לה רומאנינה שכנעה את המשורר לוותר על העיסוק במשפטים והבטיחה לו תהילה ועצמאות אם יקדיש את עתותיו וכישרונו לדרמה המוזיקלית. בבית לה רומאנינה פגש מטסטאזיו את גדולי המלחינים של התקופה - פורפורה, שלימד אותו מוזיקה; האסה, פרגולזי, סקרלטי, וינצ'י, לאו, דוראנטה ומרצ'לו, שעם כולם ישתף פעולה בשנים הכאות, אם בליברית לאופרה ואם במוזיקה נלווית למחזותיו. כאן גם השתלם באמנות הזמרה ולמד להעריך את סגנונם של אנשים כמו פארינלי. כיוצר מחונן בכישרונות יוצאי דופן וברגש פיוטי אמיתי לא התקשה לכתוב מחזות, שנוסף ליופיים כיצירות אמנות בתחום הספרות, היו ליצירות מופת בשילוב עם מוזיקה ובביצוע זמרים מן האסכולה הגדולה ביותר של האמנות הווקאלית שידע העולם מעודו. בקריאת מטאסטאזיו כמות שהוא אי אפשר לשפוט אותו כראוי לו, אבל השמרנות של כל עלילותיו, הגיחוך ואי-הסבירות ברבות מן הסיטואציות שהוא יוצר, האלימות שבה הוא נוהג באישיותן של כמה מן הדמויות הראשיות, "החזרה הארורה" שלו על נושא האהבה בכל מופעיו, כל אלה מוצאים הסבר וצידוק במוזיקה.
מטאסטאזיו התגורר עם לה רומאנינה ובעלה ברומא. חיבה עמוקה, אמהית למחצה ורומנטית למחצה, לצד הערכה של אמנית אמיתית אל כישרון נדיר כל כך, הניעו אותה לאמץ אותו עוד ביתר התלהבות מגראווינה בשעתו. היא אספה את כל משפחת טראפאסי- אב, אם, אחים ואחיות - אל ביתה. היא טיפחה את גאוניות המשורר ופינקה את גחמותיו. בהשפעתה כתב ברצף מהיר את Didone abbandonata ("דידו הנטושה"), Catone in Utica ("קאטו באוטיקה"), Ezio ("אאטיוס"), Alessandro nell' Indie ("אלכסנדר בהודו"), Semiramide riconosciuta ("זיהויה של סמיראמיס"), Siroe and Artaserse ("קבאד וארתחשסתא"). את המוזיקה לדרמות האלה כתבו חשובי המלחינים של אותם ימים והן הוצגו בעריה הראשיות של איטליה.
אבל בינתיים הוסיפה רומאנינה שנים והזדקנה; היא חדלה לשיר בפומבי והמשורר הרגיש בהתפתחות תלות מעיקה ברצונה הטוב. הוא הרוויח 300 סקודי לכל אופרה; התשלום הזה, אם גם ראוי, לא היה מובטח, ומטאסטאזיו נכסף לאיזו תעסוקה קבועה ויציבה. בספטמבר 1729 קיבל הצעה למשרת משורר החצר לתיאטרון בווינה, במלגה של 3000 פלורינים, הצעה שנענה לה מניה וביה. רומאנינה שילחה אותו בלב שלם וברוח נדיבה אל עבר התהילה. היא לקחה עליה את האחריות למשפחתו ברומא והוא יצא לדרכו אל אוסטריה.
בראשית קיץ 1730 השתקע מטאסטאזיו בווינה, בדירה של ידידו, ניקולו מרטינס הנאפוליטני, ושם נשאר עד מותו. מריאנה מרטינס, בתו של ניקולו, העתידה להיות לזמרת, פסנתרנית ומלחינה, תפיק תועלת רבה מהיכרותה עם מטסטאזיו. תאריך זה מציין תקופה חדשה בפעילותו האמנותית. בין השנים 1730 ו-1740 הוצגו הדרמות המעולות ביותר שלו, Adriano ("אדריאנוס"), Demetrio ("דמטריוס"), Issipile ("היפסיפילה"), Demofoonte ("דמופון"), Olimpiade ("אולימפיאדה"), Clemenza di Tito ("חסדו של טיטוס"), Achille in Sciro ("אכילס בסקירוס") Temistocle ("טמיסטוקלס") ו-Attilio Regolo ("אטילה המלך") בתיאטרון הקיסרי. חלקן נכתבו לפי הזמנה לאירועים מיוחדים, במהירות שלא תאומן כמעט - "אכילס" בשמונה-עשר יום, "איפרמסטרה" בתשעה. משורר, מלחין, מעתיק תווים וזמר עבדו שכם אחד בחיפזון קדחתני. מטאסטאזיו הבין את הטכניקה של אמנותו המיוחדת עד לאחרון פרטיה. הניסיון שצבר בנאפולי וברומא התעורר לחיים חדשים מכוח ההתרגשות הכרוכה בקריירה החדשה שלו בווינה ואיפשר לו, כמעט אינסטינקטיבית ובתוקף ההשראה, כמסתבר, לקלוע בדיוק אל המטרה שסימן באופרה.
בווינה לא נחל הצלחה חברתית בולטת. מוצאו הפלבאי הרחיק אותו מחוגי האריסטוקרטיה. כפיצוי על כישלון יחסי זה, נהנה מקרבתה של הרוזנת אלטהאן, גיסתה של פטרוניתו משכבר הימים, הנסיכה בלמונטה פיניאטלי. היא איבדה את בעלה ומילאה במשך זמן מה את תפקיד בת טיפוחיו הראשית של הקיסר. יחסיו של מטאסטאזיו עמה הגיעו לדרגת קרבה כזאת, שהיו שסברו, כי השניים נישאו בסתר.
לה רומאנינה לא הייתה מוכנה להשלים עוד עם היעדרותו וביקשה ממנו להשיג לה תפקיד בתיאטרון החצר. הוא התבייש בה ונלאה ממנה וכתב אליה בניסיון לרפות את ידיה מן הביקור המתוכנן. נימת מכתביו הבהילה והרגיזה אותה. היא יצאה כנראה מרומא אבל מתה באופן פתאומי בדרך. כל הידוע לנו הוא, שרומאנינה הורישה למאטאסטאזיו את הונה אחרי שפג תוקף ההכנסה שהקצתה לבעלה למשך חייה ומטאסטאזיו, המום מצער וחרטה, ויתר מיד על הירושה. הפעולה נטולת הפניות הטילה מבוכה במשק הבית של משפחות בולגארלי ומטאסטאזיו ברומא. האלמן של רומאנינה נישא בשנית. ליאופולדו טראפאסי, אביו ואחותו, שולחו להתקיים בכוחות עצמם.
הזדקנות.
אורח החיים שמטאסטאזיו קיים בווינה, יחד עם האקלים שם, נתנו עם הזמן את אותותיהם בבריאותו ובהלך רוחו. משנת 1745 בערך ואילך מיעט בכתיבה, אף כי הקנטטות מתקופה זו והקאנצונטה Ecco quel fiero istante, ששלח לידידו פארינלי, הן בין הפופולריות ביותר ביצירותיו. היה ברור, כפי שניסח זאת ורנון לי, כי "הליקוי בבריאותו נבע מליאות נפשית ומוסרית". בשנת 1755 נפטרה הרוזנת אלטהאן ומטאסטאזיו נאלץ להסתפק בחבורה, שהתאספה סביבו בביתה הבורגני של משפחת מרטינז. הוא שקע במהירות בהרגלי הזקנה ואף כי חי עד 1782, המעיט מאוד בפעילות. את הונו, שעלה לכדי 130,000 פלורין בקירוב, ציווה לששת ילדיו של ידידו מרטינז. הוא האריך
ימים יותר מכל קרוביו האיטלקים.
מטאסטאזיו המשיך להתקיים ארבעים שנה מעבר לכוחות היצירה והמקוריות שפיעמו בו בעבר, ובמשך השנים האלה הלכה תהילתו וגברה בהתמדה. בספרייתו מנה עד ארבעים הוצאות של יצירותיו הוא. הן תורגמו לצרפתית, אנגלית, גרמנית, ספרדית ואפילו ליוונית מודרנית. כל מלחין ראוי לשמו כתב להן מוזיקה במשך השנים, כבוד שכל אחת מן האופרות נהנתה ממנו בתורה מצד כמה מן האישים המכובדים ביותר באירופה. טובי הווירטואוזים בכל עיר בירה ביצעו אותן ולא הייתה אקדמיה ספרותית ידועת שם שלא הרעיפה עליו את הכבוד שבחברות בה. זרים נשואי פנים שעברו דרך וינה עשו להם לחוק לעלות לרגל אל המשורר הזקן במגוריו שברחוב קוהלמארקט.
הבעיה הייתה, ששירתו נועדה לסגנון מוזיקלי מסוים - לשירתם של זמרים כל-יכולים, של זמרות סופרן מופלאות. השינויים שגלוק ומוצרט הכניסו בדרמה המוזיקלית, עם התפתחות התזמור והצמיחה המהירה של אורח השירה הגרמני, רבתה הדרישה לליברית מסוג חדש. מחזותיו של מטאסטאזיו נידונו לשכחה שלא היו ראויים לה, יחד עם המוזיקה שאליה קשר אותם. פארינלי, שאותו הגדיר "אח- תאום", היה התומך העיקרי בשירתו; ועם חיסול זן הזמרים שאליהם השתייך פארינלי, חלה דעיכה במוזיקה של מטאסטאזיו. אכן, היה זה חוש סמלי במקומו שהביא את המשורר להכתיר את הסופרן הזה, האחד והיחיד, בשם אחיו התאום.
הדרמה המוזיקלית שלה נועדו חיבוריו של מטאסטאזיו ובה מצאה גאוניותו את הביטוי היאה לה, עברה מן העולם באופן מוחלט כל כך, עד שקשה כיום להגדיר את מקומו הנכון כמשורר בתולדות הספרות האיטלקית. השראתו הייתה ביסודה רגשית ולירית. המצבים הדרמטיים העיקריים מוצגים בשירים לשניים או שלושה קולות, המגלמים את ניגודי הרגשות העזים של הדמויות, שסיבוכי העלילה כופים עליהן סכסוכים ומאבקים. התוצאה הכוללת איננה ספרות צרופה, אלא ספרות המתאימה להפליא ליצירת רושם מוזיקלי. בידי מטאסטאזיו לובשת השפה טוהר וצלילות מלבבים.
מבין משוררי איטליה, הוקיר במיוחד את טאסו ואת ג'אמבאטיסטה מריני. אך הוא נמנע משחצנותו של האחרון ולא התחרה בעושר הסגנוני המעודן של הראשון. סגנונו הוא מגלה את קלות לשון של המאלתר. מבין המשוררים הרומים נהנה ביותר לעסוק באובידיוס וייתכן שמהעדפה זו נבעו כמה מסגולותיו הוא הספרותיות. חריזתו הערבה, המבע הצלול שלו, הרגש המעודן שבשירתו, יופיין של הסיטואציות הרומנטיות, שהוא מפליא לתאר בפשטות גמורה ואוצר הדימויים העדין והיפהפה, המתרומם לעיתים לאידיאל נשגב, כל אלה מקנים לו מקום של כבוד כל עוד לא פסו דוברי איטלקית מן העולם.
החזית האדומה
החזית האדומה היה שמו של פלג מרקסיסטי-לניניסטי שפרש מהברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק) בסוף שנת 1971 - פלג שבעצמו פרש קודם לכן מהארגון הסוציאליסטי הישראלי "מצפן" בספטמבר 1970. עיקר פעילותו הגלויה של הארגון הייתה הפצת החוברת "חזית אדומה" אותה ערך דן ורד.
היסטוריה.
על פי חבר החזית האדומה, דן ורד, במאמר שכתב בגיליון 1 של "חזית אדומה", הפרישה של חברי הברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק) ממצפן הייתה בשל "גישתה האנטי-מרקסיסטית של מצפן כלפי הפרולטריון בישראל". את הפרישה של חברי החזית האדומה מבק"מ (הברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק)) הסביר ורד בכך שהקבוצה לא הוקיעה בצורה נחרצת דיה את "השוביניזם הציוני", והתעסקה בעיקר ב"סיסמאות של מאבק מקצועי גרידא".
בנוסף, האשים ורד את הקבוצה בכך שלא ניסתה להביא בפני העובדים רעיונות קומוניסטיים ולמעשה טען שחברי הקבוצה התייחסו אל הפועלים באליטיזם מכיוון שחשבו שהעובדים "הפשוטים" לא יבינו את הרעיונות הקומוניסטיים המהפכניים, וחשבו שהמונופול על הרעיונות המהפכניים צריך להישאר בקרב המומחים בדבר (גישה שניתן להגדירה כבלאנקיזם).
לבסוף האשים את "הברית הקומוניסטית המהפכנית" בכך שנמנעה מלהוקיע את הרוויזיוניזם הסובייטי ואת המנהיגים ה"בורגנים לאומניים - ערפאת ונאצר" כיוון שהיו בעיני "ההמונים הערבים...סמל למהפכה".
בדצמבר 1972 נעצרו כמה מחברי התנועה, ביניהם אהוד (אודי) אדיב, דן ורד, דוד קופר ויחזקאל כהן, עם עוד כ-30 חברים ערבים בחשד לחברות ברשת ריגול וחבלה יהודית-ערבית.