מקומה של "הסטרלקה" היה המסעדה "קולוס" ליד קתדרלת קאזאן, בתעלת גריבוידוב. בפגישה המליץ קומארין בצורה קשה על האחים להחזיר את הכסף. ניקולאי גברילנקוב הבטיח לעשות זאת, אך עד מהרה נורה איש העסקים על ידי רוצחים עלומים ב-1 בספטמבר 1993 ליד ביתו. כמו כן הוחלט לחסל את קומארין. ב-1 ביוני 1994 תפס אחד מלוחמי וליקולוקסקאיה עמדה על גג הבית מספר 34 ברחוב טורקו, בו התגורר קומארין. ברגע שיצא מהכניסה העביר הצופה פיקוד בווקי טוקי לחברו, שהתחפש לאישה התקרב למכוניתו של מנהיג "טמבובסקאיה" וירה במכונית עם מקלע. השומר של קומארין נפטר, והוא עצמו נפצע קשה ואיבד זרוע. הוא ניצל רק מכיוון שבאותו יום קומארין עצמו נהג במכונית.
זמן קצר לאחר שאת קומארין אסף האמבולנס, הגיע מספר גדול של חמושים מארגון טמבובסקאיה לבית החולים העירוני בסנט פטרסבורג, כדי לשמור על הבוס שלהם. לשוטרים לקח כמה שעות לפזר אותם.
לאחר שהבינו כי הם לא יכלו להימנע כעת ממלחמה עם הטמבובסקאיה, האחים מיהרו לחדש את חטיבותיהם הדלילות למדי. כמה עבריינים שהיו ברשימה המבוקשת הפדרלית הגיעו לחסותו של וליקי לוקסקאיה. ביניהם בלטו במיוחד שני צעירים בשם "ולריקי" - ולרי רונוב ואלרי גבריסנקו. התהילה על פעילותם המוצלחת בתחום הפלילי עברה בכל רחבי סנט פטרסבורג ואף הגיעה לתחומים פוליטיים גבוהים. אז בראשית חורף 1994 פנה יו"ר המפלגה הרפובליקנית הלאומית הרוסית, יורי בלייב, לוולריקים בבקשה לסייע בהוצאת כסף ממשרד אחד. גבריסנקו החזיר במהירות את החוב, אך לא התכוון לחלוק אותו עם בעליו. ב-6 בדצמבר 1994, סמוך לבית מספר 18 ברחוב פיונסטרויאה בלייבה, ירה רוצח אלמוני ממקלע. שניים משומריו נהרגו, וראש המפלגה עצמו נפצע קשה. למרות המניעים הברורים לניסיון ההתנקשות, בלייב התעקש על שלו.
מבועת עד מוות, הפוליטיקאי הסית את החקירה מפושעים אמיתיים. באמצע שנות התשעים הפך ניקולאי גברילנקוב לאליל חי של העולם הפלילי של סנט פטרסבורג. סמכותו הייתה עצומה - כל שודדי סנט פטרסבורג פנו אליו באופן בלעדי, ברבים (вы) ומאחורי גבו "סטפנוביץ" בכבוד. בחוגים רשמיים הוא כבר היה ידוע כאיש עסקים מכובד. הכנסותיו היו יכולים להיות מושא לקנאה לאיזושהי מדינה קטנה - רשתות של חנויות ומסעדות, חברות נדל"ן, עסקי הימורים, כמעט כל המפעלים הרוסיים-פינים המשותפים, חברת דייגים וקונצרן הנפט Neste.
סורת אל-מטפפין
סורת אל-מֻטָפִפין (בערבית: سورة المطففين) היא הסורה ה-83 בקוראן, והיא מונה 36 פסוקים.
שם הסורה.
שם הסורה נגזר מהפסוק הראשון בה, ומשמעותו היא "הנותנים מעט מהנדרש" או "השוקלים במאזני מרמה".
תוכן הסורה.
הנושא העיקרי של הסורה הוא זכויותיהם החומריות והרוחניות של בני האדם. הסורה מדגישה את חשיבות השמירה על זכויותיהם של בני האדם, ומזהירה את מי שעושק את האנשים מזכויותיהם, הן החומריות והן הרוחניות. מלבד זה, הסורה מכילה תיאור לכאורה של גן העדן ושל הסיג'ין. כמו כן, סורה זו מזכירה את העיליין.
הסורה במסורת האסלאמית.
בחדית' שנמסר על ידי אבן אל-עבאס, סורת אל-מטפפין הגיעה לאחר שמוחמד, נביא האסלאם, הגיע לאל-מדינה וראה שאנשיה היו שוקלים ומוכרים סחורות באופן לא הוגן. לפי חדית' אחר, האדם שמתמיד בקריאת הסורה הזו יזכה בעולם הבא לשתות משקה טהור ונקי שלא נראה קודם לכן מעולם. בחדית' נוסף נטען שקריאת הסורה יכולה להגן על כל דבר שקוראים אותה עליו. ישנה מסורת אסלאמית הגורסת כי האדם המקפיד על קריאת הסורה, יהיה מוגן מאש הגיהנום. הסורה נזכרת גם בחדית' שנמסר על ידי עבדאללה אבן מסעוד.
תיאטרון האחוזות
תיאטרון האחוזות (בצ'כית: Stavovské divadlo) הוא תיאטרון ובית אופרה בפראג.
היסטוריה.
תיאטרון האחוזות נבנה בסוף המאה ה-18 כחלק מעידן הנאורות בעיצובו של אנטונין האפנקר בסגנון נאו קלאסי.
בנייתו נמשכה שנתיים לפי הזמנתו של הרוזן פרנץ אנטון פון נוסטיץ-רייניך.
בניין התיאטרון נשאר באופן יחסי נאמן לעיצובו המקורי.
התיאטרון נפתח בשנת 1783 בהצגת טרגדיה מאת גוטהולד אפרים לסינג.
בין האמנים שהופיעו בתיאטרון האחוזות: קרל מריה פון ובר, אנטון רובינשטיין, קרל גולדמארק, גוסטב מאהלר שניצח כאן, וניקולו פאגאניני.
באוקטובר 1787 הוצגה בתיאטרון הבכורה של דון ג'ובאני של וולפגנג אמדאוס מוצרט בניצוחו, הבכורה של חסדו של טיטוס בוצעה כאן לרגל הכתרתו של לאופולד השני.
תיאטרון האחוזה מופיע בסרט אמדאוס של מילוש פורמן.
פרנסס בנג'מין ג'ונסטון
פרנסס בנג'מין ג'ונסטון (באנגלית: Frances Benjamin Johnston; 15 בינואר 1864 - 16 במאי 1952) הייתה צלמת אמריקאית שפעלה לאורך כמעט חצי מאה. ידועה בעיקר בזכות דיוקנאותיה, תמונות ארכיטקטורה של דרום ארצות הברית וסדרות צילומים המציגות אפרו-אמריקאים ואינדיאנים בראשית המאה העשרים.
ראשית דרכה.
נולדה בגרפטון אשר בווירג'יניה המערבית. הייתה הילדה היחידה ששרדה להורים עשירים ומרושתים היטב בוושינגטון הבירה. אמה פרנסס אנטואנט בנג'מין הייתה מרוצ'סטר, ניו יורק. היא התחתנה עם אנדרסון דוניפאן ג'ונסטון ממייסוויל, קנטקי. בני הזוג עברו לבירה זמן קצר לאחר מלחמת האזרחים. פרנסס אנטואנט בנג'מין ג'ונסטון החלה קריירה בעיתונאות ככתבת מיוחדת בקונגרס והוכרה כאחת הנשים הראשונות שכתבו בענייני לאום. היא שימשה גם כמבקרת דרמה עבור העיתון "בולטימור סאן".
פרנסס בנג'מין ג'ונסטון הצעירה גדלה בוושינגטון די.סי. וחונכה באופן פרטי. היא סיימה את לימודיה בשנת 1883 במכללה לנשים צעירות. אחר כך למדה אמנות באקדמיה ז'וליאן בפריז ובליגת הסטודנטים לאמנות בוושינגטון. ג'ונסטון, צעירה עצמאית וחזקת רצון, כתבה מאמרים לכתבי-עת לפני שמצאה את דרכה היצירתית בצילום. את המצלמה הראשונה שלה היא קיבלה על ידי היזם ג'ורג' איסטמן, ידיד קרוב של המשפחה, מייסד חברת איסטמן קודאק, שפיתחה מצלמות במחיר שווה לכל נפש. היא קיבלה הכשרה בצילום ובטכניקות של חדר חושך מטומס סמילי, מנהל הצילום בסמית'סוניאן.
וושינגטון ופריז.
היא צילמה דיוקנאות של חברים, משפחה ואנשים מקומיים לפני שעבדה כצלמת פרילנסרית וסיירה באירופה בשנות התשעים של המאה ה-19. שם היא השתמשה בקשר שלה לטומס סמילי כדי לבקר צלמים בולטים ולאסוף פריטים לאוספי המוזיאון. היא צברה ניסיון מעשי נוסף במלאכה שלה על ידי עבודתה בחברת איסטמן קודאק החדשה שהוקמה בוושינגטון הבירה, והעבירה סרטים לפיתוח וייעצה ללקוחות כאשר מצלמות היו זקוקות לתיקונים.
בשנת 1894 פתחה סטודיו לצילום משלה בוושינגטון, כאשר באותה תקופה הייתה הצלם היחיד בעיר. היא הייתה מקושרת היטב לאנשי העילית בוושינגטון והוזמנה על ידי מגזינים לצלם דיוקנאות של "ידוענים". ג'ונסטון מונתה כצלמת הרשמית של הבית הלבן ושימשה בתפקיד תחת הנשיאים בנג'מין הריסון, גרובר קליבלנד, ויליאם מקינלי ותאודור רוזוולט.
בין תצלומיה תמונות של בני דורה המפורסמים, לרבות הסופרות סוזן ב. אנתוני ונטאלי קליפורד בארני והסופר מארק טוויין. היא צילמה את דיוקן החתונה של אליס רוזוולט, את האדמירל ג'ורג' דיואי על סיפונה של הספינה אולימפיה, את ילדיו של הנשיא תיאודור "טדי" רוזוולט משחקים עם פוני המחמד שלהם בבית הלבן וכן את גני הוילה המפורסמת של אדית וורטון במבואות פריז. על כן, כונתה ג'ונסטון "צלמת החצר האמריקנית".
יצירה מפורסמת נוספת שלה הייתה דיוקן-עצמי כאישה חדשה (התמונה המופיעה בראשית הערך).
תיעוד היומיום.
"ליידי הום ז'ורנל", כתב עת של נשים, פרסם את מאמרה של ג'ונסטון בשנת 1897 "מה אישה יכולה לעשות עם מצלמה". יחד עם הצלמת זאידה בן יוסוף, אצרה ג'ונסטון תערוכה של צילומים של עשרים ושמונה צלמות בתערוכת 1900 בפריז. לאחר מכן היא הוצגה בסנט פטרסבורג ובמוסקבה, אז באימפריה הרוסית, ולאחר מכן בוושינגטון הבירה.
ג'ונסטון הרבתה בנסיעות בשנות השלושים לחייה, כאשר צילמה מגוון רחב של צלומים דוקומנטריים ואמנותיים, ביניהם של כורי פחם, עובדי ברזל, נשים המועסקות במפעלי טקסטיל בניו אינגלנד ושל מלחים מקועקעים על סיפון אוניות. באנגליה היא צילמה את שחקנית הבמה מרי אנדרסון, שהייתה חברה של אמה.
בשנת 1899, ג'ונסטון הוזמנה להמפטון אשר בווירג'יניה על ידי הוליס בורק פריסל, מכללה להשכלה לעבדים משוחררים שהוקמה לאחר מלחמת האזרחים, במטרה לפרסם את המכון ואת תלמידיו ולהציג את הצלחתו. עבודה זו הוסיפה לה מוניטין רב. סדרה זו, המתעדת את חייו הרגילים של בית הספר, נחשבת לעבודה המפורסמת ביותר שלה. היא הוצגה בתערוכה בפריז בשנת 1900.
היא צילמה אירועים כמו ירידים בעולם וחתימות על הסכם שלום. ג'ונסטון צילמה את הדיוקן האחרון של הנשיא ויליאם מקינלי, בתערוכה הפאן-אמריקאית בשנת 1901 מעט לפני שהוא נרצח שם. יחד עם בת זוגה, מאטי אדוארדס יואיט, צלמת עצמאית מצליחה בפני עצמה, ג'ונסטון פתחה סטודיו בניו יורק בשנת 1913.
יואיט כתבה מכתבי אהבה לג'ונסטון במהלך מערכת היחסים ביניהן, המתוארים בספר "האישה מאחורי העדשה: חייה ויצירתה של פרנסס בנג'מין ג'ונסטון", 1864–1952. רבים מהמכתבים המוקדמים התמקדו בהערצתה של יואיט מיצירתה של ג'ונסטון, אך ככל שהרומן שלהן התקדם, הן הביעו יותר ויותר את אהבתן.
תיעוד אדריכלי.