את הספר ערכו גדליה אלקושי, שרגא קדרי ויהושוע טן-פי.הכותבים בספר עשו את מלאכתן בהתנדבות, על הבולטים בהם נמנו: המשוררים לאה גולדברג, חיים גורי ואמיר גלבוע (חלום של עם), הסופרים גרשון שופמן וחיים הזז, יוסף יואל ריבלין (אביו של ראובן ריבלין) - זיכרונות ילדותו בירושלים המחולקת, צבי ברמאיר - אגדה על רקע ביקור הרמב"ן בירושלים במאה ה-13, משה חיים מייזלש (מ. ח. עמישי) – ההצדקה ההיסטורית והמוסרית להרחבת שטחי מדינת ישראל.
תיאטרון.
במחצית השנייה של שנות השישים היה התיאטרון על סף פריצת הטלוויזיה המקומית וליד קולנוע ישראלי דל תקציב. לפיכך היה התיאטרון אתר בילוי והתכנסות משמעותי. ראייה לכך היא הסיקור האינטנסיבי של הצגות התיאטרון בעיתונות היומית. דורית ירושלמי שדנה בהשפעות המלחמה טוענת כי התיאטראות המסחריים לא התייחסו לאימת המלחמה ו"הקרינו על מסך התודעה של הצופה, שלל דימויים של "המלחמה היפה". הקהל לא הצביע ברגליו, והעדיף את פלח התיאטרון הפופולרי, קומדיות ודרמות סנטימנטליות שסופקו לו, ואשר ניזונו מההבטחה הגדולה אחרי המלחמה — ההבטחה לחיים נורמליים.
הצגה שזכתה להצלחה עצומה לאחר שעלתה זמן קצר לאחר המלחמה (1968) הייתה "איש חסיד היה" שכתב ועיבד דן אלמגור וביים יוסי יזרעאלי. ההצגה שהתבססה על סיפורים, שירים וניגונים חסידיים התייחדה בגישה "רומנטית" של תנועת החסידות. מרבית השחקנים היו יוצאי להקות צבאיות וצורת ההגשה הייתה "קלילה" ובידורית. במופע צפו כרבע מיליון אנשים, שמינית מכלל האוכלוסייה בארץ. לדעת ירושלמי הסיבה היא משום שהמופע "התכתב עם תחושת הנס ועם השילוב המנצח שבין כוח לאמונה". תהליך ה"אמריקניזציה" והמסחור הוביל לדעת ירושלמי ליבוא של מחזות דוגמת "כנר על הגג" ו"גבירתי הנאווה".
"קזבלן" (1966) מציג את סיפורו של יוסף סימן-טוב שעלה כנער ממרוקו וחש ממורמר משום שאף על פי שזכה לצל"ש על גבורתו בצבא חבריו שכחו ממנו לאחר השירות הצבאי. הליהוק של יהורם גאון, בוגר להקות צבאיות וחבר בלהקות "התרנגולים" ו"שלישיית גשר הירקון" גרם לציבור להזדהות עם הדמות. ירושלמי מציינת שהמחזמר זכה להצלחה חלקית בלבד ב"תקופת ההמתנה" בגלל השינויים התכופים בלו"ז של מועדי ההופעות. אחרי הניצחון המציאות השתנתה. ההופעות תוגברו ונוצר קשר ישיר בין סיפור ההפקה למלחמה. זאת באמצעות יהורם גאון שהפך כוכב והופיע, כמו זמרים ובדרנים רבים אחרים, בפני חיילים בשירי המחזמר. על פי המודעות בעיתונות, כשההצגות חודשו הוקרן לקהל בהפסקה בין שתי המערכות, ביוזמת גיורא גודיק, "יומן קרבות צה"ל", שהרחיב את החוויה התיאטרונית וקישר בין גיבור העלילה למלחמה.
אם "איש חסיד היה" היווה מימוש של הבטחה לחיים נורמליים הרי שההצגות "את ואני והמלחמה הבאה" (1968), "קטשופ" (1969) ו"מלכת אמבטיה" (1970) שעלו בשלוש השנים שלאחר המלחמה חתרו כנגד הקונצנזוס הישראלי ששמח בתוצאות המלחמה. מחזות אלה שנכתבו על ידי המחזאי חנוך לוין היו מז'אנר הסאטירה הפוליטית ותקפו, בין השאר, את הקשר בין בידור למוות בתרבות הישראלית. דוגמה למערכון כזה הוא "מקס גוטמן פוגש את הזמרת בוליביה השמנה". על פי ירושלמי, בוליביה מרמזת על "זמרת המלחמות" יפה ירקוני המוציאה אלבומי תקליטים כדי "להזכיר לאלה שנשארו את אלה שהלכו כדי שאלה שהלכו יוכלו להישאר". "כך נוצר חיבור בין מוות לבידור שהופך לחיבור טבעי ובלתי נמנע" מסכמת ירושלמי. "מלכת אמבטיה" נחשבת למשפיעה מבין המחזות בתקופה זו בעיקר בשל פרסומה הציבורי הנרחב. ההצגה שעלתה בתיאטרון הקאמרי, יצאה כנגד "תרבות הזחיחות" שלאחר הניצחון הגדול והציגה את הגאווה הישראלית כ"נפוחה". השילוב בין הצגה שעלתה בתיאטרון ממוסד, בעיצומה של מלחמת ההתשה, ומתחה ביקורת חריפה על מקבלי ההחלטות עוררה סערה אדירה. ההצגה נפסלה בתחילה על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות ולבסוף לאחר ערעורים רבים כשהוחלט לאפשר להציג את ההצגה החליטה הנהלת התיאטרון להוריד אותה לאחר זמן קצר.
קולנוע.
המדיום הקולנועי בשנים הראשונות לאחר המלחמה היה בתחילת דרכו בישראל. למרות זאת מאז ועד היום מלחמת ששת הימים לא זכתה לייצוג נרחב על המסך הגדול לעומת מלחמות אחרות (כמו מלחמת העצמאות או מלחמת לבנון הראשונה). מרבית הסרטים שנעשו על מלחמה זו היו תיעודיים ברובם ומיעוטם עלילתי. כמה סרטים תיעודיים המציגים את הקרבות עלו מיד לאחר המלחמה. סרטם של יצחק מימיש הרבסט ויעקב המאירי "שישה ימים לנצח" ואחריו, כמעט מיד, "שלוש שעות ביוני" של אילן אלדד. רשויות ההסברה של המדינה הפיקו ב-1968 את "ששת הימים" שביימו אלפרד שטיינהארדט ויגאל אפרתי (והוא אף כלל סצינות קרב ששוחזרו בעזרת חיילי צה"ל). סרט עלילתי שזכה להצלחה רבה היה "כל ממזר מלך". הסרט בבימויו של אורי זוהר מ-1968 ניסה לתעד את הווייתה של הגבריות הישראלית בעת שלום ובעת קרב. מעל 740,000 צופים בישראל צפו בו והוא אף ייצג את ישראל בקטגוריית הסרט הזר בתחרות פרס האוסקר. גם הביקורות היללו את הסרט וראו בו סרט "מבריק", אך בחלוף השנים סרט זה נשכח מן התודעה.
השפעות נוספות.
השינויים הגאו-פוליטיים לאחר המלחמה הביאו להתרחקות מן התרבות הסובייטית המזרח-אירופית והתקרבות לתרבות המערב. ישראל נפרדה בהדרגה מן הסוציאליזם הנוקשה ואימצה את ערכי האינדיבידואליזם והחירות האישית. בד בבד צעירים וצעירות מארצות הברית ומאירופה החלו להתנדב בקיבוצים והביאו עמם את תרבות הרוק אנד רול, השחרור המיני והשימוש במריחואנה. דוגמאות לכך הן למשל חברי להקת ה"הצ'רצ'ילים" (1965) שאימצה את תרבות ה"רוק" ו"חבורת לול" שנודעה באורח חיים פרוע ובהתנסות בסמים.
המלחמה גם הובילה לסיומו של המיתון הכלכלי שהחל ב-1966. תחושת האופטימיות והצורך בידיים עובדות שיפתחו את "השטחים המוחזקים" גרמה לרווחה כלכלית ניכרת בשנים שלאחר המלחמה. הירידה בשיעורי האבטלה והעלייה בשכר הביאו להעמקת תרבות הצריכה בישראל, בתי "כלבו" של "המשביר לצרכן" הוקמו בירושלים ובתל אביב. הישראלים החלו לקנות טלוויזיות, פטיפונים ומכשירי רדיו משוכללים. חלה עלייה גדולה במספר התיירים שהגיעו לבקר בארץ (בשמונת החודשים הראשונים של 1970 הגיעו 323 אלף תיירים לישראל, שיא של כל הזמנים עד אז). המלחמה גם הובילה ל"גל עלייה" של יהודים בין השנים 1967–1973 שכלל קרוב ל-300,000 עולים, מרביתם מברית המועצות ולראשונה חלקם ממדינות מערביות. זאת לאחר שנים של ירידה בעלייה וגידול במספר היורדים הישראלים. פתיחת הדרך למקומות הקדושים ליהדות, עוררה תנועה של תיירים יהודים מכל העולם שבאו לבקר אותם, בחלקם מסיבות דתיות ובחלקם בעקבות התעוררות של תחושות לאומיות לאחר הניצחון במלחמת ששת הימים. כל אלה מלמדים שתחושת "החרדה הקיומית" שהורגשה קודם למלחמה הוחלפה בתחושת ביטחון.
עונת 2010/2011 בליגת העל
עונת 2009/2010 בליגת העל
מייקל פרנץ'
מייקל פרנץ' (באנגלית: Michael French; נולד בשם מייקל קלארק; נולד ב-17 בספטמבר 1962) הוא שחקן אנגלי. הוא ידוע בעיקר מהופעותיו בתפקיד דייוויד ויקס באופרת הסבון "איסטאנדרס", והרופא ניק ג'ורדן בסדרה "חדר מיון" ובסדרת הספין-אוף "הולבי סיטי".
ביוגרפיה.
פרנץ' נולד בשם מייקל קלארק בבאו שבלונדון, וגדל בתיידון בויס באסקס. הוא למד בבית הספר "Theydon Bois County Primary School". הוא הופיע בהצגות בית הספר והשתתף בהפקות של מועדון הדרמה המקומי. אחר כך למד בבית הספר התיכון "West Hatch Technical High School" בצ'יגוול שבאסקס.
בגיל 20 עבד פרנץ' כבדרן (blue coat) בהולידיי קלאב במיורקה. כשחזר לבריטניה בגיל 22 קיבל תפקיד כשחקן במחזמר "Godspell" בתיאטרון קנת' מור באילפורד בלונדון. בהמשך הופיע על הבמה בתפקידים שונים בהם בדמות הג'יני באלאדין במחזה קומי מוזיקלי (Pantomime) לחג המולד. במשך שלוש השנים הבאות שיחק בסיבובי הופעות של הפקות שונות, עד שהתפכח מאשליות להצליח במשחק והחל לעבוד כדייל אוויר בחברת התעופה בריטיש איירווייז. אחר כך התפטר מעבודתו בבריטיש איירווייז והתחיל ללמוד בבית הספר למשחק אקדמיית מאונטוויו לאמנות התיאטרון, וסיים את הלימודים ב-1992.
קריירה.
פרנץ' הופיע במחזות זמר בווסט אנד כגון "סיפור הפרברים", "שיקגו", "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" ו"עלובי החיים". סוכן שחקנים ראה אותו מופיע ב"עלובי החיים" וליהק אותו לאופרת הסבון "איסטאנדרס" ב-BBC בה שיחק בין השנים 1993 עד 1999. אחר כך הופיע בשנים 1998 עד 2000 בתפקיד ניק ג'ורדן בסדרת הטלוויזיה "חדר מיון" והמשיך להופיע בסדרה בשנים 2008 עד 2013. במקביל שיחק באותו תפקיד גם בסדרת הספין-אוף "הולבי סיטי" בשנים 1999–2000, 2006 ו-2010. ב-2001 הופיע בתפקיד סמל בילוש אלכסנדר מרצ'יסון בסרט הטלוויזיה "The Fabulous Bagel Boys". ב-2006 שיחק בפרק בסדרה "דיאל ופסקו" בתפקיד גארי לסקוט. ב-1997 הופיע בדמות ג'ף סלייד בסדרת המדע בדיוני "Crime Traveller". בשנים 2001 עד 2004 גילם את טום גילדר בסדרת הדרמה קומית "Born and Bred". ב-2012 חזר להופיע בתפקיד דייוויד ויקס באופרת הסבון "איסטאנדרס" כדי להשתתף בפרידה מפאם סנט קלמנט, שגילמה את דמות אמו בסדרה. בינואר 2012 חזר להופיע בכמה פרקים בסדרה "איסטאנדרס". בפברואר 2013 עזב את תפקידו בסדרה "חדר מיון". עוד שיחק ב"איסטאנדרסט" בספטמבר 2013 ובמאי 2014.
ב-2000 הופיע פרנץ' על הבמה במחזה "אמנות" בתפקיד מארק, ובמחזה "Sacred Heart" בתפקיד ג'רי. החל מ-13 בדצמבר 2004 החליף פרנץ' את ג'ון בארומן בתפקיד בילי פלין במחזמר "שיקגו" ושיחק בו עד מאי 2005.
שבט הקומאנצ'י
סווידא
Sysinternals