לאחר תבוסת ממלכת פרוסיה בקרב ינה-אאורשטדט נגד צבא נפוליאון ב-1806, נקלע הרוזן לינדנאו לקשיים כלכליים. בנוסף לתשלומי המס לצרפת, שחלו על אזרחים ואריסטוקרטים כאחד, והקיפאון הכלכלי של פרוסיה, ספג לינדנאו גם הפסדים כספיים כשניסה לפתח את אחוזת ביסאו (Büssow) בנוימרק, אותה רכש בשנת 1803, כהשקעה כלכלית. לאחר שחרורו משירות המלוכה בשנת 1807 הוא ניסה למכור ללא הצלחה את אחוזת גליניקה בשל המצב הקשה בפרוסיה. ההצעה למכור את אחוזת לינדנאו ל נכשלה באוקטובר 1810 מכיוון שלקנצלר המדינה הפרוסית חסרו האמצעים הכספיים לרכוש אותה. עם זאת, הוא התגורר בבית הכפרי כשוכר בשנים 1811 ו-1812 תמורת 400 רייכסטאלר לשנה, עד שהסוחר רודולף רוזנטרטר (Rudolph Rosentreter) רכש את האחוזה ב-18 בנובמבר 1812 תמורת 20,000 רייכסטאלר. רוזנטרטר, אשר כנראה התעשר באמצעות שיתוף פעולה עם הצבא הצרפתי, דאג לנטיעות חדשות רבות באתר ולשינויים בבית הכפרי, שאותם הזמין מקארל פרידריך שינקל. הארדנברג גילה עניין מחודש בגליניקה במהלך עבודות הבנייה.
אחוזה כפרית של הנסיך הארדנברג.
הארדנברג זכה למוניטין רב בזכות שירותיו לארגון מחדש של פרוסיה. לאחר הניצחון על נפוליאון, קידם אותו פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ב-3 ביוני 1814 לדרגת נסיך. קנצלר המדינה היה עכשיו במעמד שיכול היה לרכוש את אחוזת גליניקה, שנמצאה באופן נוח בין בתי המגורים של ברלין ושל פוטסדאם. הנכס נרכש ב-22 בספטמבר 1814 במחיר של 25,900 רייכסטאלר.
בנוסף לעבודות השיפוץ בחלק הפנימי והחיצוני של האחוזה, תכנן הנסיך הארדנברג מסתיו 1816 את האזור שמסביב לבית הכפרי בגישה אמנותית. המבצע היה פטר יוזף לנה, שהיה באותה תקופה שוליית גנן. הוא תכנן מגרש תענוגות, גן דקורטיבי עם טרסות פירות בין לנדהאוס, האפל וקוניגשטראסה של ימינו. לנה ביצע עיצובי גינון נוספים עבור כל הנכס בשנים שלאחר מכן.
לאחר מותו הבלתי צפוי של הנסיך הארדנברג ב-26 בנובמבר 1822, העמידו בנו, כריסטיאן גרף פון הארדנברג-רוונטלו, ובתו, לוסי הרוזנת פון פיקלר-מוסקאו את גליניקה למכירה. למרות מתעניינים רבים, המתינו היורשים שנתיים עד שמצאו קונה מתאים בקרל, נסיך פרוסיה, שידע להעריך את העבודה שהחל אביו ושהיו לו את האמצעים הכספיים להמשיך באחוזת גליניקה. הנכס החליף ידיים לבסוף תמורת 50,000 רייכסטאלר. לאחר משא ומתן על חוזה ב-23 במרץ 1824, העברת הבעלות התבצעה ב-1 במאי של אותה שנה.
הנסיך קרל מגשים חלומות.
עם רכישת אחוזת גליניקה, היה הנסיך קרל, הבן הראשון של המלך הפרוסי פרידריך וילהלם השלישי, שהיה בעל רכוש משלו. אחריו הצטרפו אחיו הגדולים, פרידריך וילהלם הרביעי בשנת 1826 עם הארמון ופארק שרלוטנהוף ווילהלם הראשון, קיסר גרמניה בשנת 1833 עם פארק בבלסברג, ובשנת 1835 עם בניית הארמון באותו שם. כמו פרידריך וילהלם, גם קרל גילה עניין רב בתרבות העתיקה. "תשוקה זו לעתיקות" עוררה ועודדה את חונכו של הנסיך בילדותו, היינריך גרף מניו פון מינוטולי (Heinrich Graf Menu von Minutoli). הטיול הראשון באיטליה בשנת 1822 היה מרשים יותר עבור הנסיך קרל, כאשר הוא קיבל השראה מההרמוניה בין הנוף, האדריכלות והעתיקות. כשחזר עם רשמים אלו, הוא קיבל את ההחלטה לממש את "חלום איטליה" במולדתו ברלין. אחיו המחונן האמנותי של קרל, פרידריך וילהלם, תמך בפרויקט ברישומים לעיצוב מבנים בודדים. האדריכלים קארל פרידריך שינקל ותלמידו ועמיתו לודוויג פרזיוס אימצו חלק מפרטי ההצעות הללו לעיצוב שלהם. בשיתוף פעולה הדוק עם אדריכל הגן פטר יוזף לנה, נוצר נוף אדריכלי וגנני ייחודי בעל מראה דרום אירופי, אותו עיטר הנסיך קרל עם עתיקות מהאוסף העשיר שלו.
עם מותו של הנסיך קרל ב-21 בינואר 1883 הסתיימה תקופת הזוהר של מפעלי גליניקה. בצוואתו קבע קרל כי בנו והיורש הראשי פרידריך קרל, נסיך פרוסיה יהיה חייב להוציא לפחות 30,000 גולדמרק בשנה על אחזקת מבני גליניקה והפארקים. עם זאת, הוראה זו לא הייתה בתוקף זמן רב, שכן הנסיך פרידריך קרל נפטר ב-15 ביוני 1885 בגיל 57, שנתיים בלבד אחרי מות אביו. הנכס עבר כעת לבנו היחיד, פרידריך לאופולד, שלא גילה עניין רב בארמון. לאחר נישואיו ללואיזה סופיה פון שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגסטנבורג, אחותה של הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה, הוא עבר לטירת הציד גליניקה, שהייתה שייכת לנכס, והתגורר בה עד סוף תקופת המלוכה בגרמניה. ארמון גליניקה החל להתפורר כתוצאה מהזנחה מבנית, ובשל מכירת פריטי אספנות מהעת העתיקה ומימי הביניים בשנות העשרים של המאה העשרים, רוב הפריטים שאסף הנסיך קרל במשך עשרות שנים התפזרו ברחבי העולם.
הזנחה גוברת ומעבר לבעלות המדינה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה וסוף המלוכה, העביר פרידריך לאופולד את ביתו ללוגאנו בשווייץ בשנת 1918, ולקח לשם עמו יצירות אמנות ורהיטים רבים. הנכס של גליניקה, כולל הבניינים, הוחרם בתחילה על ידי הממשלה החדשה. עם זאת, על רקע הניסיון הכושל ל, ולאחר אשרור החוק על חלוקת הרכוש בין המדינה הפרוסית לבין חברי בית המלוכה הפרוסי ששלט במדינה בעבר ב-26 באוקטובר 1926, הועברה האחוזה חזרה לבעלותו של פרידריך לאופולד. שנתיים לאחר מכן ניסה הנסיך למכור חלקים מאזור גליניקה לחברת נדל"ן. צעד זה נכשל בתחילה בשל צו מניעה שהוציאה המדינה הפרוסית, שרצתה לשמור על האתר כגן, ב-17 ביולי 1929, אולם בשל ההסכמים בחוק חלוקת הרכוש, נאלצה המדינה להסיר את התנגדותה למכירה. ארמון הקיץ שהוזנח לא הושפע מתוכניות המכירה המחודשות, אלא חלקים ממלאי הפריטים שבו שנמכרו במכירה פומבית יחד עם פריטים מטירת הציד בשנת 1930 או בתחילת 1931.
ב-13 בספטמבר 1931 נפטר הנסיך פרידריך ליאופולד באחוזתו קרויאנקה בנפת פלאטו בפרוסיה המערבית. על מנת לשלם את חובותיו, התקיימה בנובמבר 1931 מכירה פומבית שנייה של חפצי אמנות מגליניקה שהועברו ללוגאנו. נכדו, הנסיך פרידריך קרל בן ה-12, קיבל את הירושה. הבנים הגדולים של פרידריך לאופולד, פרידריך זיגיסמונד (Friedrich Sigismund; 1891–1927) ופרידריך קרל כבר נפטרו לפניו, והבן השלישי, פרידריך ליאופולד הצעיר (1895–1959) סולק מהירושה. עם זאת, הוא קיבל את הזכות להתגורר בגליניקה, וככל הנראה קיבל גם זכויות קניין במלאי המטלטלין. הוא התגורר באגף של מתחם הארמון עם בן זוגו מאז ילדותו, פרידריך מינכגסנג (Friedrich Münchgesang) המכונה פרידריך הברון צ'ריני דה מונטווארקי (Cerrini de Montevarchi), עד שהם עברו לאחוזת אימלאו ליד ורפן במדינת זלצבורג (כיום באוסטריה) לאחר שנמכר הארמון בשנת 1939. כמו שעשו כבר בגליניקה, הם מכרו חפצי אמנות גם משם, שחלקם הגיעו מתקופתו של הנסיך קרל.
כאשר פרידריך ליאופולד האב היה עדיין בחיים הוא קיבל מ הלוואות גדולות, וכבטוחה נעשה שימוש בחלק גדול מאזור פארק גליניקה. בחילופי מניות בין הבנק לעיר ברלין, הגיע אזור זה לרשות הבירה עם רישום בפנקס הקרקעות ב-29 באפריל 1935. ארמון הקיץ המוזנח מאוד והסביבה הקרובה, כולל טירת הציד עם פארק ציד, נותרו בתחילה נחלתו של פרידריך קארל הצעיר. בסוף שנת 1937 התקיים משא ומתן בין שני הצדדים על התיקונים הנדרשים בארמון הקיץ, אך אלה נכשלו בגלל חילוקי דעות לגבי היקף העבודה. הנסיך בן ה-20 דחה בתחילה הצעת רכש מהעיר, ואז הומלץ לו לקבל את ההצעה או שהרכוש יופקע. חלקו הנותר של הפארק הפך לנחלת העיר ברלין ב-1 ביולי 1939. כעת הייתה עיריית ברלין הבעלים היחיד של כל אזור גליניקה כולל כל הבניינים. תביעת נזיקין שהגיש הנסיך בשנת 1986 בגלל המכירה הכפויה לנאציונל-סוציאליסטים נדחתה לטובת מדינת ברלין ב-14 באוקטובר 1987, וכך גם פסק הדין בהליך הערעור מיום 20 באפריל 1989.
בראשית 1940 הוזמן האדריכל דיטריך מילר-שטילר (Dietrich Müller-Stüler), נינו של פרידריך אוגוסט שטילר, ליצור מבני משרדים עבור נשיא עיריית ברלין וראש העיר . ליפרט השתמש בחצר הציד (Jägerhof), שנמצא בקצה הצפוני של האזור, כאחוזה כפרית מאז 1935. הוא היה מעוניין לרכוש את הארמון מטעם העיר ברלין, במיוחד מכיוון שהיו קיימות משנת 1935 תוכניות להרחבת כביש קוניגשטראסה, שכונה אז רייכסשטראסה מספר 1, בין פוטסדאם לבירת הרייך רק כמה מטרים מהאחוזה. לא ניתן עוד לוודא האם או עד כמה נערכו שיפוצים בתוך הבניין, מכיוון שלא ניתן למצוא את התיקים המקוריים, וליפרט הודח מתפקידו ביולי 1940. במהלך מלחמת העולם השנייה, כנראה מסביבות 1942, שימש הארמון כמבנה בית חולים, ולאחר הכניעה, לזמן קצר כחדר אוכל קצינים עבור הכובשים הרוסים, שהשתמשו גם בקומה העליונה כאורווה לסוסים.
בחיפוש אחר משקיע מתאים לעבודות השיפוץ שהיו צריכות להתבצע מזמן, העבירה העיר ברלין את מתחם הארמון המוזנח לידי ארגון הספורט-טוטו ברלין לשימוש כמלון ספורט. עד 1966, התחזוקה והניהול נותרו באחריות הספורט-טוטו; ואז הועברו המבנים לאחריות מנהל הארמונות וגני המדינה של מערב ברלין. כאשר הספורט-טוטו ויתר על מלון הספורט, השתלט מוסד הלימודים הציבורי למבוגרים הכולל פנימייה (Heimvolkshochschule) על החדרים למטרות לימודים ולינה בין השנים 1976 ל-1986. במהלך תקופה זו היה המנהל באחריות מחלקת בתי הספר והנוער של העיר ברלין.
שימוש נוכחי.