אתל ברימור (באנגלית Ethel Barrymore; נולדה אתל בליית'; 15 באוגוסט 1879 – 18 ביוני 1959) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע אמריקאית. קריירת המשחק שלה נמשכה יותר מחמישים שנה, ובשיאה נחשבה "לגברת הראשונה של התיאטרון". חברה בהיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי.
בשנת 1944 זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרט "None But the Lonely Heart", ובשנת 1949 הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרט "פינקי".
ברימור היא נצר למשפחת שחקנים מפורסמת וענפה, הכוללת בין השאר את אחיה ליונל ברימור וג'ון ברימור, ואת נכדתו של ג'ון, דרו ברימור.
קריירת משחק.
ברימור הופיעה לראשונה בניו יורק בשנת 1894, בתפקיד יוליה מחזה "The Rivals" (היריבים), ביחד עם סבתה, לואיזה ליין דרו.
בשנת 1895 הופיעה לראשונה בברודוויי, במחזה The Imprudent Young Couple (הזוג הצעיר וקל הדעת), ביחד עם דודה ג'ון ברימור.
בשנים 1897–1898 זכתה להצלחה במחזות בלונדון לצד השחקן המוערך הנרי אירווינג, הצלחה שהזניקה את הקריירה שלה גם בארצות הברית.
פריצת הדרך הגדולה שלה הגיעה בשנת 1901, בתפקיד מאדאם טרנטוני במחזה "Captain Jinks of the Horse Marines" (קפטן ג'ינקס מיחידת יורדי הים הרכובים).
הופעתה זיכתה אותה בהכרה והפכה אותה לאחת השחקניות המוערכות של התקופה.
בשנת 1928 חנכה בברודוויי תיאטרון שנקרא על שמה, Ethel Barrymore Theater, במחזה "The Kingdom of God" (ממלכת האל).
התיאטרון עדיין פעיל ועדיין נושא את שמה.
הופעתה הראשונה בקולנוע הייתה בשנת 1914 בסרט האילם "The Nightingale" (הזמיר). בשנת 1932 הופיעה בסרט "Rasputin and the Empress"
(רספוטין והקיסרית), הסרט היחיד שבו הופיעה לצד שני אחיה, ג'ון וליונל ברימור.
ב- 1944 הופיעה בסרט "רק הלב הבודד" לצידו של קרי גרנט וזכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. ב-1946 הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור משחקה בסרט "בסחור המעלות".
ב-1947 השתתפה בסרט "בת החוואי" לצידם של לורטה יאנג וג'וזף קוטן. בשנת 1949 הופיעה בסרט "נשיקת חצות" עם מריו לנצה וקתרין גרייסון. בשנת 1951 השתתפה בסרט "גברת אדיבה" לצדן של בטסי בלייר ואנג'לה לאנסברי וב-1953 השתתפה בסרט "סיפור שלוש אהבות".
חיים אישיים.
ברימור נולדה בפילדלפיה, השנייה מבין שלושת ילדיהם של השחקנים מוריס ברימור וג'ורגינה דרו.
אמה מתה בשנת 1893, דבר שאילץ את אתל לצאת לעבוד, וכך ויתרה על חלומה להיות פסנתרנית, והחלה לשחק.
בתקופת הופעותיה בלונדון, בשנים 1897–1898, הכירה את וינסטון צ'רצ'יל ודחתה את הצעתו לנישואים. היא התחתנה עם ראסל גריסוולד קולט בשנת 1909,
ולזוג נולדו שלושה ילדים. הם התגרשו בשנת 1923.
ברימור מתה ממחלת לב בשנת 1959.
בתרבות הפופולרית.
בסרט שיר אשיר בגשם משנת 1952, דון לוקווד (ג'ין קלי) פוגש את קת'י סלדן (דבי ריינולדס), השואפת לשחק בתיאטרון.
הוא מסיים את פגישתם הראשונה במילים "היי שלום, אתל ברימור".
בסרט היכן שהוא בזמן משנת 1980, כריסטופר ריב מעיין בתמונות ישנות מהתיאטרון, ואפשר לראות את תמונתה של אתל ברימור בבגדי נזירה מהמחזה "The Kingdom of God".
דיוויזיית השריון התשיעית (ארצות הברית)
דיוויזיית השריון ה-9 של צבא ארצות הברית (באנגלית: 9th Armored Division) הייתה דיוויזיית שריון אמריקאית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 ביולי 1942 לאחר הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. כמפקדה הראשון מונה ג'פרי קיז, אשר בספטמבר של אותה שנה הוחלף בידי ג'ון לאונרד. הדיוויזיה הוצבה בפורט ריילי, קנזס והעבירה למעלה משנתיים באימונים. הדיוויזיה השתתפה במבצע פורטיטיוד - מבצע דגל כוזב שנועד לשטות בגרמנים ולגרום להם להאמין שבעלות הברית מתכננות נחיתה בפה-דה-קאלה, בעוד שהנחיתה האמיתית התבצע בנורמנדי. הדיוויזיה הייתה אחת הדיוויזיות האמתיות היחידות שהשתתפו במבצע - רובן היו מומצאות. בספטמבר 1944 נשלחה הדיוויזיה לבריטניה ואז נחתה בנורמנדי, לאחר שהנחיתות העיקריות כבר הסתיימו. הדיוויזיה נכללה במסגרת הקורפוס ה-8 של טרוי מידלטון, אשר היה חלק מהארמייה הראשונה של קורטני הודג'ס. הדיוויזיה שימשה בתחילה ככוח סיור בגבול גרמניה-לוקסמבורג, וכאשר בדצמבר 1944 פתחו הגרמנים במתקפת הארדנים, מצאו עצמם חייליו של לאונרד חסרי כל ניסיון קרבי. הדיוויזיה לחמה באומץ במהלך המצור על בסטון וקרב סן וית. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה.
ב-7 במרץ גילו אנשיו כי למרות הניסיונות לפוצץ אותו בידי הגרמנים (בין היתר באמצעות V-2), גשר לודנדורף על הריין באזור רמאגן עדיין עומד על תלו. הגשר אפשר לבעלות הברית לחצות את הריין אל תוך גרמניה עצמה במהירות. בעיני בעלות הברית, המאורע הזה נקרא "הנס של רמאגן". גנרל דווייט אייזנהאואר אמר על הגשר כי "הוא שווה את משקלו בזהב". שלט גדול נתלה על אחד ממגדלי האבן ונכתב בו "חצה את נהר הריין ברגליים יבשות באדיבות הדיוויזיה המשוריינת ה-9". היטלר זעם על המחדל שאפשר את לכידת הגשר, דן להורג חמישה קצינים והחליף את גרד פון רונדשטט באלברט קסלרינג בתפקיד האוברבפסלהאבר ווסט (המפקד העליון במערב). ב-15 במרץ התמוטט הגשר לפתע, אך עד אז כבר הפעילו האמריקנים על הנהר מספר גשרים צפים, וראש גשר מעבר לו. הדיוויזיה השתתפה בהצטיינות בקרב רמאגן, ועל חלקה בו קיבלו כל יחידותיה עיטור גבורה נשיאותי (Presidential Unit Citation). לאחר מכן הדיוויזיה נעה דרומה ומזרחה בתוך גרמניה מעבר לנהר לאהן, כבשה את לימבורג, לייפציג ופרנקפורט וסייעה בכיבוש כיס הרוהר. הדיוויזיה הוסטה לכיוון צ'כוסלובקיה כשהמלחמה הסתיימה ב-8 במאי 1945.
עם סיום המלחמה הוחזרה הדיוויזיה לארצות הברית. ב-13 באוקטובר 1945 פורקה הדיוויזיה. באותו היום הצטלמו חיילי הדיוויזיה עם השלט המקורי שהוצב על גשר לודנדורף. השלט נמצא כיום בתצוגה במוזיאון פטון לחיל השריון והפרשים בפורט נוקס, קנטקי, מעל טנק M26 פרשינג.
אירוע חומרים מסוכנים
בית הספר הקהילתי סביבתי עין כרם
מריה ספירדונובה
מריה אלכסנדרובה ספירדונובה (16 באוקטובר 1884 - 11 בספטמבר 1941; רוסית: Мари́я Алекса́ндровна Спиридо́нова) הייתה מהפכנית סוציאל רבולוציונרית רוסית. ההתנקשות שביצעה בפקיד משטרה בכיר ב-1905 הייתה למעשה הטרור הפוליטי המפורסם ביותר שבוצע על ידי אישה ברחבי רוסיה, והעינויים שעברה על ידי המשטרה העלו את קרנה בעיני העם. לאחר 11 שנים בכלא בסיביר, שוחררה במהפכת פברואר 1917, ושבה כגיבורת המהפכה. היא הובילה את המפלגה הסוציאל רבולוציונרית לברית עם לנין והבולשביקים, אולם משנתאכזבה מאופיו הרודני של המשטר - שבה להיות מבקרת חריפה שלו. היא נאסרה שנית לאחר פירוק הברית ב-1918, ולאחר מכן נכלאה במוסד לחולי נפש.
במהלך הטיהורים הגדולים ב-1937–1939 נעצרה שוב ספירדונובה על ידי משטרת החרש ונשלחה לעבודות כפייה בגולאג, שם הוצאה להורג לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה בקיץ 1941.
ביוגרפיה.
שנותיה הראשונות.
אלכסנדרובה נולדה בעיר טמבוב, כ-480 ק"מ מדרום מזרח למוסקבה. אביה היה פקיד בנק בכיר, חבר במעמד האצולה הזוטר באימפריה הרוסית. היא למדה בגימנסיה המקומית, אולם מותו של אביה ממחלת השחפת הוביל לנשירתה מהלימודים בשנת 1902. למשך זמן קצר למדה רפואת שיניים במוסקבה. עם שובה לטמבוב עבדה כפקידה בכנסייה מקומית. במהרה החלה להיות מעורבת בפעילות פוליטית, ובמרץ 1905 נעצרה במהלך מהומות הסטודנטים. היא ניסתה להתקבל ללימודי אחיות, אך נדחתה בשל הרקע הפוליטי שלה. היא הצטרפה למפלגה הסוציאל רבולוציונרית (ס"ר), והתמסרה לפעולתה בה, כמו כן נקשרה במערכת יחסים עם מנהיג ס"ר מקומי בשם ולדימיר ולסקי. כפעילי ס"ר רבים אחרים, אמצה את רעיונות ההתנקשות והטרור האישי הפוליטי ככלים מהפכניים. היא הייתה בין אלפי אנשי המפלגה אשר תקפו מנהיגים רוסים, במהלך מהפכת 1905 ולאחריה.
ההתנקשות בלז'נובסקי.
המטרה שסימנה לעצמה ספירדונובה הייתה ג.נ. לז'נובסקי - בעל אדמות וחבר המועצה המחוזית בטמבוב, שהיה גם ממונה אזורי על משטרת בוריסוגלבסק, עיירה מדרום מזרח לטמבוב. לז'נובסקי היה ידוע לשמצה בשל דיכוי תסיסת האיכרים במחוז, וועדת תנועת הס"ר בטמבוב הכריזה על ראשו "גזר דין מוות". ספירדונובה התנדבה להוציא את גזר הדין לפועל. היא עקבה אחת לז'נובסקי במשך כמה ימים, ולבסוף נקרתה בידה ההזדמנות בתחנת הרכבת של בוריסוגלבסק ב-16 בינואר 1906. היא ירתה בו מספר יריות מאקדחה ופגעה בו חמש פעמים, הוא מת ב-10 בפברואר מפציעותיו. ספירדונובה נעצרה מיד על ידי שומרי ראשו הקוזאקים של לז'נובסקי.
הפרשה כמעט ולא סוקרה בתקשורת, עד שהעיתון הליברלי הסנט פטרסבורגי 'רוס', פרסם ב-12 בפברואר מכתב מספירדונובה אשר תארה את העינויים וההתעללות אשר עברה מאז מעצרה - אגרופים, שוטים, מגפיים, כיבוי סיגריות על עורה, הפשטה ואונס מידי מפקד הקוזאקים אברמוב. המכתב רמז כי האונס בוצע בתחנת הרכבת בטמבוב. סיפורה הפך סנסציה בקרב קוראי הרוס. על אף שרובם התנגדו לטרור הפוליטי, רובם זעמו על היחס האכזרי כלפי האסירה. חזותה המצודדת עוררה אף היא הזדהות בקרב הקוראים. המעגלים הליברליים גינו את הרשויות בטמבוב, וספירדונובה תוארה כ"זכה, בתולית, פרח של יופי רוחני... בידי אורנגוטנג עוגב". נשים בנות כל המעמדות תבעו "צדק לאחותם המחוללת".