על אף שהייתה בתחילה נייטרלית, הצטרפה ברזיל בשנת 1942 לצידן של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. כוח המשלוח הברזילאי שמנה למעלה מעשרים וחמישה אלף לוחמים נשלח לחזית איטליה, ולחם במסגרת קבוצת הארמיות החמישית הבריטית אמריקאית.
ברית מדינית זו עם אנשי המדינות הליברליות במערב, הביאה להתרככותו של ורגאס, ולהצהרות על משטר חדש ומרוכך שיגיע לאחר המלחמה. לאור הצהרות אלו, ולאור עייפות משלטון היחיד בן 15 השנה, הודח ורגאס על ידי צבאו בשנת 1945.
התקופה שבין 1945 ו-1964 בתולדות ברזיל ידועה גם כתקופת "הרפובליקה השנייה". התקופה מתאפיינת מחד באי יציבות פוליטית, ומאידך בתנופת פיתוח וקידמה, ששיאה העברת בירת המדינה מריו דה ז'אנירו לברזיליה, עיר מתוכננת שנבנתה בשטח מדינת גויאס בדרום שטח הסרטאו על ידי הנשיא ז'וסלינו קוביצ'ק.
לאחר הדחת ורגאס על ידי הצבא בשנת 1945, המשיך ורגאס להטיל צל כבד על הפוליטיקה הברזילאית. הוא נבחר לכהונה שנייה בשנת 1950, וגם לאחר התאבדותו ב-1954, עדיין נותר דמות משפיעה למשך שאר תקופת הרפובליקה השנייה. במהלך תקופה זו שלטו שלוש מפלגות שנוצרו לאחר 1945 בפוליטיקה הברזילאית. מפלגת העבודה הברזילאית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (ברזיל), שתמכו בורגאס, ולעומתם מפלגת הימין האיחוד הלאומי הדמוקרטי (ברזיל) שהתנגדו לורגאס.
המאבק בין השמאל והימין בברזיל, בו הכריע לעיתים הצבא בכוח, הוביל לשורה של משברים פוליטיים, ולשינויים חוקתיים תכופים. ממשיכיו של ורגאס, ובמיוחד הנשיא ז'ואו גולאר מצאו עצמם במאבקי כוח עם גורמי שמאל מחד, ועם הצבא ואנשי הימין מאידך, מאבקים שהושפעו גם מהמלחמה הקרה והמאבק הבין גושי, על רקע עלייתו של פידל קסטרו לשלטון בקובה, ועליית ג'ון פיצג'רלד קנדי בארצות הברית. אי יציבות זו, שהתבטאה בשינויים חוקתיים תכופים, ובמשבר חוקתי וכלכלי עמוק, הובילה בשנת 1964 לנפילת המשטר הדמוקרטי, ולשלטון צבאי שנמשך למעלה מעשרים שנה.
דיקטטורה צבאית (1964 - 1985).
בין 1961 ל-1964 ברזיל עברה רפורמות כלכליות וחברתיות ביוזמתו של נשיאה, ז'ואו גולאר. הרפורמות הרגיזו את העלית האגררית ופגעו באינטרסים של מדינות המערב ובראשם באינטרסים אמריקאים. ארצות הברית הוציאה מיליוני דולרים בתמיכתה באופוזיציה לנשיא המכהן. בסופו של דבר, הנשיא הופל בהפיכה צבאית שנתמכה על ידי ה-CIA וברזיל שקעה במערבולת של משטר צבאי.
בתחילה עלה לשלטון הגנרל המתון אומברטו קסטלו ברנקו, אשר ניסה לשמור על מראית עין של דמוקרטיה, אך יורשיו, אנשי הקו הקיצוני של הצבא, הפכו בשנות ה-70 את ברזיל לדיקטטורה צבאית, שבה פועלת משטרה חשאית (המכונה שירות המידע הלאומי), בשיטות של טרור ועינויים. המשטר הצבאי אמנם הביא לשגשוג כלכלי בתחילת שנות השבעים, אך לאחר מכן הפך השגשוג לחוב לאומי כבד ואינפלציה דוהרת. הנשיא הצבאי האחרון, ז'ואו פיגיירדו, נאלץ להתמודד עם דרישות גוברות והולכות לדמוקרטיזציה מחד, ועם פעולתם של קיצונים מקרב הצבא שניסו למנוע את מעבר השלטון לאזרחים מאידך. בינואר 1985 נבחר טנקרדו נווס לנשיא, ובכך הסתיים השלטון הצבאי.
חזרה לדמוקרטיה (1985 עד היום).
עם נפילת בברזיל, שתחילתה בשנת 1964 וסופה בשנת 1985, טנקרדו נווס (Tancredo Neves) נבחר לנשיאות המדינה. הנשיא הנבחר נפטר פרק זמן קצר אחרי הבחירות וסגן הנשיא, ז'וזה סרניי (José Sarney) הושבע במקומו. עם תחילת תקופת הדמוקרטיה, נכנסה ברזיל לתקופת התפתחות שלטונית-כלכלית מתונה ביותר ורצופה טלטלות עזות ושלטון לא יציב; תקופה שנמשכת עד היום.
למרות השינויים במבנה הכלכלה והגדלת כוחם של התומכים בדמוקרטיה, ברזיל עדיין הייתה נתונה להשפעתה של אליטה קטנה. המסורת של שליטת בעלי ההון, תשתיות גרועות, התערבות ממשלתית כבדה במסחר ובתעשייה עכבו את הצמיחה הכלכלית של ברזיל. בנוסף לכך, המצב גרם להיווצרות פערים גדולים עד מאוד בין שכבות האוכלוסייה השונות, כך שלרוב האוכלוסייה לא הגיעה רווחה כתוצאה מהדמוקרטיה, אלא להפך; העוני והפערים החברתיים גדלו, וכיום הם מהגדולים ביבשת אמריקה.
כיום, ברזיל היא בעלת הכלכלה הגדולה ביותר בדרום אמריקה והיא מאיישת את המקום התשיעי ברשימת הכלכלות העולמיות עם האוכלוסייה החמישית בגודלה. בשנת 1994 פרננדו אנריקה קרדוזו יצא בתוכנית להחלפת המטבע הלאומי. המטבע החדש "ריאל" יחד עם מדיניות ממשלתית נבונה חנקו את האינפלציה אשר השתוללה בברזיל בעשורים האחרונים. המשבר הפיננסי באסיה, שהתרחש גם הוא בשנות ה-90, גרם לפיחות הריאל ולמשבר כלכלי בברזיל. על מנת להיאבק באינפלציה שהתחילה להרים ראש, הממשלה הובילה מיסוי כבד שהגיע לשיא של 40% מההכנסה מהעבודה.
המשברים החברתיים הביאו לבחירתו של מנהיג ארגון פועלים בשם לואיז אינסיו דה סילבה (המכונה לוּלה) למשרת הנשיא בשנת 2003. דה סילבה נהנה מהצלחה מוגבלת במדיניות חוץ, אך לא הצליח להבריא את החברה הברזילאית מבעיותיה החברתיות של המדינה. המיסוי הכבד, הגרעון, האבטלה ורעות חולות אחרות לא השתנו משמעותית מהתקופה שלפני בחירתו. עם זאת, העלה לולה את שכר המינימום בכ-75% (מ-200 ריאל ל-350) במהלך ארבע שנים. נוסף על כך הנהיג לולה מהלך חקיקה להפחתת הטבות הפרישה של עובדי מדינה. אולם יוזמתו החברתית המשמעותית ביותר הייתה תוכנית "אפס רעב" (Fome Zero), שנועדה להבטיח לכל ברזילאי שלוש ארוחות ביום.
במהלך שנת 2005 נחשפה בברזיל פרשת שחיתות הקשורה בממשלו של דה סילבה, שהביאה להתפטרות אחדים מחברי הקבינט, ואשר איימה על סיכויו לזכות בבחירות במהלך שנת 2006. על אף שפרשנים פוליטיים רבים סברו שבא הקץ על דרכו הפוליטית של לולה, עלה בידו להישאר בשלטון על ידי כך שהדגיש את השגי ממשלו (כגון הפחתת העוני, האבטלה והתלות במשאבים חיצוניים, כגון הנפט). כך הצליח לולה לנתק עצמו מהסקנדל, על אף מאמצי האופוזיציה להוכיח את אשמתו. לולה נבחר לתקופת כהונה שנייה באוקטובר 2006.
הנריק גרינברג
הנריק גרינברג (בפולנית: Henryk Grynberg; נולד ב-4 ביולי 1936 בוורשה) הוא סופר יהודי-פולני, מחשובי הכותבים בשפה הפולנית.
חייו.
הנריק גרינברג נולד ב-1936 בוורשה, אך התחנך בכפר קטן במאזוביה. חווה על בשרו את זוועות השואה, כאשר שהה בין השנים 1942–1944 במקומות מחבוא שונים בעזרת "ניירות אריים".
אביו אברהם גרינברג, נרצח בידי שני אחים פולנים שחמדו את הפרה שלו.
אחרי המלחמה התגורר בלודז', וסיים שם את לימודיו התיכוניים. בשנים 1954–1958 למד עיתונאות באוניברסיטת ורשה, ואחר כך עבד כשחקן בתיאטרון היהודי הממלכתי על שם אידה קמינסקה, שהוקם בפולין לאחר המלחמה. בסוף שנת 1967 נסע עם התיאטרון להופעות בארצות הברית, ונשאר שם.
לאמריקה בא גרינברג כמהגר יהודי ניצול השואה שאינו מסוגל להתנער מזכרונות העבר - וכאינטלקטואל פולני גולה, הקשור בכל נימי נפשו אל השפה הפולנית שעליה התחנך, הוא למד ספרות רוסית באוניברסיטת UCLA, בקליפורניה, החל לעבוד ברדיו, שבו הוא עובד זה כעשרים שנה, בעיקר ב"קול אמריקה". בה בעת שלח ידו בכתיבת רומנים, סיפורים קצרים, שירים, מחזות והגות.
בין ספריו החשובים: "מלחמה יהודית", ניצחון", "החיים האידאולוגיים", "מורשת", "אנטיגונה" (קובץ סיפורים), "רשימות משפחתיות" (קובץ סיפורים), "האמת הלא-אמנותית" (אסופת מאמרים) - וכן חמישה קובצי שירים ושני מחזות.
זכה בפרס ע"ש יאן קארסקי ופולה נירֶנסקי, המוענק מדי שנה על ידי מכון ייווא בניו יורק על חקר מדעי ופרסומים המציגים את תרומת יהודי בפולין לתרבות הפולנית
פאוזי קאוקג'י
פַאוּזִי קָאוֻקְגִ'י (ערבית: فوزي القَاوُقْجِي, תעתיק מדויק: פוזי אלקאוקג'י; 19 בינואר 1890 – 5 ביוני 1977) היה מפקד צבאי ערבי סורי, שמוכר במיוחד על לחימתו כנגד היישוב היהודי בארץ ישראל במרד הערבי הגדול (1936) ובמלחמת העצמאות (1948).
צעדיו הראשונים כקצין וכמורד.
קאוקג'י נולד בעיר טריפולי שבלבנון בשנת 1890 למשפחה בעלת שורשים טורקיים. בתקופה העות'מאנית למד בבית-ספר לקצינים של צבא האימפריה העות'מאנית באיסטנבול, ושימש כקצין זוטר בחיל הפרשים העות'מאני במלחמת העולם הראשונה, בתחילה במוסול שבעיראק ולאחר מכן בארץ ישראל.
בזמן המלחמה ערק לשורות המרד הערבי. הוא נלחם בשורות הצבא הערבי שנוצח על ידי הצרפתים בקרב מייסלון בסוריה, אך בחר להישאר בה ושירת כמפקד פלוגה ב"לגיון הסורי".
בשנת 1925, לאחר פרוץ המרד הסורי הגדול, ערק מ"הלגיון הסורי" והשתלט עם אנשיו על האזורים הסמוכים לעירו חמאה. הוא הנהיג את המרד בעיר, וגייס לשם כך את הבדווים מהסביבה.
עם דיכוי המרד, לאחר שהצרפתים דנו אותו למוות שלא בפניו, הגיע לסעודיה, ב-1928 שם סייע למלך עבד אל-עזיז אבן סעוד בהקמת הצבא הסעודי.
בתחילת שנות ה-30 נחשד בקשרים עם ההאשמים ונאלץ להימלט מערב הסעודית. למשך תקופה קצרה שירת בצבא הצרפתי בסוריה.
בשנת 1932 הגיע לבגדאד לבקשת המלך פייסל שם לימד באקדמיה צבאית, אך לא ניתק את קשריו עם התנועה הפן-ערבית. לפי מקורות בריטים עסק משנת 1934 בתכנון המרידות הצבאיות בסוריה או בארץ ישראל, תוך התחייבות להבריח נשק מעיראק ולגייס מתנדבים אם יפרוץ מרד. הוא אף החל להכין את אנשיו לקראת מלחמה כאשר החלה השביתה הלאומית בסוריה בשנת 1936, אך נמנע מלהתערב כשהוחל במשא ומתן עם צרפת.
בימי המאורעות 1936.