מאז קיץ 1943 הוא נצפה בגדודים רוסים מתנדבים, בפיקודו של הגנרל ולסוב. הוא לקח חלק פעיל ביצירת הכוחות המזוינים של הוועדה לשחרור עמי רוסיה ופיתוח התוכנית הפוליטית של הכוחות המזוינים. מינואר עד מאי 1945 היה סגן הרמטכ"ל של צבא השחרור הרוסי בפיקודו של הגנרל פיודור טרוחין.
ב-5 במאי 1945, בהוראת טרוכין, הוא נסע לאזור פראג כדי ליצור קשר עם היחידה הצבאית KONR - אוגדת החי"ר הראשונה בפיקוד הגנרל סרגיי בוניאצ'נקו. בעיר פריברם הוא נפל בשבי על ידי פרטיזנים צ'כיים בפיקודו של הקצין הסובייטי סמירנוב. הוא התעמת עם סמירנוב, נתן לו סטירה בפניו והוצא להורג מיד בתליה.
הפדרציה העולמית של בורסות היהלומים
הפדרציה העולמית של בורסות היהלומים (WFDB), היא התאחדות שמקום מושבה באנטוורפן, שבבלגיה, וחברות בה 30 בורסות מסחר ביהלומים, בהן גם בורסת היהלומים הישראלית.
ההתאחדות הוקמה ב-1947 באנטוורפן, כדי לספק לבורסות היהלומים, מקום מסחר משותף, ליהלומים ואבני חן, תוך שימוש בכללי מסחר מקובלים. חברות הבורסה, מהוות מקום מסחר סיטונאי להחלפת יהלומים, ולמסחר ביהלומים גולמיים ומלוטשים. ההתאחדות מורכבת מבורסות יהלומים עצמאיות, הממוקמות בערים מרכזיות בעולם ובהן תל אביב, אנטוורפן, מומבאי, יוהנסבורג, לונדון וניו יורק. על פי אתר הפדרציה, מטרתה היא הגנה על האינטרסים של הבורסות המסונפות לה וחבריה הפרטיים, קידום הסחר העולמי, ועידוד הקמת בורסות נוספות.
ב-2012, במהלך קונגרס היהלומים העולמי ה-35 שהתקיים במומבאי, נבחר ארני בלום (Ernie Blom) הדרום אפריקאי לנשיא. באפריל 2020, נבחר יורם דבש, המכהן כסגן נשיא הפדרציה ונשיא בורסת היהלומים הישראלית, לנשיא הפדרציה.
בוריס שטייפון
בוריס אלכסנדרוביץ' שטייפון (6 בדצמבר 1881 - 30 באפריל 1945) היה קצין בצבא הרוסי הקיסרי, ממוצא יהודי, ששירת לאחר מכן כגנרל בצבא הלבן הרוסי האנטי-קומוניסטי, וכמנהיג החיל הרוסי ששיתף פעולה עם הנאצים בסרביה במלחמת העולם השנייה.
קורות חיים.
בוריס שטייפון נולד בשנת 1881 בחרקוב (כיום אוקראינה). אביו היה סוחר יהודי שהמיר דתו לנצרות האורתודוקסית, אמו הייתה בת של נזיר רוסי אורתודוקסי. הוא סיים את לימודיו בבית הספר לחיל הרגלים צ'וגויבסקה יונקר, אחד מבתי הספר הראשיים של הצבא הרוסי הקיסרי ומונה לשמש כסגן שני בגדוד 124 שבסיסו היה בוורונז'. לראשונה ראה קרב במלחמת רוסיה-יפן 1904-1905, במהלכו חטף זעזוע מוח. הוענק לו עיטור על גבורה ומצוינות חמש פעמים, וקיבל את מסדר ולדימיר הקדוש יחד עם עיטורים אחרים. הוא הועלה לדרגת סגן בספטמבר 1905. בשנת 1911 סיים שייפון את האקדמיה הצבאית הקיסרית על שם ניקולאי בדרגת סרן. לאחר מכן הוטל עליו לשרת בטורקסטן הרוסית והיה קצין מטה של חיל הצבא הטורקיסטני השני בשנת 1914.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, שירת שטייפון בחזית הקווקז כנגד כוחות האימפריה העות'מאנית. הוא היה עוזר ראש המודיעין בצבא הקווקזי הרוסי והועלה לדרגת סגן אלוף בשנת 1915. הוא מילא תפקיד מפתח בקרב ארזורום תחת הגנרל ניקולאי יודניץ' וזכה למסדר סנט אן ומסדר סנט ג'ורג' על ביצוע פעולות מודיעין. בינואר 1917 מונה לראש מטה חטיבת הרגלים 161 ואז באוגוסט אותה שנה, לראש אגף הרגלים השלישי הפיני. בשנת 1917 הועלה לדרגת קולונל.
בעקבות מהפכת אוקטובר וההתמוטטות בחזית הרוסית, חזר שטייפון למולדתו חרקוב, שם עמד בראש ארגון מחתרתי לגיוס וקצינה של קצינים שרצו להתגייס לצבא המתנדבים. בסתיו 1918 הגיע למטה צבא המתנדבים ביקטרינודאר. הוא התמנה למפקד אוגדת החי"ר השלישית בצבא המתנדבים באפריל 1919, ומפקד גדוד הרגלים ה-13 מיולי. הוא היה פעיל במבצעים ברחבי אוקראינה ובחלקים מפולין ורומניה עד סוף השנה. בינואר 1920 הועלה שטייפון לדרגת לויטננט גנרל.
עם זאת, עם התמוטטותה הגוברת של התנועה הלבנה, הוא נאלץ להתפנות לפולין עם אנשיו ואז הגיע לקרים כדי להמשיך בתפקיד פעיל תחת הגנרל פיוטר ורנגל. הוא פונה עם שרידי כוחותיו של ורנגל לקונסטנטינופול והגיע למחנה גליפולי לפליטים רוסים לבנים. ב-25 באפריל 1921 הוא הועמד לאחראי על חיל הצבא הראשון שהוגלה והועתק לבולגריה. בשנת 1922 גירשה ממשלת בולגריה את שטייפון, והוא מצא מקלט בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. התגורר בבלגרד והשתתף באופן פעיל באיגוד הקצינים, אך פוטר על ידי הגנרל ורנגל בשל חוסר ציוץ לממונים עליו. במהלך שנות העשרים והשלושים של המאה העשרים פרסם שטייפון סדרה של יצירות טקטיות והיסטוריות צבאיות והיה לפרופסור למדעי הצבא.
לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית באפריל 1941, הוצע לשטייפון תפקיד כראש המטה של החיל הרוסי שאורגן בבלגרד ב-12 בספטמבר על ידי הגרמנים ביוזמת הגנרל הרוסי לשעבר מיכאיל סקורודומוב והפך למפקדו שלושה ימים אחר כך. עד לאביב 1944 המשימה העיקרית של החיל הרוסי, שהורכבה בעיקר ממשרתים לשעבר של הצבא הקיסרי הרוסי וצבא המתנדבים הלבן, הייתה לשמור על אתרים ואזורים מסוימים מהפרטיזנים הקומוניסטים בהנהגת יוסיפ ברוז טיטו, שנתמכו על ידי ברית המועצות ובהמשך המלחמה גם על ידי בריטניה; בשנת 1944 החיל עסק באופן פעיל בלחימה נגד הפרטיזנים של טיטו; ולבסוף, מספטמבר 1944, לאחר שבעלות בריתה של גרמניה, רומניה ובולגריה החליפו צדדים ויחידות סדירות של הצבא האדום התקדמו למערב הבלקן, נלחם החיל גם נגד הכוחות הסובייטים בסרביה ובהמשך במה שכיום הוא קרואטיה.
הוא מת במלון Esplanade בזאגרב ב-30 באפריל 1945. מקורות מסוימים טוענים שייתכן שהוא התאבד. אנאטולי רוגוז'ין החליף אותו בפיקוד על היחידה.
הוא נקבר בלובליאנה, סלובניה, בבית קברות צבאי גרמני (גוש 8, שורה 6, קבר 16).
צרת רבים נחמת שוטים
נחמת שוטים
הדוויג קליין
הדוויג קליין (בגרמנית: Hedwig Klein; 19 בפברואר 1911 או 12 בספטמבר 1911 באנטוורפן – לאחר 11 ביולי 1942 באושוויץ) הייתה חוקרת אסלאם גרמנייה.
ביוגרפיה.
הדוויג קליין נולדה באנטוורפן כבת השנייה של סוחר הנפט ההונגרי אברהם וולף קליין ואשתו רחה. בשנת 1914 עברה המשפחה להמבורג. שנתיים לאחר מכן נפל האב כחייל בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה. בינואר 1927 התאזרחו בגרמניה הדוויג קליין, אמה ואחותה, שהייתה בת שנה.
הדוויג קליין למדה בבית הספר לבנות יהודיות בהמבורג ועברה לבית הספר ליכטוורק בשנת 1928. שם קיבלה בשנת 1931 בגרות ונרשמה ללימודים באוניברסיטת המבורג בחקר האסלאם, בלימודים שמיים ובפילולוגיה אנגלית. הפרופסורים באוניברסיטה באותה תקופה, על פי הפרופסור הערביסט אלברט דיטריך , היו אנשים קוסמופוליטיים וליברליים, שעבורם חשיבה אנטישמית הייתה חסרת כל היגיון, וזו הסיבה שהדוויג קליין הרגישה "בטוחה" במוסד. הוא אמר על קליין עצמה: בשנת 1937 סיימה קליין את עבודת הדוקטורט שלה על "ההיסטוריה של אנשי עומאן, מקבלתם את האסלאם לחילוקי דעותיהם" (Geschichte der Leute von 'Omān von ihrer Annahme des Islam bis zu ihrem Dissensus), מהדורה ביקורתית של כתב יד ערבי על ההיסטוריה האסלאמית הקדומה. עם זאת, בשל מוצאה היהודי, היא בתחילה לא קיבלה את תואר הדוקטור. היא כתבה לפריץ יגר , הדקאן של הפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת המבורג. במכתבה התייחסה, בין היתר, למותו של אביה כחייל במלחמת העולם הראשונה, ולפיכך "אושרה [בקשתה] בצורה חריגה". עבודת הדוקטורט שלה התקבלה בהצטיינות "summa cum laude". המנחה שלה רודולף שטרוטמן כינה את עבודתה "תרומה יקרת ערך לחקר האסלאם", ועמיתו ארתור שאדה (Arthur Schaade) העיד שהיו לקליין "רמה של חריצות וחריפות שכל שכמה ערביסטים מבוגרים היו שמחים שהיה להם". את שלב ההגנה על התזה, Rigorosum, שנערך בפני חוקרים בעלי-שם, עברה עם ציון "מעולה". אולם כאשר הדקאן יגר היה אמור להעניק את ההסכמה (Imprimatur) לפרסום תזת הדוקטורט, ההכרחית לקבלת התואר, הוא נסוג בטענה ש"המצב החמיר", וזאת לאחר התייעצות עם הרשויות. היה זה זמן קצר לפני אירועי ליל הבדולח בשנת 1938, ויגר מנע מקליין לקבל את ההסכמה.
הדוויג קליין החליטה לעזוב את גרמניה. לדברי חוקר היהדות פטר פריימרק : "במצבה הנואש מקבלת הדוויג קליין עזרה ותמיכה מאדם שיש לשבח את מאמציו הפעילים והאמיצים, ושעבודתו בנושא לא הוכרה עד כה". הגאוגרף קרל ראתיינס שלח לה הזמנה לעבוד בהודו. היא עזבה את המבורג ב-19 באוגוסט 1939 על סיפונה של ראואנפלס . ב-21 באוגוסט 1939 כתבה קליין מאנטוורפן גלויה לראתיינס: "אני מרגישה מאוד בנוח על הסיפון במזג האוויר היפהפה ואני לא מודאגת כרגע מהעתיד. אללה יעזור. פגשתי פעם את אחד מחבריו ומאז אני מאמינה בכך".
הספינה יצאה באיחור של יומיים ועשתה עצירת ביניים של ארבעה ימים באנטוורפן. אולם בגלל איום המלחמה הוחזרה הספינה להמבורג. פריימרק כתב: "המירוץ להצלה [...] נכשל". בהמבורג חזרה הדוויג קליין למשפחתה וסבלה "מכל סוגי הסבל", כפי שתיאר מאוחר יותר ראתיינס – מנשיאת הטלאי הצהוב על דש הבגד וכלה בגירוש מדירתה ובשליחה לבית יהודים. ראתיינס עצמו הוכנס ל"מעצר מונע" (שוצהאפט, ) במשך חודש אחד במחנה הריכוז פולסביטל בשנת 1940.