הקשיים של החיים בקיבוץ לא נבעו מתנאי המחיה בלבד, אלא גם מבעיות ביטחון ואיום מצד תושבי הכפרים הערביים סביב ומהשגחתו הקפדנית של השלטון הבריטי. במהלך מאורעות תרפ"ט והמרד הערבי, נאלץ היישוב להתגונן מירי על המשק מכיוון הר הכרמל. בשבת השחורה, פשטו הבריטים על קיבוץ יגור בחיפוש אחר כלי נשק. ביגור נמצאו 34 סליקים, למעלה מ-300 רובים, 100 מרגמות, יותר מ-400,000 כדורים ו-78 אקדחים. האחראי על הסליקים ביגור היה יצחק יגורי, אחיו הצעיר של נח. בעלה, נח פרובר, נאסר מתוקף תפקידו כ"מוכתר" הקיבוץ והוחזק חודשיים בכלא עכו. על מנת להתמודד עם המחסור בכוח אדם, הנשים והילדים עבדו בענפי המשק השונים. למרות הקושי הרב, העייפות והמחסור, עדה חשה שהיא מגשימה את החזון הציוני וחייה על פי הערכים והאידאולוגיה שהיו נר לרגליה.
במלאת 40 שנה לקיבוץ יגור כתבה:
משנה חינוכית ופעילות חינוכית.
שנותיה הראשונות במסגרת החינוך הקיבוצית היו במידה רבה השנים המעצבות של מערכת החינוך הזו. היא השתייכה לרוב כמעט מוחלט של נשים שתפעלו אותה, והחלטות שהתקבלו באותה תקופה באשר לדרכו של החינוך המשותף הן אלו אשר נתנו את הטון למיסודו ואופיו בשנים הבאות. בתפיסת עולמה החינוכית ניכרה השפעת התקופה שבילתה בתנועת דרור והערכים החינוכיים של הגשמה עצמית, חלוצית בארץ ישראל, עבודה קשה, אורח חיים צנוע, חיזוק הקהילה, שמירה על חברות ככוח בונה ומלכד וטיפוח התרבות והלשון העברית. בין המחברים שעצבו את עולמה התרבותי וביטאו את צמיחת השפה העברית בשירה ובסיפורת, אשר נכתבו במקור בעברית או שתורגמו לעברית, נמצאים: שאול טשרניחובסקי, שלום עליכם, יוסף חיים ברנר, ביאליק, אנה אחמטובה, לאה גולדברג ורחל. תפיסתה החינוכית של עדה התגבשה מתוך עבודתה רבת השנים עם הילדים והנוער של הקיבוץ. היא האמינה שעל המתודה החינוכית להתגמש ולהתאים את עצמה לתנאי המציאות המשתנה, בחיי הקיבוץ ובארץ. היא הייתה מודעת לקשיים ולבעיות של הלינה המשותפת, אך לא חדלה להאמין בהם כדרך הנכונה ביותר לזמנם עבור הילדים ועבור המוסד הקיבוצי. חשוב מכל היה עבורה לשמר את הרוח הקיבוצית בילדים, לטעת בהם את הרצון להמשיך את המפעל הקיבוצי ולוודא שיהיה לו המשך גם לאחר הסתלקותו של דור המייסדים.
הקמת בית הילדים ביגור.
ב-1928 החלה את עבודתה הראשונה בארץ בתחום החינוך, עם הקמתו של בית הילדים הראשון ביגור. בית הילדים הוקם בצריף צנוע ובו כעשרה ילדים וילדות. עדה עבדה בו יחד עם מטפלת נוספת שנבחרה גם היא על ידי האספה הכללית של הקיבוץ ומטפלת מנוסה יותר שהגיעה לעזור מקיבוץ עין חרוד. הצלחת בית הילדים הייתה חיונית להצלחתו של הקיבוץ. האחריות שהוטלה על המטפלות הייתה כבדה וכללה את כל מה שכרוך בגידול הילדים ובאחזקה השוטפת של הבית: כביסות, ניקיונות, בישול ושמירות לילה.
היא ראתה חשיבות רבה בפעילות החינוכית בבית הילדים ובעיצוב עולמו הפנימי של הילד: "הסביבה יוצרת במידה ידועה את אופיו, וסביבה יפה תועיל הרבה לחנך ילד בעל נפש יפה, בעל רגש אסתטי עמוק. הפינות החבויות אולי יעוררו את הרצון ואת הצורך להתבודדות, להתייחדות של הילד עם עצמו, דבר שאיננו כה רגיל בגילים אלו אצל ילדינו. הם לרוב מבלים בצוותא, ללא רצון להתרחק פעם ולהיות עם עצמם. אולי בזה נחזיר לילדינו את האפשרות, באין עין רואה ואוזן שומעת, לחלום את חלומותיהם, להקשיב לצלילים דקים, לחיות את חייהם-הם מלאים ועשירים. ואז אולי נציל את עצמנו, ובייחוד את ילדינו, מחיים רעשניים שטחיים, חיים ללא יכולת של התעמקות והתבוננות של נפש רגישה ומתפעלת". עוד הוסיפה וכתבה:
התנאים בבית הילדים היו קשים. למחסור במזון, מים נקיים וחימום, התווספו סכנות בריאות. את הצריף פקדו מחלות רבות, כמו קדחת, ולעיתים אף מות תינוקות. הרופאים שנשלחו לעזור היו עולים חדשים, שבמקרים רבים היו חסרי ניסיון ולא הבינו את התנהלות בית הילדים או את רעיון החינוך המשותף. למרות הקשיים, עדה אהבה את העבודה, שאיפשרה לה קשר ישיר ובלתי אמצעי עם תינוקות הקיבוץ. שנים מאתגרות אלה ביססו את מעמדה וסמכותה כמטפלת ואשת חינוך בקיבוץ. בשנים אלה התעצבו דרכי החינוך המשותף, ומה שהחל ככורח הנסיבות התפתח לגישה חינוכית מגובשת, בעלת משנה סדורה וברורה.
ב-1936 יצאה לסמינר הרעיוני הראשון שהתקיים בעין חרוד. עם חזרתה מונתה לחברה בוועדת החינוך של הקיבוץ ועסקה בתכנון קורסים והשתלמויות עבור מחנכים ומטפלות ובניהול שוטף של ענייני החינוך. עדה דאגה להמשיך ולטפח את החזון הקיבוצי ולהכניסו לתכניים הלימוד שונים. בנוסף, השתתפה בוועדה להכשרת בני הקיבוץ, שבמסגרתה נשלחו נערים ונערות מתאימים להשתלמויות מקצועיות בטכניון ובסמינרים. במקביל שימשה גם כרכזת תחום החינוך לנוער של התנועה הקיבוצית.
הקמת חטיבת הקיבוצים.
עדה נמנתה עם יוזמיה ומקימיה של חטיבת בני הקיבוצים. מטרתה של תנועת נוער כלל ארצית זו, במסגרת ארגון הנוער העובד, הייתה לשמר את הרעיון הקיבוצי ולטעת בנוער את הערכים והאידאולגיה של הקיבוץ. הדבר נעשה באמצעות חיזוק הקשר בין הנוער בקיבוצים השונים עם בני ובנות השנתונים המקבילים מקיבוצים אחרים של תנועת הקיבוץ המאוחד. היא נחשבה לאם הרוחנית של התנועה. בכל שנות פעילותה של חטיבת בני הקיבוצים, עדה פעלה בה בתכנון והוצאה לפועל של עצרות, פעילויות, ועידות ומועצות, והייתה כוח מוביל ודומיננטי בהחלטות שהתקבלו ובארגון השוטף. הצורך בהקמת החטיבה נבע ממשברים קשים בקיבוץ באותה תקופה, בראשם הפילוג בתנועה הקיבוצית. בשנת 1951 פרצו וויכוחים עזים באשר להמשך דרכו של הקיבוץ ולזיקתו לברית המועצות. עימותים פנימיים אלו הביאו לפירוק משקים על בסיס השקפה פוליטית ועוררו משברים שהובילו לפיצול משפחות. בנוסף התעוררה ביקורת פנימית רבה על החיים בקיבוץ, על אשליית השוויון שבו ועל דרך החיים שהתוותה. הורים רבים לא היו מעוניינים עוד שבניהם ובנותיהם יגדלו בנפרד ויוכשרו להיות פועלים. בתי הספר אף הם עודדו לפתיחות לאורחות חיים שונים, לאינדיבידואליות ולהישגיים, במטרה להגיע לחינוך גבוה ולרכישת מקצוע. כל אלו עמדו לא פעם בניגוד לאורח החיים בקיבוץ.
ועדת החינוך של הקיבוץ המאוחד החליטה לקיים עצרת עבור בני הנוער של הקיבוץ. ההחלטה נבעה מההבנה שישנו צורך מהותי ביצירת קשר אמיץ לקיבוץ ולתנועה הקיבוצית עבור דור ההמשך. הרי ללא תמיכתם ורצונם להמשיך את הדרך, יגווע הרעיון הקיבוצי יחד עם הדור הראשון. על כך כתבה:
העצרת כללה הקמת מחנה ענק ל-1280 נערים ונערות בקיבוץ גבעת ברנר והייתה להצלחה מסחררת, שסחפה אחריה בני נוער רבים. במהלכה החל להתגבש הרעיון של הקמת חטיבת בני הקיבוצים. תפקידה בחטיבה מעולם לא נשא תואר רשמי, אך היא הייתה חיונית לתפעול השוטף שלה. היא ליוותה את מזכירות החטיבה בצעדיה הראשונים וגשרה בין בני הנוער ובין ההנהלה המבוגרת. בנוסף ידעה להוציא לפועל משימות שונות שלעיתים כמעט ונפלו בין הכיסאות. בין היתר מילאה תפקיד חשוב בהוצאה לפועל של "יחדיו", העיתון של החטיבה.
אופן הפעולה של החטיבה התפצל לפעולות מקומיות וכלל ארציות. הגרעינים האזוריים של החטיבה היו אחראים לפעילות שוטפת בחיי היום יום, עבודות שונות במשק הקיבוצי כגון: מסיק, עבודות בכרם ואסיף, יחד עם פעולות מהנות וחינוכיות, כגון: טיולים, טקסים משותפים לציון חגי ישראל, הכרת הארץ ועוד. מזכירות החטיבה וההנהלה היו אחראיות על הפעילויות בקנה המידה הארצי, ובהן טיולים, עצרות מחנות וכינוסים מספר פעמים בשנה. הצלחתה של החטיבה הייתה חשובה לה במיוחד. עדה ראתה בחטיבה את הגורם החינוכי שיוכל לגשר בין בני הנוער, המסגרת הבית ספרית והרוח הקיבוצית, ועמלה על מנת לנסות לאזן ולפשר ביניהם.
גם לאחר שחלתה, המשיכה להיות פעילה בניהול חטיבת הקיבוצים. במהלך השנים עבדה גם במזכירות קיבוץ יגור, במועצת הפועלות, בהנהלת מכללת סמינר הקיבוצים ובמרכז הנוער של הקיבוץ.
עדה נפטרה ב-11 בפברואר 1966 ונטמנה בבית העלמין בקיבוץ יגור. מרדכי סגל, מייסד סמינר הקיבוצים ומהאבות המייסדים של החינוך הקיבוצי בישראל, ספד לה:
בנה, אל"ם אסף יגורי, נפל בשבי במלחמת יום הכיפורים, ח"כ בכנסת התשיעית. סבתא לענת ותמי, לאחר מותה גם לעדי (שנקראה על שמה) וגל יגורי.
דורית חכים
דורית חכים (נולדה ב- 1971) היא במאית קולנוע, יוצרת סרטים ישראלית, תסריטאית וחברה בוועד המנהל של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
ביוגרפיה.
דורית חכים היא בת להורים יוצאי מצרים, אמה מתה בלידתה. אביה התחתן שנית ובגיל 12 עברה לגור אצל אחותה. בגיל 15 למדה במשך שנתיים בכפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים, ואחר כך ב"תיכון רון", תיכון אקסטרני בהרצליה.
קריירה מקצועית.
בין השנים 1990–1992 עבדה ככתבת בעיתון "העיר", בשנת 1993 הייתה כתבת לענייני תיאטרון, תרבות ומוסף שבת בעיתון "חדשות". בין השנים 1993–1995 שימשה ככתבת ראשית, עורכת מדור, ובעלת טור אישי "חכים בלילה" ב"העיר". בשנים 1995–1997 עבדה ככתבת ראשית במקומון "זמן תל אביב" ובמוסף "סופשבוע" של "מעריב".
בין השנים 1994–1999 למדה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. מחזור ו'. זכתה במלגת שרת התרבות להצטיינות בקולנוע בשנים 1996,1997,1998. יצרה במסגרת לימודי סרט סטודנטים תסריט ובימוי "משהו בעל ערך", עלילתי קצר. הסרט
זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, "אריה הכסף", בפסטיבל ונציה 1998, זכה בציון לשבח בפסטיבל מונפלייה 1998, זכה במקום שני בפסטיבל קייב, 1998 והשתתף בעשרות פסטיבלים בעולם.