לאחר שהיגרה לארצות הברית בשנת 1941 בגיל 51, הוענקה לה מלגת קרנגי (Carnegie Fellowship) כדי להמשיך במחקריה וסיפקה מידע טכני על שיטות הפקת הפולוניום שלה לפרויקט מנהטן. מאוחר יותר בקריירה שלה, הפכה לפרופסורית לכימיה גרעינית ב"מכון אוק רידג' ללימודי גרעין" (Oak Ridge Institute of Nuclear Studies) ואחרי 15 שנים שם עברה ל"מכון למדעי הים" (Institute of Marine Sciences) באוניברסיטת מיאמי. גם באוק רידג' וגם במיאמי המשיכה בעבודתה בנושא גאוכרונולוגיה של אלמנטים בקרקעית הים ובתיארוכים רדיומטריים. היא הוכנסה לאחר מותה להיכל התהילה של נשים בטנסי (Tennessee Women's Hall of Fame) בשנת 2015.
ביוגרפיה.
אליזבת רונה נולדה ב-20 במרץ 1890 בבודפשט, הונגריה, לאידה (לבית מאהלר) ולשמואל רונה. אביה היה רופא יהודי משגשג שעבד עם לואי וויקהאם ועם הנרי-אוגוסט דומיניצ'י, מייסדי הטיפול ברדיום, כדי להציג את הטכניקות בבודפשט, והתקין שם את אחת ממכונות הרנטגן הראשונות. אליזבת רצתה להיות רופאה כמו אביה, אך שמואל האמין שקשה מדי לאישה להשיג תואר כזה בימים ההם. על אף שאביה נפטר כבר כשהייתה בשנה השנייה באוניברסיטה, הוא עודד אותה ודרבן את התעניינותה תמיד במדע כבר מגיל צעיר. היא נרשמה לפקולטה למדעים באוניברסיטת בודפשט, למדה כימיה, גאוכימיה ופיזיקה, וקיבלה את הדוקטורט (PhD) בשנת 1912.
קריירה מוקדמת.
רונה החלה את הכשרתה בפוסט-דוקטורט בשנת 1912 במכון לפיזיולוגיה של בעלי חיים בברלין ובמכון אגודת הקייזר וילהלם, למדה על שמרים כחומר מגיב (מגיב או ריאגנט (באנגלית: Reagent) הוא כל חומר המשתתף בתגובה כימית). בשנת 1913 עברה למכון קרלסרוהה לטכנולוגיה, עבדה בהנחייתו של קאזימיר פאיאנס (כימאי ממוצא יהודי-פולני), מגלה האיזוטופים, במשך שמונת החודשים הבאים. במהלך הקיץ של 1914, למדה ביוניברסיטי קולג' לונדון, אך חזרה לבודפשט עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בקבלת מישרה בראש במכון לכימיה של בודפשט, היא השלימה מאמר מדעי על "הדיפוזיה של ראדון במים". בעבודה עם ג'ורג' דה הוושי התבקשה לאמת אלמנט חדש שנקרא באותה תקופה אורניום-Y, המכונה כיום Th-231. אף על פי שאחרים לא הצליחו לאשר את היסוד, רונה הצליחה להפריד בין האורניום-Y מהאלמנטים המפריעים, והוכיחה שמדובר בפולט בטא (פליטת β) עם מחצית תקופת חיים של 25 שעות. האקדמיה ההונגרית למדעים פרסמה את ממצאיה. רונה טבעה לראשונה את המונחים תוויות איזוטופ (Isotope labels) ועקיבות (Isotopic tracer) במהלך מחקר זה, וציינה כי מהירות הדיפוזיה תלויה במסת הגרעינים. אף על פי שזה נכלל רק בהערת השוליים, זה היה הבסיס להתפתחותם של מחקרים של ספקטרומטר מסה והמים הכבדים שביצעו מאוחר יותר מדענים אחרים. בנוסף לבקיאותה המדעית, רונה דיברה אנגלית, צרפתית, גרמנית והונגרית.
כאשר הוושי עזב את בודפשט, בשנת 1918 הציע פרנץ טאנגל, ביוכימאי ופיזיולוג ידוע מאוניברסיטת בודפשט, משרת הוראה לרונה. היא לימדה כימיה סטודנטים נבחרים שטאנגל חש כי אין להם ידע מספיק כדי להשלים את עבודת הקורס, והפכה לאישה הראשונה שלימדה כימיה ברמה אוניברסיטאית בהונגריה.
הדירה בה התגוררה רונה עם אמה נתפסה עם הכרזת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בהונגריה בשנת 1919. בגלל חוסר היציבות הפוליטית והרדיפה של בעלי אהדה קומוניסטית במהלך "הטרור הלבן" הנגדי, אחרי נפילת הרפובליקה, העבודה הרבה במכון, שהלכה וגברה, נפלה על רונה. כאשר הוצע לה תפקיד, בשנת 1921, לחזור לדאהלם ולמכון אגודת הקייזר וילהלם על ידי אוטו האן, התפטרה רונה בבודפשט. היא הצטרפה לצוות של האן בברלין כדי להפריד בין יוניום (המכונה כיום Th-230) לבין אורניום. ההיפר-אינפלציה ברפובליקת ויימאר אילצה את מעבר שלה ל"מכון לסיבי הטקסטיל" של מכון הקייזר וילהלם, מכיוון שמחקר מעשי כזה הייתה העבודה היחידה שהותרה באותה עת. מחקר תאורטי ללא יישום חיוני לא היה בראש סדר העדיפויות. הכשרתה אפשרה לה לחזור להונגריה יציבה יותר פוליטית ולקבל משרה במפעל טקסטיל שם בשנת 1923. עבודה זו לא עיניינה אוחתה ועד מהרה עזבה. היא הצטרפה לצוות "המכון לחקר הרדיום בווינה" (Institut für Radiumforschung) בשנת 1924 לבקשתו של סטפן מאייר. המחקר שלה שם התמקד ב"מדידת הספיגה וטווח קרני המימן", וכן בפיתוח פולוניום כחומר רדיואקטיבי חלופי לרדיום.
אוסטריה.
כבר בשנת 1926 כתב מאייר לאירן ז'וליו-קירי והציע לרונה לעבוד איתה כדי ללמוד כיצד המעבדה שלו בווינה תוכל להכין דגימות פולוניום משלה. ברגע שהנס פטרסון (1888–1966) שהיה פיזיקאי ואוקיינוגרף שוודי הצליח להבטיח כספים לתשלום הוצאותיה של רונה, ז'וליו-קירי איפשרה לה לבוא וללמוד הפרדת פולוניום במכון קירי בפריז. רונה פיתחה שיטה משופרת להכנת מקורות פולוניום וייצור פליטת אלפא (קרינת α). וזכתה להכרה כמומחית בתחום, היא הביאה את הכישורים הללו למכון רדיום יחד עם דיסק קטן של פולוניום. דיסק זה אפשר לרונה ליצור דגימות מעבדה של פולוניום, ששימשו בחלק ניכר מהמחקרים הבאים של המכון.
הכישורים שלה היו מבוקשים מאוד והיא יצרה שיתופי פעולה רבים בווינה. עבדה עם אוולד שמידט על שינוי שיטת אידוי הפולוניום של פול בונה-מורי (Paul Bonét-Maury); עם מריאטה בלאו על "תחליבי צילום של קרני מימן" ועם הנס פטרסון. בשנת 1928 ביקש ממנה פטרסון לנתח דגימה של משקעים בקרקעית הים כדי לקבוע את תכולת הרדיום שלה. מכיוון שהמעבדה שעבדה בה בווינה הייתה מזוהמת לבדיקה, היא לקחה את הדגימות למעבדה האוקיינוגרפית על "תחנת המחקר הימי בורנו" (Bornö hydrografiska fältstation) על האי Stora Bornö בפיורד Gullmarsfjorden, בשוודיה, אשר תהפוך ליעד המחקר הקיץ שלה במשך 12 השנים הבאות. הניתוחים שלה עם הפיזיקאית האוסטרית ברטה קרליק (Berta Karlik) על מחצית תקופת החיים של אורניום, תוריום ואקטיניום, זיהוי תיארוך רדיומטרי וטווחי חלקיקי אלפא אלמנטריים. בשנת 1933, רונה וקרליק זכו בפרס הייטינגר של האקדמיה האוסטרית למדעים.
בשנת 1934 חזרה רונה לפריז ולמדה אצל ז'וליו-קירי שגילתה את הרדיואקטיביות מלאכותית (Induced radioactivity). זמן קצר לאחר מכן נפטרה קירי וגם רונה חלתה, אך היא הצליחה לחזור לווינה בסוף השנה שלאחר מכן כדי לחלוק את מה שנלמד עם קבוצת חוקרים המורכבת מפטרסון, אליזבת קארה-מיכאילובה וארנסט פוין, ששימש כעוזר של המדענית הנורווגית אלן גלדיץ' באותה תקופה. מחקריהם התמקדו בההשפעה הנגרמת מהפצצת רדיונוקלידים בנייטרונים. בשנת 1935 רונה איחדה חלק ממערכות היחסים הזו, עבדה על האי סטורה בורנו, אחר כך ביקרה את גלידיץ' באוסלו, אחר כך נסעה לקופנהגן כדי לפגוש את הוושי, ומאוחר יותר לקאלהובודט (Kålhuvudet) בשוודיה כדי להיפגש עם קרליק ופטרסון. אחד הפרויקטים שעליהם עבדה הקבוצה במשך כמה שנים היה לקבוע אם יש קשר בין עומק המים לתכולת הרדיום, ומחקר מי הים שלהם העריך את ריכוז היסודות במי הים שנאספו ממקומות שונים.
לאחר האנשלוס בשנת 1938 עזבו רונה ומריאטה בלאו את מכון רדיום בגלל מורשתם היהודית והרדיפה האנטישמית שחוו במעבדה. רונה חזרה לראשונה לבודפשט ועבדה במעבדה תעשייתית, אך תוך מספר חודשים התפקיד בוטל. היא עבדה מאוקטובר עד דצמבר 1938 בשוודיה, ואז קיבלה משרה זמנית, למשך שנה, באוניברסיטת אוסלו, אותה הציעה לה גלדיץ'. רונה לא רצתה אז לעזוב את מולדתה ובסיום שנתה באוסלו, חזרה לבודפשט. היא מונתה לתפקיד בבית החולים לרדיום-סרטן בבודפשט, להכנת רדיום למטרות רפואיות.
הגירה.
אל מול ההתמודדות עם הקומוניזם מחד גיסא והמעורבות הנאצית בהונגריה במלחמת העולם השנייה מאידך גיסא, בתחילת 1941 השיגה רונה אשרת תייר וברחה לארצות הברית. במשך שלושה חודשים הייתה מובטלת ואף נחשדה שהיא מרגלת, על אף שביקשה עזרה ממדענים שעבדה איתם באירופה כדי למצוא עבודה. בפגישה של האגודה הפיזיקלית האמריקאית היא פגשה את הפיזיקאי היהודי-אוסטרי קרל הרצפלד, שעזר לה להשיג משרת הוראה ב"אוניברסיטת טריניטי וושינגטון" (Trinity Washington University) בוושינגטון הבירה. במהלך תקופה זו הוענקה לה מלגת קרנגי למחקר במכון קרנגי למדע במעבדה הגאופיזית בעבודה על ניתוח מי ים ומשקעים. בין השנים 1941–1942 היא ניהלה עבודות בקרנגי בשיתוף עם המכון האוקיינוגרפי בוודס הול, ומדדה את כמות הרדיום במי הים ובמי הנהר. המחקר שלה, שהושלם בשנת 1942, הראה כי היחס בין רדיום לאורניום היה נמוך יותר במי ים וגבוה יותר במי הנהרות.
לאחר שחזרה מביקור קיץ בלוס אלטוס בקליפורניה, קיבלה רונה מברק מעורפל ממכון האופטיקה של אוניברסיטת רוצ'סטר בעניין עבודות למען המלחמה ובנושא הפולוניום, אך לא נמסרו לה פרטים על המטלה. כשרונה הגיבה, כי היא תהיה מעוניינת לעזור במאמץ המלחמתי, אך יש לה בעיות הגירה, הופיע במשרדה איש שהזדהה כבריאן אובראין והסביר את מהות העבודה הסודית: פרויקט מנהטן. הם הציעו לקנות את שיטת הפקת הפולוניום שלה ונתנו הוראות ספציפיות לסוג העוזרים שהיא תשתמש בהם. מעמדה ללא אזרחות אמריקאית לא מנע ממנה לעבוד במשרד למחקר ופיתוח מדעי (OSRD), לו העניקה את שיטותיה ללא תמורה. לפני פרויקט מנהטן, נעשה שימוש בפולוניום רק בדגימות קטנות, אך הפרויקט הציע להשתמש הן בפולוניום והן בבריליום כדי ליצור תגובה שמאלצת נייטרונים להיפלט ולהצית את תגובת הביקוע הנדרשת לנשק גרעיני (פצצת האטום). מפעלי פלוטוניום הוקמו על בסיס המפרט שלה לגבי הדרוש לעיבוד האלמנטים. הם נבנו במדבר ניו מקסיקו במעבדה הלאומית לוס אלמוס, אך לרונה לא נמסרו פרטים.
מאוחר יותר.