אורדה לקח חלק במרד נובמבר ב-1830 נגד האימפריה הרוסית ושירת בהצטיינות ברגימנט 4 המפורסם. על אומץ ליבו הוא קיבל את העיטור הצבאי הפולני הגבוה ביותר - וירטוטי מיליטרי. לאחר המרד הוחרמה אחוזתו ואורדה נאלץ לברוח על מנת להימנע מכלא או גלות בסיביר.
הוא נסע בארצות אירופה רבות, כולל איטליה ושווייץ. לבסוף בשנת 1833 התיישב בפריז, שם הפך לאחד החברים הבולטים בפזורה הפולנית ולאחד מחבריו הקרובים של פרדריק שופן. הוא למד לנגן בפסנתר בהדרכתם של שופן ופרנץ ליסט וכתב כמה מזורקות, ואלסים ופולונזים. בהיותו בפריז הוא למד גם ציור זמן קצר אצל פייר ז'יראר והחל לתאר את המולדת האבודה שלו ברישומים.
בפריז נישא אורדה לאירן בוגלה. הוא היה חבר פעיל בארגונים פוליטיים וחברתיים פולניים שונים, כולל ועד המהגרים הפולנים. את רוב זמנו הפנוי בילה בנסיעה. הוא ביקר בצרפת, אנגליה, סקוטלנד, בלגיה, הולנד, לורן, ספרד, פורטוגל ואלג'יריה.
בשנת 1856 הוא קיבל חנינה על ידי הצאר אלכסנדר השני והורשה לחזור למולדתו. בשנת 1859 ביקש מהצאר וקיבל בחזרה את כספו שהוחרם יחד עם אחוזתו.
בשנת 1872, אורדה החל לטייל ברחבי השטחים שהרכיבו את האיחוד הפולני-ליטאי לפני חלוקת פולין ולתעד ציוני דרך ואת האדריכלות ההיסטורית שלהם. במהלך נסיעות הקיץ הוא עשה יותר מ-1,000 סקיצות המתארות עיירות, ערים ונופים היסטוריים שונים. הוא תיאר אדריכלות עירונית וכפרית, כנסיות וארמונות, שכללו את אזורי בלארוס של ימינו, ליטא, פולין, אוקראינה, וכן כמה אזורים בצרפת, גרמניה, פורטוגל ושווייץ.
עבודותיו הן רישומי עפרונות בגוונים של צבעי מים, גואש וספיה. בין השנים 1872–1874 ביקר ברוב הטירות, האחוזות והעיירות הבולטים בווהלין, פודוליה ואוקראינה. עד שנת 1877 תיעד את המורשת ההיסטורית של ליטא ובלארוס. ב־1878 וב־1879 ערך נסיעה לגליציה, פולין גדול ופרוסיה המלכותית, ולבסוף בשנת 1880 תיאר את פולין הקונגרסאית. כ-260 משרטוטיו הפכו לליטוגרפיות ופורסמו בוורשה על ידי מקסימיליאן פאיאנס בסדרה של שמונה אלבומים תחת הכותרת הקולקטיבית אלבום נופים היסטוריים פולניים, בין השנים 1873–1883.
אורדה נפטר בוורשה ב-1883 ונקבר להתאם לצוואתו באיבאנבה (בשטחי בלארוס המודרנית). בשנות ה-80 של המאה ה-20 נהרס בית העלמין בו נקבר על ידי הרשויות הסובייטיות במטרה לבנות במקומו גן ילדים. לאחר זמן מה המצבה מקבר אורדה נמצאה והועברה למוזיאון בפינסק.
Fiat 503
לואיג'י סרטור
לואיג'י סרטור (באיטלקית: Luigi Sartor; נולד ב-30 בינואר 1975) הוא כדורגלן עבר איטלקי.
קריירה.
לואיג'י סרטור נולד בטרוויזו והחל לשחק בקבוצת נוער. בשנת 1992 הוא עלה מקבוצת הנוער של יובנטוס למשחק הבוגרים ובמשחק יחיד עבור הקבוצה הבוגרת הבקיע שער עצמי. בהמשך הוא שיחק בהשאלה ברג'אנה ומנכר לויצ'נצה. בוויצ'נצה הוא שיחק מספר עונות לצד יואכים ביורקלונד. בעונת 1997/97 סרטור היה חבר בצוות של אינטר מילאנו וזכה איתה בליגה האירופית בעונה 1998/1999 הוא זכה באותו פרס אך עם פארמה.
בשנת 2002 לואיג'י סרטור עבר לרומא תמורת סבסטיאנו סביליה שעבר לפרמה. אומנם הוא לא הצליח להגיע להרכב הפותח של הקבוצה. לאור זאת הוא הושאל לקבוצות אחרות.
בשנת 2006 הוא עבר לקבוצה הונגרית שופרון בה שיחק לצד ג'וזפה סיניורי וזולטן פהר. לאחר חזרה לאיטליה סרטור שיחק בליגה נמוכה. בשנת 2011 הוא נעצר בעקבות פרשת שחיתות בכדורגל איטלקי ונגזר אליו עונש של חמש שנים ללא משחק מקצועי.
נבחרת איטליה.
לואיג'י סרטור הוזמן לנבחרות נוער של המדינה וזכה איתה באליפות אירופה בשנת 1996 ובאותה שנה הוא שיחק באולימפיאדה. לנבחרת הבוגרת לואיג'י סרטור הוזמן רק פעמיים.
הפליט
הפליט הוא ציור מעשה ידי הצייר היהודי-גרמני פליקס נוסבאום. פליקס נוסבאום היה אמן יהודי-גרמני יליד העיר אוסנבריק בגרמניה. ב־1935 לאחר עליית הנאצים לשלטון עבר נוסבאום עם בת זוגו לפריז שם ביקשו אשרת הגירה לבלגיה. לאחר קשיים מסוימים קיבלו את אשרת ההגירה וב־1936 עברו לגור בבלגיה. בבלגיה השהות לא הייתה פשוטה מאחר שהשלטונות הבלגיים ניסו למנוע את הגירת היהודים אליה. בשנת 1939 צייר את אחד מציוריו המוכרים: "הפליט".
תיאור התמונה.
התמונה מבטאת באופן פשוט וישיר את המצוקה של הפליט היהודי. בתמונה נראה איש יושב שעון על ידיו כשעל שולחן מרוחק מונח גלובוס. התמונה מבטאת את תיסכולו, ייאושו את החוסר במקום קבוע (בית) שבא לידי ביטוי במעמד הפליט. צבעי התמונה אפלים וקודרים. הגלובוס שמפת יבשת אירופה מוצללת בו מצויר אף הוא בצבעים קודרים. ייתכן וזהו ביטוי לכך שאדמת אירופה סגורה בפני הפליט. הגלובוס מונח על שולחן ארוך ובפינת החדר האפל יושבת דמות רכונה. למרגלותיה של הדמות מונחים מקל הליכה ושק חפצים. בצידה השמאלי של התמונה מצוירת דלת והנוף הנשקף מבעדה אפל אף הוא. מבעד לדלת ניתן לראות עצים שהשירו את עליהם וציפורים מעופפות. עצים ביהדות מסמלים חיים. העץ בתמונה מסמל חוסר תקווה וחיים שנגדעו.
את הציור שלח נוסבאום לאביו שהיגר לשווייץ. אביו החביא את התמונה, יחד עם תמונות נוספות, באמסטרדם שבהולנד.
לילך מרקמן
לילך מרקמן (נולדה ב-1 בינואר 1971) היא צלמת, ציירת, אמנית וידאו ארט ומיצב, ובמאית קולנוע דוקומנטרי וניסיוני ישראלית.
ביוגרפיה.
מרקמן גדלה בנהריה. בשנת 1995 השלימה לימודי תקשורת חזותית באקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל, בירושלים. ב-2005 השלימה לימודי פסיכולוגיה ותקשורת ל-B.A באוניברסיטה הפתוחה. משנת 2016 בעלת MFA בבימוי והפקת קולנוע וטלוויזיה מאוניברסיטת תל אביב. משנת 2018 בוגרת התוכנית ללימודים מתקדמים באמנות ממכללת בית ברל.
במהלך השנים חילקה את זמנה בין עבודה כמעצבת לבין מסעות צילום בעולם. ב-1996 שהתה שלושה חודשים בפרו במסגרת תוכנית אמן מטעם עמותת "מתת של ידע מישראל".
משנת 2009 חיה ויוצרת בקיבוץ מגל. מתגוררת בקיבוץ עם בן זוגה, רז מרקמן, ושני ילדיהם.
תערוכות ועבודות.
יצירתה ביוגרפית, אישית, רפלקסיבית, נוגעת בשאלות של זיכרון, זהות ויחסים, ועוסקת בגבולות של גוף, מגדר ומקום. "יצירותיה של לילך מרקמן מורכבות מפרגמנטים של חייה האישיים כאמנית, כאישה, כבת זוג וכאם. מבטה הרפלקסיבי, המשתקף דרך המצלמה ודרך העשייה היצירתית, נוכח ומשתהה בתחנות חייה השונות. מרקמן נעה תדיר בין המבט החיצוני על הדברים, לבין נוכחות פעילה בנסיבות עצמן. היצירה היא בבחינת כלי לתיעול תהליכים נפשיים – נקודת אחיזה המארגנת את הכאוטיות השרירותית של החיים לכדי גוון רגשי במרחב הפנימי שמתרגם לדימוי או לצליל, בתחביר שמפגיש ומטשטש את ההבדלים בין מציאות לבדיה. עולם הדימויים של מרקמן שואב מסביבתה היומיומית הקרובה, אך בסיס זה הופך חומר לפנטזיה מערערת, לעולם מסויט, לחוויה חוץ גופית ואוניברסלית, לעיתים חשופה ומוכרת עד כאב ולעיתים אניגמטית וזרה.
מוטיבים חוזרים בעבודותיה הם דימויי צלליות, השתקפויות, חלונות ופתחים. אלמנטים סימבוליים לעצם הפעולה האמנותית-קולנועית וכאלו המדמים מצב סופי. פעולת המבט מן הפנים אל החוץ או מן החוץ אל הפנים, תוך התמקדות סבלנית באלמנט זניח לכאורה, היא גם ביטוי להשלכה המובנית בפעולה האמנותית, במובן זה שהמבט מוסט לרגע מן המציאות ואז שב להתבונן בה: הוא מפרש, מעורב, פעיל, וכמו הפעולה האמנותית הוא שכלתני ורגשי גם יחד.
השימוש התדיר בהצבה רב-ערוצית, בפורמטים שונים של מדיות ותצוגה, הוא הדהוד חומרי למצב תודעה מורכב וחמקמק: ייצוג לאופן המופשט והאסוציאטיבי בו פועל המוח האנושי. סצנות קטועות, קולות, רגעי חלום בהם ההיגיון מפסיק לעבוד ואנו מוצפים במידע מהקשרים שונים; כל אלו מתורגמים לאוסף חלקיקים המצטבר לסך שלם המשקף הוויה מקומית וחולפת של האמנית. כמו אוסף מילים המצטברות לכדי משפט זה, התקף רק עבור קורא שורות אלו, בעת שהוא מטעין בו את מאגר חוויותיו שלו". (מתוך התערוכה "תרגילי גמישות", 2018)
נקר (אי)
האי נקר (באנגלית: Necker Island, בהוואית: Mokumanamana) הוא אי קטן באיי הוואי הצפון-מערביים. הוא ממוקם באוקיינוס השקט, 249 קילומטרים צפונית-מערבית לניהואה ו-13 קילומטרים צפונית לחוג הסרטן. הוא מכיל אתרים ארכאולוגיים פרהיסטוריים חשובים של תרבות הוואי והוא חלק מהמונומנט הימי הלאומי פפהאנאומוקואקאה.
בלשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית מתואר האי כבעל שטח של 183 דונם. האי סלעי עם צוקים תלולים ומעט מאוד אדמה. הנקודה הגבוהה ביותר היא בגובה 84 מטרים. האי נקרא על שמו של ז'אק נקר, שר האוצר של לואי השישה עשר, מלך צרפת.
תיאור.
באי נמצאו מעט סימנים למגורים אנושיים קבועים. עם זאת, האי מכיל 33 מקדשי אבן וחפצי אבן, בדומה לאלה שנמצאים באיי הוואי הראשיים. בשל כך, אנתרופולוגים רבים סבורים כי האי היה אתר טקסי ודתי.
על פי המיתוסים והאגדות של תושבי קאואיי, השוכנים מדרום-מזרח, האי נקר היה המקלט הידוע האחרון לגזע של "אנשים קטנים" מיתולוגיים המכונים מנהונה. על פי האגדה, גזע המנהונה התיישב על האי נקר לאחר שגורש מקאוואי על ידי הפולינזים החזקים ולכן בנה לאחר מכן את מבני האבן השונים שם.
מספרים כי הביקורים באי החלו כמה מאות שנים לאחר אכלוסם של איי הוואי הראשיים, והסתיימו כמה מאות שנים לפני הגעת האירופאים.
החוקר הצרפתי ז'אן-פרנסואה לה פרוז היה האירופי הראשון שביקר באי, בשנת 1786. האי נקרא על שמו של ז'אק נקר. האיים סופחו רשמית בשנת 1894 על ידי ממשלת הוואי הזמנית.
בגלל השימוש באי על ידי בני הוואי הילידים כאתר טקסי ודת בהוואי העתיקה, האי התווסף למרשם הלאומי למקומות היסטוריים בשנת 1988.
Investing.com