על המודל שלהם קיבלו שולס ומרטון פרס נובל ב-1997 (בלק, שהיה מועמד ודאי לפרס, לא זכה בו עקב מותו בטרם עת בשנת 1995).
פרשת LTCM.
בשנת 1994 הקימו שולס, מרטון ואחרים את קרן הגידור "לונג טרם קפיטל מנג'מנט" הידועה יותר בראשי התיבות
LTCM. מנהל הקרן היה ג'ון מריווט'ר (John Meriwether), שולס ומרטון שימשו כדירקטורים. בשנים הראשונות הפליאה הקרן לעשות וצברה תשואות מדהימות (כ-40% לשנה). השניים, שהיו ממילא מוערכים בקהיליה הפיננסית והאקדמית, נתפסו לא רק כתאורטיקנים אלא גם כמי שיודעים לנהל כספים.
1998 הייתה שנת משבר בשווקים הבין-לאומיים, שהגיע לשיאו באוגוסט-אוקטובר. הקרן הפסידה 4.6 מיליארד דולר אמריקאי תוך חודשים ספורים, וקריסתה איימה על יציבות השווקים הפיננסיים. הפרשה הסתיימה בהתערבות הבנק הפדרלי של ניו יורק והקרן נסגרה בשנת 2000.
אליזבט
קתדרלת סביליה
קתדרלת סנטה מריה דה לה סדה (ספרדית: Catedral de Santa María de la Sede) היא קתדרלה בסגנון גותי ספרדי המשולב בהשפעות מוריות, הנמצאת בעיר סביליה, ספרד. זוהי הקתדרלה הרומית-קתולית הגדולה בעולם (בזיליקת סן פייטרו איננה קתדרלה) הן מבחינת שטח והן מבחינת נפח.
היסטוריה.
הקתדרלה נבנתה על מה שהיה פעם מסגד אלמוחאד. בניית המינרט "לה חירלדה" החלה ב-1184. בניית המסגד הושלמה ב-1198. ב-1248 נכבשה סביליה על ידי פרננדו השלישי והמסגד נהפך לכנסייה. ב-1376 פגעה רעידת אדמה במגדל וצריחו הוחלף במגדל פעמונים.
ב-1401 הוחלט להרוס את המסגד ולבנות עליו קתדרלה. בשנת 1402 החלה בניית הספינה הראשית, שהושלמה ב-1432. באותה שנה החלה בניית החלק המזרחי, שנשלם ב-1467. ב-1433 אישר חואן השני את הריסת הקפלה המלכותית. ב-1467 החלה בניית הקמרונות ונוספו עוגנים למבנה. ב-1475–1478 נוספו ספסלי המקהלה. ב-1481 נוספו הדלתות במזבח הראשי, וב-1482–1526 יצר פייר דלקאר את ה-Retablo Mayor שמקשטת את המזבח הראשי. ב-1498 הושלמו הקמרונות והחלו בבניית הכיפות. הכיפה הראשית הושלמה ב-1506. ב-1511 קרסה כיפת התאורה, וב-1519 נשלמה בנייתה מחדש. ב-1515 הושלמו קמרונות בית המקהלה ושנתיים אחר כך קמרונות בית הרוחב. קפלת Capilla Real נבנתה בין השנים 1551–1575. ובין השנים 1558–1568 נערכו שיפוצים נרחבים במגדל הפעמונים "לה חיראלדה". ב-1888 קרסו הכיפה הראשית והקמרונות. הם נבנו מחדש לאחר מכן.
בשנת 1987 העניק אונסק"ו לקתדרלה מעמד של אתר מורשת עולמית.
תיאור.
אורכה הוא 115 מטר ורוחבה 76 מטר, גובה הספינה הראשית הוא 42 מטר. המזבח הראשי בה נחשב לגדול ביותר בעולם הנוצרי. בניית הקתדרלה החלה ב-1402 והסתיימה במאה ה-16.
הקתדרלה גבוהה ביותר וגם הקפלות הצידיות גבוהות. הספינה הראשית (הארוכה ביותר בספרד) מקושטת בפזרנות, ורבים הם קישוטי הזהב. במבנה דמוי הקופסה שלה, הקורו (Coro) בולט, והוא ממלא את החלק המרכזי של הספינה הראשית. הוא נפתח אל "Capilla Mayor", שנשלטת בידי טבלת מזבח גותית, Retablo Mayor, ובה מגולפות 45 סצינות מחיי ישו, יצירת מופת של פייר דנקאר. זוהי אחת מיצירות המופת של הקתדרלה וככל הנראה המזבח הגדול והעשיר בעולם.
באוצר הקתדרלה מגוון תכשיטים, ציורים ופסלים. בקתדרלה נמצא קבר שנטען לגביו כי בו קבור כריסטופר קולומבוס.
בניין הקתדרלה נבנה על מה שהיה בעבר מסגד אלמוחאד ובה במספר אלמנטים של המסגד, המפורסם שבהם הוא ה"חירלדה" (Giralda), המינרט של המסגד שהפך למגדל פעמונים, ועליו הוצב פסל המייצג את האמונה. מגדל ה"חיראלדה" הוא אחד מסמליה של סביליה. מעלה המדרגות במגדל רחב ביותר והמדרגות רחבות ומתונות. מבנה זה נועד לאפשר את עליית שני פרשים רכובים על סוסים זה לצד זה לראש המגדל.
בניגוד לקתדרלות האחרות, אין לקתדרלה גג משופע על הקמרונות. לעומת זאת, יש בקתדרלה תמיכות דואות העוזרות לתמוך בספינה הראשית הגבוהה (42 מטר).
הקתדרלה נבנתה כדי לפאר את סביליה ולהציג לראווה את עושרה, שכן העיר נהפכה למרכז מסחרי חשוב אחרי גילוי אמריקה הודות לעובדה שנמל העיר וגילדת הסוחרים שלה קיבלו מונופול על סחר עם האמריקות.
כריזופראס
כריזופראס הוא אבן חן, אחת מצורות המינרל כלקדון (סוג של קוורץ), המכיל כמויות קורט של ניקל. הכריזופראס שייך לקבוצת המינרלים הטקטוסיליקטיים - (סיליקטים במבנה מרחבי), ונוסחתו הכימית SiO2. צבעו של הכריזופראס הוא בדרך כלל ירוק תפוח, אבל הגוון של האבן משתנה לעיתים גם לגוון ירוק עמוק. כמו בכל צורות הכלקדון, הגבישים של המינרל קטנים עד כדי כך שניתן לראותם במיקרוסקופ בלבד (קריפטוקריסטלים - גבישים סמויים). תכונה זו מבדלת את הכריזופראס מקוורץ שקוף, אמטיסט, סיטרין, וסוגים נוספים של קוורץ גבישי שהם בדרך כלל שקופים ויוצרים גבישים בעלי שש פאות הניתנים לזיהוי בקלות. סוגים נוספים של קוורץ בעל גבישים זעירים כוללים את האגט, הקרנליאן והאוניקס. שלא כמו בסוגים רבים אחרים של אבני חן מקוורץ בלתי שקוף, שבהם האבן נחשקת בשל תבניות של פסים בגוונים שונים על האבן, הכריזופראס הפך לאבן חן נדרשת בשל צבעו הירוק בלבד. מקור השם כריזופראס מיוונית, "כריסוס" פירושו זהב ו"פראסון" פירושו כרישה.
הכריזופראס הוא אחת מאבני החן מקוורץ היקרות ביותר משום שהכריזופראס הוא סוג נדיר יחסית של כלקדון ובשל צבעו הירוק הנעים. מחירו עולה ככל שצבעו עמוק יותר ואחיד והוא חסר פגימות כדוגמת סדקים, נקבים, כלאים (זיהום בחומר זר) וכדומה. אבני כריזופראס מאיכות גבוהה עולות לעיתים במחירן על אבני ירקן (אבן שלעיתים טועים בינה לבין הכריזופראס) מקבילות באיכות גבוהה. את הכריזופראס קל לעבד ובליטוש הוא מקבל ברק. נוהגים ללטש אותו בצורת קבושון (cabochon - צורת טיפה שתחתיתה שטוחה), חרוזים, צמידים או מגלפים ממנו תכשיטים.
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד הכריזופראס הוא אבן ההולדת התחליפית של חודש מאי.
שלא כמו באיזמרגד, שצבעו הירוק מקורו בנוכחות של כרום, מקור צבעו של הכריזופראס בכמות קטנה של ניקל. בחינת האבן שביצעו שני חוקרים ב-1996 גילתה שהניקל מרוכז באבן בלוחיות זעירות של המינרל דמוי הטלק, ויליאמסיט. כריזופראס הוא תוצאה של בליה ממושכת או לטריטיזציה של סלעי סרפנטיניט עשירים בניקל ובברזל או של סלעי אופיוליט אולטרה-מאפיים.
מרבצי הכריזופראס באוסטרליה מצויים בעורקים ובגושים קטנים המעורבים בגתיט חום ובתחמוצות ברזל אחרות, בספרוליט העשיר במגנזיט מתחת לכיפות הסיליקה והברזל. הכרייה מבוצעת במכרה פתוח. בתהליך הכרייה מסלק בולדוזר את כיפת הסיליקה והברזל, שעוביה עשוי להגיע עד 40 מטרים, וכך נחשפת בהדרגה שכבת הספרוליט שמתחתיה, שבה מצוי הכריזופראס בעורקים ובגושים. את העורקים שבהם מצוי הכריזופראס מפנה מחפרון, ואת הכריזופראס שבו אוספים ידנית ושוטפים, ממיינים ואורזים.
המקורות הידועים ביותר לכריזופראס הם קווינסלנד שבאוסטרליה המערבית, גרמניה, פולין, רוסיה, אריזונה, קליפורניה וברזיל.
מירון שולס
פנרוז
יוני בן-מנחם
יהונתן (יוני) בן-מנחם (נולד ב-1957) הוא עיתונאי ישראלי, שכיהן כמנכ"ל רשות השידור בשנים 2011–2014. בשנים 2003–2008 כיהן כמנהל "קול ישראל". היה ממלא מקום קבוע של מנכ"ל רשות השידור, עורך ראשי של קול ישראל, כתב ופרשן מדיני וחבר בנשיאות ועדת העורכים של אמצעי התקשורת בישראל. משמש כחוקר ב, מזרחן, יועץ אסטרטגי בנושא המזרח התיכון ומרצה.
ביוגרפיה.
בן-מנחם נולד בשם יהונתן בצ'ייב לרחל ויצחק בצ'ייב. גדל בירושלים בשכונת בקעה למשפחה יוצאת בוכרה, שירת בחיל המודיעין והשתחרר בדרגת סרן. לאחר שחרורו למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון בשפה וספרות ערבית ולתואר שני בלימודי מזרח אסיה (בן-מנחם דובר ערבית שוטפת במספר ניבים). את דרכו בתקשורת החל בשנת 1981 כמפיק בסניף הישראלי של ערוץ הטלוויזיה הממלכתית של יפן. הוא עבר קורס כתבים ברשות השידור בשנת 1983, ומילא שורה של תפקידים עיתונאיים ובהם כתב לענייני שטחים בערוץ הראשון וב"קול ישראל", כמו כן הועסק ככתב בטלוויזיה הישראלית בשפה הערבית.
בספטמבר 1993 היה שליח רשות השידור לתוניסיה והכתב הישראלי הראשון שראיין את יאסר ערפאת לפני החתימה על הסכמי אוסלו. בתקופה זו ערך והפיק כ-15 סרטים תיעודיים על נושאים פוליטיים בחברה הפלסטינית ועל גישתה כלפי ישראל. כל הסרטים הוקרנו בטלוויזיה הישראלית. בן-מנחם שימש גם ככתב ופרשן מדיני של "קול ישראל" במשך 8 שנים וסיקר, בין היתר, את המגעים המדיניים של ישראל עם הפלסטינים ועם סוריה (הסכם ואי, ועידת קמפ דייוויד, ועידת שפרדסטאון ועוד).
בין השנים 2003–2008 היה מנהל ועורך ראשי של תחנות הרדיו של קול ישראל ובמקביל לתפקידו זה שימש משך כחמש שנים כחבר נשיאות ועדת העורכים של אמצעי התקשורת בישראל. לאחר מכן שימש במשך שנתיים כממלא מקום קבוע של מנכ"ל רשות השידור, יוסף בראל. בן מנחם שימש בתפקיד עד לשנת 2008. לאחר מכן עבר לערוך ולהגיש את התוכנית "מגזין המזרח התיכון" ברשת ב', תוכנית שעסקה בענייני העולם הערבי, וכן כפרשן בכיר של קול ישראל לענייני העולם הערבי, וזאת עד לבחירתו לתפקיד מנכ"ל רשות השידור בספטמבר 2011.
בן-מנחם הוא מגשר מוסמך על ידי משרד המשפטים ועמית מחקר במכון הבינלאומי למדיניות נגד טרור בהרצליה.
מנכ"ל רשות השידור.
ביולי 2011 המליצה ועדת האיתור לבחירת מנכ"ל רשות השידור פה אחד על מועמדותו של יוני בן-מנחם לתפקיד, ובספטמבר 2011 אישרה הממשלה את המינוי. אגודת העיתונאים בתל אביב התנגדה למינוי, בטענה שבן-מנחם מקורב לראש הממשלה ומדובר במינוי פוליטי, ואף עתרה לבג"ץ נגד המינוי, אך בג"ץ דחה את העתירה. באוגוסט 2014 הוא פוטר על ידי כונס הנכסים שמונה לרשות השידור על ידי הממשלה.