ב-1929, לאחר שביתת הכורים בעמק הז'יו, היה קולו של איסטרטי בעיתונות הקול התקיף ביותר בביקורתו על מעשי הממשל. איסטרטי, שנזעק והגיע לעמק הז'יו, הצטרף לחברי ועדת החקירה שיצאו לבדוק את האירועים. הוא פרסם שמונה מאמרים על הנושא, מאמרים שפורסמו בין 24 בספטמבר ל-2 באוקטובר בכתב העת "Lupta" (המאבק). מאמריו תורגמו לשפות שונות והפיצו את דבר מאבק הכורים וגורלם בכל רחבי העולם.
אל להבה אחרת.
לאחר שובו של איסטרטי לצרפת מסיוריו בברית המועצות כתב לרומן רולן, סיפר לו על אכזבותיו ועל כוונתו לכתוב ספר על התנסויותיו שם וגם נתן לו לקרוא את העתקי המכתבים שכתב לראש משטרת המדינה של ברית המועצות, מכתבים שלא נענו. רולן ייעץ לו לא לעסוק בפוליטיקה ולא לכתוב את הספר. חרף עצת רולן כתב איסטרטי את הספר וב-20 במאי 1929 כבר היה כתב היד מוכן לדפוס. בתחילת יוני ביקר איסטרטי בביתו של רולן ונתן לו לקרוא את כתב היד; רולן הזדעזע ונבהל.
ב-1 באוקטובר פרסם איסטרטי בכתב העת La Nouvelle Française חלק מספרו החדש, את "פרשת רוסקוב או ברית המועצות של היום". לפרסום היה הד עצום. רולן כתב לו: "שום דבר ממה שפרסמו בעשר השנים האחרונות האויבים הרעים ביותר לא הזיק, כפי שהזיקו העמודים האלה. אני מקווה שבעתיד לא תעסוק יותר בפוליטיקה - אתה לא מתאים לכך." איסטרטי הגיב באכזבה מדבריו של רולן. ב-15 באוקטובר הוצג הספר "וידוי עבור מנוצחים" למכירה בכל חנויות הספרים בצרפת.
בספרו "אל להבה אחרת" איסטרטי ביטא את אכזבתו מהנעשה בברית המועצות ובתגובה יצאו הקומוניסטים בהתקפות עליו. הספר "וידוי עבור מנוצחים" כולל את "אל להבה אחרת" כחלק ראשון, כששני הספרים האחרים, "רוסיה, 1929" ו"רוסיה במערומיה", נכתבו על ידי סופרים ששמרו על עילום שמם, ויקטור סרג' ובוריס סוברין, כי היו טרוצקיסטים שחששו מפני ברית המועצות.
השנים האחרונות.
הגירושים של איסטרטי מאנה מונש הוכרזו רשמית בבראילה, בינואר 1931. בפברואר יצא לסבב הרצאות בערים דוברות גרמנית: וינה, מינכן, ברלין, המבורג, פרנקפורט, היידלברג וקלן ונפגש פעם נוספת עם א. מ. דה יונג בהולנד. ב-18 באפריל 1932 נשא איסטרטי לאישה צעירה רומניה, שמוצאה מאזור בראילה, בשם מרגרטה איזסקו (Margareta Izescu), שהכיר שנה לפני כן והזוג הטרי יצא לירח דבש בדרום צרפת.
עם בוא הקיץ התדרדרה בריאותו של איסטרטי והוא התאשפז תחילה בסנטוריום פילארט, בבוקרשט ולאחר מכן פרש למנזר "ניאמץ" עד פברואר 1933. במרץ חזר לבוקרשט, אך מחלתו אילצה אותו פעם נוספת להתאשפז בסנטוריום. למרות חוליו הוא המשיך לכתוב ולפרסם בקדחתנות, נסע לניס באוקטובר, התאושש מעט וחזר לבוקרשט. המתקפה המנוהלת נגדו על ידי ברביוס הגיעה לשיאה, כשהוא הואשם בבגידה, בהיותו סוכן של סיגורנצה וכדומה. איסטרטי השיב לתוקפיו ותכנן להגיש נגד ברביוס תביעת לשון הרע, אך בריאותו התדרדרה והוא מת ב-16 באפריל 1935, בבית חולים בבוקרשט ממחלת השחפת. ברביוס מת באותה שנה, בסוף אוגוסט.
הקבורה.
בעת מותו של איסטרטי הייתה משפחתו במצב כלכלי גרוע ולא היו לה האמצעים לארגון קבורה מכובדת. הבעיה נפתרה על ידי קרול השני, מלך רומניה, שהעניק 40,000 לאי לצורך זה. איסטרטי ביקש בצוואתו להיקבר ליד אמו שנקברה בחלקת העניים בבית הקברות בבראילה, והדבר יצר בעיה לעיריית בוקרשט, שרצתה להקצות לו מקום קבורה ראוי בהיותו סופר רב תהילה. עיריית בוקרשט הקצתה שתי חלקות קבורה סמוכות בחלקת המכובדים, הוציאו את אמו של איסטרטי מקברה בבראילה והביאו אותה לבוקרשט, וכך נקברו האם ובנה בחלקות סמוכות בבית העלמין בלו. בהלווייתו הובלה גופת איסטרטי בעגלה רתומה לשוורים שכוסתה בשטיחים המציגים מוטיבים לאומיים רומנים. הקבורה נערכה ללא טקס דתי וללא ארון, כפי שציווה איסטרטי בצוואתו. את המצבה עיצב מיליטה פטרשקו.
יצירתו.
ביכורים.
ביכורי כתיבתו של איסטרטי ברומנית הם משנת 1906, כאשר הופיע מאמרו "מלון המלכה" (Hotel Regina) בגיליון 38 של כתב העת "רומניה העמלה" (România muncitoare) - סיפור על מקרה שהתרחש בעת בה היה מועסק בבית המלון Regina בקונסטנצה. בין השנים 1910–1912 פרסם באותו כתב עת את הסיפורים הגואל (Mântuitorul), הסוס של בלאן (Calul lui Bălan) והמשפחה שלנו (Familia noastră). הוא לקח חלק גם בעיתונים הרומנים "החיים הסוציאליים" (Viaţa socială), "הבוקר" (Dimineaţa) ו"האמת" (Adevărul). על יצירותיו הראשונות לא חתם בשמו, אלא ניסה כל מיני שמות עט, Istrian (איסטריאן), Andrei Scutaru (אנדריי סקוטרו), P. Istrati (פ. איסטרטי), ו-P. Brăileanu (פ. בראילאנו). בעזבון נמצא כתב יד של סיפור בשם "האחים האביונים", עליו חתם בשם Alexe Pribeagu (אלכסה פריבאגו, שפירושו "אלכסה הנודד").
היצירה של איסטרטי הראשונה בצרפתית הייתה Nicolai Tziganou, שהופיעה בגיליון סוף השבוע של L'Humanité. פרסום זה היה טראומטי עבור איסטרטי, כי הסיפור לא נערך כראוי, היה גדוש שגיאות, כולל שגיאה בשם הסיפור, ששיבשה את Tziganou ל-Iziganov. Tziganou (ציגאנו) ברומנית פירושו "הצועני" ושיבוש השם גרע את הבנת ההקשר. הוא קונן על כך במכתביו לרומן רולן והביע ספקות לגבי יכולתו לכתוב בצרפתית. רולן הרגיע את חששותיו וטען, שהוא אכן עושה שגיאות, אך כאלה שקל לתקנן. איסטרטי ביקש שיד צרפתייה דואגת תעבור על סיפוריו לפני פרסומם.
העורכים הצרפתים.
הפרק הראשון של קירה קירלינה נערך על ידי רומן רולן עצמו. המשך העריכה בוצע על ידי ז'אן-רישר בלוך, שנבחר לכך על ידי רומן רולן עצמו. עורך נוסף לכתביו של איסטרטי בצרפתית היה ז'אק רוברפרנס (Jacques Robertfrance) מהוצאת רידר. לאחר מותו של רוברפרנס ערכו את ספריו Philippe Neel, Jean Desthieux ומרסל מרטינה (Marcel Martinet).
הספר קירה קירלינה, שהופיע בשנת 1923, הביא לפרסומו המיידי. בהמשך כתב את מיכאיל, חיי אדריאן זוגרפי, מוסה, והדוד קוזמה. את הרומן משפחת פרלמוטר (La Famille Perlmutter), על חיי משפחה יהודית שחיה באלכסנדריה שבמצרים, כתב בשיתוף עם יהושע יהודה ופרסם אותו ב-1927. הוא תרגם בעצמו חלק מיצירותיו לשפה הרומנית.
הביקורות על יצירתו.
ההצלחה האדירה, לה זכו יצירותיו של איסטרטי, משכה אליו תשומת לב רבה. גדולי הסופרים והמבקרים של תקופתו הכירו אותו, חלקם אישית, חלקם התכתבו איתו וחלקם הכירו אותו דרך יצירותיו. אישיותו המיוחדת ויצירתו יוצאת הדופן גררו התייחסויות לחיוב וגם לשלילה, במיוחד מדוברי הצרפתית והרומנית, השפות בהן כתב את יצירותיו.
עמדותיו הפוליטיות השפיעו על חלק מהמבקרים, הימניים תקפו אותו בגלל הזדהותו עם הסוציאליזם ועם ברית המועצות ולאחר שהעביר ביקורת חריפה על הנעשה בברית המועצות רבים בשמאל תקפו אותו וכך נוצר מצב בו מתקיפים אותו גם מהימין וגם מהשמאל.
היו מי שניסו לייחס את איכות כתיבתו הצרפתית לעורכיו, אך העורכים עצמם מעולם לא ניסו לתבוע לעצמם אבהות על יצירתו. ברומנית תורגם לראשונה "קירה קירלינה" על ידי מתרגם אלמוני (שמו לא צוין בספר) ואיסטרטי עצמו העביר ביקורת חריפה ביותר על התרגום, תוך הצגה של רשימת עיוותים - לאחר מכן השתדל לתרגם בעצמו את יצירותיו מצרפתית לרומנית. איסטרטי תרגם בעצמו את "אנגל הזקן" ובהקדמה של הספר התחשבן עם המתרגם של קירה קירלינה והעיוותים שהכניס. גם על תרגומיו של איסטרטי היו השגות, נטען שבגלל שהייתו הממושכת מחוץ לרומניה איבד מעושר שפתו הרומנית ונטען גם שיצירותיו בצרפתית, הזרועות מילים ומושגים רומנים, המשמשים בהן מין תבלינים אקזוטיים, מאבדים אפקט זה ברומנית.
פנאיט איסטרטי נחשב לסופר מטיפוס אוריאנטלי, המאופיין בראש וראשונה בכישרון סיפורי. הוא ממוקם בין סופרי התקופה שבין שתי מלחמות העולם דוגמת ליביו רבריאנו ומיכאיל סדוביאנו. יצירתו, רצינית ודרמטית, ניתן לחלקה לארבעה מחזורים גדולים העוקבים אחר גורלו של אדם החל מהילדות והנעורים ועד לבגרות. במחזור הראשון נכללים סיפורי אדריאן זוגרפי (קירה קירלינה, אנגל הזקן, ההידוקים, הצגת ההידוקים, האדונית מסנגוב), במחזור השני נכללים סיפורי ילדותו של אדריאן זוגרפי (קודין), במחזור השלישי הנעורים (מיכאיל) ובמחזור הרביעי חיי אדריאן זוגרפי (בית תורינגר, משרד ההשמה, בעולם הים תיכוני, זריחת שמש ושקיעת שמש). למחזורים אלה צריך להוסיף התנסויות אוטוביוגרפיות המוצגות ככאלה (דיג הספוגים, אצל בעל בית) והתנסויות של אנשים אחרים המסופרות על ידו בגוף ראשון (נרנטולה, צאצא מינקה, קוצי הבאראגאן).
הסגנון האישי של איסטרטי ניכר גם בכתבים נוספים, שלא נכללים בחלוקה בסיסית זו (הצעדים הראשונים אל המאבק, עבר ועתיד, משפחת פרלמוטר, ההימלטויות שלי, למען אהבת האדמה). הוא תכנן שני כרכים נוספים, שלא הספיק להשלים (במהלך, אימא).
ביצירתו של איסטרטי ניכרת מקוריות מובהקת, שהרשימה את מבקריו מתחילת דרכו הספרותית. אדריאן זוגרפי הוא ללא ספק חלופה של דמות הסופר עצמו וגם נושא דברו. ביצירות של איסטרטי יש יסודות לקוחים מהאגדות והבלדות הרומניים והם מונעים על ידי תחושה שלטת של דמויות המתמרדות נגד מצבן.
אדריאן זוגרפי מתואר על ידי הסופר כ"בינתיים צייר האוהב את האוריאנט, אוטודידקט שמוצא את הסורבון שלו איפה שהוא יכול, חי חולם ומשתוקק לדברים רבים, תוך שמירה על חירותו הוא גם מרשה לעצמו חירות נוספת, החופש לאהוב ולהיות תמיד, בכל הארצות, ידידם של אנשים בעלי לב. תוך המתנה להזדמנות לספר את סיפורו, זוגרפי מאזין לסיפורי האחרים.