בן ציון (בנייה) דיקובסקי, (1 בינואר 1898 – 20 בדצמבר 1989) היה מנהל המחלקה המסחרית של חברת החשמל מימיה הראשונים, ומתוקף תפקידו היה אחראי על שיווק החשמל של החברה בתל אביב וביפו. בין לקוחותיו נמנו מאיר דיזנגוף ראש העיר תל אביב ורעייתו צינה, שהיו תושבי העיר הראשונים שהצליח לשכנע להתחבר לחשמל בשנת 1923. בתחילת שנות השלושים של המאה ה-20, נשלח לחברת החשמל בצרפת כדי לרכוש מיומנויות שיווק, ולכשחזר ארצה, הגדיל באופן משמעותי את מעגל הצרכנים של חברת החשמל ואת היקף צריכת החשמל של לקוחותיה. בשל השקפותיו הרוויזיוניסטיות, נעצר בשנת 1938 על ידי השלטון הבריטי והושלך לכלא עכו במשך חודשיים. בשנת 1984, כעשרים שנה לאחר שפרש מעבודתו בחברת החשמל, כתב את ספר זכרונותיו 'ימי אור' הנסוב על חייו שהיו שזורים במשך ארבעה עשורים בהיסטוריה של חברת החשמל ושל מייסדה, פנחס רוטנברג.
ראשית חייו.
דיקובסקי נולד באימפריה הרוסית בשנת 1898 במחוז רוסטוב (של היום), לאמו לאה ולאביו מיכאל. סבו, אב אביו היה חייל ששרת במשך 22 שנה בצבאו של הצאר ניקולאי השני. משפחת אביו ניהלה חיים חילוניים ואב אמו שהיה דתי מאוד, לא ראה בעין יפה את קשריה של בתו עם אביו. למרות יראת אמו את אביה, וחרף מורת רוחו היא גמרה אומר להינשא לבחיר ליבה.
מיכאל, אביו של דיקובסקי, למד חקלאות בצרפת, ואף על פי שלא סיים את לימודיו, מונה להיות מנהל אחוזה של הפריץ זרביניצקי במחוז רוסטוב. המשפחה התגוררה בקומה העליונה של בית האחוזה, עם שני ילדיה, בן ציון ואחיו ניומה במבנה מרווח בן 2 קומות, שבכל אחת מהן היו 12 חדרים. בקומה התחתונה התגוררו הפועלים והמשרתים. האב היה נוהג לצאת השכם בבוקר עם הכרכרה שלו לעבודתו ברחבי האחוזה שהשתרעה על פני שטח של 20 אלף דונם, ולפקח על העבודות. לצד גידולי הדגנים שפיתח, הקים בית חרושת לספירט שהופק מתפוחי האדמה והדגנים שגידל במקום. רק עם ערב היה חוזר לביתו, כך שעול חינוך הילדים נפל בחלקה של האם. היא עשתה ככל יכולתה לקרב את ילדיה לערכי החינוך היהודי מבלי לפסוח על ביקור בבית הכנסת בתקופת החגים. בד בבד עם הקניית ערכי היהדות, הקפידה האם להקנות לילדיה חינוך ציוני שזרע את הגרעין לעלייתו מאוחר יותר של בן ציון דיקובסקי לארץ ישראל.
לימודיו וגיוסו לצבא.
בהגיעו לגיל 7, החל דיקובסקי ללמוד עם אחיו, לימודים כלליים ולימודי יהדות בבית ספר פרטי בנובוסטראדוב שהתנהל בתנאי פנימייה. בכל יום ראשון היה האב מסיע את בניו לבית הספר ומחזירם לביתם ביום שישי. באותה עת גילה דיקובסקי את אהבתו לשירה ולספרות והיה נוהג לדקלם בערבים ספרותיים שירים רוסיים, כמו גם שירים של חיים נחמן ביאליק שתורגמו לרוסית על ידי זאב ז'בוטינסקי.
כאשר הגיע העת ללימודים בבית ספר תיכון, הפעיל האב את קשריו כדי לרשום את בנו לבית הספר התיכון העירוני למוזיקה בייקטרינוסלב, שהיה בחסות משפחת הצאר ושתלמידיו היו פטורים מחובת הגיוס לצבא. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בוטלה הפריבילגיה שממנה נהנו התלמידים ובוקובסקי נאלץ להתגייס לצבא. אביו שנאלץ להשלים עם רוע הגזרה, לא אמר נואש. הוא קנה לבנו חצוצרה ושוב בעזרת קשריו ומתן שוחד, הצליח להביא לגיוסו של בנו לתזמורת צבאית במקום שישלח לשדה הקרב.
הצטרפותו להסתדרות הציונית.
בתחילת 1917 הצטרף דיקובסקי להסתדרות הציונית בייקטרינוסלב שבאוקראינה (היום), והחל לקחת חלק באסיפות שנערכו בחשאי בביתו של הלל זלטופולסקי. שם התוודע לזאב ז'בוטינסקי ולכושר השכנוע שלו כאשר נאם בפני הנוכחים באחד מהאספות שנערכו במקום. דיקובסקי נזכר כיצד ז'בוטינסקי ניסה לשכנע את הצעירים היהודים להימנע מלהתגייס לצבא הרוסי: יש לנו ארץ, בעוד כמה שנים תהיה לנו מדינה. אני רוצה לשמור אתכם בשביל המדינה שלנו. אתם לא תיהרגו כאן למען רוסיה...עלו לארץ ישראל! כיצד? אפילו ברגל!...אני אעזור לכם לאסוף כסף..."
סיועו ליהודים.
קריאתו של ז'בוטינסקי שבתה את לבו של דיקובסקי, אך בינתיים פרצה המהפכה הרוסית (1917), שגבתה את חייהם של עשרות אלפי יהודים בפוגרומים שנערכו באוקראינה על ידי כנופיות של פורעים שפשטו על כפרים ועיירות שבהם התגוררו יהודים.
דיקובסקי וכמה מחבריו גמרו בדעתם לנקוט פעולות מנע נגד הכנופיות. הם הצליחו להיפגש עם סימון פטליורה, שבאותה עת היה ממנהיגי הכנופיות ולימים נשיאה האחרון של הרפובליקה העממית של אוקראינה. הם ביקשו ממנו שישים קץ לפרעות ביהודים, וניסו לשכנעו כי למעשי התועבה הללו אין כל קשר למטרות הלאומיות שלהם. פטליורה הבטיח "כי ברגע שיתפוס את השלטון יחזיר את השקט על כנו".
אך דיקובסקי וחבריו ידעו כי לא ניתן יהיה להשתלט על האספסוף. כך נולד הרעיון להצטרף אל הכנופיות תוך הסתרת זהותם היהודית ולנסות להשפיע על מהלך האירועים מבפנים. דיקובסקי הצליח להתקרב לקבוצת המשכילים שבין חברי הכנופיה ומהר הפך לסגנו של המפקד האטמן, שהיה היחיד שידע על זהותו היהודית. המפקד היה בנו של המשגיח על הבלו מטעם השלטון שעבד בבית החרושת לספירט באחוזה שניהל דיקובסקי האב. חסותו של האטמן שהתנגד למעשי הרצח והשוד, העניקה לדיקובסקי ביטחון יחסי. כדי להגן על היהודים, הצטרף דיקובסקי לקבוצת החלוץ שהייתה נוהגת לבחון מבעוד מועד את השטח בעיירות, והוא היה מנצל את השהות במקום כדי להזהיר את היהודים, כולל פעולות שכנוע זהירות בקרב אנשי הכנופיה שהועילו במקרים רבים.
עלייתו לארץ ישראל.
הכנופיה שבה "שירת" דיקובסקי שהתה בחרקוב במשך מספר חודשים ואפילו הצליחה לכבוש את העיר לזמן מה. עם נסיגתה מהאזור, פרש דיקובסקי מהכנופיה ונרשם ללימודי ספרות ופילוסופיה באוניברסיטה של חרקוב, כדי שיהיה בידיו סיפור כיסוי לשהותו במקום ולתוכניותיו לעלות לארץ ישראל. באותה עת היה בחרקוב מרכז ציוני גדול שפעל באופן לא חוקי, תוך העלמת עינם של השלטונות. במרכז זה פגש דיקובסקי צעירים ציונים רבים עם שאיפות זהות לאלו שלו, ביניהם יוסף טרומפלדור שדרבן את הצעירים למצוא דרכים יצירתיות לעלות לארץ ישראל. בחודש אפריל 1921, החל דיקובסקי לממש את תוכניתו לעלות לארץ ישראל. הוא החל ללכת ברגל לכיוון הגבול הרומני לבית דודו גרשון שהתגורר בעיירה פסשצ'אנקה ששכנה על גדות נהר הדניסטר, במטרה לחצות בחשאי את הגבול לעיירה הרומנית סורוקו. לאחר שהגיע לבית דודו, נאלץ דיקובסקי להמתין מספר חודשים לחורף כדי שיוכל לחצות ברגל את הנהר הקפוא. בעת ההמתנה לחורף סיירו השניים לאורך הדניסטר וחקרו את שיגרת יומם של חיילי משמר הגבול שנהגו לפטרל הלוך ושוב לאורך הנהר. הלילה המיועד הגיע ודיקובסקי חצה את הנהר הקפוא בזחילה והתקדם לעבר האורות שהבליחו מהעיירה שממול. הסיכון היה גדול, שכן באותה עת מי שנתפס חוצה את הגבול, הוחזר לרוסיה ודינו היה מוות. לרוע מזלו תפסו אותו החיילים הרומנים ששמרו על צדו השני של הגבול, החרימו את כספו והשליכו אותו לכלא. דיקובסקי נשלח לקישינב ובסיועו של עורך דין שמינתה לו הקהילה היהודית בסורוקו ובתיווכו של ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן שהיה יו"ר ההסתדרות הציונית בקישינב, ורופא נודע, שהיו לו קשרים עם השלטונות, הצליח להשתחרר מהכלא.
דיקובסקי הסתפח לקבוצה שמנתה 50 צעירים יהודים שהתעתדה להפליג לארץ ישראל. בתחילת חודש ספטמבר 1922 נודע לקבוצה כי אוניית מטען רומנית שהייתה בדרך שגרה מביאה בקר לרומניה, הייתה אמורה בדרכה חזרה להובילם לארץ ישראל.
הקבוצה הצטיידה במזון שנועד להספיק לשבעת ימי ההפלגה. בנמל ביירות קיבל כל אחד מהנוסעים חסרי האמצעים, חמישים לירות שטרלינג מידי נציג של ההסתדרות הציונית שהגיע למקום "כדי שיזכו להיכלל במסגרת בעלי האמצעים שהשלטונות התירו את כניסתם לארץ". דיקובסקי הגיע לתל אביב-יפו ופגש את סלומון רובינשטיין ידידו מימי לימודיו ביקטרינוסלב שהציע לו לחלוק את חדרו ולהתגורר עמו.
תל אביב באותה עת, הייתה תוססת. צעיריה היו נוהגים להתכנס ולאכול בבית ספקטור בנחלת בנימין 18, במטבח הפועלים הקואופרטיבי של חנה מייזל שוחט ששכן ברחוב נחלת בנימין ובמסעדה של אלטשולר שהשקיפה על כיכר מגן-דוד ועל הפועלים של רוטנברג שהקימו טרנספורמטור שהיה אמור לתפוס את מקומן של מנורות הנפט שהאירו את רובה של העיר. המטבחים הללו שימשו כבמות רעיוניות לוויכוחים אידאולוגיים "ולחיזוק הזהות הפרולטרית" של החלוצים שהתיישבו בתל אביב. דיקובסקי השתלב הייטב באווירה התל אביבית והיה נוהג להתרועע עם חבריו החדשים. מראהו הנאה, שליטתו בצרפתית וברוסית והידע הכללי שהפגין בספרות ובשירה סייעו לו להימנות בין המוזמנים למפגשי התרבות שנערכו בבתיהם של האזרחים המקובלים בתל אביב.
הצטרפותו לחברת החשמל.
בחדרו של רובינשטיין מארחו, פגש דיקובסקי את אברהם קגרליצקי שנהרג בשנת 1930 מנפילת קורה שמחצה אותו בעת ששימש בנהריים כמהנדס האחראי על עבודות יציקת הבטון במקום. כעוזרו הבכיר של רוטנברג, הציע לדיקובסקי עבודה בחברת החשמל, בתנאי שיסכים לבצע את העבודות השחורות ביותר. דיקובסקי הגיע ביומו הראשון לעבודה למבנה ערבי נטוש, מוקף בחולות, הידוע כיום כמבנה של חברת החשמל ברחוב החשמל 16. מבנה זה היה חלק מהחווה לדוגמה של המיסיון האנגלי בין השנים 1856 – 1870 שייעודו היה לספק עבודה ליהודים תוך ניסיון לנצרם. מאוחר יותר שימש המבנה כעמדת שמירה טורקית. בתחילת שנות ה-20 נרכש שטח החווה על ידי עיריית תל אביב ובשנת 1923 הקצתה העירייה חלק מהשטח לחברת החשמל. בשטח זה בנה רוטנברג את תחנת הכוח הראשונה, ובבניין הדו קומתי החלו לפעול משרדי החברה, ששימשו בהמשך כמקום עבודתו של דיקובסקי במשך 40 שנה.