קרל אוגוסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך (בגרמנית: Karl August Großherzog von Sachsen-Weimar-Eisenach; 3 בספטמבר 1757 – 14 ביוני 1828) היה משנת 1758 הדוכס של דוכסויות סקסוניה-ווימאר וסקסוניה-אייזנך, שאותם איחד בשנת 1809 לדוכסות סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ולאחר מכן היה הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך בין השנים 1815–1828.
ביוגרפיה.
קרל אוגוסט נולד ב-3 בספטמבר 1757 בוויימאר שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-ויימאר, והיה בנם הבכור של ארנסט אוגוסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך ואנה אמליה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל, בתו של קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
ב-28 במאי 1758 מת אביו ארנסט אוגוסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך, וקרל אוגוסט עלה לשלטון במקומו. אולם מחמת היותו קטין, שלטה אמו אנה אמליה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל כעוצרת עד לשנת 1775.
ב-3 באוקטובר 1775, זמן קצר לאחר שתפס את השלטון, התחתן קרל אוגוסט עם לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתו של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט. ב-7 בנובמבר 1775 הגיע יוהאן וולפגנג פון גתה לוויימאר, על פי הזמנתו של קרל אוגוסט. החודשים הראשונים שפעו חגיגות, מסיבות ופריקת עול מכל סוג. בתחילת 1776 החל גתה להשתתף בישיבות בודדות של מועצת הדוכס. ביוני התמנה רשמית ליועץ-סתרים עם מושב קבוע וזכות הצבעה במועצה זו, בניגוד לדעתם של אנשי החצר, של השרים והפקידים האחרים. אלא שגתה יצר לו במהרה בני-ברית בדמות המשורר וילאנד ובדמות אימו של קרל אוגוסט, אנה אמליה; וחברותו עם קרל אוגוסט הייתה קרובה מתמיד.
קרל אוגוסט היה שתיין כבד וספורטאי טוב, והיה מארגן הרבה מסיבות לחבריו הקרובים וכן מסעי ציד. גזע הכלבים ויימרנר שפותח על ידי חצרו, הוא פופולרי עד היום. בנוסף התעניין קרל אוגוסט אף בספרות, באמנות, ובמדע, ואף טיפח מאוד את החינוך ברחבי הדוכסות. קרל אוגוסט שלט בדוכסות ברוח העריצים הנאורים, והביא את ויימאר לשיא גדולתה.
בשל חולשת האימפריה הרומית הקדושה, ניסה יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאחד את גרמניה תחת שליטת בית הבסבורג. בעקבות כך חבר קרל אוגוסט לפרידריך השני, מלך פרוסיה, ובשנת 1785 אף היה ממיסדי "ליגת הנסיכים". אולם על אף כל זאת נהג קרל אוגוסט בחכמה, וכשהוצע לו כתר הונגריה בשנת 1787 סירב לקבלו. בשנת 1788 הצטרף לצבא הפרוסי ומונה למפקד רגימנט, ולחם עמו בקרב ואלמי ובקרבות נוספים כנגד צרפת המהפכנית. בשנת 1806 השתתף בקרב ינה-אאורשטדט, ולאחר הקרב נבזזה העיר ינה על ידי הצרפתים. כדי למנוע את הפקעת נחלותיו, הצטרף קרל אוגוסט לקונפדרציה של הריין, ולחם עם הצרפתים בקרבות השונים, ובכלל זה בפלישה הצרפתית לרוסיה. בשנת 1809 איחד קרל אוגוסט את דוכסויות סקסוניה-ווימאר וסקסוניה-אייזנך לדוכסות אחת, בשם דוכסות סקסוניה-ויימאר-אייזנך. בשנת 1813 הצטרף קרל אוגוסט לקואליציה האנטי-צרפתית השישית, ובשנת 1814 קיבל פיקוד על קורפוס שמנה 30,000 לוחמים ושהה בהולנד.
בקונגרס וינה השתתף קרל אוגוסט באופן אישי, ומחה על ביטול הזכויות של האזרחים במדינות השונות. כאות הוקרה על פעילותו נגד צרפת, קיבל קרל אוגוסט תוספת של שטחים, ואת התואר דוכס גדול. בשנת 1816 חוקק קרל אוגוסט חוקה ליברלית בדוכסות, אולם נאלץ לבטלה בשנת 1818 עקב לחציו של מטרניך וכניסתם לתוקף של תקנות קרלסבאד. אף על פי כן שלט קרל אוגוסט בדוכסות בצורה ליברלית, והתקנות פחות הורגשו ברחבי הדוכסות מאשר בשאר מדינות גרמניה.
ב-14 ביוני 1828 מת קרל אוגוסט בגראדיץ שבפרוסיה, ובמקומו עלה לשלטון בנו קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
משפחתו.
ב-3 באוקטובר 1775 התחתן קרל אוגוסט עם לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתו של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
שואת יהודי נורווגיה
שואת יהודי נורווגיה מתייחסת לרדיפתם של יהודי נורווגיה בשנות מלחמת העולם השנייה ולרצח כמעט מחציתם.
בשנים 1941–1942, בתקופה בה הייתה נורווגיה כבושה על ידי גרמניה הנאצית, היו כ-2,170 יהודים בנורווגיה. לפחות 775 מהם נעצרו ורובם גורשו. יותר ממחצית הנורווגים שמתו במחנות הריכוז הגרמניים היו יהודים. 739 יהודים מנורווגיה נרצחו במחנות ו-23 יהודים נרצחו או התאבדו בנורווגיה במהלך המלחמה עקב רדיפות הנאצים וממשל קוויזלינג. בסך הכל נספו בשואה לפחות 765 יהודים נורווגים. יותר ממחצית מיהודי נורווגיה ברחו מנורווגיה, כ-900 מהם הוברחו אל מחוץ למדינה על ידי תנועת ההתנגדות הנורווגית, בעיקר לשוודיה אבל גם לבריטניה. בין 28 ל-34 מהמגורשים שרדו את כליאתם במחנות ורובם שבו לנורווגיה אחרי המלחמה.
רקע.
קהילת יהודי נורווגיה הוקמה בשלהי המאה ה-19, לאחר שבשנת 1851 בוטל סעיף נורווגי בחוקה של 1814 שאסר יהודים להיכנס לנורווגיה. האוכלוסייה גדלה לאט, אך בתחילת המאה ה-20 הגדילו הפוגרומים ברוסיה ובמדינות הבלטיות את מספר היהודים שהגיעו לנורווגיה. בשנות ה-1930 הגיעו יהודים שברחו מרדיפות הנאצים בגרמניה ובאזורי השליטה גרמנית. רבים מהם הסתייעו בארגון העזרה של ננסן  שאותו ייסד אוד ננסן .
ב-1942 היו 2,173 יהודים בנורווגיה. ההערכה היא כי 1,643 היו בעלי אזרחות נורווגית, 240 היו אזרחים זרים ו-290 היו חסרי נתינות.
בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נפוצו בנורווגיה כבאירופה כולה דעות קדומות נגד יהודים ואלה זכו לייצוג בזירה הפוליטית בדמותה של מפלגת נאשונל סמלינג הפרו-נאצית והאנטישמית. היא נקטה תעמולה ארסית נגד היהודים, פרסמה מספר פרסומים בנושא, כגון הספר "Jødeproblemet og dets løsning" (בעיית היהודים ופתרונה) ואף החלה לאסוף מידע על היהודים הנורווגים עוד לפני המלחמה.
עם פלישת גרמניה וכיבוש נורווגיה ברחה הממשלה הנורווגית מנורווגיה, והרייכסקומיסר יוזף טרבובן מונה לשליט הרשויות האזרחיות, כולל כל ענפי המשטרה הנורווגית, האס דה והגסטפו פרשו רשת שלטון והפעילו דיכוי על האוכלוסייה הנורווגית.
בחודשים הראשונים של הכיבוש, נעצרו וגורשו מספר יהודים נורווגים בתור אסירים פוליטיים.
ההכנות.
כאסטרטגיה מכוונת, ביקשו טרבובן ומשטרו להשתמש בפקידות הנורווגית, ולא הגרמנית, לשיעבוד האוכלוסייה הנורווגית. רשויות הצבא, המשטרה והפקידות דיווחו דרך קבע למשרד הראשי לביטחון הרייך.
כוחות גרמניים השחיתו את בית הכנסת בטרונדהיים ב-21 באפריל 1941. ספר התורה ניצל והכנסייה המתודיסטית בטרונדהיים סיפקה מתקנים זמניים עבור מתן שירותי דת יהודיים. רכוש יהודי טרונדהיים הוחרם על ידי הגרמנים.
בחודשים הראשונים של הכיבוש, נעצרו וגורשו מספר יהודים נורווגים בתור אסירים פוליטיים.
ב-10 במאי 1941 נעשה מפקד של כל היהודים בפקודת משרד החוץ הגרמני. משטרת אוסלו החרימה את מכשירי הרדיו מכל היהודים בעיר ובתוך ימים ספורים הצטוותה המשטרה במדינה כולה לעשות זאת.
כדי לזהות יהודים נורווגים, ציוו הרשויות על הנהגות היהודים בבתי כנסת באוסלו וטרונדהיים ליצור מלא רשימות של חברים שלהם, כולל שמם, תאריך לידה, מקצוע וכתובת. אגודות קבורה יהודיות ותנועות נוער נצטוו גם הן למסור רשימות חבריהן או הרשומים בהן.
באוגוסט 1940 הצטוו בתי הכנסת גם למסור רשימות של יהודים יחידים אשר לא היו חברים בקהילה. הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בנורווגיה מסרה מידע על יהודים לנאשונל סמלינג. בסופו של דבר, לרשויות הכיבוש בנורווגיה הייתה רשימה מלאה של התושבים היהודים בנורווגיה, יותר מאשר ברוב המדינות האחרות תחת השלטון הנאצי.
על בסיס רשימות שנכתבו באביב 1941, החלו משרד המשפטים ומושלי מחוזות בסתיו לרשום את כל הרכוש היהודי, כולל אחזקות מסחריות. הרשימה המלאה הועברה למשטרה בדצמבר 1941, כולל אנשים שהיו חשודים כיהודים במוצאם.
ב-20 בדצמבר 1941 הורתה משטרת נורווגיה להחתים את תעודות הזהות של יהודים יחידים בנורווגיה. ביצוע ההוראה החל ב-10 בינואר 1942, כאשר פרסומים בעיתונות הזמינו את כל יהודי נורווגיה להתייצב מיידית בתחנת המשטרה המקומית, לקבל חותמת בתעודת הזהות ולמלא טופס להשלמת פרטי זהות. כיהודי זוהה כל מי שהיו לו לפחות שלושה סבים וסבתות יהודיים או מי שהיו לו שני סבים וסבתות יהודים ועוד סב או סבתא הנשואים ליהודי; או מי שהיה חבר בקהילה היהודית. לפי רישום זה, כ-1,400 יהודים מבוגרים חיו בנורווגיה.
החרמת ומעצרים.
המשטרה הגרמנית והנורווגית הגבירו מאמציהן לאיתור אוכלוסייה יהודית במהלך 1941 הוקם מחנה הריכוז פלסטד מצפון לטרונדהיים. בסוף 1941 הוקם מחנה הריכוז ברגן ליד טונסברג בדרום נורווגיה. יהודים יחידים, במיוחד אלה שהיו חסרי נתינות, נעצרו בתקופת מבצע ברברוסה. חלקם נורו ליד מחנה זה וחלקם נשלחו ממחנה זה לגרוס רוזן ולזקסנהאוזן שם נספו.
גירוש והשמדה.
באוקטובר ובנובמבר 1942 נאסרו באוסלו מאות יהודים על ידי המשטרה הנורווגית, נאצים נורווגים ויחידות אס אס. כמה יהודים קיבלו אזהרות משוטרים ואנשי מחתרת ונמלטו. העצורים נשלחו על ידי ממשלת קוויזלינג באונייה 'דונאו' לשטטין Stettin ומשם לאושוויץ. על אחת האוניות גורשה גם הילדה סיסי קליין שהפכה לימים לסמל בעיר מגוריה טרונדהיים.
ההגמונים של כנסיית נורווגיה מחו בפני קוויזלינג במכתב שהוקרא בכנסיות. למרות זאת נשלחו בפברואר 1943 עוד 158 יהודים מערי-השדה באונייה לשטטין ומשם לאושוויץ. 763 מתוך 1,700 יהודי נורווגיה נשלחו להשמדה, ו-739 מהם נספו.
כ-900 יהודים נמלטו לשוודיה בסיוע המחתרת.
נבות תל צור
עונת 1967 בגביע ליברטדורס