הוא חזר והמשיך לארגן את רשת הריגול שלו, ובאותו זמן כתב מונוגרפיה על אושוויץ. באביב 1946 החליטה הממשלה הפולנית הגולה שהמצב הפוליטי שלאחר המלחמה לא נותן תקווה לעצמאות פולנית, וקראה לפרטיזנים שנשארו ביערות לחזור לחייהם הרגילים או לברוח למערב. פילצקי סירב לעזוב, אבל המשיך לפרק את כוחות הפרטיזנים במזרח פולין.
באפריל 1947 החל פילצקי לאסוף ראיות על אכזריות הסובייטים ועל ההעמדות לדין של פולנים (במיוחד חברי ארמייה קריובה והגיס הפולני השני), ועל הוצאות להורג או שילוחים למאסר בגולאג של הסובייטים.
ב־8 במאי 1947 נעצר פילצקי בידי השירות החשאי הפולני. לפני המשפט הוא נחקר ועונה בצורה איומה על ידי קצין מנגנון הביטחון הקומוניסטי פולני יוזף רוזאנסקי הידוע לשמצה (שהיה יהודי, למרבה האירוניה), אך לא חשף מידע רגיש וניסה להגן על אסירים אחרים. ב־3 במרץ 1948 נערך משפט ראווה, שבו מסמכים שכנראה זויפו הוצגו כראיות. עדות של ראש הממשלה הפולני לעתיד, יוזף צירנקיביץ', בעצמו ניצול אושוויץ, הוצגה נגד פילצקי.
פילצקי הואשם בריגול למען בעלות הברית המערביות וגנרל אנדרס.
ב־15 במאי הוא נידון למוות, יחד עם שלושה מחבריו. 10 ימים לאחר מכן, ב־25 במאי 1948, הוא הוצא להורג בירייה בכלא מוקוטוב בוורשה. הוא הותיר אחריו אישה ושני ילדים. הרשעתו של פילצקי התבססה על ראיות בדויות ועדויות שקריות, כחלק מהתביעות נגד חברי ארמייה קריובה ואישים אחרים שעמדו בקשר עם הממשלה הפולנית הגולה בלונדון. ב־2003 הוגש כתב אישום נגד התובע במשפט, יחד עם אחרים שהיו מעורבים במשפט, באשמת שותפות לרציחתו של פילצקי. צירנקיביץ' ניצל מגורל דומה כיוון שהלך לעולמו קודם לכן.
ב־1 באוקטובר 1990, לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בפולין, טוהרו פילצקי ויתר הנידונים במשפט הכזב מכל אשמה. ב־1995 קיבל פילצקי את אות תחיית פולין. מקום קבורתו לא נודע עד היום; משערים שהוא נקבר במזבלה ליד ורשה. עד 1989 מנע השלטון הקומוניסטי הפולני פרסום כל פרטי מידע על מבצעיו וגורלו של פילצקי.
רויאל קראון
פוספין
פוספין (לעיתים מכונה פוספאן או פוספאמין, על-פי מונחון IUPAC) הוא שם שכיח לגז זרחן מימני.
תכונות.
הפוספין הוא גז חסר צבע ודליק, בעל נקודת רתיחה של מינוס 88 מעלות צלזיוס בלחץ סטנדרטי. הפוספין הטהור חסר ריח, אך לפוספין המסחרי יש ריח של שום או של דגים מקולקלים, שמקורו בגז הדיפוספין (P2H4) המוסף אליו כדי לסייע בזיהויו ובהתגוננות מפניו במקרה של דליפה.
לפוספין קוטביות נמוכה ולכן מסיסותו במים קטנה, הוא מסיס בממסים אורגנים.
מייצרים פוספין בתגובת דיספרופורציונציה ביו זרחן לבן לאשלגן הידרוקסידי
&lt;chem&gt;P_4 + 3KOH +3H_2O -&gt; PH_3 +3KH_2PO_2 &lt;/chem&gt;
שימושים.
גז הפוספין רעיל ביותר, ומשכך משמש בעיקר להדברת מזיקים. לצורך ההדברה משתמשים בטבליות המכילות אלומיניום פוספיד (AlP), סידן פוספיד (Ca3P2) או אבץ פוספיד (Zn3P2) חומרים אלו מתפרקים בחשיפה ללחות האוויר (או לנוזלים במערכת העיכול של מכרסם) ומשחררים פוספין גזי.
למשל, פרוק אבץ פוספיד:
formula_1
בעקבות הפסקת השימוש במתיל ברומיד נותר הפוספין כחומר הנפוץ ביותר להדברה באידוי כיוון שפעולתו מהירה והוא אינו משאיר שיירים במוצרים. בכמה מקומות באסיה התגלו מזיקים שפיתחו עמידות גנטית לפוספין
לפוספין שימושים חשובים במיקרואלקטרוניקה ובתעשיית המוליכים למחצה. הוא משמש כמקור לזרחן לצורך של אילוח (זיהום) של סיליקון ולצורך גידול של מוליכים למחצה מרוכבים כגון אינדיום פוספיד (InP) גליום פוספיד (GaP) ועוד.
סכנות ואמצעי זהירות.
בגלל הרעילות הרבה של הפוספין נקבעו לו כללי שימוש האוסרים על שימוש בו באזורים בהם נמצאים בני אדם. בינואר 2014 אירעה תאונה חמורה במהלכה נפגעו שישה בני משפחה בירושלים מפוספין ששימש באופן בלתי חוקי להדברה בתוך ביתם, ושתיים מבנות המשפחה נפטרו. בעקבות זאת, גובשו כללי בטיחות מחמירים יותר לגבי הרשאים לקנות חומרים הכוללים פוספין.
באטמוספירה של נוגה.
בספטמבר 2020 פורסם מאמר במגזין Nature Astronomy ולפיו על פי ממצאים ספקטרוגרפיים קיים פוספין באטמוספירה של נוגה. החומר נחשב תוצר של תהליכים ביולוגיים שכנראה אינם אפשריים על פני נוגה. המאמר העלה השערה שמקור הפוספין הוא יצורים חד-תאיים באטמוספירה של נוגה, הרחק מפני השטח הלוהטים והיבשים. פרסומים מאוחרים יותר הטילו ספק בהשערה זו ואף באיכות הנתונים שהובילו אליה, וייתכן שהחומר שזוהה אינו פוספין אלא גפרית דו-חמצנית.
זרחן מימני
פוספאן
פוספאמין
מונותיאיזם
סולמות מז'ורים
אליעזר בן שמואל
איי ליווארד
איי ליווארד (באנגלית: Leeward Islands) הם האיים הצפוניים מבין איי האנטילים הקטנים.
גבולות איי ליווארד.
איי ליווארד (באנגלית: leeward - "במורד הרוח") נקראים בשם זה בשל משטר הרוחות באזור, הזורמות מדרום לצפון. האיים הם "במורד הרוח" בניגוד לאיים המצויים בכיוון הנגדי - איי וינדווארד הנמצאים ב"מעלה הרוח" - הכיוון ההפוך ממנו מגיעות רוחות הסחר.
החלוקה בין איי וינדווארד ואיי ליווארד משתנה ממדינה למדינה, וזאת מאחר שחלוקת האיים הייתה תלויה בכיוון ההגעה של הספינות, ובשל העובדה שמעצמות שונות החזיקו באיים שונים בים הקריבי. בהתאם גם שם האיים משתנה. בצרפתית נקראים האיים Îles sous-le-vent, בספרדית: Islas de Sotavento, ובהולנדית: Benedenwindse Eilanden.
על פי המפות האנגליות, החלוקה בין איי ליווארד ואיי וינווארד נעשית בקו שבין דומיניקה ומרטיניק. על פי המפות הספרדיות, איי וינדווארד כוללים את איי הבתולה וטרינידד וטובגו, ואילו איי ליווארד הם רק האיים הקרובים לחופי ונצואלה.
איי ליווארד.
על פי המוסכמה המקובלת (המבוססת על המפות האנגליות) - איי ליווארד כוללים את:
לעיתים נחשב גם איסלה אווס כחלק מאיי ליווארד.
מושבה בריטית.
איי ליווארד היה גם שמה של המושבה הבריטית שנמצאה באזור וכללה את האיים אנטיגואה, ברבודה איי הבתולה הבריטיים, מונטסראט, סנט קיטס, נוויס, אנגווילה (עד שנת 1940), וכן דומיניקה בין השנים 1671–1816 וכן בין השנים 1833–1960.
שמה הרשמי של המושבה היה המושבה הפדרלית של איי ליווארד (Federal Colony of the Leeward Islands ) בין השנים 1871–1956, והטריטוריה של איי ליווארד (Territory of the Leeward Islands ) בין השנים 1956–1960.
בולי דואר.
האיים אנטיגואה, דומיניקה, מונטסראט, נוויס, סנט כריסטופר (המהווה חלק מסנט קיטס) ואיי הבתולה הבריטיים השתמשו בין השנים 1890 - 1 ביולי 1956 בבולי דואר שעליהם השם: "איי ליווארד" (LEEWARD ISLANDS).
האנטילים
כלי ההקשה
תזמורת הסימפונית
בית-כברות לחיות שעשועים
להתראות לנין
Run לולה Run
אמור לבן
אַמוּר לבן (נקרא גם: קרפיון עֵשֶׂב; שם מדעי: "Ctenopharyngodon idella") הוא מין דג צמחוני יחיד בסוגו החי במים מתוקים ונחשב מתאים ביותר לוויסות צמחייה ימית. זהו זן קרפיון הגדל באופן טבעי בסיביר ובצפון סין. מקור שמו הוא בנהר אמור, שנחשב למקום שבו הופיע המין לראשונה.
מאפיינים.
מבנה גופו מוארך ומלא ומזכיר בצורתו טורפדו. קצה פיו מעט אלכסוני, שפתיו נוקשות ואינן בשרניות, והוא חסר בינים. על צדו 40–42 קשקשים.
אמור בוגר ניזון אך ורק מצמחייה ימית, וקצב התפתחותו מהיר מאוד - דג באורך 20 ס"מ שהושרץ באביב, יגיע לגודל של 45 ס"מ עד הסתיו. דג בוגר יכול להגיע לאורך של עד 2 מטרים ולמשקל של 45 ק"ג.
המין הובא במכוון לארצות הברית ב-1963 לוויסות הצמחייה הימית. כמו כן הובא גם לניו זילנד, כשהפצתו נעשית בזהירות רבה כדי למנוע ממנו להפוך למפגע בעצמו. למניעת בעיה זו, נעשה לרוב שימוש בדגים עקרים, טריפלואידים (בעלי מספר כרומוזומים הגדול פי 3 מהמספר הבסיסי), שנוצרים לאחר חשיפת הביצים לחום או לחשמל.
בטבע, מתרבה האמור הלבן רק בנהרות בעלי זרימה מהירה.
הדג בשימוש בני אדם.
כדג מאכל.
בשנות השמונים הוכנס האמור לגידול בבריכות הדגים בישראל. אין הוא שמן כמו הקרפיון הרגיל. הוא נחשב תחליף אידיאלי למי שמבקשים דגים רזים בעלי מעט שומן. משקלו של אמור ממוצע מגידול בריכות הוא כ-4 ק"ג.
שימוש במאגרי מים.
מכיוון שהאמור ניזון מצמחי מים ומאצות חוטיות גדולות, משתמשים בו בישראל לפיקוח על איכות המים במאגרי השקיה. דגי אמור מאוכלסים במאגרי השקיה כדי להתגבר על התפתחות אצות איטיות וצמחי מים בשולי המאגר ועל הקרקעית.
הדג אינו מתרבה באופן טבעי בגופי מים בישראל, וכך אין כל סכנה לחדירתו לגופי מים בלתי רצויים, או להתפתחות אוכלוסיות צפופות של דגים, או דגיגים מעבר לרצוי, דבר שהעלול לגרום נזקים לגוף המים, או למערכות ההשקיה.
אנדרה פאלדיו
קלונימוס בן משולם
רבי קָלוֹנִימוּס ממגנצא ("בן רבנא משולם בן רבנא קלונימוס בן רבנא משה בן רבנא קלונימוס") חי ופעל בתחילת המאה ה-11), על פי האגדה קיבל את הפיוט ונתנה תוקף ממחברו אמנון ממגנצא.
חייו.
מעטים הפרטים הידועים עליו, רבי קלונימוס הוא בנו של רבנו "משולם הגדול", צאצא למשפחת קלונימוס, שורת חכמים יהודים שפעלו באיטליה ובאשכנז במאות העשירית וה-11. ייתכן שאבי סבו משה בן קלונימוס הביא את המשפחה למגנצא.
בני דורו היו רבי שמעון בן יצחק, ורבינו גרשם מאור הגולה. לזכות דורם של חכמים אלה יש לזקוף את המקום הרב שתופסים פיוטיו של אביו של רבי קלונימוס, רבי משולם, במחזור התפילה האשכנזי.
על פי האגדה קיבל רבי קלונימוס בחלום מרבי אמנון ממגנצא את הנוסח המדויק של ונתנה תוקף. סביר שר' קלונימוס הכיר את הפיוט גם מן המסורות האיטלקיות שהיו לו, שהרי אף אביו, הפייטן ר' משולם, כבר הושפע מן הפיוט הזה.