היורה שהשיג את הפקטור הטוב ביותר זוכה למלוא הנקודות בתרגיל ושאר היורים מקבלים ניקוד חלקי בהתאם לחלק היחסי של הפקטור שהשיגו לעומת הפקטור הטוב ביותר.
מחלקות.
על מנת למנוע יתרון ציוד של יורה מסוים על יורה אחר, נקבעה הפרדה בין היורים לפי השינויים בנשק. הספורטאים בענף מתחלקים למספר קבוצות, הנקראות "מחלקות":
ירי מעשי בישראל.
ענף הירי המעשי בישראל, שהוקם בתחילת שנות ה-80, מסונף להתאחדות הקליעה בישראל.
הירי בארץ מתבצע באקדחים וברובי קרבין היורים תחמושת אקדח (PCC). בשל התקנות בישראל אף הוחמרו כללי הבטיחות בארץ לעומת הכללים בשאר העולם.
מאז הקמתו, הוכשרו לפעילות בענף אלפי יורים, ועשרות מדריכי ירי מעשי ושופטים במסגרת קורסים המתקיימים באופן קבוע. כיום פעילים בענף מאות יורים ב-17 מועדוני ירי שונים. רוב היורים משתתפים בתחרויות בארץ וחלקם מייצגים את ישראל בתחרויות בחו"ל-באופן עצמאי או כחברים בנבחרת ישראל, המשתתפת בקביעות באליפויות אירופה ואליפויות עולם.
דירוגם של היורים והשופטים מתבצע באופן שוטף-לאורך העונה הספורטיבית מתקיימת ליגה ארצית, במסגרתה נערכות אחת לחודש תחרויות דירוג. אליפות ישראל בירי מעשי, המתקיימת מדי שנה בחול המועד פסח, היא שיאה של העונה והיא פתוחה להשתתפותם של יורים מארצות זרות.
זכייתו של שאול קירש במקום השני באליפות אירופה שנערכה בגרמניה, וכן זכייתה של נבחרת ישראל במקום השני לאחר צרפת, באותה תחרות, הן שתי דוגמאות להישגיו של הענף.
סירפד
ג'ורג' גולווי
דיאפרגמה
דיאפרגמה (בעברית: חציץ) היא אמצעי מניעה בצורת כיפה העשויה מסיליקון רפואי המוחדרת לנרתיק האישה לפני קיום יחסי מין בשילוב עם קוטל זרע ומונעת את הכניסה של הזרע לרחם ובכך גם הגעה לביצית והפרייתה. הדיאפרגמה מכסה את צוואר הרחם והדופן העליון של נרתיק האישה. בשימוש בדיאפרגמה יש להשאירה בנרתיק לפחות שש שעות לאחר המגע המיני.
קיימות מידות שונות של דיאפרגמות. בחירת הדיאפרגמה במידה המתאימה לאישה נעשית באמצעות בדיקה על ידי איש או אשת מקצוע.
בנוסף להיותה אמצעי מניעה, דיאפרגמה יכולה לשמש גם לצורך אגירת נוזלי הווסת בצורה דומה לגביעונית.
היסטוריה.
הרעיון של חסימת צוואר הרחם על מנת למנוע היריון הוא בן אלפי שנים. תרבויות שונות השתמשו במכשירים המעוצבים כצוואר הרחם, כגון גביעי נייר משומנים או חצאי לימון, או לחלופין, הכינו תערובות דביקות הכוללות דבש או שרף ארזים ושמו אותם בפתח צוואר הרחם. עם זאת, המצאת הדיאפרגמה אשר נותרת במקומה בשל הקפיץ אשר בשפה שלה, ולא מחוברת או דבוקה לצוואר הרחם, היא מודרנית יחסית.
שלב חשוב בפיתוח הדיאפרגמה הייתה המצאת תהליך וולקניזציית הגומי (rubber vulcanization) שהומצא על ידי צ'ארלס גודייר ב-1844. בשנות ה-80 של המאה ה-19 גניקולוג גרמני בשם ס. האס (C. Haase) היה הראשון לפרסם אמצעי מניעה מגומי עם קפיץ בשפתו. האס כתב תחת שם העט ווילאים פ. ג'. מנסינגה ודיאפרגמת מנסינגה הייתה המותג היחידי למשך זמן רב. בארצות הברית הפיזיקאי אדוארד בליס פוט עיצב ומכר דגם מוקדם של הדיאפרגמה תחת השם "צעיף רחם" החל משנות ה-60 של המאה ה-19.
מרגרט סנגר אקטיוויסטית למניעת הריון בארצות הברית, נמלטה לאירופה ב-1914 כדי להימלט מהוצאה להורג לפי חוקי קומסטוק, אשר אסרו על שליחת אמצעי מניעה או מידע עליהם בדואר. סנגר הכירה את הדיאפרגמה בהולנד והציגה אותה לארצות הברית, כאשר חזרה לשם ב-1916. סנגר ובעלה השני, נוח סלי, ייבאו באופן לא חוקי כמויות גדולות של המוצר מגרמניה והולנד. ב-1925 סלי סיפק מימון לחבר של סנגר, הרברט סימונס, אשר ייסד באמצעותו את החברה הראשונה לייצור דיאפרגמות בארצות הברית, חברת הולנד-רנטוס (Holland-Rantos).
הדיאפרגמה שיחקה תפקיד חשוב בביטול חוק קומסטוק; ב-1932 סנגר ארגנה שיצרן גרמני ישלח חבילה של דיאפרגמות לפיזיקאי מניו-יורק, אשר תמך בפועלה של סנגר. המכס בארצות הברית החרים את החבילה וסנגר עזרה לארגן תביעה בנושא. ב-1936 בית משפט פדרלי לערעורים קבע כי החבילה יכולה להיות מועברת.
אף על פי שבאירופה הכובעון הצווארי היה יותר פופולרי מהדיאפרגמה, הדיאפרגמה הפכה לאחד מאמצעי המניעה הפופולריים ביותר בארצות הברית. ב-1940 שליש מהזוגות הנשואים בארצות הברית השתמשו בה.
בשנות ה-60 חלה ירידה דרמטית (כעשירית מהזוגות הנשואים בארצות הברית) בשימוש בדיאפרגמות עקב תחילת השימוש בהתקן התוך רחמי והגלולה המשולבת. הירידה הזו המשיכה וב-2002 רק כ-0.2% מהנשים בארצות הברית השתמשו בדיאפרגמות.
התאמה ושימוש.
התאמה.
דיאפרגמה מגיעה בגדלים שונים ונדרשת פגישה עם איש מקצוע כדי להתאים את הגודל הנכון.
מקרים בהם ההתאמה עשויה להשתנות:
התאמה מחדש.
צריך להתאים מחדש דיאפרגמה במקרים הבאים:
שימוש.
מזה זמן מה מומלץ שהדיאפרגמה תישאר במקום במשך לפחות שש או שמונה שעות לאחר קיום יחסי מין. לא נעשו מחקרים על מנת לקבוע את תוקפה של המלצה זו. עם זאת, כמה אנשי מקצוע רפואיים הראו כי טווחים של ארבע שעות או אפילו שעתיים יש בהם כדי להבטיח יעילות.
אופן מניעת ההריון.
הקפיץ אשר בשפת הדיאפרגמה מהווה סגר בצמוד לקירות הנרתיק. הדיאפרגמה מכסה את צוואר הרחם ומונעת מהזרע פיזית להיכנס לרחם.
בדרך כלל משתמשים בדיאפרגמה בשילוב עם קוטל זרע והאמונה הרווחת היא שהוא מגביר את יעילותה. לא נערכו מספיק מחקרים כדי לקבוע את יעילות הדיאפרגמה ללא קוטל זרע.
יעילות.
מידת היעילות של דיאפרגמה, כמו של רוב אמצעי המניעה, ניתנת להערכה בשתי דרכים: יעילות השיטה ואפקטיביות בפועל. יעילות השיטה היא החלק היחסי של זוגות, אשר משתמשים בדיאפרגמה בצורה נכונה ובאופן עקבי ואינם נכנסים להריון. אפקטיביות בפועל היא חלקם היחסי של הזוגות אשר משתמשים בדיאפרגמה כאמצעי מניעה יחידי ולא נכנסים להריון.
הנתונים מוצגים בדרך כלל לגבי שנת השימוש הראשונה. עבור כל סוגי אמצעי המניעה, האפקטיביות בפועל נמוכה יותר מאשר יעילות השיטה, זאת בשל מספר גורמים:
קיימים דו"חות אשר קובעים שעור של 6% במניעת הריון בעת שימוש בדיאפרגמה משולבת קוטל זרע.
שעור ההריונות הריאלי אשר מדווח בעת שימוש בדיאפרגמה משתנה בהתאם לאוכלוסייה הנבדקת ונע בין 10% ל-39%.
בניגוד לשיטות מניעת הריון אחרות אשר כוללות חסימה של צוואר הרחם, ניתן להשתמש בדיאפרגמה באופן זהה לפני ואחרי לידה.
הדיאפרגמה בהלכה.
סביב השימוש בדיאפרגמה יש דיון הלכתי: יש המתירים שימוש בדיאפרגמה מכיוון שהתשמיש נעשה ללא חציצה בין הגופים, ופעולת המניעה מתבצעת על ידי מניעת הגעת הזרע לרחם. יש אוסרים שימוש בדיאפרגמה מכיוון שהשימוש נעשה יחד עם קוטלי זרע שמשחיתים אותו. בעקבות חילוקי דעות אלו, יש פוסקים שהתירו שימוש בדיאפרגמה במקרים בהם לא ניתן להיעזר באמצעי מניעה עדיפים מבחינה הלכתית. היתר זה ניתן דווקא בגלל אחוזי היעילות הנמוכים יחסית.
ראו גם.
כובעון צווארי
פליאונתולוג
הדבר מעיד על עצמו
כלל "הדבר מעיד על עצמו" הוא כלל עזר ראייתי בדיני הנזיקין, המעביר את נטל הראיה אל הנתבע במקרים בהם קיימת עמימות עובדתית בנוגע לנסיבות שהביאו לידי קרות הנזק. תפקידו של הכלל הוא להשוות את מעמדו של תובע, שאינו יודע את פרטי הרשלנות שגרמה לנזק, עם מעמדו של נתבע היודע אותם.
מהות הכלל.
הכלל "הדבר מעיד על עצמו" (בלטינית: Res Ipsa Loquitur) מעוגן בסעיף 41 לפקודת הנזיקין תחת עוולת הרשלנות. רשלנות בנזיקין מסווגת כעוולת מסגרת אשר אינה מגדירה התנהגות פסולה ספציפית, אלא חלה על אינסוף מקרים בהם התרשלותו הלכאורית של הנתבע הביאה לידי קרות הנזק. כדי לזכות בתביעת רשלנות, על התובע להוכיח קיומם של שלושה יסודות:
ברגיל, מונח נטל ההוכחה לקיומם של יסודות אלו על התובע, בהתאם לכלל הגדול של עולם המשפט לפיו "המוציא מחברו עליו הראיה". ישנם מקרים מיוחדים (סעיפים 38–41 לפקודת הנזיקין) בהם החליט המחוקק כי ראוי להעביר את נטל הראיה מהתובע לנתבע. הכלל "הדבר מעיד על עצמו" הוא האחרון בשורת סעיפים אלו המתייחסים לרשלנות ואשר סוטים מהעיקרון הנ"ל.
על התובע המעוניין להעביר את נטל הראיה אל הנתבע, להוכיח את 3 התנאים הקבועים בסעיף:
תוצאת פעולתו של הכלל.
אם מתקיימות שלוש דרישות הסעיף, עובר נטל הראיה אל הנתבע. אולם לגבי מהותו של הנטל המועבר ישנה מחלוקת; בעוד לשון החוק נוקטת במילים "חובת הראיה", בספרות ובפסיקה ניתנו לביטוי שני פירושים שונים: יש שפרשו אותו כמטיל את חובת הבאת הראיות – כלומר, החובה להציג הסבר חלופי סביר לנסיבות התרחשות הנזק, שיש בו כדי לזכותו מאחריות. מנגד, יש שפרשו אותו כמטיל את חובת ההוכחה/השכנוע - דהיינו, החובה להציג הסבר שיגבר על גרסתו של התובע.
האבחנה בין שני הפירושים הנ"ל היא משמעותית בעיקר למצבים בהם בסוף המשפט כפות המאזניים מעוינות, כלומר גרסאותיהם של התובע ושל הנתבע התקבלו באותה מידה. לפי הפירוש המטיל את חובת הבאת הראיות, הרי שבמקרה כזה חובת ההוכחה נותרה על התובע ולכן הוא יפסיד את התביעה. לעומת זאת, אם הנטל המועבר לנתבע הוא נטל ההוכחה, במצב של שוויון ביהמ"ש יפסוק נגדו.
השאלה נדונה בהרחבה בפסק-דין בעניין נוימן. דעת המיעוט שתמכה בהעברת נטל הבאת הראיות, גרסה שהעברת נטל ההוכחה אל הנתבע תיצור מצב בלתי צודק בו ניתן יתרון לא הוגן לתובע שלא יודע את עובדות המקרה על פני תובע היודע אותן. היתרון מתבטא במצב בו הנתבע מציג הסבר חלופי אפשרי לגרסת התובע: במקרה רגיל בו התובע יודע את הנסיבות יעבור נטל הראיה בלבד ולכן התובע יפסיד. לעומת זאת, בסיטואציה בה אין לתובע מידע על שאירע, תקום תחולה לכלל ויעבור נטל ההוכחה. היות שהסבר אפשרי בלבד לא מספיק, התובע יזכה.