בנובמבר 2017 בר-נתן יצא מהארון כהומוסקסואל בריאיון לידיעות אחרונות. הוא מתגורר בתל אביב.
מו-דו
מו-דו, קיצור של מושך-דוחף (באנגלית: Push-Pull) הוא ביטוי כללי לציוד נייד רכבתי המסוגל לנוע לשני הכיוונים במהירות דומה ללא צורך בשינוי שלו וללא צורך לסובב אותו. בישראל דבק הכינוי "מו-דו" לדגם ספציפי של קרונות כאלו - קרונות המו-דו הספרדיים מתוצרת חברת אלסטום שהיו הראשונים מסוג זה שהופעלו באופן סדיר ברכבת ישראל, והכוונה ב"קרונות מו-דו" היא לרוב לדגם ספציפי זה (אם כי זה אינו שמו הרשמי).
במבנה הבסיסי של ציוד מסוג "מו-דו" קיימים תאי-נהג בשני צידי הרכבת. ברכבות "מו-דו" הנגררות או נדחפות על ידי קטר בצד אחד של הרכבת ישנו קרון מיוחד הנמצא בקצה השני של הרכבת המכונה קרון ניהוג. קרון זה שונה משאר קרונות הרכבת בכך שחלק ממנו מוקצה לתא-נהג נוסף. בקרונועים מבוטל לעיתים הצורך בקרון ניהוג מיוחד על ידי כך שכל מערך כולל בתוכו תא ניהוג בשני צידיו.
קיימות רכבות מו-דו דו ראשיות עם שני קטרים מכל צד, שאחד דוחף והשני מושך בעת ובעונה אחת, או רכבות מו-דו עם קטר במרכז הרכבת ושני קורונות ניהוג בשני הקצוות.
כאשר ציוד איננו מסוג "מו-דו", יש צורך להחליף את כיוון הנסיעה בתהליך המכונה "חיוג". בתהליך זה מופרד הקטר מהקרונות, ומועבר באמצעות מסילה צידית אל הקצה האחר של הרכבת,שם הוא מחובר מחדש. פתרון אפשרי נוסף הוא לולאה גדולה בה הרכבת יכולה לבצע סיבוב באופן דומה לפניית פרסה - פתרון זה אינו מיושם בישראל.
גם החלפת כיוון הנסיעה בציוד מו-דו מכונה לעיתים "חיוג" אם כי זוהי פעולה פשוטה וקצרה הרבה יותר שנעשית לרוב בלחיצת כפתור.
יתרונות המו-דו.
היתרון העיקרי בשימוש בציוד מו-דו הוא תפעולי. הזמן הדרוש לחיוג רכבת שאינה מו-דו ארוך, ודורש השבתה של הציוד למשך כמה דקות, במהלכן מושבתות גם המסילות שבאמצעותן מבוצע החיוג.
יתרון נוסף הוא חיסכון בעלויות בהקמת תחנות הקצה. חיוג ציוד שאינו מו-דו דורש סידורים מיוחדים בתחנות הקצה כמו מערך נוסף של מסילות ומסוטים שיאפשרו את ביצועו, ואף עשוי להידרש לכך כוח אדם נוסף. הצטיידות מוגברת של רשת רכבות מסוימת בציוד מו-דו מאפשרת בניית תחנות קצה פשוטות בהן מסתיימות המסילות בבלמי פגוש וללא מערך מסוטים מיוחד.
ציוד מו-דו שאינו רכבתי.
יש גם גוררות המכונות מו-דו, אלו הן גוררות המיועדות לים הפתוח, ומסוגלות לגרור או לדחוף ארבות.
לרוב הן משמשות לדחיפת ארבות צובר בין נמלים קבועים, ארבות בהן זמן הטעינה והפריקה ארוך בגלל צורך בעבודת אנוש, וניתן לחסוך בעלויות על ידי השארת ארבה בנמל ונטילת ארבה שסיימו את העבודה עליה.
ויקטור בלנקו
ויקטור איוונוביץ' בֵּלֵנְקוֹ (ברוסית: Виктор Иванович Беленко; נולד ב-15 בפברואר 1947) הוא טייס סובייטי לשעבר שערק למערב עם מטוסו.
ביוגרפיה.
בלנקו היה טייס בחטיבת הטיס 513 של חיל האוויר הסובייטי בצ'ונגויבקה. הוא התפרסם ב-6 בספטמבר שנת 1976, כאשר ערק למערב באמצעות הטסת מטוס המיג-25 "פוקסבט" שלו להָקוֹדָטֵה שביפן. הייתה זו הפעם הראשונה בה יכול היה המערב לבחון מטוס זה מקרוב.
מראשית שנות השבעים שבהם נכנס מטוס המיג 25 לשירות מבצעי בברית המועצות מטוס זה נחשב לבעל מעטפת ביצועים חריגה וכאיום ממשי על מטוסי נאט"ו (בעיקר כמטוס ירוט). בין היתר נודע על יכולתו לטוס במהירות של מעל 3 מאך ברום טיסה של מעל 80,000 רגל. בחינתו של המטוס הפתיעה את האמריקאים לנוכח הטכנולוגיה הפשוטה שנתגלתה במטוס ורמת הגימור הנמוכה של חלקיו.
לבלנקו הוענק מקלט מדיני על ידי נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד וסודרה לו קרן נאמנות שהעניקה לו תנאי מחיה נוחים מאוד לשנים הבאות. ארצות הברית תחקרה אותו במשך חמשת החודשים הראשונים שלאחר עריקתו.
מטוס המיג-25 פורק, נבדק ולאחר מכן הוחזר לברית המועצות ב-30 מכולות. בלנקו הביא איתו את מדריך הטיסה של המטוס, מתוך רצון לעזור לטייסים אמריקאים בהערכת ובבחינת המטוס. עם זאת, ממשלת יפן אסרה להטיס את המטוס, והתירה לארצות הברית רק לבדוק את המטוס, ולבצע מבחנים על הקרקע במערכות המכ"ם ומנועי המטוס.
בהיותו בארצות הברית התחתן ונולדו לו שלושה ילדים. בשנת 1995, לאחר התפרקות ברית המועצות ביקר במוסקבה בהקשר לעסקיו.
רשיון לשימוש חופשי במסמכים
Toei Animation
Studio Pierrot
כרמן מירנדה
כרמן מירנדה (פורטוגזית: Carmen Miranda; 9 בפברואר 1909 - 5 באוגוסט 1955) הייתה זמרת, רקדנית ושחקנית ברזילאית, שהפכה לכוכבת-על בארצות הברית במהלך שנות הארבעים של המאה העשרים.
ביוגרפיה.
מירנדה נולדה בשם מריה דו קרמו מירנדה דה קוניה (Maria do Carmo Miranda da Cunha) בעיירה מרקו דה קנווזש (Marco de Canaveses) הסמוכה לעיר פורטו (Porto) שבצפון פורטוגל. בעודה תינוקת היגרה משפחתה לברזיל, וקבעה את מקום מושבה בעיר ריו דה ז'ניירו. את לימודיה עשתה במוסדות קתוליים ועם סיומם הועסקה בחנות עניבות ולאחר מכן בחנות כובעים. בד בבד היא שרה במסיבות ובפסטיבלים ברחבי העיר, אם כי נאלצה לשמור על הדבר בסוד מפני הוריה השמרניים. נקודת המפנה בקריירת השירה שלה הייתה הזמנתה לשיר בתוכנית ששודרה בתחנת רדיו מקומית. הופעתה זו הניבה חוזה הקלטות שחתמה עם הרשת האמריקנית RCA. עד לסופה של שנת 1928 הייתה מירנדה לכוכבת סמבה ששמה נודע ברחבי ברזיל.
כמו זמרים אחרים באותה תקופה החלה מירנדה לשחק בסרטי קולנוע. סרטה הראשון מ-1933 היה סרט תיעודי בשם "קול הקרנבל". שנתיים לאחר מכן היא כיכבה ב"הלו הלו ברזיל". באותה שנה סייע לה הסרט "סטודנטים" לגבש תדמית של שחקנית. הסרט הברזילאי האחרון שבו נטלה חלק היה "בננות של הארץ" (1939). מאוחר יותר באותה שנה עזבה את ברזיל לארצות הברית, יחד עם נגניה, "תזמורת הירח". תוך זמן קצר הפכה לכוכבת גם שם. הקריירה שלה בארצות הברית זכתה לעידוד הממשל האמריקני, שבמסגרת "מדיניות השכן הטוב" שהנהיג הנשיא רוזוולט, ביקש להדק את קשרי ארצות הברית עם אמריקה הלטינית ועם אירופה. בשנת 1945 הייתה מירנדה לאישה בעלת המשכורת הגבוהה ביותר בארצות הברית, כאשר על פי רשויות המס השתכרה באותה שנה לא פחות מ-200,000 דולר. בין 1940 ל-1953 כיכבה מירנדה ב-14 סרטי קולנוע ומכרה יותר מ-10 מיליון עותקים מתקליטיה.
בשנות השלושים המאוחרות לחייה גילתה מירנדה את האלכוהול ואת הטבק והתמכרה להם. עליהם היא הוסיפה צריכה סדירה של סמים - אמפטמינים וברביטורטים. כל אלה החלישו את לבה. היא נפטרה ב-5 באוגוסט 1955 כתוצאה מהתקף לב, יום לאחר הופעה טלוויזיונית שבסיומה לקתה כנראה בהתקף מקדים, קל יותר. הסיבה הרשמית למותה הייתה רעלת הריון אשר הביאה לכשל של הלב. גופתה הוטסה לברזיל וממשלת ברזיל הכריזה על תקופת אבל לאומי. היא נקברה בריו דה ז'ניירו.
תדמית.
תדמיתה ההוליוודית של מירנדה הייתה של אישה לטינית; התדמית הזו טשטשה את ההבחנות בין ברזיל, ארגנטינה, מקסיקו ומדינות לטיניות אחרות, כמו גם את ההבדלים שבין סמבה, טנגו והבנרה. מירנדה עיצבה את דמותה בהקפדה והוציאה תחת ידה דמות ראוותנית ומשונה למדי. היא נהגה לנעול סנדלי פלטפורמה ולחבוש כובעי פירות נישאים לגובה, וזכתה לכינוי "הגברת עם כובע תותי פרוטי" וגם "הפצצה הברזילאית". גובהה היה רק 152 ס"מ אבל נוכחותה של דמותה הקולנועית הייתה גדולת ממדים.
מירנדה הייתה מודעת היטב למתחים שליוו את הקריירה שלה ולמשמעויות הפוליטיות של בחירותיה. כשנה לאחר עזיבתה לארצות הברית היא שבה לביקור בברזיל ושם זכתה לקיתונות של ביקורת על כך שהתמסרה לשיטה האמריקנית הממוסחרת ועל כך שהיא משקפת תדמית מסולפת של ארצה. היא הגיבה בשיר: "אומרים שחזרתי 'מאומרקת'" (מלשון 'אמריקאית'). שיר אחר - "בננות הן העסק שלי", התבסס על אחד מסרטיה וכיוון ישירות לתדמיתה. מירנדה נפגעה מהביקורת שהוטחה בה ולא שבה לברזיל במשך 14 השנים הבאות, כמעט עד מותה.
מזה שנים ארוכות כרמן מירנדה היא אייקון קאמפי בינלאומי. דמותה או דמויות בהשראתה מככבות במופעי דראג ובסרטי אנימציה. התייחסויות רציניות יותר לדמותה ולתדמיתה הן נדירות. הזמר הברזילאי נאי מאטוגרוסו הקליט אלבום גרסאות-כיסוי נאמנות של כמה מלהיטיה המוקדמים; קייטנו ולוזו ביצע את "אומרים שחזרתי מאומרקת" באלבום הופעה חיה מ-1992. גם הזמרת והיוצרת הצעירה יותר אדריאנה קלקניוטו (Adriana Calcanhoto) הקליטה גרסת כיסוי לשיר הזה. קייטנו ולוזו שב לעסוק בכרמן מירנדה כאשר בחן את המורשת שלה הגלומה בשילוב בין קיטש לבין כישרון שירת סמבה אמיתי במאמר שפורסם בניו יורק טיימס. ביוגרפיה יחידה במינה של מירנדה נכתבה על ידי הסופר הברזילאי רוי קסטרו ופורסמה בשנת 2005.
בריו דה ז'ניירו, בשדרות רוי ברבוזה שברובע פלמנגו, שוכן מוזיאון כרמן מירנדה. מוצגים בו קטעים מסרטיה וכמה מתלבושותיה המקוריות.
אאוט-סורסינג
אאוט סורסינג
אוטסורסינג
פא קואה
הקצאת זיכרון דינמית
במדעי המחשב, הקצאה דינמית היא הקצאתו של זיכרון אחסון עבור תוכנת מחשב, במהלך זמן הריצה של התוכנית. זוהי דרך לפזר בעלות על משאבי זיכרון מוגבלים בין חלקים רבים של מידע וקוד, זאת מכיוון שניתן להקצות זיכרון לפי הצורך המתפתח בלבד, ואין צורך שהתוכנה תתפוס מראש זיכרון עבור המקרה הרע.
זיכרון שהוקצה דינמית, נשאר מוקצה עד שישוחרר במפורש, על ידי התוכניתן או על ידי מנגנון אחר המטפל בכך (כגון אספן זבל הקיים בחלק מסביבות הריצה על מנת להקל על התוכניתן), דבר השונה בתכלית מדרך הטיפול בהקצאתו של זיכרון אוטומטי או סטטי. נאמר כי לאובייקט כזה, אשר הוקצה דינמית, יש אורך חיים דינמי.