על פי חוק הבטיחות בספורט בפנסילבניה, כל מאמני הספורט, בשכר ומתנדבים, נדרשים להשלים מדי שנה את אימון הסמכת ניהול הזעזוע ולהציג את ההסמכה לפני אימון.
טאוסיג
טאוסיג (בגרמנית: Tausig, Taussig) הוא שם משפחה ממקור גרמני.
זיוף ספרותי
זיוף ספרותי הוא זיוף שבו יצירה ספרותית מוצגת על ידי מחברה כאילו נכתבה על ידי אדם אחר. לא מדובר בשם עט, שבו המחבר מסתיר את זהותו באמצעות בחירה בשם אחר, אלא בייחוס היצירה לאדם שחי בתקופה קודמת. זיוף ספרותי יכול להיות יצירה בדיונית (סיפורת או שירה) שהזיוף בה הוא רק ייחוסה לאדם אחר, ויכול להיות יצירה לא-בדיונית, כגון יומן או ספר זיכרונות, שבה גם העובדות המוצגות הן זיוף.
לשם יצירת זיוף ספרותי על הזייפן לחקות את סגנונו של האדם שלו הוא מייחס את הזיוף, ובין השאר להקפיד על אוצר מילים מתאים. להגברת המראה האותנטי של הזיוף יש להשתמש גם בחומרי גלם (נייר, דיו וכדומה) בני התקופה.
לזיוף ספרותי מתקיימים מניעים שונים, כפי שמלמדות הדוגמאות שבהמשך. מרכיב מרכזי בזיוף ספרותי הוא פסאודואפיגרפיה - יצירה ספרותית המיוחסת לתקופה קדומה יותר מכפי שהיא או לכותב אחר (נכבד ואמין יותר בדרך כלל) מאשר מחברה המקורי. בעיקר אמורים הדברים לגבי ספרים דתיים כמו המדרשים והספרים החיצוניים, המיוחסים לדמויות כמו חנוך (דמות מספר בראשית), אברהם, משה ועוד, אף על פי שנכתבו בימי בית שני. גם ספרות מימי הביניים, כגון ספר הזוהר, יוחסה פעמים רבות לדמויות קדומות. הסיבה הראשונית לכתיבה פסאודואפיגרפית היא לתת לקוראים סיבה ועניין לקרוא את הספר. איש לא יתעניין בנבואה או חזון של כותב פלוני ולא מוכר, אולם אם יספר הכותב כי "גילה" או "תרגם" חזון קדום של אישיות מוכרת ולרוב קדושה יעורר הדבר עניין.
דוגמאות.
זיוף ספרותי התקיים כבר בעת העתיקה. במאה השלישית אדם בשם ספטימיוס הציג תרגום ללטינית של עדות ראייה במלחמת טרויה של אדם בשם דיקטיס מכרתים , וטען שהמקור ביוונית התגלה כאשר רעידת אדמה גרמה לפתיחת קברו של דיקטיס מכרתים ולגילוי המקור, שנמסר למושל כרתים, פובליוס רוטיליוס רופוס, וזה מסר אותו לנירון קיסר בעת ביקורו בכרתים.
ספר הזוהר הוא הספר המרכזי של חכמת הקבלה. הספר הופיע בשלהי המאה ה-13 בספרד. על פי רבי משה די לאון, שפרסם את הספר, הספר חובר על ידי רבי שמעון בר יוחאי, תנא מהמאה ה-2 ותלמידיו, המוזכרים לכל אורך הספר. כבר סמוך לפרסומו עלו ספקות באשר למקורו הקדום של הספר, והמחלוקת סביב שאלה זו נמשכה במאות השנים הבאות. בימינו רוב החוקרים סבורים שמדובר ביצירה מאוחרת, שנכתבה במאה ה-13 על ידי משה די לאון ומחברים נוספים בני תקופתו.
הפרוטוקולים של זקני ציון הם זיוף שהוא המסמך האנטישמי הנפוץ ביותר בעולם. הפרוטוקולים נכתבו לכאורה בתקופה של כ-35 שנה (1868–1903), ולפיהם התכנסו אבות האומה היהודית, שהיוו אגודת סתרים בשם "זקני ציון", במזימה להשתלט על אוצרות העולם ועל הנהגת עמים, בדרך מתוחכמת של השחתה מוסרית בתרבויות מפוארות, ניצול ממון לא שלהם וחרחור מלחמות בין מדינות ידידות, תוך שימוש בבונים החופשיים כזרוע לפעולה בקרב העמים. הזיוף נעשה על ידי האוכרנה, המשטרה החשאית שפעלה בשירות הצאר הרוסי, ופורסם לראשונה בעיתון "זנאמיה" (הדגל), בעריכתו של פאבל א. קרושוואן, שנודע כאנטישמי מיליטנטי, בסנט פטרבורג ב-1903. בשנת 1921 הוכיח העיתונאי הבריטי פיליפ גרייבס שמדובר בזיוף.
הסופר חורחה לואיס בורחס השתמש גם בטכניקה של זיוף ספרותי. בשנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר שימש כמבקר הספרותי של העיתון "אל אוגר", פרסם יצירות מקוריות שהיו בסגנונו של הסופר עמנואל סבידנבורג או בסגנון הספר "אלף לילה ולילה" כשהוא טוען שאלו תרגומים לסיפורים נדירים אותם מצא במסגרת קריאתו. חלק מסיפורים אלו התפרסמו בספרו "דברי ימי תועבת העולם". הוא המשיך בקו זה לאורך כל הקריירה שלו, ולמשל פרסם שלושה סיפורים קצרים שלו, המתחזים לתרגומים מסופרים אחרים, באנתולוגיה ספרותית שערך.
ספרי זיכרונות מזויפים.
סוג אחר של זיוף ספרותי הוא ספר זיכרונות, שבו המחבר מציג מידע בדיוני על חייו כאירועים שהתרחשו. דוגמה לכך היא ספרו של ג'יימס פריי משנת 2003, "מיליון רסיסים קטנים", המספר את קורותיו של המחבר, שבגיל 23 נכנס לכאורה למוסד גמילה אחרי שהתמכר לאלכוהול וסמים קשים. בספר טען פריי כי ישב בכלא במשך 87 ימים, כאשר למעשה בילה רק מספר שעות בחדר ההמתנה של בית מעצר, לאחר שנמצא נוהג בשכרות. עוד התברר כי מסכת ההתנגשויות האלימה שלו עם אנשי חוק הייתה פרי דמיונו, כמו גם התיאור הגרפי המצמרר של טיפול שורש שהתבצע כביכול בשיניו הקדמיות ללא הרדמה. לאחר שהתגלתה התרמית רואיין פריי בתוכניתה של אופרה וינפרי, והודה ששיקר לקוראיו.
בתחילת 2009 עמד לצאת לאור בארצות הברית הספר "מלאך בגדר: סיפורה האמיתי של אהבה ששרדה" , ספר זיכרונות על תקופת השואה מאת הרמן רוזנבלט, אך התוכנית בוטלה לאחר שהתברר שהספר הוא ספר בדיוני.
יוהנס טאולר
פיאט דאון טאון
פיאט דאון טאון (באיטלקית: Fiat Downtown) היא מכונית קונספט, עירונית בתצורת מכונית מיקרו, האצ'בק אשר הוצגה על ידי קונצרן הרכב האיטלקי פיאט בשנת 1993.
בממדיה קטנה יותר מדגם פיאט 500.
מפרט טכני.
סוללה גופרית - נתרן.
בסוללה זו אנו מוצאים גופרית נוזלית באלקטרודה החיובית, בעוד שבשלילית נתרן נוזלי אחד, מופרד על ידי אלקטרוליט קרמי β - אלומינה במצב המוצק, אשר מאפשר רק ליוני Na + לעבור דרכו, לחבר את הגופרית ויוצרים פוליסולפידים של נתרן.
שלב פריקה 2Na + 4S = Na2S4
תהליך זה הפיך מאחר שיישום אנרגיה חשמלית משחרר את היונים החיוביים של הפוליסולפיד נתרן דרך האלקטרוליט לרפורמה בנתרן היסודי. לכל תא יש מתח של 2 וולט ולמרות שהוא פועל בטמפרטורות בסדר גודל של 300 מעלות צלזיוס, הוא בעל יעילות מרבית של 89%.
האווי
האווי (Howey, Howe) הוא שם משפחה.
אסטס
אסטס (Estés, Estes) הוא שם משפחה.
מטפס (אופניים)
מטפס הוא רוכב אופניים שההתמחות שלו היא רכיבה בשיפוע במהלך טיפוס לגבעות, הרים, או כל סוג אחר של עלייה.
פיזיולוגיה ומאפיינים.
מטפסים הם לרוב רוכבים בעלי משקל נמוך יותר משאר סוגי רוכבי האופניים, לדוגמה ספרינטרים. בגלל שבעליות ארוכות ותלולות יהיה לרוכב בעל משקל גוף נמוך יתרון על רוכב בעל משקל גוף גבוה, בשל ההנעה וההרמה של האופניים שלו וההספק משתנה בין רוכב לרוכב.
סוגי מטפסים.
קלאסיים.
יש כמה וכמה סוגים של מטפסים שיכולתם במרוץ משתנה לפי סוג המסלול וסוג המרוץ. מטפסים קלאסיים כגון נאירו קינטנה, ג'ילברטו סימאוני, כריס פרום, רוברטו הראס, מיקל לנדה ואחרים, הם רוכבים שחוזקת הטיפוס שלהם מתבטאת בעליות ארוכות בשיפוע משמעותי ולאורך זמן (כגון האלפ ד'ואז או הקולה דלה פינסטרה) ופחות במרוצים חד יומיים. לדוגמה, קונטדור וקינטנה הם רוכבים מעוטרים שמחזיקים ברזומה מרשים של עשרות ניצחונות, אך שניהם ניצחו בקריירה שלהם רק במרוץ חד יומי בכיר אחד (קונטדור - מילאנו–טורינו 2013, קינטנה - ג'ירו דל'אמיליה 2012). לרוב מטפסים קלאסיים הם המועמדים הבולטים לניצחון ככלי בגרנד טורס או במרוצי קטעים בכירים כגון קריטריום דו דופינה או הטור דה סוויס בשל הפערים הגדולים שנפתחים בין המתמודדים במרוץ בסופה של עלייה ארוכה ובשל רצף העליות שבא קטע אחר קטע במרוץ, או בתוך הקטע עצמו.
פנצ'רים.
מנגד לכך יש פנצ'רים, שהם רוכבים בעלי יכולות מגוונות יותר שמצליחים להתבטא במגוון רחב יותר של מרוצים, יכולת ההאצה לטווח קצר שלהם גבוהה משל מטפסים קלאסיים והם מצטיינים במסלולים גבעיים, בעל שיפוע נמוך או בעליות קצרות. מרוץ שמתאים במיוחד לפנצ'רים הוא הלה פלש ואלון, מרוץ חד יומי בבלגיה שמסתיים בעליית ה"מור דה אואי" ("החומה של אואי"), עלייה של 1.3 קילומטרים ב-9.3% שיפוע ממוצע, לכן במרוץ מהסוג הזה ידרש מהרוכב יכולת האצה גבוהה בטווח קצר, או המונומנט לייז'–בסטון–לייז', שכולל שורה של טיפוסים קצרים בשיפועים משתנים. דבר שיקשה על מטפסים קלאסיים שבונים את ההאצה והקצב שלהם בעליות ארוכות. עוד עלייה ידועה לפנצ'רים היא הקאוברג שהופיעה במרוץ אמסטל גולד ועליה התקיף פיליפ ז'ילבר בדרך למדליית זהב באליפות העולם 2012. דוגמאות מפורסמות לפנצ'רים הם ז'וליאן אלאפיליפ, פיליפ ז'ילבר, אלחנדרו ולוורדה, פאולו בטיני, וינצ'נצו ניבאלי ואחרים.
במהלך ההיסטוריה, במיוחד במאה ה-20, ההבדלים היו פחות מורגשים ואדי מרקס למשל, גדול הרוכבים אי פעם, נהג לנצח מרוצים מכל הסוגים. במאה ה-21 הגיוון ירד ורוכבים שמוצלחים בהרבה סוגים של מרוצים הפכו נדירים יותר, אך אחד מהם הוא וינצ'נצו ניבאלי לדוגמה, שניצח את טור דה פראנס 2014, ג'ירו ד'איטליה 2013 ו-2016 ווואלטה אספניה 2010 אך גם את המונומנט מילאנו - סן רמו 2018, ואלחנדרו ולוורדה שניצח את וואלטה אספנייה 2009, ארבע פעמים את לייז'–בסטון–לייז' וחמש פעמים את לה פלש ואלון.
סגנון רכיבה.
אצל מטפסים נפוצה הרכיבה בעמידה (באנגלית: out of the saddle), שמאפשרת לרוכב להאיץ ולהגביר את הקצב בהתאם. לרוב כשרוכבים "מתקיפים" רוכבים אחרים, הם עושים זאת על ידי האצה פתאומית ושינוי תנוחה לעמידה. בעליות זה נפוץ עוד יותר. אלברטו קונטדור היה מיומן ברכיבה בעמידה, והוא היה ידוע בכך שנהג לרכוב בעמידה כמעט כל העלייה, ובכך להתיש את יריביו שנאלצו גם כן לרכוב בעמידה עקב כך, מה שגזל מהם כוחות.
למרות יעילות התנועה, היא שואבת יותר כוחות מרכיבה בישיבה ומצריכה ממנו יותר אנרגיה.