בשנת 1987 אורגן צבא בחריין מחדש ופוצל לשלוש חיילות עיקריים: חיל רגלים, חיל ים וחיל אוויר כאשר שמה של הזרוע האווירית לשעבר שונה ל"חיל האוויר של אמירות בחריין". בשנת 1990 חיל זה החל להצטייד במטוסי F-16 שתרמו רבות לכוחו וליכולתו המבצעית. ב-2 באוגוסט 1990 מספר מטוסי קרב של חיל האוויר הכוויתי נחתו בבסיסי חיל האוויר של בחריין, לאחר שעיראק פלשה לכווית. במלחמת המפרץ שבאה לאחר הפלישה, חיל האוויר של בחריין הטיס לראשונה את מטוסי ה-F-16 וה-F-5 שברשותו לצורך משימות הגנה והתקפה ב-25 בינואר 1991. מלחמת המפרץ הסתיימה כחודש לאחר מכן, ב-28 בפברואר 1991.
משלוח נוסף של מטוסי F-16 עבור החיל הגיע בשנת 2000. המטוסים החדשים צוידו בטילי AIM-120 אמראם, השימוש המבצעי הראשון בטילים אלה נעשה על ידי חיל האוויר האמריקאי בשנת 1992. לאחר הבחירות במדינה ב-14 בפברואר 2002, בחריין הפכה מאמירות לממלכה ועל כן שינתה את שמות הכוחות המזוינים שברשותה. שם הזרוע האווירית שונה מ"חיל האוויר של אמירות בחריין" ל"חיל האוויר המלכותי של בחריין". ביוני 2007, החיל רכש מספר מסוקי UH-60 בלק הוק לצורך משימות תקיפה וכן חילוץ והצלה.
ממשלת בריטניה ניהלה מגעים עם בחריין כדי שזו האחרונה תרכוש ממנה מספר מטוסי יורופייטר טייפון. בפועל, בחריין שוקלת לרכוש עבור חיל האוויר את אחד ממטוסי הקרב הבאים: יורופייטר טייפון, JAS-39 גריפן (תוצרת שוודיה), דאסו ראפאל (מתוצרת צרפת) או את ה-F-35 לייטנינג II האמריקאי.
בינואר 2014, חיל האוויר של בחריין החל לחפש תחליפים למסוקי ה-AH-1 קוברה שברשותה. בין המועמדים הפוטנציאליים נמנים: AH-64 אפאצ'י, מיל מי-28 ו-קמוב Ka-50.
תקריות ואסונות.
מטוס F-16 אחד של החיל התרסק במפרץ הפרסי ב-27 בספטמבר 2003, 75 קילומטרים צפונית לבחריין.
גורדיום
חנה הנקין
הרבנית חנה הנקין (נולדה ב-1946) היא מקימת וראש מדרשת נשמת, ממובילות לימוד תורה והלכה לנשים. יחד עם בעלה, הרב יהודה הרצל הנקין ייסדה את מדרשת נשמת בשנת 1990 (תש"ן) ומאז למדו בה אלפי תלמידות בתוכניות שונות.
ביוגרפיה.
חנה נולדה בארצות הברית ולמדה בתיכון ליד הישיבה-יוניברסיטי ולאחר מכן למדה בקולג' 'סטרן' ביהדות הוראה וסוצלוגיה לתואר השני. נישאה לרב יהודה הרצל הנקין איתו עלתה לארץ ב-1972, בני הזוג התיישבו בבית שאן ולימדו בתיכון מקיף מקומי עד שהרב מונה לרב אזורי והרבנית הצטרפה לפעילותו במועצה הדתית. הרבנית עברה לירושלים ובשנת 1990 הקימה את מדרשת ”נשמת“, שהיום מונה מעל ל-150 תלמידות. ב-2015 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד על ידי אוניברסיטת בר-אילן.
לזוג הנקין שישה ילדים. בנם הרב איתם הנקין, נרצח בפיגוע ירי יחד עם רעייתו נעמה ב-1 באוקטובר 2015. בן נוסף הוא ההיסטוריון הצבאי ד"ר יגיל הנקין. בנם אליהו הוא אלוף הארץ בהרמת משקולות בשנים 2013 -2014.
בשנת תשע"ז החליטה עיריית ירושלים להעניק לה את התואר יקיר ירושלים.
ב-2017 נבחרה להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות. בנימוקי הוועדה שבחרה בה נכתב: "הרבנית חנה הנקין, תלמידת חכמים העומדת בראש מדרשת נשמת היא מחלוצות בתי המדרש לנשים. במדרשה שייסדה לומדות תורה נשים ונערות ומוכשרות בה יועצות הלכה".
מפועלה.
הקמת מדרשת נשמת.
ב-1990 הקימה חנה הנקין יחד עם בעלה, הרב יהודה הנקין את מדרשת נשמת, מדרשה גבוהה ללימודי תורה לנשים, בשכונת פת בירושלים. במדרשה למדו עד כה אלפי תלמידות והנקין עומדת בראשה עד היום.
תוכנית "קרן אריאל" להכשרת יועצות הלכה.
הרבנית חנה הנקין יסדה במדרשת נשמת את התוכנית להכשרת יועצות הלכה, דבר המהווה פריצת דרך בעולם לימוד התורה הנשי. במסגרת בלעדית זו, מוכשרות לראשונה נשים לתת מענה הלכתי לפניות של נשים מהארץ ומחוצה לה, בנושאי טהרת המשפחה ובריאות האישה. הנשים המתקבלות לתוכנית, שבראשה עומדים הרב יעקב ורהפטיג והרב יהודה הרצל הנקין, לומדות במשך שנתיים לימודי הלכה ברמה גבוהה וכן לימודים מתחומי הגינקולוגיה ובריאות הנפש. בסיום הלימודים נבחנות התלמידות על ידי פוסקי הלכה מומחים לצורך קבלת תעודת "יועצת הלכה", המסמיכה את הנשים לייעץ ולתת הכוונה בנושאי טהרת המשפחה, וכן בנושאים הנלווים לכך. מאז הקמת התוכנית זוכות היועצות להכרה ציבורית נרחבת ולתמיכה רבנית, בין השאר של הרבנים יעקב אריאל ונחום אליעזר רבינוביץ.
הקו הפתוח.
ב-2003 נפתח על ידי מדרשת נשמת "הקו ההלכתי הפתוח" לטהרת המשפחה ע"ש גולדה קושיצקי. בקו עונות יועצות ההלכה המוסמכות, בוגרות תוכנית "קרן אריאל", לשאלות של נשים בנושאי טהרת המשפחה ובריאות האישה. במקרה הצורך מועברת הפניה לרב פוסק לצורך הכרעה הלכתית. שרות זה מוצע גם באתר יועצות ההלכה של נשמת. נכון לשנת 2015, ענו יועצות ההלכה בקו הפתוח לכ-300,000 שאלות הלכתיות של נשים מכל המגזרים, מישראל ומרחבי העולם.
פורום תקנה.
הרבנית חנה הנקין חברה בפורום תקנה.
השותפות הטרנס-פסיפית
פלאטנסה
ולטר נוריס קונגריב
ולטר נוריס קונגריב (באנגלית: Walter Norris Congreve; 20 בנובמבר 1862 – 28 בפברואר 1927) היה גנרל בצבא הבריטי, בעל עיטור הגבורה הגבוה ביותר ממלחמת הבורים. כיהן כמפקד הצבא הבריטי במצרים וארץ ישראל אחרי אלנבי. היה עוין להצהרת בלפור, לציונות וליישוב היהודי.
ראשית דרכו.
ולטר קונגריב נולד בעיר צ'טהאם באנגליה בשנת 1862, למשפחה מיוחסת שהתגוררה בעיר סטפורד בחבל קנט. בנעוריו למד, כמקובל אצל בני מעמדו, בבית הספר הארו היוקרתי ולאחר מכן באוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1885 התגייס לצבא הבריטי והוצב לחטיבת רובאים. הוא השתתף בדרגת סרן במלחמת הבורים השנייה בשנים 1899 – 1902.
במלחמת הבורים.
מלחמת הבורים הייתה מערכה שבה נלחמה האימפריה הבריטית ברפובליקות העצמאיות של המתיישבים הבורים בדרום אפריקה. הבורים היו דרום אפריקאים לבנים שמוצאם בעיקר במהגרים מארצות צפון-מערב אירופה, ברובם הולנדים. מטרת כיבוש שטחי הבורים הונעה במידה רבה על ידי שאיפה בריטית לשלוט באוצרות הטבע העשירים שהתגלו בשטחים אלה, והייתה גם חלק מהחזון האימפריאליסטי הבריטי של השגת רצף טריטוריאלי בשליטה בריטית לאורך יבשת אפריקה, מהצפון ועד הדרום.
במהלך המלחמה השתתף קונגריב ב-15 בדצמבר 1899 קרב קולנסו . סרן קונגריב ביחד עם שני קצינים נוספים ורב-טוראי יצאו להגן על סוללת תותחים של חיל התותחנים המלכותי הבריטי, לאחר שחלק מן התותחנים נהרגו וחלקם נמלטו. קונגריב ואנשיו הצליחו להשיב שניים מן התותחים אל קווי הבריטים. קונגריב נפצע במהלך הפעולה, אך בראותו את אחד הקצינים נפגע וצונח ארצה, הוא וקצין אחר חשו לעזרתו של הקצין שנפגע וחילצו אותו. לקונגריב הוענק צלב ויקטוריה, העיטור הגבוה ביותר הראשון המוענק לאנשי הכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת בשל מעשה גבורה "אל מול פני האויב". עיטור זה הוענק גם לכל יתר משתתפי הפעולה.
במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מלחמת הבורים מילא קונגריב שורת תפקידי פיקוד בבריטניה ובאירלנד. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914, והוא כבר בדרגת בריגדיר גנרל ומפקד חטיבת הרגלים ה-6, נמצא קונגריב עם חטיבתו בתמרונים בוויילס. חטיבתו הוזעקה לחזית במסגרת חיל המשלוח הבריטי בצרפת והשתתפה בקרבות. הקרבות פסקו זמנית בחג המולד של 1914 בעקבות הפסקת האש של חג המולד.
במאי 1915 קיבל קונגריב פיקוד על הדיוויזיה ה-6, ובהמשך קודם לדרגת לויטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס ה-13, עליו פיקד בקרב על הסום שנערך בשנת 1916 שהיה האחד הקרבות הגדולים במלחמה ובו ניסו כוחות של מדינות ההסכמה לפרוץ את קווי הגרמנים במחוז סום שבצפון צרפת. בסוף הקרב הצליחו הכוחות להתקדם כעשרה ק"מ, במחיר של יותר ממיליון נפגעים לשני הצדדים. בקרב איבד קונגריב את ידו השמאלית.
חרף פציעתו המשיך קונגריב לשרת כמפקד קורפוס לוחם, ובשנת 1918 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-7. בשנת 1919 הוא מונה למפקד חיל המשלוח המצרי והוענקה לו דרגת קצין גנרל (General officer) , הגבוהה מסולם הדרגות הנהוג בצה"ל ונמוכה בדרגה אחת מדרגת מרשל. כמו כן הוענק לו תואר אצולה. בשנת 1923 הוא מונה למפקד פיקוד דרום, ובשנת 1924 הוא מונה למושל מלטה עד מותו ב-28 בפברואר 1927.
בנו, בילי קונגריב , ששירת גם הוא בצבא הבריטי בדרגת רב-סרן, לחם בחזית צרפת וזכה גם הוא לעיטור צלב ויקטוריה, נהרג בקרב ב-20 ביולי 1916, כשהוא בן 25.
בארץ ישראל.
בשנת 1918 נתמנה ולטר קונגריב לממלא מקומו של מפקד חיל המשלוח למצרים, הגנרל אדמונד אלנבי, ובשנת 1919 הוא החליף בתפקיד את הגנרל אלנבי ונתמנה למפקד חיל המשלוח למצרים. היה זה בטרם כונן המנדט הבריטי וכמפקד חיל המשלוח פיקד קונריב על הצבא הבריטי במצרים ובארץ ישראל והיה למושל הצבאי של ארץ ישראל. באותה עת החלה העלייה השלישית, גל עלייה בו הגיעו לארץ כשלושים וחמישה אלף עולים והיישוב היהודי נכנס לתנופת בנייה והתרחבות. קוגריב, כאיש המעמדות העליונים הבריטי, גילה יחס מתנשא ועוין לציונות ולאנשי היישוב.
עוד לפני כן, בשנת 1918, הגיע לארץ חיים ויצמן בראש משלחת של מנהיגים ציוניים שכונתה "ועד הצירים" על מנת לעזור ליישוב היהודי בתחום ההתיישבות והנהגת סדרי החיים בארץ. כמו כן נועד הוועד לקשר בין היישוב לבין כוחות הכיבוש הבריטיים, ולהניח את התשתית לבית הלאומי ברוח הצהרת בלפור. בעוד אנשי הוועד נמצאים על הספינה בלב ים, הודיעו אנשיו של קונגריב למפקדם, שהיה אז ממלא מקומו של אלנבי, כי ציוני ששמו ויצמן יגיע בקרוב לאלכסנדריה בדרכו לארץ ישראל, וכיוון שבואו יעורר מהומה, מוטב שלא יורשה לרדת מן הספינה.