בשנת 1996, רדיוהד הזמינה את גודריץ' להפיק את אלבום האולפן השלישי שלה, OK Computer. גודריץ' סיפר בראיון כי הרגע הזה בו קיבל את הכוח להפיק אלבום במלואו לראשונה היה משמעותי עבורו ובסוף גם שינה את חייו, הוא היה יכול לראשונה לעצב את המוזיקה של הלהקה כרצונו, ולנסות דברים שונים ומגוונים ללא הגבלה. האלבום, אשר יצא לאור בשנת 1997, הצליח מאוד והפך לאחד הבולטים של שנות ה-90, וגודריץ' המשיך להפיק את כל אלבומי הלהקה מאז. בעבור עבודתו על Hail to the Thief, אלבום האולפן השישי של הלהקה משנת 2003, אף קיבל פרס גראמי על "עיבוד האלבום הטוב ביותר".
בעקבות שיתוף הפעולה הארוך בין גודריץ' והלהקה, וההצלחה של שיתוף פעולה זה, לעיתים מכונה גודריץ' "החבר השישי" של הלהקה, בדומה למפיק ג'ורג' מרטין, שבעקבות עבודתו הארוכה והמוצלחת עם להקת הביטלס לעיתים נקרא החיפושית החמישית. בראיון משנת 2016, גודריץ' אמר כי הקשר העמוק והאמון שנבנה לאורך השנים היוו את הסיבה לשיתוף הפעולה המוצלח בינו ללהקה, והשווה את הקשר ביניהם לקשר שנוצר בין ג'ורג' מרטין ולהקת הביטלס לאורך שנים של עבודה משותפת ומה שנוצר בזכות קשר זה.
תום יורק ואטומס פור פיס.
גודריץ' הפיק את שלושת אלבומי הסולו של תום יורק, סולן להקת רדיוהד: The Eraser משנת 2006, Tomorrow's Modern Boxes משנת 2014, ו-Anima משנת 2019.
כמו כן, בשנת 2009 הצטרף גודריץ' ללהקת אטומס פור פיס, אותה הקים יורק יחד עם אמנים נוספים (ביניהם פלי, בסיסט להקת רד הוט צ'ילי פפרז) במטרה לבצע שירים מאלבומי הסולו שלו, ובהמשך לבצע חומר מקורי של הלהקה (בשנת 2013 הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה Amok).
דיסקוגרפיה.
ברשימה להלן מפורטים אלבומים אשר גודריץ' היה שותף בהפקתם.
הקונגרס הסורי-פלסטיני
הקונגרס הסורי-פלסטיני (בערבית: المؤتمر السوري الفلسطيني) היה ארגון שנוסד ב־25 באוגוסט 1921 בז'נבה, שווייץ, על ידי קבוצה של דיפלומטים סורים ופלסטינים שקיבל תמיכה ממפלגת האחדות הסורית . מטרת הקונגרס הייתה להשפיע על כך שסוריה תקבל את מנדט חבר הלאומים על ארץ ישראל. הקמת הארגון הושפעה מקונגרסים נוספים שנערכו בין ארצות ולאומים ערביים שונים, כשהראשון היה הקונגרס הערבי הלאומי הראשון בשנת 1913.
הקונגרס היה חידוש של "קונגרס סוריה" שיוסד שנתיים קודם. הוספת 'פלסטין' לשם באה בעקבות הסכם ניוקומב-פולה בדצמבר 1920, שקבע את הגבולות בין צרפת ובריטניה כך שארץ ישראל (פלשתינה) וסוריה הן מדינות נפרדות. ב־21 בספטמבר, לאחר עשרים ושישה ימים של דיונים בין חברי הקונגרס, פרסם הארגון הצהרה פומבית בפני חבר הלאומים הנוגעת לשש דרישות:
פעולות הקונגרס העלו חרס, ורק הדרישה הראשונה נענתה בסופו של דבר, אך בדיעבד.
מתגייסי היישוב לצבא העות'מאני
מתגייסי היישוב לצבא העות'מאני היו יהודים מבני היישוב העברי בארץ ישראל שבחרו להתעת'מן ולהתגייס לצבא העות'מאני החל מ-1908 ועד סיום מלחמת העולם הראשונה.
רקע.
עד לשנת 1908 אסר החוק העות'מאני גיוס של מי שאינו מוסלמי לצבא הטורקי וכפה תשלום "כופר צבא" (בַּדַל עַסְכָּרִיָה Bedel-I-Askeri) על הפטורים משירות.
לאחר מהפכת הטורקים הצעירים ב-1908 שונה החוק והתיר גיוס בני דתות לא מוסלמיות. בטורקיה עצמה התקבל החוק החדש בעוינות רבה על ידי הקהילות היהודיות והנוצריות וזאת לאור ה"מוניטין" שהיה לצבא הטורקי הן בתחום היחס לחיילים והן לאור קנאות הדתית שהמשיכה לשרור בין מפקדיו. אי לכך פעלו ראשי הקהילות לפטור את חייבי הגיוס במגוון שיטות שכללו תשלום כופר מוגדל, שיחוד רופאים ופקידים ובמקרים קיצוניים אף עזיבת טורקיה.
ההתעת'מנות.
עד המלחמה.
בניגוד לטורקיה עצמה שם הרוב המוחלט של התושבים היו אזרחים עות'מאנים הרי ברחבי האימפריה הטורקית חיו מגוון של תושבים שלא היו אזרחים ולהם הציעו השלטונות את חלופת ההתעת'מנות (קבלת האזרחות העות'מאנית). עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה נחלקו הדעות ביישוב בין המיעוט שצידד בקבלת האזרחות מתוך תקווה שיזכה בכך לאהדת השלטונות לבין הרוב, בעלי האזרחות הזרה, ששלל קבלת אזרחות עות'מאנית והעדיף להסתמך על חוקי הקפיטולציות כדי לקבל זכויות יתר וחסינות בחסות הקונסולים של המדינות השונות בארץ.
בתקופת המלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביטלו השלטונות את הזכויות (הקפיטולציות) שניתנו לאזרחים הזרים והכריחו את תושבי הארץ שלא התעת'מנו עד המלחמה (רובם היה בעלי אזרחות של רוסיה שהייתה אויבת לטורקיה) לבחור בין התעת'מנות (וגיוס לצבא) לבין עזיבת הארץ. מספר רב של תושבי הארץ עזבו את הארץ למצרים אך רבים עדיין "ישבו על הגדר" ולא החליטו. פרשת גירוש יפו ב-17 בדצמבר 1914 הגבירה את הלחץ על אנשי היישוב היהודי להחליט ואכן רבים בחרו להתעת'מן כדי להימנע מגירוש.
ההתגייסות לצבא העות'מאני לפני המלחמה.
על פי אותו חוק הטורקי שהתקבל ב-1908, כל אותם שקיבלו את האזרחות העות'מאנית והיו כשירים לשרת בצבא היו מחויבים להתגייס לצבא העות'מאני. רובם של אנשי היישוב בארץ התנגדו לגיוס בניהם ונקטו בשלל פעולות כדי לשחררם מחובה זו. המשפחות האמידות שילמו לשלטונות כופר לשיחרור בניהם בעוד שהמשפחות דלות האמצעים שלחו את בניהם אל מחוץ לגבולות האימפריה העות'מאנית או שניסו לשחד גורמי ממשל וצבא כדי להקל על השירות או שעודדו אותם לערוק מהצבא וסייעו להסתרם "עד יעבור זעם".
רבים מרבני היישוב הורו לתלמידי הישיבות להתפלל לביטול הגזרה.
כתוצאה מכל ההאמור לעיל התגייסו, בסופו של דבר, רק עשרות בודדות של צעירים שרובם היה עני מלהשיג שחרור. רק מעטים מהם התגייסו בשאיפה לפתח קריירה צבאית והצטרפו לבתי ספר לקצינים. מגויסים אלו השתתפו במערכות שקדמו למלחמת העולם הראשונה (כמו מלחמות הבלקן).
נטיית היישוב להתגייס לצבא העות'מאני בתקופת המלחמה.
מבוא.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה החליט השלטון העות'מאני להגדיל את סדר הכוחות של הצבא ולכן הוחמרה ההקפדה על חובת הגיוס לצבא. כמו כן, כפי שצוין לעיל, גבר הלחץ על בני היישוב לבחור בהתעת'מנות ובגיוס תחת איום הגירוש.
אל מול עליית הנכונות של בני היישוב להתגייס לצבא הטורקי עמדו הידיעות על היחס ליהודים בצבא זה הן מבחינת האנטישמיות והן מבחינת תנאי השירות.
הימנעות מהשירות הצבאי.
לאור ההתנגדות של רבים ביישוב להתגייסות ואל מול הידיעות על הקורה בצבא הטורקי התגברו הניסיונות להימנע מהשירות הצבאי במגוון שיטות:
ההתגייסות מרצון.
אל מול הניסיונות, של חלק מהישוב, להשתחרר מעול השירות הצבאי, נמצאו רבים שצידדו בהתגייסות. המניעים של קבוצה זו היו:
גדודי העבודה.
מאחר שמלחמת העולם הראשונה הוכרזה על ידי טורקיה כג'יהאד צומצמו אפשרויות השירות של היהודים והנוצרים ורבים מהם שובצו לגדודי עבודה (טאבור עֲמָלִיָה). רובם של הגדודים נשלחו לדרום הארץ לסיוע בסלילת דרכים ובהקמת מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה. הפועלים בגדודים סבלו מתנאי עבודה ירודים ביותר וממחסור בבגדים, נעליים ומזון ורבים מהם חלו ואף נפטרו. בגלל התנאים הרעים בגדודים עלה היקף העריקים (פרארים) ולכן פרסם אחמד ג'מאל פאשה ב-26 ביוני 1916 צו המוחל לעריקים שיחזרו לשירות ומאיים בגזר דין מוות למי שלא יחזור.
המתגייסים.
עקב המידע על תנאי השירות הקשים ולאור אי ידיעת השפה הטורקית נטו רוב המתגייסים להתגייס בקבוצות בתקווה לסייע אחד לשני. קבוצות אלו התאפיינו, בדרך כלל, באיכות אנושית טובה ובמוטיבציה גבוהה. בין קבוצות אלו ניתן למנות את:
מתגייסי זכרון יעקב.
הקבוצה הראשונה שהתגייסה לצבא הטורקי הייתה של כ-20 צעירים מזכרון יעקב שהיו חברים באגודת הגדעונים בהנהגתו של אלכסנדר אהרנסון. זה היה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה והמתגייסים הוצבו בנקודות שונות בגליל כחיילים מן השורה. אולם עם פרוץ המלחמה נלקחו מהם הנשק והמדים והם הועברו לגדודי העבודה (טאבור עמליה). דבר זה הביא לירידה במוטיבצית המתגייסים ולכך שרבים מהם עזבו, בצורה זו או אחרת, את השירות.
הקמת המליציה היהודית.
הנהגת היישוב יזמה הקמת מליציות מקומיות, כחלק מהצבא העות'מאני, שיעסקו בשמירה ובהגנה על גבולות הארץ. יוזמה זה הובלה על ידי ישראל שוחט ופועלי ציון בתמיכת דוד בן-גוריון ויצחק בן צבי כשמאחוריה עמדה השאיפה לקבל מהטורקים תמיכה בשאיפות הציוניות בארץ ישראל. פעילות זה מחלקה כדלקמן:
מתגייסי בתי הספר התיכוניים.
פרק זה מתייחס לגיוסם של תלמידים מ-4 בתי ספר:
בניגוד למתגייסים קודמים הייתה התייחסות השלטונות למתגייסים אלו טובה יותר ב-2 אספקטים:
תקופת ההכשרה.
מספר מועט של תלמידים שהתגייסו ראשונים נשלח לבית ספר לקצינים בבעלבכ שבלבנון אולם רוב התלמידים התגייסו לאחר פסח ב-30 באפריל 1916. דרכם לאיסטנבול עברה דרך דמשק שם חיכו 10 ימים להגעת תלמידים נוספים ואז עוד מספר שבועות עד איסטנבול. בהגיעם לעיר חולקו בין 5 גדודים (קורסים) כשכל גדוד, שמנה 3-בּּוּלוּקים (פלוגות), חנה באחת מהעיירות לייד היידר פאשא (בצד האסיאתי של איסטנבול). פלוגות אלו היו מעורבות וכללו רוב של טורקים וערבים ורק 4–5 יהודים. סדר היום כלל אימוני שדה ותרגילי סדר. תנאי השירות של המתגייסים היו קשים מאוד כשמצד אחד חוו לכלוך וזוהמה ומצד שני התמודדו מול יחס עוין, ואלים לא פעם, מפרחי הקצונה המוסלמים.