גם ביחס לסתירות מסוימות בתוך תיאוריו של יוסף בן-מתתיהו עצמו, יש שהסבירו כי התיאור ב'קדמוניות היהודים' משקף את ביהמ"ק כפי שהיה ב-20 לפנה"ס, והתיאור ב'תולדות מלחמת היהודים ברומאים' משקף את בית המקדש כפי שראה יוסף עצמו בשנת 70 לספירה. בין השנים האלו עבר בית המקדש שיפוצים נרחבים.
הממצאים הארכאולוגיים המתייחסים לסוף ימי בית שני מאמתים את תיאוריו של יוסף בן מתתיהו בנוגע לשערי הכניסה, ומספקים מידע על נדבכי החומה ואורח החיים בירושלים בתקופת בית שני.
החומה ושעריה.
את הר הבית הקיפה חומה באורך של 281 מ' בדרום, 466 מ' במזרח, 488 מ' במערב, ו-315 מ' בצפון, סה"כ 1,550 מ'. נתונים אלו מבוססים על הממצאים הארכאולוגיים, ושונים מהיקף השטח המצוין אצל יוסף (1,200 מ') או במשנה (1,000 מ').
בחומה היו מספר שערים. חמישה לפי המשנה: שני שערי "חולדה" בדרום, שער "טדי" בצפון, שער "שושן" במזרח ושער אחד – "קיפונוס" – במערב. לפי יוסף בן-מתתיהו היו ארבעה שערים במערב. הממצאים הארכאולוגיים תואמים את גרסת יוסף.
מעבר לחומה הייתה 'רחבת הבית', שהייתה פתוחה לכל אדם. ברחבה זו התנהלה פעילות מסחר ענפה, כגון מכירת בעלי חיים לצורכי פולחן והחלפת כספים, כפי שאנו מוצאים בברית החדשה.
בקצה הרחבה היה סורג שהקיף את ה"שטח המקודש" של 500X500 אמה. גובה הסורג לפי המשנה היה 10 טפחים, ולפי יוסף בן-מתתיהו – 3 אמות. על הסורג נתלו כתובות האוסרות על כניסת נוכרים לתחום המקודש. בשל גודלם, עובדה זו מחזקת את גרסת יוסף. שרידים של לוחות אלו נמצאו בחפירות ארכאולוגיות בירושלים. בכתובת שנותרה בשלמותה כתוב ביוונית: "איש נוכרי לא יכנס לפנים מן המחיצה המקיפה את המקדש ולצר המוקפה, ומי שייתפס יתחייב בנפשו ודינו מיתה".
עזרת נשים.
מעבר לסורג הייתה "עזרת הנשים" המוקפת חומה, בגודל של 135X135 אמה. בפינותיה היו ארבע לשכות – לשכת הנזירים, לשכת המצורעים, בית השמנים, ולשכת העצים. בקצה המערבי שלה היה שער המוליך ל"עזרת ישראל", הנקרא "שער ניקנור", אליו עלו באמצעות 15 מדרגות.
על פי התיאור במשנה, נראה כי לא הייתה הפרדה בין נשים לגברים בעזרה זו, וזאת בניגוד למסופר אצל יוסף בן-מתתיהו. יש הטוענים כי במהלך המאה הראשונה לפנה"ס נוצרה הפרדה זו, כתוצאה מהתפתחותה של מגמת החמרה דתית.
לאחר "שער ניקנור" הייתה "עזרת ישראל", בגודל של 11X135 אמה, ממנה ניתן היה לצפות ל"עזרת הכוהנים", בה התרחשה רוב עבודת הפולחן בבית המקדש. שתי עזרות אלו היו מוקפות בחומה, בה היו מספר שערים – שבעה לפי חלק מהמקורות, ולפי מקורות אחרים – שמונה.
המקדש עצמו.
המקדש הורכב משלושה חלקים: "אולם", "ההיכל", ו"דביר".
קיימת סתירה בין המקורות אודות מידות האולם: על פי המשנה, האולם היה בגודל של 11X100 אמה, ובגובה 85 אמה. לפי יוסף בן-מתתיהו, מידות האולם היו 20X50 אמה, בגובה 90 אמה. אל פתחו הובילו 12 מדרגות, כך שמפלסו היה גבוה בשש אמות ממפלס עזרת הכוהנים. פתח האולם היה בגודל של 40X20 אמה, ולפי יוסף – 70X25 אמה. מעל הפתח הייתה תלויה גפן מזהב, ושם אף תלה הורדוס נשר מזהב, אותו הורידו היהודים בסוף ימיו.
מידות ההיכל היו 20X40 אמה, בגובה של 40 אמה – לפי מסכת מידות, ולפי בן מתתיהו – בגובה 60 אמה.
גם מידותיו של פתח ההיכל אינם ברורות. לפי חלק מהמקורות – 20X40 אמה, ולפי מקורות אחרים – 16X55 אמה.
בתוך ההיכל עמדו מזבח הקטורת, שולחן לחם-הפנים, ומנורת הזהב.
בחלקו המערבי של ההיכל היה הדביר (קודש הקודשים), שהופרד מההיכל באמצעות שתי פרוכות. מידותיו היו 20X20 אמה. הכניסה לקודש הקודשים הייתה מותרת לכהן הגדול בלבד, ביום הכיפורים, אז היה נכנס אליו 4 פעמים.
הסטיו המלכותי.
המפואר מבין הסטוים היה הסטיו המלכותי, שהיווה למעשה בזיליקה ושימש כמרכז למסחר ולמשפט (כמו הפורומים ברומא העתיקה). על מנת להקל על הגישה אל הסטיו המלכותי בפרט ואל הר הבית בכלל בנה הורדוס מערכת של קשתות ושערים. קשת רובינסון שהיוותה למעשה המחלף הראשון בהיסטוריה, הוביל את הבאים ישירות לתוך הסטיו המלכותי. מתחתיו, נבנו מערכת של מעברים המובילים את המבקרים ישירות לתוך בית המקדש - אלו הם שערי חולדה: השער המשולש והשער הכפול.
בחומה המערבית של הר הבית בנה הורדוס, נוסף על קשת רובינסון, גם את קשת וילסון - קשת נוספת שהובילה מהעיר העליונה אל הר הבית, וכן מהרחוב שלרגלי הר הבית, בו היו מוסדות השלטון של העיר (אולם הבונים החופשיים) הובילו שני פתחים אל הר הבית: שער ברקלי - המצוי במקום בו מצויה עזרת הנשים של הכותל המערבי בימינו ושער וורן, שהיה מצוי צפונית לקשת וילסון, באזור הכותל הקטן.
הרחבת הר הבית על ידי הורדוס ובניית המעברים הרבים המובילים אליה יצרה רחבה חדשה, שלא היוותה אזור מקודש. לצורך ההפרדה בין האזור המקודש לאזור המסחרי החדש נבנה סורג סביב גבולות הר הבית החשמונאים. שרידים מסורג זה התגלו, ומראים כי על הסורג היו כתובות ביוונית ולטינית עליהם כתוב:
נוסף על מעברי הכניסה של עולי הרגל למקדש, בנה הורדוס מעברי יציאה לכוהנים אל מקוואות טהרה שהיו בעיר דוד. מעברים אלה שהיו מצויים מתחת למדרגות המובילות אל שערי חולדה נקרא מסיבות.
שרידי קשת רובינסון נראים כיום בקרבת הפינה הדרום מערבית של הר הבית. שרידי קשת וילסון מצויים באזור עזרת הגברים של הכותל המערבי. שער וורן ושער ברקלי סתומים בימינו. ניתן לראות את השערים בחומת הכותל המערבי, והמדרגות שהובילו מהם מהווים כיום את בורות מים מספר 30 ומספר 19 (בהתאמה) בהר הבית.
בראש מבנה השער של הסטיו המלכותי ניצב בית התקיעה בו תקעו בחצוצרות להכריז על כניסת השבת. שרידי בית התקיעה נתגלו בחפירות הכותל.
ההסכמה הקטנה
ההסכמה הקטנה או האנטנטה הקטנה (על משקל ההסכמה הלבבית) הייתה ברית בין צ'כוסלובקיה, ממלכת יוגוסלביה ורומניה.
ההסכמה הקטנה נוצרה בשנים 1920–1921 ביוזמת המדינאי הצ'כי אדווארד בנש והופנתה כנגד הונגריה ושאיפותיה לשינוי גבולותיה עם מדינות ההסכמה הקטנה. בנות הברית התנגדו לשובו לשלטון של בית הבסבורג ונתמכו על ידי צרפת שחתמה על בריתות נפרדות עם כל אחת ממדינות ההסכמה הקטנה. (ב-25 בינואר 1924 עם צ'כוסלובקיה).
התחלת ברית זו צוינה ב-14 באוגוסט 1920 על ידי החתימה בבלגרד של ההסכם ל"ברית הגנתית" בין צ'כוסלובקיה ובין "ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים", לימים ממלכת יוגוסלביה.
ב-23 באפריל 1921 נחתם בבוקרשט הסכם דומה בין צ'כוסלובקיה ובין רומניה. הברית הושלמה ב-7 ביוני 1921 על ידי חתימה בבלגרד של הסכם בין רומניה ובין ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. סוכם בשנת 1929 על "מסמך כללי לפיוס, בוררות ולהסדר משפטי"
בין שלוש חברות הברית והוא נחתם בבלגרד ב-29 במאי 1929.
מאמציו של שר החוץ הרומני ניקולאה טיטולסקו הביאו לניסיון לחזק את הברית על ידי חתימה בז'נבה ב-16 בפברואר 1933 על "ברית ארגונית".
ההסכמה הקטנה פעלה בתיאום עם ההסכמה הבלקנית. הברית החלה להתפורר בשנת 1936 והתפרקה סופית בשנת 1938 בעקבות הסכם מינכן כשהערבות הצרפתית לגבולות צ'כוסלובקיה לא יושמה. בשנת 1939 צ'כוסלובקיה נמחקה לחלוטין מעל המפה. בשנת 1941 בא גם תורה של ממלכת יוגוסלביה שפורקה על ידי הכובשים הגרמנים בברית עם הונגריה, איטליה ובולגריה.
ואליד ג'ונבלט
וליד ג'ונבלט
B.P. Empire
B.P. Empire הוא האלבום השלישי של הרכב הטראנס הישראלי אינפקטד מאשרום.
באלבום ניכר שינוי בסגנון ההרכב: סגנון הטראנס נטה לכיוון ה"קלאב טראנס", בזמן שמשתלבים בו סגנונות מוזיקה שונים, מג'אז ועד אמביינט ומוזיקה קלאסית.
אופי האלבום ושמו.
האלבום משלב סגנונות שנחשבו לחדישים בשנים אלו כאשר סגנונות הטראנס ה"קלאסי" והקלאב טראנס שנחשבו לבעלי B.P.M. (מקצב הפעימות לדקה - מפעם) גבוהה יותר נכנסו לתודעה, ומכאן שם האלבום - משחק מילים של האותיות B.P.M עם העובדה שבשנים אלו הטראנס הישראלי היה בשיאו ונפוץ מאוד בכל רחבי העולם - "הממלכה" (Empire) היא ממלכת הטראנס - ישראל.
הצלחת האלבום.
האלבום הגיע למעמד של אלבום זהב, ומכיוון שסגנונו מותאם למועדונים החל ההרכב להופיע גם במועדוני לילה ולא רק במסיבות טבע כמו שעשה ההרכב עד ליציאת האלבום הזה.
וליד ג'נבלאט
ואליד ג'ומבלט
אורי ברנשטיין
אוֹרי ברנשטיין (22 בינואר 1936 – 28 בינואר 2017) היה משורר וסופר ישראלי שעסק גם בתרגום השירה ובהוראתה. עבד כעורך דין בתל אביב, היה מנכ"ל חברת "אמקור" במשך כ-30 שנים ופרופסור לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב לאב תעשיין. סיים את בית-הספר התיכון העירוני א' בתל אביב. כתלמיד בכיתה השביעית, זכה בפרס ע"ש ירמיהו פרנקל "כתלמיד המצטיין בזיקתו לספרות". למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. את שירותו הצבאי עשה כסניגור בפרקליטות הצבאית.
בשנת 1960 פתח משרד עורכי דין בתל אביב. בשנים 1961–1967 ערך, יחד עם נתן זך, את כתב-העת הספרותי "יוֹכָני". בשנת 1967 נקרא לשמש מנכ"ל משותף בחברת "אמקור" ולהחליף את אביו ששימש מנכ"ל ובעל מניות בחברה. ברנשטיין נשאר בתפקיד במשך כ-30 שנים, כמו כן החזיק כ-17% ממניות "אמפא", חברת האם של "אמקור". בשנת 1998 פרש מ"אמקור", מכר את מניות "אמפא" וחזר לעסוק בעריכת דין. אך את מחצית זמנו הקדיש לתפקיד פרופסור לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1981 נתמנה עורך ספרית "פנטסיה" לנוער בהוצאת עם עובד.
שיריו הראשונים נדפסו בעיתון הנוער העובד "במעלה".
ב-2009 יצא "כולם מעשים בודדים", אלבום עם שירים שכתב עבור המוזיקאי דויד פרץ, ללחניו ובביצועו של פרץ.
ב-1981 הוצב במקום ה-115 ברשמת רצ בבחירות לכנסת העשירית. ב-1996 הוצב במקום ה-87 ברשימת מרצ.