ראוף יקטה היה בין הראשונים שכתבו תאוריית מוזיקה מיקרוטונאלית. פריצת הדרך הופיעה כשכתב מאמר שכותרתו "מוזיקה טורקית".
פטירה והנצחה.
ראוף יקטה ביי נפטר בשנת 1935 עקב מחלת טיפואיד. לאחר מותו, רחוב נקרא על שמו. כמה שמועות מספרות שהוא היה עצוב מאוד שהמוזיקה הטורקית הוסרה מהרדיו בטורקיה בסוף שנת 1934 ומחלתו הוחמרה מסיבה זו.
קישורים חיצוניים.
מידע על ראוף יקטה ביי באנציקלופדיה האיסלאמית- מידע מורחב על ראוף יקטה ביי. (בטורקית)
ספר על ראוף יקטה ביי בשפה הטורקית (קישור לרכישת הספר).
ביצוע ככל הנראה של יצירה מאת ראוף יקטה ביי.
טוויסטד סיסטר
טוויסטד סיסטר (באנגלית: Twisted Sister - "אחות מעוותת") הייתה להקת הבי מטאל מניו יורק, שהתפרסמה בעיקר בזכות שני להיטיה "We're Not Gonna Take It" ו-"I Wanna Rock". הלהקה מאופיינת בסגנון הגלאם שלה, הכוללות איפור רב ותלבושות פרובוקטיביות.
הלהקה הוקמה בתחילת שנות ה-70, אך הפריצה שלהם החלה בשנות ה-80, אחרי מאבק ממושך בניסיון להגדיר את עצמם ואת אופי הלהקה.
בתחילת שנות ה-80 פרצה הלהקה לתודעת הציבור האמריקאי דרך MTV בעזרת שירים כמו "We're Not Gonna Take it" ו-"You Can't Stop Rock &amp; Roll". עד אז הוציאה הלהקה שני אלבומים, אך לא זכתה לתהילה.
אלבומם השלישי שיצא ב-1984 "Stay Hungry" מכר כ-5 מיליון עותקים, מה שהביא את הלהקה לגדולה, ולהופעות חוזרות ונשנות של הקליפים שלהם בטלוויזיה. שירה המפורסם "I Wanna Rock" הפך לשיר קאלט באותה תקופה. בתקופה זו נושא עיקרי בשירי הלהקה היה קונפליקטים בין הורים לילדים, וכן ביקורת על מערכת החינוך.
שנה לאחר מכן הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי שנחל כישלון, הפופולריות של הלהקה ירדה, ושיריהם לא הושמעו כבעבר בשל תוכנם הלא חינוכי. אך למרות זאת הלהקה הצליחה בזכות שני הלהיטים שלה "I Wanna Rock" ו-"We're Not Gonna Take It" והמשיכה להופיע ברחבי העולם יחד עם שירים מוצלחים חדשים שהוציאו באלבומים הבאים שלהם ושירה שוב ושוב של אותם להיטים והצליחה בזכות זה עד שלבסוף ב-2016 היא התפרקה עקב מותו של המתופף איי ג'יי פרו .
קלאמפ
קלאמפ היא קבוצת כותבות ומאיירות מאנגה יפניות המורכבת כולה מנשים. חלק מסדרות המאנגה אשר יצרו עובדו לסדרות אנימה מצליחות. חברות הקבוצה הן ננסה אוקווה (Nanase Ohkawa), מוקון (Mokon), צובאקי (Tsubaki) ואיגרשי סצוקי (Igarashi Satsuki).
קלאמפ מכרו מעל ל-100 מיליון עותקי מאנגה נכון לאוקטובר 2007.
הקבוצה החלה לפעול באמצע שנות השמונים, ביצירת דוג'ינשי, תחת השם "קלאמפ קלאסטר" ומנתה 11 חברות. ב-1987 החלו לכתוב את המאנגה המקורית הראשונה שלהן, RG Veda, ועד ששוחררה לאור בשנת 1989 הקבוצה כבר ירדה ל-7 חברות. בשנת 1993 שלושה חברות נוספות עזבו, ונותרו רק ארבע החברות המרכיבות אותה כיום.
תעלת סן מרטן
תעלת סן-מרטן (בצרפתית: Canal Saint-Martin; נהגה קאנאל סן מרטן) היא תעלת מים בפריז בירת צרפת, שאורכה 4.5 ק"מ. התעלה מקשרת בין אגן לה וילט (bassin de la Villette) ואת תעלת אורק (canal de l'Ourcq) שמעליה, ובין אגן דה ל'ארסנל (bassin de l'Arsenal), שמשמש כמעגן לסירות קיט, ומתחבר לנהר הסן.
תעלת סן-מרטן, יחד עם תעלת אורק, אגן דה לה וילט ותעלת סן-דני, מהווה את רשת התעלות הפריזאיות, שאורכה 130 קילומטר.
היסטוריה.
תעלת סן-מרטן, שנחנכה בשנת 1825, מורכבת מתשע דלתות סכר (écluses) ומשני גשרים מסתובבים בשל חוסר איזון והבדלי גובה של 25 מטרים בין חלקיה השונים. זו תעלה קטנה שיועדה במקור להוסיף מקורות מים לעיר פריז.
בזמן המשטר הישן, לפריזאים הייתה אספקת מים חלושה, ולעיתים קרובות היו המים מזוהמים, וזאת למרות שבעיר היו בארות מים ואקוודוקטים.
בשנת 1802 החליט נפוליאון בונפרטה לתקן מצב זה, בעיקר כדי למנוע מגפות חדשות שנבעו מתנאי ההיגיינה הירודים בעיר (בעיקר מגפות דיזנטריה וכולרה). שפטל (Chaptal), מושל העיר פריז, הציע לפיכך לחזור ולבצע את מיזם ההתחברות לתעלת אורק, שמקורותיה כמאה קילומטר מצפון-מזרח לפריז, רעיון שהועלה כבר במאה ה-16. החפירות החלו במהירות יחסית, בעזרת הכסף שנכנס לקופת הקיסרות בשל מיסים חדשים שהוטלו על היין, בין השנים 1802 ל-1825.
עידן הזהב של התעלה היה במאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20, אז התנועה בה הייתה אינטנסיבית מאוד: שכן תעלת סן מרטן לא הביאה לפריז רק מים, אלא גם סחורות, אספקה (של דגנים) וחומרי בנייה שהגיעו דרכה עד לב העיר. שני הנמלים הנגישים העיקריים במסלול התעלה הם נמל דה ל'ארסנל ואגן דה לה וילט.
התחרות על דרכי המסחר, ופיתוח מסילות הרכבת פגעו והחלישו את התחבורה בנהרות מאז שנות השישים של המאה ה-19, וגרמו לירידה בתנועה בתעלות העיר, וכתוצאה מכך, להעלמות מפעלים, מחסנים ובתי מלאכה, ובעקבות זאת גם של אוכלוסיית הפועלים, לאורך תעלת סן-מרטן.
בשנות השישים של המאה ה-20 תכנן נשיא צרפת, ז'ורז' פומפידו, לסלול כביש במסלול התעלה, אך לנוכח התנגדות תושבי פריז, נאלץ לזנוח את תוכניתו.
חלקים מנתיב תעלת סן-מרטן כוסו, באזור כיכר הבסטיליה, באזור שדרות רישאר-לנואר שבין כיכר הבסטיליה ושדרות דה לה רפובליק (כוסו בשנת 1862), ובשדרות ז'ול-פרי (בשנת 1907). מספר פתחים נפערו באזורים המכוסים, כדי לאפשר למעט אור לחדור לאזורים אלו.
באחד האזורים המכוסים נמצא אוטל די נור (hôtel du Nord) המפורסם, שמוכר הודות לסרטו של מרסל קרנה (Marcel Carné) משנת 1938, בעל אותו השם. התעלה נראית גם בסרט אמלי של הבמאי ז'אן פייר ז'ונה, שם נהנית אמלי פולאן להקפיץ אבנים על פני המים בתעלה. התעלה שמשה כנושא במספר ציורים של האמן האימפרסיוניסטי אלפרד סיסלי בהם "מראה של תעלת סן-מרטן בפריז" (Vue du canal Saint-Martin à Paris) משנת 1872 המוצג כיום במוזיאון אורסיי.
התעלה כיום.
תעלת סן-מרטן משרתת כיום בעיקר נוסעים בסיורים תיירותיים וכמעט ואינה משמשת להעברת סחורות. היא פתוחה כ-363 ימים בשנה, ופריזאים רבים נהנים לטייל לאורך גדותיה, שמהווים כיום אזור בילוי אופנתי.
תעלת סן-מרטן
העתקה מקבילה
העתקה מקבילה או הובלה מקבילה (לעיתים מכונה גם בשם הזזה מקבילית או טרנספורט מקבילי) הוא מושג בגאומטריה המתאר פעולה של גרירה של וקטור לאורך עקומה ללא שינוי אורכו או כיוונו יחסית למרחב. במרחב שטוח, הווקטור המובל יישאר זהה בגודלו וכיוונו לווקטור המקורי, בכל נקודה לאורך המסלול. במרחב עקום התוצאה עשויה להיות שונה, כתלות בעקמומיות המקומית. הזזה מקבילית משמשת על כן כאחת השיטות למדידת עקמומיות של מרחב.
באופן פורמלי, אם formula_1 עקומה על יריעה חלקה ו-formula_2 וקטור, אזי אנו דורשים ש-formula_3 ישאר קבוע, כלומר: הנגזרת הקו-ואריאנטית שלו תהייה שווה לאפס. במשוואה:
או ברכיבים
במרחב עקום, אם נבצע הזזה מקבילית של וקטור לאורך לולאה סגורה לא נקבל בסוף בהכרח את אותו וקטור שהתחלנו איתו. למעשה, ההפרש בין 2 הווקטורים נובע מעקמומיות המרחב ועבור לולאה אינפיניטסימלית הוא פרופורציונלי לטנזור העקמומיות של רימן המתאר את העקמומיות בנקודה שבתוך הלולאה. העתקות אלו יוצרות את חבורת ההולונומיה של המרחב בנקודה בה מתחילה ונגמרת הלולאה.
עקומה המבצעת הזזה מקבילית לווקטור המשיק של עצמה נקראת גאודזה.
העיתונות הערבית
ישראל קלוזנר
ישראל קלוזנר (קלויזנר) (1905 – 2 במרץ 1981) היה היסטוריון וסופר עברי, חוקר ספרות, היהדות והציונות.
ביוגרפיה.
ישראל קלויזנר נולד בעיירה טרוקי שליד וילנה שבליטא. בעת מלחמת העולם הראשונה נדדה המשפחה לווילנה העיר. הוא למד בווילנה בבית ספר יסודי ותיכון לימודים כלליים ועבריים. המשיך לימודיו באוניברסיטת וילנה, וסיים בה את לימודיו בשנת 1935.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים. הוא החל את עבודתו בארכיון הציוני המרכזי, והגיע בו עד למעלת סגן המנהל (החל משנת 1956). בשנת 1942 השלים את לימודי הדוקטור שלו באוניברסיטה העברית בירושלים.
ישראל קלויזנר החל מפרסם מדבריו, מאמרים וספרות עוד בליטא החל מסוף שנות ה-20. בעיקר פרסם בעיתון "הצפירה". בתחילת כתיבתו היה עדיין דו-לשוני, וכתב חלק מדבריו ביידיש. יותר מאוחר הפך לחוקר היסטוריה, נטש את הכתיבה ביידיש, והתמסר, עם עלייתו ארצה, לחקר התנועה הציונית. תרומתו לחקר הקהילה בווילנה היא רבה; הוא כתב גם על תולדות הקהילה וגם על תולדות בית העלמין הישן בווילנה, גם על קהילת העברית שם וגם על הגאון מווילנה.
ישראל קלויזנר פרסם כחמישים כרכים של מחקר, ביוגרפיות, היסטוריה, בנושאי יהדות, שואה, ציונות, הלשון העברית ועוד. הוא גם ערך ספרים ומחקרים שכתב עם אחרים. בשנת 1963 פורסמו 3 כרכים של "תולדות המאה ה-20" שישראל קלוזנר היה העורך המדעי ביחד עם שארל בלוך. חלק מספריו מעוררים עניין עד היום, ויש תנועה ערה של סחר בספריו הישנים באתרי האינטרנט העוסקים בכך.
בשנת 1975 הוענק לו תואר "יקיר ירושלים".
אביו של ישראל קלויזנר היה בן דודו של יוסף קלוזנר, וקרוב קצת יותר רחוק של יהודה אריה קלוזנר ובנו, עמוס עוז (קלוזנר).
לקריאה נוספת.
ביבליוגרפיה של כתביו:
נזקי ריקושט
נזקי ריקושט הם נזקים שנגרמו לאדם אחד בעקבות פגיעה בגופו או ברכושו של אדם אחר. המושג, שמקורו בספרות המשפטית הצרפתית, הוחדר למשפט הישראלי על ידי רונן פרי בשנת 2000. נהוג לאמר כי הסובלים נזקים אלה מצויים ב"מעגל הסיכון המשני" כיוון שהפגיעה בהם אינה התוצאה הישירה והמיידית של מעשה העוולה. נזקי הריקושט יכולים להיות נזקים פיזיים או רכושיים, אך עיקר הדיון המשפטי והאקדמי נוגע לנזקים כלכליים טהורים ולנזקים נפשיים טהורים.
הצגת הנושא.