במהלך המאה ה-19 היה מספר לא מבוטל של נשים שהפכו לאמניות מצליחות ומשכילות, שהיו נדירות לפני אותה תקופה, למעט כמה כמו אנג'ליקה קאופמן (1741–1807), לואיז אבמה ולואיז אליזבת 'ויג'ה לה ברון (1755–1842). האמניות החדשות יצרו יצירות בפרספקטיבה שונה מהגברים, וייצגו את הנשיות בתיאורים פרחוניים של פסיביות, קישוטים וטוהר מיני. איתגרו את המושגים המוגבלים של נשיות, ויצרו ז'אנר של ציורים פרחוניים שבהם "האמנית הציבה אישה אחת או יותר בסביבת גן פרחים, צבע, מרקם וצורה כדי לגרום לנשים להיראות כמו פרחים ככל האפשר".
הגישה לא שימשה לציור דיוקנאות. צורת הייצוג הנשי לא הוכרה ברובה על ידי חוקרי האמנות האמריקאים והחברה השמרנית, והתעלמה כתגובה ל"האישה החדשה" המתפתחת החל בסוף המאה ה-19.
אנה לאה מריט (1844–1930) יצרה ציורי פרחים-נשיים; מציינת סמליות פרחונית-נשית המופעלת על ידי אמנים גברים כמו צ'ארלס קורטני קורן ורוברט ריד. אנה מריט אמרה כי היא ראתה "פרחים כ"נשים נהדרות".
אמה למפרט קופר (1855–1920) הייתה אחת האמניות המשכילות שהפכו לציירות נוף ודמויות מצליחה לאחר שהחלה כמאיירת ספרי ילדים וציירת מיניאטורות וציורי פרחים. קופר הבינה את הקושי בביצוע המעבר לצייר מצליח, במיוחד ציורי נוף ודמויות, והזהירה אמניות מהקושי ביצירת קריירה מצליחה ביצירות כאלה, אך הצליחה לעשות זאת בעצמה לאחר שהפכה להצלחה ברוצ'סטר, ניו יורק ולמדה באירופה.
אופוזיציה.
בתחילת שנות ה-1890 הביעו נשים קתוליות ממעמד הביניים רצון ללמוד במוסד להשכלה גבוהה. מנהיגים קתוליים הביעו את דאגתם כשנשים למדו בבתי ספר "פרוטסטנטיים" אלה, כפי שתיארה אותם הכנסייה, שעלולות לאיים על אמונת הנשים הקתולית.
הכנסייה ראתה באישה החדשה איום על האישה המסורתית ועל הסדר החברתי. הכנסייה ציטטה נשים קתוליות שמרניות, כדי לבקר את "האישה החדשה". על ידי ציטוטן של אותן נשים טענה הכנסייה כי היא, ולא תנועת האישה החדשה, הציעה לנשים את ההזדמנויות הטובות ביותר. אחרים העבירו ביקורת על "האישה החדשה" ועל חירותה המינית המרומזת ועל רצונה להשתתף בנושאים שהיו שמורים לגברים.
תנועת "האישה החדשה", מהווה את הגל הראשון של פמיניזם, שהתפתח בעיקר במאה ה-20.
ארצות נוספות.
דמויות ספרותיות מהטקסטים המערביים, כמו "בית הבובות" של הנריק איבסן (1879), הפכו לדוגמאות של נשים חדשות ודמויות מהפכניות באותה עת בקרב אינטלקטואלים עירוניים סיניים. דמויות אלה היו משכילות ועצמאיות. נורה, גיבורת בית הבובות, עוזבת את נישואיה הפטריארכליים. הרצאה חשובה, "מה קורה אחרי שנורה עוזבת את הבית", הועברה באוניברסיטה בבייג'ינג בשנת 1923.
הופעתה של תנועת התרבות החדשה בתחילת המאה העשרים בסין גינתה את "המסורת הקונפוציאנית", שהקריבה את הפרט לקונפורמיות ולתפיסות נוקשות של כניעה, נאמנות וצניעות נשית.
בגרמניה, לאחר שנשים קיבלו את זכות הבחירה ונבחרו בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הפכה ה- Neue Frau לחלק חשוב בתרבות הפופולרית הגרמנית, המייצג שיח חדש על מיניות, רבייה וחברה עירונית. האישה החדשה הגרמנית הוצגה על ידי סופרים כמו אלזה הרמן (So ist die neue Frau, 1929) ואירמגרד קון (Das kunstseidene Mädchen, 1932). נשים עובדות, ומשוחררות מינית אלה, לבשו בגדים אנדרוגניים, קיצצו את שיערן ונראו לרוב כגברים.
בקוריאה בשנות העשרים של המאה העשרים קמה תנועת האישה החדשה בקרב נשים קוריאניות משכילות שהפגינו נגד המסורת הפטריארכלית הקונפוציאנית. בתקופה של אימפריאליזם יפני, הנצרות נתפסה כתנופה ללאומנות קוריאנית והייתה מעורבת באירועים כמו התנועה הראשונה לעצמאות במארס 1919. לפיכך, בניגוד למקומות מערביים, הנצרות זירזה את האידיאלים של פמיניזם מערבי וחינוך נשים, במיוחד באמצעות אוניברסיטת אווה וומן.
לתנועת האישה החדשה רואים לעיתים קרובות קשר למגזין הקוריאני New Women, שנוסד בשנת 1920 על ידי קים איריפ.
גם ביפן התפשט רעיון ה"אישה החדשה", שנתפסה תחילה כאישה מופקרת, רדודה - ההפך מהאישה היפנית הכנועה המסורתית. עם זאת Hiratsuka Raichō, מייסדת ועורכת כתב העת Seitō, אמרה: "אני אישה חדשה. כנשים חדשות, תמיד התעקשנו שנשים הן גם בני אדם. קבענו כי לנשים יש זכות לבטא את עצמן כיחידות ולכבד אותן כפרטים." במאמר שלה, "דרכה של האישה החדשה", שפורסם ב-Seit issue בגיליון ינואר 1913, איטו נואו (Itō Noe) הכריזה על מחויבותה ללכת בדרכה של אישה חדשה והפצירה באחרים לעשות זאת למרות התגובה החברתית."
אולימפיאדת השחמט המקוונת 2020
אולימפיאדת השחמט המקוונת 2020 הייתה האולימפיאדה המקוונת הראשונה שאורגנה על ידי פיד"ה. האירוע נוצר בעקבות מגפת הקורונה שמנעה אפשרות של התקבצות אנשים ממקומות שונים במקום אחד ולכן גרמה לדחיית אולימפיאדת השחמט 2020 לשנת 2021.
האולימפיאדה נערכה בין 24 ביולי ל־30 באוגוסט בהשתתפות 163 מדינות.
המדינות חולקו ל־5 דרגות לפי תוצאות המדינות באולימפיאדת השחמט 2018. כאשר כל דרג שוחק לפני הדרג שמעליו וקבוצות העפילו מדרג נמוך לדרג גבוה יותר עד לדרג העליון. לאחר סיום משחקי הדרג העליון התקיימו משחקים בשיטת הפלייאופ משמינית הגמר ועד הגמר.
בנבחרת של כל מדינה היו לפחות 6 שחקנים מתוכם לפחות 3 נשים ושני שחקני נוער לפי הפירוט: 2 נשים, נערה אחת (נולדה לאחר שנת 2000) ונער אחד (נולד לאחר 2000). בנוסף כל קבוצה יכולה להכיל עד 6 מחליפים ומאמן.
הפלטפורמה שנבחרה לארח את התחרות היא אתר chess.com.
מבנה התחרות.
שלב הרמות.
בכל רמה הנבחרות יחולקו לבתים בני 10 נבחרות. כל נבחרת תשחק נגד שאר הנבחרות מהבית שלה, סה"כ נגד 9 נבחרות. בכל סיבוב יהיו שישה משחקים, 2 - כללי, 2 - נשים, 1 - נערות, 1 - נערים.
שלבי הפלייאוף.
לפלייאוף מעפילות 3 הנבחרות הראשונות בבתים של רמה עילית. כאשר המקומות 2–3 משחקות בשלב מוקדמות. ממנו מעפילות 4 נבחרות שמצטרפות ל־4 הנבחרות הראשונות בשלב הבתים לשלב רבע הגמר.
תוצאות התחרות.
מקראה:
שלבי הפלייאופ.
בפלייאופ כל קבוצה פגשה את הקבוצה השנייה לשני משחקים ב-6 לוחות. במקרה של שוויון נערך משחק ארמגדון אחד
בגמר התחרות בין הודו לרוסיה המחזור הראשון הסתיים בשוויון 3. במחזור השני לאחר שלושה משחקים שהסתיימו בתיקו כאשר 3 המשחקים האחרים היו לקראת סיום, קרתה תקלה עולמית באינטרנט שהשפיעה על מספר מדינות, ביניהן הודו מה שגרם לשני שחקנים הודים להפסיד בגלל הניתוק. המשחק השלישי הסתיים בניצחון רוסי. לפי כללי התחרות במקרה של ניתוק השחקן מפסיד ולכן תוצאת הסיום הייתה 4½–1½ לטובת רוסיה. ההודים הגישו ערעור בטענה שמדובר על תקלה עולמית ופיד"ה החליטו כי שתי הנבחרות סיימו יחד במקום הראשון.
אלכסיי קרבצ'נקו
אלכסיי קרבצ'נקו (ברוסית: Алексей Евгеньевич Кравченко; נולד ב-10 באוקטובר 1969) הוא שחקן רוסי.
ביוגרפיה.
אלכסיי קרבצ'נקו נולד במוסקבה. החל מגיל צעיר הוא החל למגן גיטרה. לאחר סיום שמונה שנות לימוד הוא עזב את בית הספר והחל לעבוד במפעל.
לאחר סיום שרות צבאי, בשנת 1991 אלכסיי קרבצ'נקו החל ללמוד משחק. בשנים 1991–2004 הוא עבד בתיאטרון וכטנגוב. החל משנת 2005 הוא משחק בתיאטרון אחר במוסקבה.
אלכסיי קרבצ'נקו הצטלם בסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה רבות.
בשנת 2003 הוא זכה בפרס הפדרציה הרוסית על השתתפותו בסרט "הכוכב". בשנת 2020 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
בשנת 2016 הוא התחיל להנחות תוכנית טלוויזיה בערוץ NTV.
יונתן מופז
יונתן מופז (נולד בשנת 1981) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה. שימש מפקד חטיבת יפתח.
ביוגרפיה.
מופז, בנם של אורית ושאול מופז, נולד וגדל בכוכב יאיר. לאחר שנת שירות, התגייס לצה"ל בנובמבר 2000, והתנדב לסיירת מטכ"ל. לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה, ויצא לקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב ליחידה ומונה למפקד צוות. בהמשך שימש כמפקד פלגה ביחידה, ובתפקידי פיקוד נוספים בה. ב-22 ביולי 2020 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת יפתח, ושימש בתפקיד זה עד 8 באוגוסט 2021.
חיים אישיים.
מופז נשוי לעמית ואב לשלושה ילדים.
מבצע בן בליעל
מבצע בן בליעל היה מבצע פשיטה שבוצע על ידי סיירת מטכ"ל ב-15 בדצמבר 1988 בדרום לבנון, ובמהלכו נחטף איש הזרוע הצבאית של תנועת אמל, ג'וואד אל-קצפי, מהכפר בית יהון שבלבנון.
הרקע למבצע.
בשנת 1986 נפל הנווט רון ארד בשבי ארגון "ההתנגדות המאמינה", הזרוע הצבאית של תנועת אמל בלבנון, שבראשו עמד מוסטפא דיראני, באירוע נוסף באותה שנה נפלו בשבי הארגון שני חיילי חטיבת גבעתי, יוסף פינק ורחמים אלשייך. בעקבות כך אספה קהילת המודיעין הישראלית מידע על אנשי הארגון והוחלט על חטיפתו של אחד מהמפקדים האזוריים של התנועה בדרום לבנוון, ג'וואד אל-קצפי, במטרה להוציא ממנו מידע על גורלם של ארד, פינק ואלשייך.
מהלך המבצע.
לביצוע הפעולה נבחרה סיירת מטכ"ל בפיקודו של משה יעלון. למפקד המבצע מונה סגן מפקד היחידה פנחס בוכריס ולסגנו ומפקד הכוח החוטף מונה רן שחור. קצין המודיעין של המבצע היה יוסי בידץ.
המבצע יצא לפועל ב-15 בדצמבר 1988, עת שהה קצפי בסיור בחממות באזור הכפר בית יהון. כוח סיירת מטכ"ל, שהגיע לאזור בשני כלי רכב, פשט על החממה בה היו אל-קצפי ושלושה מאנשיו. כל הארבעה נחטפו והובלו ברכב לשטח ישראל, ללא התנגדות אלימות.
כוח של שייטת 13 הושם בכוננות על מנת לפשוט על המקום שבו מוחזק ארד, בתקווה שקצפי יצביע עליו בחקירתו.
תוצאות המבצע.