בינואר 2016 קבעה ועדת החקירה שליטוויננקו נרצח בידי סוכנים של שירות הביטחון הפדרלי, אנדריי לוגובוי ודמיטרי קובטון, כנראה בהוראת ולדימיר פוטין.
בספטמבר 2021, בעקבות עתירה שהגישה אלמנתו של ליטוויננקו מרינה לבית הדין האירופי לזכויות אדם, נקבע כי רוסיה אחראית לחיסול ליטוויננקו, באמצעות שני סוכנים שהרעילו אותו. שוב מי שזוהו כמתנקשים היו אנדריי לוגובוי, ודימיטרי קובטון. השניים נפגשו עם ליטוויננקו בבית מלון, וככל הנראה החדירו לכוס התה שלו את החומר הרעיל. השניים, לא הוסגרו על ידי הרשויות ברוסיה, והכחישו כל מעורבות בחיסול. בית המשפט קבע שיש ראיות מוצקות לכך שהשניים פעל כסוכנים של רוסיה. וכי חוסר יכולתה של רוסיה להפריך את הטענות שהיא תכננה את הרצח מחזק עוד יותר את הסברה שהיא אחראית אליו. בנוסף נחשף כי המבצע המתוכנן והמורכב, כלל רכישת רעל קטלני נדיר, סידורי נסיעה לשניים וניסיונות חוזרים ונשנים להחדיר את הרעל לגופו. דבר שהצביע על כך שליטוויננקו היה יעד המבצע. בתגובה לפסיקה אמרה מרינה ליטוויננקו כי זאת צריכה להיות "נקודת מפנה בפייסנות כלפי פוטין". "עצוב לי מאוד לומר זאת, אבל רוסיה שאהבתי אינה שייכת עוד לקהילת האומות המתורבתות".
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה]]
[[קטגוריה:קורבנות רציחות פוליטיות בממלכה המאוחדת]]
[[קטגוריה:פרשיות ריגול]]
[[קטגוריה:הממלכה המאוחדת: מקרי רצח בלתי מפוענחים]]
[[קטגוריה:אנשי שירות הביטחון הפדרלי הרוסי]]
[[קטגוריה:אנשי ק.ג.ב.]]
[[קטגוריה:חושפי שחיתויות ברוסיה]]
[[קטגוריה:מהגרים מרוסיה]]
[[קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1962]]
[[קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-2006]]
[[קטגוריה:נפגעי הרעלה]]
דגר
דאגר
קורט גאורג קיזינגר
קורט גאורג קיזינגר (Kurt Georg Kiesinger; 6 באפריל 1904 – 9 במרץ 1988) היה פוליטיקאי גרמני שכיהן כקנצלר מערב גרמניה.
ראשית חייו.
קורט גאורג קיזינגר נולד בבאדן-וירטמברג שבגרמניה. למד משפטים באוניברסיטת ברלין, ובזמן היותו סטודנט הוא היה פעיל באחוות סטודנטים קתולית. הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1933, והתחיל לעבוד במחלקת תעמולת הרדיו של משרד החוץ הגרמני בשנת 1940, בתפקיד איש הקשר בין מחלקתו למשרד התעמולה.
לאחר המלחמה נעצר קיזינגר ונשפט בפני בית משפט לדה-נאציפיקציה; הוא זוכה ושוחרר אחרי הצגת פרוטוקולים של המשרד הראשי לביטחון הרייך שהוכיחו כי מנע ועיכב פעילות אנטישמית במחלקתו.
קריירה פוליטית.
כבר בזמן קיום הבחירות הראשונות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בשנת 1949 היה קיזינגר מועמד מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU) וזכה מטעמה במושב בבונדסטאג. בשנת 1951 הפך לחבר בוועד המנהל של המפלגה.
בזמן כהונתו בבונדסטאג בלט ביכולתו הרטורית המרשימה ובידיעתו המעמיקה בנושאי יחסי חוץ. למרות היותו חבר מוערך בסיעת הנוצרית-דמוקרטית, הוא לא הצליח לזכות בתפקיד בממשלה ולכן עבר לפוליטיקה ארצית. הוא כיהן כראש ממשלת באדן-וירטמברג מ-17 בדצמבר 1958 עד 1 בדצמבר 1966.
כהונתו כקנצלר.
קיזינגר נבחר להחליף את הקנצלר לודוויג ארהארד אחרי התמוטטות הקואליציה בשנת 1966. הוא הקים קואליציה חדשה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. הממשלה שהקים החזיקה מעמד שלוש שנים. מנהיג הסוציאל-דמוקרטים, וילי ברנדט כיהן כסגן הקנצלר ושר החוץ. תחת הנהגתו הופחת במידה המתח עם מדינות הגוש המזרחי, למרות שהתנגד לצעדים פייסנים יותר.
אחת מנקודות השפל הגדולות ביותר בכהונתו התרחשה במהלך כינוס של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית בשנת 1968. הפעילה האנטי-נאצית ביאטה קלרספלד סטרה לו, תוך שהיא קוראת לו נאצי. עד יום מותו קיזינגר ההמום סירב להגיב בפומבי על התקרית.
בבחירות 1969 העדיפה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית להקים קואליציה עם המפלגה החופשית-דמוקרטית, ווילי ברנדט החליף את קיזינגר כקאנצלר.
קיזינגר המשיך לכהן כמנהיג המפלגה הנוצרית-דמוקרטית עד שנת 1971 וכחבר הבונדסטאג עד שנת 1980.
קיזינגר מת בטיבינגן, הלווייתו לוותה במחאה מצד פעילים קומוניסטים, שגינו אותו על עברו הנאצי.
מרגרט בראון
מרגרט טובין בראון (באנגלית: Margaret Tobin Brown) (18 ביולי 1867 - 25 באוקטובר 1932) הייתה פעילה חברתית, אשת חברה ונדבנית אמריקאית, ידועה כאחת מניצולי ה"טיטניק". בראון התפרסמה בכינוי "מולי בראון הלא ניתנת לטיבוע" (The Unsinkable Molly Brown) - שמה של הגיבורה הראשית במחזמר באותו שם שהוצג בהצלחה רבה בברודוויי ובסרט בכיכובה של דבי ריינולדס.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
טובין בראון נולדה ב-18 ביולי 1867 בהניבל שבמיזורי, למשפחה ענייה של מהגרים אירים. מלבדה היו במשפחת טובין חמישה ילדים נוספים. מרגרט התחילה לעזור לכלכל את משפחתה מגיל צעיר ועבדה בבית חרושת לייצור טבק ואחרי זה - בבית מלון "פארק" בעיר. על פי אחת האגדות הקשורות לחייה פגשה טובין במלון את הסופר מארק טוויין שכביכול המליץ לה לנסוע למערב בחיפוש אחרי פרסום ועושר. טוויין, שאכן גדל בהניבל, עזב את העיר ב-1854, שנים לפני שטובין נולדה. הסופר אומנם חזר לביקורים בעיר בתקופות שונות של חייו (למשל ב-1882 כשהיה בסיבוב לקידום מכירות של ספריו), אבל חוקרים מטילים ספק באפשרות שטובין (אז בת 15) וטוויין אכן קיימו את השיחה לכאורה במהלך הביקור. עם זאת, טובין התעניינה תמיד בטוויין ובספריו. כך למשל כתבה מאמר על הקשר בין טוויין והניבל לעיתון של דנוור, בירת קולורדו, ודאגה לתרגם את ספריו לכתב ברייל, לטובת החיילים שאיבדו את מאור עינייהם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
נישואים וגירושים.
בגיל 18 עזבו טובין ואחותה את מיזורי ועברו ללדוויל שבקולורדו (Leadville, Colorado). שם הכירה טובין את בעלה לעתיד, ג'יימס ג'וזף (ג'.ג'.) בראון. הם התחתנו בספטמבר 1886. לזוג נולדו שני ילדים.
במשך שבע השנים הראשונות של נישואיהם גרה המשפחה בלדוויל, עיר כורי פחם טיפוסית, מלאה בסלונים, בתי בושת בתקופה זו החלה להתעניין בנושא שוויון נשים ולגברים. היא השתתפה בהקמת הסניף הראשון של "האיגוד הלאומי למען מתן זכות ההצבעה לנשים" בקולורדו, ועסקה בחלוקת מזון למשפחות נזקקות.
גורלה של משפחת בראון השתנה מקצה לקצה אחרי שג'.ג'. הצליח להוכיח את יעילותן של שיטות לקידוח עמוק שפיתח. בעזרת הטכנולוגיה שהציג, הצליחו הכורים לגלות ולהגיע לעורק זהב הגדול ביותר שהיה ידוע באותה תקופה. הדבר הפך את משפחת בראון למיליונרים: ג'.ג'. קיבל 12,500 מניות של החברה (שמינית משוויו של אחד המכרות המצליחים שלה) ומקום במועצת המנהלים שלה. בעקבות ההתעשרות קנתה מרגרט בראון אחוזה במרכז דנבר ומשפחתה עברה לעיר הבירה ב-1894.
במהרה הפכה בראון לאחת הנשים המשפיעות של דנבר. יחד עם מספר שותפות היא הקימה את "מועדון הנשים של דנבר" שמטרתו הייתה שיפור חיי האישה תוך דגש על קבלת השכלה ראויה והזדמנויות שוות לצד גברים. בראון הקדישה לא מעט משאבים וזמן כדי לרכוש השכלה לעצמה. כך היא שכרה מורים פרטיים ולמדה בעזרתם חמש שפות זרות: בראון שלטה בצרפתית ובגרמנית בצורה מושלמת, והייתה יכולה לנהל שיחות בספרדית, באיטלקית וברוסית. בראון גם דאגה לתרגל את היכולות שלה. באותה תקופה היא טיילה הרבה בעולם ופרסמה כתבות אודות מסעותיה בעיתון "דנבר טיימס". במיוחד התעניינה בראון באמנויות מקומיות: כך היא שכרה מורה פרטי בשווייץ ולמדה לשיר יודל ובספרד למדה נגינה בגיטרה קלאסית. ב-1901, אחרי שחזרה מאירופה, הייתה בראון אחת הנשים הראשונות שהתחילו ללמוד במכון קרנגי בניו יורק.
אחרי שחזרה לדנבר המשיכה בראון בעבודתה הקהילתית. היא אספה כסף לבניית הקתדרלה הקתולית בעיר, עזרה לנוער במצוקה והשתתפה בהקמתו של בית הדין לעבריינים צעירים הראשון בארצות הברית. בראון עמדה בקשר עם פעילות פמיניסטיות בכל רחבי ארצות הברית ועזרה לאיגודי הפועלים במאבקם על תנאי עבודה ועל שכר הולם. ב-1909 וב-1914 ניסתה בראון להיבחר לסנאט ולקונגרס אך לא הצליחה.
עם השנים התגלעו יותר ויותר חילוקי דעות בין בני הזוג בראון. ג'.ג' לא תמך בפעילות ציבורית של אשתו, כמעט ולא השתתף בקבלות הפנים שהייתה עורכת בביתם וחשב ששמה של אישה אמור להופיע בעיתון רק עקב לידתה, נישואיה ופטירתה.
ב-1899 עבר ג'.ג'. שבץ והחליט לעבור לקליפורניה, שם מזג האוויר נוח יותר מאשר בדנבר. מרגרט טיילה ברחבי העולם באותן שנים, ובני הזוג כמעט ולא התראו. הם התגרשו רשמית בשנת 1909. האחוזה בדנבר נשארה בבעלותה.
מרגרט בראון וה"טיטניק".
העידן הוויקטוריאני בארצות הברית הוליד אופנה אצל עשירי אמריקה: טיולים טרנס-אטלנטיים (שנקראו אז "גראנד טור") לאירופה, שלפעמים היו ממשיכים ליעדים אקזוטיים כמו מצרים, מדינות המזרח התיכון או יפן. ללא נוחות של תחבורה מהירה, טיולים כאלה ארכו בתחילת המאה ה-20 חודשים רבים. ב-1912 החליטו בראון ובתה הלן, שלמדה אז בפריז, לארגן "גראנד טור" משלהן. באמצע הטיול קיבלה בראון מברק מאחותה המספר על מחלתו של הנכד הראשון של מרגרט, לורנס. היא החליטה להפסיק את הטיול ולחזור מיד לארצות הברית. בתה נשארה בצרפת ומרגרט קנתה כרטיס לאמצעי התחבורה המהיר ביותר שיכול היה להחזיר אותה לאמריקה. באותם ימים היה זה ה"טיטניק". עבור הכרטיס למחלקה ראשונה שילמה בראון $4,350 עבור הפלגה של 6 ימים, הון באותם ימים.