עם זאת, הריכוז הגדול של העיתונות הערבית המשמעותית יוצאת לאור בעיקר בצרפת ואנגליה. עיתונות ערבית זו ייחודית, מכוון שעיקר קהל היעד שלה מצוי במזרח התיכון עצמו, והתכנים מתכתבים עם השיח המתחולל במדינות האזור. מלחמת האזרחים בלבנון הביאה לעזיבה של רבים מטובי הפרסומים הלבנונים לאירופה, כדוגמת היומון "אל-חיאת" ("החיים") שהחל לצאת לאור מחדש בשנת 1988 מלונדון. לצד עיתונים אלו, החלו עיתונים פרטיים בערבית לצאת לאור בחו"ל מתוך שיקולים כלכליים, פוליטיים, ולוגיסטיים. כזה הוא למשל היומון החשוב "א-שרק אל-אווסט" ("המזרח התיכון"), המופץ בכל רחבי המזרח התיכון. עיתון זה מצוי בבעלותה של חברה סעודית שאנשיה ממשפחת המלוכה, ויוצא לאור בלונדון משנת 1978. כמוהו גם היומון הלונדוני "אל-קדס אל-ערבי" ("ירושלים הערבית") היצא לאור משנת 1989, וכן היומון הלבנוני אל-ערב היוצא לאור גם כן בלונדון. לצד היומונים החשובים, בית ההוצאה לאור של "א-שרק אל-אווסט" בלונדון מפרסם מגזינים פוליטיים יוקרתיים כגון אל-מג'לה ("המגזין"). ריכוז הכותבים המוכשרים, חופש הביטוי הנרחב, המשאבים והטכנולוגיה הגבוהה, הפכו משנות השמונים ואלך את העיתונות הערבית המתפרסמת בחו"ל למרכזית בשיח הציבורי בעולם הערבי.
העיתונות הערבית ומדינת ישראל.
עוד בטרם הוקמה מדינת ישראל היה ליישוב היהודי בארץ סיקור חלקי בעיתונות הערבית לאור הסכסוך הישראלי-ערבי, אך בעיקר בעיתונות הפלסטינית. אולם למן הקמת מדינת ישראל, העיסוק בה, ובנעשה בה, הפך לנושא עיקרי בעיתונות הערבית, כמעט בכל ארצות ערב. באופן טבעי, בעקבות הסכסוכים הישירים עם שכנותיה, הייתה הכתיבה על ישראל מלווה בשנאה יוקדת, בעיקר בעיתונות של המדינות השכנות לישראל. ברוב העיתונים בשפה הערבית שנאה זו התמתנה עם השנים והשינויים במצב הפוליטי, והפכה לביקורת נוקבת וחריפה, המתגברת מעת לעת בהתאם למצב. אולם הגורם העיקרי למעקב הצמוד של העיתונות הערבית אחר ישראל נובע, מעבר לסכסוך הישראלי-ערבי, מתוך סקרנות לשמה. עצם היותה של מדינת ישראל ישות מדינית אשר צמחה בלב המזרח התיכון, בעלת תרבות ושלטון דמוקרטיים, מעוררת עניין רב בנעשה בה, גם בלי קשר לקונפליקט. לכך ניתן להוסיף גם את החופש העיתונאי הקיים בישראל, כך שכמעט כל כתב זר יכול לעדכן על כל דבר קטן שמתרחש פה. למעשה אין היום שום עיתון מוביל בשפה הערבית, אשר אינו מביא כמעט מדי יום ידיעה מרכזית הקשורה בצורה כלשהי לישראל. בנוסף, ברוב העיתונים הערביים בהם ישנם טורי דעה המובאים מרחבי העולם, כמעט תמיד יופיע טור דעה מתוך עיתון ישראלי. דוגמה לכך ניתן ללמוד מהסיקור התקשורתי לו זוכות הבחירות לכנסת בעיתונים הערביים מחוץ למדינת ישראל, ולחשיפה הגדולה לה זוכים פוליטיקאים ישראליים, לעיתים גם כאלה שאינם בנקודות מפתח בשלטון. אך הסיקור אינו מצטמצם רק לפוליטיקה, והדיווחים היומיים יכולים לעסוק בכל נושא פנימי בישראל, מדיווח על שרפה גדולה, ועד כתבות העוסקות במצב הכלכלה הישראלית.
יתרה מזאת, לעיתים הכתיבה העיתונאית כלפי מדינת ישראל, הופכת מסקרנות להערצה כלפי היבטים שונים בחברה הישראלית, הן מצד אינטלקטואלים ליברלים, והן מצד אינטלקטואלים אסלאמיסטים. כך למשל ייתכן שבעיתונים של תנועות איסלאמיות, יציינו אירועים המדגישים את העובדה שישראל היה מדינה דמוקרטית עם תשתית דתית (כפי שהם היו רוצים), או מנגד, בעיתונים ליברלים עשויים לציין דברים בישראל השמים דגש על כך שבחברה הישראלית קיימת פלורליסטיות גדולה יותר. ברוב המקרים, הדברים מובאים בחזקת ראיית ישראל כאויב שיש ללמוד ממנו דברים העשויים להיות חיוביים לחברה הערבית.
העיתונות הערבית במאה ה-21.
עם הכניסה למאה ה-21 והמעבר לעיתונות מקוונת, גם העיתונות הערבית מתפתחת בקצב מרשים. אין היום כמעט אף עיתון בשפה הערבית בעל שם שאין לו אתר אינטרנט מושקע ומקצועי, לרוב גם עם ארכיון חלקי של העיתון המודפס בצורה אלקטרונית. עם זאת, לעיתונות המודפסת עדיין יש כוח רב במזרח התיכון, ואין ספק שהיה לה חלק ביצירת התודעה שהביאה לפרוץ אירועי "האביב הערבי" בשנת 2011, אירועים שאת תהליך השינוי שלהם על העיתונות הערבית עדיין לא ניתן לאמוד.
הפארק הלאומי אבל טסמן
הפארק הלאומי אבל טסמן (באנגלית: Abel Tasman National Park) הוא פארק לאומי המשתרע על פני 225 קמ"ר בקצהו הצפוני של האי הדרומי של ניו זילנד, והוא הקטן שבפארקים הלאומיים במדינה. הפארק הוקם ב-1942, במלאת 300 שנה להגעתו של האירופי הראשון לניו זילנד, מגלה הארצות אבל טסמן.
נופו של הפארק משלב בין גבעות מיוערות ביער גשם ממוזג, לבין חוף הים, והוא מהווה את משכנן של עופות רבים, לרבות ציפורי שיר ועופות מים. באי הזעיר טונגה, הסמוך לחופי הפארק, חיה מושבה של כלבי ים. מיני יונקים אחרים כמו חתולים, פוסומים, חזירים ואיילים התפראו באי.
בפארק מספר מסלולי טיול, והפופולרי שבהם הוא המסלול שלאורך קו החוף. מספר חברות משכירות קיאקים, שמהווים אופציה נוספת לטיול בפארק. בנוסף, פועלות בפארק מספר חברות המפעילות מוניות שירות ימיות, המעלות ומורידות נוסעים בכמה מהחופים.
פיורנזו קאפריוטי
וטינרי
וטינארי
מרוץ החימוש
האל האב
בדתות רבות, אחד מהתארים המוענקים לאלוהים הוא אב. ברבות מהדתות הפוליתאיסטיות האל העליון מתואר כ"אביהם של האלים ובני האדם". ביהדות אלוהים מכונה "אבינו" משום שהוא היוצר, קובע החוקים והמגן (בדומה לתפקידו המסורתי של אב במשפחה). בדומה לכך, בנצרות ניתן לאלוהים תואר זה ("אבא" בפי ישו כעדות פאולוס ב"רומאים" ח, י"ד-י"ז) מסיבות אלו, אך גם משום אבהותו על ישו, מבשר הדת. באופן כללי, כשתואר "אב" מיוחס לאל בכתבים דתיים, זה נובע מכך שהוא היוצר של ברואיו, כוח עליון, פטריארך ומגן.
האל האב בדתות פוליתאיסטיות.
בדתות פוליתאיסטיות רבות, אל אחד או יותר נחשב למנהיג שאחריו שאר האלים והאנושות. בניגוד לדתות מונותאיסטיות, בדתות בעלות אלים רבים לאל האב מיוחסות גם תכונות אבהיות לא-חיוביות. לדוגמה, במיתולוגיה היוונית זאוס היה אביהם של אלים ומספר בני אדם, כתוצאה מיחסים מחוץ לנישואים. גם בדת הכנענית אל, ראש הפנתיאון, נחשב לאב האלים ובני האדם, ואף מכונה בתואר "אב אדם" - אבי האדם, ואף "אב שנם" - אבי השנים.
במיתולוגיה הנורדית.
על פי המיתולוגיה הנורדית, מלבד מעמדו הגבוה של אודין, הוא גם כונה "אבי כל". מושג זה תיאר אותו גם כ"אבי כל החכמה", בשל חכמתו הרבה (לאחר ששתה מהבאר של מימיר), וכן כ"אבי כל האנושות", זאת לאחר שהוא הפיח רוח חיים בשני בני האדם הראשונים, ומכך הוא היה אביהם של בני האדם. כמו כן הוא גם אביהם של אלים רבים, בהם ת'ור, אל הרעם, שהיה ככל הנראה הנערץ ביותר בקרב המאמינים.
האל האב במונותאיזם.
בשתיים מהדתות המונותאיסטיות העיקריות, יהדות ונצרות, האל מכונה "אבינו" בשל מעורבותו הפעילה בחייהם של בני האדם, בדומה לדרך בה מתעניין אב במעשי ילדיו. לפיכך, מאמינים מונותאיסטים כי ביכולתם לפנות לאל באמצעות תפילה, אם כדי להלל אותו או כדי להשפיע על התנהלותו. המתפללים מצפים כי האב ייענה לבקשות ילדיו, בין השאר על ידי הענשת אלו שאינם מתנהגים כשורה, בדומה לדרך בה מעניש אב את ילדיו השובבים, כדי להחזיר את הסדר ואת הצדק למאמינים בו.
האל האב ביהדות.
ביהדות, לעיתים אלוהים מכונה "אבינו" או "אבינו מלכנו", למשל בתפילות: תפילת אבינו מלכנו, שבה כל בקשה נפתחת במילים "אבינו מלכנו", ותפילה לשלום המדינה, הפותחת ב"אבינו שבשמים". אלוהים נחשב ל"אב" משום שהוא "אבי העולם" אשר יצר אותו והוא קובע החוקים.
בראייה היהודית, אלוהים מקיים עם עמו מערכת יחסים הדומה לזו שבין אב ובניו, על ידי הענקת התנ"ך, המצוות ועוד. לאל היהודי מיוחס גם התפקיד האבהי של הגנה - הוא מכונה אביהם של העניים, האלמנות והיתומים, כמגינם ומבטיח כי צדק ייעשה עמם. הוא גם מכונה אביהם של המלכים, כמורה המסייע להם לשפוט על שבטי ישראל.
ישנן מצוות ביהדות שטעמן הוא בקרבה הזו, כמו איסור על אבלות יתירה על המת: ". במקרא, מכת בכורות של מצרים מוצדקת בהתעללות מצרים בישראל, ולכן זו פעולת מידה כנגד מידה: .
האל האב בנצרות.
בנצרות, האל מכונה "אב" במובן שונה מאוד מדתות מונותאיסטיות קודמות לה, מלבד היותו היוצר של העולם והמספק לברואיו. בנצרות האל מכונה אב גם בשל קשרו לבנו היחיד - ישו (השילוש הקדוש); מערכת יחסים אינטימית ובלעדית זו חורגת מזו הקיימת ביהדות.
מלבד היות ה"אב" בנצרות אביו של ישו (דרך רוח הקודש) ב"מובן הגופני", דבר שמופיע בארבע הבשורות, כמו גם בחזון יוחנן, הוא גם "אביהם" של המאמינים ב"מובן הרוחני", ועל בסיס זה סובבת דמותו של האל. דברים אלו באים לידי ביטוי למשל בהבדל שבין תפילת "אבינו שבשמים", בא המאמין קורא לאל כאביו הרוחני, לבין תפילת "אני מאמין", בא ישו מציג את האב כאביו מולידו ("... ובישוע המשיח, בן יחיד לאלוהים, ..."). בנוסף לכך, על פי האמונה הנוצרית, האל האב הנוצרי הוא גם בעצמו ישו, כלומר "ישו הוא התגלמותו של האל כבשר ודם".
האל האב באסלאם.
באסלאם, האל אינו לובש דמות אב. תפיסת היחסים בין האל ומאמינו כיחסים בין אב לבן נאסרת בקוראן.
מאדאם באטרפליי
מאדאם באטרפליי (באיטלקית: Madama Butterfly) היא אופרה בשלוש מערכות (במקור בשתי מערכות) מאת ג'אקומו פוצ'יני שנכתבה ללברית מאת לואיג'י איליקה וג'וזפה ג'אקוזה. האופרה מבוססת בחלקה על סיפור קצר מאת ג'ון לות'ר לונג, אשר עובד למחזה על ידי דייוויד בלאסקו. כמו כן, נתבססה האופרה אף על הרומן "Madame Chrysanthème" מאת פייר לוטי (1887).