לס נולד בווילנה שבליטא, בנם של שרה וזכריה. הוא היה פעיל בתנועה הציונית והיה מראשי התנועה פרחי ציון. ב-1930 החל את לימודי הרפואה באוניברסיטת ברלין, המשיך באוניברסיטאות פרנקפורט, פרייבורג, מינכן וסיים באוניברסיטת וינה, בשנת 1935 . ב-1932 שהה מספר חודשים בארץ ישראל.
ב-1935 התחתן עם רופאת שיניים, שרה. בהמשך נולדו ילדיהם - יורם ונורית. באותה השנה, עלה לס לארץ ישראל והחל לעבוד כמתנדב בבית החולים הדסה בתל אביב. בסוף שנות השלושים התמחה במחלות אלרגיות במרפאה לאלרגיה של קופת חולים כללית, ברחוב מזא"ה בתל אביב. באפריל 1942 פתח את היחידה "למחלות אלרגיה" בבית החולים הדסה בתל אביב.
במלחמת העולם השנייה היה סגנו של ד"ר אריה אלוטין בארגון "גדוד הרופאים לשעת חרום".
ב-8 במרץ 1949 ייסד ביחד עם ד"ר משה גוטמן את "החברה הישראלית לאלרגולוגיה". לס היה היושב ראש השני משנת 1956 עד 1958. עיקר פעילותה של החברה היה קליני ולא מדעי, הצטרפו לחברה רשימה גדולה של חברים שאינם מומחים באלרגולוגיה. הרשימה כללה את רוב מנהלי המחלקות בבית החולים הדסה בירושלים ;באותה התקופה הטיפול במחלות אלרגיה היה חדשני וראשוני. מיום פתיחת המרפאה האלרגית ועד סוף שנת 1971 נתקבלו במרפאה 11,406 חולים חדשים. פרט למחלות האלרגיות הרגילות, כגון: קצרת, נזלת כרונית, ואורטיקריה עסקה המרפאה בבעיות מיוחדות, כגון: בדיקת קאסוני במחלת אכינוקוקוס, טסטים וחסון לעקיצות יתושים אצל ילדים, במחלת סטרופולוס וטסטים וחיסון לחולים הרגישים לעקיצת דבורים . כיום קרוי האיגוד: האיגוד לאלרגיה ואימונולוגיה קלינית.
לס היה פעיל בבניית בית הרופא בתל אביב בשנת 1952 .
לס נבחר לחבר הכבוד הראשון של איגוד האלרגולוגיים בארץ.
נפטר ב-7 ביוני 2000 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
בנו הוא הפיזיולוג והרופא פרופ' יורם לס.
שלמה הכהן רבינוביץ'
General Motors
צפון-יורק (טורונטו)
נתן נחום הכהן רבינוביץ
אמילי שינדלר
אמילי שינדלר (בגרמנית: Emilie Schindler; 22 באוקטובר 1907 – 5 באוקטובר 2001) הייתה גרמנייה מחבל הסודטים שעם בעלה אוסקר שינדלר סייעה להציל את חייהם של כ-1,200 עד 1,700 יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי העסקתם במפעלי אמייל ותחמושת, כך שיהודים אלה זכו לחסינות מפני הנאצים כעובדים חיוניים למאמץ המלחמה הגרמני. היא הוכרה כחסידת אומות העולם על ידי ישראל באמצעות יד ושם ב-1994.
נעורים ונישואים.
אמילי נולדה בכפר אלט מולטיין שבאוסטריה-הונגריה (כיום בצ'כיה), לחקלאים יוסף ומרי פלצל (Pelzl). היה לה אח גדול, פרנץ.
אמילי ואוסקר שינדלר הכירו ב-1928, כשהגיע שינדלר לאלט מולטיין למכור מנועי חשמל לאביה. ב-6 במרץ 1928 נישאו השניים באכסניה בפאתי עירו של שינדלר, צוויטאו.
מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1938 הצטרף שינדלר לשורות המפלגה הנאצית ועבר לקרקוב בעוד אמילי נותרה בצוויטאו. שינדלר זכה לבעלות על מפעל כלי אמייל ושינה את שמו ל"תעשיית אמייל גרמנית" (Deutsche Emaillewaren-Fabrik)", שם העסיק בעיקר עובדים יהודים, "כי הם היו הזולים ביותר. עם זאת, במהרה התוודעו אמילי ואוסקר לזוועות הכיבוש הנאצי בפולין והחלו להגן על היהודים שעבדו בבית החרושת שלהם. בתחילה הצילו את העובדים על ידי מתן שוחד לשומרי אס-אס ובהמשך הציגו את עובדיהם בתור עובדים חיוניים לשם ייצור תחמושת עבור הרייך. כאשר התנאים החמירו וכספם הלך ואזל, מכרה אמילי את תכשיטיה כדי לקנות אוכל, בגדים ותרופות. היא טיפלה בחולים בסנטוריום סודי במפעל בברינליץ בעזרת ציוד רפואי שרכשה בשוק השחור.
בני הזוג שינדלר הצילו יותר מ-1,200 יהודים ממחנות ההשמדה. במאי 1945, כאשר הסובייטים כבשו את ברינליץ, עזבו בני הזוג את היהודים במפעל והסתתרו, מחשש מפני העמדה לדין עקב קשריו של אוסקר עם המפלגה הנאצית.
לאחר המלחמה.
בני הזוג שינדלר נמלטו לבואנוס איירס בארגנטינה, עם עשרות מהיהודים שהציל שינדלר. ב-1949 הם התיישבו בחווה חקלאית ונתמכו כלכלית על ידי ארגון יהודי.
ב-1957 פשט אוסקר שינדלר רגל, נטש את אשתו וחזר לגרמניה, שם נפטר ב-1974. למרות שמעולם לא התגרשו, לא התראו שוב. בשנת 1993, במהלך ההפקה של הסרט "רשימת שינדלר", ביקרו אמילי שינדלר וחלק מהשורדים את קברו של אוסקר בירושלים; את שינדלר ליוותה קרוליין גודול, השחקנית שגילמה אותה בסרט.
שינדלר התגוררה בסן ויסנטה , כ-40 ק"מ מדרום-מערב לבואנוס איירס. היא קיבלה פנסיה קטנה מישראל וגרמניה. שוטרים ארגנטינאים הוצבו 24 שעות ביממה כדי להגן עליה מפני קבוצות אנטישמיות קיצוניות.
מותה.
ביולי 2001, במהלך ביקורה בברלין, אמרה שינדלר כי בקשתה האחרונה היא לבלות את שנותיה האחרונות בגרמניה, עקב געגועיה. היא מתה מהשפעות שבץ בבית חולים בשטראוסברג ב-5 באוקטובר 2001. קרובתה היחידה הייתה אחיינית בבוואריה. היא קבורה בבית הקברות בוואלדקרייבורג בגרמניה. על מצבתה נחרטו מילים מהמשנה, סנהדרין 4:5, "Wer einen Menschen rettet, rettet die Ganze Welt" ("כל המציל נפש אחת, כאילו הציל עולם ומלואו").
מורשת.
שינדלר זכתה לאותות כבוד ממספר ארגונים יהודיים על מאמציה במהלך מלחמת העולם השנייה. במאי 1994 קיבלה את אות חסיד אומות העולם מיד ושם עם מיפ חיס שהסתירה את אנה פרנק ומשפחתה בהולנד בזמן המלחמה. ב-1995 עוטרה במסדר מאי, אות הכבוד הגבוה ביותר שניתן בארגנטינה לזרים שאינם ראשי מדינה. בהשראת חייה כתבה אריקה רוזנברג את הספר "במקום בו נפגשים אור וצל", שפורסם לראשונה בספרדית ב-1992, ולאחר מכן פורסם באנגלית ובגרמנית.
ישיבת בית יוסף
ונונו
פסז' פנסק
פסז' פֵּנְסַק היה המרכז המסחרי הראשון בתל אביב, תחת קורת גג אחת. הפסז' תוכנן על ידי מהנדס העיר הראשון של תל אביב, יהודה מגידוביץ, ובשנת 1925 נבנה על ידי היהודי-פולני מאמריקה, מרדכי (צבי אריה) פנסק. הקבלן היה שמואל וילסון. פסז' פנסק בנוי בסגנון אקלקטי, סגנון מעורב המשלב בנייה אירופית עם מאפיינים מזרחיים. הפסז' נמצא ברחוב הרצל מספר 16, מול הרצלילינבלום.
פסז' פנסק בנוי בצורת ריבוע סביב חצר פנימית מרוצפת. בחצר המבנה, בן שלוש הקומות, פעלה "מעליה", מעלית פריזאית עשויה ברזל ודלתות רשתות, חשופה ובראשה צריח מעוצב כיפת ברזל המזכירה גג צרפתי. המעלית מתוארת פעמים רבות בתור "המעלית הראשונה בארץ ישראל", אולם שתי מעליות תל אביביות קדמו לה. על הגג הייתה מסעדה וגינת גג בשם "השרון". מאוחר יותר התווספה קומה רביעית, כשעוד היה נדיר למצוא באזור בתים בגובה כזה.
על חזית הבניין, מכיוון רחוב הרצל, מסותתת הכתובת "פסג' פנסק" בעברית ו-"PENSAKS PASSAGE" באנגלית.
המבנה נמצא במגרש השייך למתחם אחוזת בית, אך לא הוגרל ונשאר ריק עד לשנת 1925. בעבר שימש הבניין לחנויות, למסחר ולבתי מלאכה ובתקופות מסוימות אף שכנו בו מערכות עיתונים שונות (ביניהם ידיעות אחרונות והצופה).
כיום הקומות העליונות מושכרות כדירות (מחולקות) עם תקרות גבוהות ורצפות מקושטות. קומת הקרקע היא מסחרית, כוללת חנויות בגדים.
רופא נודד
רופא נודד היה כינוי לרופא בארץ ישראל אשר לא פעל מתוך מרפאת קבע, החל משלהי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל, בימי המנדט הבריטי ועד השנים הראשונות לקום המדינה.
המושג ה"רופא נודד", תואר לראשונה בארץ ישראל בשנת 1884. בשלוש המושבות המרכזיות ראש פינה, זכרון יעקב וראשון לציון, הוקם בשנים 1884–1887 במימונו של הברון רוטשילד שירות רפואי קבוע שכלל בית מרקחת וחובש-רוקח מקרב תושבי המקום. הממונים על השירות הרפואי הוסיפו להתגורר בעיר הקרובה אבל מעתה הם היו רופאים מוסמכים. הרוקחים במושבות הקטנות היו כפופים לרופא האזורי ששימש גם כ"רופא נודד" והיה מבקר במושבות פעם או פעמיים בשבוע.
משנות העשרים של המאה ה-20, ה"רופא הנודד" היה מגיע לנקודות המרוחקות בהם לא היו שירותי רפואה. בדרך כלל היה מגיע רכוב על סוס או חמור או פרד, ובהליכה רגלית. התחבורה הייתה בעיה רצינית. לעיתים, כדי להגיע לאזור מסוים הרופא הנודד היה נעזר ברכבת או בקווי האוטובוסים הדלילים. באמתחתו נשא ארונית קטנה מיטלטלת ובה תרופות, שכן הרופא הנודד היה גם רוקח.
תפקידו של ה"רופא - הנודד" היה לבקר פעם או פעמיים בחודש בכל נקודת-יישוב, לבדוק באופן שיטתי את החולים הקודמים, לאבחן מקרים חדשים, לתת הוראות לחובשת או לאחות בקשר לטיפול, ולנתח בו במקום את החולים הזקוקים לכך. .הרופא הנודד בדק תלמידים ודיווח על כך למועצה המדיצינית של הדסה. בהוראת "הדסה" הוא אף נטל על עצמו את העבודה ההיגיינית - סניטרית ביישובים אילו.
בשנת 1927 המשכורת ש"הדסה" הציעה ל"רופא הנודד" הסתכמה ב- עשרים ושבע לירות לחודש, ו - תשע לירות הוצאות אש"ל.
רופא עיניים נודד ראשון שמילא תפקיד זה היה ד"ר אריה פייגנבאום, ואחריו מילאו את התפקיד ד"ר נחום שימקין, ד"ר מרים נופך, ד"ר אפרים סיני, ד"ר חיים יסקי ואחרים. לאחר קום המדינה רופא העיניים ד"ר ישעיהו דרבאום היה רופא נודד בכל הדרום מטעם משרד הבריאות. באמצע שנות ה-30 של המאה העשרים שירת הד"ר פנחס אפרתי כ"רופא נודד" בעמק יזרעאל.
המושבות, הקיבוצים ובתי הספר שה"רופא הנודד" היה מבקר : (רשימה חלקית, נכון לסוף שנות העשרים של המאה ה-20)