החל מ-1940 הוטלו על היהודים בליפטובסקי מיקולש מגבלות כלכליות. הילדים היהודים סולקו מבית הספר התיכון בעיר, והקהילה פתחה חטיבת ביניים בבית הספר היהודי. ב-1941 נסגרו בהוראת השלטונות עשרות בתי עסק קטנים של יהודים, ואילו בתי העסק הגדולים (כמו מפעל העור של לאיוס פזריני) נמסרו ל"אריזטורים". בסתיו 1941 הובאו לעיר כ-540 יהודים שהובאו מברטיסלבה, ומס' היהודים בעיר הגיע לשיא של יותר מ-1500 נפשות. הפליטים היו חסרי כל וקיבלו סיוע מהקהילה.
ב-4.11.1941 פרצו לבית הכנסת עשרות בני כפרים, שברו ריהוט והשחיתו ספרים ותשמישי קדושה. אחר כך פשטו על בתי מגורים של יהודים וגרמו נזק לרכוש.
גירוש המוני של משפחות החל ב-2.6.1942, ובמהלכו נאספו 596 מיהודי לס"מ והסביבה ושולחו בטרנספורט שיצא למחוז לובלין, שם עברו סלקציה, הגברים נשלחו לעבודה במאידנק, והנשים, ילדים וקשישים נשלחו להשמדה בסוביבור. בגל הגירושים של 1942, גורשו למחנות ההשמדה כמחצית מיהודי לס"מ והסביבה, אחוז נמוך בהשוואה למקומות אחרים בסלובקיה, כנראה בין היתר בגלל היחסים התקינים ששררו בעבר בין היהודים לתושבי העיר.
לאחר הגירושים נשארו בעיר כ-76 משפחות יהודיות – כ-250 נפשות – שהחזיקו בתעודות חסות וגירושם נדחה. הקהילה התארגנה מחדש ברשותי של מתי ויינר, ומרטין שוורץ שימש מזכיר הקהילה. לאחר פטירת הדיין אדולף דויטש, מילא את מקום הרב מקס גינזבורג, והרמן לייבוביץ' שימש חזן.
ערב הכיבוש הגרמני ב-1944, הצליחו חלק גדול מהיהודים להימלט ליערות או לכפרים נידחים, שם מצאו מסתור עד תום המלחמה.
בתקופה זו ניסו יהודים רבים לברוח להונגריה. אולם, במרץ 1944 גרמניה כבשה את הונגריה והחלה ליישם גם שם את המדיניות של "הפתרון הסופי" והשמדת היהודים.
בקיץ 1944 פרץ המרד הסלובקי שניתמך על ידי מדינות בנות הברית: ברית המועצות מחד, והממשלה הסלובקית הגולה בלונדון מאידך, נגד הממשלה הסלובקית. בתגובה למרד פלשה גרמניה לסלובקיה וכבשה אותה באופן ישיר. לאחר כישלון המרד התחדשו השילוחים לאושוויץ - הפעם, בניהול גרמני ישיר.
בחודש אפריל 1945 – סלובקיה שוחררה על ידי ברית המועצות. רק כ־20% מיהודי סלובקיה שרדו את המלחמה, השאר נרצחו בשואה.
סיפורו של מפעל העור של לאיוס פזריני.
בפינת הרחובות Belopotockého ו-Vrbickej שכן מפעל לעיבוד עור בבעלות לאיוס (Ludovit) פזריני, יהודי תושב העיירה. המפעל הוקם בשנת 1900 כאשר לאיוס היה בן 23, ונרשם כחברה בשנת 1908. בעקבות הצמיחה הכלכלית אחרי מלחמת העולם הראשונה, המפעל הורחב ולאיוס הקים בסמיכות אליו את בית מגוריו, על שטח שנקרא לפני כן Vrbice.
המפעל הצליח לשרוד את המשבר הכלכלי של שנות ה-30, אך בעקבות הקמת מדינה עצמאית פשיסטית בסלובקיה תחת חסות הגרמנים, ב-1.7.1942 המפעל הוחרם מבעליו היהודי, והשתלט עליו אדם בשם Eugen Guzikiewicz אשר אף עבר להתגורר בביתו של לאיוס.
אחרי מלחמת העולם השנייה, Guzikiewicz עזב לשוודיה ולאחר מכן לאוסטריה, וב-1947 המפעל נפתח מחדש תחת השם "לאיוס פזריני ובניו", אך בפברואר 1948 המפעל הולאם על ידי המדינה (צ'כוסלובקיה תחת השלטון הקומוניסטי).
כיום שרד הבית שנבנה ליד המפעל, והוא בבעלותה של משפחת Bauer, צאצאי משפחתו של לאיוס פזריני.
יחסי מקסיקו–סמואה
יחסי מקסיקו–סמואה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין המדינות המקסיקניות המאוחדות לבין המדינה העצמאית של סמואה.
היסטוריה.
בין המדינות המקסיקניות המאוחדות לבין המדינה העצמאית של סמואה מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים שכוננו ב-21 באוקטובר 2008. לאחר כינון היחסים האמינה מקסיקו את שגרירה היושב בניו זילנד על סמואה. בינואר 2012 הפכה לאונורה רואדה גוטיירס לשגרירה המקסיקנית הראשונה להציג את כתב האמנתה לאו לה אאו או לה מאלו של סמואה טופוגה אפי.
בנובמבר 2010 ביקר טוילאפה איונו סייללה מליאלגאוי, ראש ממשלת סמואה, במקסיקו על מנת להשתתף בוועידה למען מניעת שינויי האקלים שנערכה בקנקון. בנובמבר 2011 חתמו שתי המדינות על הסכם חילופי מידע בנושא מס. בספטמבר 2014 ביקרה בסמואה משלחת מקסיקנית ובראשה שנרית מורגן סטומיור, הסגנית השגריר של מקסיקו לארגון האומות המאוחדות. המשלחת השתתפה בוועידה השלישית הבינלאומית בנוגע לאיים מתפתחים שנערכה באפיה, בירת סמואה.
ב-2015 פתחה מקסיקו קונסוליה באפיה, בירת סמואה. מאז שנת 2017 מציעה הממשלה המקסיקנית מלגות לסמואים ללמידה במוסדות ציבוריים להשכלה גבוהה המפוזרים ברחבי מקסיקו.
קהילת יהודי מג'אסו
בעיירה מג'אסו (מגיאסו) שבצפון הונגריה התקיימה קהילה יהודית קטנה.
גאוגרפיה.
מג'אסו (Megyaszó) היא עיירה במחוז זמפלן, נפת סאראנץ' (Szerencs) בהונגריה.
מחוז זמפלן נמצא בצפון הונגריה, בסמוך לגבול עם סלובקיה. במשך השנים עבר המחוז בין הממלכות והמדינות השונות שהוקמו סביבו, כאשר עד מלחמת העולם הראשונה היה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, אחריה (מ-1920–1938) חלק ממדינת צ'כוסלובקיה העצמאית, ומ-1938, בעקבות הפרדת חלקים מצ'כוסלובקיה כחלק מהסכם מינכן בניסיון של מעצמות המערב לפייס את גרמניה הנאצית, ועד היום, חלק מהונגריה.
אזור זמפלן ידוע כאזור גידול ענבים וייצור יין, ואכן רבים מהיהודים שהתגוררו באזור עסקו בתחום זה. כיום מדובר בכפר שליו הכולל ירק רב ובתים עם גגות אדומים. האזור בו שוכן הכפר נחשב לאזור העני יותר של הונגריה, והוא סובל מאחוז גבוה של אבטלה בשל התמוטטות התעשייה שהתפתחה בתקופת השלטון הסובייטי.
כיום אין כל זכר לקהילה היהודית שחייתה בכפר, למעט בית הקברות היהודי העתיק ששוכן בלב שדה חקלאי בקרבת מקום.
התיישבות היהודים במחוז זמפלן.
למעט נוכחות יהודית ספורדית בצפון הונגריה במהלך ימי הביניים, הקהילות היהודיות הראשונות במחוז זמפלן הוקמו בתחילת המאה ה-17. מפקד אוכלוסין מהשנים 1725–1728 מעלה כי ב-56 מכפרי המחוז התגוררו באותה עת 78 משפחות יהודיות (ככל הנראה הכוונה רק לבעלי בתים ולא לחוכרים שמספרם היה רב בהרבה). היהודים באותה תקופה לא היוו חלק מהמבנה החברתי הפאודלי, והיו ברובם פליטים עניים מפולין, אשר התפרנסו ממספר קטן של מלאכות אשר לא נחסמו בפניהם, בדגש על ייצור יי"ש ובירה, מכירתם בסיטונאות ובקמעונאות, חכירת פונדקים ומכירת יין.
עם זאת היו מספר חריגים מכלל זה - היהודי הראשון מבני האזור שהתפרסם בקנה מידה רחב בזמנו היה מיכאל שלמונוביץ', אשר קיבל את הזיכיון ממלך הונגריה לגביית המיסים בכל מחוזות הצפון.
בשנת 1726 פורסם צו על ידי הקיסר קארל ה-3 האוסר על נישואי בנים יהודים מלבד בן אחד בכל משפחה, על מנת להקטין את כמות היהודים בארצות האימפריה. בנוסף הוטלו על היהודים מיסים מיוחדים כגון "מס סובלנות". ואכן מניתוח רישומי האוכלוסין במחצית המאה ה-18 נראה כי אוכלוסיית היהודים התאפיינה בחוסר יציבות, כאשר משפחות שנפקדו במפקד אחד כבר לא היו רשומות באותו היישוב במפקד הבא. למרות זאת, שלטונות המחוז השתדלו לשכנע את הרשות הממלכתית ("מועצת מילוי המקום המלכותית") להקל את ידם על האוכלוסייה היהודית, על מנת שלא לגרום להגירתם לפולין (ומכאן הבנת תפקידם החשוב במישור הכלכלי).
תחילת ההתיישבות היהודית במג'אסו.
המשפחה היהודית הראשונה במג'אסו הגיעה בשנת 1771. עד שנת 1811 כבר הגיעו 7 משפחות, כולן בחסותו של בעל האחוזה המקומי, הגראף אליאשהאזי (Illeshazy). רוב היהודים תושבי מג'אסו היו סוחרים ובעלי מלאכה, ומיעוטם בעלי משקים וכרמים. שניים מהם אף היו בעלי אחוזות בינוניות.
בשנת 1812 כבר הייתה במג'אסו קהילה יהודית קטנה, ובשירותה שוחט ומורה. במקום היו גם בית כנסת, שלא נודעה שנת בנייתו, בית עלמין, מקווה ו"חדר". הקהילה, שהגדירה עצמה כאורתודוקסית, הייתה כפופה לקהילת סאראנץ' (Szerencs), ושירתה גם קהילות במספר כפרים קטנים יותר – אלשודובסה ובאקשא.
על יחס האוכלוסייה באזור לקהילה היהודית, ניתן ללמוד ממכתב שכתב הכומר של סאראנץ' בשנת 1820, ובו הוא מתלונן על "בני עם נע ונד זה שנדחקו לכאן, וכבר הקימו להם בית כנסת. בינם לבין עצמם הם מדברים גרמנית (הכוונה ליידיש), אם כי בפומבי הם מדברים הונגרית: הרוזן אספרמונט הרשה להם לקנות בתים על אחוזתו, ואילו הגראף אלמאשי גירש אותם מן המלון שבעירו ומנע מהם לקנות בתים".
המסחר בהונגריה היה יחסית פרימיטיבי בתחילת המאה ה-19, והתבסס ברובו על מכירה מהיצרן לצרכן על ידי האיכרים והצמיתים במבנה החברתי הפאודלי. שיטת מסחר זו עברה טלטלה בעקבות המלחמות הנפוליאוניות – אשר לראשונה הצריכו תיווך להשגת אספקה עבור צבא הקיסר. האצולה, שלא הייתה מעוניינת בעיסוק זה, והצמיתים, שאורח חייהם וההשכלה שלהם לא התאימה, לא נתנו מענה לצרכים בתחום זה. כמו במקומות אחרים באירופה, החסר התמלא על ידי היהודים, אשר היו מוכנים להסתכן, התמצאו במחירי השוק, והיו בעלי קשרים מתאימים להקמת רשת סחר מפותחת יחסית. כך החל גידול ניכר באוכלוסייה היהודית, בחלקו הגדול על בסיס הגירה של יהודים עניים מגליציה.
להתפתחות זו היו הדים שליליים בקרב הציבור והאדמיניסטרציה ההונגרית, כאשר "מועצת הנציבות" הארצית הורתה למחוז "לסלק את משא העם העני... הנובע מריבויים המופרז (של היהודים)". על היהודים הוטלו תקנות שונות כגון הכבדת נטל המיסים מעל ומעבר למיסים ששילמו הנתינים ההונגריים, ובשנת 1807 אף גורשו 360 יהודים בנפת Satoraljaujhely אל מעבר לגבול.
הקהילה היהודית במג'אסו בתחילת המאה התשע-עשרה.
הקהילה היהודית במג'אסו גדלה בהתמדה, ובשנת 1880 כבר מנתה 151 משפחות.