במחצית השנייה של המאה ה-20 התפתחו שיטות אחרות, בנוסף לשימוש בנרות תקניים, כדי למדוד או להעריך מרחקים אל גרמי שמים. שיטות אלה משמשות לאימות של המדידות אל הנרות התקניים. ראו סולם המרחקים הקוסמי - כל שיטה מתאימה לתחום מרחקים אחר. עם זאת, נרות תקניים משמשים אף כיום למדידת מרחקים בכל התחומים, ולמעשה סופרנובות מטיפוס Ia הן האמצעי היחיד כיום למדידה של המרחקים הגדולים ביותר הניתנים למדידה - עד לטווח של 10,000 מיליון פארסק, או 10 גיגה-פארסק.
מדידת המרחק לגלקסיות הרחוקות ביותר ביקום הנצפה קשורה באופן הדוק לגילויים האחרונים (2016) בדבר אנרגיה אפלה.
ישנם סוגים שונים של מקורות, המשמשים כנרות תקניים. הבולטים שבהם הם:
מקורות אחרים הם: התפרצות קרינת X ; ערפילית פלנטרית; נובה.
חישוב מרחק על פי נר תקני.
בשנת 1856 פרסם נורמן פוגסון (Norman Pogson) סקאלה לוגריתמית של הבהירות נראית, המבוססת על הסקאלה הקדומה של היפרכוס ותלמי. פוגסון הגדיר (באופן שרירותי) יחס של פי 100 בעוצמת השטף, בין דרגת בהירות 1 לבין דרגה 6, כלומר הוא קבע שהפרש של 5 דרגות בסקאלה לוגריתמית מתאים ליחס של פי 100 בשטף הקרינה. כתוצאה מהגדרה זו, נוסחת המעבר משטף האור של כוכב ("fm") לדרגת הבהירות הנראית שלו ("m") היא:
"ZP" הוא קבוע שנקרא נקודת האפס של סולם הבהירות (ובאנגלית: Zero Point). מקורו של המקדם "2.5" בכך שבנוסחה נעשה שימוש בלוגריתם עם בסיס 10, כפי שמקובל בהנדסה. 2.5 הוא 5 מחולק ב-2, כאשר מקורו של ה-5 בשורש החמישי שבו השתמש פוגסון; וה-2 הוא הריבוע של 10 כדי לקבל 100, שהוא גורם ההכפלה שהציע פוגסון.
הקשר שגילתה ליוויט בין תדירות פעימה לבהירות מוחלטת הוא פרופורציה ליניארית. מכאן שכדי למדוד מרחק למשל לגלקסיה כלשהי, יש צורך לזהות בתוכה משתנה קפאידי (אחד לפחות), למדוד את תדירות הפעימה שלו, ולתרגם את התדירות לבהירות מוחלטת לפי קבוע הפרופורציה (פעולה זו נקראת כיול - להלן). כעת יש למדוד את הבהירות נראית הנראית של הכוכב, ולהשוות אותה לבהירותו המוחלטת. בשימוש בנוסחה הפשוטה הבאה, המבטאת את ירידת הבהירות עם המרחק, ניתן לחשב את המרחק אל האובייקט:
שבה: "D" הוא המרחק ביחידות של פארסק, או המרחק בשנות אור מחולק ב-3.26; "m" היא הבהירות הנראית, ו-"M" היא הבהירות המוחלטת. ההפרש "m - M" נקרא מודול-מרחק (Distance Modulus), והוא פרופורציוני ללוגריתם של המרחק.
בדומה לנוסחת הבהירות הלוגריתמית שלעיל, מקורו של הגורם 5 הוא בשימוש בלוגריתם לפי בסיס 10, מחולק בגורם 2 שנובע מריבוע המרחק.
בעיות במדידה.
קיימים מספר תנאים לדיוק במדידה בשימוש בנרות סטנדרטיים:
כיול.
כדי למדוד מרחק אל נר תקני, יש לדעת את בהירותו המוחלטת בדיוק מספיק. קביעת הבהירות בהקשר של נר תקני היא שלב הכיול, החיוני לדיוק המדידה. במקרה של משתנה קפאידי, פעולת הכיול איננה טריוויאלית, מפני שקיימים טיפוסים שונים של משתנים קפאידים. על כן יש הכרח לזהות בוודאות את סוג המשתנה הקפאידי, ועל ידי כך את בהירותו המוחלטת בהתאם לתדירות הפעימה שלו. במקרה של סופרנובה מסוג Ia, המדידה מסתמכת על ההנחה שהבהירות המוחלטת של הסופרנובה היא זהה במרחקים קטנים וגדולים, הנחה שכיום (2013) אין לה מספיק אישוש. על כן הכיול המדויק של מקורות כאלה עדיין איננו ברמת ודאות מספקת.
לי סטרסברג
לי סטרסברג (באנגלית: Lee Strasberg, 17 בנובמבר 1901 - 17 בפברואר 1982) היה במאי, שחקן ומפיק אמריקאי-יהודי. ידוע בעיקר בשל היותו מורה למשחק בעל שיעור קומה וממציאה של שיטת המשחק האמריקנית המבוססת על שיטת סטניסלבסקי. עם תלמידיו נמנים בין היתר אן בנקרופט, מרלון ברנדו, דסטין הופמן, מונטגומרי קליפט, ג'יימס דין, מרילין מונרו, פול ניומן, אל פצ'ינו, רוברט דה נירו, הארווי קייטל, איליה קאזאן, ג'רלדין פייג', ג'יין פונדה, אלי וולך, אוה מארי סיינט, אלן בורסטין, צ'ארלס גרודין, סטיב מקווין ואנה מוחה. ממייסדי מכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע.
קורות חייו.
נולד בשם ישראל שטרסברג בבודזאנוב, באימפריה האוסטרו-הונגרית לשעבר (כיום באוקראינה), לאידה וברוך מאיר שטרסברג. המשפחה היגרה לארצות הברית וב-1909 התיישבה במנהטן.
בשנת 1931 היה סטרסברג אחד ממייסדיה של קבוצת תיאטרון שעם חבריה נמנו איליה קאזאן, ג'ון גרפילד, סטלה אדלר, סאנפורד מייזנר, פראנצוט טון ורוברט לואיס. ב-1936 התאזרח סטרסברג בארצות הברית. ב-1949 הוא החל את הקריירה הארוכה שלו בסטודיו השחקנים בניו יורק שפעל להנחלת שיטת המשחק שהתבססה על סטניסלבסקי. כעבור שנתיים התמנה סטרסברג למנהל אמנותי, והמוניטין של המוסד שגשג.
בשנת 1966 ייסד סטרסברג את "סטודיו המערב למשחק" בלוס אנג'לס. ב-1969 הוא יסד את מכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק ובלוס אנג'לס. סטרסברג אף שיחק, הפיק וביים בעשרות מחזות, בעיקר בברודוויי.
סטרסברג הופיע בעצמו כשחקן לעיתים רחוקות, בשבעה סרטים בלבד. תפקידו המפורסם ביותר הוא בסרט "הסנדק 2", בו גילם את דמותו של המאפיונר היהודי הקשיש היימן רות', העומד בראשו של ארגון פשע ומצוי על סף פרישה למיאמי. דמותו של מייקל קורליאונה בסרט זה גולמה בידי תלמידו לשעבר של סטרסברג, אל פאצ'ינו, שהציע לשתף את סטרסברג בסרט כשחקן. בעבור הופעה זו הוענקה לסטרסברג מועמדות לפרס האוסקר. הוא הפסיד את הפרס לתלמיד אחר שלו - רוברט דה נירו.
בשנת 1978 שיחק בסרט הטלוויזיה "הדייר האחרון" לצדם של כריסטין לאטי ודני איילו.
בשנת 1979 שיחק בסרט "וצדק לכל" לצידו של תלמידו, אל פצ'ינו ובסרט "פורשים בסטייל" לצידם של ארט קרני וג'ורג' ברנס.
חייו הפרטיים.
סטרסברג נישא לנורה קרקון (Nora Krecaun) ב-1926, היא נפטרה כעבור שלוש שנים. בשנת 1934 נשא לאישה את אשתו השנייה, שחקנית הדרמה והמורה למשחק פאולה סטרסברג. השניים היו נשואים עד למותה מסרטן בשנת 1966. הם הוריהם של השחקנית סוזן סטרסברג ושל המורה למשחק ג'ון סטרסברג. הוא נישא בשלישית לאנה לבית מזרחי, יהודייה ילידת וונצואלה. היא אמם של שני ילדיו הצעירים דייוויד ואדם.
לי סטרסברג נפטר מהתקף לב בעיר ניו יורק בגיל שמונים. הוא נטמן בבית הקברות "וסטצ'סטר הילס" בהייסטינג שעל גדות נהר האדסון, במחוז וסטצ'סטר, ניו יורק.
השיטה.
טכניקת המשחק אותה המציא לי סטרסברג, הקרויה באנגלית "The Method" או "Sensory Method", היא פיתוח שלו (ושל סטלה אדלר) של הטכניקה של סטניסלבסקי. השיטה שמה דגש על הרגש, לפי העיקרון שקובע כי השחקן אינו מנסה לחקות את הדמות, כי אם נכנס לדמות כך שזכרונותיה ורגשותיה הופכים להיות נחלתו. לפי השיטה, על השחקן להבין הבנה עמוקה את הפסיכולוגיה של הדמות ואת מניעיה. כמו כן עליו לבצע תחקיר ולהתעמק בכל הרבדים של הדמות הן הגלויים (צורת ההליכה, סגנון הלבוש) והן הסמויים (זכרונות, רגשות). בין הטכניקות שבהם משתמשים בשיטה היא השלכה מזיכרון אישי של אירוע שקרה לשחקן הנוטע בו תחושות דומות לאלו של הדמות אותה הוא משחק. כך הביא סטרסברג לעולם המשחק בקולנוע ובתיאטרון האמריקאי אלמנט שלא היה בנמצא עד אז ושאיפשר משחק ריאליסטי הרבה יותר ומרכזיות רבה לשחקן האמן.
הופעותיו בברודוויי.
כל עבודותיו הם מחזות והפקות עצמאיות אלא אם כן מצוין אחרת.
מייקל קיטון
מייקל ג'ון דאגלס קיטון (באנגלית: Michael John Douglas Keaton; נולד ב 5 בספטמבר 1951), המוכר בשם הבמה מייקל קיטון (Michael Keaton), הוא שחקן קולנוע אמריקאי. זוכה פרס גלובוס הזהב. גילם את הדמויות הראשיות בסרטים "ביטלג'וס" ו"באטמן" מבית טים ברטון.
ביוגרפיה.
נולד בשם מייקל דאגלס בפנסילבניה. למד רטוריקה (תורת הנאום) באוניברסיטה, אולם נשר לאחר שנתיים, ועבר לפיטסבורג. לאחר ניסיון כושל בסטנד-אפ, עבר קיטון לעבוד כצלם טלוויזיה, אז הבין שהוא רוצה להיות לפני המצלמה ולא מאחוריה.
קריירה.
קיטון עזב את פיטסבורג ועבר ללוס אנג'לס, שם החל לעבור מבחני בד למגוון תפקידים בטלוויזיה. הוא הופיע לראשונה בטלוויזיה בשלושה פרקים בסדרת הילדים האמריקאית "השכונה של מר רוג'רס" (1975). במהלך החצי השני של שנות השבעים הופיע במספר סדרות בתפקידים מינוריים, והחליט לשנות את שם משפחתו ל"קיטון", כדי להימנע מבלבול בינו לבין השחקן המוכר מייקל דאגלס.
את תפקידו הראשון בקולנוע עשה בקומדיה של רון הווארד, "משמרת לילה", ומאז במהלך שנות השמונים הופיע בשורה של קומדיות. הופעתו בקומדיית הפנטזיה והאימה "ביטלג'וס" (1988), של טים ברטון הפכה אותו לכוכב מן השורה הראשונה. בסרט גילם קיטון את ביטלג'וס, וברטון התרשם ממנו וליהק אותו לתפקיד ברוס ויין בסרט שובר הקופות "באטמן" (1989), הסרט הראשון שבו גילם קיטון דמות רצינית. מעריצי הקומיקס חששו בקשר לליהוק קיטון לתפקיד, בשל היותו מזוהה כשחקן קומי, אולם מרביתם השתכנעו שהוא עשה תפקיד מצוין ונחשב עד היום לשחקן שגילם את באטמן הטוב ביותר. קיטון המשיך לגלם את הדמות גם בסרט ההמשך "באטמן חוזר" (1992), שגם אותו ביים ברטון. אולם בסרט השלישי בסדרה, "באטמן לנצח", הוא הוחלף בשחקן ואל קילמר. קיטון דחה את ההצעה לככב פעם שלישית כבאטמן בעיקר כי לא היה מרוצה מהתסריט וגם מחוסר שביעות רצונו מהכיוון אותו לקח הבמאי ג'ואל שומאכר את הסרט.