בפרק השני, "ההיבט הפסיכואנליטי", דה בובואר מפרקת את התאוריות של פרויד ואדלר, ודוחה את שתיהן. היא טוענת שפרויד פשוט התייחס למיניות האישה ולמבנה הפסיכולוגי שלה כנגזרת מאלה של גברים, וככאלה אין הם קשורים למציאות של נשים בפועל. לגבי אדלר, היא מעריכה את הפיתוח שלו על התאוריה של פרויד שגורס שמיניות היא לא דבר שקיים בריק, אלא שחובה לחקור אותה במסגרת האישיותית הכוללת, אך היא מציינת שגם אדלר מייחס את ההתנהלות הגברית לעומת הנשית בנושאי מיניות ומגדר כדטרמיניסטיים. לעומתו, היא גורסת שעמדת הנחיתות של נשים נוצרת מההתייחסות החברתית לנשים - במשפחה, בחוק, בדת, ועוד - ולא הפוך. שפרויד ואדלר שניהם מראש ממצבים את הפאלוס כמרכז, וכל השאר נגזר ממנו, ושכמובן שלנשים אין פאלוס, אז בתאוריות שלהם נשים מראש בעמדה נחותה. היא טוענת שזוהי גישה מוטעית מהיסוד, ושניתן לבחון אישיות, מיניות, ביולוגיה, ואת כל השאר מנקודת מבט שאינה מתחילה מהפאלוס, ובראייה הזאת התנהלות של נשים אינה לעומתית עם התנהלות של גברים, אלא התנהלות שיש לה ערך משלה.
בפרק השלישי, "היבט המטריאליזם ההיסטורי", דה בובואר מנתחת את המסה של פרידריך אנגלס, "מוצא המשפחה, הקניין הפרטי והמדינה", ומסיקה שאנגלס (באופן כללי, מרקסיזם) אינו מספק בסיס או הסבר לדיכוי המין הנקבי.
היסטוריה.
החלק השני של הכרך הראשון כולל חמישה פרקים ממוספרים, בהן דה בובואר בוחנת את מעמד האישה לאורך ההיסטוריה, החל בחברות שבטיות ועד המהפכה הצרפתית. היא מוצאת דוגמאות רבות לנחיתות האישה בחברה, אך שוב - לא הצדקה משכנעת.
פרק 1: על פי דה בובואר, אמהות גרמה לנשים להיות "מרותקות לגופן", וזה מה שאפשר לגברים לשלוט בהן ובטבע.
פרק 2: מתאר את ההשתלטות ההדרגתית של גברים על נשים, החל מחברות קדומות ששרידי האלות שלהן נמצאים בכמויות גדולות, דרך היוונים שהפכו את הסדר לשליטה גברית, ומצטטת את פיתגורס, שכתב על הקוסמוס ש"יש עקרון טוב שיצר את הסדר, את האור, ואת הגבר, ועקרון רע שיצר את הכאוס, את החושך, ואת האישה".
פרק 3: מסביר את מעמד האישה דרך בחינה היסטורית של חוקי ירושה, אשר בכמעט כל המקרים נועדו לשמר מבנה חברתי פטרימוני.
פרק 4: בפרק זה דה בובואר מסקרת את הדרכים בהן הכנסייה הנוצרית פעלה לשעבד נשים, ומצטטת מספר הוגים נוצרים, ביניהם פאולוס השליח, אמברוז, וג'ון כריסוסטום, שכתב ש"מבין כל חיות הפרא, אין מזיקה כמו האישה". היא גם מסקרת את ההתפתחויות החברתיות מימי הביניים ועד המהפכה הצרפתית. היא מסכמת שלמרות שברמה החברתית מצבן של נשים לא עבר שיפורים משמעותיים לאורך כל השינויים ההיסטוריים, היו הוגים וסופרים איניווידואלים שדרך עבודתם סייעו לשיפור מעמד האישה.
פרק 5: דה בובואר מבקרת את קוד נפוליאון, ואת ההוגים הצרפתיים אוגוסט קומטה ואונורה דה בלזק. היא כותבת שבמהפכה התעשייתית, נשים זכו לצאת מביתן לעבודה, אך הן הרוויחו מעט. היא מקשרת את צמיחת איגודי העובדים למאבק על זכויות נשים, ומדברת על התפתחויות של המאה ה-19 וה-20, כמו המאבקים על זכות הבחירה, וריבוי אמצעי מניעת הריון. היא כותבת שקיומן של נשים שזכו "להרגיש בבית על פני האדמה" כמו רוזה לוקסמברג ומארי קירי "מדגים באופן מבריק שאין זו נחיתות של נשים שגרמה לאי-חשיבותן ההיסטורית, אלא אי-חשיבותן ההיסטורית שדנה אותן לנחיתות".
היא מסכמת שאין בכל הממצאים ההיסטוריים הצדקה לדיכויין של נשים, וטוענת שהיסטוריה אינה "עובדה" מוגמרת ובלתי ניתנת לשינוי, אלא השתקפות של עמדות מסוימות, דעות קדומות, ועוולות.
מיתוסים.
החלק השלישי והאחרון של הכרך הראשון כולל שלושה פרקים, בהם דה בובואר בוחנת מיתוסים שונים שנוגעים לנשיות ונקביות, וכיצד הם השפיעו ומשפיעים על נשים - בעיקר ככלי דיכוי - בחברה האנושית. היא מערערת על מיתוסים כמו "הנשיות התמידית", ומציירת כיצד בתולדות האנושות אמהות היא מבוזה באותה מידה שהיא מקודשת, ואיך כסמל לתועבה וקדושה, האישה נשללת מהאינדיבידואליות שלה.
פרק 6: היא בוחנת את ה"אכזבה התמידית" של נשים, בעיקר מנקודת המבט של הגבר ההטרוסקסואלי. היא משתמשת בכלים פילוסופיים בעיקר כדי לבחון נושאים כמו בתולין, ווסת, הזדווגות, אמהות, זנות ונישואים, ומשווה את המצב של נשים למצב של הטבע. היא מתארת את האימה שיש לגברים מהפן הטבעי של מיניות האישה, ומסקרת גישות היסטוריות שמתואמות לראיה זו, כמו רופא מהאגודה הרפואית הבריטית שכתב בסוף המאה ה-19 ש"אין חולק על העובדה שבשר מתקלקל כשהוא נוגע בדם ווסת", וכן מביאה ציטוטים ממשוררים וסופרים ופילוסופי ואפילו סרטים (אדגר אלן פו, גתה, שייקספיר, האזרח קיין) כדי להדגים את ההתייחסות הגברית הזו.
בפרק 7, היא מדגימה את הדיכוטומיה בראייה של נשים כמושא לייראה ולביזוי בו זמנית דרך כתביהם של חמישה סופרים נחשבים: מונטרלאן, ד. ה. לורנס, ברטון, קלודל, וסטנדל, ומראה כיצד המיתוסים הקולקטיביים משתקפים אצל כל אחד מהם: שלורנס ומונטרלאן דורשים מסירות נשית, בעוד קלודל, ברטון וסטנדל פשוט מעריצים את המסירות "הטבעית" של נשים. היא ממשיכה לבחון את האחרוּת של נשים - וטוענת שהגורל היחיד של כל ההשתקפויות של אישה - בין אם כאם, כמזדווגת, כחיה, כרעיה, או כילדה, הוא הגבר. הוא תמיד היעד.
בפרק 8 דה בובואר אומרת שמסתורין הוא אלמנט מתמיד במיתוסים של גברים על נשים. היא טוענת שהמסתורין אינו נובע מעצם היותן נשים, אלא משותף לכל קבוצה משועבדת. היא מצטטת את ארתור רמבו, שכתב שהלוואי ויום יבוא שנשים יזכו להיות בנות אנוש לגמרי, כאשר גברים יתנו להן את חירותן.
היא מסכמת בבחינה כיצד המיתוסים משפיעים על חוויית האינדיבידואלית, ומסיקה שהמיתוס של "הנשיות התמידית" מחוזרת על ידי ביולוגיה, פסיכואנליזה, היסטוריה, וספרות.
כרך שני, החוויה היומיומית.
השנים המעצבות.
חלק זה כולל ארבעה פרקים, בהם דה בובואר עוקבת אחרי התפתחות של נקבות דרך התקופות המעצבות: ילדות, נערות, וחניכה מינית. מטרתה היא להוכיח שנשים אינן נולדות "נשיות" אלא מעוצבות על ידי אלפי תהליכים חיצוניים. היא מראה כיצד בכל שלב בהתבגרותה, הילדה מותנית לקבל פאסיביות, תלותיות, חזרתיות, והתכנסות לתוך עצמה. כיצד כל ההשפעות החברתיות פועלות בתיאום כדי לגזול ממנה את הסובייקטיביות שלה, ולהשטיח אותה לכדי אובייקט. כשהיא נטולת אפשרות לעבוד באופן עצמאי או לכוון את עצמה לסיפוק יצירתי, היא נאלצת לקבל על עצמה את מה שמוצע - עקרות בית, הולדת וגידול ילדים, ועבדות מינית.
פרק 1 - ילדות: בפרק זה בוחנת דה בובואר את חוויית הילדות החל מלידה, ומשווה בין הדרכים שמגדלים בנים ובנות, כמו שמגיל מאוד צעיר מצהירים לבנים שהם "גברים קטנים", ושלעומת זאת נותנים לילדות לשחק עם בובות; כיצד מלמדים ילדות להיות נשיות וכופים עליה גורל נשי, שאין הוא מולד אלא נלמד - כולל האינסטינקט האמהי. היא מתארת כיצד ילדות מתבקשות מגיל צעיר להשתתף בטיפול הבית, וגם להאדיר אל גברי, ולדמיין מאהבים עתידיים היפותטיים. היא מתארת כיצד הגילוי של יחסי מין גם טומן בחובו כאב לנקבה באופן שאין הוא הכרחי, ונועד בעצם להעצמת השליטה הגברית והתיעוב של הגוף הנקבי.
פרק 2 - הילדה: כאן דה בובואר בוחנת כיצד נערות מתבגרות לומדות לקבל את נשיותן, כולל ההתנגדויות שלהן בין אם בהתנהגויות מרדניות כמו בריחה מהבית או גנבה, או דרך ניסיון להתחבר לטבע.
פרק 3 - חניכה מינית: מתאר את חוויית יחסי המין עם גברים. יחד עם מספר פסיכואנליטיקאים, דה בובואר סבורה שהחוויות המוקדמות מעצבות את חוויות חייה המתמשכות של כל אישה.
פרק 4 - הלסבית: כאן דה בובואר בוחנת יחסי מין בין נשים. היא בוחנת את הנושא רק מבחינת פרקטיקה, ולא זהות, ורואה בלסביוּת בעיקר התנגדות לשליטה גברית, אשר נשים יכולות לבחור - ולא תשוקה או משיכה בעלת זכות קיום משל עצמה.
מצב.
לחלק השני של הכרך השני שישה פרקים, בהם דה בובואר מנתחת את ה"מצבים" השונים, או התפקידים, של נשים בוגרות. האישה הבורגנית מקיימת שלוש פונקציות עיקריות: של רעיה, אם ומבדרת. לא משנה כמה נשגב מעמדה החומרי, תפקידים אלו מובילים למצב של פנימיות - מוטיב חוזר בניתוחה של דה בובואר את מעמדן או מצבן של נשים - ולחוסר שלמות, ותסכול. היא טוענת שגם נשים שנוטלות לעצמן מצב פחות קונבנציונלי בחברה - למשל זונות - עדיין נאלצות להיכנע לתכתיבים גבריים. דה בובואר גם מהרהרת על הטראומה שבהזדקנות - כשאישה מאבדת את יכולת הרבייה שלה, היא מאבדת את מטרתה העקרית, ולכן גם את זהותה. היא מסכמת בכך שהיא חוזרת על הטענה שמצבן של נשים אינו תלוי באופי או במאפיינים שלהן, אלא שהאופי של אישה הוא תוצאה של מצבה. אם נשים מוצאות את עצמן שאננות לגבי גורלן, או נטולות הישגים, או פאסיביות - זוהי תוצאה ישירה של ההכפפה שלהן, ולא להפך.
פרק 5 - האישה הנשואה: דה בובואר מביעה בוז למוסד הנישואים בטענה שהדרישה ששני בני זוג "יתקשרו אחד לשנייה דרך קשרים מעשיים, חברתיים ומוסריים כדי לספק אחת את השני מינית למשך כל חייהם הוא דבר אבסורד לחלוטין". היא ממשיכה בתיאור של עבודתן של נשים נשואות, עבודה קשה בסביבה הביתית ללא תגמול כספי, ומציינת כי "מה שהופך את גורלה של האישה-שפחה לנטולת סיפוק הוא חלוקת העבודה שהופכת אותה לחלוטין לכללית ולא נחוצה". על פי דה בובואר, אישה יכולה למצוא את כבודה רק על ידי קבלתה הלא מערערת של עבדותה. היא גם טוענת שנישואים "כמעט תמיד הורסים את האישה", ורואה בנישואים מוסד סוטה שמדכא גם גברים, אם פחות.