ריצ'רד פרנסיס "דיק" גורדון (באנגלית: Richard Francis Gordon; 5 באוקטובר 1929 - 6 בנובמבר 2017) היה אסטרונאוט בתוכנית ג'מיני ותוכנית אפולו. נולד בסיאטל, וושינגטון.
השכלה.
בוגר במדעים בכימיה מאוניברסיטת וושינגטון, 1951.
שירות צבאי.
סיים קורס טיס בצי האמריקאי בשנת 1953. לאחר מכן למד בבית הספר לטיסה בכל מזג אוויר, והוצב בטייסת הקרב לכל תנאי מזג אוויר, בתחנת האוויר הימית בג'קסונוויל, פלורידה. בשנת 1957 למד בבית הספר לטייסי ניסוי של הצי במרילנד, ושירת כטייס ניסוי עד 1960. בתקופה זו, ביצע טיסות ניסוי על F-8U קרוסיידר, F-11F טייגרקאט, FJ פיורי ו־A-4D סקייהוק, והיה טייס הניסוי הראשון במיזם F-4H פנטום II. היה מדריך טיסה במטוסי פנטום בטייסת הקרב ה־121 בתחנת האוויר הימית במיראמר, קליפורניה, והשתתף בהכנסת המטוס לציים האטלנטי והפסיפי. בנוסף, היה קצין בטיחות, סגן קצין מבצעים וקצין אימוני קרקע בטייסת הקרב 96 באותו בסיס.
שירות בנאס"א.
נבחר לאסטרונאוט בקבוצה השלישית, באוקטובר 1963. היה טייס גיבוי של ג'מיני 8.
בספטמבר 1966 שוגר כטייס במשימת ג'מיני 11, שחברה לחללית אג'נה. במשימה זו ביצע הליכת חלל, השיג שיא גובה חדש של 850 מייל (כ-1,368 ק"מ), ולראשונה בוצעה כניסה מבוקרת אוטומטית לאטמוספירה.
לאחר מכן, היה טייס גיבוי של מודול הפיקוד של אפולו 9. ב־14 בנובמבר 1969 שוגר כטייס מודול הפיקוד של אפולו 12, עם צ'ארלס קונראד ואלן בין. במסגרת תפקידו, נשאר במסלול סביב הירח בזמן שקונראד ובין נחתו על הקרקע. הוא צילם את פני הקרקע כדי למצוא אתרי נחיתה אפשריים למשימות הבאות.
התפקיד הבא שלו היה מפקד גיבוי של אפולו 15. הוא פרש מנאס"א ומהצי בשנת 1972.
לאחר נאס"א.
מיד לאחר סיום שירותו התמנה לתפקיד סגן נשיא קבוצת הפוטבול המקצוענית "ניו אורלינס סיינטס". במהלך שנות ה־70 היה בעל תפקידים בכירים במספר חברות בתעשיית הנפט. בין ספטמבר 1981 לפברואר 1983 היה דירקטור בחברת סקוט סיינס אנד טקנולוג'י, שהוקמה על ידי דייוויד סקוט. בשנת 1982 מונה לנשיא תאגיד "אסטרו סיינסס", העוסקת באספקת ציוד ושירותים לחדרי בקרה.
בקיץ 1984 היה יועץ טכני למיני-סדרה "Space" בהפקת תחנת הטלוויזיה CBS, וגם שיחק בתפקיד CapCom (האדם המנהל את התקשורת בין חדר הבקרה לחללית, Capsule Communicator) בסדרה.
אותות ועיטורים.
מלבד זאת, קיבל מספר רב של אותות מנאס"א, מהצי, ומארגונים אחרים.
ליגת העל הארמנית
הפרמייר ליג הארמני (בארמנית: Բարձրագույն Խումբ) היא ליגת הכדורגל הבכירה בארמניה. הליגה מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל של ארמניה.
הקבוצות בליגה.
להלן הקבוצות המתמודדות בליגת העל הארמנית בעונת 2022/2023:
היסטוריה.
אליפות ארמניה הסובייטית (1936 - 1991).
בזמן שליטת ברית המועצות בארמניה SSR, לכל רפובליקה סובייטית הייתה אליפות רפובליקה אזורית, ומעליה הייתה ליגת המשנה הסובייטית, ממנה היו מעפילות הקבוצות מכל ברית המועצות הסובייטית לליגה הבכירה, ליגת העל הסובייטית. הקבוצות הארמניות לא הצליחו להעפיל לליגה הבכירה, למעט קבוצה ארמנית אחת - אררט ירוואן שהצליחה לשחק בליגת העל הסובייטית ואף לזכות בה פעם אחת ב-1973, וסיימה כסגנית האלופה שם עוד פעמיים.
שאר הקבוצות הארמניות הגיעו רק לליגת המשנה אחרי שזכו באליפות המקומית אך לא ביססו את מעמדן בליגת העל.
טבלת אליפויות הליגה הסובייטית האזורית לפי קבוצה.
אלו הקבוצות שזכו באליפויות המקומיות בארמניה הסובייטית בין השנים 1936 - 1991.
ליגת העל הארמנית (1992 ואילך).
בשנים שלאחר התפרקות ברית המועצות הליגה גדלה מאוד - משמונה מועדונים בלבד בכל המדינה שחולקו לשתי ליגות למספר גדול יותר של מועדונים כאשר בליגה העליונה לבדה ישנם כיום עשרה מועדונים בליגה הבכירה.
שלוש העונות הראשונות של הליגה הארמנית התנהלו בין האביב לסתיו אך בעונת 1995/1996 שונתה הליגה למבנה של קיץ עד אביב. בין עונת 1994 לעונת 1995/96 שוחקה באביב 1995 עונת מעבר בת 10 מחזורים שבה חולקו הקבוצות לשני בתים של 6 קבוצות. בעונה זו לא הוכרזה אלופה. לאחר שתי עונות במתכונת קיץ עד אביב (1995/96 ו-1996/97), חזרה הליגה בעונת 1998 למתכונת אביב עד סתיו. בתווך שוחקה שוב עונת מעבר בת 18 מחזורים בסתיו 1997 שבה זכתה ירוואן.
בעשור הראשון של המאה ה-21 שלטה בליגה פיוניק ירוואן שזכתה ב-10 אליפויות רצופות, מ-2001 עד 2010. בשנת 2012 שונתה הליגה בחזרה למבנה של קיץ עד אביב (דו שנתי) והחל מעונת 2012/2013 הליגה משוחקת במתכונת זו.
מ-2015 עד 2018 שלטה בליגה אלאשקרט מהעיר ירוואן, שזכתה בשלוש אליפויות רצופות. בעונת 2018/2019 זכתה העולה החדשה אררט-ארמניה, ושיחזרה את הצלחתה גם עונה לאחר מכן.
מבצע הראל
מבצע הראל היה אחד ממבצעי מלחמת העצמאות שערך הפלמ"ח. שני יעדיו היו להעביר שיירות מזון ואספקה לירושלים הנצורה, וכן להעלות כוחות פלמ"ח, מן השפלה, אל סמוך לעיר. המבצע נערך בין 16 ל-21 באפריל 1948, כהמשך למבצע נחשון. במסגרת מבצע הראל, הועברו לעיר ערב פסח תש"ח, בשלוש שיירות, יותר מ-600 משאיות. תוצאה אחרת, ארגונית, של המבצע, היא התגבשותם של גדודי הפלמ"ח אשר פעלו בדרך לירושלים לחטיבת הראל.
מהלך המבצע.
ב-12 באפריל קיבל מטה הפלמ"ח את האחריות על הדרך לירושלים, וב-16 לחודש החל פירוק הכוח החטיבתי שנשא בעול מבצע 'נחשון'. יצחק רבין קיבל את הפיקוד על מבצע ההמשך. הגדוד הרביעי של הפלמ"ח בפיקודו של יוסף טבנקין פעל בחלק המזרחי של הדרך והגדוד החמישי בפיקודו של מנחם רוסק פעל בחלקה המערבי. גדוד 54 של חטיבת גבעתי נותר בשפלה כעתודה תחת פיקוד 'הראל', וחלקו סייע באבטחת השיירות.
בליל 16-15 באפריל כבש הגדוד הרביעי את הכפר סאריס שחלש על הדרך לירושלים, וכיוון שלא יכול היה להחזיק בו - הרס אותו. כן נכבשו בית סוריך ובידו ונהרסו בחלקן. ניסיון לכבוש את סובא לא עלה יפה. ב-17 לחודש עלתה לירושלים השיירה הראשונה במסגרת המבצע. בשיירה היו כ-130 משאיות. היא יצאה מתל אביב עם שחר, נושאת 410 טון מזון, בכפר ביל"ו ובחולדה העמיסה מטענים נוספים, פרקה את מטענה וחזרה בשלום לתל אביב.
ב-19 באפריל, יצאה עוד שיירה לירושלים, וזו הגיעה אף היא בשלום לעיר.
ב-20 באפריל, ערב חג הפסח, יצאה לירושלים שיירה של כ-300 משאיות. בראש השיירה היו בין היתר דוד בן-גוריון ולאורכה פוזרו כוחות הגדוד החמישי של הפלמ"ח. השיירה הייתה איטית ואורכה היה כשמונה ק"מ, עובדה שאיפשרה לערבים לרכז מאות לוחמים שהמטירו אש תופת על מרכז ומאסף השיירה. החלק הקדמי של השיירה ובתוכו דוד בן-גוריון הצליח להגיע לירושלים ללא פגע, אך המאסף של השיירה נעצר.
יצחק רבין, שהיה במאסף, הצליח להגיע באמצעות ג'יפ לקריית ענבים והורה ללוחמי הגדוד הרביעי, אשר היו במקום, לרדת ולחלץ את השיירה. פלוגה אחת ירדה במשוריינים לאורך הכביש והשנייה נעה על הרכסים הדרומיים באגף שבו התרכזו הערבים. בלחץ כוחות אלה נסוגו הערבים והשיירה המשיכה לירושלים, חלק מהרכבים שנפגעו נגררו ואחרים הושארו בשטח והוצתו. בקרב נהרגו 15 לוחמים, ביניהם מ"פ בגדוד החמישי של הפלמ"ח יעקב סטוצקי וסגן הקמ"ן יוסף סימבול, שארגנו התקפות נגד והסתערו על התוקפים, וקצין המנהלה מכבי מוצרי שארגן את ההגנה על השיירה (על שמו קרוי המבצע הבא לפתיחת הדרך, מבצע מכבי), וסגנו רחביה ברמן.
אחרית דבר.
עם קבלת ידיעות, אשר בהמשך התבררו כמוטעות, כי הבריטים עומדים להקדים לעזוב את ירושלים, המבצע הופסק, והפלמ"ח עלה לירושלים, על מנת לקחת חלק במבצע יבוסי. כיוון שכך, הדרך אל העיר נחסמה שוב.
שלוש שיירות 'הראל', שכללו סך הכול יותר מ-600 משאיות, העבירו לירושלים מטענים חיוניים של אספקה: מזון, תרופות, נשק ותחמושת ודלק, שאיפשרו את עמידת העיר בשבועות הבאים שבהם הייתה נתונה במצור, מצור שנמשך כחודשיים, עד אמצע חודש יוני, אז נפתח נתיב חלופי לירושלים - 'דרך בורמה'.
אליפות העולם בקווידיץ'
ג'ניפר קונלי
ג'ניפר לין קונלי (באנגלית: Jennifer Lynn Connelly; נולדה ב-12 בדצמבר 1970) היא שחקנית קולנוע אמריקאית-יהודייה. זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 2001 על הופעתה בסרטו של רון הווארד "נפלאות התבונה".
ביוגרפיה.
קונלי נולדה בקיירו, ניו יורק שבארצות הברית. אביה היה קתולי ממוצא אירי ונורווגי, ואמה יהודייה ממוצא פולני ורוסי שזכתה לחינוך דתי.
קונלי למדה בבית הספר הפרטי לאמנויות של סיינט אן שבברוקלין. נרשמה ללימודים באוניברסיטת ייל, אולם פרשה כעבור שנתיים. אחר כך החלה ללמוד באוניברסיטת סטנפורד אך גם משם פרשה בתום שנת הלימודים הראשונה.
קריירה.
הקריירה של קונלי החלה כבר בגיל 10, כאשר מנהל משרד פרסום שהיה ידיד המשפחה, ראה אותה והבין את מידת הפוטנציאל הגלום בה. תפקידה הראשון בטלוויזיה היה בשנת 1982 באחד הפרקים בסדרה הבריטית "לא יאמן כי יסופר". בגיל 14 הופיעה בתפקיד מרכזי בסרטו של סרג'יו ליאונה "היו זמנים באמריקה", שנה אחר כך קיבלה את התפקיד הראשי בסרטו של "דאריו ארג'נטו" "פנומנה" ולאחר מכן השתתפה בסרט "המבוך" (1986), פנטזיה בהשראת "עליסה בארץ הפלאות".
ב-1998, זכתה בהכרה לאחר שהופיעה לצד ויליאם הרט בסרט "עיר אפלה". אחר כך הופיעה בסדרה "להעיר את המתים" ובסרטו של דארן ארונופסקי; "רקוויאם לחלום" (2000), בו גילמה נערה מכורה לסמים המדרדרת ומוכרת את גופה לשם השגת המנה הבאה. לקונלי יש נטייה לגלם תפקידים אפלים ודרמטיים. כך היה בסרט "פולוק", בו גילמה את פילגשו של צייר מעונה, ב"נפלאות התבונה" גילמה את אשתו של גאון סכיזופרני, תפקיד שזיכה אותה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב.