אורמנדי התמנה למנצחה של התזמורת הסימפונית של מיניאפוליס (כיום תזמורת מינסוטה) בשנת 1931 וכיהן בתפקיד עד 1936. בימים הקודרים של השפל הגדול, התקשרה חברת RCA ויקטור בחוזה למספר רב של הקלטות עם אורמנדי ועם תזמורת מיניאפוליס, בין היתר הקליטו את הסימפוניה השביעית של ברוקנר והסימפוניה השנייה של מאהלר. רמתן הגבוהה של הקלטות אלה תרמה לקידום שמו של אורמנדי כמוזיקאי יוצא מן הכלל. עזר נוסף, נכבד ביותר, קיבלה הקריירה שלו מארתור ג'ודסון, המנהל בעל ההשפעה הרבה ביותר בזירת המוזיקה הקלאסית באמריקה בשנות ה-30.
תקופת כהונתו בת 44 השנים של מאסטרו אורמנדי עם תזמורת פילדלפיה הקנתה לו חלק גדול משמו ופרסומו כיום. אורמנדי התמנה למנצח חבר של תזמורת פילדלפיה (לצד לאופולד סטוקובסקי) בשנת 1936, ובשנת 1938 מונה למנהל מוזיקלי ומנצח עד לפרישתו בשנת 1980, כאשר הוכתר למנצח כבוד של התזמורת.
אורמנדי עיצב את סגנון הלגאטו העשיר שתזמורת פילדלפיה התפרסמה בו, בייחוד במונחים של קשתנות וגוון צליל של קבוצת כלי המיתר. סגנונו זכה לשבחים על עושר צליליו אך גם לביקורת על העדר מכוון של כל מגע אישי אמיתי. בשנים האחרונות מבקרי מוזיקה רוויזיוניסטים נוטים להמעיט בהישגיו של אורמנדי ובהשפעתו, אף כי אורמנדי העלה מאוד את רף אמות המידה לביצוע מוזיקה. הוא הציג יושרה אישית ומוזיקלית יוצאת דופן וכושר מנהיגות מעולה. על דוכן הניצוח היה רשמי ומאופק.
אורמנדי נודע במיוחד ביצירות מסוף התקופה הרומנטית וראשית המאה ה-20. הוא קידם את המוזיקה של סרגיי רחמנינוב וניצח על ביצוע הבכורה של "המחולות הסימפוניים" שלו. הוא ניצח גם על ביצוע הבכורה של כמה סימפוניות של דמיטרי שוסטקוביץ' ושל יצירות אחדות של מלחינים אמריקאים.
יוג'ין אורמנדי ניצח על תזמורתו בקונצרטים רבים בארצות הברית ובסיורים בארצות אחרות, שבין המפורסמים בהם סיור הופעות בפינלנד בשנת 1955, בו ביקרו רבים מחברי התזמורת את המלחין הפיני הקשיש ז'אן סיבליוס באחוזתו הנידחת, וסיור בסין בשנת 1973 בו ניגנה התזמורת בפני קהל מאזינים נלהב, שהיה מנותק במשך עשורים רבים ממוזיקה קלאסית מערבית.
אורמנדי גם הופיע כמנצח אורח עם תזמורות אחרות, ובסוף שנות ה-60 הקליט את הסימפוניה "מן העולם החדש" של דבוז'ק, בביצוע מרשים בייחודו, עם התזמורת הסימפונית של לונדון. הוא ניצח גם על העטלף של יוהאן שטראוס בביצוע המטרופוליטן אופרה בניו יורק, אך מעל לכל היה נאמן, במשך 48 שנים, לתזמורת פילדלפיה שעמה הקליט, מאז 1936 ועד מותו, מאות הקלטות, המקיפות כמעט כל ז'אנר אפשרי במוזיקה הקלאסית.
ז'אן רנואר
ז'אן רנואר (בצרפתית: Jean Renoir; 15 בספטמבר 1894 – 12 בפברואר 1979) היה במאי קולנוע צרפתי, אשר ביים ושיחק בלמעלה מארבעים סרטים מימי הסרט האילם עד לשנות ה-60. כן כתב ביוגרפיה נחשבת של אביו, הצייר האימפרסיוניסטי הדגול, פייר-אוגוסט רנואר.
רנואר היה בנו השני של פייר-אוגוסט רנואר ורעייתו אלין ויקטורין שאריגו. הוא אחיו של השחקן הצרפתי הנודע פייר רנואר, ודודו של קלוד רנואר, צלם הקולנוע הנודע. בנו, אלן רנואר הוא פרופסור לספרות השוואתית באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
ילדות ונעורים.
רנואר נולד ברובע מונמרטר בפריז, וילדותו נחלקה בין בית המשפחה בפריז, ובין האחוזה המשפחתית בדרום צרפת. רבים מציוריו של אביו מתקופת ילדותו מציגים אותו כילד מתולתל ונאה.
הצלחתו הכלכלית של אביו הביאה לכך שרנואר קיבל את השכלתו בפנימיות, אותן כינה "בתי סוהר אלגנטים" ומהם היה נמלט בקביעות. בשנת 1913, לאחר שהשלים תואר בפילוסופיה ובמתמטיקה הצטרף לחיל הפרשים.
רנואר שירת שירות קרבי במלחמת העולם הראשונה ולאחר שנפגע מכדור ברגלו, החל לשרת כטייס. פגיעתו הותירה אותו עם צליעה תמידית, אך תקופת ההחלמה הממושכת ממנה גרמה לו לגלות את הקסם שבקולנוע, ואת אומנותו של צ'ארלי צ'פלין שנודע בצרפת בכינוי "שארלו". עם תום המלחמה שוחרר רנואר בדרגת סגן.
בתקופה זו נאלץ רנואר לטפל באביו החולה, אשר מת ב-3 בדצמבר 1919. בתקופה זו התאהב בדוגמנית אנדרה הויכטלינג (שהייתה ידועה בשם הבמה קתרין הסלינג), אשר דיגמנה עבור יצירותיו של אביו, ונישא לה בינואר 1920. בטרם הלך לעולמו שכנע פייר-אוגוסט רנואר את בנו כי עתידו נמצא ביצירת חפצי קרמיקה ובמשך שנים מספר שלח בכך רנואר את ידו, בטרם החל לעסוק ביצירת סרטים.
המניע לכך היה מורכב. הוא רצה לקדם את קריירת המשחק של אשתו, אדומת השיער והיפהפייה, ההון שירש מאביו איפשר לו את החירות לעסוק במשלח יד שיבחר, ובתקופה זו גילה את סרטיו של אריך פון שטרוהיים. הייתה זו אומנותו של שטרוהיים, יכתוב רנואר לימים, שגרמה לו להבין כי יצירת הסרט היא יצירת העולם שבתוך הסרט, וכי ניתן לייצר בצרפת סרטים טובים שיציגו נושאים צרפתיים בסביבה צרפתית, דבר שבעבר נחשב לבלתי אפשרי. הוא החל לבחון את ההעמדות של הדמויות בציורי אביו, ובציורי ציירים צרפתים אחרים, והאמין כי יש בהם ערך קולנועי רב.
בשנת 1924 ביים את הראשון מתשעת הסרטים האילמים שיצר, ברובם שיחקה אשתו. סרטים אלו היוו לרוב כישלון קופתי, ורנואר נאלץ למכור את ציורי אביו על מנת לממן את פעילותו. בין הסרטים היה ניסיון גרנדיוזי לעיבוד קולנועי של היצירה "ננה" מאת אמיל זולא, ניסיון שעלה לרנואר הצעיר מיליון פרנק.
בשנת 1930 לאחר ששיחקו יחדיו ככיפה אדומה והזאב, בסרטו של אלברטו קוואלקנטי "כיפה אדומה", נפרד רנואר מאשתו. עד מהרה החל במערכת יחסים עם מרגריט מתייה, עורכת סרטים צרפתית, אשר על אף שמעולם לא נישאה לרנואר, נשאה את השם "מרגריט רנואר".
סדרה קלאסית של סרטים.
במהלך שנות השלושים כאשר החליף הקולנוע את הסרט האילם נהנה רנואר מתקופה של פריחה אמנותית והצלחה קופתית וביקורתית מרובה. בשנת 1931 החל לביים סרטים מדברים. סרטו "הכלבה" ("La Chienne") נחשב לסרטו הגדול הראשון. בשנת 1932 נוצר "בודו ניצל מן המים" ("Boudu sauvé des eaux"), המושפע בבירור מדמות הנווד הצ'פלינית. השחקן מישל סימון אשר שיתוף הפעולה האמנותי שלו עם רנואר נחשב להצלחה בסרטים רבים, נמשה מנהר הסן על ידי מוכר ספרים, וגישתו האנושית של הנווד מתעמתת עם האווירה הבורגנית והחומרנית של ביתו של מוכר הספרים. גישתו הפרועה והאנרכיסטית של הנווד, עומדת בניגוד לקיפאון והשמרנות של הסביבה הבורגנית, ומייצגת את האנושיות שבה דגל רנואר. סרטו "טוני" (1935) נחשב לאחד ממבשרי הנאו-ריאליזם האיטלקי.
עד אמצע שנות השלושים היה רנואר מזוהה עם "החזית העממית", ומספר מסרטיו כגון "פשעו של מסייה לאנג" (1936) ייצגו את ערכי הסוציאליזם המזוהים עמה. בשנת 1937 יצר את הסרט שנחשב לטוב שבסרטיו האשליה הגדולה, בכיכובו של אריך פון שטרוהיים, והשחקן הצעיר והפופולרי ז'אן גאבן. הסרט הוא סרט פציפיסטי על מחנה שבויים גרמני בימי מלחמת העולם הראשונה, ועל ניסיונות הבריחה שעושים ממנו הכלואים, הבאים ממדינות שונות – אנגלים, צרפתים, אמריקנים ורוסים. האחווה הבינלאומית הנוצרת כובשת לבסוף גם את לבם של שומרי המחנה הקשוחים. הסרט זכה להצלחה רבה בצרפת ובעולם, אך נאסר להקרנה בגרמניה. שר התעמולה הגרמני יוזף גבלס יצא כנגד הסרט וכינה אותו "סמל הרקבון שפשה בעם הצרפתי הנחות". באיטליה הוקרן הסרט, ואף זכה בפסטיבל הסרטים של ונציה, אך לאחר מכן אסר הרודן בניטו מוסוליני על הקרנתו. בראייה לאחור נראה הסרט כפנייה ישירה לעמי אירופה, ערב מלחמת העולם השנייה לשמור על השלום, ולהימנע מן המלחמה הקרבה.
סרטו הבא "החיה שבאדם", טרגדיה פילם נוארית על פי ספרו של אמיל זולא בכיכובם של ז'אן גאבן וסימון סימון, אשר הוקרן לראשונה בשנת 1938 שמר על הישגיו הקולנועיים של "האשליה הגדולה".
ממש ערב המלחמה הוקרן "חוקי המשחק" (1939) הנחשב על ידי המבקרים ליצירת המופת של רנואר. המדובר בסאטירה על החברה הצרפתית, בה שיחק רנואר עצמו את תפקיד אוקטאב, דוכס המארגן מסיבת סוף שבוע המלווה בתככי אהבה בין האדונים ובין המשרתים. הסרט היה סרט קודר, וכישלון קופתי נוראי. הוא הוסר מן האקרנים מיד לאחר ההקרנות הראשונות, ובמהלך השנים שלאחר מכן לא הוקרן, ואף נאסר להקרנה בצרפת של וישי שכן נחשב למבשר התבוסה הצרפתית המוחצת במלחמה, ולמתריע על הרקבון החברתי שפשה בחברה הצרפתית, בניגוד לערכים השמרניים שלהם הטיף המרשל פטן. במשך שנים רבות נחשב הסרט לאבוד, ורבים סברו כי העותק היחיד הושמד בהפצצה אווירית בימי המלחמה, אך לבסוף ניתן היה להרכיב גרסה מעותקים שונים ששרדו, במהלך שנות ה-50 ובסיועו של רנואר, אשר במהלך השנים ערך את הסרט שוב ושוב. הסרט נכלל בשפע רשימות של "הסרטים הדגולים שנוצרו".
גלות.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה גויס רנואר לצבא הצרפתי ל"שירות הקולנוע הצבאי". רנואר היה אז בן 45. לאחר תקופה קצרה בשירות הצבא, הגיע לרומא על מנת לביים גרסה לאופרה טוסקה. כניסתה של איטליה למלחמה לצד גרמניה, עם פלישתה לצרפת, הביאה לשובו של רנואר לצרפת. עם התבוסה הצרפתית במלחמה, נמלט מצרפת, עם מאהבת בשם דידו, אשר לה נישא לאחר מכן, בשנת 1944. בתחילה נמלט רנואר לליסבון ולאחר מכן, לפי הזמנת הבמאי הדוקומנטרי הדגול רוברט פלאהרטי, הגיע להוליווד.