עם הקמת העיתון 'פארווערטס' באפריל 1897 נבחר קאהאן להיות עורכו הראשי, אך פרש מתפקידו לאחר ארבעה חודשים, ובחמש השנים הבאות כתב בעיתונים שונים בשפה האנגלית כעיתון ה-"Sun" של ניו יורק , ובהמשך הועסק למספר שנים בעיתון "Commercial Advertiser" , עיתון ניו-יורקי א-מפלגתי ושמרני יחסית, שעסק רבות בסדרי המנהל הלא-תקינים שאפיינו את העיר באותה עת. בשנת 1903, לאחר שקיבל משותפיו ל'איגוד הפאָרווערטס' (הגוף שבבעלותו היה העיתון ושהורכב מחברי איגודים מקצועיים וחברי המפלגה הסוציאליסטית) את הלגיטימציה להיות העורך הראשי של העיתון, וכפי שתיאר זאת בזיכרונותיו, 'absolute full power', הסכים לשוב ל'פארווערטס'. מאז ועד סמוך למותו, היה הדמות הדומיננטית במערכת העיתון בפרט ובחיי הציבור היהודי בכלל, במשך קרוב לחצי מאה. תפוצתו של העיתון בשנת ב-1924 הגיעה לכרבע מיליון קוראים, ובכך היה לעיתון שכתוב בשפה שאינה אנגלית המצליח ביותר בארצות הברית, ולעיתון היידי המוביל בעולם כולו.
עבודתו בעיתון "פארווערטס".
גיליונו הראשון של "פֿאָרווערטס" (קדימה) ראה אור בניו יורק ב-22 באפריל 1897. בשבע שנותיו הראשונות, היה נתון העיתון בקשיים כלכליים כתוצאה מתפוצה נמוכה של כמה אלפי עותקים ליום בלבד. לאחר שובו של קאהאן ב­שנת 1903 למערכת העיתון, שממנה נעדר כחמש שנים, ועם התגברותה של ההגירה היהודית, החלה תפוצת העיתון לגדול באופן משמעותי. העיתון הכיל מדורים בנושאי דיווחים חדשותיים, לצד מאמרי דעה, פרסומי שירה וספרות, מדור סאטירי, מוסף תצלומים שבועי ומסות בנושאים מגוונים מאוד: מחשבת ישראל, ספרות, היסטוריה יהודית, סוציולוגיה, כלכלה ועוד. בין הכותבים המרכזיים והחשובים בעיתון ניתן למנות את יצחק בשביס-זינגר (שפרסם רבות מיצירותיו על גבי העיתון בהמשכים, כנהוג אז), י.י. זינגר, אברהם ליסין, אברהם רייזן, זלמן שניאור, אלתר קציזנה ועוד.
בשנת ­1906 נמכר ה'פארווערטס' ביותר מ-­70 אלף עותקים ליום, וב-1915 נמכר בכ-200 אלף עותקים ליום. בהתבסס על ההנחה שעם כל קונה נמנו לפחות 2 קוראים נוספים, ניתן להסיק שבין השנים 1906–1917 השפיע העיתון על בין 200,000 ל-­600,000 יהודים בניו יורק ומחוצה לה.
בד בבד עם העלייה בתפוצת העיתון, גדלה גם עוצמתו הכלכלית והשפעתו על קוראיו. מקרה בוחן לעוצמתו של העיתון ולאנשים שעמדו מאחוריו, ובראשם אייב קאהאן, אירע כשקאהאן ותומכיו ב'איגוד הפארווערטס' ­החליטו, לרגל חגיגות יובל ה-­10 לעיתון, להקים בניין מערכת בן 10 קומות במרכז הלואר איסט סייד, שהיה מרכז החיים הציבוריים של המהגרים היהודיים. חברים אחרים ב'איגוד' הביעו התנגדות למיזם, בטענה שבניין צנוע בן 3 קומות יספק את צרכיו של העיתון, אך קאהאן סבר כי 10 קומות אינם משמשים לצרכים פונקציונליים בלבד, אלא מביעים מסר כי "ה'פארווערטס' כאן, וכאן יישאר". בשנת 1912 הושלמה מלאכת הבנייה והעיתון עבר למשכנו הקבוע.
ההגבלות שהטיל הממשל האמריקני על המשך ההגירה, והתערותם של המהגרים, שעברו לצרוך תקשורת באנגלית, הובילו לירידה בתפוצת העיתון החל משנות ה-40 ואילך. אך גם בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה המשיך ה"פארווערטס" להיות עיתון חשוב ומשפיע, והיווה שופר מרכזי של הקהילה היהודית בארצות הברית. עם ירידת מעמדה של היידיש, החלה לדעוך הפופולריות של העיתון. בשנות ה-80 הפך העיתון מיומון לשבועון, והוא ממשיך לצאת עד היום, במהדורה באנגלית לצד מהדורה ביידיש.
פעילותו הציבורית של קאהאן והסוציאליזם כ"דת סנטימנטלית".
קביעת דרכו האידאולוגית של העיתון בתחילת דרכו לוותה במחלוקת קשה בין קאהאן ובין חברי האיגוד המקצועי. חברי האיגוד רצו למָצֶב את ה"פארווערטס" כעיתון סוציאליסטי בעל קו אידאולוגי מודגש ולו גם במחיר ירידה בתפוצתו. מנגד, טען קאהאן שכדי לקרב את ציבור הקוראים לסוציאליזם, כמו גם לרכוש את אמונם והערכתם, יש לנקוט צעדים שיגדילו את תפוצתו, כמו למשל גיוון בתכני העיתון מלבד סיקור חדשות מארצות הברית והעולם, לשלב סיקור ענייני היומיום של המהגרים ועולמם, כמו גם סיקור כרוניקה רכילותית, שילוב של איורים, סאטירה ובדיחות, סיפורים בהמשכים, ולמעשה, בדרך זו ליצור תחושת הזדהות אמיתית וכנה של העיתון ועורכו עם חיי המהגרים והתמודדויותיהם המורכבות בארץ החדשה שאליה הגיעו.
קאהאן מינף את העיתון באמצעות מדור הייעוץ הפופולרי "א בינטל בריעף" (צרור מכתבים), שהחל להופיע בעיתון ב-1906 ושזכה לפרסום רב. במסגרת המדור התפרסמו פניות של קוראים בענייני דיומא. ההיסטוריונית רחל רוז'נסקי כתבה ב-2007: "כך, למשל, פועלת בסדנת יזע התייעצה כיצד לנהוג במנהל שנהג להטריד אותה. קאהאן יעץ לה להפיץ ברבים את הדבר כדי לבייש את האיש. צעיר אחר שאל האם עליו לעזוב את לימודיו כדי לסייע בפרנסת המשפחה; וקיבל עצה כי רצוי שלא יוותר על לימודיו והתקדמותו בארץ החדשה. אישה אחרת שאלה אם להתגרש מבעלה שנישאה לו בשידוך כמנהג עולם הישן, והעיתון השיב שאין לפרק משפחה יהודית. "פארווערטס", ככל עיתוני היידיש, היה עיתון לכל בני המשפחה, שהדגיש את חשיבות ערכי המשפחה. הוא גינה גברים שנטשו את נשותיהם, ואף הגדיל לעשות ופרסם את תמונותיהם במדור קבוע". קאהאן אמר לא פעם, כי "המציאות מוזרה יותר מהדמיון" ומשנת 1903 חשב כיצד לשקף את החיים האמיתיים דרך העיתון ולמצוא דרך שבה קוראי העיתון יוכלו להתבטא. המכתבים שנשלחו אליו ואשר פורסמו במדור א-בינטעל בריעף", עשויים לצייר בפנינו תמונה נאמנה ובעלת חיות מיוחדת של התקופה, הלכי הרוח, הבעיות והדילמות שהטרידו והעסיקו את המהגרים היהודים באותה תקופה. עיתון "הפארווערטס" והעומד בראשו היוו עבור אותם מהגרים "קרן אור" בעולם החדש אליו הגיעו. כאן מצאו את העיתון בשפת אמם, השפה שבה קראו מהתנ"ך ומספרי הקודש בכפר, זוהי השפה שבה הם יכלו להחזיק את העיתון, לקרוא אותו ולהבין מה הם קוראים. ניתן להניח, כי העיתון היווה עבור המהגרים כמורה נבוכים ובמשך שבעה עשורים, אף תיעד את ההיסטוריה ואת אורחות חייהם והתמודדויותיהם של המהגרים היהודים: מאבקיהם, הישגיהם ותרומתם לארצות הברית, הכול תועד, יממה אחר יממה, בעיתון הפארווערטס. עניין יחסו של קאהאן לחשיבות התפוצה עלה בקנה אחד עם תפיסת הסוציאליזם שלו, כלומר הצורך "לגבש" את נשמתו של הפועל. במונחיו של אירווינג האו , קהאהן רצה שה"פארווערטס" ישנה את אורח הסוציאליזם מ"פוליטיקה לסנטימנט".
עם הגידול בתפוצתו היה ה"פארווערטס" לגורם מרכזי בחיי המהגרים היהודים בכלל ובקרב תנועת הפועלים היהודית בפרט. בניין המערכת שימש מטה פעיל ומעורב לארגון שביתות וקופת העיתון נתנה לו תמיכה כלכלית. בחדריו התנהלו משאים-ומתנים בין הפועלים ומעסיקיהם, והעיתון תמך במועמדי המפלגה הסוציאליסטית האמריקנית. בנוסף, השפיע העיתון רבות על דעת הקהל בנושאים יהודיים וכלליים, שכן המאמרים שהתפרסמו בו היו מגוונים ועסקו בנושאים רבים ביניהם, מדע, ספרות, תיאטרון וקולנוע. העיתון שילב בין "העולם הישן" של המהגרים לבין "העולם החדש" שאליו היגרו. הוא נכתב אמנם ביידיש והציג קו תרבותי שהיה מוכר למהגר מביתו הקודם, אך עם זאת, דן בבעיות השעה ובפתרונן.
יצירתו הספרותית.
בעוד שיצירתו של קאהאן ביידיש הוגבלה בעיקר לתחום התעמולה, יצירתו הספרותית באנגלית הייתה תיאורית בעיקרה; ובלטה בתיאור ה"גטו" היהודי הניו-יורקי שבו חי ופעל במשך למעלה מעשרים שנה. כבר ב-1884 פרסם ה"ניו יורק סאן" את סיפורו הראשון. סיפור קצר נוסף פרי עטו, "A Providential Match", יצא לאור בספר "Short Stories" ב-1895, וב-1896 יצא לאור הרומן הראשון שלו: "Yekl: A Tale of the New York Ghetto" (וכשמונים שנה מאוחר יותר, ב-1975, יצא לאקרנים כסרט בשם "רחוב הסטר"). התיאור הגרפי של המהגר היהודי-רוסי ש"עובר תהליך אמריקניזציה" קיבל תשומת-לב רבה וזכה לביקורות אוהדות הן בתקשורת האמריקנית והן בזו הבריטית. ויליאם דין הוולס (W.D. Howells) השווה (בעיתון "New York World", 26 ביולי 1896) את יצירתו של קאהאן לזו של סטיבן קריין (Crane) וחזה לו עתיד ספרותי מזהיר. ספרו הבא של קאהאן, "The Imported Bridegroom, and Other Stories", שיצא לאור ב-1898, זכה גם הוא לביקורת טובה בקרב מבקרי הספרות בעיתונים השונים. מבין פרסומיו הקצרים יותר בולטת הכתבה על אודות המהגרים היהודים-הרוסים בארצות הברית, שפורסמה בעיתון "The Atlantic Monthly" ביולי 1898. הרומן החשוב ביותר פרי עטו באנגלית, "The Rise Of David Levinsky" (עלייתו של דייוויד לוינסקי), יצא לאור ב-1917 והיווה את שיא הקריירה הספרותית שלו. יצירתו המשמעותית האחרונה הייתה האוטוביוגרפיה שלו, שמתוך מודעות לסיומה הדרמטי של "ההגירה הגדולה" ועמה תחילת הקץ של השלב היידי בתולדות יהודי אמריקה, החליט לפרסמה דווקא בשפת המהגרים, בחמישה כרכים, תחת הכותרת "בלעטער פון מיין לעבן" (יידיש: "דפים מחיי"). שלושת הכרכים הראשונים תורגמו לאנגלית בשם "The Education of Abraham Cahan".
ביקורו בארץ ישראל.