קרל השביעי, או קרל סוורקרסון (בשוודית: Karl Sverkersson; 1130 – 12 באפריל 1167) היה שליט יטאלנד ולאחר מכן מלך שוודיה משנת 1161 לערך ועד הרצחו.
על אף שמו, המרמז על שושלת, הוא היה מלך שוודיה הראשון שנקרא קרל. ששת ה"קרלים" הקודמים היו דמויות בדיוניות בספר "Gothorvm sveonvmqve historia" מאת הסופר השוודי יוהאנס מגנוס, בן המאה ה-16, אשר כתב היסטוריה בדיונית לחלוטין של ממלכת שוודיה, כביכול מאז גירוש אדם וחוה מגן עדן. הטעות השתרשה לדמותו ההיסטורית האמיתית של קרל סוורקסון, ועל כן הוא מכונה כך על ידי ההיסטוריונים, על אף שמלכי שוודיה לא השתמשו במספר סידורי של השליט עד המאה ה-16.
חייו.
קרל היה בנו של סוורקר הזקן, מלך שוודיה ויריבו של אריק התשיעי, מלך שוודיה (לימים "אריק הקדוש") והוא החזיק בעוצמה מסוימת ביטאלנד כבר בתקופת מלכותו של אריק. נטען שרציחתו של אריק התשיעי על ידי אנשיו של יריבו מגנוס הנריקסון, זכתה לתמיכתו של קרל.
לאחר נפילתו של מגנוס השני זכה קרל בהכרה כללית בשוודיה כמלך. במהלך תקופת מלכותו נוסדה משרת הארכיבישוף של אופסלה.
באביב 1167 נהרג קרל השביעי באי ויסינגסו על ידי תומכיו של קנוט אריקסון, מנהיגו של בית המלוכה היריב, בית אריק, שלקח לעצמו את הכתר. קרל השביעי נקבר במנזר אלווסטרה.
לאחר מותו של קרל, שארי בשרו (ככל הנראה אחיו למחצה), בולסלב וקול, עמדו יחדיו בראש ההתנגדות למלכותו של קנוט והיו מלכים יריבים שזכו להכרה בחלקים של שוודיה. האחרון מבניהם נהרג ב-1173 ולאחר מכן זכה ממשלו של קנוט להכרה כללית בכל שוודיה.
משפחתו.
קרל השביעי נשא לאישה את כריסטינה, בתם של האציל הדני, סטיג הוויטלדר ושל הנסיכה מרגרטה שהייתה אחותו של ולדמר הראשון, מלך דנמרק.
הצאצא הידוע היחידי שנולד להם היה סוורקר שהיה ילד צעיר בזמן מותו של אביו ולימים נבחר להיות סוורקר השני, מלך שוודיה לאחר מותו של קנוט הראשון, יריבו של אביו.
עצלנות
עצלנות (או עצלות) היא התנהגות המאפיינת אדם שלא מבצע את מטלותיו, כמו עבודה או לימודים, ומבכר את המנוחה. העצלנות הפוכה לחריצות. אדם שיש לו נטייה לעצלנות מכונה "עצלן" או "עצל".
העצלנות מתוארת כהתנהגות שלילית ביהדות, נחשבת כאחד משבעת החטאים בנצרות, והיא אחד מחמשת המעצורים בבודהיזם.
עצלנות כתפיסה.
לאורך השנים בני האדם נוטים להגדיר את המילה עצלנות כמונח שלילי, כאשר מנסים להבין ולהסביר את מעשיו של האדם, המתייחסים לשלושה מרכיבים, אשר מהווים את העצלנות. הראשון מבניהם הוא, ביצועים של האדם, השני הוא יכולות (נתפסות) של אדם או תנאים מוקדמים וקושי במשימה קיימת והשלישי מדבר על המוטיבציה (הנתפסת) של הפרט והמאמץ שמושקע במשימה נתונה. למרכיבים אלה מוצגות שתי נקודות מבט, אשר נוגעות לאפיון אחרים כעצלנים. האחת היא גישת היוריסטיקה והטיות של טברסקי ושל כהנמן, אשר מדברת על כך שבני האדם מבצעים שיפוטים יומיומיים  על ידי מידע שנגיש עבורם באותו הרגע על האדם, אך לרוב מידע זה הוא מטעה מפני שלשיפוט על עצלנות דרוש ידע על הרגשות, המחשבות והמוטיבציה של האדם הנידון שאינם נגישים במיוחד. נקודת המבט השנייה היא תאוריית הייצוגים החברתיים של מוסקוביץ', אשר בוחנת כיצד יחידים מאופיינים כעצלנים בהקשר חברתי, תרבותי ומשווה את מעשיו וחווייתו האישית של האדם עם מגוון ארוך של נורמות וערכים. לכן, לפני שנמהר לאפיין אדם כעצלן יהיה עלינו לשאול מהם המחסומים העומדים בפניו שאינם נראים לנגד עניינו? הכרה במחסומים אלו תהייה הצעד הראשון לשבירת התפיסה של המושג "עצלנות".
עצלנות ואושר.
אנשים מאושרים יותר כאשר הם בתעסוקה מאשר הם בטלים, גם כאשר התעסוקה נכפית עליהם. הם נרתעים משעמום וחוששים מבטלה, מחפשים חוויות מגוונות, ורואים את העבודה כסגולה. כמו כן, אנשים בטלים עוסקים לעיתים קרובות בעיסוק הרסני. תעסוקה והתגברות על עצלנות יוצרות תחושת הערכה עצמית ושביעות רצון פנימית, בעוד היגררות אחריה יכולה להוביל לדיכוי עצמי. עצלנות יכולה להעניק הנאה וסיפוק רגעיים ומידיים כתוצאה מהתחמקות מהחובות, אך לאחר מכן תגיע הרגשת תוכחה פנימית והלקאה עצמית.
לך אל הנמלה עצל.
בספר משלי קיים קטע המדבר בגנות העצלנות, ומזכיר את הנמלה כדוגמה לחריצות:
השען העיוור
השען העיוור (באנגלית: The Blind Watchmaker) הוא ספר מאת ריצ'רד דוקינס.
הספר, אשר פורסם בשנת 1986, מסביר וטוען בזכות תורת האבולוציה באמצעות הברירה הטבעית. כמו כן, מביא הספר טיעונים להפרכת ביקורות מסוימות שנמתחו על ספרו הקודם "הגן האנוכיי". שני הספרים נועדו להציג לקהל הרחב את תפיסת האבולוציה המציבה את הגנים במרכז, ושמים דגש רב על מיקרו-אבולוציה על פני תאוריות המאקרו-אבולוציה.
בבחירת שם הספר התייחס דוקינס לאנלוגיית השען המפורסמת, שבה השתמש ויליאם פיילי בספרו "תאולוגיה טבעית". פיילי, שהציג את טיעוניו יותר מחמישים שנה לפני שצ'ארלס דרווין פרסם את "מוצא המינים", סבר שמורכבותם של האורגניזמים החיים היא עדות לקיומו של בורא אלוהי, כשם שקיומו של שעון דורש אמונה בשען תבוני. דוקינס הציג את הניגוד וההבדלים בין עיצוב מעשה ידי אדם ואפשרות התכנון הגלומה בו לבין פעולתה נעדרת התכנון של הברירה הטבעית, ולפיכך כינה את התהליך האבולוציוני וספרו - "השען העיוור".
מישל פייפר
מישל מארי פייפר (באנגלית: Michelle Marie Pfeiffer; נולדה ב־29 באפריל 1958) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
ביוגרפיה.
פייפר נולדה בסנטה אנה, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית ממוצא גרמני, שוודי, בריטי, צרפתי, והולנדי. היא גדלה במידווי סיטי שבתחומי המדינה. השנייה מבין ארבעה ילדים, כששניים מאחיה היו גם הם לשחקנים. פייפר סיימה את לימודיה התיכוניים ב-1976 ולאחריהם פתחה בקריירה מזדמנת כדוגמנית. היא זכתה בתחרות יופי של אורנג' קאונטי (1978), וזכתה לייצג את אֵזורה בתחרות "מיס קליפורניה". היא אומנם לא זכתה בתואר, אך קיבלה חשיפה ופרסום, והחלה להופיע בפרסומות טלוויזיה.
קריירה.
תפקידה הגדול הראשון בקולנוע היה בסרט "גריז 2" (1982), אולם רק שנה אחר כך החלה הקריירה שלה לתפוס תאוצה. היה זה סרטו של בריאן דה פלמה "פני צלקת", בו כיכבה לצד אל פצ'ינו שגרם לאנשי התעשייה בהוליווד לשים לב אליה. במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20 הופיעה פייפר בשורה של סרטים קופתיים ובעלי ביקורות טובות: "ליידי נץ", "המכשפות מאיסטוויק", "נשואה למאפיה" (של ג'ונתן דמי), "טקילה סנרייז" (של רוברט טאון), "בית רוסיה", על פי ספרו של ג'ון לה קארה, "פרנקי וג'וני", "באטמן חוזר" (בתור קאטוומן), "עידן התמימות" שביים מרטין סקורסזה ו"יחסים מסוכנים", עליו זכתה בפרס באפט"א וקיבלה מועמדות לפרס אוסקר כשחקנית המשנה. שנה אחר כך קיבלה מועמדות לאוסקר כשחקנית ראשית על "נערי בייקר המופלאים". מועמדות שלישית ואחרונה לפרס הייתה על סרטה "שדות האהבה" (1992).
פייפר שיחקה עם מגוון רחב של שחקני קולנוע גברים מפורסמים כגון, ג'ף ברידג'ס ב"נערי בייקר המופלאים", אל פצ'ינו ב"פני צלקת", "פרנקי וג'וני" ו"שדות האהבה", ברוס וויליס ב"זה הסיפור שלנו", שון קונרי ב"בית רוסיה", ג'ורג' קלוני ב"יום בהיר אחד", רוברט רדפורד ב"צמודים אישית", ג'ק ניקולסון ב"המכשפות מאיסטוויק", מל גיבסון ב"טקילה סנרייז", האריסון פורד ב"האמת שמתחת לפני השטח" ושון פן ב"קוראים לי סם". אחד מתפקידיה הידועים היה כאשת החתול (Catwoman) בסרט "באטמן חוזר" של טים ברטון.
בשנת 2017 שיחקה לצד ג'וני דפ בסרט הפשע הבלשי של קנת בראנה "רצח באוריינט אקספרס" שמבוסס על ספר באותו שם מאת אגאתה כריסטי. באותה שנה שיחקה במותחן הפסיכולוגי "אמא!", לצד ג'ניפר לורנס וחאווייר ברדם. דארן ארונופסקי כתב, ביים והפיק את הסרט כולו.
פייפר הופיעה ברשימת "50 האנשים הכי יפים בעולם" של מגזין "פיפל" בשנים 1991–1993, 1996.
חיים אישיים.
ב-1981 נישאה לשחקן פיטר הורטון, אך השניים התגרשו ב-1988. ב-1993 נישאה למפיק דייוויד אי קלי. קודם לכן באותה שנה אימצה פייפר בת, ושנה לאחר נישואיה נולד לזוג בן.
ב-2012 הפכה לטבעונית.
נתרן כלוריד
יום זאב ז'בוטינסקי
יום זאב ז'בוטינסקי הוא מועד לאומי ישראלי ציוני החל ביום כ"ט בתמוז, יום פטירתו של זאב ז'בוטינסקי. יום זה נקבע על ידי הכנסת בחוק זאב ז'בוטינסקי (ציון זכרו ופועלו), ה'תשס"ה-2005. מטרת החוק מצוינת בסעיף 1 שלו: "להנחיל לדורות את חזונו, מורשתו ופועלו של זאב ז'בוטינסקי, לציין את זכרו ולהביא לחינוך הדורות הבאים ולעיצוב מדינת ישראל, מוסדותיה, יעדיה ודמותה בהתאם לחזונו הציוני".
על פי החוק, אחת לשנה, בכ"ט בתמוז, יום פטירתו של זאב ז'בוטינסקי, יקוים יום זאב ז'בוטינסקי (אם חל כ"ט בתמוז בשבת, יקוים יום זאב ז'בוטינסקי ביום ראשון שלאחריו, א' באב). ביום זה:
כ"ט בתמוז איננו יום המהווה חלק משנת הלימודים, ולכן נקבע כי ביום י"ב בטבת יוקדש זמן בבתי הספר ללימוד פועלו וחזונו הציוני של זאב ז'בוטינסקי.
צביעת ציל-נילסן
ציל נילסן
צביעה מהירת חומצה
אלונה טוראל
אלונה טוּראֵל (17 במרץ 1944 – 8 במאי 2019) הייתה מלחינה, מעבדת מוזיקלית ומוזיקאית ישראלית.
ביוגרפיה.
אלונה טוראל נולדה בשנת 1944 ברמת גן בשם אלונה טורקניץ' למשפחה בת שתי בנות. אביה, אבשלום, היה פקיד ואמה, שולמית, מורה בבית הספר היסודי יהל״ם ברמת גן, גדלה בשכונת בורוכוב בגבעתיים. בילדותה למדה נגינה בפסנתר. בבית הספר היסודי מורה למוזיקה היה המלחין יוסף הדר ולחניו היו בין ההשפעות המוקדמות על יצירתה המוזיקלית.