חקר האמנות מתקשה להגדיר מה היא אמנות אפריקאית עכשווית, כאשר ישנן מחלוקות בנוגע לכל אחד מרכיביו של מונח זה: על אילו שנים מדובר כאשר מדברים על אמנות עכשוויות, מה הופך אמנות לאפריקאית, וכיצד מבדילים בין אמנות לבין אמנות שימושית לצורך פולחן, קישוט או שימושים אחרים. יש שמגדירים אמנות אפריקאית עכשווית כאמנות במסגרתה נעשה שימוש בטכניקות מודרניסטיות מערביות ובניו מדיה, ונוצרת על ידי אמנים אפריקאים שקיבלו את הכשרתם בעולם המערבי. מצד שני ישנם קולות אחרים, בעיקר של אמנים אפריקאים, הטוענים שכל אמנות עכשווית היא במהותה אוניברסלית ולכן אין צורך למסגר את האמנות האפריקאית כתחום בפני עצמו.
היסטוריה.
בשנים המוקדמות של חקר האמנות האפריקאית מיקוד המחקר היה אתנוגרפי, כיוון שהיה צורך לסווג ולהבחין בין האמנויות וצורות הארכיטקטורה של קבוצות אתניות שונות ברחבי היבשת. עם הגעת הקולוניאליזם ליבשת, נחשפו האמנים המקומיים בפני עולם רחב של תחומי אמנות חדשים כמו ציור וצילום. כמו כן, כאשר אפריקה נחשפה לגלובליזציה ולאמצעי תקשורת חדשים, החלו להופיע צורות אמנות אפריקאיות חדשות. ההשפעה של הקולוניאליזם האירופאי הייתה הדדית, ואמנים מערביים רבים שאבו השראה מן האמנות האפריקאית. כך למשל, במהלך עליית המודרניזם (1880-1940) פבלו פיקאסו (Pablo Picasso) אימץ ליצירותיו אידאולוגיה מופשטת ומאפייני אמנות אפריקאית נוספים שאינם מערביים. עקב השראתו של פיקאסו מהאמנות האפריקאית, הוא יצר את הציור העלמות מאביניון, שתרם רבות להתפתחות המודרניזם המערבי באמנות החזותית.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20, רוב מדינות אפריקה קיבלו עצמאות ממשטרי הממשל הזרים אשר שלטו בהן. עם קבלת העצמאות התקבלה האמנות האפריקאית העכשווית באופן בין-לאומי על ידי שוק האמנות והיא משגשגת עד היום. כמו כן, מאפייני ההשפעות המקיפות של המשטרים הללו באים לידי ביטוי ביצירות האמנות. כך בין השאר, בשנים אלו החלה התעניינות באמנות נשית באפריקה, אמנות גוף ופרפורמנס ארט - בדומה למגמות בשאר העולם. מאז שנות ה-90 התרחב התחום לאמנות אורבנית ופופולרית, תחומי המדיה האלקטרונית וכן מחקר מוזיאולוגי (אוצרותי). אולם, נראה שעדיין קיימת הפרדה, כך שבקרב החוקרים של האמנות המסורתית ישנה חלוקה ברורה בין אמנות פרה-קולוניאלית לפוסט-קולוניאלית, ואילו בקרב חוקרים של אמנות אפריקאית עכשווית ישנה הימנעות מהאוספים העתיקים של אמנות מסורתית.
מלבד האמנות ביבשת אפריקה, אמנים רבים ממוצא אפריקאי פועלים באמריקה ובאירופה. התפוצה האפריקאית מתייחסת לאפריקאים שפוזרו ברחבי העולם, עקב סחר העבדים הטרנס-אטלנטי. תפוצה זו החלה לראשונה במאה ה-15 ונמשכה כארבע מאות שנים, ובמהלכה סוחרי העבדים שינעו בכוחהעבירו יותר מ-11 מיליון אפריקאים ליבשת אמריקה, וכ-200 אלף אפריקאים לאירופה ואסיה. כמעט מראשית סחר העבדים, אנשי תרבות ואמנות אפריקאים בתפוצה התאחדו סביב תחושת קהילתיות ושייכות למוצאם האפריקאי. לאורך השנים, נערכו אירועים שונים הנוגעים לנושא, כמו ועידת Pan-African"" בשנת 1900, כנסים שאורגנו על ידי W.E.B. Du Bois ואחרים בין השנים 1919-1974 ופסטיבל האמנות FESTAC שנערך בשנת 1966 בדקאר בירת סנגל. במהלך אירועים אלו נפגשו אמנים, מוזיקאים ואנשי תרבות אחרים מאפריקה ומהתפוצה לצורכי שיתוף אינטלקטואלי בין חברי הקהילה.
סגנונות מרכזיים.
ישנן מספר אסכולות של אמנים עכשוויים אפריקאים: אמנים מאסכולת קונטה (kunta) או האסכולה המסורתית, תומכים בכך שהאמנות המסורתית צריכה להוות בסיס בלעדי לתמות שבהן עוסק האמן האפריקאי, ונמנעים משימוש בטכניקות מערביות או בנושאים מערביים. המודרניסטיים, או סקוקיאן (skokian), לעומתם, מאמינים שטרנדים מערביים הם החשובים ביותר בעיצוב המחשבה והיצירה של האמן. הם רואים עצמם כחלק מעולם האמנות העולמי ולרוב הם יהיו בעלי השכלה אמנותית מערבית מסוימת. בדומה לגישה המודרניסטית בעולם האמנות המערבית, אמנים אלה מתמקדים פחות בחברה בה הם חיים ויותר ב"אמנות לשם האמנות" (art for art's sake") ובאסתטיקה.
אסכולת בינטו (bintu) מאמינים שהאמנות צריכה לאפשר אמצעי לקיום כלכלי ולכן שמים דגש על מכירת היצירות ויכולת ההשתכרות של האמן. הם לא רואים עצמם כאמנים אפריקאיים אינדיבידואלים, אלא כיצרנים בעלי מטרה מסחרית. יש המאמינים שגישה זו גרמה למסחור של יצירות אמנות אפריקאיות על ידי מכירה שלהן במחירים זולים והעדפה של נושאים מסורתיים שיוצרים יותר עניין מסחרי. האסכולה העכשווית (awo) משלבת בין הגישה המודרניסטית למסורתית ומאמינה בכך שאמן אפריקאי יכול וצריך לשקף בצורה הטובה ביותר את טבעה של אפריקה העכשווית: שילוב של כוחות מסורתיים ומודרניים.
בהסתכלות רחבה על סגנון האמנות האפריקאית העכשווית, ניתן להצביע על נטייה לסגנון מופשט, דבר שאפיין גם את האמנות האפריקאית המסורתית. סגנונות האמנות המודרניים האירופאיים שהתפתחו במהלך המאה ה-20 - הקוביזם, האימפרסיוניזם, האקספרסיוניזם וזרמים נוספים, הושפעו במידה רבה מהאמנות המסורתית האפריקאית. ראיית העולם האפריקאית מתייחסת לאובייקטים בעולם כמייצגים את הדינמיות של כוחות החיים והיקום, ולא בהכרח רואה את האובייקט כדבר שיש להציג באופן ריאליסטי. דבר זה תואם לרעיון האבסטרקטיות ועשוי להסביר מדוע האמנות האפריקאית נוטה לסגנון זה.
ייחודיות סגנונית נוספת של האמנות האפריקאית העכשווית היא ההשפעה של שתי מסורות - האמנות המסורתית האפריקאית והאמנות העכשווית הפוסט-מודרניסטית האוניברסלית. ניתן לומר כי האמנות האפריקאית העכשווית, מערבת מצד אחד מאפיינים אפריקאים מסורתיים ומצד שני סממנים מערביים אשר הועברו לאמנות האפריקאית עם הגעת אותם משטרי ממשל זרים לאפריקה. בנוסף, המעבר של צעירים רבים מהאזורים הכפריים לערים גרם להם לאמץ אורח חיים אורבני ותחומי עניין שמתקרבים לנושאים קוסמופוליטיים ואוניברסליים. כתוצאה מכך, התפתחה אמנות אורבנית ואמנות פופולרית, כמו למשל אמנות גרפיטי, אמנות מחומרים ממוחזרים, שלטי פרסום ועוד.
מוזיאונים באפריקה.
המוזיאונים באפריקה הוקמו בתקופה הקולוניאליסטית, בין אם על ידי המשטרים הקולוניאליסטים עצמם או על ידי תורמים פרטיים מהמעמד הגבוה האירופאי. כתוצאה מכך, המוזיאונים היו מעוצבים על פי התפיסה האירופאית ומיועדים למעמדות הגבוהים, והציגו נקודת מבט אקזוטית אוריינטליסטית על האוכלוסייה המקומית. אולם, בסוף המאה ה-20 עם קבלת העצמאות של מדינות רבות באפריקה, מוסדות ממשלתיים וחברות פרטיות לקחו על עצמן את ניהול והפעלת המוזיאונים. תוכנית שהוקמה בשנת 1982 נקראת WAMP. תוכנית זו הוקמה במטרה לעודד הקמת מוזיאונים מקומיים, ארגון סדנאות ופעולות חינוכיות, ויצירת תערוכות ואוספים חדשים שייצגו את ארצות מערב אפריקה. בשנת 1991 נוסדה תוכנית נוספת בשם AFRICOMבמטרה לבחון את הרלוונטיות והתפקיד של המוזיאונים באפריקה. כיום, מטרת התוכנית היא לשלב את כוחן של קהילות מקומיות בתוך המוזיאונים.
התפתחות המוזיאונים בדרום אפריקה הייתה מעט שונה ממערב אפריקה, אך היא מאפשרת להבין היטב את התהליך שהתרחש באפריקה כולה. כפי שהתרחש במדינות רבות נוספות, רוב המוזיאונים בדרום אפריקה הוקמו בסוף המאה ה-19 במימון אירופאי. מאחר שהתורמים והאוצרים של המוזיאונים היו בעיקר ממוצא אירופאי, לא הייתה הערכה של אמנות שנוצרה על ידי אוכלוסייה מקומית. האמנות המקומית הוצגה בעיקר על ידי מוסדות אנתרופולוגיים, כאשר רק בשנת 1960 הוכנסו יצירות ראשונות של אמנים אפריקאים לאוספי הקבע של גלריות לאמנות. גלריות מסחריות שצמחו בשנות ה-70 והיו מנוהלות באופן עצמאי, בנו את המוניטין שלהן על ידי הצגת אמנות בינלאומית. ניכר כי באותה תקופה קהל האמנות הסתקרן דווקא מאמנות בינלאומית, לכן היה קושי בהבאת קהל לצפות באמנות מקומית. תופעה זו יכולה לרמוז על תחושת נחיתות, שכנראה נוצרה על ידי החינוך הקולוניאליסטי אשר ראה את הקולוניה כעליונה ומובחרת. גישה זו קבעה סטנדרטים עבור מוזיאונים, אספנים פרטיים ותאגידים שמחזיקים מעמד עד היום.