התחריטים הושלמו בשנת 1825 ומהדורה של 315 עותקים הופקה בשנת 1826. העתקים אלה היו הסט האחרון של האיורים שבלייק השלים. איוריו לקומדיה האלוהית של דנטה נותרו בלתי גמורים עם מותו.
התחריטים הגמורים נבדלים מציורי צבעי המים המקוריים שבלייק צייר, בעיקר, מפאת מורכבות השוליים המעוצבים המשולבים בהם. תחריטים אלה מפרשים את הטקסט, בצירוף ציטוטים ופרפראזות מהתנ"ך ומכילים גם תמונות המעצימות את הנושאים המרכזיים של האיורים הראשיים.
לאחר שסיים את הגילופים, בלייק אייר יצירת טמפרה נוספת הידועה בשם "השטן נוגף את איוב בשחין," ב-1826.
ניתוח.
ספר איוב היווה השפעה חשובה על כתביו של בלייק ועל אמנותו; בלייק ככל הנראה הזדהה עם איוב, כיוון שהוא חי את חייו כאדם לא מוכר וכאדם עני. הרולד בלום פירש את שירו המפורסם ביותר של בלייק, "הנמר" (The Tyger), כמעין ניסוח מחדש של שאלותיו הרטוריות של האלוהים בספר איוב, בנוגע לבהמות ולווייתן. בנוסף לכך, בלייק גם תיאר את סיפורו של איוב לאורך הקריירה שלו כאמן. שירה של Enion בלילה השני של "ואלה, או ארבע הזואות" גם מדגים את העובדה שבלייק היה מזוהה עם איוב.
סמליות.
בלייק השתמש בסמלים באופן נרחב במסגרת האיורים; הבולט ביותר הוא השימוש בגפיים, הן הימנית והן השמאלית, בתיאור הדמויות. הגפה הימנית מייצגת את הרוחניות ואת הטוב; הגפה השמאלית, את החומר ואת הרע. בתוך הלוח השישי, השטן נוגף את איוב עם שלפוחיות באמצעות ידו השמאלית, ובלוח מס' 15 אלוהים מסמן את הבהמה והלווייתן עם ידו השמאלית. בניגוד לכך, אלוהים מגרש את השטן עם יד הימין שלו, כפי שמתואר בלוח ה-16, והוא דובר אל איוב מן הסערה בלוח מס' 14, כשרגלו הימנית פשוטה קדימה. כמה חוקרים, לעומת זאת, טענו כי פרשנות שיטתית זו לא מצליחה להסביר את חוסר העקביות שבסמליות מן הסוג הזה והיא סובייקטיבית יתר על המידה.
השפה העברית המשולבת בציור צבעי המים (גלריית באטס), "חלומותיו הרעים של איוב" וגם בתחריטים של לוח השער ובלוח מס' 2 הֲשַׂמְתָּ לִבְּךָ עַל-עַבְדִּי אִיּוֹב, מנותח במסגרת 'הקליגרפיה העברית של בלייק'.
נושא הפולחן היהודי האורתודוקסי, בו משתמש בלייק ביצירתו של לוח מס' 17, לְשֵׁמַע-אֹזֶן שְׁמַעְתִּיךָ; וְעַתָּה, עֵינִי רָאָתְךָ, מוסבר 'בברכת הכוהנים של בלייק: אלוהים מברך את איוב'.
השפעות אמנותיות.
מתחילת הקריירה האמנותית שלו, בלייק החל לאסוף את תדפיסיו של אלברכט דירר. מקובל להאמין שתיאור הבהמה בלוח מס' 15 הוא בהשראת הציור "הקרנף של דירר".
ב"נאומו לציבור", (אולי מ-1810), בלייק גם מציין את "מארק אנטוניו" (Marcantonio Raimondi), כאמן שהעניק לו את ההשראה באיור הליניארי במסגרת טכניקת החריטה שלו. "'ג'וליו רומאנו", רפאל, מיכלאנג' לו מוזכרים גם הם על ידי בלייק בנאום זה.
הכרת המבקרים ומורשת.
מן המהדורה בת 315 העותקים, רק 20 איורים נמכרו במהלך חייו של בלייק, בעיקר לאנשים ממעגל חבריו הקרוב של בלייק (כגון סמואל פאלמר). עם זאת, ה"איורים" הביאו לבלייק פרסום והכרה במידה חסרת תקדים. האקדמיה המלכותית וספריית המלך, בהתאמה, קנו כל אחת עותקים מן היצירה; המוסד הראשון אף העניק לבלייק סכום כסף לא מבוטל, 25 פאונד. אנשים מכובדים כמו ג 'ון קונסטבל וגברת קרוליין למב, הזמינו אותו לסעוד עמם, והאספן צ'ארלס אלדרס הציגו בפני סמואל טיילור קולרידג'. לאחר מותו של בלייק האיורים זכו להכרה חשובה יותר מהר מאשר ספרי הנבואה שלו. לכל המוקדם ב-1857, ג'ון ראסקין כתב על בלייק בספרו "יסודות הציור" ש:ספר איוב, שנחרט על ידיו, בכבודו ובעצמו, הוא בעל הדרגה הגבוהה ביותר מבחינת מאפיינים מסוימים של דמיון וביטוי; מבחינת האופן שבו משיגים אפקטים מסוימים של אור, ספר זה יוכיח את עצמו בתור דוגמה שימושית מאוד בעבורך, הקורא. מבחינת הבעת המצבים שבו האור בוהק ומנצנץ, בלייק הרבה יותר ענק מרמברנדט.מקובל להאמין שעיצוב שלושת המראות ברקע של לוח מס' 20, "איוב ובנותיו", השפיע על ויליאם הולמן האנט כאשר השתמש באותו מוטיב בציור שלו "הגבירה משאלוט"; בלייק היה מוערך מאוד על ידי הפרה-רפאליטים.
רייף ווהן ויליאמס ביסס את יצירת הבלט שלו "איוב: מסכה לריקודים "(הועלתה לראשונה על הבמה בשנת 1931) על "האיורים".
טבלת האיורים.
בלייק לא נתן כותרות לאיוריו והטקסט הבולט ביותר בשוליים נמצא בשימוש על ידי כמה חוקרים (כגון ס. פוסטר דיימון) ככותרת עבור איור נתון. אחרים, כמו רוברט אסיק, משתמשים בכותרות תאוריות. לפיכך, שתי הדרכים התאוריות ניתנות כאן. במקרים מסוימים הכותרות הם אותו הדבר.
שימו לב כי הטקסטים המשולבים על ידי בלייק בשולי כל ציור, הם פאראפרזות של קטעי מקרא, וכיוון שכך הם לא זהים בדיוק לפסוק הרלוונטי להם.
מרי קרטרייט
דיים מרי לוסי קרטרייט (באנגלית: Mary Cartwright; 17 בדצמבר 1900 - 3 באפריל 1998) הייתה מתמטיקאית בריטית. ביחד עם ג'ון ליטלווד, הייתה אחת מהמתמטיקאים הראשונים שחקרו את התחום שמאוחר יותר נודע בשם תורת הכאוס.
שנותיה הראשונות.
קרטרייט נולדה באינהו (Aynho), דרום נורת'האמפטונשייר. אביה, ויליאם דיגבי קרטרייט, היה כומר, דרך סבתה היא מיוחסת למשורר ג'ון דאן, והכומר מאיימן ויליאם מומפסון. היו לה ארבעה אחים, שניים מבוגרים ושניים צעירים: ג'ון (נולד בשנת 1896), נייג'ל (נולד בשנת 1898), ג'יין (נולדה בשנת 1905), וויליאם (נולד בשנת 1907).
את לימודיה התחילה בתיכון לימינגטון בשנים (1912–1915), לאחר מכן בבית הספר גרייבלי מנור בשנים (1915–1916), ולבסוף השלימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר גודולפין בסולסברי (1916-1919).
השכלה.
קרטרייט למדה מתמטיקה בסנט יו קולג', אוקספורד, וסיימה את לימודיה לתואר ראשון בשנת 1923 בהצטינות (first class degree), זו הייתה רק השנה השנייה בה נשים הורשו לגשת לבחינות הסיום באוקספורד.
בחמש השנים הבאות לימדה בבתי ספר פרטיים לבנות: אליס אוטלי בוורצסטר וויקומב אבי בבקינגהמפשייר ורק בשנת 1928 חזרה לאוקספורד כדי ללמוד לדוקטורט. את עבודת הדוקטורט עשתה בהנחיית הארדי. במהלך השנה האקדמית 9–1928 הארדי שהה בפרינסטון, ואדוארד צ'ארלס טיטשמרש מילא את מקומו. תזת הדוקטורט שלה עסקה באפסים של פונקציות שלמות. ג'ון ליטלווד היה אחד הבודקים של התזה, זה היה המפגש הראשון שלה עם המתמטיקאי איתו היה לה בשנים הבאות שיתוף פעולה מתמשך.
קריירה.
בשנת 1930, קרטרייט הצטרפה לסגל מכללת גירטון, אז מכללה לנשים, אחת המכללות של אוניברסיטת קיימברידג'. העסקתה התאפשרה תודות למענק מחקר על שם אלפרד יארו, בעל מספנות ופילנתרופ בריטי שמימן העסקה של נשים במכללת גירטון (Alfred Yarrow Research Fellowship of Girton College). בתחילת דרכה במכללה הצליחה לפתור בעיה פתוחה שהציג ליטלווד. משפט קרטרייט, נותן אומדן על גידולה של פונקציה אנליטית על עיגול היחידה ליד מעגל היחידה בהינתן שהפונקציה מקבלת כל ערך לא יותר מ-formula_1 פעמים ובהינתן חסם על formula_1 מקדמי טילור הראשונים של הפונקציה. כדי להוכיח את המשפט היא נקטה בגישה חדשה, ויישמה טכניקה שהוצגה על ידי לארס אלפורס על העתקה קונפורמית.
בשנת 1936, קרטרייט הפכה למנהלת הלימודים במתמטיקה בקולג' גירטון, ובשנת 1938 היא החלה לעבוד על פרויקט חדש אשר הייתה לו השפעה משמעותית על כיוון המחקר שלה. המחלקה למחקרים מדעיים ותעשייתיים יצרה סוגים מסוימים של משוואות דיפרנציאליות אשר התקבלו ממידול גלי רדיו ורדאר. הם ביקשו מהקהילה המתמטית הלונדונית עזרה במציאת מתמטיקאי שמעוניין לחקור את המשוואות האלה, וקרטרייט התעניינה בנושא. הדינמיקה שנכחה מאחורי הבעיות הללו לא הייתה מוכרת לקרטרייט, ולכן היא ניגשה אל ליטלווד וביקשה ממנו עזרה בנושא זה. הם החלו לשתף פעולה בלימוד וחקירת המשוואות. ליטלווד כתב:
כיום, המבנה העדין אשר ליטלווד מתאר כאן הוא דוגמה טיפוסית של אפקט הפרפר. שיתוף הפעולה בינו לבין קרטרייט הוביל לתוצאות חשובות, שלהן יש השפעה רבה על הכיוון שבו פנתה התאוריה המודרנית של מערכות דינמיות.
ב-1945, היא פישטה את ההוכחה האלמנטרית של הרמיט לאי הרציונליות של פאי. הגרסה שלה להוכחה פורסמה בנספח בספר מדעי המסקנה של הרולד ג. פריס. ב-1947, היא נבחרה להיות עמיתה של החברה המלכותית. אף על פי שהיא לא הייתה האישה העמיתה הראשונה בחברה, היא הייתה האישה הראשונה המתמטיקאית.
קרטרייט מונתה למנהלת של קולג' גירטון בשנת 1948.
היא נפטרה בבית אבות בקיימברידג' בשנת 1998.
מורשתה.
קרטרייט הייתה האישה הראשונה:
היא גם קיבלה את מדליית דה מורגן של החברה בשנת 1968. ב-1968 היא נבחרה כעמיתת כבוד של החברה המלכותית של אדינבורו. ב-1969 היא קיבלה את תואר הכבוד מהמלכה, והפכה לדאם מרי קרטרייט, מפקדת במסדר האימפריה הבריטית.
עמנואל ארנסט סימון
עמנואל ארנסט סימון (1898–1989) היה רופא, חלוץ רפואת הספורט בישראל, ומיוזמי הקמת המכון על שם וינגייט.
ביוגרפיה.
סימון נולד בברלין. סימון למד רפואה בגיסן, ברלין, וירצבורג וסיים את חוק לימודיו במינכן. בהמשך התמחה בדנמרק, שוודיה ופינלנד.
בין השנים 1917–1918 השתתף סימון במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה עבד, בין השנים 1923–1924, במכון להיגיינה בברלין. שם עבד עד עלייתו לארץ ישראל.
בארץ ישראל היה סימון רופא הספורט הראשון בארץ. בין השנים 1924–1927 היה סימון לעבוד בבית הספר הריאלי כרופא ומורה לחינוך גופני. הוא ביסס את החינוך הגופני על יסודות מדעיים ונתמנה למורה ראשי להתעמלות ולספורט ולרופא הפנימיה. סימון שהיה בעברו אלוף ברלין ובוואריה בריצות 400 מטר ו-800 מטר הביא סגנון חדש של הוראת החינוך הגופני והספורט בישראל.