מסע זה נכשל, וקיסינג'ר הטיל את האשמה בישראל במה שכינה "עמדותיה הנוקשות" (למעשה סירובה לסגת מעבר למעברי המיתלה והגידי ופינוי תחנת ההתראה באום חשיבה ללא הצהרה על אי לוחמה). בעקבות הכישלון הכריז נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד על מדיניות של "הערכה מחדש" של יחסי ארצות הברית וישראל. התוצאה בפועל של מדיניות זו התבטאה בהקפאת החתימה על עסקאות נשק חדשות (כולל נשק שהובטח בשיחות בעל פה), פגישות לא רשמיות של שליחים של הממשל האמריקאי עם אנשי אש"ף, והפסקת תיאום העמדות לקראת כינוסה של ועידת ז'נבה (שלא התכנסה בסופו של דבר).
באוגוסט 1975 יצא קיסינג'ר למסע דילוגים חדש, ולאחר שבועיים הצליחו הצדדים לגשר על הפערים ולנסח הסכם. שלב זה לווה בהפגנות סוערות ובאירועי מחאה ציבורית, במיוחד של תנועת גוש אמונים.
ההסכם אושר בכנסת ב-3 בספטמבר, ברוב של 70 תומכים מול 43 מתנגדים שבראשם עמד יו"ר האופוזיציה מנחם בגין ושבעה נמנעים. למחרת נחתם בז'נבה. לאחר חתימת ההסכם נפגשו בז'נבה משלחות צבאיות ישראליות ומצריות לגיבוש פרטים טכנים הקשורים בביצועו.
ב-4 בספטמבר 1975 חתמו על ההסכם בז'נבה נציגי ישראל: האלוף הרצל שפיר ומרדכי גזית, ונציגי מצרים: הגנרל טהא עלי מגדוב והשגריר המצרי בז'נבה עוסמאן. הייתה זו אחת הפעולות הבולטות של ממשלת רבין הראשונה, שהיוותה הקדמה להסכם השלום בין ישראל מצרים.
פרטי ההסכם.
ההסכם היה מורכב מ-9 סעיפים ונספח.
ההסכם חזר על ההצהרה כי הסכסוך יפתר בדרכי שלום (סעיף 1), כלל סעיף שבו התחייבו הצדדים שלא לנקוט איום או להשתמש בכח או הסגר צבאי (סעיף 2). והתחייבות של הצדדים לשמור על הפסקת האש ולא לפעול צבאית ואף צבאית למחצה אחד כלפי השני (סעיף 3).
בחלק הטריטוריאלי של ההסכם נקבע כי ישראל תיסוג מרצועה ברוחב 30–40 קילומטרים ממזרח לקו הקודם. רצועה זו כללה את מעברי המיתלה והגידי במערב סיני. המצרים התקדמו אל הקו הישראלי הקודם, כ-10 קילומטרים מזרחה. השטח ממנו נסוגה ישראל הפך לאזור חיץ בפיקוח כוחות האו"ם.
כן נסוגה ישראל מרצועה צרה וארוכה לאורך מפרץ סואץ, שכללה את מרבית שדות הנפט הישראלים בסיני, כולל אבו רודס (והיישוב "שלהבת" שהיה ממוקם שם) ובליים. רצועה זו הפכה לשטח מצרי אזרחי מפורז, ונקבעו הסדרי שימוש משותף של ישראל ומצרים בכביש המקביל למפרץ. כמו כן נקבעו הסדרים גם לגבי המשך הפעלת תחנת ההתראה הישראלית באום חשיבה, באזור שהועבר לפיקוח האו"ם, והפעלת תחנה מצרית מקבילה בסמוך.
בנוסף, נקבעו הסדרי הגבלה ודילול כוחות משני צדדי אזור החיץ. במסגרת ההסכם התחייבה מצרים לאפשר הובלת מטענים לא צבאיים לישראל וממנה בתעלת סואץ.
ההסכם לווה בהסכם ישראלי - אמריקאי, אשר פרטיו לא פורסמו לציבור בשעתו. במסגרת הסכם זה נתנה ארצות הברית ערבות להספקת נפט לישראל כתחליף לשדות הנפט שפונו בסיני, במידה שישראל לא תמצא מקורות חלופיים. כמו כן, הבטיחה ארצות הברית שבמקרה של מלחמה עתידית תכין בתוך כחודשיים תוכנית חירום לאספקת ציוד צבאי לישראל. ההסכם כלל גם התחייבות אמריקאית לכך שלא תנהל משא ומתן עם אש"ף כל עוד לא יכיר בישראל, תיאום עמדות לקראת מהלכים מדיניים עתידיים, וכן לווה בהסכמי רכש של ציוד צבאי (בכללם מטוסי אף 15 ואף 16).
המצרים התחייבו במכתב לארצות הברית כי לא יתערבו במלחמה בין ישראל לסוריה, במידה שסוריה תהיה היוזמת.
בסיס ויגסימלי
ספירה על בסיס ויגסימלי היא ספירה על בסיס 20. שיטה זו נוצרה עם התפתחות החקלאות וגבירת הצורך במספרים עבור כמויות הולכות וגדלות. שיטות ספירה על בסיס 2 או 3 לא היו מספקות, ולכן עברו לאמצעי אשר התבסס על אצבעות הידיים והרגליים.
דוגמאות לשיטה זו אפשר למצוא בשיטת הספירה ששימשה את בני המאיה, בחלוקת הלירה הבריטית ל-20 שילינג, בשפה הצרפתית, שבה המספרים 80 ו-90 נספרים בכפולות של 20: quatre vingt (ארבע פעמים 20) ו-quatre vingt dix (ארבע פעמים 20 ועוד 10), ובנאום גטיסברג, שמתחיל במילים Four score and seven years ago.
אמונה בה'
מקגאפין
מקגאפין (באנגלית: MacGuffin) הוא מונח קולנועי שטבע התסריטאי הבריטי אנגוס מכפיל, אך פורסם והפך למוכר על ידי הבמאי אלפרד היצ'קוק. המושג מתאר מכשיר עלילתי המקדם את העלילה, ומניע את פעולות הגיבורים, בעוד אין לו כל רלוונטיות נוספת לסיפור כשלעצמו. המקגאפין יכול להיות מזוודה המכילה פרט טכנולוגי מתקדם, פריט מידע מסווג, ספר נדיר הכולל סוד מסתורי, וכיוצא באלה. הגיבורים מייחסים לו חשיבות עצומה, ומבלים חלק ניכר מהסרט במרדף אחריו, בניסיון להשיגו, או לשמור עליו משהושג, אך מנקודת ראותו של הצופה אין לו כל משמעות, ולרוב מסתיים הסרט מבלי שהפריט נחשף לצופה, וזאת מבלי שהעלילה נפגמת ומבלי שהצופה חש כי דבר מה חסר לו.
מהו מקגאפין?
האלמנט המבדיל בין המקגאפין לסוגים אחרים של כלים עלילתיים הוא שאין כל חשיבות לשאלה מהו בדיוק אותו "מקגאפין". כל דבר המשרת את מטרת קידום העלילה יכול להיות המקגאפין. מקגאפין אמיתי הוא כלי שתכולתו אינה חשובה. חשיבותו מקובלת על כל הגיבורים בעלילה, ולא ניתן לה כל הסבר. מנקודת ראותו של הצופה, בניגוד לזו של הגיבורים, המקגאפין אינו תכלית העלילה.
טכניקת ה"מקגאפין" מקובלת בסרטי קולנוע ובמיוחד במותחנים. לרוב, אם כי לא תמיד, המקגאפין הוא מוקד העלילה בתחילתה, ובהמשך העלילה מאבד מחשיבותו, כאשר מאבקי הגיבורים מסביבו ומניעיהם הפנימיים מקבלים את מרכז הזירה. לעיתים, בסוף הסרט, נשכח המקגאפין כליל.
משום שהמקגאפין, על פי הגדרתו, הוא חסר כל חשיבות לסיפור, השימוש בו יכול לבחון את נכונותו של הצופה להתעלם מפגמים מבניים בעלילה. תסריט הכולל סיפור מעניין, גיבורים בעלי מניעים פנימיים אמינים, ומשחק משובח, יכסו על ריקנותו של המקגאפין. סרט שאינו כולל אלמנטים אלו אך ידגיש את ריקנותו של המקגאפין, ויציג אותו במלוא הגיחוך שבו. לרוב ייראה המקגאפין מגוחך לאנשים הבקיאים בנושא (כגון מקגאפין המסתמך על טכנולוגיה מסוימת, או פרט היסטורי נשכח).
היסטוריה.
על אף שהיסטוריונים של הקולנוע מוצאים שרידים להתייחסות למקגאפין (בשמות שונים, לרבות "יוויני") כבר בימי הראינוע, מקובל כי המושג התפרסם בידי אלפרד היצ'קוק בהרצאה באוניברסיטת קולומביה בשנת 1939.
בריאיון שערך פרנסואה טריפו עם היצ'קוק בשנת 1966, הסביר היצ'קוק את הביטוי תוך שימוש בסיפור הבא:
בראיונות טלוויזיוניים הסביר היצ'קוק כי המקגאפין הוא האובייקט סביבו נסובה העלילה, אך מהו בדיוק אובייקט זה "לא אכפת לצופים בכלל!".
דוגמאות.
סרטי היצ'קוק.
ב"הנודעת" (1946) האוראניום המוסתר בתוך בקבוקי יין הוא מקגאפין. זו הסיבה להשתלשלות העניינים המובילה את העלילה, אך ניתן היה להשתמש באותה מידה ביהלומים, זהב או כל חפץ יקר ערך אחר.
ב"מזימות בינלאומיות" (1959) המקגאפין הוא המידע הסודי הידוע לג'ורג' קפלן, הדמות שגיבורי הסרט סבורים שגיבור הסרט, רוג'ר ת'ורנהיל (קרי גרנט) מתחזה לה. ת'ורנהיל מבלה את הסרט בניסיון לאתר את קפלן האמיתי, אך לבסוף מסתבר כי דמות זו, והמידע אותו היא כביכול יודעת, אינם קיימים, וכי הן גיבור הסרט, והן הרשעים הרודפים אחריו, אינם רודפים אחר דבר ממשי, אלא אחר "מקגאפין". על כך אמר היצ'קוק לטריפו:
ב"פסיכו" (1960) משמש הכסף שגנבה מריון קריין (ג'נט לי) ממעבידה כמקגאפין. לאחר היעלמותה, סבורה אחותה כי היא נרצחה בשל כספה, אך מסתבר כי נורמן בייטס (אנתוני פרקינס) לא ידע כלל כי הכסף קיים. הכסף היה רק אמצעי עלילתי להביא את הדמויות למלונו של בייטס.
גוסטב אייפל
אלכסנדר גוסטב אייפל (אֵפֵל, בצרפתית: Alexandre Gustave Eiffel; 15 בדצמבר 1832 - 27 בדצמבר 1923) היה מהנדס ואדריכל צרפתי, אשר נודע בעיקר בזכות בנייתו של מגדל אייפל בפריז.
קריירה כמהנדס.
אייפל התחיל את לימודיו בקולז' סנט-בארב על מנת לעמוד בתנאי הקבלה של אקול פוליטקניק ו-École Centrale des Arts et Manufactures, ולאחר שעמד בהם, הוא בחר באחרון. הוא סיים את לימודי ההנדסה עם התמחות בכימיה ב-1855 ולאחר מספר חודשים החל לעבוד בחברה בלגית שעסקה במסילות ברזל. את הקריירה העצמאית שלו החל בשנות ה-60 של המאה ה-19, כאשר תכנן מספר גשרים מפלדה בצרפת ובפורטוגל. אייפל היה מחלוצי המהנדסים שעשו שימוש בפלדה - חומר חדש בתחום הבנייה בתקופתו. הוא השתמש במסבכי פלדה כאלמנטים קונסטרוקטיביים וקישוטיים כאחד.
אייפל עיצב את שלד הברזל של פסל החירות, ויאדוקט גרבי שבצרפת ועוד גשרים ומבני פלדה רבים נוספים. הוא התפרסם מאוד בזכות המבנים הרבים שתכנן, והוזמן ב-1887 לבנות את מגדל אייפל. מגדל אייפל נבנה עבור התערוכה הבינלאומית שהתקיימה בפריז ב-1889, לרגל 100 שנה למהפכה הצרפתית. מגדל אייפל היה המבנה הגבוה ביותר בעולם כאשר נבנה, ודרש אומץ רב מצד אייפל להוציא אל הפועל מבנה זה. כל רכיב במבנה, כולל כחצי מיליון המסמרות, תוכנן בקפידה על ידי אייפל במשך כשנה וחצי עד לתחילת הבנייה עצמה.
אייפל גם היה מעורב בכרייתה של תעלת פנמה, אך בשל האשמות על שחיתויות פיננסיות ("שערוריית פנמה") שהופנו נגדו על העבודה בחברה שעסקה בכרייה (שהוכחו לימים כהאשמות שווא) הוא פרש מעיסוקו בהנדסה.
אייפל נפטר ב-1923 בגיל 91.
השפעה.
אייפל חי בזמן המהפכה התעשייתית, והדבר השפיע רבות על עבודתו. כך, למשל, הוא הושפע מן הצורך ההולך וגובר באמצעי תחבורה - כתוצאה מתהליכי עיור ומעברים של אנשים, ונחשף לחומרים מגוונים ממקומות שונים בעולם.
אייאן חירסי עלי