רחל נולדה בשלהי 1754 בעיר ניקופול, באיילט רומליה של האימפריה העות'מאנית (כיום בולגריה) ליעקב פרנק וחנה כהן. אביה שהה בקהילת הדונמה (שבתאים אנוסים) המקומית, ובמהרה הכריז על עצמו כגלגול של שבתאי צבי וכמשיח ישראל. אחיה הבכור עמנואל מת בינקותו, ושני אחים נוספים, יוסף ורוש, הגיעו לבגרות אך לא מילאו תפקיד משמעותי בתנועה. יעקב פרנק הועיד אותה להנהגה כמעט מרגע לידתה והציג אותה בפני מאמיניו כברייה קדושה. כשמלאה לה חצי שנה הצהיר בפניהם ש"היא המלכה". אף שמה לא נבחר במקרה, והיה טעון בסמליות דמותה של רחל אמנו המתקשרת עם השכינה בספרות הקבלית. בכתבי הפרנקיסטים אף תוארה הגאולה כאיחוד בין יעקב לרחל, אם כי ההיסטוריון פאבל מצ'ייקו הקפיד להדגיש כי למרות שתיאור זה עלול להתפרש כגילוי עריות, אין לכך בסיס באף עדות מתוך הכת, אלא רק בשמועות מאוחרות.
ב-17 ספטמבר 1759 נטבל פרנק לנצרות הקתולית, למראית עין, יחד עם כל משפחתו. רחל בת הארבע או החמש קיבלה את השם הנוצרי זופיה (שאף הוא היה טעון סמליות חזקה כשמה של החכמה הקדושה). תוך שלושה חודשים בלבד נעצר אביה כשכמה מאנשיו התוודו בפני כמרים כי המרת הדת שלו הייתה שקרית, והרשויות החליטו להפרידו מעל מאמיניו לבל יסיט אותם מן הנצרות. הוא הוחזק במנזר צ'נסטוחובה, אם כי בתנאים נוחים, ולנאמניו התאפשר לעלות אליו לרגל. בתו גדלה כשפמליה של עלמות מלוות ממשפחות פרנקיסטיות נכבדות משרתת אותה. בתקופת צ'נסטוחובה אימצה את השם 'אווה', "חוה", כינויה המוכר ביותר והמופיע ברוב המקורות ההיסטוריים.
פרנק ייחס לנשיות תפקיד חשוב ביותר בגאולה ובשליחותו המיסטית – בקובץ אמרותיו "דברי האדון" שאל, בהתייחסו לתיאור הנזכר בספר הזוהר של "מטרוניתא רבתא" ש"כל מלין דמלכא בידא יתמסרון... אפקיד מלכא בידהא כל זיינין דיליה": הוא ראה בעצמו את המשיח הנצחי, אך לצדו הייתה אמורה להיות דמות נשית מקודשת: בהשאלה מדוקטרינת האינקרנציה והשילוש הקדוש בנצרות, תורת הפרנקיזם הציבה את המנהיג גם כאב הבורא מתוכו מולדת השכינה המתגלמת בדמות האם, וגם כבן-המשיח הנולד ממנה בתורו הזהה במהותו עם האב, כשם שרוח הקודש נמשכה מהאל האב בשילוש ומרים הבתולה נוצרה על ידו יחד עם יתר הבריאה, אך גם הולידה את ישו. עד מותה בפברואר 1771, מילאה אשתו חנה את תפקיד האם-שכינה; אז הועבר לחוה, סביבה הבשילה במלואה תפישה מיסטית זו.
בכתובים של הכת כונתה "המטרוניתא" ו"העלמה". אביה אסר עליה להתחתן או לעזוב אותו. היא הייתה למושא פולחן: עולי רגל, נוצרים כפרנקיסטים, חילו את פניה וחויבו בטקס קפדני שתועד על ידי אישים שונים גם בשנותיה המאוחרות. המבקר נדרש ללבוש לבן, להשתטח על הרצפה ולנשק את רגליה, להזדקף באיטיות לכריעה עדיין מבלי להביט בפניה, ולענות לשאלתה מה הוא מבקש בציטוט "פתחי-לי אחותי רעייתי!" משיר השירים. מלבד זאת, חולקו מאות איקונות של "המטרוניתא הקדושה" למשפחות פרנקיסטיות, במעין מקבילה להערצת מרים הבתולה בנצרות. באוגוסט 1772 כבשו הרוסים את המנזר ושחררו את בני המשפחה ממעצרם; הגנרל ביביקוב העיד בזיכרונותיו שאווה הייתה נערה צנועה שכמעט לא משה מצד אביה. הם עזבו את שטח הכיבוש הרוסי ואת פולין בכלל והתיישבו בברין שבמוראביה, שם הוסיפו להנהיג את התנועה הפרנקיסטית הרדומה ברחבי אירופה. אווה ליוותה את אביה בביקוריו בחצר ההבסבורגית, כששניהם התקבלו לראיון אצל הקיסרית-העוצרת מריה תרזה ובנה המכהן יוזף השני. לבסוף מאס הקיסר הצעיר בפרנק והורה לו להסתלק מנחלותיו ב-1786. פרנק התיישב באופנבך והקים בה את חצרו, ובריאותו הלכה והתדרדרה. את שנותיו האחרונות הקדיש להפצת השמועה שאווה לא הייתה אלא בתה מחוץ לנישואין של הקיסרית יקטרינה מרוסיה (ולחלופין, של יליזבטה). זו עשתה לה כנפיים בגלל הניגוד החד בין הבת המחונכת שדיברה כמה שפות ברהיטות לאב שהתלבש בסגנון עות'מאני וידע גרמנית רק בקושי. במעגל הפנימי של מאמיניו, ביודעו שמותו קרב, ביסס את מעמדה המשיחי של הבת והסביר לאנשיו כי בהיותה גילום השכינה היא תוביל אותם בעת היעלמותו הזמנית, אך לבסוף ישוב ובאיחוד ביניהם תבוא הגאולה הסופית. הוא מת ב-1791, ואווה הנהיגה את החצר לאחר מותו.
איקונות בדמותה נשלחו שוב למאמינים בקהילות רחוקות כהמבורג, והיא שילחה מכתבים עמוסי ציטוטים מכתבי הקודש הפרנקיסטיים שהפצירו בהם לתרום לה כספים. ב-1793 קיבלה מכתב מקזנובה בו התלונן כי "הזניחה אותו" שנים, אם כי זו התכתובת היחידה ביניהם ולא ברור מה היה טיב קשריהם אם בכלל. ב-1800 יצאו מחצרה מכתבים בדיו אדומה, כסמל למלכות אדום, שהיו זרועים מסרים אפוקליפטיים והפצירו ביהודים להמיר את דתם לנצרות.
אף על פי שהייתה שקועה בחובות כבדים, אווה ניהלה את החצר באופנבך בפאר ועושר והפגינה כלפי חוץ ארשת של אדיקות קתולית, אם כי בביתה הוסיפו להתנהל טקסים פרנקיסטיים סוערים. היא הייתה מוכרת בחברה הגבוהה בעיר, שרובה האמין לבדיה על מוצאה המלכותי, ותרמה רבות לצדקה לעניים. כמו כן, הוקמה בכספה הקפלה הראשונה בעיר. בשנותיה האחרונות קמלה התנועה הפרנקיסטית והתפצלה לרסיסים נפרדים שחבריהם ניהלו את טקסיהם בסתר. אווה הצליחה ללהטט בין נושיה בזכות התעקשות על כך שהייתה נסיכה רוסית, ואף חתמה את מכתביה בשם "אווה רומנובה". ב-1813 אף ביקר אותה אלכסנדר הראשון בשובו מקרב לייפציג, דבר שהעניק לשמועה עוד אמינות. אך לא היה די בכך כשחובותיה הגיעו לסכום של 800,000 גולדן. היא הושמה במעצר בביתה ונפתח נגדה הליך משפטי, שנקטע עם מותה ב-1816. במשך עוד דור הוסיפו פרנקיסטים לשמור את צלמיותיה ולסגוד לזכרה.
אלה בהאט
אלה ראמש בהאט (באנגלית: Ela Bhatt; נולדה ב-7 בספטמבר 1933) היא מארגנת קואופרטיב בהודו ופעילה חברתית שהקימה את ארגון סיווה ב-1972. היא שימשה כמזכירה הכללית של הארגון בין השנים 1972 ל-1996. בהאט היא עורכת דין בהכשרתה המקצועית. בפעילותה מקדמת רעיונות חברתיים וכלכליים כמו מיקרו מימון, זכויות עובדים, התארגנות קאופרטיבית וזכויות נשים. בהאט זכתה במספר פרסים על פעילותה: פרס רמון מגסאיסאי, פרס הקיום הנכון ופרס Padma Bhushan.
ראשית חייה.
בהאט נולדה באחמדאבאד בהודו. אביה, סומאנטראי בהאט (Sumantrai ), היה עורך דין מצליח ואמהּ, Vanalila Vyas, הייתה פעילה בתנועת הנשים ושימשה כמזכירת אחד ארגוני הנשים הכלל הארציים בהודו (All India Women's Conference). בהאט היא שנייה מבין שלוש בנות, למדה בבית ספר תיכון לבנות בעיר סוראט בין השנים 1940–1948. את לימודי התואר הראשון השלימה ב- M.B.T קולג' בסוראט. עם סיום לימודי האנגלית ב-1952, היא המשיכה ללימודי משפטים בעיר אחמדאבאד. בסיום לימודי המשפטים, היא זכתה במדליית זהב על עבודתה בנושא החוק ההינדי.
קריירה.
איגוד עובדי הטקסטיל וסיווה.
לתקופה קצרה בהאט עבדה כמורה לאנגלית באוניברסיטת נשים במומבאי. כבר ב-1955 הצטרפה למחלקה המשפטית של איגוד עובדי הטקסטיל באחמדאבאד. היא התבקשה להיות יושבת הראש של הזרוע הנשית באיגוד עובדי טקסטיל, שאגד את עובדות מפעל הטקסטיל של העיר. היא הייתה מוטרדת מכך שהאיגוד לא הציע הגנה או סיוע לעובדות והעובדים שעבדו מחוץ למפעלים המוסדרים והעבודה בהם לא הוסדרה או פוקחה על ידי חוקי עבודה.
ב-1971 בהאט זכתה למלגת לימודים בת שלושה חודשים במכון האפרו-אסייני ללימודי קואופרציה ועבודה של ההסתדרות, בתל אביב. היא התרשמה עמוקות מהקואופרטיבים השונים בישראל וחזרה להודו נחושה להקים איגוד לנשים עצמאיות. ב-1972 היא הקימה את סיווה, איגוד הנשים העצמאיות (Self-Employed Women's Association - SEWA) בשיתוף פעולה עם נשיא איגוד עובדי הטקסטיל ותחת האיגוד זה. סיווה גדל להיות קואופרטיב ונפרד מארגון עובד הטקסטיל.
סיווה מאגד בתוכו נשים העובדות כרוכלות, שוזרות פרחים, אוספות אשפה ונייר למחזור ועוד. כמו כן, סיווה מספקת שירותי בנקאות, ייעוץ משפטי, מסגרות לילדי חברות סיווה ועוד. בשנת 2012, היו חברות בסיווה מעל ל-1.7 מיליון עובדות. הארגון פעיל ב-14 מדינות שונות בהודו ופעילותו התרחבה גם למדינות אחרות.
פעילות בינלאומית.
בעקבות הצלחת סיווה, בהאט הפעילה מספר מיזמים בינלאומיים המקדמים נשים, קאופראטיבים, זכויות עובדים ועוד.
הבנק הבינלאומי של נשים (Women's World Banking), נוסד ב-1975 על מנת לספק שירותי חיסכון, מיקרו מימון, הלוואות, סיוע להקמת עסקים ועוד. בהאט היא אחת משלוש המייסדות של הארגון. בראיון היא הגדירה את צורך בבנק: להגיע לנשים שהמערכת הבנקאית המסורתית התעלמה מהן ולשלב אותן במיינסטרים הכלכלי.
נשים בתעסוקה בלתי פורמלית: גלובליזציה והתארגנות (Women in Informal Employment: Globalizing and Organizing) הוא ארגון בינלאומי למחקר ומדיניות העוסק בקידום של עובדים עניים ובייחוד נשים בכלכלה אפורה. רשת WIEGO נוסדה באפריל 1997 על ידי קבוצה של עשרה פעילים, חוקרים, ומומחי פיתוח, מכל רחבי העולם, שבעבודתם נחשפו לכלכלה לא פורמלית שאינה מפוקחת על ידי המדינה. הם התאגדו מתוך דאגה משותפת לעובדים עניים, ובייחוד לנשים, שזכויותיהם לא מוגנות על ידי המדינה. הבעיות הייחודיות של עבודה בשוק אפור לא הובנו היטב על ידי גופים הפעילים בקהילה הבינלאומית לפיתוח. בהאט הייתה מקבוצת המייסדים ושימשה כיושב ראש מייסדת וחברת ועד מנהל.