כיסא שדרוש לתקופה קצרה או לשעות שימוש מעטות ביום יכול להיות כיסא שאינו מותאם בקפידה למשתמש. כיסא כזה ניתן לשאול מעמותות כגון יד שרה בלא להתעסק עם שום מומחה לכיסאות גלגלים. צרכנים של כיסא כזה יכולים להיות אנשים עם מגבלה זמנית (למשל אנשים ששברו שתי רגליים) אנשים שמבלים את רוב יומם במיטה, אנשים שעל פי רוב יכולים ללכת בכוחות עצמם וזקוקים לכיסא רק כשההליכה קשה או מכאיבה (למשל אנשים הלוקים בדלקת מפרקים) ואנשים שממתינים להרכבה של כיסא שמתאים להם יותר.
אנשים שלא יכולים ללכת אך יכולים לשבת בכוחות עצמם, לעבור מכיסא לכיסא בכוחות עצמם ולשנות תנוחות ישיבה בכוחות עצמם, יצטרכו כיסא שמותאם יותר אישית אך אינו עמוס באביזרים ומערכת ההושבה שלו אינה יקרה ומסובכת. הדבר נכון במיוחד אם לאנשים אלה יש שיווי משקל טוב וכושר גופני טוב. אם גם יש להם ניסיון שימוש בכיסאות גלגלים, הם יצטרכו התייעצות קצרה עם מהנדס אנוש (הנדסת אנוש), מהנדס הנעת כיסאות גלגלים, איש סדנת הרכבה וגורמים מממנים כדי לרכוש את הכיסא.
אנשים שתלותם בכיסא רבה יותר וניסיונם דל יותר יצטרכו התייעצויות ממושכות, אבחונים והדרכות מאנשי המקצוע המוזכרים למעלה וגם ממרפאים בעיסוק. עוד על אודות ספקי כיסאות גלגלים ניתן לקרוא בערך טכנולוגיה מסייעת.
ברדיטשב
שונר קנדי
שונר קנדי (שם מדעי: Lynx canadensis), הוא מין טורף בגודל בינוני מהסוג שונר שבמשפחת החתוליים. השונר הקנדי קרוב יחסית לשונר הצפוני ("Lynx lynx"), וישנם חוקרים המתייחסים לשניהם כבני אותו המין.
מאפיינים.
השונר הקנדי נפוץ ביערות הצפוניים של אמריקה הצפונית, וברחבי כמעט כל קנדה ואלסקה. בנוסף, הוא נפוץ גם במונטנה, איידהו ווושינגטון, ובמספרים קטנים בהרבה גם ביוטה, מינסוטה וניו אינגלנד. השונר הקנדי נחשב לאיום ומזיק בארצות הברית.
מראהו של השונר הקנדי דומה לזה של השונר הצפוני; הפרווה בצבע חום-כסוף ולעיתים מוכתמת בכתמים שחרחרים ואפורים. עם בוא הקיץ, צבע פרוותם משתנה לחום כהה יותר, וזאת כדי להסוות את עצמם ולצוד את טרפם ביתר קלות. הזכרים גדולים וחזקים יותר מן הנקבות. זנבו של השונר הקנדי קצר מאוד ושחור וציציות שיער יוצאות מאוזניו. מתחת לסנטרו מעין זקן פרווה חום. רגליו של השונר הקנדי ארוכות ושריריות ומכוסות בפרווה עבה מאוד, דבר שעוזר לו לפלס את דרכו בשלג הקנדי.
למזונו, צד השונר הקנדי מכרסמים קטנים, כמו גם ארנבות וציפורים קטנות, אולם לפעמים הוא הורג בעלי חיים גדולים אף יותר כגון איילים. אסטרטגיית הציד שלהם מתבססת בעיקר על חוש שמיעה טוב המאפשר לשמוע באופן יוצא מן הכלל את הנטרף כמו גם חוש ראייה טוב שעוזר באיתור הטרף. בשל כפות רגליו הרכות מסוגל השונר הקנדי להתגנב בשקט ואז להכות בטרפו. באזורים מסוימים, ארנבת השלג היא טרפו היחיד של השונר הקנדי, ובכל מקרה היא לוקחת חלק עיקרי בתזונתו.
גודל אוכלוסיית השונר הקנדי עולה ויורדת במחזוריות של בסביבות 10 שנים, וזאת בעקבות מספר המכרסמים בכלל וארנבות השלג בפרט.
השונר הקנדי הוא בעל חיים יחידאי הפועל לבד, והוא שומר על טריטוריה גדולה יחסית עליה הוא מגן. בדרך כלל הוא פעיל בלילה, אז הוא יוצא לשחר לטרף. הנקבה ממליטה עם בוא האביב, ובשגר אחד נולדים בדרך כלל בסביבות חמישה גורים. מספר הגורים שישרדו תלוי בכמות המזון הזמינה שתוכל לצוד האם.
השונר הקנדי ניצוד לעיתים קרובות בשל פרוותו היפה והאיכותית, שבה משתמשים לתעשיית הביגוד וההלבשה. כמו כן, באזורים רבים בית הגידול שלו הולך ונעלם וזאת בעקבות כריתת עצים ובנייה על שטחים טבעיים.
Lynx canadensis
למלך אין בית
למלך אין בית הוא רומן מתח מאת הסופר וחוקר היהדות חגי דגן, שיצא לאור בשנת 2005.
עלילת הספר.
עלילת הספר דומה בסגנונה לז'אנר שאליו שייך הרומן "צופן דה וינצ'י". גיבור הספר הוא עילם קריגר, בן קיבוץ, מלח הארץ, סוכן של גוף מיוחד הפועל תחת המשרד לביטחון פנים, שמטרתו לחשוף פעילות חתרנית באקדמיה. במהלך עבודתו הוא מתוודע לקיומו של זרם חשאי ובלתי ידוע עד כה ביהדות, בשם הזרם השאולי.
אנשי הזרם השאולי טוענים כי הם צאצאיו וממשיכיו של שאול המלך, מקשר זוגי חשאי שהיה לו עם עטרה העמלקית. צאצאי הזרם השאולי חיים על פני השטח כיהודים לכל דבר, אולם למעשה הם צאצאי עמלק, המאמינים באמונות פגניות שונות, שלאורך ההיסטוריה נסתרו בחיק היהדות.
לפי הספר, צאצאי הזרם השאולי שמרו במהלך כל שנות חייו של העם היהודי על סוד מוצאם, והם נחושים לנקום את נקמתם בנציגי המונותאיזם הטהור - שהם בני העם היהודי, צאצאי דוד המלך. את נקמתם הם מקיימים במהלך הדורות, תוך שהם מזנבים אחר זרמי שוליים ביהדות. לפי הספר, בין נאמני הזרם השאולי היו, בין השאר, שבתי צבי, יעקב פרנק, ומשיחיים אחרים, שעודדו רבים מהעם היהודי לנהות אחריהם ובסופו של דבר להמיר את דתם.
למרות נסיונותיהם הבלתי נלאים, צאצאי הזרם השאולי אינם מצליחים במאמציהם להכרית מבפנים את זרע בית דוד.
במהלך הסיפור מתגלה מסמך שנשלח לרשויות הנאציות, שבו נציגי הזרם טוענים שהם כלל אינם צאצאי שבט יהודה כמו "היהודים" אלא צאצאי שבט בנימין, ולכן אין לראות בהם יהודים. הסופר מתבסס כאן על פרשה אמיתית, שבה ניסו הקראים להציל את עצמם מהשמדה, בתקופת השואה, על ידי שימוש בטיעונים דומים.
אחד מגורמי ההפתעה המרתקים, לקראת סוף הספר, הוא כאשר גיבור הספר, עילם, מגלה כי הוא עצמו צאצא של הזרם השאולי. עובדה זאת שופכת אור, בעיניו ובעיני הקורא, על אירועים וחוויות שונות ממהלך חייו.
אף על פי שעלילת הספר היא דמיונית, נעשה בו שימוש באירועים היסטוריים אמיתיים.
דמבו הפיל המעופף
דמבו הפיל המעופף (באנגלית: Dumbo) הוא סרט הנפשה שהופק על ידי חברת וולט דיסני ב-1941. זהו הסרט הרביעי באורך מלא שיצרה חברת וולט דיסני, והוא מבוסס על ספר הילדים מאת הרולד פרל והלן אברסון. כמו כן, מבוסס הסרט על סדרה קצרה הנקראת דמבו, ועל שמו של דמבו נקרא גם תמנון, תמנון דמבו. הסרט הופץ בדיבוב לעברית לראשונה בקלטות וידאו.
פסקול הסרט זכה בפרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר, כמו כן הסרט נכנס לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בשנת 2017. הסרט הביא השראה לעלילת הסרט הקצר "מעונן חלקית".
במרץ 2019 יצא לאקרנים עיבוד לייב אקשן מחודש בשם "דמבו", בבימוי טים ברטון ובכיכוב אווה גרין, קולין פארל, דני דה ויטו ומייקל קיטון.
עלילה.
תחילת הסרט.
לקרקס הנודד בפלורידה, ארצות הברית, מגיעה להקה גדולה של חסידות ועל מקורן חבילה עם צאצא לכל חיות הקרקס. לפילה מרת ג'מבו מגיע פיל חמוד ומתוק, אך בעל אוזניים ענקיות. כל שאר הפילות לועגות לו וקוראות לו "דמבו" (מאנגלית: dumb ,Dumbo=טיפש או אילם). לאחר שצופה צוחק על גודל אוזניו, אימו של דמבו מתפרעת כדי להגן על בנה ונלקחת על כך למעצר. דמבו נשאר לבדו, תינוק בלי אמא הנאלץ לשאת לעג מצד שאר הפילים.
טימותי העכבר.
את המחזה הזה רואה העכבר טימותי, הוא מרחם על דמבו, מפחיד את הפילות הרשעות ומתחבר עם דמבו. הוא מנסה לעודד את רוחו על ידי ניסיון למצוא תועלת בגודל אוזניו. הוא רוצה להפוך את דמבו לכוכב אך לא יודע של מה. בלילה, משכנע טימותי את מנהל הקרקס בשנתו להפוך את דמבו לכוכב המופע שלו - הוא יקפוץ על מקפצה וינחת היישר על הפירמידה שעשו הפילות, ולסיום הוא ינופף בדגל עליו רשום "D" עם החדק שלו. דמבו מתכונן להצגה וטימותי קושר את אוזניו, כדי שלא ידרוך עליהן וייפול, אך הקשר נפתח ובדרך למקפצה הוא מחליק על אוזניו והורס את הפירמידה שעשו הפילות, מה שגורם להרס של אוהל הקרקס עצמו. מנהל הקרקס נותן לדמבו את התפקיד הירוד והמשפיל ביותר שבקרקס - ליצן. חבורת הפילות ששומעות על כך מתביישות בו ועקב זאת נשבעות שהוא לא ייחשב עוד לפיל.
השתכרות.
בלילה, אחרי הופעתו הראשונה כליצן, שבה הושפל מאוד, דמבו מרגיש בודד וחסר אונים. טימותי מוביל אותו אל הכלא בו יושבת אמו כדי לשמח אותו ואכן הוא מתעודד מאוד, אך כאשר הוא שוב נאלץ להיפרד ממנה, מתחיל דמבו לבכות, ומרוב הבכי הוא מתחיל לשהק. כדי לעצור את השיהוקים, נותן לו טימותי לשתות מים, אך המים הללו מלאים במשקה משכר מבקבוק שנפל לתוכו על ידי חבורת הליצנים שהשתכרה קודם לכן עקב הצלחת המופע. דמבו משתכר וכשטימותי רוצה לבדוק מה יש במים האלו, הוא נופל לדלי ומשתכר גם הוא. בעודם שיכורים הם הוזים פילים ורודים.
העורבים.
אחרי הלילה בו היו שניהם שיכורים לגמרי, התעוררו טימותי ודמבו על עץ גבוה. העורבים שהיו על העץ מסלקים אותם משם. טימותי מגיע למסקנה שדמבו הגיע לצמרת העץ על ידי תעופה, בעזרת האוזניים הוא יכול לעוף. העורבים שומעים זאת ולועגים להם. בשביל טימותי זה היה השיא. הוא מספר לעורבים את סיפורו העצוב של דמבו והעורבים מתנצלים על התנהגותם ורוצים לפצות אותם בכך שיעזרו לדמבו ללמוד לעוף. הם מייעצים לטימותי להשתמש בפסיכולוגיה. טימותי נותן לדמבו נוצה שנתלשה מאחד העורבים ואמר לו שהנוצה קסומה ובעזרתה יוכל לעוף - והוא אכן מאמין שהנוצה קסומה ותגרום לו לעוף.
סוף הסרט.