בפברואר 1999 עבר קאנו לארסנל, ששילמה תמורתו כ-4.15 מיליון לירות שטרלינג. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך במסגרת גביע ה-FA נגד שפילד יונייטד. כעשר דקות לפני סיום המשחק כאשר עמדה התוצאה על 1-1, הרחיקה הקבוצה היריבה את הכדור אל מחוץ לתחומי המגרש על מנת לאפשר טיפול בשחקן פצוע. קאנו, שלא היה מודע למתרחש, המשיך את מהלך ההתקפה לאחר החזרת הכדור למגרש ובסיומו הבקיע מארק אוברמארס שער ניצחון. עם סיום המשחק הציע מאמן ארסנל ארסן ונגר לקיים משחק חוזר על מנת לתקן את העוול, וגם הוא הסתיים בניצחונה של ארסנל.
לאחר עזיבתו של ניקולא אנלקה לפני עונת , הפך קאנו לאחד משחקניה הבולטים של ארסנל. במשחק מול צ'לסי הבקיע שלושער ברבע השעה האחרונה, שבזכותו חזרה הקבוצה מפיגור של 2-0 לניצחון 2-3. הוא סיים את העונה עם 16 שערים בכל המסגרות, ונבחר בפעם השנייה לכדורגלן השנה באפריקה ב-1999. עם זאת, בשנים הבאות איבד קאנו לתיירי הנרי את מקומו כשחקן קבע בהרכב הפותח. קאנו שיחק בסך הכול 197 משחקים במדי ארסנל, אשר כמעט במחציתם עלה כמחליף, וכבש 44 שערים. הוא היה שותף לזכיית הקבוצה בשתי אליפויות הפרמייר ליג ובשני גביעי ה-FA, אך נטל חלק שולי בשתי עונותיו האחרונות בקבוצה.
ב-2004, עם תום חוזהו בארסנל, עבר קאנו לקבוצת וסט ברומיץ' אלביון שהעפילה זה עתה לפרמייר ליג. במשך שנתיים בקבוצה הבקיע תשעה שערים בלבד ב-58 משחקים, ולאחר שהקבוצה ירדה בחזרה לליגת המשנה ב-2006, עבר כשחקן חופשי לפורטסמות' וחתם על חוזה לשנה אחת.
קאנו לקח חלק חשוב בפתיחה המוצלחת של פורטסמות' לעונת , כשהקבוצה התמקמה בצמרת הטבלה. הוא סיים את העונה כמבקיע המוביל של הקבוצה עם 12 שערים בכל המסגרות. בעונה הבאה סייע לקבוצה לזכות בגביע ה-FA, לאחר שהבקיע את השער המכריע בניצחון על קארדיף סיטי במשחק הגמר. ב-2010 ירד קאנו עם הקבוצה לליגת המשנה. בשנת 2012 הודיע על פרישה מכדורגל.
נבחרת ניגריה.
ב-1993 הוביל קאנו את נבחרת הנוער של ניגריה לזכייה בגביע העולם עד גיל 17, כשהבקיע חמישה שערים בטורניר. הוא היה שותף גם לזכייתה של ניגריה במדליית זהב באולימפיאדת אטלנטה ב-1996. במשחק חצי גמר הטורניר נגד הבקיע צמד שערים, שסייע לנבחרתו להפוך את התוצאה מ-3-2 לזכות היריבה לניצחון 3-4. הופעותיו בטורניר היו גורם עיקרי לזכייתו בתואר הכדורגלן המצטיין באפריקה בסוף אותה שנה.
קאנו החל לשחק בנבחרת הבוגרת של ניגריה מאז 1994, עת ערך את הופעת הבכורה במשחק מול נבחרת שוודיה, ובהמשך הקריירה אף כיהן כקפטן הנבחרת. הוא הופיע עם הנבחרת בשלושה טורנירים של גביע העולם, ב-1998, 2002 ו-2010. קאנו סייע לנבחרת להעפיל לגמר גביע אפריקה לאומות בשנת 2000, בו הפסידה ניגריה ל בדו-קרב בעיטות עונשין.
בשנת 2011 הודיע על פרישה מהנבחרת.
Come As You Are
פורטלנד (מיין)
פורטלנד (באנגלית: Portland) היא העיר הגדולה ביותר במדינת מיין שבארצות הברית.
פורטלנד נמצאת בצפון-מזרח ארצות הברית, ליד בוסטון שבמסצ'וסטס וליד פורטסמות' ומנצ'סטר שבניו המפשייר. בשנת 1820, כאשר מיין הפכה למדינה, הוכרזה פורטלנד כבירתה עד לשנת 1832, אז הבירה עברה לאוגוסטה.
היסטוריה.
האירופאי הראשון שניסה להתיישב במקום היה הספן האנגלי קפטן כריסטופר לווט, שקיבל מג'יימס הראשון, מלך אנגליה, שטח של 6,000 אקרים (24 קמ"ר) על מנת לייסד בהם התיישבות קבועה במפרץ קסקו. לווט רצה לקרוא למקום בשם "יורק", כשם עיר הולדתו - יורק, אנגליה.
לווט נסע לאנגליה בשביל לנסות לגייס תמיכה במפעלו, אפילו כתב ספר ("המסע לאנגליה החדשה"), אך מאמציו לא הצליחו. הוא מת בדרך חזרה למיין, וגופתו נקברה בים.
פעולת ההתיישבות הבאה (והראשונה) במקום הייתה ב-1633, אז הקימו ג'ורג' קליב וריצ'רד טאקר כפר בשם "קסקו". ב-1658 לקחה מושבת מפרץ מסצ'וסטס אחריות על האזור, ושינתה את שם הכפר לפלמות, על שם פלמות, אנגליה. אובליסק הנמצא בסוף רחוב הקונגרס בעיר מנציח את ארבעת שמותיה של העיר מאז הקמתה.
בשנת 1676 הכפר נהרס לחלוטין על ידי שבט האבנקי במהלך מלחמת המלך פיליפ. ב-1678 נבנה הכפר שוב, ואיתו נבנה במקום מבצר, ה"פורט לויאל".
בשנת 1690 שוב נחרב הכפר במהלך מלחמת המלך ויליאם על ידי 400-500 צרפתים ואינדיאנים בקרב על פורט לויאל. העיר נותרה נטושה עד להסכם פורטסמות' ב-1713.
ב-18 באוקטובר 1775, במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית הופצץ הכפר על ידי חיל הים המלכותי במשך 9 שעות. כתוצאה מכך 400 בתים נחרבו, אדם אחד מת ואחד נפצע.
בתקופה שאחרי המלחמה, חלק של פלמות' הנקרא "הצוואר של פלמות", התפתח כנמל והחל לצמוח במהירות כמרכז ספנות. ב-1786 ייסדו תושבים מפלמות יישוב נפרד ב"צוואר של פלמות'" וקראו לו פורטלנד.
בשנת 1820 נהייתה מיין למדינה, ופורטלנד נבחרה לבירתה. ב-1832 נבחרה אוגוסטה לבירת מיין במקום פורטלנד.
ב-1851 העבירה מיין חוק המגביל מכירת אלכוהול רק ל"מטרה רפואית, מכנית או לתעשייה". לאחר מכן החוק נודע בשם חוק מיין, ו-18 מדינות אחרות החליטו במהירות להעבירו גם אליהם. פורטלנד הייתה מרכז למחאה על החוק. המחאה הגיעה לשיאה ב-2 ביוני 1855 במהומות שנודעו כמהומות הרום בפורטלנד. בין 1,000-3,000 איש הפגינו נגד ראש העיר ניל ס. דאו. דאו אישר קנייה של "אלכוהול רפואי ומכני" בהיקף של 1,600$, והמפגינים האמינו שמדובר בקנייה לשימוש פרטי. כשהמפגינים סירבו להתפזר, הורה דאו לפתוח באש, וכתוצאה מכך אדם אחד נהרג ו7 אחרים נפצעו. למרות ההפגנות והמחאה, החוק התקבל ב-1856.
ב-4 ביולי 1866 פרצה בפורטלנד השרפה הגדולה, במהלך חגיגות יום העצמאות האמריקני. השרפה החלה כילתה את מרבית בתי העסקים בעיר, כמחצית מהכנסיות ומאות בתי מגורים. רק 2 אנשים נהרגו בשרפה, אבל כ-10,000 איש נותרו חסרי קורת גג. לאחר השרפה נבנו הבתים על ידי לבנים, והעיר אימצה את סגנון הבנייה הוויקטוריאני.
ערים תאומות.
לעיר פורטלנד 4 ערים תאומות:
קירגיזטן
אם המושבות
משפחת דארסלי
הסיירות מסדרת דויטשלנד
אוניית מערכה זוטא או אוניית-כיס למערכה (בגרמנית: Panzerschiff; באנגלית: Pocket battleship) הוא סוג של אוניות מלחמה שנבנו על ידי הרייכסמרינה (חיל הים) הגרמני בהתאם למגבלות שהוטלו בחוזה ורסאי. בגרמנית נקראו ספינות מסוג זה Panzerschiff ("אוניה משוריינת") ונודעו גם כאוניות מסוג דויטשלנד על שמה של האונייה הראשונה מסוג זה שהושלמה. אוניות אלו היו קטנות מאוניות מערכה, אך היו חמושות בתותחים גדולים משל סיירות משוריינות של אומות אחרות. בפברואר 1940 סיווג הקריגסמרינה מחדש את הספינות כסיירות כבדות. שלוש הספינות מסוג זה הושקו בין השנים 1931 ל-1934:
על פי הסכם ורסאי הוגבלו הגרמנים לסף של 10,000 טונות ל"ספינות משורינות". מאחורי הגבלה זו עמד הרעיון להגביל את גרמניה כך שתבנה רק ספינות להגנת החופים, שלא יהוו אתגר בפני הכוחות הימיים העיקריים של בריטניה, צרפת וארצות הברית. גרמניה השתמשה במספר חידושים טכניים לבניית ספינות מלחמה חזקות במשקל מוגבל זה: בין החידושים היה שימוש נרחב בריתוך לחיבור רכיבי גוף האונייה זה לזה (בניגוד לשימוש במסמרות שהיה מקובל באותה עת), שלושה תותחים בצריחי החימוש העיקרי (בהם עשה שימוש לראשונה הצי האוסטרו-הונגרי באוניות מערכה מסוג טגתהופ ב-1912) ושימוש במנועי דיזל להנעה. חרף זאת, כל האוניות מסוג זה חרגו מהמשקל שנקבע בחוזה (תחילה נבנו כאוניות של 10,600 טון ובהמשך הוגדלו ל-12,100 טון), על אף שמטעמים פוליטיים משקלן המוצהר סולף תמיד ל-10,000 טון, כמוגבל בחוזה.
המאפיין הבולט בתכנון אוניות המערכה זוטא היה שהיו מצוידות בתותחים בעלי קוטר גדול דיו - קרי, 280 מ"מ (11 אינץ') - כדי לגבור על כל סיירת אויב שתהא מהירה מספיק כדי לתפוס אותן, ועם זה היו מהירות מספיק כדי להימלט מכל אוניית אויב חזקה שיכלה להטביען, למעט מספר סיירות קרב בריטיות ויפניות שנבנו מחדש כאוניות מערכה מהירות. הגרמנים ידעו שמצב זה לא יאריך, אך קיוו ליתרון זמני. לאוניות מסוג דויטשלנד הייתה מהירות של 28.5 קשר, שהייתה כבר איטית מדי בתחילת מלחמת העולם השנייה, שמונה שנים בלבד לאחר השקתה של הספינה הראשונה מסוג זה. הטווח המרבי של אונייה כזו היה 16,500 ק"מ.
עיקרון דומה שימש כבסיס לדור של אוניות שנבנו לפני מלחמת העולם הראשונה, סוג אוניות שנקראו סיירות מערכה, אף שאלו היו דומות בגודלן לאוניות מערכה. מפקדי הצי השתמשו בפועל בסיירות הקרב כשהן פועלות יחד עם הדרדנוטים בעלי ההגנה הטובה יותר, והם סבלו אבדות קשות כאשר נחשפו לאש ארטילריה כבדה (ראו קרב יוטלנד).
הקריגסמרינה, שערב מלחמת העולם השנייה עמד במרחק של שנים מהשגת צי גדול, נזהר לא לחזור על אותה טעות ובמהלך המלחמה הייתה כוונה להשתמש באוניות המערכה זוטא אך ורק לפשיטות. בשתי שנות המלחמה הראשונות היו אוניות המערכה זוטא יריבות קשות מאוד לציי בעלות הברית; חימושן הכבד יכול היה להכריע את רוב אוניות הליווי שהיו קטנות מהן בהרבה, ומהירותן הרבה איפשרה להן להימנע מקרב בו לא היו מעוניינות, עם אוניות גדולות מהן. אכן, ההוראה לאוניות המערכה זוטא הייתה להימנע מקרבות עם ספינות אויב - אלא אם הן היו חזקות מהן.