השגחה עצמית מוגדרת על ידי פאיז כאשאני כמאמץ מרוכז שתכליתו לגלות האם התנאים שנקבעו בין האדם לנשמתו הם בהתאם לרצונו של האלוהים. שלב זה של התבוננות עצמית מאופיין בשינוי בליבו של האדם אשר מניע אותו לקבל סיפוק כשהוא עסוק במחשבות הנוגעות למתן תשומת לבו להדרכה האלוהית. בסופו של דבר, התוצר של השגת שלב זה, הוא סוג מסוים של קבלת ידע (גנוסיס) אשר מייצר מודעות גדולה יותר לגבי האל כ.
חשבון נפש עצמי.
פאיז כאשאני מתאר שלב זה כמצב אשר בו האדם מהרהר על מעשיו וכמה לדעת האם הוא עומד בתנאים שהוחלו מראש על נשמתו שלו. שלב זה מערב כל סוג של התחשבות ברצף ובסדר של מעשיו של האדם, אשר אותם הוא ביצע במהלך חייו, והתוצאות החיוביות והשליליות הנובעות מאותם מעשים. מדובר בשלב הזה בו מתחיל האדם להבין את חשיבותה של החרטה. רק כאשר האדם בוחן את ההשלכות השליליות של מעשיו הוא יכול להתחיל תהליך של חרטה. כאשר ההפך לכך, רק כאשר האדם בוחן את ההשלכות החיוביות של מעשיו הוא יכול להתחיל לקבל סיפוק ולהנות מכך.
הענשה עצמית.
כאשאני מאפיין שלב זה כהתמסרות שתכליתה להרחיק את נשמתו של האדם מחוסר ציות. מדובר באמצעי המונע מהנשמה לרכוש את ההנאה אשר בה היא הייתה אוחזת כנראה, אם האדם היה חוטא. כדי להבטיח שהנשמה לא תחטא שוב, האינדיבידואל חייב להיות מוכן לקבל את ההשלכות של חטאיו. מעשים של הלקאה נועדו להסב כאב לנשמה כדי שדרישות הצדק האלוהי ימולאו. בו-זמנית, הכאב העצמי שנגרם, מתחיל את התהליך האיטי שבו מיטהרת הנשמה מהתוצאות שנגרמו מחטאי האדם.
לחימה עצמית.
לדידו של כאשאני, ישנה נטייה בקרב האדם להימנע מקבלת אחריות הנוגעת להשקעה בנשמתו. האדם לא נלהב לכפות על עצמו לבצע מעשים טובים. הוא מחזיק ביצריות לעשות דברים אשר אותם הוא מורגל לעשות. כדי לשמור על עצמו מלהפוך לאדם עצל בתהליך ההתמסרות לזיכוך נשמתו שלו, האינדיבידואל חייב באופן קבוע לדרבן את עצמו לקיים את חובותיו המוסריים וכן לקיים את חובת הפולחן, מעשים מאתגרים שקשה לבצעם. בכך, הוא מפצה על עצלנותו זו. במשך הזמן, דרבון מתמשך זה, ייצור הרגל בקרב האדם אשר מפחית את המאבק הפנימי הפועל כנגד קיום מעשים טובים באופן תמידי.
תאולוגיה.
האדם המושלם.
לדידו של כאשאני, האדם המושלם הוא זה אשר גילם בתוכו את אחד מהייחוסים האלוהיים וזה אשר התגבר על המחסום המפריד בין האלוהות המוחלטת, האבסולוטית, לבין הגשמיות. בנוסף לכך, האדם המושלם מהווה את נקודת המוקד המתווכת ומקשרת את ההיבטים הבלתי ידועים של האלוהי האבסולוטי, אשר מגיעים אל היקום הידוע לנו, היקום הגשמי. תאריו וייחוסיו של האל נכנסים פנימה והופכים לאחד בקרבו של האדם המושלם, בעודם שומרים על מהותם הנפרדת. באותו הזמן, מתמסדים יחסים מחייבים בין האדם המושלם לבין עצמו, אשר מאפשרים לו לקחת חלק ולהיות שותף של האלוהי, אך להישאר נפרד ומובחן ממנו. בעוד האדם המושלם ממשיך לחיות בעולם הגשמי, הוא ממשיך באופן רציף להישען על ההתגלמויות (מניפסטציות) העצמיות של האל. מכיוון שהאדם המושלם מתקיים במצב של אחדות בין החומרי לאלוהי, ההשתקפות של הייחוסים האלוהיים בפנימיותו הן אלה אשר מאפשרות שינוי בעולם הגשמי אשר לו הוא שייך. דבר יותר מכריע עבור פאיז כאשאני, הוא ביסוס הדרך שבה מצב הווייה מאוחד זה, אשר מתקיים באדם המושלם, מתקשר לפרקטיקה ולפעולתו ולמעשיו של האימאם. האל וייחוסיו הם נצחיים. באמצעות התבטאויות הייחוסים של האל באדם, האל יוצר קשר בין הבריאה לבינו. מאחר שהאדם המושלם מבטא את הקשר של הבריאה לאלוהים, אף התלות הקיומית של הבריאה באל מתקשרת לאדם המושלם. במובן זה, העולם יחדול להתקיים ללא האדם המושלם. האימאם הוא זה שמייצג את האדם המושלם אשר מתפקד כאמור, כמתווך. לכן, האימאם הוא חיוני להמשך קיומו הרציף של העולם.
ארבע קבוצות עיקריות של מוסלמים.
לדידו של פאיז כאשאני, האנשים אשר מרכיבים את הקהילה המוסלמית, מחולקים לארבע קבוצות: הפילוסופים, המיסטיקנים, התאולוגים וההדיוטות. אף על פי שאף אחת מהקבוצות הללו, לא משתייכת לקטגוריית הכופרים, כל קבוצה, באופן כלשהו, הרחיקה לכת בהתאם לשאיפותיה. הפילוסופים מעורבים ומשתלבים בחיפוש אחר האמת, אך גישתם מתבססת על רציונליזם אשר כושל להבין באופן מלא את האמת. נטייתם להציג הוכחות באופן א-פריורי, מתעלמת מחשיבות המסורת וספרות הקודש, במאמץ להשיג ידע רוחני. המיסטיקנים והתאולוגים לעומת זאת, טוענים שהם פועלים מתוך האסכולה או המסורת אשר לה הם שייכים, אך בסופו של עניין, נופלים לתוך מלכודת של ספקולציה טהורה ואמונה טפלה. כל סוג של ספקולציה תאולוגית ומיסטית אשר לא ניתן לשייך לקוראן ולחדית', יש לזנוח באופן מיידי.
איבנובסקויה
חמד בן עיסא אאל ח'ליפה
סורת אל-מעארג'
סורת אל-מעארִג' (בערבית: سورة المعارج) היא סורה מספר 70 בקוראן, המונה 44 פסוקים.
שם הסורה נגזר מהפסוק השלישי בה.
תוכן הסורה.
הנושא המרכזי של סורת אל-מעארג' הוא יום הדין:
פסוקים 1–18 מדברים על יום הדין, החיים לאחר המוות, ועל הגיהנום.
פסוקים 19–35 ממשיכים בנושאים שעסקו הפסוקים הקודמים, אך מתמקדים בגן עדן.
פסוקים 36–44 מדברים על קבוצת אנשים הנקראים "הצבועים", ועל הגורל שמחכה להם על פי האמונה האסלאמית בחיים שלאחר המוות.
במסורת האסלאמית.
לפי אחת המסורות של האסלאם השיעי, מי שמתמיד לקרוא את הסורה הזאת ישכון לאחר המוות בגן העדן בקרבת מוחמד.
בית השיח' סלמאן אלהוזייל
בית השיח סלמאן אלהוזייל (בערבית: القصر - منزل الشيخ سلمان الهزييل; הארמון של השיח' בפי הבדואים) הוא בית אבן שנבנה בשנת 1924 בכניסה הצפון מערבית לעיר רהט שליד הקיבוץ שובל. הבית בן שלוש הקומות מתנשא על ראש גבעה וצופה אל מרחבי שטחי המרעה של שבט אל הוזייל שבצפון הנגב ועד השוליים הדרום מערביים של הרי דרום חברון. "המועצה לשימור אתרים" החליטה להפוך אותו למרכז מורשת ולמוזיאון אודות תולדות הבדואים בנגב.
רקע.
השלטון הצלבני בארץ ישראל, במשך המאות ה-12 וה-13 לספירה, דאג בקפדנות לשמור על ריקנות הנגב מתושבי קבע, כדי ליצור חיץ מפני פלישה מצרית. ההתיישבות בנגב חזרה בשלהי התקופה העות'מאנית בה עשו העות'מאנים ניסיון להושיב את הנוודים הבדואים ביישובי קבע. עם מתן האישור שהמנדט על ארץ ישראל ניתן לבריטניה בועידת סן ­רמו, בתאריך 1 ביולי 1920, לפקידות הבריטית בראשות הנציב העליון היה צורך בפיקוח ובשליטה על מרחבי הנגב. לצורך הגנה על אתרי מחצבים, נפט ומלח משודדי דרכים, גנבים והתנכלויות. במקביל הבריטים הגדילו את סמכויותיהם של השייח’ים בשבטים הבדואים.
שבט אל הוזייל.
מוצא שבט אל הוזייל מתת המטה בריכאת מסיני המשתייך למטה שבטי התיאהא. בשיאו שלט שבט אל הוזייל ברוב חלקי הנגב, בתקופתו של שייח' סלמאן עלי אלהוזייל הראשון שעמד בראש מטה התיאהא במשך 30 שנה החל מראשית שנות ה-30 של המאה ה-19. יש הרואים בשבטי התיאהא את צאצאיהם של בני ישראל שתעו במדבר סיני ומשם נדדו עד לצפון הנגב. שבטי התיאהא מפורסמים בנדיבותם לאורח, בנאמנותם ומסירותם.
שיח' השיח'ים סלמאן אל הוזייל.
שייח' סלמאן עלי אלהוזייל השני (שמו המלא - סלמאן עלי סלמאן עלי עזאם אל הוזייל) הוא נכדו של שייח' סלמאן עלי אלהוזייל הראשון. הוא נולד ככל הנראה בשנת 1882 בצפון הנגב ונפטר בגיל מאה בספטמבר 1982.
בשנת 1921 מונה על ידי הבריטים, במסגרת האסטרטגיה שלהם להגברת הפיקוח והשליטה על מרחבי הנגב, לשמש כשייח' שבט אלהוזייל ושיח' השייח'ים של מטה התיאהא. עם הזמן, היה לשיח' השיח'ים בנגב.
השיח' סלמאן אלהוזייל היה נשוי ל-39 נשים שילדו לו 76 ילדים.
הארמון.
השיח' סלמאן אל הוזייל בנה בשנת 1924 את ה"ארמון", בית בן שלוש הקומות מוקף חומה גבוהה, המתנשא מעל ראש גבעה ומעל הסכר בנחל שובל. מהבית ניתן היה לצפות מזרחה אל מרחבי שטחי המרעה של שבט אל הוזייל. הבית נבנה מאבני גזית בשילוב קורות עץ, בטון ואדני מסילת רכבת, כדי להבטיח את חוזקו של המבנה. בבית זה התגוררו נשותיו וגדלו ילדיו. השיח' נהג לשכן בבית לא יותר מארבע נשים, בכל פעם שנישא לאישה חדשה היה מתגרש/מחזיר להוריה אחת מנשותיו יחד עם ילדיה שהתגוררו בבית. כשהתבגרו הילדים הם חזרו לשיח' ובנו את בתיהם סביב בית השיח'. לאורך כל חייו נישא השיח' ל-39 נשים.
הבית נקרא בפי הבדואים " ארמון השייח' " משום שבשנותיו הראשונות הוא היה המבנה הראשון והיחיד על ראש הגבעה, הבנוי מאבן, בעל 3 קומות בכל מרחבי הנגב. בזמן שיתר בני שבטי הבדואים שכנו עדיין באוהלים בלבד. הבית סימל לכולם עוצמה וכבוד וכך גם השיח' סלמאן אל הוזייל.
השיח' היה בעל כושר מנהיגות, חכמה, אומץ לב, נדיבות והיכולת לשאת ולתת עם כל שלטון. ראשי המדינה חלקו לשיח' סלמאן אל הוזייל, כבוד רב והרבו בביקורים ובהתייעצויות אתו. בארמון, השיח' קיבל את אורחיו הרבים מבני השבטים בנגב, שכניו מקיבוץ שובל, נשיאי המדינה, ראשי ממשלות ישראל, מדינאים, ראשי צה"ל ואורחים רמי מעלה מארצות שונות בעולם.
במתחם הארמון, היו 2 אזורי אירוח.
מיקום בית השיח' כ-500 מטר ממזרח לשער הכניסה של קיבוץ שובל ולכביש 264 ומצפון לכביש הכניסה המערבית לעיר רהט. על אדמות שבט אל הוזייל. למרגלות בית השיח' מצד צפון נמצא סכר על נחל שובל (נכון לשנת 2020 הסכר הרוס). כשהוקמה רהט עוד בטרם שהוכרזה כעיר בישראל, השיח' סלמאן אל הוזייל, תרם חלק מאדמות המרעה שלו לטובת פיתוח העיר. מאידך הוא בחר להישאר עצמאי ולא לכלול את יתר אדמות שבט אל הוזייל בתוך תחום השיפוט העירוני של העיר רהט.