סיעוד הוא שם העיסוק של אחים ואחיות. הסיעוד הוא תחום בבריאות המתמקד בטיפול ביחידים, משפחות וקהילות, על מנת לעזור להשיג, לשמור, או לשחזר בריאות אופטימלית ואיכות החיים. העוסקים בסיעוד נקראים אחים או אחיות והם מובדלים מספקי שירותי בריאות אחרים על ידי גישתם לטיפול בחולה, הכשרתם והיקף עבודתם המעשית. לאחים ואחיות קיימות התמחויות רבות עם רמות שונות של סמכות מרשם.
הגדרה.
אף על פי שהפרקטיקה הסיעודית משתנה מהתמחות להתמחות וממדינה למדינה, ארגוני סיעוד אלה עונים על ההגדרות הבאות:
הכשרה.
החל משנת 2017, על מנת לעסוק בסיעוד נדרש תואר אקדמי הנלמד באוניברסיטאות, מכללות ובמוסדות מיוחדים. התואר מקנה למסיימים לימודים אלה תעודה אקדמית (תואר ראשון) ומאפשר המשך לימודים גבוהים והתמחות. בנוסף, על מנת לעסוק במקצוע הסיעוד נדרש רישיון ממשרד הבריאות הכרוך בבחינות הסמכה.
אחים ואחיות יכולים ללמוד בהשתלמויות מוכרות על ידי משרד הבריאות, הידועות גם בשם קורסים על בסיסיים, כדי לקדם עצמם מבחינה מקצועית. מטרתם של הקורסים העל בסיסיים לסייע לאחים ולאחיות להרחיב את המיומנויות שברשותם ואת תחומי האחריות. התוכניות מתקיימות ברחבי הארץ בפריסה הנקבעת מדי שנה לפי הנחיות מנהל הסיעוד ובהתאם לצורכי מערכת הבריאות. בין תחומי ההשתלמויות קידום בריאות, מיילדות, ייעוץ הנקה, מניעת זיהומים ועוד. באמצעות הכשרות והשתלמויות אלה יכולים האחים להתקדם לאפיקים מקצועיים שונים בתחום הסיעוד כגון בעשייה הקלינית, לתפקידים ניהוליים במערכת או לאפיקים אקדמיים כמדריכים קליניים ומרצים.
מסלול נוסף המאפשר עיסוק בסיעוד הוא הסבת אקדמאים. מיועד לבעלי תארים שונים אחרים, אשר עוברים מסלול לימודים מקוצר, ומקבלים הסמכה ורישיון לעבוד כאחים ואחיות. אורך מסלולי ההסבה נע בין שנתיים לשנתיים וחצי. במוסדות הלימוד השונים מתקיימות תוכניות הסבת אקדמאים לסיעוד במתכונת לימודי בוקר או לימודי ערב. כמו כן ישנם מסלולים מיוחדים לבעלי משפחות. בשנת 2019 החלו 1,561 סטודנטים ללמוד בתוכניות הסבת האקדמאים לסיעוד בארץ.
היסטוריה של הסיעוד.
הסיעוד המסורתי.
עד המאה ה-19.
שפרה ופועה הן מיילדות המוזכרות עוד בימי התנ"ך, כאשר עם ישראל היה משועבד במצרים העתיקה.
היסטוריונים לסיעוד עומדים בפני אתגר בהקשר לקביעה האם הטיפול הניתן לחולים או פצועים בעת העתיקה היה טיפול סיעודי. למשל, במאה החמישית לפני הספירה, היפוקרטס מתאר טיפול מיומן והתבוננות בחולים על ידי גברים "מטפלים", שאולי היו אחים מוקדמים.
לפני הקמת הסיעוד המודרני, אנשי דת כגון נזירות ונזירים סיפקו לעיתים קרובות טיפול סיעודי. דוגמאות לכך קיימות, בין היתר, במסורת הנוצרית, האסלאמית והבודהיסטית.
במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית של המאה ה -16, סגרו את המנזרים ואפשרו לכמה מאות מההוספיסיס העירוניים בצפון אירופה להמשיך פעול. לנזירות אשר שימשו כאחיות שולמה פנסיה או נאמר להתחתן ולהישאר בבית. טיפול סיעודי עבר לחסרי ניסיון כאשר המטפלים המסורתיים של הכנסייה הקתולית הודחו מתפקידם, והמקצוע סבל מנסיגה משמעותית של כ-200 שנה.
המאה ה-19.
פלורנס נייטינגייל ייסדה את מקצוע הסיעוד לאחר מלחמת קרים. ספרה "הערות על סיעוד" (1859) הפך לפופולרי. המודל של נייטינייגל לחינוך מקצועי, לאחר שהקימה את בית הספר הראשון לסיעוד, אשר היה בקשר עם בית החולים פעיל ובית הספר לרפואה, התפשט ברחבי אירופה ובצפון אמריקה לאחר 1870.
השימוש הרשמי באחיות בצבא המודרני החל במחצית השנייה של המאה ה-19. אחיות שירתו בשירות סדיר במלחמת הבורים הראשונה, במלחמה האנגלו-מצרית (1882), ובמלחמה המהדית (1883).
המאה ה-20.
הכשרת בתי החולים עלתה בתחילת שנות העשרים, עם דגש על ניסיון מעשי. בתי הספר בסגנון נייטינגייל החלו להיעלם. בתי חולים ורופאים ראו נשים בסיעוד כמקור לכוח עבודה זול או ללא שכר. ניצול האחיות על ידי מעסיקים, רופאים וספקי חינוך לא היה נדיר.
אחיות רבות שירתו שירות סדיר במלחמת העולם הראשונה, אך המקצוע השתנה במהלך מלחמת העולם השנייה. האחיות הבריטיות של שירות הסיעוד הצבאי היו חלק מכל מסע מחוץ לגבולות המדינה. יותר אחיות מכל עיסוק אחר התנדבו לשירות בצבא ובצי האמריקני . גם לנאצים היו כ-40 אלף אנשי סיעוד, שכונו "האחיות החומות". ל-24 אחיות של הצלב האדום הגרמני הוענק צלב הברזל על גבורה תחת אש.
העידן המודרני הביא את התפתחותו של הסיעוד לתואר ראשון ותארים מתקדמים. קידום המחקר בסיעוד והרצון להתאגדות ולארגון הובילו להיווצרות מגוון רחב של ארגונים מקצועיים וכתבי עת אקדמיים. ההכרה הגוברת בסיעוד כמקצוע אקדמי מובהק הביא להכרה בצורך להגדיר את הבסיס התאורטי לתרגול.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הסיעוד נחשב למקצוע של נשים, בדיוק כמו שהרפואה הייתה מקצוע של גברים. עם הציפיות הגוברות לשוויון במקום העבודה בסוף המאה ה-20, הסיעוד הפך למקצוע בעל אופי מגדרי נייטרלי, אם כי בפועל אחוז האחים נשאר נמוך בהרבה מאחוז האחיות גם בתחילת המאה ה-21.
במאה ה-20 פותחו תאוריות שונות לשיפור הטיפול. בין היתר מדליין לנינגר פיתח את התאוריה של טיפול בין-תרבותי. תאוריה זו מקשרת בין תרבות המטופל ושיטות הטיפול בו. דורותי ג'ונסון פיתחה תאוריה התנהגותית לפיה הצלחת הטיפול הוא שילוב של הסביבה, המטופל והמקצועיות של המטפלים.
הסיעוד בישראל.
למקצוע הסיעוד בישראל עבר עשיר, שראשיתו ב-1918,עם האחיות הראשונות ששלח ארגון "הדסה" להקים שירותי רפואה מונעת לאם ולילד בארץ-ישראל, וייסודו של בית הספר הראשון לסיעוד בעזרת הנרייטה סאלד. בין היתר, לימדה שם יהודית שטיינר פרויד, זוכת פרס מנכ"ל הבריאות, פרס טדי קולק, פרס יקירת ירושלים ועוד. שתי נשים נוספות שתרמו רבות להתפתחות הסיעוד בישראל עוד מלפני קום המדינה הן פרופ' רבקה ברגמן וברטה לנדסמן.
בשלהי 1918, עם סיום מלחמת העולם הראשונה והחלת המנדט הבריטי בארץ ישראל, הגיעה משלחת הצלה רפואית מטעם ציוני ארצות הברית. חברי המשלחת יזמו פעילות שיקום של מוסדות הבריאות שניזוקו בזמן הקרבות וייסדו שירותים חדשים, ואלה הוענקו לתושבים בלי הבדל של מגדר, גזע ודת. כבר בראשית שנות העשרים ניהלה היחידה הרפואית, שהייתה לימים לארגון הרפואי הדסה Hadassah Medical Organization חמישה בתי חולים: בירושלים, ביפו, בחיפה, בטבריה ובצפת. כמו כן הוקמו ברחבי הארץ מרפאות, מעבדות, מערך פיקוח על בריאות והיגיינה של אלפי תלמידים, טיפות חלב ועוד.
הנרייטה סאלד שאפה ליישם את רעיון הסיעוד למעמד של פרופסיה. אחד הצעדים הראשונים של המשלחת היה ייסוד בית ספר תלת שנתי לאחיות מוסמכות ברוח בתי הספר הטובים ביותר בארצות הברית. מאמציה של סאלד כמנהיגת הדסה מקנים לה מקום מרכזי בקרב מניחי יסודות הסיעוד כמקצוע בארץ.
פרט לעשרים האחיות של משלחת ההצלה האמריקנית היו אז בארץ אחיות מוסמכות בודדות בלבד ובהן זלמה מאיר, שייסדה ב 1916 את שירותי הסיעוד בביה"ח שערי צדק. מחמת המחסור בכוח אדם מקצועי גייסה הדסה נשים צעירות בפינות שונות בארץ והעסיקה אותן על פי הסכמים עם הרשויות המקומיות. בנוסף גויסו גם בעלות מקצוע שהוכשרו בעיקר במזרח אירופה, אלא שסוג הכשרתן לא תאם בהכרח את דגם האחות המוסמכת האמריקנית ואת כוונת הממשל הבריטי להסדיר את מקצועות הבריאות בארץ באמצעות תקנות מחייבות.
הנהלת הדסה נאלצה גם להתמודד עם הכורח להכשיר עובדי סיעוד זמניים אשר ידאגו למטופלים עד שיתאפשר מילוי השורות באחיות מוסמכות. אחיות מוסמכות בוגרות בית הספר לאחיות הדסה שהחלו להופיע אחרי 1921 נתמנו לתפקידי מנהלות שירותי הסיעוד או אחיות אחראיות מחלקה בבתי החולים ואיישו עמדות מפתח בקהילה.
לפי "פקודת בריאות העם מס' 1", שהונפקה על ידי הבריטים ב-1918, כל העוסק ברפואה חייב ברישיון מוכר על ידי משרד הבריאות. ברשימת המקצועות הללו נכללו רופאים, מנתחים, רופאי שיניים, מיילדות ורוקחים. סיעוד לא הוזכר כמקצוע שנדרש רישיון כדי לעסוק בו.
פקודת הרופאים מ-1928 אפשרה לעוסקים ברפואה להעסיק אחיות ללא התניה של רישיון. הפקודה קבעה שאין למנוע מהאחיות מלסעוד את החולה. פקודת בריאות העם קבעה כתנאי לרישום של בית חולים שיעבוד בו צוות סיעודי כשיר. בראש הצוות תעמוד אחות מוסמכת, בעלת רישיון עבודה המוכר על ידי משרד הבריאות. כמו כן, העניקה הפקודה למנהל משרד הבריאות את הסמכות לקבוע דרישות לגבי אחיות בבתי חולים בהיבט ההכשרתי והמקצועי. מכיוון שלא היה בנמצא מסמך חוקי המגדיר את המקצוע ואת הרשאים לעסוק בו, נוצרה קטגוריה של אחיות מעשיות, שכללה עוסקים בסיעוד ללא הסמכה. על מנת לקדם את האחיות המעשיות, נבנתה תוכנית לימודים בת 18 חודשים להכשרת אחיות מעשיות לדרגה של אחיות מוסמכות. עם ביסוסו של מקצוע הסיעוד כמקצוע אקדמי, החל משרד הבריאות לפעול לצמצום מספרן של האחיות המעשיות, עד לביטול מוחלט של מעמד זה.
באותה תקופה שלטו בארץ הבריטים והעבודה הסיעודית התבססה על תקנות בריטיות. בשנים 1948–1979 הייתה עלייה גדולה למדינת ישראל וזו הגדילה באורח משמעותי את הדרישה לאחיות. כתוצאה מכך, הצטרפו לכוח העבודה בסיעוד אחיות מעשיות רבות. האחיות שהגיעו מחו"ל נדרשו להציג מסמך המעיד על השכלתן והכשרתן בחו"ל ולפיו קיבלו רישיון עבודה, מבלי לעבור מבחנים. בתקופה זו, לא עלתה על הפרק הגדרת הסיעוד כפרופסיה, מכיוון שהרקע, הניסיון והסטנדרטים של עבודת האחיות שהגיעו מחו"ל היו שונים ומגוונים. ביסוס של סטנדרטים ונוהלי עבודה אחידים היה משאיר רבות מהאחיות, כולל אחיות מעשיות, מחוץ למקצוע ובכך היה מחריף את המחסור באחיות.