גרהם נולדה בפיטסבורג שבפנסילבניה בשנת 1894 להורים פרסביטריאנים אדוקים. כשהייתה בת 14, עברה עם משפחתה לסנטה ברברה שבקליפורניה. היא החלה להתעניין במחול לאחר שראתה הופעות של רות סנט דניס בשנות העשרה של המאה ה-20, אך רק בגיל 22 (1916) נרשמה לבית הספר למחול "דנישון" בלוס אנג'לס, שנוסד על ידי רות סנט דניס וטד שון, ונשארה שם עד 1923. ב-1922 גרהם הופיעה כאחת הרקדניות המצריות של שון בסרט אילם קצר בבימויו של הוגו רייסנפלד.
בשנת 1925 הפכה מדריכת מחול ב"בית הספר איסטמן למוזיקה ולתיאטרון" ברוצ'סטר שבניו יורק, בו ניהל רובן ממוליאן את בית הספר לדרמה. בין היתר השניים הפיקו סרט קצר בשני צבעים בשם "החליל של קרישנה", בהשתתפות תלמידי בית הספר. ממוליאן עזב את בית ספר זמן קצר לאחר מכן, וגרהם בחרה לעזוב גם כן, אף על פי שנתבקשה להישאר.
ואז החלה בדרכה העצמאית, בתמיכתו של לואיס הורסט, מלווה מוזיקלי שהכירה בזמן הלימודים ב"דנישון" ושברבות השנים הפך למדריך המוזיקלי שלה ולמאהבה. בשנת 1926 הקימה גרהם את להקת המחול "להקת המחול של מרתה גרהם" (The Martha Graham Dance Company), שמנתה רקדניות כמרתה היל, אנה סוקולוב, ג'יין דדלי, סופי מאסלו, ודורותי ברד. בלהקה זו פיתחה גרהם את סגנון התנועה המיוחד שלה, המזוהה בעיקר עם עקרון הכיווץ וההרפיה, וגיבשה את עולם הדימויים המקושר לסגנון זה, ברוח האמנות המודרנית של אותן שנים. בשנת 1927, הקימה גרהם את "מרכז מרתה גרהם למחול בן זמננו", שעם הלומדים בו נמנתה הברונית בת שבע דה רוטשילד.
בשנת 1932 יסדה גרהם במכללת בנינגטון את התואר הראשון במחול (bachelor of arts degree in dance). מאוחר יותר, בשנת 1951, נמנתה עם מקימי מחלקת המחול בבית הספר "ג'וליארד".
ב-1936 חיברה את יצירתה החשובה "Chronicle", שסימנה את תחילתה של תקופה חדשה באמנות במחול בת-זמננו. המחול עסק בנושאים כבדי משקל, בהשראת נפילת הבורסה ב-1929, השפל הגדול ומלחמת האזרחים בספרד, והגישם באופן דרמטי, תוך שהוא מתמקד בנושאים כמו בדידות ודיכאון, שהשתקפו בתלבושות ובתפאורת הבימה האפלים.
חיי הריקוד של גרהם דעכו אט אט במהלך שנות החמישים. יצירתה החשובה ביותר בתקופה מאוחרת זו הייתה "קליטמנסטרה" רחבת-ההיקף (יצירה הממלאת בארכה תכניה שלמה), שנוצרה בשנת 1958, למוזיקה של המלחין האמריקני יליד מצרים חלים א-דבע , שהוצגה גם בישראל.
בשנת 1965, כאשר עברה הברונית בת שבע דה רוטשילד לישראל, וייסדה את להקת המחול "בת שבע", היא קראה לגרהם, ידידתה הקרובה משכבר הימים, וזו הפכה למנהלת הראשונה של הלהקה, הכשירה את דור הרקדנים הראשון בה ויצרה כמה יצירות עבורה. הופעת המחול האחרונה של גרהם הייתה בסוף שנות השישים, ומאז ואילך התמקדה גרהם בכוריאוגרפיה. גרהם המשיכה בעבודתה זו עד סמוך למותה מדלקת ריאות, בגיל 96.
חיים אישיים.
בשנת 1948, נישאה גרהם לאריק הוקינס, רקדן ראשי בלהקתה. בתחילה לא רצתה להינשא, אך נאותה לעשות כן לאחר שמונה שנים של חיים משותפים. הוא עזב את להקתה ב-1951 והפ התגרשו ב-1954.
פרסים והוקרה.
בשנת 1976 הוענקה לגרהם מדליית החירות הנשיאותית על ידי נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד. בשנת 1998, העניק המגזין "טיים" לגרהאם את תואר "רקדנית המאה" ומנה אותה עם האנשים החשובים ביותר במאה העשרים.
להקת מרתה גרהם.
הלהקה שהקימה המשיכה לפעול לאחר מותה. אך בצוואתה, גרהם השאירה את הזכויות ביצירות שלה למנהל הלהקה רון פרוטאס. אך הוא נקלע למחלוקת עם דירקטוריון הלהקה וסירב לאפשר לה לבצע את עבודותיה של גרהםץ בנוסף הלהקה סבלה מקשיים כלכליים ובמשך עשור פעלה באופן חלקי בלבד. הלהקה חזרה לפעול באופן מלא בשנת 2004, לאחר שזכתה בתביעה נגד פרוטאס. בשנת 2005 מונתה ג'נט איילבר, תלמידתה של גרהם, למנהלת האמנותיית של הלהקה. בנובמבר 2011 ביקרה הלהקה בישראל וביצע שלוש יצירות.
באוקטובר 2012, במהלך הוריקן סנדי, ספגה הלהקה פגיעה קשה כשהסטודיות שלה ומחסני התפאורה והתלבושות הוצפו והיא חזרה לפעילות מלאה רק לאחר שנה וחצי.
א-קאפלה
איליושין 76
עין אלקטרונית
עין אלקטרונית הוא מונח מיושן המשמש לתיאור אביזר חישה אלקטרוני אופטי. דוגמה לשימוש נפוץ בעין אלקטרונית היא דלת המעלית הנפוצה, בה מותקן פנס בקצה פתח הדלת ופוטורזיסטור ממולו (בקצה פתח הדלת השני). כאשר האור, שעשוי להיות גם אור בלתי נראה לעין אנושית, הנפלט מן הפנס נקלט על ידי הקולט, משמע שאין אדם או חפץ במסלול סגירת הדלת, והיא יכולה להיסגר. לעומת זאת, כאשר האור לא מתקבל בקולט, משמעו שיש חפץ או אדם באזור הדלת שחוסם את האור, והדלת נשארת פתוחה עד שהאור נקלט בקולט למשך מספר שניות ללא הפרעה.
תזמורת מינסוטה
תזמורת מינסוטה היא תזמורת סימפונית אמריקאית, שייסד בשנת 1903 אמיל אופרהופר, בשם "התזמורת הסימפונית של מיניאפוליס". הופעתה הראשונה של התזמורת התקיימה ב-5 בנובמבר של אותה שנה. שם התזמורת שונה בשנת 1968, ובשנת 1974 עבר הארגון מאתר הופעותיו הקבוע בנורת'רופ ממוריאל אודיטוריום בקמפוס של אוניברסיטת מינסוטה במיניאפוליס אל אולם התזמורת באזור העסקים של העיר.
עוד תזמורת נודעת שקבעה את מושבה במטרופולין ה"ערים התאומות" מיניאפוליס-סיינט פול היא תזמורת סיינט פול.
המנצח, המלחין ונגן הקלרינט הפיני אוסמו ונסקה התמנה בשנת 2002 למנהל המוזיקלי העשירי של התזמורת והתייצב על הדוכן בספטמבר 2003. ב-2005 האריך ונסקה את החוזה שלו עם תזמורת מינסוטה עד 2011 ובשנה זו הוארך החוזה מחדש עד עונת 2014-15.
התזמורת התחילה להקליט בשנת 1924 והפיקה מספר ניכר של תקליטים בתקופת השפל הגדול. בשנת 1954 הוציאה הקבוצה את המכלול הראשון של הקלטות שלושת הבאלטים של צ'ייקובסקי: אגם הברבורים, היפהפייה הנמה ומפצח האגוזים. באותה שנה גם הפיקה התזמורת את ההקלטה הראשונה של הפתיחה 1812 של צ'ייקובסקי, שכללה ירי תותח אמיתי. ההקלטה הזאת הייתה מונופונית, ועל כן חזרו עליה בשנת 1958 להפקה סטריאופונית. בתקופה האחרונה החלה התזמורת להקליט את מחזור הסימפוניות של בטהובן בהצלחה רבה. עד כה הוקלטו הסימפוניות הרביעית והחמישית ויצאו למכירה בשנת 2004. ב-2006 הייתה ההוצאה הבאה.
בשנת 1980 החלה התזמורת בשתי מסורות, שהתקבלו מאז בעוד הרכבים בארצות הברית ובעולם: ראשית, הסברים קדם-קונצרט של המנצח ליצירות הערב ומלחיניהן ושנית, סדרת קונצרטים בשם "חגיגת קיץ" (במקור Sommerfest הווינאי), מאמצע יולי עד אמצע אוגוסט, לפני פתיחת העונה הרשמית בספטמבר.
התזמורת הסימפונית של מיניאפוליס
יהושע ברנדשטטר
יהושע ברנדשטטר (25 בדצמבר 1891 – 29 באפריל 1975) היה חלוץ וחקלאי, חבר קיבוץ ואיש תיאטרון, מנהל "הבימה" בשנות ה-30, מפיק סרטים וצייר, אמן נאיבי.
ביוגרפיה.
ברנדשטטר נולד במשפחה חסידית בטרנוב שבגליציה בשנת 1891. הוא עלה לארץ ישראל בגיל 18 במסגרת העלייה השנייה והיה שומר ופועל חקלאי במושבות הגליל, בסג'רה-אילניה, וביבנאל. ברנדשטטר היה בין מייסדי קיבוץ בית אלפא שלמרגלות הגלבוע. בקיבוץ התמסר לענף הרפת ולגידול פרות לחלב, והיה בין משפרי הפרה החולבת הישראלית. ברנדשטטר נישא לרחל קטינקא (שלאחר גירושיהם חיה עם אהרן זאב). השניים היו הורים לציירת והמאיירת תרצה טנאי (שנישאה למשורר שלמה טנאי) ולהגר ברץ (שנישאה לעמוס ברץ, בנם של מרים ויוסף ברץ).
בשנת 1931, לאחר גירושיו, עזב ברנדשטטר את העמק, השתקע בתל אביב והחל לעסוק בתיאטרון העברי. שנים רבות היה מנהל תיאטרון הבימה. בהמשך נישא למרגוט קלאוזנר, מחלוצות הקולנוע העברי והישראלי, והשתתף במפעלי הקולנוע, האולפנים והסרטים שלה. הוא הפיק סרטים שהיו שעסקו בהווי היהודי והעברי, ויצר כמה סרטים קצרים על חגי השנה. בנו מנישואיו אלה הוא הפעיל החברתי והיוצר עמוס מוקדי. נישואיו השניים של ברנדשטטר לא עלו יפה, ולאחר גירושיו נישא לצילי בראב.
ברנדשטטר החל לצייר רק בזקנתו, וציוריו הנאיביים עשו רושם רב על קהילת האמנות בארץ. הוא התפרסם במהרה חרף גילו, וערך תערוכות בישראל ובחו"ל. יצירותיו נקנו על ידי מוזיאונים ומוסדות אמנותיים בישראל ובחו"ל.
ברנדשטטר נפטר באביב 1975 לאחר מחלה קצרה והותיר ילדים ונכדים. נקבר בבית הקברות ביבנאל.
ברנדשטטר הוא אחיה של הציירת רבקה ריגר קפלן ודודה של הציירת ויוצרת ההדפסים שלומית הבר-שיים (בתה); דודו (אחי אמו) של הצייר משה מוקדי; ודודנו של הצייר מיכאל ארגוב (זינגר).
סיפור חלום
סיפור חלום (בגרמנית: Traumnovelle) הוא נובלה מאת ארתור שניצלר. הנובלה התפרסמה תחילה בהמשכים בשנת 1925 במגזין הנשים הברלינאי "די דאמה", וראתה אור כספר בשנת 1926 בהוצאת פישר בברלין. לנובלה מאפיינים פסיכולוגיים מובהקים, בהם ממלא החלום תפקיד מרכזי. הנובלה זכתה להתייחסות נרחבת מאת ידידו ובן-עירו של שניצלר, זיגמונד פרויד.
בשנת 1999 עיבד אותה הבמאי סטנלי קובריק לסרט "עיניים עצומות לרווחה" בכיכובם של ניקול קידמן וטום קרוז.
בשנת 2008 תורגמה הנובלה לראשונה לעברית על ידי ניצה בן-ארי ואורי בן ארי ויצאה אור בהוצאת גוונים. לספר מצורף מכתב של זיגמונד פרויד לארתור שניצלר.
עלילה.
גיבורי הנובלה הם בני הזוג פְרִידוֹלִין ואַלְבֵּרְטִינֶה, זוג וינאי אמיד והורים לילדה, שמשבר פתאומי מטריד את נישואיהם השלווים לכאורה בעקבות בילוי בנשף מסכות. הבילוי הזה, התמים לכאורה, מביא אותם לעיון מחודש בדחפיהם המיניים המודחקים, ולהתוודות הדדית על פנטזיות מיניות ישנות.