמדה משפחתו, אותה הזניח לתקופה ארוכה. היה זה שירותו הפדרלי האחרון של ברטלט.
קריירה מאוחרת.
ב-1779 חזר ברטלט לתפקד כשופט, בתחילה כשופט בבית המשפט המחוזי. ב-1782 התמנה לשופט בבית המשפט העליון של ניו-המפשייר, וזאת למרות שלא היה בעל השכלה משפטית. ב-1788 התמנה לשופט הראשי של בית המשפט העליון. באותה השנה הוא נבחר לייצג את מחוזו בכנס של ניו-המפשייר שאימץ את החוקה של ארצות הברית ב-21 ביוני. מחוקקי המדינה החדשה בחרו אותו לסנאט של ארצות הברית, אולם הוא סירב לקבל עליו את המינוי.
כמושל.
בשנים 1791 ו-1792 כיהן ברטלט כנשיא של ניו-המפשייר, אך כשהפכה ניו-המפשייר למדינה של ארצות הברית המשיך ברטלט את תפקידו כמושל. הוא פרש בשנת 1794 בגלל בריאותו המדרדרת.
בערוב ימיו.
ברטלט פרש לביתו בקינגסטון, שם מת ב-19 במאי 1795. הוא קבור ליד אשתו בבית הקברות בקינגסטון.
פסל ברונזה בדמותו מוצב בכיכר העיר של אמיסברי, מסצ'וסטס. דיוקנו תלוי בבית המדינה בקונקורד, ניו המפשייר. כמו כן נקראים על שמו העיר ברטלט בניו-המפשייר ובתי ספר רבים ברחבי המדינה.
ברטלט שימש מקור השראה ליוצרי הסדרה הבית הלבן שקראו לנשיא ארצות הברית בסדרה על שמו וקבעו אותו כצאצא שלו. גם ברטלט הבדיוני כיהן כמושל ניו המפשייר.
ויליאם ויפל