באוגוסט 1999 עמד בסאייב בראש כוח בן כ-1,400 איש, חלקם צ'צ'נים, חלקם מוג'אהדין, וחלקם דאגסטנים, שפלש לדאגסטן השכנה, רפובליקה אוטונומית המהווה חלק מן הפדרציה הרוסית, וזאת על מנת לערער את משטרה, ולהשליט עליה את הבדלנים האיסלמים, בנוסח הצ'צ'ני. הפלישה הביאה לתגובה חריפה של מוסקבה. מיליציות דאגסטניות שחברו לצבא הפדרציה הרוסית הדפו את בסאייב ואנשיו בחזרה לצ'צ'ניה, ולאחר מכן פתח הצבא הרוסי במתקפה כוללת. מסתבר כי פלישתו של בסאייב לדאגסטן היוותה את נקודת הפתיחה למלחמת צ'צ'ניה השנייה.
ולדימיר פוטין, שאך נכנס לתפקיד ראש ממשלת הפדרציה הרוסית ורצה להוכיח את כוחו, החליט להגיב למעשיו של בסאייב בכוח, להשתלט על צ'צ'ניה, ולהפוך את תוצאות מלחמת צ'צ'ניה הראשונה. במערכה זו נהרסו חלקים נכבדים מהערים והכפרים של צ'צ'ניה ובעיקר עיר הבירה - גרוזני. לאחר סיום שלב הלחימה הראשוני, ירדו מנהיגי הצ'צ'נים למחתרת, והמשיכו בפעילות גרילה כנגד הכוחות הרוסים השוהים על אדמת צ'צ'ניה, ובפעילות טרור כנגד מטרות רוסיות ברוסיה ובעולם.
על פי עדויות ארגוני זכויות האדם ישנם מקרים רבים של ניצול סמכויות החירום שנתונות בידי הצבא להתעמרות באוכלוסייה האזרחית, שבאים לידי ביטוי בחטיפות סיטונאיות ומעשי אונס וביזה. בסאייב וכוחותיו ביצעו, כנראה, עוד מספר פעולות טרור, אך לא לקחו אחריות על חלק גדול מהם. בשנת 2000 איבד בסאייב אחת מרגליו בעת דריכה על מוקש. למרות הפגיעה, הצליח בסאייב להמשיך לחמוק מהכוחות הרוסיים.
באוגוסט 2001 בסאייב השתתף בקרב ודנו שבו הוא פיקד על פלישה רחבה של המורדים הצ'צ'נים על מחוז ודנסקי . המשנה למפקד הכוחות הרוסיים בצ'צ'ניה טען שבסאייב נפצע במהלך הקרב.
ב-2 בנובמבר 2002, דווח כי אביו של בסאייב נהרג על ידי כוחות רוסיים, אך דיווח זה לא אומת מעולם.
שאמיל בסאייב הואשם גם באחריות לפשיטה על קהילה רוסית ובאחריות למשבר בני הערובה בבסלאן, שבו נרצחו למעלה מ-385 אנשים, רובם ילדים. הממשלה הרוסית הציעה פרס של עשרה מיליון רובלים (כ-300,000 דולר אמריקאי) למי שיביא מידע שיוביל לתפיסתו. במשך השנים 2000–2005 בסאייב הואשם בעוד מספר פעולות טרור, ביניהן פיגועי המטוסים הרוסיים (2004) וההתקפה על המטרו במוסקבה. ב-23 באוגוסט 2005 הצטרף בסאייב שוב לממשלה הבדלנית הצ'צ'נית, שם מילא תפקיד בכיר.
חיסולו.
לבסוף, נהרג בסאייב על ידי כוחות הפס"ב ב-10 ביולי 2006. בסאייב נהרג באינגושטיה כאשר התלווה לשיירה אשר ליוותה משאית עמוסה חומר נפץ, שפוצצה על ידי שירות הביטחון הפדרלי. כתוצאה מפיצוץ המשאית נפגע רכבו של בסאייב והוא נהרג במקום, יחד עם לוחמים נוספים. סיפור מבצע החיסול עובד לסרט הקולנוע פקודת חיסול בכיכובו של איגור פטרנקו, שהופק על ידי תאגיד מוספילם.
אטלן
האָטֵלָן הוא תיאטרון רומאי עתיק בו השתמשו במסכות אופי. מאוחר יותר, בימי הרנסאנס, התבססה על האטלן הקומדיה דל'ארטה האיטלקית.
על האטלן.
האטלן היה סוג של קומדיה, כמו רוב התיאטראות הרומיים, שבה היו ארבע מסכות אופי מָקוּס, בּוּקוֹ, פָּפּוּס ומַנְדּוּקוֹס (או דוֹסֵנוּס). באטלן היה הקהל נותן סיטואציה למחזה, והשחקנים היו מאלתרים את העלילה בהתאם לסיטואציה ובהתאם לאופי הדמויות.
המסכות.
אופי המסכות.
האופי של כל מסכה היה:
מראה המסכות.
לכל מסכה היה גם מראה מסוים:
באביזם
באביזם או "באביות", באביה", "הדת הבאבית" (פרסית: بابیه, آئین بیانی או آیین بابی) היא דת ששגשגה בפרס ובחלקים מסוימים של האימפריה העות'מאנית בין השנים 1844–1852 לאחר שהתפצלה מהאסלאם. האמונה הבאבית נוסדה ב-1844 על ידי סיד עלי מוחמד שיראזי, שכינה את עצמו "בּאב" ("שער" בערבית ובפרסית), בשל אמונתו כי הוא השער אל האמאם הנעלם, אמונה המתייחסת לנושא מרכזי בתאולוגיה השיעית. מפרס התפשטה האמונה הבאבית גם ברחבי האימפריה העות'מאנית.
בשלב מאוחר יותר, החל הבאב לטעון כי הוא לא רק שער לאמאם הנעלם, אלא כי שער לאלוהות המתגלה ממש. עמדה זו עוררה מחלוקת חריפה עם אנשי דת מוסלמיים והתנגדות עזה מצד השלטונות. חסידי הכת נחשבו על ידי השלטונות המוסלמים לכופרים, הבאב הוצא להורג (1850) והם סבלו רדיפות קשות. לאחר מותו של הבאב, ב-1866 נגלעה מחלוקת בקרב קהילת המאמינים בנוגע לזהות יורשו של הבאב כמנהיג התנועה. מפלג אחד של האמונה הבאבית צמחה האמונה הבהאית, ומן הפלג השני צמחה תנועה המתכנה בפי חבריה באבים-אזלים.
שורשי הדת הבאבית.
שורשי האמונה הבאבית באמונה בזרם המרכזי של האסלאם השיעי כי האימאם השנים עשר הוא האימאם האחרון, והוא כרגע "נסתר", אך יתחיל לתקשר עם חסידיו שוב. זאת משמעות ה"שער" שמספק ה"באב" (ולא "שער האל"/"האמונה"). סייד כאזם רשתי, מנהיגה של האסכולה הדתית השיח'ית בשנות ה-30 של המאה ה-19, מת בסוף שנת 1843. לפני מותו, הורה לתלמידיו לצאת ולחפש את יורשו. רבים מתלמידיו עזבו את בתיהם על מנת לתור אחר היורש המובטח, אשר הופעתו תביא את הישועה הסופית.
אחד מן התלמידים השיח'יים, מולא חוסיין בושרואי ממחוז ח'וראסאן, הגיע לשיראז ב-1844 ונפגש עם סיד עלי מוחמד שיראזי. לאחר שמולא חסיין קרא חיבור פרשני שכתב הבאב ("קַיוּם אל-אסמאא"), הוא הבין שמצא את האדם שחיפש. בושרואי ועוד שבעה עשר שיח'ים שהפכו לחסידיו הראשונים של ה"בּאב", היוו את קבוצת המאמינים הראשונה הנקראת "אותיות הח"י", שחבריה הופקדו על הפצת הבשורה הבאבית. הבאב עצמו הדגיש את החשיבות הרוחנית ואת המשמעות הסמלית של קבוצה זו, שיחד עם הבאב נחשבו ליחידה אחת שלמה (וַאחִד, "אחד" בערבית, שווה ערך בגימטריה למספר 19).
התפשטות הדת הבאבית.
תוך חודשים ספורים, נפוצה הדת הבאבית והתפשטה ברחבי פרס והאזורים הסמוכים לה. אותיות הח"י היו פעילים מאוד ונלהבים בהפצת הדת החדשה. הם הצליחו לסחוף אחריהם תומכים רבים, דבר שעורר חשש והתנגדות בקרב השלטונות.
מולא עלי בסטאמי, השני להאמין בבאב ובשליחותו, הגיע עד נג'ף וכרבלא במסעו להפיץ את הדת הבאבית. בכרבלא הוא נעצר בהנחיית אנשי הדת המוסלמיים, והובא לדין בבגדאד בפני מועצה משותפת של אנשי דת סונים ושיעיים. בפסק הדין הואשם בסטאמי בהפצת דברי כפירה. הוא נידון לעבודות פרך באזור אסטנבול, ושם סיים את חייו (1846).
טאהרה וקודוס הם שניים מהבולטים שבאותיות הח"י. לשניים היה תפקיד מכריע בכינוס הבאבי בבדשת בשנת 1848, שם הוכרע באופן ברור כי הדת הבאבית היא דת חדשה ונפרדת מן האסלאם.
התנגשויות בין באבים ובין השלטונות.
הדת הבאבית סבלה מרדיפות לאורך כל זמן פעילותה. שלושה אירועים הם בעלי חשיבות היסטורית מיוחדת:
מות הבאב.
ב-9 ביולי 1850 הוצא הבאב להורג בירייה בתבריז. שרידי גופתו הועברו ממקום למקום עד שבשנת 1909 הונחו באופן סופי בהיכל הבאב בחיפה.
במשך יותר מעשור נשארה הקהילה הבאבית ללא מנהיג רשמי, כשהיא חצויה במאבק ירושה בין שני אחים: מירזא חוסיין עלי נורי בהאא אללה ומירזא יחיא נורי סובח-י אזל. בשנת 1863 הכריז בהאא אללה כי הוא יורשו של הבּאבּ, ומרבית המאמינים הבאבים תמכו בו. יתרה מזאת, בהאא אללה טען כי הוא הדמות של "זה שהאל יגלה" (באנגלית: Him whom God shall make manifest), שהבאב הרבה להזכיר בכתביו. זאת בדגש על שני החיבורים הבּאבּים המאוחרים, אשר נכתבו על ידי סיד עלי מוחמד שיראזי לקראת הוצאתו להורג: הבאיאן הפרסי וכתאב אל-אסמא. לכן בהאא אללה, נחשב למעשה התגלות אלוהית חדשה המבשרת על דת חדשה, היא הדת הבהאית.
השלטונות העות'מאניים הגלו את בהאא אללה לעכו ואת סובח-י אזל לפמגוסטה. סביב סובח-י אזל התקבצה קבוצה קטנה של מאמינים, בעיקר מקרב בני משפחתו, הרואים בעצמם את ממשיכי דרכו של הבאב ובתומכי בהאא אללה מתחזים. פרסום משנת 2001 העריך את מספר האזלים באלפים ספורים. הדת הבהאית מונה, לפי הערכות שונות, בין חמישה לשבעה מיליון מאמינים.
דגל צ'צ'ניה
דגל צ'צ'ניה הוא דגלה הרשמי של הרפובליקה האוטונומית צ'צ'ניה.
צורת דגל זה היא מלבן ביחס צלעות של 2:3, אותו היחס כמו של צורת דגל רוסיה. הדגל מורכב משלושה מלבנים אופקיים; ירוק, המסמל את האסלאם, לבן ואדום. לצידם ישנה רצועה לבנה שמכילה את הקישוט הלאומי, עיצוב של ארבע צורות מגילה מוזהבות.
האחר
האחר הוא שמו של אלבומו החמישי במספר של מוזיקאי הרוק הישראלי ברי סחרוף. האלבום יצא ב-2001 על ידי חברת התקליטים נענע דיסק, בהפקת ניצן זעירא.
האלבום כולל גרסת כיסוי לשירו של אהוד בנאי "עיר מקלט". האלבום זכה לביקורות משבחות, אף על פי שכלל פחות להיטים מאלבומו הקודם של סחרוף, "נגיעות".
באלבום זה חזר סחרוף לשתף פעולה עם המתופף והמפיק רע מוכיח. בעקבות אלבום זה הוציאו סחרוף ומוכיח אלבומים חדשים.
את השם לאלבום הביא סחרוף מעולם הפילוסופיה בו החל להתעמק, ובעיקר בתפיסת "האחר" של הפילוסוף היהודי-צרפתי עמנואל לווינס, שציטוט מדבריו מופיע בחוברת האלבום.
קיבוץ שמיר
בטמן
סופית מצויה
סופית מצויה (שם מדעי: "Gallinula chloropus") היא מין עוף מים החי באגמים ונחלים מתוקים. הסופית ניזונה מצמחים, אצות, זרעים וחלזונות. נחשבת למומחית בהסוואה ומסתתרת במהלך מרבית שעות היום בין קני סוף וסבך צומח שעל גדות נחלים.
צבעה העיקרי הוא שחור, אך מקרוב ניתן לראות שהוא לא מוחלט, אלא בעל גוונים של אפור וחום כהים. מעל המקור ישנו פס אדום, ובקצה הכנף פס לבן קטן, מקורה הוא כשל תרנגולת. גודלה הוא 32–35 ס"מ, מוטת כנפיה היא 54–62 ס"מ ומשקלה קל יחסית כ-310–456 גרם. זכר הסופית גדול במקצת מן הנקבה, ואין הבדל בצבעים.
תקופת ההזדווגות של הסופית היא בקיץ, ובכל פעם הנקבה מטילה כ8-5 ביצים. כאשר האפרוח בוקע הוא עם עיניים פקוחות לחלוטין
ופלומה קטנה, אך לא על ראשו וכנפיו.