הטלפרינטר הוא מכונה גדולה, כבדה, יקרה ורועשת, ובתור מכונת כתיבה היא מוגבלת, ועל אף שטכנית יכול הטלפרינטר לשמש כמכונת כתיבה חשמלית, הרי שבפועל, טלפרינטרים מעולם לא התחרו בשוק מכונות הכתיבה - הם היו מכונות תקשורת ייעודיות. בעקבות הצלחת מכונת הכתיבה הכדורית, וירידת מחירי האלקטרוניקה, פותחה, ב-1969, בחברת "דיאבלו" האמריקאית (שזמן קצר אחר כך נקנתה על ידי זירוקס), מכונת כתיבה אלקטרונית, שמבוססת על גוף הדפסה יחיד בשם גלגל מרגנית . מכונת כתיבה זו היא מופת של פשטות, ומכילה פחות חלקים אפילו מן הבליקנסדרפר, ובעזרת האלקטרוניקה, היא כמעט חפה ממכניקה: גוף ההדפסה, בנוי מגלגל המרגנית, ופטיש. גלגל המרגנית מונע על ידי מנוע המניע אותו ישירות, הפטיש הוא סולנואיד שנמצא ישירות מאחרי העלה העליון בגלגל. בהקשת מקש, הגלגל מסתובב עד שהתו הרצוי נמצא לפני הפטיש, ואז הפטיש חובט בעלה הגמיש שמתכופף מעט לפנים, והופך את החבטה לטביעת האות בנייר, דרך סרט הדיו. כמו בכדורית, במכונה זו אין עגלה, ובמקום זאת גוף הכתיבה נוסע הלוך ושוב לרוחב הדף, בעזרת מנוע הקבוע בגוף, ורצועת גומי מתוחה. מנוע נוסף מטפל בסרט הדיו, ועוד אחד מקדם את הנייר, דרך תוף הגומי. המקשים הם מפסקים חשמליים, וכל ה"סיבוך" נמצא באלקטרוניקה, המבצעת את כל פעולת הכתיבה. במכונה כזו יש אפילו פחות חלקים מאשר בבליק - כ-200 חלקים בלבד.
מכונות אלו נהנות מכל יתרונות הכדורית - העדר עגלה ידידותי לסביבת עבודה משרדית, ומאפשר כתיבה על גיליונות רחבים ושימוש בנייר רציף, והחלפה קלה של הגופן בו כותבים. במכונות אלו גם קל לממש כתיבה פרופורציונית - האלקטרוניקה צריכה "לדעת" את רוחבה של כל אות, ולקדם את גוף הכתיבה בהתאם - משהו שהכדורית, נעדרת האלקטרוניקה, לא יודעת לעשות. ב-2018, מכונות הכתיבה שעדיין מיוצרות, הן מסוג זה.
סוף הדרך.
עם הופעת המחשב האישי במחצית השנייה של שנות ה-70, והתפשטותו בשנות ה-80, לצד מדפסות שמחירן הלך וירד, בזמן שאיכות ההדפסה שסיפקו השתפרה יותר ויותר, ולצד תוכנות עיבוד תמלילים מתקדמות יותר ויותר, השימוש במכונות כתיבה הצטמצם בהתמדה. אף על פי שיש אנשים שהמשיכו, ועדיין ממשיכים, להשתמש במכונות כתיבה, מספרם קטן והולך, ורכישת מכונות כתיבה חדשות למעשה נפסקה. ב-2011, אחרי שיצרן מכונות כתיבה במומבאי נסגר, דווח בדיילי מייל הבריטי ש"המפעל האחרון שייצר מכונות כתיבה סגר את שעריו". אף על פי שבמהרה הוברר שהכותרת שגויה, ככל הנראה נכון שהמפעל שנסגר היה היצרן האחרון של מכונות כתיבה מכניות. בשנה הבאה, 2012, יוצרה מכונת הכתיבה האחרונה בבריטניה, וייתכן שמפעל Swintec במדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית, שעדיין מייצר מכונות כתיבה חשמליות, בעיקר לשוק בתי הסוהר, הוא היצרן האחרון שנותר בעולם.
מבנה מכונת הכתיבה המכנית, ופעולתה.
לקראת 1910, התקבעה צורתה של מכונת הכתיבה הידנית, ונותרה באותה הצורה כמעט עד סוף דרכה, עם שינויים ושכלולים קלים, מעבר לשינויים עיצוביים (יוצאו מהכלל בולטות הן המכונות עם גוף כתיבה יחיד, שתוארו בסעיף קודם).
התיאור להלן מתאר את הרכיבים ואופן הפעולה המשותפים כמעט לכל מכונות הכתיבה הידניות.
תיאור כללי.
בעיצוב ה"קלאסי", מכונת הכתיבה מורכבת משני חלקים עיקריים: גוף המכונה, שמכיל את המקשים, המנופים עם תבליטי האותיות ובקרים נוספים. החלק השני נקרא עגלה. העגלה נמצאת בחלקה העליון והאחורי של המכונה, והיא יכולה להחליק שמאלה וימינה על מסלול שמותקן בגוף. העגלה אחראית על הטיפול בנייר, מיקומו כך שהאות הבאה תודפס במקום הנכון. החלק העיקרי בעגלה הוא תוף גומי קשיח, שתומך בדף הנייר, ומשמש עבורו "סדן" כשתבליט הגופן מקיש עליו דרך סרט הדיו.
העגלה.
תפקיד העגלה הוא לטפל בדף הנייר עליו כותבים, ולדאוג שהחקר המתאים של הדף יימצא במקום הנכון, על מנת שהאות הבאה שצריכה להיכתב תיכתב במקום הנכון.
החלק החשוב בעגלה הוא תוף הגומי (platen), שמטפל בנייר: הוא מקבע את דף הנייר במקום, מקדם אותו לפי הצורך, על ידי סיבוב התוף, והתפקיד החשוב ביותר - מהווה את ה"סדן" מאחורי דף הנייר בזמן הכתיבה: פעולת הכתיבה יוצרת מעין "סנדוויץ'" בן ארבע שכבות: מלמטה גלגל הגומי, מעליו הנייר, מעליו סרט הדיו, ובשכבה ה"עליונה" תבליט האות שעל המנוף. התנע של המנוף המזנק, מצד אחד, וקשיותו ויציבתו של התוף מהצד השני, גורמים ל"דחיסת" הסנדוויץ' הזה, ולהעברת דיו, בדמות תבליט האות, מסרט הדיו אל הנייר. תוף הגומי נקרא גם "פלאטן" (platen).
תוף הגומי יושב על גוף העגלה, שמחליק ימינה ושמאלה במסלול הבנוי בגוף המכונה, כשקפיץ מושך אותו בכיוון הפוך לכיוון הכתיבה. גוף העגלה יודע גם "להתרומם" מעט, כאשר הכותב לוחץ על מקש ה"שיפט". משני צידי התוף טבעות לתפעול ידני, המאפשרות למפעיל לגלגל את התוף לפנים ולאחור כדי לכוון את דף הנייר למקום הרצוי. בנוסף לטבעות, מגוף העגלה בולט מנוף, שדחיפתו בכיוון הכתיבה מקדמת את תוף הגומי לשורה הבאה, ואז מסיעה את העגלה, תוך דריכת הקפיץ, וכך מכינה את מכונת הכתיבה לכתיבת השורה הבאה מתחילתה. מידת הקידום שגורמת הסטת המנוף ניתנת לכיוונן, לקביעת הרווח בין השורות, בדרך כלל במידות 1 (מרווח רגיל), 1.5 (מרווח גדול), ו-2 - מרווח כפול.
המקשים והמנופים.
בחלקה הקדמי, הקרוב לכותב, יש מערך מקשים המסודרים בצורה קבועה, כשכל מקש מיועד לכתיבת אות, ספרה, או סימן מיוחד. בלוח המקשים יש גם מספר בקרים, שיתוארו בהמשך, שבדרך כלל נראים כמו המקשים האחרים, אבל תפקידם שונה.
מאחרי לוח המקשים, נמצאים המנופים, מסודרים בחצי גורן עגולה, או ב"מניפה", כשכל אחד מהמנופים נמצא על ציר, באופן שכאשר המנוף מזנק לפנים, הוא מגיע למרכז המניפה, או במילים אחרות, כל המנופים מגיעים בשיא מסלולם לאותה נקודה מול העגלה. בקצהו של כל מנוף נמצאת הסיבה לקיומו: זוג תבליטים של התו או התווים להם מיועד המנוף. כשהמנוף מגיע לשיא מסלולו, אחד משני התבליטים נמצא מול העגלה - כשגובה העגלה קובע איזה מהשניים. בזמן הכתיבה העגלה מתקדמת כדי אות אחת, כנגד כיוון הכתיבה (ימינה בעברית), עם כל הקשת מקש, כך שהאות הבאה תיכתב אחרי האות הקודמת. מקש מיוחד, בשם "רווח", מקדם את העגלה בלי להטביע כל אות, ליצירת רווח בין מילים.
הקשה על מקש הרווח או על מקש אחת האותיות משחררת את העגלה לנוע בכוח הקפיץ כדי רוחב מחצית התו, ובזמן חזרת המקש למעלה והמנוף למקומו, העגלה שוב מתקדמת חצי תו, כששני חצאי התנועה מהווים את המרחק הקבוע בין שני תווים סמוכים. כאשר המפעיל מחזיר את העגלה בכיוון הכתיבה (שמאלה בעברית), הקפיץ נדרך שוב, מוכן למשוך את העגלה בזמן הכתיבה.
ההקשה על מקש של אות כלשהי גורם למנוף המתאים לזנק, בתנועה סיבובית, לפנים, עד להקשה על סרט בד טבול בדיו שנמצא סמוך לדף הנייר. תבליט האות שעל המנוף גורמת להעברת דיו מסרט הבד אל הנייר. במכונה ידנית, עוצמת ההטבעה נקבעת על ידי הכוח (או ליתר דיוק, המהירות) בו מפעיל המכונה מבצע את ההקשה, ומפעיל לא מיומן, שמקיש על המקשים בכוח שונה, יכול לגרום לאיכות הדפסה נמוכה.
לאחר ההקשה, המנוף חוזר לאחור למצב המנוחה שלו, העגלה התקדמה כדי אות אחת, והמכונה מוכנה להקלדה הבאה.
סרט הדיו.
סרט הדיו כרוך על שני סלילים. תוך כדי הכתיבה, הסרט מקודם, באופן שבמשך הזמן, כל אורכו של הסרט מנוצל. בדרך כלל, כשהסרט מגיע לסופו, כיוון האיסוף של הסרט מתהפך, והוא מתחיל להשתחרר מן הסליל עליו נכרך קודם, ולהיאסף על ידי הסליל ששחררו. אחרי מספיק שימוש, הסרט "מתייבש", או מתרוקן מדיו: הכתיבה מתחילה להופיע בכתב דהוי יותר ויותר, והסרט מוחלף. הסרט בדרך כלל נמצא מתחת לשורה שנכתבת עכשיו, כך שהכתבן יכול לקרוא את השורה הנכתבת. בזמן הכתיבה, הסרט מוגבה למעלה לשבריר שנייה, בדיוק כאשר המנוף עומד לחבוט בנייר, ונדחף אל ביניהם, כך שהמנוף חובט בסרט הדיו ומעביר את דמות האות אל הנייר. מיד לאחר מכן, המנוף נסוג לאחור והסרט צונח חזרה למקומו, כך שהכתבן יכול לראות את השורה הנכתבת כולה.
מכונות כתיבה רבות מאפשרות לקבוע בדיוק בכמה יורם סרט הדיו בכל הקשה. בסרט בצבע אחד, זה מאפשר לנצל את כל רוחב הסרט, שהוא בערך כפול מגובה האות הגבוהה ביותר, או, כאשר משתמשים בסרט דיו בשני צבעים, לקבוע את צבע הכתיבה.
בכתיבה על סטנסיל, לשכפול (פירוט בהמשך), המנגנון המרים את סרט הדיו מנוטרל, והסרט נשאר במקומו כאשר תבליט האות חובט בנייר, אלא שהפעם, במקום נייר נמצאת שעוונית הסטנסיל, שבנויה באופן כזה שחלק השעוונית עליו חבט תבליט האות ישירות, הופך להיות עביר לדיו.
סדר הפעולות בהקשה על מקש.
הקשה על אחד מהמקשים (אך לא מקשי הרווח או הטאבולטור), גורמת למספר פעולות, חלקן בו-זמניות, וחלקן סדרתיות:
נייר.
המפעיל מזין דף נייר מחלקו האחורי של תוף הגומי, ואז, בעזרת הטבעות משני צידי העגלה, מסובב את התוף עד שהנייר צץ בחלקו הקדמי של התוף. בעזרת מנוף קטן בעגלה ניתן להרפות את הלחץ בין התוף לגוף העגלה, לצורך כוונון מדויק של הנייר. בסיום הכתיבה, ניתן לסובב את התוף עד שהנייר הכתוב משתחרר, או למשוך את הנייר החוצה, כשהנייר הוא שמסובב את התוף, תוך השמעת צליל אופייני. בסרטים רבים, כמו גם ביצירה המוזיקלית "מכונת הכתיבה", שליפת הנייר בסיום הכתיבה, עם הצליל האופייני - טרטור מהיר של שיני התוף - מהווה מחווה החלטית, בדומה אולי למילה "נקודה" שדוברי עברית מוסיפים לעיתים אחרי סוף המשפט, להדגשת דבריהם.
היתקעות.