ב-1683 תכנן סובייסקי מלחמה נגד אוסטריה וברנדנבורג ולצורך כך הגיע להסכם עם צרפת, אך מחמת האיום העות'מאני נגנזה התוכנית. כדי להתגונן מפני האימפריה העות'מאנית, בנה סובייסקי חומות מיגון מסביב ללבוב ולקרקוב. ב-12 בספטמבר 1683 התרחש קרב וינה בו איחד סובייסקי את כוחותיו עם האוסטרים והגרמנים. צבאם מנה 81,000 איש, לעומת העות'מאנים בפיקודו של קרה מוסטפא, שצבאם מנה 130,000 חיילים. למרות ההבדל הכמותי, כמצביא מצטיין הבחין סובייסקי בקו ההגנה החלש של העות'מאנים, ולמרות שהקרב נקבע ל-13 בספטמבר, התחיל סובייסקי במתקפה ב-12 בו, בשעה 4 לפנות בוקר ועד מהרה הניס את העות'מאנים בבהלה. כל אוהליהם נשארו נטושים, ורבים מהחיילים נשבו. מאותו יום זכה לכינוי "מושיעה של אירופה", וניצחונו בלם את המשך התפשטות האימפריה העות'מאנית ביבשת אירופה.
המלך יאן מת בארמון המלכים בוילנוב ב-17 ביוני 1696. ליורשו נבחר פרידריך אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסכסוניה, שמשל על פולין תחת השם אוגוסט השני.
פסלו של יאן סובייסקי הועבר אחרי מלחמת העולם השנייה מלבוב, שעברה לרשות אוקראינה לגדנסק, שחזרה לרשות פולין לפי ועידת פוטסדאם.
יחסו של סובייסקי ליהודים.
באופן כללי נטה סובייסקי חסד ליהודים. לאחר החרבת הקהילות בפודוליה ובשאר חלקי אוקראינה, הוא פטר את היהודים מתשלום מיסים כדי לתמוך בשיקום הקהילות. סובייסקי אף אישר את כל הזכויות שהיו ליהודים תחת שלטון המלכים הקודמים.
לורד אלנבי
ימק&quot;א ירושלים
ימקא הבינלאומית ירושלים (באנגלית: Jerusalem International YMCA) הוא מרכז חינוך, תרבות וספורט הממוקם בלבה של ירושלים והיה מסונף בעבר לארגון ימק"א (איגוד הצעירים הנוצרים) בארצות הברית. מרכז ימקא ירושלים חורט על דגלו את טיפוח היחסים בין נוצרים, מוסלמים ויהודים דרך פעילויות תרבות וספורט משותפות. בבניין, שהוא אחד הבולטים בירושלים ומן המושקעים בין בנייני הארגון בעולם, פועלים גם אולם קונצרטים קטן ומהודר ומלון, ובמשך שנים רבות פעל במקום גם אצטדיון ימק"א ששימש כמגרשן הביתי של קבוצות בית"ר ירושלים והפועל ירושלים, עד שפונה ונהרס לטובת פרויקט נדל"ן יוקרתי. מבנה ימק"א עצמו הוכרז כמבנה לשימור.
היסטוריה.
ב-8 בינואר 1878 נחתמה חוקת ימק"א ירושלים על ידי קבוצת כמרים. הארגון התחייב לפעול לפי עקרונות ימק"א לונדון. בתחילה שכן הארגון בחנות ספרי קודש קטנה ברחוב יפו, אך לאט לאט הארגון גדל ונוצר מחסור במקום, ולכן הארגון נדד ממקום למקום. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הפסיק הארגון את פעילותו.
ב-1917 הארגון שב לפעול כדי לספק את צורכיהם של החיילים הבריטים שכבשו את ירושלים. בשנת 1920 התמנה למזכיר הכללי של הארגון ד"ר ארצ'בלד ס. הארט. תחת ניהולו פרחה האגודה. באותו זמן ביקר בירושלים המיליונר האמריקאי ג'יימס ג'רווי שהתחייב לתרום כסף לבניית בניין קבע לימק"א ישראל.
ב-1926 החלו בבניית הבניין ובאפריל 1933 נחנך הבניין על ידי הגנרל אלנבי. בניין זה נחשב לאחד היפים ביותר שבבנייני ימק"א בעולם. בסמוך למבנה נבנה, כפי המקובל על ידי ארגוני ימק"א ברחבי העולם, אצטדיון ספורט. הבניין היה מרכז תרבותי חשוב בירושלים כבר מתקופת היווסדו.
לא כולם תמכו בבניית מרכז הארגון בירושלים. בכרוז שפורסם בשנות השלושים הזהירו אלמונים:
"אזהרה גלויה... וכן הננו פונים בקריאה אל הנער העברי לא לבקר בקלובים זרים, בייחוד בקלוב 'הצעירים הנוצרים' אשר מטרתו לצוד ברשתו את מבחר בנינו..."
הבניין עצמו שימש במהלך השנים גם למטרות ציבוריות. כך, למשל, שימש בשנת 1946 כמקום מושבה של ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל שבאה לבחון את האפשרות לקלוט בארץ ישראל את פליטי השואה.
במלחמת העצמאות, הבניין וסביבתו עברו לשליטת ישראל במבצע קלשון. במהלך מבצע זה נערכו חילופי ירי בין מלון המלך דוד שממול לבניין לבין שכונת ימין משה.
במשך השנים בניין ימק"א שימש את אוכלוסיית ירושלים באירועי תרבות רבים ומגוונים. לקראת סוף שנות התשעים הוחל בתוכנית שימור למבנה ושינוי יעוד קרקע למגרש הכדורגל שלו. על התוכנית הופקדו האדריכלים ארתור ספקטור ומיכאל עמישר. כיום חברים בימק"א ירושלים כ-3500 חברים מכחמישים מדינות.
המבנה.
הבניין תוכנן בידי ארתור לומיס הרמון שהיה בין מתכנני בניין אמפייר סטייט ותכנן בניינים נוספים בירושלים. קירות הבניין ותקרותיו מכוסים בציורי קיר ומשובצים בפסלים ותבליטים, והריהוט שבו עוצב במיוחד עבורו. בין בעלי המלאכה שהועסקו בהקמת הבניין היו אמני בצלאל - מאיר גור אריה, בתיה לישנסקי, יחיא ימיני, זאב רבן ושמואל מלניק. החברה הקבלנית שהקימה את המבנה הייתה חברת אלבינה, דוניה וקטינקא, בראשות ברוך קטינקא. קטינקא, שהיה בונה חופשי מלשכת 'מצפה' בירושלים, כתב בזיכרונותיו שלבניית "חדר ההתייחדות", במגדל המרכזי של הבניין, לקח אבנים ממערת צדקיהו. באולם התפילה של הבניין נבנה מזבח, מאבני גויל שקטינקא ליקט בבית אל
הבניין מחולק לשלושה חלקים, המסמלים את השילוש הקדוש (ישנם גם הסברים חילופיים - א. סמל לסיסמת הארגון: איחוד השכל, הרוח והגוף; ב. סמל לשלוש הדתות המונותיאיסטיות הגדולות - נצרות, יהדות ואסלאם).
בבניין יש בית מלון (בשם: ימק"א שלוש הקשתות), אולמות לכנסים ואמנויות במה ומתקני ספורט כמו בריכת שחייה, חדר כושר ועוד.
בבניין משולבים מוטיבים דתיים נוצריים, יהודיים ואסלאמיים:
חלקי הבניין והגנים הצמודים לו.
בחזיתו הראשית של הבניין, החזית המזרחית, נראה האגף המרכזי והמוארך שלו שמעל מרכזו ניצב מגדל הפעמונים והקריון, מעל לכניסה הראשית. חדר הפעמונים הוא תחת הכיפה המרכזית והגדולה של המגדל. למגדל גם ארבע כיפות משניות ונמוכות יותר, ותחת אחת מהן שוכן חדר המדרגות של המגדל. בראש המגדל קשורים 36 פעמונים קטנים היוצרים יחד פעמונייה עשירה. הצליל הנמוך ביותר בה הוא דו והוא מופק מפעמון שמשקלו 1,500 קילוגרם. הצליל הגבוה ביותר, אף הוא דו, מופק מפעמון שמשקלו 8 קילוגרם. נגן הפעמונייה נכון לשלהי 2014 הוא הפרופסור לפסיכולוגיה גבי שפלר.
לפני חזית האגף המרכזי פרוש גן הכניסה שבמרכזו מבנה קטן בגובה מותן הבנוי כמו מזבח של כנסייה. הגן נתחם באגפי הבניין שמצפון ומדרום. כל אחד מאגפים אלה הוא בעל בסיס מלבני ועל גגו כיפה. האגף הצפוני תוכנן כך שיוכל לשמש כאולם קונצרטים, קולנוע, תיאטרון וכנסייה. באולם יש עוגב גדול. האגף הדרומי הוא אולם הכדורסל ומתחתיו מצויה בריכת השחייה. הגן הדרומי שמעבר לאגף הדרומי מכיל מגרשי טניס והגן האחורי ורחב הידיים היה אצטדיון הכדורגל.
בקומה הראשונה של האגף המרכזי מצוי דלפק הקבלה של בית המלון. חלקה הצפוני של קומה זו מכיל אולמות הקשורים לפעילות תרבותית כמו אולם המסעדה, לובי המלון וכיוצא בזה. חלקה הדרומי מכיל אולמות הקשורים לפעילות חוגי נוער וקייטנות. חלקה האחורי של קומה זו מכיל אולמות הקשורים לאצטדיון כמו חדרי ההלבשה של השחקנים. בקומה השנייה נמצא גני השלום של ימק"א, גני הילדים הדו-לשוניים הראשונים בירושלים. חדרי השינה של בית המלון מצויים בקומותיו הגבוהות של האגף המרכזי.
תספיס
תֶּסְפִּיס (ביוונית: Θέσπις) היה שחקן יווני בן המחצית השנייה של המאה ה-6 לפנה"ס, הנחשב לאבי אמנות הדרמה, ולאחד ממייסדי אמנות הטרגדיה.
תספיס היה יליד אטיקה, אביו היה הדמוס איקאריה; באטיקה התנהלו חגיגות דיוניסיות כבר בראשית המאה ה-6 לפנה"ס וכן היה בה תיאטרון.
על-פי המסורת היה תספיס ראש מקהלה, שהופיעה בחגיגות הדיוניסיה וסיפרה בזמר עלילות גיבורים מהמיתולוגיה היוונית. במהלך הדיוניסיה של שנת 534 לפנה"ס בקירוב החליט תספיס לנסות צורה חדשה של הופעה: במקום לספר את העלילה בשירה, כאשר גם הדיאלוגים מוצגים בשירה - "אכסארכוס", הציג את דמות הגיבור בגוף ראשון, והשיב לדברי המקהלה בדיבור במקום בזמרה. מכאן התפתחה לראשונה אמנות המשחק, ועל שום כך מכונים שחקנים לעיתים בשם "תספיאנים", בעיקר בקרב דוברי אנגלית.. על המפנה הזה מספר אריסטו במקורות מהמאה ה-4 לפנה"ס. מלבד השיפור הזה, מיוחס לתספיס גם קידום אמנות המסכות.
בתקופתו של תספיס עדיין הופיע בהצגה אך ורק שחקן אחד, לצד המקהלה. דור אחד מאוחר יותר הכניס אייסכילוס להצגה גם שחקן שני, שגילם תפקידים מתחלפים, ולאחר מכן הוסיף סופוקלס גם שחקן שלישי.
אין בידינו טרגדיות שלמות של תספיס, אף כי ידועים לנו שמותיהן של חלקן, וקטעים מועטים מהן. גם לגבי אלו ישנה סברה הגורסת כי זויפו.
אוסקר ברשה
אוסקר חוסה רפאל בֶּרְשֶׁה פֵּרְדוֹמוֹ (ספרדית: Óscar José Rafael Berger Perdomo; נולד ב-11 באוגוסט 1946 בגואטמלה סיטי), נשיא גואטמלה בשנים 2004–2008.
משפחתו של ברשה הייתה בעלת נכסים בעסקיי הסוכר והקפה מהמעמד הגבוה. הוא בוגר מגמת משפטים של האוניברסיטה הפרטית הישועית "רפאל לנדיבר".
ב-1967 נישא ברשה לוונדי ווינדם, שבאה גם כן ממשפחת בעלי נדל"ן ומהמעמד הגבוה. ב-1985 הצטרף ברשה למירוצו של אָלְבָרוֹ אָרְסוּ למשרת ראש עיריית גואטמלה סיטי. מאוחר יותר, בין יוני 1991 לינואר 1999 כיהן ברשה כראש העירייה.