מרסל גרוסמן נולד בבודפשט לז'ול גרוסמן ולקתרינה הנריאטה ליכטנהאן. מוצא משפחת אביו מאלזס. לאביו היה בית חרושת למכונות חקלאיות. כשהיה בן חמש עשרה שבה משפחתו לשווייץ והתיישבה בבזל. הוא למד במכון הטכנולוגי של ציריך לצד איינשטיין ואשתו לעתיד של איינשטיין מילבה מאריץ'. ובשנת 1902 הוא השלים עבודת דוקטורט באוניברסיטה של ציריך (המכון הטכנולוגי עוד לא היה מוסמך אז להעניק תוארי דוקטור).
לגרוסמן חשיבות רבה בפיתוח תורת היחסות הכללית ובייחוד בניסוח המתמטי שלה. היה זה הוא שהדגיש לאיינשטיין את החשיבות של גאומטריה דיפרנציאלית ובפרט גאומטריה רימנית (גאומטריה דיפרנציאלית של יריעה עם מטריקה רימנית או פסאודו-רימנית). לפי ספרו של אברהם פאיס, גרוסמן הוא שלימד את איינשטיין חשבון טנזורים.
נפטר ב-1936 מטרשת נפוצה.
קהילת הפיזיקאים העוסקים בתורת היחסות חוגגת את תרומותיו של גרוסמן לפיזיקה על ידי ארגון "פגישות מרסל גרוסמן" כל 3 שנים.
אופסאלה
תולדות העיתונות בא&quot;י
מקס ליליינטל
מקס (מנחם) ליליינטל (גרמנית: Max Lilienthal; 6 בנובמבר 1815, מינכן – 5 באפריל 1882, סינסינטי, אוהיו) היה יהודי גרמני ששימש יועץ לשלטונות האימפריה הרוסית בתוכניתם לכפות השכלה על יהודי תחום המושב, ולאחר מכן רב רפורמי בארצות הברית.
קורות חיים.
ליליינטל למד בישיבת פיורדא תחת הרב וולף המבורגר וקיבל סמיכה לרבנות מרבה של מינכן, צבי הירש אאוב, שנחשב מסורתי למדי. בדיסרטציה שלו לדוקטורט באוניברסיטת מינכן, שהוגשה ב-1837, עוד נמנע מכל עיסוק ביקורתי בטקסטים, בין מהתורה ובין מהתלמוד. רק בסוף שנות ה-30 הכיר את לודוויג פיליפסון הרפורמי שהלך והשפיע עליו בהדרגה. ב-1839 הוזמן לכהן כמנהל בית הספר היהודי המודרני שהוקם בריגה לבקשת יהודי הקהילה, שביקשו להביא את רוחה של ההשכלה בנוסח יהדות גרמניה אל קהילתם. הוא נסע לרוסיה עם מכתבי המלצה מכמה מנהיגים יהודיים בגרמניה. בנאום הפתיחה של בית הספר ב-1840 הילל ליליינטל את הצאר ניקולאי הראשון, ועל כך זכה בטבעת יהלום.
בדצמבר 1841 הזמין אותו סרגיי אובארוב (Ува́ров), השר לענייני השכלה עממית של האימפריה הרוסית, לייעץ לו בתוכניותיו בתחום החינוך שמטרתן לקדם את מצב היהודים לקרב אותם לרעיונות המודרניות ולחזק את הזדהותם עם העם הרוסי. אובארוב תכנן לפתוח, במקום תלמודי התורה הדתיים, בתי ספר מתקדמים שבהם ילמדו את מקצועות הקודש והחול, והוא זימן את ליליינטל אליו לסנקט פטרבורג כדי שיסייע לו לעמוד על הלכי הרוח אצל הציבור היהודי ויפעל לשכנע את היהודים לקבלת את תוכניותיו. ליליינטל בא לסנקט פטרבורג והחל לפתח בהתלהבות תוכניות לימודים ורעיונות חינוכיים. הוא כתב לכמה מראשי המשכילים במערב אירופה – ובהם צונץ, אברהם גייגר ושד"ל – וביקש את עזרתם, לרבות בכך שישלחו את תלמידיהם לשמש כמורים בבתי הספר שיקים.
היהודים אכן קיבלו בהסתייגות מרובה את תוכניות השלטונות, והתייחסו אליהן כאל גזרות שתכליתן לגרום להמרת דתם של התלמידים לנצרות. הניסיון של השכלת ברלין, שעל פיה תכננו אובארוב וליליינטל את בתי הספר שלהם, היה לצנינים בעיני שומרי המסורת, מאחר שההשכלה בנוסחה הגרמני הביאה להמרת דת נרחבת ולעליית התנועה הרפורמית. גם בין המשכילים לא הייתה הסכמה על היחס לליליינטל ולרעיון ה"השכלה מטעם": רובם ראו בה תוכנית חיובית, התמלאו אופטימיות ושמחו לשתף פעולה עם השלטונות נגד הממסד הרבני, ואילו המתונים שבהם (בפרט רמא"ג) הסתייגו מייבוא רעיונות השכלה ממערב אירופה, שאינם מתאימים ברוחם לאופי הקהילות המיושנות של תחום המושב. באופן כללי נקט ליליינטל גישה של פיוס ושכנוע כלפי המקומיים, גישה שלה התנגדו המשכילים הרדיקלים, שראו אותה כצביעות והעדיפו על פניה כפיית מודרניזציה בסיוע השלטונות. התמיכה שזכה לה ליליינטל מצד המשכילים חידדה את הפער שבינם לשמרנים, ומאז נקבעה עמידתם כשני מחנות אויבים זה לזה (עד שנות הארבעים עוד ניסו המשכילים לפעול מתוך החברה המסורתית ובשיתוף פעולה עמה). הוא עצמו נותר שומר מצוות באופן מלא בכל שש שנותיו ברוסיה, והטיף לכך שאין סתירה בין כך ואימוץ המודרניות.
בסוף 1841 יצא ליליינטל לווילנה ולמינסק כדי להתחיל בהצגת רעיונותיו לציבור היהודי. בווילנה, הקהילה הגדולה ביותר, שכבר היו בה מעט יהודים משכילים, התקבל במידה מעורבת של הסכמה והתנגדות, ואילו במינסק נתקל בהתנגדות חריפה באספת הקהל שערך ונזקק לעזרת המשטרה המקומית כדי להימלט מהמקום. הוא שב לווילנה, ואז החלו להתעורר גם בה פעולות מחאה כנגדו וכנגד תוכניותיו, והוא נאלץ לחזור בידיים ריקות לסנקט פטרבורג.
ב-1842 הורה אובארוב לליליינטל לצאת למסע רשמי בין הקהילות היהודיות בתחום המושב. כהכנה למסע, ובניסיון לשכנע את הציבור היהודי, פרסם ב-1842 את "מגיד ישועה" – חוברת שכתב בגרמנית ותרגם בעבורו לעברית רש"י פין, ובה ניסה לשכנע ביתרונות החינוך המתקדם. החוברת נדפסה באלפי עותקים והופצה ברחבי הקהילות שבהן ביקר. בסיורו עבר בקהילות רבות ונתקל בקבלת פנים שקטה אך מסויגת. ב-1843 כינס בסנקט פטרבורג ועדה של נציגי היהודים, שבה ישבו בין השאר בצלאל שטרן, מנהל בית הספר המשכילי באודסה, והרבנים יצחק מוולוז'ין ומנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק). הוועדה שימשה במידה רבה כחותמת גומי להחלטותיו של אובארוב, אך הרבנים הצליחו, לפי עדותם, לבטל כמה מן הגזרות (העדויות של הצדדים השונים שהשתתפו בוועדה שונות זו מזו בתיאור האירועים). ב-1844 פורסם צו ממשלתי מפורט בדבר "הקמת בתי ספר מיוחדים לשם חינוכם של בני הנוער היהודי", והממשלה חלה ביישום התוכנית, ששיאה בהקמת שני בית מדרש: בית המדרש לרבנים בווילנה ובז'יטומיר.
ב-1845 נסע לביקור אצל משפחתו וארוסתו בגרמניה, ובמפתיע לא שב יותר לרוסיה, ובמקום זאת עקר לארצות הברית. ההיסטוריונים חלוקים ביניהם בשאלת המניעים שהביאו אותו לכך. כיוּון אחד שהוצע הוא שהתפכח מאשליותיו לגבי הסיכוי לשיפור מצבם של היהודים והבין כי מטרת השלטונות הרוסים להביא להמרת דת; כיוון שני הוא שנפגע מיחס השלטונות כלפיו וכלפי תוכניותיו, או מניסיון להביאו להמיר בעצמו את דתו לנצרות; וכיוון שלישי מתמקד בלחצים שהופעלו עליו מצד הקהילות היהודיות או מצד משפחתו וידידיו.
בארצות הברית בא ליליינטל תחילה לניו יורק, ושם נעשה רב קהילה. קהילות יוצאי גרמניה בניו יורק קיבלו אותו בחום ואף מינו אותו ל"רב ראשי", מינוי שלא עלה יפה. ב-1850 התפטר בעקבות חיכוכים בקהילה, והקים מוסד חינוכי. במשך העשור הראשון לשהותו בארץ החדשה עדיין החזיק בעמדות שמרניות, אך אז פגש ביצחק מאיר וייז. ב-1854 הפגין את מעברו המלא ליהדות הרפורמית כשפרסם מאמר בו, תוך סקירה ביקורתית של הנוהג, טען כי יום טוב שני של גלויות היה מתאים לזמנו וההתפתחות ההיסטורית מאפשרת לבטלו כיום. הוא החל לדווח לעיתון התנועה הרפורמית "American Israelite", שיצא בסינסינטי, ובאותה שנה עבר לסינסינטי ונעשה שותף בעריכת העיתון ורב הקהילה הרפורמית המקומית. בקהילה זו פעל עשרים ושבע שנים, עד פטירתו, הקים מוסדות והיה מרצה להיסטוריה וספרות יהודית בהיברו יוניון קולג'. מילא תפקיד חשוב בעיתונות היהודית באמריקה ופרסם ספרים ומאמרים. פעל גם במוסדות הכלליים של העיר סינסינטי.
בשהותו בארצות הברית נהפך ליליינטל למעריץ נלהב של רעיונות החופש והדמוקרטיה האמריקאיים. הוא תמך בנחרצות בהפרדת הדת מהמדינה, כפי הנראה גם בעקבות חוויותיו בפרשת "ההשכלה מטעם" באימפריה הרוסית. מלחמת האזרחים האמריקנית הגבירה את תחושות ההערצה שלו לאמריקה, והוא החל מדבר על ארצות הברית במונחים של גאולה ומשיח; הוא קבע כי אין ליהודים עוד צורך במשיח שיביא אותם לארץ ישראל, מאחר שישועתם הרוחנית והחומרית מתקיימת בארצות הברית.
אחרון גיבורי הפעולה
אחרון גיבורי הפעולה (באנגלית: Last Action Hero) הוא סרט פעולה פרודי-קומי, בבימויו של ג'ון מקטירנן שיצא לאקרנים ב-1993. בסרט מככבים אוסטין או'בראיין וארנולד שוורצנגר. הפרודיה בסרט היא על סרטי פעולה (ועל סרטיו של שוורצנגר בפרט) ועל הקלישאות הרבות בסרטים אלו. הסרט יצא לאקרנים בו זמנית עם "פארק היורה" אשר על פי הטענות האפיל עליו וגרם לכך שהכנסות הסרט היו נמוכות.
תקציר העלילה.
בחלקו הראשון של הסרט מתואר דני (אוסטין אובראיין), ילד שאוהב סרטי פעולה, שמקבל יום אחד מעובד קולנוע (רוברט פרוסקי) כרטיס קולנוע קסום שהיה שייך להודיני. בהמשך מתברר לדני שהכרטיס מאפשר מעבר בין העולם האמיתי לבין העולם כפי שהוא מופיע בסרטים.
דני נכנס לתוך סרט בכיכובו של ארנולד שוורצנגר הנקרא ג'ק סלייטר. דני מסייע לג'ק נגד האויב שלו ומנסה לשכנע אותו שהוא לא נמצא בעולם האמיתי אלא בסרט, ושהוא למעשה שחקן ושמו ארנולד שוורצנגר. ההוכחות של דני מתמקדות בקלישאות הנמצאות בסרטים בכלל ובסרטי אקשן כגון: כל מספרי הטלפון מתחילים ב-555, התחמושת לא אוזלת ואין צורך להטעין מחדש, כל הנשים הן דוגמניות, כשג'ק מתלכלך בזפת הוא מתנקה בקלות וכן הלאה.
בחלקו השני של הסרט עוברים ג'ק ודני לעולם האמיתי שם נאלץ להתמודד ג'ק עם האמת. הוא פוגש את השחקן שמגלם אותו (ארנולד שוורצנגר) שנראה כמוהו ומספר לו עד כמה הוא שונא אותו, לבסוף אחר קרב עם הרשע שבסיפור (שברח לעולם האמיתי) נפגע ג'ק וגוסס למוות. דני מחזיר אותו לאולם הקולנוע ומשם לסרט וכך ניצל ג'ק לפי הקלישה בסרטים ש"הגיבור לא מת" והפצעים הם שטחיים בלבד.
שחקנים ראשיים.