באוגוסט 2014, החלה להשקיע בתחום האנרגיה המתחדשת כאשר רכשה 50% מחברת האנרגיה הסולארית "סולארית דוראל" תמורת 22 מיליון ש"ח. בנוסף מחזיקה החברה ישירות ב-33% מהבעלות על שלושה מתקנים סולאריים, באיילת השחר, בגבעת חיים מאוחד ובקיבוץ גזר.
בינואר 2015, פנתה החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה, לאוצר התיישבות היהודים, בבקשה לזמן אספה כללית מיוחדת ובמטרה לאשר את חלוקת מניות בנק לאומי כדיבידנד בעין לבעלי המניות שלה (על ידי חלוקה של מניות בנק לאומי לבעלי המניות לפי שיעור ההחזקות בחברה), כדי לגייס את הכספים הנדרשים לה לתקציב הסיוע לניצולי שואה נזקקים. בהמשך הוגשה בעניין זה תובענה ייצוגית לבית המשפט לעניינים כלכליים בתל אביב.
בספטמבר 2016 הושגה פשרה בתביעה הייצוגית במסגרתה בוצעה החלפת מניות - בעלי המניות בחברה, למעט בעלי השליטה, מכרו את מניותיהם לחברה ובתמורה חולקו להם מניות של בנק לאומי שהוחזקו על ידי החברה. בעקבות זאת, נמחקו בינואר 2017 מניות החברה מהמסחר בבורסה.
הערות שוליים.
סן-דני
בחזרה לעתיד 2
בחזרה לעתיד 2 (באנגלית: Back to the Future Part II, הופץ בבתי הקולנוע תחת השם חזרה לעתיד חלק II) הוא הסרט השני בטרילוגיית "בחזרה לעתיד" משנת 1989, בהפקת סטיבן ספילברג ובבימויו של רוברט זמקיס.
עלילה.
שנת 1985.
עלילת הסרט מתחילה בשנת 1985. סצנת הפתיחה של סרט זה היא סצנת הסיום של הסרט הקודם, בה ד"ר אמט ל. בראון (דוק), מרטי מק'פליי וג'ניפר פרקר נכנסים אל הדלוריאן ונוסעים בזמן אל העתיד בעקבות בעיות משפחתיות הנוגעות בבנו של מרטי.
שנת 2015.
דוק, מרטי וג'ניפר מגיעים בעזרת דלוריאן המעופפת ל-2015, עולם עם מכוניות מעופפות, הולוגרמות ממוחשבות ורובוטים. דוק מרדים את ג'ניפר כדי שתחשוב שזה היה חלום ומשכיב אותה סמוך למכונית הדלוריאן. מרטי צריך למנוע מבתו ובנו להגיע לכלא, תוך כדי שהוא פוגש את גריף טאנן - נכדו של ביף טאנן. גריף מכנה את מרטי "פחדן" ומרטי מסתבך איתו במרדף שמסתיים בטוב. מרטי רואה אלמנך של תוצאות הספורט בשנים 1950–2000 ומחליט להמר על תוצאות עתידיות עד שדוק תופס את החוברת וזורק אותה לפח.
שוטרות מוצאות את ג'ניפר מחוסרת ההכרה ומביאות אותה לביתם העתידי של מרטי וג'ניפר. בזמן שדוק ומרטי הולכים להציל את ג'ניפר - ביף הזקן גונב מהם את מכונת הזמן, נוסע אל שנת 1955 ביחד עם האלמנך, ומוסר אותו לביף הצעיר, כדי שיתעשר מהימורים על תוצאות ספורט. לאחר מכן - ביף הזקן מחזיר את הדלוריאן למקום ממנה גנב אותה, ולאחר מכן - דוק ומרטי מכניסים אליה את ג'ניפר המעולפת, והשלושה חוזרים לשנת 1985.
שנת 1985 האלטרנטיבית.
דוק ומרטי חוזרים ל-1985, ומשאירים את ג'ניפר המעולפת על מרפסת ביתה. דוק מסיע את מרטי לביתו, ואז נפרד ממנו. מרטי מגיע לביתו, אך מגלה כי ביתו אינו שלו; הוא מגיע לבניין של ביף, ומגלה כי המציאות של שנת 1985 אותה הכיר השתנתה לחלוטין והיל ואלי הפכה לדיסטופיה כאוטית. ביף הפך למולטי-מיליונר וכעת הוא נשוי לאימו, אשר תלויה בביף בגלל הכסף שברשותו. ג'ורג' מקפליי, אביו של מרטי, מת לפני 12 שנה ומסתבר כי ביף הוא זה שהרג אותו. דוק ומרטי מבינים כי ביף הזקן נסע לאחור בזמן אל ביף הצעיר ומסר לו את חוברת הספורט ומחליטים לחזור לעבר ולמנוע מביף הצעיר להחזיק בחוברת. על מנת שיצליחו במשימה צריך מרטי לשאול את ביף באיזה תאריך נתן לו ביף הזקן את חוברת הספורט, מרטי נדהם לגלות שביף קיבל את החוברת בתאריך 12 בנובמבר 1955 שהוא בדיוק התאריך שבו מרטי ביקר בשנת 1955 והפגיש בין הוריו. דוק ומרטי חוזרים יחדיו בזמן, אל בוקר 12 בנובמבר 1955.
סיקוונס זה של הסרט נחשב למחווה לסרט "אלו חיים נפלאים" של פרנק קפרה.
שנת 1955.
כשמרטי ודוק מגיעים שנית אל שנת 1955 מזהיר אותו דוק שאסור לו להיפגש עם מרטי הראשון של שנת 1955 מפני שזה עלול לגרום לשיבוש רצף חלל הזמן, אך מנגד דוק כמעט מסתבך ופוגש את עצמו משנת 1955 אך ניצל מזה.
מרטי מסתבך כשהוא מנסה לגנוב את החוברת, ומצליח בסופו של דבר להשיג אותה, אלא שסופת הברקים פוגעת בדוק עם הדלוריאן, ושולחת אותו הרחק לשנת 1885 בזמן שמרטי תקוע ב-1955. לאחר רגע מגיע אל מרטי איש הווסטרן יוניון (ג'ו פלאהרטי) ומוסר למרטי מכתב שהושאר אצלם לפני 70 שנה. מתברר שהמכתב הוא מדוק, שהגיע אל המערב הפרוע וחי שם בתור נפח. בסצנה האחרונה של הסרט מרטי הולך לבקש עזרה מדוק של שנת 1955, שנייה אחרי שהוא שלח את מרטי מהסרט הראשון לעתיד. כשדוק רואה את מרטי הוא מתבלבל כל כך עד שהוא מתעלף במקום.
יום בחזרה לעתיד.
ה-21 באוקטובר 2015 מצוין כ"יום בחזרה לעתיד", מאחר שבתאריך זה "ביקרו" מרטי ודוק, בחלקו הראשון של הסרט "בחזרה לעתיד 2". באותו היום הגיעו פוקס ולויד בדמות מרטי ודוק, תוך נסיעה במכונת הזמן דלוריאן, אל אולפן תוכנית האירוח של ג'ימי קימל, וביצעו מערכון לציון ההגעה לתאריך העתידי מהסרט.
קורן (להקה)
קורן (באנגלית: Korn, ולעיתים נכתב KoЯn) היא להקת נו-מטאל מבייקרספילד שבמדינת קליפורניה בארצות הברית.
הלהקה היא מחלוצות ז'אנר הנו-מטאל והשפיעה על להקות נו-מטאל, ראפ מטאל ומטאל אלטרנטיבי רבות באמצע שנות ה-90 ובתחילת שנות ה-2000, בהן: לימפ ביזקיט (אותה גילו חברי קורן), אינקיובס, סליפנוט, דיסטרבד וסטיינד.
מכירות אלבומיהם של קורן מוערכות בכ-40 מיליון עותקים ברחבי העולם.
היסטוריה.
קורן התחילה כלהקה בשם "(L.A.P.D. (band" אך התפרקה משום שסולן הלהקה היה מכור לסמים. לאחר זמן מה, שני הגיטריסטים של הלהקה, ג'יימס "מנקי" שייפר ובריאן "הד" (ראש) וולץ' שמעו את ג'ונתן דייוויס עם להקתו הקודמת, "סקס-ארט", והציעו לו להצטרף ללהקתם כסולן. בתחילה דחה דייוויס את הצעה, אך לאחר שהתייעץ עם מגדת עתידות, הסכים דייוויס והצטרף ללהקה. ב-1993 הלהקה שינתה את שמה לקורן (Korn) והוציאה אלבום דמו שנקרא Neidermeyer's Mind. אלבום זה הכיל ארבעה שירים ונמשך לפרק זמן של 17 דקות ו-13 שניות בלבד. שלושה מהשירים באלבום זה הוקלטו מחדש באלבום הבכורה, ואילו השיר הרביעי הוקלט מחדש רק באלבום השישי. שנה לאחר מכן הוציאה לאור את אלבום הבכורה שלה שקרוי על שם הלהקה.
1994–1997: הפריצה.
ב-11 באוקטובר 1994 הוציאה לאור הלהקה את אלבום הבכורה שלה שקרוי על שם הלהקה. אלבום זה נחשב לאלבום הנו-מטאל הראשון בהיסטוריה. בשבוע הראשון להוצאתו מכר האלבום 1,100 עותקים והגיע למקום ה-74 במצעד המכירות השבועי. האלבום גרף הצלחה מפתיעה ומכר למעלה מ-2 מיליון עותקים בארצות הברית ו-6 מיליון בכל העולם.
מבחינה מוזיקלית, סגנון האלבום הוא שילוב של הבי מטאל עם נגיעות של פּאנק רוק ופאנק. האלבום כולל גם אלמנטים ייחודיים לקורן, כמו שירת הסקאט המהירה (למשל בשיר "Ball Tongue") ושימוש בחמת חלילים (למשל בשיר "Shoots and Ladders") שהפכו סמליים ללהקה.
רוב מילות השירים נכתבו על ידי ג'ונתן דייוויס ומבוססות על חייו. הבולטים מביניהם הם השירים "Faget" ו-"Clown", שנכתבו על חוויותיו של דייוויס מבית הספר, ו-"Daddy", שנכתב על הטרדה מינית לה היה קורבן מידי שכן או קרוב משפחה (ולא אביו, כפי ששוגים לחשוב, אך גם דייוויס וגם אביו אמרו שזו הייתה אישה).
ב-15 באוקטובר 1996 יצא האלבום השני של הלהקה, Life is Peachy. האלבום דורג במקום השלישי בבילבורד והשיג הצלחה דומה במכירותיו לאלבום הראשון.
השירים הבולטים מהאלבום שיצאו לאור גם כסינגלים הם: "A.D.I.D.A.S", "No Place To Hide" ו-"Good God".
האלבום דומה בסגנונו לאלבום הראשון. כאשר האווירה באלבום היא אפלה, ורוב השירים נכתבו על חוויות חייו של סולן הלהקה, ג'ונתן דייוויס. השיר הפותח את האלבום, "Twist", הוא שיר המורכב משירת סקאט בלבד, אחד האלמנטים הייחודיים ללהקה. גרסת א-קפלה של אותו שיר מופיעה כשיר חבוי הסוגר את האלבום.
בסוף 1997 הקימה הלהקה את הלייבל הפרטי שלהם, Elementree Records. הלהקה הראשונה שהוציאה אלבום בלייבל היא Orgy, עם האלבום Candyass שהגיע למעמד של אלבום פלטינה. לאחר מכן הצטרפו עוד אמנים רבים ללייבל, ביניהם Martz, דיאדיסי ו-Videodrone.
1998–2002: שיא ההצלחה והפסקה.
ב-1998 נכנסה הלהקה לאולפן בפעם השלישית, על מנת להקליט את אלבומם הבא, Follow the Leader. במהלך ההקלטות נהגו חברי הלהקה לשתות ולחגוג יותר מאשר לעסוק בכתיבה ויצירה. על פי גיטריסט הלהקה, ג'יימס "מנקי" שייפר, יותר מ-27,000 דולר בוזבזו על שתייה בלבד ("אך זה בסדר", טען מנקי, "זה על חשבון ההפקה"). ג'ונתן דייוויס נאלץ להקליט מספר שירים פעמים רבות כתוצאה מהיותו שיכור. לאחר סיום ההקלטות, עבר דייוויס גמילה מאלכוהול. מתופף הלהקה דייוויד סילווריה אמר עם סיום ההקלטות: "מזל שיצאו לנו בסופו של דבר שירים טובים מכל הבלאגן הזה".
ב-18 באוגוסט של אותה שנה, Follow the Leader יצא לאור. האלבום מכר 268,000 עותקים בשבוע הראשון לאחר יציאתו והוא האלבום הראשון של קורן שדורג ראשון בבילבורד. אלבום זה הוא אלבומה המצליח ביותר של הלהקה עם מכירות של למעלה מ-5 מיליון עותקים בארצות הברית ולמעה מ-13 מיליון עותקים בכל העולם. אלבום זה הוא השני במכירות אלבומי נו מטאל לאחר "Hybrid Theory" של לינקין פארק.
האלבום היה שונה בסגנונו משני אלבומיה הקודמים של הלהקה. השירים באלבום זה היו קליטים יותר, והלהקה עברה לסגנון מיינסטרים. האווירה האפלה של האלבומים הקודמים נעלמה, ובמקומה נכנסו אלמנטים של ראפ והיפ הופ. הראפר אייס קיוב, וסולן להקת לימפ ביזקיט, פרד דורסט, השתתפו כאורחים בחלק משירי האלבום.