מור היה מראשוני וותיקי תחום הדיבוב בישראל, ודיבב בסדרות ובסרטים רבים. הוא השתתף בהפקות הדיבוב העבריות של רבים מסרטי וולט דיסני, ובהם: "שלגיה ושבעת הגמדים", "סינדרלה", "היפהפייה והיחפן", "היפה והחיה" (בתפקיד מוריס), "צעצוע של סיפור 2", "טרזן" (בתפקיד ארכימדס ק. פורטר), טרילוגיית "אלאדין" (בתפקיד הסולטאן), "פינוקיו", "על כלבים וגנבים", "בן המלך והעני" ועוד. הוא גם תרם את קולו לסדרות "חתולי החצר", "אגדות אנדרסן", "נילוס איש החלומות", "וולאס וגרומיט והארנב הקטלני", "סוד כמוס", "אגדת פנג הלבן", "היה היה - החיים" (בתפקיד מאסטרו), "משפחת סימפסון - הסרט" ועוד.
בטלוויזיה.
מור שיחק בין היתר בסדרות הטלוויזיה "קרוסלה", "פרפר נחמד", "רחוב סומסום", "שבט כהן" ו"ייסורי אפרים". שיחק בעיבוד הטלוויזיוני לבוסתן ספרדי ב-1971. כמו כן השתתף בתפקידי אורח בסדרות "קרובים קרובים", "החיים זה לא הכל" ו"סרוגים". ב-2012 שיחק בסדרה "שטיסל" שעלתה לשידור לאחר מותו.
בשנת 2011 שיחק בסדרת האקשן המשטרתית של ערוץ 10, "אחת אפס אפס", בתפקיד אביגדור אבא של אריק.
שיחק גם את סבא של יוני (איתי שגב) בתוכנית "בעקבות הסיפורים הקסומים" בערוץ הילדים.
כמו כן הנחה מופעים ששודרו בטלוויזיה, כגון חגיגת עשור לפסטיבל למנצח שיר מזמור בחנוכה תש"מ דצמבר 1979, "כשהיסמין פורח" (מופע שהתקיים בבנייני האומה לציון 25 שנה לתוכנית "כשהיסמין פורח" ולציון 100 שנה לעלייה הראשונה מתימן) יחד עם רויטל עמית בחנוכה תשמ"ג דצמבר 1982, ועוד.
חיים פרטיים.
בשנת 1978 נישא לדליה מור ולהם שני בנים.
מור חי רוב שנותיו עם משפחתו בתל אביב.
בסוף 2012 נפטר בבית החולים מאיר לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן. הותיר אחריו אישה ושני בנים. הוא נטמן בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
בת ים - ניו יורק
"בת ים - ניו יורק" היא סדרת טלוויזיה שעלתה למרקע בסוף שנת 1995 בערוץ השני, קשת. הסדרה נכתבה ובוימה על ידי יוסי מדמוני ודוד אופק. יזם הסדרה היה מיכה שגריר שביחד עם מדמוני ואופק חתום על הסדרה כיוצר. שגריר שהיה יושב ראש הדירקטוריון של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה גייס את מדמוני ואופק, מיד עם סיום לימודיהם, ליצירת הסדרה לקראת עליית ערוץ מסחרי, השני, ואכן כבר בשנה השנייה לקיום הערוץ עלתה הסדרה לשידור בעונה ראשונה מקוצרת של 6 פרקים. עונה שנייה של 13 פרקים עלתה לשידור בשנת 1997.
הסדרה הביאה למרקע הישראלי סגנון נטורליסטי, חדש אז, המערב בין שחקנים מקצועיים ודמויות תיעודיות שהופיעו בתפקיד עצמן. הדמות הבולטת הייתה דמותו של אבי המשפחה - שלמה זלאייט, כפי שגולמה על ידי ויקטור עידה, נגן קאנון במקצועו. כמו כן הייתה זו הסדרה הראשונה בישראל שערבבה צילום מקצועי עם פורמט צילום חובבני של סרטוני וידאו ביתיים, אותם צילמו גיבורי הסדרה בני משפחת זלאייט. את קלטות הווידאו הללו שלחו בני המשפחה מבת ים לניו יורק ולהפך, בניסיון לשמור על קיום תא משפחתי מסורתי בעולם בו דור הילדים חוצה גבולות גאוגרפיים. חשיבותה של הסדרה הייתה גם בעירוב הסגנוני הזה שהביא תחושה דוקומנטרית לתוך מבנה דרמטי מתוסרט, תוך כדי עיסוק בתהליכים חברתיים עכשוויים כמו הגירה, פערי דורות, זהות מזרחית, תהליכי חילון והתפרקות התא המשפחתי המסורתי בחברה קפיטליסטית מודרנית.
הסדרה זכתה ב-1996 בפרס האקדמיה על דרמת הטלוויזיה הטובה ביותר וזכתה להצלחה בביקורות ובקהל הצופים גם יחד. הסדרה נחשבת לנקודת מפנה בייצוג המזרחי על מרקע הטלוויזיה הישראלי, כשיצרה עולם מזרחי עצמאי אותנטי, ללא עיצוב קריקטורלי, ושאינו מגדיר את עצמו ביחס למרחב הישראלי ההגמוני.
ב-1998 נוצר לסדרה ספין אוף בשם "עלילות דוד" שמתמקד בדמותו של דוד זלאייט.
פוקס (טלוויזיה)
ברוך קימרלינג
ברוך קימרלינג (16 באוקטובר 1939 – 20 במאי 2007) היה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, מאבות המחשבה הביקורתית במדעי החברה בישראל; עסק בסוציולוגיה של החברה בישראל, החברה הפלסטינית והסכסוך הישראלי-ערבי.
תולדות חייו.
קימרלינג נולד ב-1939 ברומניה, בעיר טורדה שבטרנסילבניה. בלידתו נפגע משיתוק מוחין, וכתוצאה מכך סבל מליקויים רבים, ביניהם קושי בדיבור שלא מנע ממנו להיבחר במשך שנים למרצה הטוב ביותר על ידי הסטודנטים. במהלך השנים סבל מקשיי הליכה, אשר התדרדרו עד כדי שימוש בכיסא גלגלים. בינואר 1952 עלה עם הוריו לישראל, והמשפחה עברה להתגורר במעברת גן יבנה. ב-1954 עברה המשפחה לשכונת דורה בנתניה.
בנעוריו היה קימרלינג פעיל בארגון "שתל"ם" של המשפחות של ילדים שלקו בשיתוק מוחין וכתב יחד עם שני חברים עיתון בשם "נתגבר".
למד בבית הספר התיכון "אהל שם" ברמת-גן אותו סיים ב-1961. בשנת 1969 קיבל תואר שני בסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית, ובשנת 1974 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית, על עבודה שכותרתה "השפעת הגורמים הקרקעיים והטריטוריאליים בסכסוך היהודי-ערבי על בינוי החברה היהודית בארץ-ישראל מראשית ההתיישבות ועד לאחר מלחמת 1967". על-פי עבודה זו פרסם את הספר "ציונות וטריטוריה".
באוגוסט 1975 נישא לדיאנה איידן, נוירופיזיולוגית ודוקטורנטית לפילוסופיה של המדע. לזוג נולדו שלושה ילדים. על חייו איתה אמר: (בריאיון לדליה קרפל). קימרלינג כתב תשעה ספרים ומאות מסות ומאמרים.
קימרלינג מת בירושלים, לאחר שחלה בסרטן. הוא נקבר בקבורה חילונית בקיבוץ משמרות.
מורו בראשית דרכו באוניברסיטה העברית, הסוציולוג שמואל נח אייזנשטדט, סקר את פועלו באומרו כי .
משנתו הסוציולוגית.
קימרלינג היה מראשוני הסוציולוגים הישראלים (יחד עם גרשון שפיר) שניתחו את החברה בישראל באמצעות התובנות של גישת הפוסט-קולוניאליזם, עוד בשנות ה-70. קימרלינג תיאר את הגעתם של יהודי מזרח אירופה לארץ ישראל כמתיישבים שבאו לקולוניה מערבית רחוקה. אותם מתיישבים החלו, באמצעות אמצעים שונים, להדיר את הילידים – קרי, הערבים שגרו בארץ ישראל – מהשטחים שבהם גרו ושאותם עיבדו. לגבי סוגיית לאומיותם של אותם ערבים, הוא מציין תיארוך אפשרי נוסף לניצנים של היווצרות עם פלסטיני – המרד נגד השלטון המצרי ב-1834, מרד המכונה גם "מרד האיכרים בסוריה".
בעבודת הדוקטורט שפרסם בשנת 1974, תיאר וניתח קימרלינג את המאבק סביב הקרקעות שבין קבוצת המהגרים וקבוצת הילידים. הוא ערך טיפולוגיה של סוגי התייחסות אל הקרקע:
כמו כן הציג טיפולוגיה של הקולקטיב המשמעותי הרחב ביותר, שהקרקע נתפסת כשייכת ל:
א. משפחה, מצומצמת או מורחבת.
ב. כפר כולו.
ג. אזור או מחוז.
ד. לאום, אומה, דת.
מתוך טיפולוגיה זו יוצא כי קרקעות מסוג 1א הן הנזילות ביותר, בעוד שקרקעות מסוג 3ד הן המוקפאות ביותר, כאלה שאינן ניתנות להחלפה. לטענתו, המהגרים רכשו קרקעות 1ב ו-1ג והפכו אותן מיד ל-3ד. עדות לחשיבותה הפרימורדיאלית של הקרקע ניתן למצוא בדבריו של צבי שפירא, בקונגרס הציוני הראשון, כי "את האדמה הנרכשת אין להוציא בשום זמן מבעלות הקרן ואסור למכור אותה ליהודים יחידים. מותר להחכירה לזמן קצוב של 49 שנים". בעקבות התמרמרותם של הערבים, החלו הקרקעות להיות פוליטיות, 2ב ו-2ג.
החל מתקופת היישוב, וביתר-שאת מִקום המדינה, קבוצת המייסדים, כקבוצה הגמונית, ביקשה לשמר את כוחה אל מול גלי העלייה מארצות האסלאם. (קימרלינג כינה את חברי הקבוצה אחוס"לים, ראשי תיבות של אשכנזים, חילונים, ותיקים, סוציאליסטים, לאומיים. זאת על בסיס המונח WASP באנגלית אמריקאית, שמשמעותו לבן, אנגלו-סקסי, פרוטסטנטי). לטענת קימרלינג, היא עשתה זאת בעזרת אידאולוגיה דורסנית של כור היתוך, במסגרתה לא הייתה חשיבות לזכויות הפרט ולתרבויות של קבוצת המהגרים (עולי ארצות האסלאם). לטענתו, ההגמוניה איבדה את הדומיננטיות שלה בשנות ה-70, בעקבות אירועים כמו מלחמת יום הכיפורים ועלייתו של מנחם בגין לשלטון. אידאולוגיית כור ההיתוך לא קנתה אחיזה, והחברה בישראל ניצבה בפני מציאות שבה יש ריבוי תרבויות אך ללא אידאולוגיה של רב תרבותיות.
קימרלינג זיהה שבע קבוצות אוכלוסייה (שבע תרבויות) הקיימות בחברה הישראלית המודרנית: המעמד הבינוני-חילוני, הדתיים-לאומיים, החרדים, הקבוצה המזרחית-מסורתית, ערביי ישראל, העולים מברית המועצות לשעבר והעולים מאתיופיה. הקבוצות השונות נבדלות זו מזו בנישואין, במקום המגורים, בדפוסי צריכה, באופני דיבור, במערכות חינוך, באמצעי התקשורת ועוד. הקבוצה הראשונה, המורכבת כיום מקבוצת הוותיקים, כולל מזרחים ואף ערבים, מייצגת בעיני עצמה את ה"ישראליות". היא איבדה את הכוח ההגמוני שלה עם השנים, אך עדיין יש לה השפעה במוקדי הכוח השונים, למשל בבית המשפט העליון ובתקשורת.
מספריו.
ספר זה תורגם על ידי אלמנתו דיאנה לאנגלית ונושא את השם:
מלנומה אהובתי
מלנומה אהובתי היא מיני סדרה טלוויזיונית ששודרה בשנת 2005, שהפכה מאוחר יותר לסרט קולנוע.
הסדרה המבוססת על סיפורו האמיתי של השחקן יגאל עדיקא – סיפור מחלתה של אשתו אורית בסרטן עור קטלני, מלנומה. עדיקא יזם את הסדרה, וגם שיחק בתפקיד הראשי כשלצידו הופיעה השחקנית־רקדנית שרון צוקרמן. ביצירת הסדרה שיתף עדיקא פעולה עם הכותבים והבמאים יוסי מדמוני ודוד אופק עמם רשומות לו הופעות ביצירותיהם האחרות – "בת ים ניו יורק", "טייק אוויי" ו"המנגליסטים". את הסדרה הפיק חיים שריר וצילם אסף סודרי שאף זכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה על צילומה.
צילומי הסדרה החלו במרץ 2005 והיא עלתה לשידור בנובמבר.
הסדרה זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית הדרמה הטובה ביותר לשנת 2006.
לאחר הקרנתה בטלוויזיה, הפכה הסדרה גם לסרט קולנוע שהוקרן במסגרת התחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים הבינלאומי במונטריאול ובפסטיבל חיפה.