נפט גולמי התגלה לראשונה בים הצפוני בשנת 1969, וזמן קצר לאחר מכן החלה בניית נמל הנפט במפרץ סאלום וו. נמל הנפט החל לפעול בשנת 1975 והקמתו הושלמה בשנת 1982. בעת השלמת בנייתו, היה נמל הנפט לגדול ביותר באירופה. מסוף הנפט מקושר בצינורות לאסדות הקינוח באגן קידוח ברנט ובאגן קידוח ניניאן.
כיום נמל הנפט מנוהל על ידי חברת בריטיש פטרוליום.
הדרך הגרמנית המיוחדת
הדרך הגרמנית המיוחדת (בגרמנית: Sonderweg - זונדרווג) היא תזה היסטוריוגרפית שנויה במחלוקת שהופיעה לראשונה בשנות ה-40 של המאה ה-20, בניסיון להסביר את הסיבה לבחירתה של גרמניה באפיק הנאצי, בעוד שתופעה דומה לא קרתה בשאר מדינות המערב. הטענה המשותפת לכל ההיסטוריונים של הדרך הגרמנית המיוחדת היא כי האופי, המבנה החברתי וההתפתחות המוסדית בגרמניה, לכל המאוחר מהמאה ה-19, הובילו את ההיסטוריה הגרמנית בדרך הייחודית לה, באופן שאינו נורמלי ביחס לשאר מדינות המערב (ובפרט הממלכה המאוחדת, ארצות הברית וצרפת).
מקור המונח.
השימוש במונח "זונדרווג" הופיע לראשונה בגרמניה בתקופת הרייך השני, אז השתמשו בו השמרנים במשמעות חיובית - כלומר, הצלחתה של האימפריה הגרמנית למצוא את דרך המלך בין הקיפאון האוטוקרטי של האימפריה הרוסית לבין הרפיסות וחוסר היעילות של הדמוקרטיה בבריטניה ובצרפת. השמרנים הגרמנים טענו כי המשטר ברייך השני, המסתמך על עוצמתו של הצבא ועל "מהפכה מלמעלה" מצד הממשלה האוטוריטרית, הוא המקור לדרך הגרמנית המיוחדת המונעת התדרדרות לקיצוניות המסוכנת ממזרח וממערב.
שנות השישים: אסכולת בילפלד.
בשנות השישים צמחה גרסה שונה של התזה, המקובלת יותר כיום על ידי החוקרים, המתייחסת למהפכות 1848 כאל נקודת המפנה בהיסטוריה הגרמנית. גרסה זו התפתחה בקרב חוקרי אסכולת בילפלד, ששאבו את השראתם מהמרקסיזם ומתאוריית המודרניזציה של מקס ובר.
על פי טענתם, בניגוד לצרפת ובריטניה, עברה גרמניה "מודרניזציה חלקית" בלבד, בה המעבר לכלכלה קפיטליסטית לא לווה במהפכה בורגנית. כך, נשארו בגרמניה המסורות הפוליטיות הקדם-תעשייתיות שהובלו בעיקר על ידי האריסטוקרטיה הישנה והצבא. הבורגנות הגרמנית, על פי תזה זו, התנכרה לפוליטיקה ופנתה תחת זאת אל תחומי ה"תרבות" (בגרמנית: Kultur). גם כאשר התרחשה מהפכה במשטר בגרמניה באיחודה הלאומי, הייתה זו מהפכה שהתבצעה "מלמעלה" בידי האליטה הפרוסית. את החולשה של הבורגנות הגרמנית נוטים חוקרי אסכולת בילפלד להסביר באמצעות האופי הייחודי הגרמני העוין לפוליטיקה במובנה המערבי, וכמו כן בכך שהאיחוד הלאומי בגרמניה היה מאוחר יחסית למדינות מערב אירופה, ולכן לא נוצר בה מעמד בורגני מאוחד וחזק.
ביקורת התזה.
ביקורת מרכזית כלפי תזת הדרך הגרמנית המיוחדת היא נקודת ההשוואה הנורמטיבית שלה. הטענה היא, שהשוואת ההיסטוריה הגרמנית להיסטוריה צרפתית או אנגלית על פי הקריטריונים שלהם הופך את המבט על ההיסטוריה הגרמנית לנגזרת של היסטוריות אחרות. במילים אחרות, המחקר על ההיסטוריה הגרמנית הופך למחקר על מה שלא קרה בגרמניה, מה שבעז נוימן מכנה היסטוריה של non-event. נשאלת השאלה, מדוע להשוות את ההיסטוריה הגרמנית דווקא לאנגליה ולצרפת, ולא למדינות אחרות? מדוע יש להניח כי ההיסטוריה האנגלית, למשל, היא הנורמלית?
ביקורת נוספת מתייחסת להנחה בבסיס תזת הדרך הגרמנית המיוחדת (בייחוד בגרסת אסכולת בילפלד) כי המעמד הבורגני הוא במהותו סוכן של שינוי פוליטי, ולכן המנטליות של הבורגנות הגרמנית היא האשמה באי קיומה של מהפכה דמוקרטית בגרמניה. נשאלת השאלה, האם המעמד הבורגני תמיד מחויב לערכי החירות, הפרלמנטריזם והליברליזם? דורון אברהם טוען, כי הבורגנות בגרמניה פיתחה מעין "ליברליזם מיליטריסטי", הדוגל בצבאיות ככלי להשתתפות עממית, ולכן אין מקום לטעון שהבורגנות בגרמניה נכשלה, אלא שמטרותיה היו אחרות.
ביקורת אחרונה מתייחסת למסגרת הזמן הנכללת בתזה. הדרך הגרמנית המיוחדת מתארת מסלול הדרגתי של ההיסטוריה הגרמנית ששיאו ברייך השלישי. המבקרים טוענים, כי קביעת נקודת הסיום בגרמניה הנאצית מטה את הדיון, וניתן באותה מידה לסמן את נקודת הסיום ברפובליקה הפדרלית של גרמניה במאה ה-21 – ובכך להציג את הנאציזם כסטייה מההיסטוריה הגרמנית ולא כתכלית שלה.
הנס הכלכלי
זונדרווג
אלעיזריה
אלעיזריה (בערבית: ﺍﻟﻌﻳﺯﺮﻳﺔ), הידועה גם בשמה הנוצרי בית עאניה (Bethany), היא עיירה פלסטינית ממזרח לירושלים ומצפון לאבו דיס. בעיירה מתגוררים כעשרת אלפים תושבים, רובם המכריע מוסלמים וקיים מיעוט של נזירים ונזירות נוצרים המתגוררים במוסדות דת בעיירה. מאז יישום הסכמי אוסלו העיירה נמצאת בשטח B.
מקור השם אלעיזריה.
בקרבת מקום לאלעיזריה שכן בתקופת בית שני הכפר היהודי בית עניה (Bethany). על פי המסופר בברית החדשה החיה ישו את תושב הכפר לזרוס (אליעזר), אחיהן של מרים ומרתא ארבעה ימים לאחר מותו של לזרוס. במקום ישנו בניין המזוהה כביתו של שמעון המצורע
. בימי הביניים נקראה העיירה "לזאריום" או "לזריון" על שם אליעזר ומכאן בא שמה כיום אלעיזריה. עם זאת במקורות נוצריים קרויה העיירה עד היום גם בשם המשמר את שם הכפר מימי בית שני: "בית עניה".
היסטוריה.
במערות בקרבת הכפר נתגלו קברים מתקופת הברונזה התיכונה וכן ממצאים מהתקופות הפרסית, ההלניסטית והרומית, בהם מערות קבורה יהודיות משלהי תקופת בית שני. כמו כן נמצא אתר קדום ובו מעיין ("עין חוד"). מרבית הממצאים שוכנים מערבית לכפר.
בתקופה הביזנטית גדל הכפר והוקמו בו מנזרים וכנסיות. גם בתקופה הצלבנית היה הכפר מקום חשוב ותרומות רבות נשלחו לכנסייה ולמנזר שבכפר. לאחר תבוסת הצלבנים נשארו הכנסיות בכפר שלמות ומעדות משנת 1212 אנו למדים שהמוסלמים נהגו כבוד באתרים אלו. בתקופה הממלוכית נהרסו מוסדות הדת הנוצריים בכפר ומסגד נבנה על גבי חלק מהם.
במאה ה-20 התיישבו בכפר במגורי קבע רבים מבני השבטים הבדואים של מדבר יהודה ובהם מבני שבטי הא-סוואחרה והתעאמרה. ערב מלחמת העצמאות נמנו בכפר כתשע מאות תושבים ובאותה העת רבים מהם עסקו בחקלאות. לאחר המלחמה התיישבו בכפר פליטים. לצד זאת בשנות ה-50 של המאה העשרים החלה בנייה מחודשת של מוסדות דת נוצריים (כנסיות) סביב קבר אלעזר שבעיירה. בין השנים 1948 ו-1967 הייתה העיירה תחת השלטון הירדני, ומזרחית לכפר הוקם מחנה צבא ירדני, שמבניו הוקמו מאבני מצבות קבורה יהודיות שנלקחו מהר הזיתים. במלחמת ששת הימים נכבשה העיירה על ידי ישראל. גדר ההפרדה עוברת בצדה המערבי של העיירה ומפרידה בין העיירה ובין ירושלים. הקמת גדר ההפרדה גרמה לקשיים כלכליים ניכרים בעיירה.
אתרים דתיים היסטוריים בעיירה.
בעיירה שוכן, על פי המסורת הנוצרית, קברו של לזרוס (אליעזר) אשר על-שמו קרויה העיירה. כיום מצוי הקבר בידי המוסלמים ולצד הקבר מצוי מסגד. המסגד נבנה במאה ה-16 על יסודות של כנסייה צלבנית. לצד הקבר ניצבת כנסייה פרנציסקנית שהוקמה בשנת 1954. הכנסייה נבנתה על פי תוכניות של האדריכל אנטוניו ברלוצי אשר תכנן מוסדות דת נוצריים רבים בארץ ישראל. כנסייה זאת נבנתה על שרידיהן של כנסיות מהתקופה הבינזנטית והצלבנית. כמו כן שוכנת בסמוך כנסייה יוונית אורתודוקסית אשר הוקמה בשנת 1965, גם היא על יסודות צלבניים קדומים.
רשי
הארצה
הַאֲרָצָה (באנגלית: Terraforming) של כוכב לכת או של גוף יְרֵחי היא התהליך ההיפותטי של שינוי האטמוספירה, הטמפרטורה והאקולוגיה של הגוף, כדי שתנאים אלה יהיו זהים, או לכל הפחות קרובים, לאלה השׂוררים על פני כדור הארץ. כך יהפוך גרם השמים למתאים לאכלוס בני אדם. לעיתים משתמשים במונח הארצה באופן כללי יותר, באורח מוטעה, כמילה נרדפת ל"הנדסה פלנטרית".
מושגים קרובים או דומים למושג "הארצה" מושרשים הן ביצירות מדע בדיוני והן במדע העכשווי. המושג הלועזי הוא הלחם של המילים Terra (ארץ, בלטינית) ו־Form (עיצוב). המושג נטבע, ככל הנראה, בידי ג'ק ויליאמסון, בסיפור מדע בדיוני שפרסם בשנת 1942 במגזין "מדע בדיוני מדהים" (Astounding Science Fiction), אך הוא לא הראשון שהשתמש ברעיון זה. כבר ב־1930 סיפק אולף סטפלדון דוגמה לכך בסיפורו "בני האדם האחרונים והראשונים", המתאר שינוי שעבר כוכב הלכת נוגה לאחר מלחמה עם יושביו.
נכון לתחילת המאה ה-21, אין עדיין בידי בני האדם אמצעים טכנולוגיים או כלכליים הדרושים להארצתו של כוכב לכת או ירח אחר. על בסיס הידע שנצבר על פני כדור הארץ ידוע כי הסביבה הטבעית ניתנת לשינוי, ועם זאת עדיין לא ברור אם יש בכוחנו ליצור בכוכב לכת אחר ביוספרה פלנטרית פתוחה (שלא במרחב סגור), המחקה את סביבת כדור הארץ. במערכת השמש שלנו, מאדים נחשב בעיני רבים המועמד הסביר ביותר להארצה. האפשרות לחמם ולשנות את האטמוספירה שלו נחקרה רבות, ונאס"א אף ערכה דיונים בנושא. עם זאת, מסגרת הזמן הארוכה הדרושה להארצתו – והישימות של ביצועה המוצלח – הן עדיין נושאים לדיון. גם סוגיות אתיקה, לוגיסטיקה, כלכלה, פוליטיקה ומתודולוגיה הכרוכות בשינוי יזום של סביבת עולם זר נותרו פתוחות.
קורות המחקר העיוני והמינוח.