גאורגיה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לילהאמר (1994), ובמשחקי הקיץ מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996). עד 1988 התחרו הספורטאים הגאורגים במסגרת המשלחת הסובייטית, וב-1992 במסגרת המשלחת המאוחדת, שכללה 12 מתוך 15 המדינות שהרכיבו את ברית המועצות. הוועד האולימפי הלאומי של גאורגיה נוסד בשנת 1989 והוכר על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי בשנת 1993.
לאורך השנים, צברו הספורטאים הגאורגים 33 מדליות, מהן 8 מדליות זהב. הענפים הבולטים ביותר הם היאבקות (19 מדליות, מהן 3 מדליות זהב) וג'ודו (12 מדליות, מהן 4 מדליות זהב). במשחקי החורף אף ספורטאי גאורגי לא הצליח עד כה לזכות במדליה.
היסטוריה.
בהופעת הבכורה של גאורגיה כמדינה עצמאית במשחקי הקיץ, באולימפיאדת אטלנטה, הסתכמו הישגי המשלחת בשתי מדליות ארד, בהן זכו הג'ודוקא סוסו ליפרטליאני והמתאבק אלדר קורטנידזה.
באולימפיאדת סידני (2000) זכו שישה ספורטאים גאורגים במדליות ארד: המתאבק אלדר קורטנידזה עשה זאת בפעם השנייה ברציפות, וגם המתאבקים אקאקי צ'צואה ומוחראן וחטנגדזה זכו במדליות ארד. הזוכים האחרים היו המתאגרף ולדימיר צ'נטוריה, הג'ודוקא גיורגי וזגשווילי ומרים המשקולות גיורגי אסנידזה.
באולימפיאדת אתונה (2004) הצליחו לראשונה הספורטאים הגאורגים לשבור את מחסום המקום השלישי, והם זכו בשתי מדליות זהב ושתי מדליות כסף. הג'ודוקא זוראב זוויאדאורי היה לראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית לזכות גאורגיה העצמאית, ושלושה ימים אחריו עשה זאת גם מרין המשקולות גיורגי אסנידזה, ששיפר את הישגו מסידני. ג'ודוקא נוסף, נסטור חרגיאני, זכה במדליית כסף, והישג דומה רשם המתאבק רמז נוזאדזה. ספורטאים בולטים נוספים כללו את הג'ודוקא דוד מורגשווילי (מקום חמישי), המתאבק דוד פוגוסיאן (מקום חמישי), מרים המשקולות אירקלי צ'וצ'ואה (מקום שישי), הקלעית נינו סלוקוודזה (מקום שמיני בירי באקדח) והמתאבק אלדר קורטנידזה, שלא הצליח לשחזר את הישגיו מהמשחקים הקודמים, וסיים במקום השמיני.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) עלה מספר המדליות לשיא של 7, מהן שיא של 3 מדליות זהב. המתאבקים מנוצ'אר קווירקווליה ורוואז מינדורשווילי זכו במדליות זהב, גיורגי גוגשלידזה זכה במדליות כסף ואוטאר טושישווילי במדליית ארד. במדליית הזהב השלישית זכה הג'ודוקא איראקלי צירקידזה, ושני ג'ודאים נוספים סיימו במקום החמישי, לוואן ז'ורז'וליאני ולאשה גוג'ג'יאני. הקלעית נינו סלוקוודזה זכתה במדליית ארד בירי באקדח אוויר, 20 שנה לאחר שזכתה במדליות אולימפיות לזכותה של ברית המועצות, והייתה לאישה הראשונה שזוכה במדליה אולימפית עבור גאורגיה. מרים המשקולות ארסן קסבייב זכה במדליית כסף (שהוענקה לו אחר המשחקים בעקבות פסילת ספורטאים אחרים באימרוץ) ואלברט קוזילוב דורג במקום השישי. צמד כדורעפני חופים ברזילאים שהתאזרחו בגאורגיה וייצגו אותה במשחקים, רנאטו גומס וז'ורז'י טרסיירו, סיימו במקום הרביעי.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכו הגאורגים משוב ב-7 מדליות, אך רק אחת מהן הייתה מדליית זהב, בה זכה הג'ודוקא לאשה שבדאטואשווילי. ביתר המדליות זכו מתאבקים: רוואז לשחי, ולדימיר חינצ'גשווילי ודוויט מודזמנשווילי זכו במדליות כסף, גיורגי גוגשלידזה זכה במדליית ארד שנייה ברציפות, ובמדליות ארד נוספות זכו דאטו מרסגישווילי ומנוצ'אר צחדאיה. מתאבקים בולטים נוספים כללו את ולדימיר גגשידזה וגוראם פרסלישזה, שדורגו במקום החמישי, ואת דוויט חוצישווילי וזוראבי דוטנשווילי שדורגו במקום השביעי. מרים המשקולות אירקלי טורמנידזה דורג חמישי, והמתעמלת לובה גולובינה דורגה במקום השביעי בטרמפולינה.
גם באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו הגאורגים ב-7 מדליות, שתיים מהן מדליות זהב. המתאבק ולדימיר חינצ'גשווילי שיפר את הישגו מלונדון, וזכה במדליית זהב. שמאגי בולקוואדזה וגנו פטריאשווילי זכו במדליות ארד, אליזבר אודיקדזה סיים במקום החמישי ויאקוב קז'איה סיים במקום השביעי. מרים המשקולות לאשה טלאחאדזה זכה במדליית הזהב השנייה, ואירקלי טורמנידזה זכה במדליית ארד. בג'ודו, זכה ורלאם ליפרטליאני במדליית כסף, לאשה שבדאטואשווילי, שאיבד את תוארו מלונדון, זכה במדליית ארד, אמירן פאפינשווילי ואבטנדיל צ'ריקישווילי סיימו במקום החמישי, ובקה גוויניאשווילי סיים במקום השביעי. חותר הקאנו זאזה נדירדזה סיים במקום החמישי במקצה ל-200 מטר ולובה גולובינה שוב סיימה במקום השביעי בטרמפולינה.
משחקי החורף.
הישגיהם של הספורטאים הגאורגים במשחקי החורף היו נמוכים יותר. את ההישג הגבוה ביותר רשמה המחליקה האמנותית אלנה גדוונישווילי, שדורגה במקום העשירי באולימפיאדת טורינו (2006). על השתתפותה של גאורגיה באולימפיאדת ונקובר (2010) העיבה טרגדיה, לאחר שחבר המשלחת נודאר קומאריטאשווילי נהרג כתוצאה מהתנגשות שארעה בעת אימון לקראת תחרויות הלוז'.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
טרייסי צ'פמן
טרייסי צ'פמן (באנגלית: Tracy Chapman, נולדה ב-30 במרץ 1964) היא זמרת-יוצרת אמריקנית, הידועה בייחוד בשל השירים: "Fast Car", "Talkin' 'bout a Revolution", "Baby Can I Hold You" ו-"Give Me One Reason", זוכת פרסי גראמי.
ביוגרפיה.
טרייסי צ'פמן נולדה בקליבלנד שבאוהיו. היא החלה לנגן בגיטרה ולכתוב שירים כשהייתה ילדה. צ'פמן התקבלה לבית ספר המעודד קבלה והזדהות בקרב תלמידים מוכשרים, ומשם המשיכה בלימודיה באוניברסיטה.
במאי 2004 הוענק לצ'פמן תואר כבוד על פעילותה האומנותית והיצירתית, נוסף על תרומתה החברתית כאמנית. לעיתים הופיעה בקמפיינים נגד מחלת האיידס בניסיון לקידום תרומות, העלאת הנושא בקרב הציבור ולמציאת תרופות מונעות למחלה.
צ'פמן נמנעת מלדבר על חייה הפרטיים. בראיון שנערך בשנת 2006 דיברה חברתה לחיים, אליס ווקר, ופירטה אודות החברות בין השתיים משנות ה-90 ועד היום.
קריירה.
בתקופת לימודיה באוניברסיטה ביצעה צ'פמן הופעות רחוב ונגינה בגיטרה בבתי קפה בקיימברידג', מסצ'וסטס. לאחר שסיימה את לימודיה, חתמה צ'פמן חוזה הקלטות עם חברת Elektra Records והוציאה דרכה את אלבומה הראשון "Tracy Chapman" ב-1988. הביקורת שיבחה את צ'פמן והיא החלה בסיבובי הופעות ובבנייה של קהל מעריצים. מהר מאוד לאחר ההצלחה הגדולה של אלבומה הראשון, הופיעה במופע הצדעה לכבוד יום הולדתו ה-70 של נלסון מנדלה שנערך ביולי, 1988. השיר "Fast Car" הגיע מהר מאוד לדירוגים גבוהים ושהה זמן רב מאוד במצעדי השירים בארצות הברית, ולבסוף הגיע לפסגת עשרת שירי הפופ במצעדי "Billboard Hot 100" הנחשבים.
"Talkin' 'Bout A Revolution", הסינגל שיצא לאחר מכן, הגיע למקום 75, ולאחר מכן הסינגל השלישי "Baby Can I Hold You" הגיע למקום ה-48.
האלבום נמכר בצורה מעולה, הפך למולטי-פלטינום וזכה בארבעה פרסי גראמי, נוסף על זכייתה של צ'פמן לאמנית המתחילה הטובה ביותר.
מאוחר יותר בשנת 1988 הציגה צ'פמן הופעות כלל עולמיות בהופעות הומניטאריות, ה"!Human- Rights Now".
האלבום הבא שיצא לאור נקרא "Crossroads", וזכה לפחות הצלחה מקודמו. צ'פמן המשיכה לשיר בהופעות וקונצרטים של קהל מסור ואוהד.
למרות זאת, הפתעה הייתה כאשר יצא אלבומה הרביעי ("New Beginning") בשנת 1995 שנמכר ביותר משלושה מיליון עותקים רק בארצות הברית. האלבום כלל את הסינגל "Give Me One Reason", שזכה בגראמי בשנת 1997 בקטגוריית שיר הרוק הטוב ביותר, והפך ללהיט של צ'פמן עד היום.
האלבום שהגיע לאחר מכן ויצא בשנת 2000 ושמו "Telling Stories", אשר הציג יותר סגנון רוק מאשר פולק.
בשנת 2005 יצא לאור האלבום " Where You Live". לאחר מכן נסעה צ'פמן לסיבוב הופעות עולמי שהתמקד באירופה ובמזרח ארצות הברית.
האלבום האחרון שהוציאה טרייסי צ'פמן נקרא " Our Bright Future" ויצא לאור בנובמבר 2008.
כריש לווייתניים
עומר בונגו
אל-חאג' עומר בונגו אונדימבה (בצרפתית: Omar Bongo Ondimba; 30 בדצמבר 1935 - 8 ביוני 2009) היה פוליטיקאי גבוני, נשיא גבון מ-1967 ועד מותו. תקופת שלטונו הייתה הארוכה ביותר משל כל שליטי אפריקה וסגנון משטרו היה אוטוריטרי.
ראשית חייו ודרכו הפוליטית.
נולד ב-1935 כאלבר-ברנאר בונגו בעיר לֵאַוִי (הקרויה כיום על שמו בונגוויל) בדרום-מזרחה של גבון, אז מושבה צרפתית, קרוב לגבול עם קונגו הצרפתית. הוא היה אחד מתריסר הילדים של משפחת איכרים שהשתייכה לקבוצה האתנית באטקה. התייתם מאביו בגיל 7. התחנך בברזוויל, ולאחר לימודיו עבד זמן-מה בשירות הציבורי ולאחר מכן שירת כקצין בחיל האוויר הצרפתי, בין השאר בצ'אד. השתלב בפוליטיקה של גבון עם קבלת עצמאותה ב-1960, ומילא תפקידים שונים בממשלו של הנשיא הראשון לאון מ'בה, שדאג לקידומו המהיר. בשנת 1964 נחטפו בונגו והנשיא מ'בה על ידי אנשי צבא מורדים, אך חולצו וניסון ההפיכה דוכא בעזרת התערבות כוח צנחנים הצרפתים. ב-1966 התמנה לסגן הנשיא, ונשאר בתפקיד זה לאחר בחירות שנערכו ב-1967, ובהן נבחר מ'בה בשנית לנשיא. בנובמבר 1967 מת מ'בה מסרטן. בונגו ירש אותו בתפקיד, והוא בן 32 בלבד, והחל את תקופת שלטונו בת 42 השנים.
בשלטון.
תחת שלטונו נהנתה גבון מיציבות פוליטית, בניגוד לרוב שכנותיה. בונגו רכש לו מוניטין של משכין שלום כאשר תיווך בסכסוכים שונים במדינות אפריקה כמו אפריקה המרכזית, קונגו-ברזוויל, בורונדי וקונגו-קינשאסה. בזכות מאגרי הנפט הגדולים והיציבות הפוליטית, זכתה גבון לצמיחה כלכלית גבוהה יחסית למדינות אחרות שב אפריקה שמדרום לסהרה. מנגד, משטר בונגו נטה לרודנות והואשם רבות בשחיתות, ורוב פירות הצמיחה הכלכלית הגיעו לשכבה צרה בלבד.
בשנת 1968 הקים בונגו מפלגה הקרויה המפלגה הדמוקרטית הגבונזית.