כמו כן מינה הוועד הכללי את הרב קוק כרבה של ירושלים בג' באלול תרע"ט, יום עלות הראי"ה לירושלים. הראי"ה התלבט אם לקבל עליו את המינוי בגלל החוגים הקנאיים בירושלים אך בסופו של דבר קיבל על עצמו את המינוי בטבת תר"פ. בעקבות המינוי פרש מיעוט מהקשר עם הוועד הכללי והצטרף ל"ועד העיר האשכנזי" והקימו גוף חדש בשם העדה החרדית. הרב זוננפלד מונה לרבה של העדה החרדית ולרבה של ירושלים כשרק בחוגי העדה החרדית הוא נחשב לרבה של ירושלים.
הקמת השכונות מחוץ לחומה.
אחת הפעולות המרכזיות של הוועד הכללי (ראו לעיל, קטגוריה 22) הייתה מעורבותו הנמרצת בהקמת השכונות היהודיות מחוץ לחומה, מה שהפך אותו לאחד הגורמים המשפיעים והבולטים ביותר ביצירתה של "ירושלים החדשה" במאה ה-19 ובמאה ה-20. ברשימת השכונות שיסד הוועד, המופיעה בסוף הספר "מוסד היסוד" נמנו השכונות בסדר הכרונולוגי הבא:
לרשימה זו יש להוסיף את שתי השכונות הנוספות שהקים הוועד ואשר נקראות על שמו, "כנסת ישראל" - האחת היא כנסת ישראל ב' שנוסדה סמוך לשכונה הראשונה בתרנ"ב (1902) והשנייה היא כנסת ישראל ג', שנוסדה סמוך לשתי אחיותיה בגוש הנחלאות בתרפ"ה (1925). סך הכל הקים הוועד 24 שכונות בירושלים החדשה.
סכסוכים ואי סדרים בניהול הוועד בדורות האחרונים.
לאחר קום המדינה ב-1948 התייתרו רבים מתפקודיו של הוועד הכללי והוא המשיך להתנהל באופן מינורי, בעיקר בתחום מפעלי התורה, הצדקה והחסד. פעולות אלה מומנו בעיקר מהשכרת אשכולות ההקדש הרבים השייכים לוועד בירושלים, ובהם שכונות ובתים שבהם אחראי עד היום הוועד על חלוקת הדירות, ניהול כל ענייני השכונה ואף אחריות על חלוקת מצות בפסח.
במפנה המאה ה-21, לאחר שמחלוקות וסכסוכים רבים על ניהול הוועד, כספיו והקדשיו הביאו לשיתוקו של הארגון, הופקדה השלטת הסדר בידי בית הדין הרבני הגדול בירושלים. בשנים 2001–2002 נכנס בית הדין לעובי הקורה בניהול הוועד, כמו גם בניהולו של 'אוצר החסד קרן שמואל', תחת פיקוח מיוחד של המנהיג הליטאי החשוב, ר' יוסף שלום אלישיב. בתום הדיונים קבע בית הדין מסגרת חדשה לניהול הוועד והקרן והורה על ארגון מחודש של כל נכסי ההקדשות.
למרות כל אלה, לא נעשה דבר, וב-2017 התכנס שוב בית הדין כדי לברר מדוע לא יושמו החלטותיו ומדוע ממשיך הוועד להתנהל על ידי בודדים בעלי סמכות ולא על ידי העמותה הרשמית. כן תהה בית הדין כיצד נמכרים או מושכרים הקדשי הוועד בפרוצדורות פגומות או לא נמכרים או מושכרים כלל, דבר היוצר נזק כלכלי מוכח לנזקקים. בית הדין קרא לרשם העמותות לבחון היטב את עמותת הוועד הכללי, במקביל לתהליך מינוי מנהל מיוחד לנכסי ההקדש ונאמנים חדשים, שהוטל על הרכב בראשות ר' שלמה שטסמן מבית הדין האזורי בתל אביב. הרכב זה מסר למנהל המיוחד את כל הסמכויות, לרבות סמכות האפוטרופסות, לניהול כלל נכסי אשכולות הקדשות הוועד והקרן, כמו גם הסמכות לייצוגם בפני הערכאות המשפטיות השונות. לאחר סכסוך שהתנהל במשך שנים בפני בתי הדין בשאלת הבעלות על בית הרב קוק, בשנת 2020 מתח בית הדין הרבני הגדול ביקורת חריפה על התנהלות ה'נאמנים' והקפיא את כל הפעולות המשפטיות עד למינוים של נאמנים חדשים. נכון לפברואר 2020 העמותה, שמשרדיה שוכנים במקומם ההיסטורי מ-1902 בשכונת בית דוד שהוקמה על ידי הוועד, מסרבת לשתף פעולה עם בית הדין.
יחסי אסוואטיני–דרום אפריקה
יחסי אסוואטיני–דרום אפריקה הם היחסים הדו-צדדים בין אסוואטיני ודרום אפריקה. דרום אפריקה מקיפה את אסוואטיני בצפון, במערב ובדרום. שתי המדינות חולקות יחסים חזקים היסטוריים ותרבותיים. נציבויות עליונות כוננו בפרטוריה ובמבבנה לאחר האפרטהייד ב-1994. אסוואטיני מחזיקה נציבות עליונה בפרטוריה אשר גם הוסמכה לבוטסואנה, לסוטו, נמיביה, זמביה וזימבבואה.
היסטוריה.
תקופת האפרטהייד.
במהלך שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, אף על פי שאסוואטיני טענה להיותה נייטרלית במלחמה הקרה, למעשה היא הייתה פרו-מערבית, וקיימה יחסים חזקים עם דרום אפריקה, כולל שיתוף פעולה כלכלי ובביטחון. חלק מהעסקים הדרום אפריקאים השתמשו גם בשטח אסוואטיני כנקודת מעבר כדי לעקוף את הסנקציות הבינלאומיות על דרום אפריקה. בהסתמך על הסכם ביטחון סודי עם דרום אפריקה. בשנת 1982, התנכלו פקידי אסואטיני לנציגי הקונגרס הלאומי האפריקני בבירה, מבבנה, ובסופו של דבר גירשו אותם מסווזילנד. כוחות הביטחון של דרום אפריקה, שפעלו תחת כיסוי, ביצעו גם הם פעולות נגד ה-ANC בשטח אסוואטיני. לאורך כל הזמן הזה, חלק ממשפחת המלוכה הסווזית חיפשו בשקט את שילובם מחדש של השטח הכבוש של אסוואטיני בדרום אפריקה בממלכתם. ב-27 בדצמבר 1984, יחסים רשמיים כוננו ברמת הסחר. בשנת 1993 הם הסכימו לשדרג את היחסים הרשמיים למעמד של שגרירות.
ביוני 1993, דרום אפריקה וסווזילנד חתמו על הסכם שיפוטי הקובע כי שופטים מדרום אפריקה ישמשו בבתי המשפט של אסוואטיני. דרום אפריקה גם הסכימה לספק הכשרה לאנשי בית המשפט באסוואטיני.
העידן שלאחר האפרטהייד.
בשנת 1994 שדרגו שתי המדינות את קשריהן הדיפלומטיים לאחר בחירתו של נשיא דרום אפריקה, נלסון מנדלה, סיום האפרטהייד בדרום אפריקה והכניסה מחדש של דרום אפריקה לחבר העמים הבריטי. באוגוסט 1995 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה במאמצים למניעת פשע והברחה לאורך גבולן המשותף. בספטמבר 2010 גינתה ליגת הנוער של הקונגרס הלאומי האפריקני את היחסים ה"לא לגיטימיים" של דרום אפריקה עם "המלוכה האבסלוטית של סווזילנד". זרוע ההשקעות של האו"ם, קנצלר האוס רכש נתח של 75% ב"קולומה מלומה" של אסוואטיני (מכרה פחם). מפלגות פוליטיות אחרות גינו גם הן את המהלך.
תורת כבידה קוונטית
הוצאת 'מערכות'
מחנה העקורים פלדאפינג
מחנה העקורים פלדאפינג (באנגלית: Feldafing) בבוואריה היה מחנה העקורים הראשון לאסירים יהודים משוחררים ניצולי השואה ממחנות הריכוז. לימים שהו בו פליטים יהודים מאזורי מזרח אירופה שבשליטת ברית המועצות. המחנה היה ממוקם באזור הוהנברג (Höhenberg) בפלדאפינג ומחוצה לו.
הקמת המחנה.
המחנה נפתח על ידי צבא ארצות הברית ב-1 במאי 1945 כאמצעי חירום לשיכון יהודי הונגריה שהיו בקרונות בקר ברכבת, ששוחררה ליד תחנת הרכבת טוצינג (Tutzing), ליד רכבת חולים גרמנית. הרכבת הגיעה ממחנה הריכוז מולדורף-מטנהיים (Muhldorf-Mettenheim) והובילה אסירים יהודים שנאספו ממחנות הריכוז מיטרגארס (Mittergars), מולדורף ואלד לאגר אמפפינג (Muldorf Wald Lager Ampfing) ומולדורף-מטנהיים. אסירים אלה נועדו להיטבח בהרי טירול על ידי אנשי אס אס שהמתינו למשלוח זה. מלחמת העולם השנייה הייתה קרובה לסיומה, ומפקד יחידת הוורמאכט, שידע מה עתיד להיות גורלם של האסירים, המשיך לעכב את הרכבת עד לשחרורה על ידי יחידות החלוץ של צבא ארצות הברית. הנאצים המשיכו לשמור על הרכבת עד שהאמריקנים לקחו אותם בשבי, אף כי הגרועים שבשומרים ברחו. חלק מהאסירים הועברו מייד לרכבת בית החולים הגרמנית הסמוכה. רכבת האסירים הועברה למסילה ליד בית הספר לנוער היטלר בפלדאפינג (העיירה שליד טוצינג), שם יצאו האסירים מהרכבת. מפקד הרכבת הגרמני ושתי שומרות, שככל הידוע עזרו להישרדותם של האסירים, שוחררו ממעצר, והתאפשר להם לגור יחד עם האסירים המשוחררים. האחראי על המחנה היה סגן ראשון אירווינג ג'יי סמית' (Irving J. Smith), חייל יהודי ופרקליט בעיסוקו האזרחי, ששירת ביחידת הנושאים האזרחיים של הצבא (Civil Affairs Command).
מחנה העקורים פלדאפינג הוקם בשטח של בית הספר בעיירה פלדאפינג (Reichsschule Feldafing), בית ספר שהיה מורכב משבעה בניינים גדולים בני שתי קומות, לפחות תריסר מבנים זמניים ושש או שבע וילות גדולות הקשורות אל קומפלקס זה. היה זה בית ספר לנוער אליטה של ההיטלריוגנד, בית ספר ששכן באזור וילה בהוהנברג ומעבר לו, וממנו נשקף אגם. הווילות נרכשו או הוחרמו על ידי השלטונות הנאציים, לעיתים קרובות מבעלים יהודיים. חלק מהצריפים שימשו כמחנה ריכוז לשבויי מלחמה רוסים, שהוחזרו לארצם לאחר מספר חודשים. האסירים המשוחררים האחרים היו יהודים, רובם מהונגריה.
מבני המחנה.
מבני המחנות הגדולים הוקמו כמתחם בית חולים שהיה מוכן לקליטת פצועים גרמנים. צלב אדום גדול נצבע על כל אחד מגגותיהם. אחד הצריפים הועמד לשימוש בית החולים, ויועד לקליטת חולים ופצועים גרמנים רבים. מבנים אחרים יועדו גם הם לשימוש כמתקני טיפול במקרים של פציעות חמורות פחות. חלק מהפצועים הגיעו מהטבח בפוינג (טבח בעיירה פוינג שבבווריה באפריל 1945, בו רצחו אנשי חיל האוויר הגרמני בירי כחמישים אסירים יהודים שניסו לצאת מרכבת מוות שנעצרה) וחלקם היו טייסים של בעלות הברית שנפלו בשבי.
פעילות ניצולי השואה במחנה.
במחנה העקורים פלדאפינג התקיימו חיי חברה, מפעלי חינוך, תרבות ודת. במחנה פעל בית ספר יסודי חילוני. הקהילה הקהילתית הדתית במחנה הקימה כמה בתי ספר, בהם תלמוד תורה, ישיבה ובתי סמינר כולל בית מדרש ליוצאי ליטא ובית מדרש ליוצאי הונגריה. בפלדאפינג הייתה מועצה רבנית שהייתה לה השפעה רבה במחנה. בספריית המחנה היה גם אוסף ספרים דתי. תוכני הוראה חילוניים היו זמינים למבוגרים בבית ספר ערב, בבית ספר להכשרה מקצועית של אורט ובבית ספר לאחיות.