בין הפרשנויות וההקשרים השונים שהוצעו כרקע לכתיבת הסיפור מונה פרופ' גלילי שחר בספרו "הפצע של קפקא" את פרשת דרייפוס, משפט בייליס, פריצת מלחמת העולם הראשונה בסמוך לכתיבת הסיפור, צליבת ישו ועוד. הוא סבור כי קפקא מיקם את התרגילים הספרותיים שלו לעיתים קרובות בסביבות טכנולוגיות - בתחום השפעתן של מכונות. שחר מציע קריאה טכנולוגית של "במושבת העונשין" לפיה מכונת הכתיבה (ממנה סלד קפקא שהעדיף את כתב היד) מייצגת את הבירוקרטיה האנונימית והאטומה של הפקידות האוסטרו-הונגרית שהוא אנוס היה לשרתה כאותו קצין שבסיפור. הקריאה הטכנית מציעה גם את הגיליוטינה, כאלגוריה של שיח האלימות המצוי בלב כל שיטות הממשל, שיח שאותו מסמלת המהפכה הצרפתית. דימויים נוספים אותם מציין שחר שיחסו למכונה הם: אקדח, מכונית, מטוס, מחרטה, מתקן-רפואי, מכונת ירייה, השפעות השעתוק הטכני (בהשפעת ניתוחו של וולטר בנימין) ועוד.
הפילוסוף האיטלקי ג'ורג'ו אגמבן מנתח את הסיפור לאור היחס שבין השפה, כמכשיר שרירותי, למכונת העונשין שאליה כבול האדם. בפרשנותו הוא רואה את כתב המכונה הננעץ בבשר הנאשם (השפה) כעונש, ואת התפרקות המכונה כניצחון הצדק על אזיקי השפה הכובלת וגאולת האדם ממנה.
אברהם בנד מדגיש את ההקשר ההיסטוריוציסטי של היצירה לפיו מאחורי הטקסט משתרע עולם של פרטים ואירועים מוגדרים שהודחקו בתהליך הכתיבה. אין בסיפור כל סמכות, אין את המושל הקודם שהגם שייצג את האכזריות שבעבר, הייתה לאכזריות זו משמעות שהובילה להארה. עתה אנו עומדים בפני "קלקול, שעמום ומבוכה", עת שכל המושלים הם חסרי משמעות. לעת הזאת הצדק נעשה על ידי מכניזם אוטומטי שמתקלקל במהלך פעולתו. בנד מדגיש את הרוח הפוסט-מודרנית באמנות בת התקופה, הוא גם אינו מתעלם מנוכחות הרקע היהודי המלווה במתח שבין "הסדר הישן" שבמושבת העונשין לאווירת אי הוודאות של המושל החדש וההשלכות על הבעיות בנות הזמן.
הנס דיטר צימרמן רואה בסיפור מבט על מאפיינים אירופיים של התלהבות מהישגי הטכנולוגיה שהולכת ומבטלת את ערך האדם. לעומת אנושיות אירופית הקיימת רק בפוטנציה, המציאות משקפת גינונים אירופיים של איפוק שהופכים אותה לרדומה ומנועה מלהתנגד לעוולות חולניות של שררה וכוחניות. הקצין והמכונה מייצגים את המפגש בין הכוחניות הברברית לטכנולוגיה המלחמתית ההולכת מתעצמת. הנוסע-חוקר מייצג את האדישות הבולעת את העוול לתוך גינוני התרבות והאיפוק האירופיים. הברבריות הטכנית שאותה משבח הקצין משקפת את הריאליזם השואף למקסום העוצמה במלחמה המודרנית, ריאליזם שבלע את האידיאליזם של השלום ששרר כמה עשורים שלפני מלחמת העולם הראשונה.
טורונטו האסקיז
טורונטו האסקיז (באנגלית: Toronto Huskies) הייתה קבוצת כדורסל מהעיר טורונטו, קנדה, אשר שיחקה בליגת ה-BAA בעונת .
היסטוריה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1946, כמועדון הקנדי היחיד מבין 11 הקבוצות שהשתתפו בעונת הבכורה של ליגת ה-BAA. ב-1 בנובמבר 1946 אירחו ההאסקיז את קבוצת ניו יורק ניקרבוקרס באולמם הביתי, המייפל ליף גארדנס, למשחק הבכורה של ליגת ה-BAA. בשנת 1949 התמזגה ליגת ה-BAA עם ליגת ה-NBL כדי לייצור את ליגת ה-NBA, ובאופן רשמי נחשבות עונות ה-BAA כחלק מההיסטוריה של ה-NBA, כך שהמשחק בין טורונטו לניו יורק נחשב גם למשחק הבכורה של ליגת ה-NBA. במשחק עצמו, ששוחק בפני 7,090 צופים, ניצחו הניקרבוקרס בתוצאה 68-66. אוזי שכטמן מהניקרבוקרס קלע את הסל הראשון במשחק, שנחשב לסל הראשון שנקלע בתולדות ליגת ה-NBA.
הסנטר אד סדאוסקי פתח את העונה כמאמן-שחקן של טורונטו, והוביל את קלעי הקבוצה עם 19.1 נקודות בממוצע למשחק. בעקבות פתיחת העונה החלשה פוטר סדאוסקי מתפקידו והועבר בטרייד לקליבלנד רבלס, בתמורה לליאו מוגוס, לאחר 12 משחקים בלבד. תפוסת הקהל במשחקי ההאסקיז הידלדלה לאורך העונה, ובסיומה פורסמו הערכות לפיהן הפסידו בעלי הקבוצה כ-100,000 דולר.
את עונתה היחידה סיימה טורונטו במקום השישי והאחרון באזור המזרחי עם מאזן ניצחונות שלילי 22-38 (36.7%). בסיום אותה עונה התפרקה הקבוצה, יחד עם דטרויט פלקונס, פיטסבורג איירונמן וקליבלנד רבלס, ונערך "דראפט פיזור" במסגרתו נבחרו שחקני הקבוצה על ידי יתר קבוצות הליגה.
לקראת עונת חזרה ליגת ה-NBA להיות מיוצגת בקנדה, כשהוקמו קבוצות ונקובר גריזליס וטורונטו ראפטורס. אחד השמות שהוצעו למועדון הראפטורס, בטרם הוקם, היה "האסקיז", אך הרעיון נדחה בשל הדמיון הגרפי לכינוי של קבוצת מינסוטה טימברוולבס.
דלי ואלדס
חיים דוויק
הרב חיים מוסא דוויק (גם דוויך, בערבית: حايم دويك; 1905–1974 ב' באלול תשל"ד) היה הרב הראשי האחרון של מצרים.
ילדותו.
דוויק נולד בעיר אנטפ שבטורקיה, על גבול סוריה, כבנם הבכור של מוסא חיים דוויק וזריפה הררי. בשנת 1910, בעודו בן חמש, היגרה משפחתו לקהיר, שם למד בבית ספר של כל ישראל חברים. לאחר שעות הלימודים למד לימודי יהדות במסגרת תוכנית "כתר תורה".
הסמכתו לרב.
דוויק למד לימודי רבנות מ-1918 עד 1933 בישיבה הגדולה "כתר תורה" שבקהיר, תחת הרב יוסף פינטו והרב חיים נחום, שהיה הרב הראשי של מצרים באותה העת. הוא הוסמך לרב ב-1933, והיה אחד ממקימי בית הכנסת "אהבה ואחווה" ברחוב מידאן אלדהר 4 בקהיר. הממשל המצרי החשיב את בית הכנסת כמעוז ציוני וסגר אותו ב-1957. כרב בבית הכנסת לימד את תלמידיו לימודי תורה. בין תלמידיו היו הרב מוריס (משה) דיין, הרב הראשי של ליל, צרפת; הרב יוסף חיון, הרב הראשי של קולומביה; הרב מסעוד אלבז, הרב הראשי של סודאן; הרב יעקב נפוסי, רב חשוב באלכסנדריה; הרב יוסף חמאווי, רב בברוקלין, ניו יורק, והרב חלפון סבדיה, רב בבית הכנסת "אהבה ואחווה" בברוקלין.בנובמבר 1952 צורף הרב דוויק לרבנות הראשית של קהיר על ידי הרב הראשי של מצרים, הרב חיים נחום, וב-1954 מונה לראש בית הדין הרבני. בנוסף, מונה על ידי משרד המשפטים המצרי לשופט בבית המשפט היהודי הראשי ובבית המשפט היהודי לעררים, שהיוו חלק מבית המשפט היהודי לענייני משפחה.
פועלו כרב.
בשנת 1952 הודח המלך פארוק מהשלטון בהפיכה על ידי גמאל עבד אל נאצר. בינואר 1956 ביטל נאצר את בית המשפט לענייני משפחה וקבע כי משפטים ייערכו בבתי משפט אזרחיים ולא בבתי דין דתיים. משרד הפנים המצרי מינה את הרב דוויק לנציג המשפטי האחראי על כל ענייניהם הפרטיים של היהודים. מתוקף תפקידו, סמכויותיו חלשו על תחומי הנישואין, גירושין, צוואות, ילדים ומכירת נכסים. בנוסף, היה מתפקידו להנפיק את כל המסמכים הרשמיים של הרבנות הראשית.
ב-1956 מונה הרב דוויק לסגנו של הרב הראשי של מצרים חיים נחום, אשר המליץ עליו להיות יורשו בתפקיד. לאחר מותו של הרב נחום בנובמבר 1960, הרב דוויק תפס את מקומו כרב הראשי האחרון של מצרים.
השינויים הפוליטיים שהתחוללו במצרים באותה העת גרמו לקהילה היהודית במדינה להתדלדל עד שמנתה כ- 10,000 נפש בלבד. הרב דוויק המשיך להנהיג את הקהילה שהחלה לעזוב את מצרים ולהגר לישראל, לארצות הברית ולמדינות נוספות. ב-5 ביוני 1967, בזמן מלחמת ששת הימים, הרב ובני משפחתו צוו להגיע למשרדי הרבנות הראשית, שם הם הוחזקו במעצר במשך שבועיים ללא קשר עם העולם החיצון. כאשר הממשל המצרי התיר לרב דוויק לפתוח מחדש את הרבנות הראשית, בני משפחותיהם של יהודים שנעצרו נהרו למשרדו והוא סיפר להם היכן מוחזקים יקיריהם. באותה העת, כוחות משטרה נכחו עדיין מחוץ למשרדיו וכוחות משטרה חשאית היו בתוכם. הרב דוויק סייע למשפחות בענייני כספים, ביטוח בריאות ובתי ספר. לאחר כשלושה חודשים, בסיוע הצלב האדום, הוא הצליח לאפשר ביקורי משפחות לעצורים. בנוסף, הרב דאג לכך שבתי הכנסת יישארו פתוחים, שאוכל כשר יהיה בנמצא ושהילדים יקבלו חינוך יהודי. הרב דוויק יצר קשר עם הנשיא נאצר, הצלב האדום, אנשי משרד הפנים המצרי וארגונים נוספים על מנת להפעיל לחץ על הממשל המצרי ולהקל על המשפחות לשמור על קשר עם יקיריהן העצורים. מלחמת ששת הימים האיצה את הידלדלות הקהילה היהודית במצרים. ב-1968 היו במצרים כ-2,000 יהודים בלבד, כאשר עשרים שנה קודם היו בה כ-80,000 יהודים. הרב דוויק נפגש עם פוליטיקאים מצריים ועם אישים מרחבי העולם כדי להקל על יהודי מצרים לעזוב את המדינה. לאחר שלוש שנים וחצי, כל העצורים שוחררו והותר להם לעזוב את מצרים ביחד עם משפחותיהם. ב-1971 נותרו במצרים רק כ- 300 יהודים, רבים מהם בעלי משפחות עם ילדים קטנים. הרב דוויק ייעץ להם לעזוב את מצרים משום שלא ראה עתיד עבורם במדינה.
עזיבת מצרים.
הרב דוויק עזב את מצרים והיגר לצרפת במרץ 1972, מספר חודשים לאחר פטירת אשתו, ג'וסטיין. טרם עזיבתו, דאג למילוי צורכיהם הדתיים של היהודים שנותרו במדינה, כגון חזן בבית הכנסת, שוחט ומישהו שיסייע בטקסי הקבורה. הוא דאג לכך שכל בתי הכנסת הפעילים יישארו פתוחים ומתוחזקים ושבית הקברות היהודי יישמר. בנוסף, דאג לכך שיהיו יין כשר ומצות לפסח. באוקטובר 1972 היגר עם ילדיו לניו יורק, שם הפך לחבר פעיל בקהילה המצרית ולחלק מקהילת "אהבה ואחווה". בנוסף, החל לפעול למען יהודי סוריה ועיראק שנרדפו במדינותיהם, והשקיע מזמנו בהעלאת המודעות למצבם ובניסיון לסייע להם לעזוב את מדינותיהם.
הרב דוויק נפטר בברוקלין, ניו יורק, ב-20 באוגוסט 1974, ונקבר בהר הזיתים בירושלים. אוסף ספרי זיכרונותיו נתרם על ידי משפחתו לישיבה יוניברסיטי בניו יורק ב-1984.
חיים אישיים.
לרב חיים דוויק יש 5 ילדים שמתגוררים בישראל ובארצות הברית, היה נשוי לג'סטין דואק לבית אנטבי
חיה לילית
NGC 2363-V1