מאז הקונגרס הציוני העולמי הראשון בבזל (1897), היווה נושא היחס לתנועה הציונית מקור דיון ומחלוקת בקרב תלמידי ומרצי בית המדרש לרבנים. היו שתמכו בתנועה, כמו בני משפחת הילדסהיימר והרב שמואל גרינברג, והיו שהתנגדו לה, כמו הרבנים יוסף וולגמוט ומשה אוירבך. עם זאת, לבית המדרש כמוסד לא הייתה עמדה רשמית בנושא.
סגל המורים.
בראש בית המדרש לרבנים עמדו:
בתחום ההיסטוריה היהודית נודעו המורים אברהם ברלינר, צבי הילדסהיימר ושמעון אפנשטין. בתחום המקרא: יעקב ברט ושמואל גרינברג. בתחום הפילוסופיה היהודית: יוסף וולגמוט ואלכסנדר אלטמן.
סגירת בית המדרש.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, בתחילת 1933, היה בית המדרש לרבנים בברלין נתון במשבר. רבים מהתלמידים שהגיעו מחוץ לגרמניה, שבו לארצותיהם. תלמידים בעלי השקפה ציונית החליטו לעלות לארץ ישראל. הרב ד"ר משה אוירבך, מראשי בית המדרש, שעזב ב-1934 ניסה להעביר את בית המדרש לארץ ישראל, אך בעקבות התנגדות רבני א"י הוא ביטל את החלטתו. ניסיונות נוספים לא צלחו. ב-10 בנובמבר 1938, מיד לאחר פוגרום "ליל הבדולח", נסגר בית המדרש בהוראת השלטון הנאצי בגרמניה, ולא נפתח עוד.
לאחר מכן נעשה מאמץ להוציא את תלמידיו, מוריו ובוגריו של בית המדרש, ששימשו ברבנות, מחוץ לגבולות גרמניה. רובם אכן עזבו, בעיקר אל ארצות הברית, אנגליה וארץ ישראל.
פתיחה מחדש.
בשנת תשע"א (2011) נפתח מחדש בית המדרש, בראשות הרב חנוך ארנטרוי. לומדים בו בעיקר צעירים ממזרח אירופה לקראת הכשרתם כרבני קהילות.
משנת תשפ"א (2021) משמש הרב משה מרדכי פרבשטיין כראש בית המדרש.
מבצע אוואלאנש
מבצע בייטאון
מבצע בייטאון היה נחיתה אמפיבית של בעלות הברית באיטליה שהתרחשה ב-3 בספטמבר 1943, חלק מפלישת בעלות הברית לאיטליה, במסגרת המערכה האיטלקית, במהלך מלחמת העולם השנייה.
תכנון.
ההתקפה בוצעה על ידי הקורפוס הבריטי ה-13 בפיקודו של לוטננט גנרל מיילס דמפסי, שכלל את דיוויזיית הרגלים הקנדית ה-1 (מייג'ור גנרל גאי סיימונס) ודיוויזיית הרגלים הבריטית ה-5 (מייג'ור-גנרל ג'רארד באקנל). הקורפוס ה-13 היה חלק מהארמייה השמינית הבריטית, בפיקודו של הגנרל ברנרד לו מונטגומרי. הקורפוס ה-13 חצה את מצר מסינה מסיציליה לרג'ו די קלבריה, תוך שהוא מסתייע במטח ארטילריה כבד מסיציליה וחיפוי אווירי של חיל האוויר המדברי שפעל משדות תעופה בסיציליה. הכוונה הייתה לרתק את הכוחות הגרמניים באזור ולהשיג דריסת רגל של בעלות הברית ב"בוהן" של איטליה. מונטגומרי התנגד למבצע כלא יעיל, והעדיף לתת עדיפות למבצע מפולת שלגים, אך מילא אחר הפקודות והתכונן לבצע אותו בכל זאת. עם זאת, כאשר ספינות נחיתה חיוניות ומשאבי הצי הופנו למבצע ההוא הוא התלונן שוב.
המפקד הגרמני, גנרל-פלדמרשל אלברט קסלרינג, וצוותו לא האמינו שהנחיתה בקלבריה היא ההתקפה העיקרית של בעלות הברית, לה ציפו בסלרנו, או אולי מצפון לנאפולי, או אפילו ליד רומא. לכן הוא הורה לגנרל חיל השריון טראוגוט הר שפיקד על קורפוס הפאנצר ה-76, כחלק מהארמייה העשירית הגרמנית בפיקודו של גנרל-אוברסט היינריך פון ויטינגהוף, לסגת מהעימותים עם הארמייה השמינית ולדחות אותם על ידי הריסת גשרים ותשתיות אחרות. רגימנט גרמני יחיד הושאר בקצה הדרומי ביותר של איטליה כדי לתמוך בדיוויזיית החוף האיטלקית ה-211 וברגימנט הצנחנים ה-185 "פולגורה".
ביצוע.
ההתנגדויות של מונטגומרי הוכחו כנכונות: חיילים גרמנים סירבו להיכנס לקרב והארמייה השמינית לא ריתקה אף אחד מהם. המכשול העיקרי להתקדמות בעלות הברית היה השטח וההריסות הגרמניות.
ההתנגדות לנחיתות הייתה קלה מאוד, משום שהחיילים הגרמנים המעטים באזור נסוגו במהירות צפונה. החיילים האיטלקיים על החוף, השייכים לדיוויזיות החוף, היו מצוידים בצורה גרועה, מדוכדכים מהמצב הפוליטי ומההפצצות המסיביות של בעלות הברית; הם לא התנגדו לנחיתה. יוצא דופן היה רגימנט הצנחנים ה-185 "נמבו" של דיוויזיית הצנחנים ה-184 "נמבו", שגילה התנגדות נחושה יותר ברכס אספרומונטה, אך בסופו של דבר התגברו עליו ב-8 בספטמבר 1943. במהלך הלחימה, הקנדים הרגו שישה ולקחו 57 שבויים, כשהם סופגים שני קצינים שנהרגו.
לאחר מכן.
לאחר מבצע בייטאון בוצע מבצע סלפסטיק, עם הדיוויזיה הבריטית המוטסת ה-1 (מייג'ור-גנרל ג'ורג' הופקינסון), ומבצע מפולת שלגים, הנחיתה העיקרית בסלרנו על ידי גורמים מהארמייה החמישית של לוטננט גנרל מארק קלארק. שני המבצעים התרחשו ב-9 בספטמבר, לאחר הכניעה האיטלקית יום קודם לכן. הכניעה סוכמה ב-3 בספטמבר, אך לא הוכרזה בפומבי עד ה-8 בספטמבר, ולא הייתה לה השפעה ישירה על מבצע בייטאון.
מבצע סלפסטיק
מבצע סלפסטיק היה נחיתה אמפיבית של בעלות הברית באיטליה שהתרחשה ב-9 בספטמבר 1943, חלק מפלישת בעלות הברית לאיטליה, במסגרת המערכה האיטלקית, במהלך מלחמת העולם השנייה.
רקע כללי.
במאי 1943, כוחות הציר של גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית הובסו ב. חודשיים לאחר מכן, כוחות בעלות הברית של בריטניה וארצות הברית פתחו בהצלחה בפלישה לסיציליה, בשם הקוד מבצע האסקי. כשהאי נכבש לחלוטין עד סוף אוגוסט, הפנו בעלות הברית את תשומת לבן לפלישה לאיטליה.
ב-3 בספטמבר 1943, הארמייה השמינית הבריטית, בפיקודו של הגנרל ברנרד מונטגומרי, חצתה את מצר מסינה מסיציליה ונחתה בקלבריה במהלך מבצע בייטאון כדי לכבוש את נמלי רג'ו וסן ג'ובאני. הפלישה העיקרית תוכננה ל-9 בספטמבר, כאשר הארמייה האמריקנית החמישית, בפיקודו של לוטננט גנרל מארק קלארק, נחתה בסלרנו בחוף המערבי במבצע מפולת שלגים, כאשר נאפולי היא המטרה המיידית שלהם. בעלות הברית קיוו שהפלישה תשכנע את הכוחות האיטלקיים להיכנע. אם כן, חמש הדיוויזיות האיטלקיות בצרפת ו-29 בבלקן יצטרכו להיות מוחלפים ביחידות גרמניות. כמו כן, אם הגרמנים יחליטו אז להמשיך במאבק באיטליה, הם יצטרכו לפרוס מחדש חלק מכוחותיהם העוסקים בחזית המזרחית או בתפקידי כיבוש בצרפת.
במהלך משא ומתן חשאי לכניעה עם בעלות הברית בתחילת ספטמבר, הציעה ממשלת איטליה לפתוח את נמלי טאראנטו וברינדיזי בחוף המזרחי. הכוחות הגרמניים באזור זה היו חלשים מאוד והיו צפויים לסגת במקום להילחם אם בעלות הברית ינחתו שם. גנרל דווייט אייזנהאואר, מפקד בעלות הברית העליון בים התיכון, תכנן במהירות נחיתה שלישית, בשם הקוד סלפסטיק, כדי לנצל את ההצעה.
סלפסטיק היה בחלקו מבצע הטעיה, להסיט את הכוחות הגרמניים מהנחיתות העיקריות של בעלות הברית בסלרנו באותו יום, תוך ניסיון ללכוד את טאראנטו וברינדיזי בשלמותם. הערך העיקרי של טאראנטו היה הנמל הגדול שלה. תפיסתו תעניק לבעלות הברית נקודות אספקה בשני חופי איטליה, עם כיבוש נאפולי במערבה על ידי האמריקאים.
למבצע צבאי זה היה תפקיד פוליטי מרכזי, שכן מנהיגי הממשלה, בהם המלך ויטוריו אמנואלה השלישי ומשפחתו, וראש הממשלה באדוליו, ברחו מרומא לברינדיזי לאחר הכניעה. ברינדיזי באותה תקופה נשלטה רק על ידי הצבא האיטלקי, אך כיבושה המהיר על ידי חיילים בריטים תבטיח את שלומם של המנהיגים האיטלקיים ותאפשר את הכרזת המלחמה של איטליה נגד גרמניה.
שדה הקרב.
טאראנטו היא עיר הבירה של נפת טאראנטו במחוז פוליה ויש לה נמל גדול. הוא כולל את שני האיים סנט פטרוס וסנט פאולוס, המגינים על המפרץ, הנקרא מאר גרנדה ("הים הגדול"), בו נמצא הנמל המסחרי. לאחר איחוד איטליה הפכה טאראנטו לבסיס הראשי של הצי האיטלקי. הנמל הצבאי היה ממוקם במפרץ אחר, מאר פיקולו. בנובמבר 1940, הצי המלכותי תקף את בסיס הצי בטאראנטו, והטביע כמה אוניות קרב איטלקיות.
תכנון.
ב-6 בספטמבר גובשו תוכניות להעביר את הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה-1 לטאראנטו מבסיסם בצפון אפריקה. הם ינצלו את הכניעה האיטלקית כדי לכבוש את הנמל ולהקים עמדות הגנה נגד מטוסים. מה שנשאר מהצי האיטלקי שעדיין השתמש בנמל, היה צפוי לצאת מראש. בעלות הברית האמינו שהדיוויזיה תתמודד עם התנגדות מינימלית בלבד ותצליח להתגבר על כל התנגדות עם התמיכה הימית המוגבלת הזמינה, שכן טאראנטו הייתה מחוץ לטווח מטוסי הקרב של בעלות הברית המבוססים בסיציליה.
אף על פי שהיא הוקמה באוקטובר 1941, הדיוויזיה הבריטית המוטסת ה-1, בפיקודו של מייג'ור-גנרל ג'ורג' הופקינסון, מעולם לא לחמה בעבר כדיוויזיה שלמה. היחידות עם ניסיון קרבי כלשהו היו חטיבת הצנחנים ה-1, שלחמה בהצטיינות כחטיבה עצמאית בצפון אפריקה ובמבצע פוסטיאן במהלך פלישת בעלות הברית לסיציליה, והחטיבה המוטסת ה-1, שכללה רק שני גדודים, שלחמו גם בסיציליה במהלך מבצע לדברוק. שתי החטיבות ספגו אבדות כבדות בסיציליה ולא היו במצב לבצע נחיתות תקיפה נוספות. מהחטיבות האחרות של הדיוויזיה, חטיבות הצנחנים 2 ו-4, לא נוסו בקרב. כמו כן, חטיבת הצנחנים ה-2 הייתה אכן במלוא התקן, בעוד לחטיבת הצנחנים ה-4 היו רק שני גדודים, כאשר הגדוד השלישי שלה עדיין היה בשלבי הקמה בארץ ישראל.
היו מספיק מטוסי תובלה רק כדי לתמוך במבצע אחד בגודל דיוויזיה, והם הוקצו ל, תחת מייג'ור גנרל מת'יו רידג'וויי, כחלק מהנחיתות בסלרנו. כתוצאה מכך, הדיוויזיה המוטסת ה-1 הייתה צריכה להינשא לאיטליה בדרך הים. ללא כלי נחיתה זמינים בהתראה כה קצרה, הדיוויזיה נישאה על פני הים התיכון על ידי ארבע סיירות, HMS Aurora, HMS Penelope, HMS Dido ו-HMS Sirius של שייטתת הסיירות ה-12 של הצי המלכותי, מלווה בשולת המוקשים HMS Abdiel והסיירת האמריקאית USS Boise, כולם בפיקודו של קומודור ו.ג. אגניו. אם הנחיתה תצליח, דיוויזיית הרגלים ה-78 הבריטית בסיציליה ודיוויזיית הרגלים ההודית ה-8 במזרח התיכון, תישלחנה לתגבר את הדיוויזיה המוטסת, תחת פיקודו של הקורפוס ה-5.
הנחיתות.