עד למלחמת העולם השנייה הייתה לטביה למדינה עצמאית שבירתה ריגה. כחלק מהאוטונומיה התרבותית ליהודים שהונהגה ברפובליקה הלטבית העצמאית לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוקם בעיירה בשנת 1921 בית ספר יסודי ביידיש שלמדו בו גם עברית, אך הוא כלל רק 5 כיתות (שמה של המורה בבית הספר היסודי היה צילה פיינשטיין). על מנת ללמוד בכיתה ו', היה על היהודים לשלוח את ילדיהם לבית הספר היהודי בעיר פריילי הסמוכה. בריבנישקי הייתה גם ישיבה, בה למדו תלמידים מהעיירה ומכפרים סמוכים. רב העיירה מ-1903 עד 1922 היה הרב יעקב שפירא (בנו של הרב הגאון רפאל שפירא מוולוז'ין), מ-1922 עד 1925 הרב אברהם בנימין טייץ, ומ-1925 הרב אליעזר זאב שיץ שהיה רב הקהילה עד להשמדתה ב-1941. למרות זאת, בעיירה לא היה מוהל, וידוע על מקרים בהם לצורך המילה היה על המשפחה להזעיק מוהל מדווינסק.
על פי מפקד אוכלוסין שנערך בלטביה העצמאית, נכון לשנת 1935 התגוררו בעיירה 464 תושבים מתוכם 317 יהודים (68%). מתוך 88 בתים, רק 11 היו בבעלות תושבים לטבים (השאר היו שייכים לרוסים ויהודים). בסקר אף מצוין כי כלל הבתים משתמשים בתאורת נפט. בעיירה רשומות 13 חנויות מכולת, 2 קצבים, חנות יין, מפעל צמר המופעל באמצעות מי הנהר, ובית מרקחת.
הכיבוש הנאצי והשמדת קהילת ריבנישקי.
בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב שנחתם בשנת 1939, עברה לטביה לידי הסובייטים. בשלב זה ברחו 36 יהודים מתושבי העיירה לברית המועצות, מהם 21 התגייסו ל ונלחמו במלחמת העולם השנייה (2 מתוכם נהרגו, וה-19 האחרים נפצעו בדרגות שונות).
המתקפה הנאצית על ברית המועצות החלה בשנת 1941. זמן קצר לאחר כניסת הנאצים לאזור, בחודש יולי 1941, החלו הגרמנים לארגן את הלטביים המקומיים במסגרות משטרתיות ומשטרתיות-למחצה, אשר סייעו לנאצים בהשמדתם של גורמים "לא רצויים" ובכללם היהודים, ובמקרים רבים אף הובילו ויזמו פעילויות אלו.
תפקיד מרכזי בפעילויות אלו נטל ארגון בשם "Aiszarghi" - מעין משמר אזרחי כפרי אשר עם הכיבוש הנאצי הוגדר ככוח "הגנה עצמית" שסייע לנאצים באבטחת האזור. כוח זה ריכז תחתיו את כוחות משטרת המחוז, המשטרה "החיצונית" (מעין משטרה כפרית), בתי הכלא באזור, וכן "חוליות חיסול" שגויסו לפי הצורך מקרב האזרחים הלטביים. כוחות אלו התחלקו לכוח "A" שכלל את השוטרים ה"רשמיים", כוח "B" שהכיל מעין משמר אזרחי לאבטחה של תשתית הרכבות באזור, וכוח "C" שהכיל מתנדבים (בניגוד לכוחות A ו-B אשר קיבלו משכורת), וגויס רק על פי הצורך לביצוע פעולות חיסול.
בראש ה-"Aiszarghi" של אזור Rezekne עמד Albert Eichelis (נולד ב-1912) והוא פיקד ישירות ובעקיפין על כל מעשי הרצח שהתקיימו במחוז. תחתיו פעל Harald Puntulis (נולד ב-1909) שומר יערות שעם הכיבוש הנאצי התמנה למפקד הכוחות המשטרתיים הלטביים באזור 4 של המחוז, אשר כלל בין היתר את העיירה ריבנישקי. סגנו של Puntulis בתפקיד זה היה לטבי בשם Drozdovskis. על פי עדויות רבות, בין היתר של משתתפים בטבח, Puntulis פיקד ואף השתתף בפועל בהשמדת יהודי ריבנישקי (Puntulis אף קיבל עיטור מה-SS הנאצי על פעילותו בתקופה זו).
מיד עם תחילת הכיבוש הנאצי החלו מעשי רצח לא מאורגנים של יהודי העיירה על ידי לטבים מקומיים. מעשים אלו לוו בשוד רכוש ובהתעללות, כאשר חלק מהיהודים הומתו בעינויים קשים בבית הסוהר בעיר פריילי.
בסוף חודש אוגוסט 1941, בין התאריכים 23–25 אוגוסט, אסף Puntulis עשרות שוטרים לטביים, בהם כ-30 שוטרים מהכפר Malta שהגיעו למקום באופניים, וריכז אותם כקילומטר מחוץ לעיירה, שם תידרך אותם בקשר למטרת הפעולה אותה הגדיר כהשמדת יהודי ריבנישקי. חלק מהשוטרים הונחו להתמקם מסביב לכפר על מנת למנוע מהיהודים כל אפשרות בריחה. שוטרים אחרים נכנסו לבתי היהודים, ובאיומי נשק הובילו אותם לנקודת ריכוז באחד מבתי הכנסת שבעיירה. על פי הידוע מפעולות חיסול שבוצעו על ידי המשטרה בעיירות אחרות, נהגו הלטבים בשלב זה ביהודים בנימוס על מנת שלא לעורר חשד בקירבם באשר לצפוי להם.
היהודים הובלו במשאיות ליער איזופה (AIZUPE), הנמצא במרחק 4 ק"מ צפון מערבית לעיירה. שם במרחק 100–150 מטר מבקתה, נחפרה מבעוד מועד תעלה עמוקה. היהודים הובלו לשפת התעלה בקבוצות של 10–15, ונורו למוות מטווח 7–8 מטרים. יהודים שנותרו בחיים לאחר מכת האש הראשונה נורו בשנית. על פי העדויות, בערב שלאחר הטבח ערכו הרוצחים משתה בעיירה בתוך ביתו של אחד היהודים שנרצחו (ידוע כי היה הכוחות המקומיים היו מקבלים משלוחי וודקה מריגה בתוך מכלי זכוכית גדולים, כ"בונוס" על חלקם בחיסולים).
עם נסיגת הנאצים ב-1944, נפתחו הקברים על ידי האוכלוסייה המקומית ונשרפו הגופות על מנת להעלים את הראיות.
בשנת 1964 ערכו השלטונות הסובייטים בריגה משפט של פושעי מלחמה לטביים שפעלו במחוז Rezekne כולל בעיירה ריבנישקי. בין הנאשמים היו גם Albert Eichelis ו-Haraldis Puntulis .Puntulis הורשע ברצח של 713 יהודים, 28 צוענים ו-9 קומוניסטים. שניהם נשפטו למוות בירייה (כאמור, שלא בפניהם).
Puntulis ברח לקנדה בשנת 1948, ובעקבות המשפט ב-1964, הסובייטים ביקשו את הסגרתו מהשלטונות הקנדיים. הקנדים לא הסגירו אותו ואף לא הסכימו לערוך לו חקירה. הוא חי עד סוף ימיו בקנדה, מתפרנס למחייתו כקבלן בניין. הוא מת מזקנה, מבלי שנענש על פשעיו. Albert Eichelis התגורר בזמן המשפט במערב גרמניה, ועמד שם למשפט (לא ידוע איזה עונש קיבל). Puntulis אף העיד במשפט זה (העדות נגבתה בקנדה), תוך הקפדה שלא להפליל את עצמו.
ברשות שרידי הקהילה נשמרה רשימה של 274 יהודים, מבני העיירה ובני כפרים סמוכים (כולל כמה יהודים שניסו להתחבא אצל משפחות מקומיות), שנרצחו על ידי הנאצים ומשתפי הפעולה הלטבים. על פי הדו"ח של הוועדה הסובייטית לחקר פשעי מלחמה, מדובר ב-381 יהודים. באתר ההריגה שביער הציבו הניצולים יוצאי העיירה מצבה, עליה נכתב ברוסית: "לזיכרון נצח ליהודי העיירה רייבני שנספו באורח טרגי בידי הכובשים הגרמנים הפאשיסטים, 23 באוגוסט 1941. קרובי המשפחה". ידוע גם על מצבות נוספות שהוקמו לזכר יהודים בודדים שנרצחו. מדי שנה נהגו שרידי יהודי ריבנישקי לערוך אזכרה במקום.
סרג'נט סלוטר
Into the Nightlife
Into the Nightlife (בעברית: אל תוך חיי הלילה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית סינדי לאופר, מתוך אלבום האולפן העשירי שלה, Bring Ya to the Brink. השיר יצא לאור ב-8 באוגוסט 2008, על ידי חברת התקליטים אפיק רקורדס, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
השיר הגיע אל המקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי סינדי לאופר, פייר אסטרום, יוהאן בובק ומקס מרטין והופק על ידי אסטרום, בובק ומרטין. בריאיון לאנטרטיינמנט ויקלי, לאופר סיפרה כי שם השיר נוצר בהשראת ספרו של הנרי מילר "Into the Night Night", וטענה כי השיר מדבר על חיי הלילה שבניו יורק.
כמה שנים לאחר צאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-1.2 מיליון השמעות.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של סינדי לאופר ב-25 באוקטובר 2009. הקליפ בוים על ידי לאופר וצולם ב-"ספלאש בר" בניו יורק, ב-20 במאי 2008. בקליפ מופיעים כמה ממעריציה של לאופר. שני הידוענים ארי גולד וקולטון פורד מופיעים בקליפ גם כן.
נכון למאי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-2.4 מיליון צפיות.
כלבם של בני בסקרוויל (סרט, 1929)
כלבם של בני בסקרוויל (בגרמנית: Der Hund von Baskerville) הוא סרט אילם גרמני משנת 1929, בבימויו של ריצ'רד אוסוולד, ובכיכובם של קרלייל בלקוול, אלכסנדר מורסקי, וליביו פאבנלי. הסרט הוא עיבוד לרומן "כלבם של בני בסקרוויל" מאת ארתור קונאן דויל שיצא לאור ב-1902. זה היה הסרט האחרון של שרלוק הולמס מתקופת הראינוע. הסרט מתהדר בצוות שחקנים בינלאומי, בהם השחקן האמריקאי קרלייל בלקוול, השחקן הגרמני פריץ ראספ, השחקן הרוסי אלכסנדר מורסקי, והשחקן האיטלקי ליביו פאבנלי.
ב-2009 התגלתה קלטת עם הסרט (וסרטים נוספים מתקופת הסרט האילם) במרתף של כנסייה בסוסנוביץ שבפולין. ב-2019 הוציאה חברת Flicker Alley את הסרט, ששוחזר באופן דיגיטלי, על גבי DVD ו-Blu-ray, יחד עם גרסה משנת 1914.
הפקה.
ריצ'רד אוסוולד כתב ב-1914 עיבוד לרומן של קונאן דויל עבור הסרט "Der Hund von Baskerville". הסרט משנת 1929 אינו גרסה מחודשת של הסרט הקודם, אלא עיבוד מחודש של המקור הספרותי.
השחקן האמריקאי הבריטי קרלייל בלקוול לוהק לתפקיד הולמס, מכיוון שהיה "בריטי הולם".
את התפאורה עיצב הארט דיירקטור וילי שילר. הצילומים נערכו באולפני סטאאקן בברלין.
דייבי קורמן
דייבי קורמן (בצרפתית: Davy Cooreman; נולד ב-21 באוקטובר 1971) הוא כדורגלן עבר בלגי, ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה.
קורמן התחיל את הקריירה שלו בגנט. ב-10 במרץ 1990, קורמן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת המשחק הליגה נגד ורכם.
בקיץ , קורמן חתם בסקרל ברוז'. אחרי שנתיים עבר לוורכם וכעבור שנה חזר לסרקל. בקיץ חתם באנדרכט אוילסט.
בקיץ , קורמן עזב לראשונה את בלגיה וחתם בהפועל באר שבע ששיחקה אז בליגה הלאומית. ב-10 באפריל 2001, כבש בהפסד 1–2 למכבי חיפה במסגרת רבע גמר גביע המדינה. בסיום העונה, עלתה באר שבע לליגת העל.
בקיץ שוחרר מבאר שבע מסיבות אישיות, וחתם בלה לובייר. קורמן, היה שותף לזכייה הראשונה של המועדון אי פעם בגביע בעונתו היחידה.
בהמשך הקריירה, שיחק קורמן בברינגן-הוסדן-זולדר, זומרגם וקרקסקן-מרה.
באוגוסט , מונה לאימון קבוצת דה פינטה, אותה אימן עד נובמבר של אותה עונה. בפברואר , חתם באודגם, אותה אימן עד סיום העונה.