מאחר שהאקלים הטבעי איננו אופטימלי, הגידול בישראל נעשה בחממות שבקיץ מכוסות ב"רשת-צל" כדי למנוע קרינת שמש ישירה ובחורף מכוסות בפלסטיק כדי להגן בפני קרה.
נכון ל-2011 גודלו בישראל כ-5,000 טון אננס, בשטח של כ-1,500 דונם. אזורי הגידול הם מהגליל המערבי בצפון ועד הנגב והערבה בדרום.
יתרת צריכת האננס בישראל מגיעה מיבוא שהותר בשנת 2006. בשנת 2011 יובאו לישראל 409 טון אננס. היבוא לישראל מגיע כולו מהרפובליקה הדומיניקנית היות שזו יצרנית האננס היחידה המוכנה (נכון ל-2015) לעמוד בתנאי התברואה הנדרשים ליבוא אננס לישראל. הסיבה לתנאי התברואה המחמירים היא כי כניסת מזיקים לישראל כתוצאה מייבוא לא מבוקר עלולה להוביל לפגיעה בגידולי האננס וגידולים נוספים כמו תמרים בישראל.
יבוא האננס נמצא לפיכך תחת ביקורת מחמירה של השירותים להגנת הצומח ולביקורת, ומדי פעם אף נעצר לחלוטין אם מתגלים מזיקים. התוצאה של המגבלות החמורות על יבוא האננס משתקפת מעת לעת במחירי הפרי.
באוגוסט 2018, פורסם כי משרד החקלאות בוחן את הרחבת היבוא עד שיתאפשר לרכוש אננס במחיר של כ-10 ש"ח ליחידה.
ביקוש והיצע
מוחמד נאג'יב
דורה גרשון
דורה גרשון (בגרמנית: Dora Gerson; 23 במרץ 1899 - 14 בפברואר 1943) זמרת קברט ושחקנית ראינוע גרמנייה-יהודיה. נספתה בשואה במחנה אושוויץ.
ביוגרפיה.
נולדה בברלין כ"דורותיאה גרשון" למשפחה יהודית שהיגרה מפולין. היא החלה בקריירה כזמרת ושחקנית בלהקת תיאטרון נודדת. בשנת 1922 פגשה בבעלה הראשון פייט הרלן, שהיה אף הוא שחקן. גרשון התגרשה מהרלן בשנת 1924. לימים יביים הרלן את הסרט האנטישמי "היהודי זיס", אשר שימש כחלק ממתקפת התעמולה הנאצית שהכשירה את הלבבות לרצח העם היהודי בשואה.
בשנת 1920 הופיעה גרשון בסרט האילם הפופולרי "בחורבות גן העדן" שהיה עיבוד לספרו של קרל מאי, ולאחר מכן בסרט נוסף על פי סיפור של מאי, "קרוואן המוות". שני הסרטים זכו לפופולריות רבה, ולצידה של גרשון שיחק השחקן ההונגרי הנודע בלה לוגוסי אשר היגר לאחר הצלחת הסרטים להוליווד וזכה שם להצלחה בסרטי אימה, בדמותו של הערפד דרקולה. כיום אבדו סרטים אלו. גרשון המשיכה בקריירה כזמרת קברט פופולרית במהלך שנות ה-20, והמשיכה להופיע בסרטים.
בשנת 1933 עלתה המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה. גרשון חשה בסכנה. הקריירה שלה במשחק ובשירה נפסקה, ונאסר עליה להמשיך ולהופיע. גרשון הקליטה עבור חברת תקליטים יהודית קטנה בשפת היידיש, ושיריה היו ללהיטים בקרב יהודי אירופה.
בשנת 1936 הצליחה גרשון לברוח עם קרוביה להולנד. בשנת 1940 נכבשה הולנד על ידי הנאצים. בשנת 1942 נתפסה גרשון כאשר ניסתה להימלט לשווייץ. גרשון ומשפחתה נשלחו למחנה המעבר ווסטרבורק, ומשם לאושוויץ, שם נספתה גרשון ב-14 בפברואר 1943.
פלדת אל-חלד
פְּלָדַת אַל-חֶלֶד או פלדה בלתי מחלידה (פלב"מ) מוגדרת בתורת המתכות כסגסוגת ברזל אשר מכילה כרום בכמות של לפחות 10.5% ממשקלה. שמה ניתן לה בשל העובדה שהסגסוגת עמידה בפני חלודה ושִתּוּך (קורוזיה) מסוגים אחרים הרבה יותר מפלדה רגילה שהיא סגסוגת ברזל-פחמן. המילה נִירוֹסְטָה (קיצור ואיחוי המילים "פלדה בלתי מחלידה" בגרמנית Nichtrostender Stahl), שהפכה בישראל למילה נרדפת לפלדת אל-חלד, היא סימן מסחר רשום של החברה הגרמנית טיסנקרופ נירוסטה מקבוצת טיסנקרופ.
תכונות.
העמידות של פלדת אל-חלד בפני שִתּוּך (קורוזיה) באה בזכות שכבת פסיבציה של תלת-תחמוצת הכרום (Cr2O3) אשר נוצרת כאשר הכרום נחשף לחמצן. שכבה זו אינה חדירה למים ולאוויר, ולכן מגנה על המתכת שמתחתיה, והיא דקה מכדי להיראות לעין, ולכן המתכת נראית מבריקה. יתר על כן, אם החומר נשרט, נוצרת מיידית שכבת פסיבציה על השריטה, בדומה למתכות אחרות כגון אלומיניום.
חשיבות שכבת המגן הדקה מומחשת כאשר שני גופי פלדת אל-חלד, למשל בורג ואום, מהודקים זה אל זה בכוח. במקרים כאלה תיתכן שחיקה של שכבת המגן, וכתוצאה מכך התחברות דמוית ריתוך בין שני החלקים. בשל התחברות זו, תיתכן גזירה או קריעה של החלקים כאשר מנסים להפריד אותם.
בסביבות 200° צלזיוס מתחילה כל פלדה, כולל פלדת אל-חלד, לאבד מחוזקה, ובכ-550° צלזיוס היא מאבדת 50% מהחוזק המבני ומתחילה להתכופף. נקודת ההתכה של פלדת אל-חלד היא בסביבות 1360° צלזיוס, אך מכיוון שהיא סגסוגת, נקודת ההתכה המדויקת משתנה בהתאם להרכבה המדויק. בטבלה משמאל מופיעים ערכי נקודות התכה של כמה סגסוגות ויסודות המוזכרים במאמר זה.
שימושים.
עמידותה של פלדת אל־חלד בפני שיתוך וכתמים, מחירה הנמוך יחסית, והברק האופייני לה עשו אותה לחומר גלם מבוקש למגוון רחב של מוצרים. הסגסוגת מיוצרת בצורת יריעות, לוחות, מוטות, צינורות וחוטים, ומהם מייצרים מגוון גדול של מוצרים: כלי מטבח כגון סירי בישול, מחבתות, סכו"ם וכיורים; כלי ניתוח; כלי עבודה; מכשירי חשמל וציוד תעשייתי. כמו כן היא משמשת בתעשיית הבניין - למעקות, ציפוי חוץ של מבנים (ראו תמונה א), ועוד. שימושים נוספים הם בייצור מטבעות, מדליות ובאמנות הפיסול.
פלדת אל-חלד ניתנת למיחזור ב־100%, כך שאפשר להגדירה כחומר ידידותי לסביבה. פסולת ברזל ופלדה משמשת לייצור כ־50% מהפלדה היוצאת ממפעלי הפלדה בעולם.
היסטוריה.
קיימים כמה חפצים עשויים ברזל בלתי מחליד ששרדו מהעת העתיקה. אחד המפורסמים הוא עמוד הברזל העומד כיום ליד מסגד קואט-אול-אסלאם (Quwwat-ul-Islam) בדלהי שבהודו. אולם בשונה מפלדת האל-חלד, עמידותו של העמוד מיוחסת לריכוז הזרחן הגבוה בברזל בו השתמשו ליציקתו. חוקרים משערים שהזרחן שימש כזרז לתגובה כימית שיצרה שכבת פסיבציה של מיסאוויט – תרכובת של ברזל, חמצן ומימן (misawite - δ-FeOOH).
העמידות לשיתוך של סגסוגות ברזל-כרום הוכרה לראשונה ב-1821 על ידי המטלורג הצרפתי פייר ברתייר (Pierre Berthier), אשר צפה בעמידותם בפני חומצות והציע להשתמש בהם בתעשיית הסכו"ם. אולם למטלורגים של המאה ה-19 לא הייתה הטכנולוגיה הנדרשת ליצירת הצירוף של ריכוז כרום גבוה עם ריכוז פחמן נמוך המיושם בייצור פלדת אל-חלד בימינו, וסגסוגות הברזל-כרום שהם הצליחו לייצר היו פריכות מכדי להיות בעלות ערך שימושי.
השיפור החל בשנות ה-90 המאוחרות של המאה ה-19, כאשר הנס גולדשמידט (Goldschmidt) הגרמני פיתח תהליך של חיזור אלומינותרמי לייצור כרום נקי מפחמן. בין השנים 1904 ל-1911 ייצרו כמה חוקרים, שהבולט ביניהם היה לאון גייה (Guillet) הצרפתי, סגסוגות שהיו נחשבות בימינו לפלדת אל-חלד. ב-1911 פרסם פיליפ מונארץ (Philip Monnartz) הגרמני דו"ח על הקשר בין אחוז הכרום בסגסוגת לבין עמידותה בפני שיתוך.
הארי ברירלי (Brearley) ממעבדות המחקר "בראון-פירת'" (Brown-Firth) שבעיר שפילד באנגליה נחשב כ"אבי פלדת האל-חלד". בשנת 1913, כאשר ניסה לייצר סגסוגת עמידה בשיתוך לייצור קני תותחים, גילה תהליך לייצור פלדת אל-חלד מרטנסיטית (martensitic – כינוי לסגסוגת ברזל בעלת פחות מאחוז אחד של פחמן), ואף תיעש את התהליך. בו זמנית במפעלי קרופ בגרמניה היו התפתחויות דומות, שם אדוארד מאורר (Eduard Maurer) ובנו שטראוס (Benno Strauss) פיתחו סגסוגת אל-חלד אוסטניטית (austenitic – כינוי לסגסוגת ברזל-פחמן שאינה מגנטית) שבה 21% כרום ו-7% ניקל. גם בארצות הברית באותה תקופה החלו קריסטיאן דנציזן (Christian Dantsizen) ופרדריק בקט (Frederick Becket) בייצור תעשייתי של פלדת אל-חלד.
סוגים.
במיון לפי תכונות מגדירים מעל 150 סוגים של פלדת אל-חלד, מהם 15 נפוצים. לדוגמה, כדי לקבל סגסוגת שאינה מגנטית מוסיפים ניקל או מנגן. להשגת הקשיות והחוזק הנדרשים ללהבי סכינים ולכלי עבודה, מוסיפים פחמן.
כמו כן ניתן למיין פלדת אל-חלד לפי גימור פני השטח החיצוני. הגימור יכול להיות מחוספס או חלק, מבריק או מָט.
שִתּוּך (קורוזיה).
למרות עמידותה, גם פלדת אל-חלד יכולה להיפגע משיתוך בתנאים מסוימים. מכיוון שהשיתוך שלה יכול להיות שונה ופחות בולט לעין מהחלודה המוכרת בברזל ובפלדה רגילה, ייתכן שהוא לא יתגלה בזמן ויגרום בעיות למי שאינו מודע לתופעה.
להלן מתוארים כמה מסוגי השיתוך שעוברת פלדת אל-חלד.
פלדת אל-חלד בתעשייה.
נהוג לקטלג את פלדות אל-חלד למספר קבוצות בעלות תכונות ייחודיות. השינוי בא בעקבות הרכבים שונים של כרום וניקל במתכת. הקבוצות הנפוצות הם:
פלדות אל חלד עשירות בברזל.
באנגלית: Austenitic Stainless Steels. מכילה לפחות 16% כרום ו6% ניקל. הקבוצה הבסיסית היא SAE304 והיא כוללת חומרים משופרים יותר כמו: SAE310 שמגדיל את ההתנגדות מטמפרטורה גבוהה, SAE316 שמגדיל את ההתנגדות מקורוזיה, SAE304L שיותר קל לריתוך ו- SAE303 שיותר קל לעיבוד.
פלדות אל חלד מברזל טהור.
באנגלית: Ferritic Stainless Steels. מכילה בין 10.5 ל-18% כרום (לא מכילה ניקל). הקבוצה הבסיסית היא SAE430 וכוללת חומרים משופרים יותר כמו: SAE444 שבעלת התנגדות גבוהה לקורוזיה ויכולת לריתוך וSAE409 שקשיחה יותר.
פלדות אל חלד מרטנזיטיות.
באנגלית: Martensitic Stainless Steels. כמו הקבוצה הקודמת, גם קבוצה זו משתמשת בכרום כבסיס, אבל ביחד עם רמה גבוהה של פחמן יוצרים סוג חדש של פלדת אל-חלד קשיחה יותר. הקבוצה הבסיסית היא SAE410 והיא כוללת חומרים משופרים יותר כמו: SAE420 בעלת קשיחות גבוהה וSAE431 שכוללת התנגדות גדולה לקורוזיה וקשיחות גבוהה.
פלדות אל חלד דופלקס.