בית החולים היהודי נסגר לאחר 4 שנות פעילות. בדו"ח של החברה המסיונרית משנת 1849 נכתב : "בית חולים יהודי הוקם על ידי היהודים בירושלים אך נסגר לאחר ארבע שנים . היה להם רופא בעל יכולת וידע רב ד"ר פרנקל שנשלח על ידי משה מונטיפיורי לנהל את בית החולים ..מדוע לא הצליח בית החולים של היהודים ? אין זאת אלא משום שלא היה מבוסס כבית החולים המיסיונרי על אהבה ברוח הנצרות וגמילות חסדים …", לאחר סגירת בית החולים דיווח על כך עיתון יהודי בלונדון והסביר את סיבת הסגירה בכך שהתברר שהוא נחות לעומת בית החולים המיסיונרי.
ב- 1856 נפטרה רעייתו מינה בזמן שילדה את ביתם השנייה. פרנקל נשאר לבד עם שתי בנותיו הקטנות - רוזלי בת ה -3, ומינה התינוקת שנקראה על שם אמה המנוחה. ב- 1858 נסע פרנקל עם בנותיו לאירופה. ב- 1879 נראה בירושלים. בשלהי 1879 נסע ליפו. כבר בימיו הראשונים ביפו קנה חלקת קבר ושילם מראש עבור סידורי הלווייתו. כן, חתם על צוואתו לחלוקת רכושו בין שתי בנותיו : רוזלי שהתגוררה ב- אוסטרליה ומינה ב- גרמניה.
שלושה שבועות לאחר הגיעו ל- יפו ב -9 בינואר 1880, הניח תפילין ותוך כדי תפילה איבד את הכרתו, למחרת נמצא על ידי בעל ביתו חסר הכרה, אשר הזעיק את הרופא הגרמני ד"ר פרנץ גוטליב פאולוס, שהזעיק עקב חומרת המצב את ד"ר אברהם סדוף. ב-11 בינואר 1880 נפטר. נטמן בבית העלמין היהודי ביפו.
נינתו ד"ר לוטה (אהובה) זלץ לבית ווכטל, הייתה רופאת ילדים. (1905 - 1980). ב- מלחמת העצמאות טיפלה בפצועים ב- באר טוביה ולא פונתה עם הנשים והילדים לעורף.
דוד שניאור
דוד שניאור (בלועזית David Schneuer , 1988-1905), היה צייר, מעצב במה וגרפיקאי שפעל בתחילת דרכו בגרמניה ולאחר מכן בישראל.
נולד בעיר פשמישל בגליציה (כיום בדרום-מזרח פולין), גדל במינכן ולמד בה אמנות. יצירתו משקפת באופן ייחודי את תור הזהב של האקספרסיוניזם הגרמני ששלט באמנות החזותית בגרמניה בין השנים 1905–1925. הוא חווה את האירועים שהובילו לעליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933, כמו גם מאסר באותה שנה, כעציר פוליטי במחנה הריכוז דכאו. לאחר שנחלץ כעבור חודשיים מהמאסר, הצליח להגיע לארץ ישראל דרך פראג כשבאמתחתו כרזות וציורים ספורים פרי יצירתו ששרדו.
נמנה עם מייסדי "אגודת הציירים העבריים לגרפיקה שימושית בארץ ישראל" ואף היה חבר כבוד בה. הוא השתקע בתל אביב, ועבד בה לפרנסתו בתחום הגרפיקה והפרסום. בהמשך הקדיש את רובו ככולו ליצירת מאות רבות של ציורים ורישומים שמוצגים עד היום באוספים קבועים בגלריות ובמוזיאונים רבים ברחבי הארץ ובעולם. יונה פישר, אוצר אמנות וחתן פרס ישראל, כתב בספר האמן "SCHNEUER" ‪ שיצא לאור בשנת 1986, כי "דוד שניאור הוא רשם וירטואוזי, חושני אינסטינקטיבי" וכן "בעל מלאכה פשוט" כפי שנהג שניאור להעיד על עצמו. דני קרוון כתב בירחון לאמנות ולספרות גזית, כי "דוד שניאור הוא וירטואוז בשליטתו על כלי עבודתו, ככנר אמן היודע להוליך את הקשת על גבי המיתר ולהפיק ממגע זה גוני גוונים וצלילים".
ילדותו ובגרותו.
דוד שניאור נולד ב-16 בדצמבר 1905 בעיר פשמישל. בהיותו בן שנתיים החליטו אביו יוסף ואמו דבורה, להגר לאמריקה, אך דחו את החלטתם בעת ששהו זמן מה בהמבורג. בסופו של דבר החליטו להשתקע במינכן שם גדל שניאור עם ששת אחיו ואחיותיו. בתחילת דרכו עבד אביו במינכן כשוחט, אך במרוצת הזמן התבסס במקום והיה לסוחר אמיד בעל השפעה ומהלכים בעיר. כיוון שבבית ניהלו ההורים אורח חיים דתי, נשלח שניאור ללמוד במסגרת שנקראה "תלמוד תורה" שהקימה הקהילה החרדית בעיר, ובמקביל למד בבית הספר העממי הגרמני שרוב תלמידיו היו קתולים. לאחר מכן למד בבית הספר התיכון הריאלי. חבריו באותה עת היו תלמידים בוואריים כמו גם ילדים יהודים שעמם נטל חלק בפעילויות של איגוד הספורט היהודי "בר כוכבא" " ואיגוד הצעירים הציוני "בלאו וייס" - ("Blau Weiss" שפירושו תכלת לבן/ כחול לבן).
בשנת 1922, כשהיה בגיל 17, נשלח להכשרה חקלאית בפרוסיה המזרחית למשך מספר חודשים, במסגרת חברותו בארגון בלאוּ-וייס שראה בלימודי החקלאות אבן יסוד של החזון הציוני. הוא נהג להזכיר את המטלות החקלאיות השונות שהוטלו עליו באותה עת, כגון העמסת קציר על סוסים וזריעת תפוחי אדמה כחלק מהחוויות המכוננות שעיצבו את חייו והתבטא לא אחת כי עבודת הידיים בחקלאות, הייתה למעשה ההכנה הראשונה שלו כאמן יוצר.
פריז, ברלין ומינכן.
לאחר שסיים את ההכשרה בפרוסיה, נסע לברלין ועבד שם במשך חצי שנה עם צייר שלטים ויחד עמו צייר שלטים עבור חנויות של יהודים.
לקריאה נוספת.
כתבה מקיפה על חייו ויצירתו של דוד שניאור בירחון לאמנות ולספרות "גזית"
השתיין
השתיין () הוא ספר מאת הסופר הגרמני הנס פאלאדה, שיצא לאור בשנת 1950, לאחר מות מחברו.
הספר נכתב על ידי פאלאדה במהלך שנת 1944, בעת מאסרו ב"בית מחסה לפושעים חולי נפש", לשם נשלח על ידי המשטר הנאצי, מה שהיה שקול באותם הימים לעונש מוות. תקוותו היחידה לצאת ממצב זה הייתה להבטיח לגבלס כי ישלים יצירה אנטישמית שהוזמנה אצלו בעבר. בעקבות זאת הובטח שלומו, וסופקו לו חומרי כתיבה, בהם השתמש פאלאדה לכתיבת שלושה ספרים, ובהם "השתיין". שלושת הספרים נכתבו בקוד, שפוענח רק לאחר מותו של פאלאדה.
עלילת הספר.
העלילה מתארת את סיפורו של ארווין זומר, איש מעמד הביניים המתגורר בגרמניה של שנות ה-30, אשר בבעלותו עסק זעיר, ונשוי למגדה, המסייעת בניהול העסק. חייו השגרתיים והמשעממים של הגיבור משתנים בהדרגה בעקבות גילויו של הגיבור את נפלאות הטיפה המרה, והפיכתו בהדרגה, שלב לאחר שלב, לאלכוהוליסט. שינוי זה מוביל את הגיבור למסע בין מספר מוסדות סגורים ובתי כלא בגרמניה של אותה התקופה, וכל זאת תוך מעבר בין מספר נקודות שבר, אשר משנות את עולמו ללא היכר.
סומאטופילקס
סומאטופילקס () הייתה דרגה בכירה בצבא המוקדוני. התרגום המילולי של מילה זו היא "שומרי ראש", אם כי אין מדובר בשומרי ראש במובן המודרני של המושג, אלא בקצינים בכירים מלווים את המלך ומשמשים למעשה כקציני המטה שלו.
בספרטה הייתה קיימת יחידה שנקראה "היפיס", אשר כללה 300 איש ואנשיה היו שומריו של המלך, ובין יתר תפקידיהם פינו לו את הדרך כאשר עבר. ההיפיס מפורסמים כיום בעיקר בשל קרב תרמופילאי שבו הושמדה היחידה כליל. גם בממלכה האחמנית הייתה יחידה של שבעה קצינים מובחרים שליוו את המלך ונקראו "אנושיה" (anûšiya). סביר להניח שהסומאטופילקס הוקמו בהשראת אחת מן היחידות הנזכרות לעיל. אולם בעוד שבספרטה ופרס לא הייתה אבחנה ברורה בין שומרים ממשיים המגנים על המלך לבין אנשי המטה שלו, במוקדון הייתה חלוקה מסודרת. אלו שלחמו לצד המלך בקרב והגנו עליו נקראו "הטיירוי" ("רעי המלך"), בעוד הסומאטופילקס היו למעשה קצינים בכירים שקיבלו בדרך כלל משימות חשובות ואף פיקוד אד-הוק על חלקים מהצבא.
היו תמיד רק שבעה סומאטופילקס והם באו מקרב האצולה המוקדונית, ונבחרו מבין ההטיירוי. הסומאטופילקס הראשונים ידועים לנו מתקופת מלכותו של פיליפוס השני, מלך מוקדון. בנו, אלכסנדר הגדול, נתן להם משימות חשובות מאוד במהלך מסעות המלחמה שלו, וכך הם צברו יותר ויותר כוח. בשנת 326 לפנה"ס הוא אף מינה סומאטופילקס שמיני, ונתן את התואר לפאוקסטאס, אשר הציל את חייו במהלך המצור על עיר המאלים.
להלן תבנית של הסומאטופילקס במהלך תקופת שלטונו של אלכסנדר הגדול:
קרל אנטון פון הוהנצולרן
רוס 248
רוס 248 (באנגלית: Ross 248, ידוע גם בשמות HH באנדרומדה, גליזה 905 או LHS 549) הוא כוכב הנמצא כ-10.3 שנות אור ממערכת השמש בקבוצת הכוכבים אנדרומדה והוא הכוכב העשירי הכי קרוב למערכת השמש, אך למרות קרבתו היחסית הוא עמום מדי מכדי צפייה בו בעיניים בלבד. הכוכב הובחן לראשונה בשנת 1926 על ידי פרנק אלמור רוס .
המסה של הכוכב היא 12% ממסת השמש ורדיוסו כ-16% מרדיוס השמש, אך עוצמת ההארה שלו היא רק 0.2% מעוצמת ההארה של השמש. הסיווג הספקטרלי שלו הוא M6 V, מה שמסווג אותו ככוכב הסדרה הראשית מסוג ננס אדום. רוס 248 מאופיין גם ככוכב הבזק, ולכן קיבל גם ציון של כוכב משתנה, HH באנדרומדה. בשנת 1950 הוא היה הכוכב הראשון שזוהה ככוכב משתנה גם בשל כתמי שמש על פניו, כך שהוא גם משתנה BY בדרקון.
מסלולו של רוס 248 יביא אותו קרוב יותר למערכת השמש בעתיד. בעוד 33,000 שנים הוא יהיה במרחק 3.024 שנות אור, הכוכב הכי קרוב לשמש (ראו גרף) ולאחר מכן שוב יתרחק. כיום השכנים הקרובים ביותר לרוס 248 הם זוג הננסים האדומים גרומברידג' 34 שנמצאים במרחק של כ-1.8 שנות אור ממנו וניתנים לראייה ללא ציוד עזר ככוכב עמום עם בהירות מדרגה 4. במרחק של כ-4.5 שנות אור נמצא זוג הננסים האדומים קרוגר 60 שבהירותם לא מאפשרת לראותם ללא ציוד עזר ובמרחק של כ-5.6 שנות אור נמצאים זוג הכוכבים 61 בברבור שיראו מרוס 248 ככוכב עם בהירות מדרגה 3.2, בהיר בהרבה מכפי שהזוג נראה מכדור הארץ.
דיוויזיית היגר ה-28 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-28 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-28 (בגרמנית: 28. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיה של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה ב ובחזית המזרחית.
היסטוריה.
הדיוויזיה ה-28.
הדיוויזיה הוקמה בברסלאו ב-1 באוקטובר 1936, והועמדה תחת פיקוד הנס פון אובסטפלדר. במהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-8 במסגרת הארמייה ה-14, ובמהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-8 במסגרת הארמייה הרביעית. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-8 במסגרת הארמייה התשיעית, והשתתפה בקרב סמולנסק ובקרב על מוסקבה.
הדיוויזיה הקלה ה-28.