הופר היא גם שחקנית תיאטרון אשר הופיעה רבות בצרפת ובעולם וקיבלה 7 מועמדויות לפרס מולייר (שיא לשחקנית).
ביוגרפיה.
הופר נולדה בשנת 1953 בפריז לאם מורה לאנגלית קתולית ואב יהודי, אשר הסתיר את מוצאו במהלך מלחמת העולם השנייה. היא הצעירה מבין חמישה ילדים ולה שלוש אחיות וביניהן הבמאית והתסריטאית קרוליין הופר ואח. אמהּ דרבנה אותה להיות שחקנית מגיל צעיר. בילדותה למדה מוזיקה בקונסרבטוריון של ורסאי. לאחר קריירה מצליחה בתיאטרון עשתה את הופעת הבכורה הקולנועית שלה בתפקיד משנה בסרט "פאוסטין והקיץ היפה" (1972) (יחד עם איזבל אג'אני ונטלי ביי, גם הן בתפקידי משנה בתחילת דרכן). היא המשיכה ושיחקה בתפקידי משנה בסרטים המצליחים "סזאר ורוזאלי" בבימויו של קלוד סוטה (1972), "הפרחחים" בבימויו של ברטראן בלייה (1974), "le Juge Et L'assasin" (השופט והרוצח) בבימויו של ברטראן טברנייה (1975) ו"רוזבאד" בבימויו של אוטו פרמינגר (1975).
פרסומה הגדול של הופר הגיע ב-1977, לאחר ששיחקה בתפקיד הראשי בסרטו של הבמאי השווייצרי, קלוד גורטה, "רוקמת התחרה" (La Dentelliere). בסרט זה גילמה דמות צעירה שקטה, מופנמת וצנועה, המפתחת קשרי אהבה עם סטודנט פריזאי, אלא שהיא אינה מצליחה להתערות בין חבריו האינטלקטואלים ובהדרגה נפער ביניהם פער הגורם לנתק המערער את נפשה. משחקה בסרט זכה לביקורות נלהבות וזיכה אותה בפרסים, כולל פרס הבאפט"א לשחקנית המבטיחה ביותר.
ב-1978 שיחקה בסרט "Violette Nozière" שסימן את תחילת שיתוף הפעולה רב השנים שלה עם הבמאי קלוד שברול. על תפקידה זה זכתה בפרס השחקנית הטובה בפסטיבל קאן. ב-1979 שיחקה בסרטו הקודר של הבמאי ז'אן-לוק גודאר, "כל אחד לעצמו" (sauve Qui Peut), בתפקיד פרוצה השואפת לנטוש את עיסוקה. ב-1980 שיחקה לצד ז'ראר דפארדייה (עמו שיחקה לפני כן ב"הפרחחים") בסרטו של הבמאי מוריס פיאלה "לולו", כאישה הנוטשת את בן זוגה האינטלקטואל ואת חייה הבורגניים בעבור חיי הוללות עם צעיר פוחז. הסרט היה מועמד לפרס הסזאר ולפרס דקל הזהב ועבור משחקה בו הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה בפסטיבל קאן. אותה שנה כיכבה בסרט האמריקני "שערי החופש" בבימויו של מייקל צ'ימינו. הסרט נחל כישלון קופתי עצום וכמעט ומוטט את האולפנים שהפיקו אותו, דבר שפגע בהמשך הקריירה שלה מעבר לאוקיינוס, אם כי הופר טוענת כי אין ולא היה רצון ממשי לשחק בסרטים אמריקאיים.
כישלון "שערי החופש" לא השפיע כלל על מעמדה ככוכבת באירופה. עד לידת בתה הבכורה באוקטובר 1983, המשיכה הופר לשחק בקצב של 3-4 סרטים בשנה, בתפקידים ראשיים אצל מיטב במאי צרפת ואירופה. היא שבה לשחק בסרטים של במאים איתם עבדה בעבר כמו טברנייה, גודאר ובלייה, וגם בסרטים של ג'וזף לוסי, דיאן קוריס, מישל דוויל, בנואה ז'אקו, מרקו פררי ומאורו בולוניני.
בארבע השנים שלאחר מכן, עד לאחר הולדת בנה השני ב-1987, הורידה את קצב עבודתה ושיחקה גם בסרטים של במאים שלא מן השורה הראשונה. ב-1988 חזרה לעבוד עם שברול וכיכבה ב"עסקי נשים". כמו בדמויות אחרות אותן גילמה בקריירה שלה, גם כאן, חוזרת הופר לגלם אישה חסרת רגשות העוסקת בהפלות בלתי חוקיות בתקופת משטר וישי.
גם את סרטה הבולט הבא, "מאדאם בובארי", על פי הרומן של גוסטב פלובר, ביים שברול ב-1991. הופר זכתה לפרס פסטיבל הקולנוע של מוסקבה על משחקה כאמה בובארי אשר כמו גיבורות ספרותיות רבות חווה משבר בנישואיה על רקע שאיפתה לרומנטיזציה. ב-1994 שיחקה בסרט "חובבים" של הבמאי האמריקאי החוץ-הוליוודי האל הרטלי ובאותה שנה שיחקה בסרטו של הבמאי כריסטיאן וינסן, "פרידה", הסוקר את תהליך התפוררות הנישואים (הופר כאישה ודניאל אוטיי כבעל) לאחר בגידת האישה.
ב-1995 כיכבה בסרט נוסף של שברול, "הטקס", הפעם כפקידת דואר אשר משפיעה השפעה הרסנית על נערת משק בית (סנדרין בונר) המועסקת במשפחה בורגנית. היא זכתה בפרס הסזאר על משחקה בסרט זה. שנה לאחר מכן, שיחקה בסרטם של האחים טביאני, "כוח משיכה", המבוסס על סיפור של גתה. בשנת 2000 כיכבה בדרמה התקופתית "סן-סיר" לצד ז'רמי רנייה, בסרט גילמה הופר את מאדאם דה מנטנון, אשתו השנייה של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
בשנת 2004 כיכבה לצד לואי גארל בדרמת הארוטית "אמא שלי" של הבמאי כריסטוף הונורה. ב-2007 כיכבה בסרט "דיני רכוש".
מעל 20 סרטים בכיכובה השתתפו בפסטיבל קאן במהלך השנים, ובפרס השחקנית זכתה פעמיים: על משחקה בסרט הפשע של קלוד שברול "ויוליט" (1978) ועל תפקידה כמאהבת מזוכיסטית בסרטו של מיכאל הנקה, "המורה לפסנתר". הופר הייתה מועמדת 16 פעמים לפרס ה"סזאר" (שיא לשחקנית): 14 מועמדויות כשחקנית ראשית ושתי מועמדויות כשחקנית משנה. בפרס עצמו זכתה פעמיים: ב-1996, על משחקה בסרט "הטקס" וב-2017, על תפקידה ב"היא". הייתה מועמדת על תפקידיה בסרטים "8 נשים" (2002) ו"גבריאל" (2005). זכתה ארבע פעמיים בפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר על הסרטים: "הטקס", "Merci pour le chocolat", "גבריאל" ו"היא". היא כיכבה בסרטיהם של במאים ידועים ומוערכים כאוטו פרמינגר ("רוזבאד"), ברטראן טברניה ("מעוררי המהומות"), אנדז'יי ויידה ("אחוז הדיבוק"), פרנסואה אוזון ("8 נשים"), וקלייר דני ("חומר לבן"). בנוסף, כיכבה במספר הפקות הוליוודיות, כולל: "חלון חדר השינה" (1987) ו"אני אוהב האקביז" (2004). בשנת 2010 היא צולמה בסרט קופקבנה. בשנת 2011 היא הצטלמה בסרט של אווה יונסקו. ב-2012 השתתפה בתפקיד ראשי בסרטו של מיכאל הנקה, "אהבה", שזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן. ב-2015 שיחקה בסרטים "עמק האהבה" והשקט שבפנים".
ב-2016 שיחקה ב"היא" (Elle) של הבמאי פול ורהובן וב"עתיד" (L'avenir) של הבמאית מיה הנסן לאב, אשר זכו לשבחים רבים. על תפקידה ב"היא" זכתה הופר בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הראשית ומועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. ב-2017 שיחקה בתפקיד הראשי בסרטו של מיכאל הנקה "סוף טוב". בשנת 2018 שיחקה בפרק אחד מסדרת האנתולוגיה האמריקאית "שושלת רמנוב", המדברת על השושלת הצאר של האימפריה הרוסית. בשנת 2019 כיכבה בדרמה הצרפתית-אמריקאית "החיים על פי פרנקי".
בשנת 2022 שיחקה בסרט הבריטי "Mrs. Harris Goes to Paris" אשר מבוסס על הספר באותו שם מאת פול גאליקו.
הופר היא גם שחקנית תיאטרון אשר הופיעה רבות בצרפת ובעולם וקיבלה 7 מועמדויות לפרס מולייר (שיא לשחקנית). ב-2017, העניק לה האיגוד המקצועי והאמנותי של התיאטרון (APAT) את פרס מולייר של כבוד.
חיים אישיים.
מאז 1982, הופר בזוגיות עם הבמאי הקולנוע הצרפתי רונלד שאמה ולהם שלושה ילדים, כולל השחקנית לוליטה שאמה. הופר שיחקה עם בתה בחמישה סרטים, כולל "Copacabana" ו"Barrage".
יואב כ&quot;ץ
יואב כ"ץ (נולד ב-21 בנובמבר 1965) הוא סופר, מתרגם, מחזאי ותסריטאי ישראלי.
קורות חייו.
כ"ץ הוא בוגר המגמה לכתיבה דרמטית בחוג לאמנות התיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
כתב מספר תסריטים לסרטי טלוויזיה: "עיניים שלי" שזיכה אותו במועמדות לפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה לשנת 1997, וכן השתתף בכתיבת תסריט הסדרה "ארץ קטנה, איש גדול" בבימויו של אברהם הפנר. כתב במשך למעלה מחמש שנים עבור תוכניות בערוץ הילדים ובטלוויזיה החינוכית. כתב את התסריט לסרט בדרך אל החתולים בבימוי חורחה גורביץ', עיבוד לרומן של יהושע קנז.
בתיאטרון תרגם ועיבד מאנגלית למעלה מעשרים מחזות. בין השאר כתב וביים את ההצגה "מהמטבח באהבה" שזכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל חיפה להצגות ילדים בשנת 1999.
כ"ץ כתב סיפורים קצרים, שניים מהם זכו במקום הראשון בשנים 1992 ו-1993 בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ". קובץ סיפוריו "מולטי סיסטם" זכה בפרס קרן מוזס לספרות לשנת 1999; סיפור הנושא מתוך קובץ זה הועלה במסגרת ההצגה "זוגיות" בתיאטרון הבימה. בשנת 2011 ראה אור הרומן "נתב"ג" בהוצאת עם עובד. תרגם מאנגלית קרוב ל-80 ספרים (נכון לשנת 2018), בהם רבים מכתביו של המינגוויי שראו אור מחדש בעברית, "הטיגריס הלבן" מאת ארווינד אדיגה, וספרים נוספים.
הערות שוליים.
טבח טביליסי
יואב כץ
מירי ליטבק
הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של אג'ריה
הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של אג'ריה או אג'ריה א.א.ס.ס.ר הייתה רפובליקה אוטונומית סובייטית סוציאליסטית בתוך גאורגיה הסובייטית, ונוסדה ב-16 ביולי 1921. לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 היא הקימה את הרפובליקה האוטונומית של אג'ריה של גאורגיה.
ייסוד.
אחרי כיבוש זמני על ידי הטורקים ויחידות בריטיות בשנים 1918–1920, אג'ריה אוחדה עם גאורגיה בשנת 1920. לאחר קונפליקט צבאי קצר במרץ 1921, הממשלה באנקרה העבירה את השטח לגאורגיה על פי פיסקה 6 להסכם קארס על בסיס ההבנה כי גאורגיה מתחייבת לתמוך באוטונומיה של האוכלוסייה המוסלמית של המחוז. רוסיה הסובייטית ייסדה את האוטונומיה האג'רית ב-16 ביולי 1921 בהתאם לפיסקה זו. מאחורי ההסכמה הרוסית עמדה הכוונה שלא לאפשר לגאורגיה שליטה מלאה על נמל הים השחור, בתומי, וניסיון לחזק את הנטיות הקומוניסטיות של האג'רים המוסלמים המתגוררים בטורקיה.
הרפובליקה האוטונומית של אג'ריה
רודרקשה
רודרקשה (שם מדעי: "Elaeocarpus ganitrus") הוא עץ הגדל בעיקר במדינת אנדרה פרדש שבהודו. פירות העץ משמשים לפולחן הפוג'ה עבור מאמיני ההינדואיזם. המאמינים נוהגים לייבש את הפירות, לחורר אותם ולהכין מהם מחרוזות תפילה לשימוש בטקס.