הפילהרמונית המלכותית נוסדה בשנת 1946 על ידי תומאס ביצ'ם והופיעה בקונצרט הראשון שלה בקרוידן ב-15 בספטמבר 1946. ביצ'ם היה מנצחה הראשי עד מותו בשנת 1961. החליף אותו מי שהיה עד אז עוזר המנצח, רודולף קמפה, שקיבל את התואר מנצח לכל חייו בשנת 1970. המנהל המוזיקלי הנוכחי של התזמורת הוא וסילי פטרנקו.
התזמורת סיירה בארצות הברית בשנת 1950, והייתה התזמורת הבריטית הראשונה שביקרה באמריקה מאז התזמורת הסימפונית של לונדון בשנת 1912.
לצד ביצוע יצירות מן הרפרטואר הקלאסי, הקליטה התזמורת מוזיקה לסרטים, ביניהם "נעליים אדומות" של מייקל פאוול ואמריק פרסבורגר. כן הקליטה את סדרת Hooked on Classics על תקליטים וכמה עיבודים של נעימות פופ ורוק כגון אלה של פינק פלויד, קווין ואבבא.
לצד הפילהרמונית המלכותית פועלת "תזמורת הקונצרטים הפילהרמונית המלכותית", המקדישה את זמנה לנגינת מוזיקה קלאסית קלה. היא נוסדה בשנת 1987.
אולם הבית של התזמורת הוא אולם "קאדוגן הול" שבלונדון.
סולומונר
במיתולוגיה הרומנית, סולומונר (ברומנית: solomonar, ברבים: solomonari), הוא מכשף השולט על העננים ועל הגשם.
על פי המיתולגיה הרומנית שולטים ה"סולומונרים" ב"באלאורי העננים" - יצורים אגדתיים המובילים את ענני הברד. סולומונרים חיים הרחק מהעולם ב"מישור האחר" (Tărâmul Celălalt), אך יורדים אל הכפרים כדי לבקש נדבות, למרות שאינם זקוקים לדבר. המקומות בהם לא יתקבלו בצורה יפה, יסבלו בהמשך מענני הברד. את הידע שלהם קיבלו הסולומונרים משלמה המלך (מכאן שמם) והם מעבירים את הידע הלאה מרב אומן אל תלמידו. הסולומונר ייקח לעצמו כמתלמד ילד שנולד עם מום ויגדל אותו במערה שלו בסוף העולם. בדרך כלל מתארים סולומונר כ"אדמוני, גבוה, עם גלימה לבנה, עם כלים קסומים באזורו, לעיתים מבקשי נדבות בכפרים ולעיתים רוכבים על "באלאורי" הברד. לפעמים הם ביחידות ולפעמים בחברת מורוי, רוח טמאה, בדרך כלל של ולד שמת בטרם הוטבל לנצרות. כדי להתמודד עם זעם הסולומונר יכולים בני אדם לפנות ל"רב אומן סתת", סולומונר שהתיישב בין הבריות, אך יודע את הקסמים.
ישנם סיפורים מאזור טרנסילבניה על קיומם של אחרוני הסולומונרים. ההסברים על המיתוס מקשרים אותו לכוהני הדאקים שנקראו "קפנובטאי" (Kapnobatai) או "קטיסטאי" (Ktistai), בתוספת השפעות נוצריות וסינכרון כל האמונות.
מורוי
מורוי (רומנית: Moroi, ברבים אותה צורה, בלשון נקבה "מורואיקה" Moroaică וברבות "מורואיצ'ה" Moroaice) לפי המיתולוגיה הרומנית הוא רוח טמאה, בדרך כלל של ולד שמת בטרם הוטבל.
לעיתים ה"מורוי" מתלווה לסולומונר.
הגיבן מנוטרדאם (סרט, 1996)
הגיבן מנוטרדאם (באנגלית: The Hunchback of Notre Dame) הוא סרט אנימציה משנת 1996 שהופק על ידי חברת וולט דיסני ויצא לאקרנים ב-21 ביוני 1996. הסרט הוא ה-34 המופק על ידי החברה ומבוסס באופן רופף על רומנו בעל אותו שם של ויקטור הוגו. בניגוד לספר המקורי שמתמקד בגיבורה הצוענייה אזמרלדה, עלילת הסרט מתמקדת בקוואזימודו, מצלצל הפעמונים המעוות של נוטרדאם, ובמאבקו להתקבל בחברה.
הסרט נחשב לאחד מסרטיהם האפלים ביותר של אולפני דיסני בדומה לסרטים כמו "הקדרה השחורה", בין היתר עקב השיר "אש גיהנום" (Hellfire) אותו שר השופט קלוד פרולו, אשר בתוכן השיר מופיעות מילים ברורות ותוכן המדבר על הגיהנום, השמדה, הדת הקתולית, השטן, תאווה וחטא.
בשנת 2002 הופק סרט ההמשך "", שהופץ ישירות בווידאו.
עלילה.
בשנת 1482 בפריז, תחת שלטונו של לואי האחד עשר, מפעיל בובות צועני מספר את סיפורו של הגיבן מנוטרדאם. קבוצה של צוענים מסתננים באופן בלתי חוקי לתוך פריז, אבל הם נתקלים בשר המשפטים השופט קלוד פרולו. אישה צוענייה מהקבוצה מנסה לברוח עם תינוקה המעוות, אבל פרולו רודף והורג אותה מחוץ לנוטרדאם. הוא מנסה להרוג גם את התינוק, לאחר שהזדעזע מכיעורו, אבל נעצר על ידי הבישוף, שמאשים את פרולו ברצח אישה חפה מפשע. כדי לכפר על חטאו, מצווה עליו הבישוף לגדל את הילד המעוות בנוטרדאם כבנו. פרולו מסכים לכך, וקורא לו קוואזימודו.
עשרים שנה מאוחר יותר, קוואזימודו גדל להיות איש צעיר, חזק, עדין, טוב לב אך בודד, אשר פרולו סיפר לו שהוא מפלצת, ושהוא יידחה על ידי העולם החיצון. בנוסף, פרולו משקר לקוואזימודו שאימו מסרה אותו אליו כי לא רצתה לגדל אותו, ושכל הצוענים הם אנשים רעים. שלישיית גרגוילים חיים מהווים את החברה היחידה של קוואזימודו. למרות האזהרות של פרולו, קוואזימודו מתחמק מנוטרדאם כדי להשתתף בפסטיבל השוטים השנתי, שם חוגגים את המראה המוזר שלו, אבל מוצא את עצמו מושפל על ידי ההמון לאחר שאנשיו של פרולו מתחילים מהומה. פרולו מסרב לעזור לקוואזימודו, אבל אזמרלדה, צוענייה אדיבה, מתערבת ומשחררת את הגיבן, ומשתמשת בקסם כדי להתחמק ממעצר. פרולו נוזף בקוואזימודו ושולח אותו בחזרה לתוך הקתדרלה.
אזמרלדה עוקבת אחרי קוואזימודו כדי למצוא אותו, אבל אחריה עוקב קפטן המשמר של פרולו, פיבוס, שבדיוק חזר ממלחמה. פיבוס לא רואה בעין יפה את שיטותיו של פרולו ומסרב לעצור אותה בגלל מעשי הכישוף שלה בתוך נוטרדאם, ובמקום זה כולא אותה בתוך הקתדרלה. אזמרלדה מוצאת את קוואזימודו ומתיידדת איתו, והוא עוזר לה לברוח מנוטרדאם כהכרת תודה על שהגנה עליו. אזמרלדה מפקידה בידי קוואזימודו תליון המכיל מפה המובילה אל מקום המסתור של הצוענים, חצר הקסמים. בקרוב מפתח פרולו רגשות תשוקה כלפי אזמרלדה ועם היוודע דבר בריחתה, מעורר מרדף אחריה בעיר בו הוא שורף אינספור בתים הנקרים בדרכו. פיבוס נגעל ממעשיו של פרולו ומתנגד לו, ופרולו מצווה להוציאו להורג. פיבוס נפגע ונופל לנהר, אבל אזמרלדה מצילה אותו ולוקחת אותו לנוטרדאם למחסה.
פרולו חוזר לנוטרדאם מאוחר יותר באותו הלילה, ביודעו כי קוואזימודו עזר לאזמרלדה לברוח, משקר שהוא יודע איפה חצר הקסמים וכי הוא מתכוון לתקוף שם עם שחר. קוואזימודו משתמש במפה שאזמרלדה נתנה לו ויוצא עם פיבוס למצוא את חצר הקסמים כדי להזהיר את הצוענים, אך פרולו עוקב אחריהם ותופס את כל הצוענים הנוכחים במקום. פרולו מתכונן לשרוף את אזמרלדה על המוקד לאחר שהיא דוחה את חיזוריו, אבל קוואזימודו מציל אותה ומביאה אל הקתדרלה. פיבוס משחרר את הצוענים ומאסף את תושביה של פריז להתנגד לאנשיו של פרולו, שמנסים לפרוץ אל הקתדרלה. קוואזימודו שופך נחושת מותכת לרחובות כדי להבטיח שאיש לא ייכנס, אבל פרולו מצליח להיכנס ורודף אחר קוואזימודו ואזמרלדה על המרפסות. הוא וקוואזימודו מועדים מהקתדרלה, פרולו נופל אל מותו, בעוד קוואזימודו נתפס על ידי פיבוס בקומה נמוכה יותר. לאחר מכן, קוואזימודו מעודד על ידי פיבוס ואזמרלדה לעזוב את הקתדרלה אל העולם החיצון, שם האזרחים מברכים אותו כגיבור ומקבלים אותו לתוך החברה.
מדבבים.
וכן: יעקב בוך, עפרון אטקין, יהויכין פרידלנדר, ליליאן ברטו ומקהלת יוקאל.
אתחול.
בינואר 2019 החלה הפקת סרט אתחול לייב אקשן. התסריט נכתב על ידי דייוויד הנרי הוונג. ג'וש גד, דייוויד הוברמן וטוד ליברמן הצטרפו כמפיקים, עם גאד שנבחן כקוואזימודו. הסרט שיכונה הגיבן, יכלול אלמנטים הן מהסרט והן מספרו של הוגו.
תומאס ביצ'ם
סר תומאס ביצ'ם (באנגלית: Thomas Beecham;
29 באפריל 1879 - 8 במרץ 1961), מנצח בריטי. ייסד כמה תזמורות בריטיות, בהן התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית של לונדון והתזמורת הפילהרמונית המלכותית.
ביצ'ם נולד בסנט הלנס, לנקאשייר, אנגליה. יחסיו עם מנצחים בריטיים אחרים לא היו טובים - הוא הסתכסך עמם ולא זכה לאמונם או להערכתם. עם מנצחים זרים, לעומת זאת, היו לו בדרך כלל יחסים טובים, למעט ארטורו טוסקניני, שאתו לא מצא שפה משותפת, אך הוא חיבב ועודד את וילהלם פורטוונגלר ומאוחר יותר את רודולף קמפה, ופריץ ריינר העריץ אותו.
ביצ'ם נודע במענה הלשון שלו ובשנינותו. הרבה אנקדוטות קשורות בשמו, ולא פעם מצטטים מדבריו.
רפרטואר.
ביצ'ם נודע בחירות שנטל לעצמו ביצירות של הנדל, בעיקר, שם קיצץ, ערך ושינה תזמור ככל העולה על רוחו, אך ניתנה האמת להיאמר, הוא עשה זאת ביצירות, שאלמלא כן לא היו נשמעות כלל, והתוצאה הסופית נחשבת על פי רוב למעולה גם כיום. אצל היידן לא היו השינויים חריפים כל כך, אך סגנונו בביצוע המוזיקה שלו רחוק מן הגישה המקובלת יותר כיום.
מוצרט, בשביל ביצ'ם, סימל את שיאה של המוזיקה, והוא התייחס אל הפרטיטורות שלו ביתר כבוד משנתן לרוב המלחינים האחרים, אבל גם ביצירותיו של מוצרט שינה פה ושם את התזמור, אפילו בסימפוניית יופיטר שלו.
יחסו אל בטהובן היה דו-ערכי. הוא לא החמיץ שום הזדמנות לדבר בגסות על המוזיקה שלו, אך ניצח בהזדמנות זו או אחרת על כל הסימפוניות והקליט אותן, פרט לראשונה, החמישית והתשיעית. לאחרונה יצאה לאור הקלטה חיה מעולה של המיסה סולמניס.
מבין מלחיני המאה ה-19 היה ברליוז הקרוב ביותר ללבו של ביצ'ם, ובתקופה שיצירותיו לא נהנו מחשיפה מספקת, הציג ביצ'ם את רובן והקליט רבות מהן. יש אומרים, שרק קולין דייוויס, גם הוא מנצח בריטי, עשה יותר מביצ'ם להבאת ברליוז לקהל המאזינים.
ביצ'ם הצטיין בניצוח על יצירותיו של וגנר על אף רתיעה מסוימת מן האריכות המופרזת ומן החזרה ("כבר שעתיים אנחנו עובדים עליו ועדיין מנגנים אותה נעימה ארורה!" (צ'ארלס רייד, "תומאס ביצ'ם", 1961). הוא היה בקי גם במוזיקה של ריכרד שטראוס, כפי שאישר המלחין עצמו.
באופרה האיטלקית גילה התלהבות מעטה להפתיע לורדי, אך באמצע המאה ה-20 היה בין המעטים שהתחרו עם טוסקניני וויקטור דה סאבאטה כפרשני פוצ'יני. הקלטתו את "לה בוהם", עם יוסי ביירלינג וויקטוריה דה לוס אנחלס מפורסמת, בצדק, עד עצם היום הזה.