לאחר שהוקמו הרפובליקות האפריקאנריות בתום הטרק הגדול, היה נראה שכל האפריקאנרים ידבקו מעתה בחיי קבע תוך בניית חייהם הריבוניים במדינותיהם. עם זאת, עבור מיעוט קטן אך בולט מתושבי הרפובליקות החדשות מצב זה לא נמשך זמן רב. בשנת 1857, יצאו עשר משפחות תושבות הרפובליקה הדרום-אפריקאית, עמוסות על עגלות משא רתומות לשוורים ויחד עם כמויות גדולות של צאן ובקר, למה שהם ראו כהמשכו הטבעי של הטרק הגדול. הם חצו את נהר הלימפופו והמשיכו בכיוון צפון מערב אל תוך מדבר קלהרי. מסע זה היה ראשיתו של הדורסלאנד טרק (בהולנדית ובאפריקאנס: Dorslandtrek, מסע ארץ הצמא). הם חצו את המדבר והגיעו למרכז אזור הגבול בין נמיביה ובוטסואנה של ימינו. שם הם הקימו את היישוב ריאטפונטיין (Rietfontein), בו הם בנו מספר חוות חקלאיות גדולות לצד כמה בתים קטנים למגורים. כאשר נשאלו מדוע יצאו למסעם, אחד מהם השיב כי "הלכנו אחרי הרוח שפיעמה בליבנו, ואנו בעצמינו לא היינו מסוגלים להבין זאת. פשוט מכרנו את הנכסים שלנו ויצאנו לדרך לכיוון צפון מערב כדי למצוא לעצמנו בית חדש".
הצלחת המסע של המשלחת הראשונה של הדורסלאנד טרק, אשר הסתיימה בהקמת היישוב ריאטפונטיין, העלתה על נס את היוזמה להמשיך את הטרק הגדול בחיפוש אחר ארץ פורייה להתיישב בה. עקב כך, בשנים הבאות מאות רבות של מהגרים תושבי הרפובליקות האפריקאנריות אשר היו מלאי זיכרונות מימי הטרק הגדול החליטו לחדש את הנדידה. הם צעדו בדרך מדברית קשה לאורך חודשים ארוכים, כאשר בדרך רבים מהם מקפחים את חייהם, עד שחברו לבסוף אל ראשוני המתיישבים בריאטפונטיין. בשלב מסוים הם גם ניסו ליישב את דלתת האוקבנגו הסמוכה מצפון, אשר הייתה נראית להם כפורייה במיוחד ולכן גם מתאימה להתיישבות. בדומה לטרק הגדול עצמו, גם הדורסלאנד טרק לא היה חף מאתגרים. קשיי המדבר, המלריה וזבוב הצה צה הכו בלא רחם בחברי המסע. לבסוף, הגיעו רוב המתיישבים אל דרום אנגולה של ימינו, אשר הייתה מצויה אז תחת שלטון פורטוגזי. שם, במרחק של כ-2,000 קילומטר ממוצאם בטרנסוואל ולאחר שקיבלו היתר מהרשויות הפורטוגזיות, הם קבעו את מושבם. הם ייסדו במקום את היישוב הומפאטה (Humpata), אשר שכן במרחק של כמאה קילומטר מחוף האוקיינוס האטלנטי.
עקב חילוקי דעות בקרב תושבי הומפאטה אשר פרצו בשנת 1885, התפצל היישוב וקבוצה מתוכו עזבה את המקום והחלה לנדוד דרומה, אל חבל קוננה שבשטחי נמיביה של ימינו. לאחר כמה שבועות של נדודים הם התיישבו במקומם והקימו את היישוב גרוטפונטיין (Grootfontein). ב-20 באוקטובר 1885 הם הכריזו על הקמתה של רפובליקת אופינגטוניה (Republiek van Upingtonia) אשר בירתה היא גרוטפונטיין. אף על פי שהמתיישבים במקום, אשר באותה התקופה מנו כ-500 תושבים בלבד, שאפו לראות את עצמם בתור מדינה, בפועל היא מילאה מעט מאוד מאפיינים ממשיים של מדינה ריבונית. בשנת 1886, נהרג וילם יורדן, ממנהיגי המתיישבים, בעת תגרה עם בני אחד משבט ההררו. עקב כך התמוטטה הרפובליקה, ובשנת 1887 היא סופחה על ידי הקיסרות הגרמנית לתוך דרום-מערב אפריקה הגרמנית. עם קיצה של ההתיישבות בגרוטפונטיין, חזר היישוב הומפאטה שבדרום אנגולה להוות את מרכז ההתיישבות של הדורסלאנד טרק; ובמיוחד לאחר שבמהלך אמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 הוא זכה למתיישבים חדשים נוספים מהטרנסוואל. זרם ההגירה התעצם עם הכיבוש הבריטי של הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית בשנת 1902. אז, עם סופה של העצמאות האפריקאנרית בדרום אפריקה, חיפשו אפריקאנרים רבים תקווה לעצמאות מדינית בהתיישבות בהומפאטה, כאשר הם רואים עצמם כיורשי החלוצים הראשונים של הטרק הגדול, בעצם עזיבתם את מקום מגוריהם בנחלה בריטית אל פנים היבשת בחפשם אחר חירות. בשיאו של היישוב התגוררו בהומפאטה כ-2,000 תושבים אפריקאנרים, אשר המשיכו להוות מובלעת לבנה בדרום אנגולה עד שנת 1920, אז המקום ננטש עקב סכסוכים עם השלטונות והתושבים המקומיים.
חגיגות מאה השנה.
לאחר קיצן של הרפובליקות האפריקאנריות בתום מלחמת הבורים בשנת 1902, מצאו עצמם האפריקאנרים שוב מחוסרי שלטון עצמאי ושוב תחת שלטון בריטי. את העשורים הבאים העבירו אפריקאנרים רבים בהימנעות מהשתתפות בחיים הציבוריים בדרום אפריקה החדשה, וכן בתחושת אכזבה ממה שהם תפסו ככישלונה של התנועה הלאומית האפריקאנרית. עם זאת, מצב זה לא האריך זמן רב, והגורם העיקרי אשר ניסה לשנות אותו היה המפלגה הלאומית – מפלגה אפריקאנרית לאומית שמרנית, אשר האמינה כי ביכולתם של האפריקאנרים לזכות בשלטון על דרום אפריקה כולה. המפלגה הוקמה ביולי 1915 ועד מהרה הפכה לכוח הפוליטי המייצג העיקרי של העם האפריקאנרי.
אירוע אשר שיחק תפקיד מרכזי בשיבתם של האפריקאנרים למרכז הפוליטיקה הדרום אפריקאית היה חגיגות מאה השנה לטרק הגדול (באפריקאנס: Nasionale gedenkteken vir die Voortrekker-eeufees). היה זה מפגן כוח רחב היקף שארגנה המפלגה הלאומית, במטרה לציין את ראשית הטרק הגדול וכן על מנת לתת רוח גבית למה שראשי המפלגה תיארו כעיצומה של ההתחדשות הלאומיות האפריקאנרית באיחוד דרום אפריקה. ההכנות לחגיגות נפרסו על פני חודשים רבים, ולבסוף יצאו לפועל החל מיום ה-8 באוגוסט 1938. בחודשים הבאים השתתפו כמאה אלף אפריקאנרים בשחזור הטרק הגדול, כאשר ברחבי הארץ כולה הם החלו לנוע בשיירות של עגלות רתומות לסוסים ושוורים אל עבר פרטוריה. כשהגיעו לפרטוריה, נערכה עצרת מרכזית בגבעה הצופה אל העיר בהשתתפות כ-250 אלף איש, אשר היוו את הכינוס ההמוני הגדול ביותר בהיסטוריה של דרום אפריקה עד לאותו הזמן. בעצרת הונחה אבן הפינה לאנדרטה ופנתאון עצום ממדים לזכר הטרק הגדול – אנדרטת החלוצים (Voortrekkermonument). האנדרטה, המזכירה במיוחד את אנדרטת קרב האומות בלייפציג, מהווה עד ימינו את אתר ההנצחה המרכזי לטרק הגדול, אשר לצד אנדרטה הוא כולל גם מוזיאון. במסגרת חגיגות מאה השנה, בעצרת למרגלות הגבעה נערכו טקסים רבים להנצחת תולדות העם האפריקאנרי, אשר חלק מהמקורות טוענים שאופיים של האירועים בחגיגות שאבו השראה מטקסי המפלגה הנאצית בגרמניה אשר עלתה שם לשלטון שנים ספורות קודם לכן. האירוע הייחודי ויוצא הדופן התקבע בזיכרון האפריקאנרי הקולקטיבי כזה שבישר את התעוררותו הלאומית של העם, באופן אשר הביא לבסוף לעלייתה לשלטון של המפלגה הלאומית בשנת 1948, ולתחילת האפרטהייד בדרום אפריקה. עם עלייתם לשלטון של האפריקאנרים, הם התגאו לראשונה בשליטה על מה שהם ראו כארצם הגדולה, אשר כללה לצד אוכלוסייה שחורה רבה גם אוכלוסייה גדולה של דוברי אנגלית ממוצא בריטי. דוברי האנגלית, אשר לפחות בתחילה נמנעו בדרך כלל מהצבעה למפלגה הלאומית, מצאו את עצמם מאבדים את השלטון לעם אותו ניצחו כמה עשורים בודדים קודם לכן במלחמת הבורים.
אורנה ננר
אורנה ננר הייתה העורכת הראשית של השבועון "לאשה" בשנים 1999–2014.
ביוגרפיה.
ננר החלה את דרכה כעיתונאית במקומון "העיר" של רשת עיתוני שוקן ולאחר מכן החלה לערוך את מוסף "סגול" של העיתון "חדשות". שימשה ככתבת בלונדון של העיתון "ידיעות אחרונות" וכעורכת המוסף "זמנים מודרניים" והעבירה שיעור בנושא ניהול בתוכנית "לומדים ביחד" בערוץ 2.
בשנים 1999–2014 הייתה עורכת השבועון "לאשה".
ננר היא אמא לשלושה ילדים.
זמנים מודרניים (מוסף)
זמנים מודרניים הוא מוסף של "ידיעות אחרונות" היוצא פעם בשבוע העוסק באופנה וסגנון חיים. המוסף עוסק בנוסף לכך בענייני זוגיות, הורות ומשפחה, קולינריה, בריאות, צרכנות, ובנוסף מכיל גם כתבות תחקיר וראיונות.
הטורים הקבועים בעיתון הם חמש עם: …"
בין 1997–2008 עורכת המוסף הייתה מרים קוץ. בין העיתונאים הכותבים בעיתון נמנים בין היתר שלי גרוס המשמשת ככתבת האופנה של המוסף, ורדה רזיאל-ז'קונט ורחלי קרוט.
מצדדי צוואר
סער 4.5 נושב
דוד בן-בעש&quot;ט
מארק גאטיס
מארק גאטיס (באנגלית: Mark Gatiss; נולד ב-17 באוקטובר 1966) הוא שחקן, קומיקאי, תסריטאי וסופר אנגלי. הוא שותף לכתיבה של סדרות הטלוויזיה "דוקטור הו" ו"שרלוק", סדרה שהיה גם שותף ליצירתה. הוא חבר בצוות הקומיקאים של הסדרה "ליגה של גברים" הכוללת את ריס שירסמית', סטיב פמברטון ואת התסריטאי ג'רמי דייסון.
ביוגרפיה.
גאטיס נולד בסג'פילד שבמחוז דרהאם באנגליה. הוריו היו ויניפרד רוז (שם נעורים או'קיין) ומוריס גאטיס. הוא גדל קרוב לבית חולים פסיכאטרי מהתקופה האדוארדית שבו עבד אביו. בילדותו אהב לצפות בטלוויזיה בסדרה "דוקטור הו" ובסרטי "Hammer Horror", ואהב לקרוא את ספרי שרלוק הולמס ואת ספרי הרברט ג'ורג' ולס. כמו גם אסף מאובנים. תחומי עניין אלה היוו בסיס ליצירתו כמבוגר.
הוא למד בבית הספר היסודי הייגינטון ובבית הספר התיכון וודהם בניוטון אייקליף . אחר כך למד אמנויות הבמה בברטון הול קולג' המסונף לאוניברסיטת לידס.
קריירת משחק.
ליגה של גברים.
גאטיס משתתף בתוכנית המערכונים "ליגה של גברים", לצדם של ריס שירסמית', סטיב פמברטון והתסריטאי ג'רמי דייסון. את עמיתיו פגש לראשונה בבית הספר למשחק "ברטון הול" ביורקשייר, שם למד אחרי סיום בית הספר ואחרי שנה של טיול באירופה.
התוכנית "ליגה של גברים" החלה ב-1995 כהופעה על במה שזכתה בשנת 1997 ב"פרס פרייר" בפסטיבל הפרינג' באדינבורו. באותה שנה שודרה התוכנית ברדיו 4 של ה-BBC בשם "On the Town with the League of Gentlemen", וב-1999 שודרה בטלוויזיה בערוץ BBC Two. על תוכנית זו זכו גאטיס וחבריו בפרס באפט"א לטלוויזיה, בפרס "Royal Television Society" ובפרס "ורד הזהב" היוקרתי .
ב-2005 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "ליגה של גברים האפוקליפסה" וזכה לביקורות חיוביות.