באמצע מרץ אירעו מספר התנגשויות בצפון עיראק. באפריל החלה מעורבות רחבת היקף של חיל האוויר וכוחות מיוחדים מצד עיראק. שמונה דיוויזיות (120,000 חיילים), 800-700 מתוך 900 הטנקים של צבא עיראק, 20 גדודי ארטילריה וכל חיל האוויר (מאות מטוסים) הוטלו לשדה הקרב על ידי המשטר על מנת להתמודד עם 50,000 אנשי פשמרגה כורדים. על מנת להימנע מאבדות כבדות לחיל הרגלים, עיראק ביצעה מספר רב של הפצצות אוויריות על כפרים כורדיים באזור משולש סולימאניה - ח'אנקין - כרכוכ. למרות הפצצות מאסיביות בסיוע מטוסים מתקדמים דוגמת טופולב Tu-22 ומיג-21 וקרבות קרקעיים משמעותיים בעקבות מאמצי הצבא לכבוש שטחים ועמדות שאבדו לו, המשטר המשיך לשמור על איפול תקשורתי בסוגיה.
לאחר הצלחות ראשוניות בקרבות נגד המורדים, החל מסתיו 1974 הצבא לא הצליח להמשיך בהתקדמותו. בין היתר בשל חוסר הצלחתו לנתק את קווי אספקת אמצעי הלחימה לכורדים מאיראן ומסוריה (בינה לבין עיראק התנהלה יריבות פנים-בעת'יסטית ארוכת יומין) ובשל סיוע צבא איראן לכוחות הכורדים. הצבא האיראני העניק סיוע ארטילרי ואווירי החל מאוגוסט של 1974 ושתי חטיבות של הצבא האיראני פלשו לעיראק בינואר 1975. המורדים הכורדים הצליחו להתיש את צבא עיראק המחומש היטב בנשק סובייטי ולמנוע הכרעה לאורך חודשים ארוכים, על אף מעורבות של 80 אחוזים מכוחות הצבא העיראקיים בלחימה. שנת הלחימה הראשונה גבתה כארבעה מיליארד דולר בשל הפגיעה האנושה באספקת הנפט מהצפון, עלתה בחייהם של כ-10,000 חיילים, וגרמה למחסור חמור בפצצות ופגזים בצבא עיראק.
סכסוך הגבולות.
עוד בתקופת האימפריה העות'מאנית וממלכת פרס התקיים סכסוך הגבולות ביחס לשט אל-ערב, הנתיב הימי היחיד של עיראק למפרץ הפרסי ממערכת הנהרות של הפרת והחידקל. לפני המאה ה-19 השליטה בנתיב המים עד גדתו המזרחית הייתה בידי העות'מאנים. אולם בעקבות גילוי נפט באי ח'ורהמשר שנמצא בקרבה לגדה האיראנית של השט, הוענקה לאיראן שליטה על אי זה ועל שני איים נוספים בפרוטוקול קונסטנטינופול של 1913. באוקטובר 1936, בעקבות הפיכה צבאית בראשות הגנרל בכר סדקי שהפילה את הממשלה בעיראק, חל שינוי במדיניות החוץ. במקום התמקדות במדינות החוץ, הממשלה פעלת להסדרת היחסים עם השכנות טורקיה ואיראן. ביולי 1937, כחודש לפני הפיכת נגד שהובילה לנפילת הממשלה, איראן ועיראק חתמו על הסכם חדש לתיחום הגבול. ההסכם חזר על קווי פרוטוקול קונסטנטינופול מ-1913, מלבד תוספת של שמונה ק"מ לאיראן באזור האי עבדאן, בו איראן הקימה נמל גדול והגבול מ-1913 לא איפשר לספינות לעגון בנמל שהקימה בלי אישור עיראקי. לפיכך, ההסכמה שנשמרה בין המדינות עד 1969 קבעה כי עיראק תשלוט בכל מי השט מלבד באזורים קרובים לערים האיראניות ח'ורהמשר ועבדאן, שם חלוקת המים התבצעה בדיוק באמצע המרחק בין שתי הגדות. מלבד זאת, הספינות שהפליגו בשט יכלו להשתמש אך ורק בנתבים עיראקיים ושילמו דמי מעבר לעיראק.
בעקבות עליית משטר הבעת' לשלטון, ביולי 1968 שבה הממשלה העיראקית לתבוע שליטה מלאה על כל מימי השט. העלאת תביעה נושנה זו באה בעיתוי לא טוב, לאור התחזקות מעמדה האסטרטגי של איראן במפרץ הפרסי. השאה מוחמד רזה פהלווי החליט להפגין התנהלות המתאימה, בראייתו, למעצמה הראשונה של המזרח התיכון, וב-19 באפריל 1969 האיראנים ביטלו באופן חד-צדדי את ההסכם מ-1937. התואנה של המשטר האיראני הייתה "התגרות" של עיראק נגד ספינות איראניות שנעו על השט, אך בפועל המהלך נבע מאמונתו של השאה כי המשטר בבגדאד חלש מדי מכדי להגיב.
ב-22 באפריל עברה לראשונה ספינה איראנית בליווי אוניות הצי האיראני מבלי לשלם את דמי המעבר לעיראק. שתי המדינות החלו לפרוס את צבאותיהן על גדות השט. יום לפני עזיבת הצי הבריטי את המפרץ הפרסי ב-30 בנובמבר 1971 איראן השתלטה על ארבעה איים במפרץ הפרסי, בעקבות צעד זה ניתקה בגדאד את היחסים הדיפלומטיים עם טהראן. המשטר בבגדאד החל לקרוא להתקוממות עממית של הערבים במחוז ח'וזסתאן (אותו הם כינו "ערביסטאן") שבאיראן סמוך לגבול עם עיראק, שמרבית תושביו אינם דוברים פרסית. כמו כן, בגדאד הורתה על גירושם של איראנים ומלומדים שיעים מעיראק. האיראנים מצידם, החלו להעניק תמיכה כלכלית וצבאית למורדים הכורדים בעיראק. לאחר פניות לא-פומביות רבות מצד השירות החשאי באיראן (הסאוואכ), השאה, והכורדים ישירות בביקור של היועץ האמריקני לביטחון לאומי הנרי קיסינג'ר באיראן, ביקש ממנו השאה "לסייע לכורדים להפוך את החיים לקשים עבור שכננו ואויבנו העיראקי". לאחר מספר פגישות בין אנשי ברזאני ונציגים של הממשל האמריקני, בשלהי יולי 1972 נשיא ארצות הברית ניקסון אישר סיוע אמריקני חשאי לברזאני דרך ה-CIA, בסך מיליוני דולרים. הסיוע האמריקני הועבר מה-CIA דרך איראן וכלל אמל"ח סובייטי רב והעברות מזומנים ישירות לחשבונו של ברזאני. מיד לאחר פרוץ מלחמת יום הכיפורים, פנה המשטר העיראקי לטהראן בבקשה לחדש את היחסים הדיפלומטיים, כנראה מחשש לתקיפה ממזרח, בעת בה עיראק מעורבת במלחמה בחזית הסורית. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות חודשו בראשית 1974 אך היחסים בין המדינות לא השתפרו באופן משמעותי, וההתנגשויות האלימות לאורך הגבולות לא פסקו.
גיבוש ההסכם.
ב-1973 עיראק החלה בגישושים כלפי איראן בניסיון לגרום להפסקת התמיכה האיראנית במורדים הכורדים, לאור הבנתה כי הצבא העיראקי לא יצליח לדכא את המרידה בהיקפה הנוכחי. המגעים הראשונים בין המדינות החלו בפגישה של שרי החוץ מעיראק ומאיראן בז'נבה בשבוע האחרון של אפריל 1973. בשיחות חשאיות אלו (בין המדינות לא היו יחסים דיפלומטיים באותה העת) הנציגים העיראקיים התעקשו לקיים את המשא ומתן במסגרת החוזה מ-1937 (שהעביר את מרבית שטחי השט לשליטת עיראק), אך הנציגים האיראנים קבעו כי הסכם זה הוא בטל ומבוטל ויש לקיים דיון מחודש על הגבול, בתמורה להסדרת היחסים בין המדינות. בעקבות כישלון הצדדים להגיע להסכמה כלשהי, לאורך תקופה מסוימת לא התקיימו פגישות בין הצדדים. השאה החליט לא להפגין גמישות, והיה נחוש לקבל בדיוק ממחצית השט ורק לאחר השגת הסכמה זו מעיראק הוא היה מוכן לדון על שיפור היחסים בין המדינות (קרי, הפסקת התמיכה בכורדים). הוא טען כי אין במה לדון בנוגע לשט, לאחר קביעת העובדות על ידי איראן בביטול הסכם 1937 באפריל 1969 וכי חלוקת השט חייבת להיות לאורך קו האמצע.
במאי 1974 המדינות הקימו ועדה לסימון הגבול ביניהם, אך עיראק לא ששה לוותר על דרישותיה. בפסגת הליגה הערבית ברבאט באוקטובר 1974 נערכה פגישה בין נציגים משתי המדינות בתיווך של מלך ירדן חוסיין. המגעים בין איראן לעיראק נמשכו באופן לא סדיר, משום שעיראק לא ששה לוותר על דרישותיה הטריטוריאליות. איראן הגבירה את תמיכתה הצבאית בכורדים ועיראק נאלצה להתקפל - במהלך פגישות בין הצדדים ולבסוף שתי פגישות בין השאה מוחמד רזה פהלווי וסדאם חוסיין בפסגת מדינות אופ"ק באלג'יריה במרץ 1975, הצליחו הצדדים לגבש הסכמה.
מהותו של ההסכם הייתה ויתור היסטורי מצידה של עיראק על שטחים, תמורת הבטחה איראנית להפסיק מלעורר מרידות פנים-עיראקיות שערערו את יציבות משטר הבעת'. לשאה האיראני היה אינטרס משלו לסיום הסכסוך, מתקפת צבא עיראק בקיץ 1974 הצליחה לכבוש שטחים כורדיים רבים. בשנים קודמות של הסכסוך, הכורדים ניצלו את חודשי החורף המושלגים כדי לשוב ולתפוס את הטריטוריה שאיבדו. עם זאת, בחורף של 1975 הכורדים לא הצליחו לעשות זאת, והמתקפה העיראקית הצפויה באביב הייתה עלולה לחסל את ההתנגדות הכורדית לחלוטין. השאה לא היה מוכן לשמר התנגדות זו במחיר הגברת המעורבות הצבאית של מדינתו בסכסוך, מחשש להתדרדרות למלחמה בהיקף מלא עם עיראק. מלבד זאת, השאה השתמש בכורדים כדי להשיג את הנחוץ לו מעיראק, ולא היה מעוניין בהצלחת מאבקם. הצלחת המאבק הכורדי והשגת עצמאות מסוימת לכורדים בעיראק, עלולה הייתה לגרום לעליית תביעה דומה מצד המיעוט הכורדי באיראן. החלטה הרת גורל זו התקבלה על ידי השאה באופן עצמאי, מבלי התייעצות עם גורמים בכירים אחרים ושיקפה את מגמת החלשות השפעתם של מקורבים ויועצים לשאה.
סדאם חוסיין, שבאותה העת כיהן באופן רשמי כסגן ראש מועצת הפיקוד המהפכני (מספר 2 במשטר תחת הנשיא וראש מועצת הפיקוד המהפכני אחמד חסן אל-בכר), היה למעשה מכתיב המדיניות העיראקית. הוא היה שבחר בנקיטת גישה תקיפה נגד הכורדים שהולידה את הסכסוך היקר שזכה לשם "מלחמתו של סדאם" ונחשף לביקורת מצד גורמים אחרים בהנהגת המשטר. לכן, פתרון המשבר בצורה מכובדת היה חשוב במיוחד עבורו. סדאם היה זה שגיבש את ההסכם עם השאה, חתם עליו, ופעל לשיווקו כהצלחה למשטר בזירה הפנימית בעיראק.
נוסח ההסכם.