פדיה מבחינה בין ההליכה של הרוצח קין לבין ההליכה של הפליט והקורבן. היא בודקת דפוסים של ענישה חברתית וענישה עצמית, מראה את הדומיננטיות של גירוש הפושע מחוץ לעיר ביהדות של ימי הביניים, שם הוא נידון להליכה מחוץ למרחב העירוני, שהיה חזות הכול באותה תקופה.
פדיה מבחינה בין acting out (הפגן) לבין working though (עיבוד הכאב). היא מעמידה את הריטואל כקטגוריה שמאפשרת מעבר הדרגתי מההפגן הקיצוני של הטראומה לכדי עיבודה. על רקע זה היא מאירה את טקסי הערות וההתגרשות של מקובלים בני דור שני ושלישי לגירוש ספרד ומעמידה אותם בהקשר הבין-דורי והקשר העברת הטראומה.
היא מבחינה בין ההליכה והענישה באירופה הנוצרית (אנגליה, צרפת וגרמניה), בהן פושעים ומומרים מוענשים בהליכה מחוץ לגבולות העיר; לבין עונשים בספרד הנוצרית, בה המיסטיקנים גזרו על עצמם הליכה מרצון.
בהמשך, פדיה מבחינה בין הוגים ויוצרים שרואים את ההליכה כפיזור וזריעה, לבין אלה שרואים את ההליכה כאיסוף. היא מקבילה בין אקט ההליכה לבין הפעולה של התודעה, בין ההליכה ברגליים לכתיבה בידיים. בפיזור ובאיסוף היא מאפיינת את הרמ"ק כאפוקליפסה, ומתייחסת לאר"י שמתאפיין בפרקטיקה של איסוף.
המודרניזם היהודי.
פדיה מתארת את ההתאמות בין עליית העיר המודרנית לבין תחושת השיטוט וההמון, מבודלר ועד ולטר בנימין והמעבר מהעיר שממנו מגורשים החוצה, לבין העיר כמושג שכולא בתוכו (בהתכתבות עם תפיסת הכלא של פוקו) ועד המרחב שמתאדה.
מושג הטראומה ביהדות.
פדיה מסתכלת על ההיסטוריה היהודית כטראומה ועוסקת בתאולוגיה של המשבר. גרשום שלום סבר כי גירוש ספרד הוא אירוע טראומטי בתולדות היהדות, שגם השפיע על תפישת הצמצום של האר"י. משה אידל התקיף תפישה זו בכמה מקומות.
פדיה חוזרת לדיון זה וטוענת שגירוש ספרד הוא טראומה היסטורית מרכזית בדברי ימי היהדות.
פדיה היא הראשונה שמכניסה לחקר המאה ה-16 את הרעיונות של טראומה והעברה בין-דורית, שהיו מופעלים בחקר השואה. באמצעות כלים אלה היא מנתחת את המקובלים של המאה ה-16.
בספרה "הליכה מעבר לטראומה" דנה פדיה ביהודי באירופה הנוצרית ובמוטיב היהודי הנודד - קיומו של הלך נצחי שחי לכל אורך ההיסטוריה.
פדיה מוסיפה לדיון ביהודי הנודד את ההקשר הכפול של ההליכה של קין ושל הבל, ההליכה של הרוצח והנרצח. היא מציגה את הדיאלוג הבין-דתי בין נוצרים ליהודים, כאשר הנוצרי מתאר את רוצח המשיח כקין ואילו היהודי מראה עצמו כהבל, כלומר הדיון המשיחי היהודי הוא הדיון שרואה את היהודי כצאצא של הבל ומראה את היצור המשיחי כקורבן או כרוצח, כתוצר הדדי של התרבות הנוצרית-יהודית.
מרחב ומקום: מסה על הלא-מודע התאולוגי-פוליטי.
הספר מציע בדיקת עומק של דחפים, תמות וקונפיגורציות בתוך היהדות ומנסה להראות כיצד הם פועלים בתוך המרחב הישראלי המחולן לכאורה.
הספר מחולק לארבעה שערים:
בבסיס השער ראשון עומדת התזה שלפיה מקום נתפש בצורה שונה על ידי אנשים שונים. מקום עבור אדם הוא נגזרת של הצירוף בין שלושה מרחבים: הממשי, המדומיין והסימבולי. בכך יש יישום של מבנה מהתאוריה הלקאניאנית להקשרים חברתיים וגאוגרפיים. במרחב הרביעי המוצג בספר נחתכים הצירים של תפישות המקום והזהות - הוא המציאות, שהיא סוג של שדה התנגשות בין רבדים שונים על מקום.
בהתבסס על התאוריה הזו פדיה מנתחת התפרצויות טרוריסטיות, מבנים קולוניאליסטיים, את הגורמים לאביב העמים ואת המערב החילוני בעצמו כסוג של קולוניאליזם. התאוריה הזו מאפשרת לפדיה להסביר מרחבים חסרים כמו המרחב החסר של המזרחיות ובאופן כללי להסביר דיסוננס של מרחב ומקום של קבוצות שונות בתוך החברה הישראלית.
השער השני של הספר עוסק בפנומנולוגיה של האמונה בזיקה לאימהות ומשם מפתח את הדיון לשאלת הקשר בין מושג הקרדו בנצרות, תוך כדי דיאלוג עם עבודתה של ז'וליה קריסטבה.
כותרת השער השלישי היא "אבות ובנים". פדיה עורכת אפיון סוציולוגי-פנומנולוגי של הדת, זיקה בין אב לבן במבנים חברתיים ביהדות ומעמיד את המתח בין המוסד לבין הקומיוניטס, כאשר הנטייה היא לתאר את המיסטיקאים בתוך הדת כמבטאים את המבנה של הקומיוניטס והמבנה של בן האם, לעומת המבנה המוסדי שמייצג בן האב. פדיה עורכת דיאלוג עם כתביהם של ויקטור טרנר, קלוד לוי שטראוס, מקס ובר ואחרים.
על בסיס תאוריה זו היא מתארת כצורה של קומיונטס את החסידות ואת ראשוני החלוצים הציוניים שנמצאים ברצף של הבן המורד באב בתוקף היותו בן האם.
בשער הרביעי פדיה עורכת דיון בתפישות שונות במיסטיקה היהודית: תפישות תאורטיות במחקר של גרשום שלום, תפישות בתיאוסופיה היהודית בזיקה למיסטיקה ותפישות של המיסטיקאים עצמם. פדיה מתמקדת כמקרה בוחן בתפישה של חב"ד ומדגימה את האופן שבו צילו הגדול של הזמן מטיל על המקום, כתהליך הדרגתי שבו עקרון האימננציה הופך בהדרגה ליצוגה של האדמה את האל.
יצירתה הספרותית.
ספרי פרוזה.
אסופת סיפורים על דמויות עירוניות המשולבים בחקירת החתול כנווד בתוך המרחב האורבני.
אסופת סיפורים המושפעים מאוד מאגדות עם. הם נעים מהיבטים ריאליים להיבטים אלגוריים ופנטסטיים. רובם נוגעים בשאלות של הקיום הנשי: ילדה-נערה-אשה בתוך זוגיות, כשכל החתכים של חיי המשפחה מופיעים שוב ושוב, כשדמות משנית בסיפור אחד, היא ראשית בסיפור אחר. מעין קליידוסקופ שמקיף גיבורה אחת. ב"חותמות", בדומה לספרה הקודם, "בעין החתול", היבטים קבליים נכנסו לתוך הנראטיב ולתוך המבנה הספרותי.
ספר פרוזה הגותית, בו הגיבורה הראשית, אלינור נוסעת לאי בים הדרומי לצורך מחקר גנטי אנתרופולוגי לאחר שחוותה מספר משברים. מסע זה מתברר כמסע אל עצמה ואל חייה
נטע הלפרין, ישראל היום:
אמרי סדן, ישראל היום:
ספרי שירה.
בנימוקי השופטים לפרס נשיא המדינה נכתב:
שיריה הולחנו על ידי ברי סחרוף, שי צברי, דוד מנחם, אסתי קינן עופרי, מירב הלינגר, מורין נהדר וא"ב דן.
מצטיין בשירה סימבולית. חלק משירי הספר הולחנו ובוצעו ובהם השיר "הלוחש במכוניות", הולחן על ידי ברי סחרוף ופורסם במסגרת הדיסק "אתה נמצא כאן".
השירים ב"מוצא הנפש" רוויים בתמה של הזהב המטפיזי, ובדגמים של החוויה המיסטית עם איתגור השפה הטמון בה.
חמוטל בר-יוסף, הארץ:
הספר מתאפיין באינטגרציה או פיצול בין המטפיזי לבין הקונקרטי או הפוליטי. יש בו שירה מטפיזית כמו בשני הספרים הקודמים, אבל יש בו גם שירת מחאה פוליטית חזקה.
מתוך הספר "דיו אדם" הולחן השיר "המלך" על ידי שי צברי.
שירים שנכתבו ב-4–2013.
השירים בספר זה כוללים הן שירים מוקדמים מאוד (לפני פרסום "מתיבה סתומה") והן שירים עדכניים (שירים שנכתבו בין 2011 ל-2013).
מוזיקה.
נעם בן זאב, הארץ:
בשנת 2003 הקימה פדיה את אנסמבל היונה להחייאת מוזיקה מיסטית וליטורגית מהמזרח, אנסמבל היונה היה פעיל עד לשנת 2010 ופדיה שימשה בו כמנהלת ומפיקה מוזיקלית. ההרכב הוזמן לפסטיבל מוזיקה יהודית בקרקוב. הזמר הראשי בהרכב הוא החזן יהודה עובדיה פדיה, אחיה של חביבה פדיה.
פדיה הייתה מהיוזמים והמפיקים של המופע "יהודה הלוי פינת אבן גבירול" שהתקיים בכ"ט בנובמבר 2004 בהיכל התרבות, תל אביב, בו השתתפו בין השאר מיכה שטרית וליאור אלמליח, שאנן סטריט, חוה אלברשטיין, קובי אוז, יונתן רזאל, אביתר בנאי, ברי סחרוף, רע מוכיח, ארז לב ארי, שי צברי, אהוד בנאי, מורין נהדר, שם טוב לוי, דוד ד'אור, אהובה עוזרי, מוש בן ארי ואנסמבל היונה; המופע הוקלט ונמכר בדיסק.
פדיה יזמה וניהלה מוזיקלית את הפקת האלבום "נג'ארה" ב־2013 ובו פיוטים נוסח מקובלי בגדד, ברוח טורקית סוּפית לפי טקסטים של הפייטן בן המאה ה-16 ר' ישראל נג'ארה. שיתפה פעולה בפרויקטים שונים עם המוזיקאים דיקלה, אביב גדג' וברי סחרוף.
הייתה חברה בוועדות ההיגוי של אתר "הזמנה לפיוט" (במכון ון ליר בצוותא עם מאיר בוזגלו), של פרויקט 'קהילות שרות' ושל פסטיבל השירה במטולה. העניקה ייעוץ אקדמי לתזמורת האנדלוסית.
פדיה יזמה את "הילולה לאם - אופרת רוק אוריינטלית", תפילת אשכבה לאמה.
שהועלתה בפסטיבל ישראל, 2015. פדיה כתבה את המילים, את הלחן חיבר פרץ אליהו והעיבוד הוא של מארק אליהו, היצירה היא בסגנון מוזיקה קלאסית ערבית ורוק אוריינטלי. במופע השתתפו: דיקלה, שי צברי, יהודית אנושי ויעל דקלבאום. הנגנים היו: פרץ אליהו ובנו מארק אליהו, ולצידם משה ינקובסקי, עידן ערמוני ואסף תלמודי.
פדיה יזמה את המופע: "שיבת ציון: געגועים לישראל של מעלה".
שהועלה בפסטיבל הולגאב ה-8, 2017. המופע התבסס על ספרה של פדיה: 'מוקדמים ומאוחרים' (2015). פדיה כתבה את המילים וניהלה אומנותית ומוזיקלית, הלחינו ועיבדו והשתתפו כנגנים יוצרי המוזיקה האלקטרונית: רוחמה כרמל ופיקה מגריק. המופע הוגדר: "רב-קולי ורב-שכבתי", ושילב מלודיות מהמסורת המוזיקלית של קייסים מהעדה האתיופית, בשילוב עם ראפרים צעירים בני העדה. במופע השתתפו: אבטה בריהון, קיס צהיה גונול, קיס מנטסנוט (אלי) ממו וונדה, קיס ברוך מסרט, קיס עזריה אביו, אורית טשומה, רוני עברין ומיטל ברכה.
פדיה יזמה את מופע "הגולם: יצירה מוזיקלית לפואמה עכשווית".
שהועלה בפסטיבל העוד הבינלאומי בירושלים, 2021, והופקה על ידי מכון רשימו, ומנהל ההפקה היה יאיר כוכב. פדיה כתבה את המילים וניהלה אומנותית ומוזיקלית, הלחינו ועיבדו והשתתפו כנגנים יוצרי המוזיקה האלקטרונית: רוחמה כרמל ופיקה מגריק. היצירה היא בסגנון רפסודיה, אופרת טכנו, רוק ופיוטי סול, המשלבת מוזיקה פרסית עם מוזיקת פופ וראפ אלקטורני. במופע השתתפו: אמיר שהאסאר, הרב אייל סעיד מאני, ויקטוריה חנה. נגנים נוספים היו: אלכס מהריק, דניאל סלבוסקי, מעיין דוארי, מיטל ברכה, אלכסנדר יוניברג, איתן רפואה וערן בנימיני.