ב -17 שנותיה הראשונות בשיקגו עבדה מאייר כמטפלת אצל שתי משפחות: משפחת גנסבורג משנת 1956 עד 1972, ומשפחת ריימונד בין השנים 1967 עד 1973. לין גנסבורג אמרה מאוחר יותר על מאייר, "היא הייתה כמו מרי פופינס אמיתית וחיה", ואמרה שהיא מעולם לא דיברה גבוהה עם ילדים והייתה נחושה בדעתה להראות להם את העולם שמחוץ לפרבר האמיד שלהם. המשפחות שהעסיקו אותה תיארו אותה כאדם פרטי מאוד ודיווחו שהיא בילתה את ימי חופשתה ברחובות שיקגו וצילמה, לרוב במצלמת רוליפלקס.
ג'ון מלוף, אוצר של כמה מצילומיה של מאייר, סיכם את הדרך בה תארו אותה הילדים בהם טיפלה:
he was a Socialist, a Feminist, a movie critic, and a tell-it-like-it-is type of person. She learned English by going to theaters, which she loved ... She was constantly taking pictures, which she didn't show anyone.
בשנים 1959 ו -1960 יצאה מאייר למסע עצמאי ברחבי העולם, בו צילמה בלוס אנג'לס, מנילה, בנגקוק, שנחאי, בייג'ינג, הודו, סוריה, מצרים ואיטליה. הטיול מומן ככל הנראה באמצעות מכירת החווה המשפחתית בסן-ג'וליאן-אן-שמסאור. במשך תקופה קצרה בשנות השבעים של המאה העשרים עבדה מאייר כעוזרת בית עבור מנחה תוכנית האירוח פיל דונהיו.
את חפציה האישיים היא אחסנה אצל מעסיקיה; בבית מגורים אחד היו לה 200 ארגזי חומרים. רובם היו תמונות או תשלילים, אך מאייר צברה גם עיתונים, אשר לפחות במקרה אחד כללו "ערמות בגובה הכתפיים". בנוסף, הקליטה קלטות קול של שיחות שניהלה עם אנשים שצילמה.
בסרטים הדוקומנטריים שיצאו בשנת 2013 - "Finding Vivian Maier" ו- "Vivian Maier: Who Took Nanny's Pictures"/"The Vivian Maier Mystery" מובאים ראיונות עם מעסיקיה של מאייר וילדיהם, בהם הם מתארים כי מאייר הציגה את עצמה בפני אחרים בדרכים מרובות, עם מבטאים שונים, שמות, ופרטים שונים על חייה. עוד העידו כי עם ילדים מסוימים היא הייתה מעוררת השראה וחיובית, ואילו אצל אחרים היא הייתה יכולה להיות מפחידה ומתעללת.
האחים גנסבורג, שמאייר דאגה להם בילדותם, ניסו לעזור לה כשהפכה למבוגרת חסרת כל. כשעמדה להיות מפונה מדירה זולה בפרבר קיקרו () בשיקגו, האחים דאגו לשכן אותה בדירה טובה יותר בשכונת פארק רוג'רס () בשיקגו.
בנובמבר 2008 מאייר מעדה על הקרח ונפגעה בראשה. היא נלקחה לבית חולים אך לא הצליחה להתאושש. בינואר 2009 היא הועברה לבית אבות בפרברי שיקגו, שם נפטרה ב-21 באפריל 2009.
גילוי והכרה.
בשנת 2007, שנתיים לפני מותה, מאייר לא הצליחה לעמוד בתשלומי שטח האחסון ששכרה. כתוצאה מכך, הוצאו למכירה פומבית תשלילים, הדפסים, הקלטות שמע וסרטי 8 מ"מ. במכירה זו קנו שלושה אספני תמונות חלקים מיצירותיה: ג'ון מלוף, רון סלרטרי ורנדי פרוב.
תצלומיה של מאייר פורסמו לראשונה באינטרנט ביולי 2008 על ידי סלטרי, אך העבודות זכו לתגובות מועטות.
מלוף, שעבד באותה העת על ספר על תולדות פורטאג' פארק () בשיקגו קנה את החלק הגדול ביותר בעבודתה של מאייר, כ -30,000 תשלילים. מאוחר יותר קנה מלוף צילומים נוספים של מאייר מקונה אחר שרכש אותם באותה מכירה פומבית. מלוף ראה את שמה של מאייר על התיבות אותן רכש אך לא הצליח לגלות עליה דבר עד שלאחר שנים שחיפוש בגוגל הוביל אותו להודעת פטירה של מאייר בעיתון שיקגו טריביון באפריל 2009.
באוקטובר 2009 קישר מלוף מהבלוג שלו מבחר תצלומים של מאייר בפליקר ומשם הם הפכו לתופעה ויראלית, כאשר אלפי אנשים הביעו בהם עניין רב.
בתחילת 2010 רכש אספן אמנות משיקגו בשם ג'פרי גולדשטיין חלק מאוסף מאייר מפרוב, אחד הרוכשים המקוריים. מאז הרכישה המקורית של גולדשטיין, האוסף שלו גדל וכלל 17,500 תשלילים, 2,000 הדפסים, 30 סרטים תוצרת בית, ומספר שקופיות. בדצמבר 2014 מכר גולדשטיין את אוסף התשלילים בשחור לבן לגלריה סטיבן בולגר בטורונטו . מלוף, המנהל את אוסף מלוף, מחזיק כיום בכ- 90% מכלל היצירה של מאייר, כולל 100,000-150,000 תשלילים, יותר מ -3,000 הדפסות וינטג', מאות גלילי סרטים, סרטים ביתיים, קלטות קול עם ראיונות, ופריטים נוספים כגון מצלמות וניירת. אוסף זה מכיל לטענתו כ- 90% מהעבודה הידועה שלה.
מאז חשיפתה זו שלאחר מותה, צילומיה של מאייר ועצם גילוים זכו לתשומת לב בינלאומית בתקשורת, , ויצירתה הופיעה בתערוכות, במספר ספרים ובסרטים תיעודיים.
אתגר משפטי.
ביוני 2014 הגיש עורך הדין והצלם לשעבר דייוויד סי דיל (David C. Deal) תיק משפטי המטיל ספק בזכותם של הבעלים הנוכחיים של התשלילים למסחר אותם. התיק ביקש לקבוע האם יש יורש חוקי לעזבונה של מאייר - בן דוד בצרפת - שיש להכיר בו במסגרת החוק האמריקאי. על פי חוק זכויות היוצרים בארצות הברית, הבעלות על התצלום עצמו שונה מהבעלות על זכויות יוצרים שלו, והתיק עשוי להימשך מספר שנים עד לסיומו, במיוחד מכיוון שהיורשים הפוטנציאליים חיים מחוץ לארצות הברית. מלוף, שהוא כאמור הבעלים של רוב התמונות הידועות של מאייר, איתר בעבר בן דוד ראשון מצרפת ושילם לו עבור הזכויות; עם זאת, דיל מאמין שמצא קרוב משפחה יותר בצרפת, שעשוי להיות הנהנה מן העזבון.
צילומיה.
האמן ומבקר הצילום אלן סקולה Allan Sekula () הציע כי העובדה שמאייר בילתה חלק גדול מחייה המוקדמים בצרפת, חידדה את התבוננותה על ערים וחברה באמריקה. סקולה השווה את עבודתה עם הצילום של רוברט פרנק יליד שווייץ: "אני מוצא את עצמי מדמיין אותה כגרסה הנשית של רוברט פרנק, ללא מלגת גוגנהיים, לא מוכר ועובד כמטפלת לפרנסתו. אני חושב שהיא מציגה בצילומיה את עולמם של הנשים והילדים באופן די חסר תקדים."
מלוף אמר על עבודתה: "קשישים שהתאספו במרכז העיר הפולני בחלקו העתיק של שיקגו, אלמנות בלבוש ראוותני, והנוכחות האפרו-אמריקאית ברחובות העיר, היו כולם ראויים לעדשתה של מאייר."
הצלמת מרי אלן מארק Mary Ellen Mark () השוותה את עבודתה לזו של הלן לויט, רוברט פרנק, ליזט מודל ודיאן ארבוס. ג'ואל מאירוביץ' Joel Meyerowitz (), אף הוא צלם רחוב, אמר כי עבודתו של מאייר "ספגה סוג של הבנה אנושית, חום ומשחקיות המוכיחה שהיא צלמת אמיתית 'a real shooter'."
התצלומים הידועים ביותר של מאייר מתארים סצנות רחוב בשיקגו ובניו יורק בשנות החמישים והשישים. מבקר "ב"אינדיפנדנט"" כתב כי "הקונים האמידים של שיקגו מטיילים ומרכלים בחנויות הכל-בו המובחרות שלהם, אבל הנושאים המרתקים ביותר בצילומיה הם אותם אנשים בשולי אמריקה המוצלחת והעשירה בשנות החמישים ושנות השישים של המאה ה-20: הילדים, המשרתות השחורות, הבטלנים היישובים על גרמי המדרגות בפתחי החנויות." מרבית תצלומיו של מאייר הם שחור-לבן, ורבים מהם תמונות מזדמנות של עוברים ושבים שנתפסו ברגעים חולפים "שלמרות זאת יש בהם משיכה ורגש בסיסיים".
בשנת 1952 מאייר רכשה את מצלמת הרוליפלקס Rolleiflex הראשונה שלה. במהלך הקריירה שלה היא השתמשה במצלמות Rolleiflex 3.5T, Rolleiflex 3.5F, Rolleiflex 2.8C, Rolleiflex Automat ואחרות. בהמשך השתמשה גם ב - Leica IIIc, Ihagee Exakta, Zeiss Contarex ובמצלמות SLR אחרות.
בכתבה "ב"וול סטריט ג'ורנל"", וויליאם מאיירס מציין כי מכיוון שמאייר השתמשה ברוליפלקס בפורמט בינוני, ולא במצלמה של 35 מ"מ, בצילומיה יש פרטים רבים יותר מצילומיהם של רוב צלמי הרחוב. הוא כותב שעבודתה מזכירה את צילומיהם של הארי קללהן Harry Callahan (), גארי ווינוגרנד, ויג'י, כמו גם רוברט פרנק. הוא גם מציין שיש צילומי דיוקן עצמי רבים בעבודתה, "בשינויים גאוניים רבים, כאילו היא בודקת את זהותה עצמה או משלבת את עצמה בסביבה. כאישיות בצל, היא צילמה לעיתים קרובות את הצל שלה, אולי כדרך להיות שם ובו זמנית לא ממש להיות שם."
רוברטה סמית', שכתבה "ב"ניו יורק טיימס"", ציינה שתמונותיה של מאייר מזכירות צלמים מפורסמים רבים מהמאה העשרים, ובכל זאת יש להם אסתטיקה משל עצמם. היא כותבת כי עבודתו של מאייר "עשויה להוסיף להיסטוריה של צילומי רחוב של המאה העשרים על ידי סיכומה ביסודיות כמעט אנציקלופדית, תוך התקרבות כמעט לכל צלם ידוע שאתה יכול לחשוב עליו, כולל ויג'י, רוברט פרנק וריצ'רד אבדון ומשם נעים צילומיה לכיוון אחר. למרות הדמיון, הם שומרים על אלמנט ייחודי של רוגע, קומפוזיציה בהירה ועדינות המאופיינת בהיעדר תנועה פתאומית או רגש קיצוני. "
בסרט הדוקומנטרי "Finding Vivian Maier" משנת 2013, הילדים הבוגרים בהם טיפלה מאייר בשנות החמישים, השישים והשבעים של המאה העשרים, נזכרים כיצד שילבה את עבודתה כצלמת עם עבודת היום שלה כמטפלת. לעיתים קרובות היא הייתה לוקחת את הילדים הצעירים שנמצאים בטיפול שלה למרכז שיקגו בעודה מצלמת את צילומיה. מדי פעם ליוו אותה לאזורים המחוספסים והמוזנחים של שיקגו, ובאחת הפעמים, אף למשחטות Union Stock Yards בשיקגו, שם צילמה גוויות של כבשים.
בסוף שנות השבעים מאייר הפסיקה להשתמש ברוליפלקס שלה. מרבית צילומיה שצולמו בשנות השמונים והתשעים היו שקופיות צבעוניות, שצולמו בסרט של Ektachrome ()
מורשתה.
בשנת הלימודים 2014- 2015 במכון לאמנות של שיקגו, נוסדה 'קרן מלגות ויויאן מאייר' לסיוע לסטודנטיות הזקוקות למשאבים כספיים. המלגה התבססה על תרומות של מלוף, סיסקל והווארד גרינברג, הבעלים של גלריית הווארד גרינברג המציגה ועוסקת בעבודתה. מלוף השתמש בכספים שהתקבלו ממכירות ההדפסים וסרטו "Finding Vivian Maier" כדי לממן מלגה קבועה המוענקת על בסיס שנתי. המלגה מוענקת ללא הליך הגשה ושלא על בסיס תואר, שנת לימוד או מדיום היצירה כדי לאפשר חופש אמנותי למקבליה. שמות המקבלים לא פורסמו בפומבי.
ארכיונה.