הפרווה של וולבי טמר צפופה ורכה. צבעה נע בין אפור-צפחה לחום-אפרפר, כאשר בגב, בכתף ובפלג הגוף האחורי היא נוטה לכחלחל או מתכהה עד לאפור-פיח, ואילו בצלעות ובירכיים היא בעלת גוני אפור-כסוף בהיר. המותניים, הזרועות והרגליים בצבע אדמדם או כתמתם, בעוד שהבטן המפשעה והחזה בצבע לבן-קרמי. לעיתים קרובות, הצבע האדמוני בזרועותיו של וולבי טמר מתרחב מעלה לעבר הכתף והצוואר, וגורם לדמיון רב בינו לבין וולבי אדום-צוואר. ראשו של וולבי טמר בצבע אפור דהוי, מצחו חום עם פס שחרחר, וחרטומו נוטה להתכהות. יש לו רצועות לבנות בולטות לאורך עצמות הלחיים, והפסים השחורים ליד העיניים האופיינים לסוג קנגורו נעדרים לרוב אצל מין זה. סביב העיניים יש טבעות שחורות, ולעיתים הן מוקפות גם בכתמים לבנים דהויים. האוזניים כסופות או חומות בצידן החיצוני עם קצוות שחורים, ובצידן הפנימי הן קירחות וורודות. השפתיים והסנטר לבנים. כפות הידיים והרגליים של הוולבי כהות והזנב בצבע אפור בהיר דהוי.
תנועה וחושים.
בדומה לשאר בני סדרת הקנגוראים, וולבי טמר נע באמצעות קפיצות. הוולבי מסוגל לגמוע בקפיצה בודדת 2.4-0.8 מטר, ובמהלך הריצה הוא מבצע כ-3.5 קפיצות כאלה בשנייה אחת. במהלך הנחיתה על הקרקע, גיד אכילס של הוולבי נמתח כגומייה, והאנרגיה האצורה בו משתחררת בקפיצה הבאה. בהתאם לכך, כמות האנרגיה האצורה בגיד מטפסת במהירות במקביל לעוצמת ותדירות הקפיצות ולמשקלו של הוולבי; מאפיין זה מאפשר למעשה לוולבי לעשות שימוש חוזר באנרגיה עבור הקפיצות הבאות, ומועיל במיוחד לנקבות הנושאות גורים (משקלו של הגור מגדיל את כמות האנרגיה האצורה בגיד ולא מאט את האם כפי שמקובל לחשוב).
לוולבי טמר יש ראייה הקפית של 324 מעלות, וראייה דו-עינית (מיקוד העיניים) של 50 מעלות. הוולבי בעל ראייה דו-כרומטית המאפשרת לו לראות את הסקלה הכחולה-צהובה בספקטרום הנראה, אך אין לו ראיית תלת-כרומטית כשל האדם, והוא אינו מסוגל להבחין בגווני האדום והירוק. אף על פי כן, הראייה הדו-כרומטית שלו מפותחת יותר מקנגורים אחרים, והוא מסוגל להבדיל בין צבעים דומים בסקלה שלו עד לאורכי גל של 20 ננומטר. אפרכסות אוזניו של הוולבי ניידות להפליא, ומאפשרות לו לעקוב אחר קולות מאזורים נפרדים מבלי להפנות את ראשו. הוולבי גם יכול למקד את האפרכסת לעבר מקור רעש, ולהגדיל את לחץ הצליל על עור התוף שלו ב-25 עד 30 דציבלים שמאפשר לו לקבוע את מהות הרעש (תנועת טורף למשל). כבר בעת הלידה, חוש הריח של הוולבי מפותח למדי; הוולד הזעיר משמש בו על מנת למצוא בכוחות עצמו את הכיס של האם.
פיזיולוגיה.
הוולבי נוהג ללקק את זרועותיו או לנשוף בכבדות על מנת לווסת את חום גופו באקלים האוסטרלי החם. גופו של הוולבי מותאם למניעת איבוד נוזלים: הפרשות השתן שלו קטנות ומרוכזות מן הרגיל, ומלבד ספיגת מרבית השתן חזרה בגוף על ידי הנפרונים בכליות הוא סופג מים גם מהמזון המתעכל בהמעי הגס; בשל כך, הצואה שלו יבשה יחסית.
אוכלוסיות וולבי טמר שעל האיים, מסוגלות לרכז שתן רב מהרגיל בכליות ולסופגו חזרה בגוף; כתוצאה מכך, הן ניחנו ביכולת נדירה לשתות מי ים מבלי לסבול מהתייבשות (השתן הרב שנוצר בעקבות שתיית מי הים נספג באמצעות הכליות בגוף כך שאין איבוד נוזלים). התאמה מיוחדת זאת מאפשרת להם להתקיים על אדמת האיים חרף העדר מקורות מים מתוקים, כאשר הנוזלים מתקבלים מהצמחייה ומהים.
לוולביי טמר מהקבוצה המערבית, יש עמידות מפני נתרן פלואורואצטט שהוא רעלן המשמש להדברת מכרסמים, בניגוד לוולביי טמר מקבוצת אי הקנגורו או מהקבוצה הדרומית. ההבדל נובע מהעובדה שהאוכלוסיות המערביות ניזונות בין השאר מהצמח עלי-לב רעיל ("Gastrolobium bilobum") שבו נמצא רעלן זה, כך שהן פיתחו עמידות בפניו, בניגוד לאוכלוסיות באיים או לאוכלוסיות הדרומיות. מכיוון שוולביי טמר שהובאו לניו זילנד מקורם בקבוצה הדרומית ולא במערבית, התאפשר לרשויות השימור הניו זילנדיות לקטול אותם בהצלחה באמצעות הרעלן ולצמצם את האוכלוסייה שהפכה למזיקה לפלורה המקומית.
תפוצה.
וולבי טמר אנדמי לדרום-מערב יבשת אוסטרליה ולמספר לא מבוטל של איים סביבה. בעבר התפוצה היבשתית שלו השתרעה על פני אזורים נרחבים באוסטרליה המערבית (משפך נהר מורצ'יסון דרומה לכל אורך חגורת החיטה עד כף אריד) ובאוסטרליה הדרומית (לאורך קו החוף הדרומי, כולל מישור אדלייד, חצי האי יורקה, חצי האי אייר וחצי האי פלוריו עד לשפך נהר מארי). עד אמצע המאה ה-20, הוא נעלם לחלוטין מדרום היבשת כתוצאה מציד ממוקד והכנסת השועל האדום, ובמערב נותר טווח מוגבל ומפוצל באזורים דריינדרה, בויאגין, שמורות הטבע פרופ וטורנינג, הפארק הלאומי נהר פיצג'רלד, ומספר אוכלוסיות בחגורת החיטה. החל מהמאה ה-21, הוא מושב בהדרגה על ידי רשויות הטבע האוסטרליות לחלקים מטווח התפוצה ההיסטורי: במערב הוא הושב לפארק הלאומי קלברי, יער ג'ולימאר, הפארק הלאומי עמק אבון, רכס דארלינג, יער באטלינג ושמורות פארונה וקרקמיה, ובדרום לפארק הלאומי אינס.
מלבד התפוצה היבשתית, וולבי טמר מאכלס איים אוסטרליים רבים בחוף הדרומי והמערבי של היבשת; בדרום הוא היה מצוי באופן טבעי באיים: פלינדרס, גדילן, סנט פיטר, סנט פרנסיס (נכחד מכולם), ונותר כיום באי הקנגורו בו הוא נפוץ בשפע רב, כאשר פרטים מאי זה הובאו במהלך המאה ה-20 גם לאיים הסמוכים בוסטון, גרניט, ורדנג, אלת'ורפה ואיי גרילי (בחלק מהם הוא אינו קיים כיום). במערב, הוא מצוי באיי האוטמן, באיים התיכוניים ובאי גרדן. כאשר מושל אוסטרליה הדרומית ג'ורג' גריי התמנה למושל הכללי של ניו זילנד, הוא הביא איתו לאי הצפוני קבוצת וולביי טמר אותם שחרר באי קוואו שנרכש על ידו. הוולבים התאקלמו באי היטב והובאו ממנו בהמשך לאזור רוטורואה, והם התרבו במהירות במקומות הללו עד שהפכו למזיקים, ורשויות השימור הניו זילנדיות החלו לדלל את מספרם. לאחר שהתברר שהוולבים הללו הם השרידים האחרונים מהאוכלוסייה האוסטרלית הדרומית שנכחדה, רשויות השימור האוסטרליות והניו זילנדיות החלו ללכוד אותם ולהשיבם לטבע בטווח התפוצה ההיסטורי בדרום אוסטרליה.
בית הגידול של וולבי טמר נמצא בסבכים צפופים, יערות וחורשים דלילים, או בפסיפס של שיחים ועצים. סביבת המחיה הסבוכה שלו נמצאת סמוך לשטחי מרעה פתוחים, שאליהם הוא יוצא לרעות במהלך הלילה. הטמפרטורות בבית גידולו גבוהות למדי ונעות בין 20–30 מעלות.
אקולוגיה.
התנהגות, פעילות וארגון חברתי.
וולבי טמר הוא יונק חברותי למדי וחי בקבוצות גדולות של עד 50 פרטים. החברותיות של הוולבי מעניקה לו יתרון על פני וולבים יחידאים: ככל שהקבוצה גדולה יותר, כך פוחת הסיכון מפני טריפה, והוולבי יכול לבלות זמן רב יותר בטיפוח ובאינטראקציה חברתית מאשר לחקור את הסביבה. הקבוצה חיה בשטח ביתי קבוע שגודלו משתנה בין העונות: בעונת הגשמים הקבוצה מסתפקת בשטח רעייה של כ-16 דונם עקב זמינות העשב, אולם בעונה היבשה השטח מתרחב ל-42 עד 100 דונם על מנת למצוא מזון הראוי למאכל. שטחה של הקבוצה עשוי לחפוף בשוליים לשטחן של קבוצות אחרות. וולבי טמר הוא יונק פעיל לילה המבלה את מרבית זמנו בחיפוש אחר מזון. במהלך היום, הקבוצה שוהה בסבך המוגן, ונעה לעבר שטחי המרעה הפתוחים עם רדת החשיכה.
הקבוצות מורכבות מכל הגילאים והזוויגים, עם היררכיה ברורה המובססת על דומיננטיות. בראש ההיררכיה נמצאים הזכרים, כאשר מעמד הפרט נקבע באמצעות גודל וכוח הבאים לידי ביטוי במאבקים. סגנון הלחימה של וולבי טמר אופייני לסוג, וכולל שימוש נרחב בגפיים לדחיפה ולפיתה, לצד בעיטות חזקות עם הרגליים האחוריות. ככל שהזכר מדורג גבוה יותר בהיררכיה, כך יהיה לו סיכוי גבוה להתרבות עם הנקבות. המאבק בין הוולבים כולל גם טקס חזותי שתפקידו להרתיע את היריב, דוגמת עמידה זקופה, הבלטת החזה, וכיפוף הזרועות. טקס זה ישמש את הזכר גם כדי להרשים את הנקבה במעמדו ובכושרו הגופני.
תזונה ויחסי גומלין.
וולבי טמר הוא יונק צמחוני הניזון בעיקר מעשבים. אף שהוא מגוון את תזונתו גם בעלי שיחים ועצים, הוולבי אינו מצליח ללקט אותם ביעילות כאוכלי עלים, שכן הם נשמטים לעיתים קרובות לאדמה מפיו הצר והמחודד במהלך הלעיסה. באכילת עלים גדולים, הוולבי משתמש בכפות ידיו כדי ללעוס אותם ביסודיות. וולבי טמר מקדיש זמן רב יותר ללעיסת מזונות מאשר מיני וולבים אחרים, התנהגות אשר מסייעת לו לעכל את המזון במהירות. פריטי מזון נפוצים שנאכלים על ידי הוולבי הם זרעי השיטה, קורימביה אדומה ("Corymbia calophylla" - ההדסיים), עשב וולבי זקוף ("Rytidosperma setaceum" מהדגניים), ועלי-לב רעיל ("Gastrolobium bilobum" מהפרפרניים) אשר מכיל רעלן מסוג נתרן פלואורואצטט.
לוולבי טמר מספר טורפים: הדינגו, שועל אדום, חתול הבית, כלב הבית, עיט מחודד-זנב וינשופיים גדולים. כאשר הוולבי מותקף על ידי טורף גדול דוגמת הדינגו, הוא מנסה לחמוק ממנו במנוסה לעבר הסבך הצפוף, וכמוצא אחרון יעמוד עם גבו לעץ וינסה להילחם נגדו באמצעות זרועותיו או באמצעות בעיטות המכוונות לבטנו של הטורף; חרף גודלו הקטן, בעיטות הוולבי עשויות לגרום לדינגו לפציעות משמעותיות עקב הטפרים הגדולים והחדים. על מנת לאתר טורפים מבעוד מועד, הוולבי משתמש בעיקר בחוש הראייה וחוש הריח, ובמידה פחותה יותר גם בחוש השמיעה. במקרה של זיהוי טורף, הוולבי יחבוט בחוזקה עם רגלו בקרקע בתור סימן אזהרה לשאר הקבוצה. וולבי שניצוד עשוי להשמיע צרחה גסה.
רבייה ומחזור חיים.