בקרנבל ניצ'יגקי הופיע לראשונה הזמר סאקאמוטו קיו. בתחילת שנות השישים הוציא סאקאמוטו את השיר "סוקיאקי", השיר היה לשיר היפני הראשון שהגיע למקום הראשון במצעדים בארצות הברית, בכך שבר סאקאמוטו עוד קיר שהפריד בין המוזיקה היפנית למערבית.
להקת הרוקנרול "The Drifters", שסאקאמוטו היה חבר בה לתקופה קצרה, פרצה דרך בתחום הרוקנרול כשזכתה בשנת 1970 בתואר הלהקה הפופולרית ביותר ביפן.
1970-1980: התפתחות סצנת הרוק ביפן.
בתחילת שנות השבעים, הושפעה המוזיקה היפנית ממוזיקת הפולק שהגיעה מארצות הברית. הסגנון זכה לשינויים, שכן מוזיקת הפולק היא מוזיקה פשוטה, והפך למורכב יותר ולמותאם יותר לקהל היפני, הסגנון שנוצר זכה לכינוי "מוזיקה חדשה".
באותה תקופה, במקביל למיינסטרים הפולק הפופולרי ביפן, החלה להתפתח תרבות הרוק ביפן. סצנת הרוק הגיעה למרכז התודעה היפני בשנת 1978 בזכות יאזאווה איקיצ'י, זמר שנחשב לאחד מחלוצי הרוק ביפן, שזכה להצלחה רבה עם להיטו "Jikan wo Tomare" (מיפנית: "זמן, תעצור").
באותה שנה הוקמה להקת הרוק ""Southern All Stars" ולהקת האלקטרופופ "Yellow Magic Orchestra" (תזמורת הקסם הצהוב בהשתתפות ריושי סאקאמוטו), שסימלו את סוף עידן הג'אז והמוזיקה החדשה ותחילת עידן המוזיקה המודרנית, המורכבת יותר. שתי הלהקות זכו בשנות ה-2000 להכרה כאמנים המשפיעים ביותר במוזיקה היפנית, מקום ראשון ושני בהתאמה.
שנות השמונים ביפן היו שייכות לרוק. להקות וזמרים רבים הופיעו וזכו לפופולריות, ממקמים את הז'אנר כז'אנר המיינסטרים של השנים הללו. לדוגמה, ב-1986, חברי להקת הרוק "The Alfee" היו לאמנים הראשונים שהופיעו מול קהל של 100,000 איש ביפן. בנוסף, בסוף שנות השמונים צמחה הפופולריות של להקת הבנות "Princess Princess" ושניים מהסינגלים שלה הגיעו למקום ראשון ושני בדירוג הסינגלים השנתי ב-1989, סגנון הלהקה סימן שינוי במוזיקה מכיוון שהבנות שילבו בין רוק לפופ.
במקביל, נוצרה תנועה חדשה במוזיקת הרוק היפנית, שלימים תהפוך לסגנון הפופולרי ביותר בסצנת הרוק ביפן: הויזואל-קיי. התנועה מאופיינת במוזיקה שמשלבת רוק אלטרנטיבי, מטאל, וסגנונות פאנק. בנוסף, ניתן להבחין בלהקת ויזואל-קיי באמצעות מראה חיצוני; ויזואל-קיי מאופרים באיפור כבד, לובשים תלבושות ותסרוקות ראוותניות ולעיתים קרובות אף מאופיינים ברמזים אנדרוגנים. חלוצי הסגנון שעד היום נחשבים לאמנים המובילים בו הם "X Japan". הלהקה החלה כלהקה עצמאית ב-1988 אך תוך שנה כבר חתמה עם חברת תקליטים מבוססת, וב-1991 האלבום שלהם "Jealousy" זכה להצלחה רבה במכירת 1.11 מיליון עותקים.
1990: תחילתו של הג'ייפופ המודרני.
בשנות התשעים נטבע המונח ג'ייפופ לראשונה. המונח נועד להבדיל בין מוזיקה מודרנית, המושפעת מהמערב, לבין מוזיקה מסורתית יותר, כמו האנקה. בנוסף המושג הבדיל בין האמנים שיצאו תחת חברות מבוססות לבין אמני האינדי העצמאים.
בתקופה זו התרחש השלב האחרון בהתפתחות הג'ייפופ של ימינו: המסחריות. חברות הבידור היפניות החלו להפיק מוזיקה למען מטרות שיווקיות, כמו פרסומות או משחקי מחשב. מצד שני גם הצרכנים הפכו ללהוטים יותר ובשנות התשעים נקבעו שיאי מכירות רבים, כמו הלהקה "Dreams Come True" שהאלבום שלהם "The Swinging Star" שיצא ב-1992 הפך לאלבום הראשון שמכר מעל 3 מיליון עותקים ביפן. שיא ששנתיים לאחר מכן נשבר בשנית על ידי הלהקה "Mr. Children" שהאלבום שלה "Atomic Heart" מכר 3.43 מיליון עותקים.
שיאי המכירות הללו נחשבו משמעותיים בתעשיית הג'ייפופ, זאת מכיוון שלראשונה היו להקות פופ בראש המצעדים.&lt;br&gt;נמיאה אמורו, שהחלה את הקריירה שלה ב-1995, זכתה לשני מיליון מכירות עם הסינגל שלה "Can You Celebrate?", דבר שהוביל לטענה שהיא הייתה אמנית הסולו המצליחה ביותר של התקופה.
בשנות התשעים המאוחרות שיאי המכירות המשיכו להישבר בזה אחר זה, מוכיחים את הכח הרב שיש לאמני הפופ החדשים. בסופו של דבר, במרץ, 1999, הוציאה הזמרת אוטדה היקארו את אלבומה הראשון "First Love" שמכר 7.65 מיליון עותקים, דבר שהפך אותו להיות האלבום היפני הנמכר ביותר עד היום.
בנוסף, סצנת הרוק היפנית חזרה למרכז הבמה בפריצת להקות רוק כמו "Glay" ו"L'Arc-en-Ciel"" בשנות התשעים. סגנון הויזואל-קיי צבר תאוצה בשנים אלו, בעיקר לאחר פירוקם של חלוצי הסגנון "X Japan" ב-1997, ולאחר מותו של גיטריסט הלהקה, הִידֶה, כתוצאה מהתאבדות במרץ, 1998. בהלווייתו של הידה נכחו כ-50,000 אנשים והוא הפך לסמל תרבות בקרב אמני ומעריצי הרוק ביפן.
2000: מצב הג'ייפופ כיום.
בשנות ה-2000, החלו סגנונות מוזיקה רבים ומגוונים להיכנס ליפן ולבסס את עצמם בתעשייה. למרות סצנות הרוק והפופ החזקות של שנות התשעים, בשנות האלפיים הופיעו אמנים רבים מז'אנרים שונים כמו היפ הופ, אלקטרו, דאנס וR&amp;B.
כיום, משרד האמנים ג'וני נחשב לחברה השולטת בסצנת הפופ היפנית ובעל מונופול על להקות הבנים ביפן, זאת מאז שנות התשעים בהן הקימה החברה להקות מצליחות כמו "סמאפ", "אראשי" ו"V6". משרד האמנים המצליח, Avex, הצליח בהפקת להקות הבנים "Exile" ו"TVXQ" ובהבאתם לראש מצעדי המוזיקה, אך עדיין בלי יכולת לעבור את להקות הבנים של ג'וני.
בתחילת שנות האלפיים החל המושג ג'יי-רוק להיות בשימוש מכיוון שז'אנר הרוק היפני התפתח לתת-סגנונות רבים. הויזואל-קיי, כאמור, הפך לסגנון הרוק הפופולרי ביפן וזוכה כיום לקהל גם ברחבי העולם. את תחום הויזואל-קיי מובילות בעיקר להקות המורכבות רק מבנים, לדוגמה אליס ניין, אנטיק-קפה, the GazettE ו-MUCC. אך קיימים גם מספר זמרי סולו שהצליחו בגדול כמו מייאבי וגאקט (שניהם היו בעבר חברים בלהקות "Dué le Quartz" ו-"Malice Mizer", בהתאמה) ואיצ'ירו מיזוקי.
לעומת סצנת הבנים המצומצמת בג'ייפופ ומונופול להקות הבנים בג'יי-רוק, קיימת סצנה רחבה ומגוונת של זמרות ולהקות של בנות ההופכות לפופולריות הודות לסגנונות מוזיקה ולשיטות שיווק שונות משל הבנים. בין הזמרות המרכזיות בשנות האלפיים ניתן למנות את איומי האמאסאקי, אוטסוקה איי, נמיאה אמורו, סוולו, קודה קומי, ולהקות כמו Morning Musume, Hinoi Team, AKB48, ו-Perfume.
תרבות האיידול ביפן.
האיידול היפני הוא המקבילה לידוען הישראלי. האיידול הוא מפורסם בגילאי העשרה עד העשרים שסובבת סביבו תעשייה ממוסחרת כמו: פרסומות, מוצרים שיווקיים, תפקידי משחק קטנים ודוגמנות למגזיני אופנה. בנוסף, בתור מפורסמים צעירים, האיידולים מהווים מודל לחיקוי עבור בני נוער שמעריצים אותם ועוקבים אחריהם. כיום, חברות האמנים היפניות שמעסיקות איידולים מחפשות מראה טוב וטקטיקות שיווקיות ולאו דווקא כישרון.
האיידולים הופיעו לראשונה בשנות השבעים, והיו בהתחלה רק בנות, בגילאי העשרה, שהתפרסמו והוצגו כדוגמת מופת לדמות האישה היפנית. האיידול הידועה ביותר בתקופה זו הייתה יאמאגוּצִ'י מוֹמוֹאֶה. יאמאגוצ'י החלה את דרכה בגיל 13 בשנות השבעים וזכתה להצלחה רבה. אך בשנת 1980, בשיא הקריירה שלה, הודיעה יאמאגוצ'י על פרישתה מתחום הבידור עקב נישואיה.
בהמשך, בתחילת שנות השמונים, הופיעו עוד זמרות איידול רבות, רובן בעלות פרישה זהה לזו של יאמאגוצ'י, תקופה זו כונתה "עידן הזהב של האיידול היפניות", איידול בולטת בתקופה זו הייתה מאטסוּדה סייקוֹ. מאטסודה שזכתה להצלחה רבה והיוותה מודל נשי לרבים, החליטה לאחר שנישאה ב-1985 להמשיך בקריירה שלה. בעקבות כך, ערערה מאטסודה את המודל היפני וזכתה בפי התקשורת לכינוי "האיידול הנצחית".
בשנות התשעים הופיעו להקות בנים תחת ההגדרה 'להקות איידול', ובכך הרחיבו את הגדרת האיידול לשני המינים. בתקופה זו התרחש שינוי משמעותי בתרבות האיידול. בניגוד למודל המוכר בעבר, בו האיידול הפריד בין חייו האישיים לציבוריים, היה מוכשר ושימש דוגמה ביופיו ובנימוסיו, האיידול המודרני חיי חיים פחות זוהרים. מתמקד בפרסום ולא בכישרון ומעצים את חשיבות המראה החיצוני יותר מאת ההליכות שהיו מקובלות בעבר. האיידולים כיום סופגים ביקורת רבה מצד הציבור על כך שהם שוכחים שהם מהווים מודל לצעירים ומרשים לעצמם להיות נועזים ולהעביר תכנים שלא הולמים את ההלך היפני, ובכך להשפיע לרעה על בני הנוער המחקים אותם.
אך תרבות האיידול הפופולרית ביפן משפיעה גם לטובה על התרבות היפנית. למרות מגמת הצמיחה בפופולריות של להקות איידול צעירות כמו AKB48 והיי! סיי! ג'אמפ שכל חבריהם נמצאים בגילאי העשרה ותחילת העשרים, קיים שינוי חברתי ביפן הנוגע לגילאים המקובלים בקרב מפורסמים. כיום, אמנים כמו להקת האיידול "SMAP", שהחלו את דרכם בשנות התשעים, מגיעים לראש מצעדי המוזיקה אף על פי שחברי הלהקה מתקרבים לגיל הארבעים. דוגמה נוספת לכך היא איומי האמאסאקי, איומי היא זמרת איידול יפנית, שעל אף שעברה את גיל השלושים, נחשבת היום לקובעת טרנדים אפנתיים ולאמנית שמצליחה לחדש את תדמיתה עם יציאת כל אלבום שלה.
שינוי חברתי משמעותי נוסף התרחש הודות לנמיאה אמורו. אמוּרוֹ, שהחלה את דרכה ב-1995, ממשיכה כיום לתפקד כאיידול על אף היותה מעבר לגיל שלושים ואם חד הורית. תפקודה של אמורו במצב זה זכה לביקורות חריפות מצד התקשורת, מכיוון שהתקשורת ביפן לא רואה גירושים בעין יפה. לעומת זאת, זכתה אמורו לאהדה רבה מצד הקהל שטוען כי אמורו, בתור איידול, מהווה מודל חיקוי לנשים ונערות רבות שגדלו בחברה המחנכת להתחתן בגיל צעיר ומגנה גירושים.
ג'ייפופ בתרבות פופולרית.
מוזיקת הג'ייפופ לא נשארת בתוך גבולות תעשיית המוזיקה, והיא חלק בלתי נפרד מהתרבות הפופולרית ביפן.