בשנת 1988 יזם המפיק מיקי פלד את העלתו המחודשת של המחזמר. אך מכיוון שזכויות היוצרים של המחזמר המקורי שהפיק גיורא גודיק, הוחזקו בידי שמונה יוצרים שונים, שהיה צריך לקבל את הסכמתם, יזם יחד עם יגאל מוסינזון, יצירת מחזה המשך עם עלילה העוקבת אחרי "קזבלן" המבוגר בעשרים שנה. רעיון נוסף שעלה היה להפיק סרט בשם "מה קרה לקזבלן", עם יהורם גאון בתפקיד הראשי, בו קזבלן הוא אבא לילד מכור לסמים. לבסוף הצליח פלד להשיג את הסכמת כל בעלי הזכויות להפיק שוב את המחזמר המקורי, עם יהורם גאון בתפקיד הראשי. גאון היה שותף בהפקה, באמצעות חברת "חמש חמש הפקות" בה היה שותף, והיה זכאי ל-50% מהרווחים, בנוסף לתשלום על כל ערב בו הופיע. לטענת המפיק פלד, הוא השקיע מיליון וחצי שקל בהפקה. החזרות החלו ביוני 1989, ועוד לפני הצגת הבכורה היה ביקוש לכרטיסים והמפיקים הוסיפו הצגות יומיות של המחזמר ללוח המופעים.
הצגת הבכורה של המחזמר נערכה בהיכל התרבות בתל אביב, ב-6 באוגוסט 1989. בין משתתפי המחזה היו: דינה גולן בתור רוזה, אריק לביא, יוסי ידין, דני שטג, רחל אטאס, שלמה תרשיש ואריה אליאס. ההפקה גם כללה להקה של 25 רקדנים ותזמורת. המחזמר זכה אמנם להצלחה בקופות, אך ההפקה נקלעה לחובות כבדים, מאחר שההכנסות לא כיסו את ההוצאות. הוחלט להעביר את ההפקה מ"היכל התרבות" לאולם הסינרמה, שהוסב באותה עת לאולם תיאטרון והושכר בסכום נמוך יותר, בנוסף קוצץ מספר המשתתפים. בתחילת 1990, מונה מפרק זמני לחברה שהוקמה לצורך הפקת המחזה, אך הוא המשיך להציג כמה שבועות, וירד לבסוף לאחר כ-100 פעמים. חברת "חמש חמש הפקות" צברה חובות של כשני מיליון שקלים, ונכנסה להליכי פירוק בסוף 1991.
הפקת 2012.
בשנת 2005 רכש המפיק עודד פלדמן את הזכויות להפקת המחזה, ותכנן להעלות אותו באולם "הבימה" המחודש. שנה אחר כך מונה פלדמן למנהל תיאטרון חיפה והחל בהכנות להעלאת המחזה בתיאטרון זה בתחילת 2007. אולם פלדמן עזב את תיאטרון חיפה זמן קצר אחר כך. בשנת 2011 רכש "הקאמרי" את הזכויות, לאחר שהחוזה של פלדמן היה מוגבל לחמש שנים. בתגובה תבעה את "הקאמרי".
לאחר שנדחתה התביעה על זכויות יוצרים, החלה הפקת המחזמר ב"קאמרי" ביולי 2012, בבימוי של צדי צרפתי, שלתפקיד הראשי לוהק עמוס תמם. הצגת הבכורה נערכה ב-21 בנובמבר 2012, שלצידו של עמוס תמם שיחקו איציק כהן, שלמה וישינסקי, תמר שם אור, מיי פיינגולד ועוד.
עיבודים קולנועיים.
הסרט היווני.
כבר בינואר 1955 מכר יגאל מוסינזון את הזכויות להפקת סרט על פי המחזה לבמאי פיטר פריי וקבוצת משקיעים, שלא לא הפיקה לבסוף את הסרט. בתחילת 1961 רכש את הזכויות הבמאי לארי פריש יחד עם משקיע מדרום אפריקה. תחילה ביקש לצלם את הסרט בישראל, אך לא קיבל אישור ובחר לצלם אותו באולפני קולנוע באתונה שביוון, שם גם עלויות ההפקה היו נמוכות יותר. את התסריט כתב אלכס מיימון (על פי המחזה של מוסינזון) וביים לארי פריש. את קזבלן גילם ניקוס קורקולוס ואת רחל קסניה קלוגרופולו. הסרט היה דובר אנגלית, אך הדיאלוג כלל מדי פעם מילים בעברית. הצילומים הסתיימו בקיץ 1962. אולם הוא עלה לאקרנים רק בסוף 1964 בשם "קזבלן". בישראל הוקרן הסרט עם סיווג "רק למבוגרים" וזכה לביקורות קטלניות. גם בעולם התקבל הסרט בביקורות צוננות.
הסרט הישראלי.
בשנת 1973 הפך "קזבלן" לסרט קולנוע בבימויו של מנחם גולן, שכתב את התסריט יחד עם חיים חפר. כמו במחזמר, גם בסרט מכבב יהורם גאון. לצידו שיחקו גם אפרת לביא, יוסי גרבר, מנחם עיני, אריה מוסקונה, יהודה אפרוני, חיים בנאי, יעקב בן-סירא, אתי גרוטס, מישא אשרוב, עמוס טל שיר, מוצי אביב, ג'טה לוקה, אברהם רונאי ואריה אליאס.
בעוד שעלילת המחזה "קזבלן" מתרחשת ב"שטח הגדול" (כיום גן הפסגה), הרי שבשנות ה-70 לא נותר כמעט שריד ממקום ההתרחשות המקורית, והסרט צולם בשכונת מנשייה הסמוכה, שעמדה באותה עת בפני הריסה.
עם כ-1,222,500 כרטיסים שנמכרו (בעוד אוכלוסיית ישראל היהודית באותה תקופה עמדה על כ-2,845,000), "קזבלן" הוא הסרט השני הנצפה ביותר בתולדות הקולנוע הישראלי; רק סרט הקולנוע "אסקימו לימון", שמכר כ-1,350,000 כרטיסים, עולה עליו.
ישראל אהרוני (זואולוג)
ישראל אהרוני (אהרונוביץ) (Israel Aharoni; כ' בתמוז ה'תרמ"ב, 7 ביולי 1882 – 9 באוקטובר 1946) היה זואולוג, חלוץ מדעי החי בארץ ישראל וראשון לחוקרי עולם החי בספרות העברית, מרצה לזואולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה.
אהרוני נולד בשנת 1882 בעיירה וידזה שבפלך וילנה שבמערב האימפריה הרוסית (ליטא). אביו, הרב אברהם יוסף אהרונוביץ, ראש הישיבה המקומית ומחבר הספר "נדחי ישראל", נפטר בטרם היוולדו, ובגיל שנתיים התייתם גם מאמו. בהיותו יתום מהוריו התחנך בבית סבתו הרבנית מלכה, אלמנת הרב דוד'ל גרודינו, רבה של שירווינט ואחר-כך של ווידז (נכד נוסף שלו היה הזמר הרמן ידלובקר ). למד ב"חדר" ובישיבת טֶלְז, עד שבגיל 13 ברח לעיר פראג. שם סיים את לימודיו בגימנסיה, ולאחר מכן למד באוניברסיטת פראג זואולוגיה ופילולוגיה שמית (בייחוד ערבית). עוד בהיותו בגימנסיה ייסד ביחד עם אגון קיש עיתון ציוני, ובעת שלמד באוניברסיטה לימד עברית באגודת הסטודנטים הציונית "בר כוכבא" ובאגודה הציונית "יודישר פולקספֶרֶיין" (Jüdischer Volksverein).
בשנת 1901 עלה לארץ ישראל, ולימד בבית הספר ברחובות וב"בצלאל" בירושלים. היה מראשוני הזואולוגים העבריים. את תחייתו היהודית-עברית, השראתו למקצועו, העיד, שאב ממפעל האדירים של ש"י אברמוביץ, ספר תולדות הטבע. יחד עם יחזקאל חנקין, איש השומר, היה יוצא למסעות ציד שעזרו לו במחקריו. אהרוני גילה מינים של בעלי חיים חדשים למדע. הוא היה עד למינים רבים שכיום כבר נעלמו מנוף ארצנו עקב ציד מוגבר והתרחבות האוכלוסייה. הוא שהביא את האוגר הזהוב לעולם המערבי, ושאול אדלר הפך אוגר זה לחיית מעבדה פופולרית. אהרוני השתתף גם בציד הפרטים האחרונים של הדוב החום הסורי בהר החרמון ב-1917. את מסעותיו והרפתקאותיו הרבים, בארץ ובסביבתה, תיאר וסיכם בספרו: "זכרונות זואולוג עברי".
היה נשוי ליהודית בת שלמה גולדין, ואב לשניים: ד"ר בת-שבע אהרוני, אף היא זואולוגית, ששימשה כעוזרתו והמשיכה את עבודתו; ופרופ' יוסף אהרוני (Aharoni Joseph), פיזיקאי בחו"ל, שלאחר צאתו לגמלאות ושובו לישראל הקדיש את מרצו לשפה העברית ולתיקון הכתיב העברי.
אהרוני נפטר בירושלים ב-9 באוקטובר 1946, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. בתקופת ירושלים המחולקת נהרס קברו, ולאחר מלחמת ששת הימים לוקטו עצמותיו בידי החברה קדישא ונקברו מחדש בקבר אחים.
על שמו של אהרוני קרויים רחובות בערים ירושלים ורחובות.
בתו, בת-שבע אהרוני, כתבה ספר על תולדות חייו של אביה, שנותר בכתב יד.
ברומן "תמול שלשום" לש"י עגנון ישנו מפחלץ חיות בשם ארזף. אהרוני טען כל חייו כי עגנון ביסס את דמותו של ארזף עליו, על פי ראשי התיבות: 'אהרוני - ראש זואולוגֵי פלשתינה'. עגנון לא הכחיש במפורש את הטענה על ההשראה לדמות, אך כן הכחיש את טענת ראשי התיבות במילים: "ואתה חושד אותי שקראתי לארץ ישראל פלשתינה?".
ספריו.
לאחר מותו:
בניין קומקאסט
בניין קומקאסט (באנגלית: Comcast Building; לשעבר בניין ג'י אי, באנגלית: GE Building) הוא גורד שחקים השוכן ברוקפלר פלאזה 30, מרכז רוקפלר, מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה של 259 מטרים והוא בעל 69 קומות מעל מפלס הרחוב וקומת מרתף אחת. הוא תוכנן על ידי האדריכל ריימונד הוד בסגנון אר דקו, ונבנה בין השנים 1931–1933 ביוזמת משפחת רוקפלר.
הבניין נקרא במקור "אר סי איי" (RCA) אך שמו שונה רשמית בשנת 1988, לאחר שחברת ג'נרל אלקטריק (ג'י אי) רכשה אותו. בשנת 2015 רכש אותו תאגיד התקשורת קומקאסט (אבי חברת NBCUniversal, הכוללת רשתות טלוויזיה ותקשורת רבות, שהידועות שבהן הן NBC, NBC News ו-MSNBC), והחליף את השלט GE בחזית ל-Comcast Building. כעת מוכר גם בשם "בניין קומקאסט".
בשנת 2014 הושלם בו שיפוץ פנימי כללי בעלות של 170 מיליון דולר אמריקאי.
היסטוריה.
בשנת 1933 הסתיימה בנייתו של בניין RCA כחלק מהקמת מרכז רוקפלר. האדריכל ריימונד הוד הוביל את צוות האדריכלים שנשכרו על ידי משפחת רוקפלר - יוזמת הקמת המתחם. שמו של הבניין נגזר משם השוכר העיקרי בו דאז, תאגיד הרדיו של אמריקה (Radio Corporation of America, בקיצור RCA), שנוסד בשנת 1919 על ידי חברת ג'נרל אלקטריק. הבניין היה הראשון בו תוכנן פיר מעליות מרכזי ובו מרוכזות רוב המעליות שמשרתות את הבניין. במהלך הבנייה צולמה "ארוחת צהריים על גורד שחקים" בידי הצלם, צ'ארלס קלייד איבטס (Charles Clyde Ebbets). בתצלום נראים פועלים הסועדים ארוחת צהריים על אחת הקורות בקומה ה-69, כשברקע נופה של העיר ניו יורק. חברת השידור הלאומית (National Broadcasting Company או בקיצור NBC), גם היא בבעלות ג'נרל אלקטריק, שכרה שטחים בבניין גם כן.
משרדה של משפחת רוקפלר היה בחדר 5600 בקומה ה-56. משרד זה כיום שייך ל-Rockefeller Family &amp; Associates והוא משתרע מהקומה ה-54 עד הקומה ה-56 בבניין. בקומת המרתף בבניין ישנה כספת השייכת לג'ון ד. רוקפלר והגישה אליה מתבצעת דרך מעלית פרטית ממשרדו.
בשנת 1985 קיבל הבניין מעמד של מבנה היסטורי לאומי. בשנת 1988 הוחלף שמו הרשמי לבניין ג'י אי, שנתיים לאחר שחברת ג'נרל אלקטריק רכשה מחדש את RCA.
מכתובתו הרשמית של הבניין נגזר שמה של קומדיית המצבים, "רוק 30", שעלילתה עוקבת אחר השחקנים ואנשי הצוות של תוכנית טלוויזיה בדיונית והיא מתרחשת בעיקרה בבניין.
תיאור הבניין.