אייטס מלך קולכיס העמיד את יאסון במבחן. היה עליו לרתום שני שוורים רושפי אש למחרשה, לחרוש שדה ולזרוע בו שיני דרקון. משיני הדרקון צמחו לוחמים בהם היה אמור להילחם. מדיאה בת המלך, התאהבה ביאסון וסייעה לו בכשפיה להתגבר על משימות אלה. לאחר מכן עזרה לו להתגבר על דרקון ששמר על גיזת הזהב ונמלטה איתו בארגו. המרדף ניפסק לאחר שאייטס האומלל גילה את ביתרי גופת בנו הקטן מפוזרות בים. מדיאה היא שביצעה רצח נורא זה.
סוף המסע.
מעשה הזוועה של מדיאה זעזע לא רק את הארגונאוטים, האלים ובראשם זיאוס לא יכלו לעבור על כך בשתיקה. סופות פקדו את הספינה המיטלטלת בים, בול העץ הקדוש שבחרטום הספינה הבהיר לארגונאוטים שעל יאסון ומדיאה להיטהר בטרם תוכל הספינה לשוב ליוון. הם הפליגו אל המכשפה קירקה (שהייתה דודתה של מדיאה) וזו ערכה טקסי טיהור לשניים. רק אז התרצו האלים והם יכלו לשים פעמיהם הביתה.
אך עדיין היו מספר הרפתקאות וסכנות שהיה עליהם לעבור ואף לאבד כמה מחבריהם. כאילו אודיסיאוס הלך בדרכם, עברו את הסירנות - ציפורים עם ראש אדם שפיתו בשירתן יורדי ים והביאו למותם כשאלה שחו לקראת השירה המופלאה. נגינתו של אורפיאוס גברה על שירת הסירנות ורק ספן אחד התפתה וקפץ לים, למזלו אלילה בשם קיפריס או אולי אפרודיטה ריחמה עליו והרחיקה אותו מהסכנה, אך לספינה הוא לא שב. לאחר מכן נחלצו ללא פגע בעזרתה של אלת הים תטיס משיניה של סקילה ולועה של כריבדיס, שתי מפלצות ששכנו במיצרי מסינה זו מול זו, ומי שנמלט מהאחת נפל טרף לשיני השנייה.
באי הבא נישאו יאסון ומדיאה בחפזון כדי למנוע הסגרתה של מדיאה לבני קולכיס, שכן מלך האי סירב להפריד בין אישה לבעלה. עוד מספר עלילות נכונו להם, כמעט שפגשו שוב את הרקולס בגנם של ההספרידות מהן גנב את תפוחי הזהב, מפגש עם האל טריטון בנו של פוסידון עד ההרפתקה האחרונה שלהם בכרתים. על האי שמר ענק מברונזה, טאלוס שמו, אשר בגופו היה עורק אחד וברגלו קרום דק שהגן עליו. טאלוס היה נוהג לרגום כל אונייה שניסתה להתקרב לאי בסלעי ענק. מדיאה הקסימה אותו עד שבטעות פצע את רגלו באחד הסלעים שניסה לזרוק על הספינה.
מכאן הפליגו עד לנמל מוצאם פגאסי שם התפזרה החבורה. יאסון התייצב בפני פליאס הציג לו את גיזת הזהב ואף תבע את המלוכה חזרה. מדיאה החזירה לאיסון אביו של יאסון את נעוריו ונקמה באכזריות בפליאס. הסוף טראגי: מדיאה רצחה את ילדיה שילדה ליאסון כאשר זה עזבה לטובת בתו של המלך קראון ונמלטה. סופם של הזוג לא ברור, יש האומרים שסלחו זה לזו ושבו לחיות יחד בקורינתוס.
ואילו את הספינה "ארגו" שמו האלים בקבוצת כוכבים שנקראה "ארגו נאוויס". במאה ה-17 פורקה הקבוצה לארבע קבוצות כוכבים נפרדות - שדרית, ירכתיים, מפרשים ומצפן.
מומנט כפיפה
מומנט כפיפה הוא מושג בסטטיקה ומשמש בעיקר בתחום של הנדסה אזרחית, הנדסת מכונות והנדסה ביו-רפואית בתחום הביו-מכניקה.
מומנט כפיפה הוא שילוב של כוחות פנימיים הפועלים בתוך רכיבים סטרוקטורליים של מבנה כגון עמודים וקורות.
לדוגמה, כאשר קורה מוצבת אופקית על שני סמכים המחזיקים אותה והיא נושאת משקל כלשהו, מתפתחים בתוך הקורה מאמצי כפיפה. חלקה העליון של הקורה במקרה זה יהיה לחוץ וחלקה התחתון יהיה מתוח. ככל שההפרש בין כוחות הלחיצה וכוחות המתיחה באותו חתך של קורה יהיה גדול יותר, כך למעשה מומנט הכפיפה יגדל. מומנט כפיפה, כמו מומנט כח הוא תמיד מכפלה וקטורית של אורך (הזרוע) ושל כח. במקרה של קורה זיזית, הנתפסת רק מצד אחד, מומנט הכפיפה באותו צד יהיה הפוך למקרה הקודם. במקרה כזה חלקה העליון יהיה מתוח וחלקה התחתון לחוץ.
היחידות בהן מבטאים מומנט כפיפה הן Nm (ניוטון כפול מטר) או kNm (קילו-ניוטון כפול מטר), כאשר מומנט חיובי או שלילי מבטאים את כיוון הכפיפה.
דרך ההתגברות על מאמצי כפיפה היא על ידי שימוש ברכיבים בעלי מומנט התמד של השטח או מומנט התמד מסדר שני, גדול כנדרש. לקורות פלדה המשמשות למבני פלדה יש לרוב פרופיל בצורת I אשר פועל ביעילות בהיבט זה.
בקורות העשויות מבטון מזוין משתמשים ביעילות בשילוב בטון ופלדה באופן כזה שייתן מענה למאמץ הכפיפה בקורה. הפלדה, אשר יעילה בהתנגדות לכוחות מתיחה, תעבור בצד הקורה בו פועל מאמץ המתיחה, ואילו הבטון, היעיל בהתנגדות לכוחות הלחיצה, ימלא את שאר חתך הקורה וימנע ממנה להימעך בחלקה הלחוץ.
דיאגרמת המומנטים או מהלך המומנטים מראה בצורה גרפית את השקול של מומנטי הכפיפה בכל נקודה על גבי הקורה, בצד אחד של החתך. אפשר לחשב את מומנטי הכפיפה לכל כח לחוד ולחבר את המומנטים הנוצרים מהם - סופרפוזיציה.
הים המזרחי
הים הקוראני המזרחי
בית בריסק
כיסוי הדם
כיסוי הדם היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות. לפי המצווה על השוחט לכסות בעפר את הדם של עוף או חיה טהורה, לאחר שחיטתם.
מקור המצווה.
מצוות כיסוי הדם בתורה נמצאת בספר :
פרטי המצווה.
דם החייב בכיסוי.
חובת כיסוי הדם חלה רק על דם השחיטה של עופות וחיות, בעוד שדם שחיטת בהמות אינו מחייב כיסוי. בנוסף, בפסוק אמנם כתוב "אשר יצוד ציד חיה או עוף", אך המצווה חלה על כל חיה ועוף, בין אם הם ניצודו ובין אם הם גודלו בשבי.
כאשר ישנו בעל חיים שיש ספק אם הוא חיה או בהמה, יש לכסות את דמו מספק, אך אין לברך על הכיסוי, מדין ספק ברכות להקל. בתלמוד מובא כדוגמה לדין זה בעל חיים ששמו כוי.
צריך שיהיה עפר גם למטה מן הדם בנוסף על העפר שנותנים על הדם
המחויב בכיסוי.
מבחינת האדם, המצווה הזו מוטלת לכתחילה על השוחט; אולם אם הוא לא קיים את המצווה מוטלת היא על כל אדם. כך פוסק הרמב"ם: . מפרשים אחרונים נחלקו בשאלה מה רמת החיוב המוטלת על השוחט עצמו: האם יכול הוא למנות שליח שיעשה זאת במקומו, או שזו חובה אישית בלתי ניתנת להעברה. מנגד יש שכתבו שניתן לבצע את הכיסוי גם באמצעות שליח שאינו כשיר לשליחות כגון קטן. עם זאת, מי שראה דם חיה שלא כוסה על ידי השוחט, חייב לכסותו.
ברכת כיסוי הדם.
לפני ביצוע המצווה תקנו חז"ל ברכה מיוחדת: "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קידשנו במצוותיו וצוונו על כיסוי דם בעפר".
מברכים גם אם שחטו עופות או חיות רבים לפני הכיסוי, ומכסים את דם כולם יחד.
דרך הכיסוי.
המצווה היא לכסות בעפר, אך הגדרת המילה 'עפר' בהלכה כוללת חומרים נוספים כגון: אדמה, חול, זבל, חרס טחון, אפר שרפה, נעורת של פשתן, נסורת וכדומה.
אדם ששחט בעל חיים וכיסה את דמו כנדרש, והרוח גילתה שוב את הדם, אין לומר שמכיוון שבאותו זמן בו היה הדם מכוסה, נפטר האדם מהמצווה, ושוב לא יהיה מחויב בה, אלא אם כיסהו ונתגלה חייב לכסות את הדם אפילו מאה פעמים, וזאת על פי הכלל שאין דיחוי למצוות.
אין חובה לכסות את כל הדם ואפשר לכסות רק חלק קטן מהדם, אבל חייבים לכסות לפחות חלק מ"דם הנפש" – הדם שיוצא ראשון מהצוואר (שבו "יוצאת נפש החיה").
כיום במשחטות, דם העופות זורם לתוך כלי גדול ומניחים בתחתיתו עפר או נסורת כדי שהדם יזרום עליו, ובדרך כלל לאחר סיום משמרת שחיטה מכסים השוחטים את הדם שבכלי.
שחט ונבלע הדם באדמה, כל זמן שעדיין רישומו ניכר, מצווה לכסותו. כיסה את הדם ובאה הרוח וגילתה אותו, אינו חייב לכסותו שוב, הואיל וכבר קיים בו את מצוותו. ואם לפני שהספיק השוחט לכסות את הדם באה הרוח וכיסתה אותו בעפר, השוחט פטור מלכסותו, ואם חזר הדם והתגלה, חייב לכסותו, אולם לדעת הרבה אחרונים יכסה בלא ברכה.
דין כיסוי הדם ביום טוב.
ההלכה קובעת, שאם אין לשוחט עפר לכסות את הדם - אסור לו לשחוט עד שימצא עפר. ביום טוב, מותר אמנם לשחוט כדי לאכול מהבשר בחג, אך מכיוון שאסור לחפור על מנת לקחת עפר לכיסוי הדם, אין לשחוט חיה או עוף אלא אם יש עפר מוכן מראש.
טעמי המצווה.
לדעת ספר החינוך, מכיוון ש"הדם הוא הנפש", יש לכסות את הדם ולהסתירו לפני אכילת בשר, כי יש אכזריות מסוימת באכילת הבשר בעוד הנפש שפוכה לפני האוכל. (בדומה לאיסור אבר מן החי).
לדעת הרב קוק כיסוי הדם נועד לבטא בושה על הרג החיה אותה אנו אוכלים ובכך לחנך את האנושות אט אט להפחית באכילת בשר. אך לעניין בהמות הוסיף שם, שמאחר שהאדם מרגיש בעלות על בהמות, אם נחייב אותו בכיסוי הדם גם עליהן למעשה נחייבו להתבייש מאוד, ובכך הוא רק יזלזל בבושה כיוון שהוא לא מרגיש אכזריות בשימוש בבהמה שהוא רואה כחפץ, מאחר שהיא 'סועדת על שולחנו'.
פרדוקס בנך-טרסקי
ארבע עשרה הנקודות של וילסון
משל המערה
הלם מים
הלם מים היא תופעה של היווצרות פעימת לחץ בצנרת עקב שינוי פתאומי בזרימה. זהו גל הלם שנוצר עקב סגירה או פתיחה מהירה של מגוף. גל ההלם מתפשט בצינור ממקום ההפרעה עד קצה הצינור ובחזרה. ניתוח ראשון של התופעה בוצע על ידי ניקולאי ז'וקובסקי שפיתוח גם נוסחאות לתיאור הבעיה.
התופעה נקראת הלם מים אבל היא אופיינית לכל זורם. עליית הלחץ בקו תלויה בצפיפות הזורם לכן היא משמעותית כאשר הזורם הוא נוזל כמו מים למשל. גל הלחץ בצינור עלול לגרום נזק המתבטא בקפיצה או ברעידה של הצינור ותתכן גם פריצה של הצינור עקב עליית הלחץ. גל הלחץ דועך עם הזמן בגלל החיכוך בזרימה ובגלל אובדן אנרגיה בפעולת הזורם על הצינור.
הלם מים בחיי היום-יום.