רובין הוא מייצג בולט של הגישה הגורסת כי מן הקוראן והחדית' (המסורות המוסלמיות) אי אפשר כמעט ללמוד על ההיסטוריה של ראשית האסלאם, אלא רק על המגמות הדתיות והחברתיות שרווחו בעת שהועלו על הכתב, ופעמים רבות קשה להסיק דבר מה מהכתוב אלא תוך בחינת הפרשנויות שמלמדות על האופן שבו המאמינים מבינים אותו. על תרגומו אמר רובין, בין היתר: "תרגומי אינו שואף אפוא להיות 'אותנטי', כלומר למסור את משמעותו 'המקורית' של הקוראן. כל מטרתי היא למסור את תמונתו של הקוראן בעיני המאמינים". לגישתו של רובין יש התנגדות עזה בקרב חוקרים אחרים של התרבות וההיסטוריה המוסלמית, הגורסים כי מתוך השוואת מסורות מוסלמיות ומחקר פילולוגי קפדני של הקוראן והמסורות, אפשר ללמוד על ההיסטוריה של ראשית האסלאם. הטקסט של תרגומו של רובין מלווה בהערות שוליים, שמציגות חלופות לתרגום במקומות שבהם הפירוש אינו ודאי, והבהרות מן המסורת המוסלמית ומן המחקר המדעי.
תרגומים נוספים.
בשנת 2010 פרסמה העדה האסלאמית האחמדית בחיפה תרגום לעברית של שלוש הסורות הראשונות של הקוראן.
בשנת 2015 יצא לאור "הקוראן בלשון אחר" – תרגום לעברית בידי סובחי עלי עדוי, מלווה בהבהרות ופירושים, בהוצאת מרכז בַּיִנאת.
בשנת 2017 יצא לאור "תרגום משמעויות הקוראן המבורך", שהוא תרגום לעברית של הקוראן שתורגם על ידי צוות של מומחים המתמחים בשפה הערבית, בשפה העברית ובשריעה. תרגום זה יצא לאור על ידי דאר א-סלאם, המרכז להכרת האסלאם שבכפר קרע.
קישורים חיצוניים.
חנן חריף, "אסלאם בציון: אלקראן של יוסף יואל רבלין (1936) והתרבות העברית המתחדשת", באתר הארץ, 23 בדצמבר 2016
פרס פוליצר
פרס פּוּלִיצֶר (באנגלית: Pulitzer Prize) הוא פרס אמריקאי שנתי לעיתונאות כתובה, ספרות והלחנה. בתחום העיתונות הכתובה נחשב פרס הפוליצר ליוקרתי ביותר. פרסי פוליצר הראשונים חולקו ב־4 ביוני 1917, לאחר שהעיתונאי והמו"ל ג'וזף פוליצר ייסד בצוואתו את הפרס. הזוכים בפרס בן 10,000 דולר נבחרים על ידי ועדה עצמאית, בחסות הפקולטה לעיתונות של אוניברסיטת קולומביה. רשימת הזוכים השנתית מתפרסמת בחודש אפריל.
זכייה בפרס.
בשביל להיות מועמד לפרס, אדם צריך להתאים לפחות לקטגוריה אחת (אדם לא יכול להתמודד רק מעצם היותו סופר או עיתונאי). אדם יכול להיות מועמד בלא יותר משתי קטגוריות.
בכל שנה נבחרים 102 שופטים על ידי הדירקטוריון. הדירקטוריון מונה 20 חברים שמתוכם שישה אנשי אקדמיה (כולל נשיא אוניברסיטת קולומביה, ודיקן בית הספר לעיתונאות של אוניברסיטה זו), ועיתונאים. הדירקטוריון הוא זה שבוחר את חבריו לקדנציה של שלוש שנים.
102 השופטים בוחרים שלושה מועמדים ב-21 קטגוריות- בכל הצוותים יש חמישה שופטים, מלבד הצוות שבוחר את הפרס על הפרשנות שבו שבעה שופטים. שופטים אלה בוחרים שלושה מועמדים לכל קטגוריה. הדירקטוריון הוא זה שבוחר את הזוכים. הוא זכאי גם להחליט שלא להעניק פרס מסוים.
קנדריק לאמאר הוא הראפר היחיד שזכה בפרס זה ששמור בדרך כלל למוזיקאים קלאסיים, פרס זה הוענק לו על אלבומו DAMN.
ביקורת על הפרס.
חלק מהמבקרים על הפרס האשימו את מעניקי הפרס בנטייה פוליטית. לטענתם רוב הזוכים הם בעלי עמדות ליברליות ואנטי-שמרניות.
מחקר אקדמי משנת 2012 מצא "שרק 27% מזוכי פרס פוליצר מאז 1991 היו נשים".
חנינא קרצ'בסקי
חנינא קַרְצֶ'בְסקי (1877, פטרובקה, פלך בסרביה, האימפריה הרוסית – 20 בדצמבר 1925, ג' בטבת תרפ"ו) היה מלחין, מורה ומנצח, מאבות הזמר העברי.
קורות חיים.
נולד ליצחק ורחל, במשפחה בת שבעה ילדים - ארבעה בנים ושלוש בנות. בעיירה פֶּטְרוֹבְקָה שבבסרביה בשנת 1877. בילדותו עבר עם הוריו לבנדרי, שם למד בתלמוד תורה. אצל מורהו, שהיה גם חזן, למד תווים ונגינה בפסנתר. שם התבלט בזכות קולו הצלול ושמיעתו המוזיקלית.
החזן הידוע יעקב שמואל מרגובסקי הגיע לבנדרי, שמע את קרצ'בסקי ושכנע את הוריו לעבור לקישינב, כדי שהילד יוכל להצטרף למקהלת בית הכנסת.
המונים נקהלו לבית הכנסת לשמוע את זמרתו, התפרסם בתור "הזמיר" ונערץ גם בקרב פקידי ממשלה ושרים.
בצעירותו עבר לעיר חרסון ללימודי מוזיקה. בגיל 22 הגיע לעיר ורשה להמשך לימודיו המוזיקליים, והוסמך כמנצח על תזמורות ומקהלות. לאחר מכן ניצח קרצ'בסקי על תזמורת צבאית.
קרצ'בסקי עלה לארץ ישראל בשנת 1908, ימי העלייה השנייה, עם אמו ואחותו רבקה.
הוא התקבל כמורה למוזיקה בגימנסיה הרצליה וחי בבית בן קומה אחת, ברח' הס 14, עם אמו ואחותו. הוא הקים בגימנסיה מקהלה, תזמורת כלי נשיפה ותזמורת כלי מיתר.
בנוסף, שימש כמנצח של מקהלת הבנות "נווה צדק", של תזמורת המכב"י ושל בית המדרש למורות ביפו (כיום מכללת לוינסקי לחינוך). הוא איחד את מקהלת הגימנסיה עם מקהלת הבנות "נווה צדק" למקהלה אחת בשם "הזמיר", שמנתה למעלה ממאתיים איש. המקהלה הופיעה בכל רחבי הארץ בהצלחה רבה ואף השתתפה בטקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בהר הצופים באפריל 1925.
היה נוהג להוביל תהלוכות של תלמידים ברחובות תל אביב כשהם שרים שירי חלוצים. כשנבצר ממנו לבוא לתהלוכה החליף אותו כמנצח התלמיד משה שרתוק (לימים משה שרת, ראש ממשלת ישראל).
קרצ'בסקי הלחין מנגינות רבות למילים של חבריו להוראה, סופרים ומשוררים, מנגינות שנאגדו לאחר מותו בכותר . לחניו הידועים נכתבו לשירים: "בשדמות בית לחם", "המעפילים", "אגדה" ("על שפת ים כנרת"), והידעו הדמעות לרבי יהודה הלוי.
הוא אף נתן שיעורי נגינה חינם לתלמידים מעוטי יכולת.
חנינא קרצ'בסקי שם קץ לחייו בתלייה בחנוכה תרפ"ו, בסוף דצמבר 1925.
הסיבה להתאבדותו אינה ידועה, הוא לא ניהל יומן (שרבים נהגו לכתוב, באותה עת) וגם לא הותיר אחריו מכתב פרידה. הותיר אחריו את אמו ואחותו (שהייתה אז הרה). ההלוויה יצאה מהגימנסיה לבית הקברות טרומפלדור והונצחה בתמונות על ידי הצלם החובב התל אביבי, שמעון קורבמן.
על קברו שרו המלווים שניים משיריו: "הידעו הדמעות" ו"ישטפו פלגי הדמעות".
מורשתו והנצחתו.
שמעון קורבמן הכין אלבום מיוחד לתיעוד הלווייתו, המופקד כיום בארכיון גימנסיה הרצליה.
כשנה לאחר מכן הפיקה גימנסיה הרצליה לזכרו שירון משיריו בשם "צלילי חנינא", שכלל 46 שירים עם תווים ועיטורים מעשה ידי הצייר ישראל פלדי. ד"ר ברוך בן-יהודה, לימים מנהל גימנסיה הרצליה, נמנה עם יוזמי ומפיקי השירון. השירון היה הצלחה גדולה ביישוב ושתי מהדורות שהודפסו אזלו במהרה. לימים נקרא רחוב בתל אביב לזכר השירון.
ד"ר ברוך בן-יהודה, קרא לבתו האמצעית "צלילה" כהוקרה לזכרו של מורו האהוב.
בגימנסיה הוצב פסל שלו, שיצר נחום גוטמן (לימים, הפסל נגנב ועקבותיו אבדו).
בתל אביב ובראשון לציון נקראו רחובות על שמו.
חוקר הזמר העברי, אליהו הכהן, פרסם דיוקן של קרצ'בסקי בכתב העת "עתמול" במלאת 100 שנה לעלייה השנייה.
ז'ורז' סימנון
ז'ורז' סימנון (צרפתית: Georges Joseph Christian Simenon; 13 בפברואר 1903 - 4 בספטמבר 1989) היה סופר בלגי, ידוע בעיקר בזכות סדרת ספריו על בלש המשטרה המפקח מגרה.
קורות חיים.
ז'ורז' סימנון נולד בעיר לייז' שבבלגיה. בגלל בריאותו הלקויה של אביו נאלץ להפסיק את לימודיו בגיל 16. הוא עבד כאופה ומוכר ספרים, והחל לעבוד ככתב של עיתון מקומי. בגיל 17 פרסם את הרומן הראשון שלו. בשנת 1922 התיישב בפריז והחל לקדם את הקריירה הספרותית שלו. הוא התחבר לקבוצת אמנים צעירים, וב-1923 התחתן עם אחת מבנות החבורה, נישואים שהסתיימו בגירושים.
בפריז פרסם סיפורים קצרים ורומנים בשמות עט שונים, ועבד כפקיד וכמזכיר של אריסטוקרט צרפתי עשיר.
ב-1931 פרסם את הספר הראשון בסדרת עלילותיו של "המפקח מגרה", וזכה להצלחה גדולה. בשנות השלושים החל לכתוב רומנים שהוא כינה בשם "רומנים קשים". ספרים אלה עוררו התפעלות רבה בקרב הסופרים הצרפתים באותם ימים.
הוא הרבה בנסיעות באירופה, באפריקה ובמזרח התיכון, מסעות שסיפקו חומר לסיפוריו. בשנים 1934 ו-1935 ערך מסע סביב העולם כשפנקס רשימות בידו. בשנת 1939 מונה סימנון למפקח על הפליטים הבלגים במחנה לה רושל. במשך שנות הכיבוש הנאצי בצרפת, המשיך בכתיבתו ונהנה מהצלחת הסרטים שנעשו לפי ספריו. עם תום המלחמה מצא עצמו ברשימת הנאשמים בשיתוף פעולה עם הנאצים, ועבר לקנדה ואחר כך לטוסון שבאריזונה.
סימנון חי בארצות הברית עשר שנים, בין 1945 ל-1955, שם התחתן עם דניס ווימה, קנדית ממוצא צרפתי. בשנות שהותו בארצות הברית כתב ספרים בנושא התרבות האמריקאית. בשנת 1957 עבר לגור בשווייץ, חיי נישואיו הידרדרו, אשתו אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי ומתה שם, ואחת מבנותיו התאבדה בשנת 1978. במקביל לנישואיו לדניס המשיך לשמור על קשר הדוק עם אשתו הראשונה, הציירת רז'ין, ועם עוזרת הבית המסורה הנרייטה, המכונה 'בול'. סימנון התוודה ביומניו כי שכב עם קרוב ל-10,000 נשים, מרביתן מקצועניות. לדבריו, המין הוא כמו רעב ויש להשביעו ללא כל עכבות מוסריות או צביעות חברתית.
סימנון היה אחד הסופרים הפוריים ביותר במאה העשרים. הוא נהג לכתוב 60 עד 80 עמודים ביום. פרסם כ-450 רומנים וסיפורים קצרים. 72 רומנים הם מסדרת המפקח מגרה, האחרון שבהם פורסם בשנת 1972. סיפורי מגרה תורגמו לשפות רבות. דמותו של הבלש מגרה הייתה פופולרית מאוד, ועלילותיו עובדו לסרטי קולנוע וטלוויזיה. הוא נתפס כאחד מגדולי הסופרים בשפה הצרפתית.
ב-1972 הפסיק סימנון לכתוב סיפורת, והקדיש זמנו להקלטת זכרונותיו ולכתיבת אוטוביוגרפיה.
ז'ורז' סימנון מת בשנת 1989 בלוזאן שבשווייץ, לצד מנהלת משק הבית שלו, שהייתה אהובתו האחרונה.
נעמי רגן