בקיץ 1989, בגיל 27, עבר יחד עם חברו, כוכב בית"ר ירושלים, אורי מלמיליאן, למכבי תל אביב. כהן זכה לכינוי "הירושלמי" מפני שבאותה עת שיחק במועדון גם אבי כהן ה"תל אביבי". בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה כבש 3 ו-6 שערים בהתאמה. שבעונת 1991/1992 זכה עם מכבי תל אביב בתואר האליפות ואף הבקיע 17 שערים, מאזן נדיר עבור מגן, שזיכה אותו בתואר כדורגלן העונה בישראל. כהן היה זה שכבש את השער הראשון של מכבי תל אביב במסגרת אירופית בעונה בה הקבוצות הישראליות הוכנסו למעגל התחרויות באירופה. מכבי תל אביב יצאה למשחק חוץ נגד ואלטה במוקדמות ליגת האלופות של עונת 1992/1993 וכהן כבש את שער השוויון ובישל את השער השני לאבי נמני בדרך לניצחון 2–1.
בעונת 1993/1994 זכה עם מכבי תל אביב בגביע המדינה, לאחר ניצחון על הפועל תל אביב בדרבי במשחק הגמר, ובעונת 1994/1995 זכה עם הקבוצה באליפות נוספת. בעונה זו פרש כהן ממשחק פעיל, עקב פציעה שממנה לא הצליח להתאושש.
כהן שיחק בנבחרת ישראל בין השנים 1987–1992 ואף שימש קפטן הנבחרת בחלק מהמשחקים. את הופעת הבכורה שלו ערך מול נבחרת צפון אירלנד, ובסך הכל לזכותו 32 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 5 שערים.
קצין העיר
קצין העיר היה שמו של מוקד בו נמצאו נציגי צה"ל באזורים מקומיים (לרוב עירוניים) ברחבי הארץ. מוקד זה היווה גורם המספק מענה לכל שאלה או בעיה בה נתקלו החיילים החל מעת גיוסם. טיפול במלש"בים לעומת זאת היה בסמכות לשכת הגיוס.
בין העניינים שהיו באחריות של מוקד קצין העיר נכללו טיפול במצוקות נפשיות ותמיכה נפשית לחיילים, טיפול במשפחות כלואים, מתן מספרי טלפון צבאיים לאזרחים, מתן אישורים צבאיים רשמיים, ייעוץ בסיסי לגבי תנאי שירות, הארכת אישורי שהייה מחוץ לבסיס, מתן שירותי ייעוץ וסעד משפטי חינם לחיילים, איתור חיילים ומסירת הודעות חשובות כגון אזעקת חיילים במקרה של פטירת קרוב מדרגה ראשונה, והודעות נפגעים.
עד לשנות התשעים של המאה ה-20, סופק במוקדי קצין העיר גם שירות רפואי לחיילים שהיו בחופשה ונזקקו לטיפול רפואי. השירות הרפואי לחיילים בחופשה עבר במהלך שנות התשעים למרפאות אזוריות או מרחביות, באחריות חיל הרפואה. המרפאות החדשות כונו בטעות "מרפאות קצין העיר", דבר שגרם לבלבול אצל חיילים שפנו בשוגג ליחידות קצין העיר שלא סיפקו עוד שירות רפואי.
בשנת 2014 היו קיימים 12 קציני עיר ברחבי הארץ: אילת, אשקלון, באר שבע, חיפה, טבריה, ירושלים, נהריה, נתניה, עפולה, קריית שמונה, רחובות, תל אביב.
ב-2015 החליט ראש אכ"א, אלוף חגי טופולנסקי, על סגירת כל יחידות קציני הערים. משימותיהם, מלבד הודעות על נפגעים, הועברו לקצינת פניות הציבור (בראשי תיבות, "קפ"ץ"). מאז סגירת יחידות קציני הערים, אזרחים יכולים לקבל מענה טלפוני באמצעות מוקד קצינת פניות הציבור. הודעות למשפחות נפגעים נמסרות על ידי מודיעי נפגעים, והפעלתם היא באמצעות ראשי זירות נפגעים בחמ"ל הנפגעים של מנה"ק (מנהל הנפגעים וקציני הערים).
דגל האימפריה העות'מאנית
המונח דגל האימפריה העות'מאנית מכוון לאחד מהדגלים אשר היו בשימוש הסולטאנים השליטים של השושלת העות'מאנית. בשל המבנה הפוליטי והחברתי המסובך של האימפריה העות'מאנית לא היה לאימפריה דגל לאומי אחד עד 1844 עת אומץ דגל הצי העות'מאני, וכל סולטאן השתמש בדגלים שונים בנסיבות שונות.
הדגל הראשון המזוהה עם האימפריה העות'מאנית נבחר ככל הנראה על ידי הסולטאן מורט הראשון בסוף המאה ה-14 והיה בצורת משולש מעוגל בצבע אדום. אדום לא היה צבע שזוהה עם הטורקים והסיבה לבחירתו של צבע זה דווקא איננה ידועה. דגל זה השתנה אך מעט לאורך השנים וכל שנוסף לו היה סהר בצבע צהוב. הסהר היה סמל של קונסטנטינופול עוד בתקופה הביזנטית אך היה גם סמל שרווח בקרב שבטים טורקים בעבר. בד בבד החלו להתפתח דגלים שונים שיוחדו לצי העות'מאני ולצי הסוחר, ולאוניות ולמפקדי אוניות שונים.
במאה ה-18 החלו העות'מאנים להשתמש בדגלים בצורת מלבן במקום המשולש שנהג עד אז, ונוצרה הבחנה בין דגלים של מוסדות אזרחיים או חילוניים שצבעם היה אדום, לבין דגלים של מוסדות דתיים שהיו בצבע ירוק - צבעו של האסלאם. דגל הצי שאומץ ב-1793 היה לפיכך בצבע אדום וכלל סהר וכוכב מתומן. ב-1844 הפך הכוכב למחומש והיה לדגל הרשמי של האימפריה. דגל זה אומץ ב-1923 על ידי טורקיה לאחר עצמאותה, וזכה לשם Ay Yıldız ("כוכב ירח").
מוקד קצין העיר
אליס שלוי
אליס הילדגרד שָלְוִי (נולדה ב-16 באוקטובר 1926) היא אשת חינוך ישראלית, פעילה חברתית ומחלוצות הפמיניזם בישראל. כלת פרס ישראל על מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה (2007).
ביוגרפיה.
אליס מרגולין נולדה ב-1926 באסן שבגרמניה לבנציון ופרל מרגולין. ההורים הם בני דודים. אליס הייתה הצעירה משלושת ילדיהם. אליס מרגולין גדלה בבית יהודי אורתודוקסי וציוני. את ילדותה עברה באסן ולמדה בבית ספר יהודי. עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 היגר בנציון מרגולין ללונדון, אך רק שנה מאוחר יותר הצליח להשיג ויזות לאשתו וילדיו. שלוי למדה בלונדון בבית ספר ציבורי וקיבלה שיעורים פרטיים בעברית בבית. בזמן המלחמה המשפחה גרה ב-Waddesdon, בקינגהאמשייר. בין השנים 1944 ל-1947 למדה ספרות אנגלית בניונהאם קולג' בקיימברידג', הקולג' היחיד שהיה פתוח לנשים באותן שנים, והייתה פעילה באגודת הסטודנטים היהודיים ועמדה בראשה. ב-1946 נבחרה לייצג את אגודת הסטודנטים בקונגרס היהודי בבזל. שלוי למדה לתואר ראשון ותואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת קיימברידג'. כמו כן למדה עבודה סוציאלית בבית הספר LSE בלונדון. בסוף שנת 1949 עלתה לישראל והשתקעה בירושלים.
בשנת 2018 תרמה את ארכיונה האישי לספרייה הלאומית.
קריירה אקדמית.
בשנות החמישים החלה לשמש כמורה ללשון אנגלית באוניברסיטה העברית, ועשתה זאת במשך ארבעים שנה. היא קיבלה תואר דוקטור בספרות אנגלית בשנת 1966, והייתה מרצה וחוקרת בכירה. בשנת 1969 נתבקשה להקים את המחלקה לאנגלית באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, ועמדה בראשה במשך ארבע שנים.
ב־1997, החלה לכהן כרקטור מכון שכטר למדעי היהדות. בשנת 2000 מונתה ליושבת ראש מועצת המנהלים של המכון ופרשה מהתפקיד ב-2003.
בשנת 2006 הוציאה לאור במסגרת "שלוי הוצאה לאור" גרסת תקליטור של אנציקלופדיה לנשים יהודיות בעריכתן של פרופ' פאולה היימן מאוניברסיטת ייל ופרופ' דליה עופר מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
פעילות ציבורית.
בשנת 1975 התנדבה שלוי לנהל את בית הספר התיכוני-דתי לבנות "פלך" שבשכונת בקעה בירושלים, שהיה בסכנת סגירה. היא תכננה לעשות זאת באופן זמני עד שיימצא מנהל קבוע, ובסופו של דבר נשארה בו חמש עשרה שנים. בבית הספר הנהיגה שלוי חינוך פתוח, המעמיד את התלמידות במרכז. היא הפעילה אותו ברוח הפמיניזם הדתי והוא גם אחד מראשוני בתי-הספר שדגלו בחינוך דמוקרטי. היא הייתה מחלוצות החינוך הדמוקרטי, ויזמה תוכניות לימוד ושיטות הוראה שהתקבלו עם השנים בבתי ספר רבים בארץ. בין השאר הונהגה ב"פלך" התוכנית הראשונה בלימודי איכות הסביבה, והוא היה מן המוסדות הראשונים לבנות שהנהיג לימודי גמרא. ב-1991 הוענק לבית הספר פרס החינוך.
בשנת 1984 ייסדה את שדולת הנשים בישראל, שבראשותה פעלה להפיכת נושא מעמד האישה לחשוב ולמרכזי בדיון הציבורי בישראל. בנוסף לקידום זכויות הנשים, פעלה פרופסור שלוי לאורך שנים לקידום מטרות ציבוריות נוספות. היא הייתה מראשי הפעילות להפרדת הדת מהמדינה ולקידום פלורליזם יהודי בישראל, פעילה בולטת בתחום זכויות האדם (בין היתר כיהנה כחברת הנהלת האגודה לזכויות האזרח ומכהנת כיום במועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל), ועסקה רבות בתחום החינוך ובתחום הרווחה. לצד כל אלה, היא פעילה ברציפות מאז שנות ה-80 לקידום הדו-שיח והשלום בין יהודים וערבים.
בשנת 1989 קיבלה שלוי את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג על תרומה מיוחדת לקידום זכויות האדם בישראל. בשנת 1997 קיבלה את אות יקירת העיר ירושלים, בשנת 2007 זכתה בפרס ישראל על מפעל חיים בקטגוריה של תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה, וב-2009 זכתה בפרס ע"ש פרופסור ישעיהו ליבוביץ.
שלוי הוצבה במקום ה-112 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השש עשרה, במקום ה-108 בבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 ובבחירות לכנסת העשרים הוצבה במקום ה-112.
בשנת 2017 קיבלה את פרס בוני ציון על מפעל חיים. שלוי חברה במועצה הציבורית של ארגון בצלם.
חיים אישיים.
הייתה נשואה למשה שלוי (שלקוביץ) ואם לשישה. מתגוררת בשכונת בית הכרם בירושלים. ילדיה ממשיכים במסורת המשפחתית של פעילות חברתית-חינוכית. בנה הבכור יואל ואשתו היו בין מקימי בתי הספר "דרור" ו"רעות" בירושלים הפועלים ברוח בית הספר "פלך". בנה מיכה ניהל בשנות השמונים את בית הספר התיכון הניסויי בירושלים והיה ממייסדי עמותת "אתגרים" לספורט אתגרי לנכים ולילדים פגועים. מאז 2013 משמשת כנשיאת קהילת ציון בירושלים, קהילה שוויונית מסורתית, בהנהגת הרבה תמר אלעד-אפלבום.
רטלין
מר זוטרא בר מר זוטרא
מר זוטרא בר מר זוטרא, או מר זוטרא השלישי, היה בנו היחיד של ראש הגולה בבבל, מר זוטרא השני, בתחילתה של תקופת הסבוראים. אביו מרד בשלטון הסאסאני, ולאחר דיכוי המרד על ידי צבאו של המלך קבאד הראשון נתלה על גשר העיר מחוזא. מר זוטרא הבן, שלפי המסופר בסדר עולם זוטא נולד ביום תלייתו של אביו ונקרא על שמו של אביו, עלה לארץ ישראל בשנת ד'ר"ף (520) וישב שם בראש ועד החכמים. בתקופה זו פעלו בבבל חכמי הסבוראים.
לידתו.