הקבוצה עוסקת בשירותים מתחום הרכב: מכירת כלי רכב משומשים וחדשים, עם ממוצע שנתי של 33 אלף כלי רכב הנמכרים בשנה לשוק הפרטי; השכרה בישראל ומחוצה לה, טרייד אין, מכירת אופנועים וקטנועים, ליסינג פרטי ותפעולי, שירותי מימון, שירותי מוסכים ושירותי דרך. מנכ"ל קבוצת אלבר הוא אורן אלעזרא.
היסטוריה.
חברת אלבר הוקמה בשנת 1994 על ידי דיסקונט השקעות. בשנת 2002 נרכשה החברה על ידי קבוצת אלעזרא בבעלות איש העסקים אלי אלעזרא תמורת 268.5 מיליון שקל. במהלך השנים התרחבה החברה והפכה לקבוצת אלבר, ותחתיה חברות בנות מתחום הרכב שבבעלותה המלאה.
בשנת 2012 רכשה הקבוצה את חברת ממסי שירותי דרך וגרירה. באותה שנה חתמה על הסכם יבואנית רשמית של אופנועי דיאלים הקוריאנית, והקימה רשת מוסכים מורשה יבואן בפריסה ארצית.
בשנת 2015 רכשה את חברת מוטופרטס, העוסקת בייבוא ושיווק חלקי חילוף לרכבים ומשאיות. בשנה זאת הוקמה אלבר קרדיט – חברת מימון לרכישת רכב. כמו כן אלבר הפכה בשנה זאת ליבואנית הרשמית של הארלי דיווידסון בישראל.
בשנת 2017 חתמה על הסכם זכייניות של חברת השכרה הבינלאומית יורופקאר בישראל.
בשנת 2019 חתמה על הסכם יבואנית רשמית של אופנועי טריומף.
היקף הפעילות הכלכלית.
בשנת 2016 עמד מחזור הקבוצה על כ-2.6 מיליארד שקלים. בשנת 2017 עמד מחזור הקבוצה על כ-2.8 מיליארד שקלים. בשנת 2018 עמד מחזור הקבוצה על כ-3 מיליארד שקלים, ונכון לשנת 2019 עמד מחזור המכירות השנתי של הקבוצה על כ-3.2 מיליארד שקלים.
בצי הרכב של אלבר כ-36 אלף כלי רכב. לקבוצה 1,600 עובדים ב-100 סניפים בפריסה ארצית.
איגרות החוב של הקבוצה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
טיהור ממזר (גט מהרש&quot;ם)
גט מהרש"ם הוא מכשיר הלכתי מתוחכם שנועד לטיהור ממזר באמצעות הפקעת קידושיה של אשה שהרתה לגבר שאינו בעלה, תוך שבעלה משתף פעולה עם מהלך ההפקעה. סביב אפשרות השימוש במכשיר זה התחוללו ויכוחים הלכתיים, אך יש עדויות לשימוש בו, לרבות בשנים האחרונות.
תשובת מהרש"ם.
ר' שלום מרדכי הכהן שבדרון, הידוע בכינויו מהרש"ם, נשאל על אודות המקרה הבא: מעשה באשה נשואה שישבה גלמודה שתים עשרה שנה. בעקבות עדויות על מות בעלה, לאחר שעברה טקס חליצה על ידי אחי בעלה, הותרה האשה להינשא מחדש, נישאה והרתה לבעלה השני. או אז נודע, שבעלה הראשון חי (והעדויות על מותו נבעו מכך ש"השאיל הפאס (=תעודה) שלו לאחר ומת השואל וסברו שהוא בעלה"). בשאלה מוזכר כי תוצאות הקביעה כי הבן הוא ממזר עלולות להיות קשות: "לעניין הולד יש חשש גדול. שבאם יהיה דינו כממזר, ימסרוהו לבית ילדי גוים לגדלו וימירו דתו, או האשה תאבד את עצמה לדעת עם הילד, כי הילד בן יחיד הוא לה ולבעלה השני".
בכאב מציין מהרש"ם שאילו הופנתה אליו השאלה לפני שניתן גט, ניתן היה – לפחות, תאורטית – למצוא פתרון לבעיה: "ולא אכחד כי אם היה כבוד תורתו מתייעץ עמי, טרם שעשו מעשה גירושין של בעל הראשון, הייתי ממציא עצה ותושיה להלכה ולא למעשה". אולם, הבעל הראשון נתן את הגט עוד טרם הופנתה השאלה למהרש"ם, ולפיכך דומה שלא נותרה תקווה, ויש להכריז על הילד כממזר.
הבסיס התלמודי להצעת מהרש"ם.
בתלמוד הבבלי נזכרים חמישה מקרים שבהם נטען כי חכמים השתמשו בהפקעת קידושין. אחד המקרים, וככל הנראה הקדום שבהם, הוא מקרה השליח. במקרה שבו שולח הבעל גט לאשתו על ידי שליח, יש לבעל כוח לבטל את הגט כל עוד הגירושין לא חלו, דהיינו: לפני מסירת הגט לאשה. כך אכן נהגו קודם תקנת חכמים, אז יכול היה לבטל את הגט בפני בית דין כלשהו, אף שלא בידיעת האשה או השליח. ברם, כבר בתקופה קדומה – בימי רבן גמליאל הזקן ועל ידיו – התקינו חכמים שלא יעשו כך "מפני תיקון העולם", דהיינו: מפני חשש עיגון או חשש ממזרות. בשל כך, קבעה תקנת רבן גמליאל, כי על הבעל לבטל את הגט בפני אחד מן השניים: בפני השליח או בפני האשה (לפני הגעת הגט לידה).
צאצאיו של רבן גמליאל הזקן: רבן שמעון בן גמליאל ורבי יהודה הנשיא ("רבי"), נחלקו בדינו של אדם שעבר על התקנה וביטל את הגט שלא בפני האשה ושלא בפני השליח. לפי רבי, אף שעבר על התקנה הגט מבוטל והאשה איננה מגורשת, אולם לפי רבן שמעון בן גמליאל הביטול איננו תקף והאשה מגורשת, וזאת כדי לתת תוקף לתקנת רבן גמליאל: "שאם כן מה כוח בית דין (היינו: בית דינו של רבן גמליאל) יפה". על כך תמה התלמוד: הרי הגירושין בטלים מדאורייתא, וכיצד יכולים חכמים להתיר אשת איש לעולם?! ומשיב כי סמכות חכמים מבוססת על "כל דמקדש אדעתא דרבנן מקדש ואפקעינהו רבנן לקידושין מיניה" (=כל המקדש, מקדש על דעת חכמים, ו[במקרה זה] חכמים הפקיעו ממנו את הקידושין).
לפי מרבית הפרשנים, כוונת הדברים היא כי חכמים הפקיעו רטרואקטיבית את הקידושין. תוצאת ההפקעה הרטרואקטיבית של הקידושין היא כי בני הזוג אינם נחשבים כנשואים, ולא היו נחשבים כך מעולם. מעתה, אם במהלך חיי הנישואין (שהופקעו) ילדה האשה ילדים מגבר זר, הרי הם אינם ממזרים, שהרי בני הזוג אינם, ולא היו, נשואים. עמדו על אפשרות זו (והתלבטו בה) פרשני התלמוד הראשונים, ובראשם בעלי התוספות, על רקע ההלכה הבאה: אשה נשואה שקיימה יחסי אישות עם גבר זר נחשבת כמי שזינתה. היא אסורה לבעלה ולבועלה, וילדיה מהגבר הזר נחשבים ממזרים. מדין תורה, אם יש עדים והתראה, עונשה הוא במיתה. בנסיבות מסוימות הלכה זו עלולה להיתקל בקושי (עליו עמד ר' שמואל - רשב"ם): הרי אם הבעל מעוניין לפטור את האשה מעונש, כגון במקרה שהיא קרובתו (בת אחותו) והוא מעוניין להצילה, כל שעליו לעשות הוא לשלוח לה גט ולבטלו, ונישואיהם יופקעו מלכתחילה! אמנם, היבט הממזרות איננו מפורש במקור זה, אולם הוא נגזר בוודאי מההכרזה על האשה כמי ש"זינתה". עבור רשב"ם, אם כן, אפשרות זו – של הפקעת קידושין באופן יזום – מעוררת קושי, וניכרת הסתייגותו מאימוצה.
בניגוד אליו, ר"י (רבי יצחק בן שמואל הזקן מדמפייר), מגדולי בעלי התוספות (ואחיינו של רשב"ם), איננו מוטרד מכך. לדבריו, יש מקום לחשוש ש"יחפה על בת אחותו", כאשר מחפה עליה שלא כדין (כגון: כאשר הבעל מסייע להכחשת העדים). אולם כאן ההפקעה נעשית כהלכה, והאשה פטורה מן הדין. משכך, בענייננו, יכולים אכן ממזרים להיטהר: אם קיים שיתוף פעולה מצד הבעל, והלה מוכן לשלוח את הגט באמצעות שליח ולבטלו בניגוד לתקנה, אזי הקידושין יופקעו למפרע, ובני הזוג יוגדרו כמי שלא היו נשואים מעולם. ממילא, ילדים שנולדו מגבר זר לא יוכרזו כממזרים. עמדה זו עולה גם בין ראשוני ספרד. מלשונו של הרא"ה (ר' אהרן הלוי), בשם רבו הרמב"ן, עולה שאין כלל מקום לחששו של הרשב"ם: "ורבינו אומר דהא לא אכפת לן אם יכולים ממזרים ליטהר, ולואי שיטהרו"!
על בסיס זה פורש מהרש"ם את הצעתו:ולא אכחד כי אם היה כבוד תורתו מתייעץ עמי, טרם שעשו מעשה גירושין של בעל הראשון, הייתי ממציא עצה ותושיה להלכה ולא למעשה, על פי דברי התוספות... פשיטא שהיה מועיל בנידון דידן להכשיר הממזר למפרע, באופן זה, שישלח לה גט על ידי שליח ויבטלנו בפני עד אחד.דהיינו: הבעל הראשון – בהנחה שיסכים לשתף פעולה כדי להציל את הילד מהכרזת ממזרות – ישלח לאשתו גט על ידי שליח, ויבטל את השליח בפני עד אחד. כך, יעבור הבעל על התקנה, ונישואיו יופקעו, לפי העקרונות שנקבעו בסוגיה התלמודית המתוארת לעיל.
קשיים פרשניים בהצעת מהרש"ם והתמודדותו עמם.
השימוש בהפקעת הקידושין לטיהור ממזרים איננו מוסכם על כל הראשונים. רבינו תם, המובא אף הוא בתוספות שנידונו בסעיף הקודם, קובע כי ההפקעה נעשית רק כאשר הבעל איננו מתכוון להפקיע את הקידושין. במקרה שכזה גם אם כתוצאת לוואי נטהרים ממזרים, אין בכך מניעה. אולם אם הבעל בכוונה תחילה מבטל את הגט, וזאת כדי להפקיע את הקידושין ולטהר את הממזרים, הרי הקידושין אינם מופקעים והממזרים עומדים במקומם. שיקול של מדיניות הוא המסתתר מאחורי הדברים, לדעת רבינו תם: שהרי אם נפקיע קידושין, נקל בכך את האיום שבממזרות, ומתוך כך "יהיו בנות ישראל פרוצות בעריות". והרי "לתקנה עשו חכמים ולא לתקלה", ולפיכך במקרה שכזה לא הפקיעו חכמים את הקידושין.
מהרש"ם מתמודד עם עמדה זו. בצורה מתוחכמת מעט טוען מהרש"ם, כי במקרה הדומה לעניין בו הוא דן, אף רבינו תם יסכים שיש להפקיע את הקידושין: "דבכה"ג [=דבכהאי גוונא; באופן שכזה], שעשתה בטעות על פי בית דין, אין בזה חשש תקלה, ושפיר הפקיעו הקידושין למפרע". כלומר: מאחר שמדובר באשה שנשאה בהסכמת בית דין, הרי אין את החשש שהפקעת קידושין תוביל לכך שנשים תהיינה "פרוצות בעריות". אדרבה, מדובר כאן בתקנה ולא בתקלה, ולפיכך הפקעת הקידושין תקפה גם לפי עמדת רבינו תם.
מהרש"ם מתמודד בדבריו עם קושי נוסף, והוא עמדתו (לכאורה) של הרשב"א, לפיה בפועל חכמים אינם מפקיעים קידושין, שכן – לפי פירוש הרשב"א – מחשש שיחסי האישות בין הצדדים יוכרזו רטרואקטיבית כ"בעילת זנות", הבעל בסופו של דבר איננו מבטל את הגט, דהיינו: איננו פועל בניגוד לתקנת רבן גמליאל, והאשה מגורשת בגט תקף. מהרש"ם קובע, שעמדת הרשב"א היא דעת יחידאית, ובמקרה שלנו "יש מקום לסמוך ע"ד [=על דעת] התוספות וש"פ [=ושאר פוסקים] שלא תירצו כן".