בניגוד למדינות אחרות כהולנד או פולין, שממשלתן גלתה ללונדון והמשיכה לשמור על ההכרה הבינלאומית כממשלה הלגיטימית, לא נתפסו אנשי צרפת החופשית מלכתחילה כישות שלטונית לגיטימית המסוגלת לנהל יחסי חוץ עם מדינות אחרות. אנשי צרפת החופשית עמדו בתחרות קשה כנגד אנשי צרפת של וישי על הלגיטימציה הבינלאומית, ועל הזכות להראות כהמשך הישיר של המדינה הצרפתית שקרסה עם התבוסה ב-1940. למשטר וישי היה יתרון במאבק זה, שכן הוא שלט בצרפת גופא, והתבסס על החלטות שהתקבלו על ידי הפרלמנט הצרפתי ביולי 1940, על אף שדה גול טען כי החלטות אלו אינן חוקיות. עד למבצע לפיד בו תמכו בעלות הברית באישים וגופים שמחוץ למשטר וישי (דרלאן, ז'ירו, ולבסוף דה גול), ובמהלכו נכבש האזור הדרומי של צרפת על ידי הגרמנים, והיומרה של אנשי וישי לעצמאות שלטונית אבדה, פסחו מדינות רבות על שתי הסעיפים, והיו שהעדיפו לטפח את קשריהן עם משטר וישי, על פני הכרה בצרפת החופשית ונציגיה בעולם.
היחסים עם בריטניה.
בריטניה הייתה המדינה עמה קיימו אנשי צרפת החופשית את היחסים הטובים ביותר. היא עודדה את דה גול, חתמה עמו על ברית, סיפקה לו ציוד ונשק, וחייליה לחמו לצד חייליו באפריקה ובמזרח התיכון. כמו כן, עלו יחסי בריטניה עם וישי על שרטון עוד בתחילת הדרך, ביולי 1940, כאשר נאלצו הבריטים להשמיד את השייטת הצרפתית במארס אל כביר. עם זאת, נאלצו הבריטים להתייחס אל אנשי צרפת החופשית בזהירות, וזאת על מנת שלא לפגוע באמריקאים, שהמשיכו לקיים קשרים עם צרפת של וישי, והעבירו את שגרירותם מפריז לווישי. עד המתקפה על פרל הארבור, היה על צ'רצ'יל לחזר אחר תמיכתה של ארצות הברית בכל האמצעים העומדים לרשותו, ולהימנע מכל צעד שיסתור בצורה בוטה את מדיניות החוץ האמריקאית. בשל כך שמרה בריטניה על מסגרת כלשהי של יחסים עם ממשל וישי, ועל אף שלא היה שגריר למשטר וישי בלונדון, עדיין שהה בה קונסול שייצג את האינטרסים של המשטר. גם קנדה, אוסטרליה ודרום אפריקה הקשורות אל חבר העמים הבריטי שמרו על נציגות דיפלומטית פעילה בווישי.
היחסים עם ארצות הברית.
יחסיה של ארצות הברית עם צרפת החופשית היו מלכתחילה בעייתיים. ארצות הברית המשיכה להכיר במשטר וישי, למעשה עד סוף שנת 1942, ושלחה אל וישי את האדמירל ויליאם ד' ליהי, שנהנה מאמונו של רוזוולט, כשגריר. שגריר וישי בארצות הברית, אנרי אה (Haye) הצליח לנהל בארצות הברית מדיניות ששמרה על מסגרת יחסים תקינה גם בתקופות הקשות של שיתוף הפעולה עם היטלר. דה גול שלח לארצות הברית את רנה פלוון ששימש כ"שר החוץ" בוועד הלאומי, אך הוא לא הצליח להתקבל אצל רוזוולט או אצל מזכיר המדינה קורדל הול.
תקרית חמורה אירעה בדצמבר 1941, כאשר כבשו אנשי צרפת החופשית בפיקודו של האדמירל אמיל מיזלייה את איי סן-פייר ומיקלון, מושבה צרפתית קטנה בצפון אמריקה, בסמוך לחופי ניופאונדלנד וזאת בניגוד למדיניות ארצות הברית. מזכיר המדינה האל הודיע כי הוא דורש מממשלת קנדה לדעת איזה צעדים היא מתכוונת לנקוט כדי להשיב את המצב לקדמותו, ומקנזי קינג, ראש ממשלת קנדה, הודיע כי ממשלתו לא ציפתה לפעולה ולא אישרה אותה, וכי ישתף פעולה עם בריטניה וארצות הברית בכל פעולה דיפלומטית לפתרון המשבר. בסופו של דבר נרגע המשבר, והאיים נותרו בחזקת אנשי צרפת החופשית, אך הפעולה גרמה למשבר אמון משמעותי בין דה גול ובין רוזוולט שמעולם לא יושב עד תומו.
לאחר הפעולה ניסה דה גול לשפר את יחסיו עם ארצות הברית, וכוחותיהם שיתפו פעולה בזירת האוקיינוס השקט, שם שלטו אנשי צרפת החופשית בנכסים אסטרטגיים כקלדוניה החדשה. לאחר המתקפה על פרל הארבור קיבלו לפתע מושבות צרפת באוקיינוס השקט, בהן משל מטעם צרפת החופשית האדמירל ז'ורז' תיירי ד'ארז'נלייה משמעות אסטרטגית. הכוח היפני הפולש איים על אוסטרליה, והמושבה בקלדוניה החדשה הפכה לנקודת מפתח בדרכו של כל כוח פולש אל יבשת האי. ב-25 בפברואר 1942 הגיע אל האיים הגנרל האמריקאי אלכסנדר פאץ' על מנת לארגן את הגנתם. הוא הגיע מלווה בסיוע יבשתי והחל לארגן את הגנת האיים. עם הגיעו הסתכסך פאץ' עם ד'ארז'נלייה, וכל אחד מהם חשב כי השני חותר תחת סמכויותיו, ומנסה להתערב בענייניו ולקבל סמכויות על אנשיו. לאחר התערבותו האישית של דה גול יושרו ההדורים, אך בינתיים הובסו היפנים בקרב ים האלמוגים, סכנת הפלישה חלפה, ופאץ' נשלח לפקד על הכוחות האמריקאים בקרב גוודלקנל.
כל אלו לא הועילו לשיפור היחסים בין דה גול ורוזוולט. השיא השלילי ביחסים אלו היה כאשר בחר אייזנהאואר באדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן כאחראי על מושבות צרפת בצפון אפריקה שנכבשו במבצע לפיד. מיד לאחר המבצע נשלח אנדרה פיליפ, ועמו אדריאן טיסייה לפגישה עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, לנסות ולהסביר לו את עמדת אנשי צרפת החופשית. הפגישה, שהתקיימה ב-23 בנובמבר 1942, כשלה. רוזוולט, שהיה רווי משקעים אישיים כנגד דה גול וסבר כי יש ביד דרלאן לקדם את מטרת בעלות הברית ולהביא לתוצאות טובות יותר ממנו, הגיב לפונים במילים - "כל מי שמוכן לעזור לי, ברוך הבא. היום דרלאן נותן לי את אלג'יר, אז אני קורא 'יחי דרלאן!', אם מחר לאוואל ייתן לי את פריז, אני אקרא: 'יחי לאוואל!'". מקורות אחרים תיארו את הפגישה כנאום חד צדדי של פיליפ, שבו שפך את חמתו במשך ארבעים דקות על המדיניות האמריקאית, עד שנקטע על ידי רוזוולט שסיים את השיחה בקרירות, ובסיומה העביר רוזוולט פתק אל השגריר ג'ון גילברט וינאנט שארגן את הפגישה, "לשם מה שלחת אלי את אותו האדם, פיליפ?".
גם לאחר שדה גול איחד מאחוריו את כל הכוחות הצרפתים המתנגדים לנאצים והתבסס באופן רשמי כמנהיגה של צרפת הלוחמת, וגם לאחר שיחידות צרפת החופשית בפיקודו לחמו לצד האמריקאים בנורמנדי ובדרום צרפת לא זכה דה גול להכרה מארצות הברית כמנהיגה הלגיטימי של צרפת. דה גול ורוזוולט אכן נועדו בבית הלבן ביולי 1944, אך רק ב-25 באוקטובר 1944 הכירו בעלות הברית באופן רשמי בממשלה שבראשות דה גול. גם עתה סירבו להעניק לה יחס של שותפה שוות זכויות, ודה גול לא הוזמן לוועידת יאלטה.
היחסים עם ברית המועצות.
בתחילה שמרה ברית המועצות על קשרים טובים עם ממשל וישי, וזאת עקב בריתה האסטרטגית עם גרמניה הנאצית לאחר הסכם מולוטוב ריבנטרופ. התעמולה הסובייטית גינתה את "שכירי החרב הגוליסטים של האימפריאליזם הבריטי". מיד לאחר מבצע ברברוסה - הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941, הכריז דה גול כי הוא עומד לצידה של ברית המועצות במאבקה, ואנשיו בלונדון יצרו קשר עם השגריר הסובייטי בלונדון, מאיסקי, בניסיון לראות כיצד יוכלו הצדדים לסייע זה לזה. ב-26 בספטמבר החליפו דה גול ומאיסקי איגרות, בהן הצהירה ברית המועצות כי היא מכירה בדה גול כ"ראש כל הצרפתים החופשיים". לאחר מכן נשלח שגריר ברית המועצות לווישי, אלכסנדר אפרמוביץ' בוגומולוב לשמש בלונדון כשגריר אל הוועד הלאומי הצרפתי, ורוז'ה גארו נשלח כשגריר הוועד הלאומי למוסקבה. במאי 1942 נפגש ויאצ'סלב מולוטוב עם דה גול בלונדון. שיתוף הפעולה הדיפלומטי הוביל לשיתוף פעולה צבאי. טייסת נורמנדי-ניימן של צרפת החופשית הייתה לכוח הלחימה המערבי היחיד שלחם בחזית המזרחית, ואוניות צרפתיות לקחו חלק בשיירות האספקה המערביות שהגיעו לברית המועצות דרך ארכנגלסק. הסובייטים, מצידם, שחררו כמאתיים חיילים וקצינים צרפתים שנמלטו משבי הגרמנים והגיעו לברית המועצות, ושהו שם במעצר, והעבירו אותם לידי דה גול.
בנובמבר 1944 הגיעו היחסים לשיאם עם ביקורו של דה גול במוסקבה. הפגישה הסתיימה בכריתת חוזה חגיגי בו התחייבו הצדדים להמשיך בלחימה עד תומה ולא לחתום על שלום נפרד עם גרמניה, וכן להשתתף בארגון האומות המאוחדות העתידי, אך בין סטלין ודה גול התגלע עימות בשאלת עתידה של פולין, וסירובו של דה גול להכיר ב"ועד לובלין", הממשלה הפולנית שהקים סטלין. פגישה זו היוותה אכזבה משמעותית לשני הצדדים, סימנה מפנה שלילי ביחסם של האישים זה לזה, והביאה להפיכתו של דה גול לאנטי-סובייטי.
ממבצע לפיד עד הפלישה לנורמנדי.
בואו של הגנרל אנרי ז'ירו.
בשנת 1942 נמלט מן השבי הגרמני הגנרל אנרי ז'ירו. ז'ירו היה מפקד הארמייה השביעית של הצבא הצרפתי במהלך המערכה על צרפת, והוביל אותה למסע הרה אסון להולנד ובחזרה, שבמהלכו נפגעה הארמייה באופן אנוש, והוא עצמו נפל בשבי. לאחר שנמלט בילה ז'ירו מספר חודשים בצרפת של וישי. הוא היה מקובל על המרשל פטן, והאמין כי דרכו של פטן ראויה, אך סירב לשתף פעולה עם הגרמנים. הוא ראה עצמו בראשונה כאיש צבא, ואת הבעיות שעמדו בפני צרפת כבעיות צבאיות. ז'ירו ראה בדמיונו איחוד של כל הכוחות הלאומיים הצרפתיים סביב אישיותו (כאשר המרשל פטן משחק תפקיד סמלי של "נשיא" רשמי ללא סמכויות, ואילו דה גול משתף פעולה כפקוד, מכוח דרגתו הגבוהה יותר של ז'ירו ב-1940 - גנרל לעומת בריגדיר), כאשר הצבא הצרפתי בצרפת גופא משמש כראש גשר לשחרור אירופה כולה מן הגרמנים, ומכין את הקרקע לכניסת כוחות אנגלו אמריקנים דרך השטחים שבשליטתו בדרום צרפת ובצפון אפריקה.