אחד מן הטענות העיקריות בפולמוס ההתנגדות לחסידות היה שינוי הנוסח בקרב החסידים מנוסח אשכנז לנוסח ספרד, שינוי הנוגד את ההלכה, ונוגד גם את דברי האר"י עצמו עליו מתבססים החסידים כביכול. כבר בכתבי הפולמוס הראשונים הוזכרה טענה זו, כמו ב"זמיר עריצים וחרבות צורים" (אלעקסניץ תקל"ב):
המתנגדים הביאו כראיה לטענתם את דברי הירושלמי: . הדברים מובאים גם במגן אברהם באורח חיים סימן ס"ח, ושם בשם האר"י.
על דרך המליצה, טענו המתנגדים שהחסידים שינו את הסדר החשוב של הפרד"ס (פשט, רמז, דרש וסוד), והפכו אותו ל-ספר"ד (סוד, פשט, רמז, ודרש).
בתקופה הראשונה לא השיבו החסידים לטענה זו כלל, אמנם בהמשך השנים עם חיזוק ההתחשבות בהלכה הנהוגה, הועלתה הטענה שישנו נוסח לכל שבט בעם ישראל, אולם נוסח ספרד שהוא המבוסס על דברי האר"י הוא נוסח כללי לכל השבטים.
מרכיבי הנוסח.
הרב שמואל פנחס גלברד, בספרו: אוצר טעמי המנהגים
מפרט חלק מה"תיקונים" העיקריים בנוסח אשכנז שביצעו תלמידי הבעש"ט בהשפעת נוסח האר"י וכוונותיו:
הואיל ואחרי הבעש"ט התפצלה החסידות לזרמים שונים, והבעש"ט עצמו כנראה התפלל בנוסח אשכנז, מאחר שכל התופעה של נוסח ספרד לא התחיל אלא מדור השני של החסידים, גם נוסח התפילה שונה במקצת מחסידות לחסידות. למשל: חסידי חב"ד מתפללים לפי סידור שערך בעל התניא - ראשון לאדמו"רי חב"ד, חסידי בעלז וחסידי דושינסקיא - מתפללים תפילת שמונה עשרה פחות או יותר בנוסח אשכנז, פרט לאמירת "נקדישך" ועוד שינויים קלים. בחסידות צ'רנוביל לכל ענפיה אומרים "ויצמח פורקניה ויקרב קץ משיחיה".
הגהות דקדוקיות על נוסח ספרד.
דקדקנים רואים בנוסח ספרד נוסח משובש בשל העובדה שהוא נוטה לחבר מטבעות לשון של נוסח הספרדים על הנוסח האשכנזי. לדוגמה, נוסח אשכנז גורס בתפילת שמונה עשרה "כי אתה שומע תפילת עמך ישראל ברחמים", ונוסח הספרדים גורס "כי אתה שומע תפילת כל פה". בהרבה זרמים של נוסח ספרד מרכיבים את שתי הנוסחאות וגורסים "כי אתה שומע תפילת כל פה עמך ישראל ברחמים". נוסח זה משובש לשונית ועל פי הדקדוק היה צריך לומר "כי אתה שומע תפילת כל פיות עמך ישראל ברחמים".
חוקר התפילה ד"ר דניאל גולדשמידט סבר שהסיבה להרכבה של נוסח הספרדים עם נוסח אשכנז היא בשל העובדה שהסידורים הראשונים בנוסח ספרד הודפסו באופן בו נוסח אשכנז היה נוסח הפנים של הסידור, ונוסח הספרדים הובא בסוגריים. המתפללים לא הבינו שמשמעות הסוגריים היא שמדובר בנוסח חלופי, ואמרו את שתי הנוסחאות כאחת. כך למשל בדוגמה שהובאה לעיל נדפס בסידורים הראשונים בנוסח ספרד "כי אתה שומע תפילת (כל פה) עמך ישראל ברחמים". כוונת המדפיסים הייתה שלפי נוסח הספרדים אומרים "כי אתה שומע תפילת כל פה" ולפי נוסח אשכנז אומרים "כי אתה שומע תפילת עמך ישראל ברחמים". ברם המתפללים לא הבינו זאת ואמרו "כי אתה שומע תפילת כל פה עמך ישראל ברחמים" וכך יצרו שיבוש לשון.
בשל שיבושים אלו נערכו כמה מהדורות "מדויקות" על פי הדקדוק של נוסח ספרד. אחת מהן היא זו של רבי שניאור זלמן מלאדי שהיה האדמו"ר הראשון של חסידות חב"ד. על פי מהדורתו (ובשינויים קלים) נדפס גם נוסח התפילה של סידור רינת ישראל בנוסח ספרד שהוא הסידור שבו רבים מהמתפללים בחוגי הציונות הדתית מתפללים.
הפיוטים בנוסח ספרד.
ביחס לפיוטים, נוסח ספרד שומר על הפיוטים של נוסח אשכנז (לפי מנהג אשכנז המזרחי בשל העובדה שתנועת החסידות מוצאה במזרח אירופה). החריג היחיד הוא שהרבה חסידים קבלו את סדר העבודה במוסף של יום הכיפורים אתה כוננת עולם מראש במקום אמיץ כח, ובהרבה מחזורי נוסח ספרד הדפיסו את שתי הנוסחאות. בכך דווקא תואם נוסח ספרד את שיטת האר"י שאמר את הפיוטים האשכנזיים ולא הספרדיים.
טיטוס אנדרוניקוס
טיטוס אנדרוניקוס (באנגלית: Titus Andronicus) הוא מחזה מאת ויליאם שייקספיר וכפי הנראה הטרגדיה המוקדמת ביותר שכתב שייקספיר. המחזה עוסק בדמותו הדמיונית של גנרל רומי המעורב במעגל של נקמה עם אויבתו, מלכת הגותים טמורה.
עלילה.
טיטוס אנדרוניקוס שב לרומא כמנצח ממסע מלחמה בן עשר שנים נגד שבטי הגותים. בנוסף לשלל הוא שבה את מלכתם טמורה ואת שלושת בניה. כנקמה על מות בניו במערכה, הוא זובח את הנסיך הגותי אלארבוס, על אף תחינותיה של אמו. קיסר רומא מת זה לא מכבר, ושני בניו סאטורנינוס ובסיאנוס מתקוטטים על הירושה. אחיו של טיטוס, הטריבון מרקוס, מודיע שהעם רוצה בו אך הלה דוחה את ההצעה בנימוק שאינו ראוי ומעניק את תמיכתו לבכור סאטורנינוס. הוא מעניין להשיא לו את בתו לביניה, אך היא כבר מאורסת לבסיאנוס. טיטוס מתרתח כשבניו החיים מודיעים לו שאל לו לכפות עליה להתחתן עם הקיסר, מאשים אותם בבגידה ובחמת זעמו הורג את בנו מוטיוס. סאטורנינוס נחרד מהמעשה, דוחה כל קשר עם משפחת אנדרוניקוס ומתאהב בטמורה היפהפייה, אותה הוא נושא לאישה. מלכת רומי החדשה מתחילה לזמום את נקמתה בטיטוס. בתור התחלה, היא משכנעת את בעלה לחנון הן את אחיו והן את המצביא, ומורה ליועצה ומאהבה בסתר אהרן המורי להביא למפלת האחרון.
בעת מסע ציד, מעודד אהרן את בניה של טמורה, דמטריוס וכירון, לרצוח את בסיאנוס כדי שיוכלו לאנוס את לביניה. הם הורגים אותו ומתעללים בה ביער; כדי שלא תוכל לגלות את שאירע, הם כורתים את לשונה וידיה ומותירים אותה בין העצים. אהרן מצליח להפיל את האשמה ברצח על בניו של טיטוס, מרטיוס וקווינטוס. הקיסר עוצר אותם ודנם למיתה. הטריבון מוצא את לביניה הגידמת והאילמת ומביאה לבית אביה, ההמום מצער. אהרן מבקר את טיטוס ומשכנע אותו בערמה שסאטורנינוס הסכים לחנון את בניו אם הוא או אחד מבניו הנותרים יכרתו את ידם וימסרו לו אותה. המצביא נעתר ואהרן קוטע את אחת מזרועותיו כדי להביאה לקיסר. טיטוס מצפה לשליח שיביא לו את מרטיוס וקווינטוס חופשיים; תחת זאת, הלה מגיע ומוסר לו את זרועו הכרותה יחד עם ראשיהם הערופים של שני בניו. אנדרוניקוס צמא לנקמה ומורה לבנו הנותר, לוקיוס, לצאת אל ארצם של הגותים המובסים ולגייס צבא נגד הקיסרות. לביניה מצליחה לכתוב בעפר את האמת על זהות תוקפיה באמצעות מקל שהיא מחזיקה בפיה.
טמורה יולדת, אך מסתבר כי זהו בנו של אהרן, והוא כהה-עור כמו אביו. אהרן הורג את המיילדת ונמלט עם התינוק כדי להצילו מסאטורנינוס. מחוץ לעיר הוא נלכד על ידי הצבא שהביא לוקיוס, והלה מאיים לתלות את העולל אם לא יתוודה. אהרן מספר את כל האמת. המלכה, השומעת על מצבו של אנדרוניקוס, סבורה כי הוא השתגע. היא ובניה מתחפשים ובאים אליו באומרם שהם רוחות הנקם, הרצח והאונס שהגיעו מן השאול. היא אומרת לו כי תעניק לו שילם מכל אויביו, אבל עליו לאמר ללוקיוס לחדול מהמלחמה ולהגיע למשתה עם הקיסר בתוך העיר. אנדרוניקוס מעיר על הדמיון בין ה"רוחות" למלכה ושני בניה, אך אומר להם כי אין ספק שמדובר בחולשת אנוש מצדו. הוא מתרצה ומשגר את מרקוס לקרוא לבנו. לפני שטמורה עוזבת הוא דורש ש"רצח" ו"אונס" יישארו עמו, והבנים נעתרים. כשהיא עוזבת, הוא שוחט את שניהם ואוסף את הדם באגן שמחזיקה לביניה. טיטוס אומר לה שיגיש למלכה את בניה שלה כמזון במשתה.
לוקיוס מגיע העירה וכולם נאספים לסעוד עם הקיסר. במהלך הארוחה, שואל אנדרוניקוס את סטורנינוס אם על אב להרוג את בתו משחולל כבודה, כשם שמצווה המנהג. הקיסר עונה בחיוב, וטיטוס רוצח את לביניה לנגד עיניו ומספר לו על מעשיהם של כירון ודמטריוס. הקיסר מצווה להביאם בפניו, אך המצביא מבשר לו שהם היו חלק ממרכיבי העוגה שהוגשה לטמורה. אז הוא הורג את המלכה, וסאטורנינוס קוטל אותו כנקמה. לוקיוס ממית את הקיסר, ובהיעדר מועמדים אחרים מוכרז כיורשו. הוא מצווה להשליך את גופת הקיסרית לכלבים ולתת לאהרן למות מצמא.
הטקסט של המחזה.
המחזה פורסם בשלוש מהדורות קוורטו בטרם פורסם במהדורת הפוליו הראשונה של "כל כתבי שייקספיר" בשנת 1623. המהדורות מכונות Q2, Q1 ו-Q3.
Q1, אשר פורסם בשנת 1594, נחשב בעיני מומחים כעותק מלא ובר סמכא של הטקסט השייקספירי, ומהווה את הבסיס למהדורות המודרניות, אף שחלק מן הטקסט שהופיע במהדורת הפוליו אינו קיים בה. כיום מצוי בעולם עותק אחד של Q1.
Q2 אשר פורסם בשנת 1600 התבסס כפי הנראה על עותק פגום ולא שלם של Q1, וחסרות בו מספר שורות. כיום מצויים בעולם שני עותקים של Q2.
Q3 אשר פורסם בשנת 1611 נראה כהשחתה נוספת של הטקסט של Q2. יש בו מספר שינויים לעומת Q2 שכפי הנראה מקורם בטעות.
מהדורת הפוליו של 1623 מבוססת כפי הנראה על Q3, אך כוללת גם חומר שאינו מצוי באף אחת ממהדורות הקוורטו, לרבות תמונה 2 במערכה 3 במלואה, תמונה חשובה שבה נראה כי הגיבור מאבד את שפיותו. כיום רואים בה רוב המומחים תמונה אותנטית, והיא כלולה במהדורות המודרניות של המחזה.
רוב המלומדים מתארכים את כתיבת "טיטוס" לתחילת שנות התשעים של המאה ה-16, כפי הנראה לפני 1594, המועד שבו פורסם לראשונה.
שייקספיר אינו מצוין כמחבר היצירה באף אחת משלוש מהדורות הקוורטו. בן התקופה פרנסיס מרס מזכיר את המחזה כאחת הטרגדיות של שייקספיר ברשימה משנת 1598, וכמובן, אסמכתה נוספת היא כי הוא כלול במהדורת הפוליו משנת 1623 שבה אוגדו כל כתבי שייקספיר. ישנן ראיות שהמערכה הראשונה נכתבה בידי מחזאי בשם ג'ורג' פיל, וייתכן שפיל אף שכתב את התמונה שבה משתמשת לביניה ב"מטמורפוזות" של אובידיוס על מנת להסביר כי נאנסה. הנחה זו שנויה במחלוקת.
רבים טענו כי לא היה זה שייקספיר שכתב את המחזה. פרסום בר סמכא מן המאה ה-19, "גלוב אילוסטרייטד שייקספיר", טען כי מדובר יש תמימות דעים בעניין זה, וזאת בשל ה"ברבריות" של המחזה, שאינה הולמת יוצר שבני המאה ה-19 ייחסו לו תכונות של גאוניות על-אנושית כמעט.
מוניטין.