ביולי החלו הקומוניסטים במתקפה על הקולקטיבים האנרכיסטיים. ההתקפה כללה החרמה של יבול, ציוד, כלי תחבורה וחלוקתם לבעלי חוות קטנות, שהקומוניסטים עודדו אותם להתנגד לעבודה חקלאית שיתופית. כמו כן, הם כללו גם מאסרים המוניים והוצאות להורג, את פיזורה בכוח של מועצת ארגון והריסתם של משרדי ה-CNT. להצדקת פעולות אלה נאמר שכל הקולקטיבים הוקמו בכוח. אין ספק שבתחילה הופעל על חלק מהאנשים לחץ להצטרף לקולקטיבים אלו, וידוע שגם בכמה מקרים הופעל עליהם כוח בלהט המרד, אך האנרכיסטים הצביעו על העובדה שכל כפר כלל גם קולקטיבים וגם בעלי חוות עצמאיים, ולטענתם, עובדה זו מלמדת שהאיכרים לא אולצו להצטרף לקולקטיבים באיומי נשק. ההערכה היא שכ-300,000 איש היו שייכים לקולקטיבים אלו, וכ-150,000 איש היו חקלאים עצמאיים, ובחודשים הבאים הלך וירד כוחם של האנרכיסטים.
ב-1938 התהדק שיתוף הפעולה בין CNT לאוח"ט הסוציאליסטית. שני הארגונים חתמו על ברית באמצע חודש מרץ, בעת שהלאומנים מפציצים מטרות אזרחיות בצורה הממושכת ביותר לאורך כל המלחמה. ההסכם היה הוויתור האחרון והגדול ביותר שויתרה CNT בלחץ המלחמה. הוא כלל הכרה שבשתיקה בממשלה בעלת מצע של סוציאליזם פדרלי. היו בו גם אישור לתהליך הנמשך והולך של הלאמת הקולקטיבים התעשייתיים שלהם.
שלטונו של פרנקו.
כאשר פרנסיסקו פרנקו תפס את השלטון ב-1939, הוא הוציא להורג אלפי אסירים פוליטיים. מספר ההוצאות להורג על רקע פוליטי בין השנים 1939 ל-1943 מוערך בכ-200,000 איש. אסירים פוליטיים מילאו את בתי הכלא, שהיו מאוכלסים בפי 20 אסירים מלפני המלחמה. מחנות עבודה כפוייה הוקמו, כאשר המערכת פעלה בדומה למחנות הכפייה בגרמניה ורוסיה. למרות פעולות אלה, במשך עשרות שנים עדיין הייתה פעילות מחתרתית נגד שלטונו של פרנקו. פעילויות אלה כללו, בין השאר, חבלה, שחרור אסירים, איגודי עובדים מחתרתיים, עזרה לנמלטים ופליטים והתנקשויות בפקידי הממשל.
בזירה הבינלאומית כמעט ולא הייתה התייחסות לספרדים שסירבו לקבל את שלטונו של פרנקו, אפילו לא על ידי אלו שהתנגדו לכוחות הלאומניים במהלך המלחמה. מיגל גרסייה, אנרכיסט שנכלא ל-22 שנה מתאר את הנסיבות בספרו: "כאשר הפסדנו במלחמה, אלה שהמשיכו להילחם הפכו לארגוני התנגדות. אך בשביל העולם, אנשי ההתנגדות נהפכו לפושעים, מאחר שפרנקו חוקק את החוקים, אפילו אם, כאשר התמודד עם יריבים פוליטיים, הוא בחר להפר את החוקים שהיו כתובים בחוקה; והעולם ממשיך להתייחס אלינו כאל פושעים. כאשר אנחנו מאחורי הסורגים, הליברלים אינם מתעניינים בנו, מאחר שאנו "טרוריסטים"."
ההתנגדות של ארגוני הגרילה חוסלה ב-1960, עם מותם של כמה מן המיליטנטים הוותיקים ביותר. בתקופה שבין סוף המלחמה ל-1960, על פי מקורות ממשלתיים, התרחשו 1,866 התנגשויות עם כוחות הביטחון ו-535 מקרי חבלה. 2,173 לוחמי גרילה נהרגו ו-420 נפצעו, בעוד 307 אנשי כוחות הביטחון נהרגו ו-372 נפצעו. 19,340 מלוחמי ארגוני ההתנגדות נעצרו בתקופה זו, כאשר רבים מהם עונו בעת שנחקרו. אלו שעזרו ללוחמי הגרילה, נתקלו באכזריות דומה.
הממשלה הספרדית תחת פרנקו המשיכה לרדוף מתנגדים פוליטיים, אותם כינתה "פושעים", עד סוף ימיה. בשנים הראשונות, חלק מבתי הכלא התמלאו עד פי 14 מהתפוסה המיועדת שלהם. אנשים רבים נכלאו רק מכיוון שנשאו עימם כרטיס של איגוד עובדים. רבים אחרים נורו למוות או נתלו ללא משפט.
בזמן מלחמת העולם השנייה אנרכיסטים ספרדיים לחמו יחד עם הכוחות הצרפתיים. הם פעלו בעיקר להברחת משפחות יהודיות לתוך ספרד, זיוף תעודות מזהות, ועזרה במציאת מקלט בטוח, במטרה להגן עליהם מהכוחות הנאציים.
במהלך כל תקופת הדיקטטורה של פרנקו, היו לפחות 30 תוכניות להתנקש בו, רובן נרקמו בידי אנרכיסטים. ב-1964, האנרכיסט סטוארט כריסטי, הגיע מסקוטלנד במטרה להרוג את פרנקו. הוא נכשל ונכלא, ומאוחר יותר כתב את הספר "פרנקו הפך אותי לטרוריסט". ה-CNT, שהיה אז במחתרת, היה מעורב בניסיון ההתנקשות גם הוא. ב-1962, הוא הקים מחלקה סודית בשם "ביטחון פנים", שמטרתה הייתה לתאם בין פעולות ההתנגדות.
בסוף שנות ה-60, הצלב השחור האנרכיסטי (ארגון בינלאומי שמטרתו לעזור לאסירים פוליטיים ואסירי מצפון) הוקם מחדש על ידי אלברט מלצר וסטוארט כריסטי, במטרה לעזור לאסירים אנרכיסטים שנכלאו תחת שלטונו של פרנקו. ב-1969, מיגל גרסייה הפך למזכיר הבינלאומי של הארגון.
כיום.
ה-CNT פעיל גם כיום. השפעתם, אומנם, פחתה בצורה משמעותית. הארגון התפצל בשנת 1979 ל-2 חלקים: CNT/AIT ו-CNT/U. ה-CNT/AIT תבע את השם המקורי - CNT, מה שהוביל לכך שבשנת 1989, ה-CNT/U שינה את שמו ל-CGT, ושמר על רוב עקרונות ה-CNT המקורי. ה-CGT גדול בהרבה, עם כ-50,000 חברים (על אף שבפועל הוא מייצג כ-2,000,000 עובדים), והוא כרגע איגוד העובדים האנרכיסטי הגדול ביותר בעולם, ושלישי בגודלו בספרד. עיקר כוחו עדיין בקטלוניה.
סיבה עיקרית לפיצול בין 2 איגודי העובדים וההבדל העיקרי ביניהם, הוא ההשתתפות של ה-CGT, כמו שאר איגודי העובדים, בבחירות הסינדיקליות, בהן העובדים בוחרים את הנציגים שיחתמו על הסכמי השכר. ל-CGT, אם כן, יש מספר משמעותי של נציגים בתעשיית פסי הרכבת הספרדית וביצרנית הרכב סיאט. ה-CNT לא משתתף בבחירות אלה ומבקר את השיטה.
האנרכיזם עדיין פופולרי יחסית בספרד, ויש מספר רב של סקוואטים בברצלונה, ורבים מדיירי הסקוואטים מחזיקים בדעות אנרכיסטיות. רוב הסקוואטים מהווים מרכזים קהילתיים בהם מתקיימות פעילויות שונות כגון הופעות מוזיקה, ארוחות קהילתיות, סדנאות, לימודי שפה, בתי אינטרנט-קפה חופשיים, גינות קהילתיות ועוד. הסקוואטים נתקלים בהתנגדות קשה מצד השלטונות, שכללה פשיטות ופינויים רבים. בשנת 2004, החלו מהומות בעיר לאחר פינוי של סקוואט מפורסם.
פמיניזם.
התפיסה הפמיניסטית היא חלק מאוד מרכזי של הרעיון האנרכיסטי. האנרכיסטים לחמו למען זכויות נשים כגון חינוך משותף (בעבר מרבית מוסדות החינוך היו מיועדים למין אחד בלבד), ביטול מוסד הנישואין וזכות האישה להפלה מלאכותית, בין היתר. רעיונות אלו היו רדיקליים בספרד הקתולית. בכנס ההקמה של ה-CNT הושם דגש מיוחד על תפקיד הנשים בכוח העבודה, ויצאה קריאה לגייס נשים לארגון. כמו כן, הארגון הביע את התנגדותו לניצול הנשים בחברה וניצול של נשים בידי בעליהן.
הפמיניסטיות האנרכיסטיות היו פעילות מאוד בעת מלחמת האזרחים בספרד. בברצלונה הם פעלו ברובע הזונות, בהדבקת מודעות על הקירות הקוראות ליצאניות לחדול מעיסוקן. הן אף הפעילו קורסי הכשרה ליצאניות-לשעבר על מנת שירכשו מקצוע פרודוקטיבי. היו גם מספר מקרים בהם אנרכיסטים ירו בסרסורים ובסוחרי סמים.
עם זאת, גם אצל האנרכיסטים הייתה קיימת אפליה של נשים. הצורה הבוטה ביותר של אי-מימוש האידיאלים האנרכיסטים הייתה הבדלי שכר בין גברים לנשים ברוב מפעלי ה-CNT. לעומת זאת, הביטוי הבולט לשוויון בין המינים, היה מספר רב של מיליציונריות שלחמו בקו החזית ובעורף.
קבוצה אנרכיסטית ספרדית בשם "נשים חופשיות" סיפקה מעונות-יום, חינוך, מרכזי אמהות, ושירותים אחרים לרווחתן של נשים. בשיאה, היו בין 20,000 ל-38,000 חברות בקבוצה. הקונגרס הלאומי הראשון של הקבוצה, נערך ב-1937 והייתה בו נציגות מתריסר ערים שונות, שייצגו כ-115 קבוצות קטנות יותר. הצהרת העקרונות של הארגון הצהירה על מטרתו: "א. ליצור כוח נשי מודע ואחראי שיתפקד כחיל החלוץ של הקידמה. ב. להקים למען מטרה זו בתי ספר, מוסדות, הרצאות, קורסים מיוחדים וכו', במטרה לאמן נשים ולשחרר אותן מעבדות המשולשת לה היא הייתה ועודנה נתונה: עבדות הנובעת מבורות, עבדות הנובעת מהיותה אישה ועבדות הנובעת מהיותה פועלת".
אשת חיל
אֵשֶׁת חַיִל הוא שיר הלל לאישה, החותם את ספר משלי. השיר מתאר ומשבח את האישה האידיאלית, וכתוב באקרוסטיכון אלפביתי. פרשנויות שונות ניתנו לגבי מושא השיר, החל מאשה מסוימת לא־נודעת, דרך נשים שונות במקרא, עבור בדמות האישה האידיאלית וכלה באלגוריה לתורה לנפש האדם, או לשבת המלכה.
החל מהמאה ה־16 נתקבל המנהג לשיר שיר זה בליל שבת. השיר מושר אחרי אמירת הפיוט "שלום עליכם", ולפני קידוש סעודת ליל שבת ברוב תפוצות ישראל.
ניתוח השיר.
בשיר 22 פסוקים, כמספר אותיות האלפבית העברי. לכל פסוק שני חלקים – חלקו השני משלים את חלקו הראשון.
האקרוסטיכון בנוסח המסורה תואם את סדר האלפבית המקובל. לעומת זאת, נראה כי בנוסח העברי שעמד לפני מתרגם השבעים, קדם הפסוק המתחיל באות פ"א לפסוק המתחיל באות עי"ן. החוקרים התקשו להכריע איזו היא הגרסה העדיפה. סדר אותיות שבו מחליפות עי"ן ופ"א את מקומן נמצא גם במגילת איכה (עיינו בפרק הרלוונטי בערך על מגילת איכה), ויש לו שורשים קדומים.
ספר משלי, שבו מופיע השיר, מוביל קו של יחס של בוז ליופי, במיוחד כשאינו מלווה בפנימיות תואמת – "שקר החן והבל היופי". חן ויופי הם שקר והבל, אישה אינה מושלמת אם אינה טובת אופי, יראת אלוהים ודואגת לביתה כמפורט במזמור.
רק בפסוק שלפני האחרון מצוין במפורש שהכוונה לאישה יראת שמים ("אִשָּׁה יִרְאַת ה' הִיא תִתְהַלָּל"). כל שאר פסוקי השיר יפים לאישה כלשהי. אלכסנדר רופא מסיק, מתוך השוואה לתרגום השבעים, שהנוסח המקורי היה: "אשה מַשְׂכֶּלֶת [=חרוצה ומצליחה] היא תתהלל" ואילו הנוסח שלפנינו מקורו בתיקון מגמתי.
תכונות שונות של אשת חיל ניתן למצוא מהפסוקים :
מושא השיר.
חז"ל, שפירשו את ספר משלי כנכתב כולו על ידי שלמה המלך, פירשו את מושא השיר כאמו של שלמה, בת שבע. פרשנות רווחת אחרת, בעקבות ראיית תוכן הספר כמשלים, היא שהמדובר במשל לתורה, או לחכמה. פרשנים אחרים ראו בו שיר הלל לאישה האידיאלית, ללא כוונה לאישה מסוימת.