מלבד הממשלה הזמנית, גם בממשלות שכיהנו בין השנים 1969-1966, 1983-1974, 1986-1984 ו-1992-1988 לא כיהנו נשים. בממשלת רבין השנייה כיהנו לראשונה שתי נשים - אורה נמיר ושולמית אלוני. בממשלות שרון כיהנו לראשונה שלוש נשים (בו זמנית בהרכבים שונים) - לימור לבנת, ציפי לבני, דליה איציק ויהודית נאות. בממשלה ה-33 (2013-2015) כיהנו לראשונה ארבע נשים - יעל גרמן, ציפי לבני, לימור לבנת וסופה לנדבר. בממשלה ה-34 כיהנו גם כן ארבע נשים. בממשלה ה-35, הושבעו לראשונה שמונה נשים ביום השבעת הממשלה, כשרות - בין היתר, לראשונה הושבעה שרה במשרד התחבורה והבטיחות בדרכים - השרה מירי רגב. כמו כן, בממשלה זו הושבעו לראשונה שרה חרדית - עומר ינקלביץ', ושרה ממוצא אתיופי - פנינה תמנו-שטה. בממשלה ה-36, הושבעה לראשונה שרה בעלת נכות, קארין אלהרר, ובסך הכל מכהנות בממשלה תשע נשים.
במשרדי האוצר, ביטחון הפנים, פיתוח הפריפריה, הנגב והגליל, שירותי הדת, ירושלים ומורשת והמודיעין. לא כיהנו נשים. במשרד הביטחון כיהנה סגנית שר.
בכנסת.
בחמישים שנותיה הראשונות של המדינה, מספר הנשים שנבחרו לכנסת היה יציב, ונע בין 7 (בכנסת השתים עשרה) לבין 12 (בכנסת השלישית). לכנסת השש עשרה נבחרו 17 חברות כנסת, ובשלהי כהונתה, עקב חילופי גברי, הגיע מספרן ל-21. גם לכנסת השבע עשרה נבחרו 17 נשים, ולכנסת ה-18 נבחר מספר שיא של 21 נשים, ובשנת 2011 אף הגיע ל-24. בבחירות לכנסת ה-19 נרשם שיא חדש - 27. חלק מהגידול במספרן של הנשים בכנסת נובע משריון מקומות לנשים ברשימותיהן של מפלגות שונות החל משנות ה-90, ובהן העבודה, הליכוד, מרצ והמפד"ל. בכנסת העשרים נמנו 33 חברות כנסת.
שיעור הנשים שכיהנו בכנסת ה-18, היה 19.2%. שיעור זה דומה לממוצע העולמי, אך נמוך מהמקובל במרבית מדינות המערב.
שמונה נשים עמדו בראש מפלגות שנבחרו לכנסת - רחל כהן-כגן בראש רשימת ויצו בכנסת הראשונה, גולדה מאיר בראש המערך בכנסת השביעית והשמינית, שולמית אלוני בראש רצ ומרצ בין הכנסת השמינית לבין הכנסת השלוש עשרה, ציפי לבני בראש קדימה בכנסת השמונה עשרה ובראש התנועה בכנסת התשע עשרה, שלי יחימוביץ' בראש העבודה בכנסת התשע עשרה, זהבה גלאון בראש מרצ בכנסת התשע עשרה ובכנסת העשרים, איילת שקד בראש ימינה בכנסת העשרים ושתיים ומרב מיכאלי בראש רשימת העבודה בכנסת העשרים וארבע.
שלוש הראשונות לא נדרשו להתמודד על התפקיד בבחירות מקדימות - כהן-כגן ואלוני עמדו בראש המפלגות אותן הקימו, ואילו גולדה מאיר הייתה המועמדת היחידה שהתמודדה על התפקיד במרכז המערך. לבני הייתה הראשונה שנבחרה לתפקידה בפריימריז, בשנת 2008, ואף זכתה כמפלגה במספר המנדטים הגדול ביותר בכנסת. גם יחימוביץ', גלאון ומיכאלי, שנבחרו בעקבותיה, נבחרו בבחירות מוקדמות. אורה נמיר הייתה האישה הראשונה שהתמודדה בפריימריז לראשות מפלגה, בבחירות לראשות מפלגת העבודה ב-1992. היא הגיעה למקום הרביעי.
האישה הראשונה, והיחידה עד כה, שנבחרה לכהן כיושבת ראש הכנסת היא יושבת הראש בכנסת ה-17, דליה איציק. נשים עמדו בראשות רוב ועדות הבית, למעט ועדת החוץ והביטחון, ועדת הכספים וועדת חוקה, חוק ומשפט. באופן מסורתי, עומדת אישה בראש הוועדה לקידום מעמד האישה, ואולם בשנת 2006 היה גדעון סער לגבר הראשון שנבחר לתפקיד זה.
ראשות רשויות מקומיות.
האישה הראשונה שנבחרה לעמוד בראש רשות מקומית בישראל היא חייקה גרוסמן, שעמדה בראש המועצה האזורית געתון (כיום חלק מהמועצה האזורית מטה אשר) בין השנים 1951-1950. האישה הראשונה שנבחרה לכהן כראש עירייה היא חנה לוין, ראש עיריית ראשון לציון בין השנים 1960-1956. באותה העת, נבחרו ראשי הרשויות בידי מועצת העיר. החל משנת 1975 נבחרים ראשי הרשויות בבחירות ישירות, על ידי תושבי העיר. האישה הראשונה שנבחרה בדרך זו היא זיוה בן דרור, שנבחרה לתפקיד ראש מועצת אבן יהודה ב-1989.
נכון לשנת 2020, בראש 15 מבין 257 הרשויות המקומיות בישראל עומדות נשים: עינת קליש רותם בחיפה, מרים פיירברג בנתניה (מאז 1998), עליזה בלוך בבית שמש, הגר פרי יגור בפרדס חנה-כרכור, ליאת שוחט באור יהודה, יעלה מקליס ביהוד-מונוסון, שושי כחלון-כידור בכפר יונה, ליזי דלריצ'ה בגני תקווה, טל אוחנה בירוחם, גלית שאול במועצה אזורית עמק חפר, אושרת גני גונן במועצה אזורית דרום השרון, רותם ידלין במועצה אזורית גזר, מטי צרפתי הרכבי במועצה אזורית יואב, סיגל שאלתיאל-הלוי במועצה התעשייתית מגדל תפן ולין קפלן בתל מונד.
מנוחה נכונה (ספר)
מנוחה נכונה הוא רומן על רקע חיי הקיבוץ בישראל של אמצע שנות השישים (1967-1965), פרי עטו של עמוס עוז. הספר יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 1982. זוכה פרס ברנשטיין לשנת 1983.
כנהוג אצל עוז, מתרחש הספר במקום דמיוני אך מוחשי עד מאוד. אף-על-פי שקיבוץ גרנות בו מתרחש הסיפור לא היה קיים מעולם, מכניס בו עוז ריחות ומגעים מוכרים כל-כך, עד שאנו משתוממים כי אין היישוב מופיע בגאזטירים. מלאכה דומה עושה עוז בספרו אל תגידי לילה (כתר, 1994), בתארו בקווים עדינים אך רבי-עוצמה עיירה בנגב מוכרת עד להטריד אך חסרת-שם.
הדמויות העיקריות בספר הן:
על הדמויות והתמה.
סיפור העלילה המורכב, המתאר למעשה את חיי הקיבוץ לאורך שנתיים, נע סביב משפחת ליפשיץ ואורחם עזריה. יולק הוא מזכיר הקיבוץ, מבני הדור שבנה במו ידיו את הקיבוץ מתוך אמונה ואידאולוגיה. הוא מוצג כעת לפנינו בזקנתו ובנרגנותו, מלא צידקה ודורסנות, ניצב משתומם, מלגלג, מיואש ובז לדור החדש והנרפה. אותו דור חדש, אבוד, אינו מבין מהותה של אותה ציפייה ממנו, קורס תחת משא המיתיות שנושאים עמם הוריו הדינוזאורים. אותו דור מיוצג על ידי בנו של יולק, יונתן, הגומר אומר לנטוש את הקיבוץ ואת אשתו, רימונה, שגם היא איננה עשויה מאותו חומר שהקים חומות ומגדלים באישון לילה, שקועה בחלומותיה ובאינטראקציה מטושטשת עם הסובב אותה. חוה, אשתו של יולק, אותה אנו פוגשים לאחר עשורים ארוכים של חיים בצלו הארוך של חבר המפלגה, עשורים ארוכים ושקטים בהם אגרה ואספה עליו רעל שמטריף את דעתה.
הדמות אשר מניעה את העלילה היא עזריה גיטלין, זר שמגיע אל הקבוץ בגפו, בראשו רעיונות וחלומות ובפיו דברים רבים. אישיותו הפטפטנית, הנלעגת לעיתים, הקדחתנית והתמימה בו זמנית, הכמהה לרצות והמורדת, מייצגת את צדו השני של הדור הצעיר, דורו של יונתן ליפשיץ. הדמות התוססת, הנדמית בתחילה כקריקטורה, נחשפת אט-אט ומורכבותה וסתירותיה מפעימים אותנו הקוראים.
מעניין במיוחד יחסו של יולק לעזריה. על-אף שהוא, עזריה, מייצג כביכול את התכונות שהיה רוצה לראות יולק בבנו (נאמנות לרעיון הקיבוצי, חזון וכיוצא בזה), ניכר כי דברים רבים אחרים עומדים ביניהם.
על-אף יחודן, ניתן לשייך את הדמויות בספר לאבות-טיפוס המופיעים בספריו של עוז שוב ושוב. יולק נושא עמו מקווי דמותם הדרקוניים של גיבורי אל תגידי לילה וקופסה שחורה, רימונה החולמנית שייכת לאותה דמות נשית עדינה שנקלעה אל בין גברים חזקים ומפגרים-רגשית (מיכאל שלי). אף דמות הישראלי המצליח בחוץ-לארץ, המופיעה בצורת ד"ר אלכס גדעון בקופסה שחורה, נוכחת כאן בזעיר אנפין בדמותו של טרוצקי הגולה במיאמי, אשר עוצמתו הכלכלית הופכת אותו, למורת הרוח, לאדם שנאלצים להזדקק לו. דמות הצעיר הלוחמני גלומה באודי, הסוחב מזכרות מחורבות הכפר הערבי הסמוך, הנושא את השם החמקמק שיח'-דאהר, שכרגיל, אף שהוא מוכר לנו עד מאוד, במפה איננו קיים.
גם כאן, כבקופסה שחורה, מושלכים הקוראים הישר אל לב-ליבה של מערכת יחסים ותיקה, גדושת מטענים ומרירויות, סתורת אהבה-שנאה בין שני בני-זוג.
כרגיל, כוחו של עוז בתיאור דמויותיו החיות לנגד עינינו, המלאות, המורכבות, שאף אם נדמה לנו לרגע שהן קיימות כדי לייצג דבר-מה, מתברר לנו כי אין הן קיימות כדי לשרתנו. הן שם משום שזהו מקומן.
חיי הקיבוץ מוצגים בספר באור ביקורתי אך זהיר. תמונת חיי הקהילה הממושכים, הצפופים, הרוויים רעל – תמונה אשר מוכרת לנו כיום (וזכתה לאחרונה לתצוגה נוקבת בסרטו של דרור שאול אדמה משוגעת), לא הייתה אופיינית בראשית שנות השמונים.
זהו גם סיפור על הטרגדיה הנצחית של מהפך-הדורות. גדולתו ביכולתנו, הקוראים, להבין את שני המחנות, להיות מסוגלים להזדהות ולרחם גם על קשיי-הלב, החלשים, הטועים.
הספר מציג את שינוי הערכים שעבר על חלקים בציבור הישראלי, בעיקר בקרב הדור הצעיר, החל משנות השישים, כאשר הערכים הקולקטיבים של העבר פינו מקום לדגש רב יותר על הפרט וצרכיו להגשמה אישית.
בסופו של הספר מקדיש עוז הערה: "בשנת 1959 הופיע רומן מאת דוד מלץ, על רקע חיי הקיבוץ, "השער נעול" שמו; חוטים אחדים קושרים את ספרי זה אל ספרו של מלץ; ודאי כבר היו דברים מעולם."
על כריכתו העברית של הספר הציור 16 בספטמבר מאת הצייר הבלגי רנה מגריט.
הספר תורגם לאנגלית, גרמנית, הולנדית, סינית, ספרדית, פינית, צרפתית, שוודית, איטלקית (על ידי אלנה לוונטל) ופולנית.
גאזטיר
גאזטיר הוא מילון או אינדקס גאוגרפי שבו מופיעה רשימת ערכים גאוגרפיים ונתונים שונים לגביהם. גאזטיר עשוי להיות נספח למפה או לאטלס או מקור בפני עצמו.
גילדה (פירושונים)
המוזיאון לאומנויות ולמקצועות
מוזיאון האֻמָּנוּיות והמקצועות (בצרפתית: Musée des Arts et Métiers) הוא מוזיאון הממוקם בפריז, צרפת, ובו שוכן האוסף של הקונסרבטואר הלאומי לאֻמָּנוּיות ולמקצועות (Conservatoire National des Arts et Métiers, CNAM – מוסד צרפתי להשכלה גבוהה המוקדש לקידום המחקר המדעי והתעשייתי).
היסטוריה.