שני החברים מחליטים, אפוא, לברוח אל היער, ושם הם פוגשים פרא עירום, שאינו יודע לדבר כלל, ואין לו רקע ציוויליזציוני כלשהו. תוך זמן קצר הם מלמדים אותו שפה (עברית) ואת עיקרי היהדות והמנהגים, וחוזרים עמו אל העיר ממנה הגיעו. הפרא האציל, שנקרא בפיהם עירא היערי (על שם עירא היאירי, גם הוא אחד מהמקורבים לדוד. עם זאת, שמו גזור משם של חמור, רמז לעברו) אינו חדל מלהעלות שאלות וסוגיות לדיון בתחום היהדות, הדת, המנהגים, התנ"ך, אלוהים וכדומה. עיקרו של הספר הוא הדיאלוג המשולש בין הרעים ובין שאלותיו הנוקבות של הפרא המתורבת. הפורמט של סיפור המסגרת היה מקובל כבר בספר הכוזרי של יהודה הלוי ובספר "מקור חיים" לר' שלמה אבן-גבירול. זהו מעין מבוא אל העיסוק התמים לכאורה בשאלות של דת ומוסר. גם השימוש בפרא האציל אינו זר לתקופת הנאורות ולנושא החזרה אל הטבע שרוסו היה אחד ממבשריו. החידוש של הורביץ הוא בדרך העיסוק בדת. לאורך כל השיחה המשולשת בין איתי, חושי והפרא הסקרן, עירא היערי, שואף המחבר להסביר בדרך רציונלית, הגיונית את הדת היהודית, המצוות שלה, המסורת, והמנהגים הנלווים.
השימוש בפרא האציל, שמקבל על עצמו את היהדות, מדגיש את גישתו האוניברסלית של הורביץ לנושא התאולוגי: בכל אחד יש נטייה והבנה דתית. אלוהים, אומר הורביץ, נטע בכולם את היכולת להאמין בו. "הישרה האלוקית סיפקה לנו די להעלות את כל נפש משפל מצבה לנצחיות עולם הבא"
עידן הנאורות הטביע את חותמו גם על ספרו של הורביץ. יחסו אל האחר, אל הפרא, איננו מעמדה של עליונות חברתית, ועצתו של חושי הארכי לאמץ את הפרא כמשרת לא טובה בעיניו של איתי, שמייצג את הורביץ. הקטע הבא משקף בצורה ברורה את גישתו אל האחר של הורביץ מחד גיסא, ואת כישורי הכתיבה שלו, מאידך גיסא. הלשון העשירה, ההרמזים האינטרטקסטואליים, המטפורות הקולעות והחריזה – מעידות על היותו של יהודה הורביץ סופר. או כפי שהתבטא שמואל פיינר: "עמודי בית יהודה [...] הוא חיבור ספרותי שמעלה ויכוח דתי במטרה להוקיע את הכפירה לסוגיה".
כדי להוקיע את הכופרים, אם כן, לא הסתפק הורביץ בטיעונים שמקורם רק בדת היהודית ותרבותה, הוא הושפע גם מעידן הנאורות ויחסה אל האחר, משימושים ספרותיים בפרא האציל והחזרה אל הטבע ומהמגמה האוניברסלית הכללת של העידן. יש להניח שהשראה זו האופפת, מבלי משים כמעט, את "עמודי בית יהודה" שעוסק לכאורה בהוקעת הכסילים והכופרים בתורת ה' – היא זו שהרתיעה את רבני התקופה.
יהודה בן מרדכי הורוויץ
מת&quot;ק
הנס פון פליסן
הנס גאורג הרמן פון פליסן (בגרמנית: Hans Georg Hermann von Plessen; 26 בנובמבר 1841 - 28 בינואר 1929) היה גנרל-פלדמרשל גרמני אשר שימש כראש המטה הגדול בזמן מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
פליסן נולד ב-26 בנובמבר 1841 ברובע שפנדאו שבברלין, בירת ממלכת פרוסיה. אביו היה הרמן פון פליסן, גנרל-לויטננט בצבא הפרוסי, ואמו הייתה פאולין סופי אדלייד לבית מאייר. משפחתו הייתה משפחת אצולה שמוצאה מהולשטיין. בשנת 1861 התגייס לצבא הפרוסי.
קריירה צבאית.
פליסן הוצב בתחילה ברגימנט הגרנדירים של המשמר ה-2 ("קייזר פרנץ"). בשנת 1862 הועלה לדרגת לויטננט, ובשנת 1864 השתתף במלחמת שלזוויג השנייה. בשנת 1886 לחם במלחמת אוסטריה–פרוסיה, בין היתר בקרב טראוטינאו וקרב קניגרץ. בשנת 1869 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ובין 1870-1871 לחם במלחמת צרפת–פרוסיה. הוא השתתף בקרבות רבים, שהידועים בהם הם טול מץ ופריז. באמצע אפריל 1872 הועלה לדרגת האופטמן, והוצב במטה הכללי של הצבא הפרוסי.
בשנת 1879 הועלה לדרגת מיור, והפך להיות שלישו האישי של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה. בשנת 1885 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, בשנת 1888 הועלה לדרגת אוברסט ובשנת 1891 הועלה לדרגת גנרל-מיור. בשנת 1892 מונה כחבר במטה הכללי, ובשנת 1894 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, ומונה לשלישו של הקיסר החדש וילהלם השני. במסגרת תפקידו זה הוא היה מקורב מאוד לקיסר, והיה אחד מאנשי סודו. הוא שימש בתפקידים שונים כמו מפקד רגימנט המשמר ה-1, ומפקד קורפוס המשטרה הצבאית הרכוב.
ב-19 בספטמבר 1908 הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט, ומאוחר יותר קיבל דרגת כבוד של גנרל-פלדמרשל. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 מונה פליסן לראש המטה הגדול (Große Hauptquartier). בעוד שבעתות שלום כל אחד מבתי המלוכה שהרכיבו את הקיסרות הגרמנית החזיק בצבא ומטכ"ל נפרד, הרי שבשעת מלחמה היה מוקם המטה הכללי הראשי אשר בו נכחו נציגים מכל בתי המלוכה, ובהמשך אף מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ממלכת בולגריה והאימפריה העות'מאנית. בפועל, מקבל ההחלטות לא היה פליסן, אלא ראש המטה הכללי של הצבא הפרוסי, שמונה בידי הקיסר לרמטכ"ל עליון (chef des generalstabes des feldheeres).
אחריתו.
ב-10 בנובמבר 1918, הקיסר עזב את גרמניה. פליסן נותר נאמן לקיסר הגולה עד יום מותו, ובתמונתו האחרונה של הקיסר בגרמניה, נראה הקיסר חוצה את הגבול שבין גרמניה להולנד בדרכו לגלות, כשמסביבו קומץ קצינים נאמנים, ביניהם פליסן. פליסן פרש מהצבא רק ב-17 בנובמבר, והמטה הכללי הראשי פוזר רק ב-1919. פליסן מת בפוטסדאם ב-28 בינואר 1929 בגיל 87.
כרוניקון (אוסביוס)
הכרוניקון או הכרוניקה (ביוונית: Pantodape historia, Παντοδαπὴ ἱστορία, היסטוריה אוניברסלית ; לטינית: Chronicon) הוא חיבור בשני ספרים מאת אב הכנסייה אוסביוס מקיסריה.
נראה כי הוא חובר בתחילת המאה ה-4 לספירה, לפני החיבור תולדות הכנסייה. הוא כולל כרונולוגיה של העולם מאברהם ועד הוויסנאליה של קונסטנטינוס בשנת 325 לספירה (לציון 20 שנה לשלטונו). הספר הראשון מכיל סדרות של קטעים מתוך חיבורים של סופרים מוקדמים יותר; הספר השני מכיל רשימה חדשנית של תאריכים ואירועים בצורת טבלה.
המקור היווני של הטקסט אבד, אף על פי שציטוטים בכמות משמעותית קיימים בכרונוגרפיות מאוחרות יותר. שני הספרים נשמרו ברובם בתרגום ארמני. הספר השני נשמר בשלמותו בתרגום לטיני על ידי הירונימוס. קיימים גם חלקים מצוטטים אצל סופרים סוריים מאוחרים יותר, כמו הקטעים אצל יעקב מאדסה ואצל מיכאל הסורי אחריו.
תוכן החיבור.
היצירה חוברה כשהיא מחולקת לשני חלקים. החלק הראשון, "אנלים" (ביוונית: "Χρονογραφία", "כרונוגרפיה"), מספק תקציר של היסטוריה אוניברסלית ישירות מהמקורות, כשהם מסודרים לפי לאומים. החלק השני, "קנונים כרונולוגיים" (ביוונית: "Χρονικοὶ Κανόνες", "כרוניקוי קנונס"), מספק לוחות כרונולוגיים של החומר ההיסטורי בטורים מקבילים מתוזמנים זה מול זה, מעין צירי זמן מקבילים, כאשר כל שורה מהווה שנה. זוהי הרשימה הארוכה ביותר שנשמרה של מנצחים אולימפיים, הכוללת בעיקר את זוכי תחרות הסטאדיון משנת 776 לפנה"ס ועד 217 לספירה. טבלאות אלו נשמרו בשלמותן בתרגום לטיני בכרוניקון של הירונימוס ושני החלקים עדיין קיימים בתרגום ארמני.
ניתן להרכיב מחדש את היצירה מתוך כרונוגרפים ביזנטיים, במיוחד גאורגיוס סינקלוס.
בדבריו על שנת 135 לספירה, קושר אוסביוס את הפיכתה של ירושלים לעיר נוכרית ואת שלילת זכותם של היהודים להיכנס לתחומה לאחר מרד בר כוכבא, עם נקמת אלוהים ביהודים בשל חטאיהם, כביכול: "ומהזמן ההוא (ואילך) נשללה מהם הרשות אפילו להיכנס לירושלים, בראש ובראשונה לפי צו אלוהים, כאשר ניבאו הנביאים, ושנית, בתוקף איסורי הרומאים."
יהודה בן מרדכי הלוי הורוויץ
הוראקן
הדיוויזיה השביעית (ורמאכט)
הדיוויזיה השביעית (בגרמנית: 7. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה במערכה בפולין, בקרב על צרפת, ובקרבות החזית המזרחית, ובכלל זה בקרב קורסק.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 במינכן, והועמדה תחת פיקוד פרנץ האלדר. במהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-17 במסגרת הארמייה ה-14, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-11 במסגרת הארמייה השישית, ולאחר מכן נשארה בצפון צרפת כחיל כיבוש. במהלך מבצע ברברוסה הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-7 במסגרת הארמייה הרביעית, ולחמה עמה בקרב ביאליסטוק-מינסק, בקרב סמולנסק ובמהלך הקרב על מוסקבה. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות שונים בגזרה המרכזית, כחלק מארמיות הפאנצר הרביעית, השלישית, והשנייה ומהארמייה הרביעית. בקרב קורסק לחמה הדיוויזיה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-46 במסגרת הארמייה התשיעית, ולאחר מכן הועברה תחת פיקוד הארמייה השנייה. הדיוויזיה לחמה בקרבות שונים בגזרה המרכזית, ולאחר מכן השתתפה בקרבות בפרוסיה המזרחית, שם לחמה עד סוף המלחמה.
הנרי נוקס
הנרי נוקס (באנגלית: Henry Knox; 25 ביולי 1750 – 25 באוקטובר 1806) היה קצין בכיר בצבא הקונטיננטלי של שלוש עשרה המושבות, ומאוחר יותר, בצבא ארצות הברית. כיהן גם כמזכיר המלחמה הראשון של ארצות הברית משנת 1789 עד 1794.
נוקס נולד וגדל בבוסטון, מסצ'וסטס, שם החזיק בבעלותו חנות ספרים שניהל אותה בעצמו. הוא טיפח ידע בהיסטוריה צבאית ואף הצטרף לפלוגת תותחנים מקומית. כאשר פרצה מלחמת העצמאות האמריקנית בשנת 1775, הוא התיידד עם המפקד העליון של הצבא הקונטיננטלי, גנרל ג'ורג' וושינגטון, ועלה בדרגות במהירות עד שנהיה לקצין התותחנים הראשי של הצבא הקונטיננטלי. במסגרת תפקידו הוא ליווה את וושינגטון ברוב המערכות שלו, והייתה לו מעורבות בפעולות גדולות ורבות של המלחמה. הוא הקים מרכזי הדרכה עבור תותחנים ומתקנים לייצור כלי נשק שהיו נכסים בעלי ערך רב לאומה הצעירה.