באפריל 1948 פונו מהיישוב הילדים והנשים בחסות משוריינים של הצבא הבריטי. ב-14 במאי 1948 עלה הנציב העליון האחרון סר אלן גורדון קנינגהם על מטוס בשדה התעופה עטרות והמריא לחיפה על מנת לעזוב את הארץ בפעם האחרונה. מגיני היישוב נקטו יוזמה התקפית והשתלטו על השדה הנטוש. הם מיקשו את כביש הגישה והודיעו למיפקדת ארגון ההגנה בירושלים על תפיסת השדה אך קיבלו פקודה לפנות את היישוב ולסגת לכוון המושבה נווה יעקב המבודדת אף היא אך קרובה יותר לירושלים. חמישים ושבעה הלוחמים, התכנסו ליד בית הכנסת של היישוב, לאחר שחיבלו ברכושם ובמשקם, סגרו את בעלי החיים ומיקשו ככל שיכלו ויצאו במסע רגלי לעבר נווה יעקב. בהגיעם למושבה הם ראו את הלהבות העולות מצפון, מהמקום בו שכנה עטרות. למחרת, ב-15 במאי, חצה הלגיון הערבי עם שחר את גשרי הירדן ועלה על ירושלים. הקרב על נווה יעקב החל ב-16 במאי. הקרב ארך 14 שעות ומשאזלה התחמושת של המגינים ואפסו הסיכויים להחזיק מעמד הוחלט על פינוי נוסף וכך מצאו עצמם פליטי עטרות חוברים לפליטים של נווה יעקב במסע רגלי לעבר הר-הצופים. סך הכול כלל הכוח כ-160 איש, מהם שנים-עשר פצועים שנישאו על גבי אלונקות. בקרבות גוש עטרות-נווה יעקב נפלו 42 לוחמים ונפצעו 96. חיילי הלגיון ותושבי הסביבה פשטו על היישובים הנטושים והרסו אותם עד היסוד. בכך הקיץ הקץ על המושב עטרות.
לאחר פינוי היישוב, עברו חלק מהמתיישבים להתגורר במושבה הטמפלרית הנטושה וילהלמה (שנכבשה במבצע דני), באזור יהוד, בסמוך מאוד אל נמל התעופה בן-גוריון, יחד עם בני היישובים נחלים ובארות יצחק (בנגב) שנאלצו לנטוש את יישוביהם בסערת מלחמת העצמאות. אנשי נחלים ובארות יצחק עזבו ובנו יישובים חדשים על אדמות המושבה הנטושות ובמקום נשארו מפוני עטרות שקראו למקום "בני עטרות", שמו של המושב עד ימינו.
שדה התעופה עטרות הוקם מחדש בידי הירדנים והמשיך לתפקד גם תחת שלטון ישראל שלאחר מלחמת ששת הימים, עד שנסגר בשנת 2000 עם פרוץ האינתיפדה השנייה.
מלחמת ששת הימים ואיחוד העיר ירושלים.
ב-7 ביוני 1967 נכבש שדה התעופה הירדני על ידי טור שריון של חטיבת הראל, בראשות אורי בן-ארי בדרכה לאיגוף מצפון של הביצורים הירדניים במזרח ירושלים. עם איחוד העיר נקבעו הגבולות המוניציפליים החדשים של ירושלים שסומנו כ"קו הכחול". התוואי החדש של הגבול המוניציפלי של ירושלים נקבע על פי המלצות של ועדה צבאית וכלל שליטה על שדה התעופה עטרות שתוכנן לשמש כשדה תעופה בינלאומי, תקווה שהתבדתה מטעמים פוליטיים, ואת אזור התעשייה עטרות שהוקם מדרום לו.
תוכניות עתידיות.
בפברואר 2020, משרד הבינוי והשיכון הגיש לעיריית ירושלים תוכנית להקמת שכונה חדשה בשטח עטרות. התוכנית מתוכננת סמוך לגדר ההפרדה, בצד הישראלי של הגדר, והיא צפויה לחצוץ בין כפר עקב לבין ירושלים. שטח התוכנית הוא כ-1,243 דונם, והיא כוללת כ-9,000 יחידות דיור, 350 אלף מ"ר של שטחי תעסוקה ו-45 אלף מ"ר של שטחי מסחר, בתי כנסת, מקוואות וישיבות.
בנובמבר 2021, עיריית ירושלים אישרה בוועדה לתכנון ובניה את הקמת השכונה.
בכפר עקב אמנם לא חיים יהודים, אך שטחים בבעלות יהודית נוצלו על ידי ערבים להשתלטות במרמה. בתחילת המאה ה-21, באמצעות מסמכים מזויפים, נבנו בתים על הקרקעות, בהן התיישבו משפחות ערביות. בשנת 2015 קבע בית המשפט שעל המשפחות לפנות את הבתים מהמקרקעיןובג"ץ הוציא צו על תנאי המורה למדינה לפנות את המקרקעין.
היפרתרמיה
היפרתרמיה (בלועזית: Hyperthermia) היא עלייה חריגה בטמפרטורת הגוף הנגרמת בגלל בעיה בפליטת החום הנוצר בו ופגיעה במנגנון ויסות החום, דבר הגורם לפגיעה ברקמות הגוף שנועדו לפעול בצורה אופטימלית בטמפרטורה שבין 36 ל-38 מעלות צלזיוס. הסיבות הנפוצות ביותר להיפרתרמיה כוללות מכת חום ותגובות שליליות בין תרופות.
להבדיל מ"התייבשות", המוגדרת כחסר בנוזלים (דהידראציה), "היפרתרמיה" היא מצב שבו, בדרך כלל עקב חשיפה לטמפרטורות גבוהות ביחד עם פעילות גופנית מאומצת, נפגע מנגנון ויסות החום של הגוף ונגרמת הצטברות חום בגוף ועלייה בטמפרטורת הגוף, מה שמביא בעקבותיו להרס רקמות ועלול לגרום אף למוות במקרים קיצוניים.
תסמינים.
במכת חום קלה התסמינים יכולים להתבטא רק בדופק מהיר, סומק, הזעה מרובה, כאבי ראש, סחרחורת קלה ובלבול עקב פגיעה במערכת העצבים המרכזית. במכת חום חמורה, תעלה בדרך כלל טמפרטורת הגוף על 40 מעלות צלזיוס, העור יהיה חם, יבש וסמוק, ולעיתים ייגרמו הזיות, פרכוסים ואובדן הכרה. חלק מהתסמינים כמו דופק מהיר, חולשה ובלבול עד מצב עילפון, יכולים להיות קיימים במצב של התייבשות, אך במצב של התייבשות תתלוה גם תחושת צמא, יובש בפה, לחץ דם נמוך והיעדר הזעה.
גורמים.
בדרך כלל טמפרטורות גבוהות ולחות גבוהה או פעילות גופנית מאומצת מאוד ולעיתים צירוף של השניים. גם עליה בחום הגוף עקב מחלה עלולה להתפתח למכת חום.
המוּעדים להיפגע הם אנשים הסובלים מהפרעות במחזור הדם, כמו גם חולי סוכרת, חולים כרוניים, אלכוהוליסטים, קשישים שנוטלים בדרך כלל תרופות, ילדים שאצלם מנגנון ויסות החום עדיין לא התפתח כראוי, וכן כל אדם העוסק בפעילות גופנית מאומצת בסביבה שבה האקלים חם ולח (עומס חום גבוה).
את כל אלה יש להבדיל ממחלה שמקורה ככל הנראה גנטי המכונה יתר חום ממאיר (malignant hyperthermia syndrome) או MH. הסיבה למחלה זו היא הפרעה תורשתית בפעילות השרירים המתכווצים ללא הרף, אשר גוררת עליה מהירה בחום הגוף, כשל מערכות ומוות.
הטיפול העיקרי במכת חום הוא הניסיון להחזרת הטמפרטורה של הגוף למצב הנורמלי. קירור הגוף יכול להעשות באמצעות הרטבתו במים, או טבילתו באמבט פושר. רצוי מאוד להעבירו למקום קריר, ממוזג ומוצל, להחזיר נוזלים באמצעות שתייה או הזרקה תוך ורידית של מי מלח ואף לתת תרופה להורדת חום במקרה שטמפרטורת הגוף מעל 38 מעלות.
בישראל עלה הנושא לכותרות בעקבות מקרי מוות ממכות חום הן של חיילים שנחשפו לתנאים קשים באימונים, בניווטים ובגיבושים, הן של ספורטאים שמתו במהלכם של אירועים ספורטיביים, וכן בעקבות מקרים של שכחת ילד ברכב שהתחמם בשמש הקיצית והפך למלכודת מוות. לצה"ל יש הנחיות המחייבות הפסקת פעילות אימונים כאשר הטמפרטורה נעשית גבוהה במיוחד.
לאון פליישר
לאון פליישר (באנגלית: Leon Fleisher; 23 ביולי 1928 – 2 באוגוסט 2020) היה פסנתרן ומנצח יהודי-אמריקאי, אחד הפסנתרנים הנודעים בעולם.
ביוגרפיה.
נולד בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, הוריו היו מהגרים. שם החל בלימודי הפסנתר בגיל 4 אצל ארתור שאנבל. הופעתו הפומבית הראשונה הייתה כשהיה בן 8. בגיל 16 הופיע עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוח פייר מונטה.
לאון פליישר הקליט סדרת תקליטים מרשימים עם גאורג סל ותזמורת קליבלנד לפני שמחלה (דיסטוניה פוקאלית) שללה ממנו את השימוש בידו הימנית. בין היצירות שהקליט היו קונצ'רטי של גריג, מוצרט, שומאן, רחמנינוב, ברהמס ובטהובן. משנת 1964 הוא המשיך לנגן רפרטואר ליד שמאל, עד שריפוי בזריקות רעלן הבוטולינום השיב לו את יכולת השימוש ביד ימין. בתקופה זו גם החל לנצח. פליישר נודע בעיקר בפרשנויותיו לקונצ'רטי לפסנתר של בטהובן וברהמס. בשנת 2004 יצאה הקלטה של פליישר בנגינה בשתי ידיים, לראשונה מזה ארבעים שנה ויותר, בתקליט שהוכתר בשם המתאים "שתי ידיים" וזכה לשבחי הביקורת. הוא ידוע בשל פרשנותו לשני הקונצ'רטי לפסנתר מאת ברהמס ולחמשת הקונצ'רטי לפסנתר של בטהובן (שאותם הקליט עם גאורג סל ותזמורת קליבלנד).
פליישר עסק הן בניצוח והן בהוראה למעלה מ-60 שנה בקונסרבטוריון פיבודי ובמכון קרטיס למוזיקה. כמורה, פליישר המשיך במסורת בטהובן, שעברה מדור לדור דרך קרל צ'רני, תאודור לשטיצקי וארתור שנאבל עד אל פליישר עצמו, שהמשיך ומסר אותה הלאה למאות תלמידי הפסנתר שלו במשך קרוב ליובל שנים. השפעתו על פסנתרנים קלאסיים מודרניים, בעיקר בצפון אמריקה, הייתה עצומה. בין הפסנתרנים ידועי השם, שהיו תלמידיו של פליישר, אפשר למצוא את אנדרה ואטס, אמיליו דל רוסאריו, יעל וייס, פיליפ בוש, מריאן האן, אורית וולף, אלון גולדשטיין עינב ירדן ועוד.
פליישר נפטר מסרטן ב-2 באוגוסט 2020 בגיל 92.
מקדשי ממלכת ישראל
על פי סיפורי המקרא מלבד בית המקדש שהיה בירושלים נבנו בממלכת ישראל, במטרה להחליפו, שני מקדשים נוספים, אחד בדן ואחד בבית אל ("מקדש ירבעם"). העבודה במקדשים אלה הייתה עבודה לה' אלהי ישראל, אך היא נעשתה בדרך אסורה לפי התורה.
לאחר שהתפצלה ממלכת ישראל המאוחדת לשתיים - ממלכת ישראל שעליה מלך ירבעם בן נבט וממלכת יהודה שעליה מלך רחבעם בן שלמה, הבחין ירבעם במשיכה של העם למקדש בירושלים.
הוא חשש שמא העם יימשך לטקסים הגדולים של העלייה לרגל ויחליט למרוד בו ולחזור אל רחבעם, המלך מבית דוד. כדי למנוע זאת, הוא החליט ליצור שני מקדשים חדשים, בעיר דן ובעיר בית אל (שתי הערים נמצאו בשתי קצות ממלכת ישראל). בשתיהן הוצבו מזבחות ("במות")
ועגלי זהב (בניגוד לתורה האוסרת עשיית פסלים), ומונו כהנים שאינם משבט לוי. לפי מסורת חז"ל, אף הוצבו שומרים בדרכים לירושלים בתקופת הרגל כדי למנוע מהאנשים לעלות לרגל לירושלים.
ירבעם השיג את מטרתו. מהר מאוד העם התרגל לעלות לדן ולבית אל בתאריך חלופי אותו בחר ירבעם - ט"ו בחשון ("בחדש אשר בדא מלבו") במקום לעלות לירושלים ברגל. בספר מלכים מסופר, שנביא מיהודה בא למקדש בבית אל, והתנבא שעתיד לקום מלך מבית דוד, יאשיהו שמו, והוא ישרוף על המזבח הזה את עצמות הכהנים המשרתים שם. ירבעם, שעסק באותו זמן בהקטרה על המזבח, הורה לתפוס את הנביא, אך ידו לקתה בשיתוק ("ותיבש ידו"), המזבח נקרע והדשן נשפך מעל המזבח, אך ההקרבה במקום לא פסקה.