גויה נקרא פעמיים למשפט על ידי האינקוויזיציה. הפעם הראשונה הייתה ביחס לסדרת ההדפסים "לוס קפריצ'וס" , שפורסמה בשנת 1799. הפעם השנייה הייתה בשנת 1815, לאחר שרשויות הכנסייה גילו את ציוריו המאחה העירומה והמאחה הלבושה בין רכושו המוחרם של מנואל גודוי. בשני המקרים הוא חמק מעונש רציני.
היצירה הייתה חלק מאוספו של מנואל גרסיה דה לה פראדה, ומוצגת באקדמיה לאמנויות יפות של סן פרננדו במדריד.
תיאור היצירה.
ציור זה שייך לסדרת ציורים הכוללת את "לוחם השוורים" ו"בית המשוגעים" , ומשקפת נהלים אשר ליברלים כגון גויה התנגדו להם ורצו בנטישתם, אבל הרפורמות שלהם נתקלו בהתנגדות מצד פרננדו השביעי, מלך ספרד.
בציור מתואר אוטו דה פה מטעם בית הדין של האינקוויזיציה הספרדית, הנמצא בתוך כנסייה הבנויה בסגנון גותי. ארבעת הנאשמים עוטים על ראשם קפירוטה (כובע מוארך דמוי חרוט) וחובשים סאנבניטוס (גלימות ענישה) המתארות את עבירותיהם. מספר גדול של אורחים ממלא את פנים הכנסייה כשהם עדים לדרמה. כל דמות בקדמת הבמה מוארת באור ייחודי ומאופיין היטב, ואילו הרקע מאוכלס על ידי המון אנונימי של אנשים אשר ראשיהם נעלמים באפלולית מעמקי האולם.
אנשי הדת האינקוויזיטורים מכונסים סביב הנאשמים. איש דת מעל במה מורמת קורא את גזר הדין, ובאותה במה בצד שמאל אנו יכולים להבחין בנשים מצועפות. הסצנה נשלטת על ידי השופט המזוהה על פי לבושו. הוא יושב בנוחיות בצד שמאל, מבטו מופנה לאחד מארבעת הנידונים. מאחוריהם יושבים דמויות דתיות ממסדרים קתולים שונים, דומיניקנים, פרנציסקנים, קרטוזיאנים וכדומה.
המרד (ארגון טרור)
אגדות מרשמלו
אגדות מרשמלו היא סדרת טלוויזיה ישראלית חינוכית לילדים, אשר משודרת החל מ-2 באוגוסט 2020 בניק ג'וניור.
תקציר העלילה.
הסדרה עוסקת בילדה בשם רוזי, אשר באה בכל פרק לאכול בבית הקפה של מרשמלו הקוף, המספר לה ולבאי בית הקפה האחרים גרסאות מעט שונות לסיפורי האגדות הקלאסיים, עם זיקה למזון.
הרמאפרודיטוס הישן
הרמאפרודיטוס הישן (ביוונית: Κοιμώμενος Ερμαφρόδιτος) הוא פסל שיש רומי עתיק, המבוסס על פסל יווני מן המאה השנייה לפני הספירה ומתאר את הרמאפרודיטוס. הוא מוצג במוזיאון הלובר בפריז.
המקור המיתולוגי.
הרמאפרודיטוס הוא בנם של הרמס ואפרודיטה (שמו הוא הלחם של שמותיהם), המתואר במיתולוגיה היוונית ובספר השישי בשיר האפי מטמורפוזות של אובידיוס. בשיטוטיו נתקל הרמאפרודיטוס בבריכתה של נימפת הים סלמקיס שניסתה לפתות אותו. לאחר שסירב הערימה עליו סלמקיס וקפצה עליו בזמן שהתרחץ בבריכה, תוך שהיא נצמדת אליו בחוזקה ומתפללת לאלים כי גופיהם לא יפרדו לעולם והם יהפכו לאחד. משאלתה התגשמה, גופה הוטמע בתוך גופו והם הפכו לאדם אחד, גופו גוף נערה ואיבר מינו זכרי. בצערו, הטיל הרמאפרודיטוס קללה על מי הבריכה, כך שכל מי שירחץ בהם מעתה יעבור את השינוי שעבר עליו.
היסטוריה.
"הרמאפרודיטוס הישן" הוא העתק מתקופת האימפריה הרומית של פסל ארד שנוצר על ידי פסל הלניסטי בשם פוליקלס בערך בשנת 155 לפני הספירה. פסל הארד המקורי מוזכר בספר תולדות הטבע שכתב פליניוס הזקן ויצא לאור החל משנת 77 לספירה. הנושא משקף את הטעם לעירום רפוי, אלמנט ההפתעה ותיאטרליות שכולם הוערכו בסוף התקופה ההלניסטית וברומא העתיקה.
הפסל התגלה ברומא ליד מרחצאות דיוקליטיאנוס בשנת 1608. הוא היה אחת מיצירות המופת הנערצות ביותר של אוסף בורגזה במאות ה-17 וה-18. בשנת 1619 הורה הקרדינל שיפיונה בורגזה לפסל ג'ובאני לורנצו ברניני לגלף את המזרן שעליו מונח השיש העתיק. היצירה הגיעה למוזיאון הלובר בשנת 1807 לאחר שנרכשה, יחד עם שאר אוסף בורגזה, על ידי נפוליאון בונפרטה מגיסו של שיפיונה, הנסיך קמילו בורגזה.
העתק נוסף מן המאה השנייה נמצא בשנת 1781 ותפס את מקומו של המקורי בגלריה בורגזה. העתק רומי שלישי התגלה בשנת 1880 ומוצג ב"מוזיאון הרומי הלאומי" . עותקים עתיקים נוספים נמצאים בגלריית אופיצי בפירנצה, במוזיאוני הוותיקן ברומא ובארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
תיאור היצירה.
היצירה מיועדת לצפייה בשני שלבים: במבט מאחור, הרושם הראשון הוא של גוף חושני המביא אדם לחשוב שהדמות היא עירום נשי על פי מסורת ההלניסטית. רושם זה מוגבר על ידי התנוחה הפתלתלה. מבט מן הצד השני מביא אז הפתעה, וחושף את אופייה האנדרוגיני של הדמות באמצעות הריאליזם הגס ביותר. השילוב האוטופי הזה של שני המינים מתפרש לעיתים כיצירה שובבה למחצה, ארוטית למחצה, שנועדה להמחיש תובנות פילוסופיות וכלליות יותר על אהבה.
מחנה אם שטאו
מחנה אם שטאו (בגרמנית: Am Stau Lager) מחנה בו שהו מעפילי האקסודוס בחודשים ספטמבר ואוקטובר 1947. הוא היה במלחמת העולם השנייה מחנה עבודות כפייה של האס אס, בחצי האי הרנאינזל במחוז ליבק קוקניץ, שבגדה הדרומית של נהר טרווה מצפון לעיר המדינה ההנזית ליבק. מיקום המחנה היה במקום בו נכנסת כיום מנהרת הגברים התת-קרקעית אל מתחת לפני אדמה וחוצה את נהר טרווה מתחת למי הנהר.
ההיסטוריה של האזור.
חצי האי הרנאינזל הוא תוצאה של עבודות להטיית זרימה וויסות של הנהר טרווה שנעשו במאות ה־19 וה־20. משנת 1851 ועד שנת 1909 חציית הנהר נעשתה באמצעות מעבורת כבלים ידנית שנקראה מעבורת הגברים. בשנת 1901 הורחב הנהר טרווה המתפתל כדי להקל על השטים בנהר בניווט והשייט לנמל ליבק. באותה הזדמנות גם יישרו את מסלול הנהר. במהלך העבודות להרחבת ערוץ הנהר הוקם בשנת 1902 גשר הגברים. במהלך עבודות אלה נוצר חצי אי חדש הרנאינזל.
מעבורת הכבלים.
מעבורת הגברים החלה לפעול במקום החל משנת 1850 אף על פי שבספרות מוזכרות מעבורות במקום כבר החל משנת 1190. המעבורת פעלה עד שנת 1909. בשנת 1901 החלו לבנות במקום המעבורת את גשר הגברים.
גשר הגברים.
גשר הגברים נבנה בשנים 1901–1902. בחודש אפריל 1902 הגשר החל לפעול במקביל למעבורת הגברים. הגשר מסוג מדפי כביש מתרוממים אפשר מעבר אניות בנהר טרווה. גובה הגשר מעל מי הנהר כשמדפי הכביש מורדים ומאפשרים נסיעה מעל לגשר, הגיע לגובה 22 מטר כך שברוב המקרים לא היה צורך להרים את מדפי הכביש. הגשר נפתח רק במקרים שאניות הגבוהות מעל ל־22 מטר עברו בנהר. על הגשר יכלו לעבור משאיות במשקל עד 40 טון. לאור כשלים רבים ותקלות רבות בגשר באוגוסט 2005 הופעלה מנהרת הגברים שעברה מתחת למי הנהר. עד ספטמבר 2006 נהרס הגשר לחלוטין. שרידיו נראים כיתדות הבולטות מעל פני מי הנהר.
מחנה אם שטאו בחצי האי היה צומת דרכים עמוסה במלחמת העולם השנייה ואחריה. לפני בניית המנהרה. כביש B 75 עבר על חצי האי ואז חצה את הנהר מעל גשר הרנברוק.
מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מחנות הפליטים פלנדר הראשון, השני והשלישי ומחנה ניקולאוס היו החשובים במחוז הרנוויק הנמצא בגדה הצפונית של נהר טרווה. במחנות אלה שוכנו כ־18,000 פליטים שהובאו מהשטחים המזרחיים הגרמניים לשעבר. רבים מהם הובאו למקום על ידי הנאצים למחנות לעבודות כפייה. הם עבדו במסגרת עבודות הכפייה, במספנת פלנדר שייצרה אניות וצוללות לצי הנאצי או בתעשיית הדגים. "מחנה אם שטאו Lager Am Stau", שהוקם על ידי ה־אס.אס. בגדה הדרומית של נהר טרווה, שימש גם הוא כמחנה לעבודות כפייה בחצי האי הרנינזל. עם סיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 חצי האי והמחנות שבו היו בשימוש הצבא הבריטי, כמחנות עקורים לעקורים פולנים, שחלקם הוחזרו למולדתם בניגוד לרצונם. בסתיו 1947 חלק מהמחנה שימש למגורי חיילים בריטים. כמו במחנה פפנדורף שביער וולדהוסנר, הצבא הבריטי ניצל את מחנה ה-SS שהיה במקום, כדי לאסור ולעצור בו את מעפילי אניית המעפילים אקסודוס-1947, שהובאו לגרמניה כמעפילים על ידי הבריטים ב־8 בספטמבר 1947 במסגרת מבצע אואזיס, לאחר שאניית המעפילים שלהם נעצרה בלב ים במרחק של כ־20 מייל מערבית לעזה.
לאחר סגירת מחנות הכפייה ומחנה המעצר הבריטי, התגבשה בחצי האי הרנינזל התיישבות של תושבים שניצלו את צריפי המחנות שהיו במקום להקמת מושבת צריפים חד משפחתיים.
החל משנת 1991 עם סגירת מפעלי הברזל והפלדה בגדה הצפונית של נהר טרווה התחיל תהליך של ניקוי האזור ממפעלי התעשייה הכבדה כדי להפוך את האזור למרכז טכנולוגי, התומך בחברות טכנולוגיות וסטארט-אפים צעירים. בהתאם למגמה זו חצי האי הרנינזל הוכרז כאזור לבנייה כפרית של בתים חד משפחתיים ואזור קייט, שייט וספורט. מסביב לחצי האי נבנו מרינות, מעגנים ליכטות ומגרשי ספורט.
מחנה מעפילי האקסודוס 1947.
היסטוריה.
בשנת 1947, במסגרת מבצע אואזיס מעפילי אניית המעפילים "יציאת אירופה תש"ז - "אקסודוס-1947"", אשר גורשו על ידי הבריטים מארץ ישראל, לגרמניה דרך נמל המבורג. המעפילים שהיו על אניית הגירוש אמפייר רייוול ירדו בנמל המבורג ללא התנגדות, לשביעות רצונם של הבריטים. על כן הם הובלו למחנה נח יותר ממחנה פפנדורף, אל מחנה אם שטאו. הבריטים הובילו את המעפילים מהמבורג ברכבות משא עד לתחנת הרכבת ליבק-קוקניץ ומשם במשאיות למחנה אם שטאו. ב־8 בספטמבר 1947, הובאו ונכלאו 1484 מעפילי האקסודוס למחנה אם שטאו. אף על פי שעל פי בדיקות הצבא הבריטי המחנה היה מותאם רק ל־1,000 בני אדם. רוב המעפילים, נשארו במחנה עד ה־2 נובמבר 1947. רובם היו צעירים ובני נוער יוצאי הונגריה, צפון אפריקה ופולין.
עד הגעת מעפילי האקסודוס, מחנה אם שטאו כבר פונה מיתר העקורים, שבויי המלחמה הפולנים והגרמנים וכמו כן מחיילים בריטים שגרו בו לאחר המלחמה. סביב המחנה נבנתה גדר תיל רחבה. המחנה אובטח על ידי כלבים ושומרים בריטים, שהוצבו על מגדלי שמירה שכללו זרקורים.