הסרט לא נועד במקור להקרנה מסחרית, אלא לשימוש פנימי של צה"ל כסרט הדרכה לחיילים העתידים לשרת בלבנון. לאחר הכנת הסרט הוחלט בצה"ל להפיצו לציבור הרחב, והייתה זו הפעם ראשונה בה הופץ לציבור הרחב סרט עלילתי באורך מלא שהופק על ידי יחידת ההסרטה. השחקן ובמאי הקולנוע שיש קולר גילה את הפוטנציאל המסחרי שלו, ביקש וקיבל מצה״ל, באפריל 1986, את זכויות ההפצה שלו לקהל הרחב בישראל ובעולם. במקביל, גייס משקיעים לטובת השקעה בפרסום ויחסי־ציבור לסרט. אחר כך גם הצליח להביא את הסרט להשתתף בפסטיבל קאן במאי 1986.
השחקנים בסרט לא קיבלו תשלום על השתתפותם, רוני פינקוביץ' ודודו בן-זאב הגיעו לצילומים מתיאטרון צה"ל, אלון אבוטבול היה אז חייל בשירות סדיר, שאול מזרחי, בועז עופרי ונאזי רבאח חוילו לשירות מילואים. מזרחי ויתר על שכר של חודשיים מתיאטרון ׳הבימה׳, בו שיחק באותה עת. נאזי רבאח, עבד באותה עת כדייל ב׳אל-על׳. לאחר שהסרט הופץ באופן מסחרי, חשו השחקנים שהונו על ידי יחידת ההסרטה, לטענתם לצורך הצילומים נאלצו לסכן את חייהם ולהיכנס ללבנון, אך הסכימו לשתף פעולה מתוך רצון לעשות משהו חשוב, בתוך הצבא, בשביל הצבא. בדרך ללבנון, בתוך ההמולה הוחתמו על מסמך, על־פיו הם מוותרים על כל זכויותיהם בסרט לטובת צה״ל. לאחר שהסרט הופץ הם לא הוזמנו להקרנות הבכורה החגיגיות שנערכו. לטענת פינקוביץ' ומזרחי הם השתתפו בכתיבת התסריט אך לא קיבלו קרדיט, בנוסף בחרו המפיצים לקדם את אלון אבוטבול כ"פנים" של הסרט, על פני השחקנים האחרים, אף על פי שהיה רק שחקן משנה.
במהלך יולי 1986 נערכו מספר הקרנות בכורה חגיגיות של הסרט, והוא יצא לאקרנים בישראל, לאחר מסע יחסי ציבור ופרסום, ב-8 באוגוסט.
תגובת הקהל והמבקרים.
הסרט זכה להצלחה מסחרית, התקבל בהתלהבות בפסטיבל הקולנוע בקאן וכ-920,000 צופים צפו בו בקולנוע.
עם זאת לרוב ספג ביקורות שליליות מצד המבקרים. מבקר הקולנוע מאיר שניצר כינה את הסרט "קיטש" ו"סרט תיעודי שצולם בתנאי קרב", שניצר כתב:.
הסרט עלה לדיון בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת, בשאלה האם ראוי שסרט כזה יופק על ידי צה"ל. שיש קולר מפיץ הסרט פנה לבג"ץ בדרישה שהסרט ייצג את ישראל בתחרות האוסקר, במקום אוונטי פופולו, אך השופטים סירבו להתערב בנושא. בנוסף, בדצמבר 1987, דרש שהסרט לא יוקרן בטלוויזיה, בניגוד להסכם ההפצה שנחתם איתו.
שיר הנושא.
את שיר הנושא, "שתי אצבעות מצידון", כתב במאי הסרט אלי כהן. כהן חתם על השיר בשם "אלי מדורסקי", שם נעוריה של אמו. את השיר הלחין בני נגרי וביצע בועז עופרי, אחד משחקני הסרט. השיר זכה להצלחה רבה ורק בשנת 2020, נחשף בחדשות 12 שהוא מבוסס על מכתב פרי עטו של חייל בשם מיקי ברקוביץ' ששירת בלבנון, אותו מסר לכהן, במאי הסרט, כשפגש אותו בעת שירותו הצבאי.
פרסים.
הסרט זכה במספר פרסי "מנורת הכסף" שחולק לראשונה ב-1988 (המקביל לפרס אופיר של אותם ימים), בקטגוריות: "הסרט הטוב ביותר של השנה", "הבמאי הטוב ביותר" לאלי כהן, "הצלם הטוב ביותר" "שחקן המשנה הטוב ביותר" לאלון אבוטבול.
הסרט זיכה את יחידת דובר צה"ל בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
אודיסה
בואריה
באווריה
שטראסבורג
שטרסבור
נגמחון
סטרסבורג
ג'יימס ארל קרטר
סטרסבור
סטראסבור
מבוכה
מבוכה היא מצב רגשי של מוטרדות מסוימת ואי־נוחות, שאדם עשוי לחוות כאשר נראה לו שאחרים שופטים או עלולים לשפוט אותו (או את אדם אחר) על חלק בגופו או באישיותו שנחשף אליהם, או על פעולה חברתית או מקצועית בלתי מקובלת שלו (או של אדם אחר) שאותם אחרים היו עדים לה. לעיתים מעורבת בכך גם פגיעה בכבוד או ביושרה של האדם שמרגיש מבוכה. יש המגדירים מבוכה כסוג של חרדה עקב התנהגות שאינה מקובלת בחברה; סיבת המבוכה אינה ידועה, לכן זוהי חרדה ולא פחד ספציפי.
תחושת מבוכה דומה במידה מסוימת לבושה, אך הן נבדלות בכך שבושה נגרמת לעיתים קרובות בעקבות מעשה לא מקובל מבחינה מוסרית (ולכן קשורה לאשמה) בעוד מבוכה נגרמת בהקשר חברתי; בנוסף, בושה עשויה להיגרם גם בשל מעשה שבוצע וידוע רק לאדם עצמו; לבסוף, בושה היא לרוב רגש עוצמתי וקשה יותר מאשר מבוכה.
מצבים אפשריים בהם האדם נבוך בעקבות פעולה שביצע, עשויים להיות למשל מצבים בהם הוא נתפס בשקר שאמר או בטעות שביצע, או כאשר אחרים נחשפים לפעולות גופניות שביצע כגון נפיחה. בתרבויות רבות, מצב בו אדם נתפס בטעות כאשר אינו לבוש כהלכה או ערום בחלקו עשוי להביא למבוכה רבה. גם פעולות של אחרים עשויות לגרום מבוכה לפרט, למשל כאשר הפרט מגלה שהוא נושא לרכילות בשיחה המתקיימת בקבוצה חברתית, או כאשר אחר מעיר לו בזלזול בפני אחרים על התנהגותו או הופעתו.
יש הבעות פנים ומחוות גוף אופייניות המופיעות תמיד ומזוהות ללא קשר לתרבות עם מבוכה. תגובת המבוכה מתחילה כחצי שנייה לאחר שהאדם "נתפס בקלקלתו". היא כוללת הסטת מבט למטה ואז לצדדים, "חיוך" מיוחד השונה מההבעה הידידותית בכך שמעורב בו רק שריר אחד (הזיגומטיקוס) המעלה את זוויות הפה כלפי מעלה כששאר המחצית התחתונה של הפנים קפואה ומכווצת. אחר כך מורכן הראש למטה ועמו נשמטות הכתפיים, בשלב זה מופיעה לעיתים קרובות נגיעה של היד בפנים. ילדים בגיל שנתיים כבר מבצעים את רצף הפעולות השלם הזה כשהם נדרשים, למשל, להופיע בפני זרים.
לא רק מחוות המבוכה אוניברסליות אלא גם הפענוח שלהן. אנשים מתרבויות שונות זיהו נכון מבוכה אצל בני עמים רחוקים. התרבות משפיעה בהחלט על הסיטואציות שיפעילו את המבוכה אבל לא על דרך ההבעה שלה. הסומק אינו חלק מהותי של תצוגת המבוכה: הפנים מאדימות כ־15 עד 20 שניות מתחילת האירוע ואילו רצף המחוות הטיפוסי אורך כחמש שניות בלבד.
נראה כי למבוכה יש תפקיד חברתי חשוב בשיקוף והגדרת גבולות לגבי האופן בו רצוי שיתנהלו קשרים חברתיים, בהתאם לנורמות המקובלות בכל חברה ותרבות.
סטראסבורג
The New York Times
115 לפנה&quot;ס
99 לפנה&quot;ס
סטריליות
ז'אקמל
ז'אקמל (בקריאולית האיטית: Jakmèl) היא עיר בדרום האיטי, בירת מחוז דרום מזרח.
אוכלוסיית העיר מונה כ-137,966 תושבים (נכון ל-2019).
העיר הייתה הראשונה שהיה לה חשמל, בשנת 1925, ולכן היא מכונה "עיר האור".
העיר ידועה בארכיטקטורה הקולוניאלית הצרפתית השמורה היטב, שנבנתה בתחילת המאה ה-19. העיר הוכרזה באופן זמני כאתר מורשת עולמית.
העיר היא יעד תיירותי פופולרי בהאיטי.
היסטוריה.
העיר נוסדה על ידי הספרדים בשנת 1504 ואוכלסה מחדש על ידי הצרפתים בשנת 1698. במאה ה-18 הפכה העיר למרכז גדול לייצור וסחר בקפה.
בשנת 1896 התחוללה שרפה גדולה בעיר ששרפה את רוב מבני העיר. העיר נבנתה מחדש, לעיתים קרובות באמצעות עמודי ברזל יצוקים ומרפסות שנשלחו מצרפת.
אחוזות מקושטות רבות של סוחרי קפה עשירים מתקופה זו נשמרו עד היום ללא הרבה שינוי וכל החלק המרכזי של העיר השתנה מעט במהלך 100 השנים האחרונות. האחוזות בעיר השפיעו רבות על הארכיטקטורה בניו אורלינס.
רעידת האדמה ב-2010.
ב-12 בינואר 2010 חוותה האיטי רעידת אדמה בעוצמה של 7.0 שגרמה לנזקים כבדים ולנפגעים בז'אקמל. תחנת הרדיו של ז'אקמל העריכה כי נהרגו לפחות 5000 תושבים בז'אקמל מרעידת האדמה, אף על פי שראש העיר העריך כי נהרגו 300–400 תושבים, ונפצעו 4,000.
כ-70 אחוז מהבתים ניזוקו, כאשר רוב הנזקים הכבדים יותר היו בשכונות העניות.
בניין העירייה ניזוק עד כדי כך שהיה צריך להרוס אותו ולבנותו מחדש.
חמוצית
חמוצית (שם מדעי: "Vaccinium Oxycoccos", שם נוסף בעברית: קַפְטָה) היא מין צמח ממשפחת האברשיים, קרוב משפחה לאוכמנית, הצומח בטבע בביצות כבול חומציות באזורים הקרירים בחצי הכדור הצפוני. הכינוי "חמוציות" מתייחס בדרך כלל לפרי הצמח, המופק ברובו בגידול מסחרי.
מאפיינים.
צמח החמוצית הוא בן-שיח ירוק עד נמוך (בדרך כלל פחות מ-10 ס"מ), בעל גבעולים דקים וקשיחים ועלים קטנים. הפרחים בצבע ורוד כהה עם עלי כותרת קטנים, שעמודי העלי והאבקנים חשופים ובולטים מתוכם. הפרי ענבה מדומה, גדול מהעלים וצבעו לבן עד להבשלה, אז הוא הופך אדום.
היסטוריה.
חמוציות נאכלו על ידי תושבי ארצות הצפון ועדיין נחשבות לפרי בר פופולרי בסקנדינביה ורוסיה. בסקוטלנד היה נפוץ איסופן מהבר, אך עם צמצום אזורי הצמיחה הטבעיים שלהן הן הפכו נדירות. הילידים באמריקה הצפונית אכלו את החמוציות, וייתכן שהם שהכירו אותן למתיישבים האנגלים במסצ'וסטס בראשית המאה ה-17, שהפכו אותם לאחד המרכיבים בסעודת חג ההודיה.
גידול ושימושים.
כיום נעשה רוב גידול החמוציות באמריקה הצפונית בשדות חפורים ומוקפים סוללה המאפשרת את הצפתם במים. עם הבשלת הפרי מציפים את השדות, מנערים את השיחים ואוספים את הפירות הצפים על פני המים.
חמוציות נאכלות בדרך כלל כלפתן פירות או רוטב חמוציות. הן משמשות גם באפיית מאפינס ועוגיות, אך לא מקובל לאכול אותן בנפרד כמו אוכמניות, פטל או תותים. חריג לכך הן החמוציות המיובשות, ששמן המקובל בארצות הברית נגזר משם המותג "קרייזינס" (craisins; הלחם של cranberry ו-raisin), שמרקמן דומה לזה של צימוקים אך טעמן חמוץ יותר ונאכלות כפי שהן. מרבית החמוציות המיובשות מומתקות בתהליך הייצור כדי לטשטש את חמיצותן הטבעית.
בישראל נמכרים שני מיני חמוציות מיובשות: חמוציות זרש (Berberis vulgaris), קטנות, חמוצות ובעלות חיי מדף קצרים יותר; וחמוציות גדולות ומתוקות יותר.
ניתן להשיג גם מיץ חמוציות, שהוא בדרך כלל מומתק ומעורב במיצי פירות אחרים כמו מיץ תפוחים. למיץ מיוחסות תכונות רפואיות הקשורות בהפחתת סיכוי לדלקת בדרכי השתן ומניעת התפשטותה של קנדידה מערכתית. כמו כן יש המשתמשים בחמוציות במקרים של שיתוק עמוד השדרה.