פעולת הלבנה של אקונומיקה נעשית בעזרת חמצון של מרכיבים בצבעים ובפיגמנטים. בפעולה זו נשברים קשרים כימיים בכרומופור (Chromophore), החלק שגורם למולקולה לבלוע אור, והכרומופור מתקצר או משתחרר לחלוטין מהמולקולה. כך מאבדת המולקולה את יכולתה לבלוע אור נראה והופכת לשקופה.
סכנות.
אקונומיקה עלולה להיות מסוכנת מאוד בעת מגע עם העיניים, ורצוי גם להימנע ממגע של החומר עם העור. אם האקונומיקה באה במגע עם הבגדים, היא מעוררת פעולת חמצון עם הבד ומכתימה אותו.
ערבוב של אקונומיקה עם חומצה גורם לתגובה שבה משתחרר גז כלור Cl2 בשל הפיכת -OCl, אניון הנמצא בתמיסת נתרן תת-כלורי, לחומצה HOCl. חומצה זו נמצאת בשיווי משקל כימי עם כלור מולקולרי (Cl2). שווי משקל זה הוא תלוי pH. כאשר מוסיפים חומצה, ה-pH יורד והתגובה נעה לכיוון של יצירת כלור מולקולרי המשתחרר בצורת גז. כך למשל, בנוכחות חומצת מימן כלורי תתרחש התגובה הבאה:
הכלור המשתחרר הוא חומר מסוכן מאוד למערכת הנשימה, לאיברי החושים בפנים ולעור.
ערבוב של אקונומיקה עם אמוניה מייצר כלוראמינים, תרכובות רעילות של כלור, המהוות סכנה לעיניים ולמערכת הנשימה. להלן שרשרת התגובות של נתרן תת-כלורי עם אמוניה:
יעקב קדמי (שופט)
יעקב קֶדְמִי (9 בספטמבר 1930 - 12 ביולי 2016) היה שופט בית המשפט העליון הישראלי בשנים 1994–2000, בשנות השבעים היה חבר המטה הארצי של משטרת ישראל ועמד בראש אגף החקירות, פרופסור למשפטים.
ביוגרפיה.
קדמי נולד בתל אביב לאב יליד היישוב ולאם ממוצא מצרי. בשנים 1948–1950 שירת בחיל השריון של צה"ל והיה חניך בקורס הראשון למפקדי טנקים.
בתום שירותו הצבאי החל בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיים בשנת 1954. בנובמבר 1955 הוסמך כעורך דין. עבד כמורה בבית ספר ובשנת 1956 התגייס לשירות קבע כתובע צבאי. הוא שירת בשירות קבע עד 1969, תחילה כתובע בממשל הצבאי בגליל ולאחר מכן במסגרת הפרקליטות הצבאית. בתפקידו האחרון היה קדמי התובע הצבאי הראשי, בדרגת סגן-אלוף. במהלך שירותו היה שותף להקמת בית המשפט הצבאי בלוד. במחצית השנייה של 1968 ובשנת 1969 הייתה לו פינה שבועית בגלי צה"ל בו סיפר על משפטים צבאיים, במילואים קודם לדרגת אלוף-משנה.
בתום שירותו הצבאי הצטרף קדמי לפרקליטות המדינה כפרקליט מחוז תל אביב (פלילי) ולסגל האוניברסיטה העברית בירושלים ואוניברסיטת תל אביב. כפרקליט מחוז תל אביב הוביל את התביעה נגד העיתונאי יגאל לביב באשמה שתכנן לגנוב מסמכים, אשמה ממנה זוכה לביב.
באפריל 1975 מונה לראש אגף החקירות של המטה הארצי בדרגת ניצב, תפקיד בו כיהן עד שנת 1977. במהלך תפקידו עמד בראש צוות החקירה של אשר ידלין. באוגוסט 1977 ביקש קדמי לפרוש מהמשטרה. בעיתונות נטען שהפרישה נבעה מחילוקי דעות עם המפכ"ל, חיים תבורי, שקדמי היה בין המתנגדים למינויו.
מונה למשנה ליועץ המשפטי לממשלה וכיהן בתפקיד כחצי שנה, אז מונה לשופט בית המשפט המחוזי בתל אביב, וכיהן בתפקיד זה בשנים 1978–1990. לאחר חצי שנת כהונה כשופט במינוי זמני בבית המשפט העליון (1989) התמנה למנהל הנהלת בתי המשפט. בבית המשפט העליון פסק בדעת מיעוט, כנגד עשרה שופטים אחרים, שאין לבית המשפט להתערב בהוראת החוק הנותנת סמכות לשוטר צבאי לעצור חשוד עד 96 שעות ללא צו שופט
בשנים 1994–2000 כיהן כשופט בית המשפט העליון. בשנת 1996 עמד בראש ועדה ציבורית שהמליצה על כינון גוף משפטי עצמאי שבו ישולבו עובדי המנהל השיפוטי ושופטים. בשנת 1999 מונה ליו"ר ועדת החקירה הממלכתית בעניין פרשת היעלמותם של ילדים מבין עולי תימן בשנים 1948–1954, אשר פרסמה את ממצאיה בשנת 2001.
לאחר פרישתו לגמלאות, בשנת 2000, הצטרף קדמי לסגל המרכז הבינתחומי הרצליה ועמד בראש בית הספר למשפטים עד לפרישתו.
ספריו.
ספריו של קדמי יצאו מאז פרסומם במהדורות רבות ומעודכנות ומשמשים כספרי לימוד ועיון לתלמידי משפטים ולעורכי דין. בין ספריו:
סמל אסוואטיני
סמל אסוואטיני מבוסס על סמלים מסורתיים שונים מהתרבות המקומית. האריה מסמל את המלך והפיל מסמל את המלכה-האם. הם תומכים במגן המסורתי של האופייני לעמי הנוגוני המסמל אצל העמים "הגנה". מעל המגן נמצא כתר הנוצות של המלך שנלבש בדרך כלל בזמן חג הקציר הקרוי (סיסואטי: Ncwala). בסרט התחתון כתובה הסיסמה הלאומית בשפה המקומית "אנחנו המבצר" (סיסואטי: Siyinqaba).
ברנט מונקצ'י
ברנאט מונקצ'י (Munkácsi Bernát; 12 במרץ 1860, אוראדיה, הונגרית: Nagyvárad (נאג'ווארד); טרנסילבניה - 21 בספטמבר 1937, בודפשט, הונגריה) היה בלשן ואתנוגרף יהודי-הונגרי וחוקר השפות הפינו-אוגריות. הוא היה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
חייו.
מונקצ'י נולד במשפחה יהודית מסורתית. אביו אברהם מאיר (אדולף) מונק היה סוחר דגנים וסופר לעת מצוא ואמו שרה לבית שטיין..
כבר בנעוריו התעניין בשפות, ובגיל תיכון החל ללמוד טורקית. למד בלשנות באוניברסיטת בודפשט, ארמין ומברי היה אחד ממוריו. במסגרת לימודיו חקר את הניבים של אוכלוסיית הצ'אנגו csángó, שבטים הונגריים החיים ברומניה, בעיקר במולדובה ההיסטורית. על עבודתו זו זכה בפרס שמואל (Sámuel) של האקדמיה ההונגרית למדעים. במהלך לימודיו למד גם רוסית והחל במחקר השפות הפינו-אוגריות, מחקר שלו הקדיש את חייו.
ב-1885 יצא למסע המחקר האתנו-בלשני הראשון שלו, לעם האודמורטי השוכן במערב הרי אורל. בדרך התעכב בעיר קאזאן שם למד אודמורטית מסטודנט בן אותו העם שלמד בסמינר. הסיור עצמו ערך שלושה חודשים שבהם אסף חומר לשוני רב. בדרכו חזרה שהה בעיר סימבירסק (כיום אוליינובסק) שליד הוולגה שם אסף חומר על שפת הצ'ובה (csuva) מתלמידי סמינר המורים יוצאי העם הצ'ובשי. בשנת 1887 פרסם את הטקסטים שאסף בשפה האודמורטית ומחקר על שפת הצ'ובשית.
באביב 1888 יצא מונקצ'י למסעו השני. במשך שנה, עד אפריל 1889, הוא תר את האזור בו שוכנים הווגולים (vogul) או המנטים. החומרים שאסף פורסמו בארבעה כרכים (1600 עמודים) של פרסומי הבלשנות של האקדמיה ההונגרית. בכרכים אלו תוארו 6 ניבים של שפת הווגולים או המנטים. מונקצ'י גם חקר את המילים ההונגריות ממקור איראני וקווקזי. ב- 1915, בעת מלחמת העולם הראשונה חזר מונקצ'י לחקר השפה האודמורטית. הוא נעזר בשבויי מלחמה אודמורטיים שהיו עצורים במחנה ליד בודפשט, מהם אסף חומר רב בניבים אודמורטיים שונים. מחקרים אלו פורסמו רק שנים אחרי מותו, ב-1952. מ-1917 ואילך חקר בעיקר את השפה האוסטית, מחקרים אלו פורסמו ב-1927 בכתב העת ה"ידיעון המזרחי" ההונגרי (Keleti Szemle).
בשנת 1890 נבחר מונקצ'י לחבר מתכתב (Corresponding member) באקדמיה ההונגרית למדעים. ב- 1891 נבחר לחבר חיצוני של החברה הפינו-אוגרית, ב-1892 נבחר לסגן נשיא של החברה האתנוגרפית ההונגרית. בשנים 1894 עד 1910 היה עורכו של כתב העת המדעי אתנוגרפיה. מ-1900 ועד סוף ימיו היה עורך משותף של הידיעון המזרחי. ב-1910 נבחר לחבר מלא של האקדמיה ההונגרית למדעים. ב-1930 הוציאה האקדמיה ההונגרית למדעים ספר לכבודו של מונקצי, במלאת לו 70. החל משנת 2005 האקדמיה מחלקת מענק מחקר בחקר הבלשנות על שמו של מונקצ'י.
בהיותו יהודי לא קיבל מעולם שום משרה אקדמית. זאת למרות כל הישגיו המחקריים והכיבודים המדעיים שזכה להם, ולמרות שכמנהג רבים מיהודי הונגריה החליף את שמו ממונק, לשם ההונגרי מונקצ'י. את פרנסתו מצא כמפקח במערכת החינוך של הקהילה היהודית בבודפשט. בפעילותו היהודית יזם, במסגרת המוזיאון היהודי של בודפשט, מפעל של כתיבת "מגילות היוחסין של משפחות יהודיות הונגריות". השמדת יהודי הונגריה בשואה הפסיקה מפעל זה באיבו. יצא רק הכרך הראשון שהוכן על ידי מונקצ'י עצמו: "שלשלת היוחסין של משפחות מונק ומשפחת פעלזענבורג".
מונקצ'י היה נשוי לפאולה יקובי. לזוג היו שני צאצאים הסופר ואיש הציבור ד"ר ארנה מונקצ'י והמשוררת ד"ר נעמי וינקלר.
מונקצ'י עסק במחקר של הצ'אנגו במולדובה יחד עם הבלשן היהודי הונגרי איגנץ קונוש.
פרסומים עיקריים.
בין פרסומיו (כולם בהונגרית):
סמל סודאן
סמל סודאן הנוכחי אומץ בשנת 1969.
במרכז נמצאת ציפור הלבלר המחזיקה את המגן מתקופת מוחמד אחמד שהכריז על עצמו כמהדי ושלט בסודאן במאה ה-19.
הסמל כולל שתי כתובות בערבית:
ציפור הלבלר היא הציפור הלאומית של סודאן, ונבחרה כחלופה מקומית לעיט צלאח א-דין או לנץ שבט קורייש, המתוארים בסמלים של מדינות ערב אחרות.
ירושלים רבתי שחיה
תרנ&quot;א
סמל נמיביה
סמל נמיביה מבוסס על הסמלים המקומיים.
במרכזו נמצא מגן עם דגל המדינה. מעל המגן נמצא עיטם קולני. המגן מוחזק על ידי זוג אנטילופות מהמין ראם הצבי המסמלות אומץ-לב, אלגנטיות וגאווה.
מתחת למגן נמצאות דוגמאות של השיח המקומי ולויטשיה המסמל הישרדות וגבורה לאומית.
מתחת למגן כתובה הסיסמה הלאומית "איחוד, חירות, צדק".
רגלים קלים
מוחמד גנאים
מוחמד גְנֵאִים (ערבית: محمد غنيم, תעתיק מדויק: מֻחַמד ע'נים) הידוע בשם אבו מאהר (נולד ב־29 באוגוסט 1937) הוא פוליטיקאי פלסטיני, שכיהן כחבר הוועד המרכזי של פתח.
בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20 היה מפקד פת"ח בגזרת ירדן.
קורות חייו.
גנאים נולד בירושלים. את דרכו הפוליטית החל בארגון האחים המוסלמים. ב-1959, לאחר הקמת פת"ח, פרש מארגון האחים המוסלמים וחבר ליאסר ערפאת. ב-1968 מונה על ידי ערפאת למפקד גזרת ירדן של פת"ח, ובשלהי אותה שנה מונה גם כחבר בוועד המרכזי של פת"ח והופקד על מחלקת הארגון והגיוס.