בנוסח אשכנז נהוג מתקופות קדומות ועד מחזורי ימינו כדעת רס"ג, והאזהרות נאמרות מיד לאחר פסוקי קרבן מוסף. כך נהוג עד היום גם בנוסח איטליה. על פי הנראה מפיוטי האזהרות הצרפתיים (של ר"א הזקן ושל ר' בנימן בן שמואל) נהג שם מנהג שלישי, והאזהרות נאמרו באמצע פסקת "מלך רחמן רחם עלינו", לפני הבאת הפסוק . בנוסח הספרדים הקדום נהגו כדעת רב עמרם גאון ואמרו את האזהרות לפני "והשיאנו". כאשר קבעו פוסקי ההלכה בספרד שאין לומר פיוטים בחזרת הש"ץ, הוצאו גם האזהרות ממקומן המקורי והועברו לתפילת מנחה, לפניה או לאחריה. גם בנוסח רומניא לא נאמרו האזהרות בתוך חזרת הש"ץ, והן נאמרו לאחריה.
באשר לטעם הבחירה דווקא בתפילת מוסף, ולא בתפילת שחרית המתבקשת יותר, מציע יונה פרנקל שתי אפשרויות. האחת, שתפילת שחרית כבר הייתה עמוסה בפיוטים רבים בברכות קריאת שמע (יוצרות) ובחזרת הש"ץ (קדושתא), ולא רצו להכביד עליה בפיוט ארוך נוסף. הסבר אחר שהוא מציע הוא שהדבר נבע מרצון ליצור הקבלה לחגים אחרים בהם ישנו פיוט משמעותי במוסף (מלכויות זכרונות ושופרות בראש השנה, פיוטי סדר העבודה ביום כיפור, תפילת גשם בשמיני עצרת ותפילת טל בפסח).
מנהגים שונים באמירת האזהרות.
לבני עדות המזרח ישנה מנגינה מיוחדת לאמירת האזהרות.
בחוץ לארץ, בו יש יום טוב שני של גלויות, יש שנהגו לקרוא את מצוות העשה ביום הראשון של חג השבועות ואת מצוות הלא תעשה ביום השני של שבועות .
לגבי זמן אמירתו, יש מקומות שנהגו לקרוא את האזהרות במהלך חזרת הש"ץ של תפילת מוסף. במקומות אחרים נהגו לאומרו לאחר חזרת הש"ץ, לפני תפילת מנחה או כחלק מתיקון ליל שבועות.
ביקורת והערכה.
רבי אברהם אבן עזרא, בספרו "יסוד מורא וסוד תורה", מותח ביקורת על מחברי האזהרות: "והנה בעלי האזהרות דומים לאדם שסופר כמה הוא מספר העשבים הכתובים בספר רפואות והוא לא יכיר מה תועלת בכל אחד מהם ומה יועילו לו שמותם". לפי פרופ' מאיר בר-אילן, בעלי האזהרות, שאותם מבקר אבן עזרא, הם בראש ובראשונה רבי סעדיה גאון ורבי שלמה אבן גבירול.
הרמב"ם בהקדמתו לספר המצוות מותח ביקורת מסיבה אחרת, והיא אופן מניין המצוות שבאזהרות:
הרמב"ם אומר, כי תפוצתן הרבה של אזהרות שנכתבו על פי מניין בה"ג (שהוא מניין מצוות מוטעה, להבנת הרמב"ם), היא בין הגורמים שהביאו אותו לכתוב את ספר המצוות, בו הוא מונה את המצוות בשיטה שונה.
בעקבות דבריו אלה של הרמב"ם חיבר הרב יוסף קאפח אזהרות המבוססות על מניין המצוות של הרמב"ם. גם רבי יהונתן אייבשיץ חיבר אזהרות כמניין הרמב"ם.
בניגוד לשיטת הרמב"ם שמחברי האזהרות הם "פייטנים, לא רבנים", ואין עיקר עיסוקם בתוכן מניין המצוות אלא ביפי השיר, רבים ראו בפיוטי האזהרות חיבור בעל משקל הלכתי. רבנו תם הגיה את האזהרות של ר"א הזקן כדי שתתאמנה להלכה כפי שהוא פסק. במהלך הדורות נכתבו פירושים רבים נוספים לאזהרות, ולעיתים קרובות הפרשנים מנסים לאפיין את שיטת הפייטן במניין המצוות ולהשוותה לשאר מוני המצוות. למשל, הרשב"ץ כתב פירוש בשם "זוהר הרקיע" על האזהרות של אבן גבירול, ובו הוא מתמודד עם טענות הרמב"ם והרמב"ן, ומנסה אף להסיק מן הפיוט מהי דעתו של אבן גבירול במחלוקות השונות ביניהם. הרב ירוחם פישל פערלא כתב חיבור ארוך על אחד מפיוטי האזהרות של רס"ג, בו הוא דן בדעת רס"ג בשאלות שונות הקשורות במצוות ובמניינן, לפעמים על סמך מילים בודדות בהן רס"ג השתמש בפיוטו.
אטימולוגיה.
בשאלת מקור הכינוי "אזהרות" קיימות מספר הצעות:
בתרבות.
בסיפורו האוטוביוגרפי "הסימן", שמתרחש בחג השבועות, מספר ש"י עגנון: "איני זוכר מאימתי נוהג אני לומר בלילי שבועות אזהרות לרבינו שלמה בן גבירול, אבל מיום שנהגתי כן לא בטלתי ממנהגי זה אפילו שנה אחת". שיאו של הסיפור הוא החיזיון המיסטי שחווה המספר, ובו מפגש עם רבי שלמה אבן גבירול.
במועדים נוספים.
בשירת ספרד, הורחב המונח "אזהרות", ומעתה נתכנו "אזהרות" כל פיוטי החגים שנושאם הלכתי ומפרטים את הלכות החג. ראשיתו של הדבר ברבי יהודה הלוי שחיבר "אזהרות" לפסח, הכוללות הלכות פסח. בעקבותיו הלכו פייטנים רבים אחרים, בעיקר בקטלוניה ובפרובנס, וחיברו אזהרות לפסח (למשל רבי זרחיה הלוי), ולאחר מכן גם לשאר החגים. ידועות בין היתר "אזהרות לשבת לפני יום הכיפורים", "אזהרות לשבת לפני סוכות", "אזהרות לראש השנה", ועוד. פיוטים אלה נאמרו כנראה בידי הציבור בשבת שלפני החג. מנהג זה כנראה לא התפשט, וברבות הימים השתמר רק המנהג המקורי, לומר אזהרות על תרי"ג מצוות בחג השבועות.
יהודית הספל
אודינזה
אודינזה קאלצ'ו (באיטלקית: , או בקצרה אודינזה) הוא מועדון כדורגל איטלקי מהעיר אודינה (מחוז פריולי-ונציה ג'וליה שבצפון איטליה) שמשתתף בסרייה א'. תלבושת הבית המסורתית של הקבוצה היא בפסי שחור ולבן, מכאן הכינויים ה"ביאנקונרי" (לבנים-שחורים) ו"הזברטה" (הזברות הקטנות, בניגוד ליובנטוס - הזברות הגדולות). הקבוצה משחקת באצטדיון פריולי, בעל 25,144 מקומות.
היסטוריה.
המועדון נוסד בשנת 1896 כחלק מהאגודה להתעמלות וסיוף של אודינה. בשנים הראשונות הקבוצה השתתפה בעיקר בטורנירים מקומיים ורק בשנת 1912 הצטרפה רשמית לסרייה A.
ברוב שנות המועדון לא נרשמו הישגים בולטים והקבוצה ירדה ועלתה ליגה מספר פעמים רב. בשנת 1922 הצליחה אודינזה להגיע לגמר הגביע האיטלקי אבל הפסידה 1:0 לקבוצת FC Vado משער בהארכה.
הנדנדה בין הליגות נמשכה לאורך שנות ה-30 וה-40 כשבשנת 1955 נרשם הישג השיא של הקבוצה, שסיימה במקום השני בליגה, אחרי מילאן. אולם לאחר ההצלחה הגיעה תקופה ארוכה של דעיכה בשנות ה-60 וה-70 כשהמועדון בילה 15 עונות רצופות בליגה השלישית.
רק בשנת 1978 הצליחה הקבוצה לעלות שוב לליגה השנייה ובעונה שאחריה טיפסה חזרה לסרייה A. בשנות השמונים אודינזה הייתה בעיקר קבוצת תחתית, אף על פי שבשורותיה הופיע אז זיקו האגדי מנבחרת ברזיל.
בסוף עונת 86–1985 ירדה הקבוצה לליגה השנייה, בעקבות עונש הורדת נקודות על מעורבות בהימורים. שוב החלה הנדנדה בין הליגות עד לעונת 96–1995, שבה הקבוצה הצליחה סוף סוף להתבסס בסרייה A.
בעונת 97–1996 אודינזה העפילה לראשונה לגביע אופ"א ובעונה שאחריה סיימה במקום השלישי המפתיע, רק אחרי יובנטוס ואינטר, הרבה הודות ל-27 השערים של החלוץ הגרמני אוליבר בירהוף.
בשנים הבאות אודינזה הייתה בעיקר במרכז הטבלה. למרות תחלופה גבוהה בעמדת המאמן, הצליחה הקבוצה להתקדם בהדרגה ונהנתה מהצלחות כמו העפלה נוספת לגביע אופ"א ב-2003, מקום רביעי בליגה ב-2005, והעפלה לשלב הבתים של ליגת האלופות ב-2006.
אודינזה ידועה בשנים האחרונות כקבוצה שנוהגת לגלות שחקנים צעירים ולא מוכרים, להשביח אותם ולמכור אותם במחיר גבוה כדי להמשיך לקיים את המועדון. בשנת 2011, לדוגמה, עזבו את הקבוצה שחקנים כמו אלכסיס סאנצ'ס (לברצלונה תמורת 26 מיליון אירו) וגוקהאן אינלר (לנאפולי תמורת 13 מיליון אירו).
סגל הקבוצה.
נכון ל-20 באוגוסט 2022
(בהשאלה מטוטנהאם)
(קפטן)
אדוארד היגינס ווייט
קייט הדסון
קייט גארי הדסון (באנגלית: Kate Garry Hudson; נולדה ב-19 באפריל 1979) היא שחקנית קולנוע וסופרת אמריקאית-יהודייה. התפרסמה לראשונה בתפקידה בסרט "כמעט מפורסמים" עבורו זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר והייתה מועמדת לפרס האוסקר. לאחר מכן ביססה את מעמדה ככוכבת קולנוע בסרטים "איך להיפטר מבחור ב-10 ימים", "המהפך של הלן", "אני, אתה והוא", "המרוץ לזהב", "מלחמת הכלות" ,"Nine", "אסון בלב ים", "מרשל" ובדרמה המוזיקלית של סיה "מיוזיק"; עבורו זכתה הדסון למועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר.
ביוגרפיה.
הדסון נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית. הוריה הם השחקנים ביל הדסון הנוצרי וגולדי הון היהודיה, והם התגרשו כשהייתה בת שנה וחצי. הדסון גדלה כיהודייה כמו אימה, עם אלמנטים של בודהיזם. היא ואחיה אוליבר הדסון, גם הוא שחקן, גדלו בקולורדו עם אמם ובן זוגה השחקן קורט ראסל. הדסון אינה בקשר עם אביה הביולוגי מכיוון שנעדר מרוב תקופת ילדותה ולכן מחשיבה את ראסל כאביה. להדסון יש שני אחים-למחצה, אמילי וזאכרי מנישואי אביה לשחקנית קינדי ויליאמס ועוד אח-למחצה, השחקן ואייט ראסל מהזוגיות של אימה עם ראסל. בת דודתה היא הזמרת-יוצרת שרה הדסון.
ב-1997 סיימה הדסון את לימודי התיכון בבית הספר לאמנויות ומדעים קרוסרודס שבסנטה מוניקה. היא התקבלה לאוניברסיטת ניו יורק, אך היא החליטה להשקיע בקריירת המשחק שלה.
קריירה.
בשנת 1996, הופיעה לראשונה בטלוויזיה כאשר התארחה בפרק בסדרה "שולחן לחמישה". ב-1998, הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט "כחול המדבר". ב-1999, שיחקה את דמותה של סידני בסרט "200 סיגריות". בשנת 2000, התפרסמה הדסון כששיחקה בסרט "כמעט מפורסמים" בתור פני ליין ואף על תפקידה זכתה בפרס גלובוס הזהב והייתה מועמדת לפרס אוסקר.
בהמשך הופיעה הדסון בקולנוע בשורה ארוכה של סרטים, רובם מז'אנר הקומדיה הרומנטית, כמו: "אלכס ואמה" (2003), "איך להיפטר מבחור ב-10 ימים" (2003) ו"המהפך של הלן" (2004). ב-2005, השתתפה הדסון גם במותחן האימה "סודות נעולים". בשנת 2006, שיחקה בקומדיה "אתה אני והוא".
בשנת 2008 כיכבה לצד מתיו מקונוהיי בסרט ההרפתקאות "המירוץ לזהב" בתור טס פינאגן, ושיחקה בסרט "החברה של החבר הכי טוב שלי" בכיכובם של דיין קוק וגייסון ביגס. ב-2009, שיחקה בסרט "מלחמת הכלות" לצידה של אן האת'וויי ובסרט המוזיקלי "Nine" שביים רוב מרשל על פי תסריטו של אנתוני מינגלה שנפטר במהלך הצילומים.