עד לאחרונה הייתה הצנזורה יציבה במוסדות שונים אפילו במדינות הדמוקרטיות המתקדמות ביותר המאופיינות בחופש הביטוי. באמצע המאה ה-20 החליש שינוי מהפכני בעמדת הציבור את כוחה של הצנזורה בדמוקרטיות רבות; למרות זאת, הצנזורה על צורותיה לא התפרקה באופן כלל-עולמי. כיום מתנגדים אנשים רבים, כולל אזרחים ליברלים, למתירנות באמנות ובתקשורת; הם טוענים שהיא משחיתה כל חוש של צניעות ונימוס ואף חותרת תחת התרבות.
בחברות לא-דמוקרטיות כמו סין, קוריאה הצפונית ובורמה, הצנזורה דומיננטית מאוד, נמצאת בכל הדרגות האמנותיות, האינטלקטואליות, הדתיות, הפוליטיות והציבוריות של חיי הפרט. מעטים המעשים או הביטויים שאינם זוכים לפיקוח רשמי.
ההצהרה הבינלאומית לזכויות אדם, אשר אומצה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות בשנת 1948, אינה מתייחסת לצנזורה ואינה מבטיחה חופש מצנזורה.
בישראל בוטלה הצנזורה על מחזות בשנת 1991, אך עדיין מופעלת צנזורה ביטחונית, המגבילה פרסומים הקשורים לביטחון המדינה.
סוגי צנזורה.
צנזורה המוטלת על ידי משטר יכולה להיות:
סוגי צנזורות אחרים:
שיטות צנזורה.
בעידן הווב 2.0, ניתן ליצור מידע ולהפיץ אותו ברבים בקלות ובמהירות, כך שהרבה יותר קשה למנוע פרסום דעותיו של אדם, או צנזור של מידע מרגע שהגיע לרשותו. בצנזורה מפקחת ניתן להסיר ולהגביל את הגישה למידע לאחר שפורסם ברשת.
צנזורה על ספרים עבריים.
במשך תולדותיו של הספר העברי, צונזרו חיבורים שונים. ניתן לחלקם לשני סוגים מרכזיים: צנזורה חיצונית מטעם השלטון הלא-יהודי, וצנזורה פנימית יהודית - הן כזו שבה מצנזר המחבר עצמו את דבריו, והן המביא לדפוס, מפחד השלטון הנכרי. הבחנה חשובה אחרת היא בין צנזורה החלה על כתבי-יד, לבין הצנזורה הממוסדת יותר שהתמקדה באישורם או צינזורם של ספרים עבריים בעת הבאתם לדפוס.
מחקרים רבים נכתבו על הצנזורה והשפעותיה על פרסומי ספרים עבריים. כך למשל הופיעו מחקרים על היבטי הצנזורה בראשית הדפסתם של ספרים עבריים באיטליה במאות ה-15 וה-16, וכך גם לגבי הצנזורה של השלטון הצארי ברוסיה במאה ה-19.
צנזורים 'רשמיים' רבים של הספר העברי מטעם השלטונות הנוצריים, היו למעשה יהודים או יהודים-לשעבר. הסיבה המרכזית לכך הייתה בקיאותם בשפה העברית וברזי הספרות העברית. יהודים או יהודים-לשעבר אלו נצבו בין הפטיש השלטוני לבין הסדן היהודי לו עדיין היו נאמנים במידה זו או אחרת. ביהדות רוסיה במאה התשע עשרה ידועה במיוחד ה'גזירה' האוסרת הדפסתם של ספרים עבריים למעט בשתי ערים ספציפיות, וילנה וז'יטומיר.
צנזורה חרדית.
בחברה החרדית ישנם רבנים רבים היוצאים כנגד הכנסת מקלט טלוויזיה לבית ושימוש באינטרנט. עם זאת, למקלים בנושאים אלו קיימים פתרונות בדמות ספקיות אינטרנט המספקות ניטור וסינון של הגלישה באינטרנט מתכנים שאינם עולים בקנה אחד עם ערכי הצניעות ביהדות או עם ערכי הקהילה החרדית. אינטרנט זה מכונה "אינטרנט כשר".
מיזם צנזורה גדול הוא אתר האינטרנט "המכלול", שהוא גרסה מצונזרת של ויקיפדיה העברית.
שיכוני עובדים וייסנהוף
התעמולה הנאצית
התעמולה הנאצית הייתה חלק מרכזי מפעולותיה של המפלגה הנאצית בדרכה לרכוש את אהדתם של המונים בגרמניה ומחוצה לה. ובהיותה כזאת, היא נכחה באופן בולט בחיי היומיום ברייך השלישי. תעמולה זו הייתה חובקת כל. היא כללה שימוש באמצעים טכנולוגיים חדישים לזמנם - הרדיו והקולנוע, כמו גם בעצרות המונים, בדגלים ובסמלים, ליצירת שפה חזותית ורעיונית ייחודית לנאציזם, שמטרתה - השלטת אורח המחשבה הנציונל-סוציאליסטי על כל הכפופים למרוּת הרייך השלישי, בכל היבט של חייהם.
התועמלנים הראשיים של המפלגה הנאצית היו אדולף היטלר, מנהיגה של המפלגה ולאחר מכן פיהרר גרמניה, שהגה את הרעיונות הבסיסיים של התעמולה; שר התעמולה יוזף גבלס, שהיה בין המיישמים האדוקים והקנאים של תורתו של היטלר, ושמערכת התעמולה שיצר סייעה למפלגה הנאצית לעלות לשלטון, ולאחר מכן להחזיק בו, תוך חינוך ההמונים הגרמנים למטרות המפלגה; ובמידה פחותה בהרבה האנס פריטשה.
התעמולה הנאצית סבבה סביב מרכיבים עיקריים אחדים. שניים מהם, והעיקריים שבהם, היו טיפוחו של "מיתוס הפיהרר" לפיו היטלר הוא המושיע המיסטי, שנשלח על ידי האל להושיע את גרמניה בעת צרתה, וכי הוא אדם המגלם את כל התכונות הטובות, ואינו מסוגל לשגות; וכן הטפה אנטישמית שיטתית ורצחנית כנגד היהודים. מרכיבים אלו, כשהם שלובים יחדיו, היו בין הגורמים המרכזיים שאיפשרו את ביצועה של השמדת היהודים ההמונית בשטחי הכיבוש הנאציים.
רקע היסטורי - מפלגות המונים באימפריה הגרמנית ובאוסטריה.
התעמולה הנאצית סבבה סביב דמותו של היטלר. במידה רבה מאוד היא פרי יצירתו. הוא שהעניק לה את אופייה ואת מרכיביה הייחודיים. תעמולה זו נמשכה כל עוד היה היטלר בחיים, ונפסקה כמעט מיד לאחר מותו. את הבסיס הרעיוני לתעמולה, ואת הרקע ההיסטורי לרעיונות אלו, יש למצוא בקורות ילדותו ונעוריו של היטלר, ברקע התרבותי והאידאולוגי אליו נחשף בשנות חייו הראשונות בווינה ובמינכן באוסטריה-הונגריה ובאימפריה הגרמנית שלפני מלחמת העולם הראשונה.
היטלר נולד בכפר בראונאו אם אין שבאוסטריה. בין 1907 ל-1913 גר בווינה כשהוא מתפרנס בדוחק מציור גלויות, וחי ב"מקלט לגברים". במאי 1913 היגר למינכן. באוגוסט 1914 התגייס לצבא הגרמני ושירת במלחמת העולם הראשונה.
האימפריה הגרמנית והאימפריה ההבסבורגית בשנים אלו, היו משטרים מלוכניים בעלי צורה מתונה של פרלמנטריזם שעם כל חוסר השפעתו היחסית על מדיניות הממלכה, שימש כבמה סוערת להצגתן של האידאולוגיות החדשות והמסעירות שהתפתחו במאה ה-19 - הלאומיות, הסוציאליזם והקומוניזם. וינה באותם הימים הייתה עיר קוסמופוליטית, מרכז לאידאולוגיות, למפגש בינלאומיים שונים וצורות מחשבה שונות. אל מול המון הלאומים שהתאחדו לאימפריה האוסטרו הונגרית, הגרמנים, ההונגרים, הרומנים, היהודים, האיטלקים, והסלאבים על כל עממיהם - פולנים, צ'כים, רותנים, סרבים, קרואטים ורבים אחרים, ניסה היטלר למצוא את ייחודו, את הגורם המבדיל בינו ובין אבק האדם שהסתופף לצידו במקלט הגברים. במיין קאמפף כתב כי "שנאתי את מערבולת הגזעים שהשתלטה על הבירה. שנאתי את כל ערבוביית העמים הזאת של צ'כים, פולנים, רותנים, סרבים וכולי. ובתוכם זו אבחת החרב המתהפכת של האנושות - היהודים".
הסוציאליזם היה התנועה המרכזית, החשובה, והדינאמית ביותר שבין אלו שהתחרו ברחוב הווינאי והגרמני. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ואחותה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית היו מפלגות המונים, שהצליחו לסחוף את מעמד הפועלים במדינותיהן, תוך שימוש בשיטות תעמולה מודרניות לזמנן. על אף שהיטלר הודה כי נמשך כבחבלי קסם אל תנועת ההמון, נראה לו כי תנועות אלו בוגדות בתנועה הלאומית הגרמנית, וכי הדגש שהם שמים על המעמד אל מול הלאום אינו כפי רוחו. בספרו מיין קאמפף כינה את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית - "הזונה מוכת השחין המתעטפת בצדקה חברתית ואהבת אחים".. עם כל זאת, היה היטלר קשוב לתעמולה הסוציאליסטית, וידע לזהות את עיקריה.
התנועות הלאומיות הגזעניות משכו אף הן את היטלר. שתי המדינות רחשו ממפלגות קטנות, גזעניות, בעלות אידאולוגיה פאן גרמנית. כתביהם של הוגים כיוסטון סטיוארט צ'מברלין והפרוטוקולים של זקני ציון שמשו בערבוביה לצד כתבים כמעט פורנוגרפיים שתיארו בפרטי פרטים את היהודים רבי האון, הדומים לקופי אדם, המטמאים את העלמות הגרמניות הבלונדיות. היטלר לא משך את ידו מכתבים אלו, וזרם אנטישמי זה היה אף הוא, במידה מסוימת, מרכיב עיקרי של התעמולה הגרמנית בעידן הנאצי.
עם כל זאת, ההשפעה הגדולה ביותר על היטלר, הן מבחינה מחשבתית, והן כתועמלן, הייתה לפעילי המפלגה הנוצרית-סוציאלית. מפלגה זו שלטה באותם הימים בעיר וינה ובפרלמנט האוסטרי תחת הנהגתו של קרל לואגר, ראש העיר הווינאי הכריזמטי והאנטישמי. לואגר השתמש לצרכיו בסוציאליזם, בדת ובלאומיות, וידע כיצד לכבוש את לב ההמון כתועמלן. היטלר הצעיר הביט בעין בוחנת ובהערצה על לואגר. רבים מהמאפיינים של שלטונו של לואגר בווינה ימצאו את דרכם אל התעמולה הנאצית. כך למשל ייסד לואגר את "גדודי הנערים הנוצרים סוציאלים", תנועת נוער שכללה שימוש במדים, דגלים ותזמורות, מאפיינים שיהיו לימים מזוהים עם התעמולה הנאצית, שעשתה שימוש מסיבי בילדים ונוער, כמו גם בסמלים, בדגלים ובתזמורות.
היטלר הביט בתנועות אלו, למד והפנים את לקחיו. בספרו, מיין קאמפף סיכם את תפקידה של התעמולה במילים אלו:
המפלגה הנאצית - ימים ראשונים.
בספטמבר 1919 ביקר היטלר באספה של מפלגת הפועלים הגרמנית במינכן. באספה זו התכנסו 25 איש במרתף בירה, והתווכחו על פוליטיקה. בתוך ארבע שנים הפך מועדון ויכוחים זה של בית הבירה, למפלגה מובילה שניסתה ליטול בכוח את השלטון בבוואריה ולאחר עשר שנים נוספות, למפלגת השלטון בגרמניה כולה. השילוב של התנאים הייחודיים החברתיים והכלכליים של רפובליקת ויימאר אין בכוחו להסביר תופעה זו במלואה, ויש לקחת בחשבון את התעמולה ואת כוחו של היטלר כתועמלן.