באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בסוף יולי 2010 היא סיימה במקום שמיני בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.60 מטר.
ב-2011 זכתה במדליית כסף באליפות אירופה עד גיל 23, היא סבלה באותה שנה משבר בכף רגלה שמנע ממנה להתחרות באליפות העולם.
באולימפיאדת לונדון היא סיימה במקום שמיני בקפיצה לקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.35 מטר.
ב-2013 סיימה חמישית באליפות אירופה באולם.
באליפות העולם שהתקיימה במוסקבה, רוסיה באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בשיא לאומי חדש של 6.82 מטר, לאחר בריטני ריס מארצות הברית (7.01 מטר) ובלסינג אוקגבארה מניגריה (6.99 מטר).
ב-2014 זכתה במדליית ארד באליפות העולם באתלטיקה באולם שהתקיימה בסופוט שבפולין, בתוצאה של 6.77 מטר לאחר אלואז לסה וקתרינה ג'ונסון-תומפסון. באליפות אירופה שהתקיימה בציריך זכתה במדליית כסף לאחר לסה בתוצאה של 6.81 מטר. בתחרות ליגת היהלום ביוג'ין זכתה במקום הראשון בשיא סרביה של 6.88 מטר.
ב-2015 זכתה במדליית זהב באליפות אירופה באתלטיקה באולם בשיא סרביה של 6.98 מטר. באליפות העולם שהתקיימה בבייג'ינג זכתה במדליית ארד בשיא לאומי של 7.01 מטר וסיימה לאחר טיאנה ברטולטה ושארה פרוקטור.
באליפות העולם באולם שנערכה בפורטלנד, אורגון במרץ 2016 היא זכתה במדליית כסף בשיא לאומי של 7.07 מטר, אחרי בריטני ריס (7.22 מטר) ולפני לוריין אוגן מהממלכה המאוחדת (6.93 מטר).
אלופת אירופה.
באליפות אירופה שהתקיימה באמסטרדם, הולנד ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 6.94 מטר, לפני ג'זמין סוירס מהממלכה המאוחדת (6.86 מטר) ומלאיקה מיהמבו מגרמניה (6.65 מטר).
מדליית ארד אולימפית.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו זכתה במדליית ארד בשיא סרביה של 7.08 מטר, אחרי טיאנה ברטולטה (7.17 מטר) ובריטני ריס (7.15 מטר), שתיהן מארצות הברית. הייתה זו המדליה הראשונה בענף האתלטיקה לסרביה במשחקים האולימפיים. חודש לאחר מכן שיפרה את שיאה הלאומי ל-7.10 מטר במהלך תחרות בבלגרד.
זוכת ליגת היהלום.
במהלך השנה זכתה בחמש מתוך שמונה תחרויות ליגת היהלום וזכתה בתואר האלופה הכללית.
באליפות אירופה באולם שנערכה בבלגרד היא זכתה בפעם הנשייה ברציפות במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא סרביה חדש של 7.24 מטר, לפני לוריין אוגן (6.97 מטר) וקלאודיה סלמן מגרמניה (6.94 מטר).
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.96 מטר, 1 ס"מ ממדליית ארד.
אלופת עולם באולם.
באליפות העולם באולם שנערכה בברמינגהאם, הממלכה המאוחדת במרץ 2018 היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 6.96 מטר, לפני בריטני ריס (6.89 מטר) וסוסטנה מוגואנרה מגרמניה (6.85 מטר).
באליפות אירופה באולם שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד במרץ 2019 היא זכתה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בתוצאה של 6.99 מטר, לפני נסטסיה מירונצ'יק איבנובה מבלארוס (6.93 מטר) ומרינה בך מאוקראינה (6.84 מטר).
באולימפיאדת טוקיו סיימה במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.91 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד במרץ 2022 היא זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.06 מטר, לפני אסה ברומה מניגריה (6.85 מטר) ולוריין אוגן (6.82 מטר). באליפות העולם שהתקיימה ביוג'ין סיימה במקום השביעי. באליפות אירופה זכתה במדליית זהב בתוצאה של 7.06 מטר.
חיים אישיים.
בספטמבר 2021 נישאה למרקו וולטה ושינתה בעקבות כך את שם משפחתה.
אריה פייגנבאום
אריה פייגנבאום (19 באוגוסט 1885 - 20 בפברואר 1981), היה מראשוני רופאי העיניים בארץ ישראל, ממייסדי אגודת רופאים מדברי עברית, מנהל "בית חולי עיניים העברי" ומחלקת עיניים בבית החולים רוטשילד-הדסה, מייסד ומנהל מרפאות העיניים בהדסה, פרופסור לאופתלמולוגיה והדקאן הראשון של הפרה-פקולטה בבית ספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנות ה-20 היה יו"ר הסתדרות הרופאים בירושלים, ובשנות ה-30 התמנה לנשיא איגוד רופאי העיניים בארץ ישראל. יקיר ירושלים.
ביוגרפיה.
פייגנבאום נולד בלבוב, גליציה המזרחית (אוסטרו-הונגריה) אח צעיר לדוריאן פייגנבאום ולמלכה וייס (אמו של מוחמד אסד). אביו מנחם מנדל היה בנקאי אמיד שהנחיל לבניו חינוך תורני וכללי. אריה הצעיר התחנך תחילה בביתו על ידי מלמדים פרטיים. בהמשך שכנע אחד מנכבדי הקהילה היהודית בלמברג את הוריו שעליו להיות רב ושכדאי לשלוח אותו אותו להלברשטאדט, גרמניה, על מנת שירכוש השכלה כללית כולל לימודי תלמוד. מצעירותו היה מעורב בהווי היהודי וספג את המסורת היהודית השורשית. פייגנבאום היה בעל ידיעות נרחבות במקורות היהדות, בהיסטוריה ובספרות היהודית. בתקופת היותו תלמיד תיכון השתתף בפעילות של תנועת "צעירי ציון", ביחד עם האחים יצחק גליקר וצבי גליקר.
פייגנבאום סיים גימנסיה בלבוב, התקבל לבית ספר לרפואה בלבוב בשנת 1905, המשיך את לימודיו בקיל, במינכןובשנת 1911 סיים בווינה.
1911-1913 התמחה ברפואת עיניים בברלין, בבית החולים וירכוב והיה עוזרו של פרופ' יוליוס הירשברג.
עלה לארץ-ישראל ב-1913. הקים וניהל את מחלקת העיניים של תחנת הבריאות בירושלים, מיסודו של נתן שטראוס, התחנה פתחה "בית מרפא לעיניים", בעיר העתיקה, בת 12 מיטות. במחלקה למלחמה בגרענת עבד גם ד"ר אריה לייב שמעוני-מקלר, שנתיים מאוחר יותר היו בו כבר 30 מיטות .
בשנת 1913 היה אחד המייסדים של אגודת רופאים מדברי עברית (ארמ"ע) בירושלים. בין מייסדי האגודה: ד"ר אריה בעהם, ד"ר אריה לייב שמעוני-מקלר, ד"ר אריה גולדברג, ד"ר זאב ברין וד"ר מרים נופך. היו"ר שנבחר היה ד"ר אהרן מאיר מזי"א, ד"ר אברהם אבושדיד נבחר לגזבר, והמזכיר ד"ר א. ל. שמעוני-מקלר. האגודה נטלה על עצמה להכשיר את הלשון העברית לשימוש מקצועי ברפואה.
פייגנבאום חידש גם מילים בעברית למונחים הקשורים לרפואה ולראייה. במרס 1924 ביקש ד"ר אלכסנדר מלחי, שפרסם מילון רפואי בשנת 1928, מפייגנבאום לעברת מונחים הקשורים ברפואת העין. בין המילים שחידש: צינור דמעות, ריס, תמיסה, תפיחה, מחולל, מורסה, אֲהִיל, בַּצֶּקֶת, חִטּוּא, מַבְחֵנָה, מִשְקְפֵי־מָגֵן, סַכֶּרֶת, קַשְתִּית ורִשְתִּית. בספרו של פייגנבאום "העין: חליותיה, שמירת בריאותה והטפול בה" מ-1927 הוא טבע את המילה "מוקד" כתרגום למילה focus.
פייגנבאום היה ידוע היה במלחמתו להנחלת הלשון העברית, הוא אף פנה למוסדות השלטון בעיר בדרישה זאת, בין היתר סירב הרופא לשלם מיסים לעירייה, עקב סירובם לשלוח את החשבונות בשפה העברית.
בשנת 1914 נשא לאשה את רחל , בתו של יוסף מיוחס ונכדתו של יחיאל מיכל פינס. בשנת 1916 שכר פיגנבאום ממשפחת נשאשיבי בית דו-קומתי ברחוב החבשים 3 במה שלימים יהיה רחוב אתיופיה 3. משפחת פייגנבאום התגוררה בקומה העליונה בעוד בקומה התחתונה פעלה מרפאתו של אריה - רוב השנים בתור מרפאה פרטית, אולם לתקופת מה היו שותפים בה ארבעה רופאים עם שם פרטי זהה, שזכו לכינוי "ארבעת האריות" - פיגנבאום, בעהם, גולדברג ומקלר-שמעוני. ב-1962 רכש פיגנבאום את הבית מהאפוטרופוס לנכסי נפקדים והמשיך להתגורר בו עד יום מותו.
בשנת 1914 השתתף בוועידה הארצית בנושא מיגור הגרענת.
הוועידה התכנסה בד' בניסן תרע"ד ב"בית חולי עיניים העברי", בירושלים, ונמשכה שלושה ימים. במהלכה התקיימו חמש ישיבות ובוצעו הדגמות של ניתוחים בבית החולים, "למען ציון". בוועידה השתתפו 24 רופאים מרחבי הארץ, לאו דווקא רופאי עיניים, וביניהם: משולם ליבונטין, יהודה לייב פוחובסקי ודב מאיר קרינקין מיפו, אברהם אבושדיד, משה וולך, חנה ו-נפתלי וייץ, מרים נופך, אברהם טיכו, זאב ברין, אריה לייב שמעוני-מקלר, אהרן יוסף ירמנס וקורבקוב מירושלים. לוועידה הוזמנו גם מורים. ד"ר הלל יפה, מעמודי התווך במאבק בגרענת, שהיה פעיל בגיבוש המדיניות להדברת המחלה וממוקירי רעיון הוועידה, לא נכח בה והרצאתו הוקראה על ידי ד"ר יעקב סגל.
בשנת 1917 נקרא לשירות צבאי. הוא נשלח על ידי הממשלה הטורקית מירושלים, אך הצליח לחזור לאחר מספר חודשים ולהמשיך בעבודתו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, גורש פייגנבאום לדמשק, שם השתתף בצוותים שדנו בענייני בית הספר העברי ובבעיות הבריאות שבו.
במסגרת המלחמה בגרענת, משנות העשרים בדיקות העיניים בבתי ספר נעשו על ידי "רופא נודד", שעבר מיישוב ליישוב, בדק תלמידים ודיווח על כך למועצה המדיצינית של הדסה. בהוראת הדסה, הוא אף נטל על עצמו את העבודה ההיגיינית-סניטרית ביישובים אלו. רופא עיניים נודד ראשון, שמלא תפקיד זה היה פייגנבאום, ואחריו מלאו את התפקיד נחום שימקין, מרים נופך, אפרים סיני, חיים יסקי ואחרים.
בשנת 1922 קיבל את ניהול מחלקת העיניים בבית החולים הדסה שהיה קרוי בית החולים מאיר רוטשילד. במקביל המשיך לנהל את "בית חולי עיניים העברי" שנפתח בשנת 1916.
החל משנת 1922, החל פיגנבאום ללמד בבית הספר לאחיות של הדסה, ואף עמד בראש ארגון המורים לזמן מה. ב-1927 חיבר פיגנבאום ספר שהחל בתור ספר לימוד לאחיות, אך התרחב לידי ספר עב כרס של כשלוש מאות עמודים והיה לספר לימוד הרפואה הראשון בעברית - העין: חליותיה, שמירת בריאותה והטפול בה, אשר יצא לאור בהוצאת "הדסה" בשנת 1927.
פייגנבאום הקים את מרפאות העיניים בהדסה וניהלם 32 שנה.
בשנת 1923 יצא להשלמות בלונדון, ליברפול, פרנקפורט, מיין ופרייבורג.
בסוף 1923 נבחר ליו"ר הסתדרות הרופאים בירושלים, לתקופה של שנתיים.
בשנת 1925 ייסד ביחד עם ד"ר מאיר קירקין את האיגוד הארצי ואת סניף תל אביב של רופאי העיניים.
בשנת 1931 נבחר לנשיא איגוד רופאי העיניים.
בשנת 1932 ייסד את כתב העת Folia ophthalm orient, וערך אותו עד שנת 1934.