לנוער הרומאי היו כמה צורות של שעשוע וספורט: (אימון), קפיצה, היאבקות, איגרוף ומרוץ. בכפר, צורות הבילוי לעשירי הקיסרות כללו בנוסף דייג וצייד. לרומאים היו גם כמה צורות של משחקי כדור, כולל אחת בעלת דמיון לכדוריד. משחקי לוח, משחקי קובייה, ומשחקי הימורים היו פופולריים עד מאוד בימי קדם. נשים לא נטלו חלק בפעילויות אלה. לעשירים, מסיבות ערב הציעו הזדמנות לבידור, לעיתים מוזיקה, ריקוד, וקריאת שירה. לעיתים, בני המעמד הנמוך, הפלבאים, נהנו גם הם ממסיבות דומות דרך המועדונים או האגודות אליהם השתייכו, מסיבות אלה מומנו על ידי פטרונים ונערכו בדרך כלל במסבאות. ילדים, שיחקו בדרך כלל עם צעצועים או במשחקים כגון סוס ארוך.
אחת מצורות הבידור הפופולריות ביותר הייתה קרבות גלדיאטורים. גלדיאטורים נלחמו או עד המוות או עד "הקזת הדם הראשונה" עם מבחר גדול של כלי נשק ובתסריטים שרובם נכתבו מראש, כמו כיבושה של קרתגו. קרבות אלה הגיעו לפופולריות הגבוהה ביותר שלהם בימיו של הקיסר קלאודיוס, שקבע את תוצאת הקרב בהינף יד. מופעי חיות פרא היו מאוד פופולריים אצל הרומאים גם כן, כאשר חיות מארצות רחוקות הוצגו בפני הקהל או השתתפו במופעי לחימה עם הגלדיאורים. אסיר או גלדיאטור, חמוש או בלתי חמוש, היה מושלך אל הזירה בשעה שחיות טרף היו משוחררות מולו.
אתר פופולרי אחר בעיר רומא היה הקירקוס מקסימוס, ששימושו העיקרי היה למרוצי סוסים ומרוצי מרכבות, וכאשר הקירקוס היה מוצף (עקב גשמים) נערכו בו קרבות ימיים. לקירקוס מקסימוס היו עוד שימושים רבים. אל הקירקוס יכלו להיכנס כ-385,000 צופים; מכל רחבי הקיסרות הגיעו כדי לצפות בתחרויות. מלבד השימוש לתחרויות ספורט, שימש הקירקוס כשוק וכמקום להימורים. סמכויות עליונות, כגון הקיסר, היו נוכחים, בתחרויות בקירקוס מקסימוס, כיוון שזה נחשב, בקרב ההמון, כגסות רוח להיעדר מתחרויות אלה. הקיסר, לא נטה להעדיף קבוצת מתחרים זו או אחרת, עצם העדפה של קבוצה אחת היה נחשב כבלתי יאה למעמדו. הקירקוס מקסימוס נבנה בשנת 600 לפנה"ס וארח את מרוץ המרכבות האחרון בשנת 549, לאורך יותר ממילניום.
טכנולוגיה.
הנדסה אזרחית.
אמות מים.
הרומאים בנו אמות מים כדי לספק מים. העיר רומא עצמה קיבלה אספקת מים מ-11 אמות מים שסיפקו לעיר יותר ממיליון מטרים מעוקבים של מים מדי יום, כמות המספיקה לאוכלוסייה בת 3.5 מיליון נפשות בימינו, ובאורך מצטבר של 350 ק"מ. רובן של אמות המים נבנה מתחת לפני האדמה ורק חלק קטן מהן מעל פני האדמה ונתמך בידי קשתות. אמת המים הרומית הארוכה ביותר, נמשכה לאורך 178 ק"מ, נחשבת באופן מסורתי, לזו שסיפקה מים לעיר קרתגו. מערכת אמות המים שנבנתה כדי לספק מים לעיר קונסטנטינופול, הביאה מים ממקור המרוחק 120 ק"מ מהעיר, לאורך מסלול סבוך ומפותל שנמשך 336 ק"מ.
אמות המים הרומיות נבנו לסיבולת ראויה לציון, ולסטנדרטים טכנולוגיים אליהם לא השתוו עד לזמן המודרני. התנועה באמות המים התבססה על כוח המשיכה. לעיתים, כאשר האמות נאלצו לחצות שקעים העמוקים מ-50 מטרים, השתמשו בצינורות פנימיים כדי לכפות על המים לעלות במעלה הגבעות.
סכרים.
הרומאים גם בנו סכרים רבים לאיסוף מים, כמו שלושת סכרי סוביאקו, שבאיטליה. שניים מאלה סיפקו מים לאמת המים אניו נובוס, אחת מאמות המים הגדולות ביותר שסיפקו מים לעיר רומא, והגדול מביניהם, הסכר היה הגבוה ביותר שנבנה בידי הרומאים והגבוה ביותר בעולם עד שנהרס בשנת 1305. הרומאים הרבו להשתמש בסכרים ובספרד הגדילו לעשות ובנו 72 סכרים, ועוד רבים אחרים ברחבי הקיסרות, שחלקם אף עדיין בשימוש. באתר אחד, מונטפורדו שבגליסיה, נראה כי הרומאים בנו סכר לרוחב הנהר סיל, כדי לחשוף מרבצי זהב באדמת סחף שבקרקעית הנהר האתר נמצא בקרבת מכרה הזהב הרומי לאס מדולאס.
כרייה.
הרומאים עשו שימוש נרחב במובילי מים במפעלי הכרייה ברחבי הקיסרות, חלק מהאתרים כמו בלאס מדולאס, שבצפון-מערב ספרד, חדרו לפחות 7 ערוצים עיקריים לראש המכרה. אתרים אחרים כמו דלאוקוטי בדרום ויילס אשר הוזן על ידי לפחות 5 תעלות מים מלאכותיות שהובילו למאגר או מקווה מים גבוה מעל פתח המכרה. המים שימשו לכרייה בלחץ מים, בה זרמים או גלים של מים שוחררו אל פני הגבעה, קודם כדי לגלות סימני זהב, ואחר כך כדי לשטוף את העפרה עצמה. פסולת הסלעים נשטפה בחוצה באמצעות זרם חדש של מים, כמו כן שימשו המים לכיבוי שריפות שהודלקו כדי לשבור סלעים קשים ורצועות של מחצב בין שכבות הסלעים.
משקעי זהב שנמצאו באדמת הסחף היו ניתנים לעיבוד ללא הצורך בריסוק העפרה. שולחנות שטיפה הונחו מתחת ללמאגרי המים, כדי לאסוף את אבקת הזהב וגושי הזהב (אם היו כאלה). עורק הזהב נזקק לריסוק, והרומאים, ככל הנראה, השתמשו בטחנות ריסוק או מעיכה שהופעלו על ידי גלגלי מים כדי לכתוש את העפרה הקשה לפני שנשטפה. הכורים נזקקו גם לכמויות גדולות של מים לכריה עמוקה, וזאת כדי לסלק שאריות סלעים ולהפעיל מכונות כרייה פרימיטיביות, כמו גם כדי לשטוף את העפרות המרוסקות. פליניוס הזקן מספק תיאור מפורט של מכרה זהב בספר ה-33 של יצירתו תולדות הטבע, שרבים מהם קיבלו אישור מחפירות ארכאולוגיות. כמו כן העובדה שהרומאים השתמשו בטחנות מים בקנה מידה נרחב מאושרת על ידי טחנות הקמח בברבגל, שבדרום צרפת, ובג'אניקולו שברומא.
גשרים.
כמו אמות המים כך גם הגשרים היו מפסגת האדריכלות הרומית. הגשרים הרומיים היו מבין הגדולים והעמידים הראשונים שנבנו. הם נבנו מאבנים והקשת כמבנה הבסיס. ברובם אף השתמשו בבטון. הגשר הרומי הגדול ביותר היה גשר טראיאנוס שנבנה מעל נהר הדנובה, ונבנה על ידי אפולודור מדמשק. הגשר נבנה עבור צבאו של טראיאנוס, שהיה בדרכו לדאקיה, ואורכו הגיע ל-1,135 מטרים ונשאר הגשר הארוך ביותר במשך יותר מ-1,000 שנה. לפי דברי דיו קסיוס פורק הגשר בהוראתו של הקיסר אדריאנוס, אך יש מקורות החולקים על קביעה זו וטוענים כי הקיסר אורליאנוס היה זה שנתן את ההוראה.
הרומאים בנו גשרים רבים מעץ, אך מהם לא שרד דבר. עיקר המוניטין מונח על גשרי האבן והלבנים אותם בנו, הגשרים התאפיינו בשימוש פורץ הדרך אותו עשו הבנאים בקשתות מעוגלות, שאיפשרו לגשרים להימתח למרחק גדול יותר מאשר גשרים הבנויים על קורות תומכות. כאשר הבנאים הרומיים נזקקו לכמה קשתות לגשרים ארוכים יותר, בנייתם של עמודים תומכים חזקים הייתה קריטית. דבר זה היווה בעיה כאשר לא ניתן היה לבנות עמודים תומכים על סלע, כמו בנהרות רחבים (דוגמת הדנובה) או שגדות הנהר היו בעלות קרקע רכה. כדי לפתור בעיה זו פיתחו הבנאים הרומיים מבנה המוכנס תחת המים כדי ליצור שטח אטום במגמה לשאוב את המים לשם בנייה במקום בתנאים יבשים, המבנה עשוי קורות עץ הובל אל קרקעית הנהר כדי ליצור מעין שרוול שנאטם לעיתים קרובות בחימר, לאחר מכן, בטון שפך פנימה בטון. על אף שרוב הגשרים הרומיים ששרדו בנויים על סלע קשה, גשר סנטאנג'לו עומד על יסודות שכאלה הנמצאים בתוך נהר הטיבר כבר יותר מ-1,800 שנה.
דוגמה מפוארת נוספת לעבודתם של הבנאים הרומיים, ניתן למצוא בגשר אלקנטרה שנבנה עבור הקיסר טראיאנוס בשנת 105 המשתרע מעל נהר טחו שבספרד, אורכו 194 מטרים וגובהו 71 מטרים מעל מפלס מי הנהר.
דרכים.
הרומאים בנו את הדרכים בעיקר לשימוש צבאי, אך חשיבותן הכלכלית לא נעלמה מעיני המתכננים, על אף שלעיתים נאסרה תנועת עגלות כדי לשמור על יעילותן לשימוש צבאי. בשיא התפשטותה של הקיסרות נאמד אורכן הכולל של רשת הדרכים הרומית בכ-80,000 קילומטרים בקרוב.
תחנות דרכים שסיפקו אפשרויות רענון נבנו במרחקים קבועים ותוחזקו בידי הממשל. מערכת נפרדת של תחנות החלפה לשליחים פרטיים ולשליחים רשמיים תוחזקה גם כן. מערכות אלה של תחנות החלפה ורענון איפשרה לקיסר טיבריוס למהר ולעבור מרחק של 800 ק"מ ב-24 שעות כדי לחבור לאחיו דרוסוס, שגסס מנמק ברגלו כתוצאה מנפילה מסוס.
רוב הדרכים האיכותיות הורכבו מחמש שכבות. השכבה התחתונה, שנקראה פאבימנטום (pavimentum), הייתה עשויה משכבת טיח בעובי 2.5 ס"מ. מעליה שכבה שנקראה סטטומן (statumen) והכילה אבנים שקושרו יחדיו על ידי בטון או חימר, בעובי של כ-30 ס"מ. מעליה, הונחה שכבה שנקראה רודנס (rudens), והכילה כ-25 ס"מ של בטון דחוס. השכבה הרביעית, סומא קרוסטה (suma crusta), הורכבה מפרוסות עבות של אבני צור או אבני לבה מצולעות, בקוטר של 30–90 ס"מ ובעובי של 25–30 ס"מ, שהונחו על שכבת הרודנס הטריה. השכבה העליונה והאחרונה, הייתה עשויה מבטון או מאבני צור שהותאמו לכך.
הדרכים הרומיות נחשבות למתקדמות ביותר שנבנו עד לתחילת המאה ה-19. באופן כללי, כאשר נתקלה הדרך במכשולים, העדיפו המהנדסים למצוא פתרון למכשול ולא לחפש דרך לעקוף אותו. גשרים נמתחו מעל כל נתיבי המים. מעל אדמות ביצה הוקמו שבילים מורמים שנבנו על יסודות מוצקים, גבעות נחצבו או שנחפרו דרכן מנהרות במקום שנעקפו. הדרכים היו עמידות להצפות ולסכנות סביבתיות אחרות. לאחר נפילתה של הקיסרות הרומית המשיכו דרכים אלה להיות שמישות למעלה מ-1,000 שנה.
תברואה.