שנת 1920 הייתה בסימן של התגברות באיומים מצד הרפובליקה הסוציאליסטית הפדרטיבית הרוסית (Росси́йская Сове́тская Федерати́вная Социалисти́ческая Респу́блика, РСФСР). עם תבוסת התנועה הלבנה, והתקדמות הצבא האדום כנגד החזית הקווקזית, המצב סביב הרפובליקה הפך למתוח מאוד. בינואר, הציעה המנהיגות הסובייטית לגאורגיה, ארמניה, ואזרבייג'ן לייסד ברית כנגד הצבא הלבן בדרום רוסיה ובקווקז. ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה סירבה להשתתף בברית צבאית, בהתאם למדיניותה לנייטרליות ואי-התערבות, אבל הציעה לפתוח במשא ומתן בין שתי המדינות, בתקווה שזה יוביל להכרה של מוסקבה בגאורגיה העצמאית. המנהיגים הרוסים מתחו ביקורת חריפה על סירובה של גאורגיה להשתתף בברית, מה שהוביל להתגברות מסיבית של ההפגנות האנטי-ממשלתיות על ידי ארגונים קומוניסטיים, שהסתיימו בסופו של דבר ללא הצלחה.
באפריל 1920, הצבא האדום ה-11 ייסד משטר סובייטי באזרבייג'ן, והבולשביק הגאורגי, סרגו אורדז'וניקידזה, ביקש את אישור מוסקבה להתקדם לכיוון גאורגיה. למרות שלא ניתנה הסכמה רשמית על ידי לנין או סובנארקום, בולשביקים מקומיים ניסו להשתלט על בית הספר הצבאי של טביליסי כהקדמה לניסיון הפיכה צבאית ב-3 במאי של אותה שנה. ההפיכה דוכאה בהצלחה על ידי הגנרל קויניטדזה. הממשלה הגאורגית החלה בגיוס ומינתה את קויניטדזה כמפקד הצבא. בינתיים בתגובה לחשד לעזרה של גאורגיה למרד האזרי בגנג'ה, התקדמו הכוחות הסובייטים לתוך השטח הגאורגי, אבל נעצרו מיידית על ידי כוחותיו של קויניטדזה, בעימות בגשר האדום. תוך מספר ימים, חודשו שיחות השלום במוסקבה. בהסכם מוסקבה, הסכם שלום שנוי במחלוקת, מה-7 במאי 1920, הוכרה עצמאותה של גאורגיה בתמורה ללגליזציה של הארגונים הבולשביקיים והתחייבות לא להכניס צבא זר לאדמת גאורגיה.
חבר הלאומים דחה את חברותה של גאורגיה בארגון, וגאורגיה זכתה להכרה "דה יורה" ממדינות ההסכמה ב-27 בינואר 1921. מכל מקום, עובדה זו לא מנעה את ההתקפה הסובייטית על הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה חודש לאחר מכן.
לאחר הסובייטיזציה של אזרייביג'ן וארמניה על ידי הצבא האדום, מצאה גאורגיה את עצמה מוקפת ברפובליקות סובייטיות עוינות. נוסף על כך, החלו הבריטים להתפנות מהקווקז, והמדינה נותרה ללא תמיכה חיצונית.
על פי מקורות סובייטים, היחסים עם גאורגיה הדרדרו, עקב החשד להפרות הסכם מוסקבה, שבאו לידי ביטוי במאסרם המחודש של הבולשביקים הגאורגים, חסימת המעבר לשיירות מוגנות לארמניה, וחשד כבד כי גאורגיה מסייעת למורדים חמושים בצפון הקווקז. מצד שני, האשימה גאורגיה את מוסקבה, בהסתה למהומות אנטי-ממשלתיות במספר אזורים במדינה, הסתה לתקרית גבול בנפת זקטלה, אזור שנוי במחלוקת עם הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן. לורי (Լոռի), אזור נייטרלי, הייתה קריאת תיגר נוספת שהציבה ארמניה הסובייטית, בתביעתה הפסקנית של נסיגת חיילי גאורגיה הממוקמים במחוז מאז נפילת הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה.
הממשלה והחוק.
הכרזת העצמאות של גאורגיה ב-26 במאי 1918, הביאה למעשה להגדרת העקרונות הבסיסיים של אופייה הדמוקרטי של המדינה. בהתאם לזה "ערבה הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, לשוויון בין כל אזרחיה, לשוויון הזכויות הפוליטיות של כל הלאומים". בראש הממשלה הראשונה עמד נואה רמישווילי. באוקטובר 1918, החליפה המועצה הלאומית של גאורגיה.
אשר ויזר
אשר (אנשל) וַיזֶר (נכתב גם וייזר) (2 בדצמבר 1904 – 13 במרץ 1982) היה פרשן וחוקר מקרא ולשון ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד ב-1904 בגולוגורי שבגליציה המזרחית ליהודה ויזר, סוחר, ולמחלה בת משה יצחק מעט. לאחר סיום לימודיו עבד בהוראה ברחבי פולין. עלה לארץ ישראל ב-1934, החל ללמוד מקרא ולשון באוניברסיטה העברית ב-1938.
לימד מקרא ולשון באוניברסיטת בר-אילן ואחר כך כמורה למקרא בגימנסיה הרצליה.
הישגו העיקרי היה פירוש לתנ"ך, שהשלים זמן קצר לפני מותו. ייחודו של הפירוש שהוא מחולק לשני מרכיבים: החלק הלשוני והחלק הענייני שמשלימים זה את זה עד כדי פירוש מלא.
פרסם מאמרים בלשון ומקרא באכסניות שונות, אותם קיבץ בספרו "מקרא ולשון" שיצא ב-1964. ד"ר ברוך בן-יהודה כתב את המבוא לקובץ. כתב ספר "דקדוק הלשון העברית" (תש"ט).
בשנת תשל"ז זכה בפרס הרב קוק לספרות מחקר וספרי עזר תורניים (פרס כבוד).
אלברט שפאר
מהגרי עבודה בישראל
יסמין (ספר)
יסמין הוא ספר מאת הסופר אלי עמיר, שיצא לאור בשנת 2005. הספר עוסק בסיפור האהבה הבלתי אפשרית של נורי, חייל ישראלי יליד עיראק, ויסמין, ערבייה משכילה, על רקע התקופה שלאחר מלחמת ששת הימים.
עלילת הספר.
הסיפור מתמקד בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים. בתקופה זו כיהן אלי עמיר כעוזר ליועץ ראש הממשלה לענייני ערבים ופעל בעיקר במזרח ירושלים. הספר נותן ביטוי לרישומה של תקופה זו אצל עמיר, עם שחרורה של העיר העתיקה ואיחוד ירושלים. כרקע, מתוארים הלכי הרוח בקרב ערביי מזרח ירושלים, תגובת לתבוסת צבאות ערב במלחמה והסתגלותם למצב החדש, כמו גם במאבקים הפנימיים בחברה הערבית והשסעים העמוקים שבה.
גיבור הסיפור, נורי, הוא חייל ישראלי אשר עלה ארצה מעיראק עם משפחתו. הוריו מתגוררים בירושלים, אחיו, העובד בשירות המוסד כמרגל, משרת בצבא ונפצע במלחמה. בזכות ידיעתו של נורי את התרבות והשפה הערבית הוא ממונה על ידי השר כיועצו המיוחד לענייני ערבים. במסגרת עבודתו, מנסה נורי לסייע לערביי מזרח ירושלים להשתקם ולנפץ את סטריאוטיפ ה"ישראל המאיים" כפי שהערבים הורגלו לחשוב. כמו כן, מתחבר נורי למספר משפחות חשובות במזרח ירושלים ונקשר לבתו של בעל ממון, יסמין, ערבייה נוצרייה משכילה אשר שבה מלימודים, עם תואר דוקטור מצרפת. לבקשת אביה, אשר רוצה להרחיק מחבריה בצרפת, פעילי הפת"ח, מוצא לה נורי עבודה התואמת את כישוריה. בין השניים נרקם סיפור אהבה אשר אינו יוצא אל הפועל, בסופו של דבר. את מכתבה האחרון לנורי, מסכמת יסמין בשורות מהשיר "אינתָ עומרי" של אום כולתום.
הספר תורגם לשמונה שפות ובהן ערבית.
מוצא תחתית
חיים ברודי
הרב חיים (היינריך) ברודי (בכתיב ארכאי: בראדי; בהונגרית: Bródy Henrik; בגרמנית: Heinrich Brody; ז' בסיוון ה'תרכ"ח, 21 במאי 1868, אונגוואר, הונגריה - י"ט באייר, ה'תש"ב, 6 במאי 1942, ירושלים) היה רב, ביביליוגרף, בלשן, ומהחוקרים החשובים ביותר של שירת ימי הביניים של יהדות ספרד. הרב חיים ברודי היה חתנו של הרב נתן אהרנפלד, רבה הראשי של פראג וירש אותו בתפקיד.
חייו.
חיים ברודי בא ממשפחת רבנים גדולים בתורה. אבי אמו הוא רבי שלמה גנצפריד בעל ה"קיצור שולחן ערוך" וממנהיגי היהדות החרדית בתחילת דרכה. אביו, הרב שלמה זלמן ברודי, כיהן כדיין באונגוואר ופרסם חידושי תורה במספר כתבי עת של התקופה. הן האב (שלמה זלמן) והן, מאוחר יותר, הבן, היו חברי תנועת המזרחי.
חיים הנער למד תחילה בבית אביו וסבו, ולאחר מכן המשיך את לימודיו בישיבת טולטשבה וישיבת פרשבורג. בפרשבורג, החל להשתתף בשיעורים בבית ספר תיכון יהודי שהיה קיים במקום, ונחשף שם לראשונה לספרות העברית החדשה. השיעורים נערכו ביוזמתו של ברודי וניתנו לו ולשבעה תלמידי ישיבה נוספים, שביקשו ללמוד לימודיים חילוניים בחשאי. באותו הזמן, הגיע לידיו ספרו של שד"ל: בתולת בת יהודה, לקוטי שירים מדיואן רבי יהודה הלוי זצ"ל, פראג: ת"ר, ומאז ביקש להתעמק יותר בשירת ספרד, כשעבודתו של שד"ל משמשת לו השראה ומודל לחיקוי.
בשנת תר"ן (1890) שב לבית הוריו. שנה אחר כך (בשנת 1891) משביקש לנסוע לברלין, כדי ללמוד בבית המדרש לרבנים של הזרם החרדי בברלין, קיבל סיוע כספי מקרובה עשירה למימון הנסיעה, ושם הפך לתלמידם של ר' אברהם ברלינר ופרופ' משה שטיינשניידר.
בעת לימודיו בברלין עבד לפרנסתו במתן שיעורים בבתי עשירים. בנוסף, החל להתקרב אל חוגי המלומדים של חכמת ישראל, ושימש כמזכיר החברה למחקר ספרות ישראל "מקיצי נרדמים". במקביל ללימודיו בבית המדרש לרבנים ולפעילותו בחברת מקיצי נרדמים, למד ברודי באוניברסיטת ברלין, ובשנת תרנ"ד (1894) סיים שם את לימודיו. עבודת הדוקטורט שלו הייתה על שירת ר' יהודה הלוי: "Studien zu den Dichtungen Jehuda ha-levis: Uber die Metra der Versgedichte", והיא יצאה לאור בברלין שנה אחר כך. לאחר לימודיו עמד לפתוח חנות ספרים, אלא שאז קיבל את הצעתו של ברלינר לנסוע לספריית הבודליאנה באוקספורד, במימונו של הברון שמעון זאב רוטשילד, ולהעתיק את שירי ר' יהודה הלוי. בהיותו שם העתיק בשכר, עבור כומר, פרק מספר "מגלת המגלה" לרבי אברהם ב"ר חייא הנשיא ובשביל עצמו העתיק את שירי רבי משה אבן עזרא. בנוסף, רכש שם מספר ספרי ביבליוגרפיה חשובים.
בשנת תרנ"ח (1898) קיבל סמיכה לרבנות ונתמנה לרב העיר נאחוד בבוהמיה, צ'כוסלובקיה. שנה אחר כך, בשנת 1899, התרחשו פרעות ביהודי נאחוד. הפורעים פסחו על ביתו של ברודי, רק משום שחשבו כי הוא שייך לשכנו הנוצרי. באותה שנה (תרנ"ט), התחתן עם אסתר בת הרב נתן אהרנפלד, רב הכולל בפראג. בשנת תרס"ה (1905) התמנה למנהל בית הספר "תלמוד תורה" בפראג. משנפטר חותנו, בשנת 1912, התמנה ברודי במקומו לרב הראשי של פראג, ובנוסף שימש נשיא תנועת "המזרחי" בצ'כיה. בשנת תרפ"ב חתם חוזה עם ח"נ ביאליק, לפיו ישמש עורך ומסדר של שירת יהדות ספרד, בספרים שיצאו לאור בהוצאת "מוריה", אך בסופו של דבר, לא יצא החוזה לפועל.
בשנת 1930, נקרא על ידי שלמה זלמן שוקן לנהל את "המכון לחקר השירה העברית", שייסד שוקן בברלין. בשנת 1934, עם גְבור רדיפות הנאצים, עבר המכון לירושלים, וברודי עבר יחד עמו, וניהלוֹ עד פטירתו, בשנת 1942. בנוסף, היה ברודי חבר בוועד הלשון העברית ונשיא כבוד של האגודה למדעי היהדות.