האחים סאליבן נולדו בווטרלו במדינת איווה שבארצות הברית. משפחתם הייתה משפחה אמריקאית קתולית, ממוצא אירי שכללה שמונה ילדים, מתוכם שלוש אחיות, שאחת מהן מתה מדלקת ריאות, וחמישה אחים. המשפחה הייתה מגובשת ופטריוטית, וההורים חינכו את ילדיהם לאהבת האל והמולדת. פרט לאחד האחים שהיה נשוי ואב לתינוק, שאר האחים היו רווקים.
שמותיהם היו:
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והקריאה הציבורית בארצות הברית לבנים להתגייס לצבא, החליטו חמשת האחים להתגייס יחד לצי האמריקני. הקשר בין האחים היה חזק, והם דרשו להישאר ולשרת באותה יחידה. אף שהדבר לא היה מקובל, נעתר חיל הים האמריקאי לדרישת האחים, מפני שהצי היה זקוק נואשות לכוח אדם. האחים הוצבו לשירות יחד, בחודש ינואר 1942, על הסיירת הקלה USS Juneau(ג'ונו).
ב-13 בנובמבר 1942, במהלך הקרב הימי על גוודלקנל שבאיי שלמה, הסיירת הקלה שעליה שירתו נפדעה מטורפדו, והוטבעה על ידי צוללת יפנית. שלושה אחים נהרגו מיד, אחד שרד יום אחד, והאחרון סבל מהזיות והיה שרוי בצער רב, וביום החמישי מטביעת הסיירת קפץ למים ונעלם.
לאחר שפסקו מכתבים להגיע לאמם, היא דרשה מהצי לדעת מה עלה בגורל הבנים שלה. את מכתב התשובה כתב הנשיא האמריקאי בכבודו ובעצמו. יום לפני שהגיע המכתב, הגיעו לבית ההורים של האחים נציגים במדים. האב רץ אל המשלחת ושאל: "מי מהם?". תשובת המשלחת הייתה: "כולם".
מורשת.
כתוצאה מהאסון הונהגה בצבא ארצות הברית מדיניות הניצולים היחידים. מדיניות זאת אוסרת על בנים לאותה משפחה לשרת באותה יחידה צבאית, ואוסרת על המדינה לגייס לשירות קרבי אדם שבן משפחתו מקרבה ראשונה נהרג בקרב. מדיניות הניצולים היחידים הונהגה בהדרגה בשאר צבאות העולם המערבי, ובגרסאות שונות במקצת, היא נהוגה גם בצה"ל.
הצי האמריקני קרא לשתי משחתות, DDG-68 ו-DD-537 "הסאליבנס", על שמם של האחים. זו הייתה הפעם הראשונה שספינות הצי האמריקני נקראו על שם יותר מאיש אחד, והמוטו של שתיהן היה זהה למוטו של האחים סאליבן, "אנו נשארים יחדיו".
למקרה הייתה השפעה על התרבות האמריקאית של שנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20. האחים לבית סאליבן הונצחו בשמות רחובות, ופארקים, נכתבו לזכרם שירים, ושני סרטים הופקו בעקבות האירוע: "Fighting Sullivans" משנת 1944, ו"להציל את טוראי ריאן" משנת 1998 המספר על אירוע דומה.
אוריסארה
אוריסארה (באסטונית: Orissaare, בגרמנית: Orrisaar) הייתה נפה אסטונית במחוז סארה שבאסטוניה. היא ממוקמת במזרח האי סארמאה. ממזרח נמצאת נפת פיידה, ממערב ואליאלה, וממערב לייסי.
במהלך הרפורמה המנהלית-טריטוריאלית בשנת 2017 אוחדו כל 12 העיריות באי סארמאא לעירייה אחת - כנסיית סאראמא.
גאוגרפיה.
שטחה של לייסי הוא 163 קמ"ר, היא הנפה השנייה בגודלה במחוז סארה (אחרי קארמה). בשנת 2015 אוכלוסייתה מנתה כ-1700 איש. היישוב הגדול והמרכזי באוריסארה ("בירת הנפה") הוא העיירה אוריסארה (1,077 תושבים) על שמה נקראת הנפה. בנוסף, יש בנמצא 36 כפרים נוספים.
אזור אוריסארה הוזכר לראשונה כבר בראשית המאה ה-13, שהיא בתחילת שליטת המסדר הליבוני. המקום הנקרא "אוריסאר" (Orisaar) והופיע לראשונה בשנת 1464. לאחר שנת 1343 נבנתה טירת מאסי (Maasilin, בגרמנית: Soneburg), שנהרסה בשנת 1576.
בשנת 1896 נבנה סכר על מיצרי וייקה (Väike Väin) המפריד בין סארמאה לבין האי מוהו. על הסכר נבנה גשר המחבר בין אוריסארה לאי מוהו.
אנרכו-קפיטליזם
אנרכו-קפיטליזם היא פילוסופיה פוליטית אינדיבידואליסטית במסורת הליברלית השואפת לחברה קפיטליסטית חופשית, ללא ממשלה כגוף המחזיק במונופול על הכוח. האנרכו-קפיטליזם גורס כי מוסדות פרטיים וקהילתיים המבוססים על זכות הקניין יכולים לספק את כלל השירותים – לרבות בוררות סכסוכים, שיטור וביטחון.
על פי האנרכו-קפיטליזם ביזור הכוח בחברה יוביל לחברה שלווה, עשירה ובעלת קודקס חוקים ליברלי ומוסרי בהרבה. הממשלה נתפסת כגוף לא מוסרי ולא יעיל המחריג עצמו מכללי המוסר הרגילים, בכך שהוא פועל לגנבת רכוש על ידי מיסוי, כליאתם של "חפים-מפשע" בגין פשעים ללא קורבן וחקיקת חוקים באופן המוטה לטובת קבוצות עניין מיוחד ולטובתו.
אנרכו-קפיטליסטים תומכים ביישום עקבי של עקרון האי-תוקפנות העומד בבסיס הליברליזם הקלאסי. בשל היות האנרכו-קפיטליזם זרם ליברלי הוא נבדל ממרבית זרמי האנרכיזם אשר מבוססים על הסוציאליזם.
האנרכו-קפיטליזם נהגה לראשונה על ידי גוסטבו מולינארי שהיה מתלמידיו של כלכלן והוגה תקופת הנאורות פרדריק בסטייה. את הגרסה הרווחת הראשונה של אנרכו-קפיטליזם הפיץ מארי רות'בארד, כלכלן ליברטריאני מן האסכולה האוסטרית החל משנות ה-50 במאה ה-20. רות'בארד שילב בין התאוריה הכלכלית של האסכולה האוסטרית, הליברליזם הקלאסי והאנרכיזם האינדיבידואליסטי האמריקאי מן המאה ה-19. אף על פי שרות'בארד היה הראשון שהשתמש במושג "אנרכו-קפיטליזם", הוא עצמו כתב ש"עלינו לסכם שאנחנו לא אנרכיסטים, ואלו שקוראים לנו אנרכיסטים לא נתמכים בעדויות האטימולוגיות והם אנטי-היסטוריים".
אנרכו-קפיטליסטים שונים איפוא ממינרכיסטים; אלו תומכים במדינת שומר לילה מצומצמת, אשר מוגבלת למספר פונקציות ייעודיות כגון שמירה על האינדיבידואל באמצעות צבא ומשטרה. אנרכו-קפיטליסטים חולקים גם על שאר האנרכיסטים, אשר מחפשים לאסור או לאסדר הצטברות רכוש או זרימה חופשית של ההון, על ידי המדינה והמנגנון השלטוני.
פילוסופיה.
ישנם מספר נימוקים בהם מחזיקים תומכים שונים באנרכו-קפיטליזם, בהם:
עקרון האי-תוקפנות.
התאוריה האנרכו-קפיטליסטית, כפי שניסח אותה מארי רות'בארד, נאמנה בתקיפות לעיקרון האי-תוקפנות הליברטריאני:
הגנתו של רות'בארד על ריבונות היחיד מתבססת על פסילה של שאר החלופות, ובייחוד את האפשרויות שקבוצה אחת של בני-אדם תהיה בבעלותה של קבוצת בני-אדם אחרת, או שום אדם לא יהיה הבעלים המלאים של עצמו. רות'בארד מתנגד לשתי האפשרויות האלה בטענה שהן לא יכולות לשמש מקור למוסר אוניברסלי, זאת אומרת למשפט טבעי צודק שידריך את כל בני-האדם ללא קשר לתרבותם או תקופתם. לדעת רות'בארד, החלופה היחידה שנותרת היא ריבונות היחיד. הוא מאמין שהזכות לריבונות זו היא אכסיומטית ואוניברסלית.
באופן כללי עקרון האי-תוקפנות מתייחס לאיסור על ייזום של הפעלת כוח או על איום להשתמש בכוח נגד בני-האדם (איום באלימות, תקיפה, רצח) או רכושם (הונאה, פריצה, גנבה, מיסוי). לפי עיקרון זה, ייזום של הפעלת כוח היא תוקפנות או כפייה אסורה. ההבדל בין אנרכו-קפיטליסטים לשאר הליברטריאנים נעוץ במידת ההקצנה של העיקרון האמור. ליברטריאנים בעלי נטייה מינארכיסטית (כמו רוב הפעילים במפלגות פוליטיות ליברטריאניות) היו מסכימים להשאיר את הממשלה על כנה באיזושהי מתכונת מצומצמת ובלתי-פולשנית, כאשר היא אחראית לפחות על משטרה, בתי-משפט וצבא; ליברטריאנים אחרים אף היו מאפשרים יישום של תוכניות ממשלתיות נוספות. אנרכו-קפיטליסטים, לעומתם, דוחים כל מידה של התערבות ממשלתית ומגדירים את המדינה כמונופול כפייתי וכישות היחידה בחברה האנושית, שזוכה בהכנסות מתוקפנות חוקית. לדעתם, ההתנגדות לעיקרון הליברטריאני המרכזי – האי-תוקפנות – היא תכונה שטבועה במדינה מעצם מהותה.
אנרכו-קפיטליסטים כמו רות'בארד משתיתים את עקרון האי-תוקפנות על בסיס מהות המוסר או המשפט הטבעי. רות'בארד הגדיר את האנרכיזם במונחים של אי-תוקפנות: "אנרכיזם הוא מערכת, שלא מעניקה שום הרשאה חוקית לתוקפנות כזאת [נגד היחיד או רכושו]". לדבריו, "מה שהאנרכיזם מציע זה ביטול המדינה, זאת אומרת ביטול המוסד השגור לכפייה תוקפנית". בריאיון ל-New Banner, רות'בארד הצהיר: "קפיטליזם הוא הביטוי המלא ביותר של אנרכיזם, ואנרכיזם הוא הביטוי המלא ביותר של קפיטליזם". בשונה ממנו, פרידמן ואחרים נוקטים בגישה תוצאתנית – במקום לעמוד על כך שכל תוקפנות היא בלתי-מוסרית במהותה, הם מתמקדים ברמה המעשית; לטענתם, קיימת בה חפיפה בין יישום עקרון האי-תוקפנות לאכיפת חוזים בין בעלי אינטרסים אנוכיים שונים, שמסכימים להימנע מנקיטת צעדי כפייה אחד כלפי השני.
רכוש פרטי.
בנוסף לעקרון האי-תוקפנות, התפיסות המרכזיות באנרכו-קפיטליזם הן ריבונות היחיד והזכות להיאחזות במשאבים על ידי השמשתם, כפי שניסח אותן הנס-הרמן הופה:
התפישות האמורות מהוות את הבסיס להשקפות אנרכו-קפיטליסטיות על זכויות הקניין. הן נבדלות מדעותיהם של האנרכיסטים הקולקטיביסטים, שלפיהן תוצרי העבודה הם קניין שיתופי, המתחלק בין בני-האדם "על פי צורכיהם". אנרכו-קפיטליסטים תומכים בבעלות פרטית על תוצרי העבודה, ללא קשר למה שהאדם "צריך" או לא. כפי שרות'בארד אומר, "אם לכל אדם יש זכות בעלות על עצמו ואם הוא חייב להשתמש בדברים החומריים הטבעיים ולהחליף אותם כדי לשרוד, אזי יש לו זכות להיות הבעלים של מה שייצר". אחרי שהרכוש יוצר באמצעות עבודה, הוא יכול להחליף בעלים בצורה לגיטימית רק על ידי מסחר או העברתו כמתנה. העברה כפויה של בעלות נתפשת על ידי אנרכו-קפיטליסטים כבלתי-מוסרית.
זכות ההיאחזות מאפשרת ליחיד לתבוע כל רכוש בלתי-מנוצל, כולל אדמה, ואילו הכנסת שיפור או כל שימוש אחר בו הופכים את האדם לבעלים של אותו רכוש באותה "זכות מוחלטת", שיש לו על גופו. לדעתו של רות'בארד, בעלות על רכוש נקנית בראש ובראשונה באמצעות עבודה, לכן ההיאחזות באדמה, ולו כבעליה הראשונים, לא הופכת ללגיטימית רק על ידי תביעתה או גידורה; רק השימוש באדמה – עירובה בעבודה – הופכת את ההיאחזות הראשונה בה ללגיטימית, או כפי שרות'בארד כתב: "כל ניסיון לתבוע בעלות על משאב בלי לעשות בו שימוש, חייב להיחשב להפרת זכויות הקניין של המשתמש הראשון בו, מי שהוא לא יהיה."