בסיום המלחמה חזר לירושלים והחל לעבוד בהדסה, תחילה כמנהל בסניף שבשכונת רחובות ובית ישראל, ולאחר מכן בבית החולים רוטשילד (גלגולו הראשון של המרכז הרפואי הדסה). עם התרחבות ההוראה העברית, חזר לעסוק בתחום, ובחודש מרץ 1920 נשלח על ידי יוסף לוריא לשכם כדי לפתוח ולנהל בית ספר מקומי לילדי השומרונים. לשכם הגיע יחד עם הרב בן-ציון חי עוזיאל, ויחד במשך שבועיים חיפשו לשכור דירה עבור בית הספר, אך בשל החרם שהוטל על מי שישכיר דירה ליהודים לא צלחו ניסיונותם. משכם, נשלח לחברון על ידי "ועד החינוך", כדי לשמש כמורה בבית ספר לבנות.
לאחר שעבר להתגורר בירושלים, היה מבקר בחברון מדי שבוע יחד עם הרב בן ציון אברהם קואינקה והרב יוסף לוי, חבר הרבנות הראשית.
כשנוסדה הסתדרות הספרדים בשנת 1920 החל לשמש בה כמזכירה הראשון בירושלים, ובמקביל שימש כמורה לעברית בבית הספר של כל ישראל חברים. בהמשך שימש כמזכיר בבית משפט השלום למשך מספר שנים כעוזרו של המזכיר הראשי, ובשנת 1921 החל לשמש כפקיד ראשי בעיריית ירושלים. בשנת 1922 נישא לשמחה בת הרב מרדכי ישראל שירזלי בבית הדסה.
בשנת 1927 סיים את לימודי המשפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים, ובחודש מרץ של אותה השנה הוסמך כעורך דין. בתקופה זו החל לשמש כיועץ המשפטי וכמזכיר העברי והכללי של עיריית ירושלים, ובשנות היעדרות יהודי ירושלים ממועצת העיר בראשות ראע'ב נשאשיבי, ייצג הוא את יהודי העיר. תקופת כהונתו בעירייה נמשכת על פני כ-35 שנים, עד לשנת 1954, וכוללת כהונות של 15 מראשי העיר, בהם חמישה ערבים, שלושה בריטים ושבעה יהודים: ראע'ב נשאשיבי, דניאל אוסטר, שלמה זלמן שרגאי ויצחק קריב.
אברהם פרנקו נמנה עם מייסדיה ופעיליה של הסתדרות "חלוצי המזרח" (לימים ספרדים ועדות מזרח), ממייסדי "בנק קדם" וחבר ההנהלה שלו ושל תלמוד תורה "בית אהרן" ושכונת קריית משה. כן שימש כחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים, חבר מועצת עזבון בליליוס, חבר הוועד המנהל של הגוש הפרוגרסיבי הספרדי בירושלים, חבר מועצת התאחדות הספרדים וחבר הוועד המנהל של בית החולים משגב לדך.
עם פרוץ מאורעות תרפ"ט, נמלט מחברון, והשתדל לקחת עמו מביתו וממשרדי ההקדש היהודי את מה שיכול, אך רוב הקושאנים המעידים על הבעלות היהודית על הקרקעות אבדו במהלך המאורעות. לאחר שניצל מהמאורעות, נסע ללונדון כשליח מטעם היישוב היהודי בחברון כדי לדרוש ממנהלי קרן העזרה לשפר את יחס פקידיה לצורכי העדה.
משנת 1931 נטל עליו את הטיפול בענייני היישוב היהודי בחברון כמנהל ויו"ר הכוללות בעיר ("כוללות מגן אבות"), וכמפקח וכיו"ר הרכוש וההקדש היהודי שנותר בחברון. יחד עם הרב חיים בג'איו (האחרון) והשופט יוסף חסון פעל לחדש את היישוב היהודי בחברון שננטש לאחר הפרעות, וארגנו חזרה של כ-160 מהגולים היהודים לעיר. אולם בשנת 1936 פונו המשפחות מהעיר על ידי השלטון הבריטי.
כנכדו של מייסד בית הדסה בחברון, עם תום מלחמת ששת הימים נסע לחברון ונוכח לגלות כי הבניין משמש כבית ספר ערבי. בתקופה זו מסר את הקושאן על הבית לרב משה לוינגר, בצירוף ייפוי כוח לשימוש בבית הכנסת "חסד אברהם" שבבניין. מיד לאחר המלחמה החל לפעול למען החזרת האדמות היהודיות בחברון לידי מתיישבים יהודים, ובדברים שנשא בשנת 1976 בעצרת לזכר הטבח בחברון, כנציג המשפחות של נטבחי חברון, קרא לממשלת ישראל להחזיר לידי היהודים את האתרים היהודיים והבתים שעליהם היו בידיו קושאנים המוכיחים את בעלות היהודים עליהם.
בשנת 1977 העיד בבית המשפט במסגרת משפטם של נאשמי קריית ארבע מאנשי גוש אמונים, כי בית הדסה בחברון רשום על שם דודו, הרב מאיר פרנקו ועל שם הרב סולימאן מני. לפי עדותו, לאחר פטירת דודו, צורף על ידי הרב מני יחד עם עו"ד יוסף חסון והרב חיים בג'איו לשמש כאפוטרופוסים על רכוש הכולל הספרדי בחברון, והם ניהלו יחדיו את רכוש הקהילה גם לאחר מאורעות תרפ"ט, בתקופה שבה הקהילה היהודית המקומית עברה להתגורר בירושלים. עוד העיד כי מיד לאחר מלחמת ששת הימים פנה למשה דיין, שכיהן כשר הביטחון, והודיע לו על החלטתו לשוב ולהתיישב בחברון ולקבל את הרכוש השייך ליהודים בחזרה. משה דיין סירב, ופרנקו פנה מספר פעמים למושל הצבאי של חברון, ונענה בשלל תירוצים שונים. כשהתיישב בחברון הרב משה לוינגר, נסע אליו פרנקו והבהיר לו כי הוא ושאר האפוטרופוסים עומדים לימינו.
בחודש מרץ 1979 קיבל את תואר יקיר העיר ירושלים, על פעילותו בעיר בכלל ובעירייה בפרט.
הלך לעולמו ב-9 באפריל 1993 (י"ח בניסן ה'תשנ"ג) ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
כריסטיאנה הנרייטה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן
כריסטיאנה הנרייטה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן (בגרמנית: Henriette Karoline Christiane Louise, von Pfalz-Zweibrücken; 16 בנובמבר 1725 – 11 בפברואר 1816), הייתה נסיכה גרמנית, ואשתו של קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט.
ביוגרפיה.
כריסטיאנה הנרייטה נולדה ב-16 בנובמבר 1725 בריבוויל שהשתייכה לממלכת צרפת, לכריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן, ולקרולינה, רוזנת נסאו-זארבריקן, בתם של לודוויג קראפט, רוזן נסאו-זארבריקן ופיליפינה הנרייטה, נסיכת הוהנלוהה-לאנגנבורג.
ב-12 באוגוסט 1741 התחתנה קרולינה עם קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט, ממנו נולדו לה 7 ילדים. בשנת 1763 מת בעלה קרל אוגוסט, ובנה פרידריך קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט עלה לשלטון במקומו, תוך שכריסטיאנה הנרייטה משמשת בתחילה כעוצרת. בין השנים 1764–1778 שיפצה כריסטיאנה הנרייטה את הטירה בארולזן, והשיפוץ נערך על ידי פרנץ פרידריך רוטווייל.
כריסטיאנה הנרייטה נחשבה לבעלת השכלה גבוהה באמנויות ובמדעים, והיא הייתה חברה קרובה של האנתרופולוג יוהאן פרידריך בלומנבאך. בנוסף היה לכריסטיאנה הנרייטה ספרייה מקיפה, אשר בשנת 1788 כללה כ-6,000 כרכים.
ב-11 בפברואר 1816 מתה כריסטיאנה הנרייטה בארולזן, ונקברה בחצר הטירה החדשה בארולזן.
משפחתה.
ב-19 באוגוסט 1741 התחתנה כריסטיאנה הנרייטה עם קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
נצרה
נִצְרָה היא התקן בטיחות בכלי נשק שמטרתו למנוע את הפעלתם בשוגג ולצמצם את הסיכויים של אירוע פליטת כדור ותאונות דומות. הנצרה מותקנת בעיקר ברובים, אקדחים ורימוני יד.
נצרת כלי ירי.
בכלי ירייה רבים הנצרה היא מתג בורר הנמצא בקרבת ההדק ומאפשר בחירה במצבי ירי (לדוגמה: צרור, חצי אוטומטי ואוטומטי) מלבד מצב הבטיחות – "נצור" (Safe). נצרה כזו מכונה "נצרה בוררת".
רובה או אקדח שבו הנצרה סגורה ומונעת את הפעלתו נקרא "נשק נצור" וכדי להשתמש בו יש לפתוח את הנצרה ולבחור במצב ירי.
נצרת רימוני יד.
ברימון יד הנצרה היא סיכת מתכת שמחזיקה את המנוף ובקצה טבעת מתכת, לפני יידוי הרימון יש למשוך בטבעת עד לתלישת הסיכה מגוף הרימון.
ייגור פיליפנקה
יגור פיליפנקו
זיגמונד פון האוזגר
זיגמונד פון האוזגר (בגרמנית: Siegmund von Hausegger; 16 באוגוסט 1872 - 10 באוקטובר 1948) היה מלחין ומנצח אוסטרי.
ביוגרפיה.
האוזגר נולד בגראץ שבאוסטרו-הונגריה. אביו היה פרידריך פון האוזגר (1837-1899), עורך דין ותאורטיקן של המוזיקה. על פי מה שכתב זיגמונד בזכרונותיו, היה פרידריך מהראשונים באוסטריה להכיר בגדולתו של ריכרד וגנר; ייתכן ודבר זה חלחל לזיגמונד הצעיר בעת שלמד בתחילת דרכו אצל אביו, שכן ניתן לזהות גוון ואגנרי מובהק ביצירותיו. הוא למד בהמשך אצל קרל פוהליג.
בגיל 19 הלחין פון האוזגר מיסה למקהלה ולתזמורת, אותה כינה "היצירה הרצינית הראשונה שלי". במקור תוכננה היצירה להיות מבוצעת בקונסרבטוריון בו למד, אך הייתה מסובכת מדי עבור חבריו לספסל הלימודים. אביו סייע לו לארגן פרימיירה בפני קהל מוזמן, והדבר סימן את תחילת דרכו כמלחין וכמנצח.
בשנים הראשונות של המאה ה-20 צבר פון האוזגר מוניטין, ורבים חשבו כי יהיה אחד הכישרונות הגדולים אחרי שטראוס ומאהלר; אך לבד ממספר הצלחות לפני מלחמת העולם הראשונה, נראה היה כי פון האוזגר נשכח עקב סגנונו הפוסט-ואגנריאני שיצא מהאופנה.
האוזגר ניצח על תזמורות בערים רבות בגרמניה ובאוסטריה, בהן גראץ, בה נולד; מינכן, בה חלק את הניצוח על הפילהרמונית של מינכן עם פליקס ויינגרטנר; פרנקפורט, ביירוית, ברלין והמבורג. אחרי מלחמת העולם הראשונה הוא שימש כמנצח של התזמורת הסקוטית הלאומית בגלאזגו ובאדינבורו, לפני שחזר למינכן ב-1920 לנצח על הפילהרמונית שם ולכהן כנשיא האקדמיה למוזיקה בעיר. באותה השנה החליף את מקס פון שילינגס כנשיא ארגון המוזיקה הכללית הגרמנית ("Allgemeiner Deutscher Musikverein").
הוא היה המנצח הראשון שביצע את הסימפוניה התשיעית של אנטון ברוקנר בצורתה המקורית. אחרי מותו של ברוקנר, ערך פרדיננד לווה שינויים בסימפוניה כדי להתאימה יותר לציבור. ב-2 באפריל 1932, הציג האוזגר קונצרט בו בוצעה הסימפוניה פעמיים על ידי הפילהרמונית של מינכן; בפעם הראשונה על פי גרסתו של לווה, ובפעם השנייה על פי האוטוגרפיה המקורית של ברוקנר. עד לקונצרט זה, הייתה גרסתו של לווה היחידה שהושמעה; כיום הסימפוניה מבוצעת כמעט תמיד על פי הגרסה המקורית. האוזגר סייע לאלפרד אורל ולרוברט הס בעריכת הגרסה המקורית ("גרסת אורל") של הסימפוניה והדפסתה ככרך 9 של "Anton Bruckner: Sämtliche Werke", ובנוסף ביצע ב-1938 את ההקלטה המסחרית הראשונה של הסימפוניה התשיעית על פי הגרסה המקורית עם הפילהרמונית של מינכן עבור חברת HMV.
האוזגר פרש ממלאכת המנצח ב-1932.