הסרט מספר את סיפורה של "כוח דלתא" יחידת קומנדו אמריקנית מיוחדת המגיעה למזרח התיכון כדי לשחרר אזרחים אמריקנים שנחטפו על ידי מחבלים אירניים, במהלך טיסה של מטוס אמריקני מחברת ATW מאתונה לניו יורק. בין השאר נאלץ הכוח לתכנן פשיטה נועזת על מעוז מחבלים בביירות שבלבנון. באופן מפתיע, הנשק העיקרי שלהם הוא תת מקלע העוזי הישראלי. בנוסף הם מצוידים ברכבי שטח קלים ואופנועים המסוגלים לשגר רקטות.
רוב הצילומים התנהלו ביפו בסמטאות ליד הים.
סרטי ההמשך.
ב-1990 יצא סרט ההמשך "מחץ הדלתא 2 - הקשר הקולומביאני". בזמן הצילומים בפיליפינים אירעה תאונת מסוק בה נהרגו חמישה, ביניהם הצלם הישראלי גדי דנציג.
הסרט השלישי בסדרה "מחץ הדלתא 3: משחק המוות", יצא בשנת 1991 ובו בניגוד לשני הסרטים הראשונים, לא כיכב צ'אק נוריס, אלא בנו מייק נוריס, ואיתו עוד ארבעה שחקנים צעירים, כולם היו בנים או אחים של כוכבים הוליוודים ידועים. ניק קסבטס (בנם של ג׳ינה רולנדס וג׳ון קסבטס), טוני פק (בנו של גרגורי פק), אריק דאגלס (בנו הצעיר של קירק דאגלס ואחיו של מייקל דאגלס), וכן מתיו פן (אחיו הצעיר של שון פן). שחקנים ישראלים שכיכבו בסרט היו יונתן צ'רצ'י וחנה אזולאי-הספרי.
פליטון
יהדות סוריה
יהדות סוריה הייתה אחת הקהילות הגדולות והחשובות בין קהילות היהודים במזרח התיכון.
שתי הקהילות הגדולות והחשובות בסוריה הן קהילת דמשק, וקהילת חלב היא ארם צובא.
תולדותיה של קהילת דמשק.
קהילה יהודית הייתה קיימת בדמשק ובחלב (ארם צובא) עוד בימי בית שני. במאות הראשונות של האלף הראשון, היו תקופות בהם ארץ ישראל הייתה תחת שלטון מנהלי מסוריה, וראשי הקהילה בדמשק שלטו בקהילות שבארץ. הממלוכים ששלטו בסוריה החל מ-1295 אילצו את יהודי צור, אנטיוכיה וטריפולי לעבור לדמשק וחלב, מה שהוביל לחיזוק הקהילות היהודיות בדמשק וחלב.
בשנת 1375 הגיע לחלב כתר ארם צובא - ספר תנ"ך עתיק ומוגה היטב, כולל מסורה. הספר נשמר במבנה משלו, ומקומו היה לאחד מקודשי הקהילה היהודית כולה בסוריה.
בניגוד לקהילת חלב, שתושביה נחשבו דתיים יותר, הקהילה היהודית בדמשק נחשבה לגדולה מבין השתיים, המבוססת יותר ובעלת ההשפעה הגדולה ביותר, בין מבחינה פוליטית ובין מבחינה דתית.
ליד דמשק, בכפר בשם ג'ורה, שכן בית הכנסת המיוחס לאליהו הנביא, והוא היה נחשב לאחד מבתי הכנסת העתיקים, המפוארים והחשובים בעולם. בית הכנסת נהרס במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, ככל הנראה בידי גורמי אופוזיציה קיצוניים.
בשנת 1492, לאחר גירוש ספרד, הגיעו לסוריה יהודים רבים מקרב מגורשי ספרד וסיציליה אשר הגדילו מאוד את מספר בני הקהילה. לאחר הכיבוש העות'מאני היו בדמשק כ-500 משפחות יהודיות בשלוש קהילות יהודיות - ספרדים, מוסתערבים ויוצאי יהדות סיציליה. כמו כן, הייתה בעיר קהילה של קראים. ברוב ארצות האסלאם וגם בסוריה נקרא מעמד היהודים "ד'ימי", מעמד נחות מזה של המוסלמים.
בשנת 1831 ניסו המצרים ששלטו באזור לעשות שינוי לטובת המיעוטים, אך שינוי זה פעל בעיקר לטובת הנוצרים. בשנת 1840 היו בדמשק כ-4000 יהודים. באותה שנה התחוללו "עלילות דמשק" - עלילות דם ועינויים קשים של נכבדי הקהילה היהודית בסוריה. קדמו להן האשמות ברצח פולחני בערים חלב ב-1810, אנטיוכיה ב-1826 וחמה ב-1829. באף אחד מהמקרים הללו לא הרשיעו השלטונות העות'מאנים את הנאשמים.
בשנת 1900 היו בדמשק 10,000 יהודים וב-1910 כבר מנו 12,000. בשנת 1909 היגרה קהילה גדולה מיהודי חלב לעיר מקסיקו סיטי שבמקסיקו, ובה הקימו את הקהילה היהודית הסורית הגדולה ביותר ביבשת אמריקה. לאחר מכן, ובהשפעת התמורות האזוריות, חלה ירידה בגודל הקהילה, במפקד 1936 היא מנתה 6,266 איש. עד 1936 עמד בראש הקהילה היהודית חכם אליהו חריס.
מסופה של מלחמת העולם הראשונה, עם נפילת האימפריה העות'מאנית, נשלטה סוריה על ידי מנהלת שטחי האויב הכבושים-צפון, ולמעשה על ידי לאומנים סורים עד נפילתה של הממלכה הערבית של סוריה ביולי 1920 ותחילתו של המנדט הצרפתי. בשנת 1925 פרץ המרד הדרוזי, שבמהלכו נפגעו גם יהודים רבים תושבי הרובע היהודי בדמשק. משנת 1928 החלה עלייה ציונית של משפחות ובני נוער מסוריה לישראל. הצעירים הגיעו לקיבוצים שונים בצפון הארץ, והמשפחות התיישבו בעיקר בתל אביב. בשנת 1936, עם תחילתו של המרד הערבי הגדול בארץ ישראל, נפגעו קשות גם יהודי סוריה אשר נחשדו על ידי הסורים כציונים. בשנת 1942 הותקף הרובע היהודי בדמשק שנית, בשל שמועה כי שטחי סוריה יצורפו לשטחי מדינת ישראל העתידית. מפקד שנערך ב-1943 העלה כי היו בסוריה באותה העת 30,000 יהודים.
יהדות סוריה נפגעה קשות לאחר עצמאות סוריה. ב-1946 פרצו מהומות אנטי יהודיות ונשללו זכויות יסוד מהיהודים. בשנת 1947, לאחר החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר, התחוללו פרעות קשות ביהודים בערים חלב ודמשק, מהקשות ביותר שספגו יהודי סוריה. הקהילה נפגעה אנושות, בית הכנסת המרכזי של חלב נשרף, ורכוש רב הוצת או נהרס. לאחר הקמת מדינת ישראל נמלטו בעל כורחם רוב יהודי סוריה, ומתוך 30,000 היהודים שחיו בה לפני הבריחה ההמונית נשארו רק כ-5,000. מתוך היהודים שעזבו הגיעו לישראל כ-1700 איש. ב-1948 הוחמר עוד יותר מצב היהודים. נשללו מהם כל זכויות האזרח והוטלו עליהם גזירות כלכליות כבידות. החל מ-1949 נאסר על היהודים לצאת מסוריה.
החל מ-1973 סייעה פעילת זכויות האדם היהודית ג'ודי פלד קאר למעל 3000 יהודים לצאת את גבולות סוריה בהברחה ובתשלום כופר. באמצע שנות התשעים של המאה ה-20, איפשר הנשיא חאפז אל-אסד ליהודי סוריה לצאת מן המדינה, בתנאי שיתחייבו שלא לעלות לישראל. כ-4,000 מן היהודים שיצאו מסוריה נאלצו לתת את כל רכושם לממשלה.
בסוריה אירעו מספר מקרים של רצח יהודים. במרץ 1974 עונו ונרצחו 4 נערות יהודיות מדמשק שניסו להסתנן מסוריה לישראל. זמן קצר לפני כן נרצחו שני צעירים יהודים שניסו אף הם להסתנן מסוריה לישראל. בינואר 1984 נרצחו בחאלב אישה בהריון ושני ילדיה הקטנים.
ב-2013 נחשף בידי הBBC שבית הקברות היהודי הגדול ביותר בסוריה בדמשק - נהרס, לטובת מפקדה אזורית של דאעש תוך כדי חילול כבוד המתים.
תולדותיה של קהילת חלב "ארם צובא".
הקהילה היהודית הגדולה בסוריה מבחינה מספרית הנה קהילת חלב. תולדותיה של הקהילה היהודית המפוארת בעיר חלב היא ארם צובא.
פיזור ודמוגרפיה.
הקהילות היהודיות בסוריה היו בעיקר בחלב ודמשק וכן בקמישלי שעל גבול סוריה-טורקיה.
לפי מפקד האוכלוסין שנעשה בשנת 1943, חיו בדמשק 11,000 יהודים, בחלב 17,000 יהודים ובקמישלי כ-2,000 יהודים. נכון לשנת 2006 נותרה בסוריה קהילה מצומצמת ביותר של כמה עשרות יהודים בדמשק ובודדים בקמישלי.
עליית יהודי סוריה.
עליית יהודים בשנות העשרים והשלושים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, במיוחד משנת 1924, הוטלו הגבלות על הכניסה לארצות הברית בחוקי ההגירה נוקשים ובהתאמה, ארץ ישראל הפכה להיות מקום מבוסס יותר כלכלית ומדינית. כתוצאה מכך ארץ ישראל הפכה ליעד עלייה אטרקטיבי ליהודים רבים מסוריה.
בשנות העשרים הראשונות לא היו קשיים לעבור את הגבול בין ישראל לסוריה שכן שתיהן נכללו בגבולות האימפריה העות'מאנית, אך לאחר שהיא קרסה, התקשו יהודים לעבור את הגבול ונעזרו במבריחים מקצועיים. במחצית השנייה של שנות העשרים, פחת הדחף לצאת מסוריה שכן היהודים זכו ליחס טוב מצד השלטונות. אומדן העולים בשנות העשרים כ-760 יהודים.
החל משנת 1932 חלה עלייה במספר העולים מסוריה, לא בגלל הרעה במצבם המדיני, אלא משום שהמשבר הכלכלי פגע בסוריה והמריץ את היהודים לעלות לארץ ישראל שנחשבה למקום המתפתח מבחינה כלכלית. יחד עם זאת, עם פרוץ מאורעות המרד הערבי בשנת 1936 חלה ירידה במספר העולים עקב החשש לפרנסת היהודים העולים. במהלך שנות השלושים עלו כ-3,100 יהודים.
רבים מהעולים בעשורים אלו התיישבו בתל אביב וסביבתה והקימו קהילות מאורגנות. רוב העולים התיישבו בשכונות דרום תל אביב - התקווה, נווה שאנן ושפירא.
"עליית האלף" ועליית יהודים עד קום המדינה.
המוסד לעלייה ב' פעל להבאת עולים דרך גבול הצפון, ועלייה זאת הגיעה לשיאה באביב ובקיץ של 1945. בחמשת החודשים הראשונים של 1946 הגיעו דרך גבול הצפון כ-119 עולים. שליחי המוסד לעלייה ב' שפעלו בתוך סוריה ולבנון הוחזרו ארצה בשלהי 1945 ובתחילת 1946. העלייה מסוריה לא פסקה אך נחלשה בשנים אלו עד 1947. ב-1946 יהודי סוריה ולבנון החלו לארגן לעצמם את ההעפלה ויותר מאלף מקרבם הגיעו ארצה בכוחות עצמם בשנים 1946–1947. הקהילה היהודית בסוריה ולבנון מנתה כ-27,000 יהודים, מתוכם 6000 יהודים בלבנון והשאר בסוריה.
סך הכל עלו לארץ ישראל כ-10,000 יהודים מסוריה בתקופת המנדט הבריטי, קרוב לשליש מכלל הקהילה.
התיישבות היהודים במדינת ישראל.
העולים מסוריה התפזרו במקומות יישוב רבים בארץ ישראל. קהילה גדולה הוקמה בחולון, שם שוכנו עולים מסוריה עם עלייתם, וכן בקריית טבעון המורכבת מכמה יישובים, ביניהם היישוב אלרואי שהוקם על ידי עולים מסוריה וטורקיה.
משנות ה-60.
לאחר מלחמת ששת הימים החלו יהודים צעירים מסוריה לחפש באופן עצמאי דרכים לצאת מסוריה ולהגיע לישראל. המוסד פתח במבצע מלט למלט את היהודים מסוריה. במחצית הראשונה של שנות ה-70 הם הוברחו לביירות וממנה הועלו בדרך הים לישראל.
ארגון יוצאי דמשק בישראל.