בהזדהות עם מאבק תנועת הפנתרים השחורים בארצות הברית לשוויון זכויות בין שחורים ללבנים, נוצרו גיבורי על שחורים נוספים: להב בקבר דרקולה (1973), האח וודו (1973), ביל פוסטר (1975) שיצאו על ידי הוצאת מארוול. מן הצד השני, חברת DC קומיקס הוציאה את גרין לנטרן ג'ון סטיוארט (1972), טיירוק (1976) ברק שחור (1977) ועוד.
הסולידריות שהביעו הקומיקסאים עם מחאת הפנתרים השחורים הובילה לחיזוק המאבק. בסדרה התיעודית ההיסטוריה הסודית של הקומיקס ששודרה בערוץ ההיסטוריה בהנחיית רוברט קירקמן, תוארה דמותו של הפנתר השחור כמשפיעה בולטת במחאה בעד שוויון הזכויות באמריקה.
שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20.
בשנות השמונים של המאה ה-20 החלו קומיקסאים למתוח את גבולות הז'אנר, וליצור קומיקס המיועד למבוגרים ולא לילדים ונוער, בהימנעם מהחותם של רשות הקוד של הקומיקס. כך, שינוי אדיר חל בחברת הקומיקס מארוול, כשיוצריה החלו ליצור חוברות ורומנים גרפיים עטורי אלימות, גסויות, עלילות עצובות ואפלות, עומק ומאפיינים ספרותיים מורכבים, בולט בהם הוא פרנק מילר עם הריצה שלו על דרדוויל. אחריה, גם חברת DC קומיקס החלה לייצר קומיקס אפל ואלים גם כן, כגון מאת אלן מור ובריאן בולנד. קומיקסאים נוספים יצרו רומנים גרפים המבוססים על דמויות ישנות אך בעלי אופי חדשני ופסיכולוגי. גורם משמעותי לשינוי הזה היה "הפלישה הבריטית" ; קומיקסאים בריטים שעבדו בהוצאות כגון 2000AD ומעולם לא נאלצו להתכופף לקוד הקומיקס החלו להיות מחוזרים בידי הוצאות לאור אמריקאיות, ובעיקר בידי עורכת בחברת די.סי. בשם קארן ברגר. בין היוצרים הבריטים הבולטים ב"פלישה": אלן מור, ניל גיימן, פיטר מיליגן, וורן אליס, גארת' אניס וגרנט מוריסון.
בעקבות מספר הצלחות של יוצרים בריטים שהביאה קארן ברגר לדי.סי. עם דמויות ישנות שלא זכו לעדנה זמן רב, קודמה ברגר לעורכת ראשית של חותם חדש וייעודי שיוקדש לקומיקס בוגר. כך השיקה חברת DC קומיקס את החותם "ורטיגו". האמן שסימן את הדרך הזו היה הקומיקסאי ניל גיימן. גיימן יצר עבור ורטיגו את הקומיקס סנדמן על בסיס דמות קומיקס ישנה שבאחזקת די.סי. הסיפורים של גיימן בסנדמן בעלי עומק ומחשבה רבה, ונוגעים בנושאים פילוסופיים ופסיכולוגיים כגון העולם הבא, מוות, חלומות, רצח, סאדיזם, פולחן ועוד. גיליון מס׳ 19 ("חלום ליל קיץ") הוא הקומיקס הראשון (והיחיד עד כה) שזיכה את יוצרו בפרס הפנטזיה העולמי ב-1991.
שנות השמונים והתשעים זכורות גם בעלייתם של רומנים גרפיים המיועדים לקהל לבוגר. הביטוי "רומן גרפי" זכה לפופולריות גוברת בעקבות פרסום ספרו של ויל אייזנר "חוזה עם אלוהים" משנת 1978 ובעקבות השקת קו הרומנים הגרפיים של הוצאת מארוול בשנת 1982. בשנת 1980 החל היוצר ארט ספיגלמן לפרסם פרקים מהרומן הגרפי "" במגזין הקומיקס החשוב "RAW" שבעריכת אשתו פרנסואז מולי. במאוס מספר ספיגלמן את זכרונותיו של אביו מן השואה באמצעות המדיום של קומיקס ומוטיבים גרפיים וסגנוניים של קומיקס כגון השימוש בדמויות אנתרופומורפיות. לאחר שהכרך הראשון של הסיפור נסתיים ופורסם ב-1991, היה מאוס לרומן הגרפי הראשון (ובינתיים היחיד) שזיכה את יוצרו בפרס פוליצר בשנת 1992. רומן גרפי נוסף שנחשב בידי רבים לאחד מהטובים ביותר שנוצרו אי פעם הוא "Watchmen" של אלן מור ודייב גיבונס. גם ברומן גרפי זה העלילה (שפורסמה ב-12 גליונות במהלך השנים 1986–1987) היא יצירה בוגרת ואפלה שאמנם מתרחשת בעולם עם גיבורי על, אך גם מתקיימת בעולם בו השלכות מהעולם האמיתי: מלחמת וייטנאם, המלחמה הקרה, שלטונו של ריצ'רד ניקסון ועוד. היצירה עצמה מאופיינת במבנה לא-ליניארי, עם שילוב של סיפור בתוך סיפור ושבירת מוסכמות של הז'אנר כולל עיסוק בנושא לקיחת החוק לידיים בידי בעלי כוח. לכל אורך שנות השמונים והתשעים פיתחו קומיקסאים את סוגת הרומנים הגרפיים, והובילו להעלאת המודעות ליכולות היצירה המגוונות הטמונות בקומיקס.
Watchmen בולט בעוד היבט, והוא חוזה ההעסקה פורץ-הדרך שאלן מור ודייב גיבונס השיגו במשא ומתן עם ההוצאה לאור די.סי.; שנה לאחר שהספר ייצא מדפוס, כל זכויות היוצרים של Watchmen יועברו למור וגיבונס. כאשר פורסם שזהו החוזה, הדבר רומם את רוחם של הנאבקים למען זכויות יוצרי קומיקס. אולם, מאז ועד היום, די.סי. קומיקס לא איפשרו לספר לצאת מדפוס, וזכויות היוצרים על היצירה נותרו אצל המו״ל. מור, יחד עם פרנק מילר, דייב סים, ורבים אחרים היה בין הקולות הבולטים במאבק למען יחס הוגן לקומיקסאים בתעשייה, כגון המאבקים של ג'ק קירבי וניל אדמס עם מארוול קומיקס להשבת האמנות שלהם ש"נעלמה". השניים זכו להחזרת רכושם בשנת 1987. הקולות הללו החלו לגבור בסוף שנות השמונים ועוד יותר בשנות התשעים.
בנובמבר 1988, מספר קומיקסאים בולטים התכנסו בנורת'האמפטון, מסצ'וסטס, ודנו ביצירת "מגילת הזכויות של הקומיקסאי" (באנגלית: ). היוצרים דרשו את הזכות להיות בעלים של היצירות שלהם, לשלוט בהפצה של היצירות שלהם, והזכות ליחס ותשלום הוגן על העבודה שלהם. את הטיוטה הסופית חיבר הקומיקסאי סקוט מקלאוד.
ב-1986 נעצר מנהל חנות הקומיקס "Friendly Frank's" מייקל קוראה באשמת "הפצת תועבה". ה"תועבה" המדוברת היו מספר חוברות קומיקס אלטרנטיבי, כולל של היוצר רוברט קראמב, בהוצאת קיצ'ן סינק. בעקבות המעצר, הקים המוציא לאור והקומיקסאי דניס קיצ'ן את "קרן ההגנה המשפטית של הקומיקס" (באנגלית: ובקיצור CBLDF) מלכ״ר שמטרתו לסייע בכיסוי הוצאות משפטיות הקשורות בהגנה על חופש הביטוי בקומיקס עבור קומיקסאים, מוציאים לאור, וחנויות קומיקס שנקלעים לצרה משפטית. כך למשל ב-1991 הקומיקסאי פול מבריידס הסתייע ב-CBLDF כדי לעטור נגד חוק במדינת קליפורניה שדרש להטיל מס מכירה על ממכר רצועות קומיקס, וזאת בניגוד לעיתונים, מגזינים, או ספרים שמוגנים ממיסוי שכזה בעקבות הוראות מהתיקון הראשון לחוקה האמריקאית. ה-CBLDF הגן או סייע משפטית לעשרות קומיקסאים ונאבק ומשדל כנגד צנזורה.
ב-1992 פרשו מספר קומיקסאים פופולריים שעבדו במארוול והקימו חברת קומיקס משלהם בשם אימ'ג קומיקס. אימג' תשמש מודל ודוגמה בולטת להוצאת קומיקס בבעלות היוצרים. השותפים להקמת אימג' - ג'ים לי, טוד מקפרלן, רוב לייפילד, אריק לארסן, ג'ים ולנטינו, מארק סילבסטרי ווילס פורטסיו - כולם יוצרים בעלי שם, חשו שהיחס של החברות הגדולות כלפיהם לא היה הוגן. הם לא היו הבעלים של הדמויות שיצרו, והרוויחו מעט תמלוגים על שימושים מאוחרים של העבודה היצירתית שלהם (כגון מרצ'נדייזינג). הוצאת אימג' היוותה מטרייה רחבה בה כל אחד מהחברים המקוריים היה בעליו של סטודיו אוטונומי מהאחרים. מספר יצירות שיצאו תחת אימג' בשנות התשעים כגון ספון וויצ'בלייד היוו תחרות רצינית לגיבורי העל הוותיקים של החברות הגדולות ונמכרו בעותקים רבים. בעקבות ההצלחה של יוצרי אימג', קומיקסאים נוספים ניסו את מזלם בהוצאת קומיקס מקורי בבעלותם, כגון ג'ו מדוריה עם Battle Chasers או קורט ביוזיק, אלכס רוס וברנט אנדרסון עם Astro City. לקראת שנות האלפיים חלק הולך וגדל בחברה הוא קו "Image Central" בה אימג' מציעה לקומיקסאים אחרים את אותה שליטה-מלאה שהשותפים שהקימו את אימג' נהנים ממנה. אימג' במהרה נעשתה הוצאת הקומיקס השלישית בגודלה בארה״ב אחרי מארוול ודי.סי., כאשר החל מתחילת שנות האלפיים חטיבת Image Central גדולה מכל חטיבות הסטודיו של השותפים גם יחד.
הכרה בתרבות המיינסטרים.
בעוד קומיקסאים רבים נודעו בין קהל הקוראים שלהם כבר בשנות הארבעים, מספר יוצרי קומיקס בסוף שנות השמונים והתשעים התפרסמו באוכלוסייה הכללית. אלה כללו את טוד מקפרלן, ניל גיימן, אלן מור ופרנק מילר. חלקם, כגון גיימן, עברו מקומיקס לכתוב רומנים מצליחים. אחרים, כגון מילר, הפכו לתסריטאים ובמאים בהוליווד. ובכיוון ההפוך, סופרים, במאים ומפיקי קולנוע וטלוויזיה החלו להיכנס לתחום הקומיקס. ג'יי מייקל סטרזינסקי, יוצר סדרת הטלוויזיה "בבילון 5", גויס לכתוב את סדרת ספיידרמן המרכזית במארוול ומאז כתב סדרות רבות כולל סדרות מקוריות משלו. הבמאי והמפיק רג'ינלד האדלין הפך לכותב של הפנתר השחור של מארוול. ג'וס וידון, יוצר סדרת הטלוויזיה "באפי ציידת הערפדים", כתב בין היתר את סדרות האקס-מן וה-Runaways של מארוול, וסדרות המשך ביקום הטלוויזיוני של "באפי". ריצ'רד דונר, שביים את סרטי סופרמן בשנות השבעים והשמונים, כתב קומיקס של סופרמן בגיליון שיצא בשנת 2006 ביחד עם סופר הקומיקס (ועוזר ההפקה לשעבר של דונר) ג'ף ג'ונס. פול דיני, המפיק והכותב של באטמן: הסדרה המצוירת ו, החל לכתוב ב-DC בשנת 1994 לפרויקטים מיוחדים ונעשה הכותב של הכותר הראשי של באטמן בשנת 2006. הקריירה של הקומיקסאים פיטר דייוויד וגרג ראקה כסופרי רומנים התפתחה במקביל לקריירת הקומיקס שלהם. מייקל שייבון שזכה בפרס פוליצר בעבור "ההרפתקאות המדהימות של קוואליר וקליי", רומן העוסק בתחילת תור הזהב של ספרי הקומיקס, המשיך וכתב קומיקס עבור DC ודארק הורס קומיקס. הסופר בראד מלצר זכה להצלחה בתחום הקומיקס עם משבר זהות השנוי במחלוקת, וכן ריצות על החץ הירוק וליגת הצדק עבור DC. הבמאי קווין סמית' כתב מספר קומיקסים כולל דרדוויל עבור מארוול, באטמן עבור DC, הצרעה הירוקה עבור דינמייט וקומיקס עצמאי בבעלותו המתרחש ביקום הקולנועי שלו. הבמאי דארן ארונופסקי הוציא גרסאות קומיקס של סרטיו המעיין והמבול, הראשון על פי התסריט המקורי, לאחר שנאלץ לשנות את התסריט בהתאם לאילוצי הפקה ותקציב.
קומיקס מקוון – "ובקומיקס".