תפקידיה הגדולים בקולנוע היו, בין השאר, בסרטים "אוכל הדלעת" (1964), עליו קיבלה את פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן 1964, כמו גם בפרס גלובוס הזהב, "שבע נשים" (1966), שביים ג'ון פורד ותפקידה הידוע מכל, כגברת רובינסון, לצד דסטין הופמן ב"הבוגר" (1967). היא גילמה בסרט אישה המנהלת רומן עם בחור בן 21. השיר המפורסם של סיימון וגרפונקל "Mrs. Robinson", הותאם לדמותה של בנקרופט (במקור התייחס לגברת רוזוולט, אשתו של נשיא ארה״ב), ואף הופיע בפסקול הסרט. על תפקידה בסרט קיבלה בנקרופט פרס גלובוס הזהב שני, כשחקנית הקומית\מוזיקלית הטובה ביותר. היא הייתה גם מועמדת לפרס אוסקר כשחקנית הטובה ביותר על תפקידה אך הפסידה לקת'רין הפבורן על "נחש מי בא לסעוד".
סרטים בולטים אחרים בו כיכבה בנקרופט לאחר "הבוגר" היו: "וינסטון הצעיר", סרט בריטי שביים ריצ'רד אטנבורו, על צעירותו של וינסטון צ'רצ'יל, בו בנקרופט גילמה את אמו, ג'ני; "ההינדנבורג" (1975), סרט אסונות שביים רוברט וייז, כשלצידה כיכב ג'ורג' סי. סקוט; "האסיר מהשדרה השנייה" לצידו של ג'ק למון (1975); "סרט אילם", קומדיה של מל ברוקס, בו הופיעה בתפקיד עצמה; "ישו מנצרת", מיני סדרה היסטורית של פרנקו זפירלי, בו גילמה בנקרופט את מרים המגדלית; "נקודת מפנה", דרמה שביים הרברט רוס, שקיבלה 11 מועמדויות לפרס האוסקר, כולל לבנקרופט עצמה; "פאטסו", קומדיה שהייתה הפעם היחידה בה בנקרופט ביימה וכתבה; "איש הפיל", סרטו עטור השבחים של דייוויד לינץ'; "להיות או לא להיות", עיבוד מחודש לסרטו של ארנסט לוביטש משנת 1942, בכיכובו של מל ברוקס; ו"פגישות עם גארבו", סרטו של סידני לומט בה גילמה אישה על ערש דווי, שמשאלתה האחרונה היא לפגוש את גרטה גרבו. על תפקידה בסרט קיבלה מועמדות לגלובוס הזהב. בשנת 1985 הייתה מועמדת לגלובוס הזהב ולאוסקר על תפקידה בסרט "סיפורה של אגנס", שביים נורמן ג'ואיסון ובו כיכבה לצד ג'יין פונדה.
בשנות התשעים הרבתה להופיע בסרטי טלוויזיה. היא קיבלה ארבע מועמדויות לפרס אמי בעשור זה, כשב-1999 זכתה גם בפרס על הסרט "עמוק בלבי", כשחקנית משנה בסרט טלוויזיה, ובנוסף השתתפה בפרויקטים הוליוודים כ"ירח דבש בווגאס" (לצד ניקולאס קייג'), "מיסטר ג'ונס", עם ריצ'רד גיר, "מרדף השמש" של הבמאי זוכה האוסקר מייקל צ'ימינו, "ג'י איי ג'יין" של רידלי סקוט, "תקוות גדולות", "לשמור אמונים" ו"עבודת נמלים", סרט אנימציה לו תרמה את קולה.
בשנות האלפיים המשיכה להופיע בסרטים הוליוודיים וקיבלה מועמדות נוספת לפרס אמי על תפקידה בסרט הטלוויזיה "רומן אביבי", על פי המחזה של טנסי ויליאמס, כשחקנית המשנה. באותה תקופה חלתה בנקרופט בסרטן הרחם אך החליטה להסתיר זאת מפני מעריציה וחבריה הקרובים.
מותה.
בנקרופט נפטרה ביוני 2005 מסרטן הרחם, בגיל 73, בבית החולים היהודי "הר ציון" בניו יורק. רבים (ובהם חבריה הקרובים של בנקרופט) הופתעו מדבר מחלתה, כיוון שהיא שמרה בקנאות על חייה הפרטיים.
בעלה השני היה במאי הקומדיות היהודי מל ברוקס, משנת 1964 ועד ליום מותה. לזוג נולד ילד אחד. שמה מוטבע ככוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד על הישגיה הטלוויזיוניים.
יחיא קורח
רבי יחיא קורח (ה'ת"ר, 1840 – ה'תרמ"א, 1880) היה מגדולי חכמי תימן במאה ה-19, מחבר פירוש "מרפא לשון" על תרגום אונקלוס ועוד.
נולד בשנת 1840 בצנעא, בירת תימן, לרבי שלום קורח. בהיות רבי יחיא כבן עשר נפטרו הוריו. בגלל גזירת היתומים החביאו רבי יחיא חבשוש וגידלו. כשגדל למד תורה אצל הרב יוסף צאלח. מאוחר יותר המשיך את לימודיו בישיבה הכללית. גם כאן בלט רבי יחיא קורח בגדלותו בתורה, על אף היותו צעיר לימים. עני מרוד היה, והתפרנס מכתיבת ספרי תורה. השתייך לחבורת רבנים צנעאניים שהושפעו מתנועת ההשכלה היהודית באירופה, לצד הרב יחיא קאפח, האחים חיים וסלימאן חבשוש, הרב סעיד ערוסי ואחרים.
חיבוריו.
חיבר את הספר "משכיל דורש" על התורה בדרך הפרד"ס, הכולל בירורי הלכה ומנהג. החשוב שבחיבוריו הוא ספרו "מרפא לשון", שהוא ביאור לתרגום אונקלוס על התורה, תוך בירור וחיפוש אחר הנוסחאות המדויקות של מסורת תימן.
בין שני הספרים יש הבדלי סגנון בולטים: בראשון אין מן הפולמוס וההתקוממות לרומם ולהגן על המקובל במסורת תימן. גם כשהוא משיג על מפרשים שקדמוהו הוא כותב בנחת וברכות. לעומת זאת, בספר השני יש מן הקנאה למסורת אבות שחלילה לא תישכח ושנינות לשונו היא גם כנגד גדולים וטובים, למשל החזיק במנהג תימן באכילת חגבים נגד פסיקתו של הרב חיים בן עטר
בפרט השיג על חיבורו של הרב נתן מרקוס אדלר, מחבר הספר "נתינה לגר" על תרגום אונקלוס, לדעתו, התייחס הנתינה לגר לדברי אונקלוס כאל דברי גר וכאילו שאונקלוס תרגם מדעתו. כשהנתינה לגר הקשה על התרגום מסוגיה שבתלמוד, דחה הרב קורח את דבריו בחריפות רבה. שני חיבוריו מצטיינים בעמקותם ובבקיאותו בתלמוד ובמפרשים.
כמו כן חיבר את "משכיל שיר ידידות" ו"משכיל על נגינות" על שיריו של "גאון בני תימן", כלשונו, רבי שלום שבזי ומשוררים נוספים.
פטירתו ולאחר מותו.
הרב קורח נפטר בשנת 1880 בגיל 40 שנה. בנו עמרם, שהתייתם מאביו בגיל עשר, נתמנה לימים לרב הראשי האחרון לגלות תימן.
הלגיון הספרדי
הלגיון הספרדי (בספרדית: Legión Española), לשעבר יחידת הזרים (בספרדית: Tercio de Extranjeros) הוא יחידה מיוחדת בצבא הספרדי, אשר הוקמה בשנת 1920 על פי הדגם של לגיון הזרים הצרפתי. החל משנת 1987 הופסקה קבלת אזרחים זרים ליחידה, לכן שונה שמה ל"הלגיון הספרדי". הלגיון הספרדי הוא יחידה מסדר גודל דיוויזיוני ומשרתים בו כ-8,000 חיילים.
היסטוריה.
ב-28 בינואר 1920 פורסמה פקודתו של מלך ספרד אלפונסו ה-13 על הקמת רגימנט הזרים בצבא הספרדי. בספטמבר אותה שנה מונה כמפקדו סגן-אלוף חוסה מיליאן אסטראי (José Millán Astray), האיש שפעל רבות להקמת יחידת הזרים הזו. סגנו היה רב-סרן בשם פרנסיסקו פרנקו, לימים הדיקטטור ששלט בספרד במשך שנות דור. ב-20 בספטמבר 1920 נרשם מתנדב הראשון ליחידה, ועד היום נחשב תאריך זה ליום חג של הלגיון. בהתחלה הורכב הלגיון מרגימנט אחד, אשר כלל מפקדה ושלושה גדודים. כל גדוד הורכב משתי פלוגות רובאיות, פלוגת מקלעים ופלוגת מפקדה. מפקדת היחידה הייתה בעיר סאוטה שבמרוקו הספרדית והוא השתייך ל"צבא אפריקה".
המלחמה הראשונה בה השתתף הלגיון היה מרד השבטים הברברים בצפון אפריקה (מרד הריף). הלגיון הצטיין בקרב במובלעת מלייה, כאשר מנע נפילת עיר נמל זו לידי המורדים האפריקניים בפיקודו של עבד אל כרים.
בשנת 1936, עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד, עבר הלגיון לצד המורדים הלאומניים. בעזרת מטוסים גרמניים ואיטלקיים הועברו מרבית יחידות הלגיון מאפריקה לספרד כדי להילחם בצבא של הרפובליקנים.
הלגיון היה לחוד החנית של הכוחות הלאומניים במלחמה זו. במהלך המלחמה כלל הלגיון 18 גדודי חיל רגלים, גדוד שריון, גדוד הנדסה קרבית ויחידה למבצעים מיוחדים.
לאחר סיום מלחמת האזרחים צומצם הלגיון משמעותית, רוב יחידותיו פורקו והוא הוחזר לבסיסיו במרוקו הספרדית. בשנת 1956, כאשר מרוקו זכתה בעצמאותה, הפכו יחידות הלגיון לחיל מצב בשתי מובלעות ספרדיות שנשארו במרוקו. חיילי הלגיון לחמו גם במורדים אפריקאים בסהרה המערבית, עד שבשנת 1976 החליטה ספרד להוציא את כוחותיה משם ולהעניק למדינה זו עצמאות.
בשנת 1987 החליטה ממשלת ספרד להפסיק קבלת אזרחים זרים ללגיון. מסיבה זו הוחלף גם שמו של הלגיון מ"יחידת הזרים" ל"הלגיון הספרדי". חשוב לציין שחלקם של הלא ספרדים בלגיון אף פעם לא עלה מעל ל-25% מכלל החיילים. רוב הזרים ששירתו בלגיון באו ממדינות דרום אמריקה.
במהלך שנות ה-90 נטלו חיילי הלגיון חלק בכוח הרב לאומי בבוסניה. בשנת 2003 השתתפו יחידות הלגיון יחד עם הכוחות המזוינים של ארצות הברית במלחמת עיראק, אך בשל הלחץ הציבורי בספרד הוצאו משם במהרה. בשנת 2005 השתתף הלגיון בכוח רב לאומי לשמירת השלום באפגניסטן.
הרכב הלגיון (נכון ל-2005).
הלגיון הספרדי כולל יחידות הבאות:
רגימנט מס' 4 כולל בתוכו את כוח העלית של הלגיון - גדוד קומנדו, הנקרא BOEL.
משה מזרחי (כדורסלן)
משה מזרחי (נולד ב-8 באפריל 1980) הוא כדורסלן עבר ישראלי . מזרחי היה ידוע כשחקן אתלטי בעל קליעה טובה מחוץ לקשת.
קריירה.
מזרחי החל את הקריירה שלו בהפועל חולון, ושיחק בה עד שנת 2001. לאחר השתתפותו בקמפיין של נבחרת העתודה, עבר עם שחקנים אחרים מאותה הנבחרת (אורי יצחקי, איציק אוחנון ושחר גורדון) להפועל ירושלים, אותה אימן יורם חרוש, שאימן גם את נבחרת העתודה.
מזרחי שיחק שלוש עונות מוצלחות בירושלים, ברובם פתח כמחליף. מאז, נדד בין מספר קבוצות. ב-2004 עבר להפועל גליל עליון, ואחרי עונה אחת בקבוצה עבר לאליצור אשקלון. בסיום העונה בישראל שיחק מספר משחקים באזובמאש מאריופול האוקראינית, אך חזר לישראל, ובשנת 2006 הצטרף לבני השרון. בשנת 2007 היה שותף להפסדה של הקבוצה בגמר גביע המדינה, תוך שהוא קלע 16 נקודות. בסיום העונה חתם בקבוצת ראסינג פריז הצרפתית, עמה ירד ליגה בסיום העונה. ב-2008 הצטרף למכבי חיפה והגיע איתה לגמר גביע המדינה.
בעונת סיכם מזרחי לשנתיים בקבוצת הפועל ירושלים. במהלך עונת 2011/2012 הועלתה האפשרות כי מזרחי יעבור בטרייד להפועל חולון בתמורה לדן גרונפלד, אך בסופו של דבר העסקה לא יצאה לפועל, ומזרחי נשאר בהפועל ירושלים
בקיץ 2012, עם תום חוזהו בהפועל ירושלים, חתם מזרחי לשנתיים במכבי אשדוד.
בספטמבר 2014, הודיע על פרישה מכדורסל בעקבות פציעה טורדנית בגבו.
נבחרת לאומית.