החברה המלכותית של לונדון לשיפור הידע במדעי הטבע (באנגלית: The Royal Society of London for the Improvement of Natural Knowledge), הידועה בקיצור בשם החברה המלכותית (The Royal Society), היא אגודה מדעית הפעילה ברציפות מאז שנת 1660, ומשמשת כאקדמיה למדעים של בריטניה. היא מהווה את אחת האגודות המדעיות הוותיקות והמשפיעות ביותר בעולם.
היסטוריה.
מייסדי החברה המלכותית היו חברים באגודה חשאית שעסקה מאז 1646 בקידום דעותיו של פרנסיס בייקון. בין מייסדיה ראוי להזכיר את כריסטופר רן, רוברט בויל ורוברט מוריי. האגודה נהנתה מתמיכתו הרשמית של בית-המלוכה האנגלי ששוקם באותה שנה, ומטרתה הרשמית הייתה לקדם את הלימוד הניסיוני במדעי הטבע.
לורד בראונקר היה נשיאה הראשון של החברה המלכותית, ורוברט הוק מונה להיות אחראי על הניסויים המדעיים. המוטו של החברה המלכותית, "Nulius in Verba" ("במילותיו של אף אחד" בלטינית), רומז על התחייבות החברה לבסס את האמת המדעית באמצעות ניסויים ולא על סמך דעות קדומות. גישה פילוסופית זו, שפותחה על ידי פרנסיס בייקון עצמו, עמדה בניגוד לגישה הסכולסטית ששלטה באירופה בימי הביניים. חזונה של החברה המלכותית היה, ועודנו, קידום המדע והפצתו תוך כדי גישור על הבדלי שפה.
בשנת 1999 פרנסס אשקרופט נבחרה להיות החבר ה-8000 של הארגון. כיום יש כ-1700 חברים פעילים.
פעילות.
האגודה עוסקת במימון מחקר מדעי, בהוצאה לאור, במתן ייעוץ מדעי ובחינוך. היא מפוקחת על ידי חבר נאמנים ובראשה עומד נשיא. חבריה פועלים באופן התנדבותי, ועליהם להיות תושבי בריטניה, אירלנד או אחת ממדינות חבר העמים הבריטי. במקרים חריגים ייבחר גם חבר ממדינה אחרת והוא ייקרא "חבר זר". לעיתים החברה המלכותית מחליטה לצרף לשורותיה "חבר כבוד" או "חבר מלכותי", שהוא אדם ממשפחת המלוכה. חבר בחברה המלכותית זכאי להוסיף את האותיות FRS אחרי שמו.
התקציב השנתי שמעניקה ממשלת בריטניה לחברה המלכותית עומד כיום על 30 מיליון לירות שטרלינג.
מדליות ופרסים.
החברה המלכותית מעניקה עשרים ותשעה אותות הכרה, מדליות ופרסים במגוון תחומים. להלן מספר פרסים חשובים:
אנדריאה גבריאלי
אנדריאה גבריאלי (איטלקית: Andrea Gabrieli; 1510 בקירוב - 1586) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי מתקופת הרנסאנס המאוחרת, דודו של ג'ובאני גבריאלי, שהתפרסם קצת יותר ממנו. אנדריאה גבריאלי היה החבר הראשון באסכולה הוונציאנית, שעשה לו שם עולמי והשפעתו בהפצת הסגנון הוונציאני באיטליה ובגרמניה הייתה רבה ביותר.
חייו.
לגבי ראשית חייו של גבריאלי, רב הנעלם על הידוע. קרוב לוודאי, שנולד בוונציה וייתכן שהיה תלמידו של אדריאן וילארט בבזיליקת סן מרקו. ידוע, שהיה נגן עוגב בקאנארג'ו בשנת 1557, שאז התחרה ללא הצלחה על משרת נגן העוגב בסן מרקו. במשרה זו זכה אז קלאודיו מרולו. בשנת 1562 נסע לגרמניה, שם ביקר בפרנקפורט ובמינכן. בתקופת שהותו שם פגש את אורלנדו לאסוס והתיידד עמו. בשנת 1566 נבחר למשרת נגן העוגב בבזיליקת סן מרקו, אחת המשרות המוזיקליות היוקרתיות ביותר בצפון איטליה; במשרה זו החזיק עד אחרית ימיו. בערך בתקופה זו יצא שמו כאחד המעולים במלחיני תקופתו, שם שעמד בעינו כל חייו. בעבודתו בחלל האקוסטי יוצא הדופן של קתדרלת סן מרקו
עלה בידו לפתח את סגנונו הטקסי הייחודי, שהיה בעל השפעה עצומה בפיתוח הסגנון הפוליכוראלי והניב הקונצרטנטי, המגדיר בחלקו את ראשית תקופת הבארוק במוזיקה.
אין ספק, שחובותיו בסן מרקו כללו הלחנה, שכן הוא כתב כמות גדולה של מוזיקה לאירועים טקסיים, מהם בעלי עניין היסטורי בלתי מבוטל. הוא סיפק את המוזיקה לחגיגות שליוו את הניצחון על הטורקים בקרב לפאנטו (1571); כמו כן חיבר מוזיקה לכבוד ביקורם של נסיכים אחדים מיפן. (1586).
בשלב מאוחר בקריירה שלו התפרסם גם כמורה. בין הבולטים בתלמידיו היו אחיינו ג'ובאני גבריאלי; תאורטיקן המוזיקה לודוביקו זאקוני; הנס ליאו האסלר, שהביא את סגנון הקונצ'רטאטו לגרמניה; ורבים אחרים.
מועד ונסיבות מותו אינם ידועים, אבל הואיל ומשרתו בקתדרלת סן מרקו נתפסה בסוף 1586, וחלק גדול מן המוזיקה שלו יצא לאור לאחר מותו בשנת 1587, ההנחה היא, שהוא הלך לעולמו בשנת 1586.
יצירות.
גבריאלי היה מלחין פורה ורבגוני וכתב כמות גדולה של מוזיקה, הכוללת יצירות קודש וחול ווקאליות, מוזיקה לקבוצות מעורבות של קולות וכלים ומוזיקה שכולה אינסטרומנטלית ונועדה, בחלקה הגדול, לחלל הכביר, המהדהד של סן מרקו. יצירותיו כוללות יותר ממאה מוטטים ומדריגלים ומספר קטן יותר של יצירות אינסטרומנטליות.
את סגנונו המוקדם הוא חב לצ'יפריאנו דה רורה והמדריגלים שלו מייצגים מגמות של אמצע המאה ה-16. עם זאת, כבר במוזיקה המוקדמת שלו גילה נטייה למרקמים הומופוניים בשיאי המוזיקה, המבשרים את הסגנון המפואר של שנותיו המאוחרות. אחרי פגישתו עם לאסוס בשנת 1562, חל שינוי ניכר בסגנונו והשפעת המלחין ההולנדי גברה על כל האחרות ביצירתו.
משהחל לעבוד בסן מרקו, חלה אצל גבריאלי התרחקות מן הסגנון הקונטרפונקטי הצרפתי-פלמי ששלט במוזיקה של המאה ה-16 והוא החל לעשות שימוש במצלול המפואר של קבוצות הקול והכלי המעורבות, שניגנו זו מול זו (אנטיפונארה) בקתדרלה הגדולה. המוזיקה שלו בתקופה זו השתמשה בחזרה על פסוקים בצירופים שונים של קולות בגבהי-צליל שונים; אף כי אין ציון מפורש לשימוש בכלים, אפשר להקיש על קיומו; גבריאלי עושה שימוש מחושב בניגודי מרקם ומצלול לעיצוב קטעי מוזיקה בדרך ייחודית, המגדירה את הסגנון הוונציאני לדור הבא.
ואולם, לא כל המוזיקה שגבריאלי כתב נועדה לסן מרקו. הוא סיפק את המוזיקה לאחת ההפקות המחודשות המוקדמות ביותר של דרמה יוונית עתיקה בתרגום איטלקי: "אדיפוס טיראנוס" של סופוקלס, שלה כתב מוזיקה למקהלות, בקווים נפרדים לקבוצות קול שונות. ההפקה עלתה בוויצ'נצה בשנת 1585.
בין יצירותיו לכלי מקלדת: ריצ'רקארי, קנצונות, וריאציות, טוקטות, אינטבולציות (עיבודים עם קישוטים של שנסונים ומדריגלים).
יצירותיו הכליות כוללות 7 ריצ'קרי לארבעה כלים, קנצונות לארבעה כלים, יצירה בשם "הקרב" לשמונה כלים.
נראה הדבר, שגבריאלי לא היה מעוניין לפרסם חלק גדול מן המוזיקה שלו, ואחיינו ג'ובאני גבריאלי פרסם הרבה ממנה לאחר מות דודו.
דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-12
דיוויזיית פאנצר אס אס ה-12 היטלריוגנד (בגרמנית: SS-Panzer-Division Hitlerjugend) הייתה דיוויזיה משוריינת של הואפן אס אס, כחלק מצבא גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. מרבית חבריה היו ילידי 1926 וגויסו משורות הנוער ההיטלראי, הדווזיה ביצעה פשעי מלחמה כנגד אזרחים צרפתיים ושבויים מקרב בעלות הברית.
הקמה.
הרעיון של הקמת דיוויזיית ואפן אס אס שתהיה מורכבת מחברי הנוער ההיטלראי הוצע לראשונה על ידי אס אס גרופנפיהרר גוטלוב ברגר בינואר 1943. הימלר גילה התלהבות והפך לתומך נלהב של הרעיון. ב-10 בפברואר 1943 הימלר בחר כמפקד הדיוויזיה החדשה את פריץ ויט, שהיה אס אס אוברפיהרר בדיוויזיה ה-1 של האס אס.
סמל היחידה נקבע כשילוב של סימן ה-S של ה-SS עם מכשיר לפריצת מנעולים (הקרוי בגרמנית דיטריך, כשם המפקד הראשון של יחידת הלייבשטנדרטה).
ב-1 בספטמבר 1943, 16,000 חניכים של הנוער ההיטלראי השלימו את הטירונות הבסיסית והצטרפו לדיוויזיה החדשה שיועדה להיות דיוויזיית חיל רגלים ממוכן. עם התקדמות האימונים יעודה של הדיוויזיה שונה והיא הפכה להיות דיוויזיית שריון. בשל גילם הצעיר של רבים מהמגויסים, ניתנו להם מנות שוקולד וממתקים במקום ההקצבה הרגילה של טבק ואלכוהול.
למרות אווירת הפנאטיות שהתקיימה בין חברי הדיוויזיה, שהייתה תוצאה של האינדוקטרינציה שלהם תחת המשטר הנאצי, כישורי הלחימה שלהם לקו בחסר. כדי להתגבר על בעיה זאת רוב הקצינים והנגדים בדיוויזיה היו מוותיקי הלייבשטנדרטה. שיטת האימונים הייתה יוצאת דופן כתוצאה מרצונו של ויט להכשיר את הדיוויזיה לקרב כמה שיותר מוקדם. לימודי התקנות והחוקים נזנחו, ובמקום זה בחר ויט להתמקד בתרגול מצבי קרב ריאליסטיים ותרגולת באש חיה. כתוצאה מגישתו של ויט המוראל בקרב המגויסים היה גבוה, והיחס בינם לבין הקצינים והנגדים היה בלתי רשמי וחברי.
היסטוריית שירות.
הדיוויזיה נמצאה מוכנה לשירות פעיל במרץ 1944 והוצבה בעיר הצרפתית קן. הדיוויזיה השתייכה לקבוצות השריון מערב, שהיוו את יחידות המילואים של השריון הגרמני. היא המשיכה להתאמן במהלך האביב של שנת 1944 תוך שהיא לומדת להכיר את השטח בסביבת קן, עובדה שתעזור לה בחודשים הבאים של הקרבות. הדיוויזה הוכרזה כמוכנה לפעילות מבצעית ביוני 1944, והייתה מצוידת בטנקי פנתר ובמבחר כלי ארטילריה.
נורמנדי.
עם פלישת בעלות הברית לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, דיוויזיית היטלריוגנד ודיוויזיית הפאנצר ה-21 היו הקרובות ביותר לראש הגשר של בעלות הברית, אולם כתוצאה מאי הסכמתו של היטלר לשליחת כוחות השריון, הדיוויזיה נשלחה לחזית רק כמה שעות אחרי הנחיתה הראשונית. הדיוויזיה ספגה אבדות כבדות כתוצאה מהפצצות מטוסי בעלות הברית בשעה שהתקדמה לעבר חופי הנחיתה. ב-14 ביוני, נהרג ויט כתוצאה מהפצצה של בעלות הברית, ושטנדרטפיהרר קורט מאייר ירש אותו כמפקד הדיוויזיה.
הדיוויזה השתתפה בקרבות לבלימת הכוחות הקנדיים. הכוחות הקנדיים הסבו לדיוויזיה אבדות כבידות, היא נכשלה במשימתה לשבור את הכוח הקנדי והקרב הגיע למצב של תיקו. בשלב זה, שיעור האבדות בקרב הדיוויזיה הגיע ליותר משישים אחוזים.
הדיוויזיה זוהתה וכונתה על ידי חילי בעלות הברית כ"דיוויזיית התינוקות" בשל גילם הצעיר של חיליה.