כן הוקמה במהלך תקופת כהונתו אזור תעשייה ועסקים מקומי, וחברה לרשויות המקומיות בסביבה לפיתוח אזור תעשייה אזורי משותף, "אלון תבור", השוכן בין כפר תבור לעפולה. גולדמן נענה ליוזמת משרד החינוך והקים בכפר בית ספר על-אזורי מחוזי לילדים מחוננים. מוסד חינוכי זה הוסיף יוקרה ציבורית למושבה והוסיף מקומות תעסוקה. המועצה המקומית עודדה גם יזמים פרטיים להקים ולפתח עסקים מסוגים שונים בכפר. בין השאר הושם דגש על עסקים בעלי אופי תיירותי ומשרדי שירות ותכנון עסקי שונים.
תשומת לב ניתנה גם לפיתוח התשתית הציבורית במושבה: הוקם מתנ"ס על שמו של יגאל אלון, שכולל בין היתר אולם כינוסים ובית קולנוע. כן הוקמו בריכת שחייה ציבורית, אולם ספורט גדול שנקרא על שם השר אברהם עופר, מגרש כדורגל, מגרשי טניס, בית נוער עבור תנועת "הנוער העובד והלומד", ספרייה ציבורית, ובתים לקופת חולים כללית ולקופת חולים מאוחדת).
על מנת להבטיח שירותים ציבוריים נאותים, נהגה המועצה המקומית להציע לעובדים נדרשים מגורים בשכר דירה נוח בדירות שהוקמו והיו בבעלותה מראשית שנות השבעים של המאה ה-20.
המועצה המקומית השקיעה גם בפיתוח האסתטי של הכפר. ברבות השנים פיתוח הגינון והניקיון ברחובות הכפר פרסם מחדש את היישוב בכל רחבי הארץ. נוכח הפיתוח האינטנסיבי היישוב הפך בהדרגה לאבן שואבת לתושבים רבים אשר מצאו את פרנסתם בסביבה במגוון רב של מקצועות ועיסוקים.
בשנת 1988 נבחר לכנסת ה-12 מטעם המערך, ובמהלך כהונתו בכנסת זו המשיך לכהן כראש המועצה המקומית כפר תבור.
עם מינויו לסגן שר החינוך (הממונה על תחום הספורט) בממשלת רבין, בשנת 1992, פרש מראשות המועצה המקומית, ואת מקומו תפס יוסי דולה. בשנת 1998 התמנה ליו"ר ועדת הפנים ואיכות הסביבה, בהתאם להסכם רוטציה בינו לבין סאלח טריף. הוא הספיק לכהן בתפקיד שנה אחת בלבד, בטרם התפזרה הכנסת ה-14. במקביל עמד בראש ועדת חקירה מיוחדת להפקת לקחי אסון גשר המכביה.
בבחירות לכנסת ה-15 דורג במקום ה-31 ברשימת ישראל אחת, ונותר מחוץ לכנסת. הוא יכול היה לחזור לכנסת בשנת 2001, עם התפטרותו של אהוד ברק, אך העדיף להישאר בעולם העסקים, שבו פעל בין השאר כשדלן בכנסת.
בשנת 2004 היה מועמד "הפועל" לתפקיד יו"ר איגוד הכדורסל, אך הפסיד למועמד "מכבי", ירמי אולמרט. בינואר 2008 מונה מיכה ליו"ר הנהלת הקרן לקליטת חיילים משוחררים, שליד משרד הביטחון. בתחילת שנת 2009 מונה ליו"ר החברה הלאומית לדרכים (מע"צ לשעבר). בינואר 2012 סיים את תפקידו כיו"ר החברה הלאומית לדרכים ומונה לקדנציה נוספת בקרן לקליטת חיילים משוחררים.
שימש כעד במשפט נאשמי הולילנד.
בנו, שקד גולדמן, התמודד בבחירות 2018 לתפקיד הקודם של אביו, ראש מועצת כפר תבור, בעקבותיהם נבחר לראשות המועצה עודד הלפרין ושקד נבחר לשמש כחבר מועצה.
עיסה
ברייק
במוזיקה, ברייק (Break) מתאר מצב שבו המוזיקה לוקחת הפסקה, נחלשת ואז מתעצמת מחדש במכה אחת. ברוב השירים הברייק מתקיים בין אזורי השני שלישים לשלושה רבעים מאורכם.
התמוטטות.
ההתמוטטות בדרך כלל מתרחשת בהדרגתיות, ההתמוטטות "ממוטטת" את הארגון של השיר, מה שעוזר ליצור ניגוד מוחלט בין הסגנון שניגנה הלהקה לפני ההתמוטטות לסגנון שאחריה, מה שבדרך כלל בא לפני השיא המוזיקלי בשיר. ההתמוטטות שונה מן השבירה, בכך שבשבירה המוזיקה נחלשת אך עדיין שומרת על הסגנון, בעוד שההתמוטטות בעצם מחליפה את הסגנון, ונמצאת בעיקר בשילוב בין ז'אנרים.
פאנק/מטאל.
התמוטטות בפאנק ובמטאל מתחילה כאשר הלהקה מנגנת לאט יותר באמצע השיר, ונותנת תחושה של קצב איטי יותר. אלמנט זה נמצא בשימוש אצל להקות אשר נמנעות מסדר השירים המסורתי בית-פזמון-בית. הקהל בסגנונות אלה מגיב בדרך כלל להתמוטטויות בעזרת ריקודים אלימים כגון "הארדקור דאנסינג (hardcore dancing)" ופוגו.
דיסטורשן (סרט)
דיסטורשן הוא סרט של חיים בוזגלו (תסריט, בימוי, הפקה ושחקן ראשי) משנת 2005. הסרט צולם בוידאו, בסגנון סרטי דוגמה 95, והוא בעל בעל אלמנטים אוטוביוגרפיים. ברקע הסרט - האינתיפאדה, סיפור דיסטורשן משפחתי וחברתי.
תקציר העלילה.
במאי תיאטרון (חיים בוזגלו) נקלע ליובש יצירתי בתקופת האינתיפאדה השנייה, שוכר את שרותיו של בלש פרטי (אבי גילאור) לעקוב אחרי אשתו (סמדר קילצ'ינסקי) ושואב ממנו את רעיון המחזה שהוא חייב חוזית לנועם סמל (נועם סמל).
פרסים.
זכה בפרס Platinum Remi Award בקטגוריה של סרט עלילתי – דרמטי בפסטיבל Worldfest Houston Film &amp; Video‎.
זכה בפרס העריכה הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע של סירקיוז.
זכה בשני פרסים בפסטיבל בורדו.
הונין
הונין (בערבית: هونين) היה כפר ערבי באצבע הגליל, ברכס רמים שבהרי נפתלי, בסמוך לשרידי מבצר צלבני קלעת הונין. הכפר הוא אחד משבעת הכפרים המתואלים שתושביהם נמלטו ללבנון במלחמת העצמאות.
היסטוריה.
ע"פ העדויות מהחפירה הארכאולוגית שנערכה במקום בשנת 1993, הכפר התקיים בתקופה הצלבנית במקביל לבניית המצודה הצלבנית שאטו נף במאה ה 12, לא נמצאה עדות ארכאולוגית להמשך קיומו של הכפר בתקופה הממלוכית.
במאה ה 17 או בראשית המאה ה-18 יושב המקום מחדש על ידי תושבים מוסלמים-שיעים (מתואלים) שעסקו בעיקר בחקלאות.
בתקופה העות'מאנית היה הכפר מוקף חומה עם מגדלים משולבים בביצורי המצודה הצלבנית, ששופצה במהלך אותה תקופה ושימשה כנראה כמבנה המגורים המרכזי של משפחת התקיף ששלט במקום. ציור של הביצור והחומה ומפת הכפר מופיעה בתאורי הסקר הבריטי של "הקרן לחקירת ארץ ישראל". במאה ה-18 לקח הכפר חלק במרד המתואלים, שדוכא בידי השלטון העות'מאני. ב-1837 נפגע הונין ברעידת אדמה חזקה באזור, וככל הנראה יושב מחדש לאחריה. באותה רעידת האדמה נפגע קשות גם מבצר הונין שניטש ותושבי הכפר עשו שימוש משני באבניו לצורך בניין בתי הכפר.
הכפר היה אחד משבעה כפרים מתואלים בגליל שאי הבהירות לגבי מעמדם ומעמד תושביהם לאחר סיום המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, משום המחלוקת על תיחום שטחי המנדט הבריטי והמנדט הצרפתי בצפונה של ארץ ישראל, הוסרה, עם אשרורו של הסכם ניוקומב-פולה האנגלו-צרפתי ב-1924 על ידי חבר הלאומים בו נקבע שהכפרים בשטח ארץ ישראל המנדטורית.
החלטת החלוקה של האו"ם כללה אותו בשטח המדינה היהודית המיועדת. תושבי הונין היו בקשרים טובים עם תושבי היישובים היהודיים באזור, מטולה וכפר גלעדי. על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל הוערכה אוכלוסיית הכפר (כולל היישובים חולא ועדייסה Udeisa) ב-1945 ב-1,620 נפש, ושטח אדמותיו היה 14,224 דונם, מתוכם 486 דונם בבעלות יהודית, ו-80 דונם שטח בנוי.
בשנת 1948.
לפי ארכיון צה"ל, העריכו שירותי המודיעין של "ההגנה" בסוף אפריל 1948, כי בכפר כמאה לוחמים. ב-23 במאי נמלטו רוב תושבי הונין (למעט 400 תושבים) עקב פשיטת הפלמ"ח על הכפר, אולם ככל הנראה חלקם שבו אליו לאחר מכן.
באוגוסט 1948, כשהכפר היה במעין שטח הפקר בין ישראל ללבנון, נפגשה משלחת מטעם תושבי הונין עם נציגי משרד המיעוטים הישראלי והציגה את רצון התושבים "לחיות כמיעוטים נאמנים במדינת ישראל" ולהסתפח למדינת ישראל. ועדה מייעצת שליד המושל הצבאי החליטה לדחות את ההכרעה בדבר הבקשה למרות המלצתו של השר לענייני מיעוטים בכור שטרית להיענות לה.
בתחילת ספטמבר 1948 אירעו בכפר מספר תקריות ירי, ובעקבותיהן הוציאה ההגנה את "פקודת מבצע מס' 2" בה נכתב: במהלך המבצע פשטה חטיבת כרמלי על הכפר. ארבע נשים נאנסו ונרצחו על ידי חיילי צה"ל, ובנוסף הרגו כוחות צה"ל 20 מתושבי הכפר ופוצצו 20 מבתיו ומסגד. הכפר נתפס סופית על ידי צה"ל במסגרת מבצע חירם לכיבוש הגליל העליון באוקטובר 1948. מרבית תושביו נמלטו ללבנון.
לאחר 1948.
בחלקים מבתי הכפר נעשה שימוש משני, לצרכים שונים, כגון לבנים שנלקחו לבניית מוזיאון בית אוסישקין בקיבוץ דן. ב-1951 הוקם על חורבותיו המושב מרגליות, שיושב בעולים מעיראק. כיום משמשים שרידי המבצר הצלבני הונין, הידוע גם כ"מבצר שטונף", כאתר תיירות. מבתי הכפר נותר על תלו מבנה בית הספר בלבד. כמו כן, נשמר בית הקברות של הכפר.
אברהם אלברט ענתבי
אברהם (אלברט) ענתבי (Albert-Abraham Antébi; ה'תרכ"ט, 1869, דמשק – ב' באדר ב' ה'תרע"ט 4 במרץ 1919, איסטנבול) היה מהנדס ומורה, מחשובי המנהיגים והעסקנים ביישוב היהודי בארץ ישראל בתחילת המאה ה-20, בעל השפעה רבה על השלטונות העות'מאניים. תרם רבות להתפתחות החינוך וההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
קורות חיים.
ראשית חייו ותפקידו במוסדות כי"ח.
נולד בשנת 1869 בדמשק שבסוריה לאסתר לבית קטרן ולרב יוסף ענתבי (1847–1919). אביו היה מורה לעברית שפעל בדמשק ובמצרים, ומחבר הספר "ויצבור יוסף", בן למשפחת רבנים ספרדית מחלב שמוצאה מהעיר עַנְתֶבּ (גזיאנטפ). סבו של אביו היה הרב יעקב ענתיבי, הנאשם הראשי בעלילת דמשק.
בצעירותו רכש השכלה מסורתית בישיבה ולאחר מכן בבית הספר המקומי של כי"ח בדמשק. בשנת 1880 (ה'תר"מ) נשלח לפריז שבצרפת כדי ללמוד בבית ספר מקצועי למלאכה ולאמנות "ארמנטיה" (ecole du travail) של כי"ח ברחוב רוזייה שברובע היהודי בפריז. בבית הספר המקצועי למד את מקצוע המסגרות, ובהמשך למד הנדסה ב"בית הספר לאמנויות ומלאכות" (ecole d'arts et métiers) בשאלון-אן-שאמפאן ובאנז'ה.