פארק 3 בפברואר (בספרדית: Parque Tres de Febrero), הידוע יותר בשמו הבלתי רשמי יערות פלרמו (Bosques de Palermo), הוא פארק עירוני המשתרע על כ-4,000 דונם בשכונת פלרמו בבואנוס איירס, בירת ארגנטינה. הוא ממוקם בין שדרות ליברטדור (Avenida del Libertador) ופיגרואה אלקורטה (Avenida Figueroa Alcorta), והוא ידוע בזכות חורשות העצים, אגמים וגן הוורדים (El Rosedal). אנשים רבים משתמשים בפארק כל יום, הן לצעידה והן לרכיבה על אופניים, ומספר זה גדל מאוד בסופי השבוע. ניתן לשוט בסירות בשלושת האגמים המלאכותיים בפארק.
היסטוריה.
לאחר קרב קסרוס ב-1852 שבו הובס חואן מנואל דה רוסאס, שהיה שליט ארגנטינה בפועל, הפכו נכסיו הנרחבים בצפון בואנוס איירס לאדמות ציבוריות, ובשנת 1862 נחקקה תקנה עירונית שקבעה שרוב הקרקעות ישמשו להקמת פארק עירוני. ביוזמת חבר הקונגרס ויסנטה פידל לופס (Vicente Fidel López) והנשיא דומינגו פאוסטינו סרמיינטו, החלו עבודות בשנת 1874 על "Parque Tres de Febrero" (פארק 3 בפברואר), שנקרא לכבוד 3 בפברואר 1852, תאריך תבוסתו של המושל רוסאס, שסרמיינטו היה בין מתנגדיו.
הפארק תוכנן על ידי יורדן צ'סלב ויסוצקי (Jordán Czeslaw Wysocki), מתכנן ערים ממוצא פולני, וחוליו דורמל (Julio Dormal), אדריכל ממוצא בלגי, ונחנך ב-11 בנובמבר 1875. הצמיחה הכלכלית הדרמטית של בואנוס איירס סייעה לאחר מכן להביא לשילובו במרקם העירוני בשנת 1888, אז מונה קרלוס תאיס (Carlos Thays), מתכנן ערים ממוצא צרפתי להרחיב ולייפות את הפארק עוד יותר, בין 1892 ל-1912. תאיס עיצב את גן החיות, את הגנים הבוטניים, את כיכר איטליה הסמוכה ואת גן הוורדים.
הפטיו האנדלוסי והאנדרטה למגנה קרטה ולארבעת האזורים בארגנטינה (מכונה "מונומנט הספרדים") נוספו ב-1927, הוולודרום העירוני ב-1951 ופלנטריום גלילאו גליליי ב-1966. הארכיטקטורה המודרניסטית שלו היא ייחודית בעיר: כדור הנתמך על ידי שלוש קשתות. יעד טיול פופולרי לסיורים לימודיים עבור תלמידי בתי ספר. כוכבי הלכת ותופעות אסטרונומיות אחרות מוקרנים על הכיפה בפנים.
בית הקפה בסגנון התקופה האדוארדית שפעל בפארק הפך למוזיאון אדוארדו סיבורי (Museo de Artes Plásticas Eduardo Sívori) ב-1966.
אתרים בפארק.
גן הוורדים.
גן הוורדים (בספרדית Rosedal de Palermo), המכונה גם טיילת הוורדים (Paseo del Rosedal), משתרע על 34 דונם, ויש בו 18,000 שיחי ורדים מיותר מאלף זנים, ומספר רב של יצירות אמנות, כולל 26 פסלי משוררים וסופרים, גשר יווני ופטיו אנדלוסי.
חואקין אנצ'ורנה (Joaquín Anchorena), ראש עיריית בואנוס איירס בין השנים 1910–1914, קידם את הרעיון ליצור גן ורדים בתוך הפארק, ואדריכל הגנים בניטו קאראסקו (Benito Carrasco), תלמידו של תאיס ואחראי על הנהלת הפארקים, היה אחראי על התכנון והביצוע. העבודות הושלמו בין 5 במאי ל-22 בנובמבר 1914. באותה עת ניטעו 14,650 שיחי ורדים השייכים ל-1,189 זנים. הוא נחנך ב-24 בנובמבר 1914.
בית המחוקקים של בואנוס איירס הכריז על הגן כמורשת תרבותית של העיר בואנוס איירס ב-14 באפריל 2011, הכרזה שפירושה שכל שיפוץ או יצירה חדשה שנעשית חייבים לכבד את העיצוב המקורי. בשנים 2012 ו-2014 קיבל הגן את פרס הצטיינות הגן הבינלאומי מהפדרציה העולמית של אגודות הוורדים.
בגן יש פרגולה נרחבת העוקבת אחר קו המתאר של חוף האגם (בו שוכרים סירות באתר), ביתן, גשר אוהבים בסגנון יווני ועוד גשר קטן שמאפשר לחצות לאי אשר השוכן באגם.
בסמוך לאגם נמצא גן המשוררים (Jardín de los poetas), ובו פסלי אבן וברונזה של משוררים, סופרים ומחזאים ידועים, כולל חורחה לואיס בורחס, ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן, לואיג'י פיראנדלו, ויליאם שייקספיר ושלום עליכם.
גן החיות לשעבר.
גן החיות של בואנוס איירס היה גן חיות על שטח של 450 דונם, שנוסד בשנת 1888 על ידי ראש העיר אנטוניו קרספו (Antonio Crespo). בגן החיות היו 89 מינים של יונקים, 49 מינים של זוחלים ו-175 מינים של עופות, ובסך הכול למעלה מ-2,500 בעלי חיים שונים. מטרות המוסד היו להציל מינים, לחקור ולחנך את הציבור.
הגן הוא נסגר לציבור בשנת 2016. בעלי החיים הועברו לשמורות טבע וקיימת תוכנית להפוך את המקום לפארק אקולוגי.
גן יפני.
הגן היפני נפתח בשנת 1967 במיקומו הנוכחי, כשהוא משתרע על חלק מפארק 3 בפברואר בפלאסה איטליה. הגן שוכן בשדרות אדולפו ברו ומול פלאסה אלמניה.
הריסת הגן היפני המקורי באזור שכונת רטירו הובילה ב-1967 לפתיחת הגנים היפנים של בואנוס איירס, הגן היפני הגדול בעולם מחוץ יפן.
הגנים נחנכו לרגל ביקור ממלכתי בארגנטינה על ידי נסיך הכתר אקיהיטו והנסיכה מיצ'יקו מיפן.
היהודים האדומים
היהודים האדומים או היהודים האדמונים, (בגרמנית: Rote Juden, ביידיש: רוטן יודן או רויטע יידעלעך) הם דמויות אגדיות של יהודים החיים בארץ רחוקה. הם לוחמים עזים הכלואים מאחורי מכשול בלתי עביר עד לאחרית הימים. הם נזכרים באגדות מקומיות בקרב נוצרים ובקרב יהודים בגרמניה בימי הביניים, ובקרב יהודי מזרח אירופה במאות ה 19–20. בחלק מהמקורות הם מופיעים ככינוי לעשרת השבטים האבודים. הם מוזכרים בתיאורים אפוקליפטיים של קץ העולם וגאולה.
באגדות הנוצריות הם חורשי רע זדוניים העתידים להצטרף באחרית הימים לגוג ומגוג כחלק מהצבאות שיוליך האנטיכריסט כדי להחריב את העולם ולהשמיד את הנצרות. באגדות היהודיות הם לוחמים שומרי מצוות העתידים לבוא עם משיח בן יוסף, כדי להשמיד את אויבי עם ישראל ולהביא את הגאולה.
האגדות על היהודים האדומים בקרב הנוצרים.
היהודים האדומים מופיעים לראשונה בטקסטים בגרמנית מקומית מן המחצית השנייה של המאה ה-13. המקור הידוע המוקדם ביותר שהם נזכרים בו הוא שירה אפית חצרונית משנת 1270 בשם Der Jüngere Titurel. היהודים האדומים מתוארים בה כעם פראי החי בקצווי אסיה. הם, כלואים על ידי ההרים הנקראים גוג ומגוג מצד אחד, ומהצד השני סוגר עליהם נהר שמימיו זורקים אבנים לשמים ללא הרף. אם יצליחו לצאת משם הם ימיטו חורבן על העולם הנוצרי והאלילי כאחד. גרסאות שונות של אגדה זו היו נפוצות באירופה בימי הביניים. האגדה משלבת בין שלשה מקורות: האגדות היהודיות על עשרת השבטים, האגדות האפוקליפטיות על גוג ומגוג שמקורן בספר יחזקאל ובחזון יוחנן, והאגדה המסופרת ברומן אלכסנדר, על החומה שבנה אלכסנדר הגדול בהרי הקווקז כדי לכלוא שם עמים פראיים שהיו אויבי האנושות. האגדות המתארות את עשרת השבטים כלוחמים עזים שיפרצו מכלאם באחרית הימים ניזונו מסיפורי אלדד הדני, מסיפורי מסעותיו של סיר ג'ון מנדוויל ומהאגדות על המלכות הנוצרית של פרסטר ג'ון.
בגרסאות הרבות שהיו לאגדה זו באירופה העמים הכלואים הם גוג ומגוג ועשרת השבטים האבודים. השם "יהודים אדומים" ככינוי לעשרת השבטים מופיע רק בגרמנית מקומית. ורק בחלק מן המקורות הכתובים, אך לדעת Andrew Colin Gow ו Rebekka Voss כינוי זה היה נפוץ בגרמניה עד המאה ה-17, בוודאי במסורת האוראלית בקרב יהודים ובקרב נוצרים כאחד.
יש מספר הסברים לייחוס הצבע האדום ליהודים הכלואים בקצה העולם. אחד מהם הוא הטיעון שבאירופה בימי הביניים הצבע האדום סימל תכונות שליליות ומסוכנות. בעלי שיער אדום, שהם תמיד מיעוט באוכלוסייה, תוארו כזדוניים או מסוכנים. ביצירות אמנות נצבעו אויבי הנצרות, במקרים רבים, בצבע אדום. כך יהודה איש קריות תואר כבעל שיער וזקן אדומים. הסבר אחר לצבע האדום נמצא אולי בסיפורים של אלדד הדני, שהיו מוכרים גם בקרב הנוצרים, בהם מתוארים עשרת השבטים כלובשי בגדי שני מפוארים. מקור אפשרי אחר לייחוס הצבע האדום ליהודים הוא בדמויותיהם של יעקב ועשיו (בראשית כ"ה, כ"ז). עשיו, שתואר כמי שנולד "אדמוני", היה הבכור, אך יעקב אחיו זכה בברכת יצחק ובבכורה. על פי הסיפור המקראי יעקב הוא ישראל, העם הנבחר על ידי אלוהים ואילו עשיו מזוהה עם אדום ("וישב עשיו בהר שעיר עשיו הוא אדום (שם, פרק ל"ו 6–8). בסיפורי התנ"ך האדומים היו אויבי עם ישראל. לאחר חורבן בית שני כונתה האימפריה הרומית בשם אדום, ולאחר המאה הרביעית הוצמד הכינוי אדום לכנסייה ולנצרות. אך לעומת הסיפר היהודי טענה הכנסייה שהנצרות היא "ישראל שברוח" והיא הדת שנבחרה על ידי האלהים במקום היהדות. וכך נוצרה מסורת פרשנית שזיהתה את היהדות עם עשיו – הבן האדמוני הדחוי, וזיהתה את הנצרות עם יעקב.
היהודים האדומים היו ישות מציאותית לגמרי בעיני נוצרים ויהודים בימי הביניים. הם לא נחשבו ליצורי דמיון, כשם שהאמונות האפוקליפטית בקץ העולם ובגאולה נתפסו כוודאות מוחלטת שתתממש בקרוב, בעיקר בזמנים של תסיסה דתית והתעוררות משיחית. יהודים האדומים נחשבו כלוחמים שיצטרפו לכוחות ממשיים הבאים מן המזרח כדי לכבוש את אירופה הנוצרית ולהחריבה. בימי הביניים היו שתארו אותם כחלק מצבאות המונגולים, ובמאות ה- 15–17 כמי שיסייעו לטורקים העות'מאנים לכבוש את אירופה. עדות לממשות שיוחסה להם אפשר למצוא במפות של העולם מימי הביניים ומראשית העת החדשה שבהן מתוארים העמים הפראיים – עשרת השבטים, גוג ומגוג או יהודים אדומים, הכלואים מאחורי הרים או חומה או מאחורי הסמבטיון. הדימוי של היהודים האדומים, כמו של גוג ומגוג ועשרת השבטים, ניזון מהפחדים שנפוצו בימי הביניים מפני העמים הלא נודעים השוכנים אי-שם בקצווי תבל. גם הם תוארו כמפלצתיים, שונאי אדם ואפילו קניבלים. דימויים דמוניים אלה חברו לשנאת היהודים שהתגברה בימי הביניים המאוחרים בגרמניה כאשר בתקופה של מגפת המוות השחור הואשמו היהודים בהרעלת בארות. ככל הנראה נעלמה האמונה ביהודים האדומים בקרב נוצרים בגרמניה ב-1600 לערך.
האגדות על היהודים האדומים בקרב היהודים.