ממיתתו של אוגוסטוס בשנת 14 לספירה ועד שנת 200 לספירה בערך, המחברים הרומאים הדגישו את חשיבות סגנון הכתיבה, והתנסו בדרכי הבעה חדשות. במהלך שנות השלטון של נירון (54 עד 68 לספירה), הפילוסוף הסטואי סנקה חיבר מספר דיאלוגים ומכתבים בנושאי אתיים כגון רחמים ונדיבות. בספרו "סוגיות טבעיות" ניתח סנקה רעידות אדמה, שיטפונות וסופות. הטרגדיות של סנקה השפיעו באופן ניכר על התפתחות הסוגה הדרמטית באירופה. אחיינו לוקאנוס חיבר את ה"פרסליה" (Pharsalia) סביבות שנת 60 לספירה, בו הוא תיאר את מלחמת האזרחים בין קיסר לפומפיוס. ה"סטיריקון" (Satyricon) מאת פטרוניוס (שחובר אף הוא סביבות שנת 60) נחשב לרומן הראשון שחובר בלטינית. רק חלקים בודדים מהיצירה הגיעו לידינו. הספר מתאר את הרפתקאותיהם האבסורדיות והמוזרות של דמויות שונות מהמעמד הנמוך.
פואמות אפיות מהתקופה הן ה"ארגונאוטיקה" (Argonautica) מאת גאיוס ולריוס פלאקוס, ה"תבאיד" (Thebaid) של סטטיוס וה"פוניקה" (Punica) של סיליוס איטליקוס. מרטיאליס היה ידוע בעיקר בזכות האפיגרמות השנונות והציניות שלו. יובנאליס חיבר סאטירות מפורסמות העוסקות במידות הרעות שאפיינו את הרומאים בתקופתו.
ההיסטוריון טקיטוס תיאר את תקופת ראשית האימפריה הרומית באור עגמומי בספריו "היסטוריות" ו-"תולדות", אשר חוברו שניהם בראשית המאה השנייה לספירה. סווטוניוס, מחבר בן זמנו של טקיטוס, חיבר ביוגרפיות עבור 12 קיסרי רומא הראשונים, החל מיוליוס קיסר ועד לימיו של דומיטיאנוס. מכתביו של פליניוס הצעיר תיארו את חיי הרומאים בני אותה התקופה. קווינטיליאנוס כתב את החיבור המקיף ביותר על חינוך שהגיע לידינו מהתקופה הקדומה. יצירות חשובות נוספות מהמאה ה-2 הן "לילות אטיקה" מאת אולוס גליוס, אסופת אנקדוטות על שיחות ספרותיות שהמחבר ניהל עם חבריו; וכן המכתבים של האורטור מרקוס קורנליוס פרונטו לקיסר מרקוס אורליוס. היצירה המפורסמת ביותר מהתקופה הזו היא ה"מטמורפוזות" של אפוליוס, הידועה גם בתור "חמור הזהב". עלילת היצירה סובבת סביב בחור צעיר ההופך לחמור, וכולל סיפורים ומעשיות רבים המערבים אהבה וכישוף.
הספרות הלטינית בימי הביניים וברנסאנס.
הספרות הלטינית הפגנית הראתה סימני חיות אחרונים בין המאות ה-3 וה-5 לספירה. אחרוני המחברים הפגנים הגדולים היו אמיאנוס מרקלינוס אשר כתב ספרי היסטוריה, קווינטוס אורליוס סימקוס שעסק ברטוריקה, ואוסוניוס ונמטיאנוס אשר היו משוררים. ה"מוסלה" (Mosella) של אוסוניוס מציגה רוחב רגשות המסמן את תום עידן הספרות הקלאסית.
בו בעת, מחברים אחרים הניחו את היסודות לספרות הנוצרית בלטינית. מחברים אלו כוללים את אבות הכנסייה אוגוסטינוס, הירונימוס, אמברוזיוס והמשורר הנוצרי הראשון, פרודנטיוס .
במהלך הרנסאנס חלה חזרה לסגנון ולשפה הלטינית שהייתה נהוגה בתקופה הקלאסית. שפה זו, ש"טוהרה" מהשפעות לשוניות חיצוניות, המשיכה לשמש כלינגואה פרנקה בקרב אוכלוסיית המלומדים באירופה. יצירותיהם של גדולי רוח כגון דקארט, פרנסיס בייקון וברוך שפינוזה חוברו בלטינית "מטוהרת" זו. מבין היצירות החשובות שחוברו ישירות בלטינית ניתן למנות את עבודתם של ליניאוס, אוילר, גאוס ואייזק ניוטון.
רבים מבין המשוררים האנגלים המובילים כתבו שירים בלטינית (נוסף על אנגלית), וביניהם מילטון, תומאס קמפיון, ג'ורג' הרברט ואנדריו מרבל. למעשה, חלק מהמשוררים האנגלים חיברו את מרבית שיריהם בלטינית, והגיעו בשפה זו לפסגות סגנוניות ראויות לשבח. אנת'וני אלסופ וויסנט בורן תיארו את בריטניה של המאה ה-18 מבלי לשנות כלל את הסגנון הקלאסי שהיה נהוג בתקופה הרומית. וולטר סוואג' לנדור, אשר חי במהלך המאה ה-19, היה ידוע באיכות השירה הלטינית שיצר.
מאפייני הספרות הלטינית.
כתבים לטיניים רבים משקפים את העניין של הרומאים ברטוריקה, אומנות הדיבור והשכנוע. הדיבור בפני קהל אנשים היה חשוב ביותר עבור רומאים מלומדים, מכיוון שמרביתם שאפו לפתח קריירה פוליטית מוצלחת. בזמן הרפובליקה הרומית, פעמים רבות נאום מרשים היה יכול לקבוע מי ייבחר לשלטון ואלו מיסים יועברו. לאחר המעבר לשלטון יחיד החשיבות הפוליטית של הרטוריקה פחתה, אך הלימוד של האומנות הזו המשיך להיות נפוץ, והשפיע על סגנון הכתיבה. היכולת להציג רעיון מוכר באור חדש ומעניין מהווה חלק משמעותי מאומנות הרטוריקה, והסופרים הלטינית הפכו למומחים לכך.
שפה וסגנון.
הלטינית היא שפה עשירה בהטיות (הן פעליות והן שמניות). כתוצאה מכך, ניתן להביע רעיונות מסוימים בלטינית בקיצור רב, בשונה משפות אחרות. נוסף על כך, הלטינית מאפשרת ליצור משפטים בעלי סדר מילים חופשי בהרבה משפות אחרות (כגון באנגלית), וכתוצאה מכך ניתן לתמרן את תחביר השפה ולהתאימו למשקלים שיריים שונים. מחברים שונים עשו שימוש בתכונות האלו של השפה הלטינית, ויצרו סגנוני כתיבה שונים מאוד באופיים – חלקם בעלי אופי מינימליסטי, כגון סלוסטוס וטקיטוס, וחלקם בעלי שפע תיאורים ומשפטים ארוכים, כגון ליוויוס וקיקרו.
בתחילת דרכה, ללטינית היה חסר המגוון הרחב של אוצר מילים פואטי שאפיין את השירה היוונית. משוררים לטינים מוקדמים ניסו לכפות על פער זה על ידי יצירת מילים חדשות, התואמות לאלו של היוונית. אף על פי כן, הרומאים לא הרבו ביצירת מילים חדשות אלו, ונטו במקום זאת להשתמש באוצר מילים מוכר, אשר זכה לעושר השירי שלו בעזרת צירופי מילים בלתי צפויים וסידור מלודי של צלילי השפה.
תוכן הספרות הלטינית מגוון ביותר, כפי שמשתקף מסריקה של המחברים הלטיניים העיקריים: מצד אחד, ניתן למצוא את כובד הראש המאפיין את הטקסטים של אובידיוס, קיקרו וורגיליוס; כובד ראש זה אפיין את המעמד השליט ברומא בתקופת הרפובליקה. מצד שני, מחברים אחרים כגון הורטיוס ויובנליס כתבו יצירות קלילות וסאטירות, המלאות בחוש הומור ובשנינות.
אלבלדה
אַלְבָּלְדָה (מערבית البلدة - העיר, ככל הנראה מתייחס למכה), נקרא גם π בקשת, הוא כוכב בולט הנמצא במרחק של כ-510 שנות אור ממערכת השמש בקבוצת הכוכבים קשת עם בהירות מדרגה 2.88. הכוכב נמצא בחלקה הצפון-מזרחי של הקבוצה מחוץ לאסטריזם בצורת קומקום שיוצרים רוב הכוכבים הבהירים של הקבוצה.
תכונות.
אלבלדה הוא ענק לבן-צהבהב מסוג ספקטרלי F2 II-III, עם מסה של קרוב ל-6 מסות שמש ורדיוס של קרוב ל-30 רדיוסי שמש. טמפרטורת פניו כ-6,600 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 1,500 מעוצמת ההארה של השמש. אלבלדה נמצא במרחק זוויתי של פחות משתי מעלות ממישור המילקה ולכן הוא מוסתר לעיתים על ידי הירח ולעיתים נדירות על ידי כוכבי הלכת נוגה וכוכב חמה. ההסתרה הקרובה על ידי כוכב לכת צפויה לקרות ב-17 בפברואר 2035 כאשר נוגה יחלוף על פניו. בזמן של אירוע הסתרה על ידי הירח, דווח שהכוכב הוא למעשה מערכת בת שלושה כוכבים, כאשר המרחק בין שניים מהם הוא כ-0.13 שניית קשת וביניהם ובין השלישי כ-0.4 שניית קשת. בשל המרחק הקטן לא ניתן לזהות את סוגם הספקטרלי של שני הכוכבים, אך נראה שהשניים הקרובים יותר, אלבלדה A ואלבלדה B, הם בעלי בהירות דומה סביב דרגה 3.8 ולשלישי, אלבלדה C, בהירות מדרגה 6. על פי המרחק הזוויתי, המרחק אל המערכת והשינוי האיטי במיקומם, ניתן להעריך שאלבלדה A ואלבלדה B מקיפים זה את זה במרחק סביב 20 יחידות אסטרונומיות ובזמן הקפה של כ-14 שנים. אלבלדה C מקיף את אלבלדה A ואלבלדה B במרחק של כ-60 יחידות אסטרונומיות ובזמן הקפה של כ-75 שנים. בעבר דווח שבהירותו של אלבלדה משתנה ביותר מחצי דרגת בהירות והוא סווג כחשוד ככוכב משתנה, אך מדידות מעודכנות לא מצאו שינויים גדולים ממאית של דרגת בהירות.
פאי בקשת
אמניוניטיס
דרך האיילות
דרך האיילות היא דרך עפר המחברת את אזור לטרון לנקודה על כביש 38 מצפון למסילת ציון, סמוך לאנדרטת מח"ל.
כחלק מהמערכה על ירושלים במלחמת העצמאות שימשה הדרך להעברת מספר שיירות אספקה לירושלים במהלך מבצע מכבי בחודש מאי 1948, לאחר שערביי הכפר דיר איוב פגעו בשיירה של חטיבת גבעתי ב-12 במאי 1948. הדרך עוברת מדרום לרכס ח'תולה, ולכן נסתרת מדיר איוב. הדרך יצאה משימוש לאחר שהלגיון הירדני השתלט על רכס לטרון ב-18 במאי.
מקור שמה של הדרך - משורייני הליווי כונו בשם הקוד 'אַיִל' (מלשון 'אֵיל-ברזל'). נראה שהאלחוטנים והאלחוטניות של גבעתי כינו את השיירות 'איילות' (במקום 'אֵילִים') שכן היו בהן מספר משוריינים.
מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה (1879–1962)
מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה (בגרמנית: Maria Christina von Österreich; 17 בנובמבר 1879 - 6 באוגוסט 1962), הייתה בתו של הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן.
ביוגרפיה.
מריה כריסטינה נולדה בקרקוב ב-17 בנובמבר 1879 לארכידוכס פרידריך, דוכס טשן ולאיזבלה, נסיכת קרוי, בתם של רודולף, דוכס קרוי ונטלי, נסיכת לינייה.
ב-10 במאי 1902 התחתנה מריה כריסטינה בווינה עם עמנואל, נסיך הכתר של זאלם-זאלם, ממנו נולדו לה 5 ילדים. בשנת 1916 נהרג בעלה במהלך מתקפת ברוסילוב בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1923 מת חמיה אלפרד, נסיך זאלם-זאלם השביעי, ובנה ניקולאוס לאופולד, נסיך זאלם-זאלם השמיני ירש את תאריו. ב-6 באוגוסט 1962 מתה מריה כריסטינה בביתה באנהולט, והיא בת 83 שנים.
משפחתה.
ב-10 במאי 1902 התחתנה מריה כריסטינה עם עמנואל, נסיך הכתר של זאלם-זאלם, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
עקירת שן