Anabseh, G., Abdullah Sheikh Musa, Nader Masarwah, ( Eds.). (2011). In the Oasis of Pens, Studies in Arab Literature and Culture, In Honour of Professor Joseph Sadan. V.I Cologne-Germany and Baghdad, Kfar Qara’: al-Jamal Publication and Dar al-huda.
Albert Arazi, Ghaleb Anabseh Nader Masarwah,( Eds.). (2013). In the Oasis of Pens, Studies in Arab Literature and Culture, In Honour of Professor Joseph Sadan, V.II, Cologne-Germany and Baghdad, Kfar Qara’: al-Jamal Publication and Dar al-huda.
S. Moreh, G. Anabseh, E. Yunes (Eds.). (2014), Palestinian Literature and the Question of Modernism, The Arab Academic Institute for Education, Center for the Study of Arab Language, Society and Culture (following a conference in cooperation with the Hebrew University’s Departments of Islamic and Middle Eastern Studies and Arabic Language and Literature and the Lev Tziyon Center for the Study of Islam).
ביקורת ספרים.
Anabseh, G. (2005 A.). Language Education Policy: The Arab Minority in Israel. By: Muhammad Amara and ‘Abd al-Rahman Mar’i. (2004). Beit Berl Academic College and Kfar Qar’: The Center of Arabic Literature Studies and Dar al-Huda, Languages Problems and Language Planning. 29, (no.2 ). 207-210.
Anabseh, G. (2005 B.). Language Education Policy: The Arab Minority in Israel, By: M. Amara and Abdul Rahman Mar’i (2004). Beit Berl Academic College, Kfar Qar': Center for the Study of Arabic Literature and Dar al-Huda. Al-Karmil 25-26, 231-235.
Anabseh, G. (2006). Surving Sabils Built by Suleiman the Magnificent in Jerusalem: An Analytical Study. By: Muhammad Hamza al-Haddad. (2002). Kuwait: Kuwait University, Journal of Muslim Minority Affairs 26, (no. 2), 279-281.
Anabseh, G. (2011). Languages in Conflict: A Study of Linguistic Terms in the Arab-Israeli Conflict. By: M. Amara and A. Mar’i. (2008). Kfar Qar’ and Amman: Dar al-Huda and Dar al-fikir. Language Policy 10, ( no. 4), pp. 89–91.
Anabseh, G. (2015). Lexicon of the Major Themes in Mahmoud Darwish’s Poetry, (2012). By: Huseen Hamzah, The Arabic Language Academy In Israel, Al-Majalla 6, 201-204.
ספרי הראי&quot;ה קוק
אמדו במבה
השייח' אמדו במבה (אנגלית: Cheikh Amadou Bamba, ערבית: أحمد بن محمد بن حبيب الله אחמד אבן מוחמד אבן חביב אללה) היה מנהיג דתי סופי (Sufi) בסנגל וחי בין השנים 1850–1927 תחת השלטון הקולוניאלי הצרפתי. הוא נולד בכפר בשם מבקה (Mbacké) הממוקם מזרחית לעיר דקר, בירתה של סנגל. השייח' אמדו במבה היה מנהיג דתי, משורר ומייסד המסדר המורידי במדינה, אשר ניהל מאבק לא-אלים נגד השלטון הקולוניאלי הצרפתי (The Muridiyya).
ייסוד המורידיה.
השייח' אמדו במבה ייסד את המסדר המורידי בשנת 1883 בעיר טובה, כ-200 ק"מ דרומית לעיר דקר. המסדר המורידי הוא מסדר בזרם הסופי באסלאם הנפוץ בעיקר בסנגל ובגמביה. בראשית שנות השמונים של המאה ה-19 התיישבו במבה ומאמיניו בכפר שהפך בתוך כעשור לעיר. במבה נולד בשנת 1850 למשפחה מיוחסת בעלת מסורת ארוכת שנים של לימודים אסלאמיים. מגיל צעיר הוא בלט כמנהיג דתי כריזמטי ובטרם מלאו לו עשרים שנה ייסד את מסדר המורידיה. כיום המסדר הוא החזק ביותר מבחינה כלכלית ופוליטית בסנגל.
משנתו של השייח' אמדו במבה כללה דגש על שני ערכים עיקריים - פציפיזם וערך העבודה. במבה הוביל את המאבק בקולוניאליזם בארצו כמאבק לא-אלים. המאבק הפנימי-רוחני עומד בבסיס אמונתם של המאמינים הסופיים ובא לידי ביטוי במישור הפוליטי בכך שבתקופת השפעתו של במבה התנגדות אלימה בסנגל הייתה כמעט בלתי אפשרית. במבה כינה את המאבק הרוחני שניהל בקולוניאליזם הצרפתי והשפעותיו התרבותיות "הג'יהאד הגדול". כלומר, מאבק זה כלל לימוד ויראת אלוהים, ושלל את ההתנגדות האלימה באמצעות כלי נשק. על פי השקפתו של במבה, העבודה הפיזית שווה בערכה הרוחני לתפילה. מקורו של הערך המיוחס לעבודה אינו העושר או התועלת שמגיעה מפירות העבודה. העבודה עצמה היא זו שמאפשרת למאמינים המורידים להביע את הרעיון הסופי הנשגב של האהבה, המסירות והכניעה לאל.
גלות ושיבה.
ראשית גיבוש קהל מאמיניו התרחש על רקע הכיבוש הקולוניאלי הצרפתי בסנגל. בעקבות התנגדותו לשלטון הזר, במבה הוגלה מסנגל פעמיים לתקופות ממושכות. הגלות הראשונה הייתה בין השנים 1895–1902 לגבון, והגלות השנייה התרחשה בין השנים 1903–1907 ובה הוגלה למאוריטניה. הגלייתו של המנהיג הנערץ תרמה לביסוס כוחו והעניקה לאמונה בו מעין נופך מיסטי. סיפורי אגדות שונים מתקופות אלו הוסיפו למעמדו ותרמו לכך שלאחר הגלות הראשונה הוא חזר לטובה כקדוש.
לאחר שובו מן הגלות התמקד במבה במימד התאולוגי של הסופיות. מאמיניו הרבים הפיצו את המסר של המסדר בקרב קהלים רחבים ובנו את התשתית הארגונית והכלכלית של המסדר. הייחוד של הזרם הסופי באסלאם הוא בכך שהוא מאפשר שילוב אלמנטים אפריקאיים במסגרת האמונה המוסלמית. היכולת להכיל אמונות ומנהגים מקומיים שהאורתודוקסיה המוסלמית שללה, משום שראתה בהם שריד למנהגים טרום אסלאמיים, היא אחת הסיבות המרכזיות להתפשטותה של האמונה הסופית באפריקה.
מורשתו של במבה.
השייח' אמדו במבה נפטר בשנת 1927 ונקבר בעיר טובה. מדי שנה מתקיימת עלייה לרגל לטובה שבה מציינים המאמינים את מועד הגלייתו הראשונה של במבה מסנגל. העלייה לרגל מכונה "מאגאל" (Maggal) ובמהלכה מאות אלפי עולי רגל פוקדים את העיר וקוראים מכתביו של במבה. בנוסף לכך, עולי הרגל עורכים טקסי ד'יכר שמהווים חלק ניכר מהפולחן הדתי הסופי. טקס הד'יכר כולל לרוב מוזיקה ומחול מעגלי שנועד להביא את המשתתפים לחוויה דתית נעלה.
מורשתו של במבה באה לידי ביטוי בחשיבות שהוא העניק לערך העבודה ולמסרים של אי-אלימות ודו-קיום בין-דתי ופנים-אסלאמי. הצרפתים ראו בתחילה במסריו איום, אך הוא עצמו לא הטיף מעולם להתנגדות אלימה לכיבוש הקולוניאלי. תלמידיו, המורידים של ימינו, דוגלים גם הם בדו-קיום ובאי-אלימות. ניתן לטעון כי זהו אחד הגורמים שהשפיעו לטובה על יציבותה הפוליטית היחסית של המדינה, אשר לא סבלה מהפיכות צבאיות או ממלחמות אזרחים כמו מרבית מדינות היבשת מאז עצמאותה של סנגל בשנת 1960. כמו כן מורשתו של במבה בתרבות באה לידי ביטוי במגוון תחומים. לדוגמה, השיר "Cheik Amadou Bamba" שנכתב על ידי זמר הרגאיי המפורסם אלפא בלונדי מחוף השנהב בשנת 1996 ועוסק בדמותו ובעירו טובה.
ליפא שמעלצר
לאופולד הרביעי, נסיך ליפה
לאופולד הרביעי, נסיך ליפה (בגרמנית: Leopold IV. Fürst zur Lippe; 30 במאי 1871 – 30 בדצמבר 1949), היה נסיך ליפה בין השנים 1905–1918.
ביוגרפיה.
לאופולד נולד ב-30 במאי 1871 באוברקאסל שהשתייכה לממלכת פרוסיה, לארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד ולקרולינה, רוזנת ורטנסלבן, בתם של לאופולד אוטו, רוזן ורטנסלבן ומתילדה האלבך. לאופולד שירת בצבא הקיסרות הגרמנית עד לשנת 1894, ולאחר מכן למד מדעי המדינה באוניברסיטת בון ובאוניברסיטת ברלין.
בשנת 1895 מת וולדמאר, נסיך ליפה, ובמקומו עלה לשלטון אלכסנדר, נסיך ליפה שהיה ללא ילדים, ולא היה כל כך שפוי. בעקבות כך פרץ מאבק ירושה בין בית שאומבורג-ליפה לבין לאופולד מבית ליפה-ביסטרפלד. בשנת 1905 הכריע בית המשפט הקיסרי בלייפציג, שהנסיכות תעבור ללאופולד. וילהלם השני, קיסר גרמניה שהיה גיסו של אדולף, נסיך שאומבורג-ליפה, התרגז כל כך על ההחלטה, עד שבשל כך לא הגיע לטקס ההכתרה של לאופולד.
בשנת 1911 הותקפו לאופולד ואחיו יוליוס בעת מסעם, על ידי כנופיית פועלים איטלקים שזרקו עליהם אבנים, ויוליוס נפצע מפגיעת אבן בראשו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שדרג לאופולד את תוארי הענפים השונים של המשפחה, וב-24 בפברואר 1916 הכשיר את נישואי אחיו ברנהרד, נסיך ליפה לארמגארד פון קראם, והעניק לבניו ברנהרד ואשווין את התואר "נסיך ליפה-ביסטרפלד". ב-12 בנובמבר 1918 התפטר לאופולד מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית ותבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
לאחר עליית הנאציזם בגרמניה, כל שלושת בניו מאשתו הראשונה הפכו לחברי המפלגה הנאצית, ובנו הבכור ארנסט, נסיך הכתר של ליפה שהצטרף למפלגה במאי 1928, היה הנסיך הגרמני הראשון שעשה זאת. מכיוון שבניו מאשתו הראשונה התחתנו בנישואים מורגנטיים, הדיח אותם לאופולד בצוואתו משנת 1947 מראשות בית ליפה, ואכן לאחר מותו ב-30 בדצמבר 1949 בדטמולד, הפך בנו ארמין, נסיך ליפה לראש הבית.
משפחתו.
ב-16 באוגוסט 1901 התחתן לאופולד עם ברטה, נסיכת הסן-פיליפסטאל-בארכפלד, בתם של וילהלם, נסיך הסן-פיליפסטאל-בארכפלד ויוליאנה, נסיכת בנטהיים ושטיינפורט, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
ב-26 באפריל 1922 התחתן לאופולד עם אנה, נסיכת איזנבורג ובידינגן, בתם של ברונו, נסיך איזנבורג ובידינגן השלישי וברטה, רוזנת קסטל-רידנהאוזן, ממנה נולד לו בן אחד:
הקטור פיטרסון
הקטור פיטרסון (Hector Pieterson) (נולד ב-19 באוגוסט 1963- ונהרג ב-16 ביוני 1976) היה נער אשר נהרג בידי המשטרה בדרום אפריקה במהלך המהומות בסווטו. הקטור הפך לסמל של המהומות בסווטו, דרום אפריקה בשנת 1976, כאשר תמונה של הצלם סאם נזימה ( ) התפרסמה ברחבי העולם. בתמונה, נראה הקטור גוסס בידי אדם אשר גם לקח חלק מהמהומות, ולידו אחות של הקטור רצה. הקטור נהרג בגיל 13, כאשר המשטרה פתחה באש כנגד תלמידי בית הספר בעודם מוחים.