ביורוקרטיה
בנו גרינפלדר
בנו גרינפלדר (1883–1955) היה רופא ילדים ישראלי, הפרופסור הראשון לרפואת ילדים באוניברסיטה העברית, מנהל מחלקת ילדים בבית החולים הדסה (1925–1952).
קורות חיים.
גרינפלדר נולד בשאטס בוהמיה, בצ'כיה אשר הייתה חלק מאוסטרו-הונגריה. בשנת 1903 עם סיום לימודיו התיכוניים בגימנסיה על שם לאופולד במינכן, יצא לווינה ללמוד בבית המדרש לרבנים. חסר היה לו הידע הבסיסי וגרינפלדר נאלץ להפסיק את לימודיו.
בין השנים 1904–1911 למד רפואה באוניברסיטת וירצברג, אוניברסיטת מינכן ואוניברסיטת וינה.
לאחר סיום לימודיו גרינפלדר התמחה 3 שנים ברפואת ילדים במחלקתו של הפרופ' היינריך פינקלשטיין.
בקיץ 1914, מספר שבועות לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביקר גרינפלדר בארץ ישראל והיה מעורב בשלבים הראשונים לארגון תחנות לאמהות ולתינוקתיהן.
במלחמת העולם הראשונה היה רופא צבאי ושירת בחזית צרפת. בשנת 1916 גרינפלדר קיבל אות הצטיינות גבוה על טיפול בפצועים תחת אש.
בסיום מלחמת העולם הראשונה חזר גרינפלדר לברלין והיה ממונה על בית החולים לילדים עזובים.
בשנת 1919 עלה לארץ-ישראל עם רעייתו טראוטה (לבית שייער) שהייתה פסנתרנית.
גרינפלדר עבד בהדסה, כרופא בכיר בתפקיד של ממונה על מחלקת הילדים.
בשנת 1925 נתמנה למנהל מחלקת הילדים בהדסה. במקביל היה עוזר מנהלי מחלקת הילדים בבתי החולים הדסה בתל אביב והדסה בצפת.
גרינפלדר קיבל תואר פרופסור חבר עם פתיחת בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית. היה הפרופסור הראשון לרפואת ילדים באוניברסיטה העברית.
גרינפלדר פרסם כ-120 עבודות מחקר. גרינפלדר פרסם מספר ספרים ברפואת ילדים בשפות : בעברית, יידיש וערבית.
מתלמידותיו : ד"ר הלן סולובייצ'יק.
בשנת 1952 פרש גרינפלדר לגמלאות.
גרינפלדר נפטר ב-1955 ונקבר בהר המנוחות. הניח אישה טראוטה, פסנתרנית אשר הופיעה בקונצרטים לקהל הרחב, בעיקר למטרות צדקה ושלוש ילדים.
רפלקס גרינפלדר.
גרינפלדר תיאר החזר הנושא את שמו: רפלקס GRUNFELDER.
סימן זה עוזר בקביעת דלקת באוזן התיכונה : הפעלת לחץ בזווית מרפס האחורית - לטרלית בגולגולת הילד גוררת הופעת רפלקס בבינסקי.
גרינפלדר פרסם את מסקנותיו בנושא "רפלקס גרינפלדר" במאמר רפואי : "על חזיון הבוהן הגדולה &lt;GR .Z .PH&gt; והרפלקס של גרינפלדר &lt;G.R&gt; בדלקת האוזן התיכונית ובליקויים בבקעת הגולגולת האחורית" תרפ"ג, תל אביב, מוציא לאור לא ידוע
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939.
בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה. ראו: ד"ר ב. גרינפלדר (ירושלים): אי ספיקה חריפה של מחזור הדם מבחינה פדיאטרית (31 במאי)
דורותי וסט
דורותי וסט (2 ביוני 1907 – 16 באוגוסט 1998) הייתה סופרת מתנועת הארלם רנסאנס. היא מוכרת בשל הספרים "The Living Is Easy" ו-"The Wedding", וכן סיפוריה הקצרים והמאסות שכתבה אודות החיים של שחורים מהמעמד הגבוה.
ראשית דרכה.
וסט נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס, ב-2 ביוני 1907, לאייזק כריסטופר וסט, שהיה עבד משוחרר אשר הפך לאיש עסקים מצליח, ורייצ'ל פיז בנסון, בת למשפחה מרובת ילדים. אמה של וסט הייתה מזמינה את קרובי המשפחה לחיות איתם בביתם הגדול, ותמיד היו הרבה ילדים בסביבה. וסט סיפרה שמכיוון שהילדים היו צאצאי כל כך הרבה משפחות, הם גם היו מאוד מגוונים בצבע עורם, משחור כהה ועד עובר כלבן, דבר שהיה מעורר תגובות קשות אצל הלבנים שהיו נקרים בדרכם.
וסט כתבה את סיפורה הראשון בגיל שבע, ופרסמה סיפור קצר ראשון בגיל 14 בבוסטון פוסט, וכן זכתה בתקופת לימודיה במספר תחרויות כתיבה מקומיות. היא סיימה את לימודיה בבית הספר בגיל 16, ואז המשיכה בלימודיה באוניברסיטת בוסטון ואחר כך בבית הספר לעיתונות של אוניברסיטת קולומביה.
ב-1926, בהיותה בת 19, היא הגיעה למקום שני בתחרות מטעם ה-National Urban League, עבור סיפורה "The Typewriter". חילקה איתה את המקום השני הסופרת לעתיד זורה ניל הרסטון.
בין 1928–1930, כתבים אחרים שלה פורסמו בכתב העת הספרותי Saturday Evening Quill, שווסט הייתה בין מקימיו.
קריירה ספרותית.
ב-1926, עברה וסט להארלם, יחד עם בת דודתה, המשוררת הלין ג'ונסון. שם פגשה וסט משוררים וסופרים מתנועת הארלם רנסאנס, כולל את לנגסטון יוז, קאונטי קאלן ווואלאס תורמן. מאוחר יותר בחייה, וסט אמרה, "לא ידענו שזה הרנסאנס של הארלם, כי כולנו היינו צעירים וכולנו היינו עניים". יוז כינה את וסט "The Kid", ובכינוי זה נודעה כל התקופה שלה בהארלם. ב-1932 היא ליותה את יוז בהפלגה לרוסיה, יחד עם קבוצה של אפרו-אמריקאים, כדי לצלם סרט על יחסי גזע בארצות הברית. הסרט לא יצא לפועל, אך וסט ויוז נשארו ברוסיה למשך שנה. המאסה שלה משנת 1985, "הרפתקה במוסקבה", מתארת מפגש מאותה תקופה עם הבמאי סרגיי אייזנשטיין.
בתקופת השפל הגדול תרומתה של וסט לרנסאנס של הארלם הייתה הוצאת כתב העת "Challenge", אותו יסדה ב-1934 עם $40 בלבד, וכן את "New Challenge" שבא אחריו. בהם, פורסמו בין היתר המאסה פורצת הדרך של ריצ'רד רייט, "Blueprint for Negro Writing", וכתבים של מרגרט ווקר ורלף אליסון.
הייתה זו תקופה סוערת עבור וסט. כפי שתיארה זאת, "חשבנו שנהיה הסופרים הגדולים בעולם. היינו צעירים והיינו מתאהבים אחת בשני. לכולנו הייתה אותה אמביציה: הסופרים, המשוררים, הציירים וכן הלאה. היינו חופשיים... הייתה לנו תמימות שאינה אפשרית כיום". כשנסעה לרוסיה עם יוז, בקשה ממנו להינשא לה (למרות שלא ברור אם היו ביניהם יחסים רומנטיים). הוא סירב. מאוחר יותר, קאונטי קאלן הציע לה הצעה דומה - והיא סירבה לו. וסט סיפרה בראיון מאוחר יותר בחייה שהיא מעולם לא באמת רצתה להינשא, אך כן רצתה ילדים, וחוותה זעזוע קשה כשנודע לה שאין ביכולתה להרות. הרופא שבישר לה זאת אמר לה "זה לא נורא, ממילא יש יותר מידי שחורים בעולם". היא חלקה דירה עם זורה ניל הרסטון, והשתיים היו מארחות תכופות את חבריהם האמנים והסופרים מהתנועה. ובמילותיה של וסט: "היינו קבוצה יפה וצעירה. אבל שתינו יותר מידי. שתינו יותר מידי".
כשנסגרה הוצאת כתבי העת של וסט, היא התחילה לעבוד בפרויקט הסופרים הפדרלי של מנהל העבודות הציבוריות (חלק מהניו דיל של פרנקלין דלאנו רוזוולט), ונשארה שם עד אמצע שנות הארבעים. באותה תקופה וסט פרסמה מספר סיפורים קצרים בניו יורק דיילי ניוז, האישה השחורה להתפרסם מעל דפי העיתון. אחר כך עברה למרתה'ס ויניארד שבמסצ'וסטס, כדי לכתוב את הרומן הראשון שלה, "The Living Is Easy". הספר יצא ב-1948 לתשבחות ממבקרים, אך לא נמכר במספרים גדולים. באותה תקופה, היה כמעט בלתי אפשר עבור אישה שחורה להתפרנס מכתיבה. וסט הייתה, למעשה, אחת הסופרות השחורות הראשונות לזכות להוציא את ספרה לאור.
הספר, סאטירה על הבוסטונים השחורים מהמעמד הגבוה, היה סמי-אוטוביוגרפי, והתבסס על סיפור חייה של אמה של וסט. הוא נכתב בחוש הומור אירוני, סגנון שנהיה לסימן ההיכר של וסט, וסיפר את סיפורה של קליאו ג'דסון, אישה שחורה בהירת עור, שמנסה להמציא מחדש את בתה כהת העור ולעזור לה לטפס בסולם החברתי ולזכות להיות חלק מהמעמד העליון - ובמהלך זאת, מפרקת את נישואיה לעבד לשעבר, המכונה "מלך הבננות השחור".
במשך העשורים הבאים וסט עבדה כעיתונאית, בעיקר עבור עיתון מקומי במסצ'וסטס. היא כתבה טור שבועי על קורות עיירתה, אוקס בלאף. ב-1982, The Feminist Press הוציאה מהדורה מחודשת של ספרה הראשון, דבר שהחזיר את וסט לעין הציבור, כעת עם פרספקטיבה היסטורית לתרומתה למהפכה התרבותית בהארלם שנים קודם לכן. ב-1992 נכל סיפור שלה באנתולוגיה Daughters of Africa (ed. Margaret Busby), וב-1995—בגיל 88—סיימה וסט את ספרה השני," The Wedding", אותו החלה לכתוב עוד בשנות הארבעים. הספר זכה לביקורות נלהבות, והפך לרב מכר. בעקבות הצלחה זו, אופרה וינפרי הפיקה על בסיס הספר מיני-סדרה לטלוויזיה, ויצא גם אוסף סיפורים ומאסות של וסט, "The Richer, the Poorer".
ב-1992 ג'קלין קנדי אונסיס הייתה עורכת ספרים בחברת דאבלדיי, והיא עבדה עם וסט על הספר "The Wedding". אונסיס נפטרה זמן קצר לפני שהספר יצא לאור, ווסט הקדישה לה את הספר. הספר, המתרחש בשנות החמישים במרתה'ס ויניארס, מספר את סיפורה של אישה שחורה בהירת עור ובלונדינית, שלבי קולס, החיה חיים פריבילגיים למדי, ומתכננת את חתונתה עם נגן ג'אז לבן. באמצעות פלשבקים מיום החתונה ואחורה בזמן למשך דורות משפחתה של קולס, הספר בוחן נושאים כמו גזענות נגד שחורים וכן דעות קדומות בין לבין שחורים על בסיס מעמד וצבע עור.
מותה.
וסט נפטרה ב-16 באוגוסט 1998, בגיל 91, מסיבות שלא פורסמו אך כנראה בנסיבות טבעיות.
שנתיים לפני מותה, זכתה וסט בפרס אניספילד-וולף למפעל חיים.
לא נבחרות לא בוחרות
המפלגה הנאצית האמריקאית
דוד טלשיר
דוד טַלְשִׁיר (תש"ה, 1944 – ז' בטבת תשע"ז, 5 בינואר 2017) היה פרופסור בחוגים ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה.
דוד טלשיר נולד במעלה החמישה. למד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים ללשון העברית, למקרא ולהיסטוריה של עם ישראל. בשנת תשמ"א הגיש את עבודת הדוקטור שלו, שעסקה בנושא "שמות בעלי החיים בתרגום הארמי של השומרונים".
בשנים תשל"ב–תשנ"א לימד בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים תשנ"א–תשנ"ז עבד במפעל המילון ההיסטורי של האקדמיה ללשון העברית. משנת תשנ"ד לימד במחלקה ללשון העברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.