בקיץ 1974 הוצב ברקאי במטה חיל הים בתפקיד עוזר ראש מספן הים, תפקיד שנוסד באותה עת ונקרא כיום "רמ"ח אמל"ח". בהמשך מונה לראש מספן הים, ובמסגרתו יזם וביצע שינויים ארגוניים ניכרים במבנה מטה חיל הים, עם דגש על נוהלי עבודת המטה למבצעים ועל פיתוח ושילוב של מערכות אמצעי לחימה. בשנים אלו גבר האיום של חדירת חוליות ארגוני הטרור מן הים. בתקופת שירותו של ברקאי במטה חיל הים הוקם מערך ביטחון שוטף, הוגברו סיורי הספינות, והורחבה פריסת מערכות המכ"ם. ברקאי עסק רבות בהקמת גף סיורי ים בחיל האוויר, שכלל מטוסי סיור ימי נושאי מכ"ם לגילוי וזיהוי מחבלים במרחק רב מן החוף, כשהם מופעלים באחריות חיל הים.
מפקד חיל הים.
ברקאי מונה למפקד חיל הים בחודש ספטמבר 1976. כמפקד החיל פעל נמרצות לגיבוש תורת הלחימה החילית ולגיבוש התוכניות המבצעיות של החיל ושל המערך הטכנו-לוגיסטי. כמו כן אופיינה תקופת הפיקוד שלו בלחימה מתמשכת בארגוני הטרור הפלסטיני.
בין אוניות המחבלים שנתפסו וטובעו בתקופת פיקודו הייתה "אגיוס דמטריוס" במפרץ אילת. ב-11 במרץ 1978 הצליחו מחבלים לחדור לחוף מעגן מיכאל, ומשם המשיכו וביצעו את פיגוע כביש החוף. לאחר פיגוע זה יצא צה"ל למבצע ליטני לחיסול קני מחבלים בדרום לבנון. בלחימה זו השתתפו כל ספינות הטילים וספינות הדבור של חיל הים.
בתקופתו של ברקאי כמפקד חיל הים, נקלטו צוללות "גל" בחיל. לצורך הפיקוד על צוללות חדשות אלה החליט ברקאי לערוך קורס פיקודי מיוחד בחיל הים, זאת בניגוד למקובל עד אותה עת, שקצינים נשלחו להכשרה זו בחילות ים זרים. הוא הטיל את הכנת הקורס על אל"ם גדעון רז, ואף התפנה מכל עיסוקיו למשך שבוע כדי להפליג בצוללת ולהתרשם ממבחני ההסמכה.
מעורבות אישית.
מסוק ללא טייס - כדי להבין טוב יותר את אופי הפעילות של יחידות הלוחמה הזעירה, עבר ברקאי קורס צלילה שבו למד את סוגי הכלים ואמצעי הלחימה שהופעלו בהן. הוא חיפש אישית פתרון לנושא המסל"ט - מסוק ללא טייס - שיוכל לשמש לזיהוי ולהכוונה של ספינות הסער בשעת תקיפה בקרבת חופי האויב באזור מוגן נגד מטוסים.
גלשני רוח - ברקאי עסק בספורט ימי בלא מגבלות גיל. ב-12 בפברואר 1977, זכה במקום שלישי בתחרות גלשני רוח שהתקיימה מול חוף תל אביב.
פרויקט זיוונית.
כמפקד חיל הים המשיך ברקאי בבניית הכוח הימי. קודמו בנימין תלם שאף ליישם את לקחי קרבות הטילים בהגדלת מספר יחידות הלחימה והגדלת המהירות כדי שניתן יהיה לשלוט על התנהלות הקרב. כאשר הוצעה ספינת הידרופויל של חברת גרומן ראה בה פתרון. סדר הכוחות המתוכנן כלל את 12 ספינות סער 4 ו-18 ספינות הידרופויל, שיחליפו את 12 הספינות מדגמי סער 2 וסער 3 שיגמרו את שירותן לאחר 20 שנה. בנוסף תכנן לבנות מספר ספינות פיקוד "פרויקט אירית" בכלי שיט גדול יותר מסער 4 שיוכל לשאת שני מסוקים/מסל"טים.
הבחירה בסנפיריות להחלפת הספינות מדגמי שרבורג נראתה כהמשך ישיר לעקרונות ספינות סער. הרמטכ"ל מרדכי גור אישר בניית שתי ספינות אבטיפוס - פרויקט "זיוונית". נחתם חוזה בחברת גרומן בארצות הברית בארצות הברית בתנאי שהמשך הייצור כבר מהספינה השנייה יעשה במספנות ישראל.
בחירת כלי השיט נעשתה כאשר מידע שהיה בידי הצי ומשמר החופים האמריקאי על תקלות רבות הוסתר. קליטתן של ספינות האבטיפוס התבצעה לאחר שברקאי סיים את כהונתו והן הושבתו לאחר זמן קצר.
משפט והדחה.
בשנת 1978 הואשם האלוף ברקאי בניסיון אונס חיילת שהייתה תחת פיקודו. הוא הועמד למשפט צבאי בפני הרכב שכלל את האלוף חיים הרצוג, ואת השופטים שלמה לוין ויעקב קדמי שקבלו דרגות ייצוג של אלוף לצורך המשפט. את התביעה ייצגו התובעים הצבאיים הראשיים, שבתי לוי ואמנון סטרשנוב. בנובמבר 1978, הושעה מתפקידו כמפקד חיל הים עד קיום משפטו. המשפט התנהל בדלתיים סגורות תוך שימוש בסעיף הגנה על ביטחון המדינה, והעיתונות דיווחה מדי יום על העדים שהגיעו להעיד במשפט. בפסק הדין, שניתן בינואר 1979, זוכה ברקאי מכל סעיפי האישום. השופטים קבעו כי אף שהם מאמינים לגרסתה הבסיסית של החיילת שברקאי תקף אותה וניסה לאנוס אותה, הם אינם יכולים להרשיעו, הואיל ובאותה עת נדרשה על פי הפסיקה ראיה מסייעת לכך שברקאי הוא שתקף את החיילת, לצורך הרשעה באונס. השופטים דחו כבלתי מהימנה את גרסתו המכחישה מכל וכל של הנאשם.
לאחר המשפט הודח ברקאי על ידי שר הביטחון עזר ויצמן מהפיקוד על חיל הים, ופרש מצה"ל בשנת 1979. שר הביטחון עזר ויצמן לא קיבל את המלצותיו של ברקאי באשר למועמד הראוי להחליפו. והודיע כי יתמוך במועמד שימליץ הרמטכ"ל. הרמטכ"ל רפאל איתן העדיף לתפקיד מפקד החיל את זאב אלמוג אותו הכיר מתקופת מלחמת ההתשה.
בעקבות זיכויו של ברקאי יזמה חברת הכנסת שולמית אלוני, שסייעה למתלוננת, תיקון לחוק שביטל את החובה בהצגת ראייה נוספת בתיקי אונס.
לאחר שירותו הצבאי.
עם שחרורו התפנה ברקאי לתחביבו הקודם, שיט בספינות מפרש, ויחד עם אשתו רחל נסעו ליוון, שם בנו את היאכטה "לוויתן". בשנת 1981 החל ברקאי לעבוד בצי הסוחר, ועל אף ניסיונו הרב בכלי שיט, החל את שירותו בצי בתפקיד נמוך כקצין משמרת והתקדם בהדרגה עד שהוסמך כרב-חובל. הוא שימש כרב-חובל האונייה "דלית" ואחר כך באונייה "מקלף". בחורף הפליג במסגרת עבודתו בצי הסוחר ובקיץ הפליג עם אשתו על היאכטה שבנה.
בשנת 1990 חצו בני הזוג ברקאי את האוקיינוס האטלנטי עם ה"לוויתן" והגיעו לדרום הים הקריבי ולוונצואלה. בדרכם לארצות הברית עצרו באי סן מרטן שבאנטילים ההולנדים, ונשארו בו 4 שנים, בין היתר עסקו בהפעלת ספינות תיור וארגנו סיורים מודרכים לתיירים.
בשנת 1995 שב ברקאי עם אשתו לישראל. בתחילת שנת 1999 חלה ברקאי בסרטן והחל בטיפולים כימותרפיים. באותה תקופה הוזמן על ידי מפקד שייטת ספינות הטילים, חזי משיטה, להיות חלק מצוות שהוקם לצורך עדכון תורת הקרב המשולבת של חיל הים.
נסיבות מותו.
ברקאי הכיר והעריך את מרדכי גור ראש המטה הכללי שסבל ממחלה דומה ושם קץ לחייו. בשנת 1997 חלה בסרטן המעי, וערך בדיקות וטיפולים בבית חולים. בשלב מסוים התבטא שאינו מתכוון להמשיך כחולה סופני. בסוף מאי התחוור לו שלמחלתו אין תרופה. הטיפולים הם רק כדי לדכא את הסימפטומים ולהאריך את חייו.
ביום שישי 28 במאי 1999, הגיע מפקד חיל הים, האלוף אלכס טל, לביתו של ברקאי ובישר על כך שצוות החיפושים האמריקני גילה את שרידי אח"י דקר - שבה מצא אחיו בומי את מותו 31 שנה קודם לכן - על קרקעית הים בעומק 3 ק"מ, בנתיב שיוטה לישראל. ברקאי מעולם לא שעה לשמועות השונות והיה בטוח שהצוללת שקעה על נתיבה. הוא גם היה מציאותי וידע שסיכויי מציאתה קלושים ואמר שהצוללנים נמצאים במקומם ולא צריך להפריע למנוחתם.
ברקאי שידע כי הוא חולה וצפוי לסבל רב, התאבד מאוחר יותר באותו יום ביריית אקדח. חברו יגאל תומרקין הספיד את ברקאי במילים:
הנצחה.
עירית חולון הנציחה את ברקאי בקריאת רחוב על שמו בשכונת האלופים בעיר.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:אלופי צה"ל]]
[[קטגוריה:מעוטרי עיטור המופת במלחמת יום הכיפורים]]
[[קטגוריה:מפקדי חיל הים הישראלי]]
[[קטגוריה:מתאבדים ישראלים: חולים סופניים]]
[[קטגוריה:מפקדי שייטת ספינות הטילים]]
[[קטגוריה:צוללנים ישראלים]]
[[קטגוריה:ראשי מספן הים]]
[[קטגוריה:מפקדי בסיס אשדוד]]
[[קטגוריה:רבי חובלים ישראלים]]
[[קטגוריה:מתאבדים: אנשי צבא ישראלים]]
[[קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות הצבאי קריית שאול]]
[[קטגוריה:בוגרי בית הספר תחכמוני (בת ים)]]
[[קטגוריה:בוגרי קורס חובלים]]
[[קטגוריה:מפקדי ספינות טילים]]
[[קטגוריה:ישראלים ילידי רומניה]]
[[קטגוריה:ישראלים שהתאבדו ביריית אקדח]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1935]]
[[קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1999]]
נבארה
בית העלמין טרומפלדור
קארן בליקסן
קארן פון בליקסן-פינקה (בדנית: Karen von Blixen-Finecke; 17 באפריל 1885 – 7 בספטמבר 1962), ידועה בעיקר בשם העט איזק דינסן (Isak Dinesen), הייתה סופרת דנית.
חייה.
בליקסן נולדה בדנמרק כקארן דינסן. אביה היה סופר ואיש צבא, שהתאבד כשהייתה בת 10 לאחר שאובחן כסובל מעגבת.
כשהייתה בת 24 התחתנה עם בן דודה השוודי והשניים עברו לקניה, שם ניהלו מטע קפה, שנקנה מכספי משפחתה. נישואיהם החזיקו מעמד 7 שנים בלבד. בליקסן התאהבה בצייד מקומי בשם דניס פינץ` האטון, איתו חיה עד למותו בתאונת מטוס בשנת 1931. סיפור חייה בקניה ויחסיה עם בעלה ועם האטון היוו הבסיס לספרה "זיכרונות מאפריקה", אותו פרסמה תחת שם העט איזק דינסן. בהיותה בקניה היא התיידדה עם ברייל מרקהם.
בליקסן השתמשה במספר שמות עט נוספים, חלקם גבריים וחלקם נשיים. אף על פי ששפת האם שלה הייתה דנית, היא כתבה באנגלית ותרגמה את ספריה לדנית.
כתיבתה הייתה יוצאת דופן לתקופתה. ראשית, היא השתדלה לכתוב לפי מיטב המסורת של מספרי הסיפורים שבעל-פה. שנית, כתיבתה התרפקה על ערכים שנחשבו מיושנים בתחילת המאה העשרים ולפיכך רבות מעלילות סיפוריה התרחשו במאה התשע עשרה. שלישית, יצירותיה היוו תמהיל מוזר של ערכים אריסטוקרטיים, מחאה אנטי-קולוניאליסטית, מחאה אנטי-נאצית, גותיות, ארוטיקה ויסודות אוטוביוגרפיים.
בליקסן זכתה להכרה והערכה של אושיות ספרותיות בולטות, כגון ארנסט המינגוויי, (שהביע את הערכתו אליה במילים: "הייתי מרגיש היום מאושר יותר לו היו נותנים את פרס נובל לסופרת היפה איסאק דינסן") טרומן קפוטה, פרל בק, אי. אי. קאמינגס וארתור מילר.
בליקסן הייתה חולנית במשך כל חייה. כפי הנראה נדבקה בעגבת מאביה עוד בטרם נולדה. היא סבלה מכיבי קיבה חמורים, שהובילו להסרת חלק מקיבתה, ובסופו של דבר למותה מתת-תזונה, בגיל 77.