המילה "לסבית" נגזרה משם האי מכיוון שבו נולדה ויצרה המשוררת סאפפו, מהגדולות במשוררי יוון בעת העתיקה, שנודעה בכתיבה עשירה של שירי אהבה לנשים. גם כיום מהווה האי, ובעיקר ארסוס, עיר הולדתה של סאפפו אתר מועדף לתיירות לסבית.
תושביו האי נקראים לֶסְוִויאוֹי.
גאוגרפיה.
האי לסבוס הררי ובו שתי פסגות עיקריות לפטימנוס (שגובהו 967 מטרים) ואולימפוס בעל גובה דומה (968 מטרים), המצויות בצפון האי ובמרכזו. מקורו של האי בהתפרצויות געשיות, ובאי מספר רב של מעיינות חמים. שני מפרצים חודרים לעומקו של האי, כך שכל שטחי האי מצויים לכל היותר קילומטרים ספורים מחוף הים.
באי גדלים עצי זית רבים (כ-11 מיליון עצים) המכסים 40% משטחי האי, עצי אלון ואורן מכסים 20% נוספים משטחי האי, וכן גדלים בו עצי פרי רבים. יתרת האי מכוסה שטחי עשב.
במערב האי מצוי היער המאובן השני בגודלו בעולם.
כלכלת האי מתבססת ברובה על החקלאות - ובעיקר ייצור שמן זית. במיטילנה שדה תעופה בינלאומי המאפשר גישה לתיירים הרבים הבאים לאי - בעיקר לערי החוף פלומרי, מוליבוס וארסוס. תושבי האי מתפרנסים גם מדייג, ומייצור סבון ואוזו.
אקלים.
האקלים באי ים תיכוני. הטמפרטורה הממוצעת 18°C, וכמות המשקעים הממוצעת 750 מ"מ של גשם בשנה. האי נחשב לאי בו מספר שעות האור הרב ביותר בים האגאי.
היסטוריה.
על פי מיתוסים מקומיים, לסבוס היה האל של האי. המלך הראשון של האי היה מאקאר, ועל שם בנותיו נקראות העיקריות בערי האי. הומרוס מכנה את האי "מאקארוס אדוס" - "מלכותו של מאקאר".
חפירות ארכאולוגיות שנערכו באי גילו באזור מערת קאגיאני שרידים רבים מהתקופה הנאוליתית. ככל הנראה שמשה המערה מחסה לרועי צאן. בכלקיס ובליסבורי (המצויה היום מתחת למי הים) התגלו שרידים של יישובים נאוליתיים גדולים.
על פי תעודות חיתיות מתקופת הברונזה המאוחרת, האי נקרא "לאזפאס", וככל הנראה הייתה בו אוכלוסייה גדולה. החיתים ביקשו מתושבי האי "לשאול את אליהם" על מנת לרפא את המלך של בני חת, מאחר שהאלים המקומיים של בני חת לא עשו זאת. בסוף תקופת הברונזה התיכונה התיישבו באי מהגרים מתסליה והביאו אל האי את השפה היוונית (דיאלקט איולי) שבו נכתבה שירתה של סאפפו. באי התגלו מספר רב של שברי כלי חרס מתקופה זו - המעידים על עבודת האלה סיבלה - האלה של אנטוליה.
בשנת 546 לפנה"ס הביס כורש מלך פרס את קרויסוס והאי הפך חלק מממלכת פרס עד לתבוסת הפרסים בקרב סלמיס (480 לפנה"ס).
בעת העתיקה נשלט האי על ידי אוליגרכיה, ובתקופה הקלאסית - על ידי דמוקרטיה הדומה לדמוקרטיה האתונאית. בתקופת המלחמות הפלפונסיות, היה האי חלק מהברית האטית דלית בהנהגת אתונה.
בתקופה ההלניסטית היה האי חלק ממלכת מוקדון, ובשנת 79 לפנה"ס הפכה לחלק מהאימפריה הרומית. בימי הביניים היה האי חלק מהאימפריה הביזנטית, ובשנת 803 הקיסרית הביזנטית אירנה הוגלתה לאי.
בשנת 1335 הוענק האי לג'נובה, ובשנת 1462 נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית אשר שלטה באי עד שעבר לשלטון יוון בשנת 1912 בעקבות מלחמת הבלקן הראשונה.
בין אנשי הרוח שנולדו ופעלו באי: המשוררת סאפפו, הפילוסוף והמחוקק פיטאקוס איש מיטילנה, והסופר בן המאה ה-20 סטראטיס מיריביליס. בין השנים 343–346 חי באי אריסטו, ותצפיותיו על מיני החיים באזור זה היוו הבסיס לחיבוריו בביולוגיה.
האוכלוסייה הטורקית שהייתה באי, עזבה אותו בשנת 1922 במסגרת חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה והתיישבה בעיקר באייוואליק שנכלל בטורקיה.
היער המאובן.
בלסבוס מצוי היער המאובן של לסבוס . יער זה נחשב כיום שמורת טבע מוגנת, ומצוי במערב האי. יער מאובן זה היה בעל אקלים טרופי והתקיים לפני כ-15–20 מיליון שנים.
סולומון ה-2 מאימרתי
סולומון השני
סולומון השני, מלך אימרתי
סולומון השני מלך אימרתי (בגאורגית: სოლომონ II; 7 בפברואר 1772 - 7 בדצמבר 1815) מבית בגרטיוני, היה המלך האחרון של ממלכת אימרתי, אשר מלך משנת 1789 ועד להדחתו בשנת 1810, על ידי האימפריה הרוסית, ולמעשה השליט הגאורגי האחרון לבית בגרטיוני.
סולומון נולד בשם דוד לנסיך ארצ'יל, אחיו של סולומון הראשון, מאשתו אֶלֶנה, בתו של ארקלה השני. סולומון הראשון, אשר נפטר בשנת 1784, לא הותיר אחריו יורש זכר, וציין את שמו של דוד, אחיינו כיורשו. אולם דודנו, דוד השני, מנע את המלכתו ותפס בעצמו, לאחר הפיכת חצר, את כס המלוכה. סולומון הגיע לכס המלוכה בהתערבותו של ארקלה השני, מלך כארתלי-קאחתי, שהביס את הנסיך העושק דוד השני בקרב מַתחוֹג'י ב-11 ביוני 1789. דוד, בנו של ארצ'יל, הוכתר לכס המלוכה כסולומון השני. למרות תבוסתו המשיך דוד השני במאמצים להחזיר אליו את כס המלכות עד לתבוסתו הסופית בשנת 1792. תקופת שלטונו של סולומון השני היו תחת הגנתו של ארקלה השני, סבו מצד אימו. באופן כללי הוא המשיך את מדיניות קודמו, סולומון הראשון, של התנגדות לכוחות ה הפיאודלית. בשנת 1795, תמך סולומון השני תמך בארקלה השני עם כוח קטן מאנשי אימרתי בקרב קרצניסי.
מותו של ארקלה השני בשנת 1798 וסיפוח כארתלי-קאחתי בשנת 1801 גרמו לחששות לעצם קיום הממלכה. הוואסלים המרדניים שלו, נסיכי נסיכות אודישי ונסיכות גוריה, שקיבלו את הגנת האימפריה הרוסית, העלו תביעות טריטוריאליות בשטחי הממלכה. סולומון ניסה מצדו לגייס את תמיכת העות'מאנים והאימפריה הפרסית כנגד הפלישה הרוסית הצפויה.
למרות זאת הוביל המפקד הרוסי בגאורגיה, פאבל ציציאנוב, את צבאו לתוך ממלכת אימרתי והכריח את סולומון השני, ב-25 באפריל 1804, בוועידת אלזנאורי, להיכנע לשיעבוד הרוסי ולהכריז על ממלכת אימרתי כמדינת חסות של האימפריה הרוסית. למרות זאת, המשיכה מערכת היחסים בין סולומון השני לרוסים להיות מתוחה. ב-20 בפברואר 1810, הכריז, הממשל הצבאי הרוסי בקווקז, על הדחת סולומון השני מכס המלכות ושלח יחידות צבא להשתלט על הממלכה.
סולומון מצדו קיבץ את אנשיו הנאמנים וניסה לקבל את עזרתם של הטורקים, הפרסים והצרפתים. אולם, למרות הצלחה בתחילת הקרבות, הובס סולומון השני על ידי כוחותיהם העדיפים של הרוסים ונאלץ להימלט לטרבזון שבטורקיה, שם נפטר. ממלכת אימרתי בוטלה וסופחה לאימפריה הרוסית באותה שנה.
סולומון השני נפטר ב-7 בדצמבר 1815, וגופתו הועברה מטרבזון למנזר גלאתי שבגאורגיה בשנת 1990.
מיכיהו בן ימלא
מיכיהו
אוסטרוג (צורת ישוב)
קרסנויארסק
קרסנויארסק (ברוסית: Красноярск), היא עיר ברוסיה, השלישית בגודלה בסיביר, בירת חבל מנהלי קרסנויארסק, בירת המחוז הכלכלי של מזרח סיביר ומרכז מינהלי חשוב. העיר ממוקמת בדרום סיביר, משתרעת על שתי גדותיו של הנהר יניסיי ומהווה תחנה במסלול מסילת הברזל הטרנס-סיבירית. אוכלוסיית העיר מונה 1,082,933 תושבים (נכון ל-1 בינואר 2017).
היסטוריה.
העיר נוסדה בשנת 1628 כאוסטרוג על ידי הקוזאקים של אנדריי דובנסקי כמבצר הגנה נגד פלישות הטטרים והקירגיזים הסיביריים. המבצר קיבל את השם קרסני יאר על שם שמו הטטרי קיזיל ג'אר-הגבעה האדומה. ב-1631 נחשב גודלו של המקום כאוסטרוג בינוני, ב-1659 כאוסטרוג גדול וב-1690 כעיר קרסנוירסק. מ-1630 עד 1679 המקום הותקף מספר פעמים על ידי הקירגיזים של יניסיי. ב-1773 נשרף האוסטרוג הישן ולעיר נשלח האדריכל פטר מואיסייב שבנה תוכנית חדשה לפיתוח העיר לפי דגם סנקט פטרבורג ומאז החלה התקופה המודרנית של העיר.
ב-1807 מת בעיר מייסד החברה הרוסית-אמריקאית הנסיך ניקולאי רזאנוב. בשנת 1822 הוקמה גוברניית יניסיי וקרסונירסק נהפכת לבירתה. ב-1826 נשלחו לעיר ראשי מרד הדקבריסטים נגד הצאר. ב-1835 כל תושבי העיר חויבו לגדל תפוחי אדמה, מי שסירב לצו נשלח לבנות את מבצר בוברויסק בבלארוס. ב-1895 החל להתפתח באזור ענף הזהב, ודרך העיר נבנתה מסילת רכבת ממוסקבה לסיביר.
ב-1896 הגיעה לעיר הרכבת הראשונה וב-1899 נבנה גשר הרכבת מעל יניסיי. בתערוכה העולמית של פריז (1900) קיבל פרויקט הגשר מדליית זהב כאשר בראש ועדת הפרס ניצב גוסטב אייפל. באוגוסט 1905 הופיעו בעיר המכוניות הראשונות. בנובמבר 1941 הועבר לעיר בית חרושת לבניית קטרים. בספטמבר 1942 נבנה בו הקטר הראשון. ב-1995 החלה בניית רכבת תחתית בעיר שהוקפאה בשנת 2011. קיימות תוכניות לחידוש הבנייה תוך סיומה לקראת שנת 2019, אך הן טרם אושרו.
בשנת 2006 על בסיס מוסדות להשכלה גבוהה קיימות בעיר הוקמה האוניברסיטה הפדרלית הסיבירית. בעיר פועלת חברת החלל הלאומית שמווה חברה פרטית ראשונה ברוסיה בתוחם החלל.
פוליטיקה וממשל.
הרשות המחוקקת היא מועצת נבחרי העם של קרסנויארסק ובה 36 חברים.
הרשות המבצעת היא העירייה, בראשה ראש עיר הנבחר בהצבעת חברי מועצת נבחרי העם.
תחבורה.
את העיר משרתים שני נמלי תעופה ששוכנים זה לצד זה במרחק של כ-25 קילומטרים צפון-מערבית לעיר: נמל התעופה ימליאנובו המשמש בעיקר לטיסות ארוכות טווח ונמל התעופה קרסנויארסק צ'רמשנקה המשמש לטיסות קצרות טווח.
ספורט.
חברת ההתעמלות הראשונה בעיר הוקמה בשנת 1911 בשם "סוקול". באוגוסט 1912 נערכו לראשונה תחרויות כדורגל.
בקרסנויארסק ישנם שלושה היכלי ספורט, 15 אצטדיונים, 11 בריכות שחייה, 208 אולמות ספורט ו-46 מתקני החלקה על הקרח.
בשנים 1985 ו-1986 נערכו בעיר משחקי החורף של הספרטקיאדה הסובייטית. בשנת 1996 נערכה אליפות העולם בספידוויי ואליפות העולם בשחמט בשנים 2003 ו-2007.
העיר מארחת את שלב המוקדמות לטורניר תחרויות הריקודים הסלוניים "מדורות העיר הגדולה", שנחשב לאירוע היחיד מסוגו באורל.
בנובמבר 2013 העיר אירחה את אליפות העולם בבאולינג.
בשנת 2019 אירחה את משחקי אוניברסיאדת החורף. בינואר 2012 הוכרזה על כך רשמית