מאז תחילת המנדט הבריטי בארץ ישראל, התגוררה עם ילדיה בכפר גלעדי, הגם שעשתה ימים ולילות בדרכי הארץ, עסוקה במפעלותיה הרבים. ישראל שוחט עבר להתגורר בבית בשדרות רוטשילד 76 בתל אביב ועסק בעריכת דין בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, עברה מניה לתל אביב כדי לסעוד את בעלה במחלתו, ושם חיו עד סוף ימיהם.
בנה גדעון-גדע היה טייס בחיל האוויר הבריטי וממקימי חיל האוויר הישראלי. הוא התאבד ב-1966. לגדעון נולדו שתי בנות, אלונה שהייתה רעייתו ואם שתי בנותיו של אריק איינשטיין, ויעל שמתגוררת באוסטרליה.
מחקר והנצחה.
על מניה שוחט נכתבו מחקרים בספרים ומאמרים, אשר ניסו לפענח את דמותה ולהאיר את מפעלותיה, שחלקם (בעיקר פעילותה המהפכנית ברוסיה) נותרו לוטים בערפל.
על שמה נקראו רחובות בערים רבות בישראל, בהן ירושלים (בשכונת פסגת זאב), תל אביב, באר שבע, פתח תקווה, ראשון לציון, אשדוד, חולון ורעננה. בחיפה נקרא גן על שמה במרכז הכרמל.
דואר ישראל הנפיק בשנת 1970 בול לכבוד 60 שנה לייסוד "השומר", ועליו מופיע דיוקנה.
רבי אבהו
רבי אבהו היה אמורא ארץ ישראלי בן הדור השלישי (סוף המאה ה-3 - תחילת המאה ה-4). מתלמידיו החשובים של רבי יוחנן. ישב בקיסרין.
רבי אבהו כיהן בתור ראש ישיבה בקיסריה וייצג את היישוב היהודי בארץ בפני שלטונות האימפריה הרומית. הוא ידע להגן על עמו ותורתו בכבוד וכישרון. הצטיין בייחוד באגדה, אבל גם בהלכה הוא תפס את אחד המקומות החשובים בין חכמי דורו. רבי אבהו מובא בתלמוד כחלק מוויכוחים אותם הוא מנהל עם 'מינים' (כופרים).
רבותיו.
מסר מאות מאמרים בשם רבי יוחנן רבו. כמו כן מסר מאמרים רבים בהלכה ובאגדה, בשם אמוראים אחרים כמו: ריש לקיש, רבי אלעזר, רבי יוסי בר חנינא ועוד.
חבריו.
בין חבריו היו רבי אמי, רבי אסי ראשי ישיבת טבריה, ורבי חייא בר אבא. חבריו אלו היו מבוגרים ממנו אך בכל זאת כיבדוהו בשל גדולתו. את שלושת החכמים הללו כיבד ביותר, ואליהם פנה בשאלות דבר הלכה, ואף שהיו קשישים ממנו וגדולים ממנו בתורה, כיבדוהו בשל חשיבותו אצל השלטונות. מחבריו בני גילו נמנו רבי יצחק נפחא, אמי ורדינאה ורבי חנינא בר פפי.
תלמידיו.
כמה חכמי ישראל מוסרים הלכות בשמו, מבין תלמידיו המפורסמים היו רבי זירא ורבי ירמיה. רבי זירא היה לו כתלמיד חבר, והוא חיבבו וכיבדו מאוד.
כשחלה רבי זירא, קיבל רבי אבהו על עצמו שכשיבריא רבי זירא ממחלתו יעשה יום טוב (סעודת הודייה) לרבנן.
גם חכמי הדור הבא, רבי יונה ורבי יוסי, היו מתלמידיו האחרונים, התייחסו אליו בהערצה, ובאו אליו לנחמו באבלו. בין תלמידיו נמנה גם רבי ירמיה. במחיצתו של רבי אבהו נתרכזו כמה חכמים הנקראים בשם הקיבוצי "רבנן דקיסרין".
כמו כן נודע בוויכוחים בנושאי דת ואמונה שהיו לו עם גויים משכילים. בשל ויכוחים אלה שנאו אותו המינים (הנוצרים), וכאשר חלה, הם שלחו את "יעקב מינאה" לרפא אותו כביכול, והוא שם לו סם מסוכן, אך תלמידי רבי יוחנן גילו את הדבר מבעוד מועד.
רבי אבהו תיקן תקנות רבות. אחת מתקנותיו המפורסמות היא סדר תקיעת שופר בראש השנה (ג' תשר"ת, ג' תש"ת, ג' תר"ת), מה שהפך כיום לסדר התקיעות המקובל.
רבי אבהו מתואר כאדם עם גוף גדול, מתואר גם כיפה באופן מיוחד, עד שיופיו מתואר כעין יופיו של יעקב אבינו. היה גיבור, מסופר כי פעם נפל בבית מרחץ יחד עם שני משמשיו, הוא נתפס בעמוד ביד אחת, וביד השנייה הוא העלה את שני משמשיו. כן סיפרו על גבורת זרועו, ועל רוב עושרו.
בנו אבימי נמנה עם האמוראים, אמרותיו מוזכרות בתלמוד. הוא שימש כשליח החכמים, ששלחוהו לעיתים לשאול שאלות מסובכות את אביו הגדול. בתלמוד מובא כי הוא היה שוחט בהמה לכבוד סעודת מלווה מלכה. כאשר גדל בנו אבימי הוא יעץ לו להשאיר כליה מהבהמה שנשחטה לכבוד שבת, במקום להפסיד בהמה שלימה רק בשביל חלק קטן הנאכל בסעודת מלווה מלכה, ובא אריה ואכל את הבהמה שהושארה.
מידותיו.
הרבה סופר על מידותיו התרומיות, צדקתו וחסידותו, חכמתו ויראת חטאו.
חכמי ישראל שבחו מאוד את ענוותנותו, בדומה למאמרו: . התלמוד מספר על מקרה בו אשתו של תלמידו העליבה את אשתו של רבי אבהו ואמרה לה שבעלה חכם בפני עצמו ואינו צריך לתורתו של רבי אבהו. כשסיפרה זאת לרבי אבהו אמר לה "מה זה משנה מי יותר חכם, -ממני או ממנו יתפאר הבורא".
היה בעל אגדה פורה ודרשן מצוין, ורבים היו שומעי דרשותיו.
פעם אחת נזדמנו רבי אבהו ורבי חייא בר אבא למקום אחד. רבי אבהו דרש באגדה, ורבי חייא בר אבא בהלכה. הניחו הכל את רבי חייא בר אבא והלכו לשמוע את דרשת רבי אבהו. חלשה דעתו של רבי חייא בר אבא. אמר לו רבי אבהו: אמשלו לך משל, למה הדבר דומה? לשני בני אדם, אחד מוכר אבנים טובות ואחד מוכר מיני סדקית. על מי קופצין? לא על זה שמוכר מיני סדקית?.
מלבד ידיעותיו בתורה הייתה לו יד בחוכמה. עסק הרבה בחשבונות, וידע להשתמש בלשון נמלצת לפי רוח הזמן "לשון חוכמה", והטיב לדבר יוונית.
מקום מושבו קיסרין היה אז בירת השלטון הרומי בארץ, ומקום מושב הפרוקונסול הרומי. רבי אבהו היה מקורב לשלטונות, והשתדל בטובת אחיו. כנראה במסגרת מעמדו הרשמי וסמכותו אצל השלטונות נסע למקומות שונים בישראל ומחוצה לה. אנו מוצאים אותו בדרום, בלוד, בטבריה, בארבאל, בבצרה ובאלכסנדריה.
הוא הרבה להתווכח עם המינים הנוצרים. לשם כך סיגל לו בקיאות במקרא ובדרכי פירושו שניים מדרשותיו המכוונות נגד הנצרות ואמונת השילוש: ; אם יאמר לך אדם "אל אני" - מכזב הוא "בן אדם אני" - סופו לתהות בו, "שאני עולה לשמים" - ההוא אמר ולא יקימנה.
סמכותו אצל בני דורו הייתה רבה. התקנות שהתקין בקיסרין נתקבלו בכל ישראל עד ימינו. לדוגמה: תשמש תקנתו שיש לתקוע תקיעה, שלושה שברים, תרועה ותקיעה. בהיותו יושב לדין בקיסרין ישב כדיין יחיד.
מחיי משפחתו ידועים פרטים רבים. חותנו היה תלמיד חכם ושמו רבי תחליפא דקיסרין. גם בניו היו תלמידי חכמים. את בנו חנינה שלח ללמוד בישיבת טבריה, אך שמע עליו שבמקום ללמוד הוא עוסק בגמילות חסדים שלח ואמר לו: המבלי אין קברים בקיסרין שלחתיך לטבריה?. על בן אחר של רבי אבהו, אבימי, מסופר שהיה מקיים מצוות כיבוד אב באופן יוצא מן הכלל. גם בנו רבי זעירא היה תלמיד חכם. את ביתו לימד יוונית על פי מאמרו של רבי יוחנן, המתיר ללמד בנות יונית, שהיא תכשיט להן. אך חברו רבי שמעון בר אבא עירער על כך.
אהבתו הגדולה לארץ ישראל מתבלטת במאמרו: . ממאמריו באגדה: ; .
בני משפחתו.
בניו היו אבימי בריה דרבי אבהו, אביי, רבי זעירא, רבי חנינא, ורבי שמעון.
הרב אהרן היימאן בספרו תולדות תנאים ואמוראים טוען כי אלו היו חמשת הבנים המוזכרים בתלמוד כבני אבימי בריה דרבי אבהו וטוען שאלו היו אחיו ולא בניו.
פטירתו.
על פטירתו סיפרו אגדות שונות: כשמת רבי אבהו הראו לו את חלקו המזומן לו בעולם הבא, והעבירו לפניו י"ג נהרי אפרסמון. כששאל למי כל אלה? ענו לו: כל אלא בשביל רבי אבהו. התפלא ואמר: .
כשמת רבי אבהו הורידו אפילו עמודי השיש שבקסרי דמעות.
נקבר בקיסריה למול החוף.
סולת
סולת היא דגן, בדרך כלל חיטה, הטחון בטחינה דקה.
סולת היא גוש קמח עבה בקוטר רבע עד שלושת רבעי המילימטר ה"נופל" בשלבים הראשונים של הטחינה ממרכז גרעין החיטה. כמות הסולת המתקבלת היא בדרך כלל כ־3 עד 5 אחוזים מנפח הגרעין, ובאה על חשבון הקמח הבהיר. אם אין צורך בייצור סולת, החומר ימשיך את תהליך הטחינה, וייטחן עד להפיכתו לקמח.
מאכלי סולת.
מהסולת ניתן להכין דייסה, כאשר אופים או מבשלים אותה עם מים או חלב, ממתיקים וחומרי טעם כשנף. במטבח הצפון אפריקאי השימוש הרווח בסולת הוא להכנת קוסקוס ומיני קינוחים מתוקים. באזור טוסקנה שבאיטליה נהוג להכין ממנה סוג פסטה בשם פיצ'י. במטבח הכורדי ובמטבחים מזרח תיכוניים אחרים, נוהגים להשתמש בין היתר בסולת לציפוי קובה, אם כי נפוץ יותר השימוש בבורגול. במטבח התימני נהוג לשלב במרק התימני המפורסם מאכל דמוי פירה בשם "עסיד" שעשוי מסולת.
עוגת סולת נפוצה בגרסאות שונות בקרב עמי המזרח התיכון. במטבח היהודי נהוגה כמאכל בתום יום הכיפורים, לשבירת הצום.
בין שמותיה: בסבוסה (במטבח הערבי), ספראאו ספרה (במטבח הטריפוליטאי), טישפישטי (במטבח הספרדי, טורקי ובולגרי), הריסה/הרישה (במטבח התוניסאי והאלג'יראי), שאמאלי (ביוון).
הסולת ביהדות.
הסולת מוזכרת בתנ"ך ובלשון חכמים פעמים רבות, ומשמעותה זהה לזו שבעברית החדשה ( כך לפי פירוש דעת מקרא ל) והיא חלקי הקמח המובחרים שהופרשו ממנו הסובין, ואף חלקי הקמח הדק. האבן עזרא מפרש את שורש המילה מלשון הגבהה וסילוק הפסולת ככתוב: ().
הסולת מתוארת בלשון המקרא כמוצר יקר יותר מהנורמה הרגילה, (), וסולת חיטים היא החומר שעולה על המזבח כמנחה לקורבנות השונים, מלבד מנחת העומר בה מקריבים סולת שעורים, ומנחת סוטה שלא הייתה באה מן הסולת כלל.
הצירוף "סָלְתָּהּ וְשַׁמְנָהּ" (נהגֶה: סוֹלתה ושַמנהּ; על פי רוב מוסב על נסתרת, אך גם נוטה לפי הגופים: סולתו ושמנו, סולתם ושמנם וכיוצא בזה) מציין את הטוב שבטוב, הטוב והמובחר, החלק המשובח מכול, העידית. מקורו ב:
גם היפוך סדר הרכיבים מקובל: שַמנה וסוֹלתה.
סמולינה.
סולת מחיטה קשה (דורום) נקראת סמולינה, ומשמשת לייצור פסטה איכותית. יש המוסיפים סמולינה ללחם.
גד נבון
הרב גד נבון (ה'תר"פ, 1920 – כ"ט בסיוון ה'תשס"ו, 25 ביוני 2006) היה אלוף והרב הצבאי הראשי השלישי של צה"ל, תפקיד בו החזיק במשך כ-23 שנים.
קורות חייו.
שירות בצה"ל כלוחם וכרב.