אינדונזיה גם הסכימה להשקיע בענף החשמל והבנייה של מיאנמר. מפיק המלט הגדול באינדונזיה, PT Semen Indonesia, הסכים להשקיע 200 מיליון דולר במפעל של מלט במיאנמר שיוקם בתחילת 2014. במהלך ביקורו הממלכתי באפריל 2013, הנשיא יהודויונו נשבע להגביר את שיתוף הפעולה הכלכלי בהתאם לרפורמות של מיאנמר, והבטיח גם לדחוף את החברות הציבוריות והפרטיות של אינדונזיה להשקיע במיאנמר, ולקבוע היקף סחר יעד של מיליארד דולר לשנת 2014. גם אינדונזיה וגם מיאנמר מקדמים את היקף הסחר של שתי המדינות. היקף הסחר מוערך ביותר ממיליארד דולר. אינדונזיה הציעה לרכוש 300,000 טונות אורז ממיאנמר.
ניקולס ולאר
ניקולאס ולאר (בצרפתית: Nicolas Vallar; נולד ב-22 באוקטובר 1983) הוא כדורגלן טהיטי המשחק בעמדת הבלם בסנטרל ספורט.
קריירה.
ולאר התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אנז'ה, ובשנת הצטרף לקבוצת המילואים של מונפלייה. בשנת חתם בסט, במדיה שיחק שלוש עונות ובשתיים מהם רשם עליית ליגה.
בשנת , ולאר חתם בפנאפייל מהליגה הפורטוגזית השנייה, קבוצתו הראשונה מחוץ לצרפת. בהמשך, שיחק בא.ס. אקסלסיור ומונטשו-בורגון.
בשנת , ולאר חזר לטהיטי וחתם בדראגון, עמה זכה בליגת העל הטהיטית בעונת .
קריירה בינלאומית.
ולאר, שיחק בצעירותו בנבחרת טהיטי. בשנת , זומן לראשונה לסגל נבחרת טהיטי לקראת גביע אוקיאניה לאומות 2012 ואף מונה לקפטן הנבחרת. ולאר היה שותף לזכייה ההיסטורית של הנבחרת בגביע. ולאר, השתתף עם הנבחרת בגביע הקונפדרציות 2013, וכבש שער עצמי בהפסד 1–6 ל.
בלרט
באלארט
אימרה טאוסיג
אימרה טאוסיג (בהונגרית: Taussig Imre; אבה (הונגריה), 28 ביוני 1894 – מחנה ריכוז ברוק אן דר לייטה (Bruck an der Leitha), 23 במרץ 1945) היה כדורגלן נבחרת הונגריה בכדורגל יהודי-הונגרי, חלוץ, קיצוני ימין. הוא נספה בשואה.
ביוגרפיה.
במועדון.
טאוסיג שיחק בקבוצת מ.ט.ק. בודפשט וזכה איץתה בשלושה תוארי אליפות (1914, 1917 ו-1920) ובגביע (1914)
בנבחרת.
בין השנים 1914 – 1918 הופיע בנבחרת הלאומית חמש פעמים וכבש שער אחד.
ג'יימס בוליבר מנסון
ג'יימס בוליבר מנסון (באנגלית: James Bolivar Manson; 26 ביוני 1879 – 3 ביולי 1945) היה אמן ועבד בגלריית טייט במשך 25 שנה והיה המנהל שלה 1930–1938.
ראשית חייו.
ג'יימס בוליבר מנסון נולד בבריקסטון, לונדון, למרגרט אמילי (לבית דירינג) ולג'יימס אלכסנדר מנסון, שהיה העורך הספרותי הראשון של ה"דיילי כרוניקל", שמו האמצעי של מנסון היה על שם סימון בוליבר. סבו נקרא גם ג'יימס בוליבר מנסון. הייתה לו אחות גדולה יותר, מרגרט אסתר מנסון, אחות צעירה, רודה מרי מנסון, ושלושה אחים צעירים, צ'ארלס דירינג מנסון, רוברט גרהם מנסון ומגנוס מורי מנסון.
בגיל 16 הוא עזב את בית הספר אליין, דאליץ', ולנוכח התנגדות אביו לקריירה כצייר, הפך לנער במשרד מוציא לאור ואחרי זה לפקיד בנק, עבודות שהוא תיעב. בינתיים למד ציור בבית הספר לאמנות של הת'רלי משנת 1890 ולאחר מכן בבית הספר לאמנות בלמבת'.
נישואים.
בשנת 1903 עזב מנסון את עבודת הבנק. הוא התחתן עם ליליאן והם עברו לרובע הלטיני בפריז, שכרו חדר תמורת 1 ליש"ט לחודש והשתתפו בסטודיו עם כמה ציירים ופסלים, ביניהם ג'ייקוב אפשטיין, שהפך לחברו לכל החיים ואיתו למד באקדמיה ז'וליאן,
לאחר שנה, הם חזרו ללונדון ונולדה בתם מרי, ואחרי שנתיים נולד בנם ז'אן. הם התגוררו בשתי הקומות העליונות ברחוב אדלייד רואד 184, המפסטד, שם העבירה אשתו שיעורי מוזיקה ומנסון הקים אולפן.
בשנת 1908 הם עברו לבית קטן ברחוב המפסטד וואיי 98, וגרו שם 30 שנה. ליליאן החליפה את אמו של ברנרד שו כמנהלת בית הספר למוזיקה לבנות בצפון לונדון. בשנת 1910 הוא הפך לחבר ומזכיר קבוצת קמדן טאון.
תעסוקת בגלריית טייט.
ליליאן הייתה ידידה קרובה של מנהל גלריית טייט, צ'ארלס איטקן, ובקיץ 1911 שהתה משפחת מנסון איתו בבית נופש באלפריסטון, סאסקס. מנסון סייע לאיטקן בהכנת תערוכה בטייט והמנהל התרשם מעבודתו והציע שמנסון ייקח את עבודת המזכירות של הגלריה שהתפנתה באותה העת. מנסון נבחר מבין ארבעת המועמדים שניגשו לבחינת שירות המדינה, ובגיל 33 הפך למזכיר גלריית טייט ב־9 בדצמבר 1912 עם משכורת שנתית של 150 לירות שטרלינג.
הוא המשיך לצייר באינטנסיביות בסופי שבוע. הוא היה אחראי על הצוות, על ניהול המשרד ועל הטיפול באוסף. מנסון נחשב כמי שהעניק לאיטקן את החיבה לאימפרסיוניזם הצרפתי וכי הבליט את קבוצת קמדן טאון, אף שמנהיגה, וולטר סיקרט, עדיין היה מחוץ לקאנון הרשמי.
בשנת 1914 הצטרף לקבוצת לונדון. משנת 1915 הוא הציג עבודות במועדון האמנות החדשה. מכיוון שעבודתו למען גלריית טייט נחשבה הכרחית, הוא היה פטור משירות צבאי במלחמת העולם הראשונה בשנת 1917.
בשנת 1923, בגלריית לסטר, ערך מנסון את תערוכת היחיד הראשונה שלו. המוניטין שלו כאמן היה בעיקר כצייר פרחים ואמנות הייתה השאיפה העיקרית שלו, אך הוא לא היה בטוח אם הדבר יאפשר לו להתפרנס במשרה מלאה.
בשנת 1930 הפך למנהל גלריית טייט, תפקיד אותו מילא עד 1938.
מנהל גלריית טייט.
על פי אתר האינטרנט של טייט, תרומתו של מנסון לגלריה הייתה קטנה, למרות שבתקופתו שמה של הגלריה הוחלף "לגלריית טייט", ונעשו שיפוצים בבניין ובסביבתו. היו לו טעויות רבות בניהול אמנותי, ארגוני ועסקי.
בתקופתו כמנהל, לא היה מימון שנתי מהממשלה לרכישות. הוא נאלץ לדחות את הצעתו של קאמי פיסארו להשאיל את אחד מציוריו מכיוון שהגלריה חסרה כספים להובלה וביטוח. מנסון התלונן בפני חברו לוסיאן פיסארו על טעמה השמרני של מועצת הנאמנים - שדחתה יצירות של מונה ורנואר כאחד - אף שהוא עצמו נרתע מיצירות פוסט-אימפרסיוניזם, והזניח תערוכות בלונדון של אמנים כמו ואן גוך ומאטיס.
אף על פי שפרנק רוטר, מבקר אמנות של "סאנדיי טיימס", שיבח את ההתקדמות בהתפתחות הגלריה באמנות מאז היווסדה, אחרים - ובמיוחד דגלאס קופר - שהיו בקיאים באמנות האוונגרד האירופית המודרנית, כמו סוריאליזם ואקספרסיוניזם גרמני (שלא היו מיוצגים כלל בטייט) - ראה במנסון את האשם בדבר.
בתקופת כהונתו היה שינוי השם הרשמי מ"הגלריה הלאומית, מילבנק" ל"גלריית טייט" באוקטובר 1932, נטיעת עצי דובדבן בחוץ בשנת 1933, התקנת תאורה חשמלית בשנת 1935 ושירותים נוספים.
הדעיכה.
לקראת סוף כהונתו כמנהל הגלריה, חייו של מנסון התדרדרו לאלכוהוליזם. הוא היה שיכור בישיבות מועצת המנהלים ובאחת הפעמים נפל על הרצפה. הוא ספג מכה ציבורית ביוקרתו, כאשר התגלו טעויות בקטלוג על הצייר הצרפתי מוריס אוטריו, והוא נתבע במשפט כמנהל הגלריה והפסיד. הוא בייש את עצמו ואת הגלריה באירוע אמנותי שהיה בפריז, ובעקבות כך כתב קנת קלארק כי מנסון התבקש להתפטר מטעמי בריאות, בגלל בקשה של משרד החוץ.
אחרית ימיו.
בגיל 58 הודיע מנסון על פרישתו. יורשו כמנהל, סר ג'ון רוטנשטיין, גילה כי מנסון העלה את משכורתו על ידי מכירת עבודות שהיו מאוחסנות ולא בתצוגה ונקראו "מלאי המנהל".
מנסון עזב את אשתו ואת ביתו בהמפסטד גארדן כדי "להתרחק מנשים" ולפנות זמן לצייר.
בשנת 1939 הוא הציג באקדמיה המלכותית לאמנויות.
הוא נפטר בשנת 1945.
מורשת.
במרץ ובאפריל 1946 נערכה במוזיאון ווילנשטיין בלונדון תערוכת זיכרון עם 59 עבודות בשמן, צבעי מים, תחריטים, רישומים ופסטל, המתוארכות לשנים 1903 עד 1945.
תערוכה שנייה נערכה באוגוסט ובספטמבר בגלריה לאמנות פרנס האל, עם 58 עבודות: 32 שמנים, 14 צבעי מים ו-12 פסטלים.
בשנת 1973 נערכה רטרוספקטיבה בגלריה מלצ'ן, בלונדון. עבודתו נמצאת בטייט ובגלריות רבות אחרות בבריטניה ומחוצה לה.
רטרוספקטיבה מרכזית של קבוצת קמדן טאון נערכה בטייט בריטניה בשנת 2008, אך השמיטה שמונה מתוך 17 החברים, ביניהם דאנקן גרנט, ג'יימס דיקסון אינס, אוגוסטוס ג'ון, וג'יימס בוליבר מנסון, שלדברי האוצר אינם מייצגים את רוח הקבוצה.
יחסי אינדונזיה–בנגלדש
יחסי אינדונזיה–בנגלדש הם היחסים הבילטרליים של בנגלדש ואינדונזיה. אינדונזיה היא המדינה המוסלמית הגדולה בעולם ואילו בנגלדש היא המדינה המוסלמית הרביעית בגודלה בעולם. שתי המדינות חברות באו"ם ובארגונים רב-צדדיים שונים, במיוחד בכוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות, 8 המדינות המתפתחות, המדינות הבלתי-מזדהות, ארגון הסחר העולמי והארגון לשיתוף פעולה אסלאמי. בנגלדש מחזיקה באינדונזיה שגרירות בג'קרטה, ואילו אינדונזיה מחזיקה בבנגלדש שגרירות בדאקה. יחסים דיפלומטיים רשמיים כוננו בשנת 1972 לאחר שאינדונזיה הפכה לאחת המדינות המוסלמיות הראשונות שהכירו בנגלדש העצמאית.
היסטוריה.
המגעים בין מפרץ בנגל עם הארכיפלג האינדונזי החלו לפני מאות שנים. אינדונזיה ובנגלדש היו קשורות לדרך המשי הימית של רשת הסחר באוקיינוס ההודי, שם הוחלפו מסעות סחורות ורעיונות. מאז ראשית המאה ה-4 קיבלה אינדונזיה הינדים, ובהמשך השפעות בודהיסטיות מתת היבשת ההודית. במאה ה-9 האימפריה של סריג'איה יצרה קשרים באמצעות יחסי דת וחינוך עם בתי ספר בודהיסטיים, מנזרים ואוניברסיטאות בהודו העתיקה ובבנגלדש, כמו נלנדה ומקדש פאהארפור.
לאחר הפרדת בנגלדש מפקיסטן, אינדונזיה יחד עם מדינות מוסלמיות אחרות שאינן ערביות כמו מלזיה, טורקיה ואפגניסטן הכירו מיד בריבונות בנגלדש בשנת 1971. לאחר מכן, בנגלדש זמן קצר לאחר עצמאותה בשנת 1971 כוננה יחסים דיפלומטיים עם אינדונזיה והשגרירות החלה לפעול ממאי 1972.
שיתופי פעולה.