מכיוון שלא היו מסוגלים לתקוף את סין ישירות העדיפו המאנצ'ו להמתין ותוך כדי כך הם שיפרו את יכולתם הארטילרית ויצרו קשרים עם בני ברית. בני המאנצ'ו גייסו פקידי ממשלה של מינג כיועציהם האסטרטגיים. ב-1633 הם השלימו את כיבוש מונגוליה הפנימית. הישג זה אפשר להם להגדיל את צבאם על ידי צרוף לוחמים מונגוליים לדגלם, כמו כן הייתה מונגוליה הפנימית נתיב פלישה אפשרי נוסף ללב קיסרות המינג.
ב-1636 היה שליט המאנצ'ו, הואנג טאיג'י בטוח בעצמו מספיק על מנת להכריז על הקמת שושלת קיסרים בשם שושלת צ'ינג. טקס ההכתרה היה בארמון בעיר מוּקְדֶן (כיום שן-יאנג) שנפלה לידי המאנצ'ו בשל בגידה ב-1621, והוא נטל לעצמו את התואר הקיסרי צ'ונגדה. בסוף 1637 הביס צבא מאנצ'ו שמנה 100,000 חיילים את קוריאה, בת הברית המסורתית של קיסרות סין. קוריאה נכבשה ושליטיה הודיעו על התכחשותם לשושלת מינג.
במקביל פרץ מרד במערב המדינה והתחזק לאחר שבראשו התייצב לי דזה-צ'נג שהיה יליד שאנשי. לי דזה-צ'נג הביס את צבא האימפריה שנשלח נגדו והכריז על עצמו כקיסר בשושלת חדשה, שושלת שון. ב-26 במאי 1644 נפלה בייג'ינג כמעט ללא התנגדות לידי צבא המורדים הסינים בפיקודו של לי דזה-צ'נג, שכן רוב הצבא היה בצפון מזרח מול צבאות המאנצ'ו. הקיסר האחרון של שושלת מינג, צ'ונג־ג'ן, מכותר בעיר האסורה, החליט להפיל פור שיקבע את גורלו. הפור קבע כי האימפריה אבודה ולכן התאבד צ'ונג־ג'ן בתלייה.
זו הייתה הזדמנות שהמאנצ'ו חיכו לה. הם חצו את החומה הגדולה לאחר שמפקד צבא הגבול של מינג וו סאן-גוי פתח את השערים במעבר שאנהאי והניסו בכוחות משותפים את ה"קיסר" לי מבייג'ינג, לאחר ששלט בה 40 יום בלבד. למרות אובדן בייג'ינג (שאת חולשתה כבירה קיסרית כבר צפה חונגוו) ומות הקיסר, לא נהרס כוחם של בני המינג לחלוטין. נאנג'ינג, פוג'יין, גואנגדונג, שאנשי ויונאן המשיכו להיות מעוזים של המינג להתנגדות לשלטון החדש. עם זאת, אובדן השלטון המרכזי גרם להופעתם של מספר טוענים לכתר מינג שלא היו מסוגלים לעבוד יחדיו. כל מוקדי התומכים בשושלת הישנה הוכנעו בסופו של דבר זה אחר זה על ידי צבא צ'ינג, עד לשנת 1662 שבה אבדה התקווה האחרונה לשובה של שושלת מינג לשלטון עם מותו של הנסיך הטוען לכתר מינג ג'וּ יואולנג.
כלכלה בתקופת שושלת מינג.
המהפכה החקלאית.
ההיסטוריונים מעריכים את הקיסר חונגוו כשליט אכזר אבל מוכשר. מתחילת שלטונו הוא הורה לחלק אדמה לאיכרים העניים. נראה כי זו הייתה מדיניותו - להעדיף את העניים, להם הוא ניסה לסייע לכלכל את עצמם ובני משפחותיהם. למשל, ב-1370 ניתנה הוראה כי אדמה במחוזות חונאן ואנחווי תחולק לאיכרים צעירים שהגיעו לבגרות. על מנת למנוע החרמה או רכישה של אדמות אלו על ידי בעלי אחוזות חסרי מצפון, הוצהר כי לא ניתן להעביר את הבעלות על האדמה.
בערך במחצית תקופת שלטונו של חונגוו פורסם צו המכריז כי אלו שעיבדו אדמות שהיו קודם שוממות יוכלו להחזיק בהן כרכושם הפרטי וכי לא יוטלו עליהם מיסים. תגובת העם הייתה נלהבת. ב-1393 גדל השטח המעובד בסין לשיא שאליו לא הגיעה אף שושלת אחרת. הממשל אף עודד את האיכרים לגדל סוגי גידולים חדשים כגון כותנה, בוטנים, תירס ובטטה במקומות בהם לא ניתן היה לגדל אורז.
אחד ההיבטים החשובים ביותר של פיתוח החקלאות היה שימור מים. הקיסר חונגוו שם דגש מיוחד על פיתוח אמצעי השקיה במשקי החקלאות בכל האימפריה, וב-1394 נשלחו מספר סטודנטים מאוניברסיטת קאו-טסו-שיאן לכל המחוזות על מנת לעזור בפיתוח שיטות השקיה. במסגרת מיזמים אלו נחפרו 40,987 בריכות השקיה וסכרים.
בשל מוצאו ממשפחת איכרים ידע הקיסר חונגוו היטב עד כמה סבלו האיכרים מנחת זרועם של האצילים והעשירים. רבים מהאחרונים, שעשו שימוש בהשפעתם על בתי המשפט, לא רק שפלשו לאדמות של איכרים אלא גם שחדו פקידים זוטרים שיטילו את מלוא המס על האיכרים הקטנים להם הרעו. כדי למנוע מקרים אלה של ניצול לרעה הקים הקיסר חונגוו שתי מערכות חשובות מאד: "רשומות צהובות" ו"רשומות קשקשי הדגים" ששימשו להבטיח הן את הכנסות המדינה ממסים על קרקע והן את היכולות של העם ליהנות מרכושם.
לחונגוו היה צבא חזק המבוסס על השיטה הצבאית הידועה כשיטת וי-סו. שיטת וי-סו הייתה בתחילת שושלת מינג הצלחה גדולה. בשלב מסוים מנה צבא הקיסר כמיליון חיילים והקיסר חונגוו, שהיה מודע לקושי לספק מזון למספר כה גבוה של אנשים, אימץ את שיטת ההתנחלויות הצבאיות. בזמן שלום קיבל כל חייל ארבעים עד חמישים מוּ (畝, בפין-יין mǔ, יחידת שטח סינית, כ-600 מטרים מרובעים) של אדמה. בעלי האמצעים רכשו בעצמם את הציוד החקלאי הנדרש, האחרים קיבלו אותו מהממשלה. בצורה זו היה לאימפריה צבא גדול מבלי להכביד על האוכלוסייה בכלכלתו.
כ-70% מהחיילים שהוצבו לאורך הגבולות עסקו בחקלאות, בעוד שהאחרים הועסקו כשומרים. בתוך האימפריה נדרשו רק 20% לשמור על הערים והאחרים עסקו בחקלאות. כך, מיליון חיילים בצבא מינג היו מסוגלים לגדל כ-2,500 טון של גרגרי תבואה שלא רק שכלכלו מספר גדול של חיילים אלא גם שילמו את משכורות הקצינים.
המסחר.
חונגוו היה קונפוציאני, והתורה הקונפוציאנית סולדת ממעמד הסוחרים משום שלכאורה הם חיים על גבם של המעמדות היצרניים. אבל הדעות הקדומות שהיו לחונגוו כנגד מעמד הסוחרים לא גרמו להקטנת מספרם. להפך, המסחר היה גדול יותר בהיקפו מאשר במאות הקודמות והמשיך לגדול כשהתעשיות המתפתחות היו זקוקות לשיתוף הפעולה של הסוחרים. קרקע דלה במחוזות מסוימים והגידול באוכלוסייה היו הכוחות העיקריים שדחפו רבים לעסוק במסחר. ספר ושמו "טו פיין הסין שו" מתאר בפרוטרוט את הפעילויות של הסוחרים בתקופה זו.
בסופו של דבר גרמה מדיניות איסור המסחר של חונגוו רק למנוע מהממשלה את מיסוי הסוחרים הפרטים. חונגוו המשיך לנהל סחר מוגבל עם סוחרים עבור מוצרים חיוניים כדוגמת מלח. לדוגמה, הממשלה חתמה חוזים עם הסוחרים להובלת גרגרי תבואה לגבולות. בתמורה חילקה הממשלה כרטיסי מלח לסוחרים שיכלו למכור אותם. עסקאות אלה היו רווחיות מאוד לסוחרים.
המסחר עם ארצות חוץ נאסר בשלב מסוים ולכן התנהל בחשאי. הממשל לא הצליח למנוע אותו משום שלא ניתן היה לשמור על כל החופים באופן סביר ומשום שהפקידים המקומיים ומשפחות האצולה המלומדות במחוזות החוף שיתפו פעולה עם הסוחרים בבניית ספינות ובמסחר. ההברחות היו מיפן ומדרום מזרח אסיה והן התגברו לאחר שאותרו מרבצי כסף ביפן בתחילת 1500. מכיוון שהמתכת כסף הייתה צורת התשלום העיקרית בסין, היו אנשים רבים מוכנים ליטול את הסיכון שבשייט ליפן או לדרום מזרח אסיה על מנת למכור מוצרים בתמורה לכסף מיפן או להזמין סוחרים יפנים לבוא לחוף הסיני ולסחור בנמלים חשאיים. ניסיונות שושלת מינג לעצור "פירטיות" זו הייתה הגורם למלחמות ווקאו ב-1550 וב-1560. לאחר שהמסחר הפרטי עם דרום מזרח אסיה קיבל תוקף חוקי שוב ב-1567, נפסק השוק השחור בסחר בכסף. הסחר עם יפן היה עדיין אסור, אבל הסוחרים יכלו לקנות כסף יפני בדרום מזרח אסיה. מקור נוסף של כסף שהממשל הסיני הרשה לסחור בו היה השוק במנילה בירת פיליפינים שהיו אז בשלטון ספרד. למנילה החלו להגיע כמויות גדולות של כסף שמקורו בפרו שגם היא הייתה אז בשלטון ספרדי. מטבעות המכילים כסף שהחליפו את שטרות הנייר הפכו הילך נפוץ יותר, תופעה שעזרה לקדם את המסחר.
מפעלי בנייה.
בתקופת שושלת מינג, בייחוד בתקופת קיסר מינג השלישי, יונגלה, בוצעו כמה מפעלי בנייה גדולים שחלקם קיימים עד היום וכולם הוכרזו אתרי מורשת עולמית:
המינהל.
קודקס מינג.
קודקס (אוסף חוקים) מינג, שנכתב בתקופת הקיסר חונגוו, נחשב אחד ההישגים הגדולים של התקופה. כבר ב-1364 החל הקיסר לנסח טיוטה לאוסף חוקים הידוע כ"דָאמִינְג לוּ" (大明律, פין-יין: Dàmíng lǜ). הקיסר חונגוו היה מעורב עמוקות במיזם כולו ובהנחיותיו לשרים הורה כי קודקס החוקים יהיה מקיף וברור, על מנת שלא להשאיר "חורים" שיאפשרו לפקידות הזוטרה לפרש בצורה שגויה את החוקים על ידי משחקי מילים. קודקס שושלת מינג היה שיפור גדול על זה של שושלת טאנג ביחס לעבדות בסין. תחת קודקס טאנג היחס לעבדים היה כאל חיות בית. על פי חוקת טאנג לא נענש אדם חופשי שהרג עבד. כלל זה לא היה נכון תחת שושלת מינג. החוק כלל הגנה על עבדים כמו על אנשים חופשיים, אידיאל שמקורו בתקופת שלטונו של הקיסר גואנג וו משושלת האן במאה הראשונה לספירה. קודקס מינג שם דגש מיוחד על היחסים במשפחה. דָאמִינְג לוּ היה מבוסס על הרעיונות של קונפוציוס ונשאר אחד מאוספי החוקים החשובים על פיהם התנהל המשפט של סין עד לסוף המאה ה-19.
מבנה השלטון.
חונגוו היה אחד השליטים האוטוקרטיים ביותר בתולדות סין. צורת הממשל שהנהיג חונגוו עם עלייתו לשלטון, אשר התמידה עד סוף השושלת, הייתה ריכוזית מאוד. על המינהל הכללי היו אחראים שישה משרדים, כמו בתקופה שקדמה לשושלת מינג, אבל אחרי 1380 היה הקיסר עצמו אחראי לתיאום ביניהם, שכן הקיסר חונגוו, ברצונו לרכז סמכות מוחלטת בידיו, ביטל את משרת ראש הממשלה. להחלטה זו היו השלכות מרחיקות לכת בתקופת יורשיו של חונגוו משום שבכך אבד הביטוח היחיד כנגד קיסרים חלשים וחסרי כושר. על מנת להבטיח שלא יוכל לפרוץ מרד כנגדו בצבא, פיצל חונגוו את הפיקוד על הצבא בין חמש ועדות צבאיות שהוא היה המתאם היחידי ביניהם. סין חולקה אדמיניסטרטיבית ל-13 מחוזות אותן ניהלו במקביל משרד מינהל מחוזי, ועדת ביקורת מחוזית וועדה צבאית. המחוזות חולקו לפלכים ולנפות.