מאי 1968 (לעיתים מאי 68') הוא כינוי לשביתה כללית שפרצה ברחבי צרפת במאי 1968. אחד ממנהיגיה הבולטים היה דניאל כהן-בנדיט שכונה 'דני האדום'. ההפגנות החלו בסדרה של שביתות סטודנטים שפרצו במספר אוניברסיטאות ותיכונים בפריז. לאחריהן התרחשו עימותים עם הנהלות האוניברסיטאות ועם המשטרה. ניסיונותיה של ממשלתו של שארל דה גול לדכא את המהומות עלו בתוהו, ורק הובילו לליבוי המאורעות. פעולות אלו הובילו לקרבות רחוב עם המשטרה ברובע הלטיני, ולבסוף לשביתה כללית של סטודנטים ולשביתות בכל רחבי צרפת שכללו כ-10 מיליון עובדים צרפתים, שהם כשני-שלישים מכוח העבודה הצרפתי. המחאות היו חריפות מאוד, ולכן הביאו את דה-גול להקים מטה לפעולות הצבאיות שמטרתן הייתה להתמודד עם אי-השקט והתסיסה. לבסוף, דה-גול פזר את האספה הלאומית והכריז על בחירות פרלמנטריות חדשות ב-23 ביוני 1968.
הממשלה הייתה קרובה לקריסה, ודה-גול מצא מקלט זמני בבסיס צבא צרפת על אדמת גרמניה. ואולם, המצב המהפכני נמוג במהירות. העובדים חזרו לעבודותיהם, בעידודה של הקונפדרציה הכללית של העבודה (CGT), ארגון השייך לשמאל הפוליטי, ושל המפלגה הקומוניסטית הצרפתית (PCF). כשהבחירות נערכו לבסוף ביוני, יצאה מפלגתו של דה-גול חזקה אף יותר וזכתה לרוב מוחץ.
רוב המפגינים תמכו בגורמים מהשמאל, קומוניסטיים או אנרכיסטיים. רבים ראו באירועים הזדמנות לנער את "המשטר הישן" בכמה בחינות חברתיות, כולל שיטות הלימוד, שחרור מיני ואהבה חופשית.
סיסמאות וגרפיטי.
קשה לאפיין את הזהות הפוליטית של הסטודנטים שהציתו את האירועים של מאי 1968, קל וחומר את זהותם הפוליטית של האלפים שהשתתפו בהפגנות. אולם, אחד מסימני ההיכר של התסיסה החברתית של מאי 1968, הוא כתובות הקיר הרבות שהתנוססו על קירות העיר. כתובות אלו מעידות על השפעה אנרכיסטית וסיטואציוניסטית, והתאפיינו במקוריות רבה ובחדות הלשון של השובתים. כמה מן הדוגמאות לסיסמאות אלו הן:
חוזה פרר
חוזה ויסנטה פרר דה אוטרו וסינטרון (ספרדית: José Vicente Ferrer de Otero y Cintrón; 8 בינואר 1912 - 26 בינואר 1992) היה שחקן ובמאי קולנוע ותיאטרון פוארטו ריקני, זוכה פרס האוסקר ושלושה פרסי טוני.
חייו.
פרר נולד בסן חואן, פוארטו ריקו, בנם של מריה פרובידנסיה סינטרון ורפאל פרר, עורך דין וסופר. הוא נכדו של גבריאל פרר הרננדז, רופא ותובע משפטי בעצמאותה של פוארטו ריקו מספרד. יש לו שתי אחיות צעירות, אלווירה ולטיסיה. עבר עם משפחתו לניו יורק ב-1914 ולאחר מכן למד בבית הספר השווייצרי לה רוזי. בשנת 1933 סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון עם תואר ראשון באדריכלות.
קריירה.
בשנת 1935, שנתיים לאחר סיים לימדיו בפרינסטון החל להתפרסם בברודוויי, שם, בין השאר, גילם את יאגו במחזה המפורסם "אותלו" ב-1943. ההצגה הועלתה על במות ברודוויי במשך הזמן הארוך ביותר אי פעם למחזה שייקספירי בברודוויי. ואז ב-1946 הגיע הופעתו הגדולה ביותר על במות ברודוויי, במחזה של אדמון רוסטאן, "סיראנו דה ברז'ראק". על תפקידו במחזה זכה בפרס הטוני בטקס הטוני הראשון.
את הופעת הבכורה הקולנועית שלו ערך פרר ב"ז'אן ד'ארק" (1948), כשבתפקיד הראשי כיכבה אינגריד ברגמן ושוויקטור פלמינג ביים. פרר היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. כעבור שנתיים כיכב בעיבוד הקולנועי של "סיראנו דה ברז'ראק", וזכה על תפקידו בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, ובכך היה לאחד משמונה שחקנים בלבד שזכו בפרס האוסקר ובפרס הטוני על אותו תפקיד, בקולנוע ובתיאטרון. ובנוסף היה לשחקן היחיד שקיבל מועמדות לפרס הטוני, האוסקר והאמי על אותו תפקיד, זאת לאחר שגילם את סיראנו דה ברז'ראק בסדרת הטלוויזיה "Producers' Showcase" בין השנים 1954 - 1957, עליה קיבל מועמדות לפרס אמי ב-1955. בין במאי הסדרה היו דלברט מאן וויליאם ויילר.
שנת 1952 הייתה טובה במיוחד עבור פרר: הוא זכה ב-2 פרסי טוני על הבמאי הטוב ביותר של מחזה, על שלושה מחזות שביים וזכה גם כשחקן הטוב ביותר במחזה על "The Shrike". עוד בהמשך השנה כיכב פרר בקולנוע בסרטו הססגוני של ג'ון יוסטון "מולן רוז'", בתפקיד אנרי דה טולוז-לוטרק, עליו קיבל מועמדות נוספת לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. בנוסף גילם בסרט דמות נוספת (The Comte de Toulouse-Lautrec), ובכך היה לשחקן הראשון שמקבל מועמדות לאוסקר לקטגוריית 'השחקן הטוב ביותר' על גילום שתי דמויות באותו הסרט.
ב-1954 כיכב באחד הסרטים המצליחים של העשור, "המרד על הקיין", על פי ספרו של הרמן ווק, לצד המפרי בוגרט. הסרט שגרף 7 מועמדויות לאוסקר, הביא לפרר דווקא מועמדות לפרס הבאפט"א. שנה אחר כך ביים פרר את עצמו בגרסה הקולנועית למחזה "The Shrike", בה השתתף שלוש שנים קודם לכן. בין עבודותיו בקולנוע המשיך פרר לככב בתיאטרון מפעם ולפעם, כשהבולט בתפקידיו משלב זה של הקריירה שלו היה במחזהו של מיגל דה סרוואנטס, במחזמר "איש למנשה", בו גילם את הדמות המפורסמת דון קישוט. מסרטיו המאוחרים נמנים "תשע שעות לראמה", "לורנס איש ערב" (1962) (אותו מחשיב פרר כטוב בתפקידיו), האפוס של ג'ורג' סטיבנס "הסיפור הגדול ביותר" (1965), ב"ספינת השוטים" (1965), "מסע הארורים" (1976), "קומדיה סקסית של ליל קיץ", של וודי אלן בסרט המדע בדיוני "חולית" (1984) ובקומדיה של מל ברוקס "להיות או לא להיות". ב-1985 גילם למספר פרקים את ארתור בסיטקום "ניוהארט" ב-CBS, בכיכובו של בוב ניוהארט.
משפחתו.
לפרר היו חמישה ילדים עם הזמרת-שחקנית רוזמרי קלוני. השניים התחתנו בשנת 1953 והתגרשו כעבור שמונה שנים (1961). ב־1964 הם התחתנו שוב רק בשביל להתגרש מחדש, שלוש שנים אחר כך. קלוני הייתה אשתו השלישית של פרר מתוך ארבע נשים להן היה נשוי עם השנים. פרר היה הדוד של השחקן ג'ורג' קלוני ואביה החורג של הזמרת דבי בּוּן.
פרר נפטר בגיל 83 מסרטן המעי הגס, בשנת 1992, לאחר שעבד עד יומו האחרון.
סולידריות חברתית
בסוציולוגיה ובפוליטיקה, סולידריות (לפי האקדמיה ללשון העברית, בעברית אַחֲוָה) היא רגש של אחדות המבוסס על שותפות של אינטרסים, מטרות או העדפות בין בני אדם. המונח מצביע על היחסים החברתיים הקושרים אנשים אחד לשני.
סוציולוגיה.
כמה סוציולוגים הציעו פירוש מדויק יותר למושג, ביניהם אמיל דורקהיים. דורקהיים הבחין בין סולידריות מכנית וסולידריות אורגנית כדי להבהיר את המעבר מחברות פשוטות לחברות מודרניות. סולידריות מכנית מתעוררת מתוך הומוגניות, מתוך דמיון בין בני האדם בעבודתם, בחינוכם הדתי וסגנון חייהם. לעומת זאת, סולידריות אורגנית מתרחשת דווקא מתוך התלות ההדדית שיוצרת חלוקת העבודה החברתית. מושג זה קשור גם ל"דבקות המוסרית", שבה תלויה יכולתה של חברה, לדידו של דורקהיים, לחוש שהיא מחוברת באמונות מוסריות.
הגישה המדגישה בחברה המודרנית את הסולידריות האורגנית מובילה ל"עקרון הארגוני" בהתבוננות על עבודה. זאת כיוון שהסולידריות האורגנית מדגישה את תלותם של עובדים בתגמול שמעניקים להם ארגוני עבודה בירוקרטיים.
עבודתו של הרברט ספנסר נחשבת למבשרת הרעיונות הקשורים בסולידריות אורגנית.
פוליטיקה.
בשיח הפוליטי, סולידריות מובחנת מאמפתיה ושאר רגשות חיוביים לגבי הזולת בכך שהיא בדרך כלל תכונה של הזדהות עם מאבק של קבוצה מדוכאת. אנו יכולים לחוש (ולהביע) סולידריות עם חברי קבוצה חברתית דומה לנו (כגון עובדים במפעל אחד השובתים מתוך הזדהות עם חבריהם במפעל אחר) או עם קבוצה שונה, אפילו כזו הנחשבת כיריבה (הועד הישראלי לסולידריות עם ביר-זית, למשל).
לפיכך סולידריות היא ערך מרכזי עבור השמאל הפוליטי, כיוון שהלה מדגיש אידיאלים אוניברסליים על חשבון האינטרסים הקבוצתיים. ארגוני שמאל ואיגודי עובדים רבים כוללים את המלה "סולידריות" בצורה כזו או אחרת בשמם. המפורסם בהם הוא ארגון סולידרנושץ' הפולני, שלקח חלק חשוב בהפלת המשטר הקומוניסטי בארצו.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:סוציולוגיה]]
[[קטגוריה:סוציולוגיה פוליטית]]
[[קטגוריה:פוליטיקה]]
פסטיבל סולם יעקב
פסטיבל סולם יעקב הוא פסטיבל מוזיקת פולק/קאנטרי דו-שנתי המתקיים בצפון הארץ.
הפסטיבל הוא במה לאמנים חובבים ומקצועיים, מהארץ ומחו"ל, השרים ומנגנים בז'אנרים אלו, ומזוהה מעל לכל עם הקהילה האנגלוסקסית בישראל. מאז ראשיתו הוא משמש מקום מפגש רב-משתתפים לקהילה זו, ושפתו הרשמית הייתה ונשארה אנגלית, למרות שבשנים האחרונות החלו להגיע אליו גם ישראלים שאינם אנגלוסקסים, במספרים גדלים והולכים.
בשל סוג המופעים, האווירה התרבותית והרכב הקהל זכה הפסטיבל לכינוי "המימונה" של העדה האנגלוסאקסית בארץ. כמו כן, זכה הפסטיבל לכינוי "פסטיבל וודסטוק הישראלי".
היסטוריה.
הפסטיבל נערך לראשונה בקיבוץ מחניים בשנת 1978, כהמשך של מועדון פולק באותו שם שהתקיים בקיבוץ, באתר של בית כנסת עתיק. מייסדי הפסטיבל היו שלושה עולים מבריטניה: מנחם וינוגרד, מוריס כהן ויגאל סלע. מועדון הפולק שקדם לפסטיבל התבסס על הופעות אקוסטיות לחלוטין של אמנים צעירים מהגליל ואורחים מחו"ל. הופעות אלו זוכות להצלחה רבה והערכה מקצועית ניכרת ממיטב היוצרים בארץ ובעולם.
להקות ואמנים שהשתתפו בפסטיבל.
מישראל.
רבות מהלהקות הישראליות שהופיעו בסולם יעקב מנגנות בסגנון המוזיקלי האירי, ושמותיהן של רבות מהן מבטאים זאת.