ב-1971 מונה למפקד גדוד 13 בגולני, והוביל אותו, בין היתר, במבצע קלחת 4 לכיבוש דרום לבנון בתגובה לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. נפצע קשה ברמת הגולן ממוקש ומטען שהניחה חוליית קומנדו סורית באוקטובר 1971. במלחמת יום הכיפורים היה עוזר רמ"ח מבצעים במטה הכללי. לאחר הסבה לשריון כיהן כמפקד חטיבת יפתח באוגדה 252 בסיני, ולאחר מכן כמפקד חטיבת גולני בשנים 1976–1977. בתפקידו זה פיקד במבצע יונתן (מבצע אנטבה) על כוח גולני. בהמשך שירת כסגן מפקד וכמפקד אוגדה 36 ברמת הגולן בשנים 1980-1978, וכראש חטיבת המבצעים במטכ"ל בשנים 1982-1981 בזמן מלחמת לבנון. בשנת 1983 הועלה לדרגת אלוף, ומונה לעוזר ראש אג"ם. בפברואר 1986 מונה למפקד פיקוד הדרום, אולם לאחר כחצי שנה התבקש על ידי הרמטכ"ל משה לוי להתמנות לראש מפקדת חילות השדה (מז"י) ומפקד גיס 479. כמפקד חילות השדה נאבק בתופעת ה"טרטורים" בצה"ל, ומיסד את הכשירות של חיילות היבשה באימונים, בפיתוח אמצעי לחימה והצטיידות התואמים את שדה הקרב המודרני.
ראש אמ"ן.
בתפקידו האחרון בצה"ל, בשנים 1991 עד 1995, שימש ראש אגף מודיעין. במהלך תפקידו העריך לראשונה כי צפוי תהליך מדיני במזרח התיכון עם מדינות ערב והפלסטינים לאור מלחמת המפרץ הראשונה וקריסת ברית המועצות ומילא חלק פעיל במשא ומתן שהתקיים עם ירדן, עם סוריה ועם אש"ף, בהתרעה מפני טרור ומלחמה והאיום האיראני המתפתח. בשנת 1992 היה מעורב בהכנות למבצע שיח אטד - התנקשות בנשיא עיראק, סדאם חוסיין, באמצעות טילי "תמוז". שגיא התנגד למבצע בטענה כי סיכויי הצלחת הפעולה והסיכויים להחזרת הלוחמים בשלום הביתה קלושים, וההתנקשות תאחד את העולם הערבי נגד מדינת ישראל ותביא להתנגדות מדינות רבות לפעולה ממין זה של חיסול ראש מדינה. גם סא"ל דורון אביטל, מפקד סיירת מטכ"ל שנבחרה לביצוע המשימה, התנגד לפעולה. במהלך תרגיל על מודל למבצע, התרחשה תאונה קטלנית, כאשר אחד ממשתתפי התרגיל שיגר שני טילים לעבר מבנה מאויש; הטילים היו אמורים להיות משוגרים רק בחלק השני וה"רטוב" של התרגיל, בו היה המבנה אמור להיות ריק. מפגיעת הטילים נהרגו חמישה חיילים ונפצעו חמישה נוספים. שגיא מיהר למקום האירוע, עזר במתן עזרה ראשונה לפצועים ובארגון הפינוי לבתי החולים. האירוע נודע מאז בשם אסון צאלים ב'. לאחר האסון בוטל המבצע.
כראש אמ"ן היה מעורב בתכנון ובביצוע מבצע דין וחשבון. כמו כן מילא תפקיד מכריע בהחלטה על ההתנקשות במזכ"ל חזבאללה, עבאס מוסאווי; וכן בתכנון ובפיקוד על מבצע עוקץ ארסי, בו חטפו לוחמי סיירת מטכ"ל את מוסטפא דיראני, בניסיון להשיג מידע בנוגע לנווט הנעדר רון ארד וליצור קלף מיקוח על מנת לקדם את שחרורו של ארד.
שגיא סיים את תפקידו כראש אמ"ן ולאחר תקופת לימודים פרש מצה"ל בספטמבר 1997.
לאחר שחרורו.
בשנת 1996 הודיע שגיא כי הוא שוקל להצטרף למפלגת העבודה, ודובר על התמנותו לחבר הכנסת ולשר, אך בסופו של דבר לא הצטרף ולא הציג את מועמדותו. בדצמבר 1999 מינה אותו ראש הממשלה אהוד ברק לראש הצוות למשא ומתן עם סוריה, והוא ניהל מגעים חשאיים ולאחר מכן גלויים עם המשלחת הסורית (עד מרץ 2000).
ב-1998 פרסם ספר בשם אורות בערפל שעסק גם באירועים אישיים וגם בתהליכי עבודת המודיעין בישראל. בין השנים 2000–2003 כיהן כיו"ר חברת "מקורות". לימד באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובמרכז הבינתחומי הרצליה קורסים בנושאי מודיעין, ביטחון לאומי ואסטרטגיה.
משהתמנה גבי אשכנזי לרמטכ"ל בשנת 2007, שימש שגיא, מפקדו לשעבר של אשכנזי בחטיבת גולני וחברו, כיועץ בכיר לרמטכ"ל ולראש אמ"ן, במילואים.
באוגוסט 2011 פרסם ספר נוסף, "היד שקפאה", בו מתאר שגיא את המשא ומתן הסמוי והגלוי בין ישראל וסוריה להסכם ביניהם בשנים 1999–2000, ואת שהתחולל בוועידת שפרדסטאון.
באוקטובר 2012 הצטרף שגיא למפלגת העבודה אך לאחר פחות מחודש פרש מהתמודדות במפלגה לאחר שיו"ר מפלגת העבודה, שלי יחימוביץ', טענה כי הועלתה נגדו טענה על הטרדה מינית שביצע לכאורה בשנת 1973. שגיא הגדיר את הטענות "הכפשות עלומות", והאשים את יו"ר מפלגת העבודה באי אמירת אמת ופגיעה בשמו הטוב; וזאת מבלי שאפשרה לו כלל לדעת את זהות המתלוננת ולהגן על עצמו. בספטמבר 2014, בעקבות ראיון נרחב שהעניק ל"הארץ" ובמסגרתו מתח ביקורת חריפה על התנהלותה אותה עת, פרסמה ח"כ שלי יחימוביץ' את גרסתה לפרישתו של שגיא, וטענה כי מתלוננת העידה בפניה על אונס עליו חלה התיישנות, עדות שגובתה בתצהיר ובבדיקת פוליגרף, וכי שגיא עצמו לא הכחיש את החשדות והעדיף להסיר את מועמדותו. שגיא שב והצהיר כי יחימוביץ' אינה דוברת אמת, וכי הכחיש בו במקום בפגישתם באופן נחרץ את ההאשמות כלפיו, ושב והכחישם בכלי התקשורת. בהמשך יצא שגיא בתגובה כתובה בעיתון "הארץ" בה קבל על הקלות הבלתי נסבלת של הוצאת דיבה, והצהיר כי זהות המתלוננת הגיעה אליו על דרך השמועה, וכי הוא כלל אינו מכיר אישה זו, היא לא שירתה תחת פיקודו ומעולם לא היה לו כל קשר אישי או חברתי עימה, וכי הוא נבדק בפוליגרף ונמצא שהוא דובר אמת בכל הסוגיות הללו. בתגובתו גם אמר כי אם יחימוביץ' לא תחזור בה, הוא יאלץ לתבוע אותה על הוצאת דיבה.
שגיא הוא בעל משק חקלאי ועוסק בגידול זיתים וייצור שמן זית. בשנת 2015 זכה באות הוקרה לחקלאי מצטיין בענף הזית מטעם שר החקלאות ומועצת הצמחים.
מורשת והנצחה.
אורי שגיא החל לעסוק בשימור והנצחה במהלך שירותו בצה"ל וביתר שאת עם שחרורו מצה"ל בשנת 1997,
בכפר ביאליק.
בין השנים 1995–1999 היה שגיא חבר ועד האגודה של כפר ביאליק, ובין השנים 1998–1999 היה יו"ר הוועד. כיו"ר הוועד ניסה לקדם פרויקט נדל"ן גדול להרחבת כפר ביאליק, שלא צלח והביא לסכסוכים בתוך היישוב שנדונו רבות בבתי המשפט.
במרץ 2015 זוכה שגיא מאישום פלילי בגין עבירת איום. בצד הזיכוי ציין השופט: "זיכוי של הנאשם מביצוע עבירה פלילית, אין משמעותו כי יש להשלים עם התנהגותו. במהלך האירוע מושא האישום, התנהג הנאשם בצורה בוטה ואגרסיבית, שכללה ביטוי ומעשה", גם אם סבר כי למעשהו קדמה התנהגות לא הולמת ולא נאותה מצד אחרים. השופט כתב בפסק הדין כי לאור בחינת היסוד ההתנהגותי והנסיבתי, אין מדובר במעשה איום פלילי, וזיכה את שגיא.
באוקטובר 2015 פסק בית משפט השלום בחיפה כי שגיא עשה שימוש חורג בקרקע שבבעלותו.
השכלה והתנדבות.
שגיא הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה. עבודת התזה שלו עסקה בגורמים סובייקטיביים ואובייקטיביים במחקר היסטורי ובמחקר מודיעיני. הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובוגר המכללה לביטחון לאומי בקרלייל בפנסילבניה שבארצות הברית.
מכהן בהתנדבות כנשיא מוסד "כפר ילדים ונוער אהבה" בכפר ביאליק לילדים בסיכון, וחבר דירקטוריון ב"כישורית" - מסגרת לחיים לבוגרים בעלי צרכים מיוחדים בקיבוץ כישור. מלמד בהתנדבות במכינה קדם צבאית בחנתון, שהיה ממייסדיה.
אחיינו הוא מפקד פיקוד העורף לשעבר, האלוף איל איזנברג.
שגיא מתגורר בכפר ביאליק.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:אלופי צה"ל]]
[[קטגוריה:מנכ"לים יוצאי שירות קבע בצה"ל]]
[[קטגוריה:מפקדי עוצבת געש]]
[[קטגוריה:מפקדי זרוע היבשה]]
[[קטגוריה:חיילי צה"ל במלחמת יום הכיפורים]]
[[קטגוריה:מפקדי חטיבת גולני]]
[[קטגוריה:מפקדי סיירת גולני]]
[[קטגוריה:ראשי חטיבת המבצעים]]
[[קטגוריה:מפקדי פיקוד הדרום]]
[[קטגוריה:ראשי אמ"ן]]
[[קטגוריה:יושבי ראש מקורות]]
[[קטגוריה:מפקדי חטיבת יפתח]]
[[קטגוריה:כותבי אוטוביוגרפיה ישראלים]]
[[קטגוריה:מפקדי גייסות בצה"ל]]
[[קטגוריה:פעילי מפלגת העבודה]]
[[קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב]]
[[קטגוריה:אנשי המושב]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1943]]
נבחרת לוב בכדורגל
נבחרת לוב בכדורגל, (בערבית: منتخب ليبيا لكرة القدم), המכונה "אבירי הים התיכון" (בעבר, תחת משטר קדאפי כונתה "הירוקים") היא נבחרת הכדורגל הלאומית של לוב.
נבחרת לוב מעולם לא עלתה לגביע העולם בכדורגל והשתתפה בשלושה גביעי אפריקה לאומות. בטורניר הראשון בו השתתפה היא סיימה במקום השני, כאשר אירחה את הטורניר של גביע אפריקה לאומות 1982.
היסטוריה.
נבחרת לוב ניסתה להעפיל לגביע העולם בכדורגל רק החל ממונדיאל 1970 אך לא הצליחה תחילה להעפיל. בשנות ה-80 התחזקה הנבחרת ויכלה לעלות תאורטית מתוך היבשת האפריקאית אך מסיבות בינלאומיות היא נאלצה לפרוש ממונדיאל 1982 ומונדיאל 1990.
הנבחרת הייתה קרובה להעפלה למונדיאל 1986 לאחר ניצחונות על נבחרת סודאן ונבחרת גאנה אך נכשלה בשלבי הסיום כנגד נבחרת מרוקו. שלהם הפסידה במשחק אחד 3:0 וניצחה במשחק הגומלין 0:1 אך בזכות הפרש שערים עלתה הנבחרת המרוקנית שלב.
לאחר שהנבחרת לא נכנסה למוקדמות מונדיאל 1994 ומונדיאל 1998 היא ניסתה להעפיל למונדיאל 2002 שנערך ביפן וקוריאה. תחילה ניצחה הנבחרת את נבחרת מאלי 3:4. בשלב הבתים הנבחרת השיגה רק תיקו אחד מתוך שמונה משחקים. למרות זאת, קיבל קפטן הנבחרת, א-סעדי קדאפי (בנו של מועמר קדאפי) הצעה לשחק בסרייה א באיטליה בקבוצת פרוג'ה. ב-2003 הוא שיחק שם משחק אחד, עד שנכשל בבדיקת סמים.
במוקדמות מונדיאל 2006 ניצחה הנבחרת תחילה את נבחרת סאו טומה ופרינסיפה 0:9 ועלתה לשלב הבתים המוקדם, אך לא הצליחה להעפיל לטורניר עצמו.
בשלבי מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2012 הנבחרת שיחקה בקהיר, בשל מלחמת האזרחים בלוב שלא אפשר לשחק באצטדיונה הביתי בטריפולי. חרף המהומות מבית, הנבחרת הצליחה להעפיל לטורניר.