מהמתחרש בין המלחמות- בשנת 1820 כ-5,000 מהגרים בריטים מהמעמד הבינוני, בעיקר סוחרים ואנשי עסקים, שוכנעו לעזוב את בריטניה ולהתיישב על חלקות אדמה בין הקבוצות הלוחמות כדי להוות אזור חיץ.
המלחמה השישית (1834-1836).
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19, המשיכו העימותים והתפשטו אל אזור נהר קאיסקאמה, שבזמן זה היה נחשב לגבול המזרחי של הקייפ. למעשה, עד שנת 1823 כבר נסוגו כמעט מחצית המתיישבים באזור לערים, בעיקר לגרהמסטאון ולפורט אליזבת. ה'לבנים', הקויקוי והקוסה, חיו באזור נייטרלי, שבו המסחר והתעסוקה הותרו, אך חוסר הביטחון שהחל במלחמות הקודמות, נמשך והורגש גם כעת. ההרחבה של גבול הקייפ לעבר נהר קאיסקאמה גרמה לגידול בצפיפות באזור, וכן הייתה נתונה ללחץ מצד שבטים אחרים שנעקרו מביתם על ידי אימפריית הזולו. בשנת 1829 גורשו מאקומה () והשבט שלו מאזור נהר קאט (שם התיישבו הקויקוי) ועברו מזרחה, שם התיישבו באדמה נחותה יותר. הם הורשו לחזור לעמק טיום רק בשנת 1833, אך גם אז, גורשו מהאזור כמעט מיד לאחר שחזרו.
בשנת 1833, גירושם מחדש של מאקומה ושבטו יצרה מרירות רבה בקרבם. מרירות זו החריפה והובילה ל'פעולות תגמול' דרסטיות על ידי סיורים בריטים, כתגובה לגנבת בקר משטחם שהתרחשה בתקופת הבצורת. לכן, בשנת 1834, הורה הממשל הבריטי לסר בנג'מין ד'אורבן () להקים מערכת הגנה אזרחית. כחלק מהקמת מערכת הגנה זו, נקבעו הסכמים עם מפקדים שהומלצו על ידי סוכני הממשלה, ואשר קיבלו תשלום על מנת לשמור על הסדר.
תגובות הקייפ לפשיטות הבקר של אנשי קוסה התמתנו, אך במקרים מסוימים עדיין נשארו דרסטיים ואלימים. ב-11 בדצמבר 1834, יחידת קומנדו של מפלגת הקייפ הרגה צ'יף משבט הקוסה שהיה בדרגה גבוהה. בעקבות כך, ב-31 בדצמבר של אותה השנה, מאקומה, (אחיו של הצ'יף שנהרג), יחד עם כוח גדול משבט הקוסה (כ-12,000) חצו את הגבול אל תוך מושבת הקייפ. הם בזזו ושרפו את המחנות, והרגו את כל המתנגדים. באותו חורף, פיט רטיף (), הצליח להביסם. סגן הקולונל הארי סמית' נשלח למסע בן שישה ימים, מקייפטאון לגרהמסטאון, במטרה לתפוס את הפיקוד על הגבול. התגבורות נשלחו דרך הים אל מפרץ אלגואה. לאחר סדרת התרחשויות, הובסו ראשי הלוחמים משבט הקוסה והם נסוגו אל הרי אמאטולה.
ד'אורבן הגיע לגבול ב-14 בדצמבר 1834. הוא האמין כי הינטסה (), מפקד הקוסה, הוא בעל חשיבות עליונה לכל מדינת הקוסה, ולכן אחראי על ההתקפה על המושבה. ד'אורבן קבע כי הינטסה אחראי על גנבת מלאי קולוניאלי שנתפס במהלך הפלישה. זו הסיבה שלאחר מכן הוביל ד'אורבן כוח של חיילים קולוניאליים אל מעבר לנהר הקיי ולעבר מעונו של הינטסה. הם כללו את סיפוח השטח בין נהר קאיסקאסמה ונהרות קיי כטריטוריה בריטית, וגירשו את כל השבטים שהיו מעורבים במלחמה. לפיהם, הממלכה אדלייד תיושב על ידי שבטים נאמנים שהם שבטי מורדים שהתנערו ממנהיגיהם ועל ידי פינגוס, שרידי שבטים שנהרסו לאחר עליית אימפריית הזולו. למרות התוכנית, הגירוש של אנשי הקוסה הוכח כבלתי אפשרי. בספטמבר 1835, ד'אורבן הכריז על הסכמים עם ראשי המורדים, והניח להם להישאר במקומות בהם התיישבו, בתנאי להתנהגות טובה משני הצדדים, ובשליטה של שופטים. הם קיוו כי יערערו במהירות את השבטיות בעזרת עזרה מיסיונרית. אולם, ההתפשטות הטריטוריאלית סתרה את אותו הרצון העז של הבריטיים לפתח את הכלכלה שלהם, וכן את הנהגת ממשלת בריטניה.
בין המלחמות- בשנת 1841 הועבר חוק שהנציח את שליטת הלבנים במושבת הכף.
המלחמה השביעית (1846-1847).
המלחמה השביעית של הקוסה התרחשה במשך שנה אחת ונקראת גם 'מלחמת הגרזן' או 'מלחמת אמטולה'. הרקע הכלכלי לתחילת מלחמה זו מתבסס על סכנה שריחפה על האינטרסים הכלכליים של הבריטיים בקייפ, ולכן הבריטים החליטו להתערב. מגדלי וסוחרי צמר במזרח הקייפ לחצו להרחבת שטחי המרעה לאזור סיסקאי. בצד הבריטי היו שתי קבוצות עיקריות שנלחמו- קבוצה של חיילים שנשלחו מלונדון לעזור במלחמה וכוחות בריטיים הנקראו 'כוחות בורגר', אשר היו כוחות הקומנדו והתיישבו לפני בדרום אפריקה. בצד של הקוסה, הנגאיקה היו השבט המרכזי שעסק בלחימה, בעזרה של שבטי הטאמבו ונדלאמב. הכוח של שבטי הקוסה הוכפל פי 10 מהמלחמות הקודמות, ואת סוג הנשק החליפו מנשק מסורתי לנשק חם.
בשנת 1946, מושל הכף דאז, מייטלנד, הורה לתקוף את בני הקוסה, בטענה כי חילצו את אחד מחברי הקוסה אשר גנב מהם גרזן וישב בכלא פורט בופורט(), ובנוסף הרגו קצין משטרה. גנבת הגרזן הייתה רק תירוץ לתחילתה של 'מלחמת הגרזן', ואילו הסיבה האמיתית הייתה שליטה בקרקעות. מלחמה זו בישרה את תחילתו של עימות בין הבריטים לבין בני הקוסה. בתקופה זו, החלו הבריטים במדיניות שנקראת "אדמה חרוכה", שזוהי טקטיקה צבאית של נסיגה תוך הרס כל דבר העשוי להיות שימושי לאויב. כחלק ממדיניות זו כבשו את האזור והפכו אותו ל"", כלומר מושבה שהיא בשלטון של הבריטים.
המלחמה השמינית (1850-1853).
במהלך שליטתו של המושל הארי סמית, נגרם מצב בו אנשים רבים משבט הקוסה נעקרו מאזור קיסקאמה. עקורים אלה הפכו לפליטים אשר הצטרפו לאוכלוסייה המקומית. מצב זה גרם לקשיים עקב ריבוי האוכלוסייה. כמו כן, פליטים אלה עודדו על ידי השלטון לאמץ אורח חיים בריטי. הארי סמית גם תקף את מדינת אורנג' החופשית ועל מנת לכסות את ההוצאות הרבות, הוא הטיל מיסים מופרזים על אנשי הקוסה וקיצץ את מספר הכוחות הקבועים של הקייפ. ביוני 1850, בעיצומו של גל קור בחורף קר במיוחד, הורה סמית על עקירתם של מספר גדול של אנשי קוסה מאזור קאט ריבר. המלחמה השמינית נודעה בשם: "Mlanjeni's War". זאת על שמו של הנביא אשר חזה כי הקוסה לא יושפעו מהמתקפות. בתקופה זו, מספר גדול של אנשי קוסה החלו לעזוב את הערים הקולוניאליות ועברו להתיישב באזורים השבטיים.
באוקטובר 1850, הודח סנדיל (-המנהיג הראשי של הנגאיקה), לאחר שסירב להשתתף בפגישה אליה נקרא על ידי המושל. בדצמבר 1850, תקפו הנגאיקים סיור קולוניאלי במעבר בומח והרסו שלושה כפרים צבאיים. על פעולה זו, זכו הנגאיקים לתמיכה מאנשי טמבוס () וחלק מאנשי גסלקס (Gcalek). מאוחר יותר, הצטרפו אליהם מורדים אשר נקראו "המשטרה השחורה" ואנשי קויקוי מהיישוב קאט ריבר. אנשי הקוי קוי סייעו מאוד בלחימה, שכן הם היו מנוסים מאוד בשיטות "הלחימה הלבנה" כלומר, סוג הלחימה אשר היה מזוהה עם הבריטים. בנוסף, מחנות צבאיים כדוגמת פורט בופורט הותקפו וגרמו לזעזוע בממשלה אשר דאגה לגבי נאמנותם של הקויקוי אליה. המרד של אנשי הקויקוי המכונה "מרד קאט ריבר()", התבטא בחוסר תגובה של הקוי קוי לקריאה לשירות הקומנדו. לקראת סוף פברואר 1851 נעצר מרד קאט ריבר, ובמקביל לכך, החל המפקד ג'וברט מהממשלה הבריטית את המתקפה על המורדים. אף על פי שהממשלה נהנתה מתמיכתם של שבטים רבים כמו המפנגוס, רוב שבטי הנדלמבה ומספר גדול מאנשי הקוי קוי, הפעילות שלהם נעצרה עקב מיעוט בחיילים סדירים. במערכה המדוברת, זו הייתה הפעם הראשונה בה השתמשו הנגאיקים ובני בריתם בנשק חם. בנוסף, הלחימה התבצעה גם נגד הסוטו () הנמצאים באזור נהר אורנג'. כל הגורמים שהוצגו, תרמו לעיכוב קץ המלחמה.
בתחילת שנת 1852, הגיע ג'ורג' קאתקארט לקייפ על מנת להחליף את הארי סמית'. תחת פיקודו של ג'ורג', הייתה המלחמה נמרצת עד סופה. בספטמבר 1852, לא נותרו עוד גאיקאס באזור אמטולה () ועד נובמבר הובסו מורדי הקוי קוי האחרונים.
המלחמה התשיעית (1877-1879).
המלחמה התשיעית והאחרונה נקראת גם מלחמת פונגו-גסלאקס ( -Gcaleka War ). בני הגסלקאס (Gcalekas) אולצו לחלוק את אדמותיהם הישנות עם בני המפנגוס (Mfengus), אשר איתם הגסלקאס לא היו ביחסים טובים ואף תיעבו אותם. באוגוסט 1877, כשהמתחים הגיעו לשיאם בין שני השבטים, המפנגוס והגסלקאס, פרצה מריבה במסיבת חתונה של אחד מבני שבט המפנגוס שהובילה לפרוץ המלחמה התשיעית והאחרונה. משטרת הגבול של הקייפ, תחת פיקודו של קולונל צ'ארלס גריפית, חצתה את נהר הקיי (Kei), עם כוח מתנדבים במטרה להגן על בני המפנגוס. בחודש ספטמבר 1877, בסיוע של בני הטמבוס () והמפנגוס, הצליחו משטרת הגבול להדוף את הגסלקאס מעבר לנהר המבאשה () .שבט אחד קטן אשר היה שייך לבני הגסלקאס, נדחק למיקומו של סנדיל, שהיה מפקד הנגאיקה. הנגאיקים תקפו את המשטרה, ושבט הגסלאקס הצטרף אליהם ללחימה. מלחמה זו עוררה משבר בקייפ, עליו קיבלה הממשלה אחריות בשנת 1877.
שלטון הקייפ, התעקש על כך שהכוח המשולב של כוחות סדירים, משטרה קולוניאלית ומתנדבים יהיה תחת שליטתו המלאה של גריפית' (Comdt Gen Griffith). כמו כן, ברטל פרר () התעקש שהוא, כמנהיג הקיסר הראשי, יהיה אחראי על התנהלות המלחמה. לאחר מכן, הוא דחה את ממשלת מולטנו ומינה במקומה ממשלה חדשה תחת גורדון ספרינג. המלחמה התשיעית הסתיימה במהירות. בפברואר 1878, הובסו כוחותיו של קרלי במושבה קנטאני (Kentani). וביוני הוא נכנע. בתקופה זו, סנדיל מת וניתנה חנינה לו ולנאמניו. בשנת 1879, סופחו מפנגולנד (Fenguland) ואידוטיאווה () לקייפ- כלומר לשליטה בריטית. כך גם אזור גסלקאסלנד (Gcalekaland) (אך לא באופן רשמי). אחת מתוצאותיה ארוכת הטווח של מלחמת החזית התשיעית קרתה בשנת 1894, בה הורחבו גבולותיו של הקייפ לנהר מטאמוונה (), על ידי הסיפוח החלקי של חלקי השבטים הנותרים.
אחרית דבר.
בתחילת ניסיונות הכיבוש, לא היה כל סימן לכך שהסכסוך על השליטה בשטחים יהיה מעבר למריבה בין-לאומית זעירה. גם ממשלת הקייפ וגם שבטי הקוסה לא רצו לפתוח במלחמה.