בסוף 1950 סיים צידון את קורס הטיס במגמת קרב, והוצב בטייסת הקרב הראשונה של חיל האוויר בבסיס רמת דוד (שאוישה עד אז ברובה על ידי אנשי מח"ל). במקביל לתפקידו כטייס קרב, מונה גם כקצין קישור מודיעין ומבצעים בין חיל האוויר לחיל הים.
ב-1951 התמנה לטייס הניסוי הישראלי הראשון, בטייסת (לימים יחידת תחזוקה) שפעלה בבסיס תל נוף ועסקה בשיקום/הצלה של מטוסים שונים מימי מלחמת העולם השנייה. מאז ועד שחרורו משירות מילואים הטיס כטייס קרב, כטייס ניסוי ובמסגרת פרויקטים אחרים עשרות סוגי מטוסים – מטוסי קרב, מטוסי תובלה ומסוקים.
ב-1954 עבר הסבה למטוסי הסילון הראשונים של חיל האוויר, ה"גלוסטר מטאור". ב-1955 הוטלה עליו המשימה להקים טייסת קרב לילה ומזג אוויר גרוע, דהינו קרב "אל-ראות", מונח שהוא טבע (ודן טולקובסקי אישר).
ב-1 בספטמבר 1955 השתתף (כמספר 2) בקרב אוויר שנערך בין מטוסי "מטאור" ישראלים לבין ארבעה מטוסי "ומפייר" מצריים שחדרו לשטח ישראל באזור שמצפון לרצועת עזה. שני מטוסים מצריים הופלו מעל שטח ישראל על ידי מספר 1 (אהרון יואלי). הקרב הופסק כשהמטוסים הישראלים לא קיבלו אישור לבצע מרדף בשטח מצרים.
בספטמבר 1955 יצא לבריטניה כדי להתאמן עם חיל האוויר המלכותי (RAF) ביירוט בתנאי אל-ראות. באוגוסט 1956 הקים את "טייסת העטלף" ונתן לה את סיסמתה "ביום בליל בערפל" (המבוססת על שורה מתוך אחד משירי הפלמ"ח, כזכר לימיו בתקופת ההעפלה).
ערב מבצע סיני, בליל 28 - 29 באוקטובר 1956, השתתף צידון ב"מבצע תרנגול". מטוס "מטאור" אל-ראות NF-13 שהטיס צידון (עם נווט הקרב הראשון בחיל האוויר אלישיב ברוש, "שיבי") יירט והפיל בים התיכון, במרחק רב מחופי הארץ, מטוס איליושין Il-14 מצרי ובו 16 קצינים מצריים בכירים שסיימו ביקור בסוריה (בדיעבד התברר כי הרמטכ"ל המצרי, עבד אל-חכים עאמר, שהיה אמור להיות במטוס והיה היעד העיקרי של מבצע זה, לא עלה על המטוס).
במלחמה עצמה לא הייתה תוכנית להפעיל את טייסת העטלף (באותה עת היו בה רק שלושה מטוסים). צידון ביצע סיורים בטווח רחוק כדי לנסות לאתר משלוחים מוטסים סובייטיים למצרים.
תוך כדי שירותו כמפקד "טייסת העטלף", מונה צידון כראש פרויקט מטוס הקרב הכבד הצרפתי החדש מסוג "ווטור" שהחיל רכש. משימה זו כללה ניסויי פיתוח חימוש ואת מרבית העברות המטוסים דרך תוניסיה או אלג'יריה (אז עדיין מושבות צרפתיות מורדות), דבר שחייב שהיות תכופות בצרפת.
ב-1959 יצא ללימודים טכנולוגיים בטכניון ובהמשכם יצא להשתלמות בצרפת בבית הספר הגבוה למלחמה (Ecole Superieure de Guerre Aerienne)- (סיים ב-1962).
לאחר תקופה קצרה שבה שימש סגן מפקד בסיס תל נוף, הוטל עליו, ב-1963, לרכז את תחילת תהליך הקליטה של טילי הנ"מ מדגם "הוק", הנשק הראשון שקיבלה ישראל מהממשל בארצות הברית.
בהמשך לפרויקט ה"הוק" מונה כראש ענף במפקדת חיל האוויר (ענף אוויר/2), שהיה מופקד על תכנון חיל האוויר, על פיתוח אמצעי לחימה (אמל"ח), על המודיעין הטכני, על ניסויי טיסה ועל חקר הביצועים גם יחד. בין העבודות שביצע הענף באותה עת היו תכנוני החיל לקראת מלחמה, הגדרת מטוס התקיפה העתידי של החיל, פיתוחי חימוש, הנהגת חקר ביצועים מבצעי ועוד. את תפקידו זה סיים כשהשתחרר משירות קבע בסוף 1966.
צידון המשיך לטוס ולשרת כקצין תיאום אוויר גם במילואים:
צידון שוחרר משירות מילואים פעיל ב-1984 בדרגת אלוף-משנה, לאחר שהשלים 41 שנות שירות מבצעי.
פעילות עסקית בתעשייה.
אחרי שחרורו משירות הקבע פנה צידון לתעשייה. הוא שימש תחילה מנכ"ל חברת "בליס ישראל", שעסקה בעיקר בייצור מכבשים כבדים לעיבוד מתכת. ב-1968 העניק לו נשיא המדינה זלמן שזר את התואר "יצואן מצטיין".
ב-1970 יזם והקים את מפעל "ציקלון מוצרי תעופה" (כיום "סייקלון אוויאיישן פרודקטס" בשליטת "אלביט מערכות") על גבעה מבודדת בין עכו לכרמיאל, המוכרת כיום כפארק תעשיות בר-לב. המפעל התמחה בייצור תת-מרכבים של מטוסים ובשיפוץ מסוקים. ב-1974 מכר את חלקו ב"ציקלון" ופנה להקמת מפעל פרטי קטן של מארזים תעופתיים, "קונטאוויר", בקריית גת, אך המיזם נכשל.
מ-1976 עד 1984 עסק בקידום יצוא תעשייתי של התעשייה האווירית ומפעלים אחרים באמריקה הלטינית. מ-1984 עד 1987 שהה בדרום-אפריקה, כמנכ"ל חברה שהטמיעה בבתי הספר היסודיים שם מערכת הדרכה באמצעות מחשבים שפותחה בישראל במרכז לטכנולוגיה חינוכית.
מאז שעזב את הכנסת (1992), פעל צידון לקדם את הקמתו של מפעל לתחזוקת מטוסי תובלה בבסיס נבטים שבנגב, באמצעות חברת "נבטים שירותי תעופה" שהקים. צידון ארגן קונסורציום של חברות אירופיות ואמריקניות כשותפות לפרויקט, כולל לוקהיד מרטין ובואינג, אך הן נטשו את הפרויקט בשלב מוקדם. הקמת המפעל התעכבה בשל סיבוכים ביורוקרטיים והתנגדות של משרד הביטחון למיקום מיזם פרטי בתוך בסיס נבטים (התנגדות שהוסרה רק ב-2005 לאחר עתירה לבג"ץ), אך הוא לא הוקם לבסוף.
בכנסת.
צידון כיהן כחבר הכנסת ה-12 מטעם צומת. היה חבר בוועדת הכלכלה ובוועדת העלייה והקליטה ובמקביל ניהל פעילות אינטנסיבית בנושאי חוץ ושיטת ממשל.
ב-1990 מונה על ידי שר החקלאות רפאל איתן לעמוד בראש ועדה לאסטרטגיה חקלאית. הוועדה הגישה דו"ח ובו המלצות שונות (לדוגמה: ביטול מועצות הייצור). השר אמנם אימץ את הדו"ח אך מסקנותיו לא בוצעו.
בנובמבר 1991 היה חבר בצוות של ראש הממשלה יצחק שמיר בוועידת השלום במדריד.
צידון היה מיוזמי ה. בשנים 1988–1989 הוגשו לכנסת ארבע הצעות חוק פרטיות נפרדות בנושא הבחירה הישירה. לאחר "התרגיל המסריח" אוחדו ההצעות להצעה אחת שהיו שותפים לה: דוד ליבאי (המערך), אוריאל לין (הליכוד), יואש צידון (צומת) ואמנון רובינשטיין (שינוי) ההצעה התקבלה ב-18 במרץ 1992.
באפריל 1992, לקראת הבחירות לכנסת ה-13, נערכו בחירות מקדימות לרשימת "צומת", בהם לא נבחר, והודח מהמקום השני ברשימה . זאת לאחר שמספר פעלי מרכז ארגנו "דיל" לבחירת גונן שגב במקומו.
הצטרף לליכוד לקראת הבחירות לכנסת ה-14, ובפרימריז לקביעת רשימת הליכוד לכנסת ה-14 הגיע למקום ה-47 בפרימריז עם כ-6,500 קולות ושובץ במקום בלתי ראלי ברשימת הליכוד לכנסת ה-14.
פעילות ציבורית.
צידון היה פעיל בגופים ומוסדות רבים ובכללם:
משפחתו.
היה נשוי לראיסה לבית שרירא, אחות במקצועה שפעלה עמו במחנות המעצר בקפריסין. אב לשלושה ילדים: ד"ר ארנה ברי, מדענית מחשב שכיהנה כמדענית הראשית במשרד התמ"ס, עו"ד רם צידון ופרופסור דני צידון, כלכלן שכיהן כמשנה למנכ"ל בנק לאומי.
יואש צידון נפטר בשנת 2015, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ שדות ים.
פרסומים.
ניירות עמדה ומאמרים.
מאז 1967 פרסם צידון מאות מאמרים בעברית ובאנגלית בנושאים חוקתיים, נורמטיביים וביטחוניים-אסטרטגיים ובהם:
צידון היה שותף ב"פרויקט דניאל", ניסיון פרטי של קבוצת חוקרים - ארבעה ישראלים ושני אמריקנים - לנתח, להעריך ולהציע מסקנות לגבי עתידה האסטרטגי של ישראל במקרה שיושת עליה נשק השמדה המונית. המסמך הוגש לראש ממשלת ישראל אריאל שרון ב-2003.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
החזית הסנדיניסטית לשחרור לאומי
צ'אטו
קומפלקס קו-שרשרת
ספרית הקונגרס
מזנון (ארוחה)
ארוחת מִזְנוֹן (מכונה גם "בּוּפֶה", מצרפתית: buffet) היא שיטת הגשת מזון, בה המאכלים אינם מוגשים אל השולחן אלא נבחרים על ידי הסועדים מדלפקי הגשה המכונים "מזנון". השיטה קרויה על שם הרהיט "מזנון" - שידה ארוכה שניתן להגיש על גביה מזון, אם כי בישראל אינה משמשת לכך אלא כרהיט סלוני.
באירוח ביתי ארוחת מזנון מוגשת כאשר אין מקום להושיב את כל האורחים סביב שולחנות או כאשר מוגשת ארוחת מתאבנים. המאכלים מונחים על שולחן יחד עם כלי אוכל וסכו"ם, כך שכל סועד יבחר כרצונו. את הארוחה אוכלים בישיבה עם הצלחת על הברכיים או על שולחנות-צד קטנים.
באירועים כגון חתונות או כנסים, ארוחת מזנון מוגשת על דלפקים ארוכים, כל אורח בוחר כרצונו תוך צעידה לאורך המזנון ולבסוף הוא ניגש עם מנתו לשולחן הערוך לארוחה. אותה שיטה משמשת גם בחלק מבתי הקפה ומסעדות, שם היא מכונה "שירות עצמי", ובסוף המזנון מוצבת קופה לתשלום לפי המנות שבחר הלקוח. ישנן מסעדות בהן מונהגת הגשה בשיטת מזנון לארוחת "אכול כפי יכולתך", בה התשלום קבוע מראש והסועדים יכולים לבחור מבחר וכמות מנות כרצונם.
בבתי מלון בישראל נהוגה לרוב שיטת הגשה זו, בפרט בארוחת הבוקר.
שיטת הגשה זו נחשבת פחות אלגנטית מהגשה אל השולחנות, אולם היא מאפשרת להסעיד מספר רב של סועדים תוך הקטנת צוות המלצרים. יתרונותיה לסועדים הם באפשרות לבחור מתוך מגוון מנות ולבחון את האוכל מקרוב לפני בחירתם, דבר שאינו אפשרי בבחירה מתוך תפריט.
היסטוריה.
המזנון המודרני פותח בצרפת במאה ה-18 והתפשט עד מהרה ברחבי אירופה. המונח "מזנון" התייחס במקור לשולחן ההגשה, אך הושאל כשמה של שיטת ההגשה. במדינות דוברות אנגלית נפוצה שיטה זו מאמצע המאה ה-19.
כאשר הבעלות על כסף וזהב סימלה את עושרן של ממלכות, הצגתו באמצעות כלי אוכל ממתכות אלו הייתה פעולה פוליטית יותר מאשר הפגנה של צריכה ראוותנית. במאה ה-16 המונח הצרפתי "buffet" ("מזנון") התייחס הן לתצוגת הכלים והן לרהיט מעוטר לרוב בבד יקר עליו הוצגו הכלים. בהמשך המאה המונח התייחס לרוב לשידה מגולפת מוקפת מדפים. מקורו של מנהג התצוגות השופעות כלי אוכל יוקרתיים היה כנראה בחצר האופנתית של דוכסות בורגונדיה והוא אומץ בצרפת. התצוגות הבארוקיות של כסף וזהב בהשפעת לואי ה-14 הונצחו בציוריהם של אלכסנדר-פרנסואה דפורט (Alexandre-François Desportes) ואחרים, בטרם הוכרח לואי ה-14 לשלוח את כלי הכסף ורהיטי הכסף שלו למטבעה, למימון המלחמות בסוף תקופת שלטונו.