עם זאת, מאחר שלפי האמונה הנוצרית מעשיו של האלוהים אינם הפיכים, ואת מי שאלוהים השיב לתחייה "לא הזמן ולא האדם יוכלו שוב להמית", יש נוצרים המאמינים שלזרוס מהלך עדיין בינינו, ומחכה לשובו של ישו בביאה השנייה.
עקב שובו מהמוות, ועקב האגדה על אורך חייו, הפך השם לזרוס לכינוי לאורך ימים והתחמקות ממוות, ומופיע כמשל ביצירות ספרותיות רבות.
בעיירה אלעזריה, היא בית עניה, שוכן על-פי המסורת הנוצרית, קברו של אלעזר ועל שמו היא קרויה. כיום מוחזק הקבר בידי המוסלמים ולצדו עומד מסגד, שנבנה במאה ה-16 על יסודות של כנסייה צלבנית.
בכנסייה המזרחית חוגגים את יום לזרוס בשבת, 8 ימים לפני הפסחא (כלומר יום אחד לפני יום ראשון של הדקלים), מקובל לאפות לכבוד שבת זו חלה מתובלת הנקראת לזארייקה (lazarakia).
לאזארוס
דברי הימים ב
הביאה השנייה
הביאה השנייה או ההתגלות השנייה הוא מונח באסכטולוגיה הנוצרית הבא לתאר את ביאתו השנייה של ישו, משיח הנוצרים באחרית הימים; האמונה בה היא אחת מהדוגמות הנוצריות ומופיע ב"קרדו" (אני מאמין) הנוצרי.
לפי הברית החדשה, הבטיח ישו לפני מותו לשוב ולהופיע, ומאמיניו מחכים מאז לשובו. הביאה השנייה מזוהה עם הארמגדון ועם מלחמת גוג ומגוג כאירועים שיסיימו את התקופה ה'טבעית' בבריאה.
בברית החדשה, אף שהיא נזכרת מספר פעמים, חזרתו של ישו אינה מפורטת כל צרכה, (למעט בחזון יוחנן, בעיקר בפרק כ פסוקים 4-6) ותיאורה שופע מטפורות ואלגוריות. מסיבה זו צמחו לתיאורים אלה פרשנויות רבות, ומעטים הם הטוענים להבנה מוחלטת שלהם. ברם, על רוב הנוצרים מוסכם שישו ישוב לעולם הגשמי באחרית הימים כדי לשפוט את החיים והמתים (אשר יקומו לתחייה) ביום הדין ולהקים את מלכות האל, שאליה יורשו להיכנס רק הצדיקים ואשר תימשך לעולמי עד. בכך, על-פי הנצרות, תבואנה נבואות אחרית הימים שב"ברית הישנה" (התנ"ך) לידי קיום.
אף על פי שהזרמים המרכזיים בנצרות אינם מציינים את התאריך המדויק שבו תתרחש הביאה השנייה, במהלך ההיסטוריה היו מספר ניסיונות לנבא את התאריך שלה:
פרוסיה.
פרוסיה (ביוונית παρουσία, במובן ביאה, הגעה או נוכחות מהמילה Οὐσία שמשמעותה להיות או נוכחות) הוא מונח הבא לתאר את ביאתו השנייה של ישו. המונח עצמו, המקושר למילה הארמית (שנקלטה בעברית) פרהסיה, במובן נוכחות גלויה, מופיע בברית החדשה 24 פעמים. 17 פעמים המונח מקושר לישו, 6 פעמים מקושר להגעתם של אנשים רגילים (למשל בפסוקים "והנני שמח בביאת אסטפנס ופרטונטוס ואכיקוס", "האלהים המנחם את-השפלים נחם אתנו בבוא טיטוס") או כאשר המחבר מתייחס אל עצמו (למשל בפסוקים "למען תרבה על ידי תהלתכם במשיח ישוע בשובי לבוא אליכם" ).
משיחי שקר בנצרות.
בנצרות היו מספר אנשים שהם או תומכיהם טענו כי הם מגלמים את ביאתו השנייה של ישו. בין היתר:
לינדה סנצ'ס
מון (כתר)
מוֹן (Mon) או קא-מוֹן (Kamon) הם סוגי סמלים ביפן. מוֹן מתייחס לכל סמל, בעוד קאמוֹן משמעותו סמל משפחתי.
שימוש.
ה-מוֹן מורכב מטבעת המקיפה דוגמה אשר ברוב המקרים היא גרסה מסוגננת של עיצוב יפני מסורתי (למשל נוצות, פרחים או במבוק). אמנים עשויים לבחור עצם המסמל את אמנותם. למשל, גיישה עשויה לבחור במניפה.
ה-מוֹן והקאמוֹן נחשבים לגרסה היפנית של שלטי אצולה הרלדיים הנפוצים בתרבות המערבית וזאת מכיוון שבשתי התרבויות משויכים הסמלים למשפחה מסוימת או לאדם בודד אשר זכו בהכרה ציבורית כבעלי סטטוס גבוה.
בקרב המעמד השולט ביפן, ניתן ללבוש את ה-מוֹן בקימונו משני צידי החזה, על שני השרוולים ו/או באמצע הגב. אצל לוחם ה-מון יכול להתנוסס על שריון החזה, הקסדה, על הדגלים או במספר מקומות אחרים. מוֹן עשוי להופיע גם על אוהלים, מניפות, תיבות אוצרות ושאר חפצים בעלי חשיבות.
נשים לא מחויבות לשאת מוֹן השייך לבעלן או אביהן. במקום זאת, הן רשאיות לשאת מוֹן מלפני הנישואים, וכן אף להורישו לבנותיהן.
לבישת המוֹן מוסיפה לקימונו נופך של רשמיות. לקימונו מותר לצרף מוֹן אחד, שלושה או חמישה. ה-מוֹן לא חייב להיות רשמי במיוחד, אך ככל שהוא בולט יותר לעין כך חשיבותו הרשמית גדלה. בצורה זו יכולה האישה להתאים את מידת הטקסיות של הופעתה לנסיבות.
השימוש במוֹן נדיר בימינו, אם כי כמעט לכל משפחה יפנית מודרנית יש אותו. במקום, משתמשים היפנים באִינקן (Inkan) - הגרסה המזרחית להטבעת חותם אישי - למטרות רשמיות ועסקיות. למרות זאת עדיין ניתן לראות בתים ישנים וחנויות מסורתיות שבאדריכלות שלהם משולבים מוֹן. אריזות של דברי מזון מקושטות לעיתים במוֹן על מנת להשוות להן מראה אלגנטי.
זיגפריד לנץ
זיגפריד לֶנץ (בגרמנית: Siegfried Lenz; 17 במרץ 1926 – 7 באוקטובר 2014) היה סופר גרמני.
כתב שנים-עשר רומנים והוציא כמה קבצים של סיפורים קצרים, מסות ומחזות לרדיו ולתיאטרון.
ביוגרפיה.
לנץ נולד בעיר ליק (Lyck) שבפרוסיה המזרחית.
על פי מסמכים שפורסמו ביוני 2007, הוא הצטרף ל, בגיל 18, ב-20 באפריל 1944, יחד עם עוד כמה סופרים ואישים גרמנים כמו דיטר הילדברנדט ומרטין וולסר. אולם בעקבות הפרסום אמר לנץ כי הוא נכלל ברשימה כ"הצטרפות קולקטיבית" ללא ידיעתו. במלחמת העולם השנייה היה חייל בקריגסמרינה ושימש כ"פנריך זורן" (צוער קצין) באוניה "אדמירל שיר", באונית העזר הגרמנית "האנסה", ולתקופה קצרה בנסטבד בדנמרק. זמן קצר לאחר הכניעה הגרמנית בלינבורג הית', הוא ערק והוחזק לזמן קצר כשבוי מלחמה בשלזוויג-הולשטיין. לאחר מכן עבד כמתורגמן בצבא הבריטי.
למד באוניברסיטת המבורג פילוסופיה, אנגלית והיסטוריה ספרותית. לימודיו הופסקו מוקדם, כשהפך למתמחה בעיתון "די ולט", שם שימש כעורך בין השנים 1950 עד 1951. ושם הכיר את אשתו לעתיד, ליסלוטה, לה נישא בשנת 1949.
בשנת 1951, השתמש לנץ בכסף שהרוויח מהרומן הראשון שלו, Habichte in der Luft ("הנצים באוויר"), למימון טיול לקניה. בתקופתו שם כתב על מרד מאו מאו בסיפורו הקצר "לוק, משרת עדין". לאחר 1951 עבד לנץ כסופר עצמאי בהמבורג, שם הצטרף לקבוצת הכותבים של "קבוצת 47". יחד עם גינטר גראס הצטרף להמפלגה הסוציאל-דמוקרטית ודגל באוסטפוליטיק של ווילי ברנדט. כתומך בהתקרבות למזרח אירופה, היה חבר במשלחת הגרמנית בחתימת הסכם ורשה (1970). באוקטובר 2011 הוא הפך לאזרח כבוד בעיר הולדתו אלק, שהפכה לפולנית כתוצאה משינויי הגבול בעקבות ועידת פוטסדם ב-1945.
בשנת 1985, הופק סרט הוליודי בשם "ספינת המרד" על פי ספרו "ספינת המגדלור".
בשנת 2003, הצטרף לנץ ל Verein für deutsche Rechtschreibung und Sprachpflege (החברה לכתב איות ולטיפוח שפה גרמנית) כדי למחות נגד רפורמת הכתיבה הגרמנית של 1996.
אשתו, ליסלוטה, נפטרה בשנת 2006 לאחר 57 שנות זוגיות. ארבע שנים לאחר מכן הוא התחתן עם שכנתו בת 74, אולה, שעזרה לו לאחר מות אשתו. זיגפריד לנץ נפטר בגיל 88, ב-7 באוקטובר 2014, בהמבורג.
לאחר מותו יצא לאור רומן שטרם פורסם, Der Überläufer ("המעיל"), שכתב לנץ בשנת 1951. בין ההשפעות שלו, זהו רומן על חייל גרמני שערק לכוחות הסובייטים.
פרסים והוקרה.
זיגפריד לנץ קיבל את פרס גתה בפרנקפורט ביום השנה ה-250 להולדת יוהאן וולפגנג פון גתה.
ב-2010 זכה לנץ בפרס נונינו הבינלאומי.
פרס זיגפריד לנץ.
"פרס זיגפריד לנץ" הוא פרס ספרותי המוענק מדי שנתיים בהמבורג, על ידי קרן זיגפריד לנץ. הפרס מוענק ל"סופרים בינלאומיים שזכו להכרה בעבודתם הנרטיבית ויצירתם, קירבה לרוחו של זיגפריד לנץ". חבר שופטים בן חמישה חברים, שמינתה הקרן בוחר את מקבלי הפרס. הפרס כולל מענק בסך 50,000 יורו. את הפרס יזם זיגפריד לנץ בשנת 2014, זמן קצר לפני מותו באוקטובר אותה שנה. מקבל הפרס הראשון היה הסופר הישראלי עמוס עוז.
יהואש הירשברג
יהואש הירשברג (נולד ב-21 באפריל 1938 בתל אביב) הוא מוזיקולוג, ויולן, מלחין, מחבר ספרי עיון ופרופסור אמריטוס בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. פרופסור הירשברג היה הראשון שחקר את התפתחות המוזיקה האמנותית ביישוב היהודי בארץ ישראל המנדטורית ולאחר קום המדינה.
חייו.
לימודים.
הירשברג נולד בתל אביב. אביו, יצחק הירשברג, היה מורה ומחנך, מתרגם ומוזיקאי חובב. אמו, נחמה, עסקה גם היא בהוראה. הוא החל לנגן בכינור אצל בן-עמי זילבר, מנגני התזמורת הפילהרמונית הישראלית והמשיך בלימודי הכינור אצל אליס פניבש-רוזנברג ולורנד פניבש ואחר כך למד נגינה בויולה אצל עדן פרטוש, ויולן ומנהל האקדמיה למוזיקה בתל אביב. ניגן בתזמורת הגדנ"ע והשתתף עמה בתחרות בינלאומית בהולנד, שם זכתה בפרס הראשון.
אחותו של הירשברג היא המתרגמת שלומית קדם.
משנת 1955 למד באקדמיה למוזיקה בתל אביב וסיים שם תואר שני בכינור, ויולה וניצוח. בין מוריו היו מרדכי סתר, אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' ואיתן לוסטיג. בשנים אלה עסק גם בהוראת נגינה בכינור ובתרגום ספרים בנושאי מוזיקה וניגן בתזמורת הקאמרית רמת גן, בניצוחו של מיכאל טאובה. כן השתתף במשך שנים בסמינר למוזיקה קאמרית בבית דניאל בזכרון יעקב.
לאחר סיום לימודיו באקדמיה התגייס לצבא ושירת תחילה ככתב בעיתון "במחנה גדנ"ע" ואחר כאחראי לתוכניות מוזיקה קלאסית בגלי צה"ל, שם המשיך לעבוד כאזרח גם לאחר השחרור. כן עבד כמורה למוזיקה בבית הספר לאמנויות רננים בתל אביב, שנוהל על ידי אביו. שם הכיר את ישראלה זולונדז', מורה לספרות. הם נישאו ביולי 1964. מאז 1971 הם חיים בירושלים, הורים לארבעה בנים - בועז, יורם, אילן ורן - וסבים לשישה נכדים.
יהואש הירשברג נמנה עם צוות העורכים והיועצים המדעיים של האנציקלופדיה "בריטניקה לנוער".
קריירה אקדמית ונגינה.