במשך שנים הייתה מוסול מרכז לייצור הבד מוסלין. מוצר אחר שהעיר הצטיינה בייצורו היה שיש. במהלך שנות שלטונו של סדאם חוסיין נעשה ניסיון להפוך את אוכלוסיית העיר לערבית וזאת על ידי סילוקם מהעיר של הכורדים והושבת ערבים בבתיהם.
בעיר מוסול נמצאת אוניברסיטת מוסול שהיא בין מרכזי המחקר המובילים בעיראק. אוניברסיטה זו נוסדה בשנת 1967, אך הפקולטה לרפואה הייתה קיימת עוד משנת 1959.
היסטוריה.
מוסול תחת שלטון המדינה האסלאמית.
בראשית יוני 2014 נכבש רוב שטחה של העיר בידי מורדים חמושים סונים, המשתייכים לארגון הטרור המדינה האסלאמית.
בתוך שבועות ברחו ממוסול כל תושבי העיר הנוצרים, לאחר שארגון המדינה האסלאמית הורה לנוצרים שבעיר להמיר את דתם לאסלאם או לשלם מס גולגולת. באפריל 2015 פוצצה מצודת באשטאביא, שהייתה אתר ארכאולוגי, חלק מחומת העיר מוסול ואתר תיירות בעיר. בשנת 2016, כשנתיים לאחר השתלטות המדינה האסלאמית על העיר, הפכו שירותים עירוניים רבים לשירותים בתשלום, למרות מצבם הכלכלי הקשה של תושבי העיר.
באוקטובר 2016 פתח צבא עיראק במבצע לכיבוש העיר מידי ארגון המדינה האסלאמית.
ב-10 ביולי 2017 הכריז ראש ממשלת עיראק, חיידר אל-עבאדי באופן רשמי, על שחרור העיר מוסול מידי ארגון המדינה האסלאמית.
יהודי מוסול.
העיר מוסול בגדת נהר החדקל, כאשר בגדתו השנייה נמצאת נינוה העתיקה. בנימין מטודלה ביקר בעיר בשנת 1165 ודיווח על שבעת אלפים תושבים יהודים שהיו במצב טוב. בראש קהילת היהודים עמד רבי זכאי שיוחס לשושלת בית דוד. בשנת 1289 ישב במוסול ראש הגולה אשר חתם על כתב תמיכה ברמב"ם. בשנת 1848 היו במוסול 450 יהודים ובשנת 1903 דווח על 1100 יהודים מתוך 45,000 תושבי העיר. מסורת יהודית טוענת שבעיר קבורים הנביאים עובדיה, יונה ונחום. במחוז בסביבות מוסול היו בשנת 1903 עוד כשלושת אלפים יהודים, בהם תושבי הכפר "בר תנורא" אשר כל תושביו יהודים.
את העלייה ההמונית של קהילת מוסול ליוותה פעילות מחתרתית. עלייתה של הקהילה התרחשה במסגרת מבצע "עזרא ונחמיה" בשנת 1951. רובם של הקהילה היהודית עזבה רכוש רב מאחור. חלק עלו ארצה עוד קודם המבצע בדרכים שונות.
כעת, מספר היהודים במדינה, על פי אומדן הסוכנות היהודית, הוא כשמונה נפשות.
בשנת 2020 יצא לאור ספרו של עלי שית מחמוד אלחיאני היהודים במוסול ("אליהוד פי אלמוצל", הוצאת דאר אלראפדי, ביירות). הספר הוא מחקר על הקהילה היהודית במוסול בין השנים 1952-1921.
מוצול
לשכת עורכי הדין
ימת לוצרן
סופה (רכב)
קולט
קולט חברה לייצור (אנגלית: Colt Manufacturing Company) היא חברה לייצור אקדחים ונשק חם שנוסדה בארצות הברית ב-1847. החברה הגישה בקשה להליך פירוק באמצע יוני 2015 אך ב-2016 החלה בתהליך הבראה וכיום היא בבעלות חברת צ'סקה זברויובקה הצ'כית.
בין מוצריה הידועים נמנים אקדחים תופיים כגון הקולט פיסמייקר, אקדח קולט M1911 ורובי CAR15 וקולט קומנדו. החברה שימשה גם כקבלנית משנה לייצור רובי M16 ורובי M4 קרבין עבור הכוחות המזוינים של ארצות הברית וצבאות אחרים.
היסטוריה.
החברה הוקמה בהרטפורד, קונטיקט, ארצות הברית על ידי סמואל קולט, במטרה לייצר אקדחי תופי, שהיו פטנט שהמציא קולט במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. קולט ייצר גם רובים, אך הוציא אותם משימוש עקב הקושי שבייצורם והצריכה המשמעותית יותר של אקדחי התופי, בין היתר על ידי צבא ארצות הברית.
אקדחיו של קולט לקחו חלק בכל מלחמה אמריקנית משנת 1946 ועד היום. עם התפתחות החברה החל קולט לשוב ולייצר רובים, שאף הם הוכנסו לצבא האמריקני ונעשה בהם שימוש נרחב.
ב-2021 נרכשה על ידי חברת צ'סקה זברויובקה (CZ) הצ'כית.
אל-אהראם
אלְ־אַהְרַאם (בערבית: الأهرام, "הפירמידות") הוא עיתון יומי מצרי בשפה הערבית, אשר נוסד ב-27 בדצמבר 1875.
"אל-אהראם" מייצג את הקו הרשמי של ממשלת מצרים, והוא זוכה לתפוצה רבה במצרים ומחוצה לה. העיתון יוצא לאור גם בגרסה שבועית אנגלית (Al-Ahram Weekly, מאז 1991), ובגרסה שבועית צרפתית (Al-Ahram Hebdo). העורך הראשי הוא אוסאמה סראיא (أسامة سرايا). ראש ההוצאה לאור הוא סלאח אל-ע'מרי (صلاح الغمري).
"אל-אהראם" נוסד בעיר המצרית אלכסנדריה בידי שני אחים סורים, בשארה וסלים תקלא (بشارة وسليم تقلا). הוא החל לצאת לאור במהלך שנת 1876 כשבועון שכל גיליון שלו כלל ארבעה עמודים בלבד. הוא הופץ במצרים ובסוריה, ובתוך חודשיים בלבד, החליטו האחים תקלא להוציא אותו לאור כיומון. בכך, הפך העיתון ליומון המצרי הראשון. ב-1899 עברה מערכת העיתון מאלכסנדריה לקהיר.
בין האישים הבולטים המזוהים עם העיתון במאה ה-20, אפשר למנות את מוחמד חסנין הייכל ששימש כעורך הראשי במשך עשרות שנים, היה מקורב לנשיאים גמאל עבד אל נאצר ואנואר סאדאת, ונחשב לעיתונאי בעל השפעה רבה בצמרת השלטון המצרית.
אד סליבן
א.מ. פורסטר
אֶדְוַארְד מוֹרְגָן פוֹרְסְטֶר (באנגלית: Edward Morgan Forster; 1 בינואר 1879 – 7 ביוני 1970) היה סופר ומסאי אנגלי. הוא נודע בעיקר ברומנים שלו, שרבים מהם הוסרטו. פורסטר ידוע גם ב"אני מאמין" שלו לחיים, שאפשר לתמצת אותו במוטו לספרו משנת 1910, "אחוזת הווארד" (Howards End), "רק קשרו" ("Only connect"). פורסטר היה הומוסקסואל, אך לא פרסם זאת בציבור במהלך חייו. הוא עסק בנושא בהרחבה בספרו "מוריס", שהתפרסם אחרי מותו, שישים שנים לאחר כתיבתו. הוא היה מועמד לפרס נובל לספרות בשש עשרה הזדמנויות שונות.
ביוגרפיה.
פורסטר נולד בלונדון לאב אדריכל. הוא למד בקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג' בין 1897 ל-1901 והתקבל כחבר בחבורת הדיונים "נושאי הבשורה", ששמם הרשמי היה "אגודת השיח של קיימברידג'". במרכזו של החוג עמדה דמותו של הפילוסוף ג'ורג' אי. מור, שהשקפותיו ההומאניות-ליברליות השפיעו רבות על חברי הקבוצה. רבים מן החברים ייסדו בהמשך את מה שנודע כ"חוג בלומסברי", שפורסטר היה חבר בשוליו בעשור השני והשלישי של המאה ה-20. תיאור מפורסם של קיימברידג' בתקופת פורסטר וחבריו "נושאי הבשורה" מופיע בראשית הספר "המסע הארוך ביותר".
אחרי שעזב את האוניברסיטה סייר באירופה עם אמו והמשיך לחיות עמה בסארי עד מותה בשנת 1945. הרומנים המוקדמים שלו, המתרחשים באנגליה ובאיטליה, זכו לשבחי המבקרים אך מכירותיהם לא היו גדולות. "אחוזת הווארד" (Howards End) משנת 1910 פרסם את שמו ברבים.
הוא יצא למסעות במצרים, בגרמניה ובהודו עם הקלאסיקן גולדסוורת'י לואוס דיקינסון בשנת 1914. בתקופת מלחמת העולם הראשונה, כאשר עבד בשביל הצלב האדום במצרים בחורף 1916–1917, פגש כרטיסן בחשמלית בשם מוחמד אל-עדל, צעיר בן שבע-עשרה שפורסטר התאהב בו ואשר היה לאחד ממקורות ההשראה העיקריים לעבודתו הספרותית. מוחמד מת משחפת באלכסנדריה באביב 1922. אחרי האבדה הזו, היה חשוב לפורסטר לקיים את זכר הצעיר בחיים, והוא ניסה לעשות זאת במכתב באורך ספר, השמור בקינג'ס קולג', קיימברידג'. המכתב נפתח בציטטה "ליל מנוחה, נערי, כי דבר אינו נצחי; ודאי לא הברית בינינו" ומסתיים בהכרה, שהמשימה להחיות את אהבתם היא בלתי אפשרית.
הוא שהה שוב בהודו בראשית שנות ה-20, כמזכירו הפרטי של המהרג'ה של דיואס. "גבעת השטן" הוא תיאורו התיעודי למסע זה. אחרי ששב מהודו השלים את "מסע להודו" (A Passage to India) משנת 1924, שהיה למפורסם בספריו, המתורגם ביותר והאחרון לכתיבה.
פורסטר כמעט לא כתב עוד סיפורת מלבד סיפורים קצרים, שנועדו רק לו עצמו ולחוג ידידים מצומצם. השערות שונות הילכו בנוגע להחלטתו זו להפסיק לכתוב רומנים בגיל 45.
בשנות ה-30 וה-40 היה פורסטר לשדרן רדיו מצליח ב-BBC. הוא היה גם לאיש ציבור בקשריו עם האגודה ההומניסטית הבריטית.
פורסטר קיים קשר אישי מאושר מראשית שנות ה-30' עם בוב בקינגהאם, שוטר במשטרת העיר לונדון. הוא פיתח ידידות עם אשתו של בוב, מאי, וכלל את הזוג בחוג ידידיו, שעמו נמנו גם הסופר והעורך של "המאזין" אקרלי, הפסיכולוג ספרוט, ולמשך זמן מה, גם המלחין בנג'מין בריטן, שפורסטר כתב את הליברטו לאופרה ההומוארוטית שלו, בילי באד, על פי נובלה מאת הרמן מלוויל. בין אנשי העט שפורסטר התרועע עמם היו המשורר זיגפריד ששון והסופר תושב בלפסט, פורסט רייד.
הוא אף נחשב ל"חבר-נספח" בקבוצת בלומסברי הנודעת: חבורת ידידים אינטלקטואלים שהשפיעה רבות על אנגליה שלפני ואחרי מלחמת העולם הראשונה.
פורסטר היה זה שגילה לעולם את שירתו של המשורר היווני קונסטנדינוס קוואפיס, שאותו הכיר בתקופה בה חי באלכסנדריה.
אחרי מות אמו קיבל פורסטר חברות כבוד בקינגס קולג' שבקיימברידג' וחי שם רוב הזמן בבטלה יחסית. הוא מת בקובנטרי בביתם של הזוג בקינגהאם.
ספריו.
פורסטר פרסם חמישה רומנים בימי חייו ועוד אחד, "מוריס", הופיע זמן קצר אחרי מותו, אם כי נכתב קרוב לששים שנה קודם. ספר שביעי, "קיץ ארקטי", לא סיים מעולם.
ספרו הראשון, "במקום שמלאכים יראים לדרוך" (1905), מספר את סיפורה של ליליה, אלמנה אנגלייה צעירה שמתאהבת באיטלקי, ושל מאמצי משפחתה הבורגנית להשיבה הביתה ממונריאנו (המבוססת על סן ג'מיניאנו). בשליחותו של פיליפ הריטון להחזיר אותה מאיטליה יש משהו מן המשותף עם זו של למברט סטרת'ר ב"השגרירים" של הנרי ג'יימס, יצירה שפורסטר דן בה באירוניה ובגישה שלילית משהו בספרו "היבטי הרומן" (1927). "במקום שמלאכים יראים לדרוך" עובד לסרט על ידי צ'ארלס סטארידג' בשנת 1991.
הספר הבא של פורסטר שיצא לאור היה "המסע הארוך ביותר" (1907), המתאר את דרכו של סופר מתלבט ומנהל בית ספר בין גבעות וילטשייר, בסגנון המזכיר את אלה של תומאס הארדי וד. ה. לורנס.