בן-גוריון, שכונה בפלונסק בשם חיבה "דובצ'ה", היה ילד חולני ונוטה להתעלפויות. אשר על כן, אמו שיינדל הייתה צמודה אליו והשגיחה עליו בכל רגע. שיינדל ובעלה אביגדור חשדו שיש לחולשתו הרבה של דוד קשר למבנה ראשו הגדול, ואביו לקח אותו לרופא. הרופא בדק את גולגולתו של דוד הקטן, שוחח קצת איתו, ופסק: "מבנה ראשו מעיד על כישרונות גדולים". בן-גוריון עצמו סיפר כי "כנראה הייתה השפעה לדברי הרופא על הורי והתנהגותם עמי. אבא, שהיה חופשי בדעותיו (אך שומר מצוות) רצה שאהיה דוקטור, ואילו אמא חלמה שאהיה רב גדול". מובן שאף בלי קשר לדברי הרופא, ראו הוריו, משפחתו ושכניו שהילד דוד הוא בעל כישורים יוצאי דופן. הוא הצטיין בלימודיו, היה מהיר תפיסה ובעל זיכרון טוב וניצח גדולים ממנו בשחמט כבר בגיל צעיר. מסופר כי שיינדל הייתה מתפארת בבנה, ואומרת "גדל אצלי בן דוד'ל" (כינוי למלך המשיח), כן העידו עליה בני משפחתה שהייתה אומרת להם: "שני בנים חכמים יש לי, אברהם ודוד. על אברהם תדע כל העיר, אבל על דוד ידע העולם כולו".
כאמור, בשל חולשתו הפיזית הרבה, טרחה אמו סביבו הרבה, והוא היה קשור אליה באופן מיוחד. דוגמה למסירותה זו ניתן לראות בכך, שבכל קיץ הייתה עוזבת את בעלה ואת שאר ילדיה, ולוקחת אותו עמה להתגורר בתנאים קשים בכפר חמבייש למשך חודשיים, זאת כיוון שהרופא סבר כי אוויר הכפר נחוץ לדוד. בן-גוריון הכיר לה טובה על כך כל ימיו. בספרו "בית אבי" כתב: "אמא נשארה בזכרוני, אני יודע מה היא אהבת אם! לא אוכל לשכוח שבתה עמי לבדה בכפר של גויים!" בשל חולשתו ותשומת הלב שקיבל סביב חולשה זו, ואולי בשל נבואת הרופא וכשרונותיו הגדולים, חש בן-גוריון כי אמו העדיפה אותו על פני האחרים. על כך כתבה ברכה חבס: "יחסים מיוחדים שררו בין האם לנער השתקן. היא העדיפה אותו על אחיו, הן בשל תבונתו, שהייתה לה מקור גאווה, והן משום שחשה כי הוא זקוק לה...". בן-גוריון עצמו כתב: "למעני ולמען בריאותי עזבה ביתה וילדיה האחרים, אמנם הייתה עושה זאת בוודאי עבור כל ילד אחר מילדיה...", ועוד כתב :"נדמה לי שהיה לה יחס מיוחד אלי (או שמא זה נדמה לי...)".
מותה הפתאומי בעקבות זיהום בלידה המם את דוד, שהיה אז בן אחת עשרה וארבעה חודשים. על כך כתב כי: "מות אמי שיינדל הייתה המכה הקשה ביותר שהוכיתי בילדותי". מסופר כי הוא הודיע לקרובתו שלא יאכל ולא יישן ואמר "כל הזמן אני חושב מה יש בעולם הבא". בשנות בגרותו פקד רבות את קברה, גם כאשר לא גר בפלונסק. הדבר הראשון שעשה בעת ביקוריו היה לעלות לקבר אמו. במכתב תנחומים למכר שאמו נפטרה בשנת 1964, כתב: "שמעתי מה שקרה לך. לי קרה הדבר כשהייתי בן עשר וחצי, וזמן רב מאוד לא יכולתי לשכוח ולהסיח דעתי מן האבדה היקרה הזאת. לילה לילה ראיתי אמא בחלומי, הייתי משוחח אתה ושואל אותה: למה אין רואים אותך בבית? ושנים רבות לא חלף הכאב". לימים, הייתה לבן-גוריון אהבה מיוחדת לאחייניתו, שנקראה על שם אמו שיינדל. שיינדל האחיינית, שכונתה שיינדל'ה, הייתה בתו של אברהם, אחיו הבכור של דוד. היא הייתה צעירה נאה מאוד, תוססת ומלאת חיים. בן-גוריון תכנן להעלותה לארץ ישראל, אך איחר את המועד – פולין נכבשה על ידי הנאצים, ושיינדל'ה נרצחה עם יהודי פולין בשואה.
שיינדל בכתביו של בן-גוריון.
על אף שרק מעט מכתביו של בן-גוריון עוסקים באמו, מהמקומות בהם כתב עליה ניכר זיכרון אהבתה אליו והשפעתה על חייו. מלבד אזכוריה בכתביו האוטוביוגרפיים, מוכר אזכורה על ידי בן-גוריון בדבריו בכנסת. אזכור זה מופיע בדבריו על חוק שיווי זכויות האישה, שנאמרו ב-2 ביולי 1951:
השפעתה של שיינדל על בן-גוריון.
ניתן לראות את השפעתה של אהבת שיינדל לבן-גוריון במקומות הרבים בהם ביטא הערכה רבה לאם היהודייה וברגישותו לאימהות השכולות. ניתן לראות זאת בקטע מהנאום שנשא בן-גוריון בט"ו בשבט תש"ט, בנטיעת יער בשער הגיא לזכר חללי המלחמה: "...ואתם הורי הגבורים, ובייחוד אתן האמהות היקרות, האם העבריה שהייתה תמיד סמל האהבה, הטוהר והנאמנות ובזכותה עברנו כל מרורות הגלות במשך אלפי שנה...". כפי שניתן לראות, לבן-גוריון היה יחס מיוחד לאמהות היהודיות באשר הן, ועל אחת כמה וכמה לאמהות השכולות. כשנשאל בראיון בשנת 1964, האם ידע פחד בחייו, ענה: "כאשר שלחתי בחורים לפעולה חשבתי על אמותיהם וידעתי שאמא של כל אחד מהם לא אהבה אותו פחות משאמא שלי אהבה אותי וזה לא נתן לי לישון בלילות".
במכתב שכתב באוגוסט 1963 לנחום רז, קשר את רגישותו הרבה לאמהות שכולות עם אהבת אמו שלו:
מריון ג'ונס פרקוהר
מריון ג'ונס פרקוהר (באנגלית: Marion Jones Farquhar ; 2 בנובמבר 1879 - 14 במרץ 1965) הייתה טניסאית אמריקאית. היא זכתה באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס לשחקניות יחידות בשנים 1899 ו-1902. היא נכנסה להיכל התהילה הבינלאומי של הטניס בשנת 2006.
ביוגרפיה.
ג'ונס הייתה בתו של הסנאטור מנבדה ג'ון פרסיבל ג'ונס, שותף לייסוד העיר סנטה מוניקה, וג'ורג'ינה פרנסס סאליבן.
מריון ג'ונס הייתה האישה הקליפורנית הראשונה שהגיעה לגמר הנשים של אליפות ארה" ב בטניס, זאת בשנת 1898. היאז זכתה באליפות בשנים 1899, ו- 1902. בשנת 1900 מריון ג'ונס השתתפה באולימפיאדת פריז, שם, הייתה האישה האמריקאית הראשונה אי פעם, שזכתה במדליה אולימפית. אחותה, ג'ורג'ינה גם השתתפה במשחקים האוליפיים בשנת 1900. באותה שנה מריון ג'ונס הייתה האישה הראשונה שלא הייתה בריטית, שהשתתפה באליפות ווימבלדון. בשנת 1901, זכתה ג'ונס באליפות ארצות הברית לזוגות מעורבים. באותה התחרות, התמודדה גם מול אליזבת מור בגמר בגמר ה-'All Comers' ליחידות. פרקהוד נראתה תשושה בתחרות ובסופה אף צלעה. הגמר בין השתיים הסתיים בניצחונה של מור לאחר ארבע שעות - מה שהפך את הגמר הזה לגמר הנשים הארוך ביותר בהיסטוריה. מספר ימים לאחר ניצחונה של מור על ג'ונס פרקוהר, נציגי התאחדות הטניס האמריקאית , החליטו לשנות את החוקים כך שנשים לא יתחרו יותר בשיטת "הטובה מבין חמש מערכות" אלא בשיטה חדשה: "הטובה מבין שלוש מערכות", זאת עקב תשישותה של פרקוהר בתחרות.
היא נישאה לאדריכל רוברט ד פרקוהר בניו-יורק, בשנת 1903. היו להם שלושה ילדים: דוד פרקוהר (1904 – ), ג 'ון פרסיבל פרקוהר (1912 – ) וקולין פרקוהר (1913 – ). מ-1920 עד 1961, מריון ג'ונס פרקוהר גרה ב - גריניץ 'וילג', שם הייתה ידועה בתור כנרית, ומורה לפיתוח קול. היא גם תרגמה יצירות אופרה ולזמן קצר היא הייתה ראש הלשכה של ניו יורק לאופרה קאמרית. ב-1961, היא עברה לגור בלוס אנג'לס, שם גרה עד מותה.
ריצ'רד פירס
ריצ'רד ויליאם פירס (באנגלית: Richard William Pearse; 3 בדצמבר 1877 - 29 ביולי 1953) היה חוואי וחלוץ תעופה ניו זילנדי. בין היתר מיוחסת לו המראת כלי תעופה הכבד מן האוויר ב-31 במרץ 1903 ובעוד מספר מועדים, כולם לפני דצמבר 1903, מועד טיסת הבכורה של המטוס הראשון, שנזקפת לזכות האחים רייט. העדויות באשר לתאריכים המדויקים ולביצועים של כלי הטיס אינן חד משמעיות, כלי הטיס של פירס לא היה בשליטה מלאה בעת שהיה באוויר, ופירס עצמו לא טען לבכורה בתחום זה. עם זאת, מבחינות טכנולוגיות מסוימות כלי הטיס של פירס היה מודרני יותר מזה של האחים רייט. כיוון שלפיתוחיו של פירס לא נתלווה כמעט שום תיעוד ופרסום, השפעתם על קידום התעופה הייתה קטנה בכל מקרה.
ביוגרפיה.
שנותיו המוקדמות.
ריצ'רד פירס נולד בטמוקה (Temuka), אשר באי הדרומי, בחבל קנטרברי (ניו זילנד), כילד הרביעי מתוך תשעה, למשפחת חוואים מקומית. המשפחה מרובת הילדים הקימה תזמורת משלה, במסגרתה ניגן ריצ'רד בצ'לו. מגיל צעיר הוא גילה עניין בפיתוחים הנדסיים, ובנעוריו המציא, בין היתר, מתקן להשחלת חוט במחט עבור אמו, מקרן לתמונות נעות עבור אחיותיו, ומכונת קיטור. כיוון שמשפחתו הייתה ענייה מכדי לשלחו ללימודי הנדסה, ריצ'רד רכש בעצמו השכלה בתחום, מתוך קריאת ביטאונים מדעיים ומקצועיים. בגיל 21 פירס ירש חווה חקלאית, אך בשל עיסוקיו ההנדסיים, לא הקדיש הרבה לעיסוק בחקלאות. בשנת 1902 הוא רשם פטנט על אופניים חדשניות: בעלי מסגרת במבוק, דוושות אנכיות, צמיגים המתנפחים בעצמם, ובלמים אחוריים מסוג חדש (עיסוק באופניים כהקדמה לפיתוח מטוס אפיין, אגב, גם את האחים רייט, וכן את גלן קרטיס, חלוץ תעופה אמריקני בן דורו של פירס).
ניסיונות טיסה במרחב.
עוד בימי בית הספר פירס בנה צעצוע מעופף והציג אותו כשעשוע בבית ספרו. עם זאת, התעניינותו הרצינית בתחום התעופה החלה, ככל הנראה, בשנת 1899, ובאמצעות קריאת מגזינים בנושאים מדעיים, היה מעודכן יחסית בהתפתחויות בנושא ברחבי העולם. פירס החל בניסיונות לטוס ב-1901, אך באותו מועד טרם עמד לרשותו מנוע מתאים, והוא הצליח לכל היותר לנתר. בשנה שלאחריה פיתח מנוע בערה פנימית בעל שני צילינדרים ו-15 כוח סוס, אשר שקל רק כ-57 ק"ג, וזה, מקורר אוויר, עתיד היה לשמש אותו בפיתוחיו התעופתיים. בהמשך לפיתוח המנוע, פירס בנה מבמבוק, צינורות פלדה, חוטי ברזל ובד, כלי טיס חד כנפי, עם מדף/ הגה גובה ועם מאזנות, אשר נע על הקרקע בדומה לתלת אופן, תוך אפשרות ניהוג של הגלגל הקדמי. כלי זה, שמוטת כנפיו הייתה כ-7.5 מ', נע באמצעות מדחף בחלקו הקדמי, אשר תנועתו יצרה משב אוויר אחורה. מבחינות מסוימות, כמו הכנף היחידה, המדחף בחלק הקדמי, מיקום משטחי השליטה בחלק האחורי וכן בשל המאזנות, דמה כלי הטיס של פירס, יותר מאשר מטוסם של האחים רייט, למטוס בן ימינו. מצד שני, מטוסו חסר פרופיל אווירודינמי.