בשנת 2003 דורג במקום הראשון בעולם. ב-1 בינואר 2006 דורג במקום השני בעולם. בשנים 2002 ו-2005 זכה בגביע העולם בטניס שולחן. בול הוא שחקן נבחרת גרמניה וזכה בשנת 2006 עם קבוצתו הגרמנית באליפות אירופה לקבוצות. הוא אלוף אירופה לשנת 2007 לאחר שניצח בגמר את ולדימיר סמסונוב 1–4. בינואר 2011 דורג במקום ראשון בעולם. כבר מגיל צעיר בול היה ידוע בתור שחקן גדול, בגיל 13 כבר השתתף בתחרות בינלאומית. אביו של בול היה מאמן טניס שולחן (מה שכנראה נתן לו מוטיבציה לשחק).זכה באליפות קטאר הפתוחה לאחר שגבר 4:3 על מה לין בגמר.
ב-11 במרס 2014, התייצב בול לקרב טניס שולחן מול רובוט של חברת Kuka robotics . המשחק החגיגי נערך לכבוד פתיחה של מפעל רובוטים של חברת קוקה בשנגחאי. באותו אירוע הפסיד הרובוט של חברת קוקה בתוצאה 9–11. על פי היצרנית הגרמנית קוקה, הרובוט המכונה Agilus, הוא המהיר בעולם.
ליברטריאניזם
ליברטריאניזם או חֵרוּתָנוּת היא פילוסופיה פוליטית ותנועה פוליטית, שהתפתחה בארצות הברית במחצית השנייה של המאה ה-20, וגורסת כי לאדם זכות קניין בגופו וברכושו והוא חופשי לעשות באלו כרצונו, כל עוד הוא לא פוגע בזכותם של אחרים לנהוג כך. הליברטריאניזם בארצות הברית רואה את עצמו כהמשכו של הליברליזם הקלאסי ולעיתים שמות אלו משמשים באופן מקביל. ליברטריאנים תומכים בצמצום סמכויות הממשלה מאחר שהם סבורים שכוחה וסמכויותיה באים על חשבון כוחם וריבונותם של האזרחים להתאגד ולסחור כרצונם. בנוסף, קיים גם המונח ליברטריאניזם אזרחי, המהווה תמיכה בחירויות הפרט והאזרח ללא אג'נדה כלכלית. המונחים ליברליזם קלאסי וליברטריאניזם (ומחוץ לארצות הברית אף 'ליברליזם') מופיעים לרוב באופן שימוש שקול ובר החלפה.
בקרב הליברטריאנים נימוקים שונים לעמדתם. חלקם מחזיקים בעמדה דאונטולוגית, על פיה יזימת אלימות היא בלתי-מוסרית מיסודה, בעוד אחרים מאמצים גישה תועלתנית, הטוענת כי חופש מוביל לשגשוג מרבי לכמות המקסימלית של האנשים. חלק מהליברטריאנים תומכים בממשל מינימלי, המפעיל מונופול על שירותים מסוימים, וחלקם תומכים בסיפוק כלל השירותים בשוק החופשי על בסיס זכות הקניין. הפעלת כוח נחשבת בעיניהם כמוצדקת, אם היא באה כתגובה לאלימות יזומה. ליברטריאנים, אף שיש ביניהם המעריכים מוסר של אחריות אישית וסולידריות מבחירה, מתנגדים בתוקף למדינת הרווחה, בנימוק שכפייה על אדם לעזור לאחר כנגד רצונו פסולה מבחינה מוסרית, מביאה לתוצאות שליליות ופוגעת במטרה שלשמה נועדה.
אידאולוגיה.
ככלל, ליברטריאנים מגדירים את החירות כחופש של האדם לעשות כרצונו, כל עוד התנהגותו אינה מסיגה גבול או אינה מסכנת את פרטיותו או את רכושו של הזולת. בנוגע להסגת גבול, צריכים לחול על האדם כללי פסיקה עקרוניים בעניינים ששנויים במחלוקת בינו לבין זולתו ונופלים בתחום החירות. פסיקה כזאת יכולה לכלול הטלת עונש על ידי הקהילה על מי שמפגין חוסר-כבוד מוכח כלפי זכויות הזולת. רוב הליברטריאנים חושבים שעונשים כאלה מוטלים כראוי על ידי המדינה באמצעות כללי הענישה הפלילית או האזרחית, אם כי חלקם מטילים ספק במידת ההכרחיות לראות את הענישה הזאת כתפקידה של המדינה.
ליברטריאנים בדרך כלל רואים כפגיעה בחירות כל מגבלה המוטלת על האדם או על רכושו על ידי המדינה ואינה משרתת את הצורך להעניש מישהו על הפרת זכויות הזולת. הגרסה הקיצונית של ליברטריאניזם היא אנרכו-קפיטליזם, השולל כל הגבלה ממשלתית שהיא על בסיס ההנחה שהכללים והחוקים אינם חיוניים, מאחר שבהיעדר ממשל, היחידים יעצבו קשרים חברתיים וכללים במסגרת של ממשל-עצמי.
הליברטריאניזם מגן לרוב על עקרון החירות מנקודת מבט הבוחנת את השאלה עד כמה מעטות הן המגבלות שמוטלות על האדם על ידי הרשויות, כלומר, עד כמה האדם מורשה לעשות. חירות, שמתייחסים אליה מנקודת מבט של הרשאה, מכונה חירות שלילית. רעיון זה מובחן מהשקפה שבוחנת את החירות על-סמך השאלה כמה האדם יכול לעשות. חירות במובנה השני מכונה חירות חיובית. ההבדל בין השתיים הוזכר לראשונה על ידי תומאס היל גרין, ומאוחר יותר תואר בפירוט מלא על ידי ישעיה ברלין.
ליברטריאנים רבים רואים את החיים, החירות והרכוש כזכויות יסוד של האדם, וחושבים שהתפשרות על אחת מהן תפגע בהכרח ברעותה. בדמוקרטיות, הם מחשיבים את ההתפשרות על זכויות הפרט במסגרת הפעילות הפוליטית ל"עריצות הרוב", מונח שנטבע לראשונה על ידי אלכסיס דה טוקוויל והתפרסם בזכותו של ג'ון סטיוארט מיל, שהדגיש את הסכנה שהרוב יכפה את הנורמות שלו על המיעוטים תוך הפרת זכויותיהם. ליברטריאנים לא מעטים חוששים מדמוקרטיה וכמה מהם אף מתנגדים לה, כיוון שהם סבורים שהצבעת ההמונים תוביל בהכרח כל משטר דמוקרטי למדיניות של רווחה סוציאלית באמצעות מיסוי, ולהתערבות בשוק העבודה באמצעות חקיקה, ומכאן לפגיעה בחירויות ובזכות הקניין.
בעיני ליברטריאנים רבים, המשפט המקובל עדיף על החוקים הכתובים על ידי הרשויות, משום שהוא פחות שרירותי ומתאים את עצמו טוב יותר לסביבה החברתית. יתרונותיו היחסיים של המשפט המקובל, המתפתח תדיר לקראת הגדרה טובה יותר של זכויות הקניין, פורטו על ידי הוגי דעות כמו פרידריך האייק, ריצ'רד אפשטיין, רוברט נוזיק ורנדי ברנט. חלק מההוגים הליברטריאנים מאמינים שההתפתחות האמורה תביא בסופו של דבר להגדרתם מחדש של נוהגי המשפט המקובל בנושאים שמבחינה כלכלית נחשבים בימינו ל"השפעות חיצוניות", כגון זיהום אוויר. "חברה ליברטריאנית לא תרשה לאיש לפגוע בזולת על ידי זיהום האוויר, משום שהיא מתעקשת על אחריות אישית" (ראסל מינס).
זכויות וקונסקואנסיאליזם (תוצאתנות).
חלק מהליברטריאנים, כגון רוברט נוזיק ומורי רותברד, הם דאונטולוגים ומחזיקים בעמדה מוסרית מבוססת זכויות טבעיות. חלק מההוגים במסורת זו דוגמת ג'ון לוק, איין ראנד ובמידה מסוימת מורי רותבארד ראו בזכויות אלו כנובעות באופן ישיר מטבע האדם, החיים או המציאות, ועומדות בפני עצמן. תלמידו של רותבארד, הפילוסוף האנס-הרמן הופה, סיפק הוכחה מבוססת פרקסאולוגיה לעמדת הזכויות הטבעיות שאינה מתיימרת לגשר על בעיית הראוי-מצוי.
ליברטריאנים אחרים, כמו מילטון פרידמן, לודוויג פון מיזס ופרידריך האייק הצדיקו את הזכויות האמורות מטעמים פרגמטיים, תוצאתניים וגם מוסריים. הם טענו שליברטריאניזם מביא לשגשוג מרבי ולכמות מרבית של אנשים המסוגלים להגשים את מטרותיהם ולכן הוא הדרך הטובה ביותר לקידומה ולשיפורה של הרווחה החברתית.
מדיניות ליברטריאנית.
ליברטריאנים מתנגדים בתוקף למה שהם רואים כהפרת זכויות האזרח באמצעים כגון הגבלת חופש הביטוי (הדיבור, העיתונות והפולחן הדתי), איסור ההתארגנות מרצון או הסגת גבולות הפרטיות או הקניין, חוץ מאשר במקרים שהיא נעשית כתוצאה מהליך הוגן (במשפט) במטרה לבסס אישום או להעניש על התנהגות פלילית. ליברטריאנים מתנגדים לכל צנזורה באשר היא (כלומר, לטענות על התבטאות פוגעת) ולהחרמת רכוש טרם המשפט החל. יתרה מזאת, רוב הליברטריאנים דוחים את ההבחנה בין הפוליטיקה למסחר בכל הקשור לחופש הביטוי וההתארגנות, הבחנה חוקית שבה משתמשים לעיתים קרובות כדי להגן מפני התערבות ממשלתית על הסוג הראשון של הפעילות, אך לא על הסוג השני.
ליברטריאנים מתנגדים לחוקים המגבילים את התנהגות היחיד או מה שנחשב כהתנהגות מקובלת, כמו גם לחוקים המתייחסים לפשעים ללא קורבנות. הם גם מאמינים, שהבחירה האישית של המוצרים והשירותים לא צריכה להיות מוגבלת על ידי דרישת רישיונות ממשלתיים או מונופולים בחסות ממלכתית ואף לא באמצעות הצבת מכשולים למסחר למען הגבלת הבחירה במוצרים ובשירותים של מדינות זרות (ראו סחר חופשי). בנוסף לכך, הליברטריאנים נוטים להתנגד להטלת איסורים חוקיים על שימוש בסמים, הימורים וזנות. הם מאמינים שאזרחים צריכים להיות חופשיים ליטול סיכונים אפילו עד כדי גרימת נזק ממשי לעצמם. לדוגמה, בעוד שמרבית הליברטריאנים מסכימים עם הרוב שרואה לנכון להשתמש בחגורות בטיחות, הם דוחים את החיוב להשתמש בהן כפטרנליסטי. באופן דומה, הם מאמינים שמנהל המזון והתרופות האמריקאי (וגופים דומים בארצות אחרות, כמו "בריאות קנדה") לא צריכים לאסור טיפולים רפואיים שיעילותם אינה מוכחת, כי לשיטתם כל החלטה בדבר טיפול צריכה להישאר בין המטופל לרופא והממשלה צריכה, לכל היותר, לפרסם קביעות לא מחייבות אודות יעילות ובטיחות.
ליברטריאנים רואים בחירויות אלה זכויות אוניברסליות מלידה, ואינם מוכנים לקבל פגיעה בהן בניסיון לתקן אי-שוויון חומרי או התנהגות פרועה (שאינה פוגעת בזולת).
אנרכו-קפיטליזם ומינארכיזם.
חלק מהליברטריאנים הם מינארכיסטים, דהיינו תומכים במיסוי מינימלי בתור "רעה הכרחית" לצורך מימון גופים ציבוריים שיגנו על חירויות האזרח וזכויות הקניין, לרבות משטרה, מערכת משפט וכוחות מזוינים (ללא גיוס חובה). לעומתם, ליברטריאנים אחרים הם אנרכו-קפיטליסטים, המתנגדים לכל מיסוי ודוחים כל דרישה מצד הממשל בדבר זכותו להיות "מונופול על הפעלת כוח" בטענה שאין זה הכרחי. האנרכו-קפיטליסטים רוצים להרחיק את הממשל מענייני המשפט וההגנה ומעדיפים להסמיך קבוצות פרטיות לטיפול בנושאים אלה. לטענתם, האמונה של המינארכיסטים שאפשר להגביל את "המונופול על הפעלת כוח" למידות סבירות אינה מציאותית, וכל כפייה ממוסדת – אפילו בקנה מידה מצומצם – תמיד פוגעת במטרותיה המוצהרות.