עד שנת 1964 חי באותו אזור עץ עתיק יותר ממתושלח שכונה "פרומתאוס" וגילו הוערך ב-4,844 שנים. בשנה זו נכרת העץ למטרות מחקר על ידי סטודנט מאוניברסיטת צפון קליפורניה. מתברר שלא ידעו את גילו הרב של העץ עד לאחר הכריתה. הכריתה השנויה במחלוקת האיצה את הפיכת האזור לשמורת טבע וכן את חקיקתם של חוקים נוקשים יותר להגנה על הטבע כמו הסתרת מיקומו של מתושלח.
ידועים גם עצים זקנים יותר ממתושלח, כגון אשוחית נורווגית בשוודיה בשם "Old Tjikko" שגילו מוערך ב-9,550 שנים, אך מדובר בעץ צעיר יותר שגדל על ידי רבייה וגטטיבית משורשי עץ זקן, ולא בעץ מקורי.
מרתה ארחריץ'
מרתה ארחריץ' (Martha Argerich; נולדה ב־5 ביוני 1941) היא פסנתרנית יהודיה ארגנטינאית־שווייצרית. נחשבת לאחת מווירטואוזיות הפסנתר הגדולות של זמננו, על אף שרתיעתה מפרסום ועיתונות השאירה אותה מחוץ לזרקורי הבמה במשך רוב הקריירה שלה.
ילדות ונעורים.
ארחריץ' נולדה בבואנוס איירס. משפחת אביה היא ממוצא קטלאני. הורי אימה היו יהודים שהיגרו מהאימפריה הרוסית להתיישבות היהודית באנטרה ריוס. היא החלה לנגן בפסנתר בגיל שלוש. בגיל חמש עברה אל המורה וינצ'נצו סקאראמוצה, ששם דגש על הליריות והרגש בנגינתה. בקונצרט הראשון שלה הופיעה בגיל שמונה, בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 20 של מוצרט ברה מינור, והקונצ'רטו הראשון לפסנתר של בטהובן בדו מז'ור.
משפחתה עברה לאירופה בשנת 1955, שם למדה ארחריץ' אצל פרידריך גולדה באוסטריה. בהמשך למדה אצל ארטורו בנדטי מיכלאנג'לי וסטפן אשכנזי. בשנת 1957, בגיל שש-עשרה, זכתה בתחרות המוזיקה הבינלאומית בז'נבה ובתחרות המוזיקה הבינלאומית על שם פרוצ'ו בוזוני, בהפרש של שלושה שבועות ביניהן. בתחרות בוזוני פגשה ארחריץ' את ארטורו בנדטי מיכלאנג'לי, שאליו תפנה לקבלת שיעורים כשתהיה בת עשרים, בזמן משבר אמנותי אישי.
קריירה מקצועית.
ארחריץ' זכתה לפרסום בינלאומי כאשר זכתה בתחרות שופן השביעית בוורשה בשנת 1965 בעודה בת 24. אחת היצירות שניגנה במערכה זו לניצחון הייתה אטיוד בדו מז'ור של שופן (אופוס 10, מס' 1), שאותו קראה מן הדף, בהפגנה של ביטחון עצמי מתריס. כעבור שנה הופיעה לראשונה בארצות הברית ב"סדרת גדולי המבצעים" של לינקולן סנטר בניו יורק. באותה השנה גם הוציאה את תקליטה הראשון, שכלל יצירות משל שופן, ברהמס, ראוול, פרוקופייב וליסט.
כעבור שנים אחדות הקליטה את הסונאטה מס' 3 של שופן, פולונז אופוס 53 ועוד יצירות קצרות. הטכניקה שלה מרשימה ביותר, ויש המשווים אותה לזו של ולדימיר הורוביץ. הקלטותיה המוקדמות (שנעשו כשהייתה בת 19), ליצירות המקובלות לביצוע בתחרויות כמו הטוקטה של פרוקופייב והרפסודיה ההונגרית של ליסט, נחשבות עד היום לאמות מידה לביצוע יצירות אלה. מבקרים מסוימים אומרים, שהיא מגזימה בדינמיקה ובמקצבים, אך מה שמאפיין את נגינתה הוא צלילה הייחודי ועז הרגש.
מרתה ארחריץ' הזכירה לא פעם בראיונות את תחושת ה"בדידות" שלה על הבמה בשעת נגינת סולו. מאז שנות ה-80' המעיטה בהופעות סולו ובמקומן התמקדה בנגינת קונצ'רטי ומוזיקה קאמרית ובסונאטות לדואו. היא נודעת בעיקר בהקלטות של יצירות המאה ה-20 משל מלחינים כמו רחמנינוב, מסייאן ופרוקופייב. הקלטה מפורסמת אחת משלבת את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 של רחמנינוב עם הקונצ'רטו מס' 1 של צ'ייקובסקי.
ארחריץ' שוקדת לקדם פסנתרנים צעירים בפסטיבל השנתי שלה, ולעיתים קרובות היא יושבת בחבר השופטים של תחרויות פסנתר חשובות. הפסנתרן הקרואטי איוו פוגורליץ', שהודח בסיבוב השלישי בתחרות שופן של 1980
בוורשה, מצא עצמו באור זרקורי הבימה המוזיקלית כשארחריץ' הצהירה על גאוניותו ופרשה במחאה מחבר השופטים. היא תמכה במוזיקאים שונים, ביניהם גבריאלה מונטרו, מאוריציו וולינה, סרג'יו טיאמפו, גבריאל בלדוצ'י וכריסטופר פלצונה.
ב־2016 הופיעה בפרומס וביצעה את הקונצ'רטו מס' 1 לפסנתר של ליסט, בניצוחו של דניאל בארנבוים. בגרדיאן נכתב: "זו הייתה הופעה בלתי נשכחת. ארחריץ' חגגה את יום הולדתה ה-75 ביוני השנה, אך לא נראה שהעובדה הזו הגיעה לאצבעות שלה. נגינתה עודנה מסחררת, מדויקת להחריד כפי שהייתה תמיד; היכולת שלה לטוות חוטי מלודיה נותרה ייחודית. זהו ללא ספק וללא בושה ליסט במלא הדרו, מעט מיושן לעיתים, ופעמים אף וולגרי, אך בקונצ'רטו הזה יותר מכולם, עם בארנבוים והתזמורת שעוקבים אחרי כל תזוזה ושינוי, כל האצה קטנה וכל רגע של הרהור מלא הבעה, זה לחלוטין הולם."
הופעות בישראל.
ארחריץ ביקרה בישראל מספר פעמים. היא השתתפה באחת מתחרויות רובינשטיין כשופטת בשלב הגמר, והופיעה בקונצרט עם הצ'לן מישה מייסקי. באוגוסט 2017 הופיעה בחגיגות ה-20 לפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים בכמה קונצרטים, אחד מהם כלל גם השתתפות של ביתה, אנני דיטואה, כקריינית ביצירה "פחות ידועה אך מסקרנת של פרנץ ליסט".
באוקטובר 2018 הופיעה בישראל בפתיחת עונת הקונצרטים ה-83 של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, בניצוח זובין מהטה. מסע ההופעות כלל 7 קונצרטים: שישה קונצרטים (3 בת"א, 2 בחיפה ואחד בירושלים), בהם ניגנה את "הנביא" מאת אורי ברנר, את הקונצ'טרו לפסנתר מאת שומאן, ואת המיסה בדו מז'ור, קכל 317 (ההכתרה) מאת מוצארט; וקונצרט קאמרי מיוחד נוסף, בו ניגנה "פתיחה על נושאים עבריים" מאת פרוקופייב, את השלישייה מס' 1 ברה מינור לפסנתר כינור וצ'לו אופוס 49 מאת מנדלסון, ואת החמישייה לפסנתר וכלי קשת במי במול מז'ור אופוס 44 מאת שומאן. בקונצרט הזה הופיע בהפתעה הכנר עברי גיטליס (בגיל 96), אשר הובל לבמה על ידי מאסטרו מהטה וניגן עימה 3 שירים קצרים.
חייה הפרטיים.
ארחריץ' נישאה שלוש פעמים. נישואיה הראשונים היו למלחין והמנצח רוברט צ'ן כשהייתה בת 22. נישואיהם הסתיימו ב־1964, מעט לפני לידתה של בתה הראשונה, נגנית הויולה לידייה צ'ן-ארחריץ'.
בין 1969 ל־1973 הייתה נשואה למנצח השווייצרי שארל דיטואה, איתו הביאה לעולם את בתה השנייה, אנני דיטואה. לאחר גירושיהם, המשיכה ארחריץ' להקליט ולהופיע איתו. בשנות ה-70 הייתה נשואה זמן קצר לפסנתרן סטיבן קובצביץ', איתו הביאה לעולם את בתה השלישית, סטפני.
בריאות.
ב־1990, ארחריץ' אובחנה עם מלנומה ממאירה. לאחר טיפולים הסרטן עצר, אך ב־1995 חזר, כשהוא שולח גרורות לריאות ולבלוטות הלימפה. ארחריץ' השתתפה בטיפול ניסיוני שהוביל האונקולוג דונלד מורטון במרכז הסרטן על שם ג'ון ויין בסנטה מוניקה, והסרטן נעצר שוב. כאות תודה, ארחריץ' הופיעה בקרנגי הול ברסיטל מיוחד שכל הכנסותיו נתרמו למרכז. נכון ל־2019, הסרטן לא חזר וארחריץ' בריאה.
מרתה ארגריץ'
נירמול אודיו
נירמול אודיו (סלנג הנגזר מהמילה האנגלית Normal) הוא תהליך המשמש לשינוי ערכי המשרעת של גל הקול (כלומר שינוי עוצמת הקול) בהקלטות אודיו. לרוב, נירמול אודיו מגביר את עוצמת הקול לרמה המקסימלית שבה עדיין לא נגרם עיוות (Distortion) של הצליל. נירמול אודיו משנה את עוצמת הקול באופן אחיד לאורך כל ההקלטה, כך שמאפייני הדינמיקה נשמרים. שימוש שכיח בתהליך זה נעשה באולפני הקלטות על ידי טכנאי קול ואנשי מאסטרינג.
קרלו גינצבורג
קרלו גינצבורג (איטלקית: Carlo Ginzburg; נולד ב-15 באפריל 1939) הוא היסטוריון ומסאי איטלקי ממוצא יהודי, פרופסור להיסטוריה.
חייו.
גינצבורג נולד בטורינו שבאיטליה. הוא בנם של הסופרים נטליה גינצבורג ולאונה גינצבורג. סבו היו ג'וזפה לוי, מדען יהודי-איטלקי, רופא ומומחה לאנטומיה. גינצבורג קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה של פיזה בשנת 1961. הוא לימד באוניברסיטת בולוניה ומאוחר יותר בין השנים 1988 עד 2006 לימד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם היה מופקד הקתדרה על שם פרנקלי מרפי ללימודי הרנסאנס. נכון ל-2007 הוא מלמד לימודים אירופיים ב"סקואולה נורמלה סופריורה, די פיזה". נבחר כחבר חוץ של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1986, נבחר כחבר חוץ של האקדמיה הבריטית בשנת 2002.
הגותו.
ספריו הראשונים של גינצבורג עסקו בתחום המינות באיטליה של המאה ה-16, והוא החיה את מחקר האינקוויזיציה, שהיה תחום זנוח בימיו. מאוחר יותר כתב על הצייר הפלורנטיני פיירו דלה פרנצ'סקה, חקר את הדמיון בין אמת משפטית לאמת היסטורית ובין ההיסטוריון לשופט, כתב על אנגליה, על שרלוק הולמס, וחקר את האומנות במאה העשרים.
הגבינה והתולעים.
ספר ההיסטוריה שכתב, "הגבינה והתולעים: עולמו של טוחן בן המאה השש-עשרה" הפך לרב מכר. בספר זה עוסק גינצבורג במיקרו היסטוריה, שהוא סוג של מחקר היסטורי המפנה את המבט מקולקטיבים אל אנשים יחידים. בסיפרו "הגבינה והתולעים" שוטח הסופר בפני הקורא את מערכת האמונות והדעות של מנוקיו: איכר וטוחן צפון איטלקי אשר זכה בזכותו של גינצבורג להפוך להיות אחת הדמוית ההיסטוריות המפורסמות ביותר בנות תקופת הרנסאנס. מנוקיו נשפט על ידי האינקוויזציה. גינצבורג מנתח את תמליל המשפט ומנסה לדלות מתוכו את אופייה של התרבות העממית שבתוכה חיו מנוקיו ותושבי אירופה בני התקופה.
אקסטזות: פענוח השבת של המכשפות.
גינצבורג ניסה לשחזר את הפולחנים שקיימו האיכרים על מנת להבטיח את פוריות שדותיהם. הוא גורס כי פולחן פוריות קדם נוצרי עתיק המשיך להתקיים באירופה לאורך כל ימי הביניים. פולחן זה הותקף בעת החדשה המוקדמת על ידי האינקוויזיציה, והוגדר על ידה ככישוף.
קתדרלת בורגוס
קתדרלת בורגוס (בספרדית: Catedral de Burgos) היא קתדרלה גותית בעיר בורגוס שבספרד. הקתדרלה מוקדשת למריה, אם ישו וידועה בגלל סגנונה הייחודי הנאמן לגותיקה הצרפתית ובתחרת האבן העדינה שלה. הקתדרלה נבנתה בשנים 1221–1568.
היסטוריה.