לעומתם, יש המכירים בהבדל בין השיטות, כאשר יש מהם הרואים בכך הוכחה לטעות הקיימת בלימוד הפלפול, ובכך הם שוללים צורת לימוד זו. לעומתם יש הטוענים שהמחלוקת ביחס ללימוד בשיטה זו או בשיטת הפלפול נעוצה כבר בתקופת התלמוד. לדעתם האזכור לכך שרבי מאיר היה מטמא ומטהר את השרץ ב-"ק"נ טעמים" הייתה התייחסות ללימוד התלמוד בצד התאורטי שלו, ולא בצד המעשי (וזאת בהתאם ללימוד בשיטת הפלפול); לעומת זאת הגישות האחרות בתלמוד, מתייחסות לכך שמטרת הלימוד היא מעשית.
בימינו.
רוב מוסדות לימוד התורה אינם לומדים תלמוד "אליבא דהלכתא", אלא בצורה הקרובה יותר לשיטת הפלפול הליטאית. עם זאת, קיימות כמה ישיבות אשר חרתו על דגלן נושא זה, לדוגמה, ישיבת הר ברכה שמדגישה את סגנון "אליבא דהלכתא".
גם בישיבות שאינן מצדדות בלימוד "אליבא דהלכתא", ישנם כוללי הלכה שעוסקים מעצם הגדרתם בלימוד הלכה, בדרך כלל לקראת מבחני הסמכה לרבנות. יוצאות מן הכלל, הן ישיבות המתנגדות ללימוד "אליבא דהלכתא" - אם מתוך תמיכה בשיטת הפלפול המסורתית, ואם מתוך החדשנות של תורת ארץ ישראל.
בין לומדי הדף היומי התפתחה מגמה של לימוד אליבא דהילכתא. כך במסגרת מאורות הדף היומי לומדים אחרי שיעור הגמרא שתי הלכות יומיות הקשורות במידה כלשהי לנושאים הנלמדים בדף היומי. ומכוני הוצאה לאור של גמרות ללמודי הדף היומי, כמו מתיבתא או ש"ס לובלין, מדפיסות בסוף הגמרא מדורי הלכה הכוללים את ההלכות העולות מתוך הסוגיות, יחד עם ענייני הלכה אקטואליים מספרי השו"ת.
מתכות מעבר עמידות
מתכות מעבר עמידות (Poor metal או Post-transition metals) הן יסודות מתכתיים. בטבלה המחזורית, הם נמצאים בעמודות 13-15 או 12-15 בין מתכות המעבר למתכות למחצה. יש להן אלקטרושליליות נמוכה יותר מלמתכות מעבר, אך פחות מלמתכות אלקליות ולמתכות אלקליות עפרוריות.
מתכות מעבר העמידות כוללות את היסודות: אינדיום, אלומיניום, בדיל, ביסמוט, גליום, עופרת ותליום. למתכות המעבר העמידות יש עוד ארבעה יסודות חדשים שהוכנו במעבדה: ניהוניום, פלרוביום, מוסקוביום וליברמוריום.
שיוך מתכות לקבוצה זו תלוי בהגדרת קבוצת מתכות המעבר: עד שנות ה-50 רוב ספרי הכימיה לא שייכו את מתכות העמודה ה-11 (מתכות המטבע) נחושת, כסף וזהב כמתכות מעבר וכיום ברוב הספרים הן נחשבות מתכות מעבר ולא מתכות מעבר עמידות. לגבי מתכות העמודה ה12: אבץ, קדמיום וכספית ניתן למצוא הגדרות סותרות בספרים שונים כשבערך מחצית הספרים מגדירים את הקבוצה כמתכות מעבר והמחצית האחרת (הכוללת את הספר Advenced Inorganic Chemistry של F. A. Cotton ו G. Wilkinson הנחשב לטקסט הסטנדרטי באוניברסיטאות אמריקניות ואחרות) כמתכות מעבר עמידות בשל העובדה שקליפה d שלהם מלאה והקישור הכימי הוא על ידי אלקטרוני s. אי אחידות בהגדרת קבוצה 12 נמצאת אפילו בין פרקים שונים באותם ספרים. הסיבה להכללת יסודות העמודה ה12 כמתכות מעבר (וכפועל יוצא - החסרתן מרשימת מתכות המעבר העמידות) בכמה ספרים היא פישוט הטבלה המחזורית המוצגת לסטודנטים כך שהעמודה מוצגת כחלק מגוש d.
Poor metal
הליגה למניעת השמצה
Poor Metal
Poor metals
אנה מאסי
אנה מאסי (באנגלית: Anna Massey; 11 באוגוסט 1937 - 3 ביולי 2011) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה בריטית.
חייה.
אנה מאסי נולדה בסארי שבאנגליה. בתו של השחקן ריימונד מאסי, ואחות לדניאל מאסי, שחקן אף הוא.
הופעתה הראשונה בקולנוע הייתה ב-1958 בסרט "Gideon's Day". ב-1960 שיחקה בסרט "המציצן" (Peeping Tom) של מייקל פאואל, ובשנת 1972 בסרטו של אלפרד היצ'קוק "פרנזי". מאסי הייתה מוכרת בעיקר כשחקנית טלוויזיה, וגילמה שורה ארוכה של תפקידים בסדרות דרמה ובסרטי טלוויזיה כגון "משפחת פאליסר" (1974), "רֶבּקָה" (1979) (לצידו של בעלה לשעבר ג'רמי ברט), "ראש העיר קסטרברידג'" (1978), ו"מנספילד פארק" (1983).
ב-31 בדצמבר 2004 הוענק לה תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
ירבעל
אסתר אלכסנדר
אסתר אלכסנדר (1929 – אפריל 2005) הייתה כלכלנית ישראלית, יועצת כלכלית למספר שרים בממשלות ישראל, בהם יצחק מודעי, משה שחל ואורה נמיר וכן שימשה שנים רבות ככלכלנית הראשית של משרד הפיתוח ומשרד האנרגיה.
ביוגרפיה.
אלכסנדר נולדה בהונגריה בשם ורה נוימן והתחנכה בתנועת השומר הצעיר.
בתקופת השואה הייתה אלכסנדר חברה במחתרת השומר הצעיר בבודפשט. מספר ימים לפני סוף הכיבוש הגרמני נתפסה אלכסנדר על ידי כנופיה של "צלב החץ" אך הצליחה להימלט כשכלאה התחיל להתמוטט במהלך הפצצה פרטיזנית.
לאחר עלייתה לישראל למדה כלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בריטיש קולומביה (UBC) בוונקובר, קנדה.
עיקר מחקריה עוסק בבעיית הסטגפלציה. פיתחה את "תאוריית חלוקת ההכנסות של האינפלציה", שאינה מקובלת באסכולות הכלכליות המרכזיות.
אלכסנדר הייתה נשואה לפרופסור שלמה אלכסנדר עד למותו ב-1998 ואם לשלושה.
כוח השוויון בכלכלה - המשק הישראלי בשנות ה-80.
ספרה "כוח השוויון בכלכלה - המשק הישראלי בשנות ה-80" יצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1990.
ספר זה מנתח את התהליכים הכלכליים של ישראל בשנות ה-80 בעזרת תאוריה אותה פיתחה המחברת, "תאוריית חלוקת ההכנסות של האינפלציה", המוצגת בספר.
"יש להילחם באינפלציה, וגם בסטגפלציה – שהיא אינפלציה ואבטלה ביחד – באמצעות מדיניות של הגברת השוויוניות בחלוקת ההכנסות – כולל עליה בשכר, על חשבון ירידה ברווחים"
ייחודו של הספר ושל התאוריה המוצגת בו, הוא בניסיון להציג ניתוח לתופעת הסטגפלציה, כינוי לאינפלציה תוך כדי מיתון ואבטלה, שהתרחשה בשנים אלו בישראל, ואותה התקשו להסביר תאוריות כלכליות קודמות.
בספר טוענת המחברת שהגורם העיקרי לסטגפלציה היא מדיניות המוניטריזם, הגורמת לחלוקת הכנסות בלתי-שוויונית. לטענתה, שוויון וצמיחה כלכלית הם תהליכים מקבילים, המשגשגים או מדרדרים יחדיו. בספר מדגישה המחברת את הצורך הכלכלי והחברתי לחזק מחדש את מדינת הרווחה הישראלית, על מנת לצמצם את הפערים הכלכליים כמו גם לחזק את הכלכלה הישראלית.
אשלג (פירושונים)
אפיפית
ניס
ניס (בצרפתית: Nice) או ניצה (בגרמנית, באיטלקית: Nizza) היא עיר בדרום צרפת הממוקמת על חוף הים התיכון, בין מרסיי לבין ג'נובה (איטליה). במפקד האוכלוסין האחרון שנערך במרץ 2010, באזור המטרופוליטאני של ניס 955,000 תושבים. העיר נמצאת במקום החמישי בצרפת מבחינת גודל האוכלוסייה כאשר במקומות הראשונים נמצאות: פריז, מרסיי, ליון וטולוז.
ניס מהווה מרכז תיירותי חשוב בצרפת, השני בחשיבותו לאחר פריז, ומקום נופש מוביל על הריביירה הצרפתית. בעיר נמל התעופה השלישי בצרפת מבחינת מספר המבקרים בו בשנה (קרוב ל-12 מיליון ב-2016). את המקומות הראשונים תופסים שני שדות התעופה הפריזאיים.
גאוגרפיה ואקלים.
ניס ממוקמת על חוף הים התיכון, והיא מוקפת בגבעות של הרי האלפים, המפריעות להתפשטותה של העיר באזור. את שטח העיר חוצים שני נחלים סוערים, פאיון במזרח (34 ק"מ) ומאניאן במערב. אלה נוטים להתייבש בקיץ.
העיר ניס נהנית מאקלים ים תיכוני המאופיין בקיץ חם ויבש ובחורף מתון. בחודשי הקיץ הטמפרטורה האופיינית היא מעל 20 מעלות צלזיוס ולעיתים קרובות מגיעה ל-30 מעלות צלזיוס. בימי החורף הטמפרטורה נעה בין 11 - 17 מעלות צלזיוס ואילו בלילות בין 4 - 9 מעלות צלזיוס.
היסטוריה.
הסימנים הקדומים ביותר להומינינים באזור מתוארכים לכארבע מאות אלף שנה לפני זמננו. את העיר ניס ייסדו יוונים מהמושבה היוונית מסאליה (מרסיי) באמצע המאה ה-4 לפנה"ס. היוונים העניקו לעיר את השם "ניקאיה" (Νικαία), לכבוד אלת הניצחון היוונית, ניקה, לאחר שהביסו את שכניהם, הליגורים. היא הייתה אחת הערים החשובות ביותר למסחר על חופי הים הליגורי עד הפלישה של הלומברדים. במאה ה-7 הצטרפה ניס לליגת ג'נובה, אשר אספה לתוכה את ערי החוף הים הליגורי. בשנת 729 הדפה ניס ניסיון פלישה של הסרצנים (הערבים), אך בשנים 859 ו- 880 עלה בידי הסרצנים לבזוז ולשרוף אותה, ועד המאה ה-10 היו סביבות העיר תחת שליטתם.
בימי הביניים המוקדמים הייתה ניס, בשמה האיטלקי ניצה, עיר-מדינה עצמאית שהשתלבה במערכת הבריתות והיריבויות בין ערי איטליה, כבעלת ברית של פיזה ואויבת של ג'נובה. מלכי צרפת ניסו לכובשה, אבל העיר הצליחה להגן על עצמה. במאה ה-13 ובמאה ה-14 נכבשה ניס על ידי פרובאנס, אך הצליחה להשיב את עצמאותה. בשנת 1388 העיר נכנסה תחת חסותה של רוזנות סבויה, עד שנת 1860, כאשר ממלכת סרדיניה העבירה את השליטה על ניס לצרפת בהסכם טורינו. תקופה זו חולקה לשני חלקים בין השנים 1691-1731, כאשר ניס הייתה בבעלותו של מלך צרפת לואי הארבעה עשר, ובין השנים 1792-1814, כשהעיר הייתה תחת כיבוש נפוליאון.
בסוף המאה ה-18 החלו בני המעמד הגבוה בבריטניה להגיע ולנפוש בעיר ניס בפרט ובאזור הריביירה הצרפתית בכלל בחודשי החורף על מנת להימנע מהקור הבריטי. על שם תיירים ראשונים אלו, נקראת הטיילת של העיר ניס "טיילת האנגלים" (בצרפתית: Promenade des Anglais). הטיילת משתרעת לאורך "מפרץ המלאכים" (בצרפתית: Baie des Anges) של הים התיכון בניס.
לאחר מלחמות נפוליאון, צברה ניס פופולריות בהיותה עיר נופש ותיירות, מזג אוויר נוח וחורפים חמים משכו את הזרים לאזור זה.
לקראת סוף המאה ה-19, החלו להגיע לעיר ולריביירה כולה ציירים ואומנים רבים שהעריכו את האקלים והצבעים הבהירים. ביניהם ניתן למנות את אנרי מאטיס ומארק שאגאל.