אזרחי קוריאה הדרומית מרבים לבקר בפיליפינים, כאשר בשנת 2011, מספר אזרחי המדינה שטיילו בפיליפינים היה הגבוה ביותר מבין שאר המדינות. אחריהם ברשימה הופיעו יפן וארצות הברית.
יחסים צבאיים.
היחסים הצבאיים בין המדינות החלו בעקבות מלחמת קוריאה, כשממשלת הפיליפינים שלחה כוחות צבאיים לעזור במערכה נגד קוריאה הצפונית וסין.
דרום קוריאה מספקת אמצעי לחימה, מטוסי קרב וספינות קרב לכוחות הצבא של הפיליפינים, למלחמה נגד המורדים הקומוניסטים והמוסלמים במדינה.
MTV Unplugged (אלבום של פלורנס אנד דה מאשין)
MTV Unplugged הוא אלבום הופעה השני של הלהקה הבריטית פלורנס אנד דה מאשין. האלבום יצא לאור ב-6 באפריל 2012 על ידי חברת התקליטים איילנד רקורדס.
מייקל ויין
מייקל וולטר ויין (באנגלית: Michael Walter Wynne; נולד ב-4 בספטמבר 1944) הוא פוליטיקאי ומנהל עסקי אמריקאי, שכיהן כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית בשנים 2005–2008. התפטרותו הייתה על רקע תקרית בה טופלו ב-2007 ראשי קרב גרעיניים באופן בלתי ראוי ועל רקע שליחת חלקי טילי מיניטמן III בטעות לטאיוואן ב-2006, ובעקבות חקירה שנוהלה על ידי האדמירל קירקלנד דונלד והדוח החמור שהגיש בנוגע לתקרית המיניטמן III.
ראשית חייו.
מייקל ויין נולד בקלירווטר, פלורידה וגדל במלבורן הסמוכה. הוא אחיו הצעיר של לוטננט פטריק אדוארד ויין, שנעדר בקרב ב-8 באוגוסט 1966 בווייטנאם, הוכרז כהרוג ב-1974 וב-1977 הוחזרה גופתו.
ויין סיים את הכשרתו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית ב-1966 ושירת בחיל האוויר של ארצות הברית במשך שבע שנים. הוא סיים את שירותו כקצין בדרגת קפטן ובתפקידו האחרון היה מרצה לאסטרונאוטיקה באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית. במהלך שירותו הוא סיים לימודי מוסמך במדעים בהנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של חיל האוויר של אוניברסיטת חיל האוויר בבסיס חיל האוויר רייט-פטרסון, אוהיו.
קריירה עסקית.
לאחר תום שירותו ועד מאי 1975 שימש ויין כמנהל בחברת Research Analysis and Development (RAD), Inc. ביולי אותה שנה הוא החל קריירה בת 24 שנים בחברת ג'נרל דיינמיקס. בתקופה זו הוא עבר למשך שלוש שנים לחברת לוקהיד מרטין ושב לג'נרל דיינמיקס כדי לכהן כסגן נשיא בכיר. ב-1999 הוא סיים את עבודתו בחברה. בשנים 2000–2001 הוא היה מעורב בקרנות הון סיכון. הוא טיפח חברות טכנולוגיה קטניות בשלב ההזנק שלהן ושימש במשרות ניהוליות בשתי חברות כאלה.
קריירה ממשלתית.
ביולי 2001 מונה ויין כסגן ראשי לתת-מזכיר ההגנה לרכש, טכנולוגיה ולוגיסטיקה. במאי 2003 הוא מונה כתת-מזכיר ההגנה בפועל לרכש, טכנולוגיה ולוגיסטיקה.
בתפקידו זה היה ויין איש הצוות הראשי והיועץ של מזכיר ההגנה וסגנו בכל הנושאים הקשורים למערכות הרכש, מחקר ופיתוח, טכנולוגיות מתקדמות, הערכה ובדיקה, ייצור, לוגיסטיקה, ניהול מתקנים, בינוי צבאי, רכש, הגנת הסביבה, ונושאים הקשורים לנשק להשמדה המונית של מחלקת ההגנה.
מזכיר חיל האוויר.
בנובמבר 2005 מונה ויין כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית. בתפקיד זה הוא היה אחראי על מחלקת חיל האוויר, כולל על ארגון, אימון, הצטיידות ודאגה לענייני הרווחה של כמעט 370,000 איש ואישה בשירות פעיל, 180,000 אנשי המשמר הלאומי של חיל האוויר ואנשי המילואים, ושל 160,000 עובדים אזרחיים ובני משפחותיהם.
אנרגיות מתחדשות.
ויין בלט כתומך באנרגיות מתחדשות וקידם את הנושא בחיל האוויר. בחוברת שהופצה בחיל בנושא הוא כתב: "ההיסמכות על נפט מיובא ממשיכה לאיים על הביטחון הכלכלי, הפיננסי והפיזי של האומה, בעוד שהשימוש בדלק מאובנים תורם לבעיות הזיהום הלאומיות. חיל האוויר מאמין שפיתוח מקורות אנרגיה מתחדשות עבור מתקניו הוא אחד המרכיבים החשובים ביותר של האסטרטגיה הכוללת שלנו". ב-2008 מוקם חיל האוויר של ארצות הברית ברשימת 25 הגופים העושים שימוש בחשמל מאנרגיות מתחדשות בהיקף הרחב ביותר בארצות הברית.
התפטרותו.
ב-5 ביוני 2008 הודיע מזכיר ההגנה רוברט גייטס שהוא קיבל את התפטרותו של ויין כמזכיר חיל האוויר על רקע "ירידה בהתמקדות ובביצועים של המשימות של חיל האוויר הקשורות לכלי נשק גרעיני" ו"חוסר בתרבות של הערכה עצמית קריטית". גייטס ציין שתי תקריות בהן חיל האוויר איבד את המעקב שלו על כלי נשק גרעיניים או על חלקים שלהם. בתקרית אחת, מרעומים של כלי נשק גרעיני נשלחו בטעות לטאיוואן במקום סוללות של מסוקים שהוזמנו. בתקרית השנייה , טס מפציץ B-52 לכל אורכה של ארצות הברית כשהוא מחומש בשישה טילי שיוט גרעיניים ללא שאף אחד ידע שהם נמצאים במטוס. ויין יצא נגד הדוח שהוגש בעקבות חקירת שתי התקריות, שנכרכו יחדיו, שנוהלה על ידי האדמירל קירקלנד דונלד, וטען נגד גישתו של דונלד, כאיש הצי. כמו כן הוא טען נגד גישתו של גייטס נגד חיל האוויר.
לאחר פרישתו.
ביוני 2020 הודיע הנשיא דונלד טראמפ על מינויו של ויין כחבר במועצת המבקרים של אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
אולג קוז'מיאקו
אולג ניקולאביץ' קוז'מיאקו (נולד ב-17 במרץ 1962, צ'רניגובקה, מחוז המשנה צ'רניגוב, פרימוריה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא פוליטיקאי רוסי, המכהן כמושל פרימוריה מ-26 בספטמבר 2018.
קודם לכן כיהן כמושל מחוז סחלין מ-25 במרץ 2015 עד 26 בספטמבר 2018 וכמושל מחוז אמור מ-16 באוקטובר 2008 ועד 25 במרץ 2015. את הקריירה שלו כמושל מחוזי החל בעת שמונה למושל המחוז האוטונומי קוריאסקי ב-9 במרץ 2005 ושימש בתפקיד עד 1 ביולי 2007.
אולג קוז'מיאקו הוא המושל היחיד ברוסיה שעמד בראש למעלה משלוש מחוזות בפדרציה הרוסית.
How Big, How Blue, How Beautiful
How Big, How Blue, How Beautiful (בעברית: כמה גדול, כמה כחול, כמה יפה) הוא אלבום האולפן השלישי של הלהקה הבריטית פלורנס אנד דה מאשין. האלבום יצא לאור ב-29 במאי 2015 על ידי חברת התקליטים איילנד רקורדס. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים.
גנבת אוסף השעונים מהמוזיאון לאמנות האסלאם
גנבת אוסף השעונים מהמוזיאון לאמנות האסלאם בירושלים התרחשה בסוף השבוע של 15–16 באפריל 1983; נעמן דילר פרץ במהלך אותו סוף שבוע לתוך המוזיאון לאומנות האסלאם וגנב את רוב שעוני האוסף, ביניהם שכינויו "המלכה", אשר ייצר אמן השעונים אברהם-לואי ברגה, ושהוזמן עבור מרי אנטואנט.
למרות החקירה הענפה שנפתחה לאחר ההתפרצות, העבריין לא נודע עד שנת 2006, כאשר התגלו עדויות להופעת חלק מהשעונים. בהמשך נערכה חקירה והתגלה כי הפורץ היה נעמן דילר, שנפטר בשנת 2004. חלק הארי של האוסף, בו גם "המלכה", הוחזר למוזיאון ומוצג בו.
הפריצה.
על פי החשד שהתעורר לאחר הפריצה, השתתפו בה שלושה פורצים שהחנו משאית לצד קיר המוזיאון כדי להסתיר את מעשיהם, כופפו סורגי חלון באמצעות מגבה (ג'ק) ונכנסו באמצעות סולם חבלים ומזרנים. הסתבר שהאזעקה הייתה מקולקלת והשומר ישן או ששהה בקומה אחרת.
הפורצים נכנסו אל האגף בו הוחזק האוסף בן 191 השעונים של דייוויד סלומונס, אשר נחשב לאוסף השעונים הנדירים השלישי בחשיבותו בעולם, וגנבו ממנו 106 שעונים, שהיו היקרים ביותר באוסף.
נראה היה כי שהו במקום שעות רבות בהן אכלו ושתו, שכן נמצאו במקום שאריות כריכים, פחיות שתייה קלה וכן כלי עבודה ששימשו אותם במהלך הפריצה.
החקירה.
ההתפרצות התגלתה בבוקר יום ראשון, ב־17 באפריל, על ידי שומר המוזיאון.
ערכה הכספי של הגנבה היה הגבוה ביותר בישראל באותה עת.
בממצאים שנותרו בזירה לא היה שום קצה חוט לפיענוח ולכן עברה החקירה למישור המודיעיני. פרטי הפריטים נמסרו לסוחרי אמנות, בעלי גלריות, ואספנים בישראל ומחוץ לה. התבקש סיוע מהמוסד ומהאינטרפול ובמקביל החלו לחקור בפרשה גם חוקרים פרטיים של חברת הביטוח ואף עיתונאים. הובטחו פרסים כספיים למי שימסור מידע ופיסות מידע אכן הגיעו, אך כל המידע התגלה כחסר בסיס, הפרשה נותרה בגדר תעלומה והתיק הוגדר כעל"ן (עבריין לא נודע).
הגילוי.
בחודש אוגוסט 2006 פנה סוחר אמנות ועתיקות מתל אביב בשם ציון יעקובוב למנהלת האמנותית של המוזיאון, רחל חסון ואמר ש־"מצא" את השעונים הגנובים. הוא סיפר כי עורכת דין הילה אפרון גבאי פנתה אליו כדי שיעריך 39 שעונים השייכים ללקוחה שלה המבקשת להישאר אנונימית.
אנשי המוזיאון הגיעו למשרדה של עורכת הדין, אך השעונים לא היו במשרד אלא בכספת בבנק דיסקונט בפתח תקווה. אנשי המוזיאון הציגו בפני עורכת הדין קטלוג של השעונים הגנובים, וזו זיהתה חלק מהם וטענה שהשעונים שייכים ללקוחה שלה, אשר קיבלה אותם בירושה מבן זוגה שנפטר.
כשחזרו נציגי המוזיאון לעורכת הדין ביום המחרת, היא הציגה בפניהם שלושה ארגזי קרטון שבהם 40 שעונים ארוזים בנייר עיתון, ביניהם "המלכה", ה־"סימפתיק" ושעון האקדח. מרבית הפריטים היו שלמים, אולם בחלקם חסרו יהלומים, אבני חן וזהב. התנהל משא ומתן חפוז בו הוסכם שהשעונים יוחזרו למוזיאון תמורת פיצוי סמלי של 35,000 דולר והוסכם כי זהות הלקוחה לא תיחשף, אלא המשא ומתן ייעשה באמצעות עורכת הדין.
הנהלת המוזיאון לא דיווחה למשטרה על החזרת השעונים, אלא החלה לתקן ולשפץ אותם. רק בשנת 2007 נודע למשטרה על החזרת חלק מהשעונים וזו הטילה את המשך החקירה על היחידה המרכזית של מחוז ירושלים. בחקירה התברר כי הלקוחה היא נילי שמרת והמוריש הוא בעלה נעמן דילר.