ביום שלמחרת הניצחון הסופי, מחק הצבא את קאנודוס מעל מפת האזור. היא נהרסה עד יסוד כאשר בין שברי הבתים מוטלות עדיין גופות מגניה כשאין מי שיקבור אותם. לפני ההריסה נספרו כל הבתים, כ-5,200 במספר וכך מגיעים לחישוב מספר תושביה בשיאה, בין 20,000 ל 30,000 תושבים. גופתו של קונסילירו נמצאה קבורה בבקתת מגוריו. היא הוצאה, ראשה נכרת ונשלח לסלבדור לבדיקה בפקולטה לרפואה, שם הוא גם הוצג לראווה עד לשריפה שפרצה במקום ב-1905.
תגובות.
התגובות על מפלת קאנודוס.
הידיעות על המפלה עוררו מהומות בכל רחבי ברזיל. זו הייתה תקופת הקרנבל, וברחובות הערים הגדולות היו אלפי אנשים. העיתונות הכינה את הקהל לחגיגה הצפויה לאחר ניצחון 'קל ובטוח', על כנופיה של רוצחים וגנבים. משהגיעה הידיעה פסקה תחושת האופוריה. מכנופיה מונהגת בידי מנהיג פנאטי הפכה קאנודוס לאויב הראשי של הרפובליקה. בעיתון הגדול של סאו פאולו נכתב:
ואכן פעולות רבות נעשו כנגד המונרכיסטים. עיתוניהם נסגרו, אישים בולטים נרצחו, המונים יצאו לרחוב בחפשם אחר מלוכנים. ז'ואקים נאבוקו (ממובילי המאבק לביטול העבדות ומלוכני) תיאר זאת כך:
הבלבול הפוליטי היה כה גדול עד שמספיק היה להיות יליד באהיה כדי להיחשד כמלוכני. הרעיון של קונספירציה מלוכנית קיבל פופולריות רבה. גם הכנסייה שהייתה מזוהה בעבר עם המלוכנים ניסתה לעלות על הגל האנטי-קונסילריסטי. בריו הציעו כמרים עצמם כחיילים או לכל תפקיד וללא תמורה ובפורטו אלגרי נערכה מיסה גדולה לכבוד המתים של המשלחת. ברזיל כולה יצאה בקריאה אחת גדולה: להשמיד את קאנודוס.
התגובות על ניצחון הצבא.
התגובות לניצחון היו לרוב אוהדות. הנשיא פרודנטי נשא נאום, ובו שיבח את הצבא על הניצחון הגדול, למרות ההקרבה הגדולה, ועל עוד רישום של דף מבריק בהיסטוריה. הוא הוסיף שההחלטה על הריסתה המוחלטת של קאנודוס הייתה של הממשלה כולה וכן "שבקאנודוס לא תישאר אבן על אבן, כדי שלא תוכל להיבנות מחדש אותה עיר של רשע, וזאת לשירותו ההרואי של הצבא הלאומי. הסדר הציבורי שוב לא יופר ברפובליקה שתעשה הכול כדי לדכא כל ניסיון להפר אותו ולא משנה מאיזה כיוון הוא יבוא". חגיגות פרצו בכל רחבי ברזיל. לימודים בוטלו, אנשים שוחררו מעבודתם ותזמורות צבאיות ואזרחיות רבות ניגנו ברחובות ההומים באלפי בני אדם. השמחה הגדולה שהייתה בחלקה ספונטנית, באה על רקע אי ודאות גדולה ששררה במהלך שנת 1897, שגדלה עם התמשכות המערכה. השמועות הרבות על הפסדים וקונספירציות זרמו במשך כל השנה וגרמו לדאגה רבה בציבור. גם במדינות אחרות זכתה הידיעה להרחבה בעיתונות, והניצחון התקבל באהדה. הכנסייה שתמיכתה בצבא הייתה ידועה קיימה טקסים רבים לכבוד הניצחון ולא הסתירה את שמחתה על מותו של קונסילירו שהפך לאויב הגדול ביותר שלה.
לצד החגיגות החלו החיילים לחזור משדה הקרב לסלבדור. עדי ראייה סיפרו שבפני החיילים נראו אותות הקרב הנורא בו השתתפו. הם חזרו שפופים, במדים קרועים, חלקם כמעט ערומים כשהם מחפשים רק מנוחה לנשמתם ולגופם הסובלים. בטליונים שיצאו עם כמה מאות חיילים חזרו עתה עם בקושי מאה. עד היום לא ידוע בוודאות מספר הנופלים אך הוא מוערך בלא פחות מ-5,000 חיילים, ועוד אלפי פצועים. משחזרו למדינות האם שלהם התקבלו החיילים כגיבורים לאומיים. מסיבות רבות נערכו לכבודם, הוכרזו ימי חופש ואף הרבה הטבות הובטחו להם. לחיילים, שמוצאם מריו הובטחו בתים, דבר שלא קוים. את שכונת בתי הפח שהם בנו לעצמם מאוחר יותר על גבעה בריו, כינו פאבלה לזכר הפאבלה של קאנודוס. גם המדליות שהובטחו לחיילים נשכחו לבסוף. מה שהעיב על החגיגות הייתה ההתנקשות בשר המלחמה ביטנקורט שחזר מקאנודוס. הוא נפגע מכדורים שנורו לעבר נשיא הרפובליקה, במהלך החגיגות לכבוד שובם של החיילים. התנקשות זו הביאה איתה שוב את רדיפת היעקובינים שנחשדו במעשה, וברזיל החלה להתעורר מהאופוריה שאחזה אותה.
היו גם תגובות פחות אוהדות, בסלבדור הוגשה עצומה בידי 41 סטודנטים כנגד הטבח שנעשה בשבויים חסרי הגנה וכבולים בקאנודוס ואף בקיימאדס. זמן קצר לאחר מכן הצטרף לעצומה גם המדינאי, תושב הבאהיה, רוי בארבוסה. מפחד ההמון והמשטר לא הייתה תגובה מצד המלוכנים. רק כעבור מספר שנים ובייחוד לאחר פרסום ספרו של דה קונהא קמה ביקורת, בייחוד מצד אנשי רוח על הטבח שנעשה בקאנודוס.
מורשתה של קאנודוס.
עוד באוגוסט 1897 טען אחד מנציגי באהיה בפרלמנט הפדרלי כי מקרה קאנודוס צריך להילמד בקפידה כדי שלא ישוב וישנה מקרה דומה שיחסל את אחרון חיילי הרפובליקה. קאנודוס, טען אותו נציג היא חידה גדולה בשביל הרפובליקה. גם כיום כשחלפו יותר ממאה שנה ממשיכה קאנודוס להוות חידה, ורבים הם החוקרים שמנסים למצוא תשובה. בעשורים הראשונים שלאחר תום המלחמה התקבלה דעתו של דה קונהא שראה בקאנודוס השפעה סבסטיאנית גדולה. השקפה זו מתבססת גם על ציטוט של דה קונהא מדברי קונסילירו: " כאשר מדינות יריבו בתוך עצמן, ברזיל עם ברזיל, אנגליה עם אנגליה ופרוסיה עם פרוסיה, אזי יעלה ממצולות הים, דון סבסטיאן עם כל צבאו... ביום זה הוא ישחרר בקצה חרבו את עולה של הרפובליקה. סוף מלחמה זו יהיה ברומא הקדושה, ודם ישטוף אפילו את האספה הגדולה". על אף שמבין כל הכותבים שהצטרפו אל המשלחת הצבאית הרביעית רק דה קונהא הזכיר קשר סבסטיאני ב-1950 עדיין מחזיק בדעה זו ג'וזה קאלאזאנס אחד מגדולי החוקרים של קאנודוס. הוא התעקש "שלאנטוניו קונסילירו היה צורך למצוא בין כל האמונות המיסטיות, כוח רב עוצמה. כוח זה נמצא באמונה הסבסטיאנית, ששלוש מאות שנים נשתלה ברוח הקולקטיבית של הסרטנז'וס הקשוחים". הסבסטיאניזם בברזיל זוהה עם החזרת המלוכה על ידי כל צדדי המפה הפוליטית, מה שהוביל גם לזיהוי של קאנודוס עם קונספירציה מלוכנית. כל מפקדי המשלחות החזיקו בדעה זו אך היא לא כאמור על ידי מסקרי המערכה, מלבד דה קונהא.
דעה נוספת שהובאה על ידי הסוציולוג המרקסיסט אדמונדו מוניז בשנות ה-70, ראתה דמיון רב בין קהילתו של קונסילירו לבין קהילות אוטופיות אחרות בעולם. מוניז טען שעל אף שקונסילירו היה נחשל מבחינה פוליטית, ביחסו לרפובליקה, ולא הבין כראוי את המשמעות ההיסטורית של המהפכה הבורגנית, הרי שברמה הסוציאלית הוא היה הרבה מעבר לרפובליקה או המונרכיה. במדינה בורגנית, שנתמכה על ידי בעלי לטיפונדיות הוא הצליח להקים קהילה סוציאליסטית. דעה זו לא נתקבלה על ידי רוב החוקרים משום שמוניז כך נטען ראה בקונסילירו דבר שהוא לא היה. מוניז ראה בדת כסות חיצונית בלבד שמכסה על הסיבות האמיתיות של קיום פיזי, בעוד שברור הוא שהדת היא ששיחקה את התפקיד המשמעותי, אולי אף בלעדי בחייו של קונסילירו. רעיונות סוציאליסטים ואוטופיים, שמסתמכים בין השאר על כתבי תומאס מור ותומס מונצר, על שקיים בהם דמיון לרעיונותיו של קונסילירו, פשוט לא היו מוכרים בסרטאו הברזילאי. מלבד זאת קשה לראות בקאנודוס קהילה סוציאליסטית טהורה משום שקיימות הרבה עדויות על רכוש פרטי וכן על הצבר הון לא שווה וזאת במקום כה עני במשאבים כמו קאנודוס. הקיום המשותף שהיה בקאנודוס בא מאורח החיים בסרטאו, ומהצורך לקיים את כל אלפי חסרי הכל, ולכן אין לחפש סיבה חיצונית וזרה לנפשות שפעלו באזור.
גישה מקובלת יותר היא לראות בקאנודוס אחת מהתנועות המילינאריות ששטפו את ברזיל במאה ה-19 וה-20. על המצדדים בגישה זו נמצא רוברט לוין שמציין שמונה תנועות עיקריות שפעלו בברזיל לפני ואחרי קאנודוס. בהשוואה שערך לוין בין קאנודוס והתנועות האחרות הוא טוען שרב השונה על הדומה. המילינאריזם כפי שהוא מתבטא בקאנודוס הגיע כתוצאה ישירה של חוסר היציבות שפקד את האזור. ביטול העבדות, סילוק הקיסר, כינון הרפובליקה והיובש הגדול של שנות ה-70 גרם לערעור כל היסודות של החיים בסרטאו. כתוצאה מכך קל היה בשביל התושבים העניים והבורים לקבל את הרעיון של סוף העולם. לא רק זאת אלא שגם לכנסייה הקתולית כמעט ולא הייתה נוכחות, מה שנתן כר פעולה נוח למטיפים משיחיים כמו קונסילירו. משהחלה התקפת הרשויות על קאנודוס רק התחזקה התחושה שזו המלחמה שלפני סוף העולם. למרות טענתו שהוא אינו המשיח הייתה לאישיותו של קונסילירו משקל חשוב בדומה לתנועות מילינאריות אחרות. הדמות הכחושה, הלבוש הבלוי ובייחוד הדיבור בשפה אותה הבינו כולם הביאו לו תומכים רבים במהלך השנים. הבטחתו להקים בקאנודוס את ירושלים החדשה, דבר שנראה כי הצליח עד שנת 1897, הביאה לקאנודוס אלפי תושבים שרצו להצטרף לקהילה המשגשגת ( במושגים של הסרטאו). בהגיעם לקאנודוס הם התרחקו מהעולם שבחוץ, שהפך יותר ויותר חילוני, וכך רעיונות מילינארים שהסתמכו על כתבים נוצריים מצאו דרכם אליהם.
קשה להאמין שראשי הרפובליקה האמינו בכל לבם, שקאנודוס מהווה איום על קיומה של ברזיל. ביודעם את יחסי הכוחות, הם הבינו שקאנודוס היא בעיה מקומית ותו לא. האיום של קונסילירו לא היה בהיותו 'משיח' או מנהיג קבוצה מילינאריסטית. הוא היה מנהיג פוליטי, שסחף עמו חלק גדול מהסרטאו. מספר המאמינים בו הלך וגדל גם מחוץ לתחומה של קאנודוס. זה גרם לדאגה אצל הרשויות המקומיות, שנכנסו באותה תקופה תחת הסדר החדש הרפובליקני, שהתקשו בגביית המיסים. הסכנה שבקאנודוס, הייתה הדוגמה המשגשגת של קהילה דתית, יורשתה של המסורת הקולקטיבית הסרטנז'ית, שבמקום להסתגר, המשיכה לקיים קשרים רגילים עם הסביבה, תוך כדי הפצה של צורת ארגון חברתית וכלכלית שהתנגשה עם המערכת הקיימת של הקולונלים, בעלי האדמות. מחיצת איום זה על ידי הצבא סיימה את המהלך להכנסת תושבי הסרטאו אל תוך הכלכלה הקפיטליסטית והרפובליקה תוך שהיא סוגרת פרק ישן ופותחת פרק חדש בתולדות ברזיל.
ג'ייקוב יעבץ