שטחה של סאלמה הוא 115 קמ"ר. בשנת 2006 אוכלוסייתה מנתה 1,296 תושבים. היישוב הגדול ומרכזי בסאלמה ("בירת הנפה") הוא העיירה סאלמה (583 תושבים) שעל-שמה נקראת הנפה, וישנם גם 24 כפרים נוספים.
סאלמה ממוקמת בבסיס חצי האי סורבה, והיא מעניינת לחובבי-טבע ולתיירים. בשנת 1944 קרבות קשים רבים התרחשו בין החיילים הגרמנים לבין הצבא האדום, בנסיגת גרמניה הנאצית מאסטוניה. היום עדיין יש שרידים של בסיסים צבאיים ואנדרטה סובייטית.
בשנת 2008 התגלו שרידיהן של שתי ספינות עתיקות באדמת הכפר סלמה אשר שינו את מהלך ההיסטוריה הימית. אלה שברי האוניות העתיקים ביותר שנמצאו באסטוניה ושויכו למאה ה-8. באחת הספינות התגלו שרידי שלדים של שבעה אנשים, שתי חרבות, זוג ראשי חנית, כעשרה סכינים, חתיכות משחק וכמה קוביות.
במהלך הרפורמה המינהלית-טריטוריאלית בשנת 2017 אוחדו כל 12 העיריות באי סארמאה לעירייה אחת – כנסיית סאראמא.
האולם ההרודיאני
האולם ההרודיאני הוא שריד של מבנה מרשים מתקופת בית המקדש השני, שהתגלה בירושלים, בקרבת קשת וילסון והכותל המערבי. מבנה זה מצוי בגובה מפלס הרחוב של תקופת בית שני – ומתחת לפני מפלס רחבת הכותל של ימינו.
האולם התגלה על ידי צ'ארלס וורן שחפר חפירות ארכאולוגיות באזור הר הבית בין השנים 1867–1869. לפי האמן וורן שהיה בונה חופשי בעצמו, ערך לסימפסון סיור במקום סמוך לתאריך חשיפתו, וורן כינה את האולם "אולם הבונים החופשיים" כי כשנכנס אליו בעזרת נר בודד, מצא בו עמוד בודד מוקף בערימות אבנים שבורות שהזכיר לו את הבנייה החופשית.
סגנון הבנייה של המבנה אופייני לתקופת החשמונאים או לימי הורדוס. במבנה נעשה שימוש עד ימי הביניים, וייתכן ששופץ בידי הצלבנים. במרכזו של האולם מיצב עמוד, אך הוא אינו קשור לאולם, אלא הובא לשם מאוחר יותר כעיטור.
על סמך פארו של המבנה סבורים הארכאולוגים כי אפשר ששימש כ"בניין מועצת העיר" בתקופה החשמונאית בתקופה שקדמה לבניית הסטיו המלכותי על ידי הורדוס, או כבית "לשכת הגזית" מימי הורדוס. אלו הן השערות בלבד, שכן אין בידינו כל עדות ספציפית על המבנה בכתובים, או ממצא המעיד על שימושו.
לפי המשנה שולבה לשכת הגזית בבית המקדש שעל הר הבית, ולא שכנה למרגלותיו. לכן יש החושבים כי מדובר ב"חנויות", מקום שבו גלתה הסנהדרין בפעם הראשונה. ייתכן שהבלבול נוצר בעקבות יהודי ירושלים בימי הביניים שזיהו את האולם ואת בניין המחכמה – בניין ממלוכי המצוי כיום בקרבת שער השלשלת – כלשכת הגזית.
ים ברנץ
ים בָּרֶנְץ (באנגלית: Barents Sea, בנורווגית: Barentshavet, ברוסית: Баренцево море) הוא חלק מאוקיינוס הקרח הצפוני המצוי צפונית לנורווגיה ולרוסיה. ים זה קרוי על שם המגלה ההולנדי וילם ברנץ (Willem Barents). הים מצוי על מדף יבשתי עמוק, שעומקו 230 מטרים. הים נמצא בין יבשת אירופה, האי סבאלברד (ששייך לנורווגיה) והאיים ארץ פרנץ יוזף ונובאיה זמליה (השייכים לרוסיה).
לחוף ים זה מצויים הנמלים מורמנסק שברוסיה ווארדו שבנורווגיה, בשל העובדה שהים אינו קופא בשל זרמי ים חמים ובהם הזרם הצפון אטלנטי.
בים ברנץ מתערבבים שלושה סוגי מים:
בשל הטמפרטורה הגבוהה יחסית של הזרם הצפון אטלנטי, בים ברנץ אוכלוסיית בעלי חיים וצמחים עשירה יותר יחסית לאזורים באותם קווי רוחב. המים המתוקים הנמסים מהקרחונים יוצרים שכבה של מים מתוקים יחסית מעל שכבת מי הים. בשכבה זו מספר רב של סוגי פלנקטון (בהם: "Calanus finmarchicus", "Calanus glacialis", "Calanus hyperboreus", "Oithona" וסרטני קריל, שגם אוכלים את הקטנים מהם).
כמו כן באזור מספר רב של סוגי דגים (כגון בקלה), האוכלים את הפלנקטון, כלבי ים ועופות ים כגון אוריה מצויה ואוריית ברוניך האוכלים את הדגים הרבים.
אזורים מרובי דגים אלה הם בעלי חשיבות כלכלית רבה לנורווגיה ורוסיה.
במהלך המלחמה הקרה שימשו חופי ים ברנץ אזורים מוגנים עבור צוללות טילים בליסטיים. באזור זה נהגו הצוללות להשליך לים פסולת גרעינית - מנהג שזיהם את הים, וגרם חשש בקרב ארגוני איכות הסביבה.
בשנות ה-70 החל חיפוש נפט בים ברנץ. באזור סנוהביט התגלה שדה נפט רחב היקף המנוצל על ידי נורווגיה.
שדה הנפט הגדול ביותר בים ברנץ הוא שדה שטוקמן בצד הרוסי של ים ברנץ.
רוסיה ונורווגיה חלוקות ביניהן על השליטה בים ברנץ.
הפרא האציל
הפרא האציל הוא מושג בתרבות הפרימיטיביזם של המאה ה-18, המציין דמות אשר לא הושחתה על ידי הציוויליזציה המערבית, והיא אותנטית ונעלה על אנשי התרבות. הכינוי "פרא אציל" הופיע לראשונה במחזה "כיבוש גרנדה" (1672) מאת ג'ון דריידן, אך האידיאליזציה של "הג'נטלמן הטבעי" היא תוצר הסנטימנטליזם של המאה ה-18.
המונח "פרא אציל" מביע השקפה רומנטית על האנושות הנעדרת מטען תרבותי; המהות הטבעית של אדם שלא חונך. הוא מניח שטבע האדם טוב בבסיסו, בניגוד לתורת החטא הקדמון אשר נוצרה בתקופת ההומניזם של הרנסאנס. המונח מזוהה עם ז'אן-ז'אק רוסו. בפתח ספרו "אמיל, או על החינוך" (1762) כתב:
פרסום יומני מסעותיו של קפטן ג'יימס קוק פתח צוהר נוסף לתרבות גן-העדן של הים הדרומי, שלא התקלקלה בטרם נחשפה לנצרות. בנג'מין פרנקלין לעג לחוסר העקביות של תפישה זו בחיבורו "הערות על הפראים של צפון אמריקה" (1784), אך חיבורים שאמצו את התפישה המשיכו להתפרסם גם לאחריו, כמו "אטלה" (1807) של שאטובריאן.
הפרא האציל מופיע גם בספרות המוקדמת של המאה ה-19. דוגמה בולטת לכך הוא "פרנקנשטיין" של מרי שלי. קרל מאי משלב מוטיב זה באופן תדיר בספריו על המערב הפרוע; ואף אלדוס האקסלי מספק דוגמה מאוחרת לפרא אציל בספרו "עולם חדש מופלא" (1932).
מקור המושג.
במאה ה-15 החלו מדינות אירופיות לשלוח מסעות מעבר לים ולהרחיב את שטחן. תחילה באפריקה, ואחר כך באסיה ואמריקה (ולבסוף גם באוקיאניה). הם תרו אחר מחצבים, שטחי אדמה וכוח עבודה. בחלק מהמקרים הרגו הכובשים את התושבים המקומיים, ובמקרים אחרים השתלבו המקומיים במדינות הכובשות, בעיקר ככוח עבודה זול.
האירופים הכירו במקומיים כבני אדם, אך לא נטו להעניק להם זכויות פוליטיות וכלכליות שוות, והתייחסו אליהם כנחותים מבינה חברתית ופסיכולוגית כ"פרימיטיבים" ו"פראים", מה שנתן לגיטימציה לרצח עם ולעליונות אירופית.
יכול להיות שמושג "הפרא האציל" שימש כריאקציה לכך, בניסיון לשקם את מעמדם של המקומיים ואורח חייהם ולדה-לגיטימציה של האימפריאליזם האירופי, על ידי העמדת המקומיים כנעלים מוסרית על הכובשים.
מאפייני תפישת "הפרא האציל" כללו בדרך כלל:
ההתנערות המודרנית מהמושג.
במאה ה-20 ירדה קרנו של מושג הפרא האציל, שנחשב למומצא וסטראוטיפי, צורה מתנשאת של גזענות, למרות שבא להחליף תפישה קודמת של פרא צמא-דם. המושג עורר ביקורת אקדמית באנתרופולוגיה, סוציולוגיה ותאולוגיה. כך למשל, גם בקרב הנוצרים המאמינים בחטא הקדמון התפתחה תפישה שלפיה כל בני האדם מושחתים ביסודם, בלי קשר לשאלה אם התחנכו על ברכי הציוויליזציה או לאו.
בספרות ובקולנוע.
הפרא האציל מופיע לעיתים בספרות כגיבור, אך לרוב כבן לווייתו של הגיבור. הדוגמה המוקדמת הבולטת ביותר היא דמותו של ששת מרובינזון קרוזו (1719) של דניאל דפו. דוגמאות נוספות הן דירק פיטרס ב"הרפתקאותיו של ארתור גורדון פים" של אדגאר אלן פו (1838); צ'ינגאצג'וק מספרו של ג'יימס פנימור קופר "פוזמק העור" (1823); קוויקוואג מספרו של הרמן מלוויל מובי דיק (1851); אומסלפואגאס מהספר "מכרות המלך שלמה" (1885) ווינטו, גיבור ספריו של קרל מאי. טונטו מסדרת התסכיתים (ואחר כך, הטלוויזיה) "הרוכב הבודד" (Lone Ranger) הוא דוגמה לפרא אציל של המאה ה-20. כאלו הם גם טרזן של אדגר רייס בורוז וקונאן הברברי, ואפילו וורף ממסע בין כוכבים: הדור הבא וטיאלק מסטארגייט, אם כי הם משקפים נטייה לשלב את הדמות בספרות פנטזיה ומדע בדיוני, שבה הפרא האציל הוא לרוב דווקא בן הגזע ה"לבן" (שני האחרונים הם בני הגזע "השחור"). הפרא האציל הוא אחד המוטיבים הנלעגים ב"קנדיד" לוולטר.
בסרט אווטאר מתואר הכוכב הדמיוני "פנדורה" כמיושב על ידי שבטים פראיים ואציליים - הנאבי.
יבניאל
קופת חולים מאוחדת
קופת חולים מאוחדת היא קופת החולים השלישית בגודלה בישראל, המשרתת יותר ממיליון לקוחות בכל הארץ, מכל המגזרים. יו"ר הדירקטוריון שלה הוא אייל גבאי; המנכ"לית היא סיגל רגב רוזנברג.
היסטוריה.
קופת חולים עממית נוסדה בשנת 1931 על ידי הדסה למען התאחדות האיכרים וחבר החקלאים הלאומיים במטרה לספק שירותי רפואה להתיישבות העובדת, בין מייסדיה היה ד"ר פיליפ ריבלין, תושב פתח תקווה, איש התנועה הרוויזיוניסטית וחבר הצה"ר. קופת חולים של הציונים הכלליים נוסדה בשנת 1936 על ידי ד"ר לוי עפרון עבור ארגון עובדי הציונים הכלליים במטרה לספק שירותי רפואה לעצמאים ולשכירים בערים ובהמשך הצטרפו אליה גם בעלי מקצועות חופשיים, ללא קשר להשתייכותם להסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל. בשנת 1974 אוחדו שתי הקופות הנ"ל והוקמה "קופת חולים מאוחדת". הקופה המאוחדת כללה כ-170,000 חברים שקבלו שירות ב-75 סניפים ברחבי ישראל. מנכ"ל הקופה המאוחדת היה יחזקאל הרמלך.
בסוף שנת 2001 זכתה הקופה במכרז לרכישת בית החולים משגב לדך שפשט את הרגל.