ב-1990 הוקמה מחדש כחטיבת מילואים של טנקי פטון על ידי שינוי שם חטיבה 330 (עוצבת אורנים) מאוגדה 252. ב-2004 פורקה החטיבה שוב, אך בעקבות בקשתו של אמנון רשף, שמה ומורשתה הועברו לחטיבת מילואים 896 (עוצבת כוכבי האש) מאוגדה 252. ב-2014 במסגרת צמצום כוחות השריון וסגירת מערך טנקי המגח ומרכבה סימן 1, מוזגה החטיבה עם חטיבה 278 (עוצבת קרני ראם) מאוגדה 252. גדודי החטיבה הוסבו למספריהם של גדודי החטיבה במלחמת יום הכיפורים - 184, 79 ו-87.
גדוד 184.
הגדוד הוקם במסגרת חטיבה 14 בסוף 1967, לאחר מלחמת ששת הימים. לוחמיו תפסו את קו המעוזים לנוכח תעלת סואץ במלחמת ההתשה והשתתפו בקרבות מראשית מלחמת יום הכיפורים. בהמשך המלחמה נטלו חלק עיקרי במבצע האוגדתי לצליחת תעלת סואץ. הגדוד, שכלל עם פרוץ הקרבות שתי פלוגות טנקים ופלוגת חרמ"ש אחת, חנה בגזרה המרכזית של תעלת סואץ, ועל לוחמיו הוטל להשתתף בבלימת העוצבות המצריות אשר צלחו את התעלה וחדרו לסיני. למרות ההפתעה ועל אף תנאי הפתיחה הנוראים של הקרבות, הצליחו לוחמי הגדוד לבלום את הכוחות המצריים, כבשו את ה"חווה הסינית" מידיהם וצלחו את התעלה מערבה. שמונים מחיילי הגדוד נפלו במלחמה הקשה.
גדוד 79.
גדוד המגח הראשון בצה"ל, הוקם ב 1965 בחטיבה 7, ותחתיה לחם במלחמת ששת הימים. במסגרת ארגון חטיבות השריון לפי סוגי טנקים, הועבר הגדוד בשנת 1968 לחטיבה 401, חטיבת המגח הראשונה. בפרוץ מלחמת יום הכיפורים, משיקולי מיקום ופריסת כוחות, הועבר הגדוד לפיקוד חטיבה 14 (שבהתאם העבירה את גדוד 52 לחטיבה 401). הגדוד כלל שתי פלוגות טנקים – פלוגה ו’ בפיקודו של זאב פרל, ופלוגה ח’ בפיקודו של עמוס וינטרוב. הגדוד השתתף בלחימה לבלימת הכוחות המצריים הצולחים. מאוחר יותר תוגבר הגדוד בפלוגת טנקים נוספת ז’, בפיקודו של אברהם שמיר שהיוותה אוסף של אנשי צוות מבית הספר לשריון שלחמה עם הסמג”ד יעקב יעבץ.
עד ל-9 באוקטובר נפגע קשה צוות הפיקוד. הסמג”ד יעקב יעבץ ומ”פ ח’ עמוס וינטרוב נהרגו. מ”פ ו’ זאב פרל ומ”פ ז’ אברהם שמיר נפצעו. ב-7 באוקטובר נפצע קשה ופונה המג"ד מוני ניצני. הגדוד חדל לתפקד כיחידה תחת סד"כ חטיבה 14, והלוחמים שנותרו צורפו לגדודים 184 ו-196.
ב-9 באוקטובר שונה שמו של גדוד 196 - במקור מבית הספר לשריון בפיקוד עמרם מצנע, לגדוד 79. פלוגות אחרות קובצו תחת גדוד חדש שקיבל את המספר 196.
הגדוד המשיך ונטל חלק בקרב השריון ב-14 בחודש, במבצע אבירי לב, קרב החווה הסינית, באבטחת ‘מסדרון הצליחה’ ובקרבות בצד המערבי של תעלת סואץ.
לאחר המלחמה פעל הגדוד במסגרת חטיבה 14. עד מלחמת לבנון הראשונה נשאר עם החטיבה בסיני. לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים עבר לבקעת סיירים.
במלחמת לבנון הראשונה לחם כגדוד סדיר במסגרת חטיבה 14 לאורך רכס כפר משכי, ובהמשך נגד כוחות סוריים. לאחר המלחמה נשאר עם החטיבה בלבנון, ונטל חלק בהחזקת הקו בחזית המזרחית.
מפקדי החטיבה.
מפקדיה בתקופת הראשונה כחטיבה 6:
מפקדיה כחטיבה 14:
אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית
בנייתן של אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית (South Dakota) החלה מעט לפני תחילת מלחמת העולם השנייה. האוניות נבנו מכספי ההקצבות של שנת 1939, הן היו קטנות ומוגנות יותר מקודמותיהן, אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הצפונית (North Carolina), אך הכילו סוללת תותחים ראשית זהה בקוטר 16 אינץ' (406 מ"מ)\קליבר-45. מבנה הגוף החדשני שלהן כלל חגורת שריון פנימית שהגנה על הקרביים של האוניות מפני פגיעת פגזים בקוטר 16 אינץ', וזוג מדחפים חיצוניים שהיו רחוקים יותר מירכתי האונייה מאשר הזוג הפנימי. כמו כן, האוניות הכילו הגנה טובה יותר מפני טורפדות ומנועים חזקים יותר, שנועדו להניע את הגוף הקצר יותר במהירות המיועדת של 27 קשר.
כל האוניות מהסדרה הושלמו בין מרץ לאוגוסט 1942, והעניקו תגבורת מבורכת לצי אוניות השטח של ארצות הברית בתקופה קריטית של מלחמת העולם השנייה. בשנים 1942 ו-1943 האוניות שייטו באוקיינוס האטלנטי והגנו מפני גיחות אפשריות של אוניות מערכה מהקריגסמרינה - הצי המלחמתי הגרמני, לקחו חלק בפלישה לצפון אפריקה והשתתפו בקרב גוודלקנל. במהלך הקרבות סביב גוודלקנל דקוטה הדרומית נפגעה בקרב ימי עם האונייה קירישימה מהצי הקיסרי היפני. לאחר שארצות הברית עברה מהגנה למתקפה במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, האוניות שימשו בתור מלוות לקבוצות קרב בראשות נושאות מטוסים, עבודה שהתאימה מאוד למערכות הנ"מ הכבדות על האוניות.
כל ארבע האוניות מסדרת דקוטה הדרומית נכנסו לצי המילואים בתום מלחמת העולם השנייה ולא זכו להיכנס שוב לשירות פעיל אף פעם. כשהן נגרטו בתחילת שנות ה-60, מסצ'וסטס ואלבמה הפכו לאוניות מוזיאון, ואילו שתי האוניות האחרות נמכרו למיחזור.
דינה שטרן
דינה שטרן (נולדה ב-8 בנובמבר 1919) היא חוקרת ספרות ישראלית, ילידת פולין, דוקטור לספרות ולשון, ומרצה באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה.
דינה שטרן נולדה בשם מאשה גליקסמן בעיירה זְדוּנְסְקָה וְוֹלָה בפולין, כארבעים קילומטר מערבית ללודז'. לאביה, שמעון גליקסמן, ולאמה אסתר חנה, היו עוד שתי בנות ושני בנים נוספים. כל בני משפחתה נספו בשואה. בילדותה הייתה שטרן חניכה בתנועת בית"ר לתקופה קצרה, ולאחר מכן הייתה ממייסדי תנועת בני עקיבא בלודז', ביחד עם בעלה לעתיד אליעזר שטרן. ב-6 בינואר 1937 עלתה לארץ ישראל על האונייה האיטלקית "גליליאה" של חברת "לויד טריאסטינו".
שטרן התחנכה ב"בית צעירות מזרחי" בירושלים, שהיה באותם הימים מוסד חינוכי לנערות שעלו ארצה במסגרת עליית הנוער, שם למדה בין היתר אצל נחמה ליבוביץ'. היא למדה בבית המדרש למורים ובמקביל נרשמה ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים. היא סיימה לימודיה בהצלחה וקיבלה תעודת הסמכה כפולה כגננת וכמורה.
ב-29 במרץ 1942 נישאה לאליעזר שטרן, לימים פרופסור לחינוך באוניברסיטת בר-אילן (נפטר ב-1981).
בשנת 1943–1944 הצטרפו בני הזוג לכפר הנוער הדתי שליד כפר חסידים של הסוכנות היהודית. בשנים 1946–1948 התגוררו השניים במסגרת "קבוצת סטודנטים יבנה שבקיבוץ יבנה", ובשנת 1949 עברו לגור בתל אביב, שם החלה שטרן לעבוד כמחנכת בתיכון "תלפיות".
לאחר תקופת מה עברה להתגורר עם בעלה באנגליה בעקבות שליחתו של בעלה אליעזר כמנהל בית מדרש למורים מטעם הסוכנות היהודית בקולג' יהודית מונטיפיורי ברמסגייט . בעת שהותה באנגליה החלה שטרן ללמוד בקורסים מטעם אוניברסיטת אוקספורד בספרות אנגלית ופילוסופיה של הדת. באמצע שנות החמישים שבה שטרן להתגורר עם בעלה בישראל ושבה ללמד בתיכון "תלפיות".
בשנת 1964 כתבה שטרן את ספרה "הבגידה ולקחה - עיונים בשבועת אמונים לש"י עגנון". הספר עורר התעניינות רבה בשל דרכו המיוחדת בניתוח יצירות עגנון. שטרן שלחה את הספר לסופר, על מנת שאולי יביע את דעתו עליו, ולאחר כמה חודשים קיבלה מעגנון מכתב תשובה רשום בכתב רש"י, שבו אישר עגנון את פרשנותה של שטרן לסיפורו, אך רמז לה "קלות" שהיא לא קלטה עדיין את כל רמזי הסיפור. שטרן אימצה את דברי מכתבו של עגנון ובשנת 1989 הוציאה מהדורה חדשה ומרחבת של הספר, אך עגנון כבר לא היה בחיים.
בשנת 1969 שבה שטרן אל ספסל הלימודים כתלמידה מן המניין באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1972 סיימה לימודי תואר ראשון בהצטיינות. בשנות השבעים שהתה עם בעלה במסגרת שליחות במונטריאול שבקנדה, שם קיבלה על עצמה תפקיד של מורה לעברית מטעם הפדרציה הציונית.
בסוף שנות השבעים שבו בני הזוג שטרן ארצה והיא החלה ללמד באוניברסיטה קורס בספרות ילדים, והשלימה תואר שני ושלישי. ב-20 ביולי 1981 קיבלה תואר דוקטור לספרות ולשון, אך בעקבות פטירתו של בעלה אליעזר חודש לאחר מכן מסרטן, פרשה לכמה חודשים. בשנת 1982 קיבלה שטרן מינוי של מרצה בכירה ומיקדה את עצמה באוניברסיטת בר-אילן, שם הסמיכה דורות שלמים של מורים לספרות ולשון.
בשנת 1990 פרשה שטרן לפנסיה חלקית, לאחר שנתבקשה להמשיך בהוראת קורסים לספרות ילדים. לאחר כמה שנים פרשה שטרן לפנסיה מלאה ומאז מקדישה את זמנה למחקר ספרות.
בשנת 2010 קיבלה שטרן תעודת חבר כבוד מטעם עמותת יוצאי זדונסקה וולה בישראל.
לשטרן שלושה בנים, ביניהם פרופ' ידידיה שטרן, ובת. שטרן מתגוררת כיום בתל אביב וממשיכה לעסוק במחקרי ספרות.
האריו
מחוז האריו (באסטונית: Harju maakond), הוא אחד מבין 15 מחוזות אסטוניה. המחוז ממוקם בחלקה הצפוני של המדינה וגובל במחוז לאנה במערב, מחוז לאנה-וירו במזרח, במחוז יארבה בדרום-מזרח ומחוז ראפלה בדרום.
בירת המחוז היא טאלין, בירתה של אסטוניה כולה.
ממשלת המחוז.
בראש כל מחוז עומדת ממשלת המחוז (באסטונית: maakonnavalitsus) הנשלטת בידי מושל (maavanem), אשר ממונה בידי ממשלת אסטוניה לקדנציה בת חמש שנים. מאז 2006 משרת מושל המחוז מאוישת על ידי ורנר לוטסמאן.
גאוגרפיה.
מחוז האריו גובל במפרץ הפיני מצפון. לחופה עשרה איים גדולים ועשרות איונים.
היסטוריה.
עד לרפורמה המנהלית באוקטובר 2017 מנה המחוז 24 נפות, מתוכן 6 עירוניות והשאר כפריות.
נפות.
המחוז מפוצל ל-16 נפות בהתפלגות הבאה: ישנן 4 נפות עירוניות ו-12 נפות כפריות:
נפות עירוניות (linnad):
נפות כפריות (vallad):
נפות כפריות לשעבר (vallad):
שיר השנה
A Day At The Races
A Day At The Races (בעברית: יום במרוצים) הוא האלבום החמישי של להקת הרוק הבריטית קווין, שיצא בדצמבר 1976.
האלבום היה האלבום הראשון שהלהקה הפיקה באופן עצמאי, לאחר שיתוף פעולה ממושך עם מפיקים אחרים, כגון רוי תומאס בייקר וג'ון אנתוני.
בדומה לאלבום הקודם שיצא כשנה קודם לכן, "A Night At The Opera" (לילה באופרה), שם האלבום נשאל מסרט של האחים מרקס. כמו כן, עטיפות האלבומים כמעט זהות.