פופולרי אף יותר במהלך ימי הביניים היה ספרו על חייו של "סנט מרטין", כמו גם הדיאלוגים והמכתבים הנוגעים לו. עבודות אלה ביססו את המוניטין הרב אותו שמר לאורך כל ימי הביניים. הספר אינו ביוגרפיה, אלא קטלוג של ניסים, המסופר בפשטות האמונה המוחלטת. הנחתו היא כי הכוח לעבד סימנים מופלאים נמצא בקדושה, והוא סולפיקיוס מוערך רק כעדות לקדושה, אותה הוא משוכנע שניתן להשיג רק באמצעות חיים של בידוד מהעולם, שהוא השיג. בראשון הדיאלוגים שלו (דוגמניות הוגנות של קיקרו), הוא מכניס לפיו של בן שיח (פוסטומיאנוס) תיאור נעים לחיי הקנוויבים והמטפלים במדבריות הגובלים במצרים, העדויות העיקריות לסגולה שהושגה על ידם טמונה בכפיפות מרצונן אל החיות הפראיות שביניהן חיו. אבל סולפיקיוס לא תמך בדבר ללא הבחנה, אותו דיאלוג מראה שהוא חי לסכנותיו ולפגמיו. הדיאלוג השני הוא נספח גדול לחיי מרטין, ומספק מידע על חייו כבישוף ועל השקפותיו יותר מאשר היצירה הנושאת את התואר ויטה ס' מרטיני. שני הדיאלוגים מפנים מדי פעם התייחסויות מעניינות לדמויות העידן. קיימת תמונה של המחלוקות שהשתוללו באלכסנדריה על יצירותיו של אוריגנס. פסק דינו של סולפיקיוס שהוא עצמו מכניס לפיו של בן שיחו פוסטומיאנוס: "אני נדהם שאדם אחד יכל להבדיל עד כה מעצמו שבחלק המאושר של עבודותיו אין לו שום שווה וביצע טעויות, בעוד שבאותו חלק שהוא מאשים אותו בצדק, הוכח שאיש לא ביצע טעויות בלתי נראות". שלוש כתובות על מותו של מרטין משלימות את רשימת היצירות של סולפיקיוס. מכתבים אחרים (לאחותו), על אהבת ה' וויתור על העולם, לא שרדו.
מכתבים המיוחסים אליו.
לצד שלושת המכתבים שהוזכרו לעיל, מיוחסים עוד שבעה אחרים לסוורוס. מבקרי המייחסים מכתבים אלו אליו טוענים כי אמינותם מוטלת בספק. אך אחרים תומכים בטענה.
ספר "לכרוניקה העולמית" של מי שמכונה סולפיציוס סוורוס נכתב בספרד במאה השישית, ואין שום קשר בינו לסולפיקיוס סוורוס.
חיבוריו הנמצאים בידינו.
הנוסח של "הכרוניקה" הנמצא אצלנו נשען על אחד מאוסף פלטינה שנמצא כעת בוותיקן, שהוא בן המאה ה-6 בוורונה. נמצאים שם גם כמה מכתבים מזויפים נושאים את שמו של סוורוס. הספר שנמצא במדריד הוא יצירה שגויה ככינוי של "כרוניקה" של סוורוס. המהדורות העיקריות של יצירותיו המלאות של סולפיקיוס הן מאת פראטו (ורונה, 1741) ועל ידי האלם (Halm) (היוצרות כרך א 'של "Corpus scriptorum ecclesiasticorum Latinorum", וינה, 1866). יש מונוגרפיה על "הכרוניקה" מאת ג'יי ברנייס (ברלין, 1861). ראו גם Goelzer, Grammaticae ב- Sulp. תצפיות (Severum )1884 (תזה).
ביבליוגרפיה.
את חיבוריו של סולפיקיוס ניתן למצוא ב- PL 20, 95-248; מהדורה מאוחרת יותר מאת קארל הלם, "אופרה", CSEL 1 (וינה, 1866) (ב- Google Books)
בייליצה (בלארוס)
בייליצה (בבלארוסית: Беліца; ברוסית: Белица; ביידיש: בעליצע) היא עיירה במחוז משנה לידא במחוז גרודנו בבלארוס, על גדות נהר הניימן.
העיירה הייתה נחלת אצילים במשך מאות שנים עד חלוקת פולין השלישית (1795), אז סופחה לרוסיה. במלחמת העולם הראשונה החזיקו בה הגרמנים במשך שלוש שנים (1915–1918). בין מלחמות העולם הייתה בייליצה בשטח פולין העצמאית, בספטמבר 1939 סופחה לברית המועצות, ביוני 1941 נכבשה בידי הוורמאכט וב-1944 בידי הצבא האדום.
עד מלחמת העולם השנייה התקיימה בעיירה קהילה יהודית במשך מאות שנים.
יהודי בייליצה.
ההתיישבות היהודית בבייליצה החלה במחצית השנייה של המאה ה-17, הקהילה גדלה במהירות והייתה לקהילה המשמעותית באזור. ברישומי מיסים של ועד מדינת ליטא מ-1720, נכתב שגובה המס ששילמה קהילת בייליצה, היה 600 זהובים גבוה יותר מהמס המקביל ששילמה קהילת נובוגרודק. יהודי העיירה התפרנסו כחוכרי יערות וסוחרי עץ, שהעסיקו יהודים רבים אחרים; סוחרי פרוות ועורות; יצרני יי"ש ועוד.
במאה ה-18, בשל מלחמות, התדלדלה האוכלוסייה הכללית והיהודית במקום, אך חזרה לפרוח במאה ה-19. עם כניסתם לתוקף של חוקי מאי 1882, שאסרו על יישוב יהודים בכפרים, נוספו לעיירה תושבים יהודים רבים מכפרי הסביבה. מספר התושבים היהודים הגיע לשיא בסוף המאה, ועמד על כ-680 איש. גלי ההגירה בראשית המאה ה-20 ומלחמת העולם הראשונה, דלדלו את היישוב היהודי בבייליצה בצורה משמעותית.
בין מלחמות העולם התדרדר עוד יותר מצבם הכלכלי של יהודי בייליצה, עם הלאמת היערות, וחרמות של הפולנים המקומיים על מסחר עם יהודים ורכישת תוצרת שלהם. תקנות אחרות הצרו את צעדי יתר העסקים היהודים והביאו לסגירתם.
ביוני 1941 כבשו הגרמנים את העיירה, ובשל עלילה שרפו את רוב בתי היהודים ומבני הציבור שלהם. ביולי עינו למוות את רב העיירה ורצחו ביריות בבית הקברות 36 יהודים נוספים. בנובמבר אותה שנה חולקו 600 היהודים שנותרו בבייליצה לגטאות: גטו לידא, גטו ז'טל וגטו שצ'וצ'ין. בעת כניסת הצבא האדום לבייליצה ביולי 1944, לא נותר בה ולו יהודי אחד.
רבני הקהילה.
בין רבני בייליצה נודעו:
בייליצה
בליצה
בעליצע
יחסי אוסטריה–ארמניה
יחסי אוסטריה–ארמניה הם יחסי החוץ בין אוסטריה לארמניה.
סקירה כללית.
אוסטריה הכירה בעצמאות ארמניה ב-15 בינואר 1992 ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-24 בינואר 1992, זמן קצר לאחר קריסת ברית המועצות ועצמאותה מחדש של ארמניה. בשנת 2015 הכירה אוסטריה ברצח העם הארמני. נציג הקבע של ארמניה ב ממוקם בווינה.
בשנת 2012, ערך נשיא אוסטריה, היינץ פישר ביקור ממלכתי בארמניה, וביוני 2014 נשיא ארמניה, סרז' סרקזיאן ערך ביקור ממלכתי באוסטריה.
ארמנים באוסטריה.
זמן קצר לאחר קרב וינה בשנת 1683 מצאו כמה סוחרים ארמנים שוק חדש באימפריה הבסבורגית, והם שניהלו בתחילה את בתי הקפה בווינה. בשנת 1772 כבשה אוסטריה את גליציה ובוקובינה כחלק מחלוקת פולין, ובכך השתלטה על הריכוז הגדול ביותר של ארמנים באירופה. בתחילת המאה ה-19, הארמנים האוסטרים נהנו ממעמד מוכר רשמית כקהילה דתית אוטונומית. הקהילה הארמנית בווינה צמחה ללא הרף, כך שכבר בשנת 1896 נעשו המאמצים הראשונים להקמת קהילה ארמנית-אפוסטולית. בשנת 1912 הוקמה בווינה קפלה קטנה.
מלחמת העולם הראשונה ותוצאותיה שינו את הקהילה הארמנית האוסטרית: אזור הארמנים בבוקובינה אבד במהלך המלחמה, אולם גל מהגרים הגיע לאוסטריה כתוצאה מרצח העם הארמני שביצעו הטורקים העות'מאנים בשנת 1915. כיום, כ-6,000 ארמנים חיים באוסטריה.
יחסי אוסטריה–גאורגיה
יחסי אוסטריה–גאורגיה הם יחסי החוץ בין אוסטריה לגאורגיה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1992 וגאורגיה פתחה את שגרירותה בווינה בשנת 1996. אוסטריה מיוצגת בג'ורג'יה באמצעות שגריר שאינו תושב שממוקם בווינה, ובאמצעות קונסוליית כבוד בטביליסי. גאורגיה מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה וקונסולית כבוד בגראץ.
היסטוריה.
בסוף מלחמת העולם הראשונה הייתה האימפריה האוסטרו-הונגרית, יחד עם מעצמות המרכז האחרות, הקיסרות הגרמנית והאימפריה העות'מאנית, אחת המדינות הראשונות והיחידות שהכירו בעצמאותה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה ב-1918. השגריר הראשון היה גאורג פון און צו פרנקנשטיין.
במהלך מלחמת מלחמת גאורגיה–רוסיה ב-2008, שרת החוץ האוסטרי אורסולה פלסניק האיץ "ברוסיה לכבד את שלמותה הטריטוריאלית של גאורגיה, בהתחשב בהחלטה של האו"ם." אוסטריה גם אמרה כי ההתערבות הצבאית של רוסיה בגאורגיה ערערה ברצינות את אמינותה כשותפה אמינה של המערב.
הסכמים דו צדדיים.
ההסכמים הבילטרליים הבאים קיימים:
ביקורים רשמיים.
התרחשו ביקורים הבאים:
יום אפס סובלנות כלפי מילת נשים
יום אפס סובלנות כלפי מילת נשים (באנגלית: International Day of Zero Tolerance for Female Genital Mutilation) הוא מועד בינלאומי של האומות המאוחדות המצוין מדי שנה ב-6 בפברואר. ציון המועד החל בשנת 2003 על ידי אקטיביסטיות מניגריה ומטרתו להעלות את המודעות לסוגיית מילת נשים בעולם ולהיאבק בה.
הרעיונות לייסוד יום זה החלו בשנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר שנודע כי יוניצף מתקצב רק כ-100,000 דולרים בשנה למען המאבק במילת הנשים, למרות ההיקף הנרחב של התופעה. לאחר קמפיין נרחב בנושא, הוגדל התקציב משמעותית לעשרות מיליוני דולרים בשנה. עד מהרה גם ארגון הבריאות העולמי הצטרף ליוזמה.
ביסטשיצה
אדריכלות מודחאר באראגון
אדריכלות מודחאר באראגון (בספרדית: Arquitectura mudéjar de Aragón) היא מגמה אסתטית בסגנון מודחאר, שמרכזה באראגון (ספרד) והוכרה בכמה מבנים מייצגים כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
התקופה של בנייה בסגנון מודחאר באראגון משתרעת מהמאה ה-12 עד המאה ה-17 וכוללת יותר ממאה מונומנטים אדריכליים השוכנים בעיקר בעמקי הנהרות אברו, ו.
לביטויים הראשונים של סגנון מודחאר באראגון יש שני מקורות: מצד אחד, אדריכלות של ארמונות המקושרת למלוכה, שהוסיפה והרחיבה למשל את ארמון אלחפריה תוך שמירה על מסורת העיטורים האסלאמית, ומצד שני, מסורת של התפתחות האדריכלות הרומנסקית תוך שימוש בבנייה בלבנים במקום בנייה באבן ושימוש לעיתים קרובות במסורת תחרת חלונות ספרדית מושרשת. דוגמאות לסוג האחרון של אדריכלות מודחאר ניתן לראות בכנסיות בעיירה , שנבנו במקור באבן והושלמו במאה ה-13 עם חיפויי לבנים של מודחאר.