עגונות מלחמת העולם השנייה או עגונות השואה היו נשים יהודיות, בדרך כלל ניצולות השואה, שהיו נשואות לפני מלחמת העולם השנייה לגברים שעקבותיהם אבדו במהלך המלחמה והשמדת יהדות אירופה ולא נותר תיעוד מספק על מותם. נשים אלו שבחרו לשמור על כללי ההלכה, נאלצו להתמודד עם בעיית העגינות. פוסקי הלכה רבים נחלצו לעסוק בהיתרי עגונה פרטיים וכלליים, והתפתחה ספרות רבנית ענפה בנושא זה.
לפי ההערכות הותרו לבסוף עגונות המלחמה ברובן המכריע.
מורכבות שאלת עגונות המלחמה.
בניגוד למקרי עגינות פרטיים בהם נסוב הדיון בתשובות ההלכתיות העוסקות בהיתר העגונה בפרטי המקרה נשוא השאלה, במקרי עגינות רחבי היקף, כמו לאחר פרעות ת"ח ת"ט ולאחר כמה ממלחמות ישראל, עסקו פוסקי ההלכה בהיתרי עגונה כלליים שטיפלו באופן כללי בסוגיות ההלכתיות שנגעו לרוב ככל מקרי ההיעדרות, ושימשו כטיוטת היתר עבור כל המקרים הפרטיים בהתאמות מתבקשות למקרים ספציפיים. מורכבות המלחמה והבדלי תנאים במקומות היעדרות הבעלים, כמו גם ההיקף הלא-נתפס והיחידאי בהיסטוריה של גברים יהודים שנעדרו בנסיבות לא מתועדות, הובילו להיווצרות בעיה בהיקף רחב, וגם אופי השאלות ההלכתיות שעמדו לבירור השתנה בין מדינות שטחי הכיבוש הנאצי ובין תאריך ההיעדרות. בנוסף, היו יהודים שנמלטו לשטחי הכיבוש הסובייטי בפולין בראשית המלחמה, חלקם הוגלה בהמשך לסיביר ולגבי חלקם לא היה ידוע כלל מה עלה בגורלם מאז בריחתם מזרחה; ידוע היה שהיהודים בשטחי הכיבוש הסובייטי, אף שלא נהנו מתנאים נוחים, לא עמדו בסכנת השמדה יזומה, אך היהודים שנותרו בשטח הכיבוש הגרמני, יחד עם אלו שנותרו בשטחים שנפלו בידי הגרמנים במבצע ברברוסה או בהמשך הלחימה בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, יועדו להשמדה.
את סוגי מצבי העגינות שנוצרו תיאר הרב אברהם ישעיהו קרליץ (ה"חזון איש"), מפוסקי ההלכה הבולטים במאה ה-20, במעין סקיצה להיתר עגונות כללי לעגונות השואה, שנכללה בספרו חזון איש. כדי לנטרל את הממד האקטואלי מהדיון ההלכתי, המיר הרב את שמות המדינות במדינות מן המרחב "התלמודי", המזרח תיכוני; כך משמשת פרס בתיאור דלהלן ככינוי לפולין, בבל היא ברית המועצות ומדי היא גרמניה הנאצית:
בשל העובדה שרבים מניצולי השואה נמנו על בני יהדות אשכנז במנהגיהם, נוצרה גם תופעה של "עגינות גברים", שנשותיהם אבדו ולא יכלו להינשא בשנית בשל חרם דרבנו גרשום האוסר לגבר לישא שתי נשים. גם יהודים ספרדים שנשותיהם נעדרו במהלך המלחמה היו זקוקים לפתרון, שכן רבים נהגו להישבע לנשותיהם תחת החופה שלא יישאו אשה נוספת.
הטיפול בהיתר העגונות.
הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, שהיה הרב הראשי לישראל, הנהיג שכל הגברים היהודים הנשואים מבני היישוב שהתגייסו לצבא הבריטי, יפקידו גיטין לנשותיהם בידי הרבנות, על מנת שיעשה בהם שימוש אם ייעגנו. המקרה הידוע ביותר של מימוש גיטין אלו היה לצורך התרת נשות חללי פלוגת ההובלה 462.
תוך כדי התנהלות המלחמה, הוקם בירושלים "המרכז לענייני עגונות המלחמה" שאת פעילותו ריכז הרב שלמה דוד כהנא מרבני ורשה שעלה לירושלים ושימש בסוף ימיו כרבה של העיר העתיקה. המרכז פנה לרבנים בארץ ובתפוצות בשני תחומים: 1. ניסוח עקרונות ההיתרים העתידיים, והנושאים הבעייתיים שאליהם יש להידרש במסגרת היתרי עגונות המלחמה ובמסגרת תחקור עדים מן הניצולים. 2. הפעלת קשריהם עם המוסדות המקומיים כדי לאסוף בצורה מסודרת מפי הפליטים עדויות שתוכלנה לסייע בעתיד בפתרון והתרת עגונות שיבואו לבקש היתר בעתיד. בשל פעילותו זו זכה הרב כהנא לכינוי "אבי העגונות". לאחר המלחמה פורסמו סטטיסטיקות שלפיהן אחוז הניצולות גבוה בכ-30 אחוזים מן הניצולים הגברים, נתון שיכול להצביע על היקף הבעיה. בתל אביב הקימו הרבנים הראשיים איסר יהודה אונטרמן ויעקב משה טולידאנו בית דין מיוחד לעגונות לזירוז הטיפול בהיתרי עגונות המלחמה.
בגטו דז'ורין הקימו הרבנים ברוך הגר מסירט, ישראל הרניק מווייקוב ודוד שנעבלאג, בית דין להתרת עגונות שהתכנס מדי שבוע והתיר עגונות רבות שבעליהן נרצחו או מתו בתאונות שונות במהלך עבודות הכפייה. לאחר עזיבת ראש בית הדין הרב הגר, החליפו אותו הרב אברהם משה באב"ד, והרב חיים מרדכי רוזנבוים האדמו"ר מנדבורנה. הרב מרדכי בריסק שנספה בעצמו בשואה, הספיק עוד במהלך המלחמה לעסוק בהתרת עגונות של יהודים רבים מפלוגות העבודה שלא שבו לביתם, היתרים אלו פורסמו ב'שו"ת מהר"ם בריסק' שיצא לאור כבר בזמן המלחמה, טרם בוא שואת יהודי הונגריה.
לאחר המלחמה עמד הרב צבי הירש מייזליש, מחבר ספר השו"ת "מקדשי השם", שהתמנה לרב מחנות העקורים בשטח הכיבוש הבריטי ועסק רבות בשיקום הפיזי והרוחני של הניצולים, בראש בית דין מיוחד שלפניו נידונו מאות מקרי עגינות ונגבו אלפי עדויות. הוא עמד בקשרי מכתבים עם רבנים מהעולם והסתייע בין היתר בניסיונו וחוויותיו האישיות כדי לקבוע את הגדרים ההלכתיים של מחנות הריכוז וההשמדה בנוגע להלכות אלו. אחד הפתרונות שהציע היה לתקן "היתר מאה רבנים" כללי לכל הניצולים, אולם בסופו של דבר היוזמה לא יצאה לפועל. חלק מפסיקותיו בנושא זה הובאו בקונטרס "תקנות עגונות" שהודפס בברגן-בלזן בשנת תש"ו. גם הרב חיים מרדכי רולר שנודע כמומחה להיתר עגונות בין מלחמות העולם ופמפלט שכתב בשם "קונטרס באר חיים מרדכי: תשובה אחת להיתר עגינות" שימש כבסיס לחלק מהיתרי העגונות לאחר השואה, הספיק לעסוק בעצמו בשנה שלאחר המלחמה בהיתרי עגונות עד לפטירתו בסוף 1946. הוא עסק גם בשאלת העגונים הגברים והקים לשם כך בית דין מיוחד בבודפשט לאחר המלחמה תחת "הלשכה המרכזית של הקהילות האורתודוקסיות בהונגריה". בכהנו כנשיא "ועד הרבנים" שהוקם לעניין זה בארד, העמיד את הבסיס ל"היתר מאה רבנים" לגברים אלו והדגיש בפסק דינו שניתן להתיר בתנאי שישנה עדות של עדים כשרים שהאישה נשלחה בסלקציה באושוויץ לצד שמאל להמתה בתאי הגזים, ובתנאי "שיקבלו הבעל והאישה (שעומד לישא עכשיו) בחרם, בנדר ובשבועה ויתחייבו בעל פה ובכתב" שאם האישה בכל זאת נותרה בחיים ותחזור, יהיה אסור לבעל לחיות עם אחת מהן עד שייתן גט למי מהן שיחפוץ. הרב נפתלי יעקב הכהן הקים בית דין במהאיפלאלווא, הונגריה, שעסק בהיתר עגונות השואה באזור זה. בית הדין פעל עד עלותו של הרב הכהן בשנת תש"ח לישראל. הרב ברוך לייזרובסקי ורבנים נוספים הקימו במינכן את "אגודת הרבנים באשכנז", האגודה טיפלה בשאלות עגינות ושאלות נוספות בחיי היהדות של העקורים. בארץ ישראל עסק הרב הרצוג רבות גם לאחר המלחמה בהיתר העגונות, ואף הוא עסק בהיתר העגונים הגברים.
עגונות השואה
יעקב יעבץ
צ'ארלס שומר
בוריל, קיסר בולגריה
בוריל (בבולגרית: Борѝл, ביוונית: Boρίλλας, סוף המאה ה-12 - תחילת המאה ה-13, אחרי 1218 טרנובו) היה קיסר (צאר) בולגריה בשנים 1218-1207. ייתכן מאוד כי השתייך לשושלת אסן ושהיה בנה של אחות הצאר קאלויאן, אך כדי לחזק את זכותו למעמד הקיסרות התחתן עם אלמנתו. בימיו איבדה בולגריה אזורים בדרומה ובמערבה לטובת מעצמות שכנות והשלטון המרכזי נחלש בעקבות מגמת הבדלנות של חלק מהבוליארים הגדולים.
ביוגרפיה.
עלייתו לכס המלכות.
בוריל אסן עלה לשלטון בעקבות רצח הצאר קאלויאן בסלוניקי לערך ב-8 באוקטובר 1207. ההיסטוריון ואסיל זלטרסקי, שנודע בספריו על ההיסטוריה של בולגריה בימי הביניים, שיער כי בוריל היה מעורב בקנוניה שהביאה לרציחת דודו הקיסר. גם מחברים אחרים סברו שקאלויאן נרצח על ידי בני האצולה הקומאנית שהשתתפו במצור על סלוניקי ושעשו קנוניה עם בוריל. דעתו של זלטארסקי התקבלה למשך שנים רבות, בגלל המוניטין שלו, אך בימינו ישנם חוקרים בולגרים (א. בוז'ילוב, פ. פבלוב) הסבורים שלהשערה זו אין הוכחות במקורות ההיסטוריים.
בוריל תפס את השלטון בעקבות מאבק נגד בני שושלת אסן האחרים שטענו כחוק לכתר האימפריה, הדספוט אלקסי סלאב וסטרז. בהמשך הוא נשא לאשה את אלמנתו של קאלויאן, נסיכה קומנית המזוהה לפעמים כ"אנה- אניסיה".
אלקסי סלאב, ככל הנראה בן דוד של בוריל, ואחיין של קאלויאן המנוח, לא הכיר בסמכות בוריל, השתלט על אזור בחבל פירין ובהרי רודופי ואחרי שנת 1211 קבע את מושבו בצפינה, והחל משנת 1215 במלניק. הטוען האחר לכתר, סטרז, גם כן, אחיין של קאוליאן נמלט לראשקה השכנה, בחצר של הז'ופאן הגדול שטפאן נמאניץ' ומשם, בתמיכה סרבית כבש חלק גדול ממקדוניה וקבע את מושבו במבצר פרוסק. הנסיך איוואן, לימים הצאר איוואן אסן השני ברח אל הקומנים, ואחר כך לאחת הנסיכויות הרוסיות, ככל הנראה, לנסיכות גאליץ'-וולין.
המלחמה בצלבנים.
החלשת הממלכה הבולגרית נוצלה על ידי הקיסר הלטיני מקונסטנטינופול, הנריק הראשון מפלנדרה שפלש לבולגריה עם צבאו המתוגבר בלוחמים חדשים - אבירים מפלנדריה ומנורמנדיה. ב-1208 נכנס גם בוריל לתראקיה בראש צבא ולאכי-בולגרי-קומני והנחיל לצלבנים מכת פתע. בקרב ברוי (Beroe - בימינו סטארה זאגורה) הוא הצליח על ידי כך באופן זמני לעצור את התקדמות הצבא הלטיני צפונה. אולם ב-31 ביולי-1 באוגוסט 1208 הוא נחל בפיליפופול תבוסה ניצחת מידי כוחות הצלבנים הלטינים, אף-על-פי שכוחותיו, יש אומרים, מנו כ-33,000 חיילים. בתחילת שנת 2009 סיכל הקיסר הנריק עוד ניסיון של בוריל להרחיב את שליטתו לתרקיה על ידי הענקת חסות לעיר סרס שמנהיגיה נטו לקבל את ההגמוניה הבולגרית במקום זו הלטינית.
הדספוט אלקסיי סלאב שנשא לאשה בת בלתי חוקית של הקיסר הנריק, הכיר בחסות האימפריה הלטינית וקיבל בתמורה אחוזות מבין האדמות שנכבשו על ידי הקיסר הנריק.