בשנות החמישים התעוררה התמרמרות עקב התנאים והדרישות השונות שהוחלו על בתי מרקחת פרטיים לעומת בתי המרקחת של קופות החולים. מקור ההתמרמרות המרכזי היה הנהגת שני שערי חליפין לתרופות. האחד לקופות החולים (למעט "מכבי" ו-"אוצר הרופאים") ולייבוא התרופות של המדינה, והשני לכל האחרים. שער החליפין שחל על המדינה ועל קופות החולים הטיב עימן כלכלית, בהשוואה לשער שנקבע עבור בתי המרקחת הפרטיים. גם כשסופקו תרופות לקופות החולים מהתעשייה המקומית בשער החליפין הגבוה, החזיר משרד האוצר את ההפרש לקופת החולים. כתוצאה מכך נוצר פער בין מחירי התרופות שנמכרו בבתי המרקחת הפרטיים לאלו שנמכרו בבתי המרקחת הציבוריים. כתוצאה מכך נאלץ הצרכן לבחור אם לרכוש תרופה זולה יותר בבית המרקחת של קופת החולים, תהליך שהיה כרוך בהמתנה ממושכת, אי נוחות והיצע נמוך, או בבית מרקחת פרטי במחיר גבוה יותר.
מקור נוסף לטענות נבע מן הדרישות המחמירות שהוטלו רק על בתי מרקחת פרטיים. כך למשל, נקבע ששטחו של בית מרקחת פרטי לא יפחת מ-60 מ"ר. בנוסף, בית המרקחת הפרטיים נדרשו להצטייד ולחזיק בכל עת כמות מינימלית של ציוד ואספקה. דרישות אלו לא חלו על בתי המרקחת הציבוריים (של קופות החולים).
בינואר 1953 קבעה הסתדרות הרוקחים חובת גבייה של תוספת מיוחדת עבור תרופות שתמכרנה בשעות תורנות הלילה של בתי המרקחת בארץ. ההנחיה חייבה את כל בתי המרקחת הפרטיים.
ב-1959 התפרסמה תוכנית ועדת קנב לביטוח הבריאות הכללית שעוררה את זעם הסתדרות הרוקחים. על פי התוכנית יספקו קופות החולים תרופות ל-80 אחוז מהאוכלוסייה, ורק 20 האחוזים הנותרים, הכוללים את בעלי ההכנסות הגבוהות ונותני העבודה, שאינם כלולים בתוכנית ביטוח זו, ידרשו לבתי המרקחת הפרטיים. הסתדרות הרוקחים תבעה לכלול את בתי המרקחת בתוכנית הבריאות הכללית ולהקיף את כל האוכלוסייה בביטוח הבריאות.
באמצע שנות החמישים ובתחילת שנות השישים התקיימו מספר שביתות בבתי מרקחת ובמעבדות על רקע תביעתם של הרוקחים להשוות את שכרם לשכר יתר בעלי המקצועות האקדמאיים. התביעה נענתה ב-1965 במסגרת הסכם שכר חדש שנחתם עימם.
באוגוסט 1964 נפתח קונגרס עולמי ראשון לרוקחים יהודיים בירושלים. בפתיחת הקונגרס קרא סגן שר הבריאות לרוקחים היהודים בתפוצות, שאומדנם הוערך ב-50,000, לעלות לארץ ולתרום ידע ויוזמה לתעשייה המקומית. בשנה זו פעלו בישראל 1,500 רוקחים (רוקח אחד לכל 1,700 נפש), מתוכם 40% נשים.
ב-1971 עמד מספר בתי המרקחת של קופת חולים של ההסתדרות על 260, פי תשעה יותר ממספרם בעת קום המדינה. בשנה זו רוקחי בתי המרקחת של קופת החולים (שמספרם נאמד בכ-1,000) סיפקו מעל 40 מיליון תרופות לפי מרשמי רופא, משמע יותר מ-20 מנות תרופה לנפש בשנה.
באוגוסט 1972 נחנך הבניין החדש של בית הספר לרוקחות של האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה עין כרם. המבנה החדש, בן שבע הקומות, איפשר את הגדלת כמות הרוקחים העתידיים בשוק, לאחר שאותה שנה 60% מתוך 1,835 הרוקחים בישראל עברו את גיל חמישים.
באפריל 1978 נפתחה לראשונה בישראל רשת בתי מרקחת בשיטת הדראגסטור, המוכרת מוצרים בשירות עצמי (פרט לתרופות): רשת סופר-פארם. הסניף הראשון נפתח בהרצליה. ב-2010 הפעילה הרשת מעל 160 סניפים.
באפריל 1981 פורסמו תקנות חדשות למתן תרופה החייבת במרשם רפואי. התקנות חייבו צירוף "עלון לצרכן" לכל תרופה שיקבל חולה מרופאו, ובו אזהרות והנחיות על דרך נטילת התרופה. עוד נקבע כי הרופא יהיה חייב לכתוב את המרשם באותיות דפוס בלטינית או מודפסות במכונת כתיבה, ולהוסיף את פרטיו המלאים, כתנאי להנפקת התרופה בבית המרקחת.
בדצמבר 1985 קבע בית המשפט העליון בהחלטה תקדימית, כי בתי המרקחת בארץ לא יזדקקו לרישיון מיוחד כדי למכור תמרוקים.
ב-1991 נוסדה רשת "כלל פארם", לימים "ניו פארם". כיום מפעילה הרשת מעל 70 סניפים.
עד שנת 2005 חייב החוק בישראל למכור כל תרופה, אף כזו שאינה מצריכה מרשם רופא, אך ורק בבית מרקחת מוסמך. כיום, ישנן תרופות מסוימות הניתנות למכירה אף במכולות רגילות. בפועל תרופות ללא מרשם כמעט ואינן נמכרות ברשתות השיווק, אלא בעיקר ברשתות הפארם (סופר-פארם, ניו-פארם).
ב-2013 פעלו בישראל כ-1,500 בתי מרקחת. מתוכם 700 מטעם קופות החולים, 550 בבעלות פרטית ו-250 השתייכו לרשתות הפארם. בתי המרקחת ניפקו בשנה זאת כ- 100,000,000 (מאה מליון) תרופות.
במשך תקופה ארוכה החזיקה רשת סופר פארם בהסכמי בלעדיות רבים מול קניונים ומרכזים מסחריים, שהפכו את סופר פארם לבית המרקחת הנגיש והנפוץ במרכזים מסחריים רבים, וחיזקו את מעמדה של הרשת כרשת בתי המרקחת הגדולה בישראל. בשנת 2017 בעקבות התערבות רשות התחרות, בוטלו רבים מהסכמי בלעדיות אלו. במקביל באותה תקופה התחזקו רשתות מתחרות לסופר פארם. בשנת 2016 נוסדה גוד פארם ובשנת 2017 קנתה שופרסל את ניו פארם והפכה ל-Be.
הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה
הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה (על ידי עבודת אדמה) היה הגוף הביצועי שנבחר בקונגרס פוקשאן, ב-11 בינואר 1882, לשם ארגון העלייה לארץ ישראל.
הנהלת הוועד הורכבה מיהודים תושבי גאלאץ:
הוועד החליט לפעול לפי הקווים המנחים הבאים:
משפחות יהודיות מהיישובים הרומניים גאלאץ, טקוץ', פיאטרה ניאמץ, בקאו, מוינשט ועוד, התארגנו במסגרת הוועד כדי לעלות לארץ ישראל. האגודה של מוינשט הייתה הראשונה שעברה לביצוע מעשי של התוכניות, מנתה כ-30 בתי אב, בחודש תמוז תרמ"ב (1882) הגיעה לארץ קבוצת חלוץ של 5 משפחות יהודיות ובתוכן ברוך ואביו יצחק גולדרינג, זאב בן שמעון בלום, אברהם בן שלום רוטברג וגרשון בן שבח גולדמן (המגיד 1882, גיליון 38, חיבת ציון ברומניה, פרק י"ח-ד"ר ישראל קלויזנר) שהצטרפו בצפת לדוד שוב. ביום 24 ביולי 1882 רכש דוד שוב, כנציג יהדות רומניה, את הקרקעות ששימשו לאחר מכן להקמת היישוב ראש פינה.
הוועד ארגן את הפלגת האוניה "טטיס" מגאלאץ ביום 25 באוגוסט 1882. על סיפון האוניה יצאו מרומניה חמישים משפחות שכללו 228 יהודים. היהודים האלה הקימו את ראש פינה ואת זכרון יעקב. בהמשך ארגן הוועד עוד שלוש הפלגות בהן יצאו אל ארץ ישראל עוד 120 משפחות שכללו 600 יהודים.
יחס השלטונות העות'מאניים היה חיובי בהתחלה, אך בהמשך שינו את טעמם ואסרו את המשך העלייה. באביב 1883 נקלע הוועד לקשיים כספיים ובספטמבר הפסיק לפעול.
החקיקה האנטישמית ברומניה כללה חוק חדש נגד רוכלות, שגרם לאובדן פרנסתם של עשרות אלפי יהודים רומנים. הוועד ניסה להפנות את היהודים חסרי הפרנסה לכיוון ארץ ישראל, אך ללא הצלחה. הוועד שלח, בסתיו 1884, למושבות היהודיות בארץ ישראל, 25 מחרשות ו-60 צריפים בני שני חדרים כל אחד ולאחר מכן התפוררה פעילות הוועד.
סמל גרמניה המזרחית
סמל גרמניה המזרחית (הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, בגרמנית: Staatswappen der Deutschen Demokratischen Republik), מורכב מפטיש ומחוגה, המוקפים בצמד אלומות חיטה. הפטיש מסמל את הפועלים, המחוגה מסמלת את המלומדים והחיטה מסמלת את החקלאים. העיצוב הראשוני של הסמל היה ללא המחוגה.
ב-26 בספטמבר 1955 הסמל אומץ כסמלה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית באופן רשמי, בשנת 1959 הסמל הוסף לדגל גרמניה המזרחית, השימוש בסמל כסמלה של גרמניה המזרחית בוטל רשמית על ידי הפולקסקאמר ב-31 במאי 1990 אחרי התמוטטות המשטר הקומוניסטי.
הצגתו הפומבית של הסמל בגרמניה המערבית היה אסור על פי חוק עד שנת 1969 שאז בעקבות מדיניות האוסטפוליטיק גרמניה המערבית הקלה את החוקים האנטי-קומוניסטים.
כת המניכאים
קסם (אשליה)
קסם הוא פעלול שעורך קוסם, פעלול הנראה כאילו הוא בלתי אפשרי בהתאם להבנה המקובלת את העולם, אך למעשה נובע מזריזות של המְבַצֵּעַ, או מתחבולה אחרת הניתנת להסברה במסגרת הידע המקובל (להבדיל מכישוף, העוסק בפעולות שהמדע איננו מסביר אותן).
קסם נועד בעיקר למטרות בידור, ובהתאם לכך הוא נעשה בעיקר בהופעה על הבמה, במופעי רחוב ובמסיבות. קסם נודע הוא שליפה של בעל חיים (בדרך כלל ארנבון או יונה) מתוך כובע ריק.
היסטוריה.
המונח קסם (magic) במקור נגזר מהמילה היוונית "מאגיה" (μαγεία).
בזמנים העתיקים, נלחמו היוונים נגד הפרסים במשך דורות, כאשר כוהני הדת הפרסיים נקראו מאגי "Magi" בפרסית. טקסים פולחניים שהם קיימו נקראו "מאגיה" ולאחר מכן "magika" שבסופו של דבר התכוון לכל תרגול פולחני זר, לא מקובל או לא לגיטימי.
בשנת 1584 נוצר הספר הראשון שהכיל הסברים על קסמים. במהלך המאה ה-17, פורסמו הרבה ספרים דומים שתיארו קסמים. עד המאה ה-18 הופעות קסמים היו נפוצים בירידים. אחת הדמויות שייסדו את הקסם המודרני הבידורי היה ז'אן רובר-אודן, אשר היה לו תיאטרון קסמים בפריז בשנת 1845.
אמנות הקסמים מתחלקת למספר קטגוריות:
ברוך שמואל בלומברג
ברוך שמואל בלומברג (באנגלית: Baruch Samuel Blumberg; 28 ביולי 1925 - 5 באפריל 2011) היה מדען אמריקאי יהודי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1976 על "תגליות ביחס למנגנונים חדשים למקור ולהפצת מחלות מידבקות". בלומברג זיהה את הנגיף של דלקת כבד נגיפית מסוג B (ראשי תיבות: HBV) ופיתח לה בדיקה איבחונית וכן חיסון. את פרס נובל חלק עם דניאל קרלטון גאידושק.
קורות חיים.