ויילדר העדיף להשאיר את ניתוח סרטיו לאחרים, ומשנשאל אם "שדרות סאנסט" הוא קומדיה שחורה, השיב "לא. זה רק סרט".
הצוות היצירתי העיקרי.
"שדרות סאנסט" ייזכר גם בזכות האווירה של "פילם נואר" שהשיג הצילום של ג'ון פ. זייץ. הצילום הכהה, מלא הצללים השחור לבן, היה יצירתו של זייץ. ויילדר עבד עמו מספר פעמים בעבר, וסמך על שיפוטו, והותיר לו את החופש לערוך את החלטותיו בעצמו. זייץ זוכר כי שאל את ויילדר מה הוא רוצה לסצנת הקבורה של קוף השעשועים, וויילדר השיב – "אתה יודע, פשוט את צילום קבורת הקוף הסטנדרטית". בכמה סצנות פנים התיז זייץ אבק לפני המצלמה בטרם צילם על מנת ליצור אפקט של ערפול מכוון, טריק שבו השתמש גם בצילומי הסרט "ביטוח כפול" בשנת 1944 (אף הוא יצירה של ויילדר הנחשבת לקלאסית בסוגת "פילם נואר").
ויילדר התעקש כי הסרט יראה את גופתו של גיליס מנקודת מבט ממעמקי הבריכה, אך צילום זה התברר כקשה לביצוע. המצלמה הוצבה בתוך תיבה מיוחדת והוכנסה אל המים, אך התוצאה הייתה מאכזבת. לבסוף הושג האפקט באמצעות הצבת מראה על תחתית הבריכה, וצילום בבואתו של הולדן מלמעלה, דבר שיצר אפקט של עיוות, בהשוואה לדמותו של השוטר הניצב מעל גווייתו של גיליס.
ההיסטוריון של הקולנוע טום סטמפל העיר כי גם "ביטוח כפול" וגם "שדרות סאנסט" מצולמים במקומות בהירים ושטופי שמש בקליפורניה, וכי זייץ הצליח להשיג אפקטים של אור ושל צל באותו הסרט, מבלי שהתפרים ביניהם ניכרים.
המעצבת אדית הד עיצבה את התלבושות. ויילדר והד הסכימו כי על דזמונד לשמור על קשר מסוים עם תהפוכות האופנה, כך שהד עיצבה עבור סוונסון בגדים בנוסח בגדי כריסטיאן דיור או קוקו שאנל משנות הארבעים. סוונסון כינתה את הבגדים "מיושנים מעט, אקזוטיים מעט". הד תיארה את המשימה כמאתגרת ביותר בקריירה שלה. הד עיצבה גם את התלבושות עבור הולדן ושאר הדמויות בסרט, אך ויילדר הורה לפון שטרוהיים ולננסי אולסון ללבוש בגדים שהביאו עמם, על מנת להיראות אותנטיים.
הפסקול המוזיקלי נוצר על ידי פרנץ וקסמן. הוא אימץ אלמנטים של טנגו במקומות שבהם הופיעה נורמה דזמונד, בשל הערתה כי רקדה את הטנגו עם רודולף ולנטינו. סגנון זה עומת עם סגנון הבי בופ שאפיין את הסצנות בהן הופיע גיליס. וקסמן השתמש גם בקטעים מעוותים ממוזיקה של סרטים משנות העשרים והשלושים על מנת להמחיש את עולמה המעוות של דזמונד. בשנת 2002 יצא לאור הפסקול בפורמט של תקליטור.
הניוון המוגזם של ביתה של נורמה דזמונד נוצר על ידי המעצב האנס דרייר, אשר אף הוא החל את הקריירה שלו כמעצב בימי הסרט האילם. הוא אף עסק בעיצוב הפנים בביתם של כמה מכוכבי הסרט האילם, ובהם מיי וסט.
במהלך הצילומים שמו רבים לב לעובדה כי סוונסון נראית בריאה וצעירה, בעוד שהולדן נראה בוגר מכפי גילו. ויילדר התעקש להדגיש את הפרשי הגילים, והורה למאפרת ואלי וסטמור לגרום לסוונסון להיראות בוגרת יותר. סוונסון התעקשה שאישה בגילה של דזמונד שיש בידה עושר רב ושמקדישה תשומת לב לעצמה, לא תיראה זקנה, והציעה כי הולדן יאופר על מנת להראות צעיר יותר. ויילדר הסכים לכך, והתוצאה הייתה כי סוונסון שיחקה נורמה דזמונד מתוחכמת וזוהרת יותר ממה שהתכוון לכך ויילדר בתחילה.
מגע של אותנטיות.
בנתחו את עולם האשליה ההוליוודי, שמר ויילדר על מראה של אותנטיות ככל האפשר, ועל קשר להיסטוריה של הוליווד. שמה של דזמונד נלקח, ככל הנראה, מוויליאם דזמונד טיילור, שנרצח בשנת 1922, ומחברתו, כוכבת הסרט האילם מייבל נורמנד אשר הקריירה שלה נהרסה בעקבות הרצח.
סוונסון נחשבה לנציגה מהימנה של עברה של הוליווד, וזכתה לגעגועים נוסטלגיים של מעריצים מבוגרים, אך כמעט ולא הייתה ידועה בקרב הקהל הצעיר בשנות החמישים. ויילדר השתמש באוסף התמונות הפרטי של סוונסון כדי לקשט את ביתה של נורמה דזמונד, וגרם לעברה הבדוי של דזמונד להתייחס לקריירה האמיתית של סוונסון.
התסריט מתייחס לסרטים אמתיים כ"חלף עם הרוח" ולאנשים אמתיים כדאריל זאנוק, דייוויד לוולין וורק גריפית', טיירון פאואר, אלאן לאד, רוד לה רוק, וילמה באנקי, ג'ון גילברט, מייבל נורמנד, בב דניאלס, מרי פרבוסט, בטי האטון וברברה סטנוויק, כמו גם למקרה הרצח המפורסם של "הדליה השחורה", ולהערצתה של דזמונד את גרטה גרבו.
ויילדר יוצר הפנייה לזיכרון ההוליוודי גם בבחירתו את שחקניו. אריך פון שטרוהיים היה במאי מוביל בימי הסרט האילם. בתפקיד מקס הוא צופה עם נורמה דזמונד בסצנה מתוך הסרט "המלכה קלי" אשר שטרוהיים עצמו ביים ובו סוונסון שיחקה בתפקיד הראשי. ססיל ב. דה-מיל משחק את עצמו, וצולם באולפן שבו צולם סרטו "שמשון ודלילה" באולפני פרמאונט. הוא קורא לנורמה "צעירונת", שם החיבה שבו השתמש דה מיל בחיים האמתיים לסוונסון, כאשר עבדו במשותף, פרט קטן של אותנטיות שהציע דה מיל עצמו.
הידידים הבאים לשחק קלפים עם סוונסון הם כוכבי העבר באסטר קיטון, ה. ב. וורנר ואנה ק. נילסון. הרכילאית הדה הופר משחקת את עצמה כשהיא מדווחת על נפילתה של דזמונד בסוף הסרט.
בסצנה קומית משחקת דזמונד בפנטומימה עבור ג'ו גיליס, בתפקיד אחת מ"היפהפיות הרוחצות" של מאק סנט, מחווה לתפקידיה המוקדמים של סוונסון. היא אף מחקה את צ'ארלי צ'פלין בדומה לתפקיד שביצעה בסרט "נשף המסכות" בשנת 1924.
ויילדר צילם את סרטיו במיקום אותנטי. בית הדירות של גיליס ב"בתי אלטו נידו" היה בית דירות אמיתי הממוקם קרוב לאולפני פרמאונט, ודייריו בדרך כלל תסריטאים קשי יום. הסצנות של גיליס ובטי שייפר בחצר האחורית של אולפני פרמאונט, אכן צולמו בחצר האחורית. סצנות החוץ של בית דזמונד צולמו ליד בית ישן בשדרות סאנסט, אשר נבנה במהלך שנות העשרים.
התגובה לסרט.
ויילדר ובראקט חששו מהקרנת בכורה בהוליווד, ובחרו לבחון את הסרט בפני צופים בעיירה אוונסטון, אילינוי. העריכה המקורית החלה בסצנה בחדר מתים, כאשר הגופות דנות זו עם זו כיצד הן הגיעו לשם. ג'ו גיליס אמור להיות אחת מן הגופות, ולספר על רציחתו. הקהל הגיב בצחוק ונראה כי אינו בטוח במהלך הסרט אם זו דרמה או קומדיה. לאחר הקרנה נוספת שבה הגיב הקהל בצורה דומה, בוטלה סצנת הפתיחה. הפתיחה החדשה נוסתה בהצלחה בעיירה פוקיפסי, ניו יורק.
בהוליווד הזמינה פרמאונט אורחים נבחרים וראשי אולפנים להקרנה פרטית. לאחר צפייה בסרט השתוחחה ברברה סטנוויק על מנת לנשק את התפר שבשולי חצאיתה של סוונסון. סוונסון עצמה חיפשה את מרי פיקפורד ונאמר לה כי כוכבת הענק של הסרט האילם "שקועה ברגשותיה, ואינה יכולה לדבר. כולנו כך...". לואי ב. מאייר נזף בוויילדר בפני קהל הסלבריטאים, ואמר "ביישת את התעשייה שיצרה אותך והאכילה אותך. צריך לצפות אותך בזפת ובנוצות, ולהשליך אותך מהוליווד". השחקנית מיי מארי, בת זמנה של סוונסון, נעלבה מן הסרט והעירה "אף אחת מאתנו לא הייתה כל כך משוגעת".
"שדרות סאנסט" זכה לגל של ביקורות חיוביות. טיים מגזין תיאר את הסיפור כ-"הוליווד במרעה, שנכתב על ידי הוליווד במיטבה". "בוקסאופיס ריביו" כתב "הצופים אחוזים בחבלי קסם". המבקר ג'יימס אגי עבור "סייט אנד סאונד" שיבח את הסרט ואת יוצריו באומרו כי הם "מצוידים היטב לעשות את העבודה הקרה, המדויקת, האכזרית שהיה עליהם לעשותה".
כמה מבקרים הבינו כי המדובר בסרט אשר ישרוד לאורך זמן. "הוליווד רפורטר" כתב כי דורות עתידיים יתפנו למשימה של ניתוח גדולתו של הסרט, בעוד ש"קומונוויל" ניבא נכונה כי ספריית הקונגרס תדרוש עותק של הסרט לארכיבה.
כמה הערות שליליות הגיעו מן ה"ניו יורקר" אשר תיאר את הסרט כ"חתיכה יקרה של גבינת רוקפור הכוללת אך חיידק קטן של רעיון". "הניו יורק טיימס" כתב כי הרעיון להשתמש בקריין המת "אינו ראוי", אך מצא כי הדבר אינו מקלקל את הסרט.
הסרט היה גם להצלחה קופתית, כאשר במסע יחסי הציבור שלו ביקרה סוונסון באמצעות הרכבת בשלושים ושלוש ערים בארצות הברית במהלך מספר חודשים.
פרסים.
"שדרות סאנסט" זכה בפרס האוסקר בקטגוריות: העיצוב הטוב ביותר בשחור לבן (הנס דרייר, ג'ון מיהאן, סם קומר וריי מויר); הפסקול המוזיקלי המקורי הטוב ביותר (פרנץ וקסמן); והתסריט הטוב ביותר (בילי ויילדר וד. מ. מרשמן). הסרט היה מועמד בשמונה קטגוריות נוספות.
על אף שרבים ציפו כי פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר יינתן לסוונסון, או לבטי דייוויס על תפקיד דומה של שחקנית מזדקנת הנופלת קורבן לתככיה של מעריצה צעירה ב"הכל אודות חוה", זכתה בו ג'ודי הולידיי. סוונסון זוכרת כי רבים באולם הסתכלו עליה בעת שהפרס ניתן להולידיי, בצפייה לסצנה גדולה מן החיים ומוטרפת בנוסח נורמה דזמונד.
שדרות סאנסט אף זכה בפרס גלובוס הזהב כסרט הדרמה הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, והפסקול הטוב ביותר. ויילדר ובראקט זכו בפרס גילדת הכותבים של אמריקה על תסריטם. איגוד ביקורת הסרטים של ארצות הברית בחר בסרט כסרט הטוב ביותר, ובסוונסון כשחקנית הטובה ביותר.
אחרי הסרט.
"שדרות סאנסט" היה שיתוף הפעולה האחרון בין ויילדר ובראקט, ומהווה מעין נקודת אמצע בשנות השיא של הקריירה של ויילדר.
צ'ארלס בראקט המשיך בקריירת כתיבה וזכה באוסקר בשנת 1953 על תסריטו לסרט "טיטאניק" משנה זו. ויילדר המשיך להפתיע בשורת סרטים עם מרילין מונרו כ"חטא על סף ביתך" ו"חמים וטעים", ובעוד שהקריירה של בראקט דעכה תוך מספר שנים, המריאה הקריירה של ויילדר לשיאים.
ויליאם הולדן החל לקבל תפקידים ראויים. בשנת 1953 זכה באוסקר על תפקידו בסרט סטלאג 17 שביים ויילדר. בשנת 1956 נחשב לכוכב הגדול ביותר בארצות הברית.