בניסיון להציל את משפחתו, ביוני 1941 המיר אביה של דויטש את דת בני משפחתו לנצרות קתולית. ב-5 במאי 1943 ביקר היינריך הימלר בזאגרב. במהלך ביקורו הוא לחץ על מנהיג NDH, אנטה פאבליץ', להוציא לפועל את "הפתרון הסופי" בטריטוריה שלו. פקידים קרואטים וגרמנים החלו לעצור את ראשי הקהילה היהודית בזאגרב, ואת כל היהודים שהורשה להם להישאר בעיר עד אז.
חברי התיאטרון הלאומי התערבו בניסיון לסייע לדויטש ולמשפחתה. השחקנים טיטו סטרוצי (Tito Strozzi), ויקה פודגורסקה (Vika Podgorska), והינקו נושיץ '(Hinko Nučić), ואיש התיאטרון דושאן ז'אנקו (Dušan Žanko) (בעצמו חבר באוסטשה-Ustaše) ניסו להציל את של דויטש. אנשים "רגילים" ניסו להציל את משפחת דויטש. מסע בריחה לקרלובץ אורגן עבור המשפחה, שם הם היו אמורים להתחבר עם הפרטיזנים, אבל נאלצו לחזור לזאגרב, כי לא הצליחו להיפגש עם אנשי הקשר שלהם. ניסיונות להעלות את משפחת דויטש לארץ ישראל גם נכשלו.
בקומה התחתונה בביתם של משפחת דויטש היה פעם דייר, צעיר מהרצגובינה (Herzegovina), שלבש מדי פעם את מדי האוסטאשה. לדברי חברו של דויטש ניקה גרייץ' (Nika Grgić), הציע הצעיר להתחתן עם לאה בנישואים פיקטיביים, בניסיון להציל אותה מגירוש, אבל זה לא נעשה מסיבות לא היו ידועות. מאוחר יותר התגלה כי אמה של דויטש לא הסכימה לחתונה, כי באותו זמן לאה הייתה עדיין קטינה.
במאי 1943 נשלחו לאה, אמה ואחיה למחנה ההשמדה אושוויץ על ידי הנאצים. הם היו חלק מקבוצה של 75 איש שנשלחו במסע בן שישה ימים בקרון בקר, ללא מזון ומים. 25 מהם לא שרדו את המסע. לאה הייתה ביניהם. לבה, שנחלש בגלל מחלת דיפתריה שלקתה בילדותה, לא עמד בתנאים הקשים. אמה ואחיה נרצחו באושוויץ. אביה, סטפן, הצליח להציל את עצמו, מסתתר כחולה שסובל מטרכומה עינית מדבקת במחלקה של רופא עיניים, ד"ר וילקו פאנק (Dr Vilko Panac), בבית החולים האחיות של בית החולים צדקה, זאגרב (Sisters of Charity Hospital, Zagreb). סטפן דויטש שרד את השואה וחי עד 1959. הוא נקבר בחלק היהודי של בית הקברות מירוגוג (Mirogoj Cemetery), עם תצלום של לאה על מצבתו.
המורשת.
בשנת 2003 נקרא על שמה בית ספר יסודי יהודי בזאגרב.
בשנת 2010 יצר במאי קרואטי בראנקו איוונדה (Branko Ivanda) סרט על לאה דויטש בשם  "לאה ודריחה" ( Lea and Darija)
מלון לאונרדו רויאל ריזורט אילת
מלון לאונרדו רויאל ריזורט אילת (או מלון פלמירה כשמו המקורי של המלון) הוא מלון נופש שממוקם בחלק הצפוני של העיר אילת. המלון מנוהל על ידי רשת מלונות פתאל כחלק ממותג לאונרדו. מלון לאונרדו רויאל ריזורט כולל 228 חדרים וסוויטות. במלון קיימת בריכת שחייה, חדר כושר, ספא, מסעדה שפונה לבריכה, מועדון ילדים ואולם "דקל" שמתאים ל-180 אורחים.
היסטוריה.
המלון הוקם בשנות ה-90 כמלון פלמירה.
המלון נרכש על ידי רשת מלונות פתאל בשנת 2007. עקב הרכישה המלון החל לנשוא את מותג המלונאות גולדן טוליפ ושם המלון שונה לרויאל טוליפ.
בשנת 2010 שם המלון השתנה בשנית ללאונרדו רויאל רזורט כחלק מהטמעת המותג לאונרדו בישראל אשר רשת פתאל עושה בו שימוש באירופה מאז 2005 והפסקת השימוש במותגים אשר אינם נמצאים בבעלות הרשת שגולדן טוליפ הוא מביניהם.
פארק גן-הייאה
לוסי (סרט)
לוסי (באנגלית: Lucy) הוא סרט קולנוע צרפתי דובר-אנגלית מסוגת פעולה ומדע בדיוני משנת 2014. הסרט בבימויו של לוק בסון ובכיכובה של סקרלט ג'והנסון. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-25 ביולי 2014 והפך להצלחה בקופות, הוא הכניס בסוף השבוע הראשון להקרנתו כ-45 מיליון דולר, ובסך הכל הכניס למעלה מ-458 מיליון דולר. בישראל הסרט יצא לאקרנים ב-21 באוגוסט.
תקציר העלילה.
לוסי (סקרלט ג'והנסון) היא סטודנטית אמריקאית בת 24 המתגוררת בטאיפיי שבטאיוואן. חבר שלה משכנע אותה למסור חבילה עבורו, אך היא מגלה שהחבילה מיועדת עבור עבריין סמים קוריאני אשר חוטף אותה. היא מורדמת וחבר שלה נרצח. כשהיא מתעוררת היא מגלה כי הוחדרה לגופה חבילה של סם חדש ונסיוני מסוג "CPH4". היא ועוד שלושה קורבנות נשלחים להפיץ את הסם ביעדים שונים באירופה, אך לוסי חוטפת בעיטה בבטן מהשובה שלה, דבר שגורם לסם להתפזר בגופה. כתוצאה מכך היא מסוגלת לנצל יותר ויותר אחוזים מהיכולת המוחית שלה (הסרט מתבסס על האגדה האורבנית שבני אדם משתמשים רק בעשרה אחוזים ממוחם), אך מצד שני הסם עתיד להביא למותה בזמן קצר. היא מצליחה להוציא את יתרת השקית מגופה ובעזרת השוטר פייר דל ריו (אמר וואקד) היא מצליחה לאתר את שאר החבילות ולהגיע לפרופסור סמואל נורמן (מורגן פרימן), במטרה שיעזור לה להגיע לניצול של 100 אחוזים ממוחה לפני שתמות. מכיוון שבמהלך החיפוש אחר כל החומר הנדרש לכך תקפה את ראש המאפיה (שהחדירה את החומר לגופה), זה מנסה לרצוח אותה, ומעתה מתנהל מרוץ בין ארגון הפשע ובינה.
הפקה.
כתיבת התסריט.
בסון הצהיר כי הוא התכוון שחלקו הראשון הסרט לוסי יהיה כמו הסרט "לאון" (שאותו גם כתב וביים), החלק השני יהיה דומה לסרט "התחלה" והחלק השלישי יהיה בסגנון "". בסון סיפר שהוא היה סקרן מהיכולת המוחית של לוסי, נקבת אוסטרלופיתקוס אפרנסיס, ושנמצא כי גודל המוח שלה היה 400 גרם בלבד, ומוחם של בני אדם מודרניים שוקלים כ-1.4 ק"ג. הוא אמר: "התעניינתי מאוד בכל המדע, כאשר למדתי שתא אחד יכול לשלוח 1000 הודעות לתא לשנייה ויש לנו 100 מיליארד תאים בגופנו, בשבילי זה ענק". הוא לא רצה לעשות "סרט דוקומנטרי על המוח", ולכן התמקד ביצירת סרט משעשע עם היבטים מדעיים ואתיים. לדבריו, "זו הייתה המטרה שלי: סרט אקשן עם מטרה. כשהייתי צעיר יותר, המטרה שהייתה לי הייתה קטנה יותר. ביסודו של דבר, זה עלינו, המורשת שלנו ומה שאנחנו לומדים".
צילום.
לוסי היה הסרט הצרפתי בעל התקציב השני בגודלו בשנת 2013, כ-48 מיליון יורו. זוהי גם אחת ההפקות הגדולות ביותר עבור EuropaCorp, החברה שהוקמה על ידי לוק בסון בשנת 2000. לדברי מנכ"ל EuropaCorp, כריסטוף למברט, לסרט היה התקציב הגבוה ביותר בהיסטוריה של החברה.
צילומי הסרט החלו בספטמבר 2013 ב-Cité du Cinéma, מגה סטודיו חדש הממוקם בפאתי פריז. ב-5 בספטמבר 2013, צולמו סצנות על צוקי ארטרט שבצפון צרפת. הצילומים בטייפיי, טייוואן, החלו ב-21 באוקטובר 2013 ונמשכו אחד עשר ימים. אחד המיקומים שצולמו היה מגדל טאיפיי 101, אחד מגורדי השחקים הגבוהים בעולם.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
עמי הבנטו
עשרים שקלים חדשים
טווא (עמים)
טווא
השביתה הכללית במצרים (2008)
השביתה הכללית במצרים נערכה ב-6 באפריל 2008. אף על פי שעל פי חוקי מצרים אסור לשבות, פועלי הטקסטיל במדינה פתחו בשביתה כמחאה על תנאי שכר נמוכים, תנאי עבודה ירודים, ליקויי בטיחות ועלייה במחירי המזון . השביתה נקראה לעיתים בשם "האינתיפאדה המצרית", והיא התרחשה יומיים לפני מערכת הבחירות המוניציפליות במדינה. פעילי המחאה תיאמו את פעולותיהם באמצעות הרשתות החברתיות.
השביתה דוכאה בתקיפות על ידי משטרת מצרים, שניסתה ללא הצלחה לחדור לשורות השובתים ולהשתלט על מפעלי הטקסטיל. התקשורת הממלכתית במצרים, תחת השפעת הרודן חוסני מובארכ, הכריזה על השביתה ככישלון, אך בפועל השביתה השיגה את מטרתה: העלאת המודעות לתנאי העבודה הקשים של מעמד הפועלים במצרים וברחבי העולם הערבי. שביתה זו היוותה אירוע מקדים לאירועי האביב הערבי, בשנת 2011, והייתה ניסיון ראשון מסוגו לארגן פעולות מחאה המוניות בעזרת רשתות חברתיות בעולם הערבי.
ארגון השביתה.
השביתה אורגנה על ידי תנועת הנוער של ה-6 באפריל ותנועת כפאיה, בהן הייתה נוכחות בולטת של פועלי תעשיית הטקסטיל. הם תכננו את השביתה לקראת ה-6 באפריל בעיקר בעזרת פייסבוק, בלוגים באינטרנט ומסרונים. הפעילים תכננו שביתה נרחבת בערים רבות במצרים, מלווה בהפגנות ופעולות מחאה, וביקשו מפועלי הטקסטיל לא להגיע לעבודתם באותו יום. שביתת הפועלים המרכזית הייתה במחלה אל-קוברא, ונתמכה על ידי פעילי האחים המוסלמים במצרים, כאות התנגדות לשלטון מובארכ.
ב-5 באפריל בשעות הערב עצרה משטרת מצרים בלוגר שהפיץ מידע על השביתה ושלושה פעילים ממפלגת העבודה האסלאמית שהפיצו מודעות לקראת השביתה.
יום השביתה.
השביתה במחלה אל-קוברא, כשעה נסיעה מקהיר, הייתה אמורה להתחיל בשעה שבע בבוקר, אך אנשי כוחות הביטחון המצריים חדרו למפעלי הטקסטיל בלבוש אזרחי וניסו לאיים על העובדים. חלקם אילצו פועלים לעבוד, ועצרו קבוצות של פעילים בניסיון למנוע מחאה המונית. עיתונאים שנכחו במקום הכריזו על השביתה ככישלון ועזבו את המקום לפני שהמהומות החלו. רק לקראת הצהריים פרצה מחאה אלימה, ומשטרת מצרים השתמשה בגז מדמיע, כדורי גומי ותחמושת חיה נגד המפגינים. שני בני אדם, בהם נער בן 15, נהרגו על ידי המשטרה. כמו כן נעצרו מנהיגי מפלגות האופוזיציה ומארגני ההפגנות. הבלוגר מוחמד אל-שרקאווי נדון ל-4 שנות מאסר ועונה קשות בכלא המצרי.
ערוצי התקשורת הרשמיים, שנשלטו על ידי ממשלת מצרים, קראו לאזרחים לא להשתתף בשביתה, ואיימו במאסר על השובתים. כוחות משטרה נרחבים הוצבו במרכז קהיר, במחלה אל-קוברא ובאוניברסיטאות מצרים בניסיון להרתיע ולמנוע פעולות מחאה. בכיכר א-תחריר החלה הפגנה ספונטנית, אך המפגינים נעצרו מיד על ידי המשטרה. למרות נוכחות המשטרה, סטודנטים באוניברסיטת חלואן ובאוניברסיטת קהיר קיימו הפגנות והביעו הזדהות עם פועלי הטקסטיל.
השביתה העלתה את המודעות לתנאי העבודה הקשים של מעמד הפועלים במצרים וברחבי העולם הערבי, אך לוותה באלימות רבה ובהשתתפות נמוכה מזו שציפו לה המארגנים.