האראלד נשא לאישה את אינגריד, בתו של רגנוולד אינגסון, בנו ויורשו של אינגה הזקן, מלך שוודיה. יחד הם הולידו את בנם אינגה. על פי הסאגות היה האראלד נשוי קודם לכן לביאוק, אם בנו אייסטיין. בין פילגשיו של האראלד הייתה תורה, בתו של גורטורם גרברדה, שהייתה אמו של זיגורד. כמו כן היה לו בן בשם מגנוס שמת ב-1145 בגיל 10. כל ארבעת בניו של האראלד הרביעי היו מלכי נורווגיה.
הקשר ההיסטורי.
פחות או יותר החל ממועד עלייתו של האראלד הרביעי לכס המלוכה, החלה תקופת מלחמת האזרחים הנורווגית שנמשכה עד 1240. במהלך תקופה זו התחוללו מספר עימותים משולבים ברמות שונות של עצימות. הרקע לעימותים אלו היה סדר הירושה הנורווגיה שהיה לא ברור, המצב החברתי והמאבק בין הכנסייה לבין המלך. במלחמה זו היו שני צדדים עיקריים, בתחילה הם לא הוגדרו בשמותיהם, אך בסופו של דבר הם כונו ה"בגלר" וה"בירקביינר". בדרך כלל התקבצו פלגים אלו סביב בן משפחת המלוכה ששימש להם מנהיג בובה והם נאבקו כנגד חברי הפלג השני.
אברהם סח'נין
אברשה סח'נין
זיגורד השני, מלך נורווגיה
זיגורד האראלדסון (בנורדית עתיקה: Sigurðr Haraldsson, בנורווגית: Sigurd Haraldsson; 1133 – 6 בפברואר 1155) היה מלך נורווגיה מ-1136 ועד מותו. הוא היה בנו של האראלד הרביעי ושל פילגשו תורה גוטורמסדוטר. הוא שימש כשליט שותף יחד עם שני אחיו למחצה, אינגה הראשון ואייסטיין השני. הוא היה מכונה "זיגורד מון" (בנורדית עתיקה: Sigurd Munn, שפרושו "הפה"). זיגורד נהרג במסגרת המאבק שהתנהל כנגד אחיו אינגה בשלב המוקדם של מלחמת האזרחים הנורווגית.
חייו ומלכותו.
זיגורד גודל על ידי גוטורם בטרונדלג. כאשר נרצח אביו על ידי הטוען לכתר זיגורד סלמבה ב-1136, הוכרז זיגורד כמלך על ידי אספת האצילים. באותה עת, הוכרז גם אחיו אינגה כמלך שותף. האפוטרופוסים שלהם איחדו כוחות כנגד זיגורד סלמבה וכנגד בעל בריתו, מגנוס הרביעי ("העיוור"). הקרבות כנגד הטוענים לכתר הללו היו האירועים המרכזיים בשנים הראשונות של מלכותו של זיגורד. ב-1139 הובסו ונהרגו מגנוס העיוור וזיגורד סלמבה בקרב הולמנגרה.
לאחר קרב זה שררה תקופת שלום. במהלך התקופה שבה היו האחים קטינים, שיתפה האצולה הנורווגית פעולה בשלטון על הממלכה ויעצה למלכים. ב-1142 הגיעה לנורווגיה מסקוטלנד אחיהם, אייסטיין. עובדת היותו בנו של האראלד הרביעי הוכרה, שכן זה הצהיר שהיה לו בן מעבר לים. לפיכך הפך אייסטיין להיות גם הוא מלך שותף יחד עם זיגורד ועם אינגה. מגנוס, שעליו ידוע מעט, מת בנסיבות טבעיות ב-1145 בהיותו בן 10.
ב-1152 ביקר בנורווגיה ניקולס בריקספיר, אז נציג האפיפיור ולימים האפיפיור אדריאנוס הרביעי. במהלך ביקורו אורגנה הכנסייה בנורווגיה כארכיבישופות נפרדת שמקום מושבה היה בנידארוס (טרונדהיים).
כשבגרו האחים, וכשיועציהם המבוגרים מתו, החלה לשרור עוינות ביניהם. ב-1155 נפגשו שלושתם בברגן במאמץ לשמור על השלום. אינגה האשים את זיגורד ואת אייסטיין במזימה להדחתו מכס המלוכה. זיגורד הכחיש את ההאשמות, אך כמה ימים מאוחר יותר נהרג אחד משומריו של אינגה על ידי אחד משומריו של זיגורד. בעצת אמו, אינגריד, ובעצת יועצו הבכיר, גרגוריוס דגסון, הורה אינגה לאנשיו לתקוף את מקום מגוריו של זיגורד. לצדו של זיגורד היו אנשים מעטים והתוקפים לא גילו כלפיו כל רחמים. זיגורד השני נהרג ב-6 בפברואר 1155. הוא נקבר בקתדרלה הישנה של ברגן, במקום שבו ניצבת כיום מצודת העיר. ב-1531 נהרסה קתדרלה זו ונבנתה במקומה קתדרלה גדולה יותר.
לאחר מותו.
אייסטיין איחר להגיע לפגישה וכאשר זיגורד מת הוא היה רק בפאתי העיר. הסדר בלתי נוח הושג בין אינגה לבין אייסטיין, אך השלום בין השניים לא ארך זמן רב. רציחתו של זיגורד השני פתחה את השלב השני במלחמת האזרחים הנורווגית והלחימה נמשכה עם כמה הפסקות קצרות עד 1208. הסיבות ללחימה בברגן נותרו שנויות במחלוקת. על פי הסאגות, זממו אייסטיין וזיגורד להדיח את אינגה מכסאו ולחלק את חלקו בממלכה ביניהם. כמה היסטוריונים מודרניים חולקים על גרסה זו.
בהמשך מלחמת האזרחים, כמה טוענים לכתר טענו שהם בניו של זיגורד. לגבי חלק מהם, הייתה זו רק הצהרה פוליטית, שכן מוצא מלכותי היה נחוץ למי שהיה מועמד לכתר. מי שנחל הצלחה מרובה ביותר מבין כל הטוענים לכתר הללו היה המלך סבר.
הסאגות מציירות תמונה שלילית הן על זיגורד והן על אחיו אייסטיין ובאופן כללי הן בוחרות לתאר את אינגה כשליט הצודק ביותר מבין שלושת האחים. במחזור העולם נכתב על זיגורד:
זאב צוק-רם
זאב (ווֹוׇה) צוק-רם היה ראש רשות החירום הלאומית (רח״ל) בעברו שימש כסגן ראש המטה לביטחון לאומי, קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
ביוגרפיה.
צוק-רם עשה את מרבית שירותו הצבאי במערך הנ"מ. שימש מפקד סוללת הוק, בשנים 1982 עד 1984 פיקד על יטנ"מ 138 (יחידת טילי נ"מ הוק). בשנים 1990 עד 1993 פיקד על אגד נ"מ בפיקוד הצפון. למד במכללה לביטחון לאומי ולאחר מכן שירת בפיקוד העורף. שימש קצין אג"ם של הפיקוד וראש מטה הפיקוד. ב-2001 השתחרר משירות הקבע.
לאחר שחרורו משירות הקבע עבד במטה ללוחמה בטרור. בשנת 2006 היה מנכ"ל פאפס פור פיס בישראל. בעקבות מלחמת לבנון השנייה עמד בראש צוות ההקמה של רשות חירום לאומית במשרד הביטחון ועם הקמתה ב-2007 מונה לעמוד בראשה. ב-2011 הודח מהתפקיד בידי השר להגנת העורף, מתן וילנאי. בתפקידו הבא מונה לראש האגף למדיניות ביטחון פנים ועורף וסגן ראש המטה לביטחון לאומי.
באוקטובר 2018, מונה בשנית צוק-רם לתפקיד ראש רח״ל, על ידי השר אביגדור ליברמן. הוא פרש מתפקידו בנובמבר 2019. ביוני 2020 מונה לראש אגף חירום וביטחון בחברת נגה - ניהול מערכת החשמל, חברה ממשלתית לניהול מערכת החשמל בישראל.
השיטפון בוואל די סטאבה
השיטפון בוואל די סטאבה התרחש בצהרי ה-19 ביולי 1985 והיה מהאסונות החמורים בתולדות איטליה המודרנית. שני מאגרי מים מלאכותיים התבקעו, ותכולתם זרמה בכוח רב במורד עמק סטאבה (Stava) שבצפון איטליה. השיטפון גרם למותם של 268 אנשים, ל-20 פצועים ולנזק כבד לרכוש.
האסון.
דופנות מאגרי המים שהתבקעו נבנו מחומר שנכרה במכרה סמוך. הם נמצאו בשני מפלסים שונים. הגבוה שבהם התבקע ראשון והביא לפריצת המאגר השני. מים ובוץ בנפח של 180 אלף מטרים מעוקבים געשו במורד העמק במהירות של 90 קילומטר לשעה כשהם הורסים כל מה שבדרכם וסוחפים אתם עוד 40 עד 50 אלף מטרים מעוקבים של הריסות ועצים שנעקרו ממקומם. נד המים וההריסות הרס את הכפר הקטן סטאבה ושלושה בתי מלון שהמו אדם, פגע גם ביישוב טזרו (Tesero) ועבר נתיב של 4.2 קילומטרים בסך הכל עד שנבלע בנהר אביזיו (Avisio). הוא הותיר שכבת בוץ בגובה של 20-40 סנטימטרים על פני שטח של 435 אלף מטרים מרובעים.
כ-5,000 עובדי הצלה בסיוע כלבי גישוש וציוד מיכני עסקו חילוץ ההרוגים ובחיפוש אחרי ניצולים, אך איתרו רק 20 מהם. 71 מההרוגים בשיטפון לא זוהו ונקברו כאלמונים.
בנוסף לאבדות בנפש הרס השיטפון 63 מבנים והחריב שמונה גשרים. היקף הנזק שנגרם הגיע ל-133 מיליון אירו (על פי סכום הפיצויים שנפסקו לניזוקים באסון).
חקירה ומשפט.
חקירת האסון העלתה ששני מאגרי המים נבנו בצורה לקויה וללא שולי בטיחות מספיקים, ולא תוחזקו כהלכה מאז הקמתם. צינור מים ששימוש לניקוז עודפי מים מהמאגר הגבוה הלך ושקע תחת משקלם של משקעי אדמה. במקביל הוזרמו מים נוספים אל תוך המאגר, באופן שהלחץ על דופנו הלך וגבר. המים חדרו לדופן והחלישו אותה עד שנפרצה. המים והאדמה שזרמו ממנו הביאו לקריסת המאגר הנמוך יותר כעבור פחות מדקה.
ב-1992 הורשעו עשרה אנשים בעבירות שונות בקשר לבנייה ולטיפול הלקויים של המאגרים, אשר הובילו לאסון. עם זאת איש מהם לא ריצה בסופו של דבר עונש מאסר. שורה של חברות וארגונים שהיו מעורבים בבניית המאגרים, בפיקוח עליהם ובתחזוקתם חויבו בתשלום פיצויים לנפגעי האסון.
הנצחה.
אזור האסון שוקם והכפר סטאבה נבנה מחדש. מספר אנדרטאות ולוחות זיכרון לאסון ולקורבנותיו הוקמו בכפר ובקרבתו. בשנת 2002 הוקמה קרן זיכרון לאסון (Foundation Stava 1985) ביוזמת קרובי הנספים ורשויות מקומיות באזור האסון. הקרן הקימה מרכז תיעוד לאסון בכפר סטאבה.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני ערך ביקור זיכרון בעמק סטאבה ובכפר סטאבה ב-17 ביולי 1988.
שלושה סרטים תיעודיים הופקו אודות האסון, ובהם סרט בהפקת נשיונל ג'יאוגרפיק וסרט בהפקת ערוץ ההיסטוריה.
פטריק בבומיאן
פטריק בבומיאן (בפרסית: پاتریک بابومیان ; נולד ב-1 ביולי 1979) הוא ספורטאי טבעוני בתחום הכוח, פסיכולוג, בודיבילדר ופעיל לזכויות בעלי חיים. מחזיק בתואר "האיש החזק בגרמניה" ובמספר שיאי עולם בהרמת משקל.
ביוגרפיה.
שנים מוקדמות.
בבומיאן נולד באבאדאן, איראן, להורים ארמנים ובגיל 7 היגר עם אימו וסבתו להטנהוף, גרמניה. בבומיאן מייחס את חוסר הביטחון שחווה בתור ילד שגדל בזמן המהפכה האיראנית ומלחמת איראן–עיראק, כסיבה מרכזית לעניין שגילה כבר בגיל 9 באימוני כוח - עניין שגדל לתחביב בנעוריו.
קריירה והישגים.
בבומיאן ניצח באליפות גרמניה לבודיבילדרים צעירים כבר בשנת 1999. לאחר זמן מה, העדיף להתרכז באימוני כוח יותר מאשר בודיבילדינג. מאז 2006 הוא משתתף בתחרויות "האיש החזק" של הפדרציה הבינלאומית לספורטאי כוח.
ב-2010 שבר את שיא הרמת משקל כבד בגרמניה כשהרים 180 ק"ג, ושבר אותו שנית ב-2011 כשהרים 185 ק"ג, במסגרת אליפות העולם בהרמת משקל כבד.