במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה אוניברסיטת מדינת איווה אחת מ-131 קולג'ים ואוניברסיטאות שהשתתפו בתוכנית ההכשרה של צי ארצות הברית. ביולי 1959 הפך הקולג'י באופן רשמי לאוניברסיטה.
קולג'ים ובתי ספר.
הקולג'ים הפועלים באוניברסיטה:
פייר-לוק-צ׳ארלס סיסרי
דודג' סדרה DK
דודג' סדרה DK (באנגלית : Dodge Serie DK) - היא מכונית סלון, מתוצרת חטיבת דודג' בקונצרן המכוניות האמריקאי קרייזלר אשר יוצרה בארצות הברית במספר תצורות בין השנים 1932–1931
היסטוריה.
חברת דודג' נוסדה בשנת 1900 על ידי האחים ג'ון פראנסיס דודג' והוראס אלגין דודג' בדטרויט שבמישיגן. בימיה הראשונים יצרה החברה חלקי מנוע ושלדה עבור תעשיית הרכב המתפתחת בעיר, בעיקר עבור החברות אולדסמוביל ופורד. למרות ההצלחה המסחרית שאפו האחים לייצר מכוניות משלהם. שאיפה זו התממשה לראשונה במכונית הראשונה, "דודג' דגם 30" (Dodge Model 30), ששיווקו ב-1915 כמתחרה יוקרתית יותר לדגם פורד מודל T הנפוץ. דגם 30 כלל כמה חידושים לאותה עת - גוף עשוי כולו פלדה, תיבת הילוכים חדשנית, ומערכת חשמל בת 12 וולט. תיבת ההילוכים והמנוע היו טובים מאלה של פורד T
(35 כוחות סוס לעומת 20).
בזכות איכות החלפים שייצרו ומעלותיה של המכונית היא הגיעה למקום שני במכירות הרכב בארצות הברית ב-1916.
באותה שנה השתמש הצבא האמריקני בהצלחה בדגם 30 בפעילותו המבצעית כנגד המהפכן המקסיקני פנצ'ו וייה.
בינואר 1920 הלך לעולמו ג'ון דודג' ובדצמבר אותה שנה נפטר גם הוראס דודג'. אלמנות השניים המשיכו בניהול החברה. דגם 30 שונה קלות ושווק כ"סדרת 116" (Series 116) אולם החברה ירדה למקום החמישי מכירות בארצות הברית ב-1925. באותה שנה מכרו אלמנות המייסדים את החברה ל-קבוצת משקיעים, שהחליטה, בעקבות ירידה נוספת במכירות (מקום שביעי ב-1927) למכור את דודג' ליצרן מכוניות אחר.
בשנת 1928 רכש קונצרן קרייזלר את חברת דודג' ומבחר הדגמים המיוצר ירד ל-13 בשתי קטגוריות (מ-19 דגמים בשלוש קטגוריות).
לנגור נפאלי
לנגור נפאלי (שם מדעי: Semnopithecus schistaceus) הוא מין של קוף מהסוג לנגור אפור החי בתת-היבשת ההודית באזור של הרי ההימלאיה. הוא חי במדינות: נפאל, דרום-מערב טיבט (חלק מהרפובליקה העממית של סין), צפון הודו, צפון פקיסטן, בהוטן ואולי בצפון אפגניסטן ומגיע מזרחה עד למערב בנגל בהודו. הוא מצוי באזורי יער בגובה של 1,500 עד 4,000 מטרים מפני הים.
קוף זה בעל כסות פרווה אפורה עם פנים כהות וציצת שיער פנים זקורה. זהו מין הלנגור הגדול ביותר שהמתועד, כאשר הפרט הגדול ביותר היה זכר במשקל 26.5 קילוגרם. הוא צמחוני ברובו וניזון בעיקר מעלים, פרחים ופירות.
קופים אלה חיים בקבוצות טריטוריאליות ויתקפו זכרים מסיגי גבול. זכרים המשתלטים על להקה יהרגו את הצעירים של זכרי האלפא הקודמים.
באזורים מסוימים חלה ירידה באוכלוסייתו אך נכון להיום הלנגור איננו נמצא בסכנה בטבע.
התגלית של הוגו קברה
התגלית של הוגו קברה (באנגלית: The invention of Hugo Cabret) הוא ספר לילדים ונוער מאת בריאן סלזניק שיצא לאור בשנת 2007. הספר הוא רומן היסטורי שעלילתו ממוקמת בפריז בשנת 1931, על רקע ההיסטוריה המוקדמת של אמנות הקולנוע. הספר כתוב בפורמט ייחודי, המשלב קטעים המסופרים באמצעות תמונות המצוירות בשחור-לבן, כאילו היו צילומים מתוך סרט, וביניהם קטעי טקסט. בריאן סלזניק זכה עם הספר במדליית קולדקוט לשנת 2008. בעברית הספר יצא בתרגומה של מיכל אסייג.
בשנת 2011 יצא הסרט הוגו המבוסס על הספר, בבימויו של מרטין סקורסזה.
תקציר העלילה.
הוגו הוא ילד יתום, המתגורר בתוך תחנת רכבת בפריז בדירת דודו שען התחנה, וממלא את התפקיד של דודו שנעלם ודואג לכיוון ותחזוקת השעונים בתחנה. הוא גונב אוכל למחייתו, וכן צעצועים מכניים שונים מדוכן הצעצועים בתחנה, מתוך רצון לתקן אוטומטון (בובה מכנית) שברשותו. מתברר כי האוטומטון היה שייך למוזיאון בו עבד אביו שניסה לתקנו, אך יום אחד פרצה שרפה במוזיאון ואביו נהרג. לאחר זמן הציל הוגו את האוטומטון מבין ההריסות. יום אחד תופס בעל דוכן הצעצועים את הוגו בגניבה. בעל הדוכן הוא ז'ורז' מלייס, מחלוצי הקולנוע הראשונים, שכוכבו דעך ועברו נשכח, ועתה הוא נאלץ לעבוד למחייתו בדוכן. איזבל, יתומה שחיה עם מלייס, הסנדק שלה, מסייעת להוגו בסדרת הרפתקאות בהם הם מצליחים לתקן את האוטומטון, שמתברר שהוא מעשה ידיו של מלייס, וכן להוביל להכרה מחודשת במלייס ותרומתו לקולנוע.
רקע היסטורי.
ז'ורז' מלייס.
אחת הדמויות המרכזיות בספר היא דמותו של ז'ורז' מלייס, מחלוצי הראינוע, פורץ דרך שפיתח טכניקות קולנועיות ונחשב לבמאי הקולנוע הפנטסטי הראשון. בין השנים 1896 ו-1914, יצר מלייס 531 סרטים (שאורכם משתנה, מדקה אחת ועד כ-40 דקות), שרק כמאתיים מהם שרדו בימינו. במהלך הקריירה שלו זכה מלייס להצלחה רבה, אך בסופו של דבר דעך העניין בו ובסרטיו עד שפשט את הרגל ונטש את הקולנוע. בשנים שלאחר מכן ניהל למחייתו דוכן ממתקים וצעצועים קטן בתחנת הרכבת מונפרנאס, כשהוא נשכח במידה רבה, וזה השלב שאנו פוגשים אותו בספר. בסוף שנות העשרים החל עניין מחודש במלייס, עד שזכה להכרה מחודשת ששיאה קבלת אות לגיון הכבוד, אשר הוגש לו על ידי לואי לומייר.
בסיפור יש תפקיד מיוחד למסע אל הירח, סרטו המפורסם של ז'ורז' מלייס מ-1902, שנחשב לסרט המדע הבדיוני הראשון, ולצילום הידוע מתוכו בה נתקעת החללית בעינו של הירח.
האוטומטון של מיילרדה.
האוטומטון שהוגו מתקן בספר מבוסס על סיפורו של האוטומטון של אנרי מיילרדה (Henri Maillardet), שען ובונה מכשירים מכנים ממוצא שווייצרי שפעל בלונדון. האוטומטון, שבנוי בדמות אדם היושב ליד שולחן ואוחז בעט, נבנה בערך בשנת 1800, ומוצג היום במכון פרנקלין, מוזיאון למדע בפילדלפיה. המוזיאון קיבל את האוטומטון ב-1928 כשהוא במצב קשה וניזוק משרפה. לאחר מאמצי שיקום הצליחו אנשי המוזיאון לתקן את האוטומטון ולהפעיל אותו, ולראות מה הוא מצייר על הדף. התברר שהאוטומטון המשוכלל יודע לצייר אחת משבע אפשרויות שונות: ארבעה ציורים ושלושה שירים. בתחתית אחד השירים הופיע הכיתוב "נכתב על ידי האוטומטון של מיילרדה" (במקור בצרפתית: Ecrit par L'Automate de Maillardet), וכך גילו אנשי המוזיאון מי בנה את האוטומטון.
עשיית דין עצמית במשפט העברי
עשיית דין עצמית משמעותה בלשון פשוטה: "לקיחת החוק לידיים", דהיינו שימוש בכוח פיסי על ידי האדם על מנת להגן על זכויותיו, מבלי לפנות לרשויות המשפט והחוק. ישנם שני היבטים מרכזיים בהם עשיית הדין העצמית יכולה לבוא לידי ביטוי: ההיבט הפלילי וההיבט האזרחי. ההיבט הפלילי עניינו בהשלטת חוק וסדר, על ידי יחידים או קבוצות הפועלים באורח עצמאי. בהיבט האזרחי נראה כי הכוונה היא ל"סיפוק/הבטחת דרישה על ידי מעשה עצמאי של הדורש". העושה את הדין לעצמו לא מתכוון להגן על ערכים כלליים או על טובת ציבור, אלא לשמור על ענייניו הפרטיים.
גישות.
על פניו, במשפט העברי ישנה מגמה של התנגדות לעשיית דין עצמית שכן עשיית הדין היא תפקידם של הדיינים. מגמה זו עולה מתוך דוגמאות רבות בתורה: ל"גואל הדם" נאסר להרוג עד שמעמידים את ההורג "לפני העדה למשפט" (במדבר לח, יב); בן סורר מורה – ההורים לא מענישים אותו בעצמם אלא צריכים להביאו 'אל זקני עירו ואל שער מקומו" (דברים כא, יט). כך גם במקרה בו הופקד פיקדון והשומר טוען שהפיקדון נגנב ממנו. המקרא קובע שהבעלים-המפקיד נדרש לפנות לבית הדין: "ונקרב בעל הבית אל האלהים (שופטים)..".
למרות זאת, בדברי חז"ל חלוקות הדעות בדבר עשיית דין עצמית; וגם לדעת האוסרים, האיסור אינו מוחלט ויש לו חריגים.
מקור הדין.
ראשית יש לברר האם עשיית דין עצמית יסודה מהתורה או שמא זוהי תקנת חכמים (התלויה במחלוקת האמוראים שתוצג בהמשך).
הרב נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב מוולוז'ין) סבור שיסוד הדין הוא מהתורה. לדידו, חז"ל למדו שאין להמית אדם על ידי אדם פרטי (לרבות גואל הדם), אף על פי שהסנהדרין קבעו שהוא רוצח, עד שיעמוד בפני בי"ד אחר למשפט. הנצי"ב מבין מכאן שהחובה להביא את הנאשם בפני בי"ד קיימת דווקא בדיני נפשות ולא בדיני ממונות, ומכאן שבדיני ממונות, במקרים מסוימים, מותרת עשיית דין עצמית.
מקור נוסף מהתורה ממנו ניתן ללמוד אודות עשיית דין עצמית הוא הדין המקראי הקובע עונש חמור לאישה המתערבת במריבה בין בעלה לאיש אחר, על ידי כך שהיא שולחת את ידה ומחזיקה במבושי האחר. הגמרא הדנה בפסוק זה קובעת שהוא נאמר רק כאשר היא יכולה להציל את בעלה על ידי דבר אחר. במקרה בו איננה יכולה להצילו על ידי דבר אחר "נעשה ידה כשליח בי"ד, ופטורה". דהיינו היא רשאית לעשות דין עצמי.
עשיית דין עצמית בתלמוד.
אמוראים נחלקו בשאלה האם רשאי אדם לעשות דין לעצמו, דהיינו האם רשאי להשתמש בכוח כנגד העומד מולו כדי להחזיר לעצמו זכות משפטית שנלקחה ממנו שלא כדין, או שמא הברירה היחידה היא פניה למערכת השיפוטית המקובלת.
רב יהודה טוען ש"לא עביד איניש דינא לנפשיה", כלומר אדם אינו רשאי לעשות דין לעצמו. הרציונל לכך הוא שאם יש לאדם ברירה למנוע את העוול על ידי פניה לבית-הדין, אסור לו להשתמש באלימות. מכאן ניתן ללמוד שבנסיבות בהן אין בידי ביהמ"ש להושיע, והברירה היחידה העומדת לרשות הנפגע, כדי למנוע את הפגיעה, היא נקיטת פעולה אלימה - יש להתיר עשיית דין עצמית. כך הבין התלמוד: "היכא דאיכא פסידא, כולי עלמא לא פליגי דעביד איניש דינא לנפשיה" (במקום שיש הפסד, לדעת כולם עושה אדם דין לעצמו). בתלמוד מופיעים מספר מקרים כאלה: