מיתוס נפוץ הוא שספריית הוותיקן מחזיקה באוסף הפורנוגרפיה הגדול בעולם. טענה זו אינה נכונה. לספרייה יש מעט מאוד חומרים פורנוגרפיים, רובם בתיקיית העתקים של העבודה על רשימת הספרים האסורים. ישנם גם מעט מאוד יצירות אומנות ארוטיות, אך פחות אף מזה מאז תקופת הרנסאנס.
ספריית הוותיקן היא ספרייה עיונית בנושאים כמו היסטוריה, חוק, פילוסופיה ותאולוגיה. הספרייה פתוחה לכל אחד המסוגל להראות את סגולותיו ולהסביר את הצורך המחקרי שלו להשתמש באוסף.
כתבי היד העבריים.
בספרית הוותיקן נמצא אוסף כנראה הגדול בעולם של כתבי יד עבריים מתקופת הרנסאנס וימי הביניים. הוא מכיל אוסף של מעל 600 כתבי יד עבריים. כתבי היד מתפרסים על פני כל הספרות היהודית – תנ"ך, תרגום ופרשנות התנ"ך, תלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי, מדרשי הלכה, מדרשי אגדה, מחזורים, קבלה ועוד.
כתב היד הקדום ביותר הוא מסוף המאה התשיעית או מתחילת המאה העשירית – זהו כתב היד של הספרא (כתב יד ותיקן 66) הנחשב לבכיר כתבי היד של הספרא.
כתבי יד חשובים אחרים –
כתב יד של התלמוד הירושלמי – ותיקן 133, המכיל את מסכת סוטה וכמעט כל סדר זרעים. נחשב לכתב היד השני בחשיבותו של הירושלמי (אחרי כתב יד ליידן).
כתב יד של הספרי – ותיקן 32 – בכיר כתבי היד של הספרי.
כתבי יד לכמעט כל מסכתות התלמוד הבבלי.
סקירה מקיפה של כתבי היד העבריים בספרייה בוצעה בשנת 2008 על ידי בנימין ריצ'לר ופרופ' מלאכי בית אריה.
שלמה צמח
שלמה צֶמַח (2 ביוני 1886 – 6 בנובמבר 1974) היה חלוץ, סופר ומחנך עברי. חברו מנוער של דוד בן-גוריון, ומראשוני העלייה השנייה. חתן פרס ביאליק לספרות יפה (1944) ופרס ישראל לספרות יפה (תשכ"ה-1965).
ביוגרפיה.
צמח נולד בעיר פלונסק שבפולין הרוסית בשנת תרמ"ו (1886), נצר לר' אברהם אבלי הלוי גומבינר (בעל ה"מגן אברהם") וצאצאו ר' צבי הירש הלוי מפלונצק (בעל "צמח לאברהם"; מכאן שם משפחתו). הוא בן גילו וחברו של בן-גוריון. קיבל חינוך מסורתי בחדר ובבית המדרש. בהיותם בני 14 ייסדו בן-גוריון וצמח בפלונסק אגודת נוער ציונית בשם "אגודת עזרא", שחבריה החליטו לדבר עברית בלבד.
צמח עלה לארץ ישראל בשנת 1904, בראשית ימי העלייה השנייה. חמש שנים היה פועל חקלאי במושבות העבריות. בספרו "שנה ראשונה" שפורסם בשנת 1952, הביא תיאור של שיחותיו עם האיכרים על בעיות התקופה. צמח היה ממייסדי "הפועל הצעיר" בשנת 1905 וממייסדי "החורש" עם אליעזר שוחט ב-1907.
בשנים 1909–1914 למד צמח חקלאות, ספרות ופילוסופיה בצרפת. בשנת 1914 הוסמך כמהנדס חקלאי, ויצא לבקר את בית הוריו בפלונסק, ועקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה נתקע בפולין. עסק בפעילות ספרותית בוורשה ולאחר מכן באודסה. בשנת 1921 חזר לארץ ישראל. שימש כמורה במקווה ישראל, ואחר כך ניהל את המחלקה להדרכה בתחנת הניסיון החקלאית של ההנהלה הציונית. בשנת 1933 היה ממייסדי בית הספר החקלאי כדורי ומנהלו הראשון.
צמח כתב ספרי עיון וספרי עזר חקלאיים והיה מבקר ספרותי. ערך את כתב העת בחינות בבקורת הספרות בהוצאת מוסד ביאליק, מהקמתו בשנת 1952 ועד שנת 1956, כאשר התפטר. בעקבות כך הפסיקה, ב-1957, הופעת כתב העת.
ערך את כתב העת הספרותי "מאזנים". זכה בפרס ברנר ב-1955, והיה חתן פרס ישראל לספרות יפה לשנת ה'תשכ"ה (1965).
שלמה צמח נפטר בשנת 1974. על שמו נקרא רחוב בירושלים בשכונת יפה נוף.
בתו הייתה חוקרת ומתרגמת הספרות עדה צמח ובן-דודו דוד צמח היה מתרגם ופובליציסט באירופה.
בשנת 2006 פרסמה חוקרת הספרות נורית גוברין מאמר בעיתון "הארץ", שבו תיארה את יחסי החברות-יריבות ששררו בין בן-גוריון וצמח מאז ילדותם המשותפת בפלונסק ולכל אורך ימי חייהם. החוקרת ניתחה סיפור של צמח בשם "רזלה ועטרה" שפורסם בשנת 1930, המספר ספורן של שתי פרדות ומצאה בו אלגוריה על פרשת יחסיהם של הסופר ובן-גוריון.
בשנת 2010 יצא לאור ספרו של אריה (בודה) בודנהיימר "בזכות החבר מפלונסק", המגולל את סיפורו של שלמה צמח, ובתוכו גם סיפור הידידות והמחלוקת עם דוד בן-גוריון.
אוסוולדו ארניה
אוֹזְוַלְדוּ אֶאוּקְלִידִס די סוֹאוּזָה אָרָנְיָה (בפורטוגזית: Osvaldo Euclides de Sousa Aranha; הגייה: ; 15 בפברואר 1894 - 27 בינואר 1960) היה מדינאי ודיפלומט ברזילאי, הידוע בתולדות מדינת ישראל כמי שניהל את ישיבת האו"ם בכ"ט בנובמבר בה הוחלט על חלוקת שטחה של פלשתינה (א"י) המנדטורית לשתי מדינות, יהודית וערבית - החלטה שעל בסיסה הוקמה מדינת ישראל.
ארניה נולד בעיר אלגרטה במדינת ריו גראנדה דו סול, ולמד משפטים ומדעי החברה. הוא קיבל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת ריו דה ז'אנירו ב-1916. לאחר סיום לימודיו עסק במקצוע עריכת הדין ובמסגרת עבודתו יצר קשר אישי עם הפוליטיקאי ז'טוליו ורגאס אשר היה אף הוא עורך דין.
ארניה לחם במרידת שנת 1923 כנגד המתנגדים לבחירתו מחדש של בורז'ס דה מדיירוס בפעם החמישית למושל המדינה. הוא פיקד על מיליציה אזרחית, וסייע לדכא את המרידה. בשנת 1925 פתח בקריירה פוליטית, ומונה על ידי דה מדיירוס לראש עיר מולדתו. לאחר מכן נבחר לסנאט של מדינתו.
ארניה סייע לידידו ז'טוליו ורגאס לעלות לשלטון בברזיל, בהפיכה צבאית בשנת 1930. ארניה סייע במשא ומתן עם נציגי הצבא שהביא להכרזה על ורגאס כנשיא. לאחר עלייתו של ורגאס לשלטון בברזיל, קיבל ארניה מספר משרות בכירות. בתחילה מונה למושל מדינתו, ריו גראנדה דו סול, ולאחר מכן שימש בין 1931 ל-1934 בתפקיד שר האוצר. בתפקיד זה תרם רבות להקטנת החוב החיצוני של ברזיל, מטרה חשובה של מדיניות ורגאס. בין 1934 ל-1938 שימש כשגריר ברזיל בארצות הברית, וב-1938 קיבל את תפקיד שר החוץ. בתפקידו זה השתתף בישיבות הראשונות של שרי החוץ של מדינות אמריקה, בהן עוצבה מדיניות החוץ הפאן-אמריקנית במהלך השלבים הראשונים של מלחמת העולם השנייה. בישיבות אלו ארניה המליץ על ניתוק הקשרים הדיפלומטיים עם מדינות הציר. לקשריו האישיים הטובים של ארניה עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט היה חלק חשוב במדיניות החוץ הברזילאית באותה התקופה, וליישום מדיניות "השכן הטוב" עליה הכריז רוזוולט כלפי מדינות אמריקה הלטינית.
במהלך מלחמת העולם השנייה שגריר ברזיל בצרפת לואיס מרטינס דה סוסה דנטאס ניצל את האישור הכללי שקיבל מאוסוולדו ארניה להנפקת מאות ויזות ליהודים שהצליחו בעזרתם לעזוב את צרפת הכבושה.
ארניה עמד בראש הישיבה המיוחדת הראשונה של העצרת הכללית של האומות המאוחדות שהתכנסה בשנת 1947, וכראש המשלחת הברזילאית לארגון החל מסורת שעומדת בעינה עד היום, לפיה הדובר הראשון בכנס חשוב זה הוא תמיד ברזילאי. לארניה חלק חשוב בהקמת מדינת ישראל, כאשר תמך בתוכנית החלוקה ועמד בראש הישיבה בה הצביע הארגון על קבלת התוכנית והקמת מדינת ישראל. הוא אף איפשר פיליבסטר בדיון, שאפשר לסוכנות היהודית לגבש רוב מתאים. מאוחר יותר מסר ארניה את פטיש ההצבעה ואת טופס הרישום המקורי מהצבעה זו למוזיאון בקיבוץ ברור חיל.
כאשר שב ורגאס לשלטון, חזר ארניה לשמש כשר בממשלתו בשנת 1953, אך עם התאבדותו של ורגאס, באוגוסט 1954 התפטר, ופנה לעסקיו הפרטיים. לאחר מכן, לבקשת הנשיא ז'וסלינו קוביצ'ק, שב לשמש כנציג ברזיל באו"ם.
בשנת 1960 מת אוסוולדו ארניה בריו דה ז'אנירו בגיל 66. על שמו נקראים רחובות במספר ערים במדינת ישראל, ובהן תל אביב (מפה), רמת גן (מפה) ובאר שבע (מפה), מועדון לחבר בקיבוץ ברור חיל וכן כיכר בירושלים (מפה) ובניין מעונות במכון ויצמן.
ינה הובאי
יֵנֶה הוּבַּאי (בהונגרית: Hubay Jenő; 15 בספטמבר 1858, בודפשט – 12 במרץ 1937) היה כנר, מלחין ומורה למוזיקה הונגרי ממוצא גרמני.
ביוגרפיה.
הובאי נולד למשפחת מוזיקאים ממוצא גרמני. שמו היה אז אויגן הובר Eugen Huber . אביו היה קרל הובר, יליד הכפר בצפון החבל באנאט, ושם אמו היה לואיזה סברה-Luiza Szevera, אישה ממוצא איטלקי מפשט. סבו, מיכאל הובר, היה מורה למוזיקה דתית (Kantorlehrer) בווריאש.
בשנות העשרים לחייו, כשחי בעולם דובר צרפתית, בחר אויגן הובר לאמץ לו גרסה הונגרית לשמו, ינה הובאי.
הובאי למד נגינה בכינור ומוזיקה אצל אביו, קרל, ששימש ככנר ראשון בבית האופרה הלאומי של הונגריה וכמורה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. את הופעתו הפומבית הראשונה נתן הובאי בגיל 11, בנגינת קונצ'רטו.
בגיל 13 יצא הובאי ללמוד בברלין. הוא שהה שם חמש שנים, כתלמידו של יוזף יואכים. בשנת 1878, על פי עצתו של פרנץ ליסט, הופיע בפעם הראשונה בפריז וזכה להצלחה רבתי. בקהל ישב אותו ערב אנרי וייטאן, שהובאי קשר עמו ידידות אינטימית והיה לתלמידו. בשנת 1882 התמנה הובאי לראש המחלקה ללימודי כינור במכון למוזיקה של בריסל. בשובו להונגריה בשנת 1886 החליף את אביו בתפקיד מנהל האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
ינו הובאי נשא לאשה בת למשפחת הרוזנים צמבריאן.
הוראה.
בין תלמידיו החשובים של הובאי, מלבד יוזף סיגטי ואנדרה גרטלר, היה גם יוג'ין אורמנדי שפנה בהמשך לניצוח) ועדן פרטוש. הוא לימד גם כנרות רבות, ביניהן שטפי גייר, ילי אראניי (אחייניתו של יואכים) ואילונה פהר, כנרת יהודייה, ניצולת שואה, שעלתה לישראל אחרי מלחמת העולם השנייה והייתה למורה לכינור, שהוציאה כמה מטובי הכנרים בעולם.
נגינה.
כסולן, זכה הובאי לשבחים מפי וייטאן, יוהנס ברהמס ורבים אחרים. כנגן מוזיקה קאמרית הקים שתי רביעיות מיתרים, אחת בתקופת שהותו בבריסל ואחת בשנותיו בבודפשט. כלי הנגינה האהוב עליו היה סטרדיוואריוס.
הלחנה.