באוגוסט 1945, המשפחה שוחררה על ידי ארגון הג'וינט, שהעביר אותם משווייץ לאיטליה. ריצטו המשיכה לעבוד בשביל המשפחה, חזרה איתם לביאלה וטיפלה בילדים ובסבתא. הם חיו ביחד באיטליה עד 1950. בשנת 1950, עלתה המשפחה למדינת ישראל. קרלוטה עלתה יחד עם המשפחה, והמשיכה בתפקידה כמטפלת עד שנת 1952. משנת 1953 ועד שנת 1964 ריצטו טיפלה בסבתא של המשפחה, אמו של מאוריציו, והיא אף הוזמנה לחתונתם של אלדו וריקרדו (אלדד וראובן). בשנת 1965 ריצטו נשארה כמה חודשים נוספים בארץ בשביל לטפל בבת של ברונו שנולדה באותה שנה. במשך כל השנים שהתגוררה עם המשפחה בישראל, נסעה לבקר את משפחה באיטליה, עד שחזרה סופית לאיטליה.
מ-1968 עד 1980 ריצטו הייתה המטפלת של משפחת ויטלה המורחבת באיטליה, היא עבדה בשביל בני הדודים של ראובן, אלדד וברונו, שהמשיכו להתגורר בביאלה, וגם עבור משפחות נוספות באזור. ב-1983 היא עזבה את דירתה ועברה לגור בבית אבות עד פטירתה בשנת 1991. במצבתה רשום השם נעמי, בנוסף לשמה. כאות תודה והוקרה על מעשיה למשפחת ויטלה, המשפחה דאגה לה למגורים בביאלה ומימנה את שהותה בבית האבות.
הנצחה והכרה.
ב-1 בדצמבר 2009 הכיר יד ושם בקרלוטה ריצטו כחסידת אומות עולם. קרובי משפחתה קיבלו אות הוקרה ותעודת כבוד. שמה מונצח על לוח כבוד בחורשת חסידי אומות העולם ביד ושם, תעודת ההוקרה שניתנה לקרלוטה חתומה על ידי אבנר שלו, יו"ר יד ושם ועל ידי יעקב טירקל, יו"ר הוועדה לציון חסידי אומות העולם של יד ושם.
בנובמבר 2010 נערך טקס לכבוד קרלוטה בעיר ביאלה. בטקס נכחו קונסול ישראל ברומא גדעון מאיר, רוברטו דל פיאנו האחיין שלה, שלושת ילדי משפחת ויטלה ברונו ריקרדו ואלדו, סגן נשיא הקהילה היהודית של טורינו, אדוארדו סגרה, הרב של טורינו, אברהם דה וולף, ונשיא הקהילה היהודית בורסלי, רוסלה בוטיני טרבס. האחיין של ריצטו, רוברטו דל פיאנו הוסיף: "זהו תענוג גדול להיות פה ולזכור את ליבה הגדול של דודתי. הילדים שלה היו משפחת ויטלה, ומשפחתה הייתה משפחת ויטלה".
אביליאנה
אביליאנה (באיטלקית: Avigliana) היא עיר בעלת 12,480 תושבים (נכון ל-1 בינואר 2017) הנמצאת במחוז פיימונטה, במרחק של כעשרים קילומטרים ממערב לטורינו, איטליה. כבר בימי הביניים הייתה לעיר חשיבות רבה, כאשר מלכים רבים לחמו על השליטה בטירת אביליאנה, החולשת על העיר.
היסטוריה.
שרידי היישוב הראשונים שנמצאו באביליאנה הם מהתקופה הנאוליתית, בעקבות חשיפת שרידי מתחם מגורים בסוף המאה התשע עשרה בביצות ליד האגמים הצמודים לעיר כיום.
בשל מיקומה הגאוגרפי האסטרטגי של אביליאנה, במפגש של עמקי הצפון ופיימונטה עם האלפים, ועל אם הדרך בין צרפת לאיטליה, נבנתה בעיר בשנת 574 לספירה טירה על ידי המלך קלף , מלך הלומברדים, שעלה לכס השלטון לאחר המלך אלבוין.
נזירים בנדיקטינים הקימו באביליאנה את מנזר נובלסה , על מנת שישמש בית חולים עבור הצליינים המגיעים מצרפת לאחר חציית האלפים. פשיטות חוזרות ונשנות הובילו לחורבנה של העיר.
בשנת 1187 היינריך השישי הטיל מצור על אביליאנה, שגרם לנזק חמור הן לטירה והן לעיר. בהמשך, לאחר שירש את כתר הקיסרות של האימפריה הרומית הקדושה מאביו, עברו ערי צפון איטליה תחת ריבונותו, החליט לשקם ולבנות מחדש את טירת אביליאנה. ב-1953 כתוצאה מהמלחמות האיטלקיות הותקפה שוב העיר על ידי כוחות צרפתים.
בשנים 1946–1948 פעלה בעיר חוות הכשרה של השומר הצעיר, בשם בית הילדים אביליאנה, מסגרת הכשרה לילדים עקורים משארית הפליטה. בית שהו ילדים ניצולי שואה בדרכם לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער.
אטרקציות וטבע.
כיום, אביליאנה היא יעד תיירותי למרגלות הרי האלפים. בין האטרקציות הטבעיות בעיר, ראוי להזכיר שני אגמים קטנים: גראנדה ופיקולו, ואת ההמורנה. המורנה הוא אזור ביצתי סביב האגמים המהווה פארק הטבעי של העיר מאז 1980 ואת ביתם של מינים רבים של ציפורים כולל אנפות, ברכיות, ותרנגולים אנגליים.
כלכלה ותעשייה.
בשנת 1872 הקים אלפרד נובל מפעל גדול לייצור דינמיט באביליאנה. מפעל זה היה הגדול באירופה להפקות דינמיט בשנות הארבעים של המאה העשרים. המפעל המשיך לעבוד ולייצר חומרי נפץ ואבק שרפה גם בזמן מלחמת העולם השנייה עד לשנות השישים, ובמקביל לאחר המלחמה חלקו של המפעל הוסב לייצור צבעים.
נכון להיום, בשטח המפעל ישנן כמה פעילויות תעשייתיות, בפרט בייצור סירות שייט ונופש.
הכלכלה הוא התיירות הנמשכת על ידי הכפר מימי הביניים ואת הנוכחות של האגמים המשמשים כיעד לטיולים.
לנצ'יה מונטה קרלו
לנצ'יה מונטה קרלו (באיטלקית: Lancia Montecarlo) היא מכונית ספורט, בעלת מנוע מרכזי, 2 מושבים, אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה בין השנים (1975) - (1978) ו- (1980) - (1981).
יוצרו 7,798 יחידות: 3,203 בדגמי קופה, ו-4,375 בדגמי ספיידר (הגג נפתח בחלקו הקדמי בלבד).
לנצ'יה היא חטיבה בתאגיד פיאט, מאז שנת 1969.
נייאר
בין 2 ערים
בל OH-58 קיואה
בל OH-58 קיואה (באנגלית: Bell OH-58 Kiowa) הוא שמה של סדרת מסוקים צבאיים חד-מנועיים, בעלי רוטור ראשי בודד המיועדים למשימות תצפית, סיור, הכוונת אש ותובלה כללית. המסוק יוצר על ידי חברת בל הליקופטר עבור צבא ארצות הברית על בסיס דגם 206A ג'ט ריינג'ר האזרחי, ונכנס לשירות ב-1969. הדגם האחרון בסדרה, OH-58D קיואה ווריור (Kiowa Warrior), מיועד בעיקר לסיור חמוש כסיוע לכוחות קרקע. המסוק יוּצא לאוסטריה, לקנדה, לרפובליקה הדומיניקנית, לטייואן ולערב הסעודית. כמו כן יוצר המסוק ברישיון באוסטרליה.
פיתוח.
המכרז הצבאי והג'ט ריינג'ר.
ב-14 באוקטובר 1960 ביקש צבא ארצות הברית מ-25 יצרניות מטוסים הצעות למסוק תצפית קל (LOH, Light Observation Helicopter), שנועד להחליף את מטוס התצפית הקל ססנה L-19 בירד דוג ואת המסוקים מדגמי בל H-13 סו והילר H-23. המפרט אותו דרש הצבא היה למסוק בעל משקל המראה של 1,100 ק"ג, מהירות שיוט של 204 קמ"ש וזמן שהייה של 3 שעות. מנוע המסוק נועד להיות מנוע טורבינה. 12 חברות הגישו 17 הצעות, ובהן הילר ויוז. חברת בל הגישה את הצעתה, דגם D-250. ב-19 במאי 1961 הכריז הצבא על חברות בל והילר כזוכות בתחרות התכנון, ומאוחר יותר הוחלט לצרף גם את חברת יוז לשלב זה. בל פיתחה את דגם D-250 לדגם לדגם 206, שסומל מחדש בל YOH-4 ב-1962. כל אחת מהחברות הזוכות ייצרה חמישה אבות טיפוס עבור הצבא לניסויים והערכה. אב הטיפוס הראשון של הדגם של חברת בל, שנודע בכינוי "הברווזון המכוער" על שם צורתו המריא ב-8 בדצמבר 1962. עם תום הניסויים וההשוואות בין הדגמים השונים הודיע הצבא במאי 1965 כי הדגם של חברת יוז, OH-6 קאיוז, זכה בתחרות, וזאת בעיקר משיקולים כלכליים.
למרות הכישלון במכרז החליטה חברת בל להמשיך בפיתוח המסוק, ותחילה לפתור את בעיית שיווק המסוק. צורתו החיצונית של דגם 206 לא הייתה מושכת, ובנוסף היה המסוק צפוף גם עבור שלושת הנוסעים שהיו מתוכננים לטוס בו (בנוסף לטייס). הפתרון היה הארכת גוף המסוק ועיצובו מחדש. המסוק המשופר נקרא 206A ג'ט ריינג'ר, כדי לציין את הקשר בינו לבין המסוק הקודם של החברה, בל 47 המצליח והפופולרי. טיסת הבכורה של המסוק המשודרג התקיימה ב-10 בינואר 1966, ולאחר רישוי המסוק על ידי רשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית (FAA) ב-20 באוקטובר 1966 החל בינואר 1967 שיווק המסוק לשוק האזרחי. גם בשוק זה התחרה המסוק בדגמים המקבילים מן המכרז הצבאי, הילר 1100 ויוז 500, שפותחו מן הדגמים הצבאיים שהגישו חברות אלה למכרז. בניגוד לתוצאות המכרז הצבאי, בשוק האזרחי זכה הבל 206A ג'ט ריינג'ר להצלחה ותוך שנתיים נמכרו 300 מסוקים מדגם זה.
בתחילת 1971 החלה חברת בל בשיווק דגם משופר שכונה דגם 206B ג'ט ריינג'ר II, שהחליף את דגם A. לדגם זה היה מנוע חזק יותר מתוצרת אליסון מדגם 250-C20 שהיה בעל הספק של 400 כוח סוס. שיווק הג'ט ריינג'ר II הסתיים ב-1977 ובמקומו החלה החברה לשווק את דגם 206B לונג ריינג'ר III. לדגם זה היה מנוע אליסון C20B עוצמתי יותר שאיפשר שיפור בביצועים. ב-1982 החלה חברת בל בייצור ושיווק דגם משופר של הלונג ריינג'ר III עם מנוע אליסון C20J וכן מכל דלק עם קיבולת מוגדלת, חלונות בועה בדלתות האחוריות ושינויים בתא הנוסעים. ייצור דגם זה הועבר ב-1986 למיראבל, בקנדה וכן נבנה ברישיון על ידי חברת אוגוסטה באיטליה.
מסוק תצפית קל.
הצלחת הדגם המסחרי עוררה עניין בכוחות המזוינים של ארצות הברית, וחברת בל זכתה להזדמנות נוספת לזכות במכרז של הצבא. המכרז הראשון, בו זכתה כאמור חברת יוז, הסתיים. חברת יוז לא הייתה מוכנה להציע שוב את המחיר הנמוך שהציעה במכרז הראשון (שהודות לו זכתה במכרז), והצבא החליט על פתיחה מחודשת של המכרז. חברת בל הציעה הפעם דגם צבאי של הבל 206 במחיר נמוך מהצעתה המחודשת של חברת יוז, והצבא החליט להזמין את המסוקים במכרז החדש מחברת בל. הדגם החדש נקרא בצבא ארצות הברית OH-58. כמקובל בצבא ארצות הברית, נקרא המסוק על שם שבט אינדיאני בשם זה. המסוקים הצבאיים נבדלים מהדגם האזרחי בכמה פרטים, ובהם שינויים בתכנון תא הנוסעים, רוטור ארוך יותר ותוספת מערכות אוויוניקה. המסוק הראשון סופק לצבא ארצות הברית ב-23 במאי 1969, וארבעה חודשים לאחר מכן כבר היה מסוק ראשון בפעילות מבצעית בוייטנאם. עד 1973 סיפקה חברת בל לצבא ארצות הברית 2,200 מסוקים מדגם זה. 74 מתוכם הועברו לכוחות הקנדיים, שהפעילו את המסוקים החל מדצמבר 1971. המסוקים הקנדיים סומלו COH-58, ומאוחר יותר שונה הסימול ל-CH-136. בינואר 1973 הזמין צבא ארצות הברית 74 מסוקים נוספים, במקום המסוקים שהועברו לקנדה.