במרץ הגיע הסדר פוליטי כאשר זע'לול, אשר שב למצרים מהגלות, הסכים לממשלה פרו-מלוכנית שהורכבה בידי עַדְלָי יַאְקוֹן פָאשָׁא (יאקון היה מקורב לחצר המלוכה והיה נכדו של אחד מאחייניו של מוחמד עלי אבי שושלת המלוכה). יאקון היה מודע לכך שעליו להשיג את תמיכתו של זע'לול כדי להשיג תמיכה עממית. עם זאת, זע'לול דרש סיום מידי של המשטר הצבאי הבריטי לפני כל משא ומתן והשפעתו הפוליטית על החברה המצרית הקשתה על המנהל של יאקון. זע'לול סירב להתפשר על דרישותיו ובכך הגיעו המחאות ברחבי מצרים לשיאן. כאשר יאקון הכריז על הסדר משלחת שלא תכלול את זע'לול, החלו פרעות נגד רובע הקהילה הבינלאומית באלכסנדריה. זע'לול על כן נשלח פעם נוספת לגלות, הפעם באיי סיישל. לאחר כישלון המשלחת של ממשלת יאקון להגיע להסדר, אלנבי ופואד התערבו ישירות אל מול הממשלה הבריטית. אלנבי אך איים להתפטר אילולא תוענק ריבונות למצרים. לבסוף, בפברואר 1922, הממשלה הבריטית פרסמה הצהרה חד-צדדית על דעת עצמה אשר קבעה - ריבונות מצרית מלאה מבריטניה עם הקמתה של ממלכת מצרים בתמורה לארבעה נושאים מרכזיים הנוגעים ליחסי הממלכה המאוחדת–מצרים: הסדר ביטחון על דרכי התחבורה של גופים בריטיים במצרים; הרשאה לתמיכה בריטית צבאית במצרים אל מול כל גוף המאיים על ריבונות מצרים; הגנה של ממשלת קהיר במיעוטים המצרים ובאינטרסים חיצוניים וחלוקתה של סודאן בין השפעה שלטונית בריטית למצרית. כמו כן, ההצהרה הותירהסמכות בריטית במצרים והמשיכה את פעילותו של הנציב העליון במצרים עם כי היו לא מבחינה הלכתית סמכויות מועטות. ההצהרה לא כוונה אל הממשלה המצרית אלא אל מוסד הסולטנות ואחמד פואד בראשו. פואד הכיר בהסכם ובכך חתם על עצמאותת מצרים. בהמשך בוטל תוארו של הסולטאן ופואד הוכתר מחדש תחת התואר .
מלך מצרים.
לאחר קבלת העצמאות נקבעה ממשלה זמנית של הממלכה המצרית אשר קדמה בחירות כלליות במדינה. בימיה בשלטון, תפקידה העיקרי של הממשלה הזמנית היה להסדיר חוקה חדשה אשר תהיה מסוכמת על הפלגים הפוליטיים הגדולים. הוועדה שמונתה על כתיבת החוקה פגשה בהתנגדות מרובה מצד מפלגת "אל-ופד" שאף אחד מחבריה לא היה מעורב בתוכה. מבין המעורבים בוועדה היה חוסיין רושדי פאשא. בחוקת 1923 שנקבעה הסמכויות השלטוניות חולקו בין גופי הממשל ולמלוכה הוסדר מעמד רב סמכויות. להלן רשימת הסעיפים החוקתיים של מוסד המלוכה המצרית, מסעיף 32 בחוקה ועד סעיף 56 בחוקה: סעיף 32: ירושת הכתר המצרי שושלתית ורק בני שושלת מוחמד עלי רשאיים לרשת את הכתר; 33: המלך הוא ראש המדינה והסמכות העליונה ואין לערער על מעמדו; 34: על המלך לאשר את כל החקיקות; 35: אילולא יתנגד המלך להעברת תקציב ממשלתי, עליו להעביר את טענותיו אל הממשלה בתוך חודש, אם יאחר מתאריך זה יחשב תקציב כמוסכם; 36: אילולא יתנגד המלך להעברת תקציב ממשלתי, על התקציב לעבור הצבעה עם תמיכה של יותר משני שלישים מהפלרלמנט כדי לעבור את סמכות המלך; 37: המלך יקבע את התקנות הדרושות לאכיפת חוקים; 38: למלך הסמכות לפזר את בית הנבחרים; 39: במקרה של התנגדות להחלטה ממשלתית, על המלך להטיל וטו על החלטות ממשלה בטווח של חודש אחד מקבלת ההחלטה; 40: המלך רשאי, במידת הצורך, לקרוא לפרלמנט לישיבות יוצאות דופן, והוא רשאי גם לכנס את הפרלמנט לצורך ברוב מוחלט של חבריו לקבלת החלטות; 41: במצב חירום בסמכות המלך לשנות החלטות חוקתיות כל עוד אלו לא משנות את פני החוקה; 42: המלך יפתח דיוני פרלמנט בנאום מלוכני רשמי; 43: בסמכות המלך ליצור ולהעניק תארים אזרחיים וצבאיים; 44: על המלך למנות ולהדיח עובדי מדינה לפי החוק; 45: בסמכות המלך להכריז מלחמה; 46: המלך הוא מפקדם העליון של חילות היבשה והים; 47: אין על המלך לפעול למען אינטרסים חיצוניים; 48: סמכויות המלך מועברות דרך שרי הממשלה; 49: בסמכות המלך למנות או להדיח שרים ודיפלומטים; 50: לפני לקיחת סמכויות השלטון ישבע המלך כי יכבד את החוקה; 51: עוצרים לא יקבלו סמכויותיהם אילולא ישבעו אמונים לפרלמנט ולמלוכה; 52: במות המלך יעברו 10 ימים עד להכתרת יורשו; 53: במצב ולמלך אין יורש ישיר, הוא ימנה יורש דרך הסכמת הבית העליון בפרלמנט; 54: (המשך מסעיף 53) עם ימות המלך בלי שמינה יורש יהיה על הבית העליון לקבוע יורש; 55: בזמן בין העברת הסמכויות ממלך ליורשו יהיו סמכויות המלוכה בידי הממשלה; 56: עם ירושתו של מלך, תקציב המלוכה יקבע על פי חוק.
לנוכח ארבע הדרישות של הממשלה הבריטית והחוקה המשיכה התסיסה האזרחית הפנימית בתוך מצרים. ההנהגה הבריטית וידאה כי שמה של סודאן לא יוזכר בתוך החוקה והתעמולה הפוליטית של מפלגת "אל-ופד" חיממה את האוכלוסייה המצרית לדרוש בחירות כלליות דמוקרטיות ולהדיח את הממשלה הזמנית הקיימת שהייתה אחראית על הסדר החוקה המדינית. ב-30 בנובמבר 1923 מינה המלך פואד את מקורבו, מֻחַמַּד תָּאוּפִיק נַאסִים פָּאשָׁא, לעמוד בראשות ממשלה חדשה. ממשלה זאת, שנותרה על כינה במשך שלושה חודשים בלבד, פעלה להרחיב את סמכויותיו השלטוניות של המלך מעבר לכתוב לפי החוקה. כמו כן, הממשלה פעלה להסדיר את היריבות עם בריטניה בנוגע לסודאן ופואד הציע להשמיט את התואר "מלך מִצְרַיִם וסוּדָאן" מהחוקה עד להסדר המצב הפוליטי הסובב את סודאן. במאי 1923 פרצו מרידות לאומיות בתוך סודאן נגד השלטון הבריטי אשר דרשו סיפוח רשמי לתוך מצרים. בעוד מבחינה רשמית הייתה מחולקת שלטונית בתור מושבה בין בריטניה למצרים, הממשל הבריטי אחז בפועל בסודאן.
מהפך במצב החברתי-פוליטי הפנימי במצרים הגיע באוגוסט 1923, כאשר הכריז זע'לול על כוונתו לשוב למצרים ולשרת את המדינה לצדו של המלך פואד. בין סוף 1923 לתחילת 1924 התרחשולראשונה בחירות כלליות דמוקרטיות במצרים. הבחירות עבדו על מערכת שלפיה תחילה התרחשו בחירות כלליות דמוקרטיות לבחירת 38,000 נציגים להנהגת המדינה ובהמשך נציגים אלו בחרו מתוכם צירים לפרלמנט. הבחירות הסתיימו בניצחון אדיר של מפלגת "אל-ופד", אשר הביא למינויו של סעד זע'לול לראש ממשלת מצרים. ב-15 במרץ 1924 פתח פואד את הפרלמנט הראשון בהיסטוריה המצרית שנבחר דמוקרטית. פרלמנט זה החזיק בשלטון לתשעה חודשים בלבד עד אשר פורק בסוף אותה השנה. הסיבות המגוונות לנפילת הממשלה נעות מהסמכות הרבה של המלך והנציב העליון הבריטי ועד למדיניות של זע'לול שמשל ביד ברזל והיה בעל אופי שלטון סמכותני. הממשלה המצרית נכנסה רבות למאבקים נגד הממשלה הבריטית של רמזי מקדונלד בנוגע למעמד ארבעת הנושאים שנקבעו בהצהרת העצמאות הבריטית למצרים, לחוק שילומים שזע'לול ניסה להוציא מההנהגה הבריטית ועוד.
בנובמבר מאס המלך פואד בחוסר היכולת הניהולית של ממשלת "אל-ופד". בנובמבר פיזר את הפרלמנט לחודש ימים לפי צו רשמי ובסופו של החודש הכריז על פירוק הפרלמנט ויציאה לבחירות כלליות חדשות. הגורם לפירוק הפרלמנט היה משבר ביחסים עם בריטניה שסבב את מעמדה של סודאן. פלגים לאומניים בריטים נחשדו בתמיכה בפעולות טרור נגד הכוחות הבריטים בסודאן ועל כן הוצב אולטימטום בריטי. הממשלה הזמנית קדם הבחירות אשר הונהגה בידי נשיא הסנאט אַחְמַד זֶוהַיר פָּאשָׁא, נכנעה לאולטימטום הבריטי. במסגרת האולטימטום כל החשודים במעורבות לאומנית בסודאן מקרב ההנהגה המצרית נעצרו בידי הצבא הבריטי וכל הכוחות של הצבא המצרי בסודאן הוצאו והוחלפו בכוחות הגנה סודאנים נפרדים שהיו תחת סמכות בריטית, על כן הפכה סודאן לישות פוליטית נפרדת מבחינה מלאה דה-פקטו ממצרים. המלך פואד התרכז באותה העת בניסיון למנוע ממפלגת "אל-ופד" לשוב להנהגת המדינה המצרית. מערכת בחירות עקיפה, למפלגות ולא לאישים, הוכזרה לפי פקודת הכתר. בהמשך תמך פואד בהקמת מפלגת "אל-איתיחאד" שהורכבה מתומכי חצר המלוכה ומפורשים מתוך מפלגת "אל-ופד" שפעלו להגדיל את הסמכויות השלטוניות של המלוכה. אף על פי שבבחירות נותרה מפלגת "אל-ופד" המפלגה הגדולה ביותר (זכתה ב-116 מתוך 214 מושבים בבית הנבחרים), פואד הטיל על אחמד זוהיר פאשא, חבר מפלגת "אל-איתיחאד", להרכיב את הממשלה החדשה. הממשלה החדשה יצאה בקמפיין פוליטי וביטחוני נגד האופוזיציה, חיזקה את סמכויות המלוכה ופעלה לוודא שמפלגת "אל-ופד" לא תוכל לשוב לשלטון ולהנהגת המדינה. המהלכים הפוליטיים הללו נחשבים לפגיעה הראשונה של המלוכה בחוקה.
במושב הפרלמנט הבא נבחר בשנת 1928 מוסטפא אל נחאס פאשה, יורשו של זע'לול מטעם מפלגת "אל-ופד" לראשות הממשלה. ממשלת נחאס נכנסה תוך זמן קצר לחיכוחים עם בריטניה ולמאבקים פנימיים עם המלוכה על ירושת הנכסים של אחד מהנסיכים בחצר המלוכה. מאבק זה היה לאמתלה בשביל פואד כדי לפזר את הפרלמנט ולקרוא לבחירות חדשות. בחירות אלו הסתיימו בבניית ממשלה בידי מוחמד מחמוד מטעם מפלגת "אל-איתיחאד". פואד לא ראה בטוב את תוצאות הבחירות וסירב לפתוח את הפרלמנט למשך חודש. ב-19 ביולי פיזר את הפרלמנט הנבחר בלי שבכלל פתח אותו ודחה את הבחירות הבאות לעוד שלוש שנים, משמע שכל הסמכויות השלטוניות והחקיקות עברו במהלך שנים אלו אל מוסד המלוכה והמלך פואד שלט בצורה שדמתה לאבסולוטיזם פוליטי. החוקה המצרית משנת 1923 הושעתה וממלכת מצרים נוהלה דרך צווים מלכותיים שהועברו אך ורק דרך המלך פואד. בשנת 1930, מונה מוחמד מחמוד הליברל לראשות הממשלה מטעם חצר המלוכה, והנהיג מחדש את חוק הצנזורה על האופוזיציה והחלו לצאת צווים ממשלתיים סמכותניים. הוצא איסור על הפגנות סטודנטים ועל חקירות ממשלתיות של עובדי מדינה.