על גבולו המערבי של בית הקברות, בצמוד לרחוב מנשה בן ישראל, ישנם מערת קבורה ושרידי כנסייה שבנויה על מקום המכונה בשם "מערת האריה". האגדה הירושלמית הקשורה במערה זו מסופרת בשלוש גרסאות: על פי הגרסה הנוצרית מלאה המערה בעצמות הרוגי הכיבוש הפרסי שהתרחש בשנת 614 לספירה. הפרסים והיהודים טבחו בנוצרים והשליכו את גופותיהם בשטח בית הקברות. המלך הפרסי ציווה לאסוף ולשרוף אותן, אך אז לפתע הופיע אריה פלאי שאסף את העצמות למערה והגן עליהן. הגרסה היהודית מספרת סיפור דומה, אלא שהפעם ההרוגים הם יהודים, והטובחים הם היוונים. הגרסה המוסלמית מספרת כי במערה מצויים קדושים מוסלמים שנקברו בתחומי בית הקברות, עד שלילה אחד פרצה דליקה ושרפה את העצים ואת המצבות. הקדושים ניצלו באורח נס כאשר אללה העביר את עצמותיהם למערה, וכדי שלא יאונה להן כל רע, הציב שם אריה ענק השומר על עצמות הקדושים מדי לילה.
במאמץ להכשיר אתרי תיירות ומקומות קדושים בירושלים המערבית (שהמקומות הקדושים היחידים בה בין 1948 ל-1967 היו קבר דוד וקברי הסנהדרין), יועדה המערה על ידי משרד הדתות להיות אתר תיירותי ומקום התייחדות והנצחה. המערה נפתחה לאחר שזוהתה בספטמבר 1950 בטקס חגיגי במעמד מנכ"ל משרד הדתות שמואל זנוויל כהנא, הרוח החיה בשחזורה ואף נעשה ניסיון למסד מנהג עלייה לרגל למקום בימי חודש אלול. ב-1954 הפכה המערה לאתר תיירותי בתפילה חגיגית של יהודי תימן. במפות ירושלים משנות החמישים והשישים מופיעה המערה בהבלטה כאתר תיירות. ב-1961 הציע שר האוצר, לוי אשכול, לראש עיריית ירושלים מרדכי איש-שלום לשכן במערה אריה חי כמו ב"גן הדובים" שבמרכז בירת שווייץ, ברן. אולם חוסר ההכרה במקום כמקום קדוש על ידי הרבנות הראשית לישראל ומלחמת ששת הימים שפתחה את שלל האתרים הקדושים בעיר לביקורי תיירים גרמו לנטישת המקום והזנחתו.
המבנה המקומר.
ברחוב הלל הצמוד לבית הקברות מצפון ישנו מבנה מקומר, נטול קירות, השייך למעשה לבית הקברות. מבנה זה מופיע בתאוריהם של עולי רגל, וכן בתמונות ובציורים עתיקים של בית הקברות, אך לא ידוע מי טמון בו ומי הוא מקימו.
מעמדו הדתי והמוניציפלי של בית הקברות.
במרץ 1921, הכין האדריכל צ'ארלס רוברט אשבי תוכנית בניין עיר בה הוגדרו לראשונה שימושי הקרקע בעיר (באנגלית: Zoning). בתוכנית הוגדר שטח פתוח נרחב הנקי מבניה מסביב לעיר העתיקה, עם מספר שלוחות בצפון ומערב העיר, כולל שטח בית הקברות ממילא, שסומן כבית קברות מוסלמי בשטח משולש הרחובות, רחוב המלך ג'ורג' במערב (שסומן אך עדיין לא נסלל באותה עת), רחוב גרשון אגרון וכיכר צרפת בדרום ורחוב הלל של ימינו בצפון. בשנת 1924 נחנך רחוב המלך ג'ורג' התוחם את בית הקברות ממערב. אדמת בית הקברות הייתה בבעלות הווקף המוסלמי. בשנת 1928 החלה בנייתו של המלון המוסלמי פאלאס על גבולו הדרום-מערבי של בית הקברות. במהלך חפירת היסודות נתגלו עצמות מתים, והתברר כי תחומי בית הקברות גדולים משחשבו. אך קדושתו של בית קברות שלא היה בשימוש במשך 30–40 שנה פגה על פי ההלכה המוסלמית השריעה, ואף מותרת קבורה משנית.
בשנת 1948 עבר שטח בית הקברות לידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים וזה העבירו בשנת 1952 לידי עיריית ירושלים. המקום נותר מוזנח והירדנים טענו שההזנחה במקום שקולה לפגיעה שלהם בבית הקברות היהודי בהר הזיתים. בשנת 1957 החלו עבודות פיתוח להכשרת חלקו המערבי של בית הקברות כגן ציבורי - גן העצמאות. הגן נחנך בסוף שנת 1959. בשנת 1960 הוקם בית הספר ארלוזורוב בחלקו הצפוני של הגן (היום בית הספר הניסויי ירושלים). בשנת 2002 הכריזה עיריית ירושלים על פרויקט היכל המשפט שיוקם במקום מבנה בית הספר שיהרס. בשנת 2008 נערכה חפירת בדיקה בחצר בית הספר לצורך הקמת הפרויקט. בחפירה נמצאו שלדים וקברים מהתקופה שהשטח היה חלק מבית הקברות והפרויקט בוטל. בשנת 1962 רכשה העירייה את המגרש הגובל בגן, לצורך בניית בית העירייה, אך התוכנית בוטלה. לאחר ביטול התוכנית מכרה העירייה את השטח ליזמים פרטיים לצורך הקמת מלון לאונרדו פלאזה ירושלים שהושלם בשנת 1975. בפינה הצפון-מערבית של בית הקברות הוקם חניון לבאי גן העצמאות, שפעל עד שנת 2005. בשנה זו החל מרכז שמעון ויזנטל לבנות על שטח החניון את המוזיאון לסובלנות, אך בנייתו הופסקה כשנה לאחר מכן, בשל התנגדות המוסלמים לבנייה על שטח בית הקברות. לאחר שלוש שנים פסק בג"ץ כי ניתן להמשיך את הבנייה של מוזיאון הסובלנות במקום, ובכך אישר את התקדימים לגבי מעמדו המוניציפלי של השטח. בישראל נטען שלאור יחס המוסלמים למקום עד שנת 1948 אין למנוע בנייה ישראלית במקום, דוגמת סלילת שביל מרוצף החוצה את בית הקברות והקמתו של מוזיאון הסובלנות. כדי לקדם את בניית המוזיאון, נערכה במקום חפירה ארכאולוגית מזורזת, שהתבצעה במשך 24 שעות ביממה, ובמהלכה הועברו מאות שלדים, חלקם בני מאות שנים לקבורה משותפת בסמוך לאתר.
עו"ד שמואל ברקוביץ, העוסק בצד המשפטי של הסכסוך הערבי-ישראלי כתב בספרו "מה נורא המקום הזה - קדושה, פוליטיקה ומשפט בירושלים ובמקומות הקדושים בישראל" (הוצאת כרטא, 2006) כי המועצה המוסלמית העליונה בראשות המופתי תכננה לבנות אוניברסיטה ערבית על כל שטח בית הקברות, תוכנית שנגנזה מחוסר תקציב. הסרת קדושת בית הקברות קיבלה משנה תוקף בשנת 1964, עת קבע נשיא בית הדין השרעי לערעורים, לבקשת ראש עיריית ירושלים, כי מותר להפוך חלק משטח בית הקברות לפארק ציבורי.
בשנת 2010 נתגלע סכסוך בין התנועה האיסלאמית לעיריית ירושלים ומינהל מקרקעי ישראל בנוגע לעבודות שנעשו במתחם במסגרת שיקום קברים ומצבות. העירייה טענה שבמסגרת השיפוץ הוקמו מצבות חדשות לקברים מזויפים, ודחפוריה הרסו כמה מאות מהן, בעוד שהתנועה האיסלאמית טענה כי מדובר בשיפוץ של שרידי קברים שהיו במקום.
בשנת 2017, התגלה מבנה קבר מרובע שבו שלדים בעבודות לסלילה מחדש של רחוב בן סירא והנחת תשתיות. רשות העתיקות קבעה כי מדובר במבנה מאוחר באופן יחסי, שאינו חוסה תחת חוק העתיקות (כלומר אינו עתיק יותר מ-300 שנה), ועל כן לא נערכה במקום חפירה ארכאולוגית רשמית. הקבר והשלדים בתוכו נשארו במקומם, והכביש נסלל מעליהם.
סטריאואיזומר
RAH-66 קומאנצ'י
RAH-66 קומאנצ'י היה אב-טיפוס של מסוק חמקן מתקדם שתוכנן עבור צבא ארצות הברית מתוצרת בואינג/סיקורסקי, ויועד לתפקיד הסיור החמוש.
היסטוריה.
לצבא ארצות הברית יש מסוק סיור חמוש - ה-OH-58D קיואה ווריור - אך מסוק זה מבוסס על מסוק סיור מימי מלחמת וייטנאם.
בניגוד לקיואה ווריור, הקומאנצ'י תוכנן במיוחד למטרות סיור חמוש. המסוק קטן וקל מה-AH-64 אפאצ'י - אורכו 14.29 מ' ומשקלו 3,500 ק"ג לעומת 17.7 מ' ו-5,200 ק"ג של ה-AH-64 אפאצ'י - ושלדת המסוק, העשויה מחומרים מרוכבים, כללה מאפיינים חמקנים, כמו נשק הנכנס לגוף המסוק, גוף המסוק הבנוי ממשטחים ישרים וחומרים סופגי מכ"ם. כמו כן, הקומאנצ'י שקט באופן ניכר ממסוקים אחרים.
מערכות הגילוי והניווט המתוחכמות של הקומאנצ'י היו אמורות לסייע לו בפעולות בחשכה ובמזג אוויר סוער. המסוק תוכנן להתאים למטוסי תובלה ולספינות תובלה בקלות.
צבא ארצות הברית תכנן לרכוש כמעט 1,300 מסוקי קומאנצ'י למטרות סיור והתקפה קלה. המסוק הראשון היה אמור להיכנס לשירות ב-2004. אב הטיפוס הראשון (מבין שניים) יוצר במפעל של סיקורסקי במאי 1995, וטס לראשונה בדצמבר 1995. שני אבות הטיפוס נבחנו במהלך שנת 1998.
ביטול התוכנית.
ב-23 בפברואר 2004, צבא ארצות הברית הכריז על ביטול תוכנית הקומאנצ'י במטרה לספק מימון למסוקים הקיימים. סיבה נוספת לביטול הפרויקט היא העלייה בפופולריות של כלי טיס בלתי מאוישים והצלחתם באפגניסטן ובעיראק. עד לשלב ביטול התוכנית הושקעו בתוכנית 8 מיליארד דולר, ו-450-680 מיליון דולרים נוספים נדרשו כדמי ביטול פרויקט לשתי השותפות העיקריות בפרויקט, בואינג וסיקורסקי.
הטכנולוגיה שפותחה בשביל הקומאנצ'י תשולב במסוקי האפאצ'י ובמסוקים נוספים. חלק מתפקידיו של המסוק ימולאו על ידי ה-בל ARH-70, מסוק סיור חמוש המשתמש בחלקים קיימים.
ארבעה-עשר הקדושים המסייעים
ארבעה-עשר הקדושים המסייעים הם קבוצה של ארבעה-עשר קדושים פטרונים המקובלים בכנסייה הקתולית ככאלה שתפילה אליהם נחשבת ליעילה באופן יוצא דופן, במיוחד כנגד מחלות מסוימות. מקורה של האמונה בעמק הריין המרכזי במאה ה-14, לאחר המגפה שנודעה לימים בשם המוות השחור.
להלן מפורטים ארבעה-עשר הקדושים המסייעים לצד יום חגם ותחום פטרונותם:
בנוסף לימי החג של כל אחד מ-14 המסייעים, נקבע ה-8 באוגוסט כיום חגם המשותף.
בזיליקה שמוקדשת לארבעה-עשר הקדושים נמצאת בעיירה באד שטפלשטיין שבבוואריה, גרמניה. היא נבנתה במאה ה-18 על ידי האדריכל , מבכירי הבארוק הגרמני שהיה גם אדריכל ארמון רזידנץ בווירצבורג.
עשירון עליון
אירוס הסרגל
אִירוּס הַסַּרְגֵּל או אִירִיס הַסַּרְגֵּל (שם מדעי: "Iris vartanii") הוא מין בסוג אירוס בתת-הסוג הרמודקטילואידס ("Hermodactyloides").
מאפיינים.
אירוס הסרגל הוא גאופיט רב-שנתי בעל בצל, סביבו מתפתחים בצלי ריבוי קטנטנים - כגרגרי חיטה. עליו בינוניים באורכם - כ-30 ס"מ, חתכם מרובע או דמוי צלב וצבעם ירוק רענן. הפרחים צומחים על עמודי פריחה קצרים המהווים בעצם גלגול של צינור העטיף. צבע הפרח כחול בהיר, עלי העטיף החיצוניים מעוטרים באיור לבן כשבמרכזם כתם צהוב. צידם החיצוני של עלי העטיף מנוקדים ארגמן. במרכז העלה רכס אורך זהוב. יש לו שישה עלי כותרת. השחלה תחתית, ולעיתים קרובות היא נותרת בתוך הקרקע. הפריחה בתחילת החורף, מיד אחרי הגשמים הראשונים. לעיתים הפרחים מציצים עוד קודם לעלים.