סילבסטר למד בקונסרבטוריון של בוקרשט, רומניה עם מיכאיל ז'ורה (קומפוזיציה) ועם פלוריקה מוזיצ'סקו (פסנתר). בתחום הניצוח הוא היה אוטודידקט והתחיל את פעילותו בגיל 17 עם התזמורת הסימפונית של הרדיו הרומני של בוקרשט. בשנת 1935 קיבל את פרס הקומפוזיציה על שם ג'ורג'ה אנסקו ובאותה שנה התמנה למנהל המוזיקלי של האופרה הרומנית. לאחר מלחמת העולם השנייה היה מנהל הפילהרמונית של בוקרשט עד שנת 1956 כאשר עבר לפריז. הוא גם לימד כיתת ניצוח רבת ערך בקונסרבטוריון של בוקרשט.
בשנת 1957 הופיע באנגליה, בניצוח על הפילהרמונית של לונדון ועל תזמורת פילהרמוניה. ההצלחה המיידית הובילה לחוזים נוספים ולקונצרטים בגרמניה, שווייץ, איטליה, הולנד ולהקלטות בפריז, שבעקבותיהן קיבל את הפרס הגדול של הדיסק. סילבסטרי היה מנצח תוסס ונמרץ, שהתמנה בשנת 1962 למנצח הראשי של תזמורת בורנמות באנגליה והעלה את רמת הביצוע שלה. כמוהו כמנצח רומני אחר, סרג'יו צ'ליבידאקה, דרש סילבסטרי שעות רבות לחזרות והודות לכך השיג ביצוע מלוטש ומשוכלל. בהמשך חייו ניצח סילבסטרי בגדולי המרכזים המוזיקליים של אירופה, ביפן, באוסטרליה וגם בדרום אמריקה.
המוזיקולוג יוג'ין פריקופ כתב ביוגרפיה של קונסטנטין סילבסטרי.
הקלטות נודעות של סילבסטרי הן "אלאסיו" של אלגר והסימפוניה החמישית של צ'ייקובסקי.
אייל נווה
אייל נווה (נולד ב-1952) הוא פרופסור אמריטוס להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב ובסמינר הקיבוצים וראש החוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
נולד וגדל ברמת השרון. בין השנים 1970 ל-1974 שירת בצה"ל כחייל וקצין בחיל התותחנים, תחילה כלוחם בגדוד 334 וכקצין בגדוד 405 כולל בתקופת מלחמת יום הכיפורים. בין השנים 1974 ל-1980 למד לתואר ראשון ושני באוניברסיטת תל אביב ועשה תעודת הוראה, באותה עת שימש כמורה להיסטוריה ומחנך בתיכון אליאנס ברמת אביב. בין 1980 ל-1981 למד במשך שנה בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, בין השנים 1981 ל-1986 עשה דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, כמלגאי של תוכנית פולברייט.
נווה משמש מ-1987 כפרופסור להיסטוריה והוראת ההיסטוריה במכללת סמינר הקיבוצים. החל מ-1986 משמש כמרצה בחוג להיסטוריה כללית שבאוניברסיטת תל אביב, מ-1990 מרצה בכיר ומ-2001 פרופסור חבר באוניברסיטה. שהה בשבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת טורונטו שבקנדה ובאוניברסיטה הבינלאומית בוונציה שבאיטליה.
נווה מתמחה בחקר ההיסטוריה של ארצות הברית, ועוסק בנוסף לכך במחקר בחיבור בין החינוך להיסטוריה. משמש ראש צוות של מורים ישראלים הכותבים יחד עם מורים פלסטינים ספר לימוד בעל שני נראטיבים: סיפר ישראלי וסיפר פלסטיני, אודות הסכסוך הישראלי-ערבי, פרויקט של מכון פריים. הוא מכהן כעמית בכיר במכון הישראלי לדמוקרטיה ועוסק בתחום החינוך לתודעה פוליטית. הוא חבר צוות הכותב את אטלס 1948, המורכב מקרטוגרפים והיסטוריונים ישראלים ופלסטינים, פרויקט של סמינר זלצבורג ומכון פרס לשלום. כמו כן הוא משמש כיועץ לכתיבת ספרי לימוד בהיסטוריה במגזר הערבי; חבר המועצה האקדמית של סמינר הקיבוצים; חבר המועצה המנהלת של "משואה", מרכז להוראת השואה; יועץ לתוכנית לימודים לבתי-הספר הדו-לשוניים וחבר ועדת ההיגוי של המרכז לפיתוח מנהיגות חינוכית. החל מ-2003 הוא מכהן כראש תוכנית הלימודים הכלליים והבין-תחומיים באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2012 התמנה לפרופסור מן המניין, ובשנת 2021 יצא לגמלאות.
בפברואר 2007 מונה כחבר מועצת רשות השידור.
אודות ספריו.
Crown of Thorns: Political Martyrdom in America.
ספר שהוא פרי עבודת הדוקטורט של נווה, מדבר על דימוי הנשיאים והמנהיגים הנרצחים בחברה האמריקנית. בו הוא מראה כי רק אברהם לינקולן ומרטין לותר קינג הפכו לדמויות ארוכות טווח, בעוד שוויליאם מקינלי וג'יימס גרפילד לא חרגו מכך ובמידה רבה קנדי, שנחקק בהיסטוריה בעיקר בשל תאוריות הקונספירציה וחייו המיניים.
Reinhold Neibuhr and Non-Utopian Liberalism.
הספר הוא תוצר של שנות מחקר מרובות, שקדמו לו מאמרים רבים. ריינהולד ניבור היה איש אקדמיה ששיא פעילותו בשנות הארבעים והחמישים של המאה העשרים. הוא מגלם דמות של הוגה שאינו שמרן ואינו ליברלי המגלם את הליברליזם הבלתי אוטופי, דהיינו, הליברליזם שהוא גם משחרר וגם יוצר סדר. זוהי אידאולוגיה שמשחררת ונעצרת לפני שהשחרור הופך לאנרכיה ולכן הולם את מצבו של האדם המשתחרר לפני האנרכיה. הדבר מתגלם באמירה שמרבים לצטט מנייבור: "שאיפת האדם לצדק איפשרה את הדמוקרטיה ונטייתו לאי-צדק מחייבת אותה". הוא השפיע על סטודנטים ופקידי ממשל והוא מאבותיה הרוחניים של המלחמה הקרה, הוגי דעות שהאמינו בסוציאליזם אך נרתעו מהקומוניזם ופנו לתמיכה באמריקה מתוך האמונה ברע במיעוטו. הם קבעו את קווי המתאר של עימות ללא מלחמה עם ברית המועצות.
היסטוריות: לקראת דיאלוג עם האתמול.
ספר שנווה חיבר ביחד עם אסתר יוגב. נכתב על רקע הסערה שהתחוללה סביב ספרי הלימוד שכתב. הספר עוסק בניתוח השינויים שעובר החינוך ההיסטורי בישראל, תוך כדי השוואה לעולם. ומציע גישה דיאלוגית להוראת ההיסטוריה, שתחבר בין המורה לתלמיד. אנשים שונאים היסטוריה כי התוכן מוגדר כחומר שיש ללומדו לבגרות. לפי נווה ויוגב יש ללמד היסטוריה הן באופן סינכרוני והן באופן דיאכרוני. זהו מפגש שדרך חומרי הלימוד האדם נפגש עם עצמו ומכיר את עצמו טוב יותר, כמו גם מפגש עם העבר שדרכו מכיר האדם את העבר טוב יותר.
מאמרים.
היסטוריה ללא משמעות- על היעדרם של הקשרים רלוונטיים בהוראת היסטוריה בישראל.
במאמרו אשר נכתב יחד עם מורה ותיקה בשם נעמי ורד, ופורסם בשנת 2013, נטען כי בפועל ישנם 5 מפמ"רים האחראים למקצוע ההיסטוריה מפיצים 5 היסטוריות והם: ממלכתי, ממלכתי-דתי, ממלכתי-ערבי, ממלכתי-דרוזי ועצמאי.
מפורטות שלל בעיות בתחום לימוד היסטוריה:
במאמר מנסה נווה לזהות את תהליך הכשל פרדיגמטי של המערכת בהוראת ההיסטוריה: ההיסטוריה כמקצוע המנותק כיום בתיכונים מההקשרים המעניקים לו משמעות. ואילו הם:
היום, מערכת החינוך ולא היא לבדה איננה מעוניינת במורות שכמותן וכך חל תהליך ניטרול ההקשרים.
איך זה עובד?
למראית עין אף אחד אינו אחראי ישיר אך המקצוע הופך לטכני, פונקציונלי- ציונים, בגרות והביתה. זהו תהליך א-פרסונלי, ובשימת מודעות אליו ניתן אולי למנועו.
מטרות מוצהרות בלימוד היסטוריה-
ולצד זאת
2. טיפוח חשיבה ביקורתית- ערעור על הקיים.
ואילו בפועל בשיעור ישנה הכתבה. המטרות אינך מתגשמות.
הכישלון הזה מנתק את התלמידים והם אינם בעלי תודעה היסטורית.
גם מתנגדי ההיסטוריה העיקרית אותה מלמדים בישראל אינם מרוויחים דווקא כיוון שאם המערכת אינה מלמדת היסטוריה, גורם אחר ייכנס. וגורם זה עלול להיות קיצוני יותר לצד שאינו רצוי עוד יותר על ידיהם.
מושגים בלימוד היסטוריה:
ישנה למידה מנחילת אינפורמציה- IIL- מורה מעביר את חומר הלימודים לתלמיד. ואילו כיום מכוונים גם ללמידה מטפחת תובנות- ICL- זהו מודל נורמטיבי בו חלים דיאלוג בין שותפים (קריאת טקסט היא גם דיאלוג), ריבוי פרשנויות, פתיחות לדעות אחרות, חשיפה להיסטוריה אחרת שתצמיח סובלנות.
בעיות בבחינת הבגרות:
סיכום המאמר-
הקשר דיסציפלנרי: ממליץ לעבור מגישה פוזיטיבסטית – היסטוריה כאוסף נתונים, לגישה נרטיבית- היסטוריה היא סיפור העבר ולא העבר עצמו. גישה זו מעניקה פרשנויות על המציאות, מקרבת לאמת בהתכוונות לפחות.
הקשר חינוכי: ניתן לא להספיק את החומר כולו. יש לעבור מ"בנק ידע" להבניית ידע על ידי דיאלוג בין כל הגורמים. ישנו יתרון בלימוד היסטוריה כנרטיב כיוון שבמצב השינויים הפוליטיים כפי שנחווה כיום, ניתן ורצוי להוסיף ממדים מגדריים אתניים, מגדריים, לאלה המסורתיים כגון הלאומיים.
רדסטון
בריטניקוס
טיבריוס קלאודיוס קיסר בריטניקוס (12 בפברואר 41 - 11 בפברואר 55) היה אציל רומאי מהשושלת היוליו-קלאודית ובנו של קיסר רומא, קלאודיוס. בנוסף לכך, הקיסר טיבריוס היה דודו מדרגה שנייה מצד אביו, הקיסר קליגולה היה בן דודו מצד אביו, והקיסר נירון היה אחיו החורג, גיסו והבן של בת דודתו, אגריפינה הצעירה.
תקופת שלטונו של קלאודיוס.
בריטניקוס נולד בשם טיבריוס קלאודיוס גרמניקוס, כחודש אחרי עליית אביו, קלאודיוס, לשלטון. מאחר שהיה בנו הבכור של הקיסר (בן אחר של קלאודיוס נפטר כמה עשרות שנים לפני כן), סומן מלידתו כיורש פוטנציאלי. כשהיה בן שנתיים הציע הסנאט לאביו את תואר הכבוד "בריטניקוס" לציון כיבושה של בריטניה על ידי האימפריה. קלאודיוס עצמו סירב לתואר, ובחר להעניק אותו לבנו.
בריטניקוס היה כלי במזימתם של אמו ולריה מסלינה ובעלה גאיוס סיליוס. בשנת 48 הם תכננו להדיח את קלאודיוס ולהמליך תחתיו את בריטניקוס וכך לשלוט כעוצרים מטעם הילד הצעיר. מזימתם נכשלה והם הוצאו להורג על ידי קלאודיוס.
אחרי חשיפת הקשר, נישא קלאודיוס לאחייניתו, אגריפינה הצעירה, ואימץ את בנה נירון. הוא קבע את בנו המאומץ כיורשו. דבר זה פגע במעמדו של בריטניקוס. לפי ההיסטוריון טקיטוס האחים החורגים לא הסתדרו ביניהם: בריטניקוס המשיך לקרוא לנירון בשם הלידה שלו, ונירון טען שבריטניקוס הוא לא באמת בנו הביולוגי של קלאודיוס.
בשנת 54 בריטניקוס היה על סף ההגעה לגיל הבגרות, לפי החוק הרומאי, ודבר זה חיזק את מעמדו כיורש. לפי ההיסטוריון סווטוניוס, קלאודיוס שקל להתגרש מאגריפינה, להדיח את בנה נירון ולמנות את בריטניקוס כיורשו היחיד. בנאומו האחרון לפני הסנאט, קלאודיוס התייחס לבריטניקוס ולנירון כשווים.
תקופת שלטונו של נירון.