הרמזים אלו ואחרים משמשים צורה של התכתבות הטקסט עם המקורות הספרותיים של היהדות, לעיתים מתוך הזדהות עם המקור, לעיתים מתוך ניגוד ופרדוקס שלו, כדי להשליך על מילות השיר משמעויות נוספות המוכרות לקורא היהודי, ולהעצים את תחושת הכאב והזעקה.
אריה לודוויג שטראוס הרבה לעמוד על חשיבותם של ההרמזים מן המקורות בשיר "על השחיטה". ניתן להבין את השיר גם ללא ההרמזים מהמקורות הוא כותב, אבל אלו יפקחו את עיני הקורא לאופק רחב יותר ורקע מגוון יותר. הוא מביא שורה של מקורות יהודיים עליהם מרמז ביאליק בשיר ומסכם: "ביאליק היה ראשון ואחרון. ראשון לשירתנו החדשה, ואחרון בשרשרת השירה שיסודה המסורת: כמוהו ידע גם יהודה הלוי להשתמש ברמז המקראי לא לשם מליצה וקישוט, אלא לשם מתן אופק רחב ודמות שנייה רוחנית לשירו" .
לחנים וביצועים.
השיר הולחן ובוצע, באופן חלקי (שני הבתים הראשונים בלבד), על ידי לייב גלנץ. לחן נוסף חיבר המלחין גבריאל גראד.
במקרים אחדים שימשה הקראת השיר לצורך רטורי:
מיד עם מינויו של יוסף לפיד לשר המשפטים הוא הורה שבכל המשרדים השייכים למשרד המשפטים ייתלה שלט ובו הציטוט מ"על השחיטה": "וְאִם יֶשׁ-צֶדֶק – יוֹפַע מִיָּד!".
ואנוסגיימינג
ג'סי וולנס
פוטמוגלים
פּוֹטָמוֹגָלִים (שם מדעי: Potamogalidae) היא משפחה של יונקים מימיים בני סדרת הטנרקאים. בעבר נחשבו לתת-משפחה במשפחת הטנרקיים.
טנרקי הלוטרה הם יונקים טורפים החיים על גדות נהרות באפריקה שמדרום לסהרה וניזונים מבעלי חיים מימיים אותם הם מוצאים באמצעות זיפי שפמם הרגישים. על אף שמם והדמיון הפיזי בין טנרקי הלוטרה ללוטרות, שתי הקבוצות אינן קרובות – הלוטרות האמיתיות קרובות לסמורים ולגיריות. טנרקי הלוטרה נעים במים על ידי הנעת זנבם מצד לצד בדומה לשחייה של תנין.
מינים.
ישנם שלושה מינים מזוהים של טנרקי לוטרה.
טרויה (איטליה)
אבני קיבה
חלוקי קיבה
אבן קיבה
מערת שובה
מערת שׁוֹבֶה (צרפתית: Chauvet-Pont-d'Arc) היא מערה במחוז ארדש בצרפת, שהתגלו בה ציורי המערות המוקדמים ביותר, ושהשתמרו בצורה הטובה ביותר. במערה ישנן עדויות לפעילות מהתקופה הפלאוליתית העליונה. המערה שוכנת ליד הקומונה ואלון פון-ד'ארק על צוק אבן גיר מעל נהר ארדש בקניוני גורג'ז ל'ארדשה. המערה התגלתה ב-18 בדצמבר 1994, והיא נחשבת כיום לאחד מהאתרים החשובים ביותר מהתקופה הפרהיסטורית. המערה הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2014.
גילוי המערה.
מערת שובה התגלתה על ידי שלושה ספלאולוגים: אֶליאֵט ברונל-דשאן, כריסטיאן אילר וז'אן-מארי שובה, שעל שמו נקראה המערה. שובה תיעד בפרוטרוט את הגילוי. בנוסף לגילוי הציורים והעדויות לפעילות אנושית, גילה הצוות שרידי עצמות מאובנות של בעלי חיים וחריטות. מחקר מעמיק יותר שנעשה בידי ז'אן קלוט, חשף מידע נוסף על האתר. ישנה מחלוקת מתי צוירו ציורי המערה. לפי מחקר שפורסם ב-2012, הם צוירו בידי בני התרבות האוריניאקית, בזמן מסוים בין 32,000 ל-30,000 שנים לפני זמננו.
מאפיינים.
המערה נמצאת על שפת הערוץ הקדום של הנהר ארדש , לפני גשר הסלע הטבעי פון-ד'ארק. הנקיקים של אזור ארדש עשירים במערות, שלרבות מהן ישנה חשיבות גאולוגית או ארכאולוגית. מערת שובה גדולה באופן יוצא-דופן; איכות השימור של הציורים בה גבוהה וכמותם גדולה. בהתבסס על תיארוך פחמן-14, שתי תרבויות אכלסו את המערה: התרבות האוריניאקית והתרבות הגרווטית . רוב הציורים צוירו ככל הנראה במהלך התרבות האוריניאקית, המוקדמת יותר מביניהן. השרידים שנותרו במערה מהתרבות הגרבטית הם רק טביעת כף רגל של ילד, שרידים חרוכים של מדורה, וכתמי פחם שמעידים על שימוש בלפידים. טביעות כף הרגל הן, ככל הנראה, טביעות הרגליים המוקדמות ביותר שתוארכו. חוקרים משערים כי המערה נותרה ב-1994 בדיוק במצבה כפי שהיה לאחר ביקורו של הילד.
על רצפת החרסית הרכה של המערה נמצאו שרידיהם של דובי מערות, ושקעים גדולים ועגולים, שסביר להניח שהיו "הקינים" שבהם ישנו דובי המערות. עצמות מאובנות נפוצות יחסית במערה, וכוללות גולגולות של דובי מערות ושל יעלים.
ציורים.
תועדו מאות ציורי בעלי חיים במערה, המציגים לפחות 13 מינים שונים, לרבות כאלה שנדירים במקבצי ציורים אחרים מעידן הקרח. בשונה מרוב ציורי המערות האחרים, במערת שובה לא מצוירים רק אוכלי עשב כמו סוסים, בקר, איילים וממותות, אלא גם טורפים, כמו אריה מערות וצבוע מערות. נמצאו גם ציורים בהם מתועדים קרנפים. בדומה לשאר מקבצי ציורי המערות, במערת שובה אין ציורים של בני אדם, מלבד ציור של פות שמחובר לרגליים לא-גמורות. מעל ציור זה מצויר ראש ביזון, מה שגרם לחלק מהחוקרים לשער כי זהו ציור של מינוטאור. ישנם סימונים של אוכרה, וטביעות ידיים שנוצרו על ידי הנחת היד על קיר המערה ונשיפת צבען עליהן. סימנים מופשטים, כמו קווים ונקודות, נפוצים ברחבי המערה. ישנם גם שני ציורים שדומים במעורפל לפרפר או לעוף. שילוב זה של ציורים גרם למספר חוקרים לשער כי מטרת ציורים אלה הייתה טקסית, שמאניסטית או שימוש בקסם.
באחד מהציורים שנמצאו במערה, מתואר הר געש פולט לבה, דומה להרי הגעש הפעילים הרבים שהיו באותה עת בסביבות המערה. אם הציור מקורי, זהו התיעוד הראשון בהיסטוריה של הר געש.
האמנים שציירו את ציורי המערה השתמשו בטכניקות ייחודיות, שלא נמצאו כמותן בציורי מערות אחרים מאותה תקופה. הציירים הקדומים ניקו ככל הנראה את קירות המערה לפני שהתחילו לצייר, על מנת ליצור משטח ישר ונוח יותר לציור. בנוסף, קווי המתאר של חלק מהציורים נחרטו בסלע, על מנת לשוות להם אפקט תלת-ממדי. בנוסף, במערה צוירו, באופן ייחודי, "סצנות" - מספר בעלי חיים ש"נפגשו", וזוג קרנפים צמריריים נלחמים בעזרת קרניהם על מנת להשיג בת-זוג או טריטוריה.
תיארוך.
מקובל על רוב החוקרים שמערת שובה מכילה את ציורי המערות המוקדמים ביותר שהתגלו עד כה. זאת, בהתבסס על תיארוך פחמן-14 של הפחם ששימש ליצירת הצבע השחור בציורים ושל הפחם בשרידי המדורות על הרצפה. לפי ז'אן קלוט, אחד מהחוקרים שגילו את המערה, "זמני אכלוס המערה מתחלקים לשניים: התקופה הראשונה בסביבות 27,000–26,000 לפני זמננו, והשנייה בסביבות 32,000–30,000 לפני זמננו". נכון ל-1999, פורסמו תיארוכים עבור 31 דוגמיות מהמערה. המוקדמת ביותר מביניהן, דוגמית "Gif 99776" מ"אזור 10", מתוארכת ל-32,900±490 שנים לפני זמננו. עד שנת 2011, יותר מ-80 תיארוכים רדיואקטיביים נעשו, בין השאר לעצמות בעלי חיים ולפחם שנמצא על רצפת המערה. ממצאי תיארוכים אלה מעידים על כך שהציורים נעשו בשתי תקופות: לפני כ-35,000 שנים, ולפני כ-30,000 שנים, וכי בעלי חיים (בעיקר דובי מערות) השתמשו במערה או הובאו אליה עד לפני כ-20,000 שנים.
לאור סגנון הציורים והשתמרותם המצוינת, שמזכירים אתרי מערות מאוחרים בהרבה בצרפת וספרד, ישנם חוקרים שחולקים על תארוך זה. כריסטיאן זוכנר, שהסתמך על השוואת סגנון הציורים במערת שובה כמו גם במערות אחרות, הגיע למסקנה שהציורים האדומים הם מתקופת התרבות הגרווטית (28,000 עד 23,000 לפני זמננו), ושהציורים השחורים הם מתקופת התרבות המגדלנית המוקדמת (חלקן המוקדם של 18,000 עד 10,000 לפני זמננו). החוקרים פטיט ובאן טענו שהתארוך הקיים לא מתאים לסגנון העיצובי של התקופה, ושיש ספק לגבי אמינותו של תיארוך פחם שהיה חשוף לתנאי קרסט.
במאמר שפורסם בכתב העת PNAS במאי 2012 על ידי ספלאולוגים מהאוניברסיטאות של סאבוי, אקס-מרסיי וסנטרה נשיונל דה פרהיסטוריה, נטען שהציורים נעשו לפני לפחות 21,000 שנים וייתכן שאף יותר מ-29,000 שנים. ממצאי החוקרים בוססו על בדיקת כלור-36 מהסלעים מסביב לכניסה למערה. לפי הממצאים, הכניסה למערה נחסמה לפני כ-29,000 שנים על ידי סלע שקרס.
שימור המערה.
הכניסה למערה נאסרה מאז גילויה ב-1994, בשל ניסיון קודם עם כניסת מבקרים למערות כמו לאסקו, שגרמה לפריחת אצות על קירות המערה, מה שהזיק לציורים. העתק של מערת שובה נפתח לציבור ב-25 באפריל 2015. זהו העתק המערה הגדול ביותר שנפתח אי פעם, גדול פי 10 מההעתק של מערת לאסקו. ההעתק בגודל טבעי, ואף בניין עגול הנמצא מספר קילומטרים מהמערה המקורית הועתק גם הוא. חוויית המבקרים מועצמת על ידי הדמיית תנאי המערה המקוריים: שקט, חשכה, קור, לחות ואקוסטיקה, ששוחזרו בקפידה.
ספייה סולטאן
מליקה ספייה סולטאן (טורקית עות'מאנית: صفیه سلطان; 1550 – 1619) הייתה פילגשו האלבנית של הסולטאן העות'מאני מוראט השלישי והוולידה סולטאן בתקופת שלטונו של בנה, מהמט השלישי וסבתם של אהמט הראשון ומוסטפא הראשון. ספייה הייתה גם אחת מן האישים הבולטים בתקופה שנודעה כסולטנות הנשים. היא התגוררה בחצר המלכות של האימפריה העות'מאנית במשך מלכותם של שבעה סולטאנים: סולימאן המפואר, סלים השני, מוראט השלישי, מהמט השלישי, אהמט הראשון, מוסטפא הראשון, ועות'מאן השני.
רקע.
זהותה של ספייה מבולבלת לעיתים קרובות עם זו של חמותה הוונציאנית, נורבאנו, מה שהביא כמה להאמין שגם ספייה ממוצא ונציאני. עם זאת, ספייה הייתה ממוצא אלבני, ילידת רמות דוקאג'ין.
בשנת 1563, בגיל 13, היא הוצגה כפילגש למוראט השלישי העתידי על ידי בת דודו היומאשה סולטאן, נכדתו של סולימאן המפואר. היא נהייתה לפילגש למוראט (בנו הבכור של הסולטאן סלים השני). ב-26 במאי 1566 היא ילדה את בנו של מוראט, מהמט השלישי לעתיד, באותה שנה שמת סולימאן המפואר.
האסקי סולטאן.