בשנת 1948 היה שותף לקביעת המדיניות ביחס לאדמות הכפרים הנטושים. גרנות התנגד בתוקף להצעות למכור לידיים פרטיות אדמות אלה, על פי חזונו במדינת ישראל לא יימכרו קרקעות הציבור ויישארו בבעלות הלאום לשם השגת חברה שוויונית. במהלך מלחמת העצמאות תבע גרנות לאפשר לקרן הקיימת לרכוש את נכסי הנפקדים תמורת סכום שישולם להם במסגרת הסכם מדיני. גרנות האמין כי כיבוש צבאי כשלעצמו לא יקנה בעלות בקרקע אלא בהליך חוקי של קניית האדמה מבעליה בכסף . בפברואר 1948 כשדוד בן-גוריון הציע בשיחה עם יוסף ויץ כי הקרן הקיימת תרכוש אדמות הנגב לאחר שיכבשו על ידי ההגנה ויופקעו התנגד לכך גרנות באומרו כי . עמדה זו של גרנות הייתה מנוגדת לזו של יוסף ויץ ששלל תשלום עבור קרקע המצויה כבר בידי המדינה וביקש לקק"ל רק אפוטרופסות עליה ולעמדת היועץ המשפטי של הקק"ל עורך הדין אהרן בן-שמש שביקש להפקיע את נכסי הנפקדים באמצעות חוק ה"מחלול" העות'מאני המאפשר הפקעת קרקע לא מעובדת. עמדתו של גרנות היא שהתקבלה בדירקטוריון קק"ל ביולי 1948. גרנות היה מיוזמי העסקאות שהעבירו כמיליון וחצי דונם מאדמות הנפקדים לקרן הקיימת על ידי הממשלה לאחר קבלת חוק נכסי נפקדים.
דני ניב
בן ציון חי עוזיאל
ג'ובאני פרגולזי
ICANN (ראשי תיבות של Internet Corporation for Assigned Names and Numbers; מבוטא כמו I can - "אני יכול") היא חברה ללא כוונת רווח שנוסדה ב-18 בספטמבר 1998 ואחראית על ניהול משימות שונות הקשורות לרשת האינטרנט, בהן ניהול שמות המתחם באינטרנט. תפקידה הוא להקצות לכל מדינה קבוצת שמות מתחם (לדוגמה: il עבור ישראל, uk לבריטניה ו-cn בסין), אותם היא תהא רשאית לחלק ולמכור או למנות סוחרים שיעסקו בכך. פול טומיי הוא נשיא החברה מאז 27 במרץ 2003. החל מה-7 בנובמבר 2007 יושב ראש חבר הנאמנים הוא פטר ת'רוש, שהחליף את וינט סרף.
סאטי
סאטי (דוונאגרי: सती, מילולית האישה המסורה) הוא מנהג הודי עתיק בו האלמנה שורפת את עצמה באש מדורת השרפה של בעלה, לאחר שהוא נפטר. מקורו של המנהג בסיפור אודות האלה סאטי, אשר קפצה למדורת הפולחן שערך אביה, דשקה, לכל האלים למעט בעלה, האל שיווה, על מנת לשמור על כבודו של בעלה.
לאורך ההיסטוריה היו שינויים במספר מקרי הסאטי ובריכוז הגאוגרפי שלהם. בין השנים 1815–1828, באזורים תחת שליטת האימפריה הבריטית בהודו, כאחת לכל אלף אלמנות ביצעה סאטי. אלמנות מכל הקאסטות ביצעו סאטי, אף על פי שהמנהג היה נפוץ יותר בקרב אלמנות מקאסטות עליונות וממשפחות עשירות. בדרך כלל האלמנות שביצעו סאטי היו בגילאי 21 - 60, אך היו גם מקרים של שריפת ילדות ונשים זקנות. לְרוב האלמנות שביצעו סאטי היו ילדים.
תאורטית, המנהג הוא וולונטרי - לאלמנה יש זכות לבחור האם להישרף או לא, וזכותה להתחרט בכל שלב תמורת תשלום סמלי לברהמין.
בפועל, בהרבה מקרים האלמנה בחרה להישרף בגלל הלחץ החברתי ולעיתים נמנעה מהאלמנה האפשרות להתחרט במהלך ביצוע הטקס.
במקרים רבים מאחורי החזות הדתית מסתתרים שיקולים כלכליים - בני משפחת הבעל מעוניינים בחלקה של האלמנה בירושה.
היחס לסאטי בחברה ההודית.
הרפורמאטור ההודי ראג' רמוהון ראי ניהל בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 מסע הסברה למיגור טקס הסאטי בהודו. רמוהון ראי היה בעל השכלה רחבה, ידע מספר שפות והתעניין במיוחד בתחום הדתות. בנוסף לדתות ההודיות הוא למד גם את דתות המערב והשקפותיו הושפעו מהנצרות. רמוהון ראי בחן כתבי קודש הודיים עתיקים והגיע למסקנה שסאטי הוא מנהג לא מחייב על פי ההינדואיזם. בטענותיו נגד הסאטי הוא ציטט את חוקי מנו ואת החכם האופנישדי יאג'נוולקיה, המצדדים בהישארותה של האלמנה בחיים ובזכותה לבחור את עתידה מול הלחץ החברתי. על פי כתבים אלו האלמנה צריכה להמשיך לחיות בבית אביה כאשר היא מנהלת אורח חיים טהור ונמנעת ממותרות.
אמנם, היו פרשנים שצידדו בשריפת אלמנות ושעבורם טקס הסאטי היה אמצעי להשגת גמול, כמו הגעה לגן עדן ואיחוד מחודש עם הבעל. ואולם, ראי הוכיח באמצעות כתבי הקודש ששריפתה של האלמנה משיקולים של רווח עתידי הוא מעשה לא מוסרי.
הוא אף האשים את מצדדי המנהג בניסיון להצדיק מעשי התאבדות ורצח. לדעתו של רמוהון ראי, הפסקתו של מנהג הסאטי יציל נשים הודיות מרצח אכזרי בחסות דתית וכן יעלה את דמותם של ההודים בעיני העולם, שצפה בבוז בקיומו של המנהג.
ביקורת על סאטי הגיעה גם מהמערב. באנגליה האוריינטליסט והמיסיונר ויליאם קרי וחבריו מתחו ביקורת כנגד מספר פרקטיקות הנהוגות בדת ובתרבות של הודו, ובין היתר פתחו בקמפיין נגד סאטי שעורר התנגדות מיוחדת.
יחס השלטונות לסאטי.
האנגלים נמנעו מלדכא את מנהג הסאטי בהודו בעיקר בגלל פחד מהתנגדות ואי שקט. עם זאת, הם הצהירו על עצמם כאחראים על רווחתם של נתיניהם, ולכן לא יכלו להתעלם מהמנהג לאורך זמן. או אז, הם ניסו לנהל את הסאטי על ידי הבחנה בין מקרים חוקיים ללא חוקיים. ניסיון זה לא צלח כי המפקדים בשטח, שבאו מתרבות אירופאית, תפשו את המקרים החוקיים והלא חוקיים כמתועבים מוסרית במידה זהה.
ניסיון לא מוצלח זה יחד עם הקמפיין נגד הסאטי שניהל ראג' רמוהון רוי וקמפיין ההתנגדות לסאטי באירופה הובילו לאיסור מוחלט על קיום סאטי. בשנת 1829, בתקופתו של לורד בנטינק כמושל הכללי של הודו, נחקק החוק למיגור סאטי. היה זה החוק הראשון שנחקק על ידי הבריטים בהשפעת קמפיין שניהל אדם מקומי. חוק זה קבע כי סאטי, שריפת אלמנות הינדואיסטים או קבורתן בעודן בחיים הוא מעשה לא חוקי ועל מבצעיו יוטל עונש על ידי בתי המשפט לענייני פלילים.
האנגלים הצהירו שסאטי הוא מעשה שמזעזע את רגשות האדם וקיבלו את טענתו של רמוהון רוי שלא מדובר במעשה הכרחי על פי ההינדואיזם. החוק שחוקקו מצווה על המשטרה לידע את האנשים שנאספו על מנת לבצע סאטי על אי החוקיות של מעשיהם ולמנוע את ההקרבה של האלמנה על ידי שימוש בכל האמצעים החוקיים העומדים לרשותה. במקרה שהמעשה בוצע לפני הגעת השוטרים עליהם לערוך חקירה מלאה, כמו בכל המקרים האחרים של מוות לא טבעי. הענישה על עבירה של ביצוע או עזרה לביצוע סאטי, או על עידודו, כוללת עונש של קנס או של קנס ומאסר הנתון לשיקול דעת בית המשפט. בשנת 1862 נאסר ביצוע הסאטי גם על ידי הנסיכים ההודיים. החוק למיגור סאטי הפחית באופן משמעותי את מספר המקרים של שריפת אלמנות.
מקור והתפשטות.
המקורות וההתפשטות של הסאטי הם שאלות מורכבות עם מחלוקת רבה, ללא הסכמה כללית. עלתה השערה שלטקסים כגון הקרבת אלמנה או שריפת אלמנה יש שורשים פרהיסטוריים. הארכאולוגית "אלנה אפימובנה קוזמינה מונה" טוענת שיש דמיון בין שיטות הקבורה של התרבויות העתיקות של אנדרונובו (בערך 1800-1400 לפנה"ס). היא רואה בסאטי קבורה כפולה סמלית (קבורת זכר ונקבה בקבר יחיד) ושריפת גופת האדם לאחר מותו, תכונה שלטענתה ניתן למצוא בשתי התרבויות.
הסאטי בימינו.
על אף הפחתת שכיחותו, המנהג לא נעלם מן העולם.
כך, בשנת 2008, דווח בהודו על אלמנה קשישה ממדינת צ'טיסגרה שקפצה אל מדורת הקבורה של בעלה.
בתרבות.
אזכור מערבי פופולרי למנהג הסאטי נמצא בספר מסביב לעולם בשמונים יום מאת ז'ול ורן. בספר ההרפתקאות, פיליאס פוג ומשרתו פספרטו רואים אלמנה בשם אאודה שעומדת להישרף בניגוד לרצונה ומצילים אותה על ידי התחזותו של פספרטו לבעלה המת ש"קם לתחייה" ושכנוע הקהל בלוויה שאין צורך לשרוף את אאודה.
לאחר מכן, בורחת אאודה מהודו יחד עם שני הגיבורים ומלווה אותם במסעותיהם לאורך האוקיינוס השקט, אמריקה ואנגליה. בסוף הסיפור, אאודה מגלה לפוג את אהבתה לו והשניים נישאים באנגליה, מולדתו של פוג.
ימי-הביניים
קומדיה דל ארטה
מתתיהו שהם
דואיסבורג
פרנק ודקינד
בנימין פרנקלין ודקינד (בגרמנית: Benjamin Franklin Wedekind; 24 ביולי 1864 - 9 במרץ 1918) היה מחזאי גרמני, אשר נמנה עם אבות האקספרסיוניזם.
ביוגרפיה.
ודקינד נולד בהנובר ועבד במספר משרות בטרם החל לעבוד בקברט ולהפוך למחזאי.
המחזה החשוב הראשון פרי עטו, "Frühlings Erwachen", משנת 1891 (תורגם לעברית כ"האביב מתעורר"), העוסק במיניות ובהתבגרות מינית, חולל שערורייה.
שני המחזות "רוח האדמה" (1895) ו"תיבת פנדורה" (1904), המוכרים גם כ"מחזות לולו", הם, כפי הנראה, שני מחזותיו הידועים ביותר. שניהם שימשו מאוחר יותר כבסיס עלילתי לאופרה "לולו" מאת אלבן ברג.
"תיבת פנדורה" שימש אף כבסיס לסרט אילם הנושא שם זה מאת ג.וו. פאבסט (1929). יצירתו של ודקינד, אשר תדיר מבקרת את ההתנהגות וההליכות בחברה הבורגנית, ובעיקר בכל הנוגע ליחס למין, נחשבת אקספרסיוניסטית.
בתו, פמלה, נישאה לשחקן שארל רנייה. נכדו הוא המוזיקאי והסופר אנטול רנייה, שהיה בעלה של הזמרת נחמה הנדל.
ודקינד
תערו של אוקהם
תחרות הפלה ברומח
תחרות הפלה ברומח, או ג'אוסט (Joust), היא ספורט לחימה היסטורי בו התחרו אבירים רכובים על-גבי סוס בתחרות אחד על אחד שמטרתה להפיל את יריבו מסוסו באמצעות רומח. התחרויות זכו לאהדה רבה בין המאה ה-14 למאה ה-16. האבירים צוידו לרוב בשלושה כלי נשק - רומח, חרב ורונדל (מעין פגיון). אביר אשר הפיל את יריבו מהסוס הוכרז כמנצח לאותו סיבוב. אם נפלו מסוסם שני האבירים הסיבוב הוכרז כשוויון וההכרעה לגביו התבצעה בדו-קרב חרבות. על פי רוב, המוביל לאחר שלושה סיבובים נקבע כמנצח בתחרות.
בצורתו הראשונית שימש הג'אוסט (שנקרא אז טורנאי - tournai) כסימולציה של קרב אמת למטרות אימונים. לאחר התפתחות התחרויות, הביא עמו הניצחון בהן כבוד וממון רבים. המנצח זכה, על פי רוב, בשריון של יריבו (אשר במונחים של ימינו - השתווה במחירו בערך לשוויו של בית). לפיכך, אבירים רבים התעשרו בתחרויות אלו אך רבים גם הפסידו את כל כספם.