לאחר שנת 1839 כמה מאות מאנוסי משהד היגרו להראת כדי שיוכלו לחזור בגלוי ליהדותם. הם החיו את הקהילה היהודית הקטנה בהראת שמנתה עד בואם כ-40 משפחות, וסוחרים רבים מקרבם הגיעו לעמדות בכורה בסחר האזורי בין הודו לפרס שעבר דרך הראת. עם זאת בשנת 1856 נכבשה הראת על ידי השליט הקאג'ארי נאסר א-דין שאה קאג'אר, בסיוע של קבוצות שיעיות מקומיות. עוד באוקטובר של אותה שנה נאלץ הצבא הקג'ארי לנסוג מהראת מפני איום בריטי, אך עם נסיגתם החיילים הקג'ארים בזזו את רכושם של 5,000 יהודי העיר וגירשו אותם אזוקים, בחודשי החורף, למחנה מעצר ליד משהד, מרחק 14 ימי הליכה. היהודים הואשמו בסיוע לתושבי הראת הסונים ובפנייה לבריטים כנגד השלטון הקג'ארי, וכנראה החיילים הקג'ארים גם חמדו ברכושם של יהודי העיר ובאבנים יקרות שהיו בידיהם. יהודים רבים נהרגו במהלך הגירוש מהראת למחנה המעצר, ונוספים נפטרו עקב התנאים הקשים במחנה המעצר עצמו, בו הם שהו למעלה משנתיים. הם שוחררו ממנו לבסוף לאחר שנעשו מאמצים לטובתם מצד הקהילה המקומית של אנוסי משהד.
יהודי אפגניסטן סבלו ממאורעות קשים גם בהמשך כחלק מהסכסוך בין אפגניסטן לאיראן (1859–1880). בשנת 1885 רכושם של כ-250 יהודי קאבול הופקע והם עצמם גורשו לאזור העיר טרמז, ומשם המשיכו לסמרקנד. ההפקעה והגירוש התרחשו לאחר שהיהודים הואשמו על ידי השלטון בהעברת כספים לחו"ל ובייקור מחירם של מוצרים שונים.
לאורך העת החדשה יהודי אפגניסטן ניהלו קשרים קרובים גם עם קהילת יהודי בוכרה, ובשנות ה-20 של המאה ה-20 הגיעו לאפגניסטן מספר רב של מהגרים יהודים בוכרים שברחו מפני נא"פ, תוכנית כלכלית שהנהיגה ברית המועצות וגרמה לסבל רב ליושבי אזור בוכרה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 ובמהלך מלחמת העולם השנייה, הממשל האפגני נקט במדיניות פרו-גרמנית עקב מאבקיו הרבים עם הקולוניאליזם הבריטי באזור. סוכנים רבים של גרמניה הנאצית פעלו באפגניסטן, ובהשפעתם מצב היהודים בערים האפגניות השונות התדרדר, והתרבו מקרי התנכלות, סקילה, מלקות, גירוש והרג של יהודים. על היהודים חלו הגבלות בתחומים כגון תעסוקה וחופש תנועה.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 שכנו בערים הראת, קאבול ובאלך כ-4,000 יהודים, והגדולה מבין הקהילות הייתה הראת. משנות ה-30 היה אסור ליהודים לחיות באזורים הכפריים של אפגניסטן ובערים אחרות, והם גרו בשלוש ערים אלו בלבד. לפני כן היו קהילות יהודיות גם במיימנה, מזאר-י שריף וערים נוספות.
יהודי אפגניסטן דברו בניבים שונים של השפה הפרסית. לאנוסי משהד שהיגרו לאפגניסטן היה דיאלקט ייחודי משלהם, וכך גם למשפחות שהיגרו מבוכרה לאפגניסטן ודברו לעיתים גם בוכרית (טג'יקית-יהודית). לעומת זאת יהודים בודדים בלבד דברו פשטונית, השפה של רבים מיושבי אפגניסטן המשתייכים לשבטים הפשטונים. עם זאת, לבושם ושפתם של יהודי אפגניסטן הושפעו גם מהתרבות האפגאנית שסבבה אותם ולכן היו שונים משל יהודי פרס השכנים, על אף ששתי הקהילות השתייכו למרחב דובר הפרסית.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הייתה נהירה של עשרות משפחות לארץ ישראל. בין העולים לארץ ישראל בתקופה זאת היו הן מעשירי הקהילה ומוביליה כגון ר' מתתיה גרג'י וכן מפשוטי הקהילה. במחצית המאה ה-20 דרכי מעבר רבים לישראל היו נעולים בפני יהודי אפגניסטן עקב העוינות לישראל של הארצות המוסלמיות, אך בדרכים שונות משנת 1951 ועד 1967 עלו למדינת ישראל כ-4,000 יהודים מאפגניסטן.
בשנת 1990 נמנו בכל אפגניסטן רק כ-15 משפחות יהודיות. רובן המכריע עזבו במשך השנים את אפגניסטן לאוזבקיסטן, הודו וטורקמניסטן. בשנת 2005 היו שני יהודים בלבד בקאבול ואחד מהם, יצחק לוי, נפטר בשנת 2005 בגיל 69 וגופתו הועלתה ארצה. היהודי השני, זבולון סימן-טוב, שככל הידוע היה היהודי האחרון באפגניסטן, עזב את המדינה בספטמבר 2021. ישנן שמועות על קיומן של עוד שש משפחות יהודיות בעיר הראת, אך ידיעות אלה לא אומתו עדיין.
מוסדות דת של הקהילה.
בית הכנסת ליוצאי אפגניסטן בירושלים "ישועה ורחמים" ברח' רייכמן בשכונת בית ישראל, בראשות הרב אברהם יונה, במקום פועל גם כולל "נתיב בנימין" בראשות הרב ברוך סימן טוב.
בית הכנסת של יוצאי אפגניסטן פזורים ברחבי, תל אביב, בני ברק, רעננה ועוד.
רבנים מבני העדה, הרב צבי סימן טוב – הרב הראשי, והרב ינון יונה – הרב הספרדי של שכונת גבעת שאול בירושלים.
צבי אלימלך מדינוב
סטונהנג'
סטונהנג' (באנגלית: Stonehenge) הוא מונומנט פרהיסטורי השוכן במישור סולסברי שבמחוז וילטשייר באנגליה, כ-8 קילומטרים צפונית לעיר סולסברי. סטונהנג' הוא אחד מהאתרים הפרהיסטוריים המפורסמים בעולם, והוא מורכב מתעלה מעגלית רדודה שעל גדתה הפנימית בנויה סוללת עפר המקיפה מעגל גדול של אבנים עומדות שבמרכזו חמישה טריליתונים בצורת פרסה. הארכאולוגים סוברים שהאבנים העומדות הוצבו במאה ה-22 לפנה"ס, והסוללה המקיפה אותם ביחד עם התעלה, המרכיבים את החלק הקדום ביותר של המונומנט, מתוארכים למאה ה-31 לפנה"ס. האתר והאזור הקרוב אליו הוספו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-1986 ביחד עם האתרים סביב אייווברי בשם סטונהנג', אייווברי ואתרים נלווים, ולמקום מעמד של אתר ארכאולוגי מוגן לפי החוק הבריטי. סטונהנג' עצמו שייך לכתר הבריטי ומנוהל על ידי קרן המורשת האנגלית (גוף בתוך מחלקת התרבות, התקשורת והספורט של ממשלת בריטניה), ואילו האזור המקיף את סטונהנג' מנוהל על ידי הקרן הלאומית
אטימולוגיה.
הארכאולוג הבריטי כריסטופר צ'יפנדייל (Christopher Chippindale) מתאר בספרו את מוצאו של השם "סטונהנג'" מצירוף המילים "stān" שמשמעותה אבן, ו"hencg" שמשמעותה ציר (משום שמשקופי האבן מונחים על האבנים העומדות כמו צירים) - שתיהן באנגלית עתיקה. לחלופין ייתכן שחלקו השני של השם בא מהמילה "hen(c)en" שמשמעותה תלוי (מלשון תלייה) או גרדום או מכשיר עינויים. מכשירי העינויים בימי הביניים הורכבו משני אנכים המחוברים על ידי משקוף, הדומים לטריליתונים, וזאת בניגוד למבנים מודרניים יותר הבנויים בצורת האות רי"ש.
מהמילה הנג' (henge) נטבע שמו של סוג של אתר ארכאולוגי. הארכאולוגים מגדירים הנג' כסוללת עפר מעגלית היוצרת מתחם מגודר וסגור שאליה צמודה תעלה פנימית. בדומה למקרים אחרים במינוח הארכאולוגי, מדובר במונח שמקורו עתיק. את אתר סטונהנג' לא ניתן להגדיר כהנג' אמיתי משום שבו התעלה מקיפה את הסוללה ולא להפך. למרות שסטונהנג' הוא בן גילם של אתרים נאוליתיים ומעגלי אבן אחרים, הוא נחשב בדרכים רבות ללא טיפוסי. כך לדוגמה בטריליתונים שעדיין עומדים במרכז האתר הקורה האופקית (המשקוף) מחוברת לקורות האנכיות באמצעות שגם ומגרעת, שיטת בנייה ייחודית. סטונהנג' קשור בצורה רופפת לאתרים הנאוליתיים האחרים באיים הבריטיים כמו טבעת ברודגאר.
היסטוריה.
מתחם סטונהנג' נבנה במספר שלבים שהתפרסו על פני כ-3,000 שנים, אם כי ישנן עדויות לפעילות בתקופות מוקדמות ומאוחרות יותר, וייתכן כי גילו של האתר הוא אף 6,500 שנים.
התיארוך וההבנה של שלבי הפעילות השונים בסטונהנג' אינם משימה פשוטה; בין הגורמים המקשים על ביצוע תיארוך: תיעוד גרוע של חפירות ארכאולוגיות שנערכו בעבר, עיוותים בקירטון הטבעי שנגרמו כתוצאה מהשפעות קדם קרחוניות ומחילות שנוצרו על ידי בעלי חיים. התיארוך המקובל והמוסכם על ידי הארכאולוגים מפורט להלן. השלבים המוזכרים בטקסט ממוספרים ומסומנים בשרטוט, המתאר את האתר כפי שהוא היה ב-2004. בשרטוט הושמטו המשקופים של הטריליתון מטעמי בהירות. חורים שאינם מכילים אבנים, ולא הכילו בעבר, מסומנים כמעגלים פתוחים והאבנים שניתן לראות כיום צבועות בצבע מיוחד.
לפני בניית סטונהנג' (מאז 8000 לפנה"ס).
מספר ארכאולוגים גילו מתחת למגרש החנייה המודרני ארבעה בורות אבן טבעיים המתוארכים לשנת 8000 לפנה"ס בקירוב. בור חמישי שהתגלה במקום עשוי להיות בור טבעי. בבורות אלה היו עמודי אורן בקוטר של 75 ס"מ שנבנו ולאחר מכן הוזנחו. שלושה או ארבעה בורות ניצבו לאורך ציר המוביל ממזרח למערב, וייתכן שנודעה להם חשיבות טקסית. לא ידוע על מבנים מקבילים בבריטניה מאותה תקופה, אך בסקנדינביה התגלו אתרים דומים. באותה תקופה מישור סולסברי היה עדיין מיוער, אך 4,000 שנים לאחר מכן, בתקופת האבן החדשה וכאשר החוואים הראשונים החלו לברא את היערות ולנצל את הקרקע למטרות אחרות, נבנה מונומנט גדול במרחק של 600 מטרים צפונית לאתר. באזור שמסביב לסטונהנג' נבנו מספר אתרים נאוליתיים מוקדמים.
סטונהנג' 1 (3100 לפנה"ס).
המונומנט המעגלי הראשון שהורכב מסוללה וממכלאה סגורה נבנה מקירטון שמקורו בתקופת הקרטיקון העליון (7 ו-8), וקוטרו היה כ-110 מטרים. אל המתחם הובילו כניסה גדולה בצידו הצפון-מזרחי וכניסה קטנה יותר בצידו הדרומי (14). המונומנט ניצב באמצע כר דשא פתוח. הבנאים הניחו עצמות איילים ושוורים ומספר כלי צור מעובדים בתחתית החפיר. העצמות היו עתיקות בהרבה מאשר קרני האיילים ששימשו לחפירת החפיר והאנשים שקברו אותן השתמשו בהן עד שקברו אותן. אף שהחפיר רציף הוא נחפר במספר שלבים, בדומה לחפירים סגורים אחרים באזור. העפר שהוצא מהחפיר נערם והפך לסוללה. שלב זה, הנחשב לראשון, מתוארך למאה ה-31 לפנה"ס, ולאחר מכן החל החפיר להתמלא בטין באופן טבעי ולא תוחזק. בחלק החיצוני של האזור המתוחם נחפר מעגל של 56 בורות, שכל אחד מהם היה בקוטר מטר בקירוב (13), והם קרויים "בורות אובריי" על שם ג'ון אובריי הנחשב לראשון שזיהה אותם. ייתכן כי הבורות הכילו עצים עומדים ויצרו מעגל עץ, אך אין ראיות המאששות זאת. סוללה חיצונית קטנה מעבר לחפיר מתוארכת גם היא לאותה תקופה.
סטונהנג' 2 (3000 לפנה"ס).