בסתיו 1916 יצא פאבל לחופשה של שלושה שבועות בחצי האי קרים עם אשתו וילדיו, ובדרכו חזרה צפונה, ביקר בנובמבר את מריה פיודורובנה הקיסרית האלמנה וחתנה אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה בקייב, וניסה לגייסה לשכנע את ניקולאי השני, קיסר רוסיה ואשתו בצורך להיפטר מההשפעה המזיקה של גריגורי רספוטין, אולם ללא הצלחה. ב-30 בדצמבר 1916 נרצח רספוטין, ופאבל גילה לחרדתו שבנו דימיטרי היה מעורב ברצח. פאבל ניסה להשיג חנינה מניקולאי השני לבנו, אולם ניקולאי שלח את דימיטרי לחזית הפרסית למעין גלות.
ב-28 בפברואר 1917 אלכסנדרה פיודורובנה זימנה את פאבל וביקשה ממנו לצאת לחזית ולגייס חיילים כדי לשמור על כס המלוכה, אולם הוא סירב, משום שהיה משוכנע שזה יהיה מאמץ עקר. במקום זאת, פאבל בסיוע הנסיך מיכאיל פוטיאנין ועורך הדין ניקולס איבנוב, ניסו להפוך את השלטון למונרכיה חוקתית כשניקולאי השני יישאר כקיסר. המנשר נחתם על ידי פאבל, מיכאיל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וקיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, שלושת הנסיכים הגדולים הבכירים ביותר בתקופה האחרונה של האימפריה הרוסית, ונמסר לדומה על מנת שיוצג לחתימת הצאר ב-1 במרץ. אולם ב-2 במרץ ויתר ניקולאי השני על שלטונו לטובת מיכאיל השני, קיסר רוסיה שסירב לקבל עליו את השלטון, וכתוצאה מכך הוקמה ממשלת המעבר הרוסית.
המהפכה הרוסית.
במרץ 1917 נשלחו ניקולאי השני, קיסר רוסיה ומשפחתו לגלות בסיביר, ואילו פאבל הושם במעצר בית. לאחר מהפכת נובמבר נשלח פאבל למעצר, וביתו ונכסיו הוחרמו, אולם כעבור שבועיים הוא שוחרר בעקבות בריאותו הרופפת, וחזר להתגורר בצארסקויה סלו.
ב-27 בדצמבר 1917 הוחרמו כל נכסי בית רומנוב שהיו מופקדים בבנקים, ובעקבות כך איבד פאבל כל התכשיטים שירש מהוריו והיו מופקדים בבנקים. בתחילת ינואר 1918 התברר לפאבל ומשפחתו שהם לא יכולים להרשות לעצמם לחמם את ארמון צארסקויה סלו, והם נאלצו לעבור לדאצ'ה אנגלית סמוכה שהייתה שייכת לאחיינו בוריס ולדימירוביץ, הנסיך הגדול של רוסיה. זמן קצר לאחר שהם יצאו מהארמון, ביתם הופקע והפך למוזיאון, ואילו לנין הפקיע לעצמו את מכוניתם.
במרץ 1918 כל חברי בית רומנוב, כולל בנו של פאבל ולדימיר, נצטוו להירשם במטה הצ'קה, וזמן קצר לאחר מכן הם נשלחו משם לגלות ברוסיה הפנימית. ולדימיר נרצח בידי הבולשביקים יחד עם כמה קרובי משפחה אחרים ב-18 ביולי 1918 במכרה ליד אלאפאייבסק, יום לאחר הרצח של הצאר ניקולאי השני ומשפחתו הקרובה ביקטרינבורג. פאבל שהיה חולה מכדי לנסוע, נמלט בתחילה מגורל בנו, והמשיך לחיות חיים פשוטים עם אשתו ושתי בנותיהם בדאצ'ה של הנסיך הגדול בוריס. ב-2 באוגוסט 1918 בתו מריה פבלובנה ובעלה הנסיך סרגיי פוטיאטין באו להיפרד מפאבל, בעת שברחו מרוסיה דרך אוקראינה. שבוע לאחר מכן הציע השגריר הדני לפאבל להבריחו אל מחוץ למדינה, על ידי שיילקח לווינה במדים אוסטריים, יחד עם שיירה של שבויי מלחמה שמוחזרים לאוסטריה, אולם פאבל סירב בכל תוקף, והעדיף למות ולא ללבוש מדי אויב.
מותו.
ב-13 באוגוסט 1918 בשעה 03:00 לפנות בוקר נעצר פאבל, ולמחרת בבוקר נשלח לכלא ספאלרנאיה, שם כבר שהו בני דודיו: דמיטרי קוסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ניקולאי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וגאורגי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה. אשתו של פאבל הורשתה לבקרו פעמיים בשבוע, ועשתה כל מה שיכלה כדי לשחררו. בנוסף אלכסנדרינה, מלכת דנמרק, שהייתה אחייניתם של הנסיכים הגדולים ניקולאי וגאורגי מיכאילוביץ', ניסתה להשיג את שחרורם, אולם ללא הצלחה.
ב-6 בדצמבר התדרדר מצבו הבריאותי של פאבל, והוא הועבר לבית החולים שבכלא. לפני שעזב, הוא הורשה להיפרד מבנותיו הצעירות, אירינה ונטליה, וזמן קצר לאחר מכן, אשתו דאגה להבריח את שתי הבנות לפינלנד.
בחג המולד הגיעה אשתו לראותו ולהביא לו אוכל, אולם היא הורשתה לראותו זמן קצר בלבד, וזו הייתה הפעם האחרונה שלהם ביחד. אשתו המשיכה לעשות ניסיונות נואשים על מנת לשוחררו באמצעות התערבות של מקסים גורקי, אולם כל הניסיונות עלו בתוהו.
ב-28 בינואר 1919 הועברו פאבל ובני דודיו לכלא אחר, ובשעה 03:00 לפנות בוקר הוצאו לחצר הכלא, בליווי חיילים מכל צד, וכעבור זמן קצר הוצאו להורג ביריות. פאבל שהיה כחוש וחולה מכדי לעמוד, נורה תוך שהוא שוכב על אלונקה. ארבעת הנסיכים נקברו בקבר אחים בחצר המבצר, וב-31 בינואר 1919 פורסם בפראבדה הידיעה על הוצאתם להורג של ארבעה הדוכסים.
משפחתו.
ב-17 ביוני 1889 התחתן פאבל עם אלכסנדרה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים ואולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
ב-10 באוקטובר 1902 התחתן פאבל עם אולגה קארנוביץ' פאליי, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אנדרטת הכוחות הפולנים במלחמת העולם השנייה
אנדרטת הכוחות הפולנים במלחמת העולם השנייה, הניצבת במשתלת הזיכרון הלאומית בסטפורדשייר שבבריטניה, מנציחה את תרומתם ואת קורבנם של אנשי הכוחות המזוינים הפולנים במלחמה זו, בפולין ובחזיתות המלחמה האחרות. היא האנדרטה השנייה בגודלה במשתלה (אחרי אנדרטת הכוחות המזוינים).
האנדרטה, המצופה שיש אפור, ניצבת על גבי משטח עגול בקוטר של 18 מטרים בליבה של רחבת דשא ועצים. בהיקפו של המשטח העגול ניצבים ארבעה כותלי שיש קשתיים, שפתחים נקבעו ביניהם, ולמרגלותיהם ספסלי ישיבה.
במרכז המשטח ניצב כן מרובע ועליו ארבע דמויות הפונות לארבע פאות הכן: טייס, חייל, מלח ואשת מחתרת פולנים. מעל ארבע הדמויות מתנשא עיט הפורש את כנפיו - סמלה של פולין.
בנוסף להיותה אתר זיכרון משמשת האנדרטה כמכשיר חינוכי אודות תרומת פולין במלחמה: על גבי הכתלים בהיקפו של משטח האנדרטה חרותים 16 טקסטים המספרים על עוצבות וארגונים פולנים שהשתתפו במלחמה ועל אירועים פולנים מרכזיים בה:
האנדרטה נבנתה על פי עיצוב מאת הפסל הפולני רוברט סובוצ'ינסקי (Robert Sobociński). היא נחנכה ב-19 בספטמבר 2009, זמן קצר לאחר יום השנה ה-70 לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
מאדאם ת'נרדייה
טיפר אייצ'סון
מרי אליזבת "טיפר" אייצ'סון (באנגלית: Mary Elizabeth "Tipper" Aitcheson, לשעבר גור; נולדה ב-19 באוגוסט 1948) היא סופרת, פסיכולוגית, צלמת ופעילה חברתית שכיהנה כגברת השנייה של ארצות הברית מ-1993 עד 2001, כאשר הייתה אשתו של סגן נשיא ארצות הברית אל גור. היא וגור היו נשואים במשך 40 שנה, מ-1970 ועד 2010. בשנת 2010 הזוג החליט להתגרש.
גור פעילה למען זכויות להט"ב ואף ייסדה ארגון שפעל בשנות השמונים להטלת צנזורה על מוזיקה ולהגביל את כמות הקללות בשירים, ובפרט על רוק כבד.
ביוגרפיה.
ילדות והשכלה.
מרי אליזבת' אייצ'סון נולדה בוושינגטון הבירה. היא קיבלה את הכינוי "טיפר" (שהפך לשמה המקוצר והמוכר) על ידי אמה, ככל הנראה לאחר שאמה שמעה את השם בתוך שיר ששמעה. אביה, ג'ון קנת "ג'ק" אייצ'סון השני עבד בתחום האינסטלציה. לאמה קראו מרגרט אן אייצ'סון (לבית קרלסון). אייצ'סון גדלה והתחנכה בארלינגטון, עיר בווירג'יניה. אמה וסבתה גידלו אותה לאחר שהוריה התגרשו.
היא למדה בבית הספר סנט אגנס, בית ספר פרטי המשתייך לכנסייה האפיסקופלית באלכסנדריה. היא שיחקה שם כדורסל, סופטבול, הוקי שדה ואף הייתה חברה בלהקת בנות בשם ווילדקאטס.
גור למדה תואר שני בפסיכולוגיה באוניברסיטת ואנדרבילט וסיימה לחלוטין את לימודיה הגבוהים בשנת 1975.
קריירה ציבורית.
אייצ'סון עבדה במשרה חלקית כצלמת בעיתון "The Tennessean" בנאשוויל. היא המשיכה לעבוד כצלמת עצמאית בוושינגטון לאחר שבעלה נבחר לקונגרס האמריקאי ב-1976.
קריירה פוליטית.
אייצ'סון לקחה חלק פעיל במסע הפרסום הראשון של בעלה כאשר התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טנסי ב-1976.  לאחר ניצחונו של בעלה בבחירות, גור הקימה קבוצה הדנה בנושאים חברתיים בשם "כוח הנשים בקונגרס".
בשנת 1984, אייצ'סון החלה להתנדב במקלטים לחסרי בית. היא פעלה רבות למען דרי רחוב והיא הקימה קבוצה בשם "משפחות לחסרי בית" וגרמה להעלאת המודעות לדרי הרחוב ופעלה למען גיוס כספים עבורם.
ב-1985, טיפר אייצ'סון ייסדה יחד עם סוזן בייקר, רעייתו של מזכיר האוצר של ארצות הברית ג'יימס בייקר תנועה שפעלה להטלת צנזורה על מוזיקה, ובפרט על רוק כבד. התנועה שמה לה למטרה להגדיל את מודעותם של ההורים בארצות הברית לניבול פה במוזיקה.
ב-1990, אייצ'סון הקימה שדולה לקידום שירותים חברתיים עבור נוער בנושא בריאות הנפש טנסי.
אייצ'סון לקחה חלק נכבד בקמפיין של בעלה לאחר שהוא החליט להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, אך הפסיד למייקל דוקאקיס, מושל מסצ'וסטס במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988.  היא גם פעלה למען המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992.
הגברת השנייה של ארצות הברית.
בתור הגברת השנייה, גור שימשה כיועצתו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון לענייני בריאות הנפש. מטרותיה היו לצמצם את הסטיגמה סביב המחלה הנפשית. ב-1999, גור אירחה כנס בבית הלבן בכל הנוגע לבריאות הנפש. היא הייתה פעילה בכמה מערכות להסרת תכנים מהתרבות הפופולרית האמריקאית, מסרטי קולנוע, מתוכניות טלוויזיה וממופעים מוזיקליים, שמבחינתה היו מעוררי סלידה והיא החלה לעסוק בכך עוד מהימים שבעלה היה עוד סנאטור. היא קראה תיגר על יוצרים שעשו שימוש במילים פוגעניות ולעיתים קרובות התעמתה עם מבקריה, כמו להקת דד קנדיז, והזמר ג'לו ביאפרה.
בשנת 2002, שקלה אייצ'סון להתמודד לסנאט מטעם טנסי. לבסוף היא החליטה שלא להתמודד לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי.
חיים אישיים.