הכוח נסוג בשלום בחזרה לניו מקסיקו. לקרסון היו 6 הרוגים ו-25 פצועים. גנרל קרלטון כתב לקרסון: "האירוע המזהיר מוסיף עלה ירוק נוסף לזר הדפנה שאתה עונד באצילות כה רבה בשירות ארצך".
חייו הפרטיים.
תיאורו.
ב-1847 פגש הגנרל ויליאם שרמן את קיט קרסון במונטריי בקליפורניה. שרמן כתב: "תהילתו הייתה אז בשיאה... והייתי להוט לפגוש את האדם שהשיג כל כך הרבה מעללים נועזים בין חיות הפרא של הרי הרוקי, והאינדיאנים של המישורים הפראיים עוד יותר... אני לא מסוגל לבטא את הפתעתי למראה איש קטן, שמוט-כתפיים, ששיערו אדמוני, פניו מנומשים, בעל עיניים כחולות רכות, ושום דבר המצביע על אומץ יוצא דופן או נועז. הוא דיבר מעט וענה על שאלות בתשובות בנות הברה אחת."
קולונל אדוארד ו. ויינקופ (Edward W. Wynkoop) כתב: "גובהו של קיט קרסון היה 166 סנטימטרים, ושקל כ-64 קילוגרם של מזג ברזל חצוף, בנוי רחב, כשרגליו מכופפות מעט, והם קצרות מדי לכאורה לגופו, אבל ראשו ופניו פיצו על הפגמים של יתרת גופו. ראשו היה גדול ומעוצב היטב. שיערו צהוב, ישר וארוך והוא גידל אותו עד כתפיו. פניו היו נאות וחלקות כפני אישה עם עצמות לחיים גבוהות, אף ישר, פה מוצק, אבל בעל הבעה עצובה במקצת, עיניים כחולות רכות נמרצות, שקועות עמוק, אך יפות, שיכלו להפוך לאיומות בתנאים מסוימים, וכמו האזהרה של העכסן מתריעות על התקפה קרבה. ואף שראייתו הייתה חדה, דיבורו היה איטי ורך, וניחן בצניעות טבעית גדולה."
לוטננט ג'ורג' דאגלס ברוארטון (George Douglas Brewerton) ערך מסע מחוף לחוף יחד עם קרסון במטרה להביא דואר לוושינגטון הבירה. ברוארטון כתב: " קיט קרסון של "דמיונותי" היה מעל 180 סנטימטרים – סוג של הרקולס מודרני במבנה גופו – בעל זקן אדיר, וקול כשל שאגת אריה... קיט קרסון האמיתי אותו פגשתי היה אדם רגיל, פשוט. גובהו מתחת לבינוני, שיערו חום מסולסל, נטול זקן, וקול רך ועדין כשל אישה. למעשה, הגיבור של מאות עימותים נואשים, שאת חייו בילה בעיקר באזורי הבר, שבהם האדם הלבן כמעט שלא היה ידוע, היה אחד מהג'נטלמנים של הגברת טבע."
חברות בבונים החופשיים.
קרסון הצטרף לאגדות הסתרים של הבונים החופשיים ב-22 באפריל 1954, עלה בהדרגה במעמד עד שהקים ב-1 ביוני 1860 את לשכת בנט (Bent Lodge) במעמד של רב-בנאי. הלשכה רכשה את ביתו ב-1909, והיא עדיין מנהלת את הבית כמוזיאון.
נישואים.
קרסון נישא שלוש פעמים. שתי נשותיו הראשונות היו אינדיאניות. אשתו השלישית הייתה מקסיקנית. קרסון היה אב לעשרה ילדים. הוא מעולם לא כתב על שני נישואיו הראשונים בזיכרונותיו. ייתכן שחשב כי ייזכר בתור "בעלה של האינדיאנית". גברים כאלו לא התקבלו בברכה בחברה האמריקנית.
ב-1836 פגש קרסון באישה משבט אראפהו ששמה ואניבי ("עשב מזמר") במפגש אנשי ההרים שנערך לאורך הנהר גרין בוויומינג. עשב מזמר הייתה בחורה צעירה נאה, ואנשי הרים רבים היו מאוהבים בה. קרסון נאלץ לצאת לדו-קרב עם צייד פרוות צרפתי בשם שואינר (Chouinard) על הזכות לשאתה לאישה. קרסון זכה, אבל נמלט בעור שיניו. כדורו של הצייד הצרפתי חרך את שערו. הדו-קרב הוא אחד הסיפורים הידועים ביותר על קרסון.
קרסון נישא לעשב מזמר. היא טיפלה בצרכיו וליוותה אותו במסעות הציד. לשניים נולדה בת בשם אדלין (Adaline). עשב מזמר מתה בזמן לידת בתם השנייה. גם בתם השנייה לא הגיעה לבגרות. ב-1843 היא נפלה לסיר של מי סבון רותחים בטאוס.
חייו של קרסון כאיש הרים היו קשים מדי לילדה הקטנה ולכן הוא לקח את אדלין לחיות עם אחותו, מרי אן קרסון רובי (Mary Ann Carson Rubey) בסנט לואיס במיזורי. אדלין התחנכה בבית ספר לנערות. קרסון לקח אותה למערב כשהגיעה לשנות העשרה. היא נישאה לג'ורג' סטילטס מסנט לואיס והתגרשה. ב-1858 היא עקרה לשדות הזהב של קליפורניה. אדלין מתה ב-1860 או אחרי 1862. ככל הנראה במחוז מונו.
ב-1841 נישא קרסון לאישה משבט שאיין ושמה Making-Out-Road. הם היו יחדיו זמן קצר בלבד. Making-Out-Road התגרשה ממנו בדרכם של בני שבטה בכך שהוציאה אל מחוץ לאוהל שלהם את אדלין ואת כל חפציו של קרסון. היא עזבה את קרסון והצטרפה אל בני עמה במערב.
סביב 1842 פגש קרסון בחוספה חרמיו (Josefa Jaramillo). היא הייתה בתם של זוג מקסיקני בולט ועשיר. על מנת להינשא לה עזב קרסון את הכנסייה הפרסביטריאנית והצטרף לכנסייה הקתולית, ונשא לאישה את חוספה בת ה-14 ב-6 בפברואר 1843. לזוג נולדו שמונה ילדים.
אוריינות.
קרסון היה אנאלפבית. הוא היה נבוך בשל כך, וניסה להסתיר עובדה זו. ב-1856 הוא הכתיב את זיכרונותיו לאחר והצהיר אז: "הייתי נער צעיר בבניין בית הספר כשהגיעה הקריאה, אינדיאנים! קפצתי לאחוז ברובה שלי והשלכתי את ספר הדקדוק, וזו הסיבה."
קרסון נהנה כשאנשים אחרים קראו עבורו, והעדיף את השירה של לורד ביירון. קרסון חשב שהפואמה שגבירת האגם, הפואמה הארוכה של וולטר סקוט הייתה "ההבעה המשובחת ביותר לחיים בחיק הטבע". קרסון למד בסופו של דבר לכתוב במאמץ רב "ק. קרסון". הוא נהג לחתום על מסמכים רשמיים, וחתימה זו נעשתה במעמד של פקיד או פקיד רשמי.
מותו.
כשמלחמת האזרחים הסתיימה והייתה הפסקה במלחמות עם האינדיאנים קודם קרסון לדרגה ייצוגית של גנרל ומונה למפקד פורט גרלנד (Fort Garland) בקולורדו בלב שטחם של בני היוט. לקרסון היו ידידים רבים מבני היוט באזור והוא סייע בקשרים שבין הממשל לילידים.
לאחר שפרש מהצבא הקים קרסון חווה בבוגסוויל (Boggsville) במחוז בנט בקולורדו. ב-1868, לפי בקשה מוושינגטון והמפקח לענייני אינדיאנים, נסע קרסון לבירה וושינגטון. הוא ליווה כמה מראשי השבטים של היוט שביקשו להיפגש עם נשיא ארצות הברית ולהתחנן לסיוע לשבטיהם.
זמן קצר לאחר ששב מתה אשתו חוספה מסיבוכים שנגרמו מלידת בנם השמיני. מותה היה מכה קשה לקרסון. הוא מת חודש אחר-כך בגיל 58 ב-23 במאי 1868, בנוכחות ד"ר טילטון וחברו תומאס בוגס. מילותיו האחרונות היו: "להתראות חברים, אדיוס קומפדרס". קרסון מת ממפרצת אבי העורקים בבטן במגוריו של הרופא בפורט ליון (Fort Lyon) בקולורדו. הוא קבור בטאוס בניו מקסיקו.
מורשת.
ביתו של קרסון בטאוס בניו מקסיקו הוא מוזיאון הקרוי "מוזיאון בית קיט קרסון" (Kit Carson Home and Museum). מונומנט לזכרו הוקם בכיכר בסנטה פה על ידי הלשכה המרכזית של הבונים החופשיים. פסל של קיט קרסון רוכב על סוס הוצב בראש האנדרטה לחלוצים שהוקמה על ידי מקמוניס בדנוור. פסל נוסף שלו רוכב על סוס הוצב בעיירה טרינידד בקולורדו. על שמו קרויים יער לאומי בניו מקסיקו, מחוז בקולורדו, הר בקולורדו (Kit Carson Mountain), והר במדינת וושינגטון (Mount Kit Carson), נהר בנבדה והעיר קרסון סיטי, עיר הבירה של המדינה. פורט קרסון, מחנה אימונים צבאי בסמוך לקולורדו ספרינגס, נקרא על שמו במהלך מלחמת העולם השנייה, בהצבעה של החיילים שהתאמנו במקום.
דמותו של קרסון הוצגה בסרטים ובסדרות טלוויזיה רבים. ב-1966 שיחק פיליפ פיין (Phillip Pine) את דמותו של קרסון יחד עם מייקל פייט (Michael Pate) כפרנצ'י גודי, סייר נוסף בשירותו של ג'ון פרימונט, באפיזודה "שומרונים בסגנון ההרים" של סדרת הטלוויזיה ימי עמק המוות (Death Valley Days), כשרוברט טיילור בתפקיד הקריין. בסיפור עצרו קרסון וגודי על מנת לסייע למהגר במצוקה קשה.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 החלו היסטוריונים וחוקרים מודרניים להטיל ספק במעשיו של קרסון והיחס למורשתו ההיסטורית החל להשתנות. התיאורים הקודמים ציירו את קרסון כגיבור אמריקני, אבל אצל החוקרים המודרניים הוא הפך לרשע-על במערכות הצבאיות כנגד האינדיאנים. ב-1992, לדוגמה, הצליח פרופסור צעיר בקולג' קולורדו בדרישה להסיר תמונה תקופתית של קרסון ממשרדי הגיוס לצבא. בשנות ה-70 אמר נאוואחו בתחנת מסחר, "אף אחד כאן לא ידבר על קיט קרסון. הוא היה קצב". ב-1993 אורגן סימפוזיון במטרה להציג את כל הדעות על קרסון, אבל הדוברים מטעם הנאוואחו סירבו להשתתף.
עם השנים הניתוח ההיסטורי של פועלו של קרסון השתנה שוב. דייוויד רוברטס כתב: "קו מסלולו של קרסון, במשך שלושים וחמש שנים, מרוצח חסר נשמה של אפאצ'ים ובלאקפוט למגן ומקדם זכויות היוט, מסמנים אותו כאחד מאנשי הספר הבודדים ששינוי רגשותיהם כלפי האינדיאנים, שנבע לא מתאוריה מיסיונרית, אלא מניסיון ממקור ראשון, יכול לשמש כמופת למדיניות הנאורה שבהדרגה הפכה למקובלת במאה ה-20".
מוניטין.
התרומות של קרסון להיסטוריה של המערב הישן נבחנו מחדש על ידי היסטוריונים, עיתונאים ופעילים אינדיאניים מאז שנות ה-60 של המאה ה-20. ב-1968 הצהיר הרווי ל. קרטר, הביוגרף של קרסון:
כמה סופרים ועיתונאים הציגו דעה חלופית על קיט קרסון. לדוגמה וירג'יניה הופקינס (Virginia Hopkins) הצהירה ב-1988 ש"קיט קרסון היה אחראי במישרין ובעקיפין למותם של אלפי אינדיאנים".
המפטון סידס (Hampton Sides) כתב שקרסון האמין שהאינדיאנים זקוקים לשמורות כאמצעי פיזי להפרדה והגנה בפני העוינות והתרבות של הלבנים. נאמר כי הוא ראה את הפשיטות על ההתיישבויות של הלבנים כמונעות על ידי ייאוש, "מבוצעות מתוך הכרח מוחלט כשהגיעו לסף רעב". אזורי הציד של האינדיאנים הלכו ונעלמו כשגלים של מתיישבים לבנים מילאו את האזור.
ב-2014 הייתה עצומה לשנות את שמו של "פארק קיט קרסון" בטאוס בניו מקסיקו ל"פארק הערבה האדומה" (Red Willow Park). למרות התמיכה של התושבים מפואבלו דה טאוס והתושבים של עמק טאוס שמו של הפארק לא שונה והוא עדיין נושא את שמו של קיט קרסון.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:מגלי ארצות אמריקאים]]
[[קטגוריה:פולקלור אמריקאי]]
[[קטגוריה:אנשי הרים]]
[[קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1809]]
[[קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1868]]