סטלסקו, שמצא עצמו מחוץ לתנועה, הקים תנועה מתחרה וכתב עת, שהתמקד בתקיפת התנועה הלגיונרית והעומד בראשה, קודריאנו.
ב-16 ביולי 1936 התנפלה קבוצה של עשרה לגיונרים על סטלסקו, שהיה מאושפז בבית חולים, ורצחה אותו, תוך ביתור גופו בגרזנים. לאחר הרצח רקדו סביב הגופה ושרו עד שנעצרו.
גוף העובדים הלגיונרי.
בשנות השלושים של המאה העשרים חל גידול רב בתעשייה הכבדה ברומניה ובעיקר בתעשייה המטלורגית. בתקופה שבין 1933 לבין 1938 גדל מספר העובדים בה ב-197%, כשהעובדים החדשים מגיעים מהתחום החקלאי.
ב-1936 ייסד קודריאנו את גוף העובדים הלגיונרי במטרה לחזק את אחיזת התנועה הלגיונרית בקרב עובדי התעשייה ברומניה. בראש הארגון הוצב המהנדס גאורגה קלימה, ונפתחו סניפים, בנוסף לעיר הבירה בוקרשט, גם בערי רומניה התעשייתיות האחרות. הגוף התבסס על תשתית הקינים הלגיונרים הקיימים. התארגנות הפועלים עלתה באיכותה על פני התארגנות המגזרים האחרים - ביולי 1937 היו לגוף העובדים הלגיונרי 60 סניפים מחולקים ל-1,130 יחידות.
הלוויית מוצה ומארין.
יון מוצה (גיסו וחברו של קודריאנו) ווסילה מארין, אישים בכירים בתנועה הלגיונרית, יצאו להילחם במלחמת האזרחים בספרד לצד כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו. השניים נהרגו ב-13 ינואר 1937 בקרבת מדריד. שרידי גופותיהם הובאו לרומניה, והתנועה הלגיונרית, שראתה באירוע הזדמנות לפרסום ותעמולה, ארגנה מסע לוויה מפואר בהשתתפות רבבות לגיונרים במדים ירוקים. ארונות המתים הגיעו לרומניה בפברואר ונערכו טקסים בטרנסילבניה, אולטניה ומונטניה, בדרך לבוקרשט. הארונות הגיעו לתחנת רכבת צפון בבוקרשט ב-11 בפברואר, שם המתינו להם לגיונרים במדים, שעמדו בשורות ארוכות. הארונות הובלו בין שורות הלגיונרים דרך רחובות ראשיים בבוקרשט, אל כנסייה, שם הונחו ליומיים, במהלכן הגיעו המונים לחלוק להם כבוד.
לאחר יומיים הוצבו הארונות על עגלה מקושטת בסמלים לגיונרים, שהופקו מענפי ברושים. את העגלה משכו כמה עשרות לגיונרים ומאחוריה צעדו לגיונרים אחרים במבנה של צלב, ששרו המנון שחובר במיוחד עבור מוצה ומארין. אחריהם צעדו קודריאנו ויתר מנהיגי התנועה הלגיונרית, נציגים מגרמניה, איטליה, יפן וספרד, איכרים בבגדים עממיים לאומיים, כמרים וקבוצות נוספות של לגיונרים. השיירה עברה ברחובות הראשיים של בוקרשט והובילה ל"בית הירוק", המרכז של התנועה הלגיונרית, שם הוכן עבורם מאוזוליאום.
מסע הלוויה השאיר רושם עצום על תושבי בוקרשט והדבר בא לידי ביטוי גם בתקשורת של התקופה. האירוע היווה גם מפגן כוח, שלא נעלם מעיני המלך.
רצח בהוראת המלך.
מהלכים פוליטיים מקדימים.
מגעים עם המלך בבית מאלאקסה.
לקראת סוף שנות השלושים של המאה העשרים עלתה בהתמדה הפופולריות של קודריאנו ושל תנועתו, התנועה הלגיונרית. קרול השני, מלך רומניה היה ער לתופעה וחיפש דרכים להתמודד איתה. הפגנת הכוח של הלגיונרים בהלווייתם של מוצה ומארין שכנעה את המלך שקודריאנו הוא מתחרה של ממש על השלטון. קרול השני קינא בפופולריות של קודריאנו ובהצלחתו לזכות בהערצת הצעירים, הערצה שהתאווה לה בעצמו.
התעשיין הגדול ניקולאה מאלאקסה היה באותה תקופה חבר חשוב בקמרילה של קרול השני וגם אוהד התנועה הלגיונרית ומממן שלה. לקראת סוף פברואר 1937, בביתו של מאלאקסה, נועדו בחשאיות המלך קרול השני וקורנליו זליה קודריאנו - המלך הצהיר שהוא אוהד מאוד את התנועה הלגיונרית, וביקש מקודריאנו שיעביר לו את הנהגת התנועה הלגיונרית ויכריז עליו כ"קפיטן", ובתמורה הציע למנות את קודריאנו לראש ממשלת רומניה. קודריאנו דחה את הצעת המלך, וטען שנאמנות חברי התנועה אליו היא אישית ואינה ניתנת להעברה. שני האישים הבינו שהעימות ביניהם בלתי נמנע, וכפי שניסח זאת קודריאנו מאוחר יותר: "שתי חרבות לא יכולות לשכון באותו נדן".
הסכם אי התקפה עם מפלגות אחרות.
הקרע שנוצר בין קודריאנו ובין המלך, איפשר התקרבות בין קודריאנו ובין מפלגות אחרות שביקרו את המלך ואת הקמרילה שלו. קורנליו פנה ליוליו מאניו, מנהיג מפלגת האופוזיציה הראשית, המפלגה הלאומית-איכרית, והציע לו לחתום על הסכם אי התקפה. קודריאנו הביע חשש שהמלך עומד לרצוח אותו והניח שאם תיחתם הברית, המלך לא יעז לפגוע בו. לאותה מטרה נפגש קודריאנו גם עם גאורגה ברטיאנו, מנהיג המפלגה הלאומית ליברלית (ברטיאנו), ושלוש המפלגות חתמו על הסכם אי התקפה לקראת הבחירות שעמדו להתקיים בחודש דצמבר. להסכם זה הצטרף גם קונסטנטין ארג'טויאנו עם המפלגה האגררית.
פרשת נישואי הנסיך ניקולאה.
הנסיך ניקולאה, האח הצעיר של המלך קרול השני, חפץ לשאת לאישה את יואנה דומיטרסקו-דולטי, גרושה רומניה, ונזקק לאישור אחיו לנישואים אלה, כי החוק הרומני אסר על בני משפחת המלוכה להינשא לרומנים. קרול יעץ לאחיו לשאת את בחירת ליבו ולצפות לאישור בדיעבד, אך לאחר הנישואים, שנערכו ב-28 באוקטובר 1931, שינה קרול את טעמו, לא הכיר בנישואים ופנה לבית משפט רומני, שהכריז בדצמבר 1931 על הנישואים כמבוטלים. ניקולאה התמיד בזוגיות שלו וב-1937, שש שנים לאחר הנישואים, ניסה להפעיל לחץ על אחיו המלך על ידי הצעת תמיכה כספית לתנועה הלגיונרית העוינת למלך. המלך הגיב בכינוס מועצת הכתר ב-8 באפריל וקבלת החלטה להדיח את ניקולאה מזכויותיו כבן משפחת המלוכה ולהגלותו מרומניה.
כל המפלגות הפוליטיות קיבלו את ההחלטה, ורק התנועה הלגיונרית ביקרה בחריפות את התנהלות המלך תוך הדגשת זוגיותו עם ה"יהודיה" אלנה לופסקו (נולדה כבת של יהודים מומרים). אירוע זה החריף את המתיחות בין המלך ובין קודריאנו.
בחירות דצמבר 1937 והרכבת הממשלה החדשה.
אף כי במהלך כל תקופת הבחירות היה ברומניה מצב חירום, בחירות דצמבר 1937 נחשבות לבחירות החופשיות האחרונות עד המהפכה הרומנית (1989). בבחירות זכו במקום הראשון (35.92%) ובמקום השני (20.40%) שתי מפלגות הדוגלות במשטר דמוקרטי ומכאן שהיה רוב בין המצביעים למשטר הדמוקרטי. התנועה הלגיונרית, בשם "הכל למען המולדת", הגיעה למקום השלישי (15.58%) עם 478,369 קולות, שנתנו לה 70 נציגים בפרלמנט הרומני.
למרות תוצאות הבחירות, המלך החליט לא להטיל את הרכבת הממשלה על זוכי הבחירות, אלא על נציגי מפלגה קטנה יותר (9.15%), המפלגה הלאומית-נוצרית האנטישמית, שדגלה בהרחבת סמכויות המלך.
המוני העם ברומניה לא היו מרוצים מהמצב הקיים ונטו יותר ויותר להפנות את תקוותיהם אל "הבחורים הצעירים", ולא הפריע להם שאלה רוצים לבטל את הדמוקרטיה. הלגיונרים ניהלו מסע תעמולה, בו טענו שקודריאנו מיועד על ידי האל והעם להנהיג את רומניה.
מהלכים מלכותיים.
דיקטטורה מלכותית.
אחרי הבחירות והקמת הממשלה חלה התחזקות רבה בדעת הקהל לתנועה הלגיונרית ורבים הצטרפו אליה. יוליו מאניו ביקש להמשיך את ההסכם עם התנועה הלגיונרית, אך קודריאנו סירב. על פי הוראתו של קודריאנו נבחרה ועדה שתנסח חוקה לרומניה לגיונרית והוקמו בתי ספר לגיונרים להכשרת ראשי ערים וראשי משטרות - נוצר הרושם שהתנועה הלגיונרית מכינה את עצמה לקבלת השלטון ברומניה.
קרול השני, מלך רומניה, שהיה ער למתרחש, פיזר את הפרלמנט ב-18 בינואר 1938 והורה על בחירות חדשות בחודש מרץ. לקראת הבחירות החדשות, אישר המלך לשר הפנים, ארמנד קלינסקו, להפעיל כוח נגד הלגיונרים, ובהתנגשויות עמם, שהלכו ורבו, נהרגו אנשים משני הצדדים.
באמתלה שהתנועה הלגיונרית מסכנת את המדינה, הודיע המלך ב-10 בפברואר על תפיסת השלטון וביטול הדמוקרטיה הרב מפלגתית. המלך זימן ועדה שתנסח חוקה חדשה, וזו פורסמה ברבים ב-20 בפברואר. ב-21 בפברואר הודיע קודריאנו על התפרקות מפלגתו, "הכל למען המולדת" ועל כך שהוא עומד לנסוע לרומא, שם יטפל בתרגום ספרו "עבור לגיונרים" לאיטלקית ולגרמנית - הוצאתו לאור וכתיבת המשך. ב-24 בפברואר, אושרה חוקת רומניה 1938 במשאל עם, ובכך הפכה רומניה לדיקטטורה מלכותית.
המשפטים.
יועצו של המלך קרול השני, ראש ממשלת רומניה לשעבר, הפרופסור ניקולאה יורגה, הציע למלך, במאבקו נגד הלגיונרים, לסגור את הקואופרטיבים ואת המסחר שלהם, והמלך פעל בהתאם. קודריאנו העריץ בנעוריו את יורגה, אך יורגה, למרות היותו לאומן ואנטישמי, כמו קודריאנו, בז להתנהגות הבריונית של הלגיונרים, התנגד להתקרבות אל הגרמנים והיה נאמן למלך. בתגובה שלח קודריאנו ליורגה, ב-26 במרץ, מכתב בו הטיח כלפיו את ההאשמה "אינך הגון נפשית". יורגה סיפר על כך לקלינסקו וקלינסקו הציע לו להגיש תלונה נגד קודריאנו. תלונתו של יורגה שימשה לפתיחת מערכה נגד קודריאנו והתנועה הלגיונרית, ואף על פי שיורגה שלח מכתב בו ביקש להפסיק את הליכי המשפט, קודריאנו נעצר, הובא למשפט על העלבת איש ציבור במהלך מילוי תפקידו וב-19 באפריל נידון לחצי שנת מאסר. בלילה שקדם לכך נערכו חיפושים ותפיסת מסמכים במשרדי התנועה הלגיונרית, בחיפוש אחר הוכחות נוספות לעבירות של קודריאנו. באותו זמן נעצרו לגיונרים רבים ונכלאו במחנות ברחבי רומניה. נתפסו כמויות גדולות של נשק, שנועד לביצוע הפיכה ותפיסת השלטון.
בימים 23 עד 26 במאי נערך לקודריאנו משפט עם האשמות חמורות יותר, בגידה וניסיון למרד, עם 117 עדים. קודריאנו העיד במשך שמונה שעות וניסה לשכנע שפעולותיו הלא חוקיות היו מופנות נגד הבולשביזם ולא נגד המדינה. בין עדי ההגנה היה גם גנרל יון אנטונסקו. המשפט הסתיים בהרשעה ועונש של עשר שנות מאסר עם עבודת פרך במכרות המלח.