קשר עם מכללת ברקלי למוזיקה.
לבית הספר יש הסכם עם מכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון (Berklee College of Music) שתלמיד ברימון יוכל, בכפוף להמלצת מוריו, להמשיך לימודים לתואר בברקלי, תוך הכרה בנקודות זכות שצבר ב"רימון".
ריצ'ל קרסון
רייצ'ל קארסון
פחד ותיעוב בלאס וגאס
פחד ותיעוב בלאס וגאס (באנגלית: Fear and Loathing in Las Vegas: A Savage Journey to the Heart of the American Dream) הוא ספרו הרביעי והמפורסם ביותר של הסופר האמריקאי האנטר ס. תומפסון. הספר פורסם לראשונה בחלקים במגזין רולינג סטון בשנת 1971 ונכרך לספר באותה שנה. הסיפור נכתב בסגנון שהמצאתו מיוחסת לתומפסון - עיתונות גונזו. הספר תורגם לעברית על ידי אורי לוטן.
מה שהחל ככתבת ספורט בת 300 מילים הפך לאחד ממאפייניה הבולטים של תרבות הסמים שרווחה בארצות הברית בשנים בהן נכתב. "פחד ותיעוב בלאס וגאס" מבוסס על חוויותיו האמיתיות של תומפסון. בספר - העיתונאי ראול דיוק (בן-דמותו של תומפסון) נשלח מטעם מעסיקו ללאס וגאס לסקר מרוץ אופנועי שטח וכנס של אנשי חוק בנושא סמים. הספר מספר את קורותיהם של דיוק וידידו עורך הדין ד"ר גונזו בלאס וגאס תוך תאורים כמעט-מופרכים של נטילת כמויות סמים עצומות - החל בקנאביס, קוקאין, LSD, מסקלין, אתר וכלה בסמים כמו "אדרנוכרום".
סגנון הכתיבה יוצא הדופן ואופיו האקסצנטרי של תומפסון נותנים הצצה אל תוך ראשו של צרכן סמים פסיכדליים, במקום ובזמן בהיסטוריה בו סמים אלה היו נפוצים ביותר, אם כי תומפסון רומז שבלי ההתנסות עצמה לעולם לא יוכל אדם להבין זאת באמת. הוא מפנה לעג וביקורת כלפי המשטרה שחוסר יכולתה להילחם בתופעת הסמים נובעת בראש ובראשונה מבורות ואטימות, מבקר את יוזמיה של המלחמה המיותרת בווייטנאם ואת הממשל האמריקאי כולו, מעלה תהיות על האזרח האמריקני הממוצע שהולך בתלם ולא שואל את עצמו מדוע, ולא חוסך את ביקורתו גם מעמיתיו העיתונאים. הסיפור מהווה משל לחברה האמריקאית בתחילת שנות השבעים - תקופה בה התפוגגה המהפכה לה ייחלו ילדי הפרחים - ונותן פרשנות גרוטסקית למושג "החלום האמריקאי". הספר מלווה לכל אורכו בציוריו הפסיכדליים של ראלף סטידמן, ציורים שהפכו אף הם לפולחן בדומה לספר ולסרט.
הסרט.
בשנת 1998 זכה תומפסון לתהילה מחודשת בעקבות סרט קולנוע שנעשה על פי הספר. הסרט בוים על ידי טרי גיליאם ומככבים בו ג'וני דפ בתפקיד ראול דיוק ובניסיו דל טורו בתפקיד ד"ר גונזו. הסרט זכה בפופולריות רבה ובמועמדות לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן. בעקבות הסרט נחשף דור חדש של מעריצים לאישיותו וכתיבתו של תומפסון.
וולטר שירה הבן
וולטר מרטי "וואלי" שירה (באנגלית: Walter Marty Schirra; 12 במרץ 1923 - 3 במאי 2007), היה אסטרונאוט בתוכנית מרקורי, תוכנית ג'מיני ותוכנית אפולו.
השכלה.
נולד בהאקנסק, ניו ג'רזי. אביו היה גם כן טייס, במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1941 סיים לימודים במכללה להנדסה של ניוארק. ב-1945 סיים לימודים לתואר בוגר במדעים מאקדמיית הצי. בשנת 1957 סיים את בית הספר לקציני בטיחות. שנה מאוחר יותר סיים את בית הספר לטייסי ניסוי של הצי.
שירות צבאי.
לאחר תום לימודיו באקדמיית הצי, הוצב כסג"ם בסיירת המערכה אלסקה. השייטת יצאה ליפן, אך המלחמה הסתיימה לפני שהגיעו. ב־1946 הוצב בצי השביעי באוקיינוס השקט. סיים את בית הספר לטיס של הצי ב-1947. בין השנים 1948–1959 היה טייס בצי האמריקאי. ההצבה הראשונה שלו הייתה בטייסת הקרב ה־71. בין תפקידיו היו טייס על נושאת מטוסים וקצין מבצעים. השתתף כטייס במלחמת קוריאה. במלחמה זו טס 90 משימות קרביות בטייסת ההפצצה ה־154, והפיל שני מטוסי מיג. לאחר המלחמה לקח חלק בפיתוח טיל האוויר-אוויר סיידווינדר בתחנת ניסויי התחמושת של הצי, ואז הדריך טייסות מבצעיות בשימוש בטיל.
שירות בנאס"א.
הצטרף לנאס"א ב־9 באפריל 1959. ב־3 באוקטובר 1962 הטיס את מרקורי 8 (כונתה גם "סיגמה 7"), טיסה שנמשכה 9 שעות.
היה טייס גיבוי של ג'מיני 3. בין ה־15 ל־16 בדצמבר 1965 היה מפקד הג'מיני 6, החללית הראשונה שחברה לחללית אחרת בחלל, הג'מיני 7.
ב־11 באוקטובר 1968 שוגר כמפקד אפולו 7.
שירה הוא האסטרונאוט היחיד שטס בשלוש תוכניות החלל - מרקורי, ג'מיני ואפולו.
לאחר נאס"א.
שירה פרש משירות בנאס"א ובצי ב-1970 בדרגת קפטן (אלוף-משנה), ומאז כיהן בהנהלת מספר חברות פרטיות בתחום המימון, איכות הסביבה ואחרים. בשנת 1979 הקים חברת ייעוץ פרטית, בשם "שירה אנטרפרייזס".
בשנים 1969 - 1976 היה נאמן של המכון הטכנולוגי של דטרויט. בין 1977 ל־1982 היה יועץ לאוניברסיטת המדינה של קולורדו. בין 1983 ל־1987 היה נאמן של המכללה הלאומית בדקוטה הדרומית.
בשנת 2005 פורסם הספר The Real Space Cowboys ששירה היה שותף לכתיבתו.
שירה נפטר במאי 2007 ממחלת הסרטן.
אותות ועיטורים.
קיבל מספר מדליות מנאס"א ומהצי.
סאביון
הבריחה מסוביבור
הבריחה מסוביבור (באנגלית: Escape from Sobibor) הוא סרט טלוויזיה בריטי על סיפור המרד במחנה ההשמדה סוביבור שבוים על ידי ג'ק גולד ויצא לאקרנים בשנת 1987. תסריט הסרט נכתב על ידי ניצול מחנה סוביבור, תומאס בלאט, והתבסס על ספרו של ריצ'רד ראשקה (Rashke) שהתפרסם תחת אותו השם כמה שנים קודם לכן. הסרט, שצולם בשטחה של יוגוסלביה, זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית סרט הטלוויזיה הטוב ביותר.
עלילה.
עלילת הסרט מתרחשת כולה בתקופת השואה בשטח מחנה ההשמדה סוביבור. עלילת הסרט מתרחשת בין החודשים מאי 1942 לאוקטובר 1943, שבהם פעלה מכונת ההשמדה במחנה, אם כי לא תמיד סדר האירועים בסרט תואם הסדר הכרונולוגי של אירועים כפי שאירעו במציאות.
העלילה מתמקדת בסיפורם של מספר עובדי כפייה יהודים במחנה, שהוצאו מן המשלוחים המיועדים להשמדה, על מנת לעבוד בעבודות כפייה עבור הנאצים. תוך זמן קצר הם מתוודעים למציאות הזוועתית של מחנה ההשמדה בו הם נמצאים, ולכך שחיי העבדות שלהם במחנה הם זמניים עד למוות הצפוי.
בקרב מאות היהודים הכלואים במחנה נעשים מדי פעם ניסיונות בריחה של בודדים וקבוצות קטנות, אולם מרבית ניסיונות אלו אינם מצליחים ומסתיימים בתפיסתם והריגתם של הבורחים וכן להוצאתם להורג של אסירים יהודים נוספים. אחד האסירים היהודים הבולטים במחנה, ליאון פלדהנדלר, (שדמותו מגולמת על ידי השחקן היהודי-אמריקאי אלן ארקין) מנסה לגבש תוכנית בריחה עם קבוצת אסירים קטנה, אולם עד מהרה חברי הקבוצה מגיעים למסקנה שגם אם יצליחו לברוח ולהינצל, יעלה הדבר בחייהם של האסירים האחרים הכלואים במחנה. הם משנים את תוכניתם ומנסים לחשוב על דרך לארגון בריחה כללית של כל האסירים במחנה, אולם הדבר לא עולה בידם.
העלילה מתפתחת בעקבות הגעתם של קבוצת שבויי מלחמה סובייטים ממוצא יהודי. ליאון פלדהנדלר, יהודי פולני חסר ניסיון צבאי, יוצר קשר עם סגן סאשה פצ'רסקי (שדמותו מגולמת על ידי רוטגר האוור ההולנדי) ומבקש את סיועו לטובת רעיון הבריחה לכלל האסירים. למרות החשדנות ההדדית והשוני העדתי והמנטלי ביניהם, הם מצליחים להתיידד, ובאמצעות חשיבה מקורית ועבודת צוות משותפת, הם מתכננים את הריגתם של כל 16 אנשי האס אס הגרמנים (שאר שומרי המחנה היו חיילים אוקראינים) ויציאה מאורגנת של כל האסירים משער המחנה הראשי. מועד הבריחה נקבע לחג סוכות, 14 באוקטובר 1943, לשעה 4 אחה"צ, סמוך לשקיעה. הקביעה של תאריך זה נעוצה בכך שבאותם ימים יצא וגנר, מפקד המחנה, לחופשה בת שלושה ימים, דבר שהקל על ההתקוממות.
בהתחלה מצליחים קבוצת האסירים המעורבים בתכנון המרד לבודד ולהרוג את מרבית אנשי הפיקוד הנאצי הנמצאים במחנה, לנתק את המחנה מקווי חשמל וטלפון וכן לגנוב נשק מחדרי השומרים האוקראינים, אולם בהמשך חלים שיבושים וכמה מן המפקדים הנאצים ניצלים מההרג ומנסים להשתלט על הנעשה במחנה. תוכנית היציאה המאורגנת של האסירים דרך השער הראשי לא יוצאת לפועל, ומן המחנה מתפתחת בריחה מבוהלת של מרבית האסירים היהודים. במהלך הבריחה נהרגים עשרות רבות של אסירים מירי באש חיה עליהם, ומעלייה על המוקשים שהוטמנו סביב המחנה, אך גם חלק מהזקיפים האוקראינים נהרגים. לבסוף יותר מ-300 אסירים מצליחים להגיע ליער ומיעוטם זוכים אף להינצל ולשרוד את השואה.
סיפור מרד האסירים ובריחת מסוביבור מביא לסגירתו ופירוקו של מחנה ההשמדה בסוביבור וזוכה להיות מרד האסירים המוצלח והגדול ביותר בהיקפו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
מאז יציאתו של הסרט באפריל 1987, הוא זכה לצפיות רבות, ונחשב לאחד מסרטי השואה הטובים שנוצרו. הוקרן לראשונה בישראל בערוץ הראשון, מוצאי יום הזיכרון לשואה ולגבורה 1989.
ביקורת.
חוקרי פעילותו של מחנה סוביבור בתקופת השואה יכולים לשים לב, לאי דיוקים היסטוריים העולים בפני הצופים בסרט.
הדוגמה הבולטת ביותר היא הסצנה בה משה שמייזנר מגיע למחנה 3 ועד להרג ההמונים בתאי הגז, אירוע שכפי הנראה לא יכול היה להתרחש במציאות, שכן הנאצים דאגו להפרדה מוחלטת בין אסירי מחנה 3 לשאר האסירים והידיעות על המתרחש במחנה 3 הגיעו אליהם בדרכים אחרות.
בנוסף, צריף ההתפשטות ממנו הגיעו הקורבנות לעבר תאי הגז, היה במחנה 2 ולא במחנה 3 כפי שנראה בסצנה, גם וגנר לא היה מפקד המחנה כפי שמוצג, מפקד המחנה היה ריכלייטנר ווגנר היה סגנו
גם אירועים בעלי משמעות רבה חסרו מן הסרט, דוגמת משלוח אסירי מחנה ההשמדה בלז'ץ שהגיע לסוביבור ביוני 1943, שאנשיו התקוממו כנגד הנאצים ונורו למוות על הרציף. אירוע שזירז את אסירי סוביבור לחשוב על התקוממות.