בעונת , ביקש אלי כהן, מאמן מכבי חיפה דאז מהנהלת הקבוצה להחתים את כהן. בעונתו הראשונה בקבוצה כבש החלוץ הפורה 18 שערים, מבלי לשחק בהרכב הפותח ברוב העונה. בשתי העונות הבאות מיעט החלוץ לשחק ולמרות זאת כבש בשתיהן יחד 18 שערים.
בעונת שיחק בשורות מכבי חיפה בשלב הבתים של ליגת האלופות והתכבד בכיבוש שער באולד טראפורד נגד מנצ'סטר יונייטד. עם תחילת העונה, שב לארץ ממבחנים באנגליה החלוץ יעקובו איגביני לאחר שלא זכה לרישיון עבודה ורפי כהן ירד לספסל, עליו בילה את רוב העונה.
עם מכבי חיפה זכה כהן בתארים הראשונים בחייו, שתי אליפויות מדינה. כשנתמנה רוני לוי לתפקיד המאמן, עבר כהן לשחק בקבוצת בני סכנין עמה זכה בגביע המדינה.
בהמשך, נדד כהן בין קבוצות קטנות דוגמת הפועל עכו, סקציה נס ציונה, הפועל בני טמרה והפועל אום אל-פחם מליגה א' צפון.
כהן הרבה לכבוש שערים במדי אום אל-פחם והוביל את טבלת מלך השערים בליגה א'. ב-29 בינואר 2008 סיכם כהן על מעברו לקבוצת בני יהודה אך הפועל אום אל-פחם סירבה לשחררו ומנעה ממנו לחזור לשחק בליגה הבכירה.
לאחר ששיחק במספר קבוצות נוספות בליגות הנמוכות, פרש כהן בקיץ 2011 לאחר ששיחק בעונתו האחרונה בקריירה בקבוצת בית"ר חיפה.
לאחר הפרישה החל כהן לעבוד ברשות הספורט בעיריית חיפה ולאמן קבוצת ילדים במחלקת הנוער של מכבי חיפה.
רפי כהן
קאזה ויסנס
קאזה ויסנס (קטלאנית Casa Vicens) הוא בית מגורים בברצלונה שבספרד, שתוכנן על ידי האדריכל אנטוני גאודי כבית קיץ עבור התעשיין מנואל ויסנס אי מונטנר (Manuel Vicens i Montaner). המבנה שוכן ברחוב קארר קרולינס (carrer Carolines) מספר 24 ברובע גראסיה בעיר, אשר היה עדיין עיר נפרדת בעת הקמתו של הבניין. המבנה מעוצב בסגנון המודרניסטה, ובשנת 2005 הוא הוכרז, יחד עם מספר מבנים נוספים שהקים גאודי, כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
מבנה זה היה הראשון שתוכנן על ידי גאודי, והוא נבנה בין השנים 1883-1888, ובשל קשיים כלכליים בהם נתקל בעל הבית, התארכו העבודות ונמשכו חמש שנים. הבית כולל ארבע קומות - הראשונה משמשת כמחסן, השנייה והשלישית למגורים, והרביעית עבור צוות המשרתים. אלמנתו של ויסנס מכרה את הבית בשנת 1899, והוא שופץ ב-1925. במקור היה המבנה מוקף בגינה משלושה צדדים ובצידו הרביעי הוא מחובר למבנה אחר. בגן הציב האדריכל מזרקה מלבנים שנבנתה בצורת קשת, אך היא נהרסה בשנת 1946. מזרקה נוספת הוקמה מאוחר יותר על ידי אדריכל אחר, אך גם היא נהרסה ב-1962, ולבסוף נמכר הגן והוקמו בו בתי מגורים.
עיטורי המבנה.
המבנה ממחיש את ההשפעה המזרחית בה היה נתון גאודי בעת הקמתו, והוא עשה שימוש בקווים פשוטים, חלקם ישרים וחלקם מעוגלים. המבנה בנוי מאבן ומלבנים אדומות שחלקם חשוף. חלקים אחרים של הקירות מצופים באריחי קרמיקה ויוצרים פסיפס צבעוני בדוגמאות לוח שחמט בגווני טורקיז ולבן, ופרחים צהובים האופייניים לאזור. גם קירותיו הפנימיים של הבית מצופים באריחים במקומות רבים, וייתכן שבשל השימוש באריחים רבים, השתרשה הטעות כי ויסנס היה יצרן אריחים. בפועל היה ויסנס סוחר. תשומת לב מיוחדת הוענקה לסורגים בחלונות המבנה ולגדר הברזל המקיפה אותו, וזו מעוצבת בצורת ריבועים סמוכים זה לזה, שבהם קבועים כפות דקלים מברזל. על הגג הוקמו ארובות ומגדלים קטנים בצורת מקדשים.
התקרה בתוך חדרי הבית עשויה מקורות עץ צבעוניות ומעוטרות במוטיבים של פרחים. עיטורי פרחים מופיעים גם על הקירות והרצפה עשויה מפסיפס בסגנון רומי. גאודי עיצב גם את הריהוט בתוך המבנה, ובחדר העישון בנה את התקרה בצורת נטיפים ערביים, המזכירים את אלהמברה בגרנדה. על מעין אפריז בחדר אחר, קבע גאודי כתובות של פתגמים ואגדות עם קטלניות, והוא אף שילב בפנים המבנה קליגרפיה ערבית.
טוני ביל
טוני ביל (באנגלית: Tony Bill; נולד ב-23 באוגוסט 1940) הוא שחקן, במאי ומפיק קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, זוכה פרס האוסקר כמפיק על "העוקץ" (1973).
ביוגרפיה.
ביל נולד בסן דייגו, קליפורניה. ב-1962 סיים את לימודיו באוניברסיטה, לאחר שלמד אנגלית ואומנות. הוא החל את צעדיו הראשונים בתעשיית הקולנוע כשחקן, בסרט "דירת הרווקים" "Come Blow Your Horn" משנת 1963, בו עשה תפקיד משני, לצד פרנק סינטרה, שכיכב בתפקיד הראשי, שהתבסס על מחזה מאת ניל סיימון. מאז הופיע עוד פעמיים לצד סינטרה במהלך שנות השישים. מאמצע שנות השישים הופיע כשחקן בסרטיהם של כמה מגדולי הבמאים של תקופתו: פרנסיס פורד קופולה ("You're a Big Boy Now"), סטיבן ספילברג ("Slipstream", סרט קצר), ג'ון סטארג'ס ("תחנת זברה אינה עונה"), סידני פולאק ("Castle Keep") וקרול ריד ("פלאפּ").
העבודה עם הבמאים הללו גרמה לו לרצות לעבור לצד השני של המצלמה וליצור סרטים בעצמו. ב-1972 הוא הפיק את סרטו הראשון. ב-1973, סרטו השלישי כמפיק, "העוקץ", קיבל את פרס האוסקר כשהסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, לצד שישה אוסקרים נוספים לו זכה הסרט עטור השבחים שהיה גם להצלחה קופתית פנומנלית, עם תקציב של 5.5 מיליון דולר והכנסות של 156 מיליון דולר. פרס האוסקר נתן לו את הגושפנקה להתחיל לעסוק במה שהכי רצה, שזהו בימוי סרטים. ב-1975 הופיע בסרט שמפו לצידו של וורן בייטי. ב-1979 הפיק את הסרט "פורשים בסטייל".
ב-1980 ביים את סרטו הראשון, "שומר הראש", שקיבל אומנם ביקורות טובות, אך נכשל בקופות. בהמשך הוא ביים סרטים כמו "לב אוהב" (1993), עם כריסטיאן סלייטר ומריסה טומיי ו"משפחה עם תקווה", עם קתי בייטס. ביל, שהתמחה בבימוי סרטי דרמה, מרבה לביים גם סרטים וסדרות לטלוויזיה. בין השאר ביים פרקים בסדרות "ריקוד מושחת", "שיקגו הופ", "פליסיטי" ו"מונק". בין סרטי הטלוויזיה שביים נמנים: הדרמה המשפחתית "כריסטמס אחד" שהיה סרטה האחרון של קתרין הפבורן, "מעבר לנדרש", "אוליבר טוויסט" עם ריצ'רד דרייפוס ואלייז'ה ווד, ו"מלחמת מחוז הרלן" עם הולי האנטר.
מועצות אזוריות
יום-טוב צהלון
הרב יום-טוב צהלון (כונה גם: מהריט"ץ; ה'שי"ט, 1559–ה'שע"ט) היה מחכמי צפת. בן למשפחת רבנים ספרדית.
קורות חיים.
רבי יום-טוב צהלון נולד לרבי משה צהלון. היה תלמידם של רבי יוסף קארו ורבי משה מטראני (המבי"ט). נסמך לרבנות על ידי רבי משה אלשיך. רבי יום-טוב עצמו סמך לרבנות את רבי אהרן ברכיה ממודינה. שימש כדיין וראש ישיבה בעיר צפת.
בין השנים 1590 -1600 יצא לשמש כשד"ר באיטליה והולנד. לאחר מכן יצא בשליחותה של צפת כשד"ר למצרים ולאיסטנבול. במהלך תקופה זאת כתב מאות תשובות הלכתיות. תשובות אלו כונסו בספר שו"ת שהוציא לאור נכדו - רבה של איסטנבול - שנקרא על שמו יום טוב בן עקיבא צהלון.
ספרו של רבי יום טוב צהלון - לקח טוב - נדפס בשנת 1577 (היה עזר לי לפ"ק - של"ז) בצפת והיה כנראה הספר הראשון שנדפס בארץ ישראל.
נקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
יוונית קוינה
יוונית קוֹינֵה (Κοινή Eλληνική) היא שפה יוונית עתיקה שדוברה בתקופה ההלניסטית ואחריה (בערך 300 לפנה"ס – 300 לספירה). שפת הקוינה נקראת גם יוונית אלכסנדרית, יוונית הלניסטית, יוונית נפוצה או שפת הברית החדשה. שפה זו חשובה לא רק להיסטוריה היוונית בתור הניב היווני הנפוץ הראשון והאם של היוונית המודרנית, אלא גם ניכרת בהשפעתה על העולם המערבי כלינגואה פרנקה של מדינות הים התיכון. הקוינה הייתה גם שפת המקור של הברית החדשה ושל לימוד והפצת הנצרות. נוסף לכל, יוונית קוינה הייתה לשפה שנייה בלתי-רשמית באימפריה הרומית.
היסטוריה.
הקוינה החלה לקבל צורה של ניב נפוץ בצבאות אלכסנדר הגדול. בזמן שמדינות יווניות מאוחדות תחת הנהגת המקדונים, כבשו ויישבו את העולם, שפתם החדשה דוברה ממצרים ועד הודו. למרות שהקוינה התעצבה בסוף התקופה הקלאסית, נקודת ההתחלה הסמלית של התקופה השנייה של השפה היוונית (התקופה הפוסט-קלאסית) מסומנת במותו של אלכסנדר מוקדון והתחלת התקופה ההלניסטית ב-323 לפנה"ס. סופה של השפה היוונית הפוסט-קלאסית והמעבר לתקופה הבאה של השפה היוונית (יוונית של ימי הביניים - יוונית מדיבלית), מסומנת בייסודה של קונסטנטינופוליס על ידי קונסטנטינוס בשנת 330. התקופה הפוסט-קלאסית של השפה היוונית מתייחסת להיווצרותה והתפתחותה של הקוינה, במהלך כל התקופה ההלניסטית והרומית בהיסטוריה היוונית עד לתחילת ימי הביניים.
המונח קוינה.
המילה קוינה (אנגלית: Koiné, יוונית: Κοινή), שפירושה ביוונית הוא "משותפת", היא מונח שיושם בעבר על ידי משכילים במהלך ההיסטוריה היוונית, על מספר צורות של השפה היוונית. מספר אקדמיות הניחו שמדובר בשפה הפרוטו יוונית, בזמן שאחרים התייחסו לכל צורה של השפה היוונית שהשתלבה בשפה הספרותית. בזמן שהקוינה נעשתה בהדרגה שפה ספרותית, מספר אנשים חילקו אותה לשתי צורות: היוונית ההלניסטית, בתור הצורה הספרותית הפוסט-קלאסית; והקוינה, בתור השפה המדוברת. אחרים בוחרים לייחס את הקוינה כניב אלכסנדרי (הניב של העיר אלכסנדריה).
שורשי השפה.