משמעותה של המילה "עתלית" לא ידוע, אולם ככל הנראה זהו השם בו נקרא המקום עוד מהתקופה הפיניקית. מדרום למבצר דטרוא, ישנו קיר כורכר חצוב ועליו חריטה של מה שנדמה כשתי האותיות הראשונות במילה "עתלית", בכתב כנעני קדום. לפי אחת הסברות מדובר בתחילתה של כתובת (שמעולם לא הושלמה) המציינת את גבולה המזרחי של העיר הפיניקית הקדומה.
מבנה המבצר הצלבני.
בתוכנית המקורית דמתה עתלית הצלבנית לשאר מבצרי החוף שנבנו בידי הצלבנים. האזור הכללי של המבצר הוקף חומה שהיוותה את עיקרו של קו ההגנה הראשון, ובתוך החומות, תוך שימוש במרב ההגנה שיכול לספק הים, נבנה המבצר כיחידה עצמאית לכל דבר. בשונה מביצורי החוף הצלבנים האחרים, בעתלית התפתח יישוב אזרחי בשטח שבין החומה החיצונית לבין חומות המבצר.
משהוחלט למקם את המבצר על בליטה יבשתית או מעיין חצי אי בסמוך ליישוב עתיק הידוע בשם עתלית נותרו בפני מתכנני המבצר שתי בעיות לפתור: הראשונה - איך להרחיק את הארטילריה של האויב מחומות המבצר שהמישור הפרוש מולו סיפק בו עמדות מצוינות לכלי מצור, והשנייה- איך לסגור את לשון היבשה המובילה לחצי האי ולהפריד באופן מוחלט את המבצר מרצועת החוף הסובבת אותו. פרופסור פראוור טוען כי במקום זה השקיעו הצלבנים את "כל כושר המצאתם ותבונת כפיהם", ועל מנת להגיע למטרתם הפכו הצלבנים את מערכת הביצורים המזרחית למכלול כל הידוע האדריכלות הצבאית של התקופה. חוקר עתלית הבריטי ס.נ ג'ונס מציין כי ייתכן וההשראה לביצורי המבצר הגיעה מביצורי דמיאטה שהתהדרה ב-3 טבעות הגנה בעת מסע הצלב החמישי שנערך בשנת 1218 - שנת הקמת מבצר עתלית.
הפתרון היה מערכת משולבת של חפיר רטוב ומערכת כפולה של חומות ומגדלים, ששימשה כקו אש בעל מספר מפלסים ואיפשר הפעלה של כלי ארטילריה צלבניים, שכיסו באש יעילה את כל מישור החוף מול המצודה.
הביצורים.
הגורם הראשון במערכת ההגנה היה חפיר רחב שרוחבו כ-18 מטרים ועומקו 2 מטרים, שניתן היה להציף אותו במי ים על פי הצורך. החפיר היה מרוצף באבנים וחתך את לשון היבשה מדרום לצפון לאורך כ-200 מטרים, ובקצותיו נחפר אל תוך הים למנוע מפרשי אויב לחצות אל המים הרדודים ולדלג על החפיר. החומה החיצונית ושלושת מגדליה "צמחו" מהחפיר ללא חלקלקה - תופעה נדירה במבצרים צלבניים, מאחר שפני הים הקרובים ליסודות מנעו חפירה מתחת לביצורים ואת הצורך בחלקלקה. פתרון יוצא דופן נוסף היה היעדר גשר שנמתח מעל החפיר. כתוצאה מכך נאלצו הבאים בשערי המצודה נאלצו לעבור בו בדרכם לאחד משלושת המגדלים החיצוניים, שכל אחד מהם שימש גם כשער מבוצר. מגדלים מרובעים אלו, שהתנשאו לגובה של 16 מטרים והיו סימטריים בצורתם ומיקומם ובמרחק של 46 מטרים אחד מהשני, בלטו מחומה מסיבית שהציגה כלפי האויב חזית ובה מערכת של 40 חרכי ירי בשני מפלסים. התאים של חרכי הירי איפשרו עמידה נוחה של 2 קשתים שאחד מהם ירה והשני דרך את קשתו, ובפועל ייצר כל חרך אש רציפה כנגד כל שטח האויב ובכל רגע נתון פעלו 40 קשתים מהחומה והמגדלים. שערי המגדלים צוידו בכל האמצעים הידועים למתכנני התקופה- דלתות בעלות כנפיים כפולות, ושער מתרומם העשוי מסבכת ברזל ומשיקולי.
מערכת הביצורים בעתלית כללה גם שתי חומות חיצוניות ושלוש חומות נוספות שהגנו על המבצר. מערכת החומות החיצוניות נמתחה במקביל לקו החוף ובמרחק של כקילומטר ממנו. על רכס הכורכר שממזרח לחומה הוקמה שורה של מבצרים קטנים אשר שימשו כתחנות התרעה בפני התקרבותו של צבא זר. אחת מתחנות אלו הייתה מבצר דטרוא, מבצר שבנייתו קדמה לזו של מבצר עתלית. אורכה של החומה המזרחית היה כשש מאות מטרים, והיא החלה ממגדל שנבנה על שפת הים והסתיימה במגדל הדומה מבחינה הנדסית למגדל שניצב בעבר במבצר דטרוא, וככל הנראה נבנה גם הוא טרם להחלטה על בניית הביצור בעתלית. ממגדל זה יצאה החומה הדרומית, שאורכה 200 מטרים וקצהּ המערבי היה גם הוא במגדל שהוקם על שפת הים.
מאחורי חומה זו עמדה החומה השנייה, בה נקבעו מעברים וקמרונות שתרמו לחוזקה ואיפשרו מעבר פרשים לאורך עמדות הירי. מן החומה בלטו שני מגדלים תאומים בגובה 43 מטרים, שניצבו לסירוגין בין שלושת מגדלי הקו הראשון. קומתם הראשונה של המגדלים הייתה חלק ממערכת ההגנה, ובקומה השנייה נבנה אולם שגובה תקרתו 16 מטרים והיא נשענת על עמוד מרכזי במרכז האולם, ממנו נמתחו קמרונות מצולעים. אולמות מפוארים אלו שימשו, ככל הנראה, לטקסים. על גג המגדל נבנו עמדות ירי בצורת שיניים, שאיפשרו לקשתים ולקלעים להמטיר אש מעל קו ההגנה הראשון ולהפעיל כלי ארטילריה נגד מכונות המצור. פאות המבצר שפנו לכיוון הים בוצרו בחומה יחידה, שיסודותיה נחפרו לעומק שמתחת לפני הים, ואשר לאורכה נבנה מספר מועט יחסית (לחומה המזרחית) של מגדלי שמירה ותצפית. בשלב השני של בניית עתלית - בשנות ה-50 של המאה ה-13 - נוספו מסביב לחומה זו שמונה אולמות בחצי גורן שהפכו את עתלית למצודה קונצנטרית מושלמת וקירבו את טבעת ההגנה אל שפת הים.
המצודה.
מתכנני המבצר, ששאפו שיהיה מוקף מים ככל הניתן, בחרו למקם אותו על חצי אי קטן בפינה הצפון-מערבית של האזור אותו תחמה החומה החיצונית. לאור ההגנה הטבעית שהעניק הים רוכזו עיקר מאמצי הביצור בצלע המזרחית של המבצר, המקום בו חובר ליבשה. מערכת הביצורים בפאה זו כללה חפיר בנוי אבני גזית עצומות (1), אשר נחפר לעומק של שישה מטרים. החפיר הפריד לחלוטין את לשון היבשה עליה מוקם המבצר מהיבשת וכדי להיכנס אל המבצר היה צורך לחצותו בקרקעיתו. לצורך כך נבנו בצידו המזרחי של החפיר שני מעברים בעלי שיפוע מתון: האחד למעבר הולכי רגל (2) והשני למעבר עגלות (3).
מעברו המערבי של החפיר נבנתה החומה הראשונה של המבצר (4). היא התנשאה לגובה של 16 מטרים, וממנה בלטו שלושה מגדלים רבועים (5) אשר שלטו על השטח המת שבתחתית החומה. בתוך החומות נבנו מסדרונות רחבים וחרכי ירי, דבר שאיפשר ניידות ועמדות אש נוחות למגיני המבצר. בדומה למבצרים אחרים שבנו הצלבנים, החומה הכילה למעשה שני מפלסי ירי: הראשון בחרכי הירי שהותקנו בתוך החומות והשני בראש החומה המשונן. בכל אחד משלושת המגדלים נבנו שני פתחים, אחד בדרום המגדל ואחד בצפונו, אשר הובילו אל החפיר ושימשו פתח יציאה נסתר לפשיטות על מחנה האויב במקרה של מצור על השערים הראשיים. מבין שלושת המגדלים החיצוניים השתמר המגדל הדרומי בצורה הטובה ביותר. זהו גם אחד המקומות הבודדים במבצר ששופצו על ידי הממלוכים, אשר הגביהו את המגדל תוך שימוש באבני בנייה קטנות, והתקינו בראשו חרכי ירי.
מאחורי החומה הראשונה של המבצר נבנתה חומה נוספת (6), גבוהה יותר מהחומה החיצונית ובה שובצו שני מגדלי ענק (7) שהיוו את חזיתו המזרחית של המבצר הפנימי. גובהם של המגדלים היה 34 מטרים, וכך הם התנשאו מעל החומה החיצונית בדיוק באותו הגובה שחומה זו התנשא מעל החפיר. מגיני המבצר שאיישו את העמדות שבחומה הפנימית הגבוהה, היו יורים את חיציהם מעל לראשיהם של עמיתיהם שבחומה החיצונית.
פאות המבצר שפנו לכיוון הים בוצרו בחומה יחידה (8), אשר לאורכה נבנה מספר מועט יחסית של מגדלי שמירה ותצפית. יסודותיהן של החומות נחפרו לעומק שמתחת לפני הים. דבר זה הגן על החומות מפני אחת הסכנות הגדולות ביותר באותה התקופה: חיל החפרים. הימצאותם של היסודות מתחת למפלס פני הים מנע חפירה עד אליהם ומיטוטם, כיוון שכל מנהרה שהייתה נחפרת מתחת לחומות הייתה מוצפת עד מהרה במי ים.
הכניסה למבצר נעשתה באופן סדיר משער שנבנה בפאתו הדרומית (9), ואשר נמצא בין החומה הפנימית לחיצונית. השער הוביל אל מסדרון ארוך (10) אשר נשלט באש ובתצפית משתי החומות. שער זה הרוס לחלוטין. בפאה הצפונית, מול השער הראשי, נבנה שער נוסף (11), אולם הוא הוביל אל הים בלבד ולרוב לא נעשה בו שימוש. הכניסה למבצר עצמו, נבנתה בחלק הצפוני של החומה הפנימית. מכניסה זו הוביל אל תוך המבצר מסדרון צר (12) שמצידו הדרומי חומה ומצידו הצפוני קמרונות ששימשו במגוון שימושים.
במעבה החומה הפנימית נבנה מסדרון צר (13) שקישר בין שני מגדל הענק, חיבר את החדרים שבהיקפה של החצר הפנימית והוביל לגרם מדרגות ממנו עלו אל קומתו השנייה של המבצר. שרידי המגדל הצפוני מבין שני מגדלי הענק מתנשאים לגובה רב, וניתן ללמוד דרכו על אופן החלוקה לחדרים במבצר. מגדל זה היה בעל שלוש קומות. הגישה אל קומתו הראשונה הייתה מהמסדרון שבחומה הפנימית ואילו הגישה לקומה השנייה נעשתה דרך גרם המדרגות שבמסדרון זה. הקומה השלישית הייתה שווה בגובהה לגובה שתי הקומות שמתחתיה יחדיו והיא נבנתה מקמרונות צולבים. האולם שבקומה השלישית היה מהמפוארים במבצר כולו, והתבליטים שעל צלעות הקמרונות רומזים על חשיבותו בעיני בוניו. ממגדל הענק הדרומי נותרו רק שרידי היסוד, אולם יש להניח כי הוא דמה לזה הצפוני בפארו.
הכנסייה של המבצר (14) נודעה במשך השנים כאחת מהיפות שבדוגמאות האדריכלות הגותית בישראל, אולם רעש האדמה של שנת 1837 החריבה כמעט עד היסוד. מתיאורים שיש בידינו עולה כי לכנסייה היה אפסיס ראשי אשר פנה לכיוון מזרח ומלבדו עוד שלוש אפסידות נוספות. הכנסייה נבנתה בצורה א-סימטרית ובסגנון גותי "קלאסי". שרידי קירות הכנסייה, על חלונותיהם, מונחים היום במרכז המבנה.
ממערב לכנסייה נבנה אולם קטן ומפואר (15). בצידו המערבי של המבצר, לאורך החומות נבנו מספר רב של אולמות (16), ביניהם גם מטבח (17) וחדר אוכל גדול (18). מאולמות אלו, אשר הם הקרובים ביותר לים, לא נשאר היום כמעט דבר. בחלקו הדרומי של המבצר נבנה מזח (19) לעגינת סירות. היציאה למזח זה הייתה מהחצר הדרומית שמדרום למחסנים (20).
גל אלברמן