החלק הלא מפותח והעני למדי של פלך כותאיסי, גוריה, נקראה באופן רשמי אוייזד אוזורגתי (נפת אוזורגתי), הייתה ידועה לא רק כמחוז בעל תפיסות אופוזיציונריות כנגד השלטון הרוסי, אלא גם בגין התמיכה חסרת התקדים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית המנשביקית. התנועה האגררית שהתבססה על איכרים חסרי אדמות הובילה כמעט למרד גלוי בשנת 1903. האיכרים הפסיקו לשלם מיסים וסירבו לעבוד עבור בעלי האדמות. אחרי התגובה הרשמית הקשה, החרימו האיכרים את כלל השירותים הממשלתיים. בקיץ של אותה שנה, הממשלה המקומית של האזור כמעט והתפוררה לגמרי. ניקולאי השני לא פעל כנגד גוריה בשנת 1904, מתוך הערכה שעלויות ההתמודדות כנגד המורדים לא מוצדקת.
לאחר תחילת מהפכת 1905, התפשט המרד ברחבי גאורגיה, מה שהביא התנגדות רדיקלית יותר של הגורים. האיכרים פיזרו את כל הרשויות, ומינו שליטים משלהם, ארגנו קהילות כפריות עצמאיות והקימו יחידות חמושות שנקראו "הבדלנים האדומים" או "אחי היער", כשהם תופסים שליטה על כל האזור. בפגישות הכפר אימצו נשות האיכרים הגורים קו של תביעות תקיפות למדיניות של שוויון פוליטי עם הגברים. לעיתים קרובות נקטו הגורים בשיטות של טרור כנגד קציני הצאר ובעלי האדמות, שלא היו נאמנים לו. עד פברואר כל שטח גוריה הייתה תחת השליטה של המורדים, ייתכן שהייתה זו תנועת שחרור לאומית-מרקסיסטית הראשונה בעולם.
ב-20 בפברואר 1905 הודיעו נציגי הצאר, באופן רשמי, לממשלתם, כי איבדו שליטה ברוב השטח. במרץ הכריזה הממשלה על משטר צבאי וכוח של 10,000 חיילים נשלח למחוז המורד. הגורים גילו התנגדות עזה למשלחת הצבאית, גנרל אליחנוב-אוורסקי (Алиханов-Аварский, Максуд) לא היה מסוגל להחזיר את השליטה הרוסית, ונאלץ לסגת ביולי. כמה ניסיונות למשא ומתן לא הניבו תוצאות. הכוחות הרוסיים חזרו באוקטובר, אבל הובסו קשות בנסקירלי. בדצמבר 1905 השתלטו המורדים על אוזורגתי, העיר הראשית של גוריה. ב-10 בינואר 1906 תגבורת חזקה של קולונל קרילוב תקפה את הפרובינציות המורדות ודיכאה באכזריות את ההתקוממות. בכך בא הסוף על "הרפובליקה של גוריה".
יעקב שלום קצנלנבוגן
יעקב שלום קצנלנבוגן (יש"ק) (1877, נובי שוויירז'ן, האימפריה הרוסית – 6 ביולי 1904) היה סופר עברי שהתגורר בלונדון.
קצנלנבוגן כתב בעיקר סיפורים קצרים, שמלנכוליה שורה עליהם.
ב-6 ביולי 1904, כשהיה בן 27, בעת טיול בשווייץ, נפטר בטביעה באגם ציריך, וגופתו לא נמצאה.
חוקר הספרות אבנר הולצמן כינס את כתביו של קצנלנבוגן מכִּתבי העת שבהם פורסמו, ופרסמם בשנת 2002 בספר בחוצות לונדון: מבחר סיפורים ורשימות (תל אביב: עמדה/ביתן, תשס"ג 2002), שאליו צירף אחרית דבר.
רחל המשוררת מצטטת, בראש שירה האחרון, "מֵתַי", את דברי קצנלנבוגן "רק המתים לא ימותו", ומקיימת דיאלוג עם מילים אלה.
קרי גראנט
גלגל הריחות
גלגל הריחות (באנגלית: The Wine Aroma Wheel) הוא אמצעי עזר לטועמי יין לעזור להם לבטא את ריחות וטעמי היינות השונים שהם חשים. גלגל הריחות הומצא על ידי פרופסור אן נובל מאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
גלגל הריחות הוא דיסק שטוח המחולק לשלושה מעגלים. כל מעגל מחולק לפרוסות צבעוניות בדומה לעוגה שנחתכה לחלקים. במעגל הפנימי ישנם תיאורים כלליים כמו פרחוני, פירותי ומתובל. בהדרגה המעגל גדל ונעשה יותר ויותר ספציפי. לדוגמה פירותי מוביל לפירות יבשים ומוביל לתאנה.
נובל הדגישה מילים "אנליטיות" יותר מאשר "מהנות" או "אלגנטיות", שאותן כינתה "נהנתניות" או שיפוטיות, שהם לדעתה מונחים הטומנים בחובם שבח או גינוי.
פיג'ו 203
פיג'ו 203 הוא רכב צרפתי בתצורת סדאן מתוצרת פיג'ו, שיוצר משנת 1948 ועד 1960.
ה-203 הוא הדגם הראשון של חברת פיג'ו שיוצר לאחר מלחמת העולם השנייה, והדגם היחיד אותו יצרה החברה בין השנים 1949–1954. במהלך כל השנים יצרה חברת פיג'ו 685,828 כלי רכב מדגם זה.
ה-203 החליף את הפיג'ו 202, והיה גדול במעט בממדיו ובנפח המנוע מהדגם הקודם. הרכב במשקל 940 ק"ג הגיע למהירות מרבית של 120 קמ"ש.
בעת השקתו נמכר הרכב בצרפת במחיר של 445,000 פרנק צרפתי.
הרכב יוצר בגרסת קופה סדאן וגרסת "פיק אפ" טנדר. הצבא והמשטרה הצרפתית אימצו את ה-203 כרכב שירות עבור בעלי דרגות בכירות ואת הדגם המסחרי לעבודות שטח. הרכב שיצא לו שם רכב אמין, הרבה בזכות המנוע ה"רועש" שלו, נהפך ל"סוס העבודה" עבור עסקים רבים.
1968 בקולנוע
פלטיצ'ן
פלטיצ'ן (ברומנית: Fălticeni) היא עיר במחוז סוצ'אבה שבצפון רומניה. העיר הנמצאת בחבל מולדובה על גבול חבל בוקובינה ובעברה הייתה בירת המחוז ההיסטורי "באיה". העיר שוכנת 25 קילומטר דרומית לעיר המחוז סוצ'אבה, ובעלת אוכלוסייה של כ-28,899 איש נכון ל-2003.
היסטוריה.
ב-1490 מוזכר לראשונה במסמכים כפר בשם דומה, פולטיצ'ן או פולטיצ'ני (Folticeni) ומצוין שהוא שייך למנזר מולדוביצה, אך לא ברור אם מדובר באותו מקום. ב-1780, במסמך של שליט נסיכות מולדובה, קונסטנטין מורוזי (Constantin Moruzi), צוין שהוקם על ידי יוניצה באשוטה (Ioniţă Başotă) יישוב בשם טרגו (ברומנית: יריד) שולדנשט (Târgul Şoldăneşti).
זו העיר הראשונה שנוסדה על ידי יהודים בנסיכות מולדובה. הניסיון המוצלח הביא לייסודן של ערים נוספות על ידי מהגרים יהודים, שהשליטים עודדו את בואם למולדובה. ב-1826 שונה שם המקום לפלטיצ'ן, בצו שהוציא השליט יוניצה סאנדו סטורדזה, על שם אחוזה של בויאר רומני מקומי, שנקראה פלטיצ'נִי וֶק (Fălticenii Vechi - הפלטיצ'נים הישנים).
תרבות.
במוזיאון האמנות של יון אירימסקו, שנולד בפלטיצ'ן, מצוי אוסף יצירות האמנות הגדול ביותר ברומניה של אדם אחד. פלטיצ'ן היא גם ביתה של משפחת לובינסקו, שנודעה ברומניה ביצירותיהם הספרותיות של בניה, ביניהם מבקר הספרות אאוג'ן לובינסקו והסופר אנטון חולבאן. סופרים רומנים נודעים נוספים גרו או למדו בפלטיצ'ן תקופה מסוימת בחייהם, ביניהם יון קריאנגה, מיכאיל סדוביאנו, וניקולאיה לאביש. בעיירה נולד החזן מאיר שור, שהתפרסם כחזן בית הכנסת הפולני בווינה. הצייר היהודי ראובן רובין שהה בעיר בשנים 1914–1919. גם משה רוזן, מי שעתיד היה להיות הרב הראשי של יהדות רומניה שנים רבות, בילה את ילדותו ואת תקופת הלימודים התיכוניים בפלטיצ'ן. האדמו"ר מרדכי שטיין מפאלטישאן, נולד אף הוא בפלטיצ'ן, בשנת 1941, ובילה שם את ילדותו עד 1947.
בעיר נוסדה בתחילת המאה ה-20 החצר החסידית פאלטישאן. חסידיה ממשיכים לפעול כיום ברחבי העולם. בעיר עצמה נותרו כיום כ-10 יהודים, ומתוך 11 בתי הכנסת שהיו פעילים בה בעבר פועל כיום רק בית הכנסת הגדול, הפתוח בעיקר בחגים. לקהילה היהודית בפלטיצ'ן יש גם דף פעיל בפייסבוק.
כלכלה.
התעשיות העיקריות בפלטיצ'ן הן תעשיית הכימיקלים, זכוכית במלאכת יד, ייצור משקאות קלים, בגדים ומוצרי עץ.
ארדאל
הסזון הקטן
מחנה שלום לישראל
צבא בריטניה
חיים בין השורות
חיים בין השורות (באנגלית: The Squid And The Whale) הוא סרט דרמה אמריקאי, שיצא לאקרנים בשנת 2005.
תקציר העלילה.
הסרט מתאר את משבר הגירושין במשפחה, ואת התוצאות הרות הגורל של התהליך על שני הילדים במשפחה.
אצטדיון אנפילד
אנפילד (באנגלית: Anfield) המוכר לפעמים כאנפילד רואד הוא אצטדיון כדורגל באזור אנפילד בליברפול, אנגליה. האצטדיון המדורג על ידי אופ"א כאצטדיון 4-כוכבים, הוא ביתו של מועדון הכדורגל ליברפול - אחד מהמועדונים המצליחים ביותר באנגליה, המחזיק ב-19 תוארי אליפות אנגליה ו-6 גביעי אירופה.
"מבצר אנפילד", מחזיק במוניטין כאחד מהמגרשים הקשים ביותר לקבוצות האורחות. המנג'ר ביל שאנקלי, שהיה אחראי לשליטתה של הקבוצה בכדורגל האנגלי בשנות ה-70 וה-80, הציב שלט המצהיר "זהו אנפילד" (This is Anfield) על הקיר מעל היציאה מחדרי ההלבשה למגרש, שמטרתו הייתה "להזכיר לשחקנים שלנו עבור מי הם משחקים, ולהזכיר לשחקני היריב מול מי הם משחקים". יציע הספיון קופ (או "הקופ") הוא המפורסם באצטדיון, וידוע בשל שירת האוהדים שבו. בשנות ה-60 וה-70 היה קיים באנפילד "חדר הנעליים" המפורסם, גומחה קטנה שהפכה למסורת ליברפולית. עוד באנפילד נמצא השער המפורסם, עליו טבוע המשפט - "לעולם לא תצעדי לבדך" (You'll never walk alone), שמבוסס על שיר האוהדים המפורסם ביותר שלה, וזה שהפך למזוהה עימה מכל - You'll Never Walk Alone.
היסטוריה.
בשנת 1882 נאלץ מועדון הכדורגל אברטון למצוא מגרש סגור למשחקיו עקב בעיות שכירות - המועדון שיחק בעבר במגרשים הציבוריים בסטנלי פארק. בדיון שנערך במלון סאנדון (Sandon) באברטון, הצליח המועדון לשכור מגרש בסמוך לכביש המנזר. כעבור שנתיים, ביקש מהם הבעלים לעזוב את המגרש וג'ון הולדינג עזר להם למצוא מגרש מחברו ג'ון אורל בכביש אנפילד, סמוך לסטנלי פארק. המשחק הראשון שוחק ב-28 בספטמבר 1884, כאשר אברטון ניצחה את ארלסטאון 0–5.
ב-8 השנים הבאות הזרים הולדינג כספים למועדון ושיפר את המתקנים והיציעים. מספר הצופים הגיע ל-8,000 וב-1888 הפכה אברטון לאחת הקבוצות המייסדות של הליגה האנגלית. הולדינג הפך למעורב יותר במועדון, והתעקש ששחקני הקבוצה ישתמשו בבית המלון שלו למלתחות לפני ואחרי משחקים. ג'ון אורל איים להפסיק את שכירות המגרש ב-1891, אלא אם יבוצעו שינויים מסוימים. בישיבה שנערכה ב-15 במרץ 1892, הולדינג הפסיד בהצבעה והמועדון החליט לעזוב את המגרש. הוקצבה מיד קרן בגובה 1,517 ליש"ט לרכישת קרקע חדשה. המקום שנבחר היה גודיסון פארק מצפון לסטנלי פארק, פחות ממייל מאנפילד, שנרכש לבסוף תמורת 8,000 ליש"ט.
שיא הצופים במשחק אחד - 61,905 צופים - נרשם ב-2 בפברואר 1952 במשחק במסגרת הסיבוב הרביעי של גביע ההתאחדות מול וולבס.