קוסטבה היה פעיל ברשת מחתרתית של מפיצי סאמיזדאט, ופרסם יחד עמם את כתב העת הגאורגי המחתרתי, "גיזת הזהב" (בגאורגית: אוֹכּרוֹס סאצמיסי). הוא חיבר עבודות ספרותיות ומדעיות חשובות רבות.
ב-13 באוקטובר 1989 נהרג קוסטבה בתאונת דרכים. הוא קבור בפנתאון מתאצמינדה שבטביליסי.
תחנת הרכבת עכו
תחנת הרכבת עכו היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל המשרתת את העיר עכו ואת הגליל המערבי. התחנה שוכנת ברחוב דוד רמז במזרחה של עכו, בסמוך לתחנת האוטובוסים המרכזית של העיר. בתחנה שוכן גם חדר שליטה המבקר את תנועת הרכבות לאורך מסילת החוף, בחלק המסילה שבין הקריות לנהריה.
היסטוריה.
תחנת הרכבת ההיסטורית.
שלוחה רכבתית קצרה נסללה על ידי הטורקים ב־1913 בין בלד א-שייח' (אזור נשר של ימינו) לעכו, התחברה למסילת רכבת העמק, וכך חיברה את העיר עכו עם חיפה. הקו פורק במהלך מלחמת העולם הראשונה, ושוקם לאחריה על ידי הבריטים, שחיברו את המסילה החדשה לזו של רכבת העמק בנקודה מערבית יותר, קרוב יותר לחיפה (המסילה קיימת עד היום בתוואי זה). תחנת הרכבת בתקופה זו שכנה על חוף הים, סמוך לשערה של עכו העתיקה, במתחם בו שוכן מאז 1954 בית הספר לקציני ים עכו. בימי השלטון הבריטי פעל קו פרברי מתחנת עכו דרך הקריות לחיפה.
ב־1942 נסללה מסילת ברזל בהמשכה של השלוחה לעכו שהובילה לטריפולי בלבנון דרך נהריה וראש הנקרה. המסילה החדשה שימשה בעיקרה לתנועה צבאית, בעוד לתנועה אזרחית שימשה תחנת עכו הישנה, ששירתה את ציבור הנוסעים ככל הנראה עד סיומו של השלטון הבריטי.
לאחר הקמת מדינת ישראל נכלל מבנה התחנה הטורקית הישנה והגן שסביבו בשטחה של עיריית עכו. ב־1954 עבר בית הספר לקציני ים ממשכנו הקודם בחיפה אל מתחם התחנה והגן. בית הנתיבות הדו־קומתי שימש למגורי הקדטים ולמשרדים עד השלמת הבנייה של מבני הפנימייה החדשים. באמצע שנות השישים ניזוק המבנה מאוד בסערה חורפית עזה, והנהלת בית הספר החליטה להורסו.
תחנת הרכבת החדשה.
בתחילת שנות החמישים נבנתה תחנה חדשה על המסילה לנהריה, בנקודה ששימשה נקודת עצירה (מקום מוסכם לעצירת רכבת לצורך העלאת והורדת נוסעים, ללא רציף או מבנה תחנה) בקו הרכבת לטריפולי. במרוצת השנים הוקם בתחנה מבנה אבן קטן.
מבנה התחנה שוקם מהיסוד על ידי רכבת ישראל בשנת 2001. כמו כן הוקמו מגרשי חנייה בצמוד לתחנה, אולם נוסעים מרווח בסמוך לרציף הקיים ורציף נוסף שחובר לתחנה במנהרה תת-קרקעית. התחנה המחודשת החלה לפעול ב-19 במרץ 2002 ונחנכה בטקס רשמי ב-21 במאי 2002 על ידי שר התחבורה אפרים סנה ומנכ"ל הרכבת יוסי שניר. ב-13 ביולי 2006, יום לאחר פרוץ מלחמת לבנון השנייה, שותקה תנועת הרכבות לתחנה בשל התקפת טילים של חזבאללה על צפון הארץ. ב-14 באוגוסט (תום המלחמה), חודשה תנועת הרכבות לתחנה.
מבנה התחנה.
בתחנה עוברת מסילה כפולה - מסילה מערבית (צמודה לרציף 1) לרכבות צפונה ומסילה מזרחית (צמודה לרציף 2) לרכבות דרומה. מסילה נוספת (צמודה לרציף 3) מסתיימת בתחנה. מסילה זו מסתעפת מהמסילה הכפולה מעט דרומה מהתחנה ומשמשת רכבות היוצאות מעכו דרומה ורכבות שעכו מהווה עבורן תחנה סופית.
רציף 1 הוא רציף צד הצמוד לאולם הנוסעים. רציפים 2 ו-3 הם אי רציפים, אליו ניתן להגיע באמצעות המעבר התת-קרקעי. כניסה לתחנה ויציאה ממנה מתאפשרות רק מצידה המערבי של התחנה.
בשנים 2007–2014 התבצע פרויקט להכפלת מסילת הרכבת בקטע שבין קריית מוצקין לעכו. התוצאה מסייעת לגמישות התפעולית של הרכבות בקטע זה, וכן אפשרה להגביר את תדירות הרכבות בתחנה החל מכניסתו לתוקף של לוח הזמנים שיצא ביוני 2014.
המנון טורקיה
מצעד העצמאות (בטורקית: İstiklâl Marşı) הוא ההמנון הלאומי של טורקיה. ההמנון אומץ רשמית ב-12 במרץ 1921, שנתיים לפני הקמת הרפובליקה הטורקית. הוא שימש כמקור למוטיבציה עבור החיילים שלחמו במלחמת העצמאות של טורקיה וכהמנון ניצחון עבור הרפובליקה שקמה לאחר המלחמה.
כ-724 פואמות הועמדו לתחרות כלל-לאומית שאורגנה במטרה לאתר ולבחור את החיבור המקורי המתאים ביותר. פואמה בת 10 בתים שנכתבה על ידי המשורר הנודע מהמט אקיף ארסוי אומצה פה אחד על ידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה.
24 מלחינים השתתפו בתחרות נוספת שאורגנה במטרה לבחור את המנגינה המתאימה ביותר להמנון שנבחר. המועצה, שהתכנסה באיחור שנבע ממלחמת העצמאות של טורקיה, אימצה את המנגינה שהולחנה על ידי עלי ריפאת קאגאטאי. המנגינה שימשה כליווי עד שנת 1930. לאחר מכן, המנגינה שונתה למוזיקה סימפונית שנכתבה על ידי אוסמן זקי אונגור, מנצח התזמורת הסימפונית הנשיאותית. ראוי לומר שמקובל לשיר רק את שני הבתים הראשונים מתוך עשרת הבתים של ההמנון.
ההמנון הוא גם המנונה של הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין מאז 1983.
עמוס אילון
עמוס אילון (4 ביולי 1926 - 25 במאי 2009) היה סופר ועיתונאי ישראלי ובינלאומי וחבר מערכת בעיתון "הארץ".
ביוגרפיה.
אילון נולד בשם היינריך שטרנבך (Heinrich Sternbach) בווינה, בשנת 1926. בעידודה של האם, עבר אביו לארץ ישראל בסוף שנות ה-20. בעקבות האנטישמיות באוסטריה ועליית הנאצים לשלטון בגרמניה, החליט אביו לצרף את משפחתו אליו בשנת 1933.
בגיל 18 שינה את שמו ל"עמוס אילון".
בשנות ה-40 נמנה עם אנשי חוגו של אורי אבנרי (חוג "במאבק").
בשנת 1954 החל לעבוד כעיתונאי בעיתון "הארץ", ופרסם סדרות של כתבות שחלקן הביאו לו מוניטין, ואחרות היו שנויות במחלוקת. הוא כתב סדרה בת שמונה כתבות על יהדות מרוקו, עליה נכתב כי "הוא תיאר אותם בתיעוב, ללא שום אקזוטיקה וללא שום חמלה. אילון כתב תיאורים דוחים על חוסר היגיינה, דלות ועבודה ירודה". הכתבות עוררו סערה בישראל, והדיה הגיעו עד מרוקו ותוניסיה.
אילון היה בן טיפוחיו של העורך הראשי והמו"ל של "הארץ", גרשום שוקן.
משנת 1956 שימש ככתב חוץ באירופה ובארצות הברית עבור העיתון.
במהלך שהותו בוושינגטון הכיר את בת' לבית דרקסלר, סוכנת ספרותית. הם נישאו ב-1961.
באמצע שנות ה-60 היה הכתב הראשון בבירת גרמניה המערבית, בון. לפני מלחמת ששת הימים גויס אילון לשירות מילואים ככתב צבאי בדרום ישראל. במהלך שירותו שלח מאמר לגרשום שוקן, ובו הביע חשש שאם תפרוץ מלחמה, היא תיצור בעיות קשות יותר מאלה שנועדה לפתור. מאמר זה לא פורסם.
פרט להפסקה בין השנים 1971–1978, שימש ככתב "הארץ" עד לשנת 1986 ונחשב לעיתונאי מוביל. בשנת 2001 פרש מהעיתון.
אילון למד משפטים והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת קיימברידג'.
הוא פרסם מאמרים רבים בשבועון האמריקאי "ניו יורקר" ובכתב העת "The New York Review of Books".
ב-21 בפברואר 1988, בזמן האינתיפאדה הראשונה, פרסם אילון יחד עם יהודה עמיחי, עמוס עוז וא. ב. יהושע, מכתב בניו יורק טיימס, בו הפצירו ביהודי ארצות הברית "שיביעו את דעתם בקול" לגבי מדיניות ישראל בשטחים.
במהלך שנות ה-90 החל אילון לבלות את מרבית זמנו באיטליה, ובשנת 2004 פירק סופית את דירתו בירושלים, בין היתר עקב אכזבתו מההתפתחויות הפוליטיות והחברתיות במדינת ישראל.
בריאיון לארי שביט טען כי:
"הרי פה לא השתנה שום דבר בארבעים השנים האחרונות. הבעיות נשארו בדיוק אותן בעיות. הפתרונות היו ידועים כבר אז. אבל אף אחד לא שם לב אליהם. ואני מצאתי את עצמי חוזר עליהם. מצאתי את עצמי אומר תמיד את אותו הדבר. והתחלתי לשעמם את עצמי. הדיאלוג לא היה פורה. זה היה דיאלוג סרק. הייתי קול קורא במדבר."
בריאיון טען עוד כי ישראל היא מדינה "פשיסטואידית וצרת אופקים" וכי "אני לא מתפלא על האוכלוסייה. אנחנו יודעים מנין היא באה. או מארצות ערב או ממזרח אירופה".
באותה שנה זכה בפרס הספרותי הבריטי "הרבעון היהודי וינגייט" (Jewish Quarterly Wingate Prize).
בשנים 2007–2008 שימש אילון כעמית מחקר במרכז למשפט וביטחון של אוניברסיטת ניו יורק.
בתו היא במאית סרטי התעודה דנאי אילון. אילון השתתף בסרטה של בתו "פה ולא שם", המתייחס למשנתו.
עמוס אילון נפטר ממחלת הלוקמיה בטוסקנה שבאיטליה. הותיר אחריו רעייה ובת.
על יצירתו.
אילון כתב ספרים רבים העוסקים בציונות, ביהדות ובביוגרפיות של אישים יהודים וציונים. ספריו תורגמו לשפות רבות. רבים מספריו היו לרבי מכר, ובהם: "הישראלים - מייסדים ובנים"; "מציאת מצרים", מעין מדריך טיולים במצרים שיצא בשנים הראשונות שלאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים וניסיונות הנורמליזציה; "רקוויאם גרמני", מבט אישי על קורות יהדות גרמניה מאז משה מנדלסון ועד לעליית הנאצים, וכן ביוגרפיות על הרצל ועל מאיר אנשל רוטשילד.
המנון ארמניה
מולדתנו (בארמנית: Մեր Հայրենիք) הוא ההמנון הלאומי של ארמניה. ההמנון אומץ בשנת 1991 ומבוסס על ההמנון של הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה בשינוי המילים.
המילים נכתבו כפואמה על ידי המשורר מיכאל נלבאנדיאן ולאחר מכן צורפה מנגינה שהולחנה על ידי ברסג קאנאחיאן.
רקוויאם גרמני (ספר)
רקוויאם גרמני: יהודים בגרמניה לפני היטלר, 1743 - 1933 (באנגלית: The pity of it all, "מה חבל על כל זה") הוא שמו העברי של ספרו של עמוס אילון.
הספר יצא לאור בארצות הברית ובאירופה בשנת 2002, ובשנת 2004 יצא לאור בישראל בהוצאת דביר, בתרגומו של דני אורבך. כותרתו של הספר לקוחה מהפואמה "רקוויאם גרמני" מאת ג'יימס פנטון, המשמשת כמוטו לספר.