אסכולות אלו נפוצו מהודו למדינות אסיה השונות ומשם הופצו בעולם.הבודהה הראה דרך לאושר תמידי, שחרור מהסבל של הקיום המותנה, תוך הכרה בטבען של כל התופעות, והקנה לתלמידיו יכולת לעזור לאחרים בדרכם לשחרור והארה.
מכאן, שעל-פי הבודהיזם, עומדים לרשות האנושות אמצעים המובילים למצב הארה מלאה, כפי שמימש הבודהה עצמו.
על-פי מקורות הטהרוואדה, הבודהה עצמו לימד בעל-פה בלבד, תלמידיו העלו את הדרשות על הכתב בתקופה מאוחרת יותר וכך העבירו אותם בצורתם הראשונית. בתהליך זה הושם דגש ניכר על העברה אותנטית ומדויקת של הלימודים. כתבים אלו נקראים הקאנון הפאלי. מאוחר יותר, אמני בודהיזם (שעל-פי המסורת מימשו את מצב ההארה), כתבו פירושים שביארו את משמעות לימודיו של הבודהה.
טהרוואדה.
טהרוואדה (בפאלי: "תורת הבכירים”), לעיתים מכונה בטעות על ידי מהאיאניסטים (תלמידי ה"רכב הגדול") "הִינַיַאנָה" ("רכב נחות" "").
טהרוואדה היא הדת העיקרית במשך מאות רבות של שנים בסרי לנקה ובחלק היבשתי של דרום מזרח (קמבודיה, לאוס, מיאנמר, תאילנד וחלקים מדרום מזרח סין ושל וייטנאם ובנגלדש). היא נמצאת גם במלזיה ובאינדונזיה. היא הופכת פופולרית גם בסינגפור ובאוסטרליה. כיום יש כמאה מיליון בודהיסטים טהארוואדים ברחבי העולם, ובשנים האחרונות הטהרוואדה החלה להתפשט גם במערב.
ב-400 עד 500 השנים הראשונות לאחר חייו של הבודהה, שעל-פי המקורות חי משנת 479-563 לפנה"ס, תרגלו רק את הדרך המתוארת בכתבים העתיקים ביותר – הקאנון הפאלי. מתוך 18 אסכולות הוותיקות, שרדו עם הזמן רק אלו שדאגו שוב ושוב להעברה אותנטית של הלימודים. עשו זאת בעיקר הוותיקים (או הזקנים) של הקהילה (או המסדר) (בשפת הפאלי: טְהֵרָא). מכאן השם "טְהֵרַוַואדָה" (פירושו: "תורת מסדר הבכירים/וותיקים") שבאופן כללי מאגד שתי אסכולות נוספות של הדרך הקטנה: סְטְהַוִוירַוָואדִין והשנייה סַרְוַוסְטִיוָואדִין.
הטהרוואדה היא כנראה המסורת העתיקה בעולם. כיוון שזו מסורת עתיקה, היא נחשבת על ידי רבים לשריד אותנטי יותר מזרמים אחרים.
מאוחר יותר, עם צמיחת זרם המאהיאנה כונו על-ידם האסכולות הוותיקות היניאנה.
הבסיס הפילוסופי של רמה זו שמהווה את יסוד הדהרמה, ומקובל על כל הזרמים הוא ארבע האמיתות האצילות, שלעיתים, נתפשות באופן שונה על-פי רמת ההבנה המיוחסת לכל זרם:
בטהרוואדה מושם הדגש על הדרך בת שמונת העקרונות הקרויה "הדרך המתומנת האצילה".
בנוסף לארבע האמיתות האצילות והדרך המתומנת האצילה, מוזכרות נקודות שונות, הידועה בהן היא "עשר המידות" ("פרמיטות”), שעל הבודהיסט לטפח. בין מידות ניתן למצוא אהבה בלתי-מותנית, סובלנות, נתינה וכדומה, אלו מעידות על אופייה ההומאני של הדרך הבודהיסטית.
מטרת המדיטציה היא הרגעת התודעה והבאתה למצב שלווה בחיי היום-יום.
מתרגל הטהרוואדה מתרגל מתן, מדיטציה ומוסר וכך נמנע ממצבים העלולים לגרום לסבל ומתקדם בהדרגה לעבר שחרור מלא.
ההישג הגבוה ביותר ברמה זו הוא מצב "השחרור" המכונה גם נירוואנה, כלומר, שלווה מלאה בה שרויה התודעה, והבנה מוחלטת שהאגו או ה"עצמי" לא קיים כשלעצמו – תפישת מהותו כריקות ושחרור מלא מכל סוג של שנאה, תאווה ובורות.
מאהיאנה.
מַאהַיַאנָה - פירוש המילה "הדרך הגדולה" או "המרכבה הגדולה". מייסדי זרם זה, ובהם נגרג'ונה, תלמידו הישיר של גאוטמה הבודהה, פרשו מהטהרוואדה ויצרו זרם בודהיסטי נוסף.
המהאיאנה נבדלת ממסורות הניקייה והטהרוודה (לה לפעמים קוראים בזלזול היניאנה, או המרכבה הקטנה) בכך שהיא מקבלת את סוטרות המהאיאנה (סוטרה- מסנסקריט "דרשה"). אך אסכולות המהאיאנה אינן דוחות את הסוטרות של הניקייה והטהרוודה, כגון אלה שנשמרו בקנון הפאלי; אלה גם נחשבים לבעלי סמכות.
כתבי המהאיאנה כנראה חוברו על ידי מספר מחבריםבמהלך תקופה של מאות שנים, תקופה שהתחילה בזמן כלשהו בין 150 לפני הספירה והמאה הראשונה לספירהעד סביבות 650 לספירה.38 הקנונים המאוחרים נרשמו בדרך כלל ב"סנסקריט מעורבת”,26 וכשהם הגיעו למרכז אסיה ולסין דרך "דרך המשי", הם תורגמו לשפות המקומיות. במהלך התרגום לסינית המתרגמים הכניסו לתרגום את הרעיונות והפרשנויות שלהם. נראה שהתרגומים הראשונים היו לא ברורים. במרוצת הזמן אותם רעיונות התערבבו עם אמונות מקומיות ונוצרו דרכים חדשות המשלבות מוטיבים של אמונות שונות. מלומדים סבורים שחלק מהסוּ֫טרות של הקנונים המאוחרים חוברו במרכז אסיה או בסין. אותן סוּ֫טרות הופצו מאוחר יותר גם לווייטנאם (במאה השנייה לספירה) קוריאה (ב-372 לספירה), יפן (בסביבות 538 או 552 לספירה), טיבט (במאות השביעית והשמינית לספירה), מונגוליה (במאה ה־13 לספירה), טאיוואן (במאה ה־17 לספירה) ולארצות נוספות ותורגמו גם לשפות המקומיות של אותן ארצות. הן השפיעו על תרבויות רבות ואנשים רבים בחלקים גדולים של אסיה (בעיקר בחלקה הצפוני ובחלקה המזרחי) והגיעו גם למערב.
אף על פי שהעידן השני של הבודהיזם ההודי, החל כבר במאה ה-2 לפנה"ס עם הופעתם של התכנים הראשונים של הפראג'נפרמיטה, רק מאתיים שנים מאוחר יותר הוא הפך לזרם העיקרי של הודו. זה קרה הודות לשני רבי-אמנים, שאף נובאו על ידי הבודהה עצמו: נגרג'ונה (המאה ה-2 לספירה) ואסנגה (המאה ה-5 לספירה), והודות להיווסדה של אוניברסיטת נלנדה במאה ה-2 לספירה לערך, שהפכה ב-1000 השנים הבאות למרכז הגדול ביותר לשימור ולהפצת המאהיאנה. אחד מזרמי המשנה החשובים הוא מדיאמקה (הפירוש: דרך האמצע). זו שמה של אסכולה שנוסדה כנראה במאה ה-2 לספירה, והמבוססת על אוסף סוטרות של זרם המאהיאנה הנקראות "מהא-פראג'נה-פרמיטה", דהיינו, שלמות החוכמה הגדולה.
על-פי זרם זה כל התופעות ריקות מקיום עצמאי ובלתי תלוי. מייסד זרם זה הוא נגרג'ונה (באסכולות אחרות הוא נחשב כמייסד הראשוני של המאהיאנה ואף נחשב על-פי זרם המאהיאנה כבודהה שני).
אפשר להעריך תקופה של כ-500 שנה שניתן לייחס לסיבוב השני של גלגל הדהרמה.
הסיבה שרמות לימוד אלו מהוות בסיס ברוב אסכולות הבודהיזם הצפוני, היא בכך שבאותה עת הגיעו המתרגמים הראשונים להודו, ותרגמו את התכנים לשפתם שלהם. כבר במאה ה-1 לספירה החלה תפוצתם של הלימודים להתרחב למרכז אסיה וסין. במאה ה-3 לספירה הגיעו הלימודים לבורמה, קמבודיה, לאוס, וייטנאם ואינדונזיה. תכנים בודהיסטים חשובים תורגמו לסינית במאות ה-4 וה-5 לספירה, בעיקר על ידי קוּמַארַגִ'יוָוה (שנת 344–413) וחוּי-יאן (שנת 334–416). רב-האמן ההודי הנודע בּוֹדהִידְהַרְמָה, הגיע מהודו לסין בשנת 520 לספירה וייסד את אסכולת הצ'אן-בודהיזם. אחת מהאסכולות היותר מוכרות במערב- היא הזן-בודהיזם, המשויך למאהינה. הזן-בודהיזם הופיע ביפן כמה שנים מאוחר יותר – בשנת 538 לספירה, ובשנת 594 לספירה הפך לדת הלאומית ביפן.
המאהיאנה התפתחה כמסורת פילוסופית-דתית, שהציעה פרשנות ותכנים חדשים המבהירים את מהות הדברים שלימד הבודהה. אחת ההבנות היא שהמטרה אינה רק שחרור עצמי מסבל אלא שחרור כל היצורים החשים. על בסיס זה צמח אתוס הבודהיסטווה: הבודהיסטווה הוא אדם שגמר אומר לחתור אל ההארה למען כל היצורים החיים, ומקדיש את כל זמנו ומרצו למטרה זו תוך דחייה של שחרורו האישי. הבודהיסטווה אינו מסתפק בהגעה לנירוונה אלא לוקח על עצמו, מתוך חמלה אינסופית, את המחויבות להמשיך ולפעול לטובת כל היצורים כל עוד קיים סבל בעולם.
הנזירים במסורות שהתפתחו במדינות אלו אינם מקבלים על עצמם את אותם הכללים המקובלים בטהרוואדה.
מטרת המדיטציה היא חוויית הריקות באופן תמידי ופיתוח מוטיבציה מלאת חמלה. בחיי היום-יום שומר מתרגל המאהיאנה על נדר הבודהיסטווה הפנימי בכל פעולותיו ומונחה על ידי השאיפה להביא תועלת מתמשכת לכל היצורים. ההישג הגבוה ביותר הוא הארה מלאה, הגשמת מלוא הפוטנציאל של התודעה. המתרגלים בדרך זו הם גם נזירים וגם חילוניים פעילים המצליחים בחייהם.
וג'ריאנה.
וַג'רַיַאנָה- ואג'רה פירושה יהלום, יאנה פירושה מרכבה. ביחד פירוש המילה הוא מרכבת היהלום. הוג'ריאנה נקראת לעיתים גם "דרך היהלום", "בודהיזם טנטרי", "בודהיזם איזוטרי" ו"בודהיזם מיסטי". ישנם מגוון תתי זרמים וגישות הנכללות תחת קטגוריה זו בכל רחבי העולם הבודהיסטי, אך במיוחד בארצות צפון מזרח אסיה, איפה שנהוגה המהיאנה, ויש הרואים בזרם זה כתת-זרם של המהיאנה ולא כזרם עצמאי. ישנן מעט מדינות בהם הוג'ריאנה נהוגה כדת מרכזית, ביניהן טיבט ובהוטן בהן נהוג הבודהיזם הטיבטי המשתייך לזרם זה.
לאחר תחילת עידן המאהיאנה, החל בחלק מהארצות העידן השלישי של הבודהיזם ההודי – זמנם של היוגים הנודעים ורבי-האמנים המוארים, הידועים כמַהַאסִידְהִים. תלמידיו של הבודהה התפתחו ובשלו לתרגול הלימודים הגבוהים יותר של הוג'ריאנה. רבי-אמנים אלו – שנחשבו לבעלי יכולות על-טבעיות בלתי-רגילות (סנסקריט: סידהי) – היו משני המינים ובאו מכל הקשת החברתית דאז. ברוח אותה תקופה הם שוטטו בכל מקום כיוגים ויוגיניוֹת נודדים, שניהלו אורח-חיים פראי שלא תאם לאף מסגרת חברתית מקובלת.
על-פי מסורת הוג'ריאנה סובב בודהה את גלגל ה"דהרמה" שלוש פעמים.
בכל אחד מהסיבובים הדריך מחזור הוראה שונה שהותאם ליכולותיהם של שומעיו.
על פי מסורת הוג'ריאנה במהלך הסיבוב הראשון של גלגל הדהרמה לימד בודהה ארבע אמיתות יסוד המתארות את מצב האדם, את הסיבות למצב זה, ואת הדרך להשתחרר מהסבל והקשיים.
במהלך הסיבוב השני של גלגל הדהרמה לימד בודהה שטבע כל התופעות נעדר קיום ממשי או עצמאי (סנסקריט: פּרַאגְ'נָפַּרָמִיטָה).
במהלך הסיבוב השלישי של גלגל הדהרמה לימד בודהה כי בכל יצור חי טבוע "טבע-הבודהה" הכולל את כל האיכויות המושלמות של ההארה.
ניתן להשוות את שלושת סיבובי גלגל הדהרמה לזרמים שונים בבודהיזם: