לאחר סגירת החברה, יזמית האופנה האטי קארנגי גייסה את מקרדל לבית האופנה המפורסם שלה, שיתוף פעולה שלא צלח. עיצוביה של מקרדל לא התאימו ללקוחותיה של קארנגי, שהעדיפו סחורה עשירה יותר בפרטים. בזמן שעבדה עבור קארנגי, פגשה מקרדל בכתבת האופנה דיאנה פרילנד, שנעשתה לחברתה הטובה ולתומכת נלהבת שלה. ב-1940, מעט לפני שעזבה את עבודתה אצל קארנגי, התקיימה תצוגת האופנה הפריזאית האחרונה של מקרדל, שמאז העדיפה להימנע מהשפעות צרפתיות על עיצוביה.
חברת שמלות טאונלי נפתחה מחדש ב-1940, תחת הנהלה חדשה ומקרדל שבה לעבוד במותג. מוצרי החברה נמכרו בשלב זה בתוויות שנשאו את שמה, "בגדי קלייר מקרדל עבור טאונלי", מה שהפך אותה לאחת ממעצבות האופנה האמריקאיות הראשונות שזכו להכרה מסוג זה.
מלחמת העולם השנייה גרמה למניעת השראה אירופאית על מעצבים אמריקאים, וכן לזמינות מוגבלת של חלק מחומרי הגלם. מקרדל דווקא פרחה תחת מגבלות אלה. על אף שמעצבים רבים החשיבו אותם פשוטים מדי, מקרדל עבדה כבר בשלב זה עם בדים כגון דנים, אריגי כותנה וצמר ג'רזי, אשר היו זמינים במיוחד במהלך המלחמה. כשנתקלה במחסור בעורות, הזמינה מקרדל מגוון נעלי בלט שטוחות מיצרנית נעלי הבלט קאפציו שיתאימו לעיצוביה, וכך הפכה את נעלי הבלט השטוחות לפופולריות.
ב-1941 ייצרה מקרדל קו של חמישה פריטים בודדים, אשר באמצעותם ניתן היה ליצור תשעה מראות שונים. הפריטים כללו חצאית משי, חולצת ג'רזי, וז'קט ג'רזי. באותה שנה היא הציגה לראשונה את "שמלת ארוחת הערב במטבח", שהייתה מורכבת מסינר התפור לחצאית בעלת נפח.
ב-1942 הציע כתב העת "הרפרס בזאר" אתגר שקרא ליצור פריט לבוש אופנתי שישמש לניקיון הבית וכן למסיבת קוקטייל. בתגובה לאתגר, מקרדל יצרה את "שמלת התפיחית" המפורסמת שלה. השמלה האפורה הפשוטה שעיצבה, נמכרה יחד עם מטלית תואמת לאחיזת סירים, אשר הותאמה לכיס השמלה. "שמלת התפיחית" נמכרה בעבור 6.95$ בלבד, ומעל 75,000 פרטים שלה נמכרו כבר בעונה הראשונה לשיווקה. שמלות אלו נעשו למרכיב העיקרי בקולקציות שעיצבה מקרדל, ובהמשך היא עיצבה גרסאות שונות של אותה שמלה, באורכים ומבדים שונים. "שמלת התפיחית" קיבלה ציון לשבח מאת איגוד מבקרי האופנה האמריקאים, וכן זיכתה את מקרדל בפרס קוטי מטעם האיגוד.
בתחילת שנת 1945 עיצבה מקרדל "מראה אמריקאי" עבור חנות הכלבו של לורד אנד טיילור, כמעצבת אורחת. ב-1946, זכתה מקרדל בפרס מעצבת הביגוד הספורטיבי הטובה ביותר, וב-1948 זכתה בפרס ניימן-מרקוס.
שנות ה-50.
עם עליית תהילתה של מקרדל, השפעתה ב"שמלות טאונלי" גברה גם כן. ב-1952 נעשתה לשותפה בעסק.
אחרי המלחמה, מקרדל עבדה כמבקרת אופנה מתנדבת במחלקה לעיצוב בפרסונס. בשנת 1950, הנשיא הארי ס. טרומן, אשתו בס טרומן, ובתם מרגרט טרומן העניקו למקרדל את התואר אשת השנה, מטעם מועדון העיתונות הלאומי של הנשים. זה היה הפרס שמקרדל העריכה ביותר.
באפריל 1953, גלריית פרנק פרלס בבוורלי הילס פתחה תערוכה הסוקרת את עשרים שנותיה של מקרדל כמעצבת. בתערוכה הוצגו עיצוביה, ביניהם "השמלה הנזירית", "בגד הים החיתולי", נעלי הבלט של קאפציו וכן פריטים שעיצבה בהשראת בגדי עבודה, בהם נעשה שימוש במסמרות. בהצגתו את התערוכה, כתב הקמעונאי סטנלי מרקוס, "...היא אחת מהמעצבות היצירתיות באמת שהמדינה הזו ייצרה... היא מהווה עבור אמריקה מה שויונה היוותה עבור צרפת."
בשנת 1954, לקחה חלק בקבוצת ייעוץ שמונתה על ידי חברת התקשורת "טיים בע"מ" כדי ליצור מגזין חדש, שלימים הפך ל"ספורטס אילוסטרייטד".
מקרדל פרסמה ספר שכותרתו "מה אלבש? מה, איפה, מתי וכמה מאופנה" ב-1957.
חייה האישיים ומותה.
ב-1943 מקרדל נישאה לארכיטקט אירווינג דרוט האריס, יליד טקסס, שהיה אב לשני ילדים מנישואיו הקודמים. השניים הקימו בית במנהטן, ניו-יורק.
חיי העבודה והמשפחה של מקרדל נקטעו עקב אבחון של סרטן סופני במעי הגס אצלה ב-1957. בעזרתו של חברה מילדרד אוריק, אותו הכירה בלימודים, השלימה את הקולקציה האחרונה שלה ממיטתה בבית החולים. היא שחררה עצמה מבית החולים כדי להציג באופן עצמאי את תצוגת האופנה האחרונה לאותה הקולקציה. מקרדל נפטרה ב-22 במרץ 1958, בגיל 52 בלבד.
לאחר מותה, משפחתה של מקרדל החליטה לסגור את קו המוצרים שלה. אחיה נימק את ההחלטה בכך שעיצוביה של קלייר היו תמיד ייחודיים לה עצמה.
השפעותיה ותרומתה.
ב-1981, לורד אנד טיילור השיקו מחדש את "שמלת התפיחית" במסגרת מחווה למקרדל, בחנותם שבשדרה החמישית במנהטן. גרסאות שונות של שמלה זו מוחזקות במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, בבית הספר רוד איילנד לעיצוב ובמוזיאון שבמכון לאופנה ולטכנולוגיה בניו-יורק. גרסאות שונות של "השמלה הנזירית" מוחזקות גם כן במוזיאון המטרופוליטן ובמוזיאון לאמנות של לוס אנג'לס.
ב-1990 מגזין לייף הכתיר את מקרדל כאחת מ-100 האמריקאים החשובים ביותר של המאה ה-20. שנה מאוחר יותר, היא זכתה למקום בהיכל התהילה של נשות מרילנד.
ב-1998, שלושים שנים לאחר מותה, הוצגו שלוש תערוכות שונות הסוקרות את עבודתה של מקרדל במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, במכון לאופנה ולטכנולוגיה בניו-יורק, ובבית העמותה ההיסטורית של מרילנד בבולטימור.
מעצבי אופנה כגון אייזק מזרחי, דונה קארן, קלווין קליין, אליזבת' מקאיי, נורמה קמאלי וסינתיה ראולי הושפעו מקלייר מקרדל. קו האביב/קיץ של המעצבת אנה סואי הושפע ישירות מעבודתה. בהתייחסה לעיצוביה של מקרדל, אמרה סואי כי העובדה שעוצבו בשנות ה-40 לא תיאמן.
דורה רטיין
היינריך רטיין (20 בנובמבר 1918 - 22 באפריל 2008), שמו הנוסף דורה רטיין, היה אתלט גרמני שייצג את גרמניה באולימפיאדת ברלין (1936) כאישה, סיים במקום רביעי, זכה באליפות אירופה (וינה 1938) וקבע שיא עולם בקפיצה לגובה. שנתיים לאחר מכן, נבדק ונמצא כי הוא למעשה זכר ולא נקבה. בעיתונות, באינטרנט ובכלי תקשורת אחרים הוא מכונה באופן שגוי "הרמן רטיין" או "הורסט רטיין".
ביוגרפיה.
מסמכי חקירה שנערכה בשנים 1938 ו-1939 על חייו של רטיין התפרסמו לציבור במגזין דר שפיגל בשנת 2009.
רטיין נולד בארישוף, ליד ברמן, למשפחה גרמנית "טיפוסית". אביו, היינריך רטיין אמר בראיון בשנת 1938: "כשהילד נולד המיילדת ניגשה ואמרה 'הייני, זה בן!' אבל לאחר חמש דקות היא אמרה 'זו ילדה למרות הכל'. תשעה חודשים לאחר מכן, הילד, שהוטבל לנצרות תחת השם דורה, חלה ונבדק על ידי רופא שבדק את איברי המין שלו ואמר 'עזוב את זה, ממילא אינך יכול לעשות דבר'". "דורה" התראיינה אף בשנת 1938 ואמרה: "הוריי גידלו אותי בתור ילדה ולכן לבשתי בגדי בנות לאורך כל הילדות שלי. אבל מגיל 10 או 11 התחלתי להבין שאינני בת, אלא בן. עם זאת, מעולם לא שאלתי את הוריי מדוע עליי ללבוש בגדי נשים למרות שהייתי בן".
בנעוריו, "דורה" התחרה בתחרויות ספורט לבנות. בשנת 1936 הוא השתתף באולימפיאדת ברלין וחברתו למשלחת, אלופת גרמניה גרטל ברגמן היהודיה שלא הורשתה להשתתף במשחקים, אמרה: "מעולם לא היו לי אי אלו חשדות, אפילו לא אחת...במקלחות המשותפות תהינו מדוע היא לא הסכימה להופיע בעירום מלא מולנו. זה היה מגוחך שמישהו יכול להיות כה נבוך בגיל 17. פשוט חשבנו ש"היא" מוזרה ומשונה...אבל אף אחד לא הבחין או ידע שהיא למעשה גבר". בשנת 1938, רטיין התחרה באליפות אירופה וזכה במדליית זהב ובשיא עולם בקפיצה לגובה של 1.67 מטר.
בשנת 1939 הוא שבר את שיא העולם בקפיצה לגובה פעם נוספת. דורותי טיילר-אודם, שיאנית העבר בקפיצה לגובה מבריטניה, חשדה ברטיין וסיפרה "כתבו לי מכתבים והודיעו לי שאיני מחזיקה יותר בשיא העולם ובחזרה השבתי להם 'היא אינה אישה אלא גבר'. עשו "עליה" בדיקת רקע ומצאו שעבדה בתור מלצר בשם הרמן רטיין. וכך זכיתי שוב להחזיק בשיא שקבעתי". שיאה של אודם קיבל הכרה מחודשת בשנת 1957 על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית.
גבר או אישה.
ב-21 בספטמבר 1938, רטיין עלה על רכבת מווינה לקלן. הכרטיסן דיווח למשטרה המקומית בעיר מגדבורג שבנתיב הנסיעה על "נוסע המסתובב בקרון בלבוש אישה". רטיין הוצא מן הרכבת ונלקח לתחקור על ידי המשטרה. הוא הציג לחוקרים את תעודת הלידה שלו בה נרשם שמינו הוא נקבה, אך לאחר היסוסים, הוא הודה שהוא למעשה גבר וסיפר על עצם היותו אינטרסקס. רופא הוזמן לתחנת המשטרה, בדק את רטיין וקבע כי הוא אכן זכר ולא נקבה.
האתלט נעצר ונשלח למכון ספורט בלייכן כדי לעבור בדיקות נוספות שקבעו אף הם כי הוא גבר. הליכי המעצר שלו נמשכו עד ה-10 במרץ 1939, כאשר התובע המחוזי הצהיר: "לא ניתן להאשימו ברמייה מאחר שלא הייתה כוונה לקבל פרס כספי". "דורה" הבטיחה לרשויות כי תחדל מעיסוקה בספורט לאלתר. אביו, היינריך רטיין, התעקש תחילה כי "בתו" תמשיך לעסוק בספורט ותוכר כאישה, אך ב-29 במרץ 1939 פנה למשטרת ברמן וביקש לשנות את שמה גם להיינריך. מדליית הזהב שגרף רטיין הוחזרה ושמו הוסר מרישומי המשתתפות בתחרות.
המשך חייו.
לפי דר שפיגל, דורה, שמעתה נקרא היינריך, ובהמשך שינה את שמו להיינץ, קיבל תעודת זהות חדשה ונשלח להנובר בתור "גבר עובד". הוא ניהל את הבר של הוריו וסירב להתראיין בפני כלי התקשורת בטרם מותו בשנת 2008.
אולם, בכתבה של המגזין טיים משנת 1966, תואר היינריך בשם הרמן בתור מלצר בברמן "שהודה בדמעות כי אולץ על ידי הנאצים להעמיד פני אישה למען כבודה ותהילתה של גרמניה". הרמן התייפח: "במשך שלוש שנים חייתי כאישה. זה היה נוראי".
בשנת 2009 יצא לאקרנים הסרט "ברלין 36" שעסק בסיפורו של רטיין. לפי הסרט, היטלר התנגד לכך שאתלטית יהודיה, גרטל ברגמן, תייצג את גרמניה בענף ספורט כלשהו. כתוצאה, בחרו לסלקה מהקבוצה ולשבץ את "דורה" רטיין במקומה.
תכלתיים