על סיפונה של צוללת אמריקאית גרעינית זוג הסוכנים מאתר את "אטלנטיס", בסיסו התת-מימי של סטרומברג ומגלים שהוא אכן משתמש בתוכנית הניווט אך הצוללת האמריקאית נלכדת אף היא על ידי ה"ליפרוס" וכך גם זוג הסוכנים. סטרומברג מחליט להוציא את מזימתו אל הפועל: שיגור של טילים גרעיניים אל הערים ניו יורק ומוסקבה וע"י כך להצית מלחמת עולם שלישית גרעינית אותה סטרומברג ישרוד באמצעות ה"אטלנטיס" ולאחריה יקים ציוויליזציה חדשה. סטרומברג אכן עוזב לאטלנטיס ולוקח איתו את אמסובה אך בונד מצליח לשחרר את הצוללנים הבריטיים, הרוסיים והאמריקאים שנשבו ויחד הם נלחמים בצוות ה"ליפרוס". בונד מתכנת מחדש את מסלולם של הטילים הבליסטיים ששוגרו כך שישמידו האחד את השני ובכך מציל את ניו יורק ומוסקבה. הצוללנים המנצחים בורחים מהליפרוס בעזרת הצוללת האמריקאית. בונד מתעקש לנסות להציל את אמסובה לפני שהצוללת מוציאה לפועל את הפקודה שניתנה לה בדבר השמדת ה"אטלנטיס" ובדרך הוא נתקל בסטרומברג והורג אותו ולאחר מכן נתקל שוב במלתעות אותו הוא מצליח להפיל למכל מים ענק ובו שוחה כריש. בונד ואמסובה מצליחים להיחלץ מה"אטלנטיס" הטובעת באמצעות תא מילוט מיוחד. בתא המילוט אמסובה מגלה לבונד שנשבעה להרוג אותו משום שהרג את אהובה ומכוונת אליו את אקדחו אך לבסוף היא מתחרטת ונשבית בקסמיו. הצי הבריטי המלכותי מוצא את תא המילוט, פותח אותו ומגלה את בונד ואמסובה לתדהמת הממונים עליהם.
גרסה עברית לספר.
בשנת 1965 תורגם הספר לעברית בידי אריה חשביה ויצא בהוצאת הספרים מ. מזרחי.
הסרט בגרסה הספרותית.
בשנת 1977 הוציא הסופר והתסריטאי כריסטופר ווד ספר בשם "ג'יימס בונד, המרגל שאהב אותי" המבוסס על תסריט הסרט.
הפקת הסרט.
"המרגלת שאהבה אותי" היווה נקודה מרכזית בתולדות הסדרה. המפיק מהסרטים הקודמים, הארי סולצמן, נכנס לחובות כבדים ומכר מרבית מהזיכיונות בסרטים. משבר כלכלי זה השתלב עם משברים אישיים רבים שכללו סרטן סופני אצל אשתו של סולצמן ומאפיינים רבים של דיכאון.
קושי נוסף בהפקה היה מציאת במאי. ההפקה ניסתה לפנות אל סטיבן ספילברג, שהיה עוסק בתהליכי הפוסט-פרודקשן של סרטו מלתעות. ההפקה ניסתה לפנות גם אל גאי המילטון, שביים רבים מהסרטים בסדרה. המילטון ויתר על בימוי הסרט, לאחר שהוצע לו לביים את סופרמן (דבר שלבסוף לא קרה). לבסוף, הוחלט כי לואיס גילברט, הבמאי שביים את אתה חי רק פעמיים, יביים את הסרט. לאחר מציאת הבמאי, התרחש קושי עמוק למצוא תסריטאי. לבסוף הוחלט כי ריצ'רד מייבאום, שכתב מרבית מהסרטים הקודמים, יכתוב גם את סרט זה. מייבאום שילב רעיונות רבים מתסריטים אחרים בתוך התסריט, כך שלסרט לא היה קשר ממשי אל הספר של פלמינג. בזמן התהליך הוחלט כי כריסטופר ווד יחליף את מייבאום בכתיבת התסריט.
הסרט צולם במקומות רבים, שכללו את מצרים (כרנך, מסגד אבן טולון ומקדשי אבו סימבל), פורטו צ'רבו שבאיטליה, מלטה, סקוטלנד, אוקינאווה שביפן, צפון קנדה ואולפנים בלונדון. הצילומים החלו באוגוסט 1976 והסתיימו בדצמבר של אותה השנה.
שיר הנושא הולחן על ידי מרווין האמליש (שגם החליף את ג'ון בארי בהלחנת הסרט) ובוצע על ידי קארלי סימון. השיר היה מועמד אף לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
הפצת הסרט וביקורות.
הקרנת הבכורה התקיימה ב-7 ביולי 1977 בלונדון, בנוכחות אן, הנסיכה המלכותית. הסרט היה מועמד למספר פרסי אוסקר ולפרסי באפט"א לקולנוע. הסרט קיבל ציון של כ-79% באתר Rotten Tomatoes, על בסיס 47 ביקורות.
Acer obtusifolium
Pyrus syriaca
Leporidae
Erythroxylum coca
פרנצה פרשרן
פרנצה פְּרֶשֶׁרֶן (בסלובנית: France Prešeren; 3 בדצמבר 1800 – 8 בפברואר 1849), מחשובי המשוררים הסלובניים. מקובל כנציג בולט של התקופה הרומנטית בסלובניה בשל שיריו הנלהבים, היוצאים מהלב ועתירי הרגשות, אם כי אף פעם לא סנטימנטליים גרידא.
פרשרן נולד בכפר ורבה בסלובניה למשפחה ילידת המקום. אמו רצתה שיהיה כומר, אך הוא בחר ללמוד פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטה בווינה. לאחר שקיבל דוקטורט במשפטים, הוא קיבל עבודה כאסיסטנט במשרד של עורכי דין בליובליאנה (אז לאיבך, בירת הפרובינציה האוסטרית). עם זאת, הוא מעולם לא הצליח להפוך לעורך דין עצמאי.
פרשרן כתב שירים בזמנו החופשי, ויצירתו המפורסמת ביותר Sonetni Venec (זר סונטות) קיבלה השראה ישירות מאהבתו הנכזבת ליוליה פרמיץ ומות ידידו הקרוב, המשורר מתיה צ'ופ. כצפוי, ספוגות רבות מהשורות ביצירה זו בתשוקות מרירות. ליצירה Sonetni Venec יש מבנה מעניין שבו השורה האחרונה בסונטה אחת היא גם השורה הראשונה בסונטה הבאה. מבנה זה הופך את כל ארבע עשרה הסונטות באוסף ל"זר" משולב של פיוטיות רגשית, שבו אף סונטה לא יכולה להתקיים בנפרד מהשאר. השורות הראשונות של ארבע עשרה הסונטות יוצרות סונטה נוספת, והאותיות הראשונות של שורות אלה יוצרות את האקרוסטיכון "Primicovi Julji" ("ליוליה פרימיץ").
הבית השביעי של שירו של פרשרן Zdravljica ("לחיים") נבחר כהמנון הלאומי של סלובניה ב-1991. שיריו תורגמו לכמה שפות. פרשרן הרבה גם לכתוב בגרמנית. כשחלק משיריו הודפסו לראשונה בעיתון, הודפסו גם הגרסאות בגרמנית וגם הגרסאות בסלובנית, דבר המדגים את כישרונו כמשורר.
פרשרן מת ב-8 בפברואר 1849 בעיר קראן (Kranj) שבסלובניה. התאריך 8 בפברואר קרוי בסלובניה יום פרשרן והוא יום חג בסלובניה. פסל של המשורר ניצב בכיכר פרשרן בליובליאנה כשהוא צופה לנצח בתמונת תבליט של יוליה התלויה גבוה על קיר הבניין שבצדה הנגדי של הכיכר.
במסמכים מתקופתו ואחריה מאוית שמו בגרסתו הגרמנית כ"Franz Prescheren", זכר לתקופה בה שלטו האוסטרים בסלובניה.
משולש שווה שוקיים
הרי אפריים (מוסד)
The Mamas &amp; the Papas
The Mamas &amp; The Papas, הידועים בעברית לעיתים כ"האמהות והאבות", היו להקה ווקלית מובילה בשנות ה-60 של המאה ה-20. הלהקה היא מהלהקות האמריקניות היחידות ששמרו על הצלחתן לאורך הפלישה הבריטית של הביטלס (להקה נוספת שעשתה זאת הייתה הלהקה האמריקנית הביץ' בויז). הלהקה הקליטה והופיעה משנת 1965 עד 1968, הוציאה חמישה אלבומים והכניסה עשרה סינגלים לרשימת הלהיטים. אף על פי שהלהקה שהתה פרק זמן קצר מאוד בממלכת המוזיקה הפופולרית רואים חלק מחברי הלהקה את הזמן המועט שהיו באור הזרקורים את הסיבה לכך שגם כיום ישנם מעריצים נאמנים ללהקה.
היסטוריה.
ג'ון פיליפס, קאס אליוט, דני דוהרטי ומישל פיליפס הקימו את הלהקה לאחר כישלון עם מספר להקות פולק. הלהיט "קליפורניה החולמת" הוביל אותם מיד אל פסגת ההצלחה המיוחלת. עד היום נחשב שיר זה למוכר ולמוערך ביותר של הלהקה.
שם הלהקה.
ההשראה לשם הלהקה נלקחה מתוכנית טלוויזיה יומית. לפני שהקליטה הלהקה את אלבום הבכורה שלה "If You Can Believe Your Eyes and Ears" נקראה הלהקה (תקופה קצרה בלבד) "המעגל הקסום". חברי הלהקה חשקו בשם קליט ולכן התכנסו בבית שבו גרו ביחד והתחבטו במציאת שם חדש. במהלך הפגישה החליט אחד החברים לראות טלוויזיה והדליק אותה בדיוק כשמלאך מהגיהנום (חבר בכנופיית רוכבי אופנוע משנות ה-60) התארח בתוכנית אירוח. הדבר הראשון שחברי הלהקה שמעו היה "חכה שנייה, הוס. אנשים מסוימים קוראים לנשים שלנו זולות, אבל אנחנו פשוט קוראים להן אימהות". לאחר ששמעה זאת ניתרה אליוט ממקומה והכריזה "כן!, אני רוצה להיות אימא!". גם מישל הזדהתה עם רצונה של אליוט. פיליפס ודוהרטי החליפו מבטים וג'ון אמר, "אבות? טוב, הבעיה נפתרה." כך נולד ללהקה שמה החדש. כינויה המוכר של קאס אליוט היה מאמא קאס ("אִמא קאס").
אמא ('מאמא') קאס.
קאס אליוט נולדה כאלן נעמי כהן, והייתה חברה בלהקה בין 1965 ל-1971. תחילה נרתע מנהיג הלהקה, ג'ון פיליפס, לקבל אותה, בגלל עודף המשקל שלה. היא הייתה הסולנית בלהיטים כמו "Dream A Little Dream Of Me" (מוזיקה: פביאן אנדרה וויבר שוואנדט, מילים: גאס כאהן). באחד השירים של הלהקה "Creeque Alley", כתב פיליפס, "אף אחד לא משמין חוץ ממאמא קאס", שורה שקאס עצמה שרה בהופעות אגב משיכת כתפיים אדישה. קולה של קאס אליוט נשמע קליל וקציפתי, מה שהתאים בדיוק ללהיטי הפופ שכתבו לה. במהלך העבודה עם הלהקה לא ויתרה קאס על קריירת סולו, והוציאה את הלהיטים "Make Your Own Kind Of Music" ו-"It's Getting Better", אבל לא הגיעה להצלחות כמו עם להקת האם. במקום זה, היא החלה להופיע בקביעות בטלוויזיה, כשהיא נותנת לקסם האישי שלה לכבוש את הצופים, בעשרות שעשועונים ותוכניות אירוח, ואף הייתה מנחה אורחת לצד ג'וני קרסון ב"טונייט שואו".
ב-1974, אחרי שבועיים של הצלחה והופעות מכורות מראש ב"פלדיום" של לונדון, הלכה קאס אליוט לעולמה מהתקף לב, כשהיא מותירה אחריה ילדה בת שבע, אואן. ב-1998, כשה"מאמאז והפאפאז" נכנסו בשערי היכל התהילה של הרוק אנד רול, ייצגה אואן את אמה בטקס.
נטילת סמים.
במספר ראיונות הודו חברי הלהקה שבזמן ההקלטות הם היו לרוב נתונים להשפעת סמים ובעיקר מריחואנה. הם אף העידו כי ילדיהם הקטנים, שנכחו בהקלטות רבות, היו עדים לשימוש שעשו בסמים.
הפירוק והסיבות לפירוק.
פירוק הלהקה נבע מחוסר נאמנות ותככים, שהובילו לקרע בין ארבעת החברים. ג'ון פיליפס נשא לאישה את מישל גיליאם ב-31 בדצמבר 1962, בתקופה שלפני הקמת הלהקה. בשנה הראשונה של הלהקה ניהלה מישל רומן עם דוהרטי. הם הצליחו לשמור על העניין בסודיות לאורך תקופה ארוכה. במהלך טיול למקסיקו סיפר דוהרטי על הרומן לאליוט, שכעסה מכיוון שהייתה מאוהבת בו בסתר. זמן קצר לאחר מכן, תפס פיליפס את מישל ודוהרטי "על חם" ועזב את הבית.