יוז'ף שווייצר (בהונגרית: Schweitzer József; וספרם, 13 באוקטובר 1922 – בודפשט, 5 בפברואר 2015) היה הרב הראשי של היהדות הנאולוגית בהונגריה, מדען, זוכה פרס סצ'ני, היסטוריון דת, פרופסור באוניברסיטה.
ביוגרפיה.
שווייצר נולד בעיר וספרם כבנם של שאנדור שווייצר, עורך דין ושל פרידריקה הופר. הוא היה עוד תינוק כשאיבד את אמו. סבו מצד אמו היה ארמין הופר הרב של העיר סנטש ואחר כך הרב של וספרם. שווייצר הגיע לבירת הונגריה בודפשט כילד קטן, שם החל את בית הספר היסודי. בשנת 1940 סיים את לימודיו בגימנסיה היהודית של בודפשט. הוא נקרא לשירות העבודה (שרות של עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי) במלחמת העולם השנייה ואחר כך הסתתר בבודפשט. בשנת 1945 התחיל את לימודיו באוניברסיטת פטר פאזמאני, בפקולטה למדעי הרוח, היום אוניברסיטת אטווש לוראנד, ובשנת 1947 קיבל דוקטורט במדעי הרוח. במקביל למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט וקיבל סמיכה לרבנות גם כן בשנת 1947. בין השנים 1948–1981 היה הרב הראשי בפץ'. משנת 1964 היה מרצה בבית המדרש לרבנים בבודפשט שנקראת גם האוניברסיטה ללימודי יהדות. בשנת 1981 הוזמן להיות הרב הראשי של הקהילה היהודית בבודפשט ומילא תפקיד זה עד 1985. באותה תקופה, כפרופסור באוניברסיטה, מונה למנהל בית המדרש לרבנים בבודפשט, תפקיד שכיהן בו עד 1997. בשנת 1994 נבחר לרב הראשי של הקהילות הנאולוגיות בהונגריה, תפקיד אותו מילא עד שנת 2000.
אשתו הייתה אגנש שפיצר והם נישאו בשנת 1951. נולדו להם שני ילדים (יהודית, 1958; גאבור, 1964) ושלושה נכדים.
מקום קבורתו בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
כתביו.
בשפת המקור:
בתרגום לעברית:
מגפת הקורונה בליכטנשטיין
התפשטות מגפת הקורונה בליכטנשטיין החלה בתחילת מרץ 2020.
התפשטות המגפה.
ב-11 בפברואר הקימה ממשלת ליכטנשטיין צוות אשר נקרא "נגיף הקורונה החדש COVID-19", שבראשו עמד חבר מועצת הממשלה מאורו פדרציני שתפקידו לפקח על ההתפתחויות הקשורות לנגיף הקורונה ולתאם את האמצעים הנחוצים עבור ליכטנשטיין.
ב-26 בפברואר הודיעה ממשלת ליכטנשטיין כי המדינה נמצאת בכוננות גבוהה למקרים אפשריים של נגיף הקורונה, אם כי עד כה לא התקבלו דיווחים מאושרים.
ב-3 במרץ הודיעה ליכטנשטיין על מקרה ראשון של הדבקה בנגיף הקורונה בשטחה. מדובר בצעיר שהיה בקשר עם חולה מאומת בשווייץ. הוא פיתח תסמינים והפנה את עצמו לבית החולים הממלכתי שם אושר כי הוא חולה בנגיף הקורונה. כעת הוא מבודד בבית החולים הממלכתי.
ב-16 במרץ הטילה ממשלת ליכטנשטיין הגבלות משמעותיות על חיי החברה בליכטנשטיין, כמו הגבלת אירועים ואיסורים על פעילויות בידור ופנאי להאטת התפשטות נגיף הקורונה במדינה.
ב-17 במרץ הוחלט על איסור כללי על אירועים וסגירות נוספות וב-20 במרץ דווח על צמצום נוסף של המגעים החברתיים.
ב-6 באפריל הודיעה ליכטנשטיין על מקרה מוות ראשון בשטחה כתוצאה מהידבקות בנגיף הקורונה. הקורבן, הוא אדם קשיש שהתגורר בבית אבות בשאן והיה מבודד במקום.
הר אסגארד
הר אסגארד (באנגלית: Mount Asgard) הוא הר בעל שתי פסגות תאומות להן פסגה שטוחה, בשטח הפארק הלאומי אויואיטוק, שבחצי האי קמברלנד באי באפין, בטריטוריית נונאוט, שבקנדה.
הפסגה הצפונית היא הגבוהה מבין השתים; את שתי הפסגות התאומות מחבר אוכף.
גובהה של הפסגה הצפונית 2,015 מטרים מעל פני הים.
בשל מראהו הייחודי, הר אסגרד הוא המפורסם ביותר מבין הרי באפין.
היסטוריה.
מקור השם.
שמו האינואיטי של ההר הוא סיבאניטירוטינגואק (Sivanitirutinguak).
ההר נקרא על שם אסגארד, ביתם של ההאלים במיתולוגיה הנורדית (וזאת בדומה להרים נוספים באזור הקרויים אף הם על שם דמויות מהמיתולוגיה הנורדית).
הטיפוס על ההר.
ב-13 ביולי 1953 מטפסי הרים העפילו לראשונה לפסגה הגבוהה יותר של הר אסגרד (הצפונית משתי הפסגות) - היו אלה פ. ביירד (P. Baird) הקנדי, שהוביל משלחת בה היו חברים: ג'יי. ובר (J. Weber), ג'יי. מארמט (J. Marmet), ו-ה. רות'ליסברגר (H. Röthlisberger) - מדענים שווייצרים שהיו חברים במשלחת חקר האי באפין של המכון הארקטי (Arctic Institute Baffin Island Expedition). המטפסים טיפסו על ציה המזרחי של הפסגת הצפונית, עד שהגיעו לאוכף בין שתי הפסגות, וממנו טיפסו לראש הפסגה הצפונית.
בשנת 1971 מטפסי הרים העפילו לראשונה לפסגה דרומית - היו אלה ג'י. לי (G. Lee), ר. ווד (R. Wood), פ. קלאנקי (P. Clanky), ג'יי. פאבור (J. Pavur), י. קאמיסאווה (Y. Kamisawa) ו-פ. קוך (P. Koch)
בקולנוע.
בשנת 1976 ביצע הפעלולן ריק סילבסטר קפיצת בסיס, מעל ההר עם מצנח שעליו דגל בריטניה לצורך צילום סצנת הפתיחה של סרט ג'יימס בונד"המרגלת שאהבה אותי" - סצנה זו נחשבת הסצנה המותחת ביותר מבין כל סצנות הפתיחה של סרטי ג'יימס בונד (אף שעל פי עלילת הסרט, הקפיצה אמורה הייתה להתרחש באלפים האוסטריים. צוות פעלולים וצוות הקולנוע הגיעו לפסגה במסוק; עלות צילום הסצנה הייתה 500,000 דולר אמריקאי; הפעלולן קיבל 30,000 דולר אמריקאי:
הדיוויזיה ה-51 (בריטניה)
הדיוויזיה ה-51 של הצבא הבריטי (היילנד) היא דיוויזיה בריטית אשר לחמה במלחמות העולם.
היסטוריה.
הקמת הדיוויזיה.
הדיוויזיה הוקמה בשנת 1908 כחלק מהצבא הטריטוריאלי, שנועד להחליף את יחידות הצבא הסדיר כאשר אלה היו במשימות מעבר לים.
מלחמת העולם הראשונה.
בקיץ 1914 גויסה הדיוויזיה והחלה באימונים, ובמאי 1915 נשלחה הדיוויזיה לצרפת. מאחר ש-6 מגדודי הדיוויזיה שימשו להקמת יחידות חדשות, הושלמה הדיוויזיה בחטיבה ממערב לנקשייר ו-2 גדודים משפלת סקוטלנד. עם הגיעה לצרפת נשלחה הדיוויזיה לפלנדריה, שם לחמה בקרב איפר השני. בינואר 1916 הושלמה הדיוויזיה בגדודים הנוספים מרמת סקוטלנד, ועד מהרה הראתה את כוחה במהלך הקרב על הסום. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות השונים בחזית המערבית, ובכלל זה קרב אראס, קרב קמברה, מתקפת האביב ומתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה שוחררו חיילי הדיוויזיה, ובשנת 1919 פורקה הדיוויזיה.
בין המלחמות.
בשנת 1921 הוקמה הדיוויזיה מחדש, כחלק מהצבא הטריטוריאלי. בשנת 1937 מונה ויקטור פורצ'ן למפקד הדיוויזיה, ובשנת 1939 הוחלט על הכפלת כוח הצבא הבריטי, ועל בסיס הדיוויזיה הוקמה הדיוויזיה ה-9 (היילנד).
מלחמת העולם השנייה.
בינואר 1940 נשלחה הדיוויזיה לצרפת והוצבה תחת פיקוד הקורפוס ה-1, ובאפריל הועברה תחת פיקוד הארמייה הצרפתית השלישית. הדיוויזיה ה-51 נותרה בצרפת לאחר הפינוי מדנקירק, לאחר שהוקצתה לקורפוס ה-9 הצרפתי במסגרת הארמייה הצרפתית העשירית, ולחמה יחד עם הצרפתים במהלך מבצע אדום. לאחר שהפינוי הימי התברר כבלתי אפשרי ונגמר מלאי התחמושת, נאלץ פורצ'ן להיכנע יחד עם חלקה הגדול של הדיוויזיה בסן ואלרי אן-קו. חטיבה אחת נסוגה קודם לכן ללה האבר וכך נמנעה מלכידה.
באוגוסט 1940 הפכה הדיוויזיה ה-9 (היילנד) לדיוויזיה ה-51 החדשה, בפיקודו של אלן קנינגהם, ולאחר מכן בפיקודו של ניל ריצ'י, והיא התאמנה על מנת למנוע פלישה גרמנית לבריטניה. ביוני 1941 נשלח ריצ'י ל ודאגלס וימברלי, ששירת עם הדיוויזיה המקורית ה-51 (היילנד) במלחמת העולם הראשונה ולאחרונה פיקד על החטיבה ה-152, קיבל את הפיקוד. עם הגעתו של וימברלי לתפקיד, החלו אימונים מאומצים לפעולות עתידיות מעבר לים. עד יוני 1942 הוטל על הדיוויזיה להתכונן לשירות מעבר לים. באוגוסט 1942 הגיעה הדיוויזיה למצרים, ובאוקטובר לחמה הדיוויזיה בקרב אל עלמיין השני. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות המערכה בתוניסיה ובפלישת בעלות הברית לסיציליה, ולאחר מכן חזרה לבריטניה על מנת להתכונן לקראת הפלישה לנורמנדי.
ב-7 ביוני 1944 נחתה הדיוויזיה בפיקודו של צ'ארלס בולן-סמית בנורמנדי, שם לחמה הדיוויזיה במהלך המערכה בנורמנדי כחלק מהקורפוס ה-1 בפיקודו של ג'ון קרוקר. ביצועי הדיוויזיה היו מאכזבים, ובשל כך מונה טום רני למפקד הדיוויזיה. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בשחרור נמלי התעלה, ובאוקטובר 1944 עברה להילחם תחת פיקודו הקורפוס ה-30 בפיקודו של בריאן הורוקס, עמו לחמה במהלך הקרב על הבליטה. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות הקשים בגרמניה, ובכלל זה בצליחת הריין. במהלך הקרבות נהרג טום רני, וגורדון הולמס אלכסנדר מקמילן מונה במקומו למפקד הדיוויזיה, ופיקד עליה עד סיום הקרבות.
לאחר המלחמה.
בשנת 1946 פורקה הדיוויזיה, ובשנת 1947 הוקמה הדיוויזיה הסקוטית ה-51/52, אולם היא פוצלה בשנת 1950 לחטיבה ה-51 (היילנד) ולחטיבה ה-52 (לואולנד), אשר הפכו בשנת 1961 לפיקודים מחוזיים, וכיום הם מהווים את גדודי המילואים של הרגימנט המלכותי של סקוטלנד.
Dancing Lasha Tumbai
Dacning Lasha Tumbai ("לרקוד לָאשָׁה טוּמְבָּאי", באוקראינית: Данцінґ Лаша Тумбай, מכונה לעיתים גם "זיבן זיבן"), הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת האוקראינית ורקה סרדוצ'קה (אנדריי דנילקו). את השיר כתב דנילקו עצמו. השיר ידוע בעיקר בתור השיר שייצג את אוקראינה באירוויזיון 2007, שנערך בהלסינקי.
כותרת השיר המקורית הייתה "Danzing", אך היא שונתה בגלל מחלוקת סביב המילים. השיר כולל מילים בארבע שפות: גרמנית, אנגלית, רוסית ואוקראינית.
באירוויזיון.
בתחרות האירוויזיון, "Dancing Lasha Tumbai" סיים במקום השני אחרי Molitva של סרביה, אותו שרה הזמרת מריה שריפוביץ'.
באירוויזיון, ליוו את סרדוקצ'ה חמישה זמרי ליווי ורקדנים, לבושים בכסף וזהב. סרדוצ'קה לבשה את המספר '69' על גבה, בהתייחס לתנוחה המינית. שני הרקדנים המלווים העיקריים משני צדי זה לבשו את המספר '18', בהתייחס למספר של השיר בתחרות.
מחלוקות.