Neuroticfish היה שמו של פרויקט מוזיקלי גרמני שפעל משלהי שנות התשעים ועד ל- 2008 ושילב סינתפופ, EBM וסוגים שונים של מוזיקה אלקטרונית.
מאחרי Neuroticfish עמד סשה מאריו קליין, שבחר בשם "Neuroticfish" כיוון שהוא אינו יודע לשחות.
תחילתו של פרויקט מוזיקלי זה היא בשנות ה-90 המוקדמות בהן החל קליין להתנסות במוזיקה וליצור בעצמו תוך כדי שהוא שואב השפעות מלהקות כדפש מוד, סקיני פאפי ומהסינתפופ של שנות ה-80.
לאחר ש-Neuroticfish נכלל באוסף "A Reflexion of Synthpop" הוא זכה לפופולריות והצלחה במועדונים.
עיקר פרסומו של Neuroticfish נקנה בשל רצועה שכללה את הסימפול "Electronic body music is dead".
סמפוניה
קרין מיכאליס
קרין מיכאליס (20 במרץ 1872 – 11 בינואר 1950) הייתה סופרת דנית.
קרין מיכאליס למדה מוזיקה בנעוריה אך פנתה לספרות. כתביה עוסקים במיוחד בבעיות האישה המודרנית, בשאלות חברתיות ובבעיית המלחמה. בין יצירותיה: הגיל המסוכן (1910, תיאור אהבה טראגית של אשה קשישה); הנערה עם כלי החרס (1925); ביבי (1928–1931); המושל; נשי ויינסברג, ועוד.
לאחר שעברה לקופנהגן הכירה את המשורר והסופר המצליח סופוס מיכאליס והשניים נישאו ב-1895. השניים התפרנסו מכתיבת ביקורות על הצגות תיאטרון. בני הזוג התגרשו ב-1911.
לאחר כן מיכאליס נישאה לדיפלומט האמריקאי צ'ארלס אמיל סטנגלנד. הוא לא אהב את הפעילות הספרותית והפוליטית של אשתו, שעשתה את פריצת הדרך שלה כמחברת בתקופה זו עם "הגיל המסוכן". הם נפרדו בשנת 1917.
מיכאליס הזהירה בשלב מוקדם מהסכנה הנשקפת מבניטו מוסוליני ואדולף היטלר. בשנת 1932 השתתפה בקונגרס אנטי-מלחמתי באמסטרדם. משנת 1933 שיכנה פליטים גרמנים באחוזתה באי תורו (Thurø), בהם ברטולט ברכט, הלנה וייגל ומריה לזר. בשנת 1940 היא נמלטה לארצות הברית בעצמה וחזרה לדנמרק רק בשנת 1946.
אחדים מספריה תורגמו לעברית, אך בעיקר היו מוכרים בארץ הספרים מסדרת "ביבי", ספרים לילדים ולנוער על ילדה יתומה מאם, שאביה מנהל תחנת רכבת בדנמרק ועל כן היא מרבה לשוטט ברחבי ארץ זו וכיוון שהיא חובבת ציור מושבעת, היא מציירת כל מה שרואות עיניה, אנשים, בתים ונופים. ציורים אלה, חלקם רישומים וחלקם בצבעים, ממלאים את הספרים בסדרה ותורמים הרבה לחן שבהם.
ספר אחר של קרין מיכאליס שתורגם לעברית לפני שנים רבות ונשכח עם הזמן הוא "האי הירוק", המספר על שואה עולמית, שבה מגלים תושבי האי הדני הקטן, שכל העולם נעלם בן לילה, לפחות עד כמה שידוע להם, והם נותרו לבדם, להסתדר כמיטב יכולתם. בנסיבות אלה, מתגלים כמובן המבוגרים בכל חולשותיהם ומי שמציל את המצב הם הילדים, בעזרת אחת מתושבות האי, שחלמה פעם, בצעירותה, חלום על מצב דומה ומאז הכינה עצמה לאפשרות כזאת בדיוק.
אובזרב אנד קונטרול
כעפעפי שחר
כעפעפי שחר הוא רומן ישראלי שנכתב על ידי הרב והסופר חיים סבתו בשנת 2005.
הסיפור.
גיבור הספר הוא עזרא סימן טוב איש ירושלים, המוצא את פרנסתו בגיהוץ בגדים במכבסה. עלילת הספר סובבת סביב עזרא וארבעת מכריו: הסופר, רחמים - הכנר העיוור, משה-דוד האברך, וד"ר יהודה טויל, גיסו של עזרא.
עזרא הוא אדם ירא שמיים ותמים דרך, גם כשצרות ניתכות על ראשו הוא אינו מהרהר על דרכי ה'.
משה דוד וד"ר טוויל הם אנטיתזה לתמימותו של עזרא. ד"ר טויל הוא מומחה לשירת ימי הביניים, בקיא ומלומד, ובז בסתר לגיסו חסר ההשכלה.
למרות שעל פני השטח נראים חייו של עזרא נינוחים וחסרי דאגות, אין זה כך. הוא נושא בליבו צלקות שמקורן בבתו שהמירה את דתה, ובמקרה עלום שאירע בילדותו, ובו, ככל הנראה גרם עזרא לעוורונו של רחמים.
עזרא מבקש את תיקונו של המקרה מהסופר, וזה אומר לו שימצא תיקון רק כשישמע את הסיפור מאדם אחר.
את הסיפור שומע עזרא מרחמים הכנר העיוור במסיבת כרת (מסיבה הנערכת לאדם בגיל 60, כאשר יצא מגדר "כרת"), ובאותה תקופה נרפא גם רחמים מעוורונו בעין אחת.
הסיפור סובב כולו על השאלה "מה עשינו בעולם"? ד"ר יהודה טוויל שואל את עצמו האם רק לחקור שירים הוא יודע או שמא גם לכתוב? ר' משה דוד רוצה לא רק ללמד מהספרים אלא אף לכתוב אחד
ובתוך כך שזורים מילות הפיוט: "נעורי עד הלום עשו לנפשם ומתי אעשה אנוכי לביתי"? לבסוף מוצא ד"ר טוויל את שירו שאיבד ור' משה דוד מבין, אחרי הניסיון לכתוב ספר, את ערכם של ספר התהילים ולימוד התורה. בסוף המעשה רואה עזרא, (כנראה שרק בעיני רוחו), את ביתו שהתנצרה, חוזרת אליו.
אשליית הקירות העקומים
אשליית הקירות העקומים, הידועה גם כאשליית קירות בית הקפה (באנגלית: Café wall illusion), היא אשליה אופטית בה קווים ישרים ומקבילים נתפשים על ידי הצופה כמתכנסים, בטעות. את האשליה גילה דוקטור ריצ'רד גרגורי, אשר הבחין באפקט זה לראשונה כשהתבונן במרצפות הקיר של בית קפה, בבריסטול שבאנגליה.
מקור האשליה הוא הנטייה של מערכת הראייה לתפוש באופן שגוי את הקווים האפורים, אשר מפרידים בין השורות, כחלק מהאריחים השחורים והלבנים עצמם. חרף העובדה שכל אריח הוא ריבוע מושלם, התוספת של הקו האפור בנקודת ההשקה שלו עם אריח בצבע שונה משווה לו מראה טרפזי. בעוד שבחינה דקדקנית של כל ריבוע באמצעות מוקד הראייה תעיד על כך שאיננו טרפזי, הראיה ההיקפית, אשר סוקרת את התבנית במלואה, נסמכת על התפישה האינטואיטיבית ששוקי טרפזים אינם מקבילים זה לזה, וחוזה שדינם להתכנס. הציפייה להתכנסות שאיננה מתרחשת יוצרת את חוויית העקמומיות הרעועה שבאשליה זו.
אשליה זו עשויה להתקיים (בשיעור פחות) גם ללא קווים אפורים המפרידים בין השורות, כתוצאה מהניגודיות העזה שקיימת בין שחור ללבן, והרמזים שהיא מעניקה למוח ביחס לגדלים, זוויות וגבולות צורה.
מינוסוטה
הילדה שראם
ד"ר הילדה שראם (בגרמנית: Hilde Schramm; נולדה ב-1936), פעילה גרמנית נגד האנטישמיות ולהנצחת זכר השואה.
שראם היא בתו של אלברט שפר, אשר היה שר החימוש בממשלתו של אדולף היטלר, ושותף לפשעי המשטר הנאצי. שפר הואשם בפשעי מלחמה ובפשעים כנגד האנושות במשפטי נירנברג ונדון לעשרים שנות מאסר בכלא שפנדאו. בטרם כיהן שפר כשר החימוש, היה אדריכלו האישי של היטלר, ונחשב לידידו הקרוב.
ביוגרפיה.
שראם היא השנייה מבין ששת ילדיו של שפר, בהם האדריכל אלברט שפר הבן . בילדותה, בטרם נפילת המשטר הנאצי, הייתה שראם בין המבקרים באוברזלצברג משכנו ההררי של היטלר, וניהלה אורח חיים המקובל בקרב ילדי בכירי המשטר הנאצי. לאחר כליאתו של אביה, ניהלה שראם עמו התכתבות ערה בעת שבתו בכלא, שהחלה בהיותה בת 17. התכתבות זו וטענתו של אביה כי "לא ידע דבר" הביאו אותה למחשבה עצמאית, ולמסקנות משלה. באשר לאביה טענה שראם כי אינה חשה אשמה, כי אם בושה.
לאחר מלחמת העולם השנייה בילתה שראם שנה בארצות הברית והתארחה אצל משפחה קוויקרית. לאחר מכן שבה לגרמניה ולמדה חינוך. בשנות השמונים הפכה שראם לפוליטיקאית ליברלית ושימשה כסגן נשיא הפרלמנט של ברלין, מטעם מפלגת הירוקים.
שראם שיתפה פעולה עם הביוגרפית של אביה, גיטה סרני אשר פרסמה בשנת 1995 ביוגרפיה ביקורתית בשם "אלברט שפר ומלחמתו באמת". סרני כינתה את שראם "האדם המוסרי ביותר שהכרתי מעודי".
בשנת 1994 ייסדה שראם את קרן "Zurückgeben" (להעניק בחזרה), אשר סייעה לנשים יהודיות בתחום האומנות. שראם ייסדה את הקרן בכספי ירושת אביה, ובמכירת תמונות משפחתיות, אשר היא חשדה כי במקורן היו שייכות ליהודים, והוחרמו בימי המשטר הנאצי. כן פעילה שראם במכון "קונטקט" המסייע לקורבנות הנאצים במזרח אירופה אשר אינם זכאים לסיוע אחר מן הממשלה הגרמנית. היא אף בחבר המנהלים של המרכז לסיוע לנפגעי טרור בברלין.
בספטמבר 2004 קיבלה שראם את פרס משה מנדלסון על פעילותה זו, ותרמה חלק מכספי הפרס למכון צוריקגבן, ולמכון קונטקט. הקהילה היהודית בברלין ביקשה כי הפרס לא יינתן בבית כנסת, והטקס התקיים בסוף בכנסייה. דובר הקהילה הדגיש כי שראם ראויה לקבל את הפרס, אך הבהיר כי המטען הרגשי הכרוך בזכר אביה של שראם אינו מאפשר הענקת הפרס בין כותלי בית כנסת.
הקינקס
הקינקס (באנגלית: The Kinks) הייתה להקת רוק בריטית רבת השפעה שהוקמה בלונדון ב-1963 על ידי ריי דייוויס ואחיו דייב דייוויס ופעלה עד 1996. מקור שמה של הלהקה טמון בקוד הלבוש שהיה נהוג בקרב חבריה.
להקת הקינקס זכתה להצלחה גדולה שנה לאחר הקמתה, עם הלהיט "You Really Got Me" שהופיע באלבומה הראשון מ-1964. במהלך שנות פעילותה הקליטה הלהקה עוד 24 אלבומי אולפן. בין שירי הלהקה הנוספים שזכו להצלחה היו "All Day and All of the Night" מ-1964, "Tired of Waiting for You" מ-1965, "Sunny Afternoon" מ-1966, "Waterloo Sunset" מ-1967 ו-Lola מ-1970, שאף זכה לביצועי אמנים נוספים רבים.
בשבע שנותיה הראשונות הקליטה הלהקה בחברת התקליטים Pye תחת המפיק של טלמי, בשנת 1972 עברה להקליט בחברת תקליטי RCA ובשנת 1976 עברה לחברת Arista.
היסטוריה.
השנים הראשונות (1964-1962).