ובקומיקס המופצים עצמאית עינם נתונים תחת המגבלות של מפיצי ספרים ועיתונות, ולכן יכולים ליהנות מחופש יצירתי הדומה לזה של קומיקס מחתרתי וקומיקס אלטרנטיבי. ובקומיקס מסוימים מותחים את גבולות הטעם הטוב, מנצלים את העובדה שצנזורת אינטרנט כמעט ואינה קיימת במדינות כמו ארצות הברית. תוכן ה-ובקומיקס עדיין עלול ליצור בעיות, כמו בעיות החוק של טריסטן פארנון, אמן "עיר הפנאי" (Leisure Town), אחרי שיצר פרודיה הומואירוטית על דילברט או כמו המחאה של הליגה הקתולית נגד "היחס מחלל הקודש כלפי ישו" של אריק מאנסטר מיליקין.
סגנון.
סקוט מקלאוד, אחד מהתומכים הראשונים של ה-ובקומיקס, היה חלוץ רעיון הקנבס האינסופי, בו אמנים, במקום להיות מוגבלים על ידי ממדי הדפסה רגילים, חופשיים להתפשט לכל כיוון שירצו עם הקומיקס שלהם, ללא הגבלה. ובקומיקס אחרים, כמו "ארגון זארק!" (Argon Zark!) של צ'ארלי פארקר או עבודתו של המאייר הפוליטי מארק פיור, משלבים בתוך הקומיקס שלהם אנימציות ואפילו אלמנטים אינטראקטיביים.
אולם, הפורמט והסגנון של ובקומיקס רבים, אם לא של רובם, עדיין דומים לאלה של רצועות הקומיקס המסורתיות המופיעות בעיתונים, כדוגמת פינאטס שכוללות שלושה או ארבעה ריבועים. בדומה לספרי קומיקס, למאנגה, ולרומנים גרפיים, ובקומיקס אחרים באים בפורמט של דף במקום רצועה, ונוטים להתמקד יותר בסיפור מאשר בבדיחות. יוצרי ובקומיקס מוציאים לעיתים קרובות אוספים מודפסים כשהארכיון שלהם מונה מספר משמעותי של רצועות קומיקס. אמנים היוצרים ובקומיקס בפורמטים לא סטנדרטיים עלולים להתקשות במציאת פריסת דף מתאימה.
קהל.
פרסום קומיקס ברשת מאפשר ליוצר ליצור אינטראקציה מיידית, תכופה ומרוכזת עם קוראיו. עובדה זו מאפשרת הן לקוראים להגיב מיידית לקומיקס המפורסם, והן ליוצר לתקשר בדרכים נוספות עם קוראיו, באמצעות פוסטים בבלוגים, פורומים, מענה לתגובות וכדומה. לשם השוואה, בעבר נדרשו קוראים אשר רצו לתקשר עם יוצרי קומיקס לשלוח מכתבים למערכת העיתון או ההוצאה המפרסמים את הקומיקס, והיוצרים היו עלולים לקרא מכתבים אלו רק לאחר ימים או שבועות ארוכים, אם בכלל.
דרכי פרסום עלילונים ברשת.
ישנן מספר דרכים להעלות קומיקס ברשת:
כתוצר מוכן.
קומיקס שעולה לרשת כתוכן גמור, כך שהקומיקס מוצג לגולשים והם צריכים רק לדפדף ולקרוא את מה שהיוצרים העלו עד לסופו של הקומיקס.
כמתעדכן בתדירות.
בדרך זו היוצרים מעלים את הקומיקס כקומיקס המתעדכן בתדירות ברשת. ניתן בדרך זו ליצור סדרה עלילתית בהמשכים, או לחלופין, סדרה הומוריסטית המתעדכנת באופן קבוע, כאשר לפרקים השונים אין בהכרח קשר עלילתי אחד לשני.
סדרת "Cyanide &amp; Happiness" מעלה לרשת כל כמה ימים פרק חדש.
כחלון הצצה.
דרך זו מאפשרת לגולשים לקרוא ברשת חוברת קומיקס שלמה המוצגת גם למכירה או עמודים ממנה והיא משמשת דוגמית לגולשים שמפיציה מקווים בתקווה שהגולשים יתאהבו בה וירכשו אותה או חוברות הקשורות אליה.
Webcomic
רבי אלעזר בן רבי שמעון
רבי אלעזר בר רבי שמעון
כשות השדות
כְּשׁוּת הַשָּׂדוֹת (שם מדעי: "Cuscuta campestris", בעבר נקרא גם "כשות השדה") הוא צמח טפיל מסוג כשות ממשפחת החבלבליים. מוצאו באמריקה הצפונית, והוא הגיע לישראל בתחילת המאה ה-20.
הצמח חסר עלים. גבעוליו דמויי החוטים, פרחיו ופירותיו כולם בצבע צהוב, הבולט למרחוק בשטחים נגועים.
מקור השם העברי בארמית, והוא מוזכר בתוספתא ובתלמוד:
ברפואה העממית הערבית בארץ ישראל משמשים מיני כשות לריפוי מחלות בדרכי השתן, ולריפוי סרטן בדרכי העיכול.
צמח בעל שם דומה, כשותנית, משמש בתעשיית הבירה, (באנגלית: hop), אך הוא שייך לסדרה אחרת, ורדנאים.
רבי אלעזר בי רבי שמעון
רבי אלעזר בר שמעון
יעקב שיף
יעקב הנרי שיף (באנגלית: Jacob Henry Schiff; 10 בינואר 1847, פרנקפורט – 25 בספטמבר 1920, ניו יורק) היה ברוקר, בנקאי ונדבן יהודי-אמריקאי.
בנקאי.
נולד בשם יעקב הירש שיף (Jacob Hirsch Schiff) בפרנקפורט על המיין, בנם של מוריס וקלרה שיף. משפחתו הייתה נצר למשפחת רבנים מפורסמת. הוא קיבל חינוך יהודי אורתודוקסי, ולמד בבית הספר 'ישורון' בפרנקפורט מיסודו של הרש"ר הירש. בהיותו בן שמונה עשרה היגר עם משפחתו לניו יורק, והחל לפעול כברוקר בבורסה של ניו יורק. בגיל עשרים ושמונה נשא לאישה את תרזה לב, בתו של הבנקאי היהודי סולומון לב, שהיה שותף בבנק בשם "קוהן לב ושות'". שיף הצטרף לצוות הבנק, הצליח בתפקידו, ותוך עשר שנים, ב-1885, מונה לעמוד בראש הבנק.
בתפקידו זה הביא שיף את הבנק לעמדת מפתח בשוק הכספים האמריקאי. הוא היה מעורב במימון שורה של מפעלים חשובים בארצות הברית באותן שנים, כדוגמת חברת 'וסטינגהאוס', במימון בניית קווי רכבת והנחת קווי טלגרף וטלפון, והתמחה בשיווק איגרות חוב בהיקף גדול.
גיוס כסף עבור יפן.
מפעלו המפורסם ביותר היה שיווק איגרות חוב של ממשלת יפן בשנת 1904 למימון מלחמתה של יפן ברוסיה באותן שנים. הוא גייס לממשלה היפנית כמאתיים מיליון דולר על ידי שיווק איגרות החוב. היה זה גיוס הכספים הגדול ביותר בתולדות משק הכספים האמריקאי עד לאותה העת.
כהוקרה על מאמציו קיבל שיף את אות מסדר השמש העולה מהקיסר היפני מיג'י. בפעולתו זו שילב שיף אתגר כלכלי מהמעלה הראשונה יחד עם שנאתו העזה כלפי המשטר הצארי ברוסיה, שרדף את היהודים והנהיג מדיניות אנטישמית.
שנאה זאת לרוסיה הצארית לא הייתה נחלתו האישית של שיף אלא הייתה נחלת רבים. באותן שנים, בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 היגרו למעלה ממיליון יהודים מתחומי האימפריה הרוסית עקב הרדיפות האנטישמיות שרווחו בה. ביטוי לשנאה זאת ניתן לראות בביטויי השמחה על נפילתה של האימפריה הרוסית בעקבות המהפכה הראשונה ברוסיה בפברואר 1917.
כנדבן.
שיף היה נדבן גדול ותרם כספים לשורה ארוכה של מוסדות יהודיים. שיף אף תרם לנפגעי הפוגרומים ברוסיה ולארגונים יהודים שדגלו בהגנה עצמית של יהודים מפני הפוגרומים.
הוא תרם כספים הן למוסדות של התנועה הרפורמית, הן לתנועה הקונסרבטיבית והן למוסדות אורתודוקסיים. הוא תרם לבית המדרש לרבנים באמריקה, להיברו יוניון קולג' ואף לישיבת רבנו יצחק אלחנן שהייתה הגרעין לישיבה יוניברסיטי. כל זאת אף על פי שבאופן אישי פקד שיף את בית הכנסת הרפורמי טמפל עמנואל בניו יורק.
שיף תרם כספים רבים למפעלים ספרותיים בתחום היהדות בשפה האנגלית. כך למשל תרם שיף כספים להוצאתה לאור של האנציקלופדיה היהודית, לתרגום התנ"ך לאנגלית, לחברה היהודית להוצאת ספרים, להקמתה של מחלקה יהודית בספריית העיר ניו יורק, ואף להקמתו של המוזיאון השמי באוניברסיטת הרווארד. הוא אף תרם כספים למפעלים חינוכיים בארץ ישראל, כמו לטכניון ולמוסדות של חברת עזרה.
לצד כל אלה תרם גם כספים רבים למוסדות העוסקים ברווחה ופעילות הומניטרית. כך למשל, תרם כספים לבית החולים מונטיפיורי בניו יורק, לארגון הצלב האדום האמריקאי, ועוד.
פעילותו הציבורית.
בתחילת המאה העשרים נחשב שיף למנהיג היהודי הבולט ביותר בקרב יהדות ארצות הברית. הוא היה פעיל בנושא קליטתם של יהודים שהגרו מרוסיה לארצות הברית. בשנת 1905 פעל יחד עם ישראל זנגויל להפניית המוני המהגרים היהודים מרוסיה לאזורי המערב התיכון של ארצות הברית, ועם הרב הנרי כהן גיבש את תוכנית גלווסטון במטרה להרחיב את אזורי ההגירה היהודית בארצות הברית על ידי ניתוב זרם המהגרים לעבר החופים הדרום מערביים כיעד הגירה חדש וכאלטרנטיבה לנמלים ההומים בחוף המזרחי. שיף חשש מההשלכות של יצירת ריכוז יהודי גדול מדי במזרח ארצות הברית, וייתכן שאף חשש מאנטישמיות. עם זאת הוא לא היסס לפעול בפוליטיקה האמריקאית לטובת העניין היהודי. כך למשל הוא פעל רבות לביטולו של חוזה הסחר בין רוסיה לארצות הברית.
כשם ששיף פעל לטובת היהודים בארצות הברית, כך הוא גם ניסה להפעיל את עוצמתו האישית והכלכלית לשיפור מעמדם של היהודים בארצות אחרות. כך למשל ביוני 1911 הוא נפגש בברלין עם הקיסר הגרמני וילהלם השני וניסה לרתום אותו להטבת מצב היהודים ברוסיה הצארית. מסופר שבאותו ביקור הוא הציע לעיריית פרנקפורט על המיין תרומה בסך כשני מיליון דולר לייסוד אוניברסיטה בעיר ובלבד שימונו בה גם פרופסורים יהודים לסגל ההוראה. ואמנם, בשנת 1914 נוסדה אוניברסיטת פרנקפורט ובתוכה קתדרה לפילולוגיה שמית במימונו של שיף, ובראשה הועמד המזרחן היהודי-גרמני יוסף הורוביץ.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה תמך שיף בגרמניה ובאימפריה האוסטרו-הונגרית שכן אלו לחמו ברוסיה הצארית האנטישמית והנהיגו שוויון יחסי ליהודים שבתחומם. לאחר מהפכת פברואר ונפילת האימפריה הצארית, ולאחר מינויו של אלכסנדר קרנסקי לראש ממשלת רוסיה, חל שינוי בגישתו והוא הסכים להלוות כספים לממשלה הרוסית החדשה.
שיף עמד בקשרים גם עם השלטון הבולשביקי והלווה לו כספים בראשית דרכו של שלטון זה. קשר זה לא האריך ימים, שכן שיף נפטר בשנת 1920, אך הוא הזין תאוריות קונספירציה על מעורבותו של הון יהודי במימון ההשתלטות הקומוניסטית על רוסיה.
יחסו לציונות.
בשנת 1904 ביקש הרצל לפגוש בשיף עקב מעמדו הרם ביהדות ארצות הברית, על מנת לשכנעו לתמוך בציונות. הפגישה לא יצאה לפועל שכן הרצל כבר היה חולה מאוד ומת באותה שנה. בשנת 1907 פרסם שיף את דעתו בעיתון הניו יורק טיימס, שלפיה הציונות איננה פתרון מעשי לבעיית היהודים. עם זאת, בשנת 1908 ביקר שיף בארץ ישראל ותרם כספים למוסדות היישוב היהודי בארץ. בזמן מלחמת העולם הראשונה פעל יחד עם הנרי מורגנטאו, שהיה באותה העת שגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית, על מנת לסייע ליישוב היהודי בארץ ישראל.