ובתרגום לעברית: "רבי חנינא היה מתעטף ועומד בערב שבת והיה אומר: 'בואו ונצא לקראת שבת המלכה', ורבי ינאי היה לובש את בגדי השבת ואומר 'בואי כלה בואי כלה'". נוסח הפיוט "לכה דודי" מתייחס ישירות לציטוט זה.
ובצורה דומה:
תוכן הפיוט.
הנושאים בהם עוסק הפיוט הם קדושת השבת, בניין ירושלים, וקבלת פני הכלה. הפיוט של הרב אבן מכיר עסק גם כן בנושאים אלו (מלבש בניין ירושלים) וכן עוסק הרבה ביציאת מצרים וארץ ישראל.
הבית הראשון, הוא הפזמון, קורא לקבלת פני הכלה על ידי דודהּ. מוטיב הכלה והדוד מקורו בשיר השירים והוא מתפרש בדרך כלל בספרות כיחס שבין עם ישראל ואלוהים. בפיוט זה רומז המוטיב גם לקבלת השבת (הכלה) על ידי עם ישראל (הדוד). גם הביטוי 'לכה דודי' לקוח מפסוק בשיר השירים: .
הבתים השני והשלישי עוסקים בקדושת השבת, תוך התייחסות לבריאת העולם ולמעמד הר סיני. הבתים הבאים, מהרביעי ועד התשיעי עוסקים בתקומתה של ירושלים, תוך אזכורים מילוליים מנבואות הנחמה של ישעיה.
הבית האחרון הוא הקריאה לכלה להיעתר לקריאותיו של הדוד מהבית הראשון. גם כאן השימוש במוטיב הוא דו משמעי.
מבנה הפיוט.
לפיוט "לכה דודי" של הרב אלקבץ עשרה בתים (לפיוט המקורי שבעה) כאשר הראשון שבהם משמש גם כפזמון חוזר. שמו של המחבר, שלמה הלוי, רשום כאקרוסטיכון בראשי הבתים שני עד תשיעי. שלושת הטורים הראשונים שבכל בית חורזים בחרוז אחד המתחלף בכל בית, ואילו הטור הרביעי מסתיים בחרוז אחיד לאורך הפיוט כולו. חרוז זה מתאים לפזמון החוזר - "לָה".
בפיוט מופיעים צימודים רבים הלקוחים מפסוקים מהמקרא ומדברי חז"ל. יש וצימודים אלו לא מופיעים בצורתם המקורית, אלא שונו על מנת לשמור על האקרוסטיכון והחריזה.
דוגמה בולטת לכך ניתן למצוא בתחילת הבית השני: "שמור וזכור בדיבור אחד". הפייטן שינה את סדר המילים מבפיוט של הרב אבן מכיר על מנת שהבית יתחיל באות ש' וישמור על ראשי התיבות של שמו.
מנהגים הקשורים לפיוט.
עמידה.
לכה דודי הוא אמנם המרכיב המאוחר ביותר בתפילה שהתקבל בכל קהילות ישראל, אך בין הקהילות השונות קיימים כמה חילופי מנהגים באשר לאמירת הפיוט. מלבד מספר הבדלי נוסח קלים, נחלקים המנהג הספרדי והאשכנזי בשאלת העמידה בזמן אמירת הפיוט. הספרדים מקפידים לעמוד בעת האמירה ואילו האשכנזים מתיישבים לאחר אמירת "מזמור לדוד" (ובנוסח אשכנז המערבי, לא עומדים גם ב"מזמור לדוד"). עם זאת, בבית האחרון נעמדים גם האשכנזים כיון שמתוך הבנה שהכלה המדוברת היא השבת, נהגו לקבל את פניה בעמידה כלפי צד מערב, מפני שכתוב בגמרא שהשכינה נמצאת במערב, וכן היה המנהג בכל קהילות ישראל. יש הנוהגים לקוד לימין ולשמאל באמירת המילים "בואי כלה". מכיוון שבאירופה מתפללים לכיוון מזרח, ובאמירת "בואי בשלום" מפנים את הגב למזרח ופונים לצד מערב, השתרבב בארץ מנהג לפנות לאחור בעת אמירת "בואי בשלום", ללא קשר לצד מערב.
קבלת פני אבל.
נהוג שאבלים בתוך השבעה אינם יוצאים לתפילות מחוץ לבית האבלים. אולם בשבת אין נוהגים דיני אבלות והאבלים מגיעים לבית הכנסת. נהוג שהאבלים נשארים מחוץ לבית הכנסת עד לאחר "בואי בשלום", בו בעצם מקבלים את השבת, ומכיוון שהגיעה השבת האבלים מצטרפים לתפילה עם הציבור. יש שקישרו מנהג זה עם המנהג לפנות לאחור באמירת "בואי בשלום". בחלק מהקהילות הגבאי מכריז בקול על קבלת פני האבלים בטרם כניסתם. בקהילות אשכנז המערבי, נכנסים אחרי מזמור "ה' מלך גאות לבש".
לחן.
לפיוט לכה דודי לפחות מאות לחנים שונים. לחנים לא מעטים חוברו לבתים מסוימים בלבד כמו "והיו למשיסה... ו"מקדש מלך...".
במקצת מקהילות אשכנז נהוג לשנות את המנגינה ב"לא תבושי ולא תיכלמי" כדי להדגיש המעבר מהקושי והכאב של הבתים הקודמים לו לאלו שממנו והלאה, המבטאים שמחה יתירה על בואה של השבת. ברבות מהקהילות האחרות אין נוהגים כך, אלא כל הפיוט מושר במנגינה אחת.
בקרב קהילות יהודי גאורגיה מקובלים שבעה לחנים שונים לשבתות ולמועדים. שהיו מושרים בקרב קהילותיהם השונות.
אמירת חלקים מהפיוט.
ברבים מבתי הכנסת הספרדיים בירושלים, בייחוד בוותיקים שבהם, וכן אצל יהודי ארם צובא נהוג לומר רק את הבתים באקרוסטיכון "שלמה" (שמור וזכור, לקראת שבת, מקדש מלך, התעוררי) והבית האחרון - "בואי בשלום". יתר הבתים אינם נאמרים. מקור קדום למנהג זה נמצא בעדות (מכתב ידו של מהר"י צמח) על ר' חיים ויטל שהיה שר בתים אלו (ועל פי זה יש ששיערו שתחילה חיבר הרב אלקבץ רק בתים אלו, ובמהדורה מאוחרת יותר [אחרי שר' חיים ויטל למד את הפיוט, ואולי אף אחרי שהוא נפטר] הוסיף עליו את שאר הבתים).
ברוב קהילות נוסח ספרד, כאשר ערב שבת חל ביום טוב נהוג לומר את הבתים "שמור וזכור", "לקראת שבת", "ימין ושמאל" ו"בואי בשלום" ולדלג על היתר. ברוב קהילות נוסח אשכנז אין אומרים את הפיוט בכלל כשחל ביום טוב, בחלק מקהילות אשכנז המערבי אומרים כרגיל, ויש אומרים את כל הפיוט חוץ מבית "התנערי".
בקהילות לא אורתודוקסיות רבות, אומרים רק את הבתים הראשון, השני החמישי והאחרון (שמור וזכור, לקראת שבת, התעוררי ובואי בשלום). הבתים האחרים, שמתייחסים לרעיונות משיחיים קונקרטיים שאינם מקובלים בקהילות אלה, מושמטים.
מוזיאון ז'אק מרשיי לאמנות טיבטית
מוזיאון ז'אק מרשיי לאמנות טיבטית (באנגלית: Jacques Marchais Museum of Tibetan Art) הוא מוזיאון אמנות בגבעת ליטהאוס בסטטן איילנד בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
מבנה המוזיאון והקמתו.
המוזיאון ממוקם בשני מבנים עשויים אבן, הבנויים בצורה של מנזר בסגנון מנזרי הרי ההימליה. המוזיאון נבנה בין 1945–1947 בחסותה של ג'קלין קלובר, שחקנית וסוחרת באמנות אסייתית הידועה בכינויה "ז'אק מרשיי". אף שמעולם לא ביקרה בטיבט, קלובר התאהבה באמנות הטיבטית בשנות ה-30 של המאה ה-20 והקדישה את חייה לאסוף אמנות טיבטית.
במוזיאון מעל 1,200 מוצגים של אמנות טיבטית החל מהמאה ה-15 ועד המאה ה-20 הכוללים פסלי מתכת, חפצי פולחן ותמונות היסטוריות.
בשנת 1991 ביקר הדלאי למה - טנזין גייאטסו במוזיאון.
זליק מאזור
זֶלִיק (זליג) מַאזוּר (בכתיב יידיש: זעליג מאַזור; Zelik Mazur; 1913, קרטוז-ברזה, רוסיה הלבנה – ספטמבר 1970, סאו פאולו, ברזיל) היה סופר יידיש, עורך, סופר ילדים ומוציא לאור של עיתון ילדים, יהודי ממוצא פולני-רוסי שפעל בארגנטינה ובברזיל.
קורות חיים.
מאזור התייתם בגיל רך, וגדל בבית יתומים יהודי בעיר בריסק. כבר בהיותו בר מצווה החל לכתוב, לערוך ולהוציא לאור עיתוני ילדים ביידיש, מאוירים וכתובים בידיו. בגיל חמש עשרה פרסם רשימות נוגעות ללב על החיים בבית היתומים, בעיתוני הילדים היידישאיים הגדולים בוורשה.
בשנת 1931 היגר זליק מאזור לארגנטינה, והשתקע בבואנוס איירס. בתחילה עבד בטחנות קמח ואצל סוחרי תבואות, אך עד מהרה פרץ לעולם העיתונות וספרות הילדים היהודית בארגנטינה. סיפור ילדים משלו זכה בפרס ראשון בתחרות של סיפורי יידיש בשנת 1935, והוא הפך לסופר ועיתונאי המתפרנס מכתיבתו. סיפורי הילדים שלו נדפסו, עד השמדת יהדות אירופה, בכל רחבי העולם היהודי. הוא פרסם את יצירותיו גם תחת שמות בדויים, בין השאר חתם בשמות משה קוזה, ז. הירשלזון וזליקסון.
בשנת 1939 ייסד את עיתון הילדים היידישאי "אַרגעניטנער ביימעלעך" ("אילנות קטנים של ארגנטינה"), שהיה למפעל חייו. לעיתון זה הקדיש את רוב שנותיו, בעריכה באיסוף וליקוט, בכתיבה ובאיור. יותר משלושים שנה הופיע עיתון הילדים המשובח שלו. אבל קהל קוראי היידיש בארגנטינה, ביתר יבשת אמריקה ובאירופה הלך והתמעט, ובשנים האחרונות היה זה למעשה עיתון ללא קוראים.
בשנות חייו האחרונות היה נציג העיתון "יידישע פרעסע" (שיצא בריו) בסאו פאולו. נפטר בסאו פאולו בספטמבר 1970, בן 57.
זליק מאזור פרסם למעלה מעשרה כרכים של סיפורי ילדים, וכרכי העיתון שלו מגיעים לעשרות. ספריו לא תורגמו לעברית, אך מספר ספרים בודדים תורגמו לספרדית, ויצאו לאור בבואנוס איירס.
זליק התחתן עם ציפורה קנטור בשנת 1941 שהיא בת למלחין קנטור בארגנטינה והיא בעצמה למדה לנגן וכתבה שירים בישראל.
להם 3 ילדים שגרים בישראל: שניים מהם בקיבוץ רמות מנשה: צבי ועקיבא מאזור, ואחת גרה בגן יבנה באזור השפלה ושמה יעל קופמן שהיא מורה לדרמה ואשת רוח.
כעת, ישנם עוד עשרות מנכדיו וניניו שחקנים, מוזיקאים ורקדנים אשר ממשיכים עם רוחו ופועלו.
טולבוי
טוֹלבוי (באנגלית: Tallboy, פירוש מילולי: "נער גבוה") הייתה פצצה במשקל 5,443 ק"ג, מסוג "רעידת אדמה", שפותחה על ידי המהנדס הבריטי ברנס וואליס ושימשה את חיל האוויר המלכותי במהלך מלחמת העולם השנייה. הפצצה התגלתה כיעילה במיוחד בשימוש נגד מבנים מאסיבים ומוקשחים שלא ניתן היה להשמידם על ידי פצצות קונבנציונליות. מפאת גודלה המטוס היחיד שיכול היה לשאת את הפצצה היה המפציץ הכבד אוורו לנקסטר.
היסטוריה.
וואליס הציג את רעיונותיו לפצצה בת 10 טונות במאמר בשנת 1941, בשם "הערה על שיטת התקפה על כוחות הציר". המאמר קבע כי פצצה גדולה מאוד המתפוצצת עמוק מתחת לפני האדמה ליד מטרה יכולה לזעזע את יסודות המטרה, זאת מכיוון שגלי הלם עוברים דרך האדמה בצורה חזקה יותר מאשר דרך אוויר.
וואליס תכנן מטוס בשם "מפציץ ניצחון" במשקל 50 טונות, שטס במהירות של 510 קמ"ש ברום של על מנת לשאת את הפצצה הכבדה למרחק מרבי של 6,400 קילומטרים. התוכנית לא יצאה אל הפועל כיוון שחיל האוויר התנגד לפיתוח של מטוס הנושא פצצה יחידה, ותכנון המטוס נזנח אחרי 1942.