בדצמבר 2018 סיים דודה במקום השני באליפות העולם בשחמט בליץ ' בסנט פטרסבורג, עם ½16 מ־21 (+ 15–3 = 3), חצי נקודה אחרי המנצח מגנוס קרלסן .
בנובמבר 2019 השתתף דודה בטורניר ה-FIDE Grand Prix בהמבורג, המהווה חלק משלבי ההעפלה לאליפות העולם בשחמט 2020 . בטורניר השתתפו 16 שחמטאים. ב-13 בנובמבר הגיע דודה לגמר שם הפסיד לאלכסנדר גרישוק במהלך משחקי ההכרעה בשובר שוויון .
ביולי-אוגוסט 2021 השתתף דודה בגביע העולם בשחמט 2021 וזכה בתחרות. הזכייה זכתה אותו בכרטיס לתחרות המועמדים 2022 שממנה יבחר השחמטאי שיתמודד מול אלוף העולם בשחמט המכהן בתחרות על אליפות העולם בשנת 2022.
באליפות העולם בבליץ שנערכה בדצמבר. הוא סיים במקום הראשון בשיווין נקודות בתחרות הרגילה אך הפסיד למקסים ושייה-לגראב וסיים במקום השני.
חיים פרטיים.
דודה הוא סטודנט בבית הספר האוניברסיטאי לחינוך גופני בקרקוב.
ממח&quot;י
רחוב החיות 64
רחוב החיות 64 (באנגלית: Zoo lane 64) היא סדרת הנפשה בריטית-צרפתית לילדים. הסדרה שודרה לראשונה ב-18 בפברואר 1999 ב-CBeebies. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2000 בערוץ הילדים, כשהיא שדרה את עונתה הראשונה בלבד. ושנה לאחר מכן בערוץ הופ! כשהיא משדרת את שאר עונות הסדרה. הסדרה היא בת 4 עונות ו-104 פרקים באורך 10 דקות.
עלילה.
העלילה עוסקת בילדה בשם לוסי, אשר גרה ברחוב החיות ומבלה בכל לילה עם חבריה החיות בסיפורים שונים.
דמויות ומדבבים.
במאי הדיבוב בעברית היו שאולי הלוי (משנת 2001), גיתית שובל (משנת 2013) ותות דרויאן (משנת 2013), ומפיקת הדיבוב הייתה רעות סמדר.
קקסהולם
DIBF 2020
סינדי ברייקספיר
סינדי ברייקספיר (באנגלית: Cindy Breakspeare; נולדה ב-24 באוקטובר 1954) היא דוגמנית ג'מייקית, זכתה בתואר מיס עולם לשנת 1976.
ביוגרפיה.
סינדי ברייקספיר נולדה בטורונטו לאב ממוצא ג'מייקי. המשפחה עברה לג'מייקה כאשר סינדי הייתה בת ארבע. בשנת 1973 היא סיימה לימודי בית הספר. עוד בהיותה בבית הספר היא השתתפה בתחרויות יופי וזכתה בהם. בשנת 1976 לאחר זכייתה בתחרות מיס ג'מייקה-עולם היא הוזמנה להשתתף בתחרות מיס עולם וזכתה בתחרות (קארן פיני הייתה הסגנית הראשונה).
החל משנת 1977 הייתה לה מערכת יחסים עם בוב מרלי ובשנת 1978 נולד בנה דמיאן מארלי. זמן קצר לאחר פטירת בוב מרלי, סינדי ברייקספיר התחתנה עם פוליטיקאי מג'מייקה. הם התגרשו בשנת 1995 ובשנת 1999 סינדי ברייקספיר התחתנה עם בעלה הנוכחי.
בנוסף לדוגמנות, סינדי ברייקספיר הקליטה מספר שירים.
חרארד דוויד
חרארד דוויד (בהולנדית: Gerard David; סביבות 1460 – 13 באוגוסט 1523) היה צייר ומאייר כתבי יד בהולנד הידוע בזכות שימושו בצבעים. רק מעט נחשף על חייו. דוויד הפך לחבר בגילדת לוקאס הקדוש אנטוורפן בשנת 1515. הוא הצליח מאוד בחייו וככל הנראה ניהל שתי סדנאות, באנטוורפן ובברוז' כציירים רבים אחרים מתקופתו, פחת המוניטין שלו במאה ה-17 עד שהתגלה מחדש במאה ה-19.
חייו.
דוויד נולד באודווטר, שנמצאת במחוז אוטרכט. שנת הלידה המשוערת 1460 על סמך המראה של כבן 50 שנה בדיוקן העצמי שלו 1509 שנמצא בציור שלו "הבתולה בין הבתולות". את הקריירה הבוגרת שלו בילה בברוז', שם היה חבר באגודת הציירים. עם מותו של הנס ממלינג בשנת 1494, הפך דוויד לצייר המוביל של ברוז'. הוא עבר לברוז' בשנת 1483, ככל הנראה מהארלם, שם פיתח את סגנונו בהשפעת אלברט ואן אודווטר, והצטרף לגילדת לוקאס הקדוש בברוז' בשנת 1484. הוא הפך לדיקן הגילדה בשנת 1501, ובשנת 1496 נישא לקורנליה קנואפ, בת הדיקנית מגילדת הצורפות. דוויד היה אחד מאזרחיה החשובים של העיר.
אמברוסיוס בנסון היה חניך אצל דוויד, אך נוצרה ביניהם מחלוקת סביב 1519 על מספר ציורים של בנסון שעבד גם עם מאמנים אחרים. בגלל חוב גדול שהצטבר לבנסון, דוויד סירב להחזיר לו את הציורים. בנסון פנה לבית המשפט וזכה כחוק, מה שהוביל לכך שדייוויד ריצה זמן בכלא.
הוא נפטר ב־13 באוגוסט 1523 ונקבר בכנסיית גבירתנו בברוז'.
דוויד נשכח לחלוטין כאשר בראשית שנות ה-60 של המאה ה-19 הוא ניצל מהשכחה על ידי ויליאם הנרי ג'יימס וייל, שמחקריו בארכיונים של ברוז' חשפו את העובדות העיקריות על חיי הצייר והובילו לשחזור אישיותו האמנותית של דוויד החל מההכרה ביצירתו המתועדת היחידה של דוויד "הבתולה בין הבתולות", ברואן.
סגנון.
עבודתיו של דוויד שאותרו מורכבות בעיקר מסצנות דתיות. הם מאופיינות על ידי אווירת שלווה נצחית המושגת באמצעות צבעוניות רכה, חמה ועדינה, וטיפול מושכל באור וצל. הוא היה חדשני בעיצוב מחדש של נושאים מסורתיים ובגישתו לנוף, שהיה אז סגנון ציור בהתהוות בצפון אירופה. ניתן לראות את יכולתו בציור נוף בעלווה המפורטת של ציוריו "הטבילה" וסצנת היער" שנמצאים בניו יורק.
אף שרבים מהיסטוריוני האמנות של ראשית המאה העשרים, כולל ארווין פנופסקי ומקס ג'ייקוב פרידלנדס, ראו בו צייר שיצר מעט אך זיקק את הסגנון של האחרים וצייר בסגנון ארכאי וחסר דמיון. עם זאת, רוב החוקרים רואים בו צייר מגוון שלדעת מומחי מוזיאון המטרופוליטן עבד במצב "פרוגרסיבי כשהוא מתרחק ממורשת ימי הביניים המאוחרת שלו וממשיך בראייה חדשנית בעידן של מעבר".
בעבודתו המוקדמת עקב דוויד אחרי אמנים שעבדו בהארלם כמו דירק בוטס, אלברט ואן אודווטר, אף על פי שכבר הוכיח את יכולותיו הגבוהות בצבע. לתקופה מוקדמת זו שייך "יוחנן הקדוש" מאוסף ריכרד פון קאופמן בברלין ו"הירונימוס הקדוש" של המלטינג. בברוז' עבד ישירות בהשפעתו של ממלינג, המאסטר שהדריך אותו. ממנו דוויד רכש כישורי הבעת יופי חגיגי, ריאליזם חזק יותר בציור הדמויות וסידורם בקומפוזיציה של הציור.
דוויד ביקר באנטוורפן בשנת 1515 והתלהב מעבודתו של קוינטן מסייס, שהכניס חיוניות ואינטימיות רבה יותר בתפיסת הנושאים המקודשים.
יצירתו.
העבודות שבגללן דוויד ידוע הן בעיקר יצירות המזבח שצוירו לפני ביקורו באנטוורפן: "נישואיה של קתרינה הקדושה" בגלריה הלאומית, לונדון; הטריפטיכון של "המדונה והקדושים" בג'נובה. "הבשורה" אוסף זיגמרינגן, ומעל לכל, "המדונה עם מלאכים והקדושים" (בדרך כלל נקרא "הבתולה בין הבתולות"), שאותו תרם לנזירות הכרמליטיות בברוז', ואשר נמצא כעת במוזיאון ברואן.
רק מעטות מיצירותיו נותרו בברוז', השאר פזורות ברחבי העולם, וייתכן שהדבר נובע מהערכה הנמוכה של שמו בעבר. זאת מתוך האמונה, שלמרות כל היופי שביצירתו, לא היה בה שום דבר חדשני בהיסטוריה של האמנות.
אפילו ביצירתו הטובה ביותר, כך העריכו בעבר, הוא רק יצר גרסאות חדשות יותר של אומנים אחרים ובני דורו. עם זאת, בשנת 1902, בעקבות תערוכה של אומני ברוז', גדולתו הוערכה מחדש בהשוואה לאומנים אחרים.
דוויד עבד גם בצמוד למאיירי כתבי היד המובילים של אותם ימים. נראה שהוא הובא לצייר מיניאטורות חשובות מיוחדות, בהן "הבתולה בין הבתולות". כמו כן הדיוקן של הקיסר מקסימיליאן בווינה. כמה מציוריו בכתבי היד מלמדים כי אלמנטים מהם מופיעים ביצירותיהם של ציירים ומאיירים אחרים במשך עשרות שנים לאחר מותו.
פחות ידועות אך גם הם באיכות גבוהה, הן עבודותיו של דוויד שנמצאו באוספים ציבוריים ספרדיים. במוזיאון הפרדו במדריד "המנוחה בבריחה למצרים" הדומה לציור הנמצא במוזיאון המלכותי לאמנויות יפות באנטוורפן. מוזיאון הפרדו מחזיק בשתי יצירות נוספות שלו.
מורשת.
לאחר מותו של דוויד התהילה של ברוז' וצייריה הלכה ונעלמה. אנטוורפן הפכה למובילה באמנות כמו גם בחשיבות הפוליטית והמסחרית. מבין תלמידיו של דוויד בברוז', רק איזנברנט, אלברט קורנליוס ואמברוסיוס בנסון הגיעו לגדולה. גם ציירים פלמיים אחרים כמו יואכים פטיניר ויאן מבוזה הושפעו ממנו במידה מסוימת.
ראידה סעאדה
ראידה סעאדה (בערבית: رائدة سعادة; נולדה ב-1977 באום אל-פחם) היא אמנית פלסטינית, העוסקת בצילום, וידאו מיצב ומיצג. עבודותיה הן חלק מאוסף מוזיאון ויקטוריה ואלברט, לונדון. חיה ועובדת בירושלים.
יצירתה.
בעבודותיה, מעמידה ראידה סעאדה את גופה כנושא המרכזי. היא משתמשת בגוף כאובייקט שמשמש לחקירה של זהות, מגדר, מרחב ואת היחסים שבין הפרטי לציבורי.
עבודותיה של סעאדה נכללות באוספים של מוזיאונים כמו מוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון, מוזיאון שארג'ה באיחוד האמירויות, מגזין 3 בסטוקהולם, מוזיאון גרנובל ועוד. בשנת 2015 אתר החדשות "אל-מוניטור" כלל אותה ברשימת 50 האנשים המשפיעים ביותר על התרבות במזרח התיכון. כאישה מוסלמית פלסטינית עם דרכון ישראלי, היא לא יכולה לבקר במדינות הערביות שמציגות את עבודותיה.
המיצגים, עבודות הווידאו והצילומים של ראידה סעאדה מתעסקים במושג הגבול כתופעה תרבותית, טופוגרפית ופיזית. בעבודותיה היא מגיבה לסוגיות של מגדר ופוליטיקה וחוקרת את הסכנות והקונפליקטים של עולמה. היא מצלמת דיוקנאות עצמיים השואבים השראה מפולקלור ומספרות מיתית או מיצירות אמנות מוכרות. כך לדוגמה באחת מעבודותיה היא מצולמת כפנלופה מהאודיסיאה, בעודה סורגת על רקע נוף של מבנים הרוסים. בעבודות אחרות היא מצולמת כמונה ליזה מציורו של לאונרדו דה וינצ'י וכמוזגת החלב בציורו של ורמיר. העבודות של סעאדה מתעסקות, בין היתר, בחברה המוסלמית ובשליטה האובססיבית שלה בגוף הנשי. בעבודות דוגמת "Stomach" (1998), "Lipsticks" ו-"Black Veil" (1998) היא נוגעת בסוגיות של נשיות במסורת שבה גדלה, בהקשר של בתולין ונישואין.
עבודות נבחרות.
Stomach, 1998.