הסוכה בנויה בצורת שדרה, שאורכה ורוחבה כחצי מטר וגובהה כ-45 ס"מ. בסמוך לסוכה, הסוכי מניח חפצים בצבעי ירוק ולבן - אבנים, עצמות, קונכיות ועלים כמו גם חפצים מעשה ידי אדם, כמו מוצרי פלסטיק ומכסי בקבוקים. לעיתים, בתוך הסוכה עצמה ממוקמת חתיכת זכוכית. הזכר מושך את הנקבה על ידי חיקוי קולות של עופות אחרים. כשהנקבה מגיעה, הזכר מתחיל ללכת או לרוץ בשטח הסמוך לסוכה, וקופא בתנוחות שונות. לאחר מכן, הוא לוקח במקורו אחד מהפריטים הנמצאים בכניסה לסוכתו, ומנער אותו מול עיניה. הזכר והנקבה מזדווגים בתוך הסוכה. אצל הסוכי הענק הסוכה אינה משמשת כקן, בדומה לשאר מיני הסוכיים.
בשונה משאר מיני הסוכיים, סוכיים צעירים באים לסוכה יחידה בקביעות, ו"מתאמנים" בבניית הסוכה לפני שיבנו אחת משלהם.
קישורים חיצוניים.
סוכי ענק, באתר אויסואקס-בירדס
לימנוב
דז'בנה
דמרטוס (מלך ספרטה)
דמרטוס (ביוונית: Δημάρατος) היה מלך ספרטה בין השנים 510 לפנה"ס-491 לפנה"ס. הודח בידי קלאומנס הראשון וערק לצד ממלכת פרס האחמנית.
משפחתו.
השם "דמרטוס" הוא הלחם של המילים היווניות "תפילה" ו"עם", מה שתואם את עדותו של הרודוטוס על פיה המוני העם בספרטה התפללו זמן רב ללידתו של דמרטוס.
הרודוטוס מוסר שתי גרסאות ללידתו של דמרטוס. על פי הגרסה הראשונה אמו של דמרטוס הייתה ילדה מכוערת מאוד, אולם המיניקת שלה לקחה אותה יום יום אל מקדשה של הלנה, עד שהלנה עצמה הגיעה וברכה אותה שהיא תהיה האישה היפה ביותר בספרטה. כאשר היא גדלה היא אכן הפכה לאשה יפה מאוד, היא נישאה לאציל ספרטני בשם אגיטוס, שהיה ידידו של מלך ספרטה אריסטון. אריסטון שאשתו הראשונה לא ילדה לו ילדים חשק בה, ועשה עסקה עם אגיטוס על פיה כל אחד מהם יוכל לקחת דבר אחד שיבחר מהשני. אריסטון בחר באשתו של אגיטוס שניסה בתחילה להתנגד אולם נכנע והסכים. טרם מלאו עשרה חודשים מחתונתם נולד לפתע בן. אריסטון שחשב שעבר מעט מדי זמן, הצהיר במפורש "הוא לא שלי", אולם בהדרגה נקשר אל הילד ואימץ אותו כבנו. גרסה שנייה טוענת שלמעשה הוא היה בנו של אל ששכב עם אמו.
ביוגרפיה.
דמרטוס הפך למלך ספרטה בשנת 510 לפנה"ס לאחר מותו של אריסטון. המלך השני (בספרטה היו תמיד שני מלכים) קלאומנס הראשון, לא היה מרוצה בלשון המעטה מהרפורמות שחולל קלייסתנס באתונה, וכרת ברית עם תבאי וחלקיס במטרה לבצע פלישה כוללת לאתונה. צבא הליגה הפלופונסית יצא מחצי האי הפלופונסי, והתקדם במהירות לכיוון אטיקה, אולם אז התפתח סכסוך בין דמרטוס לקלאומנס, ודמרטוס הכריז שהוא אינו נותן את תמיכתו לפלישה. כשראו זאת בעלי הברית של ספרטה, הן נטשו גם הן את המערכה, ובלית ברירה נאלץ קלאומנס לסגת עם שאר צבאו.
בשנת 492 לפנה"ס יצא כוח משימה של הממלכה האחמנית, תחת פיקודו של המצביא הפרסי דאטיס במטרה להעניש את אתונה על שסייעה למרד האיוני. לפני הפלישה שלחו הפרסים שליחים בערי יוון שדרשו "אדמה ומים" כסמל לכניעה. ערים רבות מסרו אדמה ומים וביניהם אייגינה אויבתה המושבעת של אתונה.
האתונאים חששו שאנשי אייגינה יסייעו לפרסים נגדם, ועל כן ביקשו עזרה מספרטה. קלאומנס דרש מאייגינה שתמסור בני ערובה לאתונה, אולם אייגינה טענה שאינה יכולה להתייחס לדרישה בכבוד הראוי לה כל עוד היא מגיעה מצד אחד ממלכי ספרטה ולא מצד שניהם. ומכיוון שכאמור לעיל קלאומנס היה מסוכסך קשות עם דמרטוס, לא היה סיכוי לפעולה משותפת. על כן החליט קלאומנס להדיח את דמרטוס. הוא הכריז שזה האחרון אינו זכאי למלוך כיוון שאמו נישאה לאריסטון כאשר כבר הייתה הרה מבעלה הקודם. הוחלט להביא את העניין בפני האורקל מדלפי, קלאומנס השפיע על הפיתיה באמצעות ידיד שהיה מבכירי האזרחים בדלפי, והאורקל קבע שאכן דמרטוס אינו המלך החוקי. הוא סולק ולאוכיטידס השני עלה לשלטון תחתיו. שני המלכים פנו אל אייגינה בשנית כעת לא יכלו האייגינטים להתחמק והביאו בני ערובה.
דמרטוס נמלט לפרס, מלך פרס דריווש הראשון העניק לו מקלט בחצרו ואף נתן לו למשול על העיר פרגמון. הוא התלווה לבנו של דריווש חשיארש הראשון (קסרקסס) במהלך פלישתו ליוון. ככל הנראה חשיארש קיווה להכתיר את דמרטוס כמלך ספרטה מטעמו. על פי הרודוטוס לפני קרב תרמופילאי, הבחין המלך שהספרטנים מתקשטים ומתייפים לפני הקרב. הוא שאל את דמרטוס לפשר הדבר, ודמרטוס הסביר: "האנשים הללו באו להילחם איתנו במעבר, ולזאת הם מתכוננים. כי חוק להם הקובע ככה: כשהם יעמדו לחרף נפשם, אז עליהם לקשט את ראשם". מכאן ואילך לא ידוע עליהם דבר.
דמרטוס בתרבות.
בספרו של קרולין דל סנידקר "הספרטאי", אריסטודמוס מספרטה נופל בשבי הפרסי ונפגש עם דמרטוס שמייעץ לו כיצד להימלט. בסרט "300 הספרטנים", הוא מגולם בידי איוואן טריאזאולט (Ivan Triesault).
אריסטון (מלך ספרטה)
אריסטון (ביוונית: Ἀρίστων) היה מלך ספרטה בין השנים 550 לפנה"ס-510 לפנה"ס.
ביוגרפיה.
אריסטון היה בנו של אגסיקלס מהשושלת האאורטפונידית. הוא עלה לשלטון בשנת 550 לפנה"ס לאחר מותו של אביו. יחד עמו מלך אנכסנדרידס השני. מעט מאוד ידוע על חייו, הרודוטוס מספר שהוא יצא למלחמה על טיגיאה, אולם נכשל. על כן פנה אל האורקל מדלפי, בבקשה לדעת מה עליו לעשות כדי לנצח. האורקל השיבה לו שעליו להביא לקבורה את עצמות אורסטס. ולאחר שאכן הובאו העצמות לקבורה ניצח במלחמה. על פי ההשערות המלחמה היא היסטורית, אולם שאר הפרטים הם כמובן אגדה.
היו לו שתי נשים, הראשונה לא ילדה לו בנים, והשנייה ילדה לו את דמרטוס. אם כי מאוחר יותר נטען שדמרטוס לא היה בנו למעשה, מכיוון שאריסטון נישא לאמו לאחר שכבר הייתה הרה מבעלה הקודם.
ליפסק
כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק
כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק (בדנית: Christian VIII; 18 בספטמבר 1786 – 20 בינואר 1848) היה מלך דנמרק מ-1839 ועד למותו ומלך נורווגיה תחת השם כריסטיאן פרדריק (בנורווגית: Christian Frederik) ממאי ועד אוקטובר 1814.
ביוגרפיה.
ילדותו.
כריסטיאן נולד ב-18 בספטמבר 1786 בקופנהגן, והיה בנם הבכור של פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק ונורווגיה ושל רעייתו, סופיה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין. סבו וסבתו היו פרדריק החמישי, מלך דנמרק ואשתו השנייה, יוליאנה מריה מבראונשווייג-וולפנביטל. כריסטיאן ירש את תכונותיה הטובות של אמו המוכשרת, ונאמר שאופיו החביב והידידותי הפכו אותו לאהוד ביותר בקופנהגן.
נישואיו הראשונים.
נישואיו הראשונים של כריסטיאן היו עם בת דודו שרלוטה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין. השניים נישאו בלודוויגסולסט שבגרמניה ב-21 ביוני 1806. שרלוט פרדריקה הייתה בתם של פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ושל רעייתו לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג. בנם הבכור היה כריסטיאן פרדריק שמת בלידתו ב-8 באפריל 1807. בנם השני היה לימים פרדריק השביעי, מלך דנמרק. הנישואים הסתיימו ב-1810 בגירושים, לאחר ששרלוט פרדריקה הואשמה בניאוף.
מלך נורווגיה.
במאי 1813, כיורש העצר של הממלכות של דנמרק ושל נורווגיה, נשלח כריסטיאן כסטאדהאודר (stattholder, הנציג הבכיר ביותר של מלך דנמרק בטריטוריות שמעבר לים) לנורווגיה כדי לקדם את נאמנותם של הנורווגים לבית אולדנבורג, שניזוקה קשות מהתוצאות ההרסניות של ההשפעה של מזלו הרע של נפוליאון בונפרטה על פרדריק השישי, מלך דנמרק. כריסטיאן עשה באופן אישי כמיטב יכולתו כדי לחזק את הקשרים בין הנורווגים לבין בית המלוכה הדני. למרות שמאמציו נתקלו בהתנגדותם של תומכי האיחוד עם שוודיה, הוא הציב את עצמו בראש תומכי העצמאות הנורווגית לאחר הסכם קיל ואילץ את המלך לוותר על נורווגיה לטובתו של מלך שוודיה. ב-16 בפברואר 1814 הוא נבחר על ידי אספת האצולה הנורווגית להיות עוצר הממלכה. בחירה זו אושרה על ידי האספה המכוננת הנורווגית שהתכנסה באיידסוולד ב-10 באפריל וב-17 במאי נחתמה החוקה וכריסטיאן נבחר פה אחד לתפקיד מלך נורווגיה תחת השם כריסטיאן פרדריק.
לאחר מכן ניסה כריסטיאן לעניין את המעצמות האירופאיות בעניינה של נורווגיה, אך ללא הצלחה. עקב הלחץ שהופעל עליו מצדן של המעצמות ליצור איחוד בין נורווגיה לבין שוודיה, בהתאם לתנאי הסכם קיל ולשוב לדנמרק, הוא השיב שכמלך חוקתי, הוא לא יכול לעשות דבר ללא ההסכמה של הפרלמנט, שלא יוכל להתכנס עד שיופסקו מעשי האיבה מצידה של שוודיה.
שוודיה סירבה לתנאיו של כריסטיאן ובמערכה צבאית קצרה, הובס הצבא הנורווגי על ידי כוחותיו של נסיך הכתר השוודי קרל יוהאן. המערכה הקצרה הסתיימה בחתימתה של אמנת מוס ב-14 באוגוסט 1814. על פי תנאי מסמך זה, העביר המלך כריסטיאן פרדריק את סמכויותיו אל הפרלמנט הנורווגי ואז התפטר מתפקידו ושב לדנמרק. לאחר מכן אישר הפרלמנט את התיקונים הנחוצים בחוקה כדי לאפשר איחוד פרסונלי עם שוודיה וב-4 בנובמבר נבחר קרל השלושה עשר, מלך שוודיה כמלך החדש של נורווגיה.
השיבה לדנמרק.
ב-22 במאי 1815, לאחר שובו לדנמרק, נשא כריסטיאן לאישה את רעייתו השנייה, קרולינה אמליה, נסיכת שלזוויג הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, בתה של לואיזה אוגוסטה, נסיכת דנמרק, אחותו היחידה של פרדריק השישי, מלך דנמרק.
השניים היו חשוכי ילדים וחיו בהתבודדות יחסית כמנהיגים של החברה לספרות ולמדע של קופנהגן עד עלייתו של כריסטיאן לכס המלכות הדני. השקפותיו הדמוקרטיות של כריסטיאן הפכו אותו לאישיות בלתי רצויה בחצרות בתי המלוכה האירופאים, כולל זה של דנמרק. רק ב-1831 העניק המלך פרדריק השישי לכריסטיאן מושב במועצת הממלכה.
מלך דנמרק.