יש הטוענים שהעוגה הומצאה על ידי האופה לואי קלישי בתערוכה העולמית של פריז בשנת 1900.
על אף טענות אלה - מופיעה העוגה בפרסומת בעיתון הגאלי משנת 1899.
חוזה הפרשים
חוזה הפרשים (באנגלית: CFD Contract for Difference) הוא חוזה בין שני צדדים, המתואר בדרך כלל כ"קונה "ו"מוכר", הקובע כי הקונה ישלם למוכר את ההפרש בין הערך הנוכחי של נכס לבין שוויו במחיר זמן החוזה (אם ההפרש שלילי, המוכר משלם במקום זאת לקונה).
היסטוריה.
המצאתם.
חוזי הפרשים פותחו במקור בראשית בשנות ה-90 של המאה ה-20 בלונדון כסוג של החלפת מניות () הנסחרות בשולי רווח נמוכים. המצאת חוזי הפרשים, מיוחסת לשני בנקאים מבנק UBS Warburg.
הם שימשו בתחילה קרנות גידור ומשקיעים מוסדיים כדי לגדר בצורה חסכונית את חשיפתם למניות בבורסה לניירות ערך בלונדון, בעיקר מכיוון שהם נדרשו לרווחיות קטנה בלבד. יתרה מזו, מכיוון ששום מניה פיזית לא החליפה ידיים, הם גם נמנעו ממס בולים בבריטניה.
מסחר קמעונאי.
בסוף שנות התשעים החלו חוזי הפרשים להיסחר גם על ידי סוחרים קמעונאיים ולציבור הרחב. הם זכו לפופולריות על ידי מספר חברות בבריטניה, שהקימו פלטפורמות סחר מקוונות חדשניות שהקלו על הצגת מחירים וסחר בזמן אמת. החברה הראשונה שעשתה זאת הייתה GNI ושירות המסחר שלה GNI Touch, שנרכשה מאוחר יותר על ידי חברת MF Global. מיד אחר כך החלו לפעול IG Markets ו-CMC Markets.
בסביבות שנת 2001, מספר ספקי פלטפורמת המסחר בחוזי הפרשים הבינו שהייתה להם השפעה כלכלית זהה ל"הימורי מרווחים" (Spread betting), פרט לכך שרווחי "הימורי מרווחים" פטורים ממס רווחי הון. מרבית הספקים השיקו גם פעילות "הימורי מרווחים" על מכשירים פיננסיים במקביל לסחר בחוזי הפרשים. בבריטניה שוק חוזי ההפרשים ושוק "הימורי מרווחים" על מכשירים פיננסיים במובנים רבים היה זהה. עם זאת, בשונה מחוזי הפרשים, שיוצאו למספר מדינות שונות, "הימורי מרווחים", ככל שהיא מסתמכת על יתרון מס ספציפי למדינה, נותרו בעיקר תופעה של בריטניה ואירלנד.
ספקי המסחר בחוזי הפרשים החלו להתרחב לשווקים מעבר לים, החל מאוסטרליה ביולי 2002 על ידי IG Markets ו-CMC Markets. הם הפכו זמינים באוסטרליה, אוסטריה, קנדה, קפריסין, צרפת, גרמניה, הונג קונג, אירלנד, ישראל, איטליה, יפן, הולנד, לוקסמבורג, נורווגיה, פולין, פורטוגל, רומניה, רוסיה, סינגפור, דרום אפריקה, ספרד, שוודיה, שווייץ, טורקיה, בריטניה וניו זילנד. הם אינם מורשים במספר מדינות אחרות - ובמיוחד בארצות הברית, שם, בשל כללים לגבי מוצרים ללא מרשם, CFDs אינם יכולים לסחור על ידי משקיעים קמעונאיים אלא אם הם בבורסה רשומה ואין חילופי דברים בארצות הברית המציעים
תרבות הקפה בישראל
תרבות הקפה בישראל היא אוסף המנהגים והנורמות הקשורים לשתיית קפה בישראל לאורך ההיסטוריה עד ימינו.
היסטוריה.
צמח הקפה על זניו, שמקורו באפריקה (בעיקר באזור אתיופיה וליבריה) ובתימן, מצוי במטבח הערבי כחומר גלם משמעותי. אגדות מספרות על החלמתו של הנביא מוחמד אחרי שתיית קפה, ולקפה מקום מכובד בתרבות האירוח של הבדואים.
המתיישבים היהודים, שהקימו את יישוביהם החדשים לצד שכניהם הערבים, למדו את מנהגי האכילה והשתייה של המקומיים ואף אימצו חלק מהם. אולם מתוך מכלול העדויות מתקופת ראשית ההתיישבות הציונית בארץ ישראל, עולה שדווקא תרבות שתיית הקפה לא חדרה לעומק ההווי של אנשי העלייה הראשונה והשנייה, וגם לא בקרב אנשי השומר. רבים מהם המשיכו לדבוק אפילו עד שנות ה-40 בתרבות השתייה של ארץ הולדתם, קרי שתיית תה שבושל בסמובר רוסי או בקומקום פשוט.
בתי הקפה המוקדמים בישראל היו בסגנון אירופי בהשפעת הטמפלרים, הבריטים ואנשי העלייה שהגיעו ממדינות מזרח אירופה ומרכז אירופה. חלקם נקראו "בית קהוה" בפי המקומיים.
בית הקפה המשוער כבית הקפה הראשון בסגנון אירופי, שפעל על אדמת ארץ ישראל, היה 'קפה פרוס' במושבה הגרמנית בחיפה, שהיה בית קפה פינתי בבעלותה של משפחת פרוס הטמפלרית. שבמקומו, עוד לפני במלחמת העצמאות נבנתה עמדה מוסווית של ארגון ההגנה.
שנות ה-20.
בירושלים היו בשנות ה-20: בתי הקפה ב"גן העיר", בית הקפה "סן רימו" בעזרת ישראל, "אולם רנסאנס" שנפתח ב-1921 בירושלים מול קולנוע "בין-לאומי", שכלל בית קפה ומסעדה. ב-1924 קפה "נורדאו" בזיכרון משה.
בתל אביב נפתח ב-1924 קפה "איזביצקי" ברחוב נחלת בנימין. ב-1925 נוסד קפה "גן העונג" ברחוב לילינבלום 15. ב-1926 נוסד קפה "גדנסקי" ברחוב הרצל 7.
שנות ה-30 וה-40: תקומתם של בתי הקפה הספרותיים.
פריחתם הגדולה של בתי הקפה בארץ התרחשה בעקבות ההגירה ממזרח אירופה וממרכזה בתקופת העלייה החמישית, בעיקר החל משנת 1933 ואילך.
בסוף שנות ה-20 ובשנות ה-30 פעל 'קפה רצקי' ברחוב ביאליק 1 פינת רחוב אלנבי בתל אביב. תחילה קמה בשנת 1927 גלידרייה בשם "אצל צ. רצקי" ברחוב אלנבי 54, ב-1930 נפתחה "מסעדת רצקי" ברחוב אלנבי 37, שב-1931 נקראה כבר "קפה רצקי". בספר "קפה רצקי - קפה ספרותי בתל אביב", שהיה למעשה ספר האורחים של בית 'קפה רצקי' בשנים 1932–1935 מתנוססות חתימות ולעיתים שירים של באי בית הקפה: ביאליק, דיזנגוף, טשרניחובסקי, שלונסקי, אלתרמן, ראובן רובין ועוד. יום אחד העליב רצקי את אחד מגיבורי התרבות, ואלו מיד קמו ולא שבו. כך נסגר קפה רצקי. החשיבות של המבנה היא בסגנון הבנייה ובעובדה שהוא מעוגן בתצלומים היסטוריים ומהווה מעין שער לרחוב הקסום. גם הבניין בביאליק 1 יצא מרשימת השימור, ואולי ממתין לו גורל דומה".
בסמוך ל'קפה רצקי', נוסד בשנת 1932 'קפה ספיר' ברחוב ביאליק 2, וחוץ ממנו הוסיפו לקום עוד ועוד בתי קפה, דוגמת 'קפה סמדר', קפה 'שלג לבנון', 'קפה עטרה', 'קפה אררט', 'קפה כסית' ועוד, שהיו גם הם למקום מפגש פופולרי עבור אנשי הבוהמה התל אביבית של אותם הימים, ובפרט עבור חבורת יחדיו. גם אותו פקדו דרך קבע האמנים, השחקנים ואנשי הרוח התל אביביים של אותה התקופה.
בשנת 1933 נוסד קפה לנדוור, על ידי משה לנדוור שעלה ארצה מגרמניה בעקבות עליית הנאצים לשלטון. היה זה בית הקלייה הראשון בתל אביב, והוא התרחב עם השנים לרשת בתי קפה מצליחה.
בשנת 1941, נוסד מפעל הקפה 'אוא' (השם היה קריא יותר באנגלית: AWA) בדרך העצמאות בחיפה. המפעל הוקם על ידי אוטו ריינר ואהרון פלדהיים.
לאחר שעם עלייתו ארצה הקים עקיבא קפולסקי בשנת 1934 את קונדיטוריית קופולסקי ברחוב אלנבי בתל אביב, שב-1945 הפכה לרשת בתי הקפה הראשונה בישראל, שהגישה עוגות, מאפים וקפה, ומכרה זיכיונות לארבעה סניפים של קפולסקי באזור תל אביב ורמת גן. מסופר על כך שפולה בן-גוריון הייתה קונה שם עוגות שמרים ועל גולדה מאיר שהעדיפה עוגות יבשות.
שנות ה-50.
במהלך שנות ה-50, שנות תקופת הצנע, הוכנו משקאות בטעם קפה על בסיס צמח העולש (ה"ציקוריה"). זאת, מכיוון שהממשלה הכניסה לפיקוח את ייבוא הקפה, מה שהוביל לשוק משגשג של הברחות. ה"ציקוריה", הפכה לאחד מסמלי תקופת הצנע, ושווקה גם כטבליות שנקראו 'ציקוריה ארומטיק' ונועדו גם לשיפור טעמו של הקפה הרגיל.
כמו כן, גם לאחר קום המדינה המשיכו מספר בתי קפה להוות מקום מפגש ליוצרים, והאינטראקציה שנוצרה בינם לבין עצמם ובינם לבין מעריציהם העסיקה את עמודי הרכילות של העיתונות (בעיקר את שבועון 'העולם הזה'). עם שחרורו של דור הצברים מהצה"ל וכניסתו למעגל הלימודים (באוניברסיטה העברית), היצירה והעבודה, החל לצמוח בארץ גרעין קטן של בוהמה צברית שתרם להתפתחות תרבות בתי הקפה בירושלים ובתל אביב (בין הבולטים אפשר למנות את דן בן אמוץ, חיים גורי, חיים חפר, יהודה עמיחי, האחים אהרן ומתי מגד, עמוס אילון, עמוס קינן, יענקל'ה אשמן, דידי מנוסי, פנחס אביבי, שמעון צבר, אורי אבנרי). הידועים מבין בתי הקפה שאוכלסו על ידי המשמרת הצעירה היו 'עטרה', 'ניצן', 'פינק', 'קבר השייח' ו'כנסיית הפעמונים' הירושלמיים ו'כסית', 'פינתי', 'רוול', 'תכלת' ו"תמר' התל אביביים.
בשנת 1956 הוקם בצפת מפעל "עלית" שייצר את הקפה הנמס הישראלי הראשון שנתפס מותג הקפה של עלית כפופולרי במיוחד. זו הגדירה אותו כיצור "חם, כן, בגובה העיניים, אהוב." סדרת הנס-קפה (שנגזר משמו של המותג "Nescafé" של חברת נסטלה) הראשונה שווקה באריזה מפח שהכילה 56 גרם, ובהמשך התפתחה גם למהדורה משפחתית.
היו מי שניסו, כמו למשל ד"ר ישראל גינדל ב-1956, שחלם על מטעי קפה על אדמת ישראל, לייצר קפה בייצור כחול-לבן. חזונו לא הוליד פרי.
בשנת 1957, נוסד "קפה פריז" ברחוב בלפור בהדר הכרמל שבחיפה, שהפך לבית קפה מצליח בעיר.
שנות ה-60.
במחצית השנייה של שנות ה-50- ותחילת שנות ה-60, עם הפרידה ממשטר הצנע, החלה לחלחל תרבות הרוק'נרול האמריקאית, שהעמידה לדור החדש של הצברים אלטרנטיבות קוסמות אשר טלטלו את דור היישוב הישן. כינוי הגנאי שהודבק לנוער היה "דור האספרסו," על שם מכונת האספרסו החשמלית שהגיעה מאיטליה. מטבע לשון זה נולד בעקבות החשש מהשפעה אמריקנית מזיקה, ותייג את צעירי שנות השישים כבני דור סתמי וריקני, משועמם נהנתן ואובד דרך.
הקפה נמס של עלית קסם במיוחד לאוכלוסייה האשכנזית, אולם בקרב בני עדות המזרח נהוג היה לשתות בעיקר קפה שחור, שהאבקה שלו נקנתה בחנויות התבלינים הערביות. ב-1962 השיקה חברת "עלית" אבקת קפה שחור משלה שנקראה "קפה טורקי". בדומה לנס קפה גם הקפה הטורקי של "עלית" נעשה לנכס צאן ברזל בתרבות האוכל הישראלית. בצה"ל נודע הקפה השחור בכינויו "קפה בוץ".