תיעוד בכתובים ליישוב בשם לודברג מצוי החל מהמאה ה-13 עת נשלט המקום על ידי בלה הרביעי, מלך הונגריה. בהמשך, במהלך המאה ה-15 מתואר היישוב כעיר שוק אזורית. ב-1532 נכבשה לודברג על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית והיא נותרה בחזקת העות'מאנים עד מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עת עברה לידי ממלכת הבסבורג מתוקף הסכם קרלוביץ. במהלך שלטונו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה קיבלה לודברג זכויות עיר והקיסר אף ביקר והתארח בה. בהמשך, עברה העיירה לשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים מכח חוזה טריאנון.
בראשית אפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית לממלכת יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. בהמשך, הועברה לודברג לשטחי מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה. ב-1945, שוחררה העיר על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו ולאחר מלחמת העולם השנייה נכללה בשטחי יוגוסלביה. בתקופה היוגוסלבית הפכה לודברג למרכז תעשיית רעפים וקרמיקה וכן היו באזור מספר רב של טחנות רוח.
ביוני 1991 הכריזה קרואטיה על עצמאותה והתנתקה מיוגוסלביה. כפועל יוצא מכך, פרצה מלחמת העצמאות של קרואטיה, ובמהלכה התחוללו במחוז קרבות בין צבא יוגוסלביה ובין כוחות הצבא הקרואטי. ב-17 בספטמבר 1991 נסוג הצבא היוגוסלבי מהאזור, ולודברג עברה לשלטון קרואטי.
במקום נמצאו כדורי אבן בני 65 מיליון שנים אשר הוצבו מול בניין הממשל בעיר. הכדורים נוצרו על ידי חדירת חול ומלט לתוך הסלע באמצעות תגובות כימיות, והם יכולים להיות בצורות ובהרכבים שונים.
הקהילה היהודית.
במהלך המאה ה-18 היגרו מספר משפחות יהודיות אשכנזיות ככל הנראה מבורגנלנד והתיישבו בלודברג. קהילה מאורגנת החלה לפעול במקום עם מעבר האזור לחזקת האימפריה האוסטרו-הונגרית, במחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1890 הוקמה חלקה יהודית בבית העלמין העירוני וב-1895 הוקם בית כנסת קהילתי. ב-1921 מנתה הקהילה 105 נפשות. ראש הקהילה היה ד"ר ליאון שלזינגר. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוקמה בעיירה אגודה ציונית בשם "בני ציון". בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 82 נפשות.
במהלך המלחמה, לאחר העברת השליטה באזור לממשלת הבובות של האוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים. החל ממאי 1941 גורשו בני הקהילה ביחד עם יהודי המחוז למחנה הריכוז קֶרֶסְטִינֶץ ובהמשך לגוספיץ'. משם גורשו למחנות ההשמדה ידובנו ויסנובאץ ונרצחו. ב-1948 נמכר מבנה בית הכנסת והוסב לבית מגורים. נכון ל-2011 עדיין עמד על תילו. נכון ל-2011, היו בחלקה היהודית בבית העלמין 28 מצבות ומאוזולאום משפחתי אחד. הכיתוב על המצבות הוא בעברית, גרמנית וקרואטית.
קורט ווסטרגארד
ווסטרן ניו יורק פלאש
בחזרה מעמק רפאים
בחזרה מעמק רפאים הוא רומן עברי מאת חיים באר, שיצא לאור בשנת 2018 במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד. המספר ברומן הוא במאי של סרטי תעודה המוזמן להלווייתו של סופר נודע, שבעקבות נישואיו לנוצרייה נקבר בבית קברות נוצרי בעמק רפאים. הבמאי שואף ליצור סרט תעודה על חיי הסופר, וחוקר את חייו בשיחות עם האלמנה, הבן והמאהבת של הסופר, ועם אנשים שהכירו אותו. תוך כדי כך נחשפים פרטים על הקהילה הספרותית שבתוכה פעל הסופר ועל תהליך היצירה הספרותית.
הרומן מתרחש במאה ה-21 (כפי שניתן ללמוד, למשל, מהשימוש שעושים גיבוריו ב-Waze). אף שזהו רומן בדיוני, מוזכרים בו אישים אמיתיים רבים (מהם שנפטרו ומהם שחיים במועד התרחשותו), ובהם הסופר מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, חוקר הספרות אבנר הולצמן, ההיסטוריון אריה מורגנשטרן ורבים אחרים.
תמצית העלילה.
המספר הוא במאי של סרטי תעודה, שבין השאר יצר סרט על הסופר (הבדיוני) הנודע אלישע מילגרוים. נעמי זלקינסון, אלמנתו של הסופר, מזמינה את הבמאי להגיע להלווייתו של הסופר, שנפטר בוורוצלב שבפולין, וארונו הובא ארצה. זלקינסון היא נוצרייה, מצאצאי הסופר היהודי המומר יצחק זלקינסון, ולכן הלוויה מתקיימת בבית הקברות הבינלאומי המשיחי בעמק רפאים. להלוויה מגיע רוגל, בנו היחיד של מילגרוים, מנישואיו הראשונים, ודורש שאביו ייקבר בחלקת הקבר שקנה לעצמו בהר הזיתים, אך דרישתו לא נענית. אל הבמאי נלוו שְׁדֵמָה, הקריינית של תוכניות הספרות ברדיו, וחברתה ויוי בצלאל.
הבמאי ממשיך לגלות עניין בחייו של מילגרוים, ובין השאר נפגש לשיחות אודותיו עם אלמנתו, עם חוקר הספרות ד"ר מתי חלפי, שהקדיש את חייו לחקר יצירתו של מילגרוים, עם ישעיהו הומינר, המתפרנס מבניית עצי יוחסין ועוד. גם שדמה אוספת פרטים על מילגרוים, ומשתפת את הבמאי בממצאיה. במשך הזמן מתברר לבמאי שבניגוד למצופה ממנה, האלמנה לא פעלה להנצחת זכרו של המנוח, אלא להפך, פיזרה את עיזבונו לכל עבר, כך שיהיה קשה מאוד לאתר את חלקי העיזבון לשם מחקר.
כעבור זמן נעלמה האלמנה, והבן רוגל השיג צו מבית המשפט, המורה להעביר את גופת אביו ממקום קבורתה לחלקת הקבר בהר הזיתים. הבמאי נפגש לשיחה גם אתו. בעקבות מידע מפתיע ביותר שמגיע אליו הוא נפגש בפולין עם ד"ר אלכסנדרה (אולה) פאראדובסקי מאוניברסיטת ורוצלב, שמתגלה כמאהבת של מילגרוים בעת ששהה בעירה לשם כתיבת ספרו האחרון. בהמשך לכך הוא מאתר את נעמי זלקינסון בלונדון, ומקבל ממנה מידע רב, שמשלים לתחושתו את הפאזל של חייו ומותו של מילגרוים. פגישה עם פרופ' ברברה סטיין, חוקרת חסידות שהייתה מיודדת עם נעמי זלקינסון, מלמדת אותו שפתרון החידות אינו פשוט כל כך.
פרשנות.
יצירה ארס פואטית.
הרומן "בחזרה מעמק רפאים" הוא יצירה ארס פואטית בשתי רמות:
אריאל הורוביץ מציין שהספר עוסק ב"תעשיית הספרות בישראל, שכוללת לא רק את הספרים שרואים אור ונמכרים בחנויות הספרים – אלו הם רק חלק קטן מן התעשייה הזו, שכוללת, בין היתר, תוכניות ספרות ברדיו; מכוני מחקר באוניברסיטה; הוצאות לאור; סוכנים ספרותיים; אלמנות של סופרים, ועוד. באר, שמכיר היטב את העולם הזה, מציג אותו בספר הזה על קרבו ועל כרעיו, ואף אחד לא יוצא בו נקי; מיטיבי לכת אפילו יזהו, בין השורות, כמה מהדמויות האמיתיות שבאר סונט בהן. אחרי חמישים שנות כתיבה ספרותית, באר בא חשבון עם התעשייה הזו ומציג אותה כשהיא רחוקה מתמימות ומאהבה כנה למילה הכתובה: גורמים אחרים ממלאים כאן תפקיד."
ספרים וסופרים תופסים מקום מרכזי ביצירתו של באר:
באר הסביר את מרכזיותו של תחום זה בכתיבתו: "אני אוסף חומרים מהעולמות שאני מכיר. אני לא רואה את עצמי הולך וכותב רומן על תיאטרון, כי אני לא מבין את המכניזם, את התנועה שלו ואת עולם היצרים האמיתי שם. עבדתי ב'עם עובד' משנת 66' ולסירוגין עד 99'. הייתי מגיה, עורך זוטר, עורך בכיר – עשיתי את כל התפקידים. הייתי מ'ראשֵי ומחשובֵי', וראיתי את הסופרים במלוא אנושיותם המביכה."
המספר.
המספר ברומן הוא מספר עֵד - ידיעתו את העלילה מתקדמת יחד עם ידיעת הקורא. אף שמספר מלווה את העלילה לכל אורכה והוא משתתף פעיל בה, הקורא יודע עליו מעט מאוד, ואף שמו אינו ידוע. תלמה אדמון מתארת שהמספר הוא "במאי סרטי תעודה שאיננו יודעים עליו דבר. הוא אומנם מדבר לעיתים בלשון נמלצת, אך מלבד זאת אין לו צורה ותואר, אין לו גיל ואין לו שם. ידוע רק שיצר סרט תיעודי על הסופר, ולאחר מותו הוא שוקק אלי סרט סנסציוני על אודותיו." עמדה על כך גם רבקה שאול בן-צבי בתארה: "למְספר אין שם או פרטים משפחתיים והוא דמות חיוורת במתכוון, אדם בעל אגו מצומק למדי שסיפור חייו נסתר מאיתנו. המספר, שמתואר כאיש חביב ואמפתי אך נטול ממד עומק, נועד להיות מכָל וצינור לסיפורים השונים וגם להתרשמויותיו הוא."
גיבור הסיפור.
שמו של גיבור הסיפור, הסופר אלישע מילגרוים, הוא רמז כפול לדמותו של אלישע בן אבויה, שבדומה לו אף אלישע מילגרוים "שנה ופירש". בנוסף לשם הפרטי הזהה, שם המשפחה מילגרוים הוא ביידיש רימון, רמז למה שנאמר על יחסו של התנא רבי מאיר למורו אלישע בן אבויה: "רבי מאיר רימון מצא, תוכו אכל, קליפתו זרק".
חוקרת הספרות ניצה בן-דב מרחיבה בעניין הזיקה שבין אלישע מילגרוים לאלישע בן אבויה, ומציינת שאף הערפל סביב שאלת חזרתם בתשובה לפני המוות מאפיינת את שני האישים. יתרה מזו, באר עצמו מבהיר בסיפורו, במילים שהוא שם בפי רֶבּ מאיר, שכיסוי קברו השני של אלישע מילגרוים בטלית מקורו במסופר על רבי מאיר שכיסה בטליתו את קברו של אלישע בן אבויה.
שפתם של גיבורי הרומן.
השפה של רבות מהדמויות ברומן היא שפה גבוהה, מתובלת בציטוטים מהמקורות תוך הפגנת בקיאות רבה. מבקר הספרות אריק גלסנר עמד על כך:
העיתונאית גילי איזיקוביץ תיארה אף היא את שפתו של הרומן: "היא שעטנז בלתי אפשרי בין המקראי, הגבוה עד פסגות, ובין היומיומי, הנמוך ממפלס רחוב".
גפי אמיר מתחה ביקורת על השפה שהעניק באר לגיבורי ספרו:
תערובת של אמת ובדיה.