בבית הוריו בברוקלין, נחשף קופר הילד למוזיקה של זמרת הגוספל והבלוז, בסי סמית והתקליטים להם האזין היוו את הבסיס ליצירתו העתידית. הוא התגלה ככישרון מוזיקלי טבעי ולמד לנגן בכוחות עצמו על פסנתר וגיטרה. עד אמצע שנות החמישים נמשך קופר למוזיקת הגוספל ועם עליית הרוק'נ'רול, באמצע שנות החמישים, הוא נמשך לחלק הווקאלי של הסגנון המוזיקלי החדש והיה חלק מקבוצה ששרה בקרנות רחוב בסגנון הדו-וופ. ב-1959, בגיל 15 בלבד, הצטרף כגיטריסט ללהקת The Royal Teens אשר זכתה להצלחה מסוימת. בתחילת שנות השישים החל להלחין שירים ואחד מלחניו הפך ללהיט בביצועו של ג'ין פיטני. באותן שנים, בהן הייתה פריחה לאמני וללהקות הרוק'נ'רול הצעירות, השתתף קופר בהקלטות רבות כנגן ליווי לאותם אמנים (לרוב לא ידועים). מאוחר יותר הוא טען כי שנים אלו כנגן אולפן היו בית הספר הטוב ביותר שלו.
להיטו הגדול הראשון של קופר כמלחין היה השיר "This Diamond Ring" שבוצע על ידי גארי לואיס והפלייבויז. השיר צעד מספר שבועות בתחילת 1965 בראש מצעד הפזמונים האמריקאי. באותם ימים ניסה קופר להתפרנס כנגן ליווי. כאשר הזמין אותו ידידו, טום וילסון שהפיק באותה עת את תקליטו של בוב דילן Highway 61 Revisited, לצפות בהקלטת האלבום, הביא איתו קופר את הגיטרה שלו במטרה לנסות ולהצטרף להקלטה. במהלך הקלטת השיר "Like a Rolling Stone", ניצל קופר היעדרות רגעית של המפיק, התיישב ליד אורגן ההאמונד והחל לנגן ליווי שונה לשיר. בוב דילן אהב את הליווי החדש והגביר אותו עד אשר צליל האורגן היה לאחד מסימני ההיכר של השיר שהפך לאחד מסמלי התרבות של שנות השישים.
במהלך 1965 המשיך קופר ללוות את דילן והיה שותף להופעה ההיסטורית בפסטיבל הפולק של ניופורט בה הדהים דילן את הצופים ואת חובבי מוזיקת הפולק כאשר עבר לנגן בגיטרה חשמלית ועשה שימוש בלהקת רוק כלהקת הליווי שלו. כמו כן, היה שותף בהמשך אותה שנה להקלטת אחד האלבומים הנחשבים ביותר של דילן Blonde on Blonde. השתתפותו של קופר בלהקת הליווי של דילן תרמה רבות לפרסומו.
בקיץ 1965 הצטרף קופר אל קבוצת מוזיקאים (אשר היו כולם יהודים) שהתגוררה בגריניץ' וילג' ונוהלה על ידי טום וילסון. הלהקה נקראה בלוז פרוג'קט והחזיקה מעמד שנה אחת בלבד לאחר הצטרפותו של קופר. הם הוציאו שלושה אלבומים אשר זכו לשבחי הביקורת אך להצלחה מסחרית פחותה. הלהקה נגנה בלוז, פולק רוק וג'אז. אירוע השיא של הלהקה היה הופעתה בפסטיבל הפופ של מונטריי שנערך ביוני 1967.
כבר בפסטיבל הפופ של מונטריי הופיע קופר גם כאמן בודד וגם עם הבלוז פרוג'קט ובהמשך 1967, עזב את הלהקה והקים יחד עם עוד מוזיקאים (ביניהם גם סטיב כץ שהיה איתו בבלוז פרוג'קט) את להקת "דם, יזע ודמעות". קופר, אשר התנסה בשוויוניות שבה דגלו חברי הבלוז פרוג'קט, דרש מראש להיות מנהיג הלהקה החדשה ותביעתו נתקבלה על ידי חברת התקליטים קולומביה. ואמנם, רוב החומר באלבומה הראשון של הלהקה, "Child Is Father to the Man", נכתב על ידו (בין היוצרים האחרים באלבום היו גם רנדי ניומן, הארי נילסון וקרול קינג). האלבום נחשב כפריצת דרך באותה עת בכך ששילב לראשונה חטיבה של כלי נשיפה יחד עם סגנונות הרית'ם אנד בלוז, הרוק והמוזיקה הפסיכדלית ובכך נתן לשירים נופך ג'אזי. בין השירים שהתפרסמו מאלבום זה ניתן לציין את "I Love You More Than You'll Ever Know" ואת "I Can't Quit Her". למרות הביקורות הנלהבות, האלבום הגיע בשיאו רק למקום ה-47 במצעד האלבומים. חברת התקליטים, אשר דרשה שהלהקה תיצור חומר מסחרי יותר וחיכוכים פנימיים בין חברי הלהקה, הביאו לפרישתו של קופר מדם יזע ודמעות, בסוף 1967, לאחר יציאת האלבום הראשון.
בתקופה שלאחר מכן פעל קופר בשלושה אפיקים מקבילים: בליווי אמנים מפורסמים כמו ג'ימי הנדריקס, להקת המי והרולינג סטונז (במיוחד התפרסם קטע הסולו שלו בקרן יער, והליווי שלו על אורגן האמונד בשיר "You Can't Always Get What You Want" באלבום Let It Bleed). בהפקה מוזיקלית עבור תקליטי קולומביה, עבורם הפיק, בין היתר, את תקליטי ההמשך של דם, יזע ודמעות שזכו להצלחה מסחרית גדולה. האפיק השלישי היה יצירה עצמאית. קופר הוציא ב-1968 את תקליט הסולו הראשון שלו, "I Stand Alone" ובמקביל, חבר אל ידידו מתקופת ההקלטות וההופעות עם דילן, מייק בלומפילד. הם יצרו ביחד שני תקליטים. הראשון, תקליט בשם: "Super Session", יחד עם הגיטריסט סטפן סטילס, זכה להצלחה גדולה וגם התקליט השני, "Live Adventures of Al Kooper &amp; Mike Bloomfield" הוגדר כהצלחה.
ב-1972 עקר קופר לאטלנטה, הקים שם את חברת התקליטים שלו "Sounds of the South". הוא "גילה" את להקת לנרד סקינרד והפיק את שלושת תקליטיהם הראשונים אשר היו הצלחה מסחרית גדולה. באותה תקופה, הפיק קופר תקליטים רבים לאמנים שונים, ביניהם: הטיובס, בי בי קינג, נילס לופגרן וג'ו אלי. ב-1974 מכר את חברת התקליטים שלו לחברת MCA ועקר ללוס אנג'לס שם כתב באותה עת ספר זכרונותיו "Backstage Passes" שתיאר את הקורות אותו ב-20 שנות יצירה. הספר, אשר יצא לאור רק ב-1998 ואשר כותרת המשנה שלו הייתה: "Backstage Passes &amp; Backstabbing' Bastards", זכה לתשבחות המבקרים.
מאמצע שנות השבעים ועד אמצע שנות השמונים עסק קופר בליווי ובהפקה מוזיקלית לאמנים שונים ובכתיבה של מוזיקה לטלוויזיה ולקולנוע. בסוף שנות השמונים הוא פרש מעסקי המוזיקה למשך מספר שנים, אך חזר שנית בשנות התשעים והמשיך בתחומים בהם עסק לפני כן, כולל איחודים מחודשים של להקות "בלוז פרוג'קט" ו"דם, יזע ודמעות".
כיום, מלמד מוזיקה בבית הספר למוזיקה מכללת ברקלי למוזיקה שבבוסטון ומנגן בהופעות בסופי שבוע יחד עם להקתו "The ReKooperators".
בתקליטו "קצת שקט" (1971), ביצע הזמר אושיק לוי את השיר "אין מילים" - גרסה עברית לשירו של קופר, "Right Now For You" מהתקליט "I Stand Alone". הנוסח העברי הוא של יהונתן גפן והליווי על אורגן ההאמונד שניסה לשמר את העיבוד המוזיקלי של קופר, נוגן על ידי אלונה טוראל.
ברירת דין
ברירת הדין או דפסאז' (בצרפתית: Dépeçage) היא סוגיה במשפט בינלאומי פרטי המתייחסת למצב עליו חלים מספר כללים משפטיים המפנים לדינים שונים, הסותרים זה את זה. במצבים אלו ידרש בית המשפט לקבוע את הדין החל על העניין שלפניו.
שלבי הפעולה בבחירת הדין.
כללי ברירת הדין משמשים כמעין "ספר כתובות" המפנה לשיטת המשפט לפיה צריך לפסוק, מבלי להתייחס לתוכן הדינים השונים ולתוצאה של הבחירה בדין זה או אחר.
ברירת הדין נעשית בהליך דו-שלבי:
כך למשל, בדיני קניין, הנכס מושא הסכסוך מהווה לרוב את חוליית הקישור. ברב מדינות העולם, כאשר הסכסוך עוסק בנכס מקרקעין, חל דין מקום המקרקעין. לעומת זאת, כאשר עסקינן בנכס מיטלטלין, יחול דין מקום הימצאם של המיטלטלין במועד ביצוע העסקה.
בדומה, כאשר ברירת הדין מתעורר במסגרת דיני הירושה, יחול בדרך כלל דין מקום מושבו של המנוח.
דילמות דפסאז' סבוכות יותר מתעוררות במסגרת דיני החיובים (חוזים ונזיקין), בדיני המשפחה ובדיני העבודה.
סוגי התנגשות בין דינים.
התנגשות שקרית (באנגלית: False conflict) הוא מצב בו צריך לחול רק כלל אחד ואין סתירה בין הדינים השונים – לדוגמה: הדין הישראלי יפנה לדין הצרפתי, והדין הצרפתי יקבע שחל הדין הצרפתי. במצב זה אין ספק בדבר הדין שיחול.
המקרה ה"קשה" לפתרון הוא כאשר כללי ברירת הדין השונים סותרים זה את זה (התנגשות אמיתית, True conflict). במקרים מעין אלו יש להכריע איזה דין יחול ולעיתים בית המשפט ינסה לפשר או לשלב ביניהם.
פתרונות לדפסאז'.
לאורך השנים פותחו מספר סוגי פתרונות למצבי דפסאז'. להלן הגישות המרכזיות שאומצו על ידי שיטות המשפט השונות:
הגישה המסורתית.
על פי הגישה המסורתית יש לפעול לפי כללי ברירת הדין באופן טכני, ללא הפעלת שיקול דעת (לכן היא עומדת בניגוד מוחלט לגישה הכלכלית).
יתרונות הגישה המסורתית היא נוחותה, פשטותה, והודאות שהיא מבטיחה למתדיינים. חסרונותיה נעוצים בנוקשות ובכך שהיא מביאה לעיתים לתוצאות שרירותיות.
לדוגמה, כלל ברירת דין, לפיו תמיד יחול דין מקום קרות הנזק. אם עקב מעשה רשלנות שבוצע בגרמניה, מטוס ישראלי מתרסק בצרפת, יחול הדין הצרפתי, אך אילו היה המטוס מתרסק באיטליה היה חל הדין האיטלקי. בעוד שמקום ההתרסקות מקרי, חשוב בהרבה מקום ביצוע המעשה הרשלני או מדינת המוצא של חברת התעופה ושל הנוסעים.
בשל החסרונות של הגישה המסורתית, התפתחות בשיטות המשפט השונות "אמצעי מילוט" כגון:
דין הפורום קודם.
אם על פי אחד הדינים צריך לחול דין הפורום הדן בעניין (בלטינית: lex fori) יש להעדיף אותו על הדין הזר. לפי גישה זו, על השופט היושב בדין להעדיף את שיטת המשפט שלו. בדוגמה לעיל: בתביעה הנדונה בישראל יעדיף בית המשפט הישראלי את הדין הישראלי ובתביעה הנדונה בצרפת יעדיף בית המשפט הצרפתי את הדין הצרפתי.
הגישה הכלכלית.
על פי הגישה הכלכלית (Comparative impairment) צריך לבחור בדין שיביא לתוצאה היעילה ביותר. על כן, יש לבחון איזו שיטת משפט תגרום למינימום נזק, תוך שקילת האינטרסים של שני הצדדים. גישה זו ננקטת על ידי בתי המשפט במדינת קליפורניה שבארצות הברית.
גישת מרב הזיקות.
גישת מרב הזיקות התפתחה בארצות הברית באמצע המאה ה-20 והפכה מקובלת בכל העולם. על פי גישה זו בוחרים את המדינה שיש בה את הזיקה ההדוקה ביותר אל העניין נשוא התביעה ואל הצדדים. גישה זו מבוססת על בחינה מהותית של המאפיינים של הסכסוך הנדון והיא מאפשרת הפעלת שיקול דעת שיפוטי.
גישת הדין הטוב ביותר.