חכות מגיעות בגדלים, אורכים ותצורות רבות, בהתאם לשימוש לו הן מיועדות: לדגים קטנים, בינוניים או גדולים, למים מתוקים או מלוחים, סוגי דיג ספציפיים כגון מוטות זבוב משמשים להטלת זבובים מלאכותיים, מוטות מסתובבים ומוטות פיתיון מיועדים להטלת פיתיונות, חכות לקרח שמיועדות לדיג דרך חורים קטנים באגמים המכוסים קרח, מוטות טרלינג שמיועדים לגרור פתיונות מאחורי סירות נעות, ועוד.
אופן השימוש.
דיג באמצעות חכה נעשה על ידי השחלת פיתיון על הקרס, השלכתו למים ומשיכת הדג החוצה לאחר שזה בלע את הפתיון.
היסטוריה.
על פי ציורים ותבליטים ממצרים העתיקה, המתוארכים לכ-4000 שנה לפני זמננו, השתמשו המצרים הקדמונים בחכה בנילוס, בימות ובתעלות הרבות של אזור הדלתה. דו"ח מסין מהמאה ה-4 לפנה"ס מתאר דיג בחכה עשויה מוט חזרן, חוט דיג עשוי משי, קרס העשוי ממחט ואורז מבושל כפיתיון.
במשך אלפי שנים הייתה החכה שבשימוש הדייגים קצרה יחסית (כמטר). במאה הרביעית הופיעה אצל המקדונים חכה ארוכה יותר המורכבת מכמה חלקים, כאשר לקצה החוט חובר פיתיון בדמות זבוב מלאכותי.
בסוף המאה ה-15 כתבה אם המנזר של סט. אלבנס באנגליה את הספר "מחקר על דיג עם חכה" (A Treatyse of Fysshynge wyth an Angle), שהיה הספר הראשון באנגלית שתיאר בפרוטרוט את השימוש בחכת הדיג, הכנת פיתיונות, וניצול הרגלי הרבייה של הדגים על מנת ללוכדם. החכה המתוארת בספר היא באורך של כ-5 מטר וחוט הדיג היה עשוי משערות סוס קלועות. ב-1653 כתב האנגלי אייזיק ולטון (Izaak Walton) את הספר "הדייג השלם" (The Compleat Angler), הספר, הודפס ב-600 מהדורות מאז יצא לאור לראשונה, והוא הספר המודפס ביותר בשפה האנגלית, אחרי התנ"ך ועבודותיו של ויליאם שייקספיר, ונחשב כספר שהשפיע יותר מכל על ספורט הדיג. התקופה שבה התפרסם הספר (המחצית השנייה של המאה ה-17) התאפיינה גם בסדרה של המצאות הקשורות לדיג: צ'ארלס קירבי, יצרן מחטים מלונדון המציא את הקרס המודרני; דייג אלמוני העלה את הרעיון להעביר את החוט שבקצה החכה דרך לולאה. רעיון זה גרם באופן טבעי להמצאת הגלגלת לאיסוף החוט.
במאה ה-19 התפתח ציוד הדיג במהירות. החכה נבנתה מחומרים אלסטיים כדוגמת חזרן, ולאורכה הותקנו טבעות להובלת החוט שהיה עתה ממשי. מבנה הגלגלת הלך והתפתח, הגליל המרכזי שהיה עשוי עץ הוחלף במתכת. המצאות שונות אפשרו פיזור שווה של החוט על גבי הסליל, ואת סיבוב הגלגלת כך שבעת השלכת החוט הוא יהיה בקו אחד עם הטבעות שעל החכה, ובעת איסוף החוט תהיה הגלגלת מורדת מתחת לחכה.
החכות נעשו קצרות יותר וקלות יותר במאה ה-20. החזרן, ששימש כחומר עיקרי ביצור החכה, הוחלף בסיבי זכוכית ואחר כך בסיבי פחמן, החוט הוחלף לניילון, והפלסטיק הפך לחומר הנפוץ בהכנת פיתיונות מלאכותיים.
אמנדה אמריקה דיקסון
אמנדה אמריקה דיקסון (Amanda America Dickson; 20 בנובמבר 1849 - 11 ביוני 1893) הייתה אשת החברה הגבוהה ואשת עסקים בג'ורג'יה, יורשת מיליונים, נודעה כאחת הנשים ממוצא אפרו-אמריקאי העשירות ביותר במאה ה-19, לאחר שירשה אחוזה גדולה והון עתק מאביה, בעל מטעים שהיה אדם לבן.
דיקסון נולדה לעבדות, הייתה בתם המשותפת של דייוויד דיקסון, בעל מטעים לבן, וג'וליה פרנסס לואיס דיקסון. אימה הייתה אחת ממאות העבדים של דיקסון, והייתה בת שלוש עשרה כשנולדה בתה. דיקסון היה רווק כבן 40 כאשר אנס את אמה של אמנדה, שהייתה כבת 12 באותו זמן. עבדים נחשבו כרכוש ולא כבני אדם בעלי זכויות, ולבעלים הייתה זכות חוקית לבעול אותם מבלי שהדבר ייחשב כדבר לא נאות. עם זאת, מאחר שלא היו לדיקסון צאצאים, ומאחר שאמנדה נולדה כבהירת עור באופן משמעותי, הוחלט במשפחת דיקסון לגדלה על ידי סבתה הלבנה, אליזבת שולרס דיקסון, אמו של דייוויד דיקסון. אימה, ג'וליה, נלקחה לעבוד כשפחת הבית, נדרשה להמשיך ולספק שירותים לבעלים, כולל שירותים מיניים למר דיקסון.
דייוויד דיקסון שהיה ללא ילדים משלו, הכיר באמנדה כבתו ודאג לה. אף כי חוקית נחשבה כשפחה ללא כל מעמד, הוא דאג לחינוכה ולטיפול בה. אמנדה דיקסון למדה מגיל צעיר קרוא וכתוב, דבר שהיה אסור על עבדים, התחנכה על ידי טובי המורים הפרטיים, והוא הכין אותה לנהל בעתיד את עסקיו. היא למדה את כל גינוני החברה הגבוהה, שהתה בחברת סבתה, ונהנתה מחיי פריבילגיה, הרחק מהמציאות הקשה של העבדות בארצות הברית שלפני מלחמת האזרחים. בסוף שנות העשרים לחייה אף למדה בבית הספר הרגיל של אוניברסיטת אטלנטה, בין השנים 1876 ל־1878, לכאורה כאישה לבנה, באופן חריג. לאחר פטירת סבתה ואביה, מעט לאחר מלחמת האזרחים וביטול העבדות, ירשה אמנדה דיקסון, על פי צוואת אביה, את אחוזתו, שכללה 17,000 דונם של אדמות במחוזות הנקוק וושינגטון בגאורגיה, וכן סכום כספי שהיה מוערך כיום במיליארדים. היא נישאה פעמיים: בעלה הראשון היה לבן ובניהם היו מעורבים. סיפורה יוצא הדופן, חצה את מחסום הצבע הנוקשה, בארצות הברית הגזענית של המאה ה-19.
ראשית חיים וחינוך.
אמנדה אמריקה דיקסון נולדה בתקופת העבדות בארצות הברית כשפחה במחוז הנקוק, ג'ורג'יה. אמה, השפחה ג'וליה פרנסס לואיס דיקסון, הייתה בת 13 כשנולדה, וכבת 12 כשהרתה. אביה, דייוויד דיקסון, היה בעל מטעים לבן אמיד, שאימה נחשבה כרכושו. הוא היה אחד משמונה העשירים ביותר במדינה. כשהיה בן 40 אנס דיקסון את ג'וליה דיקסון בת ה -12 שנכנסה להריון. באופן פורמלי הייתה טענה כי אימה של ג'וליה שימשה כפילגשו. ניתן לפקפק במידת יכולת ההסכמה של ילדה בת 12 שהיא שפחה חסרת זכויות, חסרת סטטוס ויכולת להתנגד, לשמש מאהבת של אדונה.
לאחר שאמנדה נגמלה מההנקה, היא נלקחה מאמה הילדה, ומידי סבתה מצד האם, רוז דיקסון, לבית אימו של דייוויד דיקסון, אליזבט שולרס דיקסון, סבתה הלבנה והבעלים החוקיים שלה. דיקסון היה בן יחיד, ללא ילדים אחרים משלו. הסבתא, שלא היו לה נכדים מלבד אמנדה, גידלה אותה כבת בית. אף כי היחס אליה היה טוב באופן חריג, עדיין חוקית היא לא נחשבה לבנה אלא שפחה צבעונית, וללא זכויות אדם. עם התבגרותה, שימשה כמשרתת אישית של סבתה. אימה שהתה עמה, טיפלה בה, ושימשה כמשרתת האישית של מר דיקסון.
במהלך ילדותה של אמנדה, אביה התעשר והתפרסם יותר, ונודע בזכות טכניקות החקלאות החדשניות והמצליחות שלו. דייוויד דיקסון הראה יחס אנושי באופן יחסי לעבדים. נהג להצהיר כי חקלאים יכולים להרוויח מעבודת עבדים מבלי שיצטרכו לנקוט באלימות כדי להשאיר אותם בכניעה. בשנת 1861 תואר בעיתונות המקומית כ"נסיך החקלאים של ג'ורג'יה" ("Prince of Georgia Farmers"), ונטען כי תרם אולי יותר מכל חקלאי אחר בג'ורג'יה באותה תקופה לשגשוג האזור.
ידוע כי אביה של אמנדה גידל אותה כבת יחידה, והרעיף עליה אהבה וחיבה. אמה, שהייתה שפחה במשק בית, סיפקה את כל שירותיו, כולל יחסי מין. אמנדה עצמה נהנתה מאוד ממעמדו החברתי של אביה, מה שאיפשר לה לחיות באופן פריווילגי ומכובד, באופן יוצא דופן לילד עבד.
דייוויד דיקסון לקח על עצמו את החינוך של אמנדה. בבית סבתה הלבנה למדה לקרוא ולכתוב, דבר שהיה אסור חוקית לעבדים, למדה לנגן בפסנתר, לנה בחדר שינה מפואר וקיבלה שמלות ונעלים, בניגוד מוחלט לקרוביה המשועבדים. אמנדה למדה את כללי הנימוס החברתיים המתאימים למעמד החברתי של צד אביה במשפחה. היא למדה להתלבש בצורה צנועה ואלגנטית ואיך להציג את עצמה כליידי. אמנדה למדה גם מאביה כיצד לנהל עסקאות עסקיות באחריות וכיצד לשמור ולהגן על כספיה לאחר הנישואין.
בשנת 1864, כשהייתה בת 15, נפטרה סבתה של אמנדה אליזבת שולרס דיקסון. אמנדה וסבתה אליזבת חלקו יחסים קרובים במיוחד, ואמנדה בילתה זמן רב בחדר סבתה. עם זאת, למרות היחסים המיוחדים הללו, אמנדה נחשבה כשפחה של סבתה אליזבת עד מותה. החל משנת 1801, אסר החוק בג'ורג'יה על בעלי עבדים לשחרר באופן עצמאי את העבדים שלהם. לפיכך לא היו לאליזבת ודייוויד דיקסון אמצעים חוקיים לשנות את מעמדה של אמנדה ולאפשר לה להיות אדם חופשי. כשהייתה כבת 16, עם סיום מלחמת האזרחים האמריקאית הגעת צבאות האיחוד והצהרת האמנציפציה, הסתיימה עבדותם הכפויה של כ-3.5 מיליון בני אדם שחורים וצבעוניים שחיו במדינות הקונפדרציה. בתאריך 6 בדצמבר 1865, אושר התיקון השלוש עשרה לחוקה האמריקנית, שביטל את העבדות. דיקסון נותרה לחיות עם אביה באחוזתו, הפעם כאדם חופשי. עדיין נחשבה צבעונית, ולכן מבחינה חוקית לא הייתה יכולה להינשא לאדם שאינו צבעוני, אף שלא היה בנמצא אדם צבעוני ברמתה ההשכלתית והתרבותית.
בגיל עשרים ושבע בחרה אמנדה לעזוב את ביתה במטע של אביה במחוז הנקוק, ג'ורג'יה כדי ללמוד באוניברסיטת אטלנטה, שם למדה הוראה בין השנים 1876–1878, במסגרת לנשים לבנות. נראה כי לאור מצבה האישי יוצא הדופן, כבתו היחידה של דייוויד דיקסון, מעשירי המדינה ומגדולי התורמים, שהגיע באופן אישי ללוותה, היה היחס אליה באותה תקופה חריג ויוצא דופן.
נישואים.
בשנת 1866, בגיל שש עשרה וחצי, עזבה אמנדה אמריקה דיקסון את המטע של אביה ועברה למטע קטן במחוז פלויד, ג'ורג'יה. היא "נישאה" לצ'ארלס יובנקס, בן דודה מצד האב, ואדם לבן, שהיה חייל משוחרר מלוחמי הדרום במלחמת האזרחים. בגלל החוק שאסר נישואים בין לבנים לצבעוניים, בג'ורג'יה באותה תקופה, לא יכלו אמנדה אמריקה וצ'ארלס, להינשא כדין בג'ורג'יה, מאחר שנחשבו כזוג בין גזעי. לכן הם מעולם לא נישאו רשמית. תאורטית ייתכן כי נישאו מחוץ למדינה לפני שחזרו לג'ורג'יה, אך אין הוכחה כתובה ששרדה לכך שהיו אלה נישואין חוקיים.