שנהב של פילים עשוי מדנטין מוצק. חטי פילים נוצרים עם שכבה דקה של אמייל, שבמהרה נשחקת ומשאירה את הדנטין חשוף. בבני אדם, דנטין חשוף גורם לרגישות בשיניים.
בגלל שדנטין רך יותר מאמייל, הוא נשחק מהר יותר מאמייל. שיניים במספר יונקים מנצלות עובדה זו, בעיקר עשבוניים כמו סוסים וצבאים. בעשבוניים משטחי הנגיסה של השיניים מורכבים מאמייל ודנטין לסירוגין. הבדלים בשחיקה גורמים לקצות שיניים חדות שמסייעים בלעיסת חלקי צמחים קשים.
חומר דומה לדנטין יוצר את החומר הקשה שבונה את השיניים הקטנות של הכרישים.
משחק רביעיה
אריג
מנגנון משוב חיובי
איאן מקקלן
משחק כדור
ממרח שוקולד השחר העולה
ממרח שוקולד השחר העולה הוא קרם בטעם שוקולד שמייצרת חברת "השחר העולה".
חברת "השחר העולה" החלה לייצר את ממרח השוקולד בשנת 1955. "השחר" הפך לאחד ממוצרי הדגל של החברה.
לממרח השוקולד שתי גרסאות - גרסה חלבית וגרסת פרווה, ניתן להבדיל בין הגרסאות לפי סוג המכסה המגיע עם המוצר, כאשר המכסה הצהוב מסמל ממרח פרווה והמכסה השקוף או הלבן מסמל ממרח חלבי.
בממרח שוקולד השחר מסוג פרווה לא קיימת אבקת חלב נוכרי, דבר המסייע למכירת המוצר בקרב אוכלוסיות בעלות דרישה כשרותית שאינה מאפשרת חלב נוכרי.
מאמצע שנות התשעים הפופולריות של הממרח ירדה, הן בגלל התחרות עם יצרניות שוקולד נוספות, והן בגלל ההכרה המתרחבת בדבר הנזקים הבריאותיים הנגרמים בשל אכילה מוגזמת של ממתקים. בנוסף, מכיל השוקולד החלבי אבקת חלב נוכרי, דבר שמונע מצרכנים רבים המקפידים שלא לאכול רכיב זה את קניית המוצר. הדבר פגע בפופולריות המוצר כיוון שיצרנים אחרים כגון עלית הפסיקו כליל את השימוש ברכיב מטעמי כשרות. ב-2014 הושק הממרח החלבי בגרסת מהדרין בהשגחת בד"ץ העדה החרדית ושווק באריזה כחולה.
בתחקיר של עיתונאי הארץ, אורי בלאו, עלה כי חברת "השחר העולה" תורמת מדי שנה ל"קרן לטיפוח הרעיון הציוני״, התומכת, בין השאר, בהתנחלות איתמר, בישיבת עטרת ירושלים, ובבית המדרש באלון מורה. כשנשאל על כך מנכ"ל החברה, משה ויידברג, השיב כי: ״השחר העולה תורמת 6% בשנה [...] אני מאמין בארץ ישראל השלמה, מה שאתה קורא ׳השטחים הכבושים׳ והלוואי שהיינו יכולים לתרום יותר״.
בילבו באגינס
איסורי כישוף ביהדות
בתורה ישנה קבוצת איסורים שנכתבו בפרשייה אחת () ועוסקים כולם בענייני מאגיה וחיזוי העתידות: . איסורים אלו נשנים במקומות נוספים בתורה.
החמורים שבאיסורים אלו (מעביר בנו ובתו באש, מכשף, עושה אוב ועושה יידעוני) עונשם מיתה. הקלים שבהם (קוסם, מעונן, מנחש, חובר חבר, שואל אוב, שואל יידעוני ודורש אל המתים) עונשם מלקות.
קסם.
בשונה מהעברית המודרנית בה קסם הוא אחיזת עיניים או שינוי טבע המציאות, ההלכה מגדירה את איסור קֹסֵם קְסָמִים כניבוי עתידות לאחר ריכוז באמצעות מעשים שונים:
אף הפסוק () " עַמִּי בְּעֵצוֹ יִשְׁאָל וּמַקְלוֹ יַגִּיד לוֹ", מדבר על פי הרמב"ם לשאלת קוסם המשמש בהכאה במקל כדי לרכז את מחשבתו.
כאמור, עונשו של הקוסם הוא מלקות. חז"ל אסרו על אדם אף לפנות לקוסם, וכרוב איסורי חז"ל נקבע לזה עונש מכת מרדות.
עינון.
מְעוֹנֵן (מלשון עונה וזמן) הוא אדם הקובע באמצעות חיזוי בכוכבים זמנים הטובים למעשים מסוימים או רעים למעשים מסוימים – "יום פלוני טוב, יום פלוני ראוי לעשות בו מלאכה פלונית, שנה פלונית או חודש פלוני רע לדבר פלוני" (משנה תורה, שם, ח).
האיסור חל הן על קביעת הזמנים והן על התנהגות לפיהם, אך בשל הדרישות ההלכתיות עונש מלקות ניתן רק אם האדם עושה מעשה כתוצאה מניבויים אלו.
ניחוש.
מְנַחֵשׁ הוא אדם הקובע באמצעות דברים שקורים לו או בסביבתו האם כדאי או לא כדאי לעשות דברים, כאשר אין קשר רציונלי בין הסימן למעשה, התורה אסרה לעשות כן, והדבר נפסק להלכה, וכך מתאר הרמב"ם את מהות האיסור
כישוף.
מְכַשֵּׁף הוא אדם שעושה מעשים שנראים כחורגים מגדר הטבע הפיזיקלי, ומייחס את זה לכוחות מיוחדים שיש בו ושאין לאנשים רגילים או ללחשים וכדומה שעשה.
מכשף חייב מיתה בסקילה. הרמב"ם, כחלק מהתנאים לחיוב סקילה, דורש שהמכשף יעשה מעשה פולחני (הקטרה וכדומה); ללא המעשה הפולחני – המכשף פטור מכל עונש כי בית דין אינו מלקה על "לאו שניתן לאזהרת מיתת בית דין".
לעיתים הכינוי מכשף או הפעולה כישוף מתייחסות לכל הפעולות המאגיות, אך עונש מוות נקבע לאיסור כישוף המקורי בלבד.
הוגי הדעות ביהדות נחלקו האם יש ממש בכישופים המשנים את הטבע הפיזיקלי או לא. ההוגים הרציונליסטיים ביהדות – רס"ג, רמב"ם, רלב"ג ועוד – שללו מכל וכל את יכולת ההשפעה של כישופים על המציאות וגורסים כי מכשף הוא אדם אשר גורם לאנשים לחשוב שעושה מעשה פלא בעוד אינו עושה דבר החורג מגדר הטבע. חכמי ישראל אחרים (ביניהם גם חכמי הקבלה) – רש"י, רמב"ן, מהר"ל ועוד – סברו שישנם כישופים היכולים להשפיע על המציאות הפיזיקלית, ורק אלו הם האסורים ומחייבים עונש מיתה.
הבדלי תפיסות העולם המבוטאים במחלוקת זו, באים לידי ביטוי בראייה שונה של הסיבות לכלל האיסורים המאגיים; ראו להלן בפיסקה סיבת האיסורים.
מכשפה לא תחיה.
מיוחד הוא כישוף, שחיוב המיתה בגינו נכתב בביטוי "מכשפה לא תחיה" (); כלומר – אסור להחיות אדם העוסק במעשי כישוף. דבר זה משקף את חומרת החטא בעיני התורה.
יש מפרשים המסבירים את האיסור כמצווה מיוחדת לרדוף את המכשפים בפועל: לא רק לדון אותם במקרה שישנן עדויות על מעשיהם, אלא לחפש אחריהם. המצווה מוטלת על הסנהדרין, ומצופה מהם אף ללמוד את דרכי המכשפים לצורך זה. דינה של מכשפה הוא מוות בסקילה.
מכשפות בתלמוד.
ה מזכירה את שמעון בן שטח שתלה שמונים נשים באשקלון ביום אחד; בניגוד לכלל האומר שאין תולים אישה שמתה בבית דין, ובניגוד לכלל שאין בית דין דן שני אנשים ביום אחד. דברים אלו נעשו כהוראת שעה.
בתלמוד הירושלמי כתוב שאותן שמונים נשים היו מכשפות, ומסופר בצורה ארוכה על הרקע של הסיפור ועל דרך תפיסתן. הגמרא במסכת סוטה מזכירה מכשפת יהודיה בשם יוחני בת רטיבי, אשר לפי הפרשנים, הייתה מעכבת לידות של נשים בעזרת כישופיה.
כישוף ומגדר.
המפרשים המסורתיים מבהירים כי האיסור חל על נשים וגברים כאחד, והתורה נקטה לשון נקבה ("מכשפה לא תחיה") כי רוב העוסקים בכישוף היו נשים.
קביעה זו מקבלת חיזוק מספר העבודה הנבטית אותו מצטט הרמב"ם במורה הנבוכים, על פיו הותנו הרבה מפולחני הנבטית בהשתתפותן של נשים דווקא. השערה מודרנית, של פרופסור מאיר בר-אילן, מציעה כי מדובר למעשה בשיקוף של מעמד האישה ולא בעובדות היסטוריות על כמות העוסקים בכשפים משני המינים. בין ראיותיו אפשר למצוא את העדויות המקראיות על העוסקים במאגיה: מכשפים היו במצרים, אצל נבוכדנצר מלך בבל ובספר מלאכי, לעומת 2 נשות המאגיה הנזכרות בתנ"ך: בעלת האוב שאליה הלך שאול המלך, ואיזבל מלכת שומרון.
חבירת חבר.
חֹבֵר חֶבֶר הוא אדם הלוחש לחשים כדי להרחיק נזקים (נחשים, מחלות וכו'), לעיתים תוך כדי אחיזת חפצים או תנועות שונות.
עם זאת, במקרה של פיקוח נפש התירו חז"ל להשתמש לעבור על איסור זה (כמו רוב האיסורים) ולהשתמש בלחש כדי להרגיע אדם פצוע שעלול להסתכן:
כרוב האיסורים המאגיים, העונש על איסור זה כשנעשה עם מעשה הוא מלקות, וכשנעשה בלא מעשה מחייב מכת מרדות (הן ללוחש עצמו, והן לנלחש כאשר הוא מודע למעשי הלוחש ומסכים לכך).
העלאה באוב.
בעל אוב הוא אדם העושה מעשים פולחניים כדי לגרום להעלאת נשמה של אדם מת, ולתת לה לדבר עם אדם אחר. טקסים אלו והדומים להם נקראים העלאה באוב (בדומה לסיאנס).
איסור בעל אוב כולל שני איסורים:
כמחלוקתם ברוב ענייני המאגיה, גם בנושא זה נחלקו חכמי ישראל. הרציונליסטיים שבהם לא מקבלים את קיומו של האוב, ולדעתם כל הטקסים האלו קשורים לתרגילים פסיכולוגיים וליכולות של דיבור מהבטן וכדומה, והמיסטיים שבהם מקבלים את האפשרות הטכנית לבצע העלאה באוב.
בעלי אוב בתנ"ך.
בספר שמואל מסופר על בעלת האוב שאליה פנה שאול כשרצה לדעת אם לצאת למלחמה בפלשתים, וכן בדבריה של בעלת האוב מוזכר ששאול דאג להאביד את האובות ואת היידעונים כמצוות התורה:
בקרב חכמי ישראל הרציונליסטיים ניתנו פרשנויות שונות לסיפור זה:
ועוד.
ידעוני.
יִדְּעֹנִי הוא מעין שילוב של בעל אוב ושל קוסם; כבעל אוב גם הוא עושה מעשי פולחן, וכקוסם – מטרתו היא ניבוי העתידות.
כאיסור בעל אוב, גם איסור יידעוני כולל שני איסורים:
דרישה אל המתים.
דֹרֵשׁ אֶל הַמֵּתִים דומה מעט לבעל אוב; מטרת שניהם היא אינטראקציה עם מתים אשר חיים מעבר לעולם הזה אשר מימד הזמן בו מוגבל, ולכן הם יכולים לדעת את העתיד.
הדרישה אל המתים מוזכרת כבר בספר דברים:
התלמוד הבבלי מרחיב ומסביר מהי הדרישה אל המתים
גם הרמב"ם מתייחס אל המילה "דרש" שבספר דברים, ולפי דבריו:
רש"י מפרש זאת קצת אחרת ולפי פירושו בסנהדרין רש"י דף סה - ב: "היינו דורש אל המתים. ולמה נכתבו שניהם במקום אחד: שתשרה רוח טומאה עליו. שד של בית הקברות יהא אוהבו ומסייעו בכשפיו"
ספר הזהר מתיר לדרוש במתי ישראל, שכן הצדיקים במיתתם קרויים חיים:
תרגום חופשי: ודרש אל המתים, אל המתים (בה' הידיעה) דווקא, כי הם רשעי העולם, כי הם מעמים עובדי עבודה זרה שמצוי שהם מתים. אבל על ישראל שהם זכאים אמר שלמה (במגילת קהלת) "וְשַׁבֵּחַ אֲנִי אֶת הַמֵּתִים שֶׁכְּבָר מֵתוּ", בזמן אחר ולא עכשיו. שבעבר מתו, אבל עכשיו הם חיים.
סיבת האיסורים.
טעמי המצווה אינם מפורטים בתורה עצמה, אך ניתנו לה כמה טעמים על ידי הוגים ביהדות:
דעות רציונליסטיות.
כאמור לעיל, הרציונליסטיים שללו את רוב התופעות המאגיות, ולא האמינו בקיומן.