וציטוט נוסף: "ספק רב אם מרים, אם ישו הייתה בתולה כשילדה אותו. עובדה: המון אמהות יש בעולם, אף אחת מהן אינה בתולה".
משפטו של מנוקיו, שנדון למוות על השקפותיו הדתיות, מהווה דיוקן של העימות בין ניצני השכלה ופתיחות מחשבתית אתאיסטית, לבין תרבות עממית מסורתית נוקשה, דווקא בשנות הפריחה והרפורמציה הסוערות באומנות ובתרבות, בימי הביניים של המאה ה-16.
הספר ותחום המיקרו-היסטוריה.
ייחודו של הספר הוא במיקרו היסטוריה שבו, בכתיבת ה"היסטוריה מלמטה". גינצבורג נחשב לאחד מראשוני זרם ה"מיקרו-היסטוריה". זרם זה התפתח בשנות ה-70 של המאה העשרים, ועוסק בחקירה לעומק של פרטים קטנים. בניגוד לסקירת מגמות ותהליכים, נעשה כאן לימוד לעומק של חיי היומיום של אדם מהתקופה.
חמ&quot;ל (סדרת טלוויזיה)
פרוטקטורט
כלבודק
ארתור ולסלי ולינגטון
יד ענוגה (מיצב)
"יד ענוגה" (1975–1978) הוא מיצב מאת האמן הישראלי משה גרשוני.
העבודה הוצגה לראשונה בתערוכה קבוצתית גדולה בשם "אמן - חברה - אמן" שהתקיימה במוזיאון תל אביב לאמנות. התצוגה במוזיאון כללה הגדלה של כתבה עיתונאית - "סיפורו של יוסף זיאד כפי שסופר לד"ר לרוי פריזן", שפורסמה ב-1 במאי 1976 בעיתון "הארץ", המתארת התעללות והשפלה שעבר יוסף זיאד, פלסטיני מחברון, בידי חיילי צה"ל. לצד הכתבה הונח שולחן ועליו רשמקול ובו קלטת שבה שר גרשוני את שירו של זלמן שניאור "יד ענוגה". ההקלטה שודרה אחת לשעה בעזרת רמקול אשר הונח על גגו של המוזיאון.
לתצוגת העבודה במוזיאון קדמה שורה של עבודות הכנה אשר הוצגו באירועים שונים. כבר בשנת 1971 יצר גרשוני רישום שבו מופיע שם השיר על גבי דף מפנקס, כחלק מסדרה של עבודות העוסקות בזיכרון האישי של האמן. בשנת 1975 הושמעה הקלטת השיר מראש גג מוזיאון ישראל בירושלים בתערוכה "סדנה פתוחה", ובשנה שלאחר מכן בבית האמנים בתל אביב.
השיר "יד ענוגה", שהתפרסם בפי הזמר יוסף שפינדל בשנות השלושים של המאה ה-20, שילב שיר אהבה נוגה עם מנגינה בדווית, באופן הדומה לשירים רבים מאותה תקופה. השיר זכה לביצוע מחודש בשנות החמישים בידי אילקה רווה במועדון החמאם ביפו.
בקטלוג התערוכה הסביר גרשוני את בחירתו בשיר כנובעת ממניעים פוליטיים ורגשיים כאחד:
העבודה "יד ענוגה" שוחזרה על ידי האוצרת וחוקרת האומנות, אירית סגולי, לתצוגה בגלריה של בית הספר לאמנות "המדרשה" ברחוב דיזנגוף בתל אביב ומוצגת בתצוגת קבע שם. בשנת 2008 הוצגה העבודה גם בתערוכה "גופי עצמי: שנות השבעים באמנות ישראל" במוזיאון תל אביב לאמנות.
עקילס הגר
עקילס הגר היה גר צדק שהתגייר לפני מרד בר כוכבא, בתקופת התנאים. הוא מחבר "תרגום עקילס" של התנ"ך ליוונית, שחובר על דעת רבי יהושע ורבי אליעזר, והיה גם תלמידו של רבי עקיבא.
בעיית הזיהוי ההיסטורי.
קיימים לפחות שני מקומות בדברי חז"ל, שבהם מידע שהובא לגבי אונקלוס הוא העתק מדויק של דברים שנאמרו אודות עקילס, ולפחות שני מקומות בהם קיימים שני נוסחים, אחד עם "עקילס" ואחד עם "אונקלוס". עובדות אלה, כמו גם הדמיון בשמות, הביאו לחילוקי דעות בקהילה הרבנית והמחקרית, האם מדובר בדמות אחת בעלת שני כינויים, או בשתי דמויות שונות.
ערך זה מתמקד בעובדות מדברי חז"ל והספרות המחקרית שמובאות אודות עקילס, ולא באלה המובאות לגבי אונקלוס.
שמו.
הדעה המקובלת היא שהשם "עקילס" הוא תעתיק עברי של השם היווני Ακυλας (תעתיק מודרני: "אַקִילַס", אך נהגה גם כ"אַקוּלַס").
אף על פי ששם זה היה נפוץ ביוון בתקופה העתיקה, משמעותו היוונית אינה ברורה, אך התעתיק הלטיני של השם הוא: Aquila (אקווילה או אקילה), ופירושו "עיט". העובדה שהשם נכתב כך בלטינית, ולא הועתק ללטינית לפי הגייתו היוונית (Akylas) בניגוד למה שהיה ניתן לצפות, מעלה את הסברה שהשם היווני אינו אלא תעתיק יווני של השם בלטינית (השפה הרומית), שהיה השם המקורי (העיט הרומי היה בעל משמעות גדולה לאימפריה הרומית, והורם על נס בכל הלגיונות הרומיים). לכן אפשרי שעקילס, שמשפחתו הייתה קשורה לגדולי האימפריה הרומית, נקרא בשם רומי זה, שהיה נפוץ באימפריה הרומית, ושקיימת עדות היסטורית ברורה שהתעתיק היווני שלו אכן היה Ακυλας.
לפי דעה אחרת השם "עקילס" שאוב מהשורש "ק.ל.ס", מפני שבתלמוד הירושלמי נאמר עליו בעקבות תרגומו לתנ"ך שרבותיו "קילסו אותו", ולפי אותה סברה, מקור השם היווני הוא במילה היוונית καλος ("קַאלוֹס") שפירושה "טוב".
האפשרות ששמו המקורי היה אכילס (כ' רפויה, Ἀχιλλεύς, גיבור במיתולוגיה היוונית), נשללת בדרך כלל בשל התעתיק היווני של השם.
קשה להבין מדוע שמו הועתק לעברית עם האות ע', בעוד שביוונית האות ע' אינה קיימת כלל. אפשרות אחת היא, שהיה זה כדי ליצור דמיון בין שמו לשמו של רבו, רבי עקיבא. שד"ל, בנסיונותיו לחקור האם אונקלוס הוא עקילס, מעלה סברה כי השם היווני המקורי לא היה Ακυλας (אקילס/אקולס) כי אם Αγκυλος (אנקילוס/אנקולוס), שם שגם היה מקובל ביוון, שפירושו: "מעוקל", ולכן לדעתו שם זה תורגם לעברית כעקילס מהשורש הלשוני העברי הדומה: "ע.ק.ל.".
אפשרות אחרת לכתיבת ע' במקום א' היא להורות על כך שאין להבליעה (כפי שנעשה בשמות המתחילים ב-א'), אלא יש לבטאה. אך ייתכן שהאות ע' פשוט שימשה לצורך שינוי מינימלי בשם מגוייר שאינו רוצה לשנות את שמו לאחר ההתגיירות, כמקובל ביהדות.
מקורות הביוגרפיה.
פרטיו הביוגרפיים של עקילס מתועדים על ידי שני מקורות עיקריים. המקור הראשון הוא דברי חז"ל המפוזרים במדרשים ובתלמודים, והוא המקור שהחוקרים מייחסים לו חשיבות גבוהה ביותר. במדרש תנחומא מופיע עקילס בן אחותו של אנדרינוס היה
תרגום עקילס הגר התורה לפני ר' אליעזר ור' יהושע וקלסוהו יפיפית מבני אדם ושואל המדרש מהלימוד 'מפורש זה תרגום' ומתרץ כי תרגום אחר היה ועזרא תרגמו כדאמרינן במגלה רבה ותרגום של ארץ ישראל שיש בו תוספת הגדות זה הוסיפו חזנין שלהן מחמתן ואמרו שמותר לאומרו בבית הכנסת מפני שפירוש הוא: ורואים מכאן שהוא חיי בזמן שלטונו של אנדרינוס.
המקור השני הוא בדברי אפיפניוס מסלמיס, יהודי ארצישראלי מומר שחי במאה הרביעית, והפך לאחד מאבות הכנסייה הקנאים ביותר, שרדף כל זיקה ליהדות אצל הנוצרים באשמת "כפירה". אפיפניוס לחם נגד חסידי אוריגנס, אב-כנסייה קדום ומשכיל ממנו, ששיבח את תרגום עקילס ותיקן את "תרגום השבעים" לפיו. אפיפניוס מתייחס בספרו, "על מידות ומשקלות", לתרגומים היהודים של התנ"ך ליוונית שנעשו לאחר תרגום השבעים, ומביא שם גם קומץ פרטים ביוגרפיים על עקילס, אך דבריו בעניין זה אינם נחשבים למהימנים בעיני החוקרים, בעיקר בשל עדותו העצמית שלמד את כל מה שידע על מתנגדיו מ"סיפורים ששמע בנושא". לפיכך מתייחסים מלומדים משכילים לדברי אפיפניוס בכלל, ובעניין עקילס בפרט, בזלזול, בנימוק שהן מבוססות אך ורק על "שמועות מעורפלות". ככל הנראה השמועות הללו הן שביבי פרטים שהכיר אפיפניוס כתוצאה מהרקע היהודי שלו.
מוצאו.
חז"ל אינם מזכירים את עיר מוצאו של עקילס. הפרט היחיד בנושא זה שמוזכר הוא שבתקופה לאחר התגיירותו, שלח עקילס תבואה מארץ ישראל לעבדיו ששכנו במקום בשם "פונשוס" (כך גרסת הדפוס הראשון של ספרא, ונציה ש"ה) או "פונטוס". (גרסאות נוספות: "פנדוס", "פונת'וס").
עד המאה ה-19 היו מקובלים בעניין זה דברי אפיפניוס, שעקילס היה יווני שחי בסינופ, עיר הבירה של פונטוס (פרובינציה יוונית בצפון טורקיה של ימינו), שם הדומה לשם שהובא בדברי חז"ל ("פונשוס"), אך במאה ה-19 החלו המשכילים לדחות את דברי אפיפניוס. ככל הנראה המקור לדברי אפיפניוס, אינו אלא השם שהובא בדברי חז"ל, והוא פירש אותו כראות עיניו. הסיבה העיקרית להטלת הספק היא, שלפי כל הדעות לעקילס היה קשר משפחתי קרוב עם הקיסר הרומי, דבר שמצביע על מוצא רומי של עקילס, ולא על מוצא יווני.
בסוף המאה ה-19 התקבלה יותר בקרב החוקרים סברה שהובאה במקומות רבים, ש"פונשוס" שחז"ל מדברים עליה היא "האי פונטוס", או "פונטה", אי רומי בים הטירני שנקרא בעבר Pontia ("פונטיה"), ולפי סברה זו סינופ שהביא אפיפניוס היא סינואסה (Sinuessa) שבאי. סברה זו הובאה בעקבות העובדה שהאי שימש, בין השאר, להגליית קרובי משפחה של קיסרים רומיים, ביניהם כאלה שגילו נטיות יהודיות או התגיירו, כגון פלאביה דומיטילה, אשתו של פלביוס קלמנס (קרובו של הקיסר אספסיאנוס, שהתקרב מאוד ליהדות, או אפילו התגייר), והסברה מנסה לזהות את עקילס עם אדם זה, אם כי נראה שזיהוי זה מוטעה בעליל.
אפשרות אחרת היא שמדובר בעיר אפסוס (Ephesus) בטורקיה של ימינו, בירת פרובינציית 'אסיה' העתיקה, והעיר השנייה בחשיבותה לרומי באימפריה הרומית בתקופת עקילס, עיר שבה חיו נכבדים רומיים רבים. המרחק הלשוני בין השם "אפסוס" ביוונית לשם "פונשוס" בעברית אינו רחוק. בייחוד בהתחשב בנטייה הארצישראלית בתקופת התלמוד הירושלמי שלא לבטא א' בתחילת שמות; בעובדה שהאות "ש" לא קיימת ביוונית והופכת תמיד ל-"ס", ובעובדה המתועדת פעמים רבות שלשמות לועזיים נוספה האות "נ" בלי כל סיבה נראית לעין (כמו "אנדריאנוס" במקום "אדריאנוס").
חייו.
אפיפניוס טוען שעקילס בהיותו גוי היה עוסק בשיטות פגאניות, ולדעתו זה מה שמנע ממנו להתקרב לנצרות באותה העת. דברים אלה כנראה מבוססים חלקית על דברי חז"ל המובאים דווקא אודות אונקלוס, שהעלה באוב מספר דמויות, וביניהן ישו, שיעץ לו להתגייר, וסיפר לו שהוא נידון ב"צואה רותחת" על כך שלעג לדברי החכמים שבדורו.
משפחת עקילס הייתה אמידה ביותר, והיה לו עושר רב, עד שהתפאר במזונות המלכים שהיו באים על שולחנו, ובכמות העבדים שלו. עושרו נמשך אף לאחר התגיירותו.