במונחים של המאה ה-21 היה זה זיכרון איטי שכן לא הייתה אפשרות לגשת למילה עד לרגע שבו המיקום שלה על גבי משטח התוף עבר תחת ראשי הקריאה/כתיבה במהלך הסיבוב (סיבוב התבצע במהירות 12,500 סיבובים לדקה. זמן הגישה הממוצע ללא אופטימיזציה היה 2.5 מילישניות)
סנוניתיים
סנוניתיים ("Hirundinidae") היא משפחת עופות בסדרת ציפורי השיר. ציפורים אלה יודעות לעוף מהר ובלהקות גדולות והן ציידות חרקים מוכשרות.
ציפורי השיר
יער לופחובה
ב' בטבת
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בב' טבת היא ברוב השנים פרשת ויגש. אולם, אם בר המצוה חל בשנה שראש השנה שלה חל בשבת או בשנה חסרה שראש השנה שלה ביום שני (שנה מקביעות בחג או בחה) פרשת בר המצוה היא פרשת מקץ.
רכבות בהודו
הרכבת היא אמצעי התחבורה המקובל ביותר בתת-היבשת ההודית לנסיעות למרחקים ארוכים. הרכבות בכל מדינות הודו מופעלות על ידי החברה הממשלתית "רכבות הודו" (Indian Railways). רשת מסילות רכבת חוצה את הודו לאורכה ולרוחבה, אורכה הכולל של הרשת הוא 63,122 ק"מ. זוהי אחת מרשתות מסילות הברזל הגדולות והעמוסות ביותר בעולם, המסיעה בשנה למעלה מחמישה מיליארד נוסעים ויותר מ-350 מיליון טונות מטען. רכבות מגיעות לעשרים וארבע מדינות ושלוש טריטוריות מתוך מדינות וטריטוריות הודו וכן קיים קישור רכבתי למדינות שכנות: נפאל, בנגלדש ופקיסטן.
תנועת רכבות הנוסעים החלה בהודו בשנת 1853. בשנת 1947, השנה שבה הוכרזה עצמאותה של הודו, היו בה ארבעים ושתיים מערכות נפרדות של מסילות ברזל. בשנת 1951 הולאמו כל רשתות הרכבות בהודו ליחידה מנהלית אחת והפכו לאחת מרשתות הרכבת הגדולות בעולם. "רכבות הודו" היא המעסיק האזרחי השלישי בגודלו בעולם (והמעסיק האזרחי הגדול ביותר בעולם שאינו רב לאומי וכל פעילותו מתבצעת במדינה אחת), עם מיליון ו-400 אלף מועסקים.
היסטוריה.
תוכנית לרשת מסילות רכבת בהודו הוצעה לראשונה בשנת 1832, אבל במשך יותר מעשר שנים לא נעשה דבר בשטח. בשנת 1844 התיר המושל הכללי של הודו, לורד הרדינג, ליזמים פרטיים לבנות רשת מסילות ברזל בהודו. שתי חברות רכבות הוקמו לאחר מכן, וחברת הודו המזרחית הבריטית התבקשה לסייע להן. הודות לעניין שגילו ברכבת משקיעים בריטים רבים, נבנתה המסילה בקצב מהיר ביותר במהלך שנים ספורות. ב-22 בדצמבר 1851 החלה לפעול הרכבת הסדירה הראשונה בהודו, הייתה זו רכבת משא אשר העבירה חומרי בנייה בעיר רורקי (כ-180 ק"מ מצפון לניו דלהי). ב-16 באפריל 1853 נחנכה רכבת הנוסעים הראשונה בין בומביי (מומבאי היום) לטנה, מרחק של 34 ק"מ.
הממשל הבריטי בהודו עודד הקמת חברות רכבות בידי משקיעים פרטיים, תוך הבטחת החזר שנתי של 5% על השקעתם במשך השנים הראשונות להפעלת הרכבת. משתמה עבודת הבנייה הייתה החברה מועברת לידי הממשל, אבל היא המשיכה להפעיל את רשת המסילות שאותן בנתה. בשנת 1880 גדלה רשת מסילות הברזל בהודו לאורך כולל של 14,500 ק"מ. רוב המסילות הובילו מערי הנמל הגדולות, בומביי, מדרס וכלכותה, אל פנים תת-היבשת. בשנת 1895 החל ייצור קטרים בהודו ובשנת 1896 נשלחו מהנדסים וקטרים הודים לבניית רשת המסילות של אוגנדה.
עד מהרה החלו ממלכות עצמאיות בהודו להקים רשת מסילות משלהן והרשת התפשטה לאזורים שהפכו למדינות המרכיבות היום את איחוד המדינות של הודו, כגון אסאם, ראג'סטאן ואנדרה פרדש. בשנת 1901 הוקמה מועצת הרכבת, אף שהסמכות עדיין הייתה בידי המושל הכללי לורד קרזון. מועצת הרכבות פעלה תחת פיקוח משרד המסחר והתעשייה והיו בה שלושה חברים: יושב ראש שהיה פקיד ממשל בתחום הרכבות, מנהל רכבות מאנגליה ונציג של אחת מחברות הרכבות. בתקופה זו החלה חברת הרכבות לצבור רווחים משמעותיים. בשנת 1907 היו כמעט כל חברות הרכבות בהודו בשליטת הממשל.
בשנת 1908 הופיעו הקטרים החשמליים הראשונים בהודו. בתקופת מלחמת העולם הראשונה נעשה שימוש נרחב ברכבות בהודו לצורכי הצבא הבריטי. בתום המלחמה היו הרכבות בהודו במצב קשה, דבר שגרם להתערבות ממשלתית בניהול הרכבות. כחלק מן המאמץ להבריא את רשת הרכבות הוחלט בשנת 1920 על הפרדת תקציב הרכבת מן התקציב הממשלתי הכללי.
מלחמת העולם השנייה פגעה קשות ברשת הרכבות בהודו, כיוון שציוד נייד רב נשלח למזרח התיכון ומוסכי רכבת רבים הוסבו למפעלי נשק. בעת הכרזת עצמאותה של הודו, בשנת 1947, עבר חלק משמעותי מרשת המסילות ומן הציוד הנייד לרשות המדינה החדשה, פקיסטן. חברת הרכבות של הודו איחדה לתוכה ארבעים ושתיים מערכות נפרדות של מסילות ברזל, כולל שלושים ושתיים שהיו בבעלות נסיכויות הודיות.
בשנת 1951 ננטשה החלוקה הישנה למערכות הרכבות שונות, לטובת חלוקת הודו לשישה אזורים, תהליך שהושלם בשנת 1952. עד לשנת 1985 הופסק למעשה השימוש בקטרי קיטור לטובת קטרי דיזל וחשמל.
בשנת 1995 מוחשבה כל מערכת ההזמנות של רכבות הנוסעים בהודו.
המסילה.
האורך הכולל של מסילות הברזל בשימוש חברת הרכבות של הודו הוא כ-109,221 ק"מ. לקטעי מסילה שונים נקבעו מהירויות מקסימליות בין 75-160 קמ"ש. בהודו מסילות בשלוש מידות רוחב: מסילה רחבה (1,676 מ"מ), מסילת מטר (1,000 מ"מ) ומסילה צרה (762 מ"מ, או 610 מ"מ). רוחב מסילה סטנדרטית בעולם הוא 1,435 מ"מ. ככל שהמסילה רחבה יותר ניתן להעמיס על הפסים משקל רב יותר, ככל שמרחק ההובלה גדול יותר כדאי לשנע מטענים כבדים יותר. בהודו מרחקי ההובלה יכולים להיות גדולים מאוד ולכן העדיפו לאפשר הובלת מטענים כבדים יותר על המסילה, כלומר להרחיב אותה.
מסילה רחבה - ברוחב 1,676 מ"מ – היא המסילה הנפוצה ביותר בהודו ומהווה כ-86,526 ק"מ מכלל רשת המסילות בהודו. באזורים שבהם קיימת תנועה דלילה יותר נפוצה יותר מסילת מטר – 1,000 מ"מ – למרות שבשנים האחרונות פועלת חברת הרכבות של הודו להעביר את כל רשת המסילות לרוחב אחיד, למסילה הרחבה. מסילות צרות קיימות במספר קווים בשטחים הרריים ובמסילות פרטיות קצרות יחסית, באזורים שבהם קשה להרחיב את תוואי המסילה. סך כל המסילות הצרות הוא 3,651 ק"מ. מסילת נילג'ירי ההררית ומסילת דרג'ילינג ההימלאית, הם שניים מן הקווים ההרריים המפורסמים במסילות צרות. גם בגני חיות בהודו קיימות מסילות ברזל צרות אשר מתוחזקות לעיתים על ידי חברת הרכבות של הודו.
ברוב רשת המסילות ההודית עשויים האדנים מבטון, מפלדה או מיציקות ברזל. מסילות הישנות יותר עדיין קיימים אדנים עשויים מעץ טיק. בטרם הוכנסו לשימוש אדני הבטון, היה בהודו שימוש נרחב באדני מתכת. חברת הרכבות של הודו מחלקת את תת-היבשת לארבעה אזורים בהתאם לטווח הטמפרטורות של המסילה. טווח הטמפרטורות הגדול ביותר מתרחש בראג'סטאן, שם הטווח עשוי להגיע ל-70° צלזיוס.
קטרים.
חברת הרכבות של הודו משתמשת בקוד סיווג מיוחד לזיהוי הקטרים. הקוד מורכב משלוש או ארבע אותיות ולאחריו ספרות המזהות את דגם הקטר (מבחינה כרונולוגית או מבחינת הספק המנוע). לאחר הספרות עשוי להופיע קוד נוסף להבדלים קטנים בתוך הדגם המסוים.
שלוש האותיות (או ארבע), לפי סדר הופעתן משמאל לימין, מסמלות את רוחב המסילה עליה פועל הקטר, מקור הכוח או הדלק של הקטר והיעוד התפעולי של הקטר. רוחב המסילה מסומן W למסילה רחבה, Y למסילת מטר, Z למסילה צרה (762 מ"מ) ו-N למסילה צרה (610 מ"מ). מקור הכוח מסומן D לדיזל, A לחשמל בזרם חילופין, C לחשמל בזרם ישר, CA לשני סוג הזרם החשמלי (AC/DC). היעוד התפעולי מסומן באות G לקטרי משא בלבד, P לקטרי נוסעים בלבד, M לתפעול מעורב (נוסעים ומשא) ו-S לקטרי עיתוק. ספרה הבאה לצד האותיות מסמלת את הספק המנוע של הקטר. כך לדוגמה, הספרה "4" תסמל מנוע עם הספק הנע בין 4,000 כוחות סוס ל-5,000 כ"ס. אות הבאה לאחר הספרה מסמלת את ההספק המאוני בתוך הטווח. כך, האות "A" היא 100 כ"ס נוספים, "B" תסמל 200 כ"ס נוספים, וכך הלאה.
אם כך, קטר המסומל WDM-3D, הוא קטר למסילה רחבה, עם מנוע דיזל, היכול להיות מיועד לרכבות משא ונוסעים ומנועו בעל הספק של 3,400 כ"ס.
קטרי הדיזל הנפוצים ביותר בהודו הם קטרי WDM-2, אשר בייצורם הוחל בשנת 1962. קטר זה, בעל הספק של 2,600 כ"ס, תוכנן על ידי חברת Alco האמריקאית ומיוצר על ידי Diesel Locomotive Works בורנסי, שבהודו. לאחרונה מוחלף קטר זה בקטרים מודרניים יותר, בעלי הספק מנוע משתנה עד ל-4,000 כ"ס.
קטרים מונעי חשמל ראשונים יוצרו על ידי חברת הרכבות של הודו בשנת 1970. יש מגוון גדול של קטרים חשמליים בעלי הספק מנוע בין 2,800-6,350 כ"ס. הקטרים פועלים על סוגי הזרם השונים בהודו. רוב החשמולת בהודו (קווי החשמל המספקים כוח לקטרים) הם בזרם חילופין במתח של 25 אלף וולט, אבל החשמולת בקווי הרכבת באזור מומבאי היא בזרם ישר במתח 1,500 וולט. לכן אזור מומבאי הוא האזור היחיד בהודו שבו ניתן לראות קטרים הפועלים על שני סוגי הזרם AC/DC, אלה הם קטרים מן הסדרות WCAM ו- WCAG. כל שאר הקטרים בהודו פועלים על זרם חילופין בלבד, מן הסדרות WAP, WAG, ו-WAM. עם זאת, ברכבות מערב הודו קיימים גם מערכי קרונועים חשמליים הפועלים על שני סוגי הזרם. רכבות ומערכי קרונועים אלה עוברים מסוג זרם אחד לאחר תוך כדי נסיעה, בקטע מסילה קצר ללא חשמולת, המכונה "אזור המוות". קיימים בהודו גם מספר קטן של קטרים המונעים בכוח מצברים, הנמצאים בשימוש בעיקר במגרשי עיתוק רכבות.
קטרי הקיטור היחידים הפעילים עדיין בהודו פועלים בשני קווים שהוכרזו אתר מורשת עולמית (דרג'ילינג ואוטי) וכן על רכבת התיירים "ארמון על גלגלים" (מסע בן שמונה ימים מניו דלהי ברחבי ראג'סטאן). קיימות תוכניות להחזיר את שירות קטרי הקיטור לקטע המסילה שבין ניראל למתירן.
חשמולת.