הסרט מתמקד בארבע נערות, כל אחת עם סיפור אישי משלה, אשר הוביל את כולן לאותו גורל:
כולן נשלחו על ידי האחראים עליהן אל מנזר מגדלנה, שם נועדו לעבודת פרך ככובסות מקומיות, אשר עבודתן הקשה נועדה להבטיח את ניקוי חטאיהן, אך גם נועדו לחיות שם את שארית חייהן. המנזר מנוהל תחת שליטתן של הנזירות, בראשן האחות הראשית בריג'ט (ג'רלדין מקיואן) אשר שליחותן האלוהית מהווה הצדקה להשפלות בלתי פוסקות במטרה לדכא את נפשן ורצונן של הנערות לחזור אל העולם שבחוץ, בידיעה שסומנו לעד כחוטאות.
עלילתו של הסרט מתרחשת בשנות השישים. הסרט מתאר את המסלול שעברו הנערות שנשלחו למנזר, מהרגע שבו הן רק מקוות לברוח בחזרה, עד הרגע שבו הן משעבדות את עצמן למקום בידיעה שהן לבדן בעולם: מרגרט, בהגעתה למנזר, מחליטה לברוח באחד מהלילות הראשונים, אך כשהיא עומדת להוציא לפועל את הבריחה המיוחלת, חוזרת בה כשנערה אחרת שברחה מן המנזר מובאת חבולה ודחויה בידי אביה (המגולם על ידי פיטר מולאן, במאי הסרט), ומחליטה בתוכה כי זהו גם גורלה. גם ברנדט מנסה לברוח מהמנזר, אך נתפסת ועוברת התעללות על ידי הנזירות, אוגרת את זעמה, מתכנסת בתוך עצמה ומאמצת את שיטת עבודת הפרך של המנזר.
דיכוי רוחן של הנשים במנזר הוא חלק מהשיטה המתמשכת של הנזירות האחראיות. בעוד הנשים מסתפקות בתנאים מינימליים ובאוכל דל, הנזירות מתפנקות על אוכל משובח אל מול הנשים המורעבות, דרך אשנב שבו הן נראות מדושנות עונג. בנוסף לעבודת הפרך והתנאים הירודים, עריצותן הישירה של הנזירות היא חלק בלתי נפרד החיים השותפים. בהגעתן המשותפת של מרגרט, ברנדט ורוז, מציגה האחות ברידג'ט את חוקי המקום, ולאחר מכן עוברת על פני כל אחת מן הנערות כדי לשבור את רוחן, כאשר לרוז היא משנה את השם לפטרישיה (השם בו הובאה לנצרות), מאחר שכבר קיימת במנזר אחת בשם רוז. בשגרת היומיום הנשים אסורות מלדבר אחת עם השנייה וליצור חברויות, ומי שעוברת על חוקים אלו נענשת בעקבות אי צייתנות. באחת הסצנות הקשות בסרט הנערות ניצבות עירומות במקלחות, אל מול הנזירות המתבדחות על הפגמים הגופניים שלהן.
דמות נוספת בסרט היא אישה קשישה בשם קייטי, שככל הנראה עשתה אותן השגיאות של הנערות הצעירות, אך גילה הוא הדבר היחידי המבדיל ביניהן, ונוכחותה בסרט מביאה נקודת מבט על שאר הנשים הנמצאות במנזר מלבד הנערות הצעירות, מה שמחזק את ההשקפה כי כל מי שנשלחה אל המנזר לא נועדה לצאת ממנו לעולם.
היציאה מן המנזר.
בסופו של הסרט כל אחת מארבע הנערות עוזבת את המנזר, בדרך זו או אחרת. במהלך השהות במנזר מגלה מרגרט כי קריספינה, הסובלת מפיגור קל, מנוצלת מינית על ידי הכומר הראשי של המנזר, האב פיצרוי, ומחליטה להתנקם בו על ידי טמינת סרפד בתוך הכביסה שלו. במהלך טקס פומבי בעיירה שבסמוך למנזר, אליו מובאות הנערות, הסרפד מתפשט על גופו של הכומר והוא פושט את בגדיו אל מול כל הנוכחים החוזים בגופו הפצוע. אז מסתבר שהסרפד עבר גם אל ירכיה של קריספינה בעקבות משגל שנערך עם הכומר זמן מה לפני, והיא מתחילה לאבד את העשתונות בנוכחות כל תושבי העיירה (בצעקות האשמה כלפי הכומר "אינך איש האלוהים!"). כתוצאה מכך מחליטה האחות ברידג'ט לשלוח את קריספינה למוסד לחולי נפש. מרגרט מנסה לבוא להגנתה של קריספינה, אך מתקפלת מול זעמה של האחות ברידג'ט.
בחג המולד השלישי להגעתן, מגיע אחיה הצעיר של מרגרט, עתה בוגר בן שמונה עשרה, עם מכתב אישור מן הכומר של המשפחה על מנת להוציא את אחותו מן המנזר. ביציאה מן המנזר עוצרת מרגרט את האחות ברידג'ט והארכיבישוף הנוכח בבקשה שתיתן לה לעבור על פניהם. האחות ברידג'ט בזה לגילוי עזות המצח של מרגרט ואוסרת עליה לצאת מן המנזר עד שתסור מדרכה, אך זו כורעת על ברכיה לתפילה, והנוכחים מוותרים על ההמתנה וממשיכים הלאה.
בשנה הרביעית לשהייתן של השתיים הנותרות, מבקשת רוז מהאחות ברידג'ט רשות לשלוח גלויה ליום הולדתו של בנה, אך האחות העסוקה בלמצוא את המפתח האבוד לכספת של המנזר, פוטרת אותה בבוז בטענה כי אין לה הזכות להיקרא אמא. רוז מצטרפת בחוסר רצון לחיפושים אחר המפתח, וכאשר היא מוצאת אותו חבוי מתחת לשידת מגירות היא אינה מדווחת על מציאתו.
ברנדט, שכבר אמצה את שיטת המנזר, מתנערת מכל גילוי של נדיבות וטוב לב שהיה בה לפני שהגיעה. אך כאשר קייטי הקשישה נפטרת היא מחליטה שהיא לא מתכוונת לסיים כמוה. היא ורוז הן מחליטות לברוח עוד באותו הלילה. הן מוצאות במשרד את המפתח לדלת הכניסה, וכאשר מגיעה האחות ברידג'ט היא נאבקת בברנדט עד אשר רוז שולפת את המפתח של הכספת, ותאוות הבצע של האחות ברידג'ט מנצחת אותה. השתיים בורחות מן המנזר ומגיעות אל דבלין, שם הן מוצאות מקלט אצל בת דודתה של ברנדט, ספרית במקצוע. רוז עובדת לליברפול וברנדט נשארת אצל בת דודתה ומתמקצעת כספרית.
הדמויות האמיתיות- סיום.
הסרט מנסה להצביע על השגיאות של הממסד הדתי ועל שיתוף הפעולה של החברה השמרנית, ששתקה ונתנה לאירועים כאלה להתממש בתוך חומות המנזר, בעוד החברה המודרנית ממשיכה הלאה.
2000 בספורט
טניס.
גביע דייוויס.
נבחרת ספרד () זכתה בגביע לאחר ניצחון 1-3 על נבחרת אוסטרליה ().
כדורגל.
אליפות העולם לקבוצות.
קורינתיאנס () גברה על ואסקו דה גאמה () בפנדלים.
לורן היל
לורן נואל היל (באנגלית: Lauryn Noel Hill; ) היא זמרת ומפיקת מוזיקת סול, ראפ והיפ-הופ אמריקאית, הפעילה החל משנות התשעים.
הפוג'יז וקולנוע.
לורן היל נולדה בניו ג'רזי. בשנת 1988 הקימה היל יחד עם וייקליף ז'אן ופראז מישל את להקת הפוג'יז. בתחילת ימי הלהקה התמקדה היל בעיקר בלימודיה באוניברסיטת קולומביה ובקריירת המשחק שלה. בשנת 1993 שיחקה בסרטו של סטיבן סודרברג "מלך הגבעה" בתפקיד קטן, ובאותה שנה שיחקה בסרט הקומי-מוזיקלי "הנזירות בלוז 2" יחד עם וופי גולדברג, ובו הציגה את יכולות הזמרה שלה. היל שיחקה בעוד מספר סרטים, אבל ב-1996 יצא לפוג'יז התקליט "The Score" (עם השיר Ready or Not), שמכר מיליוני עותקים ברחבי העולם, והיל חזרה להתמקד במוזיקה. בשנת 1998 גילמה את לסלי בסרט הדרמה העצמאי "מסעדה" בכיכובו של אדריאן ברודי.
פעילות חברתית.
בשנת 1996 זכתה היל בפרס על פעילות חברתית, שכללה הפקת קונצרט ראפ למען קידום הרישום להצבעה בבחירות בארצות הברית והקמת ארגון בשם "The Refugee Project", שמטרתו לעזור לנוער בסיכון ולתמוך מבחינה כלכלית בפרויקטים בקניה ואוגנדה.
קריירת סולו.
ב-1998 הוציאה היל את האלבום "The Miseducation of Lauryn Hill", שזכה לתשבחות המבקרים והצליח מסחרית, עם מכירות של 18 מיליון עותקים ברחבי העולם. בטקס פרסי גראמי זכה האלבום ב-5 פרסים, ביניהם אלבום השנה, פריצת השנה ואלבום ה-R&amp;B של השנה. עוד בשנה זו, השתתפה היל כשחקנית בסרט הדרמה העצמאי "מסעדה" בכיכובו של אדריאן ברודי.
ב-2002 ערכה היל הופעה ב-MTV שהפתיעה את מעריציה, כאשר לבשה בגדים צנועים ושרה שירים שקטים וחדשים, בלי להקה. ההופעה הוקלטה ויצאה כאלבום בסדרת MTV Unplugged, שקיבל ביקורות טובות על הכיוון החדש שאליו פנתה היל, אבל גם ביקורות שליליות.
בשנים 2004–2007 התאחדו הפוג'יז והחלו להופיע ביחד ולהקליט שירים חדשים. אלבום חדש של הלהקה היה אמור לצאת, אך בסוף הפרויקט נגנז.
ב-2015 ביטלה את הופעתה בישראל בעקבות לחצים מצד פעילי BDS וגורמים נוספים התומכים בחרם על ישראל כגון רוג'ר ווטרס. בהודעה ציינה היל שביקשה להופיע בנוסף ברמאללה, אך נתקלה בקשיים בארגון הופעה שם, ולכן על מנת למנוע "הדרה הן מהצד הפלסטיני והן מהצד הישראלי", ביטלה את הופעתה בישראל.
לוקרציה בורג'ה
לוקרֶציָה בּוֹרגַ'ה (באיטלקית: Lucrezia Borgia; 14 או 18 באפריל 1480 - 24 ביוני 1519) הייתה בתו של רודריגו בורג'ה (לעתיד האפיפיור אלכסנדר השישי) ושל הפילגש שלו, וָנוֹצַה דֶיי קָטָנִי. אחיה היה צ'זארה בורג'ה, עריץ ידוע לשמצה. משפחת בורג'ה אליה השתייכה הייתה עשירה ובעלת השפעה באיטליה (מוצא המשפחה היה ולנסיה שבספרד, והיא הגיעה לאיטליה ב-1443 בעקבות הכיבוש הספרדי). לעתיד הפכו המשפחה כולה ולוקרציה בפרט לסמל של פוליטיקה מקיאוולית קשוחה ולהפקרות מינית.
לוקרציה מתוארת כדוכסית יפת מראה בעלת עיניים כחולות ושיער זהוב (אם כי אין בנמצא ציור שהוא בוודאות שלה). אותה דוכסית יפה הייתה לאורך ההיסטוריה לסמל של הפאם פאטאל, האשה הקטלנית, וכך היא מתוארת בספרים, ציורים וסרטים רבים. על הדיוקן משמאל, שצייר ונציאנו, נאמר שהוא של בורג'ה, אך במקרים רבים ציורים שנאמר עליהם כך הם חלק מהמיתוס של לוקרציה בורג'ה.
אין מספיק אישושים היסטוריים למעורבות הפעילה שמיוחסת לבורג'ה בפשעי אביה ואחיה. בלי ספק הם השיאו אותה מספר פעמים לגברים בעמדות כוח, כדי לקדם את שאיפותיהם הפוליטיות, אך הדבר היה מקובל בימי הביניים. עוד לפני הגיעה לגיל 11 הובטחה לשני בעלים לעתיד, אך אביה ביטל את האירוסין. הגברים שלהם נישאה היו ג'וֹבָני סְפוֹרְצַה (שליט פזארו), אלפונסו מאראגון (דוכס בּישֶליֶה), ואלפונסו ד'אֵסטֶה, נסיך פֵרָארָה. הדוכס אלפונסו היה, כך מאמינים, בנו מחוץ לנישואים של אלפונסו השני מלך נאפולי, וייתכן שצ'זארה רצח אותו לאחר שערכו הפוליטי ירד.
נישואיה לג'ובני ספורצה.