בית הספר העממי העברי שנוסד בשנת 1920, התמזג עם הגימנסיה עם הקמתה, ומאז למדו בה תלמידים מכתה א' ועד י"ב. שפת הלימוד הייתה עברית. החל מקיץ 1926 זכה בית הספר להכרה רשמית של שלטונות צ'כוסלובקיה ולבוגריו הוענקה תעודת בגרות ממשלתית. הכיתות היו מעורבות, אבל הבנים והבנות ישבו בטורים נפרדים ובמוסד הונהגה משמעת חזקה. בניין בית הספר היה מפואר והיו בו אולמות רבים ואולם התעמלות עם מכשירים. הבניין שימש גם כמרכז תרבותי חשוב ונערכו בו הרצאות, ועידות וכינוסים. המוסד הפך בהדרגה למרכז רוחני ציוני לכל יהדות קרפטורוס, בעוד מורי המוסד נותנים את הטון. מספר התלמידים עלה בהדרגה. בשנת הלימודים 1938–1939 למדו בגימנסיה 390 תלמידים ותלמידות.
במסגרת בית הספר פעלו תנועות הנוער הציוניות ורוב התלמידים היו מאורגנים ב"השומר-הצעיר". במרוצת הזמן הופיעו נציגים של בית"ר, המזרחי והחלוץ הצעיר ותלמידים הצטרפו גם לתנועות אלה. פרץ ליטמן, בוגר הגימנסיה, כותב בספרו כדלקמן: "למדנו לטינית, אנגלית וספרות (בנוסף לעברית). קראנו את לנין ומרקס, טולסטוי, קרונין וסופרים אחרים. התווכחנו ושוחחנו בלהט ואהבנו להפגין את הידע שלנו בפני הנערות". בוגרת אחרת, ממחזור 1941, שרה האופט אבני מספרת בביוגרפיה שלה, שהחיים הציוניים בגימנסיה קיבלו ביטויים רבים כמו: פלקטים על ארץ ישראל על קירות הכתות, מחזות על ארץ ישראל, תרומה שמשיא כל תלמיד לקרן קיימת בכל יום שישי, ומעקב אחר האירועים בארץ ישראל כמו למשל ענידת סרט שחור על דש הבגד כאשר הגיעה הידיעה על רצח חיים ארלוזורוב.
רשמית נפסקו הלימודים בגימנסיה העברית במונקאץ' ב-3 בנובמבר 1938 עם כניסת ההונגרים לעיר (בעקבות הסכם מינכן) והתלמידים שולחו לבתיהם. בחודש ינואר 1939 נפתח המוסד מחדש בשם "גימנסיה יהודית", והלימודים בו חודשו כאשר שפות הלימוד היו עברית והונגרית. בית הספר פעל עד 18 באפריל 1944, אותו יום בו פורסמה הודעה שחייבה את היהודים להיכנס לגטו.
מאבקים אידאולוגיים פנימיים.
כאמור, הגימנסיה העברית היוותה מוקד לימוד ופעילות אידאולוגיים של התנועה הציונית. האורתודוקסים במונקאץ' ראו בגימנסיה יציאה לתרבות רעה. לעיתים התקיימו קטטות בין תלמידי הגימנסיה לתלמידי הישיבות בעיר. הרב חיים אלעזר שפירא היה ממתנגדיה החריפים ביותר של הגימנסיה, אותה כינה 'בית התיפלה', ורדף את מנהלהּ, את מוריה ואת הורי התלמידים בה.
מסכת N95
ליגת כדורגל באולמות הראשונה
ליגת כדורגל באולמות הראשונה היא ליגת קטרגל הבכירה ביותר בענף הקטרגל בישראל. הליגה נמצאת תחת אחריות ההתאחדות לכדורגל בישראל.
הליגה נוסדה בשנת 1999, ונקראה בעבר "ליגת הקטרגל" ולאחר מכן גם "ליגת קוקה קולה (5 על 5)" והתקיימה בתחילה באופן שנתי ולא עונתי. לאורך השנים הליגה החלה לצבור פופולריות, ומשכה אליה שחקנים מן השורה הראשונה.
האלופה הנוכחית היא דולפיני אשדוד. הקבוצות המצליחות בליגה הן ינשופי אס"א תל אביב וא.ס.א בן-גוריון, עם 4 זכיות כל אחת.
תחרות.
מבנה הליגה.
בעבר המתכונת של הליגה השתנתה מספר פעמים עם חלוקה לשניים או שלושה בתים בתחילה, לאחר 2 סיבובים התבצע שלב פלייאוף, ואז שלב גמר המכיל שלב בתים או לחלופין משחק גמר בין הראשונות על תואר האליפות.
נכון לעונת 2019/2020, בליגה משתתפות 12 קבוצות. במהלך העונה כל קבוצה משחקת נגד כל אחת מהקבוצות האחרות בליגה, פעם אחת באצטדיונה הביתי ופעם אחת באצטדיון היריבה, ובסך הכל 22 משחקים לקבוצה (ב-2 סיבובים). לאחר שני הסיבובים הראשונים מתקיים פלייאוף אשר במסגרתו מתבצע סיבוב שלישי.
מיקומים.
בדומה לכדורגל, הקבוצות מקבלות שלוש נקודות עבור כל ניצחון ונקודה אחת עבור תוצאת תיקו. במקרה של הפסד הקבוצה המפסידה איננה מקבלת נקודות.
מיקום הקבוצות נקבע לפי הקריטריונים הבאים (במקרה של שוויון בין שתי קבוצות או יותר עוברים לקריטריון הבא):
1) מספר הנקודות הכולל שכל קבוצה השיגה.
2) מספר הניצחונות שכל קבוצה השיגה.
3) טבלת המשחקים הפנימית בין הקבוצות שבשוויון.
4) הפרש השערים במשחקים שהתקיימו בין הקבוצות שבשוויון.
5) מספר שערי הזכות שהובקעו במשחקים בין הקבוצות המצויות בשוויון.
6) משחק מכריע במגרש נייטרלי.
העפלה לתחרויות האירופיות.
ליגת הקטרגל הישראלית מסונפת להתאחדות הכדורגל האירופית (אופ"א).
האלופה זוכה בכרטיס לסיבוב המוקדמות של ליגת האלופות בקטרגל.
קבוצות הליגה לעונת 2019/2020.
להלן הקבוצות המתמודדות בעונת 2019/2020 בליגה הראשונה בקטרגל:
מפעל גביע המדינה.
נעשה ניסיון חד פעמי לתחרות גביע המדינה בעונת 2009/2010 בו זכתה קבוצת ינשופי אס"א תל אביב לאחר שניצחה בשלב הגמר את הפועל עירוני ראשון לציון בתוצאה 7–8. מאז לא התקיימה התחרות הנ"ל.
פרסאוס ואנדרומדה
פרסאוס ואנדרומדה (באנגלית: Perseus and Andromeda) הוא ציור של הצייר והפסל הבריטי פרדריק לייטון. הציור הושלם בשנת 1891, אז גם הוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות שבלונדון. הציור מציג תמונה של סצנה מאגדת אנדרומדה הלקוחה מהמיתולוגיה היוונית. הציור, שהוא בעל מאפיינים גותיים, הוא באורך 235 סנטימטרים ורוחבו 129.2 סנטימטרים (שמן על קנבס) והוא מוצג בווקר ארט גלרי שבליברפול.
האגדה.
לפי המיתולוגיה היוונית, ממלכת אתיופיה נשלטה בידי המלכה היפה והיהירה קסיופאה ואילו זו טענה כי יופייה נעלה על יופיין של נימפות הים. כאשר הנימפות שמעו על כך, הן הלכו למחות בפני אביהן, פוסידון, שהיה מלך הים. פוסידון זעם וקרא למפלצת הים סיטוס לעלות מהמעמקים ולתקוף את ממלכת אתיופיה. המפלצת זרעה הרס וחורבן בחופי הממלכה, הרגה אנשים שנקרו בדרכה וגרמה להצפות. קסיופאה ובעלה קפאוס היו חרדים לגורל ממלכתם והם הסכימו לתנאי האכזרי שהעמיד פוסידון לסיום המתקפה – הקרבת בתם אנדרומדה למפלצת. קפאוס כבל את בתו לסלע והשאיר אותה למפלצת הים (סלע אנדרומדה ביפו הוא הסלע המדובר לפי המיתוס). תפנית בעלילה חלה כאשר למקום הזדמן פרסאוס, אשר זה עתה נלחם במפלצת אחרת – מדוזה - והביס אותה. פרסאוס, אשר שב הביתה בעוד הוא רוכב על סוסו המעופף פגסוס, הבחין באנדרומדה וחש להצילה. פרסאוס חיסל את המפלצת והתיר את הכבלים. אנדרומדה התאהבה בו ועל אף שהייתה מאורסת לפינאוס, העדיפה להינשא לו. בחתונה התגלע עימות בין פרסאוס לפינאוס, אשר הסתיים במותו של האחרון. פרסאוס ואנדרומדה נישאו והקימו משפחה.
הציור ויצירות נוספות.
הסצנה אותה בחר לצייר לייטון מציגה את הנסיכה אנדרומדה העירומה למחצה – סדין לבן נכרך בקושי סביב מותניה – כבולה אל הסלע ונעטפת על ידי המפלצת הגדולה שפניה פונים לשמיים ופיה רושף אש. מעליהם, באוויר, מצוי פרסאוס אשר רוכב על סוס לבן בעל כנפיים (פגסוס) ומכוון קשת אל עבר המפלצת, בה נעוץ חץ שזה עתה נורה. פרסאוס מוקף הילה לבנה, המים מקיפים את הסלע ובצדדים שני צוקים. גופה הנפתל של אנדרומדה התמימה הכרוך בסדין לבן שורטט כניגוד המוחלט למפלצת השחורה והאיומה. הצבע הלבן מסמל תום ואילו ההילה מסמלת טוב.
לייטון יצר ציור נוסף המציג את פרסאוס רוכב על סוסו המעופף וכן ארבעה פסלים עשויים ברונזה בצבעי כסף וזהב, האחד מציג את פרסאוס רוכב על סוסו, השני מציג את מפלצת הים, השלישי מציג את אנדרומדה הכפותה ופסל רביעי מציג שילוב של הארבעה.
טליה איינהורן
טליה איינהורן (נולדה ב-15 בדצמבר 1951) היא משפטנית ישראלית ופרופסור אמריטה באוניברסיטת אריאל, וחברה בוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה.
קורות חייה.
איינהורן נולדה בתל אביב לרבקה ולאברהם אסף. בילדותה המוקדמת חייתה בוונקובר שלוש שנים, שם ניהל אביה את בית הספר היהודי "תלמוד תורה". למדה בבית הספר היסודי דובנוב, ובגמנסיה העברית הרצליה במגמה מתמטית-פיזיקלית.
בגיל 17 התגייסה לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית, למדה לתואר ראשון במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1971 סיימה בהצטיינות. בתום לימודיה שירתה בעריכה ובתרגום ב"מערכות", ההוצאה לאור של צה"ל ומשרד הביטחון. במהלך השירות נישאה לברוך איינהורן, שעמד בראש מדור מערכות הפעלה בממר"ם. בשנים 1974–1977 סיימה לימודי תואר ראשון במשפטים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, שנתיים רצופות מתוכן כמצטיינת דיקן. התמחתה במשרד עורכי דין יהושע רוטנשטרייך ואליהו גיצלטר.
במשך 11 שנים עסקה בפרקטיקה המשפטית – שש שנים במשרד הפרטי שהקימה, במסגרתן עסקה במשפט אזרחי-מסחרי ובליטיגציה, וחמש שנים נוספות בתעשייה, בהן התמחתה בניסוח ובניהול משא ומתן על חוזים עסקיים בינלאומיים. בשנים 1988–1989 סיימה בהצטיינות יתרה לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת תל אביב. עבודת המוסמך שלה זכתה בפרס הראשון של האגודה הישראלית לבעיות הפרלמנטריזם, וספר המבוסס על עבודתה זו פורסם בהוצאת האגודה. ב־1989 נסעה יחד עם משפחתה לדנמרק במסגרת עבודה של בעלה בחברת IBM. בשנים 1991–1993 למדה לתואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת המבורג בגרמניה, אותו סיימה בהצטיינות יתרה. נושא עבודת הדוקטורט בהנחיית פרופסור ארנסט מסטמקר, מנהל מכון מקס פלאנק בהמבורג, היה "המסגרת המשפטית לסחר החוץ של ישראל – מבט באספקלריה של הסכם הסחר החופשי בין ישראל לקהילה הכלכלית האירופית".