פירושו על נביאים השתמר רק בכתב יד אחד – כתב יד קירכהיים, שעקבותיו נעלמו במהלך השואה. אמנם לפני שנעלם נדפסו ממנו הפירושים לנביאים ראשונים על ידי שמעון עפנשטיין בין השנים 1906–1920. כתב היד היה חסר בתחילתו, והתחיל רק מיהושע פרק ח'. במסגרת "מפעל מקראות גדולות" של מכון Alhatorah.org הצליחו לשחזר מכתבי יד חלקים מהפרקים החסרים. לחלק מספרי המקרא הוא חיבר כמה פירושים: על הושע, רות ואיכה חיבר שני פירושים, ועל מיכה ואסתר חיבר שלשה פירושים.
ר"י קרא קיבל מסורות רבות מדודו, רבי מנחם בן חלבו מפרובאנס, וכן הושפע מרש"י, אך יצירתו העצמית בתחום פרשנות המקרא היא רבה ביותר. פירושיו מתאפיינים במקוריות וחדשנות, והוא מראשי אסכולת פרשנות המקרא על דרך הפשט שהתפתחה בצפון צרפת במאה ה-11. בכמה מקומות הוא אף השפיע על רש"י וגרם לו לשנות את פירושו. מקום מרכזי תופס אצלו עניין הפולמוס היהודי-נוצרי, אשר השפיע על רבים מפירושיו, בפרט על פרשות שלהן היה פירוש כריסטולוגי מובהק. מאפיינים נוספים לפירושיו הם לימוד זכות על האבות, רציונליזציה של נסים, ועוד. בכך קדם ר"י קרא לרבי יוסף בכור שור, אשר הושפע ממנו לא מעט.
אבי שמיילוב
אידו של מארס
אידו של מארס (לטינית: Idus Martiis) הוא מטבע לשון המציין זמן המועד לפורענות. בלוח השנה הרומי ציינו שתי מילים אלו את היום ה־15 בחודש הרומי מארס, אשר בו התרחש רצח יוליוס קיסר (בשנת 44 לפנה"ס). יום זה היה ברומא העתיקה יום חגו של האל מארס ובו נערך מצעד צבאי לכבודו.
המילה martiis (מרטיוס Martius) מציינת את שם החודש, ואילו מקורה של המילה "אַיִד" (ides) במילה האטרוסקית שמשמעה "לחלק" (באותה עת לוח השנה לא היה מחולק לימות השבוע וכל חודש היה מחולק לשלושה חלקים).
על פי פלוטרכוס הוזהר יוליוס קיסר בידי חוזה עתידות מיום זה לפני הירצחו:
הביטוי נפוץ בשל השימוש שעשה בו ויליאם שייקספיר במחזהו "יוליוס קיסר", שנכתב בשנת 1599. במחזה אומר חוזה בכוכבים את הביטוי "היזהר מאידו של מארס" (beware the ides of march) כדי להזהיר אותו מפני מועד הירצחו.
הרומן "אידי מארס" נכתב בידי הסופר תורנטון ויילדר, והוא עוסק בדמויות ואירועים שהובילו לרציחתו של יוליוס קיסר. בספרה של ג'ין ובסטר "אבא ארך רגליים" נעשה שימוש בביטוי זה (בתרגום העברי "אידיו של מרס") כדי לציין את התאריך הגורלי של הבחינה בלטינית.
הסרט ההוליוודי "The Ides of March" משנת 2011 (בעברית נקרא "משחקי שלטון"), שנכתב והופק על ידי ג'ורג' קלוני, מתכתב בתסריט עם הרעיון שחודש מארס נועד לפורענות בזירה הפוליטית.
חלוקת החודשים.
בכל חודש היו שלושה ימים בעלי שם:
הרומים נקטו לרוב לשון רבים: Kalendae, Nonae, Idus.
מקור המלים 'קלנדה' ו'אידוס' באטרוסקית.
ימים אלה נתנו את שמם לשאר ימות השנה:
חוק השמות
חוק השמות, התשט"ז-1956 הוא חוק ישראלי הקובע את אופן מתן השמות הפרטיים ושמות המשפחה במדינת ישראל. החוק אושר בכנסת ב-25 ביולי 1956.
חוקי שמות קיימים במדינות רבות בעולם.
חיוב בקיום שם פרטי ושם משפחה.
קובע כי לכל אדם הרשום במרשם האוכלוסין במדינת ישראל חייב להיות שם משפחה ושם פרטי. החוק מתיר ששם המשפחה יהיה כפול, וכן מתיר לאדם לשאת יותר משם פרטי אחד. החוק אינו עוסק בשם משפחה משולש, אך יש הנושאים שם כזה, למשל - ג'ודי שלום ניר מוזס, גלילה רון־פדר-עמית.
מתן שמות משפחה.
קובע את כללי מתן שם משפחה לילד:
מתן שמות פרטיים.
שם פרטי ניתן לילד על ידי הוריו סמוך לאחר לידתו. באין הסכמה בין ההורים, רשאי כל אחד מהם לתת לילד שם פרטי, והילד ישא את שני השמות (). ילד שנולד כשאמו אינה נשואה לאביו ואף אינה ידועה בציבור כאשתו, יקבל שם פרטי על ידי אמו בלבד.
שינוי שם.
על פי חוק השמות ניתן לשנות שם פרטי או שם משפחה של כל אדם. מי ששינה את שמו, לא ישוב וישנה את שמו שנית תוך שבע שנים מיום תחילת תקפו של השינוי האחרון, אלא באישור השר.
חוק השמות עוסק במצבים אחדים של שינוי שם:
התערבות משרד הפנים בבחירת שמות.
סעיף 16 בחוק מתיר לשר הפנים או לפקידות בכירה מטעמו, שלא לאשר רישום או שינוי שם, אם הוא סבור שהשם החדש עלול להטעות או לפגוע בתקנת הציבור או ברגשותיו. המחוקק הישראלי לא פירט רשימה סגורה של שמות אסורים, וזאת בניגוד למספר מדינות בעולם בהם קבועים "שמות אסורים" בחוק ובתקנות. עם זאת, סביר להניח כי שמות פרטיים שעלולים לפגוע ברגשות הציבור בישראל, כדוגמת "חזיר" או "היטלר", לא יאושרו במשרד הפנים.
למרות האמור בסעיף 16, חל איסור לשינוי שם של מי שהורשע בביצוע עבירת מין כהגדרתה בחוק הגנה על הציבור מפני ביצוע עבירות מין, התשס״ו–2006, שבוצעה בהיותו בגיר, וזאת על מנת להגן על הציבור.
אדם ללא שם.
מי שאין לו שם, ולא בוחר לעצמו שם, רשאי שר הפנים, בהתאם , לקבוע לו שם; בקביעת השם יתחשב השר בשמות הוריו והורי הוריו של אותו אדם, ואם הוא נשוי — גם בשם בן-זוגו. השר יודיע לאותו אדם את השם שקבע, וזה יהיה שמו של אותו אדם, זולת אם בחר לו שם אחר תוך חודשיים לאחר קבלת הודעת השר.
קביעת שם פרטי של אב.
דן בקביעת שמו הפרטי של האב, במקרה ששם זה אינו ידוע. אם טרם מלאו 16 שנים לאדם, רשאית אמו לקבוע את שם האב. אם מלאו לאדם 16 שנים, הוא רשאי לקבוע את שם האב בעצמו.
פסיקה.
חוק השמות נדון בבג"ץ אפרת נגד הממונה על מרשם האוכלוסין. מיכל אפרת ועוזי אורנן חיו כידועים בציבור, ונולד להם בן, שניתן לו שם המשפחה "אורנן-אפרת". אפרת פנתה למשרד הפנים בבקשה לשנות את שם משפחתה לאורנן-אפרת, אך בקשתה נדחתה בנימוק שהשם המבוקש עלול להטעות ולפגוע בתקנת הציבור. היא עתרה לבג"ץ ונפסק שעל משרד הפנים להיענות לבקשתה. בעקבות פסק דין זה תוקן חוק השמות, ונקבע בו במפורש כי השר אינו רשאי לפסול שם מן הטעם שהשם נבחר עקב קשר בין ידועים בציבור.
משה מרדכי אפשתיין
מ.א.ש (סדרת טלוויזיה)
מ.א.ש (באנגלית: M*A*S*H, ראשי תיבות של Mobile Army Surgical Hospital) היא סדרת טלוויזיה אמריקנית המבוססת על סרט קולנוע באותו שם. הסרט, בבימויו של רוברט אלטמן, מבוסס על הספר "M*A*S*H: A Novel About Three Army Doctors" משנת 1968, והוקרן לראשונה בשנת 1970, ואילו 251 פרקי הסדרה שודרו ברשת CBS בין השנים 1972 ו-1983. הסדרה עסקה בקורותיו של צוות בית חולים שדה במהלך מלחמת קוריאה, ורבים מהפרקים בוססו על ראיונות עם חיילים שהשתתפו בה.
כמו הסרט, גם סדרת הטלוויזיה השתמשה באלמנטים קומיים כדי להפיץ את המסר האנטי-מלחמתי שלה. המסר הועבר בעיקר דרך התנהגותם (והערותיהם הציניות) של צמד המנתחים שעמד במרכז הסדרה. הגם שהשחקנים מוקמו בקוריאה, מקובל להאמין שהסדרה עסקה, למעשה, במלחמת וייטנאם, שעדיין התנהלה כשהסדרה עלתה לאוויר; מפיקי הסדרה טוענים שהיא עוסקת במלחמה באופן כללי. עם השנים, זנחה הסדרה יותר ויותר מאפיינים קומיים, למען מעורבות פוליטית גבוהה יותר; נהוג לייחס את השינוי הזה להרחבת מעורבותו של אלן אלדה, כוכב הסדרה, בהפקה.
צוות השחקנים ביקש לסיים את הפקת הסדרה בתום העונה העשירית שלה, אך CBS ו"פוקס המאה העשרים" שכנעו אותו לצלם עונה נוספת, מקוצרת, כדי ליצור סיום הולם. בפרק הסיום של מ*א*ש, "Goodbye, Farewell and Amen", צפו 106 מיליון איש (שבעים ושבעה אחוזי צפייה). היה זה שיא צפייה בתולדות הטלוויזיה האמריקנית, שנשבר רק ב-2010 עם שידור משחק הסופרבול XLIV.
הפתיח של הסדרה היה גרסה אינסטרומנטלית לשיר "Suicide Is Painless" (שנכלל בסרט, עם המלים שכתב מייק אלטמן).
הבה נגילה
הבה נגילה הוא פזמון עברי, מן המפורסמים ביותר בעולם, שזכה למעמד של שיר עם. מקור הלחן הוא מניגון חסידי והוא בוצע לראשונה במילותיו בשנת 1918. בהמשך בוצע על ידי מבצעים רבים, יהודים ושאינם יהודים.
מקור הפזמון.
לפי גרסה אחת, כותב הפזמון הוא אברהם צבי אידלסון, הנחשב לאבי המוזיקולוגיה העברית, המעשה הוא כדלקמן: כאשר נכנסו צבאות הגנרל הבריטי אדמונד אלנבי לירושלים ביום ראשון של חנוכה בשנת תרע"ח (1917), התעוררה שמחה רבה ביישוב היהודי, ורבים אף ראו במאורע סימן לביאת המשיח. אידלסון החליט לחבר פזמון לציון המאורע הגדול. הוא בחר מנגינה של ניגון חסידי ששמע אצל חסידי סדיגורה בירושלים ונרשמה על-ידו שנתיים קודם לכן, שינה אותה במקצת, כתב מילים למנגינה וכך נוצר הפזמון. הפזמון הושמע לראשונה בנשף שהתקיים בירושלים באותה שנה וזכה להצלחה רבה.
לפי הגרסה השנייה, הכותב הוא מי שהיה אז תלמידו של אידלסון, החזן משה נתנזון, שהלחין כמה מנגינות יהודיות מוכרות. לפי גרסה זו, נתנזון הלחין את השיר בהיותו בגיל 11 בעת תחרות כיתתית. לדברי בתו, אביה קיבל תחילה את הקרדיט על הלחנת השיר, אך לאחר שנים הפכה הדעה הרווחת להיות כי אידלסון הלחין את השיר, בשל מעמדו הבולט במוזיקולוגיה העברית וצניעותו של אביה.
המוזיקאית רוברטה גרוסמן, מפיקת הסרט "הבה נגילה", אומרת כי לדעתה אידלסון ונתנזון היו אנשים הגונים, וכי היא לא חושבת שהמשפחות שלהם משקרות בהקשר הזה; אלא שהיה שם שיתוף פעולה בין המורה לתלמיד בתהליך חיבור הפזמון, שנתפס באופן שונה אצל כל אחד מהם.
מילות הפזמון הן: עם זאת, בנוסח המקורי של אידלסון נכתב "עורו נא אחים בלב שמח".
שלא כפי שנטען בעטיפת אחד התקליטים בו מופיע השיר, מקור המילים אינו מתהילים, למרות שהצירוף "נגילה ונשמחה" מופיע ב.
היו ששיבשו את מילות הפזמון והבינו אותן כ"מוכרחים להיות שמח" (ומכאן הביטוי). ניתן להניח כי השיבוש נבע בעיקר מהשמעת הפזמון לעולים ולתושבים יהודים בחו"ל, שלא הכירו את המילים הספרותיות "עורו אחים בלב שמח".
הניגון החסידי.