סולו, עם תחילתו של הוויכוח, הכיר בקשיים שעולים מהביקורת, אולם גרס כי מקור הבעיה איננו באמידה של הון מצרפי, כי אם מהעירוב של העבר, ההווה והעתיד בתוך מודלים. הוא הגן באופן אמפירי על מודל פונקציית הייצור המצרפי של מוצר יחיד, בטענה כי מודל זה מצליח לזקק את עיקרי תהליך הצמיחה, ובעיקר, כאמור, משום שהוא לא הכיר דרך אחרת. כך גם סמואלסון, שתיאר כיצד השימוש במודלים אלו בניתוח נתוני אמת יכול לחזות התנהגות מדויקת של כלכלות הטרוגניות מורכבות, ״כאילו״ הן נבעו מפונקציית ייצור מצרפית אחת.
כהן והארקוט מציינים שהמודלים הנאו-קלאסיים היו פוריים למחקר האמפירי לאורך השנים, משום ההפשטה הרבה שבהם. והם מודים שלעומתם, הצד האנגלי, אכן לא סיפק מחקר אמפירי על הסיבות וההשלכות של השקעות הון. יתרה מכך, חולשה נוספת של הצד האנגלי שהם מציינים, עולה מכך שרובינסון וסראפה לא פיתחו כלים ושיטות עבודה תאורטיים אלטרנטיביים (בניגוד לכלים ושיטות הסבריים שהיו למכביר) כדי לתמוך בביקורת שלהם. אולם, לצד הכרה בחולשות אלו, הם מציינים כי, עבודות מאוחרות, החל משנות ה-70, של כלכלנים כמו קלצקי, גודווין, קלדור ופאסינייטי זכו להתעלמות גורפת מצד המקצוע.
אידאולוגיה וחזון.
שני הצדדים התייחסו למרכיבים האידאולוגיים שנכנסו למחלוקת, וחוסר ההסכמה בלט גם ביחסם לנושא זה:
סולו טען כי הצד ה״אנגלי״ בחר להמשיך וויכוח שהחל במאה ה-19, כאשר לתאוריה הכלכלית אכן היה תפקיד חברתי בהצדקת רעיון ה״רווח״. השאלות שנשאלו אז העלו לדיון את מידת ההצדקה של גביית הריבית. והטרמינולוגיה שהשתמשו בה אז יצרו, בצדק, מידה של רתיעה מניסיון הצדקה זה. אולם הוא איננו מפקפק במידת היושרה המחקרית של ההוגים והמניעים שלהם במחקרם. והוא מגן על הרעיונות הכלכליים שלהם, כלומר, לטענתו, הוויכוח האידאולוגי היה אמנם קיים במאה ה 19, אולם עם התפתחות מדע הכלכלה, האחרון הצליח להשתחרר מהטיות אלו. סיבה נוספת שסולו מונה היא העובדה שנושאה של המחלוקת הוא נושא סבוך וקשה להבנה. כך, הוספת מימד הזמן לתוך המודלים, פתחה פתח מבלבל למגוון של מודלים חלקיים של ייצור, לתאוריות אשר שמות גדש על היבטים מסוימים של קבלת החלטות רב תקופתית, תוך הזנחה של היבטים אחרים. וכך הוויכוח ניצת על אילו היבטים הם העיקריים לבחינה.
בליס גורס שהטענה על פוליטיזציה של הדיון מופרכת, והוא מביא את קאלדור והאייק כדוגמאות להוגים שהביעו דעות שונות מה״מצופה״ מהם. לדעתו, הביקורת צמחה בקיימברידג' בעקבות השפעתו של קיינס. אך הוא איננו מפרט מדוע השפעה זו יצרה מניע כה משמעותי.
כהן והארקוט טוענים כי שני הצדדים לא הצליחו להגיע להסכמה על מידת החשיבות לא של התוצאות התאורטיות ולא של הראיות שתמכו בהם. והם שואלים – מה המשמעות של מודל פשוט, שמסקנותיו החותכות, לא מחזיקות מעמד עם הוספת מורכבות אליו? האם זהו מודל המספק הסבר בעל ערך לניתוח והבנה של בעיות כלכליות? או שמא שגיאה תאורטית, שצריך לעמול ולמצוא לה תחליף הסברי מכיוון אחר? בהיעדר יכולת להכריע בסוגיה, הם טוענים לטובת הטיעון האידאולוגי.
הם מציינים שלושה מופעים בהם לאידאולוגיה היה ביטוי בעשרות השנים של המחלוקת הכלכלית אודות ההון – ראשית, כפי שכבר הוזכר בדבריו של סולו, בדיון על ההצדקה האתית של רווח וריבית. שנית, בשאלות המתודולוגיות העקרוניות סביב השימוש במודלים מבוססי שווי משקל ושלישית, וזהו אולי המקרה הכללי של השניים הקודמים – בהזנת ה'אמונה' של כלל המתווכחים בתאוריות העקרוניות שלהם.
בספרו ״היסטוריה של הניתוח הכלכלי״, עמד ג'וזף שומפטר עמד על אפשרויות הכניסה של אידאולוגיה לתוך המחקר הכלכלי, והגדיר 'חזון' העומד בפני כל חוקר, טרם הוא ניגש למחקר. הוא מזהה שלב מקדים לחקירה האנליטית, שבעזרתו החוקר ניגש לבעיה, ובתוכו הוא בוחר את מושא חקירתו. תהליך זה הכרחי, ומספק את חומרי הגלם לחקירה הכלכלית המדעית. כלומר, על מנת להבין ולנתח את מורכבות עולם התופעות, החוקרים נדרשים לבחור אילו היבטים חיוניים להבנה, ולהתמקד בהם. בעוד האידאולוגיה נעדרת מטיעון לוגי של הוכחה או מניסוח מדויק של תאוריה, הרי שהיא קיימת בבחירת המודלים, בבחירת ההנחות שלהם וכאמור, בבחירת הנושאים לחקירה. התהליך האנליטי של החקירה כולל בתוכו את איסוף הנתונים והעובדות ובניית התאוריה, יחדיו הם נבנים בתהליך של היזון חוזר זה כלפי זו, עד להפקת המודל המדעי. כך, הבחירות הראשונות, בשלב הקדם אנליטי, את אלו לא ניתן להעריך על בסיס קנה מידה של ״נכון״ – ״לא נכון״, ומכאן, שלאידאולוגיה יש מרחב כניסה.
כהן והארקוט מביאים דוגמאות היסטוריות לכניסת האידאולוגיה בשני הרעיונות הראשונים שהוזכרו לעיל. כהן מזהה את ה'אמונה', כמקרה כללי של השניים הראשונים ומציין שני מניעים לתחזוקה של אמונה זו – הראשון, בהיעדרה של אלטרנטיבה, חוקר בוחר להתעלם מאנומליות אשר קיימות בתאוריה שהוא אוחז בה, עד אשר מוכח שיש להן חשיבות אמפירית. המניע השני לתחזוק האמונה הוא המחויבות האידאולוגית לחזון. כהיסטוריון כלכלי, בהתייחסו למחלוקת ההון של קיימברידג', אמר כהן כי ביטויים אלו של אמונה ואידאולוגיה הן תופעות שנדרש להסביר אותן ולא לשפוט אותן.
טימברלייק
השערת ליטלווד
במתמטיקה, השערת ליטלווד היא השערה הנקראת על שם המתמטיקאי האנגלי ג'ון אדנזור ליטלווד אשר שיער אותה בשנת 1930. ההשערה עוסקת בקירובים דיופנטים של מספרים, ומנוסחת כך: לכל שני מספרים ממשים α ו-β מתקיים:
כאשר formula_2 מסמל את המרחק מהמספר השלם הקרוב ביותר.
הגדרה שקולה.
בהינתן זוג מספרים ממשים α ו-β, נסתכל על הנקודה (α,β) ועל הסדרה הבאה:
לכל נקודה כזו נסתכל על הנקודת הסריג, על ידי מכפלת המרחק הקו הקרוב ביותר עם ערך שלם בקואורדינטת ה-x במרחק מהקו הקרוב ביותר עם ערך שלם בקואורדינטת ה-y. המרחק הזה לא יהיה גדול מ-1/4. ההשערה אומרת כי קיימת תת-סדרה שמתכנסת בקצב של ("o(1/"n.
תוצאות.
על ידי שימוש בשיטות ארגודיות, הצליחו המתמטיקאים אילון לינדנשטראוס, מנפרד אינסידלר ואנטול קאטוק, להוכיח שלכמעט כל α,β ההשערה נכונה. למעשה הם אף הראו שמימד האוסדורף של כל הזוגות שאינם מקיימים את התוצאה הוא 0.
טובה רוטמן
טובה רוטמן (15 בפברואר 1893, זכרון יעקב – 20 בינואר 1974, זכרון יעקב) הייתה בת למייסדי זכרון יעקב. שותפה במחתרת ניל"י וחברתה הטובה של שרה אהרנסון.
ביוגרפיה.
טובה נולדה ב-1893 במושבה זכרון יעקב לאיטה אסתר (לבית כץ) ושמעון גלברג (שהיו ממייסדי הממקום). למדה בבית הספר במושבה וגילתה כישרון מוזיקלי ולכן נשלחה ב-1910 ללמוד, יום בשבוע, בבית ספר למוזיקה בניהולה של שולמית רופין (רעייתו של ארתור רופין). לאחר נישואי אחותה, שרה הינדה גלברג, לצבי אהרנסון החלה לבקר בבית אהרנסון ויצרה קשר חברות מיוחד עם שרה אהרנסון. קשר נוסף יצרה טובה עם אחיה של שרה, אלכסנדר אהרנסון. כשזה נסע ב-1915 לקהיר וארצות הברית (יחד עם רבקה אהרנסון) מסר את אקדחו האישי לטובה וזו מסרה אותו לשרה אהרנסון.
בינואר 1916 צורפה טובה למחתרת ניל"י (בהמלצת שרה). תחילה עסקה בהעתקת ידיעות מתוך מסמכי צבא רשמיים שנלקחו מהצבא הטורקי. בהמשך נשלחה למשימות מעקב אחר פעילות הצבא הטורקי והגרמני בארץ (רכבות, טייסות וכו'). ב-1917 נשלחה טובה לדמשק והביאה משם תיק מסמכים חשובים לבריטים. עם גילוי המחתרת נתפסה טובה בבית הוריה בזכרון יעקב ב 2 באוקטובר 1917 על ידי כח צבאי טורקי בפיקודו של פואד חסן בק. היא נכלאה בבית כלא בנצרת ותמורת חלק מתכשיטיה, שנמסרו למפקד הטורקי, נמנעו ממנה העינויים שהיו מנת חלקם של אסירי המחתרת האחרים. בדצמבר 1917 נשפטו, היא וניסן רוטמן, למאסר בכלא חאן אל בשה בדמשק (טובה נשפטה ל-6 חודשים וניסן לשנתיים). ביוני 1918 שוחררה מהכלא וחזרה ארצה.
בהגיעה ארצה שמעה את הסיפור על סופה של המחתרת כולל את מותה של שרה שירתה בעצמה באקדחו של אלכסנדר אהרנסון שמסרה לה טובה 3 שנים קודם לכן.
משפחתה.
טובה הכירה את בעלה לעתיד, ניסן רוטמן מחדרה, כשבא לבקר (עם חברו אבשלום פיינברג) בבית אהרונסון. היא נישאה לו ב-1917 בזמן שהיו כלואים בדמשק. לזוג נולדו 3 ילדים: אבשלום ושרה (על שם הרוגי המחתרת) והדסה. לאחר מספר שנים נפרדה מבעלה.
ארטם קראבטס
קלווין מרפי
קלווין ג'רום מרפי (באנגלית: Calvin Jerome Murphy; נולד ב-9 במאי 1948) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1970–1983. חבר היכל התהילה של הכדורסל מאז שנת 1993.
לכל אורך הקריירה שיחק עבור קבוצת סן דייגו/יוסטון רוקטס, וממוצעיו הכוללים הם 17.9 נקודות, 2.1 ריבאונדים, 4.4 אסיסטים ו-1.5 חטיפות למשחק. חרף קומתו הנמוכה יחסית לכדורסלן (1.75 מטר), היה מרפי אחד השחקנים המלהיבים של תקופתו, בהיותו שחקן מהיר, זריז, אתלטי ובעל יכולת קליעה מצוינת.
נעורים ומכללות.
מרפי נולד בעיר נורווק שבקונטיקט, ובמקביל להצלחתו בכדורסל הצטיין כלהטוטן סטאף. בשנת 1963, בגיל 15, זכה באליפות קונטיקט בלהטוטנות סטאף, וכשנה לאחר מכן הוזמן להופיע בתערוכה העולמית של ניו יורק. בשנות בגרותו המשיך להופיע כלהטוטן, ובשנת 1977 אף זכה באליפות טקסס בלהטוטנות סטאף, בעודו שחקן כדורסל מצליח ומוכר ביוסטון רוקטס.
בשנת 1967 החל מרפי ללמוד באוניברסיטת ניאגרה שבמדינת ניו יורק. בשלוש עונותיו כשחקן קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע ממוצע של 33.1 נקודות למשחק, ונבחר שלוש פעמים לאחת מחמישיות העונה בליגת המכללות. בעונת 1969/1970, האחרונה שלו כשחקן מכללות, הוביל מרפי את קבוצתו להופעה ראשונה אי פעם בטורניר אליפות המכללות, ואף להעפלה היסטורית לשלב "16 הגדולות" (Sweet Sixteen).
קריירה מקצועית.