את מעשר הבהמה ניתן להפריש בכל עת, אך חז"ל תיקנו כי יש להפריש מעשר זה סמוך לשלוש הרגלים:
כמו במעשר מהצומח, גם במעשר בהמה אסור לעשר יחד בהמות שנולדו בשנים שונות. הזמן הקובע למעשר נידון לראשונה במשנה במסכת ראש השנה ושנוי במחלוקת תנאים:
הטעם לדעה הראשונה הוא משום שרוב הבהמות יולדות בחודש אב, והזמן נקבע מיד אחר כך. שיטת רבי אלעזר ורבי שמעון מתבססת על השוואה למעשר מן הצומח, שבו ראש השנה הוא א' בתשרי.
הקרבת המעשר ואכילתו.
הקרבת מעשר בהמה דומה בעיקרה להקרבת רוב הקורבנות: הקורבן נשחט בבית המקדש, כהן מקבל את הדם הנשפך מצוואר הבהמה לתוך כלי ("מזרק") ולוקח אותו למזבח העולה, שם הוא שופך אותו. לאחר מכן הכהנים מוציאים מן הבהמה את החלבים, הנקראים "אימורים", ומעלים אותם לראש המזבח, שם הם נשרפים ("מוקטרים") על ערימת עצים.
עם זאת, הקרבת מעשר בהמה נבדלת מקורבנות יחיד בכמה אופנים בהם היא זהה להקרבת בכור בהמה וקורבן פסח. ראשית, בניגוד לרוב קורבנות היחיד, שבהם הבעלים סומך את ידיו על ראש הקרבן לפני שחיטתו, במעשר בהמה אין סמיכה. שנית, מאחר שאין מדובר בקורבן נדבה אין צורך להוסיף לו נסכים. ייחוד נוסף של מעשר בהמה הוא בצורה שבה דמו נשפך על המזבח. הדם ניתן בפעם אחת בלבד, בחלקו התחתון של המזבח, על הקיר שמעל ליסוד המזבח, אך צורת השפיכה המדויקת שנויה במחלוקת בין תנאים: יש אומרים שהדם ניתן בשפיכה, ויש אומרים שבזריקה. ההבדל בין שתי הצורות הוא בכך שבעוד שפיכת הדם נעשית כשהכהן עומד סמוך למזבח ויוצק את הדם, זריקה נעשית ממרחק מסוים ובתנופה.
אכילת הבשר בירושלים נעשית כהלכות קורבן שלמים: בעל הבהמה ומשפחתו אוכלים אותו במשך יום ההקרבה ולמחרתו. מצווה לתת מן הבשר גם לעניים. האכילה צריכה להיעשות בטהרה.
שונה דינו של מעשר בהמה מדין קרבן שלמים בכך שהחזה ושוק אינם ניתנים לכהנים, אלא נאכלים לבעלים, כמו יתר הבשר.
בחוץ לארץ.
ככלל, המצוות שאינן מהמצוות התלויות בארץ נוהגות גם מחוץ לארץ ישראל. מצד שני, הקרבת קורבנות מותרת רק בבית המקדש בירושלים. על הקושי הבסיסי נוסף גם הקושי שבניגוד לקורבנות אחרים בהם יכול תושב חוץ לארץ לקנות את הקורבן בירושלים, במעשר (וכן בבכור) החובה היא להפריש בהמה מסוימת ולהביאה למקדש.
על פי המשנה המצווה להפריש מעשר בהמה נוהגת גם בחוץ לארץ, אבל אין חובה להעלות את הבהמות המופרשות לארץ. לפיכך יש להמתין עד שיפול בה מום כלשהו (חריץ באוזן, למשל), אז יהיה מותר לשוחטה ולאכול אותה בכל מקום.
נחלקו התנאים בהבנת מהותו של פטור זה. לדעת רבי עקיבא מדובר בפטור עקרוני ועל כן גם אם הבהמה הובאה ארצה אין להקריבה. לעומת זאת, רבי שמעון סובר שאין מדובר בפטור מוחלט ועקרוני ועל כן, אם בכל זאת הובאה הבהמה ארצה - היא תוקרב בבית המקדש. פסיקת הרמב"ם הלכה למעשה בשאלה זו איננה חד משמעית.
אחרי חורבן בית המקדש.
מאחר שהחובה להפריש את מעשר הבהמה איננה תלויה בהקרבה, המשנה קובעת כי היא חלה גם בהיעדרו של בית המקדש וכך משתמע ממקורות תנאיים אחרים. למרות זאת, התלמוד קובע שבעקבות חורבן בית המקדש אין להפריש את המעשר, וזאת מחשש לתקלות ובהן איסור מעילה ואיסור שחוטי חוץ. את עדות התלמוד הבבלי על כך שרבי אלעזר בן עזריה היה מפריש אלפי עגלים כמעשר בהמה בכל שנה ושנה, העמידו בעלי התוספות כך שהייתה קודם ביטול המצווה, או שאפוטרופוס היה מפריש בשבילו.
זוהי דוגמה לסמכותם של חז"ל לבטל מצווה מן התורה, כאשר הביטול נעשה באופן פסיבי ("שב ואל תעשה"), על ידי אי קיום מצווה.
ועידת ח'רטום
ועידת ח'רטום נערכה בסוף אוגוסט 1967 בעיר ח'רטום, בירת סודאן. הוועידה התכנסה בעקבות מלחמת ששת הימים והשתתפו בה מנהיגי שמונה מדינות ערביות. ההצהרה שנוסחה בסופה (1 בספטמבר) הנחתה את המדיניות הערבית כלפי מדינת ישראל עד מלחמת יום כיפור.
הוועידה.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים פעלה מצרים לקיום ועידת פסגה כלל ערבית כדי להשיג תמיכה במדיניות של מאמץ צבאי ופוליטי משולב כנגד ישראל ולקבל סיוע כספי ממפיקות הנפט. בתחילת אוגוסט התכנסו שרי החוץ של מדינות ערב בח'רטום לצורך הכנסת פסגה של ראשי המדינות.
הוועידה התקיימה מ-29 באוגוסט עד 1 בספטמבר 1967 והשתתפו בה ראשים של שמונה מדינות, בהם: פייסל, מלך ערב הסעודית, נאצר נשיא מצרים, חוסיין, מלך ירדן, שארל חילו נשיא לבנון, נשיא עיראק עבד א-רחמאן אערף, מלך כווית סבאח א-סלים א-סבאח, ואסמאעיל אל-אזהרי נשיא סודאן. מנהיג אלג'יריה, חורי בומדיין, לא הגיע לוועידה בגלל התנגדותו למהלך של נאצר ושלח במקום זאת את שר החוץ שלו. סוריה החרימה את הוועידה, הגם ששר החוץ שלה נכח ברוב הוועידה. ערביי ישראל כלל לא הוזמנו, אך אחמד שוקיירי השתתף כנציג אש"ף ופרש לקראת סוף הדיונים בגלל התנגדותו להחלטות. הוועידה פעלה לחיזוק האחדות הערבית אל מול ישראל אך גם בתוכה, בין השאר בכך שגמאל עבד אל נאצר התחייב לחדול מלהפיל את המונרכים של מדינות המפרץ והוחלט על סיום המלחמה בתימן והעברת סיוע ממפיקות הנפט למצרים וירדן. סעודיה התחייבה לסיוע שנתי של 50 מיליון ליש"ט, כווית - 55 מיליון ליש"ט ולוב - 30 מיליון ליש"ט. 90 מיליון ליש"ט יועדו למצרים ו-45 מיליון לירדן. סוריה שהחרימה את הוועידה לא קיבלה סיוע.
עם זאת, עלו בוועידה עימותים בין ערביים. שוקיירי הביע התנגדות לטענות המלך חוסיין לשליטה בגדה המערבית ויצר בכך עימות עם חוסיין.
מצרים הובילה את הוועידה להחלטה שתקדם פעילות דיפלומטית להביא את ישראל לנסיגה מהשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. על עצם הבחירה לקדם מהלכים פוליטיים ודיפלומטיים, לא הייתה מחלוקת. אולם, גמאל עבד אל נאצר הכיר בכך שקידום פעילות כזאת מחייבת הצגת עמדה פחות נוקשה בעיני העולם ועל כן הוביל להחלטה שאינה כוללת דרישות להמשך המאבק המזוין ולפתרון הבעיה הפלסטינית. הוא טען שהמשך הצגת דרישות מעין אלו תביא בפועל לסיפוח ישראלי של השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים והעריך שאם מדינות ערב יביעו הסכמה להחלטה המתגבשת של מועצת הביטחון של האו"ם, שבנובמבר הבשילה לכדי החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, המעצמות ילחצו על ישראל לסגת מהשטחים שנכבשו וכך יהיה ניתן להביא להשבת השטחים ללא הכרה בישראל וללא הענות לדרישת ישראל להסכם שלום. קו זה נועד בין השאר לסנדל את המלך חוסיין ולמנוע ממנו מלהגיע לשלום נפרד עם ישראל. לקו זה התנגדו אחמד שוקיירי וסוריה שהחרימה בשל כך את הוועידה, כמו גם עיראק ואלג'יריה. הם דרשו להמשיך את המשך המאבק לפתרון הבעיה הפלסטינית.
נאצר הוביל את הוועידה להחלטה שתדגיש את הנכונות של הערבים לפתרון דיפלומטי ותתעלם מהדרישות של אחמד שוקיירי. אולם לאור העמדה של שוקיירי שזכתה לתמיכה של נציגי עיראק ואלג'יריה, הושגה פשרה על פיה הוכללו בהחלטה הקביעות:
שנודעו כשלושת הלאווים, ואזכור הזכויות של הפלסטינים (מבלי לקבוע דרכים מעשיות להשגת זכויות אלו). נאצר הסכים לפשרה זו על מנת להשיג החלטה מוסכמת שתאפשר התקדמות בערוץ הדיפלומטי.
תוכן החלטת הוועידה.
1) הוועידה מאשררת את האחדות הערבית, אחדות הפעולה והצורך בתיאום והסרת המחלוקות. המלכים, נשיאים ונציגים של ראשים אחרים של מדינות ערב אישרו את עמידת מדינותיהם לצד ויישום הכרזת הסולידריות הערבית בפסגה הערבית השלישית בקזבלנקה.
2) הוועידה הסכימה על הצורך לרכז את המאמצים להעלמת התוצאות של מה שנציגי מדינות ערב הגדירו כ "תוקפנות" על הבסיס שהאדמות ה"כבושות" (מבחינת ישראל משוחררות, לפחות לגבי חלקן) הן אדמות ערביות והעול של השגת האדמות מחדש מוטל על כל מדינות ערב.
3) ראשי המדינות הערביות הסכימו לאחד את מאמציהם הפוליטיים בזירה הבינלאומית והדיפלומטית להעלמת התוצאות של ה "תוקפנות" ולהבטיח את נסיגת הכוחות "התוקפניים" הישראלים מהאדמות הערביות שנכבשו מאז ההתקפה של ה-5 ביוני. דבר זה יעשה בתוך המסגרת של העקרונות הראשיים להן מדינות ערב מחויבות, כלומר:
והתעקשות על זכויותיהם של הפלסטינים בארצם.
4) הוועידה של שרי אוצר, כלכלה ונפט ממליצה שהשעיה של שאיבת נפט תשמש כנשק בקרב. אולם לאחר בדיקה מעמיקה, הוועידה הגיעה למסקנה ששאיבת נפט יכולה לשמש בעצמה כנשק חיובי מכיוון שהנפט יכול לשמש לחיזוק הכלכלות של מדינות ערב שנפגעו ישירות "מהתוקפנות", כך שמדינות אלה תוכלנה לעמוד איתן במערכה. הוועידה החליטה על כן לחדש את שאיבת הנפט, מכיוון שהנפט הוא משאב חיובי היכול לשמש להשגות המטרות הערביות. הוא יכול לתרום למאמצים לאפשר למדינות ערב שנחשפו לתוצאות "התוקפנות" ועקב כך סבלו מהפסד משאבים כלכליים לעמוד איתן ולהעלים את תוצאות "התוקפנות". יצרניות הנפט ישתתפו במאמצים לאפשר למדינות הנפגעות לעמוד איתן אל מול הלחצים הכלכליים. בעקבות הוועדה הסתיים אמברגו הנפט של מלחמת ששת הימים והוחלט להקים את אועפ"ק.
5) משתתפות הוועידה אישרו את התוכנית שהוצעה על ידי כווית להקים קרן כלכלית וסוציאלית לפיתוח על בסיס המלצות ועידת בגדד של שרי אוצר, כלכלה ונפט ערביים.
6) המשתתפים הסכימו על הצורך לנקוט באמצעים הנדרשים לחזק את ההכנות הצבאיות ולהתכונן לכל התפתחות.
7) הוועידה החליטה להאיץ את חיסול הבסיסים הזרים במדינות ערב.
תגובות לוועידה.