עם תום מגננת החורף שנמשכה במהלך החורף האיטלקי הקשה יצאו בעלות הברית להתקפה באמצע פברואר 1945. חיל המשלוח פעל לצידה של הדיוויזיה ההררית העשירית של צבא ארצות הברית במשימה מסוכנת של פינוי שדות מוקשים באזור מונטה בלבדר. המשימה בוצעה תוך חשיפת החיילים למארבים, לאש מרגמות ומכונות ירייה. בסוף פברואר 1945, תקפו הברזילאים את מונטה קסטלו בפעם החמישית והפעם יכלו לגרמנים וקרב מונטה קסטלו היה לקרב המפורסם ביותר של כוח המשלוח. לאחר מכן המשיכו הברזילאים להתקדם ולסייע לדיוויזיה העשירית באגפה וכבשו את העיר קסלנואובו וב-5 במרץ את העיר מונטזה בקרב עקוב מדם. הנסיגה הגרמנית הגדולה בצפון איטליה החלה. בתוך כמה ימים כבשו בעלות הברית את פארמה ואת בולוניה, והתרכזו במרדף אחר הגרמנים הנסוגים. הברזילאים תפסו מספר רב של שבויים גרמנים בעיר קולצ'יו, ונערכו על שפת הנהר טארו אל מול הצבא הגרמני הנסוג, כשהם מקבלים את כניעתם של כוחות גדלים והולכים ובהם 20,000 חייליה של דיוויזיה גרמנית שלמה שנכנעה בפני הברזילאים. הייתה זו הדיוויזיה הגרמנית היחידה בכל הזירה האיטלקית שנכנעה בשלמותה לפני בעלות הברית.
ב-2 במאי הגיעו הברזילאים לטורינו ונפגשו עם כוחות צרפתים על הגבול. בהרי האלפים המשיכו כוחות של חיל המשלוח הברזילאי לרדוף אחר הגרמנים הנסוגים. באותו היום התקבלה הידיעה על מותו של היטלר, ובשעות שלאחר מכן נכנעו כל הכוחות הגרמנים שלחמו עדיין באזור.
היחידה האווירית.
ב-18 בדצמבר 1943 הוקמה היחידה האווירית של חיל המשלוח, מ-350 מתנדבים, מהם 43 טייסים בוגרי חיל האוויר הברזילאי ("Força Aérea Brasileira"). הכוח נשלח לפנמה לאימונים.
על אף תאונת אימונים שהביאה להרוגים הראשונים מקרב הכוח, הוכרז הכוח ככשיר ב-11 במאי 1944, וצויד במטוסי קרטיס P-40. הכוח שימש להגנת אזור תעלת פנמה.
ב-22 ביוני נשלח הכוח לארצות הברית לשם הסבה למטוסי P-47D ת'נדרבולט. ב-19 בספטמבר נשלחה הקבוצה לאיטליה. שם הגיעה לליבורנו וצורפה לקבוצת מטוסי הקרב ה-350 של חיל האוויר של ארצות הברית, שהוקמה ב-1942 על אדמת בריטניה, לחמה בצפון אפריקה ולאחר מכן סייעה בפלישת בעלות הברית לאיטליה. הקבוצה קיבלה תג יחידה משלה, ועליו סמל היען שהיה לסמלם ולכינויים של הטייסים הברזילאים.
הטייסים הברזילאים נטלו חלק בכל פעולות קבוצת מטוסי הקרב ה-350, וזאת באופן עצמאי. בשלב זה היה כוחו של הלופטוואפה באיטליה מזערי, ומטוסי ה-P-47 שימשו הן כמטוסי קרב והן כמפציצים, מטוסי סיור, ומטוסי סיוע למטרות הקרקע של הארמייה החמישית של צבא ארצות הברית, לה היו מסופחים כוחות הקרקע של ה-FEB.
ב-16 באפריל 1945 החלה הארמייה החמישית במתקפה גדולה בעמק הפו. בשלב זה מנתה הטייסת 25 טייסים, שכן כמה מהטייסים נהרגו, כמה הופלו ונפלו בשבי, וכמה הוכרזו כבלתי כשירים מבחינה רפואית. כל טייס טס בממוצע בשתי משימות מדי יממה.
ב-19 באפריל נשבר קו החזית הגרמני, ועובדה זו נצפתה לראשונה על ידי מטוסי הסיור הברזילאים, דבר שאיפשר את הקמת ראש הגשר של בעלות הברית מצדו השני של נהר הפו, בטרם יחצו אותו הכוחות הגרמנים. בפעולה זו סייעו גם המטוסים הברזילאים בפעולות הפצצה וריכוך באזור שיועד לצליחה. 22 באפריל 1945 היה היום שבו פעלו הכוחות באופן המוצלח ביותר, הפציצו שיירות גרמניות, אסדות ונקודות מבוצרות גרמניות באזור הצליחה, כאשר הטייסים ביצעו 44 גיחות והשמידו מעל מאה כלי רכב. יום זה מצוין עד היום בצבא הברזילאי כ"יום הטייס הברזילאי". בפעולות אלו ניזוקו שני מטוסים, ואחד הופל.
בסך הכול ביצעה הטייסת 445 משימות, שכללו 2,550 גיחות אישיות ו-5,465 שעות טיסה, בין 11 בנובמבר 1944 ו-4 במאי 1945. הפיקוד הטקטי האווירי ה-22 הכיר בכך שעל אף שהיחידה טסה רק 5% ממספר הגיחות במסגרת היחידה, בין 6 ל-29 באפריל 1945, היא השמידה אחוזים רבים וניכרים יותר מן המטרות. ב-22 באפריל 1986 העניק שגריר ארצות הברית בברזיל, ומפקד חיל האוויר של ארצות הברית, לטייסי היחידה שנותרו בחיים, ציון לשבח מטעם נשיא ארצות הברית. פרט ליחידות של צבא ארצות הברית, ולשתי טייסות אוסטרליות, לא ניתן ציון לשבח זה לאף יחידה אחרת.
סיכום הפעולות.
במהלך שמונת חודשי פעולתו הקרבית של חיל המשלוח, לקחו חייליו בשבי 20,753 שבויים מקרב מדינות הציר, לרבות שני גנרלים, ו-892 קצינים. בפעולות אלו נהרגו 443 לוחמים ברזילאים ושמונה טייסים.
בתחילה נקברו הלוחמים בבית קברות על אדמת איטליה, אך לאחר מכן הועברו גוויותיהם לאנדרטה לחללי מלחמת העולם השנייה בריו דה ז'אנירו, שנחנכה ב-24 ביולי 1960.
כינויה של היחידה.
בשל חוסר-נכונותו של המשטר הברזילאי להשתתף בקרב, נפוצה האמרה ש"סביר יותר שנחש יתחיל לעשן מאשר שכוח המשלוח הברזילאי יצא למלחמה". כמחווה אירונית, לבשו חיילי היחידה תגי כתף שעליהם נחש המעשן מקטרת. עד היום משמש הביטוי "a cobra vai fumar" - "הנחש יעשן" במשמעות של "צפה פגיעה".
טיסה 114 של ליביאן איירליינס
ב-10:30 בבוקר 21 בפברואר 1973 המריאה טיסה 114 של ליביאן איירליינס לטיסה מטריפולי שבלוב לקהיר. בשל טעות ניווט חדר המטוס לתחום האווירי של ישראל מעל חצי האי סיני, והופל על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי. 108 מתוך 113 נוסעיו ואנשי צוותו נספו בהתרסקות.
תיאור.
המטוס, מסוג בואינג 727-224, הוטס על ידי צוות צרפתי (הקברניט ומהנדס הטיסה; טייס המשנה היה לובי), תחת הסדר בין אייר פראנס לבין חברת התעופה ליביאן איירליינס. לאחר עצירה קצרה בבנגאזי שבמזרח לוב, המשיכה הטיסה לכיוון קהיר, עם 113 איש על סיפונה.
כשהמטוס טס מעל צפון מצרים בהתקרבו לקהיר, הוא נקלע לסופת חול, בעטיה נאלץ הצוות לעבור לטיסה מבוקרת מכשירים, משום שלא ניתן היה להבחין בסימנים הגאוגרפים ששימשו בדרך כלל כציוני דרך. זמן קצר לאחר מכן, בסביבות 13:44, התעורר חשדו של הטייס שהוא טעה בניווט עקב תפקוד לקוי של המצפן: הוא לא הצליח לקלוט את משואת הניווט של שדה התעופה קהיר מערב, ולא יכול היה לאמת את מיקומו הנוכחי של המטוס. הוא לא דיווח על דאגותיו למגדל הבקרה בקהיר. במקום זאת, הוא קיבל ב-13:52 אישור מקהיר להתחיל בנחיתה. למעשה, המטוס נסחף באותה העת מזרחה במידה ניכרת על ידי רוחות חזקות, וטס מעל תעלת סואץ.
צה"ל נמצא באותה התקופה בכוננות גבוהה, בעקבות התרעות על תוכנית מחבלים מארגון ספטמבר השחור לרסק מטוס עמוס חומר נפץ מעל מרכז תל אביב. מצרים הייתה באותה עת מדינת אויב, המצב הביטחוני בגבול המצרי היה מתוח, וישראל התייחסה בחשדנות לכך שלא נורו טילים מצריים על המטוס ולא הוזנקו מיגים כדי לעכבו, חרף מקרה דומה שאירע חודש לפני כן, בו הופל מטוס אתיופי.
ב-13:54 חדר המטוס למדבר סיני (שהיה אז בידי ישראל), כשהוא משייט בגובה 20,000 רגל. שתי דקות לאחר מכן הוזנקו לעברו שני מטוסי F-4 פנטום, והגיעו לקרבתו ב-13:59. הטייסים הישראלים לא הבחינו בנוסעים במטוס משום שכל תריסיו היו מוגפים. הם יצרו קשר עין עם צוות המטוס, והמשיכו בשידורי רדיו ובאיתות (באמצעות ניענוע כנפיהם) שעל המטוס לעקוב אחריהם לשדה התעופה של חיל האוויר ברפידים. צוות המטוס לא הגיב, אף על פי שסימני ידיים שעשו הצביעו על כך שהם מבינים את ההנחיות. באותה העת, בין 13:59 ל-14:02, התקשרו אנשי הצוות עם שדה התעופה בקהיר ודיווחו כי אינם יכולים לקלוט את משואת הניווט של קהיר מערב. בנמל התעופה בקהיר חשבו שהמטוס קרוב, והורו להם להנמיך לגובה 4,000 רגל.
נקודת מבטו של חיל האוויר הישראלי.
ב-14:01 ירו מטוסי הפנטום פגזים נותבים אל מול חרטומו של המטוס; המטוס שינה את מסלולו, החל להנמיך לכיוון בסיס האוויר רפידים, ובהגיעו לרום של 5,000 רגל, כן הנחיתה שלו הורד. לפתע הוא פנה אחורה לכיוון מערב ועלה לגובה. הישראלים סברו כי הוא מסתובב לניסיון נחיתה שני, אך אז המטוס התכוון ישר למערב, כאילו ניסה לברוח. יריות אזהרה נוספות נורו.
כעת הגיעו בחיל האוויר למסקנה שהמטוס נשלט על ידי גורמים בעלי כוונות עוינות, והחליטו שאין לתת לו לברוח; המטוסים קיבלו הוראה לאלץ את המטוס לנחות. ב-14:08 ירו מטוסי הפנטום בקצות כנפיו של המטוס. הוא המשיך לטוס מערבה, ואז ירו המטוסים לשורשי הכנפים. צוות המטוס ניסה לנחות נחיתת אונס, אך המטוס פגע בדיונת חול, כש-108 מתוך 113 נוסעיו ואנשי צוותו נספו בהתרסקות. המטוס התרסק סמוך לאסמאעיליה, במרחק של כדקת טיסה משטח מצרים.
נקודת המבט של טייסי מטוס הנוסעים.
כאשר מטוסי הפנטום הופיעו, טייס המשנה הלובי זיהה אותם בטעות כמטוסי מיג מצריים. כשהמטוסים אותתו למטוס, הקברניט ומהנדס הטיסה החוו בידיהם בכעס על חוצפתם של הטייסים (אותם חשבו למצרים). ישנם שני שדות תעופה באזור קהיר: מזרח קהיר ומערב קהיר. מערב קהיר הוא שדה תעופה בינלאומי, בעוד שמזרח קהיר הוא בסיס צבאי. צוות המטוס חשב שהם החמיצו את השדה של מערב קהיר והם בדרכם למזרח קהיר, ופירשו את הופעת מטוסי הקרב כליווי חזרה למערב קהיר.
כשהחלו להנמיך לרפידים, הבינו חברי הצוות שמדובר בבסיס אוויר צבאי. הם החליטו שתהיה זו טעות לנחות שם, והחלו לחזור חזרה לכיוון מערב קהיר. הם לא הבינו מדוע ירו עליהם זמן קצר לאחר מכן, וקלטו כי מטוסי הקרב הם ישראלים רק זמן קצר לפני ההתרסקות.
תוצאות.
תחילה התכחשה ישראל לאשמתה בטרגדיה, אך לאחר ה-24 בפברואר, לכשנמצאה הקופסה השחורה של הבואינג שהקליטה את שיחותיו של הצוות עם מגדל הפיקוח בקהיר, הודתה ישראל כי היא הפילה את המטוס. כמו כן חשפה ישראל כי המטוס הופל באישור הרמטכ"ל דוד אלעזר.