הנמר ההודו-סיני הוא טורף בודד ולילי. אף על פי שהוא יוצא לפעמים לצוד בימים מעוננים, באזורים עם פעילות אנושית הנמר כמעט ואינו פעיל ביום. הנמר מסמן את שטחו על ידי שתן, צואה וסימני טפרים על העצים, ומפרסם את נוכחותו גם על ידי נהימות, שאגות, גרגורים ושיעול צורם. מחקרים בתאילנד שבוצעו באמצעות רדיו-צווארון גילו כי הטריטוריה של הנקבה היא כ-8.8 קמ"ר, ו-17.3 קמ"ר לזכר. הנמר נמצא ברוב הזמן על העצים שמתחת לחופת היער שמהם הוא גם מאתר טרף פוטנציאלי, והוא יורד מהם בעיקר כדי לשתות ולצוד. הנמר מסוגל לקפוץ למרחק של 6-3 מטר אופקית ואנכית, כמו גם לשחות, לנהל מרדף בעצים, ולרוץ במהירות של 60 קמ"ש למרחק קצר. יש לו חוש ראייה, שמיעה וריח חדים מאוד, והפרווה המנומרת או השחורה שלו מספקת לו הסוואה מעולה בסבך היער.
שיטת הציד של הנמר היא להפתיע את הטרף במארב. הוא מתקרב לטרף הפוטנציאלי בכריעה נמוכה על הקרקע עד שיהא רחוק ממנו 10-3 מטר. לאחר מכן הנמר מזנק על הטרף במהירות, ובמקרה והטרף יקלוט את הנמר לפני כן וימלט הנמר אינו צפוי לרדוף אחריו. ברגע שהנמר הצליח לתפוס את הטרף, הוא שובר את מפרקתו על ידי סגירת הלסתות בחוזקה ולאחר מכן חונק אותו בגרון. הנמר לרוב ישא את טרפו לאזור מוגן מפני טורפים אחרים כטיגריסים ודולים - בדרך כלל על ענפי עץ גבוהים מאוד. לנמר יש כוח גדול ביותר, והוא מסוגל להתמודד עם טרף שגדול פי 10 ממנו. הנמר זקוק לשתות לעיתים קרובות, וחלק גדול מהלחות הוא משיג מהדם של טרפו.
ממחקר בתאילנד עלה כי הטרף המועדף על הנמר ההודו סיני הוא גירית דובית (45.9%), מונטיאק מצוי (20.9%) וחזיר בר (6.3%). פריטי מזון פוטנציאלים אחרים על פני הטווח של תת-מין זה, הם רבים ומגוונים: אייל סמבר, אייל אלדי, אייל חזירוני, אייל סיקה, אלקרן הגדות, חזיר מזוקן, מונטיאק הציצית, מונטיאק פי, מונטיאק סיני, מונטיאק ענק, חזיר יבלות וייטנאמי, סאולה, איילון, סרו סיני, גוראל סיני, מושק סיני, גירית אסייתית, גירית סמורית סינית, לוריס איטי, מקוק טיבטי, מקוק רזוס, פנגולין מלאי, וכן עופות, זוחלים ומכרסמים שונים. ההעדפה של הנמר היא לרוב לטרף ששוקל 40-10 ק"ג.
עונת הרבייה של הנמר היא בכל ימות השנה, אולם שיאה הוא בחודשי ינואר ופברואר. הנמרים הם פוליגמיים, והזכר והנקבה יכולים להתרבות במקביל עם מספר בני זוג. הנמרה תמשוך זכרים על ידי הפרשת פרומונים בשתן. משך זמן הייחום הוא כ-7 ימים.
ההריון נמשך כ-96 ימים לאחריהם הנמרה ממליטה 3-2 גורים. הנקבה בדרך כלל תמליט אחת ל-15 חודשים ולא יותר מזה. הנקבה תפסיק להתרבות לאחר 8.5 שנים. בעת הלידה, גורי הנמר שוקלים פחות מק"ג אחד ועיניהם תישארנה סגורות במשך השבוע הראשון. הנמרה משאירה את הגורים מוגנים בתוך סבך צפוף, נקיקי סלע או עצים חלולים עד ל-36 שעות, כאשר בזמן הזה היא תנסה לצוד טרף.
הגורים לומדים ללכת במשך השבועיים הראשונים לחייהם, והם נשארים בשטח הביתי באופן קבוע עד לאחר 8 שבועות שאז הם מתחילים גם לאכול מזון מוצק. הגורים נגמלים לחלוטין בגיל 3 חודשים והם הופכים לעצמאיים רק בסביבות 20 חודשים. לעיתים קרובות האחים שומרים ביניהם על קשר בשנים הראשונות לעצמאותם. הגורים המתבגרים עשויים לשהות זמן רב באזור הולדתם. שיעור הישרדות הגורים הוא 50-41%.
תוחלת חייו של הנמר בטבע היא 12-10 שנים, ובשבי היא עשויה להגיע עד ל-23 שנים.
איומים ושימור.
הנמר ההודו סיני אומנם אינו נמצא ברשימה האדומה של IUCN אך סביר להניח שהוא נמצא בסכנת הכחדה בדומה לרוב תת-המינים האסייתים. יש מעט שטחים רציפים שבהם יש לנמרים סיכוי של הישרדות לטווח ארוך. הם מאוימים בעיקר על ידי הרס בתי הגידול המתבצע על ידי כריתת יערות בקנה מידה גדול, ודילדול הטרף שלו כמו המונטיאק או החזיר על ידי ציד בלתי חוקי. עוד איום רציני הוא סחר לא חוקי בחיות בר, וחוסר גיוון גנטי. הפעילות האנושית בתוך האזורים המוגנים משפיעה לרעה על האקולוגיה של הנמר. בדרך כלל הם כמעט ולא פעילים ביום באזורים עם פעילות אנושית גבוהה. בכפרים הממוקמים באזורים המוגנים בלאוס, הצריכה האנושית המקומית של איילים וחזירי בר מוערכת בכ-28.2 קילוגרם בשנה למשק בית יחיד - עם שיעור צריכה של 2,840 ק"ג בשר לכל 100 דונם של מגורים. כמות כזאת שווה ערך לבשר הנדרש לקיומם של כמה נמרים במשך שנה.
באזורים מסוימים כמו במלזיה, דווח על צפיפות גבוהה מאוד של הנמר ביערות טרופיים של כ-28 פרטים לכל 100 דונם, אולם הדבר אינו מצביע על מספרים גדולים אלא דווקא על כיווץ בית הגידול המתאים שגורם לנמרים להצטופף בבתי הגידול המתאימים. במיאנמר ישנם שוקי עור ובשר מקומיים שבהם הנמר מהווה חלק חשוב, במלזיה יש בעיקר שווקים של תרופות מסורתיות הנעשות מחלקי גופו של הנמר, ובסין יש ביקוש בעיקר לעורות ולעצמות; בסין, השימוש בעצמות הנמר עדיין מותר ליצרני תרופות מרפא למרות איסור הסחר המקומי. למרות איסור הסחר הבינלאומי בנמר ובמוצריו, האכיפה והיישום של אמנת וושינגטון על שוקי מסחר בינלאומיים הנמצאים בגבול תאילנד-סין-מיאנמר היא ברמה בינונית ומטה.
הנמר ההודי סיני מצוי באזורים מוגנים רבים בתחומי תפוצתו - רבים מהם בתאילנד, בסין ובמלזיה. הוא נמצא גם במספר גני חיות ברחבי העולם. לא ידוע על אומדן האוכלוסייה, אולם המגמה כנראה בירידה.
זאב הוקאידו
זאב הוקאידו (שם מדעי: "Canis lupus hattai"; ידוע גם בכינוי זאב אזו), הוא אחד משני תת-המינים של זאב מצוי, שהיו אנדמיים לאיי יפן ונכחדו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1931 על ידי הארכנולוג היפני קיוקיצ'י קישידה - זמן רב לאחר הכחדתו. זאב הוקיאדו אכלס את האי הוקאידו ואולי גם את האי סחלין ואיי הקוריליים, בעוד שתת-המין השני - זאב הונשו, אכלס את האיים הונשו, שיקוקו וקיושו. בניגוד לזאב הונשו שהיה גמדי בגלל ננסות איים, זאב הוקיאדו היה הרבה יותר דומה לתת-מינים הגדולים של הזאב.
אנטומיה וביולוגיה.
בעקבות בדיקות DNA כמו גם המראה החיצוני, נקבע כי זאב הוקאידו היה שונה מזאב הונשו, ובעל מראה טיפוסי יותר של זאב מקרובו הדרומי. ניתוח של רצף הדנ"א המיטוכונדרי של זאב הוקאידו, הצביע על קרבה גנטית גדולה לתת-המין זאב סיבירי.
הגולגולת שלו הייתה גדולה ואימתנית עם ניבים ארוכים ומעוקלים מעט לאחור, והחרטום שלו היה מחודד. הפרווה שלו הייתה עבה ושעירה בדומה לקרוביו, וצבעה היה אפור-צהבהב יותר משל זאב הונשו. קצה הזנב היה שחור ועל החזית של הרגליים הקדמיות היו כתמים שחורים.
ממדי גופו של זאב הוקאידו היו דומים יותר לתת-המינים הגדולים. אורך ראשו וגופו היה 129-120 ס"מ, ואורך זנבו היה 40-27 ס"מ. ישנן מספר תאוריות מדוע זאב הוקיאדו היה גדול יותר מזאב הונשו; ככל הנראה תנאי הסביבה בהוקאידו הסמוכים יותר לקו הרוחב דומים יותר לסיביר וכתוצאה מכך המבנה החזק של הזאב הסיבירי נשמר גם אצל זאב הוקאידו. תאוריה אחרת גורסת כי השינויים בגודל בין הזאבים היפנים נגרמו בגלל גודל הטרף; כדוגמה לכך ניתן לראות את תת-המין אייל הוקאידו שגדול יותר מתת-מין אחרים בהונשו, קיושו ושיקוקו.
זאב הוקאידו היה ניזון בעיקר מאיילי סיקה, מחזירים יפנים, מארנבות, ממכרסמים ומגופות לווייתנאים שנפלטו לחוף. הוא היה חי בלהקות כיתר הכלביים, ואויבו הפוטנציאלי באי היה דוב חום. סביר להניח שהאקולוגיה והמערכת החברתית שלו הייתה דומה ליתר תת-המינים של הזאב.
הכחדה.
בתקופת מייג'י (מתחילת 1868), החל בהוקיאדו פיתוח מואץ של חוות סוסים ובקר. במקביל חלה ירידה גדולה במספרם של איילי הסיקה, שהיו מקור המזון העיקרי של הזאבים. האיילים סבלו מצייד מוגבר על ידי תושבים חדשים שהגיעו לאי וכנראה גם מתמותה בעקבות שלג כבד בשנת 1879. בשל המחסור במזון החלו הזאבים לתקוף את הסוסים בחוות החדשות,ובעקבות כך מתחילת 1877 החל באי מסע השמדה מסודר והזאבים נרדפו במהלך תקופה זו עד חורמה - בין השאר בגלל פרסים כספיים לציידים.
מלבד הצייד, כמות הזאבים ירדה במהירות גם בשל פיזור פתיונות מורעלים בסטריכנין החל משנת 1879 על ידי החקלאים היפנים, לאחר ייעוץ אמריקני בנושא. עד 1888 ניצודו 3,000-2,000 זאבים בעקבות תמריצים כספיים שהוצעו לציידים.
זאב הוקאידו נכחד ככל הנראה לקראת סוף תקופת מייג'י - לא יאוחר משנת 1889, ופרוות של זאבים עדיין ניתן היה להשיג בשווקים עד שנת 1896. עם זאת, היו דיווחים לא מאומתים בשנת 1905 על צפייה בזאב הזה בצפון העיר סאפורו. הנוכחות ההיסטורית של הזאב בסחלין ואיי הקורילים מוטלת בספק, ועל כן גם לא ניתן לקבוע מה היו הסיבות להכחדה שלו בהם.
אין כלל תמונות ידועות של זאבים אלו ופרוות ופוחלצים שלו נדירים מאוד. יש כיום 4 פוחלצים בלבד של זאב זה.
קריפטוזואולוגיה.
מאז הכחדת הזאב, היו מקרים בהם חוואים התלוננו על הרג מסתורי של בעלי החיים שלהם על ידי בעל חיים לא ידוע. מטיילים וציידים דיווחו מדי פעם על שמיעת יללות זאב, והיו גם מספר דיווחים על צפייה בזאבים. תצפיות רבות נדחו בנימוק דומה לתצפיות הלא מאומתות על זאב הונשו, כשהספקנים טוענים שעדי ראייה ראו בסך הכול גזעי כלבי בית משוטטים כמו האסקי סיבירי, אלסקן מלמוט וכלב הוקאידו שבנסיבות מסוימות עלולים להיות דומים מאוד לזאב. תאוריה זאת נתמכת בכך שהיו תקופות מסוימות בעבר שבהם היה ביקוש גדול לגזעי האסקי ואלסקן, ומאות כלבים ננטשו במשך השנים סביב הערים וביערות. מלבד התצפיות המפוקפקות אין כמעט סוגים אחרים של ראיות לקיומו של זאב הוקאידו. עם זאת, ישנה סבירות נמוכה שהזאב עדיין שורד באוכלוסיות קטנטנות באזורים מרוחקים ולא נגישים בהוקאידו.
בתרבות.