בהמשך, ב, מסופר שהמלך נבוכדנצר הקים פסל זהב ענק שסימל את מלכותה של בבל אשר לא תיגמר לעולם. נבוכדנצר ציווה שכאשר תנגן התזמורת ישתחוו כל האנשים לפסל. אנשים מבבל הלשינו על חנניה, על מישאל ועל עזריה שלא השתחוו לפסל, והם הובאו לפני נבוכדנצר כדי שייווכח בכך בעצמו. משעמדו בסירובם להשתחוות לפסל הם הושלכו לכבשן האש, אשר חומו הוגבר מעבר לרגיל בגלל שהכעיסו את המלך. מרוב החום בכבשן נשרפו בעצמם האנשים אשר הובילו את חנניה, את מישאל ואת עזריה לכבשן, אך השלושה נראו מתהלכים בתוך הכבשן עם דמות רביעית, הנראית על־פי המתואר כבן אלוהים (ככל הנראה, מלאך).
בספרים החיצוניים.
בתוספות לספר דניאל, המופיעות למשל בתרגום השבעים, נוסף קטע אשר אינו מצוי בתנ"ך. קטע זה כולל:
בדברי חז"ל.
חז"ל הוסיפו פרטים רבים המעצימים את הנס בכבשן האש. המדרש על שיר השירים למשל מספר שחנניה, מישאל ועזריה יכלו להתחמק משהות באזור שבו יידרשו להשתחוות לפסל, אך בחרו להיות שם ולא להשתחוות, אף על פי שהנביא יחזקאל סירב להבטיח להם שיינצלו מכבשן האש. לפי המדרש במסכת פסחים מן התלמוד הבבלי, יוּרְקָמִי שר הברד עמד וביקש לרדת ולקרר את האש אך המלאך גבריאל, שהוא שר האש, אמר שיהיה נס יותר גדול אם הוא יֵרד ויחמם את האש מבחוץ. נוסף על כך מסופר שם שהם אמרו את מזמור מספר תהילים, המופיע בקריאת ההלל.
הערכה למעשה חנניה, מישאל ועזריה.
בספרות חז"ל, מעשה חנניה, מישאל ועזריה בכבשן האש שימש מופת לקידוש השם. חז"ל הפליגו בחשיבות המעשה ואמרו (מדרש שוחר טוב על ): "באיזה זכות יצאו בני ישראל ממצרים? בזכות חנניה מישאל ועזריה". במסכת שמחות מצוינים פפוס ולוליאנוס, הרוגי המלכות ממרד התפוצות, כצאצאיהם של חנניה, של מישאל ושל עזריה, ואולי הכוונה היא צאצאיהם הרוחניים.
עם זאת בתלמוד (מסכת כתובות לג:) במסגרת דיון בשאלה איזה עונש חמור יותר, מיתה או מלקות, ציטטו חז"ל את דברי רב אשר דווקא ממעיטים את מסירות הנפש של חנניה, של מישאל ושל עזריה. לפי רב, אילו הלקו את חנניה, את מישאל ואת עזריה הם היו משתחווים לצלם.
בספר חשמונאים א' מסופר כיצד דרבן מתתיהו הכהן את בניו לשמור את המצוות בהביאו דוגמאות של אנשים אשר בזכות דבקותם במצוות זכו לשם ולתהילה. אחת הדוגמאות שהביא מתתיהו היא מעשה חנניה, מישאל ועזריה, אשר ניצלו מכבשן האש.
בסליחות המתפללים מבקשים שה' יענה לתפילותיהם כמו שענה לדמויות היסטוריות שונות. בין השאר אומרים: "מי שענה לחנניה מישאל ועזריה בכבשן האש הוא יעננו".
ג'ון דון
משרן
טיצ'ינו
סלפיה
סַלַפִיַּה או סַלַפיזם (בערבית سلفية) היא פלג אסלאמיסטי מתוך הזרם הסוני בדת האסלאם, המתייחסת אל האבות הצדיקים (السلف, א-סַּלַף) שחיו בשלושת הדורות הראשונים של האסלאם, כדוגמה וכמופת, שעל פיהם יש לפעול. זאת בניגוד להסתמכות על קביעות דתיות מאוחרות יותר. התנועה קמה כחלק מהתעוררות הנהדה.
המילה "סַלַף" (سلف) פירושה "אב קדמון", והיא מתייחסת בטרמינולוגיה האסלאמית (כקיצור למונח السلف الصالح, א-סלף א-צאלח – "האבות הצדיקים") לשלושת הדורות הראשונים לאסלאם: "בני לווייתו של הנביא" מוחמד (الصحابة, א-צחאבה), דור המוסלמים שבא בעקבותיהם (التابعون, א-תאבעון) והדור השלישי (تابعو التابعين, תאבעו א-תאבעין). זרם הסלפיה מאמין כי האנשים הללו משמשים כדוגמה נעלה לאופן בו צריך לקיים את דת האסלאם. הגדרת הדורות הללו בתור "האבות הצדיקים" מבוססת על חדית' מפי מוחמד:
"הטובים שבאנשים הם בני דורי, לאחר מכן אלה שבאו בעקבותיהם ולאחר מכן אלה שבאו בעקבותיהם (של הדור השני)".
פירוש המילה "סַלַפִי" (سلفي) הוא "נוהג במנהג האבות הצדיקים" (منهج السلف الصحيح, מנהג' א-סלף א-צחיח, וצורות רבות שנגזרו ממונח זה).
העיקרון המרכזי של הסלפיה הוא שהאסלאם היה מושלם בימיו הראשונים, אך במהלך המאות שעברו, חידושים בלתי רצויים (بدعة, "בִּדעה" – ביחיד) התווספו אליו בשל השפעות חיצוניות. הסלפיה היא תנועה מודרנית, המנסה להתנער מהמסורות שהתוספו לאסלאם במהלך השנים ומבקשת לחדש את האסלאם בצורה הקרובה לזו שהייתה קיימת בימיו של מוחמד תוך התאמות לעידן העכשווי.
התנועה הסלפית מתוארת כמקושרת, מכילה או זהה לווהאביזם, אך הסלפים מחשיבים את המושג "והאבי" ככינוי גנאי עבורם. לפעמים מוצג הסלפיזם כהכלאה בין והאביזם לתנועות אחרות מאוחרות יותר מאז 1960. הסלפיות כיום נתפסת כתנועה עם גישה ליטרלית, קשוחה וקנאית ביחס לאסלאם, במיוחד במערב, עם ג'יהאדיסטים סלפים אשר מביעים אלימות נגד אזרחים כביטוי לגיטימי של אסלאם. למרות זאת, משכילים סלפים בולטים מגנים פעולות אלו נגד אזרחים, והטוענים כי הסלפים התומכים בהן הם מיעוט.
כיום, סלפים רבים קוראים לעצמם "מייחדי אל" (موحدون, מֻוַחִדוּן), "אנשי החדית'" (اهل الحديث, אהל אלחדית') או "אנשי ייחוד האל" (اهل التوحيد, אהל א-תוחיד).
הג'יהאד הסלפי.
הג'יהאד הסלפי (בערבית: السلفية الجهادية; תעתיק מדויק: א-סלפיה אל-ג'יהאדיה) הוא זרם הדוגל באסלאם קיצוני בתנועת הסלפיה. על פי האידאולוגיה של הזרם, הג'יהאד הוא כלי מרכזי בהפיכת האסלאם לדת יחידה בעולם, ועל כן ישנה חובה לפעול בדרכי מלחמה נגד דתות אחרות, ונגד מוסלמים שלא נוהגים על פי האסלאם.
במזרח התיכון נודעו הסלפים בעיקר בגלל הקשרם לפעולות טרור אסלאמי ועימותים אלימים, דוגמת המהומות במחנה הפליטים נהר אלבארד בלבנון ותקיפות גורמי ממשל מצריים בסיני. בשנים האחרונות מתלכדות יותר ויותר מיליציות סלפיות בחצי האי סיני, ואחדות מהן ביצעו פעולות טרור נגד ישראל, בהן ירי טילים לשטחה.
סנואובורד
פלק הלפרין
פָלְק הלפרין (הילפרין) (בכתיב יידי: פאַלק היילפערין; 1876, ניאסוויז', רוסיה (רוסיה הלבנה) – 6 במרץ 1945, תל אביב, פלשׂתינה-א"י) היה מחנך, סופר יידיש, מחזאי, סופר עברי, מתרגם ליידיש ולעברית.
קורות חיים.
פלק נולד בעיירה ניאסוויז' שברוסיה הלבנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), במשפחה דתית. זכה לחינוך מסורתי בחדר ובישיבה. המשיך בלימודי השכלה כללית, עברית ולשונות אירופה. בשנת 1904 הוסמך כמורה, ונדד בין ערי רוסיה הגדולה, מינסק, וילנה, סנקט פטרבורג, ורשה, כמורה דרדקים.
בעת מלחמת העולם הראשונה ייסד עם אישים נוספים בית ספר מיוחד לילדים יהודים פליטים, בעיר טמבוב. בשנת 1917 השתתף בוועידה הכל-רוסית הראשונה של מורים יהודים, שנערכה בסנקט פטרבורג, ותמך במתן הבכורה בחינוך היהודי ללשון היידיש.
בשנת 1918 נתמנה פלק למפקח על בתי הספר היהודיים באוקראינה שלאחר המהפכה, וכן שימש יועץ לממשלה החדשה באוקראינה בנושאי חינוך יהודי. הוא ייסד בעיר יקטרינוסלב הוצאת ספרים ביידיש, במיוחד לספרות ילדים, בשם "נאטור און מענטש" (יידיש: "הטבע והאדם"), שספריה זכו להצלחה ולתפוצה נרחבת בין הקוראים.
פלק הלפרין פרסם מאמרים רבים, עברית ויידיש, בענייני החינוך היהודי ברוסיה, אוקראינה ושכנותיהן. הוא חיבר, עיבד והציג מחזות, שהמפורסם ביניהם הוא "הורדוס ומרים", שהוצג בתיאטרון "האהל". בשנת 1921 החל לתת דגש לפעילותו בעברית, לימד בסמינר למורים בווילנה, בשתי הלשונות. בשנת 1926 ייסד וערך, עם שלמה בסטומסקי את הדו-שבועון לילדים ביידיש "גרינינקע ביימעלעך" ("העצים הירקרקים").
בשנת 1937 עלה הלפרין לארץ ישראל, השתקע בתל אביב, והתמסר לכתיבת מחזות, מאמרים, שירים וסיפורים בעיתונות העברית, עד מותו. הלפרין היה יוצר פורה, ופרסם כמאה כרכים מיצירתו, בעברית וביידיש, ובהם סיפורים וסיפורי ילדים, מאמרים בענייני חינוך, מקראות בספרות לצעירים, תרגומים רבים ומחזות. ספריו נדפסו כמעט בכל רחבי התפוצה היהודית בעולם: בניו יורק ובתל אביב, בווילנה וביקטרינוסלב, בוורשה ובמוסקבה.
פלק הלפרין תרגם ליידיש ולעברית רבים מסופרי העולם הידועים, בהם ניקולאי גוגול, יאקוב גרים, פרידריך שילר, פלכנוב, לב טולסטוי, קנוט המסון, מארק טוויין, ג'ונתן סוויפט, אוסקר ויילד, אוגוסט סטרינדברג, אלפונס דודה ואחרים.
נפטר ב-6 במרץ 1945 לאחר מחלה ממושכת. בן 68 במותו.
חנניה מישאל ועזריה
צופיה
צופיזם
בלהה
בִּלְהָה, דמות מקראית, הייתה אמם של דן ונפתלי, שפחתה של רחל ואשתו השלישית של יעקב. לעיתים מכונה גם פילגש.
קשרים משפחתיים.
כאשר יעקב התחתן עם רחל, נתן לבן לרחל את בלהה שפחתו כמתנה. חז"ל אומרים שבלהה הייתה בתו של לבן שנולדה לשפחתו, ובעצם הייתה אחותה של רחל מצד האב.
כשראתה רחל שהיא עקרה, נתנה את שפחתה בלהה ליעקב על מנת שתלד לו ילדים, אשר ייחשבו במובן מסוים כילדיה של רחל. נוהג זה היה רווח בעמי המזרח באותה התקופה וכן נהגה שרה בנותנה את הגר לאברהם (). מעשה זה של רחל היה חלק מהמאבק בין רחל ללאה על הולדת בנים ליעקב. הילדים שנולדו לבלהה ויעקב הם דן ונפתלי.
בניגוד ל, המונה את ארבע האמהות, כאשר התורה מסכמת את מניין השבטים היא מונה את בלהה וזלפה כחלק מהאמהות (בראשית לה, כב-כו), ואף חז"ל מציינים במספר מקורות שיש שש אמהות ומונים את בלהה וזלפה בתוכן (כך לדוגמה במדרש שיר השירים רבה: "שש עגלות צב... ו' כנגד ו' אמהות- שרה רבקה רחל לאה זלפה בלהה", שם, פרשה ו).
בלהה וראובן.
בבראשית ל"ה מסופר כי לאחר מות רחל, ראובן, בכורו של יעקב, שכב עם בלהה: . במסכת שבת מובאת דעתו של ר' שמואל בר נחמני כי אין מדובר במשכב ממש אלא . הוא מסביר שראובן קינא לאמו לאה, כאשר לאחר מות רחל העדיף יעקב את בלהה על פני לאה ולכן החליף את מיטותיהן.
במספר מקומות נוספים בחז"ל (זוהר, פסיקתא רבא, תרגום יונתן) מוצגת בלהה כאשתו של יעקב לאחר מותן של רחל ולאה. כך גם חלומו של יוסף על השמש, הירח והכוכבים המשתחווים לו מפורש כמכוון לבלהה אשר גידלה את יוסף במקום אמו.