בין ה-21 בדצמבר 1949 ל-13 בנובמבר 1961 נקראה השדרה שדרות סטלין (Stalinallee), לכבוד יום הולדתו ה-70 של סטלין, אך שמה שונה לשדרות קרל מרקס כחלק מפעולות הדה-סטליניזציה של ניקיטה חרושצ'וב מנהיג ברית המועצות. פרויקט שדרות קרל מרקס היה פרויקט הדגל של תוכנית השיקום של גרמניה המזרחית לאחר מלחמת העולם השנייה. אדריכלה הראשי של השדרה היה הרמן הנסלמן.
ב-3 בפברואר 1952 הונחה אבן הפינה לשדרות סטלין. ב-1960 סיימו לבנות את רוב השדרה. אורכה של השדרה קרוב לשני ק"מ ורוחבה 89 מטר. השדרה שוכנת מעט מזרחית לאלכסנדרפלאץ (רובע המיהטה) ומסתיימת בשער פרנקפורטר (רובע פרידריכסהיין). בקומות הקרקע ישנן חנויות ובקומות שמעליהן מצויים בתי הדירות. רוב המבנים של השדרה מכוסים בקרמיקה מעוצבת בתבליטים ופסלונים. בתקופה של גרמניה המזרחית נערכו בשדרה מצעדי אחד במאי.
התקוממות 1953.
ב-17 ביוני 1953 היוותה שדרות קרל מרקס מוקד להפגנות שבוצעו על ידי פועלי הבנייה שבנו אותה.
הם צעדו לאורך השדרה לעבר משרדי הממשלה ומחו על כך שגם לאחר מות סטלין, כאשר ציפו להורדת נטל מהפועלים, העלתה ממשלת גרמניה המזרחית את המכסות ב-10% בלא תוספת תשלום. ההתקוממות הסתיימה עם הרוגים ופצועים רבים, ורבים נוספים שנשלחו לכלא.
ליגת העל של איי פארו
הפרמייר ליג של איי פארו היא ליגת הכדורגל הבכירה של איי פארו.
הליגה הוקמה בשנת 1942, אז היו בליגה רק ארבע קבוצות, אך המספר גדל עם השנים לכדי 10 קבוצות, כנהוג כיום. אלופת הליגה הוכרזה בכל שנה החל בעונת 1942 אך רק משנת 1993 ואילך החלו לשחק מועדונים מאיי פארו במפעלי הכדורגל של אירופה, שכן רק בשנת 1990 הפכה איי פארו לחברה רשמית באופ"א.
הליגה נחשבת לאחת הליגות החלשות באירופה ונמצאת בין הליגות הנמוכות ביותר בדירוג הליגות של אופ"א, במקום ה־44 מתוך 55 ליגות נכון למאי 2022).
היסטוריה.
הליגה הוקמה בשנת 1942. האלופה הראשונה בהיסטוריה הייתה KI קלאקסוויק, ועונה לאחר מכן זכתה TB טבורוירי. ב-1944 לא נערכה אליפות כדורגל באי כיוון שנכבש על ידי הבריטים וחוסר בכדורגלנים באי לא איפשר קיום ליגה, אך מיד ב-1945 חזרה הליגה להתקיים ומאז נערכת ברציפות מידי עונה, כאשר עד 1946 האליפות נערכת בפורמט של נוקאאוט, ומ-1947 והלאה האליפות נערכת במתכונת של ליגה. ומאז גם הוקמה מערכת הליגות של הכדורגל באיי פארו.
עד 1979 המשחקים נערכו בארגונו של איגוד הספורט של איי פארו, ומאז מי שאחראית ומארגנת את התחרות היא התאחדות הכדורגל של איי פארו. ההתאחדות הצטרפה לאופ"א רק בשנת 1990, והקבוצות של המדינה הקטנה השתתפו במפעלים האירופיים רק החל מ-1992. מ-1942 ועד 1975 נקראה הליגה "מייסטרהדיילדין" (Meistaradeildin). לאחר מכן מתכונת הליגה שונתה והוקמה מערכת ליגות שלמה במדינה והליגה כונתה "deild.1". ב-2005 בוצעה רפורמה נוספת והוקמה "ליגת העל של איי פארו" וה"deild.1" הפכה להיות הליגה השנייה. ליגת העל נקראה החל מ-2012 ועד 2017 בשם המסחרי ה"אפו דיילדין" (Effodeildin), וכיום היא נקראת "בטרי דיילדין" (Betri deildin).
חאפז אל אסד
בשאר אל אסד
רפעת אל אסד
נסיון החטיפה בע'ג'ר (2005)
יובל פרי
יובל (דוד) פרי (נולד ב־1966) הוא זמר מזרחי.
קריירה.
יובל פרי פרץ לתודעת חובבי הז'אנר הטורקי במוזיקה המזרחית במהלך שנות ה-90. חלק ממילות השירים והעיבודים לאלבומיו נעשו יחד עם שיקו חייק שיותר מאוחר פנה לקריירת סולו משלו, וחלק מהלחנים הם עיבודים למוזיקה טורקית מסורתית. תוכניהם של שיריו נעים בין נושאים טראגיים, ייסורי אהבה ואהבה נכזבת אשר מולבשים על גבי נעימות עצובות, לבין תכנים יומיומיים ושמחים המולחנים על גבי נעימות "חפלה".
חלק מתכניו של פרי ידועים בבוטות שלהם, לדוגמה השיר "איזה כוסית", זאת בניגוד לרוב זמרי הז'אנר המזרחי אשר תוכניהם בעלי אופי רומנטי ומסורתי יותר. גורם נוסף אשר תרם לפרסום של פרי בתחילת דרכו, היה הופעותיו הססגוניות, בהן הוא הופיע עוטה גלימה ולראשו כתר, וכינה את עצמו "יובל פרי המלך". לימים, לאחר שחזר בתשובה, חזר בו פרי מהלבוש היהיר והעדיף תדמית צנועה יותר. את שירו הראשון, "אשה, למה את בוכה", הקליט פרי עם חברו הטוב, זמר הנשמה תמיר חדד. שיר זה היה לאבן דרך בחייו המוזיקליים של פרי ושל חדד. לאחר הרשעתו של חדד, פרי שב לכתיבה עצמאית וכתב את השיר ״דואט הפרידה״.
פרי מתגורר כיום בלוד.
אצטדיון היא באשדוד
אצטדיון הי&quot;א
אצטדיון היא
סילוק החיילים היהודים מצבא רומניה - 1940
חאפז אסד
הטבח בגאלאץ
הטבח בגאלאץ הוא מעשה טבח של מאות יהודים שהתרחש בגאלאץ, רומניה, ב-30 ביוני 1940.
הרקע לטבח.
בעקבות הסכם ריבנטרופ מולוטוב, ברית המועצות תבעה באולטימטום מרומניה לפנות את צבאה ומוסדות השלטון שלה מבסרביה ומחלק מבוקובינה. רומניה נכנעה לתביעה וצבאה נסוג מאזורים אלה. יחד עם הצבא נסוגו גם תושבים מקומיים שחששו מהשלטון הסובייטי החדש. בנוסף, היו רבים שניצלו את ההזדמנות כדי לבחור באיזה מדינה לחיות, בברית המועצות הקומוניסטית או ברומניה האנטישמית. תנועת רבה של היוצאים אל המחוזות האלה הצטלבה בתנועה רבה לא פחות של העוזבים את המחוזות האלה. בין היוצאים אל המחוזות, שעמדו לעבור לשלטון ברית המועצות, בלט מספרם הגדול של היהודים העניים, שמאסו באנטישמיות הרומנית וקיוו לחיים טובים יותר מעבר לגבול.
גאלאץ, עיר רומנית, הגדול בנמלי הדנובה וצומת מרכזי של דרכים בקרבת הגבול החדש עם ברית המועצות, היוותה מקום ריכוז למסות העוברים לשני הכיוונים.
אירועי הטבח.
אין דיווח מדויק על המתרחש, אך משערים שיחידות הצבא שנסוגו מבסרביה, דרך גאלאץ, כעסו בראותם את המוני האנשים המנסים להגיע למקום ממנו גורשו והגיבו על כך בירי על ההמון.
בדו"ח שנשלח למטכ"ל הרומני ביום הטבח צוין שנורו אנשים שברחו משמירה. בהודעה רשמית, שהוציאו השלטונות הרומניים, נטען שכאלפיים איש, שהמתינו תחת שמירה למעבר לצד הסובייטי, התמרדו משום שלא ניתן להם לעבור מהר. לטענת השלטונות הם ניסו לברוח מהמשמר והחיילים פתחו עליהם באש בגלל סירובם להישמע להוראות וגם מפני ש"השיבו אש" (טענה זו צצה רק בהודעה המאוחרת).
לדברי עד ראייה יהודי, ברחוב הרכבת וברחוב הנמל שכבו מאות יהודים מתים. הערכות נעות סביב 400 נרצחים, אך המספר המדויק מעולם לא נודע. הנרצחים היו יהודים מקרב יהדות בסרביה, יהדות שזמן קצר לאחר מכן הושמדה כמעט כליל, לכן הטבח בגאלאץ נבלע ולא בלט על רקע שואת יהודי בסרביה.
גם במקרה זה, כמו בפרעות דורוחוי לפניו ופרעות יאשי מאוחר יותר, איש לא נענש על ידי השלטונות.
פרסום האירוע.
הטבח בגאלאץ זכה לפרסום בשידורי רדיו מוסקבה, רדיו קייב ורדיו בודפשט וגם בעיתונות הארץ ישראלית. המקרה חייב הודעה רשמית, אך העיתונות הרומנית המצונזרת המעיטה בחשיבות המקרה. הגדיל לעשות עיתון שהופיע בגאלאץ, שקרא לקוראיו "שלא להאמין לשמועות מעוררות חרדה". העיתון התייחס אל מקרה זה כמקרה בודד ומצער.
זה היה פרסום מועט וחסר, אך עצום ביחס להשתקה המוחלטת של פרעות דורוחוי שנודעו רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
הנפת הדגל באיוו ג'ימה
הנפת הדגל באיוו ג'ימה במהלך כיבוש האי היפני איוו ג'ימה בידי האמריקאים במלחמת העולם השנייה, הוא תצלום היסטורי מפורסם, ובו חמישה נחתים אמריקאים וחובש של הצי האמריקני מניפים את דגל ארצות הברית על פסגת הר סוריבאצ'י שבדרום האי. הוא צולם ב-23 בפברואר 1945 על ידי הצלם ג'ו רוזנטל במהלך קרב איוו ג'ימה שבו נכבש ההר. בתצלום מוצגת הנפת הדגל השנייה על הר סוריבאצ'י. הנפת הדגל הראשונה צולמה בידי לואיס לווארי, אולם תצלומו לא התפרסם בזמנו, וגם כיום זוכה לפרסום מועט.
תצלומו של רוזנטל זכה לפופולריות רבה. הוא הודפס מחדש אלפי פעמים בעיתונים ובכתבי עת שונים, והפך עבור הציבור האמריקני לתצלום המסמל את הניצחון במלחמה. בשנת 1945 הוא זיכה את הצלם בפרס פוליצר לתצלום הטוב ביותר, והיה לתצלום הראשון שזיכה צלם בפרס באותה שנה שבה פורסם לראשונה.
מבין ששת האנשים בתצלומו של רוזנטל (מייקל סטרנק, רני גאגנון, איירה הייז, פרנקלין סוסלי, ג'ון בראדלי והארלון בלוק), רק שלושה שרדו את הקרב (הייז, גאגנון ובראדלי).
רקע.
קרב איוו ג'ימה נערך בפברואר ובמרץ 1945, בשלהי המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. בקרב לחמו ארצות הברית והאימפריה היפנית. הוא התחולל באי איוו ג'ימה שבאוקיינוס השקט, במחצית הדרך בין איי מריאנה, שבהם היה בסיס מפציצים של ארצות הברית, לבין יפן. מטרת הפלישה האמריקאית לאיוו ג'ימה הייתה לכבוש את שלושת שדות התעופה הנמצאים באי הקטן יחסית (רק 21 קמ"ר). היפנים השקיעו כל מאמץ על מנת שלא לאבד את האי, המרוחק רק 1,200 קילומטר מטוקיו. בנוסף, האי בתחום השיפוט של טוקיו הבירה, ולכן ראש עיריית טוקיו היה גם מושל איוו ג'ימה, מה שהגביר את חשיבות האי עבור היפנים. הייתה זו המתקפה האמריקנית הראשונה על אי שהיה חלק מהמולדת היפנית.
ראש ממשלת האימפריה היפנית באותה תקופה, הידקי טוג'ו, הקצה לקרב כ-20,000 חיילים. מפקד הכוח היפני בקרב, טדאמיצ'י קוריבאישי, סבר שהגנה על האי עם כמות כזו של חיילים תהיה בלתי אפשרית אל מול כוח אמריקאי גדול בהרבה המלווה במספר רב של מטוסים ושל ספינות קרב. מסיבה זו הורה לחייליו להילחם עד מוות ולפגוע במספר רב ככל האפשר של חיילים האמריקאים, גם אם יידרשו לבצע משימות שבפועל הן משימות התאבדות. בנוסף הוחלט לבצר את האי בעזרת בונקרים גדולים, ארטילריה מוסווית ורשת תעלות תת-קרקעיות שחיזקו מאוד את עמדותיהם של החיילים היפנים.