עיבודי האלבום נעשו על ידי המוזיקאי שם טוב לוי, כשחלק מעיבודי הגיטרות נעשו על ידי מיקי גבריאלוב וחיים קריו. האלבום אינו כולל שירים חדשים למעט השיר "ערב מול הגלעד", שהלחין מיקי גבריאלוב למילותיה של לאה גולדברג, שאר שירי האלבום הם חידושים לשירים ישנים מאת יעקב שבתאי, חיים חפר, יחיאל מוהר, יעקב אורלנד, רחל המשוררת ויעקב פיכמן. "יום אחרון" הוא חידוש של איינשטיין לשירו של אברהם שלונסקי שהולחן על ידי שלום חנוך ומאיר אריאל והוקלט לראשונה ב-1967 על ידי חנוך, מנחם זילברמן ואלי מגן. זהו עיבוד שני של לוי לשיר, כשאת הראשון שהיה תזמורתי הקליט איינשטיין ב-1973 ולא הופץ. בין מלחיני השירים: שמוליק קראוס, מרדכי זעירא, שולמית ליפשיץ, שמואל אימברמן ומשה וילנסקי.
את עטיפת האלבום עיצב דוד טרטקובר, על פי תמונה משפחתית של אמו של איינשטיין, דבורה, לצד אחיותיה.
ב־1994 חברת פונוקול הוציאה את האלבום ע"ג תקליטור.
רשימת השירים.
בקלטת המקורית (1975): צד א': שירים 1–5, צד ב': שירים 5-10בדיסק (1994): כל השירים בדיסק אחד.
חומר פלסטי
חומרים פלסטיים
רבנן סבוראי
רב שרירא
בית אומאיה
אפגאניסטאן
אלפרד היצ'קוק
סר אלפרד ג'וזף היצ'קוק (באנגלית: Sir Alfred Joseph Hitchcock; 13 באוגוסט 1899 – 29 באפריל 1980) היה במאי קולנוע, אמן סרטי מתח ואימה, ומפיק סרטים אנגלי. היצ'קוק טבע את חותמו על התעשייה, ונחשב לאחד מגדולי במאי הקולנוע של כל הזמנים.
קורות חייו.
אלפרד היצ'קוק נולד ברובע הדל של לונדון, ה"איסט אנד", בשנת 1899 להורים קתולים בעלי חנות מכולת, שדירת מגוריהם הדלה הייתה בצידה האחורי של החנות. בילדותו למד בקולג' ישועי בעל שגרת לימודים ומשמעת קשוחה ומחמירה. בשנת 1913, בגיל 14, עזב את לימודיו הפורמליים ופנה ללימודי ערב במקצועות טכניים שונים, וגילה כישרון בשרטוט ובציור.
בשנת 1915, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, התקבל היצ'קוק לעבודה בחברה לייצור מכשירי טלגרף וכבלי חשמל, שהייתה עמוסת עבודה עקב הדרישה למוצריה לצורכי לחימה. היצ'קוק גילה עניין רב בעבודתו. העובד השקט והמשקיע משך את תשומת לב הממונים עליו והוא הועבר למחלקת הפרסום של החברה, שבה מצא ביטוי לכישרון הציור שלו. אף שהתחוללה מלחמה והיצ'קוק היה כבר בגיל גיוס, הוא לא גויס לצבא מחמת עודף משקל, ומשום שהיה מועסק בחברה התורמת למאמץ המלחמתי.
בשנת 1920 קרא היצ'קוק בעיתון, שחברת סרטים אמריקאית עומדת לפתוח אולפן בלונדון והדבר שינה את מסלול חייו. היצ'קוק פנה לחברה והציג תיק עבודות עם רישומים שהכין לסרט עתידי של החברה, והתקבל לעבודה. זו הייתה ראשית דרכו בעולם הקולנוע. תפקידו של היצ'קוק בחברה היה עיצוב כותרות לסרטים אילמים שהפיקה החברה. היצ'קוק גילה מסירות לתפקידו והשתדל ללמוד את כל מה שקשור בקולנוע. כשנתקלו מנהלי האולפן והבמאים בקושי כלשהו במהלך ההסרטה, או כשנזקקו לסיוע בכתיבת סצנה או בעיצוב תלבושות ותפאורה, היו להיצ'קוק תמיד הצעות מבריקות לפתרון.
בשנת 1923 ניתנה להיצ'קוק ההזדמנות הראשונה לביים סרט, לאחר שנקרא להחליף את במאי הסרט האילם "ספר תמיד לאשתך", שסולק מהמשך הבימוי עקב חילוקי דעות עם המפיק. החברה שהפיקה את הסרט כללה בכותרות את שמו של המפיק בתור במאי הסרט, מבלי לציין את שמו של היצ'קוק, אך פרסמה כי הבמאי "קיבל סיוע מאחד מאנשי הצוות". מיד לאחר סיום צילומי סרט זה, נקרא היצ'קוק לביים סרט נוסף שעמד להיקרא "גברת פיבודי" או "מספר שלושה עשר", אלא שמחמת קשיי מימון לא הושלמה הסרטתו.
הסרט הראשון בבימויו המלא של היצ'קוק היה הסרט האילם "גן התענוגות" משנת 1925. מאז ועד שנת 1929 ביים היצ'קוק מספר סרטים אילמים נוספים. סרטו המדבר הראשון היה "סחיטה" משנת 1929, שהיה גם סרט הקולנוע המדבר הראשון באנגליה. עד מהרה התגלה כוחו הרב של היצ'קוק כבמאי סרטי מתח ואימה, והוא התרכז בעיקר בז'אנר זה. בין 1925 ל-1939 ביים היצ'קוק 23 סרטים והוכר באנגליה כבמאי מוכשר של סרטי מתח, אך הביקורת האנגלית לא עמדה על מלוא כישרונותיו האמנותיים.
בשנת 1939 נעתר היצ'קוק להצעתו של המפיק ההוליוודי הידוע דייוויד או. סלזניק, מי שהפיק את "חלף עם הרוח", לעקור לארצות הברית וליצור בה. היצ'קוק, שהיה מאוכזב מכך שהביקורת האנגלית רואה בסרטיו משום בידור טוב בלבד ולא יצירות אמנות, וכן משום שקץ בדלות האמצעים הטכניים באנגליה, נעתר להזמנה. ב-1 במרץ 1939 הפליגו היצ'קוק, אשתו אלמה ובתו פטרישיה (שהופיעה בהמשך בתפקידי משנה בסרטיו "פחד במה" מ-1949 ו"זרים ברכבת" מ-1950), מאנגליה לארצות הברית על סיפון האונייה "קווין מרי". מאז חי היצ'קוק בהוליווד ויצר בה עד מותו, פרט לגיחה אחת קצרה לאנגליה בשנת 1972, כשיצר את הסרט "פרנזי".
בהגיעו להוליווד הטיל סלזניק על היצ'קוק לביים את הסרט "רֶבֶּקָה", על פי ספרה רב המכר של דפנה דה מוריאה. הסרט זכה להצלחה גדולה, והוענק לו פרס האוסקר לסרט הטוב ביותר לשנת 1940. מכאן ואילך הייתה דרכו של היצ'קוק סלולה בתעשיית הקולנוע האמריקאית. הוא זכה להצלחה מסחרית ובינלאומית וגם להכרה אמנותית (בה לא הצליח לזכות באנגליה). במרוצת השנים התעוררו מחלוקות וסכסוכים בין היצ'קוק לסלזניק על רקע האופי האסרטיבי של שניהם ובשל התערבותו של סלזניק בצד האמנותי של התסריטים וההסרטה. בשנת 1947 נפרדו דרכיהם, ומאז ואילך הפיק היצ'קוק את סרטיו בעצמו באמצעות חברה שהקים.
בשנת 1972 שב היצ'קוק לאנגליה וביים את סרטו הלפני אחרון "פרנזי". סרטו האחרון היה "מזימות" משנת 1976, שיצר כשהיה בן 77, ונחשב לאחד מסרטיו הטובים.
היצ'קוק נפטר בשנת 1980 בגיל 80, כשעבד על תכנון סרט נוסף שרצה ליצור.
יצירתו הקולנועית.
סרטיו של היצ'קוק בתקופה האמריקאית שלו מפורסמים ומוערכים יותר מאלה שמתקופתו האנגלית, זאת הן בשל התקדמותו האומנותית, הן מבחינת התקציבים והאמצעים שהיה יכול לגייס, והן עקב הפרסום ואפשרויות ההפצה הגלובליות המשופרות של סרטי הוליווד.
סימן היכר קבוע של היצ'קוק הוא הופעתו הקצרה (הנקראת בשפה קולנועית הופעת קמע cameo), למשך מספר שניות ברקע של רוב סרטיו, בתפקיד ניצב (ב-37 מתוך 52 סרטיו ששרדו). בסרט "סירת ההצלה" (משנת 1944) אשר עלילתו מתרחשת כולה בסירת הצלה השטה בלב ים, מופיעה תמונתו של היצ'קוק בפרסומת לשומרי משקל, על עיתון שקורא אחד הגיבורים, על מנת לשמור על העיקרון של "הופעת האורח".
גדולתו של היצ'קוק כאמן מתבטאת בצד הפסיכולוגי של הגיבורים ושל העלילה, וכל זאת מבלי להזניח את הצד החזותי של הרקע והתפאורה היוצרים מציאות מיוחדת האופיינית לסרטיו, ושימת דגש על שילוב האפקטים המוזיקליים בעלילה.
למרות העובדה שאחדים מסרטיו הם סרטי אימה, לא נתן היצ'קוק לעלילותיהם הסברים על טבעיים (רוחות רפאים, כישוף וכיוצא בזה), כמקובל בהרבה סרטים מז'אנר זה. התוכן בסרטיו תמיד ריאלי ורציונלי ואף בסרטו "ורטיגו" מ-1958, הנחשב על ידי רבים לגדול בסרטיו ולאחד מסרטי המופת בתולדות הקולנוע, בו מובילה התעלומה הנפרשת בסרט לכוון של גלגול נשמות, הרי שפתרונה מתגלה לבסוף כמזימת רצח מתוחכמת. אף הסרט הציפורים אשר מתאר התנהגות על-טבעית של ציפורים שונות, אינו מתמקד בפשר התנהגות הציפורים, או בהסבר להתנהגותן, אלא במצבים הנובעים מכך, ולכן לא ניתן לראות בו סרט "מדע בדיוני".
מוטיב חוזר בסרטיו של היצ'קוק הוא האדם הנלכד ברשת של חשד או האשמת שווא, עד שמתבררת חפותו. כך הדבר ב-"39 מדרגות" מ-1935, ב"צעירים ותמימים" מ-1937, ב"חשד" מ-1941, ב"נאשם" מ-1957, ב"מזימות בינלאומיות" מ-1959 וב"פרנזי" מ-1972. יוצא דופן מבחינה זו הוא הסרט "צל של ספק" מ-1943, שבו מתלבטת גיבורת הסרט בחשד האם דודה האהוב הוא רוצח סדרתי, חשד שבסוף הסרט מתברר כי לא היה חשד שווא.
הקהל בסרטי היצ'קוק, הוא קהל יודע כול. בניגוד לדמויות, הקהל יודע מראש את האמת. כך למשל, הוא יודע מי הרוצח ב"פרנזי", ויודע כבר מתחילת הסרט כי גיבור "מזימות בינלאומיות" אכן נקלע לפרשת ריגול, גם כשהכל אינם מאמינים לו. מוטיב זה מנוגד לסרטי מתח קלאסיים אחרים, בהם הקהל מגלה את האמת בתום הסרט.
כמה סצינות מסרטיו הפכו לקלסיקות קולנועיות, כגון: בסרט "מזימות בינלאומיות" - ניסיון חיסול באמצעות מטוס ריסוס, ומרדף בהר ראשמור על גבי פסלי הענק של נשיאי ארצות הברית; בסרט "ורטיגו" - הבלש שנתלה על קצות אצבעותיו על שולי גגו של גורד שחקים; בסרט "פסיכו" - הרצח במקלחת והדם המסתלסל בפתח הניקוז של האמבטיה, וכן בית המגורים המסתורי של נורמן בייטס ואמו על הגבעה שמעל למוטל.
אפיון נוסף שהיה להיצ'קוק הוא בדרך העבודה שלו. ניתן לראות בסרטיו שחשב על כל פרט קטן, ותכנן הכול לדקויות. סרטו "החבל" הוא סרט באורך מלא, אך מורכב מעשרה שוטים בודדים, דבר שמצריך תכנון מדויק מראש. ישנם כאלו שמספרים שהיצ'קוק תכנן את הכל מראש, עד שלפעמים הוא לא הגיע ליום הצילומים, אלא כתב לכל אחד מאנשי הצוות (שחקנים, תאורנים, סאונדמנים, צלמים ועוד) כרטיסיות מדויקות בהן פירט מה עליהם לעשות בכל שנייה ושנייה ביום הצילומים.
יצירתו בטלוויזיה.
בשנת 1955, כשהיה היצ'קוק בתקופת שיא הצלחתו הקולנועית, הוא שוכנע על ידי רשתות הטלוויזיה לביים ולהשתתף בסדרת טלוויזיה, לה ישאיל את שמו ויקדים לכל פרק בה פתיחה וסיום אישית מצולמת. היצ'קוק נאות לכך בהתחשב ברווחים העצומים שהטלוויזיה יכולה הייתה להציע לו. הטלוויזיה מצדה נהנתה מהריטינג הרב ששמו של היצ'קוק הביא לה, שבצדו רווחי פרסומת אדירים. שידור הסדרה החל בשנת 1955 והיא נקראה בשם "אלפרד היצ'קוק מגיש", כשכל פרק בה הוא בן מחצית השעה.