כפי שנאמר לעיל, על התנאים להתקיים במצטבר: ראשית, על הנתבע, המזיק, להוכיח את ידיעת הניזוק ולאחר מכן את הסכמתו להיחשף פיזית ומשפטית לנזק מתוך רצון חופשי. ההגנה נדחתה להסתכנות מרצון ברוב המשפטים בהן נטענה משום שלרוב אין ויתור על הזכות המשפטית. דוגמה לכך היא פרשת דויטש. שם, קבע השופט ש.ז. חשין כי ביחס לעובדים, בית-המשפט יפסוק רק במקרים מועטים כי העובד קיבל על עצמו את הסיכון מרצונו החופשי. באותה נשימה נפסק כי אמירה זו אינה גורפת כלפי כל המקרים, וכל מקרה יידון בהתאם לנסיבות האופפות אותו. כלומר, יכולים להיות מקרים בהם בית-המשפט יקבע כי העובד הסתכן מרצונו. אמירת הדבר והיפכו נובעת מאופיים המורכב של יחסי העבודה. ביחסי העבודה, המעביד חב חובת זהירות כלפי העובד. על כך נוספת עמדת הנחיתות של העובד אל מול המעביד. עמדה זו הופכת את הידיעה אודות ההסתכנות לחסרת רלוונטיות, משום שרבים המקרים בהם העובד אנוס להמשיך בעבודתו על-אף הסיכון בו הוא נתון, הנובע ממהות העבודה עצמה. כאשר העבודה במהותה אינה מסוכנת, והסכנה צומחת רק בשל השיטה הגרועה שבה העבודה מבוצעת, יש להוכיח "בראיות החזקות ביותר" כי העובד קיבל על עצמו את הסיכון. אין די בהצבעה על כך שהעובד ידע את מצב הדברים ואף-על-פי-כן המשיך בעבודתו. במקרה זה, יש להניח כי ראיה חזקה תהיה פירוט הסיכון בחוזה העבודה. עם זאת, יש להזכיר כי תנייה מסוימת הפוגעת בזכויות יסוד או בזכויותיו לפי חוק של העובד, אינה חוקית והופכת את החלק המסוים של החוזה לבלתי-חוקי ולפיכך בטל. כמו כן, גם אם יפורט הסיכון בחוזה עבודה, ספק אם בית-המשפט יוכל להסתכל על רצון העובד כרצון חופשי. אם העובד הסתכן בשל לחץ שהפעיל עליו המעביד או כפייה רצונו אינו חופשי. רשימת המקרים בהם בית-המשפט יקבע כי לא מתקיים רצון חופשי הם לחץ כלכלי, וצורך בעבודה יכול להעלות בקנה אחד עם לחץ כזה. משפט המפתח המראה כי לחץ כלכלי שולל רצון חופשי נפסק בבריטניה בפרשת תרוסל (Thrussel):
"His poverty and not his will consented to incur the danger".
ואכן, הפסיקה הישראלית אימצה עמדה זו. בפרשת הרשות לפיתוח החולה נפסק כי להתייחס בזהירות מרובה לכל פעם שהמעביד טוען כי העובד הסתכן מרצון, משום שבדרך כלל לעובד אין ברירה חופשית ועליו לעשות את המוטל עליו על ידי מעבידו או על ידי הממונה עליו.
פציעות במהלך עיסוק בספורט העלו אף הן שאלות בפסיקה האם חלה הגנת ההסתכנות מרצון. פעילות ספורטיבית כרוכה בסיכונים מסוימים, ולכן נחשבים משתתפים בה כמסתכנים מרצון, ואין כלפיהם אחריות בנזיקין. הלכה זו חלה רק על סיכונים שהם חלק בלתי נפרד מסוג הספורט, ולא לסיכונים שנובעים מתנאים חיצוניים שאותם אפשר לשנות בלי לפגוע בפעילות עצמה, כלומר, על רשלנות. כך, למשל, נדחתה תביעתו של ניזוק ששיחק כדורגל במסגרת הליגה למקומות עבודה. המשחק נערך על מגרש אספלט, ובמהלכו נפל התובע ונפצע ברגלו שנתקלה בבקע במשטח. במקרה, התובע, וככל הנראה גם שחקנים אחרים, סברו כי תנאי המגרש מאפשרים את קיום המשחק. כאן, קבע בית המשפט כי משחק כדורגל הוא משחק היוצר, מעצם טיבו, סיכון לנפילה ולפגיעה ברגליים, ומי שבוחר לשחק במשחק זה ער לסיכון הטבעי המהווה חלק בלתי נפרד מהמשחק. בהמשך לכך, נקבע כי מגרש אספלט יוצר גם הוא סיכון בהיותו משטח קשה ומחוספס יותר מדשא, עובדה אשר ידועה לכל שחקן ובוודאי שהייתה ידועה לתובע. בנוסף, לתובע ישנם נתונים אישיים-פיזיים המגבילים את כושרו לשחק וידועים לו. לכן, הוחלט כי בנסיבות המקרה יש לראות בעצם השתתפותו של התובע במשחק בו נפצע הסתכנות מרצון, והתביעה נדחתה.
כפי שנאמר לעיל, הלכה זו אינה חלה על רשלנות בעת פעילות ספורטיבית. במקרים אלו הפסיקה נוטה לחלק את האחריות בין המזיק לניזוק, בנימוק כי צד אחד הסכים להסתכן וצד אחר התנהג באופן פגום ולכן על שניהם מוטל אשם מסוים. ובמילות השופט ויתקון: "אין לך מתקן שאיזה 'שלומיאל' אינו עלול להיפגע בו, ולהלכה, אין לך פגיעה שאין למנעה על ידי נקיטת אמצעים כלשהם". כך, למשל, אם אדם הסכים לצנוח צניחה חופשית ומודע לסיכונים הטמונים בפעילות זו, אין זה הגיוני לפרש את הסכמתו כהסכמה גם לכך שטייס המטוס לא יהיה מוסמך או שהמצנח לא יהיה מתאים לסוג זה של פעילות. מנגד, לעיתים הנתבע עומד בחובת הזהירות הקונקרטית שהוא חב לנפגע, צפה את הנזק ועשה כל שביכולתו למונעו. מקרה כזה הוא פרשת קרגר, בה לא התקיימה כלל רשלנות מצד המזיק, ובכל זאת התרחש נזק משום שהתובע לא נהג כראוי עת שהתעלם מההוראות והנהלים המנחים את התנהגותו בעת העיסוק בסקי מים. לפיכך, פגיעתו של התובע נגרמה באשמתו שלו, וניתן לומר כי הוא הסתכן מרצונו.
סייגים לתחולת הגנת ההסתכנות מרצון.
להגנת ההסתכנות מרצון שני סייגים, המופיעים בסעיפים 5(ב) ו-(ג) לפקודת הנזיקין [נוסח חדש]:
"(ב) הוראות סעיף זה לא יחולו על תובענה שהוגשה על עוולה הנובעת מאי-מילוי חובה שהייתה מוטלת על הנתבע מכוח חיקוק.
(ג) ילד למטה מגיל שתים עשרה לא ייחשב כמסוגל לדעת או להעריך את מצב הדברים שגרמו לנזק או כמסוגל מרצונו לחשוף עצמו או רכושו למצב זה."
סעיף 5(ב) קובע כי הגנת ההסתכנות מרצון אינה עומדת למזיק כאשר העוולה שביצע נובעת מאי-מילוי חובה המוטלת עליו מכוח חוק. הראציונאל ביסוד ההוראה הוא שאדם אינו יכול להרשות לזולתו להפר חוק. אם המזיק היפר חוק ופגע בנפגע, אי אפשר לומר שהנפגע הסכים לכך. משום שהניזוק הוא צד מוגן על-פי חוק, תביעתו לפיצויים בדיני נזיקין לא תיפגם עקב מתן ההרשאה הפסולה. לדוגמה, עובד אינו יכול להרשות למעבידו לפעול בניגוד לחוק. מעביד שפועל בניגוד לחוק, למשל, אינו ממלא הוראות בטיחות או אחר חובות הזהירות הכלליות והספציפיות הקבועות בחוק לגבי סוג העבודה, אינו יכול להתגונן מפני תביעתו של עובד שנפגע בטענה כי העובד הסכים לעבודה בתנאים שהם בניגוד לחוק ונטל על עצמו סיכון ביודעין ומרצונו החופשי. פרשת אתירם ממחישה סוגיה זו. במקרה, העובד הועסק לצורך ביצוע מדידות עומק תעלות ביוב. הוא נפגע מגוש עפר שהתגלגל ונפל עליו כאשר שהה בתעלת ביוב פתוחה לצורך ביצוע מדידה. המעסיקים, קבלן ומועצה אזורית גזר, טענו כי העובד הסתכן מרצונו, משום שירד לתעלה לביצוע המדידה, אף על פי שהיה ניתן למדוד את עומקה מבחוץ. כאן, דחה בית-המשפט את טענת ההסתכנות מרצון וקבע כי המעסיקים לא עמדו בחובות הזהירות הכלליות והספציפיות כאחד, שנקבעו מכח תקנות הבטיחות בעבודה וכן חובות העשיה והזהירות המוטלות על המועצה מכח חוק הרשויות המקומיות (ביוב) תשכ"ב-1962. אם המעסיקים היו ממלאים אחר חובות אלו יש להניח כי העובד לא היה נפגע. לכן, המעסיקים אינם יכולים להתגונן בטענה כי העובד הסתכן מרצונו, משום שהגנת ההסתכנות מרצון לא חלה על תובענה שהוגשה על עוולה הנובעת מאי-מילוי חובה שהייתה מוטלת על הנתבע מכוח חיקוק.
הפרופ' ברק מעלה קושי ניסוחו של הסייג בפקודת הנזיקין, הקשור למונח 'חיקוק'. שהרי, ההגנה אינו חלה כאשר הנזק נובע מאי-מילוי חובה המוטלת מכוח חיקוק. כלומר, המונח 'חיקוק' כולל גם את פקודת הנזיקין עצמה, שגם היא חיקוק. כדי להימנע מהמצב הפרדוקלסאלי, בו אין כלל תחולה להגנת ההסתכנות מרצון לגבי עוולות הנובעות מהפקודה, מציג פרופ' ברק את ההשקפה המקובלת, שהיא לקרוא בסייג כאילו כתוב בו "חובה המוטלת מכוח חיקוק, למעט פקודה זו".
בהתאם לכך, נקבע בפרשת סידר כי אם הכרה בהגנה תסתור הוראת חוק או את תכלית החוק, ההגנה לא תופעל. כך, למשל, לעיתים החוק קובע אחריות קוגנטית, שממנה המזיק לא יכול להשתחרר על אף שהניזוק הפוטנציאלי הסכים לכך. מכאן, שיש לבחון כל אחריות הקבועה בחוק, ולבחון האם קבלת טענת ההגנה של הסתכנות מרצון עולה בקנה אחד עם המדיניות המונחת ביסוד החוק. כן נקבע כלל האצבע, כשנבחנת השאלה האם חלה ההגנה יש לבחון קודם את הכלל להגנה, הקבוע בסעיף 5(א) לפקודת הנזיקין, ורק אחר כך להידרש לחריגים לו.
הסייג המופיע בסעיף 5(ג) קובע כי למי שהזיק לילד למטה מגיל 12 לא תעמוד הגנת ההסתכנות מרצון. הסעיף נסמך על חזקה משפטית לפיה ילד למטה מגיל 12 אינו מסוגל לעמוד בתנאי ההגנה, הדורשת, כאמור, מודעות לנסיבות המזיקות וחשיפה לסיכון משפטי מתוך רצון חופשי. הסעיף משלים את סעיף 9 לפקודת הנזיקין [נוסח חדש] המעמידה את גיל האחריות בנזיקין על 12 שנים. סייג זה מבדיל את פקודת הנזיקין הישראלית מן המשפט הבריטי, שאינו מכיר בעקרון משפטי זה, אלא בוחן בכל מקרה ומקרה האם הקטין היה מסוגל וכשיר להסתכן מרצון. בנוסף לכך, בשנים האחרונות ניכרת מגמת צמצום האחריות העצמית של קטינים ביחס להסתכנות מרצון, ובית המשפט נמנע מלהחילה על קטינים אשר גילם עולה על 12, למשל, קטינים בני 14 ו-15. בהתאם לכך, השופט כהן קבע כי אין לפרש את הסכמתו של התובע, ילד בן 14 להשתתף בפעילות במתקן ה'קרטינג' כהסכמה ליטול על עצמו את כל הסיכונים הנובעים ממעשיו וממחדליו של הנתבע. התובע השתתף מתוך הסכמה משתמעת לסיכונים הרגילים הנובעים מפעילות 'קרטינג', ולא ניתן לומר כי הוא ידע והסכים לכל תנאי המסלול והסיכונים הכרוכים בהם. וממשיך השופט: "בל נשכח, כי התובע היה בן 14 שנים בלבד בעת האירוע". כלומר, ילד בן 14 יכול, בפוטנציאל, לדעת את פרטי הסיכון ולהסכים לקחת חלק בפעילות מסוכנת, אך ספק אם הוא מבין מהי הסתכנות משפטית ומה תוצאותיה. בפרשה אחרת השופט אוקון הרחיב את הסייג הקבוע בסעיף 5(ג) ופסק כי ספק אם ניתן לייחס לקטין בן 15 חשיפה רצונית לסיכון ולתוצאותיו, קרי, הסתכנות מרצון, כאשר התוצאה היא פגיעה באינטרס פיזי או בערך קדושת החיים, וזאת גם אם החוק קובע כי דוקטרינה זו חלה על קטינים מעל גיל 12.