כדורגל שוחק בסנט ג'יימס פארק כבר בשנת 1880, כשהמגרש היה בשליטת ניוקאסל ריינג'רס, לפני שהפך לביתה של ניוקאסל ווסט אנד פ. בשנת 1886. חוזה השכירות שלה נקנה אז על ידי ניוקאסל איסט אנד פ. בשנת 1892, לפני שהם שינו את שמם לניוקאסל יונייטד. בתחילת המאה ה-20, האצטדיון היה בעל תכולה של 30,000 לפני שנבנה מחדש בין 1900 ל-1905 והקיבולת הוגדלה ל-60,000 שהפכו אותו לאצטדיון הגדול ביותר באנגליה לתקופה מסוימת. במשך רוב המאה ה-20 האצטדיון השתנה מעט מאוד, למרות תוכניות שונות לפיתוחו. היציע המערבי הישן הוחלף ביציע מילבורן בשנת 1987, יציע סר ג'ון הול שופץ בשנת 1993. בין 1998 ל-2000 נוספה קומה ליציעי מילבורן וג'ון הול כדי להביא את המקום לקיבולת הנוכחית שלו, 52,354. היו תוכניות לבנות אצטדיון חדש של 90,000 מושבים בפארק ליזס, ממש מאחורי סנט ג'יימס כשניוקאסל פאלקון תשתלט על סנט ג'יימס פארק, אך בשל הפגנות התוכניות בוטלו. מאז 1982, את האצטדיון משרתת תחנת הרכבת התחתית טיר אנד ויר. התחנה מעוטרת בצבעי שחור ולבן, עם תצלומי ארכיון של שחקני המועדון. מגרש האימונים הנוכחי של המועדון ממוקם בפארק דרסלי, שנמצא מצפון לעיר בבנטון. המתקן נפתח ביולי 2003 ומשמש גם את קבוצת הרוגבי של ניוקאסל, פאלקס.
סנט ג'יימס פארק מכיל כיום 52,354 מושבים.
סגל.
סגל נוכחי.
נכון ל-5 באוגוסט 2022
(קפטן שני)
מאמנים.
כל מאמני הקבוצה בעבר עד היום:
שחקנים בולטים.
שחקני עבר מפורסמים ששיחקו בקבוצה (בסדר כרונולוגי):
מספר ארדש
ישראל זרחי
ישראל זרחי (גרטלר) (כ"א בתשרי תר"ע, 6 באוקטובר 1909, ינדז'יוב, פלך קיילצה, פולין – ז' באב תש"ז, 24 ביולי 1947, ירושלים) היה סופר עברי, מתרגם ועורך.
בתו היא המשוררת נורית זרחי.
ביוגרפיה.
זרחי נולד בשנת 1909 בשם ישראל גרטלר בעיירה ינדז'יוב (Jędrzejów) שבפלך קיילצה בפולין. למד בבית ספר פולני ובגימנסיה יהודית-פולנית. בגיל 15–16 שהה בטירול אצל משפחה יהודית וינאית ולמד גרמנית. עם שובו לפולין התקרב לציונות, למד עברית והצטרף להכשרה חלוצית בחוות גורוכוב שליד ורשה. בשנת 1929 עלה לארץ ישראל, הצטרף לקיבוץ, והיה פועל. בין שאר עבודותיו היה גם פקיד וסולל כבישים. בשנת 1932 עלה להר הצופים והשלים לימודיו באוניברסיטה העברית כמוסמך למדעי הרוח. החל לפרסם סיפורים בכתבי העת בראשית שנות השלושים. בשנת 1933 יצא לאור ספרו הראשון "עלומים". עד מותו בגיל צעיר הספיק ישראל זרחי לפרסם כעשרה רומנים וקובצי סיפורים.
בשנת 1947 נפטר בירושלים מסרטן. לאחר מותו יצא לזכרו מאסף ספרותי בשם "עיטורים", ובו סקירת חייו, דמותו ויצירתו. על שמו קרוי רחוב בשכונת רמות בירושלים.
יצירתו.
הביקורת הספרותית של זמנו לא היטיבה עם זרחי שיצירתו הייתה מנוגדת להלך הרוח הכללי של התקופה: ספריו בוקרו קשות, והוגדרו כספרות לא גבוהה, לא אמנותית דיה, בעלת השפעות זרות בולטות, ריאליסטית מדי ואפילו נטוריאליסטית. יוצאים מכלל זה הם ספריו "נחלת אבות", שנדפס בירושלים בשנת תש"ו, 1946. שזכה להערכה והתייחסות חיובית (יצא בשנית בהוצאת "תרמיל" של משרד הביטחון, בשנת תשל"ד, 1974) ו"", רומן מחיי הביל"ויים, שזכה בשנת 1947 בפרס ירושלים ע"ש דוד ילין.
זרחי היה גם מתרגם מוכשר, ועל אף שלא הרבה לתרגם, הרי סיפוריו הקצרים של היינריך פון קלייסט שבתרגומו זכו לתפוצה נרחבת ולמהדורות חוזרות. זרחי שייך ספרותית לאותו "דור אבוד" ונשכח, שפעל ויצר בין ראשוני הסופרים העבריים של העלייה השנייה, לבין צעירי הסופרים של דור הפלמ"ח.
מספריו.
תרגומיו
נאש דידן
נאש דידן (בארמית: אנשים שלנו) הוא השם שבו קוראים לעצמם יהודים מן האזור שסביב העיר אורמיה, הנמצאת במשולש הגבולות שבין איראן, טורקיה ואזרבייג'ן. אנשי הקהילה הוגלו לאזור זה על פי המסורת לאחר גלות בבל.
הקהילה עלתה ברובה לארץ ישראל בתחילת המאה העשרים, ושפת האם שלה היא ארמית חדשה.
רקע.
הקהילה נוסדה, על פי המסורת, על ידי יהודים שברחו לאזור בזמן גלות בבל ולא חזרו לארץ ישראל אחרי הכרזת כורש. מאחר שהיהודים נחשבו באורמיה כעם זר נאסר עליהם לעבוד את האדמה אם כי היו יהודים שעשו זאת וחיו בכפרים למרות האיסור, ולכן הרוב עסק במסחר, זאת בניגוד לשאר יהודי אשור שעסקו בחקלאות. היהודים דיברו בניב הארמי המקומי וכן בפרסית וטורקית אזרית. בעוד שהערבים שהגיעו בעקבות הכיבוש המוסלמי דברו ערבית, היהודים (וכמוהם הנוצרים האשורים) שימרו בפיהם את השפה הארמית, וקראו לה "לישן דידן" (שפה שלנו). שמירת התרבות, המנהגים והשפה נסתייעה גם באופיו ההררי והמבודד של האזור.
שפתם של האשורים היא ארמית ודומה מאוד לארמית של יהודי אורמיה בשינויים קלים הנעוצים בניב השונה. בעת העתיקה הארמית הייתה השפה הרשמית בכל האזור (סוריה, אשור ופרס). בבית הקברות הארמני העתיק באורמיה יש מצבות שעליהן חקוק כתב ארמי לצד סמלי מגן דוד ומנורה.
תולדות הקהילה.
על פי המסורת, ראשית היישוב היהודי באזור הוא עוד מימי גלות סנחריב בשנת 722 לפנה"ס. באזור זה שלטה האימפריה האשורית ולשם הוגלו מתושבי ממלכת ישראל הקדומה. בהמשך, במאה השישית לפנה"ס גלו תושבי ממלכת יהודה בגלות בבל.
בשנת 1895 הגיעו כמה עשרות משפחות לארץ ובשנת 1905 הגיעו משפחות נוספות. בראשית המאה ה-20 היו בעיר אורמיה כ-500 משפחות יהודים, שעסקו רובן במסחר, וארבעה בתי כנסת, וכ-20 חכמים אשר שימשו כמורי הלכה וכ'מלמדים' ואף כתבו קמיעות. הקהילה הייתה דתית, ורק שליש מבניה ידעו קרוא וכתוב. בקרב העדה היו גם קבוצה קראית שכינתה עצמה 'אנשי תנ"ך' ולא קיבלה על עצמה את התורה שבעל פה. קבוצה זו כונתה על ידי יתר היהודים אפיקורוסים (בפ' רפויה). על אף הפילוג בנושא זה בעדה, לא הקימה קבוצה זו בתי כנסת נפרדים, והיו מתפללים עם יתר הציבור.
בעקבות חילופי השלטון בעיר בין המוסלמים והנוצרים, שכללו גם פרעות ביהודים, ורצח העם הארמני על ידי הטורקים ברחו יהודי אורמיה לארצות השכנות וחלקם גם חזר לארץ ישראל. בשנת 1924 הגיעו עוד 300 משפחות בהליכה רגלית קשה והתיישבו בירושלים. בשנות החמישים, לאחר הקמת מדינת ישראל, עלתה מרבית הקהילה לארץ, המשפחות היהודיות שנשארו בעיר עזבו אותה עם נפילת השאה ועליית ח'ומייני לשלטון, חלקן לישראל וחלקן לארצות הברית. משפחות שהתיישבו באזרבייג'ן הרוסית (בעיקר בעיר באקו) לאחר מלחמת העולם הראשונה הוגלו על ידי סטלין יחד עם כל התושבים האזארים בשנות החמישים לקזחסטן. קהילה גדולה של נאש דידן ישבה בעיר אלמה-אטה עד לשנות התשעים.
הקהילה בישראל.
בני הקהילה היו בין המקימים של שכונת סנהדריה בירושלים.
נכון ל-2005 חיו בישראל כ-14,000 אנשים בני העדה. אחוז גבוה מבני העדה חי בחולון.
לאחר העלייה הקימו בירושלים את בית הכנסת "יבנה" בשכונת בית ישראל, ובשנת 1966 הקימו בסמוך את בית הכנסת שמואל הנביא.
מורשת.
להקה בשם "נאש דידאן" יוצרת מוזיקת עולם, עם מילים בשפת העדה (ארמית- "לישן דידן").
הלהקה הוקמה על ידי אריק מרדכי המשמש גם כסולנה.
בשנת 2002 הוציאה הלהקה את תקליטה הראשון "נאש דידן אידיילו" (האנשים שלנו הגיעו), ועד כה יצרה שמונה תקליטים.
משפחת צפוני שהגיעה לארץ מאורמיה בעלייה של שנות החמישים מעלה בכל שנה ערב פולקלור לבני העדה עם שחקנים וזמרים.
אנשי העדה בישראל משתדלים לשמר את המטבח האזארי שיש בו מן השילוב בין המטבח הפרסי למטבח הטורקי, את השפה וכן מנהגי חתונה עתיקים.
ניסן אביב עוסק בהחייאת שפת העדה, ובהעלאת מחזות והקלטת שירים בארמית לרשת. כיום חוששים שעם פטירתם של ילידי שנות ה-30 וה-40 תיעלם גם השפה הארמית המדוברת.
אמברוסיה ונקטר
במיתולוגיה היוונית, אמברוסיה / אמברוזיה ונקטר (לפעמים גם נקטר / משקה האלים) הם מזון האלים, שבזכות אכילתו הם חיים חיי נצח ואינם מתים. האמברוסיה והנקטר נחשבים למאכלים משובחים מאוד, הראויים לעלות על שולחנם של מלכים. בדרך כלל נזכרים האמברוסיה והנקטר זה לצד זה ולפעמים לא מבדילים ביניהם. לרוב, מקובל שהאמברוסיה היא מזון והנקטר הוא משקה. הבה, אלת הנעורים במיתולוגיה היוונית, נחשבה גם נושאת גביע האלים, המגישה להם אמברוסיה ונקטר.
האמברוסיה והנקטר נזכרים באיליאדה ובאודיסיאה של הומרוס.
אמברוסיה ונקטר בצרכנות.
בצרכנות הנקטר הוא משקה המבוסס על מיץ פירות. בחלק מהמדינות יש הגדרה איזה משקה יכול להיקרא נקטר. בישראל על פי החוק משקה המוגדר נקטר חייב להכיל לפחות חמישים אחוז פרי.
האמברוסיה התפרסמה פחות בתרבות, אך יש בתי עסק שמוסיפים לשמם או לתפריטם את המילה "אמברוסיה" כדי לציין יווניות או איכות.
האטומיום
נאשדידן
השיטה האימפריאלית בארצות הברית
השיטה האימפריאלית בארצות הברית היא מערכת של יחידות מידה לא תקניות שגובשה בבריטניה, אך כיום עודנה בשימוש בארצות הברית, בליבריה ובמיאנמר (בורמה), ובעוד טריטוריות מסוימות בהן אין שימוש במערכת היחידות הבינלאומית (SI) ובשיטה המטרית. בבריטניה, שבה גובשה מערכת יחידות זו, היא נמצאת כיום בשימוש מוגבל עקב מעברה של הממלכה לשיטה המטרית ולשיטת ההצגה העשרונית.
מערכת היחידות האימפריאלית לא נוצרה כמקשה אחת. היא מהווה תוצאה של תהליך התפתחות ארוך שנים ועברה מספר שינויי תקנים עם הזמן. ראשיתה של המערכת בשנת 1066, שנת הכיבוש הנורמני של אנגליה, בעקבותיו הביאו הפולשים הנורמניים לאנגליה את מערכת המידות הרומית ואיחדו אותה עם המערכת האנגלו-סקסונית הקדומה. לאחר מכן שונתה המערכת ועודכנה בשנים 1215, 1496, 1588 ו-1758. לבסוף, בשנת 1959 הוחלט להביא לאחידות מסוימת בין היחידות הבריטיות לאמריקאיות, ולצורך כך הוגדרה מחדש יחידת הבסיס, היארד, ונגזרותיה.