בעונת 1971/72 מאייר זכה באליפות ראשונה מתוך שלוש ברצף, בפער של שלוש נקודות מהסגנית שאלקה 04. בעונת 1972/73 זכה מאייר שוב עם באיירן באליפות, בפער של 11 נקודות מהסגנית פ.צ. קלן, כשהוא סופג 29 שערי ליגה בלבד. בעונת 1973/74 המאבק היה צמוד יותר, הפעם מול בורוסיה מנשנגלדבך, בפער של נקודה אחת בלבד. באותה עונה, זכה מאייר לראשונה בגביע אירופה לאלופות, זכייה ראשונה מתוך שלוש רצופות, לאחר ניצחון על אתלטיקו מדריד בגמר גביע אירופה לאלופות 1974, כאשר המפגש הראשון הסתיים בתיקו 1-1, ובמשחק החוזר ניצחו באיירן ומאייר בתוצאה 4-0. בעונת 1974/75 נקטע רצף שלוש האליפויות של באיירן מינכן לטובת רצף שלוש אליפויות של בורוסיה מנשנגלדבך, ובאיירן סיימה עונת נפל בליגה, בה דורגה רק עשירית, ומאייר ספג 63 שערים. על אף זאת, זכו באיירן מינכן ומאייר בגביע אירופה לאלופות בפעם השנייה ברציפות, לאחר ניצחון 2-0 בגמר על לידס יונייטד. מאייר נבחר באותה שנה בפעם הראשונה ככדורגלן השנה בגרמניה. בעונת 1975/76 זכה מאייר עם באיירן בפעם השלישית ברצף בגביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על סנט אטיין. באותה שנה, זכה מאייר עם באיירן גם בגביע הביניבשתי, לאחר ניצחון במפגש כפול על קרוזיירו הברזילאית. היה זה התואר הקבוצתי האחרון של מאייר עם באיירן מינכן. באותה שנה נבחר שוב ככדורגלן השנה בגרמניה, בפעם השנייה ברצף. החל משנת 1977 מאייר שימש קפטן בבאיירן מינכן. בשנת 1978, על אף עונה חלשה של באיירן מינכן בליגה, בה סיימה רק במקום ה-12, זכה מאייר בפעם השלישית בתואר כדורגלן השנה בגרמניה, בעיקר לאור הצטיינותו כשוער נבחרת גרמניה במונדיאל 1978. עונת 1978/79 הייתה האחרונה של מאייר בקריירה. בעונה זו, סיים מאייר עם באיירן במקום הרביעי בבונדסליגה. בתום העונה פרש מכדורגל בגיל 35, לאחר שעבר תאונת דרכים שמנעה ממנו להמשיך לשחק.
נבחרת גרמניה המערבית.
מאייר החל לשחק בנבחרת גרמניה המערבית בשנת 1966. בשנה זו זומן מאייר לסגל הגרמני למונדיאל 1966, אך היה שוער המשנה להנס טילקובסקי. החל מפרישתו של טילקובסקי מהנבחרת בשנת 1967, מאייר היה השוער הבלתי מעורער של גרמניה המערבית, במשך יותר מעשור. הטורניר הגדול הראשון בו מאייר היה השוער הבכיר היה מונדיאל 1970, בו מאייר הגיע עם גרמניה המערבית לחצי הגמר, שם הפסידה נבחרתו לנבחרת איטליה בתוצאה 4-3. מאייר שיחק בכל המשחקים בטורניר זה, למעט המשחק על המקום השלישי מול נבחרת אורוגוואי, בו שיחק שוער המשנה הנס וולטר, ששמר על שער נקי וסייע לגרמניה המערבית לנצח 1-0.
בשנת 1972 היה מאייר חלק מהזכייה של גרמניה המערבית ביורו 1972, לאחר ניצחון בגמר על נבחרת ברית המועצות בתוצאה 3-0. בשנת 1974 מאייר זכה גם במונדיאל 1974 שנערך על אדמת גרמניה, לאחר שנבחרת גרמניה המערבית, שכללה כוכבים כמו פול ברייטנר, ברטי פוגטס, גרד מילר ופרנץ בקנבאואר, ניצחה במשחק הגמר שנערך במינכן, עירו של מאייר, את נבחרת הולנד בתוצאה 2-1. מאייר הציג יכולת מצוינת לאורך הטורניר, ובסיומו נכלל בנבחרת הטורניר.
בשנת 1976 מאייר השתתף עם גרמניה המערבית ביורו 1976, בו הגיעה נבחרתו עד הגמר, והפסידה לנבחרת צ'כוסלובקיה בבעיטות הכרעה, לאחר 2-2 בתום 120 דקות. מאייר לא הצליח לעצור אף בעיטה של צ'כוסלובקיה, שהאחרונה שבהן הייתה בעיטת הפננקה המקורית של אנטונין פננקה. בשנת 1978 השתתף מאייר בטורניר הגדול האחרון שלו, מונדיאל 1978. מאייר שמר על שער נקי בשלושת משחקי שלב הבתים הראשון, אך נבחרתו הודחה בתום שלב הבתים השני, לאחר הפסד מפתיע במחזור האחרון בתוצאה 3-2 לנבחרת אוסטריה. לאחר מונדיאל 1978, מאייר המשיך לשחק בנבחרת ומונה כקפטן, עד לפרישתו בשנת 1979. מאייר ערך 95 הופעות בינלאומיות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
לאחר פרישתו.
מאייר החל לעבוד בשנת 1988 כמאמן שוערים, תחילה בנבחרת גרמניה המערבית, ובשנת 1994 עבד כמאמן שוערים גם בבאיירן מינכן, כאשר הוא עבד במשך 12 שנים בשני המקומות במקביל, והיה המנטור של אוליבר קאן. באוקטובר 2004 פוטר מאייר מתפקידו בנבחרת גרמניה, לאחר שהמאמן יורגן קלינסמן לא אהב את דעתו בעניין המחלוקת מי יהיה שוערה הראשון של הנבחרת, אוליבר קאן או ינס להמן, סוגיה שהעסיקה את גרמניה באותה תקופה, כאשר קאן היה השוער הבלתי מעורער בנבחרת עד הגעתו של קלינסמן, והוא אף הועדף על ידי מאייר, אך קלינסמן צידד בלהמן ואף העדיף אותו כשוער הראשי לאחר מכן במונדיאל 2006. בשנת 2008 פרש מאייר מהתפקיד של מאמן השוערים גם בבאיירן מינכן. הן בנבחרת והן בבאיירן מינכן היה מאייר שותף מלא לזכיות בתארים רבים.
תארים בולטים.
כשחקן
עם באיירן מינכן:
עם נבחרת גרמניה המערבית:
תארים אישיים:
בצוות המקצועי של באיירן מינכן:
בצוות המקצועי של נבחרת גרמניה:
Cool Biz
זאב שטרנהאל
אסטרואידי אטן
אסטרואידי אטן הם קבוצה של גופים קרובי ארץ הקרויים על שם האסטרואיד הראשון שהתגלה ומשויך לקבוצה זו, 2062 אטן, שנתגלה ב-7 בינואר 1976 על ידי אלינור הלין. גופים אלה מוגדרים כבעלי מרחק הקפה ממוצע הקטן מיחידה אסטרונומית אחת, ובעלי אפהליון גדול מ-0.983 יחידות אסטרונומיות. הדבר אומר שמסלולם סביב השמש בדרך כלל חוצה את מסלול כדור הארץ והם עלולים להוות סכנה. נכון לשנת 2004, נמצא שרק עבור שני אסטרואידים השייכים לקבוצה זו, מרחק האפהליון קטן מיחידה אסטרונומית אחת, והם לא חוצים את מסלול כדור הארץ לעולם.
האסטרואיד בעל המסלול הממוצע הקצר ביותר הוא KW4 1999, שמסלולו הממוצע הוא 0.642 יחידות אסטרונומיות. בפריהליון הוא מתקרב לשמש עד כדי 0.2 יחידות אסטרונומיות או כ-30 מיליון ק"מ. זהו מסלול קרוב בהרבה לשמש מזה של כוכב הלכת חמה.
האסטרואיד אפופיס שייך לקבוצה זו. עם גילויו ב-19 ביוני 2004 ועד סוף שנת 2004, היה קיים חשש רציני שהוא יפגע בכדור הארץ ב-13 באפריל 2029. חישוב מדויק יותר של מסלולו שלל אפשרות זו, אם כי עדיין קיימת אפשרות שמסלולו יוסט בעת המעבר בשנת 2029, ואז הוא יהפוך לאסטרואיד אפולו. אם באותה עת הוא ייכנס לתהודה מסלולית עם כדור הארץ אזי פגיעה בו ב-13 באפריל 2036 עלולה להיות בלתי נמנעת.
המכון לחינוך טכנולוגי
המרכז לחינוך טכנולוגי
המכון האקדמי טכנולוגי חולון
אביתר הכהן
מבצע טופר העיט
מבצע "טופר העיט" (באנגלית: Operation Eagle Claw) (נקרא בטעות גם: "ציפורן הנשר"), או מבצע "אור ערב", היה מבצע פשיטה של צבא ארצות הברית אשר נועד לחלץ את 52 בני הערובה השבויים בשגרירות ארצות הברית בטהראן, איראן. המבצע נערך ב-24 באפריל 1980, אך נכשל. לכישלון המבצע היו השפעות הרסניות על סיכויי בחירתו-מחדש של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר.
בני הערובה האמריקאים שוחררו לבסוף ב-20 בינואר 1981 (יומו האחרון של ג'ימי קרטר כנשיא), בסיומו של משא ומתן דיפלומטי ולאחר 444 ימים בשבי. למרות שקרטר הבטיח כי השחרור ייעשה בעת כהונתו, בפועל אירע השחרור מיד לאחר שמחליפו, הנשיא רונלד רייגן, נשבע אמונים וקיבל לידיו את תפקיד הנשיא.
תוכנית המבצע.
פעולת השחרור תוכננה להתבצע בשני שלבים, לאורך שני לילות שונים. השלב הראשון של המשימה היה ליצור בסיס פעולה בתוך איראן, ליד טאבאס שבמחוז יזד. האתר הנבחר נודע בכינויו "מדבר 1" ונועד לשמש רצועת נחיתה ארעית למטוסי התובלה מסוג הרקולס ולמסוקים שהיו אמורים לבצע את משימת החילוץ עצמה. לאחר תדלוק המסוקים, התוכנית הייתה שכוחות הקרקע יעלו על המסוקים ויגיעו באמצעותם אל אתר "מדבר 2", ליד טהראן. עם איתור השבויים וחילוצם מטהראן, המחלצים והמשוחררים יועברו במסוקים אל בסיס חיל האוויר "מנצריה" שמחוץ לטהראן, ושם ייקחו מטוסי התובלה אל מחוץ לאיראן תחת מטרייה אווירית של מטוסי הקרב.
האירועים שהובילו לכישלון המבצע.
סופת חול נמוכה ובלתי צפויה גרמה לשניים מתוך שמונת המסוקים המשתתפים בפעולה הראשונית לסטות ממסלולם בדרך לאתר הפעולה "מדבר 1", וזאת כבר לאחר שהועברו לשם לוחמים וציוד. מסוק שלישי נתקל בקשיים מכניים ולא יכול היה להמשיך במשימה. לאור אובדן המסוקים הללו, הגיעו קברניטי המבצע למסקנה כי לא עומדים לרשותם די מסוקים לביצוע מוצלח של המשימה והחליטו לעצור את המבצע. לאחר שנתקבלה ההחלטה להפסיק את המבצע, החל תהליך פינוי המסוקים והמטוסים שכבר היו במנחת, בחזרה לבסיסם.
במהלך הפינוי החל להמריא אחד המסוקים שנותרו, לאחר שסיים תדלוק על הקרקע ממטוס התובלה שעמד לפניו ובסמוך. המראת המסוק הביאה לעליית ענן אבק וחול סמיך במיוחד, שגרמו למכווין, שעמד על הקרקע בין המסוק למטוס התובלה, לסגת במהירות לאחור. טייס המסוק הממריא, שעקב הראות הלקויה איבד קשר עין עם המטוס ועם המכווין על הקרקע, וראה רק את הפנס שהחזיק, פירש בטעות את תנועתו המהירה של המכווין הקרקעי לאחור והתרחקותו, כתנועה של המסוק לאחור. הטייס ניסה "לתקן" תנועה זו של המסוק לאחור, בכך שהפנה אותו קדימה. בגלל הקרבה היתרה למטוס שעל הקרקע, הביאה התנועה של המסוק קדימה לכך שהמסוק פגע בזנבו של מטוס התובלה, איבד שליטה והתרסק לתוכו. המטוס הפגוע והמסוק, שהיו עמוסים בדלק ותחמושת, עלו בלהבות והתפוצצו. ההתפוצצות והאש גרמו למותם של שמונה לוחמים משני כלי הטיס, ולפגיעה בכלי טיס סמוכים שעמדו על הקרקע.