לאחר המלחמה נשאר פון ויטינגהוף ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1924 מונה למפקד הפלוגה ה-1 ברגימנט הרגלים ה-9 (הפרוסי), ובשנת 1926 הועלה לדרגת מיור. בשנת 1931 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-14 (הבווארי), ובשנת 1933 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד חטיבת הרובאים ה-1. ב-1 באפריל 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1937 מונה למפקח הכללי על כוחות השריון. במרץ 1938 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-24 בנובמבר 1938 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ המלחמה היה פון ויטינגהוף מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5, ולחם עימה במערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-8, במסגרת הארמייה ה-14. ב-26 באוקטובר 1939 מונה למפקד הקורפוס ה-13, ופיקד עליו במהלך המערכה על צרפת כחלק מהארמייה ה-16, במסגרת קבוצת ארמיות A. על הצלחתו בקרבות קיבל ב-24 ביוני 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-20 ביוני מונה פון ויטינגהוף במקביל למפקד הקורפוס ה-46, ופיקד עליו במהלך המערכה בבלקן כחלק מהארמייה השנייה, ובמבצע ברברוסה כחלק מקבוצת הפאנצר השנייה, במסגרת קבוצת ארמיות מרכז. במהלך הקרב על מוסקבה לחם פון ויטינגהוף עם הקורפוס שבפיקודו, כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, וב-22 באפריל 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-10 ביוני 1942 מונה פון ויטינגהוף למפקד הארמייה התשיעית, וב-1 בדצמבר 1942 מונה למפקד הארמייה ה-15 בחזית המערבית.
ב-15 באוגוסט 1943 מונה למפקד הארמייה העשירית בחזית האיטלקית, ופיקד עליה בהצלחה בהגנה בקו החורף ובקו הגותי. ב-16 באפריל 1944 קיבל פון ויטינגהוף תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים, וב-1 בספטמבר 1944 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט. בין ה-23 באוקטובר 1944 ל-15 בינואר 1945 פיקד על קבוצת ארמיות C במקום אלברט קסלרינג שנפצע בתאונה. ב-27 בינואר 1945 מונה פון ויטינגהוף למפקד קבוצת ארמיות קורלנד, אך ב-10 במרץ חזר לאיטליה כמפקד הפיקוד הדרומי, במקום קסלרינג שעבר לפקד על הפיקוד המערבי. לקראת סוף אפריל יצר פון ויטינגהוף קשר עם בעלות הברית, וב-29 באפריל חתם נציגו קרל וולף על כניעת כל הכוחות הגרמניים באיטליה. ב-2 במאי נלקח פון ויטינגהוף לשבי הבריטי.
לאחר המלחמה.
פון ויטינגהוף שוחרר מהשבי בספטמבר 1947. לאחר שחרורו שימש כיועץ לממשלת גרמניה המערבית על אופן התחמשותה מחדש, וב-23 בפברואר 1952 מת פון ויטינגהוף בפפרונטן והוא בן 64 שנים.
ליאו גייר פון שוופנבורג
אברהרד פון מקנזן
גנרל אוברסט אברהרד פון מקנזן (בגרמנית: Eberhard von Mackensen; 24 בספטמבר 1889 - 19 במאי 1969), היה מפקד בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה, פושע מלחמה ומפקד החזית האיטלקית בסוף המלחמה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
פון מקנזן נולד ב-24 בספטמבר 1889 בברומברג שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. אביו אוגוסט פון מקנזן היה גנרל-פלדמרשל נערץ ממלחמת העולם הראשונה. בשנת 1908 התגייס פון מקנזן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט משמר ההוסארים, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. ב-23 באוגוסט 1915 נפצע באורח קשה, ולאחר החלמתו שירת בקבוצת הארמיות שולץ עד לסיום המלחמה, שאותה סיים בדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף פון מקנזן לפרייקורפס, ולאחר מכן שירת ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1922 מונה למפקד הפלגה ה-1 ברגימנט הפרשים ה-5 (הפרוסי), בשנת 1928 הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. בשנת 1933 מונה לראש מטה חיל הפרשים, ובשנת 1934 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 במאי 1935 מונה פון מקנזן לראש מטה הקורפוס ה-10, וב-1 באפריל 1937 מונה למפקד חטיבת הפרשים ה-1. ב-1 בינואר 1938 הועלה פון מקזן לדרגת גנרל מיור, בנובמבר 1938, מונה לראש מטה קבוצת הארמייה החמישית בווינה, וב-1 במאי 1939 מונה לראש מטה הארמייה ה-14.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ המלחמה היה פון מקנזן ראש מטה הארמייה ה-14, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין. ב-1 בינואר 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך המערכה על צרפת הוא כיהן כראש מטה הארמייה ה-12. ב-1 באוגוסט 1940 הועלה פון מקנזן לדרגת גנרל חיל הפרשים, וב-15 בינואר 1941 מונה למפקד הקורפוס הממונע ה-3. במבצע ברברוסה לחם פון מקנזן עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מקבוצת הפאנצר הראשונה, במסגרת קבוצת ארמיות דרום, והשתתף עמו בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון, ועל הצלחתו בקרבות קיבל פון מקנזן ב-27 ביולי 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-31 במרץ 1942 העביר פון מקנזן את הפיקוד על הקורפוס ללאו גייר פון שוופנבורג ויצא לחופשה קצרה, וב-20 ביולי 1942 חזר לפקד על הקורפוס שבינתיים הפך לקורפוס פאנצר, ופיקד עליו במהלך מתקפת הקיץ ובכלל זה בקרב חרקוב השני. על הצלחתו בקרב קיבל פון מקנזן תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים. ב-21 בנובמבר 1942 מונה פון מקנזן למפקד ארמיית הפאנצר הראשונה, ופיקד עליה בקרב חרקוב השלישי, וב-6 ביולי 1943 הועלה לדרגת גנרל אוברסט.
ב-5 בנובמבר 1943 מונה פון מקנזן למפקד הארמייה ה-14 בחזית האיטלקית, שפעלה בגזרה המזרחית, והיה אחראי לטבח בפוסה ארדיאטינה. ב-4 ביוני 1944 פרש פון מקנזן מתפקידו בעקבות חילוקי דעות עם היטלר ושב לביתו. בסוף המלחמה נלקח פון מקנזן לשבי הבריטי.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה נשפט פון מקנזן ברומא על פשעי מלחמה ונידון למוות ב-30 בנובמבר 1946. עונש המוות הומר במאסר עולם ביולי 1947, אך לבסוף שוחרר פון מקנזן באוקטובר 1952. ב-19 במאי 1969 מת פון מקנזן בנוימינסטר והוא בן 80 שנים.
פרס דון בלון
פרס דון בלון (בספרדית: Premio Don Balón) הוא פרס שהוענק על ידי העיתון הספרדי דון בלון למצטייני העונה בלה ליגה.
הפרס הוענק לראשונה למצטיינים בעונת , ועד לעונת הוענק לכדורגלן הספרדי, הכדורגלן הזר והמאמן המצטיינים. החל מעונת הוענק הפרס גם לפריצת העונה ולשופט העונה.
הפרס הוענק בפעם האחרונה בעונת , בעקבות סגירתו של העיתון בספטמבר 2011.
ברוך אידלשטיין
הרב ברוך בן-ציון אידלשטיין (כ' באב ה'תרצ"ו, 8 באוגוסט 1936 – ט"ז באלול ה'תשע"ה, 30 באוגוסט 2015) היה ראש ישיבה ציוני ישראלי שייסד את הישיבה התיכונית "פרחי אהרן" בקריית שמואל, ועמד בראשותה במשך 22 שנים. לאחר מכן כיהן כרב שכונת הדר הכרמל ורב בית הכנסת הגדול של חיפה שבשכונה, כראש מחלקת הכשרות של רבנות חיפה במשך כ-20 שנים וכראש כולל "אריאל", ממוסדות אריאל שבראשותו של הרב שאר ישוב כהן.
תולדותיו.
נולד בנובוסליצה שבבסרביה בחלק שבשטח רומניה, לר' נטע יעקב אידלשטיין (ל' באב תר"ס – כ"ד בשבט תשנ"ד) ולבתיה-ברכה לבית ליבמן (תרס"ח – כ"ט בתמוז תש"ס). אביו נולד בצ'רנוביץ והיה צאצא לר' אברהם גרשון אשכנזי מקיטוב, לרב נטע יעקב שהיה רבה של צ'רנוליצה (נכדו של ר' אברהם גרשון מקיטוב), וכן צאצא לרב ישראל איסר שטרנהלל, ראב"ד בויאן. אמו הייתה בת לחסידי סדיגורה.
עבר את השואה בטרנסניסטריה, במהלכה נספתה אחותו יפה. בתחילה שהתה המשפחה במחנה ברשאד ובתש"ג (1943) עברו לצ'צ'לניק שבה היה המצב טוב יותר, בזכות קרוב משפחה בעל קשרים עם הפרטיזנים. לאחר שהרוסים שחררו את טרנסניסטריה עברו לווסלוי לחודשיים ושם היו מקורבים לר' חיים דב הלפרין מוסלוי. לאחר מכן התגוררו שנה בבוקרשט שאליה עבר גם הרבי מווסלוי. ברוך, שהיה אז בכבן 11, למד בבית-הספר "תרבות" שהיה חילוני ונלמדה בו מעט יהדות.
המשפחה עלתה לארץ ישראל באוניית המעפילים "מדינת היהודים", שהגיעה לחיפה בשמחת תורה תש"ח (1947) ומעפיליה הוגלו לקפריסין שבה שהו כעשרה חודשים וחזרו לאחר הקמת המדינה. במשך כשבועיים-שלושה שהו במחנה עולים בחדרה ועברו לגבעת עלייה שביפו ובה גרו כשנתיים וחצי. אביו הקים במקום תלמוד תורה, וכן הקים בית כנסת ומקווה. מיפו עברה לגבעת שמואל שבה פתחו הוריו חנות ירקות.
למד בישיבת היישוב החדש במשך כחמש שנים ורבו העיקרי שם היה הרב אפרים נחום בורודיאנסקי שהיה לרבו המובהק. לאחר מכן למד בישיבת חברון בירושלים, ושם התבלט בין התלמידים. בתקופה זו גם שמע שיעורים עם קבוצת בחורי ישיבות מהרב חיים שמואלביץ, ראש ישיבת מיר.
נשא לאישה בגיל 21 (בתשי"ח) את ציפורה שושנה אלקה, (נפטרה באוקטובר 2021), בתם של הרב נתן אליעזר ומנוחה (בתו של הרב שלמה זלמן ברייטשטיין) גרוסמן משכונת מאה שערים, משפחה מחסידות צ'ורטקוב. אחיה הצעיר של ציפורה הוא הרב שלמה זלמן גרוסמן, רבה של אלעד.
לאחר נישואיו למד הרב ברוך במשך שנה בכולל אצל הרב יחיאל מיכל פיינשטיין, ראש ישיבת "בית יהודה", ולאחר מכן למד בכולל "שבט יהודה" אצל הרב איסר יהודה אונטרמן והרב בורודיאנסקי.
הוסמך לרבנות בידי הרב יחזקאל סרנא שהעניק לו את הסמיכה בחתונה, וכן על ידי הרב אונטרמן והרב בורודיאנסקי.
עם הקמת הישיבה התיכונית פרחי אהרון בשכונת קריית שמואל שבקריות, קיבל את בקשתו של הרב משה צבי נריה להיות ראש הישיבה הראשון של הישיבה. במקביל דחה הצעת רבנות של כפר פינס לאחר שהתייעץ עם רבותיו.
תרם תרומה חשובה לחיי הדת והחינוך באזור חיפה. סייע לבוגרי הישיבה בהקמת ישיבה גבוהה (בראשות הרב עקיבא הכרמי, רבה של קריית שמואל) שנסגרה בגלל התערבות חיצונית של גורמים בהנהגת הציונות הדתית שרצו שהישיבה תהיה ישיבת הסדר. במקומה הקים הרב הכרמי בשיתוף רבה של קריית ביאליק כולל אברכים שמאוחר יותר עבר לקריית שמואל וקיבל את השם "הישיבה הרמה". היה בין מייסדי אולפנה סגולה בקריית מוצקין שבה גם העביר שיעורים. וכן העלה את רמת הכשרות בחיפה באופן ניכר. כמו כן הרב מסר שיעורים קבועים במשך שנים בחיפה כדוגמת השיעור בשכונת נוה שאנן.
דמותו ודעותיו.