הסרט מגולל את סיפורה של אנדריאה סאקס (אן האת'וויי), עיתונאית צעירה שזה עתה סיימה את לימודיה באוניברסיטה ומנסה לפרוץ לעולם התקשורת. היא מתקבלת לעבודה במגזין אופנה יוקרתי בניו יורק בשם "מסלול", תחת פיקודה של העורכת האנוכית והמרשעת מירנדה פריסטלי (מריל סטריפ). העורכת רודה בעובדיה ומשפילה אותם עד כדי כך שהם מתפטרים מעבודתם. הג'וב שקיבלה אנדריאה נחשב יוקרתי, אך היא רק עוזרת שנייה זוטרה ואינה עיתונאית.
אם תשרוד שנה בתפקידה, ייפתחו בפניה דלתות לעולם העיתונות והתקשורת. משפט זה חוזר מספר פעמים בסרט ומהווה מניע להישארותה בתפקיד על אף התלאות שהיא עוברת. למרות תנאי העבודה הקשים והדרישות הבלתי אפשריות של מירנדה, מצליחה אנדי בעבודתה. פריסטלי, שמכנה את כל עוזרותיה בשם אמילי על שם מזכירתה הראשית אמילי (אמילי בלאנט), מתחילה לכנות את אנדי, בצעד יוצא דופן, בשמה המלא, אנדריאה. זאת, להבנתה של אנדי, מאחר ש"כנראה שעשיתי משהו בסדר".
אנדי מתחילה להשתנות, היא עוברת להתלבש בבגדי מעצבים, במותגים מובחרים, ונעדרת ממפגשים עם חבריה עקב מסירותה הבלתי נלאית לעבודה. כך בלי לשים לב היא משתנה לחלוטין, עד שבן זוגה, טבח ב"דאון טאון" (אדריאן גרנייה), מציג בפניה מראה למצבה. הדבר בא לידי ביטוי באופן הברור ביותר כאשר נודע לו שהיא טסה לפריז במקום אמילי, והוא שוטח בפניה את הטענה כי "היית נוהגת לצחוק על הבנות של 'מסלול', מה קרה לך? עכשיו נהיית אחת מהן!".
לשיא הצלחתה בתפקיד מגיעה אנדי כאשר מירנדה לוקחת אותה איתה לשבוע האופנה בפריז, במקום אמילי. בעקבות שיחה עם מירנדה אנדי מתפטרת. היא מתקבלת לעבודה כעיתונאית בכתב עת ניו-יורקי, בין השאר בזכות המלצתה של מירנדה.
הפקת הסרט.
בראשית המאה ה-21 שימשה לורן וייסברגר, כעוזרתה האישית של עורכת מגזין האופנה היוקרתי "ווג", אנה וינטור. וייסברגר עזבה את ווג, ועברה לעבוד ככותבת במגזין Departures, לצדו של ריצ'רד סטורי, ותחת חסותו החלה בכתיבת רומן הביכורים שלה "השטן לובשת פראדה". ממנו עובד התסריט לסרט באותו השם.
בין וינטור ודמותה הספרותית/קולנועית מירנדה פריסטלי קיימים קווי דמיון רבים; היא בריטית, יש לה שני ילדים, ומשמשת כדירקטורית בחבר המנהלים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, משרדה של פריסטלי בסרט דומה מאוד בעיצובו למשרדה המקורי של וינטור (בעקבות הסרט שופץ המשרד ומראהו שונה).
במהלך הפקת הסרט ב-2005 נטען כי וינטור הודיעה לאנשים בולטים בעולם האופנה, במיוחד מעצבים, כי היא תיצור "רשימה שחורה" של כל מי שיופיע בסרט בתפקיד עצמו והם לא יפורסמו ב"ווג". היא הכחישה זאת באמצעות הדובר שלה, שאמר: "וינטור מעוניינת בכל דבר שיתמוך באופנה". בפועל מסתבר שיש אמת בטענה, מאחר שבעוד שמעצבים רבים וכן דוגמניות רבות מוזכרים בסרט, הרי שרק שלושה מהם, ולנטינו גראביני (Valentino Garavani), היידי קלום וברידג'ט הול, הופיעו בסרט בתפקיד עצמם.
במחווה הפגנתית, הגיעה וינטור להקרנת הבכורה של הסרט כשהיא לבושה בפראדה מכף רגל ועד ראש. לכתבים נמסר כי תגובתה לסרט הייתה שהסרט בוודאי יופץ מיידית ב-DVD. בראיון שהעניקה לברברה וולטרס ושודר ביום הפצת ה-DVD, אמרה וינטור כי לדעתה הסרט "ממש מבדר" ושיבחה אותו על כך שהתייחס לאופנה כ"מבדרת, זוהרת ומעניינת... אני תמכתי בו במאה אחוז."
אמיליה ארהרט
אדולף איכמן
גסטון גאודיו
גסטון נורברטו גאודיו (ספרדית: Gastón Norberto Gaudio; נולד ב-9 בדצמבר 1978) הוא טניסאי ארגנטינאי שבשנת 2005 דורג במקום החמישי בדירוג ה-ATP. הישגו הבולט ביותר בקריירה הוא הניצחון על גיז'רמו קוריה בגמר אליפות צרפת הפתוחה ("רולאן גארוס") בשנת 2004.
קריירה.
גאודיו, יליד במפרליי שבפרובינציית בואנוס איירס, למד לשחק במרכז הטניס Temperley Lawn שבעיר הולדתו, ומאמנו הראשון היה רוברטו קארותרס. בילדותו שיחק גם כדורגל ורוגבי, אך לבסוף בחר בטניס על מנת לסייע להוריו שנקלעו לקשיים כלכליים.
גאודיו מיטיב לשחק על משטח חימר ונחשב לשחקן בעל יכולת לא צפויה, המסוגל להפגין רמת משחק גבוהה אך לא מצליח לשחק בה בעקביות.
שיחק בנבחרת ארגנטינה בגביע דייוויס בין 2001 ל-2003, ובסך הכל ב-9 מפגשים. מאזנו עומד על 13 ניצחונות ו-3 הפסדים.
גאודיו פרש מטניס מקצועני ב-30 באוגוסט 2011.
אהרן אבדי
אהרן (ארוין) אַבָּדי (19 באפריל 1918 - 3 במאי 1979) היה סופר, עיתונאי, גרפיקאי וצייר ישראלי שנולד בהונגריה. ניצול השואה, ממחנה ברגן-בלזן, פעיל ציוני בבית"ר בבודפשט, עלה לישראל ב-1950 ומרגע שכף רגלו דרכה על אדמת מדינת ישראל החל ליצור.
קורות חיים.
אהרן אבדי נולד ב-19 באפריל 1918 בבודפשט לצבי ובלה שהיו סופרים בעלי השקפה ציונית.
כבר בגיל צעיר מאוד התגלה כצייר מחונן. כשהתבגר נשלח ללמוד אומנות ברומא, איטליה. כסף לא נמצא בכיסו וככל סטודנט לאמנות שרבט ברחוב למחייתו. הוא נאלץ לשוב להונגריה כאשר החלו טיהורים על רקע גזעני באיטליה הפשיסטית.
אמו חלתה בסרטן ועל מנת לממן את הטיפולים בה לימד ציור בבית ספר.
עם עלית הנאצים לשלטון והקמת פלוגות צלב החץ בהונגריה, היה בין מקימי המחתרת הציונית, נתפס נכלא ונשלח יחד עם יהודים רבים למחנות עבודה וכפיה. בהמשך הגיע למחנה הריכוז ברגן-בלזן ממנו השתחרר כחולה בטיפוס רק עם שחרור המחנה ב-1945. עד שהחלים שהה בבית חולים שדה אמריקאי בהילרסלבן (Hillersleben). במהלך שהותו שם יצר 25–30 תמונות בצבעי מים על חוויותיו בעת שהגיע למחנה ועל חיי היום-יום שם.
מגרמניה חזר לבודפשט ונישא לשרה גרוסמן, לה היה מאורס עוד לפני המלחמה.
לאחר שלא מצא מקור פרנסה אחר, עבד למחייתו בעיתון "הניצוץ", יומון המפלגה הקומוניסטית, אותם תעב בכל נימי נפשו.
הוא היה חבר ופעיל בבית"ר. ב-30 באפריל 1946 נעצר על ידי המשטרה ההונגרית כשניסה לפגוע בשגרירות הבריטית.
ב-1948 נולדה בתו אביבה-יוליה וב-1950 עלה לארץ עם משפחתו המצומצמת. מיד עם עלייתו ארצה החל לעסוק כגרפיקאי ומאייר ספרים וכמו כן עבד ביומון "אוי-קלט" בשפה ההונגרית שם גם כתב ואייר. הוא פרסם באופן קבוע נובלות וסיפורים קצרים כמעט מעלייתו ארצה ועד 1967.
השחקן אברהם רונאי תרגם חלק מסיפוריו שהוקראו בשידורי הרדיו.
הוא החל בכתיבת ספרים ואיורם. ספרו הראשון בעברית יצא בתרגומו של אביגדור המאירי "אתמול" המגולל את קורותיו בשואה ועד עלייתו ארצה.
אבדי התגורר מאז עלייתו ברמת גן. ב-1952 נולד בנו גבריאל, הצבר הראשון במשפחה, שבו ראה אבדי את תקומתו של העם היהודי לאחר השואה ונקמה בכל אלה שרוצים להשמידנו. הוא המשיך לכתוב ולאייר ספרים בעברית ובהונגרית עד שנות השבעים. אז יסד ירחון ספרותי בהונגרית בשם "A HONAP" (ה"חודש"). לאור הצלחתו והביקוש הרב המיר אותו תוך זמן קצר לשבועון בשם "A HET TUKRE" שפרושו "ראי השבוע". השבועון היה מבוקש מאוד על ידי קוראי ההונגרית בארץ שכן בנוסף לכתבות אקטואליה הכיל נובלות קצרות, רומנים וסיפורים.
אהרן אבדי נפטר ממחלה ב-3 במאי 1979 ונטמן בבית העלמין הדרום.
השבועון המשיך להופיע שנים רבות גם לאחר פטירתו בעריכת אלמנתו, שרה, אולם נסגר עקב פטירתו של המו"ל, שלמה קראוס, ב-2003.
ספרים שצייר ואייר.
כמו כן הוציא לאור (ללא ציון שמו) סדרת חוברות בשם "רפי צור" המגולל את סיפורו של סופרמן ישראלי.
ב-1955 אייר את גליונות אצבעוני (עיתון ילדים) . כמו כן פרסם קריקטורות בידיעות אחרונות, וב-1957 החל באיור בשבועון רימון שיצא לאור כתחרות להעולם הזה. היה זה שבועון שהודפס בצבע אך נסגר לאחר מספר חודשים. פתיחתה של הכרמלית בחיפה תועדה בציוריו בשבועון.
הוא אייר את עטיפות ספריהם של מאות ספרים שיצאו לאור בהוצאות: ניב, עמיחי, המתמיד, זלקוביץ, כתבים, תבל, מערכות, מ. מזרחי ועוד.
סדרת ציוריו לספריו של שרגא גפני "סיפורי התנ"ך לילדים" ו"תולדות עם ישראל לילד" הם הידועים שבהם ומודפסים במהדורות חוזרות עד עצם היום הזה.
אבדי כתב גם מחזה שתורגם על ידי אברהם רונאי שעסק בסוגיה של דתיים-חילונים. המחזה אמור היה להעלות בהבימה - אך מחשש לעימות עם דתיים - נגנז. המחזה עסק במשפחה שזוכה בירושה גדולה אך התנאי של המוריש היה שהם חייבים לשנות את אורח חייהם מחילוני לדתי. המשפחה מנסה להסתגל לאורח החיים החדש המחזה מפרט את הקשיים שבכך. הפואנטה של המחזה שהם אינם מסוגלים ונאלצים לוותר על הירושה. כלומר: אי אפשר להיות דתיים בעולם המודרני... המחזה ניכתב ב-1965. (החזרה בתשובה עדיין לא הייתה פופולרית כמו היום).
במקביל ולאחר מכן התרכז בכתיבה בהונגרית.
הוציא לאור בארץ 7 ספרים בהונגרית שהמוצלח מביניהם היה סיפור מלחמת ששת הימים.
הספר הוברח להונגריה שם הועתק ויצא לאור תחת עינו של המשטר הקומוניסטי.
ספריו בהונגרית.
כמו כן צייר אבדי תמונות שמן רבות העוסקות בנופי ארץ ישראל, דמויות תנ"כיות, ואבסטרקט. הוא עסק גם בפיסול, במוזיאיקה (לרגל חגיגות יובל לעיר תל אביב יצר מפסיפס את סמל העיר בגודל 10 מטר שניתלו בכל רחבי העיר), הוא יצר מיניאטורות מפסיפס של דמויות מקראיות שיוצאו לארצות הברית.
קז'ימייז' קורד
קז'ימייז' קורד (בפולנית: Kazimierz Kord; 18 בנובמבר 1930 – 29 באפריל 2021) היה מנצח פולני.
בין השנים 1949–1955 קורד למד נגינה בפסנתר בקונסרבטוריון של לנינגרד בברית המועצות (כיום סנקט פטרבורג). לאחר מכן למד באקדמיה בקרקוב, פולין. הוא ניצח על הפילהרמונית של ורשה ועל תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה.
קברנה סוביניון