מ&quot;צ
מפלגת העבודה הדמוקרטית הברזילאית
פסטיבל אייל אוף וייט 1970
דודו ברק
דודו ברק (שמו המקורי: דוד וילד, נולד ב-6 בפברואר 1948) הוא משורר ופזמונאי ישראלי.
ביוגרפיה.
ברק נולד וגדל בשכונת רחביה, ירושלים. בילדותו השתייך למקהלת "פינת הילד" של קול ישראל. בנעוריו עבר עם משפחתו לחולון. בשירותו הצבאי היה קריין ועורך מוזיקלי בגלי צה"ל. לאחר שחרורו מהצבא התקבל ללימודי טלוויזיה באוניברסיטת RSA בברודוויי, ניו יורק. עם שובו כעבור שנה שב לגור בירושלים ולמד באוניברסיטה העברית ספרות עברית, פולקלור יהודי, אמנות וחינוך. בשנת 1970 החל את דרכו כעורך מוזיקלי ב"גל הקל" של קול ישראל, שהיה לימים ל"רשת ב'". בשנת 2004, לאחר 35 שנה, פרש מקול ישראל.
ברק החל לפרסם שירים ופזמונים בשנת 1968, לאחר מלחמת ששת הימים. בין שיריו הראשונים היה "הילדים של סיוון", שכתב לזמרת אילנית, ששרה רבים משיריו. רבים מפזמוניו הראשונים כתב ללהקות הצבאיות ובהם: "ארץ ישראל יפה", "סיירת אגוז", "היום היום", "לצפון באהבה" ו"פרחים בקנה" שנכתב בעקבות הניצחון במלחמת ששת הימים ושנבחר ביום העצמאות ה-56, בין חמשת שירי הלהקות הצבאיות האהובים במצעד שערך ערוץ 2.
בראשית דרכו הרבה לכתוב עם המלחינים שייקה פייקוב ("אחי גיבורי התהילה", "בפרוט נבל ועוגב" ), מוני אמריליו ( "היום היום", "בצל כפות תמר" ) ,נורית הירש, נחום היימן, אפי נצר ורבים נוספים. דודו ברק מזוהה בעיקר עם שירי ארץ ישראל שכתב והוא מרבה לתאר בשיריו את נופיה וחגיה. משיריו הבולטים בתחום זה: "דרך ארץ השקד", "בצל כפות תמר", "ארץ שבעת המינים", "זמרת הארץ", "אהבת איתמר בן אב"י" ו"דרך ישנה". בשנת 2004 הוציא תקליטור שכולו שירי חגים שהלחין טוני הלפמן בביצוע רונית אופיר. בין שיריו גם שירי זיכרון לנופלים במערכות ישראל, כמו "אחי גיבורי התהילה" ו"בפרוט נבל ועוגב", שאותם הקדיש לחבריו שנפלו במלחמת ההתשה ובמלחמת יום כיפור.
לצד שירים אלה הרבה ברק לכתוב גם שירים בסגנונות אחרים, בהם שירי פופ כמו "חייך וחיי" ו"חופשי ומאושר", שכתב בראשית דרכו לבעז שרעבי, ומאוחרים יותר כמו "זודיאק", של ירון חדד. הוא פנה גם לזמר הים-תיכוני בשירים כמו "כותל המזרח" של אביבה אבידן ודקלון, "אין לי יום אבי", של עופר לוי ועוד. ברק כתב ותרגם אלבומים לשירים דרום-אמריקאיים, בולגריים, מרוקאיים ושירי שנות ה-50 וה-60 של ארצות הברית. הוא תרגם שירים מיוונית של ניקוס דימיטראטוס וכתב שירי ילדים. שירו "למה ככה", בביצוע אבי טולדנו ועירית ענבי זכה במקום הראשון בפסטיבל שירי הילדים הראשון בשנת 1970.
לברק זיקה הדוקה אל ירושלים, שעליה כתב גם מספר שירים כמו "שובי בת ירושלים" ו"כותל בירושלים", שכתב עם המלחין נחום היימן. ברק אהד במיוחד את הזמרת שושנה דמארי, שלה כתב כמה שירים כמו "שובי בת ירושלים", ולכבוד זכייתה בפרס ישראל, בשנת 1988, כתב את השיר "עגילי דמאר" שביצעה ירדנה ארזי. כמו כן חיבר את השיר "ירושלמי שכמוך" לכבוד חתן פרס ישראל יהורם גאון ואת השיר "נתיבה" לכבודה של נתיבה בן-יהודה.
ברק חיבר מילים לכמה פסקולי סרטים, בהם הסרטים "נורית" וקוראים לי שמיל, סרטיו של ג'ורג' עובדיה.
בסוף שנות ה-70 החל לפרסם ספרי שירה וספרי ילדים ופרסם שירים בעיתונות. הוא ערך ספר פזמונים של הלהקות הצבאיות וספר שירי לאה גולדברג וכן שני ספרים מפזמוניו בשם "דרך ארץ השקד" ו"היום היום". בין ספריו "פולין בין פאר לאפר: מסע למחוזות חפץ", שאותו כתב בעקבות מסע שורשים שערך לפולין עוד לפני נפילת מסך הברזל. על ספר זה הוענק לו פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים על שם לוי אשכול לשנת 1988.
בשנת 1971 זכה עם שירו "ושוב אִתכם", בלחנה של נורית הירש ובביצוע אילנית, במקום השני בפסטיבל השירים הבינלאומי באתונה. שלוש שנים אחר כך זכה שירו "שירו שיר לשמש", גם כן בביצוע אילנית, במקום השלישי בפסטיבל השירים הבינלאומי בטוקיו.
במרץ 2009 זכה ברק בפרס אקו"ם על מפעל חיים. ביוני 2012 העניקה לו אוניברסיטת בר-אילן אות הוקרה על מפעל חיים בזמר העברי, במסגרת אירועי הכנס השנתי "מי אני שיר ישראלי".
דודו ברק נישא בשנת 1973 והתגרש ב-1992, ולו שלושה ילדים.
מתגורר בשכונת בית הכרם בירושלים.
הפסטיבל באי ווייט 1970
משפט קושי-גורסה
קניון תל אביב
חיל האוויר המלכותי הבריטי
אגרסטה
האגרסטה (בפורטוגזית: Agreste) הוא אזור צר העובר במדינות ברזיל: פאראיבה, פרנמבוקו, אלגואס, סרז'יפה ובאהיה בין חופי ה-"Zona da Mata" (אזור היער) לבין האזור החצי-צחיח סרטאו. האגרסטה, המסתיים לפני ריו גראנדה דו נורטה, התעשר בצמחייה בשל התמוטטותה של שרשרת הרים שגרמה לירידת גשמים רבים באזור המיוער לאורך החוף.
רוב האגרסטה הוא אזור משופע בגבעות, כאשר הגבעות הדרומיות הן הגבוהות ביותר, מלבד בסביבת העמק הצר שבו זורם נהר סאו פרנסיסקו. האקלים חם ולח לעיתים, עם גשמים רבים בעיר המרכזית באזור - קמפינה גרנדה. בממוצע יורדים בו כ-700 מילימטר גשם בשנה - המתפרסים על פחות מ-10 מ"מ באוקטובר ובנובמבר עד ל-120 מ"מ במאי וביוני.
השימוש העיקרי שנעשה בקרקע הוא גידול חקלאות מעורבת, כאשר הגידול החקלאי המרכזי הוא המלון. האגרסטה סובל לעיתים קרובות מבצורות, כמו הסרטאו, אם כי השפעותיהן בדרך כלל אינן כה חמורות.
שיגרון
שיגרון או ראומטיזם (מאנגלית: Rheumatism ) הוא מונח לא ספציפי המתאר מחלה הכוללת כאב כרוני ותסמינים נוספים שמקורם במפרקים ורקמות החיבור. מחלות שיגרוניות עלולות לפגוע בלב, בעור, בריאה, בעצמות ובכליות.
הענף ברפואה העוסק במחלות שיגרוניות נקרא ראומטולוגיה.
נמצא קשר בין תחושת הכאב לבין לחץ ברומטרי.
שורשים של אלמון הודי עוזרים בטיפול במחלה זו.
ראומטיזם
מחנאות
מחנאות, ובלועזית קֶמפִּינג (מאנגלית: camping), היא פעילות פנאי הכוללת יציאה אל הטבע ושהייה שם. הלינה נעשית בדרך כלל באוהלים, קרונות ניידים, או תחת כיפת השמיים. בדרך כלל מוגבלים האזורים בהם מותרת המחנאות, וזאת בשל הפגיעה בטבע אותה עלולה לגרום פעילות זו. המחנאות, כפעילות פנאי, החלה להתפתח בתחילת המאה ה-20. עם זאת, שהייה במחנות בטבע לצורכי תועלת, כדוגמת מחנות כרייה ומחנות ציד, הייתה קיימת כבר מתחילת ימי האנושות.
סוגי מחנות.
סגנונות המחנאות הם מרובים, והמשותף לכולם הוא שהייה בטבע. קיים מגוון רחב של סוגים, שנע בין מחנות "הישרדותיים", אליהם באים המשתתפים עם ציוד מועט ומסתייעים במשאבים אותם הם מוצאים בסביבתם, למחנות מאורגנים בהם לנים המשתתפים בבקתות מצוידות. סוג פופולרי של מחנות הם אלה המאורגנים בידי תנועות הנוער השונות. בדרך כלל, השהייה עצמה אינה עיקר הפעילות, אלא מלווה בעיסוקים נוספים, כגון טיולים רגליים בסביבת המחנה ובניה מחנאית.
בשנים האחרונות החלה להתפתח בעולם אופנת מחנאות חדשה של קמפינג יוקרתי המכונה גלמפינג (מאנגלית: glamorous camping). בישראל תחום זה עדיין נמצא בחיתוליו.
סוואדש
סנטה קטרינה
סנטה קטרינה היא מדינה בדרום ברזיל שרמת החיים בה היא מהגבוהות בברזיל. עיר הבירה היא פלוריאנופוליס, ששוכנת באי ששמו אף הוא סנטה קטרינה.
בסמוך לה נמצאות המדינות, ריו גראנדה דו סול מדרום ופרנה מצפון. במערב היא גובלת בארגנטינה.
היסטוריה.
התיישבות אירופית החלה בהתיישבות הספרדית באי סנטה קטרינה ב-1542. הפורטוגזים לקחו פיקוד ב-1675. הפיקוד על סנטה קטרינה התבסס ב-1738. מהגרים אירופים רבים, בעיקר מגרמניה, התחילו להגיע בתחילת המאה ה-19. מהגרים מאיטליה, מפולין, מרוסיה, מאוקראינה, מיפן ומחלקים אחרים של אירופה הגיעו מאוחר יותר. במרץ 2004 נפגעה המדינה מההוריקן הראשון שנרשם אי פעם באזור הדרום אטלנטי.
גאוגרפיה.
לאורך קו החוף האטלנטי שבמדינה יש חופים, איים, מפרצים ומפרצונים רבים. מרכז המדינה מכוסה ביער של ארוקאריה צרת עלים, בדרום מערב - ערבה, ובמזרח ובמערב, רצועות של יער.
סנטה קטרינה נחשבת למדינה הקרה בברזיל. היא גם אחת מהמדינות הספורות בברזיל שיורד בהן לפעמים שלג במהלך החורף, בגלל שהיא באזור הררי. באמצע שנת 1990, במשך חורף קשה, ירד שלג בגובה שני מטר באזורי הכפר במדינה, שווה ערך לכמות השלג שיורדת בחורף ברוסיה ובקנדה.
בקרבת עיירה איטפואה נמצא שמורת טבע גדולה המהווה אטרקציה תיירותית משמעותית.
כלכלה.
המגזר התעשייתי הוא המרכזי במדינה, ואחריו ישנם מגזר השירותים והחקלאות.
דמוגרפיה.
לפי IBGE, מתגוררים במדינה 6,091,000 תושבים. 83% מהאוכלוסייה מתגוררים בערים. 86.96% מהתושבים הם לבנים, 9.98% ממוצא מעורב, 2.63% שחורים, 0.25% אסייתים ו-0.09% אמריקאים.
איתי פנקס ארד
איתי יאן פנקס ארד (נולד ב-19 בדצמבר 1973) היה פוליטיקאי ופעיל בקהילת הלהט"ב בישראל. כיהן שנים רבות כחבר מועצת עיריית תל אביב-יפו מטעם "מרצ" ושימש יושב-ראש ועדת המכרזים של העירייה ומחזיק תיק הקהילה הגאה ויו"ר פרויקט קירוי איילון. בעבר כיהן כיו"ר אגודת הלהט"ב בישראל.
ביוגרפיה.
איתי פנקס נולד בתל אביב וגדל בהרצליה שם סיים את תיכון "הראשונים". בצבא משרת במילואים כקצין בחיל השלישות, בדרגת רב-סרן. בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת ת"א ותואר שני במנהל עסקים עם התמחות במדיניות ציבורית מהמרכז הבינתחומי הרצליה.