בשנת 1967 כאשר הנהלת חברת סאאב החליטה להגדיל את נפח מנוע הסאאב 96, נבדקו המנועים של וולוו b18, טריומף 1300, מנוע 4 צילינדרים V4 לנצ'יה, מנוע הילמן אימפ, מנועי פולקסווגן ואופל, ולבסוף הוחלט על מנוע פורד טאונוס 15m.
במודל 1965, החלון הקדמי הוארך, ובמודל 1968 שני החלונות מלפנים ומאחור הורחבו מעט.
תחרויות מרוץ מכוניות.
בראלי השוודי הבינלאומי ה-24 בשנת 1973 ניצחה הסאאב 96, וכן בראלי השוודי הבינלאומי ה-26 בשנת 1976
סאאב 96 ומשה דיין.
ב-1 ביוני 1967, כאשר מונה משה דיין לשר הביטחון, של מדינת ישראל, הגיע דיין בסאאב 96 הפרטית שלו, לישיבת הממשלה הראשונה שהשתתף בה, שהתקיימה בירושלים, כשהוא נוהג לבדו.
סינופסיס
תוספות טוך
לידה פעילה
לידה פעילה היא השם שטבעה ג'נט בלאסקאס לתהליך בו האישה היולדת לוקחת חלק פעיל בלידה. זו מהווה אלטרנטיבה הוליסטית לתהליך הלידה המקובל בבתי חולים.
לידה פעילה – הספר.
ג'נט בלאסקאס כתבה את הספר 'לידה פעילה' בשנת 1992 וחוללה מהפכה. לאחר חוויות אישיות ומחקר ארוך ורחב שערכה בלאסקאס היא מסבירה כי לידה פעילה היא לידה טבעית, שבמהלכה נענית היולדת לאינסטינקטים הטבעיים שלה ולהיגיון הפיזיולוגי של גופה. הספר שכתבה מציע לקהל היולדות, מלוויהן ואנשי המקצוע מידע עדכני, ייחודי ומקיף, תוך התייחסות למציאות הקיימת בישראל, לאפשרויות ליישום לידה פעילה בארץ (כולל מרכזים, קורסים ואתרי אינטרנט) ולמחקרים עכשוויים. בנוסף מציע הספר הסברים על היתרונות והחסרונות של ההתערבויות הרפואיות המקובלות בלידה, עצות ליצירת סביבה נוחה ותומכת ללידה, בבית החולים או בבית, הצעות לתנוחות שיסייעו להתקדמות הלידה ולהתמודדות טובה יותר עם הכאב, ומידע על אמצעי טיפול הוליסטיים להיריון וללידה.
רקע לצמיחתו של המושג לידה פעילה.
ישנן עדויות ללידות בימי קדם בהן נשים ילדו בתנוחות זקופות, נתמכות על ידי נשות מקצוע ובנות משפחתן. מתגליפים ופסלים ניתן לראות כי נשים נהגו ללדת בתנוחות זקופות תוך היעזרות בכבידה ובתנועה. בעדויות מתרבויות שונות נראות יולדות הנתמכות בנשים נוספות סביבן, ונתגלו עדויות לפולחנים שמעידים על תפיסה חיובית של מעגל הפוריות הנשי, ובשיאו הלידה. עם התרחקות האדם מהאדמה והשבטיות, וכניסתה של המודרנה ההתייחסות ללידה ולנשים בכלל החלה להשתנות. התיעוש ההולך וגובר, והתפתחות הכלכלה הקפיטליסטית חוללו שינויים מרחיקי לכת במשפחה הגרעינית ובחברה המסורתית.
לידה.
תהליך פיזיולוגי.
תהליך הלידה מבחינה פיזיולוגית מתואר לרוב בחלוקה לשלושה שלבים:
תהליך הורמונלי.
מחקרים רבים מצביעים על כך שתהליך הלידה מעורר ומווסת על ידי פעילות גומלין הורמונלית, בגופם של האם והתינוק גם יחד. הורמונים אלו משדרים אותות כימיים אשר מגרים את פעילות הרחם ומווסתים אותה לאורך הלידה כולה. אותם הורמונים השולטים בפעילות הרחם בעת הלידה ומקדמים אותה, הם שמעוררים את התנהגותה האימהית של האישה לאחר הלידה. במהלך הלידה ולאחריה מציפות את האם והתינוק כמויות גדולות של הורמון האוקסיטוצין. אותו הורמון אשר מווסת את כיווצי הרחם, מופרש גם בהנקה ובעונג מיני, ומשפיע על ההתאהבות הראשונית בין אם לתינוק.
תהליך רגשי.
לצד מערכות הגוף השונות אשר פועלות בתיאום במהלך הלידה, ישנן התרחשויות פנימיות בעולם הרגש אשר משפיעות על התהליך. לידה היא אירוע אחד ברצף של אירועים ההופכים אשה לאם. במהלך ההיריון, לקראת צאתו של תינוק אל העולם, מתעוררים עולמות פנימיים. מגוון עצום של רגשות יכול להתגלות – פחד, התרגשות, שמחה, עצב, ציפייה, חשש ואף חרדה. כל רגש שעולה מבקש התייחסות ויש לו מקום בתהליך. הפרשת ההורמונים מקדמי הלידה תלויה, בין היתר, בתחושותיה של האישה. באם תרגיש בטוחה ונתמכת תהיה חופשיה לשחרר את המתח בגופה ולאפשר לו להפריש את ההורמונים הדרושים. קרוב לוודאי שאישה תחוש בעת הלידה טלטלה של רגשות עזים – מייסורים לאקסטזה, מייאוש וחולשה לאומץ ועוצמה, מתשישות לכוחות שלא ייאמנו. הלידה היא תהליך של התרוקנות והתמלאות ועל כן המקצבים הטבעיים של הגוף נעים יחד עם גלי הרגשות. ישנה חשיבות עצומה לתמיכה והכרה ברגשות אלו. פרטיות וסביבת לידה שלווה הכרחיים כדי לאפשר לאם לייצר באופן טבעי רמות גבוהות של הורמונים החיוניים הן לצירים יעילים והתקדמות הלידה, והן ליצירת הקשר הראשוני החזק בין אם לתינוק מיד לאחר הלידה.
היסטוריה של כאב ופחד בלידה.
בראשית ימיה של הרפואה, אבות הרפואה המערבית ביוון העתיקה – היפוקרטס ואריסטו, לא ציינו כאב וסבל בתצפיות שלהם על נשים בהריון ובלידה. הם הדגישו את החיבור בין גוף לנפש, חשיבות ההרפיה העמוקה במהלך הלידה ונוכחותם המועילה של תומכי ותומכות לידה אשר מטפלים ביולדת. מאה שנים לפני הולדת ישו, הרופא היווני סוראנוס איגד את כל כתביהם של אריסטו והיפוקרטס.
סוראנוס הדגיש את חשיבות ההקשבה לתחושותיהן וצורכיהן של נשים יולדות ולא הזכיר שום נוכחות לכאב.
בסוף המאה השנייה לספירה התחזקו תופעות של שנאה והדרת נשים. נשים מרפאות, אשר בעבר היו חלק כה מהותי בחברה, הוצאו להורג בשל יכולות הריפוי שלהן אשר נחשבו ככישוף שטני. המיילדות, הנשים החכמות בעלות הידע המסורתי והמרפאות הוחרמו, הוקעו והפכו למוקד של שנאה יוקדת. ספריו של סוראנוס, ואתם רעיון הלידה הטבעית, הנתמכת ונטולת הכאב, הוחרמו איתן. מעתה ואילך נשים הופרדו בעת הלידה, הוכרזו כחוטאות בתאוות הבשר ונמנעה מהן כל עזרה ותמיכה. מקצוע המיילדות הוכחד, הנשים התומכות הועלמו והלידה הייתה נתונה לחסדיהם של כמרים ונזירים אשר הותירו את היולדות מבודדות. מכאן קצרה הדרך להפוך את הלידה לחוויה של פחד, כאב וייסורים.
בתחילת המאה השש עשרה נמצאו כתביו של סוראנוס ושבו אל עולם הרפואה. ספר המיילדות הראשון נכתב והמיילדות חזרה להיות מקצוע, אולם נתפסה כעיסוק מביש. עם גילוי הכלורופורם עלתה האפשרות לתת אותו בעת ביצוע תהליכים רפואיים כדי להקל על הכאב אך השימוש בו נאסר עבור נשים בלידה. התפיסה שהכאב בלידה הוא מטרת חייהן של נשים הובילה לפחד ומתח קיצוני אצל נשים לפני לידה והן חוו סבל רב.
באמצע המאה השמונה עשרה הורשו רופאים לטפל בנשים בלידה, אך רבים מהם הסתייגו בשל תדמית שלילית שהוצמדה לגברים שעסקו בכך. כך אירע שהרופאים שעסקו בלידה היו אלו הפחות מנוסים ופחות מקצועיים ונדרשו למצבים שלא בהכרח ידעו להתמודד אתם.
באמצע המאה התשע עשרה התעקשה המלכה ויקטוריה לקבל כלורופורם בעת הלידה ופתחה את הפתח לשימוש במשככי כאבים והרדמה עבור נשים בלידה. מאחר שתנאי הבית לא היו מתאימים לניטור תהליך ההרדמה הדבר הוביל למעבר מן הבית לבית החולים. נשים שביקשו הרדמה בלידה היו חייבות לצאת מבתיהן וללדת בבית החולים. למשפחה ולבני הזוג הייתה מעט מאוד שליטה במתרחש והלידה הפכה לאירוע רפואי.
המעבר מהבית לבתי החולים, ומתמיכת מיילדות לשליטה רפואית הפגיש יולדות עם גורל מר. מחלקות היולדות בבתי החולים היו מטונפות, ההיגיינה הייתה לקויה ותמותת האמהות והתינוקת הרקיעה שחקים. כיוון שהסבל והמוות במהלך לידה עדיין נתפסו כגזרה משמים שיעור התמותה הגבוה התקבל ללא תהיות, על אף שבקרב נשים שילד בבית שיעור תמותת האמהות והתינוקות היה נמוך בהרבה. המיתות בבתי החולים נגרמו בשל תנאי היגיינה לקויים וחשיפה למחלות של חולים סמוכים, ולא בשל סכנות או סיבוכים בלידה עצמה. הפחד מהמוות נהיה מזוהה עם הלידה.
נשים באותה תקופה למדו לפחד מהלידה. לידה כואבת ורווית סבל, עם סכנת חיים בצידה, הייתה העונש שנגזר על נשים לשאת.
בשנת 1860 הקימה פלורנס נייטינגייל מחדש את בתי הספר למיילדות. היא התעקשה שמחלקות היולדות בבתי החולים יאמצו את תקני הניקיון וההיגיינה שהיו נהוגים במחלקות אחרות בבתי החולים ודאגה שנשים יקבלו טיפול תומך ואדיב בהגיען ללדת. אך מרגע שהרדמה בלידה הייתה זמינה השתנתה הגישה הרווחת ללידות. מאי פיקוח וטיפול לקוי בידי רופאים רשלניים לשימוש יתר בתרופות ובפרוצדורות רפואיות. המדיקליזציה השתלטה על הלידה. נשים הפכו תלויות בהחלטות רפואיות ובהתערבויות. ההקלה האפשרית על כאבן של היולדות ונחיצותו ההכרחית של הצוות הרפואי הפכו למרכז העניין בתהליך הלידה.
מאז ועד היום הגישה השלטת ברוב העולם המערבי היא כי מוטב ללידה להתנהל בבתי החולים תחת השגחה רפואית. נהוג לחשוב כי הדרך הטובה ביותר שאשה יכולה לסייע לעצמה בהתמודדות עם הכאב היא לסמוך יותר על הנחיות הצוות הרפואי ופחות על הנחיות גופה שלה.
מדיקליזציה של הלידה.
החל במאה ה-19 עם המהפכה התעשייתית וההתקדמות הטכנולוגיות, הרפואה המודרנית לוקחת חזקה על המדע ומכאן על האפשרות לקבוע מה נכון ומה לא נכון ולהכתיב נהלים ופרוטוקולים. במאמרו "הרפואה כמוסד לפיקוח חברתי" (1972) אירווינג זולה טען כי, רוב ענייני היום יום המהווים את הקיום האנושי הפכו לבעלי עניין רפואי וכפופים בשל כך להגדרות רפואיות המחלקות בעזרת פרמטרים נתונים מהו "בריא" ומהו "חולה". חלוקה זו מעבירה את השליטה בתהליך המדיקליזציה מידיו של האדם הפרטי אל הממסד הרפואי. במאמר זה, זולה מחזק את התפישה כי על ידי מחקר וטיפול בפרט בידי הממסד הרפואי בלבד נשללות ממנו אפשרויות אלטרנטיביות להתמודדות עם מצבו ולטיפול בו.