צויגנבום נשוי לשחקנית תמי אלון, ולהם שני ילדים. בנו רני ובתו אופיר עוסקים גם הם במשחק.
יעקב פרוינד
יעקב (יענקלה) פרוינד (נולד ב-11 באפריל 1949) הוא מחבר ספרי הומור וחידוד, "אמן הלשון העברית" ומכוּנֶה "מחיֵיך השפה העברית". ההומור שלו שייך לסוגה של שעשועי לשון (בדומה לאבשלום קור ויחיאל ספרא).
קורות חיים.
פרוינד נולד בשנת 1949 בתל אביב. למד הנדסאות אלקטרוניקה. במהלך לימודיו החל להתנסות בעבודה ברדיו כטכנאי, ובשנת 1971 החל לעבוד כטכנאי קול ב"קול ישראל".
פרוינד נתגלה לציבור הרחב כאשר דיווח על מצב התנועה במשך 13 שנה מהמטוס הקל של אל על. את דיווחיו תיבל במשחקי מילים. הוא הוזמן על ידי שדרים שונים להופיע בפינה בתוך משדריהם, ובהמשך קיבל פינות משלו. בשנת 1977 החל לערוך ולהוציא עלון דו-חודשי בשם "רשם-כל" ("עלונצ'יק ההנדסה של רדיו תל אביב"), שממנו הופיעו עשרות גיליונות.
הוא הופיע גם בתוכניות טלוויזיה העוסקות בשעשועי לשון ובתוכניות "מספרי סיפורים". בספריו, המסודרים לפי נושאים שונים, הוא מציג משחקי מילים, לשון נופל על לשון וחידות הגיון.
ב-2006 שודרה ברשת ב' הפינה "לשון ברוטב".
בין השנים 1992–2007 היה חבר הוועדה למילים בשימוש כללי של האקדמיה ללשון העברית. אחת המילים שהציע והוכנסו לשפה העברית ב-1995 היא "מֵקַר" (מי קר, כמשקל "מחם") ככינוי למתקן קירור מי שתייה (קוּלֶר).
ב-28 באפריל 2016 פרש פרוינד מקול ישראל לאחר 45 שנים ברדיו.
קישורים חיצוניים.
עוד מחידודיו:
ועדת העזרה וההצלה בבודפשט
ועדת העזרה וההצלה בבודפשט (בהונגרית: Budapesti Segélyező és Mentőbizottság, נהגה בערך: בּוּדוֹפֶּשְטִי שֶגֵייֶזוּ אֵש מֶנְטוֹבִּיזוֹטְצָ'ג) קמה בתחילת שנת 1943 מטעם הנהגת היישוב בארץ ישראל, במטרה להתכונן לאפשרות של כיבוש הונגריה. במקביל התבקשה לסייע לפליטים להימלט להונגריה ולהיקלט בה, וליצור קשר עם פעילי הצלה בשטחי הכיבוש, בעזרת כספים והוראות מטעם ועדת עזרה והצלה של הישוב, באיסטנבול.
מייסדי הוועדה בבודפשט היו ישראל קסטנר שעמד בראשה, יואל ברנד ושמואל שפרינגמן, חברי איחוד-מפא"י. במהלך שנת 1943 נוסף להרכבה פרץ רבס, מנהיג תנועת מכבי הצעיר, ורפי פרידל-בנשלום, מנהיג השומר הצעיר, הצטרף אליה בפברואר 1944. הרכבה המונוליטי, השמאלי-ציוני, והקשר המועדף שקיימה עם ועדת ההצלה באיסטנבול, שהתבטא בקבלת מידע וכספים, עורר מתח קבוע בקרב פעילי הצלה בבודפשט, באיסטנבול ובארץ-ישראל. אוטו קומוי, נשיא ההסתדרות הציונית בהונגריה, הצטרף אליה רשמית, בחותמו על מכתב משותף עם חברי הוועדה בבודפשט לוועדת ההצלה באיסטנבול ב-2 במאי 1944, כשנה וחצי לאחר שנוסדה.
באמצעות קשרים שהקימו חברי הוועדה עם פעילי הצלה יהודים, בעיקר בסלובקיה ובפולין, ידעו נציגי היישוב באיסטנבול על השואה המתרחשת שם ובברית המועצות; הם העבירו כספים מטעם העם היהודי והישוב בארץ ישראל לשטחי השליטה וההשפעה הגרמנית, הגיעו לגטאות בפולין, חקרו פליטים וקיבלו מידע על הגיטואיזציה והגירושים להשמדה.
כשבועיים לפני הכיבוש, נודע למנהיגים יהודים בבודפשט באופן ברור על הכיבוש הגרמני הצפוי. קסטנר, ברנד וחבריהם לתנועה פתחו במשא ומתן עם הגרמנים משרות הריגול הנגדי, שקיימו את קשר המכתבים והכספים בין ועדות ההצלה בבודפשט ואיסטנבול, במטרה להציל את יהדות הונגריה ושארית הפליטה, כדוגמת תוכנית אירופה הסלובקית. את התוכנית שלחו לוועדת ההצלה באיסטנבול שלושה ימים לפני הכיבוש. בשל היותם בטוחים בסיכוייה, הם לא יידעו את מנהיגי השטח במידע ובמשמעותו, ולא עשו הכנות מתבקשות. ואולם לטענתם, הם ניסו להפיץ את המידע בקרב יהודי הונגריה, אך אלה לא האמינו להם, משום היותם מחוץ למעגל ההשמדה עד ראשית קיץ 1944.
המשא ומתן עם הגרמנים.
לאחר כיבוש הונגריה על ידי הצבא הגרמני ב-19 במרץ 1944, יצרו אנשי הוועדה קשר עם הגרמנים, בעיקר דרך דיטר ויסליצני והרמן קרומיי, עוזריו של אדולף אייכמן, וכן עם אייכמן עצמו, שהגיע להונגריה לפקח על השילוחים למחנות ההשמדה. הוועדה העלתה ארבע דרישות בפני עוזריו של אייכמן:
בתמורה הבטיחה הוועדה תשלום גבוה. דרישות אלה לא נענו, והנאצים החלו בריכוז היהודים בגטאות, אך לחברי הוועדה נרמז על אפשרות הגירה של מספר מצומצם של בעלי סרטיפיקטים.
הגרמנים הציעו עסקה, לפיה גרמניה תקבל סחורות ו–10,000 משאיות ממדינות נייטרליות תמורת הצלת יהודים (במה שכונה "סחורה תמורת דם"). מניחים כי היינריך הימלר, יוזם העסקה, ניסה להשיג בעסקה זו מספר יעדים מרכזיים:
יש הטוענים כי עסקה זו הייתה מלכתחילה ניסיון תעתוע של הנאצים, כדי להשקיט ו"להרדים" את הנהגת היהודים, וכך לבצע את השמדת יהודי הונגריה בשקט יחסי.
ב-18 במאי יצא ברנד לקושטא שבטורקיה הנייטרלית לפעול לקידום הרעיון, אך נאסר בידי הבריטים כשניסה לחצות את גבולות טורקיה לארץ ישראל; הוא נחקר על ידי הלורד מוין (לו מיוחסת בהקשר זה האימרה "מה אעשה במיליון יהודים?"). ברנד לא שב להונגריה, ככל הנראה נמנע מכך בהשפעת הסוכנות היהודית, והעסקה נפלה בראשיתה.
בינתיים התנהל משא ומתן בין אייכמן ועוזריו, לבין קסטנר. במהלך המשא ומתן שחררו הגרמנים כ–1,700 יהודים, רובם מהונגריה ומטרנסילבניה, כ"מחווה של רצון טוב" להוכחת רצינות כוונותיהם במשא והמתן. הניצולים הועברו ברכבת כשמטרתם להגיע לשווייץ, אך נשלחו לברגן-בלזן ולאחר משא ומתן נוסף הם נשלחו לשווייץ, בדצמבר 1944. ויכוחים רבים נסבו לאחר המלחמה על רכבת הצלה זו, ועל הרכב האנשים שהועלו עליה על ידי קסטנר וקומוי, בעיקר בעת משפט קסטנר. סברה אחת טוענת שרכבת ניצולים זו היוותה מס השתקה מצד הנאצים, כדי שהשילוחים להשמדה יתבצעו ללא הפרעות מצד היהודים. אנשי הוועד קיוו, לשווא, כי רכבת זו תשמש כתקדים לרכבות הצלה נוספות, כי לנאצים שעסקו בכך היה אינטרס ברור בהצלה, אפילו חלקית או סמלית, של יהודים - גם מתוך רצון נואש לקבל אספקה למלחמה, אך בעיקר מרצונם להכין לעצמם אליבי לאחריה, כשהיה ברור שתבוסת גרמניה היא רק עניין של זמן.
המשא ומתן המשיך להתנהל בין הוועד בשיתוף עם אנשי הג'וינט והסוכנות - לבין נציגו של אייכמן, קורט בכר. ככל שהמלחמה הייתה לקראת סיומה, הלכה וגברה השמדת יהודי הונגריה במחנות, בעיקר באושוויץ. המשא ומתן עם הגרמנים תרם ככל הנראה להצלת 180 אלף יהודי בודפשט, וישנה סברה שהתערבותו של קסטנר זירזה את כניעת ברגן-בלזן לבריטים ללא רציחת אחרוני הכלואים.
הערכת הפעולה.
פעילותם של אנשי ועד ההצלה הייתה שנויה במחלוקת קשה לאחר השואה, ובמשפט דיבה מפורסם שהתנהל בארץ בשנים תשי"ד-תשט"ו, 1954–1955, קבע שופט בית המשפט המחוזי, בנימין הלוי, כי "ישראל קסטנר מכר נפשו לשטן", וכי סייע לגרמנים בהשמדת יהודי הונגריה. שמו של קסטנר טוהר על ידי בית המשפט העליון בערעור שהגיש על פסק הדין, אך בעת מתן פסק הדין בערעור הוא כבר לא היה בין החיים, שכן נרצח על ידי צעירים שהושפעו מן ההאשמות שעלו כנגדו במשפט הדיבה ומההסתה שנלוותה אליה (על הפרשה ראו בערך: ישראל קסטנר).
שנת תרפפ&quot;ו
שנת תרפפ"ו הוא ביטוי נפוץ בסלנג הישראלי, ומשמעותו העבר הרחוק, תחילת המאה ה-20 או סוף המאה ה-19. כך למשל המשפט: "הבגדים האלה משנת תרפפ"ו" משמעו "הבגדים האלה ישנים ולא אופנתיים".
מקור הביטוי הוא בסלנג הלדיני: "דִיל טִימפּו דִי מִי טָארָאפָּאפּוּ", בזמנו של סבי השלישי, כלומר סב סבי. כיוון שהשנים העבריות מוצגות באותיות, הפכה המילה לשנה.
ביטויים דומים הם "מימי מתושלח" או "מימי אנטיוכוס".
על שנת ה'תשס"ו (השנים 2005–2006) נאמר - בהלצה - שהיא היא "שנת תרפפ"ו", מכיוון שבגימטריה תרפפ"ו=תשס"ו. הצורה תרפפ"ו לציון השנה אינה מקובלת, משום שהכתיב התקני לשנה, שזה ערכה בגימטריה, הוא תשס"ו.
החדש אסור מן התורה
בניסיו דל טורו
בניסיו מונסרטה רפאל דל טורו סנצ'ז (בספרדית: Benicio Monserrate Rafael del Toro Sánchez; נולד ב-19 בפברואר 1967) הוא שחקן קולנוע פוארטו-ריקני. על תפקידו בסרט "טראפיק" משנת 2000, הוא זכה בפרס האוסקר, פרס גלובוס הזהב, פרס גילדת שחקני המסך ו-פרס הבאפט"א.
ביוגרפיה.
דל טורו נולד בסאן חרמיאן, פוארטו ריקו, הוריו עורכי דין. יש לו אח גדול בשם גוסטבו. כשהיה בן 9 מתה אימו מדלקת כבד, ובגיל 12 היגר עם אביו ואחיו הגדול לפנסילבניה שבארצות הברית.
בסיום לימודיו בתיכון עבר לקליפורניה והחל ללמוד מנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. בזמן לימודיו נרשם לחוג דרמה, שם בלט במיוחד. בעקבות הצלחתו בחוג לדרמה עזב את לימודיו לטובת לימודי משחק, החלטה שהסתיר ממשפחתו עד שהחל להשתתף בתפקידים ראשיים.
קריירה.
את קריירת המשחק שלו החל בשנות ה-80 בתפקידים קטנים ובעיקר בתפקידי סוחר סמים או מאפיונר. ב-1987, הוא השתתף בקליפ של מדונה לשיר "La Isla Bonita".
ב-1989 הייתה הפריצה שלו לתודעת הוליווד, בסרט מסדרת סרטי ג'יימס בונד, "רישיון להרוג". דל טורו היה לשחקן הצעיר ביותר ששיחק אי פעם את תפקיד הרשע בסדרה. לאחר מכן השתתף בכמה סרטי טלוויזיה. הפריצה הגדולה שלו הגיעה בסרטו של בריאן סינגר "החשוד המיידי" משנת 1995, שם שיחק בתפקיד הפושע עם בעיות דיבור. הוא זכה על התפקיד בפרס מ"אגודת הסרטים העצמאים האמריקאים". בשנת 1998 השתתף בסרט "פחד ותיעוב בלאס וגאס". לצורך גילום הדמות בסרט העלה כ-20 קילוגרם.
בשנת 2000 השתתף בסרטו של סטיבן סודרברג "טראפיק", בתפקיד שוטר גבול מקסיקני. על משחקו בסרט קיבל פרס אוסקר, פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה ואת פרס גלובוס הזהב.