בשנות התשעים מוזיקת האנקה סבלה מירידה קשה במכירות ובהכרה עם עליית הפופולריות של מוזיקת הג'יי-פופ, אך זמרי אנקה בולטים, כגון סאיורי אישיקאווה, יושימי טנדו, הירושי איטסוקי, יוקו נאגאיאמה, הוסוקאווה טאקאשי ועוד, המשיכו להיות פופולרים מאוד.
כיום האנקה נחשבת למוזיקה שעבר זמנה ויש לה בסיס מעריצים מאוד מצומצם בקרב הצעירים. רוב קהל היעד של האנקה והזמרים עצמם, הם אנשים מעל גיל 40. למרות הירידה החדה בפופולריות של האנקה, עדיין יש זמרי אנקה מצליחים בימינו, כמו קיושי היקאווה- המכונה "נסיך האנקה" שהוציא סינגלים מצליחים רבים, איאקו פוג'י- זמרת אנקה מפורסמת שזכתה לפופולריות רבה בתחום הקריוקי וקן מאטסודאירה- זמר ושחקן פופולרי.
אל מתוך מכונה
מרווין גיי
מרווין גיי (באנגלית: Marvin Gaye; נולד בשם מרווין פנץ גיי ג'וניור – .Marvin Pentz Gay Jr; 2 באפריל 1939 – 1 באפריל 1984) היה מוזיקאי, זמר-יוצר ומפיק מוזיקלי אמריקאי. גיי היה אחד המוזיקאים הבולטים במוזיקה הפופולרית בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים. השפעתו על מוזיקת המוטאון הקנתה לו את הכינוי "נסיך מוזיקת הנשמה".
מגזין "רולינג סטון" דירג את גיי במקום ה-6 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים.
ביוגרפיה.
גיי נולד וגדל בוושינגטון. יש לו שתי אחיות ואח. לאחר שנשר מהתיכון, הצטרף גיי לחיל האוויר האמריקני. הוא שוחרר מהצבא לאחר שסירב למלא פקודה.
גיי התחיל את הקריירה שלו בכמה להקות דו-וופ, בהם להקת "The Marquees" עם בו דידלי. הוא חתם במוטאון רקורדס ב-1960 והפך לאחד הזמרים המצליחים של החברה. כמה משיריו בשנות ה-60 הפכו ללהיטים, בהם "Stubborn Kind of Fellow", "How Sweet It Is (To Be Loved By You)", ו-"I Heard It Through the Grapevine" וכן הדואטים עם טאמי טרל "Ain't No Mountain High Enough" ו-"You're All I Need to Get By". לקראת סוף שנות ה-60 החליט לפנות ליצירה עצמאית יותר.
בדומה לסטיבי וונדר גיי נאבק בשיטה שבה נקטה חברת התקליטים שלו, מוטאון, לפיה יש הפרדה בין כותבי השירים, המפיקים והמבצעים. שיטה זו הנפיקה להיטים רבים, אך כמה יוצרים, בהם גיי, חשו מדוכאים. גיי ניצח במאבק זה, שבשיאו הצליח לשכנע את מוטאון להוציא את התקליט "What's Going On", אשר בלט בהיותו אלבום קונספט עם מסרים חברתיים ואקולוגיים ולא רק אוסף של שירי להיטים. תקליט זה זכה למוצלח ביותר של גיי ולאחד מהאלבומים החשובים ביותר בסגנון מוזיקת הנשמה. בספטמבר 2020, מגזין ה"רולינג סטון" הכתיר את האלבום במקום הראשון ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים".
לאחר "What's Going On" גיי המשיך לקריירה מוזיקלית מצליחה והוציא בין היתר את התקליטים
"Let's Get it On", ו-"I Want You" והסינגלים "Got to Give it Up", ו-"Sexual Healing". ב-1983 יצא לסיבוב הופעות, ובסיומו החליט שהוא רוצה להתבודד ועבר לגור בבית הוריו. הוא ניסה כמה פעמים להתאבד לאחר ויכוחים עם אביו.
בתוכנית של על חייו של גיי, סיפר ריצ'רד הקטן שבשנים האחרונות לחייו, לגיי הייתה תחושה מוקדמת שירצחו אותו.
גיי נרצח בירייה על ידי אביו בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-1 באפריל 1984, לאחר שהתערב בוויכוח בין הוריו, יום אחד לפני שמלאו לו 45 שנים.
חייו האישיים.
גיי היה נשוי פעמיים. נישואיו הראשונים היו לאנה גורדי, אחותו של המפיק המוזיקלי ברי גורדי. היא היוותה השראה לשירים, "Stubborn Kind of Fellow" ו"You Are a Wonderful One". הזוג אימץ בן (שנולד ב-1965). לזוג היו בעיות מלכתחילה, אך נישואיהם נגמרו כאשר גיי החל לחזר אחר ג'ניס האנטר. ממערכת יחסים זו נולדו לזוג שני ילדים, נונה (נולדה ב-1974) ופרנקי (נולד ב-1975). זמן קצר לאחר חתונתם באוקטובר 1977 בלואיזיאנה, הם נפרדו בגלל מתיחות ששררה ביניהם. לבסוף הם התגרשו בפברואר 1981.
הנצחה.
ב-1987 נכנס גיי להיכל התהילה של הרוק אנד רול, וב-1990, הוא קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
לזכרו של מרווין גיי נכתבו שירים רבים, בהם שירה של אלונה קמחי "איש השוקולד", שהולחן ובוצע על ידי יזהר אשדות, ו-"Marvin Gaye" שבוצע על ידי מייגן טריינור וצ'ארלי פות'.
פשרת 1850
פשרת 1850 (באנגלית: Compromise of 1850), הנקראת גם פשרת קליי וחוק פירס, היא חמישה חוקים שחוקק הקונגרס של ארצות הברית בעניין העבדות בשטחים שכבשה ארצות הברית ממקסיקו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו בשנת 1848, שהיוו פשרה בין הרצונות של הצפון שהתנגד לעבדות, ובין רצונות הדרום שתמך בה. פשרה זו הייתה פשרת אד הוק ולא עסקה בפתרון כללי של בעיית העבדות, אשר כבר אז איימה לקרוע את ארצות הברית לשניים. היא החזיקה מעמד שנים ספורות בלבד, ולא מנעה את הקרע בשנת 1861.
רקע היסטורי.
העבדות הייתה קיימת בארצות הברית מלפני היווסדה, אך בעוד שבמדינות הצפון המתועשות היא בוטלה בעיקרה עוד בראשית המאה ה-19, הרי שבדרום החקלאי, שבו בעלי האחוזות היו זקוקים לכוח עבודה זול ורב, היא המשיכה להתקיים. אט-אט נוצרו בארצות הברית שתי חברות, שהיו שונות בתכלית זו מזו, בעלות אינטרסים סותרים ובעלות דעות הפוכות בנושא העבדות: בצפון הלכה והתחזקה התנועה לביטול העבדות, שדרשה את ביטולה של העבדות בכל רחבי ארצות הברית, ואילו רוב אנשי הדרום תמכו בהמשך קיומה של העבדות ובאפשרות להרחיבה ככל שארצות הברית גדלה והתפשטה לשטחים חדשים. בשל ההבנה כי על-מנת לשמר את ארצות הברית כגוף אחד, ואל לאחד הצדדים לכפות את עצמו על השני, התקבלו לאיחוד במהלך כל המחצית הראשונה של המאה ה-19 מדינות חדשות רק בזוגות - אחת חופשית מעבדות ואחת מקיימת עבדות, על-מנת שלא להפר את האיזון בין מדינות החירות למדינות העבדות בסנאט של ארצות הברית.
בשנת 1845 ביקשה טקסס, שהתנתקה ממקסיקו תשע שנים קודם לכן, להצטרף לארצות הברית כמדינת עבדות. שנה לאחר-מכן פרצה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, ובאותה שנה דחה הסנאט של ארצות הברית את הצעת וילמוט לאסור על עבדות בשטחים שייכבשו ממקסיקו.
ב-1849 ביקשו תושבי קליפורניה שנכבשה במלחמה ממקסיקו להצטרף לברית כמדינת חופשית מעבדות. אלא שקבלתה של קליפורניה הייתה מערערת את האיזון בין מדינות העבדות למדינות החירות בסנאט (קבלתה של טקסס שלוש שנים קודם אוזנה על ידי קבלתה של ויסקונסין ב-1848), ולכן קבלתה לברית התעכבה. לאור זאת הועלתה האפשרות לחלק את קליפורניה לשניים, אשר נפסלה לאור העובדה ששטחי דרום קליפורניה נמצאו לא מתאימים לחקלאות.
בנוסף לכך התקיים בציבור האמריקאי דיון סוער על עתידם של שאר השטחים שנכבשו ממקסיקו, שהפכו מאוחר יותר למדינות אריזונה, ניו מקסיקו, יוטה וקולורדו - האם הם יהיו למדינות עבדות, מדינות חירות, או שמא על תושביהם המקומיים להכריע בעניין בעצמם. ובנוסף, דרשה טקסס לקבל לעצמה חלק מהשטח של טריטוריית ניו מקסיקו.
הפשרה.
ב-3 בדצמבר 1849 התכנס הקונגרס כדי לפתור את כל הבעיות הללו. חודשיים מאוחר יותר, מנהיג הוויגים הנרי קליי קרא לפשרה; הקריאה לפשרה התקבלה, אך רעיונותיו של קליי - לא. תחת זאת, היה זה מנהיג הדמוקרטים הצפוניים סטיבן דאגלס שניסח את עיקרי הפשרה: קיצוצה של טקסס לגבולותיה הנוכחיים, יצירת ממשלות טריטוריאליות מבוססות על רעיון ריבונות העם בטריטוריות של ניו מקסיקו ויוטה, קבלתה של קליפורניה כמדינת חירות, ביטול הסחר בעבדים במחוז קולומביה והנהגת חוק עבדים נמלטים שייטיב עם הדרום.
קבלת הפשרה.
דאגלס הציג את תוכניתו בסנאט בסביבות פברואר 1850, והיא זכתה לתמיכה, אם כי היו כאלה שהתנגדו - בעיקר הדרומיים הקיצוניים בהנהגתם של ג'ון קלהון וג'פרסון דייוויס והצפוניים הקיצוניים בראשותו של ויליאם סיוארד. ב-17 באפריל אותה שנה "ועדת השלושה-עשר" שרטטה את גבולותיה המדויקים של טקסס, וביוני תשע מדינות מהדרום שלחו נציגים לוועידת נאשוויל על-מנת לקבוע את עמדתן ביחס לפשרה המתגבשת. אמנם חלק מהצירים הקיצוניים בוועידה דיברו בזכות הפרישה, אך הדעה שהתקבלה תמכה בפשרה ובהרחבת קו הגבלת העבדות שנקבע בפשרת מיזורי עד לאוקיינוס השקט.
בהתחלה אוגדו כל סעיפי הפשרה לחוק אחד, אך הוא לא הצליח לעבור בסנאט, בעיקר בשל התנגדותו של הנשיא דאז, זאכרי טיילור. ברם, בחגיגות יום העצמאות של ארצות הברית באותה שנה טיילור לקה בגסטרואנטריטיס, ככל הנראה לאחר שאכל גלידה עם דובדבנים, ונפטר כעבור מספר ימים. לכס הנשיאות עלה סגנו, מילרד פילמור, אשר תמך בפשרה של דאגלס. בהשפעת הנשיא החדש, חמשת החוקים שהרכיבו את הפשרה הועברו בקונגרס ונחתמו על ידי פילמור במהלך ספטמבר 1850.
השגות על הפשרה.
הדמוקרטים הדרומיים בהנהגתו של ג'פרסון דייוויס התנגדו לפשרה של דאגלס וקליי, משום שהיא הפרה את האיזון בין מדינות העבדות למדינות החירות בסנאט. כמו כן הם לא ראו בעין יפה את קיצוצה של טקסס, וראו את ביטול הסחר בעבדים במחוז קולומביה כנוגד את החוקה.
הוויגים הצפוניים בהנהגתו של ויליאם סיוארד התנגדו לפשרה משום שהיא לא ביטלה את העבדות במערב ועוד יותר בשל חוק העבד הנמלט המחמיר, אשר דרש את גיוסם של אזרחים לגדודי חיפוש של עבדים נמלטים.
הנשיא דאז, זאכרי טיילור, אף שהיה בעל עבדים בעצמו, התנגד לפשרה והציע לבטל את הצורך בה על ידי כך שטריטוריות יוטה וניו מקסיקו תתקבלנה לברית כמדינות בלא הצורך בארגונן כטריטוריות על ידי הקונגרס ולכן גם בלא הצורך שהקונגרס יכריע בשאלת העבדות בהן. מהלכו זה של טיילור עורר עליו את חמתם של דרומיים רבים, אשר ראו בו "בוגד".
תוצאות.