על שמו שכונת רמת שלמה בירושלים. כמו כן הוקמו על שמו ישיבת משכן שלמה בירושלים, רשת הכוללים והישיבות עטרת שלמה, תלמוד תורה חכמת שלמה בירושלים וישיבת חכמת שלמה בבני ברק. על שם ספרו קרוי רחוב "מנחת שלמה" בערים פתח תקווה, ביתר, בית שמש ונתיבות.
דרכו ההלכתית.
כמעט כל יצירתו של הרב אוירבך מתמקדת בתחום ההלכה בעיקר וגם בפרשנות לתלמוד. הוא לא השאיר בכתובים מדברי הגות, הדרשות או שיחות מוסר שלעיתים רחוקות היה נושא מהן בישיבתו. על אף שאביו היה מקובל, אין שום נוכחות של רעיונות הקבלה בפסקיו, ולא ידוע שהוא עסק בה כלל. עיקר יצירתו ההלכתית אינה בספרים שכתב אלא במאמרים רבים שפרסם, ובתשובות הלכתיות שנתן בכתב ובעל פה, חלקן כונסו אחר כך בספרים. נושאי התשובות והמאמרים שונים ומגוונים, וכוללים עיונים תלמודיים ומעשיים, פסקים בשאלות של האדם הפרטי, מצוות התלויות בארץ ועוד. עם זאת, עיקר עיסוקו בהלכות הנוגעות להתנהגות היומיומית של הפרט, ורוב תשובותיו מתייחסות לחלקים "אורח חיים" ו"יורה דעה" שבשולחן ערוך. כחלק מנטייה זו, היווה את הסמכות ההלכתית מאחורי הספר "שמירת שבת כהלכתה" של הרב יהושע ישעיה נויבירט.
עיסוק נרחב הקדיש לשאלות בנושאים טכנולוגיים ורפואיים, והוא נחשב לבר הסמכא ההלכתי בנושאי רפואה והלכה. הרב יזם, לדוגמה, ניסויים מדעיים כדי לקבוע עקרונות בהלכה כגון קביעת רגע המוות וקביעת מידת החום המינימלית לעניין איסור בישול. חיבורו הראשון, "מאורי אש", הוקדש לסוגיה טכנולוגית - חשמל בשבת. נושאים נוספים בתחום זה בהם עסק הם הפריה מלאכותית, מתקני גרמא בשבת ועוד.
מקורותיו העיקריים לפסיקה הם התלמוד, מפרשיו והפוסקים הראשונים והאחרונים, אך בולטים בתשובותיו השיקולים הערכיים והאנושיים. הסברא הישרה מהווה אצלו מקור מרכזי להכרעה, והמונח 'נראה' חוזר אצלו הרבה. הוא מדגיש את הצורך להבחין בין שורת הדין ובין גזרות, ופעמים רבות נוטה להקל בדין מפני שבזמנינו אין לגזור גזרות חדשות. בכמה מקרים הוא מסיק מסקנות חדשניות ביותר, אך במקרים מסוימים הוא מדגיש שאין כוונתו לפסוק למעשה אלא אם כן יסכימו איתו גדולי הפוסקים.
פסקיו.
קבע שמצב של פיקוח נפש שניתן להתגבר עליו באופנים מסוימים, אינו יוצא מגדר פיקוח נפש הדוחה שבת. ולפיכך, גם אם יש יכולת לטפל טיפול מסוים שימנע את היות המצב סכנת חיים, יש לטפל את הטיפול היעיל המקסימלי, אף אם הדבר כרוך בחילול שבת. כך, לדוגמה, חתך שעקרונית יכול לפתח זיהום המביא לסכנת חיים - נידון כפיקוח נפש הדוחה שבת עבור תפירתו, במקרה שהיא אכן יעילה עבורו יותר, גם אם ניתן לבטל את הסכנה על ידי שימוש באנטיביוטיקה.
ספריו.
ספרים שפורסמו בחייו:
ספרים שיצאו לאחר מותו:
הרב ד"ר אמיר משיח, הרב ד"ר נריה גוטל ואחרים טענו שחלק מהספרים שיצאו לאחר פטירתו נערכו באופן מגמתי ואינם כוללים למשל פסקים התומכים בהיתר המכירה וכן שהעורכים הרשו לעצמם למחוק מילים שהרב כתב.
משפחתו.
ילדיו
יחידת 8200
הספרה הציבורית
במדעי החברה, הסְפֵרָה הציבורית או המרחב הציבורי הם כינויים לכל הפעילויות האנושיות הנעשות בציבור, מחוץ למסגרת המשפחתית.
הסוציולוג, הפילוסוף וחוקר התרבות יורגן הברמאס, שטבע את המושג ב-1962 בספר "ההשתנות המבנית של המרחב הציבורי", מתייחס אל המרחב הציבורי כאל ספרה, המצויה בין הספרה הפרטית של האדם ולבין הספרה הפוליטית של המדינה - מרחב שבו אזרחים מתאספים להתדיינות רציונלית בסוגיות פוליטיות ומגבשים דעת קהל ביקורתית, תוך כדי תקשורת מתדיינת שמשפיעה על המרחב הפוליטי שבו הממשל מקבל החלטות. המרחב הציבורי ההברמאסי נגיש באופן חופשי לכל האזרחים שמנהלים שיח ביקורתי שמטרתו ביקורת על מוקדי העוצמה הציבורית, המוגבלים למספר מצומצם של בעלי תפקידים מנקודת המבט של טובת הכלל. על כן המרחב הציבורי חייב להתקיים מחוץ לתפקידים המוסדיים שמרכיבים את המרחב הפוליטי.
הספרה הציבורית מתאפיינת במפגשים ודיונים שהתקיימו לאורך ההיסטוריה במקומות שונים, לדוגמה ב"אגורה" וב"ארנה" ביוון העתיקה, בכנסייה בימי הביניים, ובעת החדשה בבתי הקפה ובטברנות, בפארקים, במזנון המפעל ואפילו בפינת הרחוב.
תנאי הבסיס לקיום מרחב ציבורי מחייבים:
הברמאס משתמש בהקשר היסטורי של התפתחויות בגרמניה (תנועת הנאורות), בבריטניה (הליברליזם האזרחי) ובצרפת (המהפכה הצרפתית, שהביאה את רעיונות של שוויון וזכויות אזרח) שגרמו להיווצרות מודל של מרחב הציבורי בורגני בצרפת. בני אדם התאספו ויצרו ציבור המקיים דיון על סוגיות כלכליות ופוליטיות. מרחב זה משמש כמתווך בין המדינה, בה הם אזרחים לבין צורכיהם כבני אדם פרטיים.
הברמאס הצהיר בכנס שהתקיים בארצות הברית ב-1992 כי "הספר הראשון שכתבתי על המרחב הציבורי, נע בתוך הביקורת המרקסיסטית הקלאסית. לפחות כפי שהיא נתפסת באסכולת פרנקפורט". לטענתו, ההתדיינות הפתוחה והרציונלית, המובילה לגיבוש הדעות במרחב הציבורי, היא בעלת חשיבות להתהוותה של הדמוקרטיה הן במדינה קפיטליסטית והן במדינת רווחה. חשיבות זאת נובעת מתוך העובדה שהמדינה היא בעלת הסמכות להפעלת כוח, בין אם היא מפעילה אותו ובין אם לאו. על כן, כדי שמדינה תוכל לפעול באופן דמוקרטי, הכרחי שיתקיים דיון ציבורי ותתגבש דעת קהל ביקורתית שתוכל להיות כוח נגד אל מול הסמכות של המדינה, ותייצר את הבסיס ללגיטימציה הדמוקרטית.
בספרו הראשון הוא קובל על כך שבמדינת הרווחה לא מתקיימת זירה ציבורית פתוחה להתדיינות, אלא החלטות מתקבלות באמצעות פשרות של הסכמים בין קואליציות והסכמי שכר ומאבקי כוח בין ארגוני מגזר שלישי למדינה. מסיבה זאת הוא מציע מודל של מרחב ציבורי חדש, שבו הציבור יתבע פומביות של הארגונים היריבים הפועלים בתוכה.
משה יהודה שלזינגר
הרב משה יהודה (ליאו) שלזינגר (נולד בכ"ח תמוז תרצ"ב, 1 באוגוסט 1932) הוא ראש ישיבת קול תורה, וחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.
ביוגרפיה.
נולד בפוניבז' ליטא. אביו, הרב יחיאל מיכל שלזינגר, היה דיין בפרנקפורט דמיין וראש ומייסד ישיבת קול תורה ביחד עם הרב ברוך קונשטט. לאחר לידתו עברה המשפחה לפרנקפורט. בשנת תרצ"ח, עקב ליל הבדולח, עלתה המשפחה לירושלים.
הרב שלזינגר התחנך בישיבת סלבודקה ובעיקר בישיבת קול תורה. ומונה לעמוד בראשה בשנת תשנ"ה, עם פטירתו של ראש הישיבה הקודם, הרב שלמה זלמן אוירבך.
בכ"ו באב תשע"ב צורף כחבר למועצת גדולי התורה של דגל התורה ביחד עם עוד שמונה חברים נוספים.
הרב שלזינגר הוא חבר נשיאות ועד הישיבות וחבר נשיאות מפעל הש"ס.
משפחתו.
נשוי להלינה. בשנת 1988 נרצח בנם אליעזר, שלמד באותה תקופה בישיבת מעלות התורה. הוא נורה למוות בכניסה לגן סאקר בידי נעמה ג'אבר, צעירה ערבייה-ישראלית בת 17 שהתגוררה ופעלה בשכונת עיר גנים בירושלים, והיה להרוג הראשון מתושבי ירושלים ב. לזכרו יצא לאור הספר א"ש תמיד.
בנו הרב שלמה מונה בשנת תשע"ז (2017) לכהן לצידו בראשות ישיבת קול תורה, חתנו הרב רפאל צבי וולפין מכהן כר"מ בישיבה.
מיש דרומי
מַיִשׁ דרומי (שם מדעי: "Celtis australisֿ," בערבית: ميس جنوبي) הוא עץ בר ממשפחת הקנאביים הגדל בחורש באקלים ים תיכוני. הוא מגיע לגובה של 20 מ'. גזעו מפותח ונאה, קליפת הגזע עדינה וחלקה. העלים דמויי-ביצה לא-סימטרית, צבעם ירוק כהה ושפתם משוננת. הפרחים קטנים, וצבעם ירוק-צהבהב. הפרי הוא בית-גלעין המכוסה בציפה דקה. הפריחה בחודשים מרץ-אפריל.
תפוצת העצים הגדלים בר בארץ מוגבלת למקומות מעטים, כגון: צפת, ראש-פינה, מורדות הגולן, פקיעין, ירושלים וביר-זית וכן ניתן למצוא עצי מיש לצד קברי קדושים מוסלמיים ובקרבת מסגדים עתיקים. במאה השנים האחרונות החלו לגדלו בארץ כעץ נוי, בעיקר כעץ צל ושדרות. מיש דרומי הוא צמח מוגן בישראל.
ברפואה העממית הוא מקובל כתרופה למחלות ולדלקות עור (בעיקר לפטריות ולפסוריאזיס). כמו כן הוא יעיל לטיפול בכאבי פרקים.
במסורת ובאגדות.
עץ המיש הוא העץ הקדוש ביותר לאסלאם ונפוצו עליו אגדות רבות. לפי האמונה, עץ המיש הוא החזק ביותר לגירוש שדים וגם כפיס קטן ממנו יכול להגן על הנושא אותו באופן מוחלט מפני עין הרע, לכן נוהגים המוסלמים לתלות כפיס עץ קטן מהמיש על מיטת התינוק.
אגדה מוסלמית מספרת כי כאשר שלמה המלך בנה את בית המקדש היה מוטרד כיצד יגן עליו מפני אשמדאי. אז נגלה אליו אלוהים בחלום וציווה עליו לטעת חורשת עצי מיש סביב המקדש, דבר שיגן על הבניין מכל רע. ואכן, על הר הבית נטועה חורשת עצי מיש. חורשה זאת מוזכרת במקורות מהתקופה הממלוכית.
אגדה נוספת מספרת כי בראשית ימי האסלאם נלחמו מוחמד וחבריו עם אויביהם במדבר צחיח. ידם של האויבים הייתה על העליונה והם צרו על המוסלמים, שמימיהם נגמרו. אז קטף מוחמד עלה מיש וינק ממנו מים מרווים והורה לחבריו לעשות כמוהו. האויבים, בראותם זאת, אמרו "אנשים אלו השותים עצים ואוכלים אבנים הם בלתי מנוצחים" וברחו.
עץ המיש מוזכר במסכת תמיד פרק שני דף כט' עמוד ב' - מוזכר כחלק מן העצים שלדעת רב אלעזר לא היו מבעירים על גבי המזבח משום שמוציא בעת השריפה עשן רב.
כמו כן הוזכר עץ המיש בגמרא (תלמוד בבלי תמיד כ"ט ע"ב) כעץ הכשר לעצי המערכה והשתמשו בו לכך: "וכי כל העצים כשרים למערכה הן כל העצים כשרים חוץ מן זית וגפן אבל באלו היו רגילין במרביות של תאנה ושל אגוז ושל עץ שמן רבי אליעזר מוסיף אף של מייש ושל אלון ושל דקל ושל חרוב ושל שקמה".
עצי מיש עתיקים בארץ ישראל.