לאחר שחרורה של הונגריה מן העול העותמאני נדדו רוב יהודיה הספרדים והלא-ספרדים שהיגרו מתחומי האימפריה חזרה אל תחומי האימפריה להמשיך שם בסחר אותו ביצעו בהונגריה.
במהלך המאה ה-17 כונו בני הקהילה הספרדית בפולין בשם "הפורטוגלים" בשל היותם מהגרים יהודים-ספרדים ויהודים-פורטוגלים שחיו מאות שנים כאנוסים עד שנמלטו משם והתמקמו בהולנד; ממנה היגרו למזרח אירופה כמתווכים בסחר הבינלאומי.
לקראת סוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 חצו מהגרים יהודים ספרדים את הדנובה צפונה והתיישבו בנסיכות ולאכיה, בעיקר ביישובים שעל שפת הדנובה או בקרבתה - בטורנו סברין, בקורביה, בקאלאפאט, בסיליסטרה, בקראיובה, בפלוישט, בטורנו מגורלה, בג'יורג'יו, בקלראש, בבוקרשט ובקונסטנצה. ביישובים אלה נוצרו קהילות יהודיות עם בתי תפילה, בתי ספר ובתי עלמין נפרדים.
יאן ד'אקוסטה (או "יאן לקוסטה") היה ליצן חצר ממוצא יהודי-ספרדי, ככל הנראה יליד סלא שבמרוקו שנדד ברחבי אירופה לצד אביו ונתן שיעורי נימוסין לאצילים בטרם פעל ברוסיה בשירותם של הצארים פיוטר הגדול, אנה איוואנובנה ושל העוצר ארנסט בירון. בחלוף הזמן, המיר את דתו לנצרות פרוסלאבית.
במאה ה-18.
עם השנים בשל היותם דוברי שפות סלאביות אימצו צאצאי המגורשים מספרד שמות משפחה סלאביים המבוססים על שמם המקורי (למשל "עוזיאל" נהפך ל"עוזילביץ'") או שמות משפחה גרמניים כנהוג בקרב יהודים במרכז ובמזרח אירופה (בשל חוק חיוב החלת שמות משפחה בגרמנית על יהודי האימפריה האוסטרו-הונגרית בין 1787 עד 1839) ונטמעו לאחר דורות של יחסים מרים עם הרוב היהודי במזרח אירופה שנהג בנוסח אשכנז, בתוך קהל זה ואיבדו את ייחודם התרבותי.
בשנת 2010 פרסמה העמותה הישראלית לחקר שמות משפחה מאמר בכתב העת שלהם לפיו נאספו ראיות להיות הגאון מווילנה צאצא למשפחת דון יחיא שעזבה את ספרד ושבנדודיה הגיעו חלק ממנה לליטא.
בשל התנגדות יהודי מזרח אירופה לחסידות, ובשל התבדלות מאמיני זרם זה והתייחסות מנהיגיו על יהדות ספרד (כמו משפחת חן בחסידות חב"ד), נקרא נוסח התפילות שלהם בשם: "נוסח ספרד", אולם אין קשר בינו לבין נוהג יהודי ספרד טרם הגירוש.
השדלן, חיים סולומון, יליד פולין היה בעל שורשים ממגורשי ספרד מצד אביו ונדד לארצות הברית בה מימן את הצבא הקונטיננטלי כנגד האימפריה הבריטית עד לניצחונו.
חלק מבכירי הקהילה היהודית בפולין היו נצר לתפוצה הספרדית ובשל יחס השלטונות אליהם רצו יהודי פולין לטעון לקשר משפחתי לתפוצה ובכירים אלה אף עודדו את שאר היהודים בפולין לפנות לתנועת ההשכלה היהודית.
המאה ה-19.
משפחת הרצל מהונגריה ייחסה את מוצאה ליוסף טאיטאצאק; סב המשפחה מצד האב נולד בבלגרד. מקס נורדאו טען כי מוצא משפחת אביו ביהודים פורטוגזים. לדברי הביוגרף עמוס אילון, רבים מיהודי מערב אירופה המתבוללים במאה ה-19 התגנדרו במוצא ספרדי, משום שמלבד התפארת האצילית שנקשרה ביהודי ספרד של ימי הביניים, מוצא זה הפריד בין יהודי המערב לאוסטיודן העניים מפולין ורוסיה.
משה אברבנאל היה יהודי רוסי שאבותיו טענו כי הם צאצאי דון יצחק אברבנאל. גאורג קנטור היה מתמטיקאי יהודי-רוסי ששורשיו מצד משפחת אביו התחקו ליהודי פורטוגל.
חלק מיהודי פודוליה טענו כי מוצאם מגירוש ספרד, לפי עדות מנחם נחום ליטינסקי מאודסה בספרו משנת 1895; לאחרים מביניהם היו טענות אחרות למוצא מקהילות יהודיות אחרות ממערב לפודוליה (מחבלי פולין, בוהמיה והונגריה) או ממזרח לה (מממלכת הכוזרים, מחצי האי קרים ומקייב) שמהן הגיעו.
המאה העשרים.
לא רב החומר על התפוצה בעת הזאת אולם היו כאלה שעוד שימרו לעצמם מסורות לפיהן חלק מאבותיהם היו בעבר יהודים יוצאי חצי האי האיברי. יהודה לייב פישמן מימון טען כי סבו, הרב מרדכי לייב, בחר בשם המשפחה "מימון" בשל ייחוס משפחת אשתו לרמב"ם. אחותו הצעירה של יהודה הייתה עדה מימון, שכיהנה בכנסת הראשונה והשנייה מטעם מפא"י.
ב-1934 התקיימו ברומניה 11 קהילות ספרדיות בעלות ארגון גג.
במהלך שואת העם היהודי, נלקחו יהודים ממוצא יהודי-ספרדי מרחבי דרום אירופה ומקצת מצפון אפריקה אל מחנות הריכוז ומחנות ההשמדה הנאציים במזרח אירופה (בעיקר בפולין). שם היו שחוו גזענות מצד חלק מיהודי מזרח אירופה שפקפקו ביהדותם בשל השוני במראה ובמנהגיהם. בחודשים הראשונים הם סבלו מקשיי תקשורת חמורים שכן לא דיברו גרמנית, יידיש או פולנית, שהיו שפות הדיבור העיקריות במחנות.
המאה העשרים ואחת.
ב-2014, תוקנו בספרד ופורטוגל חוקי קבלת אזרחויות לצאצאי מגורשי ספרד ופורטוגל. עם ההכרזות הללו, החלו יהודים ממוצא מזרח אירופי לפקוד את משרדי עורכי הדין לנושאי הגירה ולטעון להיותם זכאים לכך (אלה מצדם פרסמו באתריהם רשימות שמות משפחה שלדבריהם קשורים בשינוי שמותיהם של מגורשי ספרד ופורטוגל), כדיי לחזק את טענותיהם מנו כמה עורכי דין לענייני הגירה בכתבה שפורסמה ב"הארץ" אישים כגון י"ל פרץ ורוזה לוקסמבורג כמי ששורשיהם היו ממגורשי ספרד ופורטוגל שהגיעו לפולין; בדיקות גניאולוגיות מצד שלטונות ספרד ופורטוגל שללו את רובן המכריע של הבקשות בהיותן בקשות שווא, וגם כמויות קטנות נורא של גנים ספרדיים או פורטוגזיים לכאורה בנדגמים נדחו כ"רעש רקע אשר מקורו ביהודי ספרד לא-סביר".
בדיקה גניאולוגית של יהדות ליטא ולטביה ב-2016 העלתה כי מספר קטן של יהודים ספרדים אכן הגיע לשם במאה השנים לאחר הגירוש. מחקר אחר העלה כי רק 20 מתוך 70,000 שמות המשפחה של יהודי מזרח אירופה הם ספרדיים מובהקים, אם כי בגרסה רוסית של השמות המקוריים.
אימרה פלדש (גרפיקאי)
אימרה פלדש (במקור אימרה פֶלְד, בהונגרית: Földes Imre; בודפשט, 31 במאי 1881 – בודפשט, 1948) היה גרפיקאי יהודי-הונגרי, אמן כרזות, ומאייר.
ביוגרפיה.
אימרה פלדש נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף פלד, סוחר יליד פצ'וואראד, וז'ופיה רוזנצווייג, ילידת גאלאץ. הוא למד בבית הספר לעיצוב בבודפשט (כיום: האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות היפות) במחלקה של לאסלו הגדוש וטיוואדאר זמפלני. אחר כך למד בערים ווינה, מינכן, ברלין ופריז.
תחילה עיצב תמונות דקורטיביות, בולים וכרזות. עם כרזות הפרסום שלו זכה פעמיים (ב-1908 וב-1910) בפרס השני בתחרויות. הוא הפך לחבר באגודה הלאומית לאמנויות יפות בהונגריה והשתתף בתערוכות הארגון מדי שנה משנת 1905 ועד מלחמת העולם הראשונה. כרזות הפרסום שלו היו ידועות כבר לפני מלחמת העולם הראשונה וניתן היה לראותן על לוחות ועמודי הפרסום ברחובות בודפשט, בחדרי המתנה, ברכבת ובבתי המרחץ הציבוריים.
ב־3 בדצמבר 1918, בבודפשט, נשא לאישה את אירן קפוצפי, מורה פרטית שהייתה צעירה ממנו בעשר שנים. משנת 1918 פתח בבודפשט מכון עצמאי לגרפיקה ביחד עם ליפוט שאטורי. בשנת 1919 הוא הכין כרזות גם לרפובליקה הסובייטית ההונגרית. לא ניתן להוציא מכלל אפשרות שחשש מנקמת השלטון הימני לאומני לאחר מכן, ולכן בשנת 1921 החליט לעבור לטימישוארה. על פי הלקסיקון לאמנות, הפך למנהל האמנותי של הליקון בטימישוארה באותה תקופה, אך קהילת הליקון הטרנסילבנית לא הוקמה עד 1926, כך שהוא כנראה הצליח להתמודד עם משהו אחר במשך כמה שנים לפני שהחל לעבוד למען הקהילה. בשנת 1923 אורגנה בטימישוארה תערוכה של ציורי הז'אנר שלו. אף על פי שגר בטרנסילבניה עדיין עיצב כרזות שהופיעו בבודפשט. הוא עבר לאוראדיה, שם פתח בשנת 1927 בית ספר לציור יחד עם הציירת בלה ז'יגמונד (? –1945). בשנת 1929, ייצג את רומניה, השתתף בתערוכה Das internationale Plakat במינכן. בשנת 1931, כשותף של ינה איוואני ופאל מוטל רומן, פתח איתם בית ספר פתוח נוסף לציור. תערוכת יחיד של המיניאטורות שלו נפתחה בשנת 1936 במועדון העיתונאות של אוראדיה.
בינתיים הוא עבר לבוקרשט בשנת 1935, אך שב להונגריה לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה. אין ספק שמוצאו היהודי תרם לכך שכבר לא מצא שום עבודה, ואין מידע על השנים האחרונות שלו. הוא נפטר בשנת 1948, בזמן לא ידוע ובנסיבות לא ידועות.
אמנותו - בעיקר פוסטרים - התגלתה רק פעם נוספת עשרות שנים לאחר מותו בשנים 1976–1977 בפריז בתערוכת L´art 1900 en Hongrie"." בשנת 2016 מוזיאון סוונה, ובשנת 2018, במוזיאון הלאומי של הונגריה הציגו את עבודתו בתערוכה.
איתי פסח
איתי פסח (נולד באוגוסט 1972) הוא מומחה ברפואת ילדים, טיפול נמרץ בילדים, אלרגיה ואימונולוגיה. משמש מנהל בית החולים ספרא לילדים ומנהל מערך הטיפול הנמרץ בבית החולים שיבא.
ביוגרפיה.
סבתו וסבו, חנה וחיים, מפעילי התנועה הציונית בצ'כיה, נמלטו משם עם פלישת הנאצים והגיעו לארץ ישראל כעולים "לא חוקיים". איתי פסח נולד לנירית ורס"ן , שהיה סמג"ד בגדוד שריון ונהרג במלחמת יום הכיפורים ב-7 באוקטובר 1973, כשאיתי היה בן שנה וחודשיים. אחותו של איתי נולדה ששה חודשים לאחר נפילת האב.
בין השנים 1994–2001 למד רפואה בפקולטה למדעי הבריאות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב וסיים את לימודיו בהצטיינות. בין השנים 1996–2002 סיים, גם כן בהצטיינות, באותו מוסד אקדמי, דוקטורט בביוכימיה ואימונולוגיה.
בין השנים 2004–2007 התמחה ברפואת ילדים, בבית החולים אדמונד ולילי ספרא לילדים שבמרכז הרפואי שיבא, תל השומר.
בין השנים 2007–2010 התמחה באימונולוגיה ואלרגיה, בבית החולים לילדים, "Harvard Medical School", בבוסטון, ארצות הברית.
בין השנים 2010–2012 התמחה בטיפול נמרץ ילדים, בבית החולים אדמונד ולילי ספרא לילדים, המרכז הרפואי שיבא, תל השומר.
משנת 2013 הוא משמש רופא בכיר במחלקה לטיפול נמרץ ילדים ע"ש קלאודיו כהן בבית החולים ספרא שבשיבא.