בתקופת שהותו בשיקגו פגש רות את הסופר סול בלו, שהדריך אותו במשך תקופה קצרה, ואת מרגרט מרטינסון, שלימים נשא לאשה. השניים נפרדו בשנת 1963, ומרטינסון נהרגה בתאונת דרכים בשנת 1968, אך נישואיהם הכושלים הטביעו חותם חשוב על יצירתו הספרותית: מרטינסון הייתה השראה לדמויות הנשים בכמה מספריו של רות, בין היתר לדמותה של מורין טרנופול ב"חיי כגבר" ודמותה של מרי ג'יין ריד (הידועה גם בשם "הקופה") ב"מה מעיק על פורטנוי".
בין תקופת סיום לימודיו לפרסום ספרו הראשון ב-1959, שירת רות במשך שנתיים בצבא וכתב סיפורים קצרים ומאמרי ביקורת לכתבי עת שונים, כולל ביקורות סרטים למגזין "ניו ריפבליק". ספרו הראשון, "היֵה שלום, קולומבוס", נובלה וחמישה סיפורים קצרים, זכה ב"פרס הספר הלאומי" היוקרתי לשנת 1960 ואחריו פרסם שני רומנים ארוכים וקודרים, "Letting Go " ו"כשהייתה ילדה טובה". רק עם פרסום ספרו השלישי, "מה מעיק על פורטנוי", בשנת 1969, החל רות ליהנות מהצלחה מסחרית וביקורתית בקנה מידה גדול.
במהלך שנות ה-70 ניסה רות סגנונות כתיבה שונים, החל מסאטירה פוליטית ב"הכנופיה" וכלה בפנטזיה קפקאית ב"השד". בסוף העשור יצר את בן-דמותו, נתן צוקרמן, המככב בשורת רומנים המאופיינים בנגיעה אישית מובהקת, שנכתבו בין השנים 1979 ו-1986. דמותו של צוקרמן מככבת ברומנים אלה כגיבור ראשי או כדמות המספר.
יצירה מאוחרת.
מבקרים נוהגים לסמן את תחילת תור הזהב של רות (הנמשך עד היום) בשנת 1993 עם פרסום ספרו "מבצע שיילוק". מאוחר יותר, ביצירת המופת הקומית משנת 1995, "התיאטרון של מיקי שבת", מציג רות את גיבורו התאוותני ביותר עד אז - מיקי שבת: קשיש, מפעיל בובות לשעבר, שבע קלון וחרפה. בניגוד מוחלט לכך, בחלק הראשון של טרילוגיית צוקרמן השנייה, "פסטורלה אמריקאית", משנת 1997, מתמקד רות בחייו של כוכב האתלטיקה הווירטואוזי מניוארק, סימור ("השוודי") לבוב, ובטרגדיה הפוקדת אותו כשבתו הופכת טרוריסטית בעקבות מלחמת וייטנאם. ספרו "התחתנתי עם קומוניסט" מתמקד בתקופת המקארתיזם ו"הכתם האנושי" בוחן תקינות פוליטית וזהות גזעית באמריקה של שנות ה-90. ברומן "החיה הגוועת" משנת 2001 עוסק רות בנושא יצר חיים ומוות, וחוזר אל דמותו של פרופסור דייוויד קאפש, גיבורן של כמה מיצירותיו משנות ה-70. הרומן הנמכר ביותר של רות, "הקנוניה נגד אמריקה", יצא לאור בסוף 2004 וזכה בפרס סיידווייז להיסטוריה חלופית בשנת 2005. ספרו בן 162 העמודים, "Everyman", ראה אור במאי 2006.
רות ביקר בישראל פעמיים. היה מיודד עם הסופר אהרון אפלפלד.
בנובמבר 2012 הודיע על פרישתו מכתיבה. הוא מת ב-22 במאי 2018.
פרסים ועיטורים.
רות הוא הסופר האמריקאי המעוטר ביותר של זמנו. שתיים מיצירות הסיפורת שלו זכו בפרס הספר הלאומי, שתיים אחרות הגיעו לשלב הגמר ושתיים זכו בפרסי חוג מבקרי הספרות הלאומי. כמו כן זכה בשני פרסי פן/פוקנר ובפרס פוליצר לסיפורת על הרומן "פסטורלה אמריקאית" משנת 1997. בשנת 2001 זכה בפרס פרנץ קפקא ובשנת 2002 זכה בפרס קרן הספרים הלאומית על תרומה חשובה לספרות האמריקאית ובפרס מדיסיס לסופר זר. מבקר הספרות הרולד בלום הגדיר את רות כאחד מארבעת סופרי אמריקה הגדולים שעדיין פעילים, יחד עם תומאס פינצ'ון, דון דלילו וקורמק מק'קארתי. ב-2011 זכה בפרס מאן בוקר הבינלאומי.
בראשית 2004 הודיעה אגודת פיליפ רות על הוצאה לאור של כתב העת למחקרי פיליפ רות, המוקדש ליצירתו. הגיליון הראשון יצא לאור בסתיו 2004.
חיים אישיים.
רות חי עד מותו באזור כפרי בקונטיקט. הוא נישא לראשונה למרגרט מרטינסון, אולם נישואים אלו התפרקו ב-1963. אחר כך התחתן בשנית עם השחקנית קלייר בלום, והתגרש גם ממנה. לאחר מכן חי עם אישה נוספת. במהלך חייו הארוכים ניהל רות פרשיות אהבים (בדרך כלל קצרות) עם נשים רבות, ונתן לכך ביטוי בספריו. הוא נודע כחבר מסור שסייע ותמך בחברים בעת צרה.
ספריו שתורגמו לעברית.
סדר הספרים ברשימה להלן על פי סדר יציאתם לאור בעברית. שנת ההוצאה לאור המקורית - בסוגריים.
סרטים.
שמונה מיצירותיו של רות עובדו לסרטים:
קישורים חיצוניים.
על כתביו:
בעקבות מותו:
פיליפ רות'
מאן ריי
מאן ריי (באנגלית: Man Ray; 27 באוגוסט 1890 - 17 בנובמבר 1976) היה צלם, צייר, פסל וקולנוען יהודי אמריקאי, שפעל רוב חייו בפריז.
מאן ריי היה מיודד עם אמני אוונגרד רבים וזכה להכרה עולמית בעיקר הודות לעבודות הצילום החדשניות והמופשטות שלו, בטכניקות הריוגרפיה (או הפוטוגרמה) והקולאז', שיצר במסגרת קשריו עם הסוריאליסטים. ז'אן קוקטו כינה אותו "המשורר הגדול של "חדר החושך".
חייו.
מאן ריי נולד בשם עמנואל רודניצקי, בפילדלפיה, בשנת 1890 להורים יהודים - מלך (מקס) רודניצקי ומניה לבית לוריא, שהיגרו זה לא מכבר מפלך קובנה שבליטא (אז באימפריה הרוסית). בשנת 1897 עברה משפחתו לוויליאמסבורג בברוקלין, שם גדל עם אחיו ושתי אחיותיו. אביו עבד בבית חרושת לבגדים, ובנוסף, קיים עם רעייתו עסק חייטות קטן בבית, ומגיל צעיר הילדים סייעו בעבודה. יסודות ממלאכת התפירה יופיעו מאוחר יותר בעבודת האמן. בסיום לימודיו ב"תיכון הבנים של ברוקלין" בו הצטיין באמנות ובשרטוט, הוצעה למאן ריי מלגה ללימודי אדריכלות, אך למגינת לבם של הוריו הוא סירב והעדיף לעבוד כצייר. הוריו הקצו לו חדר בבית ששימש לו כסטודיו ובמקביל עבד כאמן מסחרי.
בשנת 1913 הכיר את המשוררת הבלגית דונה לקר (Donna Lecoeur), שנודעה בשם העט שלה, אדון לקרואה (Adon Lacroix). הם התחתנו כעבור שנה ונפרדו בשנת 1919. הגט הפורמלי ניתן רק בשנת 1937.
בשנת 1915 הציג מאן ריי את תערוכת היחיד הראשונה שלו. יחד עם האמן מרסל דושאן, היוו השנים את השלוחה האמריקאית של תנועת הדאדא. הוא היה שותף בהקמתה של קבוצת אמנים בשם 'האחרים' (Others).
לאחר אכזבתו מאופן קבלתה של האמנות האוונגרדית בארצות הברית, עבר בשנת 1921 לפריז, שם היה שותף לאמנים כגון ז'אן ארפ, מקס ארנסט, אנדרה מסון, ז'ואן מירו, פבלו פיקאסו ואחרים בתנועה הסוריאליסטית, על אף שלא היה חבר בה. הוא הציג ברבות מן התערוכות שלהם (התערוכה הראשונה הוצגה בפריז בשנת 1925).
הייתה לו רוח הרפתקנית, תשוקה לגילויים ודמיון פורה כשל האוונגרדיסטים. ריי עבד במגוון של מדיומים, בהם ציור, רישום, פיסול, אדריכלות וכתיבה, אך נודע בעיקר בשל עבודתו כצלם.
כאשר היה צריך לתעד את ציוריו הוא גילה כי אף אחד לא יכול לצלם את העבודות טוב יותר ממנו, ולכן לימד את עצמו צילום והחל לצלם. המצלמה, כמו הרישום, הייתה בידיו כלי טכני ליצירת תמונות. הוא התאהב במדיום הצילום והחל את דרכו כצלם פורטרטים. הוא צילם אלפי פורטרטים של נשים ועירום נשי. הדוגמניות שלו היו מפורסמות: קיקי דה מונפרנס - הידועה כ"מלכה של מונפרנאס", דורה מאר - חברתו של פיקאסו, האמנית מארט אופנהיים, הצלמת לי מילר והרקדנית ג'ולייט בראונר, שהפכה להיות אשתו השנייה.
השפעתו של מאן ריי בתחום הצילום היא עצומה והוא היה שותף, ביחד עם לי מילר, צלמת ומי שהייתה אהובתו באותן שנים, לפיתוח טכניקות חדשות כגון סולריזציה ודרכי מחשבה חדשות.
טכניקה מרכזית בה השתמש היא פוטוגרמה, ובה חיבר ריי דימויים מנגטיבים שונים לכדי דימוי אחד. ברבים מצילומים אלו הופיעה כדוגמנית האמנית מרט אופנהיים.
הוא הפך במהרה לצלם מצליח, עבודותיו ניזונו מהמתח בין המסחריות היומיומית לבין התשוקה ליצור עבודה אמנותית. תשוקה זו הובילה אותו לעסוק בתהליכים טכניים ניסיוניים על מנת לייצר אסתטיקה חדשה, אפקטים חדשים. הוא רצה להפוך את הצילום לאמנות ועשה זאת על ידי המצאות טכניות שהפכו להתמחות שלו.
מאן ריי הגיע לפריז ב-1921 ופתח את הסטודיו הראשון שלו בחדר המלון שבו התאכסן. לצרפת הגיע עם מצלמה אחת, ועבד בחדר המלון שלו שהוסב בלילה לחדר חושך. הצלמים באותה תקופה נחשבו לציירים כושלים. הסברה הייתה שרק ציירים גרועים הופכים לצלמים. הצילום לא נחשב לאמנות והוא רצה להפוך אותו לאמנות. הוא החליט לחפש דרך חדשה והחל בצילומי אובייקטים. הוא בחר לצלם את האובייקטים הפיסוליים שלו, אובייקטים שמצא בסביבתו הקרובה וצילם את עבודות הרדי מייד של דושאן. הוא צילם את האובייקטים בקומבינציות שונות ונתן להם כותרות שאינן קשורות למצולמים, כמו דושאן. צילומי האובייקטים גרמו למאן ריי לאמץ את הפילוסופיה של דושאן שאומרת כי יש לנתק את המחשבה מן העובדות. הרי צילום נחשב באותה תקופה למתעד של מציאות, של אמת ובצילומי האובייקטים לאמת המצולמת אין שום טענה.
בסוף 1921 צירוף מקרים הביא לכך שמאן ריי גילה סוג חדש של צילום שישמש אותו להצגת הרעיון הפילוסופי הזה. לילה אחד ריי היה עסוק בהדפסות מפלטות צילום והעברתם לפוזיטיב לפיתוח. מבלי ששם לב, לקח ריי שני ניירות צילום במקום אחד וגילה זאת רק לאחר שהניירות כבר שהו בתוך הנוזל המפתח. כיוון שלא רצה לזרוק את הנייר, הוא הניח עליו משפך זכוכית, כוס מדידה ותרמומטר ובטעות הדליק את האור. כך נוצר הריוגרף הראשון.
הריוגרפיה היא תהליך שבו מניחים חפצים שונים על נייר צילום ולאחר מכן חושפים אותו לאור. זהו תהליך שנוצר בתנאי חדר חושך. לאחר החשיפה יש להעביר את הנייר תהליך פיתוח. החלקים בהם נחשף הנייר לאור יהפכו לשחורים, החלקים שלא נחשפו יהפכו לבנים והחלקים שנחשפו באופן חלקי (על ידי חפצים שקופים או דקים) יקבלו גוונים שונים של אפור. הריוגרפיה היא בעצם תיעוד של קווי המתאר של החפצים המונחים על נייר הצילום. תהליך זה התגלה כבר בעבר ונקרא פוטוגרמה אך מאן ריי גילה אותו מחדש והחליט להשתמש בו על מנת להביע את עצמו. הוא החליט לקרוא לו: "ריוגרפיה".