שקיעת תרבות המערב (באנגלית: The Decline of Western Civilization) הוא סרט דוקומנטרי משנת 1981, בבימויה של פנלופה ספיריס. הסרט מתעד את סצנת הפאנק בלוס אנג'לס בשנים 1979–1980, וצבר לעצמו עם השנים מעמד של סרט פולחן.
תקציר העלילה.
הסרט מורכב מצילומים מהופעות חיות של להקות פאנק מובילות בלוס אנג'לס, ומראיונות עם חברי הלהקה ועם הצעירים הפוקדים את הופעותיהם. הוא מציע מבט ייחודי לתת-תרבות הפאנק, ממנה הממסד התקשורתי נהג להתעלם לחלוטין עד אז, ומכיל כמה סצנות מזעזעות בכנותן. כך, למשל, הריאיון עם להקת Black Flag מתקיים בבית אליו פלשו, ובו חברי הלהקה ישנים בחללים דמויי-ארונות. בסצנה אחרת מספרים חברי להקת X כי צרכו תרופות שהיו מיועדות לחולה סרטן.
הלהקות המתועדות בסרט הן Black Flag, The Germs, X, The Bags, Circle Jerks, Catholic Discipline, ו Fear.
הפסקול.
הפסקול של הסרט יצא ב-1981 על גבי תקליטים ותקליטורים. כיום כבר לא מדפיסים את הפסקול.
על עטיפת הפסקול מופיעה תמונה מטרידה של דרבי קראש, סולן ה-Germs, כשהוא שוכב על הבמה בעיניים עצומות ונראה כמת. התמונה מטרידה בעיקר לאור העובדה שקראש התאבד באמצעות הזרקת הרואין זמן קצר לפני יציאת הסרט לאקרנים. (יש לציין כי עטיפת האלבום עוצבה לפני מותו של קראש).
שריר הירך הדו-ראשי
שריר הירך הדו-ראשי (TA: Musculus biceps femoris) הוא אחד משרירי מיתר הברך. השריר ממוקם בחלקה האחורי של הירך ובנוי משני ראשים: ראש ארוך (Caput longum musclusbicipitis femoris) וראש קצר (Caput breve musclusbicipitis femoris). הפעלתו של השריר תביא לכיפוף של הברך וכאשר הברך כפופה, גם לסיבוב חיצוני של השוק. הראש הארוך של השריר משמש גם כפושט של מפרק הירך.
תיאור.
שריר הירך הדו-ראשי ממוקם בחלקו הצידי של המדור האחורי של הירך.
תחילתו של הראש הארוך של שריר הירך הדו-ראשי בגבששת השת ושל הראש הקצר מהשפה הצידית של רכס הירך.
חלקו המרוחק של השריר נאחז בחלק של הצידי של ראש השוקית. באזור האחז, מתפצל גיד השריר מסביב לרצועה העקיפה הצידית של הברך.
עצבוב.
שריר הירך הדו-ראשי מעוצבב על ידי שורש העצב החמישי של המותן (L5) ועל ידי שורשי העצב הראשון והשני של העצה (S1, S2) דרך חטיבת השוקה של עצב השת (לראש הארוך) ודרך חטיבת השוקיתי המשותף של עצב השת (לראש הקצר).
גן העצמאות (ירושלים)
גן העצמאות (בשמו הרשמי: גן הרי וילף) הוא פארק עירוני במרכז ירושלים, המשתרע בין רחוב המלך ג'ורג' במערב ורחוב גרשון אגרון וכיכר צרפת בדרום, רחוב הלל בצפון ורחוב מנשה בן ישראל ובית הקברות המוסלמי הישן במזרח.
היסטוריה.
שטח הגן היה ברובו חלק מבית הקברות ממילא. במרץ 1921, הכין האדריכל צ'ארלס רוברט אשבי תוכנית בניין עיר בה הוגדרו לראשונה שימושי הקרקע בעיר. בתוכנית הוגדר שטח פתוח נרחב ללא בניה מסביב לעיר העתיקה, עם מספר שלוחות בצפון ומערב העיר. בתוכנית הוגדר השטח כ-"Park system or reserve for open spaces (public or private) ". בשנת 1924 נחנך רחוב המלך ג'ורג' התוחם את הגן ממערב. הרחוב תוכנן לחבר בין רחוב יפו לתחנת הרכבת, אך תחילה נסלל עד כיכר צרפת. בשנות ה-30 הוקם חלקו הראשון של הגן, הקרוי היום גן מאיר שרמן. שאר השטח המשיך לשמש כבית קברות והיה בבעלות הווקף. בתוכנית המתאר של ירושלים, שהכין האדריכל הנרי קנדל ב-1944, שטח גן מאיר שרמן הוגדר כשטח ציבורי פתוח, ושאר השטח כבית קברות.
בשנת 1948 עבר שטח בית הקברות לידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים וזה העבירו בשנת 1952 לידי עיריית ירושלים. ב-1957 החלו עבודות פיתוח להכשרת חלקו המערבי כפארק ציבורי בתרומת יהדות דרום אפריקה. הגן נחנך לראשונה ביום העצמאות 1958, ושוב בסוף שנת 1959, 10 ימים לפני הבחירות לכנסת הרביעית בנוכחות דוד בן-גוריון, עובדה שגררה ביקורת בעיתוני התקופה הן מימין והן משמאל.
צמצום שטח הגן.
במקביל לפיתוח הגן החלה עיריית ירושלים בפיתוח השטחים סביב הגן, תוך צמצום שטחו. ב-1957 הוקם במערב הגן בית סולל בונה ירושלים ונסלל רחוב אבידע, כביש גישה וחניון למבנה. ב-1960 הוקם בית הספר ארלוזורוב בחלקו הצפוני של הגן (היום בית הספר הניסויי ירושלים). מול בית הספר הוקם מגרש חנייה בשנת 1968 לבאי בית אגרון (שהוקם באותה שנה). החניון פעל עד שנת 2005. בשנה זו החל מרכז שמעון ויזנטל לבנות על שטח החניון את מוזיאון הסובלנות. ב-1961 נחנך בניין מרכז אמיר בפינת הרחובות המלך ג'ורג' ואגרון, וב-1962 רכשה העירייה את המגרש הגובל בו, לצורך בניית בית העירייה. בשנת 1964 הכריזה העירייה על תחרות אדריכלים בה זכה האדריכל פרופ' אלפרד מנספלד. מנספלד תכנן בעבור העירייה מגדל בן 22 קומות אולם העירייה לא הצליחה לגייס תקציב להקמת המבנה והפרויקט נדחה. בשנת 1965 נבחר טדי קולק לראשות העירייה והחליט שבניין העירייה צריך להיות על הגבול בין חלקי העיר כסמל לשאיפה לאיחודה. בהמשך בנתה העירייה את קריית עיריית ירושלים בכיכר ספרא. לאחר ביטול התוכנית לבניית העירייה במתחם מכרה העירייה את השטח ליזמים פרטיים לצורך הקמת מלון לאונרדו פלאזה ירושלים שהושלם ב-1975.
חידוש ושיפוץ.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, שנים ספורות לאחר שהוקם, הוזנח הגן. לפי הדיווחים בעיתונות, ילדי בית הספר הסמוך ופרחחים היו משחיתים את הצמחייה ופוגעים במתקני הגן. חלק אחר שימש כמזבלה (כנראה השטח שעליו הוקם החניון ב-1968) והשטח שסביב מכון כרם הפך למגרש חנייה מאולתר. כמו כן דווח שבן-גוריון העביר ביקורת על הגן כבר בטקס הפתיחה על כך שלא נשתלו בו הרבה עצים.
ב-1970, החל שיפוץ חלק הגן מהתקופה המנדטורית במימון תרומות שגייסה הקרן לירושלים. ב-1971 נחנך במקום הפסל "סף ירושלים ,"מעשה ידי הפסל ז'אן ארפ והמקום נקרא של שמו של מאיר שרמן. הפסל נקנה בשנים האחרונות לחייו של ארפ והוא נוצר לאחר מותו לפי מתווה שהכין בסמוך לפסל הוקם מבנה עגול, שבו פעל משך שנים רבות "קפה רונדו", אחר כך סניף של קפה ג'ו ומסעדת "מיוחס". בחלק זה של הגן ממוקם גם "קיוסק סימיקו" בבעלותו של ניסים "סימיקו" שלם, המכונה האוהד מספר אחת של קבוצת בית"ר ירושלים.
הגן שופץ וחודש שוב בשנות ה-90.
בשנת 2014, נבנה ביוזמת העירייה בית קפה במרכז הגן, ששווק במכרז שהוציאה הרשות לפיתוח ירושלים. איש העסקים הירושלמי עדי טלמור זכה במכרז והחליט לפתוח את בית הקפה גם בשבתות.
באוגוסט 2015 הכריזה עיריית ירושלים על תחרות פתוחה לתושבים ולאדריכלים לרעיונות לשיקום ולעיצוב מחדש של בריכת ממילא וסביבתה, ושילובה כחלק משאר חלקי הגן, זאת לאחר שהוזנחה במשך עשרות שנים. בדצמבר 2015 הוצגו ארבע ההצעות הזוכות.
פעילות בגן.
בדומה לגן העצמאות בתל אביב, המקום שימש זירת "קרוזינג" למפגשים הומוסקסואלים בירושלים, אך הפך למרכזי פחות מבחינה זו בשנים האחרונות. בגלל סמליותו של הגן, התקיימו בו עצרות של הבית הפתוח בירושלים, וכן הוא שימש נקודת הסיום או הפתיחה למצעד הגאווה בירושלים.
גן העצמאות משמש כמקום מנוחה, טיול ונופש לעובדים ולקונים במרכז ירושלים. בסמוך לגן שוכן בית ראש הממשלה ומשום כך נערכות בו לעיתים עצרות, כמו גם בכיכר צרפת הסמוכה. יום הסטודנט של האוניברסיטה העברית נערך בגן בשנים 2006–2010, וכן הופעות זמרים ואמנים באירועים שונים.
החל משנת 2004 מתקיים בגן מדי שנה בחודש אוגוסט פסטיבל הבירה בירושלים - "עיר הבירה". מדי פעם מתקיים בגן אירוע "בירת הנוער".
חלקים מרכזיים בסרט "אפטר" של איתן פוקס מתרחשים בשטח הגן.
בפינת הגן קיים מקלט ציבורי שהוסב למועדון מוזיקה לנוער עד גיל 21.
העגורים של איביקוס
העגורים של איביקוס הוא ביטוי שלפי פירושו מענישים האלים את העבריינים בדרכים שאין אדם יכול לצפותן מראש.
לפי האגדה, המשורר היווני איביקוס (תעתיק: Ibykos) שחי במאה ה-6 לפנה"ס, הותקף בדרך על ידי שודדים שפצעוהו פצעי מוות. בו בזמן חלפה מעליו להקת עגורים, ובטרם נפח את נשמתו קרא בקול חיוור: "נקום ינקמו העגורים את נקמתי". השודדים עזבוהו שם בלא לייחס לדבריו האחרונים כל חשיבות.
חלפו שבועות אחדים, והנה בשבתו בתיאטרון הפתוח בקורינת, הבחין אחד הרוצחים בעגורים המתקרבים, ומתוך סערת נפש, ואולי בגלל ייסורי מצפון, זעק: "אלו הם הנוקמים ששלח איביקוס". מיד נפתחה חקירה. הרוצח הודה באשמתו, והסגיר לרשויות גם את שמות שאר חברי הכנופיה.
האגדה הפכה במרוצת הדורות למטבע לשון, ואף שימשה יסוד לאחד משיריו של פרידריך שילר, "Die Kraniche des Ibykus" .
חיים הלחמי
חיים דב הלחמי (1 במאי 1902 – 13 באפריל 1979) היה מראשוני במאי הסרטים בארץ ישראל. ייסד את סטודיו פא"י, הפיק וביים את הסרט העלילתי הקצר "ויהי בימי" ואת "עודד הנודד". שיחק בהצגות "הדיבוק", "במקום הדוד", "הצרצר מאחורי התנור" (לורד טייקלטון) ועוד, ותרגם מחזות לתיאטרון.
ביוגרפיה.
הלחמי נולד בשם חיים חלמר בכ"ד בניסן תרס"ב בעיירה ליובר שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), בנם של יעקב-יוסף ומרים-שפרינצה (הלמן) חלמר, במשפחה מיוחסת.
לאחר מות אמו בשנת 1904, עבר לגור בבית זקניו (מצד אמו) בעיר פרוסקורוב (כיום חמלניצקי), בגיל 10 התייתם גם מאביו, ובשנות העשרה שלו חווה את אימי מלחמת העולם הראשונה והפוגרומים שבאו בעקבותיהם. התחנך חינוך יהודי וכללי רחב. גדל באווירה ציונית נלהבת. שם החל להתעניין בתיאטרון ושיחק בלהקת חובבים.
בהיותו בן 18 נמלט משלטון הסובייטים דרך פולין אל פרוסיה המזרחית, והחל לעבוד אצל קרוביו ממשפחת זלצמן. שמע שיעורים מטעם הסטודיו של מקס ריינהרדט באוניברסיטאות קניגסברג וברלין בפסיכולוגיה, תיאטרון וקולנוע.