המועצה האזורית "זבולון" נמצאת דרומה מעכו לא רחוק מחוף הים התיכון, לפי הדעה הרווחת, הנוטה לראות את זבולון כ"שוכן לחוף ימים" - כלומר לחופו של הים התיכון.
השבט בארץ ישראל.
שבט זבולון השתתף במלחמות דבורה הנביאה.
כמו כן השבט השתתף במלחמתו של השופט גדעון בן יואש במדיינים ().
בתורה מוזכרות שלוש משפחות מרכזיות בשבט: סרד, אלון ויחלאל. מהם יצא אילון הזבולוני, השופט העשירי בתקופת השופטים, שכיהן עשור ונקבר באיילון.
הסכם יששכר וזבולון.
הסכם יששכר וזבולון, זהו הסכם שבין אדם המתפרנס ממלאכתו לבין תלמיד חכם שתורתו אומנותו, ואינו עוסק במלאכה כלל: האדם שמתפרנס ממעשה ידיו מפרנס את התלמיד חכם שאינו עוסק במלאכה, ובתמורה שכר תלמוד התורה של התלמיד חכם עובר גם לאדם שמפרנס אותו.
חז"ל בבראשית רבה כתבו שזהו ההסכם שחתמו ביניהם שבט יששכר ושבט זבולון - יששכר עסק בתורה בלבד, ואילו זבולון עסק בענייני מסחר, והם התחלקו בכל באופן שווה:
מסורות יהודי ג'רבה וכרתים.
פרופסור נחום סלושץ בספרו "האי פֶּלִיא" (דביר 1957) על האי ג'רבה, מביא את מסורת יהודי האיים ג'רבה וכרתים על היותם צאצאי שבט זבולון, ומקיימי הנבואה של ברכת יעקב (על פי פרשנות הזוהר הקדוש). הוא מביא עשרות מנהגים של יהודי כרתים המורים על המסורת שלהם כצאצאיהם של שבט זבולון, ובנוסף, כתב על מסורת יהודי ג'רבה: "לפי חכמי התורה של ג'רבה, האי שהם יושבים בו אינו אלא גוש מאדמת ארץ ישראל ...". אחד מבניו של זבולון היה סרד. על סמך זה כתב בספרו נ.ר. גנור 'מי היו הפיניקים ' (ע' 219) כי יכול להיות שמשפחת הסרדי מבני זבולון התנחלה באי סרדיניה. כמו כן, בספר דברי הימים, ברשימת היוחסין של השבטים כפי שהיא משתקפת בתחילת ימי הבית השני, לא נמצאת רשימת יחס מעודכנת של שבט זבולון, מכאן לכאורה משמע שבני זבולון לא חזרו כלל לארץ ישראל לאחר הגלות ואולי נשארו באיי הים התיכון.
שבט זבולון בהלכה.
על פי המסורת, עסקו בני שבט זבולון במסחר ימי, ותפקידם היה לפרנס את אחיהם, שבט יששכר - אשר למדו תורה.
משום כך שבט זבולון קשור במושג ההלכתי הסכם יששכר וזבולון - על פיו אדם מממן לומדי תורה, כתחליף לחובתו האישית ללימוד התורה. המושג נוצר בעקבות הפרשנות למילים "שְׂמַח זְבוּלֻן בְּצֵאתֶךָ וְיִשָּׂשכָר בְּאֹהָלֶיךָ" בברכת משה.
כמו כן לפי המסורת, עסקו בייצור התכלת המשמשת לציצית, ובארגמן ששימש בַּד שרד עבור המשכן והמקדש ולבגדי כהונה וּמָלְכוּת, וכן לצורכי עשירים בארץ ובעולם. למקומה של נחלת שבט זבולון משמעות הלכתית בדיון על נושא התכלת. בעקבות מציאת שרידי מפעלי ייצור צבע תכלת משבלולים באזור עין דור וצפונה לו, קבע הרב הראשי לישראל הרב ד"ר יצחק אייזק הלוי הרצוג כי בסבירות גבוהה ארגמון הקוצים הוא "חלזון התכלת" בתוך נחלת זבולון.
מקדש השלום
שניים וחצי השבטים
שניים וחצי השבטים הוא כינוי כולל לשבטים ראובן, גד וחצי שבט המנשה, שעל פי המקרא התיישבו בעבר הירדן המזרחי.
רקע.
כאשר הגיעו בני ישראל לעבר הירדן המזרחי עם משה רבנו, לפני הכניסה לארץ ישראל, בקשו בני ראובן ובני גד להישאר בעבר הירדן המזרחי כי להם היה צאן רב שהם מצאו לו מקומות מרעה רבים בצדו המזרחי של הירדן.
בתחילה כעס עליהם משה רבנו, שהרי בקשתם עלולה לגרום לבני ישראל לפחד להיכנס לארץ ישראל. לבסוף אפשר להם משה להישאר בעבר הירדן, והתנה עם אותם שבטים שאם הם ירצו להתיישב במקום זה עליהם לעזור קודם לאחיהם, שאר השבטים, לכבוש את נחלותיהם, כאשר הם יהיו החלוצים במלחמה, ורק אז יוכלו לחזור לנחלותיהם. השבטים הסכימו כי ישאירו את הנשים, הילדים והמרעה בצד המזרחי של הירדן והגברים יעברו עם שאר השבטים ויסיעו בידם לכבוש את ארץ ישראל. בנוסף, משה גם מצרף אליהם חצי משבט מנשה.
קיום ההבטחה.
בימי יהושע מילאו שני השבטים וחצי את חלקם ונלחמו עם ישראל 7 שנים רצופות, ואחר כך המתינו 7 שנים נוספות עד שבני ישראל חילקו את נחלותיהם.
לאחר מכן יהושע שיבח אותם על קיום ההבטחה והתיר להם לשוב לנחלותיהם שבעבר הירדן המזרחי, אל נשותיהם ואל ילדיהם.
בדרכם לעבר הירדן המזרחי הקימו שניים וחצי השבטים מזבח גדול בצדו המערבי של הירדן, בארץ כנען. בני ישראל זעמו עליהם, מפני שהאמינו ששניים וחצי השבטים בנו את המזבח על מנת למרוד בה', ולכן העם התכונן לצאת למלחמה עם שניים וחצי השבטים. לפני היציאה למלחמה, העם שלח שליחים ובראשם פנחס בן אלעזר הכהן על מנת לברר את מטרת בניית המזבח. אנשי שניים וחצי השבטים הסבירו לשליחים שבניית המזבח נועדה לגשר בין שניים וחצי השבטים לעם ישראל גם למען הדורות הבאים ולא על מנת למרוד בה'.
חלוקה גאוגרפית.
בדרום התיישב שבט ראובן, במרכז התיישב שבט גד עד נחל יבוק ומצפון לנחל יבוק התיישב חצי משבט מנשה. בדרום גבל בהם מואב, במזרח גבלו בהם מדין ועמון ובצפון גבלו בהם לחלופין ארם ואשור.
מתיאורי המקרא וממצבת מישע, בה נאמר "ואיש גד ישב בעטרות מעולם" אף על פי שזה אזור שאמור להיות של שבט ראובן, עולה כי גבולות השבטים היטשטשו עם הזמן, ובמיוחד בני שבט גד התפשטו ונכנסו לגבול ראובן.
התנחלות שבט ראובן לאור הממצאים הארכאולוגיים.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במסגרת 'פרויקט מישור מידבא' בירדן, חשף הארכאולוג הקנדי פרופסור לארי הר (LARRY G. HERR), מקבץ של יישובים קטנים שקמו בדרום עבר הירדן המזרחי, בסוף המאה ה-13, תחילת המאה ה-12 לפני הספירה. היישובים כללו מאפיינים ייחודיים, שלא היו קיימים באזור הזה לפני כן, ואשר אפיינו גם את התרבות החומרית של ההתיישבות בגב ההר מצפון לירושלים (שילה, שכם, הר עיבל). פרופסור הר העריך כי מדובר בהתנחלות משפחות שבט ראובן בעבר הירדן המזרחי.
מספר רחב של בתים ארבע-מרחביים נמצאו באזורים הפנימיים של ירדן, מה שמהווה הוכחה נוספת להתנחלות השבטים מעבר לנהר הירדן.
העשור של הטמעת הרומה
העשור של שילוב הרומה או של "הטמעת הרומה" היא יוזמה של שבע מדינות במרכז אירופה ובמזרחה להטמעה חברתית ושיפור המצב הסוציו-אקונומי של המיעוט של בני רומה, או "צוענים", במדינות אלה. היוזמה הושקה ב-2005, כשהעשור המדובר הוא מ-2005 ועד 2015, והיא מייצגת את המיזם הרב־לאומי הראשון באירופה שנועד לשפר באופן פעיל את חייהם של בני רומה.
שבע המדינות שלקחו חלק בעשור של הטמעת בני רומה הן: בולגריה, הונגריה, מקדוניה, סרביה, צ'כיה, קרואטיה, ורומניה. בכל אחת ממדינות אלה יש מיעוט ניכר של בני רומה ומיעוט זה מצוי בדרך כלל בנחיתות כלכלית וחברתית.
בשנת 2005 התחייבו ממשלות מדינות אלה לסגור את הפער הנוכחי בתנאי המחיה והרווחה שבין האוכלוסייה הרגילה ואוכלוסיית בני רומה, כמו גם לשים קץ למעגל העוני והדחיקה לשולי החברה שרבים מבני רומה מצויים בו.
יוסף וכתונת הפסים המשגעת
"יוסף וכתונת הפסים המשגעת" (באנגלית: Joseph and the Amazing Technicolor Dreamcoat) הוא מחזמר תנ"כי, הראשון שנכתב בידי הצמד אנדרו לויד ובר וטים רייס.
סיפור המחזמר הוא סיפורו התנ"כי של יוסף, בנו של יעקב. המחזמר הוצג לראשונה במרץ 1968 בפני תלמידי בית ספר, ועם השנים התרחב והתפתח עד שהפך לאחד ממחזות הזמר המצליחים והאהובים ביותר בכל הזמנים.
עלילה.
המחזמר פותח בארץ כנען, שם נמצאים יעקב, ארבע נשותיו ו. את יוסף, נער מרשים ויפה, הוא אוהב יותר מכולם - יוסף הוא בנה של רחל, אשתו האהובה ביותר של יעקב, שנפטרה. יעקב מכין עבור בנו האהוב כתונת פסים צבעונית ומשגעת, שמעוררת את קנאת אחד-עשר האחים האחרים.
מה שמרגיז את האחים עוד יותר, הוא נטייתו של יוסף לחלום חלומות, ולספר אותם לאחיו. בחלומות אלו, מתגלה יוסף כאח הנישא מעל כולם, השליט עליהם. האחים מטקסים עצה ומחליטים, למחרת בבוקר, להיפטר מיוסף ולזרוק אותו לבור.
למחרת בבוקר, האחים משליכים את יוסף לבור. אך לפתע עוברת במקום שיירת ישמעאלים בדרכם למצרים. האחים מחליטים למכור את יוסף לעבד לישמעאלים. האחים מבצעים את העסקה, וקורעים מיוסף את כותנתו. הם טובלים אותה בדם של עז, כדי להביא אותה כראיה לאביהם על מות בנו האהוב.
יוסף מגיע למצרים, ומיד נשלח לביתו של פוטיפר, עסקן מצרי עשיר ובכיר בבית המלך פרעה. יוסף, שמתחיל שם כעובד זוטר, הופך לבכיר בבית פוטיפר.
אשתו של פוטיפר, אשה חלקלקה וערמומית, מגלה עניין ביוסף, אך כשזה לא מסכים לשכב איתה, מעלילה אשת פוטיפר על יוסף שניסה לתקוף אותה. פוטיפר הזועם משליך את יוסף לכלא.
בכלא, מדוכא ובודד, פוגש יוסף בשניים משריו לשעבר של פרעה, גם הם אסירים - שר האופים ושר המשקים. שניהם חולמים חלום משונה, ובאים ליוסף לבקש פתרון לחלום. יוסף פותר להם את החלום: שר האופים נתלה על עץ, כפי שיוסף חזה, ושר המשקים משתחרר מהכלא.
דרך שחרורו של יוסף מהכלא היא מקרית: פרעה, מלך מצרים, חולם שני חלומות משונים ומחפש להם פותר. שר המשקים נזכר ביוסף ומציע לפרעה להיעזר בו. יוסף מובא אל פרעה. הוא פותר את החלום, וחוזה שבע שנות שובע ושבע שנות רעב שיבואו על מצרים. פרעה מחליט למנות את יוסף בעל החלומות למשנה למלך.
באותן שנים הכה רעב בארץ. יעקב, אביו של יוסף, שולח את בניו למצרים להשיג אוכל. האחים מגיעים אל יוסף, שמזהה אותם, אך הם לא מזהים אותו. בתחילה מסרב יוסף לתת להם אוכל בטענה שהם מרגלים, ולאחר מכן אף מפליל אותם בגנבת אחד מגביעיו. יוסף מפליל את בנימין, בן הזקונים של יעקב, בגנבת אחד מגביעיו כמבחן לאחים. האחים מסרבים לתת ליוסף לאסור את בנימין ומתחננים על חייו. יוסף רואה שאחיהם שינו את דרכיהם ומסרבים להפקיר את אחיהם וחושף בפניהם את זהותו האמיתית. יוסף והאחים סולחים זה לזה ומתפייסים. יעקב, האב הזקן, מובא גם הוא למצרים לראות - ולו בפעם האחרונה - את בנו יוסף שאבד.
הפקה.