החקירה הארכאולוגית הראשונה של המקום הייתה של הארכאולוג הגרמניפריץ פרנק בשנת 1934. מהבדואים באזור הוא שמע כי שם המצד "קסר מחאלה" והניח בטעות כי מדובר בתחנה הרומית מואהילה (Moahila) המופיעה במסמך הרומי נוטיטיה דיגניטאטום (Notitia Dignitatum). כיום סבורים כי מיקומה של תחנה זו קרוב יותר לאילת. ב-1965 נחפר האתר בשנית.
רודולף כהן, שעמד בראש צוות חפירות במצד בשנים 1982/3, מצא דמיון בין החאן לבין זה שנמצא במואה הנבטית, מערבית למושב צופר בערבה. בחפירות שערך כהן נמצאו מטבעות נבטיים של המלכים חרתת הרביעי ורבאל השני מהמאה הראשונה לספירה, ומטבעות רומיים של הקיסרים אנטונינוס פיוס, קומודוס וקרקלה מהמאות 3-2 לספירה. נמצאו גם כלי בישול ועצמות רבות של גמלים.
כיום יש במקום חניון יום.
מישל עוון
אהוד אשרי
אהוד (אודי) אשרי (14 ביולי 1951 – 3 במרץ 2008) היה סופר ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים, בן לחיה, שעבדה בסוכנות היהודית, ודניאל, איש משרד המסחר והתעשייה. אח לשתי אחיות צעירות ממנו. בוגר הגימנסיה העברית רחביה, עשה את שירותו הצבאי בגולני. במהלך מסיבת השיחרור מצה"ל נפגע בעינו השמאלית מפגיעת פקק של בקבוק יין נתזים, וכתוצאה מכך איבד את הראייה בעין זו.
בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בסוציולוגיה וביחסים בינלאומיים, מוסמך האוניברסיטה העברית בתקשורת המונים, מוסמך אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, בסוציולוגיה.
החל את עבודתו העיתונאית בעריכת עיתון הסטודנטים "פי האתון" (1975), שימש כעורך חדשות בקול ישראל, כתב ספורט בטלוויזיה הישראלית, כתב בשבועון "כותרת ראשית", עורך השבועון הירושלמי "כל העיר", עורך מוסף "חדשות", עורך משנה בשבועון "העיר" ופרשן תקשורת של "הארץ".
משנת 1997 ועד שנת 2000 ערך את מוסף "הארץ" יחד עם אבנר אברהמי ולאחר מכן לבדו עד שנת 2004. בד בבד, נהג לכתוב את ביקורת הטלוויזיה בעיתון היומי, וללמד במכללת ספיר שעל יד שדרות.
בשנת 2006 אובחן כלוקה במחלת הסרטן, ממנה נפטר ב-3 במרץ 2008.
היה אב לשתי בנות – גיל ומיה, ולבן – אורי, משלוש נשים שונות.
ולוסירפטור
טוני פרנג'יה
אנטואן "טוני" פרנג'יה (ערבית: طوني فرنجيه, 1 בספטמבר 1939 - 13 ביוני 1978), היה פוליטיקאי לבנוני ומנהיג מיליציה בשנים הראשונות של מלחמת האזרחים בלבנון.
פרנג'יה למד בקולז' דה פראנס, בתחילה בטריפולי ואחר כך בביירות. ב-25 באוקטובר 1970 ירש את כיסאו של אביו, סולימאן פרנג'יה, בפרלמנט, מטעם זע'רתא, לאחר שאביו נבחר לנשיאות. הוא מונה להיות שר הדואר והתקשורת בממשלתו של אביו.
מלחמת האזרחים.
בתחילת שנות השבעים החלו המפלגות השונות בלבנון להקים מיליציות, מתוך חשש לפריצת מלחמת אזרחים בעקבות כניסתם של אלפי לוחמי אש"ף למדינה, לאחר אירועי ספטמבר השחור בירדן ב-1970. משפחת פרנג'יה הקימה את בריגדת מרדה, שנודעה אחר כך בשם צבא השחרור של זע'רתא, תחת פיקודו של טוני פרנג'יה. מוקד פעילותה של המיליציה היה באזור זע'רתא שליד טריפולי, מעוז המשפחה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים החלו להיבקע סדקים בתוך העדות ובריתות הפכו ליריבויות. בעדה הנוצרית, בין משפחת פרנג'יה, שלה היו קשרים עם סוריה, ובין משפחת ג'ומאייל, שמיליציית הפלנגות שלה החלה לקשור יחסים עם ישראל, נפער פער. המיליציות לחמו זו בזו, גם על רקע גביית דמי חסות.
העימות הוביל להתנקשות בחייו של טוני פרנג'יה על ידי אנשי הפלנגות. בשיר ג'ומאייל עצמו נחשד שהורה לחסל את יריבו. בבוקר ה-13 ביוני 1978 בשעה ארבע לפנות בוקר תקפה חוליה של הפלנגות, שבראשה עמדו סמיר ג'עג'ע ואלי חובייקה, את בית פרנג'יה באהדן. שלושים וחמישה תושבים מקומיים נהרגו במתקפה וכעשרה מאנשי הפלנגות. אביו של טוני, סולימאן, טען שאנשי הפלנגות הכריחו את טוני ואשתו לצפות בהוצאה להורג של בתם התינוקת ג'יהאן, ואז הכריחו את טוני לצפות ברצח אשתו, לפני שנרצח בעצמו. אנשי הכוחות הלבנוניים הכחישו את מעורבותם בתקרית.
סולימאן פרנג'יה נשבע לנקום את מות בנו ומשפחתו וכרת ברית עם אויביו עד לא מכבר, מנהיג המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית הדרוזית וליד ג'ונבלאט וראש הממשלה לשעבר רשיד כראמה. השלושה הקימו את חזית ההצלה הלאומית הפרו-סורית. חודשים מספר לאחר מכן נרצחה מאיה, בתו של בשיר ג'ומאייל יחד עם שומרי ראשה, ובשנת 1982 התנקשו בחייו של בשיר על ידי מטען נפץ.
לטוני פרנג'יה ולאשתו ורה אל-כורדני היו שני ילדים. סולימאן פרנג'יה הבן וג'יהאן (שנרצחה). בנו סולימאן מונה להיות שר הבריאות בגיל 22, כיהן בשורת תפקידי שר בממשלות לבנון, ומכהן כיום בפרלמנט. הוא נחשב לפרו-סורי.
ואליד ג'ונבלאט
תקופת קאמקורה
ימת פירוולדשטטר
דוד יודילביץ
דוד יודלביץ'
מרחב חסום כליל
וזאני
וזאני (בערבית: الوزّاني אַלְוַזַּאנִי) הוא כפר לבנוני ומקבץ מעיינות בערוץ נחל שניר (החצבאני) בדרום לבנון, ממוקם סמוך לכפר ע'ג'ר שבגבול ישראל-לבנון.
מעיינות הווזאני.
מעיינות הווזאני הם מקור המים הקבוע היחיד של נחל שניר (החצבאני) - אחד ממקורות הירדן. עד לווזאני, נחל שניר הוא נחל אכזב, ורק החל מהווזאני קיימת בו זרימה קבועה כל ימות השנה. בערבית קרוי נחל שניר (החצבאני) גם נהר אל-וזאני.
הטיית מי הווזאני ותגובת ישראל.
במרץ 2001 החלה לבנון לשאוב את מי הווזאני - לצריכת הכפר וזאני. מדינת ישראל מחתה, אך הפרויקט המשיך, ובספטמבר 2002 הסתיים פרויקט להנחת צינורות להולכת מי מעיינות הווזאני אל כפרים נוספים בדרום לבנון. פרויקט זה בוצע על ידי ממשלת לבנון בראשות רפיק אל-חרירי, ובחסות חזבאללה. הכוונה הייתה להקים בהמשך מאגר למים, העתיד לגרוע 9 - 10 מיליון מ"ק בשנה ממי מעיינות הווזאני הזורמים לישראל.
בעקבות הפעולה הלבנונית הכריזה ממשלת ישראל כי תפעל להגן על זכויותיה, אולם ישראל פעלה במישור הדיפלומטי בלבד, ולא הצליחה למנוע את המשך השאיבה.
בשנת 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, פגעה ישראל במתקני השאיבה של מי הווזאני.
מחמוד אבו-הנוד
חיים בראון
חמאד אבו-רביעה
חיים בר-און
מקס ברנר
מקס ברנר הוא מותג של מוצרי שוקולד חלביים יוקרתיים בבעלות דודו וקנין ויניב שטנגר, שרכשו את המותג משטראוס בשנת 2017. המפעלים המייצרים את מוצרי החברה ממוקמים בנוף הגליל ובבית שמש. משרדי ומחסני החברה ממוקמים בפתח תקווה. מנכ"ל החברה הוא סאם בורג'ס.
כדי לשמור על תדמית יוקרתית נמכרים מוצרי החברה, הארוזים בעיצוב רטרו, רק בחנויות גורמה, ביקבים, בבתי מלון, בחנויות של מקס ברנר, במסעדות של מקס ברנר הקרויות שוקולד-בּר (Chocolate bar, בעברית 'דוכן שוקולד'), וכדומה. שוקולד-בּרים של מקס ברנר ממוקמים באוסטרליה, בארצות הברית, בסינגפור, בפיליפינים ובישראל. בתי עסק נוספים של החברה פזורים אף במדינות רבות יותר.
היסטוריה.
החברה נוסדה בישראל בשנת 1996 והציבה לה למטרה ליצור תרבות שוקולד חדשה. תחילתה בחנות שוקולד קטנה ברעננה שהוקמה על ידי שני שותפים: מקס פיכטמן, אופה מדנמרק, ועודד ברנר. החנות זכתה להצלחה רבה ועד מהרה התרחבה ופתחה סניפים נוספים בארץ, ביניהם בפינת הרחובות דיזנגוף ונורדאו בתל אביב. רוב המתכונים של מקס ברנר מבוססים על מתכונים של הקונדיטור הפריזאי מישל שודה אצלו עבד עודד ברנר כשוליה.
בעקבות קשיים כלכליים, נמכרה החברה בחלקה לבועז שנפלד, יזם צעיר בעל ממון. בשלב זה עזב מקס פיכטמן את החברה אך שם החברה נותר כשהיה. כדי לרענן את תדמית החברה ולמתג אותה מחדש פנה עודד ברנר לחברת G-FACTOR בבעלות אבי גנור ויונתן פקטור, אשר מיתגו ועיצבו מחדש את מקס ברנר.
בתערוכה בסן פרנסיסקו הציגו ברנר ושנפלד רעיונות חדשים של תרבות השוקולד שלהם והתקבלו בהתלהבות רבה על ידי חברות מסחריות גדולות כגון הרודס ודין אנד דה-לוקה. בן־לילה נפתח שוק גדול מאוד בפני החברה הקטנה וזו לא הצליחה להתמודד עם גודל הביקוש. על רקע המשבר נתגלע סכסוך בין ברנר לשנפלד שבעקבותיו עזב שנפלד את החברה. עודד ברנר החל לחפש קונה חדש לשיקום החברה. בשנת 2001 החל שיתוף הפעולה עם "עלית" (כיום שטראוס גרופ) שרכשה חלק מהמותג והשאירה בידי ברנר את הידע והאחריות על קו המוצרים. בהמשך בעקבות ניסיונו של ברנר להקים בני יורק רשת בתי קפה מתחרה, פנתה שטראוס לבית משפט בניו יורק בטענה שהפר הסכם עימם. בפשרה בין הצדדים, נאסר על ברנר לעסוק בנושא שוקולד במשך חמש שנים.
ביוני 2016 אירע במסעדה במתחם שרונה פיגוע ירי, בו נרצחו ארבעה ונפצעו עשרות.
במאי 2017 שטראוס מכרה את מקס ברנר לזכיינים דודו וקנין ויניב שטנגר תמורת 18 מיליון ש"ח. העסקה כוללת את מכירת המותג, 3 מסעדות בארצות הברית ואת הסכמי הזכיינות הבינלאומיים.
מוצרים מקוריים.
בקו המוצרים של מקס ברנר קיימים מספר רעיונות מקוריים המשלבים מאכלים ומשקאות מתרבויות שונות. כך לדוגמה מגישים שם משקה שוקולד קטן (שוֹט) מרוכז ועשיר המוגש בכוס שמזכירה בצורתה כוס לשתיית המשקה הדרום-אמריקאי מאטה. בתחתית הכוס ישנו חלל לנר המחמם את המשקה. בדומה למאטה, משמשת קשית-כפית מתכת לשתייה וערבוב המשקה. שם המשקה הוא "סאקאו" (suckao) - הלחם של suck ("מציצה" באנגלית) משום שמוצצים את המשקה עם קשית ו־kakao ("קקאו").
עוד מוצרים ייחודיים הם "צ'יקאו" (chicao): לוחיות שוקולד דקיקות משובצות בשברי פולי קקאו, על שם אזור בוונצואלה בו מגדלים קקאו איכותי; "כוס חיבוק" (hug mug) - ספל למשקאות חמים ללא ידית אשר צורתה מחייבת את השותה לחפון את הספל בשתי כפות ידיו כמגיש מנחה ולקרב את שתי כפות ידיו לפניו בזמן השתייה; ופיצת שוקולד - בצק דק מרוח בשוקולד חלב ולבן מומס, עם תוספות לבחירה, כמו: מרשמלו צלוי, בננות טריות, נוגט ועוד.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:חברות שוקולד]]