מטרתו העיקרית של הכומר הייתה להציג את מרגרט כאישה אדוקה ואת תהליך החשיבה וההבנה שלה את העולם, באמצעות סיפורים שסיפרה לו: ביום שבו נקראה מרגרט הילדה אל המלך הנרי השישי, לביטול נישואיה לג'ון דה לה פול והכרזת נישואיה לאדמונד טיודור, ביקש ממנה המלך להחליט עם מי תרצה להתחתן. מרגרט סיפרה לכומר המוודא שלה, ג'ון פישר, את האירועים שקרו באותו היום. המלך ביקש ממנה לבחור בין ג'ון דה לה פול ובין אדמונד טיודור ומכיוון שלא ידעה במי לבחור, החליטה מרגרט להתפלל לסיוע בבחירתה. בלילה היא חלמה שהקדוש סנט ניקולס, דמות לבושה לבן, כמו בישוף, מייעצת לה לבחור באדמונד וכך עשתה. מכיוון שפישר פרסם את סיפורה רק לאחר מותה, חוקרים מעריכים שלא היה לה כל אינטרס בסיפור ולכן, ככל הנראה, הוא נכון. העיקר במקרה הזה, הוא שמרגרט לא פנתה אל כומר או אל מישהו מהשלטון, אלא לקחה את העניינים לידיה וקיבלה את ההחלטה הזו בעצמה.
אופייה החזק וכוחה של אישיותה של מרגרט משתקף לא רק בפורטרטים שלה, אלא גם בביוגרפיות שנכתבו עליה. היא הייתה פרגמטית וניהלה את חייה כמו אשת עסקים ממולחת. היא כיבדה והעריכה קשיחות, יעילות ופעלתנות. היא הייתה מאוד מאורגנת ומסודרת ומסדרי יום שלה שנשתמרו מאותה תקופה ניתן לראות את המשמעת האישית שלה. האדמיניסטרציה של נכסיה הייתה מהיעילות שבתקופתה והיא הייתה מאוד פעילה ועסוקה ופיקחה על רכושה באופן צמוד, דבר שהיה נדיר אצל אישה בימי הביניים ובטח אצל אריסטוקרטית. משרתיה סיפרו עליה סיפורים שמראים את אהבתם והערצתם אליה. היא הכירה את שמותיהם של כל אלו שנתמכו על ידה וביקרה אותם כשהיו חולים. היא גם השאירה להם כספים וחפצים בצוואתה.
אך מרגרט התהלכה בתחושה של חוסר ודאות תמידית ופחד מהעתיד. גם רגעים של ניצחון לוו אצלה בתחושה מאיימת. לאחר שאיבדה את אביה בגיל צעיר, תחושת אובדן עמוקה ליוותה את חייה והפחד והאימה שחוותה בלידתה את בנה היחיד השפיעו עליה מאוד. היא ראתה את אביה כקורבן ואת עצמה כשורדת, שמטרתה תיקון טעויות הגורל ואת המוניטין של אביה ומשפחתה. היא הייתה מוכנה לסכן הכל כדי לקדם את השאיפות והמוניטין של משפחתה. גם לאחר שבנה, המלך הנרי השביעי עלה לשלטון ושחזר את החוק משנת 1397 שנתן לגיטימציה למשפחתה, מרגרט עדיין הייתה אובססיבית כלפי הייחוס שלה ושל בנה.
למרות החיים הלא קלים של מרגרט, היא התגברה על קשיים וסכנות רבות. היא מעולם לא ראתה את עצמה כקורבן ותמיד פעלה ולחמה כדי לקדם את האינטרסים והנכסים של בנה. היא הייתה אמיצה ופיקחית, אדוקה בדתה אך פרגמטית, שאפתנית ובעלת אופי חזק.
מורשתה.
מרגרט אהבה לקרוא ועודדה אחרים לקרוא. היא תמכה בייצור וקניית ספרים, תרגמה ספרים בעצמה וקנתה עותקים רבים מספרים שונים שהחלו לצאת לדפוס באותה העת.
מבין כל המוסדות שהיו תחת פטרונה של מרגרט, תשומת לבה העיקרית הופנתה אל אוניברסיטאות קיימברידג' ואוקספורד. אלו היו קהילות של כמרים, שהתפללו בדומה לנזירים בעבור הנשמות של המיטיבים שלהם, תוך כדי לימודים חילוניים ודתיים. לאחר תקופה מסוימת של פטרונות, החלה מרגרט להתמקד בעיקר בקיימברידג' ופעלה כדי להגדיל את מספר התלמידים שלמדו בה ואת איכותה.
בקיימברידג' הקימה מרגרט את Jesus College, את Christ's Church, את בית החולים John the Evangelist  והפכה למיטיבה העיקרית של Queen's College. היא דאגה למורים שלימדו שם, למשכורת שנתית, בעוד שעד אז הם נאלצו למצוא מקורות אחרים של הכנסה.
לאחר מותה, עבר חלק מרכושה למוסדות שהקימה וחלק למשפחתה ולאלו שעבדו במשקי הבית שלה.
היסטוריוגרפיה.
היסטוריונים רבים חקרו את מרגרט בופורט והיא נודעה בגלל האמביציה והכישורים הפוליטיים שלה, כמו גם אומץ ליבה וגבורתה. אך מפני שלנשים בתקופתה לא היה כוח אמיתי והן נאלצו לפעול מאחורי הקלעים בהשגת מטרותיהן, היא תוארה כאישה מסוכנת מחד, או כאדוקה וצדיקה מאידך. אלו שהתייחסו אליה כבעלת אומץ וראיה למרחוק, כגון ברנרד אנדרה, תירצו את תכונותיה אלו כיוצאות דופן אצל נשים. פולידור וורג'יל (היסטוריון, כומר ודיפלומט איטלקי, שהיה מוכר כ"אבי ההיסטוריה האנגלית") נתן למרגרט תפקיד חשוב ואקטיבי יותר מאנדרה ותיאר את הקשר שקשרה ביחד עם אליזבת' וודוויל, להפלת ריצ'רד השלישי, עליית בנה לשלטון ונישואיו עם בתה של אליזבת'. ניתוח זה של מרגרט כפעילה ואחראית על גורלה עולה גם במחזותיו של שייקספיר.
בתור מקורבת לבית לנקסטר, תביעתה של מרגרט לכתר הייתה חזקה, אך היא ויתרה עליה בעבור בנה. היסטוריונים מסוימים טוענים שהוויתור נעשה מתוך ענווה, אך ג'ון ברייטון, שתיאר את מרגרט בכתביו בצורה שלילית, טען שמניעיה היו אמביציוזיים ותו לא. מכיוון שנשים באותה תקופה לא יכלו לשלוט, היא הניחה שבית לנקסטר ובמיוחד בית יורק לא יקבלו אישה כמלכה ולכן היה עדיף בעיניה להמליך את בנה במקומה.
הביוגרפיות של מרגרט השתנו עם השנים, כאשר במאה ה-16 היא תוארה כמקימה ומטפחת של השושלת המולכת, שושלת טיודור, אך במאה ה-19 היא תוארה כמגינה של בנה. קרוליין הלסטד, שפרסמה את הביוגרפיה שלה בסמוך לעלייתה של המלכה ויקטוריה לשלטון, במאה ה-19, טענה שלאחר עלייתו של בנה לשלטון, נסוגה מרגרט אל מאחורי הקלעים, בצייתנות וכניעה (כפי שהיה נהוג אצל נשים בתקופה הוויקטוריאנית שבה חיה הסופרת). אך כתבים, מסמכים וחפצים שנשתמרו מאותה התקופה מראים שהמצב היה אחרת ושמרגרט בופורט הייתה מאוד פעילה בתקופת שלטונו של בנה, קיבלה את הכבוד הראוי לה כאמו של המלך, סייעה לו לעלות לשלטון ואף למלוך ונהנתה מזכויות ומחופש שלא היו מנת חלקן של נשים אחרות באותה התקופה.
ייצוג בתקשורת.
ייצוג במדיה.
בשנים 1972 ו-2005 צולמו שתי סדרות דרמה ("The Shadow of the Tower" ו-"Princes in the Tower", בהתאמה), שבחנו את הקשר של מרגרט בופורט למותם של שני הנסיכים במצודת לונדון. שני הנסיכים היו בניה של אליזבת' וודוויל ונעלמו באופן מסתורי, לאחר שדודם, ריצ'רד השלישי, עלה לשלטון. תאוריות מסוימות קושרות את מרגרט בופורט למותם של הנסיכים.
הסופרת פיליפה גרגורי כתבה מספר רב של רומנים היסטוריים בנושא שושלת טיודור. אחדים מהם הפכו לסדרות טלוויזיה: "מלכה לבנה", ו"נסיכה לבנה". דמותה של מרגרט בופורט מופיעה בשתי הסדרות, המבוססות על הספרים "המלכה הלבנה", "המלכה האדומה", "בתו של ממליך המלכים" ו"הנסיכה הלבנה".
אמילי קארי
אמילי ג'ואנה קארי (באנגלית: Emily Joanna Carey; נולדה ב-30 באפריל 2003) היא שחקנית ודוגמנית אנגלייה. התפרסמה מתפקידה כגרייס בושאמפ בסדרה מבית BBC One "נפגעים", ומתפקידה כמיקה קוואנו בסדרה "סוגרות חשבונות" מבית נטפליקס.
קריירה.
קארי שיחקה את הגרסה הצעירה של דיאנה פרינס (וונדרוומן), בגילומה של גל גדות כמבוגרת, בסרט של האחים וורנר ""וונדר-וומן" (2017). היא הופיעה גם כלארה קרופט הצעירה בסרט האתחול "טומב ריידר" ששוחרר במרץ 2018.
תפקידים בולטים אחרים שלה כוללים גם את מרי קונאן דויל בסדרה "הודיני ודויל" מבית פוקס/ITV, בהצגות תיאטרון ווסט אנד ב"שרק המחזמר" שהוצג בתיאטרון המלכותי דרורי ליין ובהצגה המועמדת לפרס אוליבייה, "צלילי המוסיקה" בתיאטרון פארק אופן אייר. קארי הוכתרה על ידי האפינגטון פוסט כאחת מחמשת הכוכבים הילדים הטובים של 2016.
קארי חתומה על עסקה לגילום התפקיד הראשי בסרט "אנסטסיה" עבור נטפליקס.
HuffPost
אנסטסיה (סרט, 2020)
אנסטסיה, או אנסטסיה: היו זמנים (באנגלית: Anastasia: Once Upon a Time) הוא סרט לייב אקשן אמריקאי מז'אנר הפנטזיה וההרפתקאות המבוסס על אגדת הדוכסית אנסטסיה רומנובה.
עלילה.
אנסטסיה בורחת דרך שער מכושף כאשר משפחתה מאוימת על ידי ולדימיר לנין. עם מעברה, אנסטסיה מוצאת את עצמה בשנת 1988 ומתיידדת עם נערה אמריקנית צעירה.
הפקה.
הסרט תוכנן במקור להיקרא "אנסטסיה: היו זמנים" (באנגלית: Anastasia: Once upon a time).
ההפקה העיקרית החלה בקיץ 2017 בלואיוויל כשהכוכבים הצעירים מצלמים את חלק העלילה של שנת 1988. צילומי חלק העלילה על שנת 1917 החלו באפריל 2018.
יחסי בולגריה–סן מרינו
יחסי בולגריה–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין בולגריה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
הסכמים דיפלומטיים.
בין שתי המדינות נחתמו 5 הסכמים דיפלומטיים:
טיבור הזי
טיבור הזי-הופמן (בהונגרית: Tibor Házi-Hoffmann; 9 בפברואר 1912 - 18 בפברואר 1999) היה שחקן טניס שולחן יהודי-הונגרי ואמריקאי, אלוף עולם, בעל 9 מדליות באליפות העולם, מהן 3 זהב בתחרות הקבוצתית, 1 כסף בתחרות זוגות ו-5 ארד, מהן 2 ביחידים.
קורות חיים.
טיבור הזי, נולד בשם טיבור הופמן במישקולץ אך בשל האנטישמיות הוא שינה את שם משפחתו להזי.
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1934 זכה הזי ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב בתחרות הקבוצתית, מדליית כסף בתחרות בזוגות ומדליית ארד בתחרות ליחידים.
בשנת 1937 הוא נישא למגדה גל אף היא שחקנית טניס שולחן מצטיין סגנית אלופת העולם. בשל יהדותם הם ברחו לארצות הברית לפני מלחמת העולם השנייה והתגוררו בבת'סדה, מרילנד. לאחר שהגיע לארצות הברית המשיך לשחק במשך כ-30 שנים.
יחסי ארמניה–גרמניה
יחסי ארמניה–גרמניה הם היחסים הדיפלומטיים בין ארמניה לבין גרמניה.
סקירה כללית.
היחסים בין המדינות היו תמיד יציבים, ושתי המדינות פועלות יחד לאורך השנים בשיתוף פעולה.