כינויו, סקנדרבג, הוא עיוות של הכינוי הטורקי "Arnavutlu İskender Bey". התואר "Arnavutlu" משמעו "האלבני". המונח ביי הטורקי מציין מנהיג של שבט, אדון של עמו או אחוזתו; והשם "אסקנדר" הוא הגרסה הטורקית לשם "אלכסנדר". הכינוי ניתן לו על ידי הטורקים בשל ניצחונותיו הרבים, שדימו אותו לאלכסנדר מוקדון.
ביוגרפיה.
קסטריוטי נולד למשפחת אצולה אלבנית שמוצאה ממחוז מאט שבאלבניה, אשר שלטה על נסיכות שכללה את מאט, קרויה, מירדיטה, ודיבר. מוצא אמו היה גם כן ממשפחת אצולה. אביו של גיירגי, גיון (Gjon) קסטריוטי, ניסה בתחילה להתנגד לכיבוש אלבניה על ידי באיזיט הראשון, אך כשל. קסטריוטי ושלושת אחיו נלקחו על ידי הסולטאן לאדירנה, שם התאסלם קסטריוטי ולמד באקדמיה הצבאית. קסטריוטי הפך לקצין בכיר ומעוטר, שהוביל את האימפריה העות'מאנית לניצחונות רבים באסיה הקטנה ובאירופה ומונה על ידי הסולטאן לגנרל האחראי על כוח של 5,000 איש.
עוד במהלך שירותו בשם האימפריה העות'מאנית, ניהל בחשאי מגעים עם אויביה: רפובליקת רגוזה, הרפובליקה של ונציה, לסלו החמישי, מלך הונגריה, ואלפונסו החמישי, מלך אראגון. ב-28 בנובמבר 1443, תוך כדי קרב בניש נגד ההונגרים (בפיקודו של יאנוש הוניאדי), פתח סקנדרבג במרד. הוא ערק לצד ההונגרי יחד עם 300 אלבנים ששירתו בצבא העות'מאני. לאחר מסע ארוך לאלבניה כבש את קרויה (לאחר שזייף מכתב מן הסולטאן אשר סייע לו להיכנס לעיר). אחרי שכבש את טירת קרויה התנער מנאמנותו לנביא מוחמד ולסולטאן הטורקי, והכריז כי הוא נוקם בשם משפחתו ועמו. על התורן תלה דגל, שיהפוך אחר-כך לדגל אלבניה ועל פי הדיווחים קרא: "זה לא היה אני שהביא לכם את החופש, מצאתי אותו פה, ביניכם". סקנדרבג יצר ברית עם לאומן אלבני אחר, גיירגי אריאניטה (Gjergj Arianit Komneni), ונישא לבתו, ארדרוניקה (Marina Donika Arianiti). משלב זה ואילך לחם בראש כוח לא גדול (כ-20,000 לוחמים) נגד העות'מאנים, כשהוא משתמש בעיקר בשיטות גרילה.
סקנדרבג לא נטל חלק עם כוחותיו בקרב קוסובו ב-1448. הוא יצא למסע על מנת להצטרף לכוחותיו של ההונגרי יאנוש הוניאדי, אך דן השני מוולאכיה וג'וראג' ברנקוביץ' שליט סרביה מנעו זאת ממנו. ברנקוביץ' טען כי בעוד שהוא הסכים לסייע לסקנדרבג נגד ונציה, הוא לא יסייע לו במאבקים נגד העות'מאנים. במקביל לקרב קוסובו, מחמט השני פלש לאלבניה ונטרל את סקנדרבג.
ב-1457 פלש צבא עות'מאני של כ-90,000 איש לאלבניה, על מנת לחסל את ההתנגדות האלבנית. בין מפקדי כוח זה היו האמזה קסטריוטי, אחיינו של סקנדרבג; אך בספטמבר אותה שנה הצליח סקנדרבג להביס את העות'מאנים פעם נוספת.
ב-1462 הצליח סקנדרבג לפעול נגד אצילים מבית אנז'ו ובני בריתם שניסו לערער את יציבות שלטונו של פרננדו הראשון, מלך נאפולי. מלך נאפולי העניק לו בתמורה את התואר "הדוכס מסן-פייטרו". עם שובו לאלבניה, נתקל סקנדרבג שנית בבלבאן באדרה, שר הצבא העות'מאני ששבה רבים מקציניו הבכירים.
בשנת 1466 תקף הסולטאן מהמט השני את אלבניה והטיל מצור על קרויה. על העיר הגנו 4,400 לוחמים, בראשות הנסיך טנוש טופיה. לאחר מספר חודשי מצור הבין מהמט השני, כמו מוראט השני, כי כיבוש קרויה בכוח אינו אפשרי. הוא שב לקונסטנטינופול והותיר אחריו כוח של 40,000 איש תחת פיקודו של בלבאן פאשא. העות'מאנים בנו טירה במרכז אלבניה, מבצר אלבאסאן, על מנת לסייע למצור. דורס הייתה אמורה להיות מטרתם הבאה של העות'מאנים, כגשר לקראת פלישה לחצי האי האפניני ("המגף האיטלקי"). סקנדרבג ניסה בחורף לגייס תמיכה בנאפולי וברומא, ללא הצלחה. חרף זאת, עם שובו תקפו כוחותיו בקרויה והמצור הוסר. מפקד הכוח העות'מאני, בלבאן באדרה, נהרג מפגיעת ארקבוס. הכישלון הצבאי דחף את מהמט השני למתקפה נוספת, ב-1467. ההרס במתקפות אלה היה קשה, וגם אם העות'מאנים לא הצליחו לכבוש את קרויה, הם הצליחו לגרום לנזק כבד ולבידודם של האלבנים. ב-1478 הצליחו העות'מאנים לכבוש את קרויה, וב-1479 יצא כוח בראשותו של הסולטאן בעצמו לכיבוש שקודרה. המרד האלבני חוסל. סקנדרבג מת ממלריה עשר שנים קודם לכן, ב-17 בינואר 1468.
הנצחה.
במספר ערים באלבניה ניצבים פסלים גדולים של סקנדרבג רכוב על סוס. מחוץ לאלבניה נמצאים פסליו גם בפרישטינה, סקופיה, קרויה ורומא. מוזיאון סקנדרבג המוקדש לו ולתקופתו, נמצא במתחם המבצר בעיר קרויה.
סקנדרבג מופיע בכל הפסלים כשלראשו קסדה עם ראש עז בעלת קרנים. לפי האגדה - במצור השני על קרויה הדליק סקנדרבג נרות על קרני עדר עזים ושלח אותן לקראת הצבא העות'מאני שצר על העיר. העות'מאנים חשבו שעדר העזים הוא צבא ותקפו אותן. באותו זמן תקף סקנדרבג מהעורף את הצבא העות'מאני המבולבל וגרם לו לתבוסה קשה.
לוף ארץ-ישראלי
לוף ארץ ישראלי (שם מדעי: "Arum palaestinum"; בערבית מכחלת אלע'ולה), הוא גאופיט בן משפחת הלופיים, בעל תפרחת קטיפתית בצבע בורדו. דומה לצבע חציל גובה הצמח 10 עד 25 סנטימטר.
בסוג לוף 12 מינים בעלי תפוצה ים תיכונית ותפוצה אירנוטורנית. 4 מינים גדלים בארץ ישראל והם: לוף מנומר, לוף ארץ ישראלי, לוף ירוק ולוף מארך. הלוף גדל בישראל בהרי יהודה וסביבתם. התפרחת משמשת ללכידת חרקים מאביקים. השחלות תופחות לאחר ההפריה ומאדימות לקראת ההבשלה. הפרי מכיל מספר זרעים והוא מופץ על ידי ציפורים. הזרע בצבע חום בעל קליפה קשה.
הצמח מפריש חומר בעל ריח חזק של פירות תוססים, כל מין של לוף מפריש ריח אחר. הריח מושך זבובי תסיסה. הריח נחלש בלילה. החרקים נתפסים על ידי הצמח כדי להבטיח האבקת הפרחים הנקביים. הפריחה של פרח הלוף נמשכת יממה אחת מבוקר עד בוקר. הפריחה מתרחשת בחודש מרץ. ללוף תפרחת מיוחדת. בחלק התחתון פרחים נקביים ולמעלה פרחים זכריים. באמצע מוקף עמוד התפרחת בזיפים ארוכים. החרקים המאביקים מחליקים למבנה דמוי כד. האבקה נושרת מהפרחים הזכריים ומכסה את החרקים. החרקים יוצאים מהכד שדפנותיו נעשות פחות חלקות ועוברים לצמח אחר שרק נפתח, שם הם מאביקים את הפרחים הנקביים.
בכרנך, מצרים העתיקה - נמצא תבליט ובו מוצג צמח הלוף כשלל ממסע תחותמס השלישי בכנען ('סוריה').
ברפואה העממית משמש הלוף כתרופה לשיעול עם ליחה, טחורים, תולעים בבטן, עצירות בדרכי השתן ופצעונים בעור. אכילת החלקים טריים מהצמח גורמים לצריבה, נפיחות ואף לחנק. הצמח דורש בישול ארוך על מנת שיהיה ניתן לאכילה, וכל סוגי הלוף מכילים חומרי רעל מסוג ארואין (Aroin), הנהרס על ידי ייבושו וחימומו או על ידי קלייתו וטיגונו. בעלים ישנו חומר רעיל נוסף-אוקסלאט הסידן.
הלוף מוזכר במשנה כגידול תרבות, שיש שאכלו את העלים שלו ויש שאכלו את הפקעת שלו. באזורים הטרופיים מגדלים עדיין את הלוף כדי לאכול את הפקעת שלו. השימוש בחלקי הלוף ובעיקר בפקעות לאכילה היה נפוץ במזרח התיכון, אך צומצם כאשר הגיעו תפוחי האדמה לאזור. בדומה לתפוחי האדמה, גם הלוף מכיל כמות רבה יחסית של עמילן, המעניק לו ערך תזונתי חשוב. העמילן בלוף מסייע ליצור תופעה ייחודית בעולם הצומח והיא היכולת להעלות את הטמפרטורה שלו מעל לטמפרטורת הסביבה.
חוזה טורדסיאס
חוזה טורדסיאס (בפורטוגזית: Tratado de Tordesilhas, בספרדית: Tratado de Tordesillas) נחתם בטורדסיאס (כיום בפרובינציה של ויאדוליד , קסטיליה ולאון, ספרד) ב-7 ביוני 1494 בהמשך לאינטר קאטרה משנת 1493.
בחוזה נקבעה חלוקת העולם שמחוץ לאירופה, בין האימפריה הספרדית והאימפריה הפורטוגזית. כגבול בינלאומי בין שתי האימפריות נקבע קו האורך שנמצא 370 ליגות (1,770 ק"מ) ממערב לאיי כף ורדה, בערך בקו האורך 46° 37' מערב. ההסכם קבע כי הארצות שממזרח לקו יהיו תחת שלטונה של האימפריה הפורטוגלית, ואילו אלו שממערב לו - תחת זו הספרדית. ההסכם אושר בשנת 1494 בידי ספרד (2 ביולי) ופורטוגל (5 בספטמבר).
חוזה סרגוסה, שנחתם מאוחר יותר ב-22 באפריל 1529, פירט את החלוקה לפי קו האורך למציאות הגאוגרפית, בהתאם לארצות השונות.
הצורך בחוזה התעורר בעקבות גילוי יבשת אמריקה בידי כריסטופר קולומבוס. בשנת 1481 קבעה הבולה האפיפיורית Aeterni regis כי כל האדמות ממערב לאיים הקנריים ישתייכו לפורטוגל, ובכך בעצם קבע שאמריקה שייכת לפורטוגל. במאי 1493, לאחר גילוי אמריקה על ידי ספרד, קבע האפיפיור הספרדי אלכסנדר השישי בבולה בשם Inter caetera כי כל האדמות הנמצאות עד 100 ליגות ממערב לאיי כף ורדה יהיו של פורטוגל ואילו ארצות מערביות יותר יהיו של ספרד, ובכך העניק את אמריקה לספרד ואת אפריקה לפורטוגל. ז'ואו השני, מלך פורטוגל, החל במשא ומתן עם פרננדו השני מאראגון ואיזבלה הראשונה מקסטיליה, מלכי ספרד, על מנת להזיז את הקו מערבה. בטענה שהקו נמשך גם מעבר לצדו השני של כדור הארץ, ובכך הוא מגביל את ההשפעה הספרדית באסיה, הצליחו הפורטוגלים להביא לחתימת חוזה טורדסיאס. יש הסוברים כי פעילות דיפלומטית זו של פורטוגל התבססה על ידע מוקדם אודות ברזיל, ושהחוזה נועד להבטיח את אחיזתה בחלק זה של העולם החדש. החוזה סתר את הבולה האפיפיורית משנת 1493, אולם אושרר בידי האפיפיור יוליוס השני ב-1506.
כתוצאה מהחוזה זכתה ספרד בכל יבשת אמריקה, להוציא את הקצה המזרחי של יבשת דרום אמריקה, שהתגלה בשנת 1500 בידי פדרו קברל, ושהפך למושבה פורטוגלית, ומאוחר יותר לברזילאית. בניגוד להסכם, התרחבה ברזיל הרבה לתוך פנים היבשת, הודות להרי האנדים שהפרידו בין המושבות הספרדיות העיקריות באמריקה למרכז היבשת, וכך חלקים גדולים מדרום אמריקה הם דוברי פורטוגזית בניגוד לחוזה טורדסיאס.