ב-25 באוגוסט 2015, תועדה ירידת גשמים במדבר, לראשונה מזה 500 שנה. עדות שנייה לגשם נרשמה באוגוסט של אותה שנה ופעם נוספת ביוני 2017. במסגרת מחקר שפורסם בנובמבר 2018 בכתב העת Scientific Reports, ציינו החוקרים כי הגשם שירד באזור המדבר בשנים האחרונות הביא להרס נרחב של צורות החיים המיקרוסקופיות ששגשגו באדמת המדבר היבשה, בהם מספר מינים מיקרוסקופיים קדומים.
אוכלוסייה.
במדבר אטקמה קיימת התיישבות אנושית, אך היא דלילה ביותר. העיירה סן פדרו דה אטקמה שוכנת בלב אטקמה בנווה מדבר ובה 1,000 תושבים קבועים. היא מהווה מוקד תיירותי בזכות אגם המלח Salar de Atacama שבקרבתה, המשמש מקום מחייתה של מושבת פלמינגו ואל טאטיו (El Tatio), אתר הגייזרים הגבוה בעולם (הנמצא כ-4,300 מטר מעל פני הים). הכנסייה בעיירה נבנתה בשנת 1577 על ידי הספרדים, אך ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שסן פדרו היה מוקד להתיישבות בתקופה הפרה-קולומביאנית שבמהלכה נבנו מבצרי אבן בהרים המקיפים את העמק.
הכביש הפאן-אמריקאי, המשתרע לאורך שתי יבשות אמריקה, עובר במדבר אטקמה.
סוכנות "המצפה האירופי הדרומי" של האיחוד האירופי מפעילה במדבר שני מצפי כוכבים, מצפה לה סילה (La Silla) ומצפה פאראנאל (Paranal), שבתוכו מערך הטלסקופ הגדול מאוד (VLT). בשנת 2013 הושלמה במדבר בניית מצפה כוכבים נוסף הנקרא Atacama Large Millimeter Array) ALMA).
כיום מופק במדבר אטקמה רוב הליקרביום בעולם, שממנו מפיקים ליתיום המשמש לייצור סוללות מתקדמות, רכיבי אלקטרוניקה ותרופות מסוימות. צ'ילה מפיקה כרבע מהליתיום בעולם.
עיירות קידוח נטושות.
באטקמה מרבצים עשירים של פחם ושל מחצבים אחרים. במדבר נמצא מצבור המלחת הגדול ביותר בעולם, שהפקתו החלה בשנות ה-40 של המאה ה-19. עם גילוי המחצבים והבנת חשיבותם הכלכלית, התעוררו סכסוכי גבול בין בוליביה, צ'ילה ופרו, שהובילו את צ'ילה להכרזת מלחמה על בוליביה במרץ 1879, ועל פרו במאי אותה שנה. מלחמה זו, שכונתה מלחמת האוקיינוס השקט, נמשכה עד 1883, ובסיומה סיפחה צ'ילה את מרבית אזורי הכרייה של המלחת.
ממשלת צ'ילה מסרה את הזיכיונות לכריית המלחת לחברות זרות, רובן בריטיות, שהעסיקו אלפי פועלים בתנאי עבודה ירודים. פועלי המכרות שוכנו במחנות של בקתות רעועות, ותנועתם הוגבלה לתחומי המחנות. עקב כך פרצה בסוף שנת 1907 שביתה של פועלי המכרות, ובעקבותיה שביתה כללית במחוזות הצפוניים של צ'ילה, שהסתיימה בטבח סנטה מריה דה איקיקה ב-21 בדצמבר, אירוע מכונן בתולדות תנועת הפועלים בצ'ילה.
מאז אמצע המאה ה-20 שוכנות במדבר כ-170 עיירות רפאים, שרידי מחנות הפועלים שנבנו ליד המכרות, שננטשו כמה עשורים לאחר המצאת חנקה סינתטית בגרמניה בתחילת המאה ה-20. אחת מהעיירות הללו, צ`קאבוקו (Chacabuco), שננטשה בשנת 1938, 14 שנים אחרי הקמתה, שימשה בימי שלטונו של הרודן אוגוסטו פינושה כמחנה ריכוז למתנגדי המשטר. עד היום העיירה הנטושה מוקפת בעשרות מוקשים שהוטמנו על ידי הצבא הצ'ילאני, ומתגורר בה אדם אחד בלבד.
היסטוריה וסרט.
בתקופת הרודן אוגוסטו פינושה קברו במדבר אטקמה גופות של אנשים שהועלמו. היוצר פטריסיו גוזמן יצר על כך סרט: "נוסטלגיה אל האור", המפגיש בין בנות משפחה שמחפשות את שרידי יקיריהן לבין אסטרונומים המחפשים שם פתרון לחידות היקום.
אטקאמה
גלילה
גלילה הוא טקס אצל יהדות אשכנז, כחלק מטקס ההגבהה, בו נגלל ספר התורה, נכרך ברצועת בד ומכוסה במעילו, על מנת שניתן יהיה להחזירו למקומו בארון הקודש.
צורת הגלילה.
הטקס מתבצע בבית הכנסת, לאחר ההגבהה. המתפלל שהגביה את ספר התורה מתיישב, ומתפלל אחר אוחז בעצי החיים ומשתמש בהם כדי לגלול את ספר התורה הפתוח. לאחר הגלילה עצמה הגולל חוגר את ספר התורה, ועוטפו במעיל המיוחד לו. אם יש לספר התורה קישוטים ועיטורים, כגון כתר תורה, יד או "רימונים", הגולל מניח אותם במקומם על ספר התורה.
המנהג הישן היה שחגירת ספר התורה נעשית ביריעת בד שאותה מלפפים סביב ספר התורה. במאות השנים האחרונות, הוחלפה יריעה זו ברוב הקהילות באבנט צר שאותו קושרים סביב ספר התורה. מעט קהילות של יהודי גרמניה שומרות על שיטת הגלילה הישנה באמצעות יריעת בד, המכונה אצלם וימפל.
מנהג מקצת החסידים, חב"ד ועוד, שהמגביה את ספר התורה, לאחר שהראה אותו לציבור, מניחו על הבמה, גוללו, מתיישב ואחר קושרו ועוטפו במעיל.
בעבר היה מקובל שהגלילה ניתנת דווקא לאנשים חשובים, בשל מעלתה הרבה (ראו להלן), ולעיתים היו מקפידים לתת אותה דווקא למרא דאתרא. כיום לא מקובל להקפיד על כך, ואדרבה, במקומות רבים נהגו לתת את ה'גלילה' בסוף הקריאה לילדים ונערים צעירים, כדי לחנכם במצוות.
שכר הגולל.
בתלמוד הפליגו בשכר הגולל וכך אמרו:
בפירוש כוונת 'הגולל' שנוטל שכר כולם, יש שלמדו כפשוטו שהכוונה לגולל, וכן היא דעת הערוך השולחן שתמה על המנהג לתת לגדולים להגביה ולנערים וצעירים לגלול, בעוד שבתלמוד מבואר ששכר הגולל גדול יותר. וכתב דשמא היום שהגבהה היא לאחר הקריאה בספר וכולם עומדים מפני הספר תורה, אזי מעשה ההגבהה גדול מהגלילה, אך בזמן התלמוד שהגבהה הייתה קודם הקריאה, בשעה שכולם ממילא עומדים, היה שכר הגולל גדול יותר. והוסיף שאכן מנהגם הוא שהמגביה הוא אף הגולל על ידי שמניחו לאחר ההגבה על הבמה וגוללו בעצמו, כפי מנהג החסידים שהובא לעיל.
לעומת זאת, המשנה ברורה כתב בשם האחרונים שכוונת הגמרא 'הגולל' הוא למגביה דווקא.
בטעם הדבר ששכר הגולל גדול כל כך, כתב בערוך השולחן בתחילה שאפשר שהטעם הוא "משום דהוא אינו מניח שתהיה הספר תורה פתוחה אחר הקריאה, וזהו כבוד לספר תורה". עוד כתב שמדברי הרמב"ם נראה שהטעם שנוטל שכר כנגד כולם, הוא משום שהגולל היה גם זה שעלה אחרון לתורה, ומשום שזוכה בשני מצות, במצות קריאה ומצות גלילה, נחשב שנוטל שכר כנגד כולם.
אטקמה
מדבר אטקאמה
אסטרואידים קרובי ארץ
מוספית
בבלשנות, מוּסָפִית היא מורפמה המתווספת לבסיס המילה ולאותיות השורש שלה, ובכך מתאימה את משמעותה.
בשפה העברית המוספיות של מערכת הפועל מצטרפות על פי תבנית הבניין ומציינות את הזמן ואת הגוף.
לדוגמה: במילה "אכלה", לבסיס אכל מתווספת מוספית הנקבה -ה.
עבור יצירת שמות העצם ותארים, המוספיות מצטרפות על פי המשקל של המילה.
סוגי מוספיות.
את המוספיות נהוג לסווג על פי מיקומן במילה. הסוגים השונים של מוספית הם:
עיצורי המוספיות בעברית הם לרוב מ', ת', נ' או ה' (מתנ"ה).
אופן הצטרפות המוספיות לבסיס המילה.
אפיקסציה היא התופעה של הוספת מוספית לבסיס המילה. תופעה זו נרחבת בשפות רבות בעולם, ונפוצה מאוד בעברית ובאנגלית, למשל, אך לא קיימת בכל השפות. שפות שבהן אין אפיקסציה, דוגמת וייטנאמית, נקראות "שפות מבודדוֹת".
מוספיות יכולות להצטרף בשתי צורות עיקריות: שרשור, כלומר הצמדה ליניארית של מוספיות לבסיס זו אחרי זו; או סירוג, כלומר שילוב של מורפמות זו בזו בצורה לא-ליניארית. בענף המורפולוגיה נהוג לחלק שפות בעלות מוספיות על פי שיטת צירופן.
עברית, למשל, משתמשת בשתי השיטות. לדוגמה, הפועל "אכלתי" מורכב משורש אכ"ל ותבנית התנועות של בניין קל a-a מסורגים, שיוצרים את הבסיס אכל-, ואל הבסיס מצטרפת הסופית -תי המציינת עבר-גוף-ראשון-יחיד.
המשמעות הצורנית של המוספיות.
בתורת הצורות (מורפולוגיה) של השפות השמיות, בסיס המילה הוא הצורן בעל המשמעות של המילה, ללא מוספיות. כאשר נטה את הפועל על פי בניין או נגזור את שם העצם על פי משקל בלבד, עדיין ללא מוספיות, נקבל בסיס חלופי השומר עדיין על המשמעות. למשל גָּמָל הנהגה כיום [gamal] יהפוך בריבוי גמלים לצורן גְּמַל [gmal] - בהגיה של ימינו. לצורן המשתנה ללא מוספיות מצורפות אליו נכנה גְּזִיר.
לגזיר מתווספות מוספיות, המותירות את המשמעות הבסיסית על כנה ומוסיפות עליה היבטי משמעות בלבד. בדוגמה שלעיל לגזיר גמל [gmal] התווספו הנעת העיצור האחרון של הגזיר בחיריק והוספת העיצור הסופי ם, לריבוי ממין זכר, ומתקבל [gmal]-[im].
תזכורת: בתורת הצורות איננו עוסקים בכתיב, לכן לא עסקנו באם הקריאה יו"ד, אלא רק בתוספת ההגאים של הדיבור הנשמע.
מילה כתחילית וכסופית.
הוספת מילה שלמה כתחילית משמשת ליצירת מושג חדש. דוגמאות:
בשימוש בתחיליות מסוג זה החל מנדלי מוכר ספרים בשנת 1897, בעת שתרגם מיידיש לעברית את ספרו "בעמק הבכא" ונזקק למילה עברית לתיאור קרב בין שני אנשים. הוא יצר את המילה "דו-קרב" בעקבות הצירוף התלמודי "דו פרצופין". בעקבות התבססות פתרון זה הופיעו בעברית תחיליות נוספות, כגון "אי־" ו"רב־".
מקובלת פחות הוספה של מילה כסופית לשם יצירת מושג חדש. דוגמאות לכך הן "מחשב־על" ו"מוליכות־על".
המרכז הרפואי ע&quot;ש אדית וולפסון
המרכז הרפואי על-שם אדית וולפסון הוא בית חולים ממשלתי הנמצא בשטחה של העיר חולון, סמוך למחלף וולפסון בנתיבי איילון.
היסטוריה.
בית החולים נחנך בשנת 1980, לאחר עשר שנות בנייה, הודות לתרומתה של משפחת וולפסון, ונקרא על שם רעייתו של סר יצחק וולפסון, אדית. הצורך בבית חולים גדול לשירות תושבי דרום גוש דן עלה כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20 עקב גידול האוכלוסייה באזור והקושי של בית החולים הממשלתי ביפו לתת לו מענה מספיק. הפעילות להקמתו החלה כבר בראשית שנות השישים, ביוזמתו של יצחק רפאל שהיה סגן שר הבריאות מטעם המפד"ל. זמן קצר לאחר תחילת הפרויקט עלה חשד לפרשת שוחד מקבלנים, שזכתה לכינוי פרשת תל גיבורים, ואשר הובילה לסגן השר רפאל. בסופו של דבר, זוכה רפאל בשל סירובו של יהודה שפיגל להעיד, אולם המבנה עמד כפיל לבן מספר שנים, עד להשלמתו הודות לתרומתה של משפחת וולפסון.