קנדי מגלה לראשונה את הגופה ומזעיק את ג'ורג'. ג'ורג' יודע מה מצפה ללני ובעצתו של סלים הוא גונב אקדח מקרלסון וממהר לפגוש את לני במקום שקבע לו. בינתיים אנשי החווה ובראשם קרלי, מתחילים ברדיפה אחרי לני כדי לעשות בו משפט לינץ'.
ג'ורג' מקדים אותם, פוגש בלני השמח לבואו ומצפה עדיין לגור בחווה לגידול ארנבים. ג'ורג' יורה בו מאחור והורג אותו.
פרסים.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר:
בטי פילד זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר של ה-National Board of Review, USA. זאת הייתה הופעתה הראשונה בקולנוע.
ויליאם מקגרגור פקסטון
ויליאם מקגרגור פקסטון (באנגלית: William McGregor Paxton; 22 ביוני 1869-1941) היה צייר אמריקני השייך לאסכולת בוסטון והיה מייסד משותף של אגודת אמני בוסטון. הוא לימד בבית הספר לאמנות בבוסטון, שם הכיר את אשתו אליזבת אוקי פקסטון. פקסטון ידוע בזכות דיוקנאותיו, כולל אלה של שני נשיאים - גרובר קליבלנד וקלווין קולידג'- וסצינות פנים עם נשים, כולל אשתו.
ראשית חייו.
הוא נולד ב־22 ביוני 1869 בבולטימור לג'יימס ורוז דוהרטי פקסטון. אביו של ויליאם העביר את משפחת פקסטון והקים עסק קייטרינג במסצ'וסטס באמצע שנות ה-70.
פקסטון למד בבית הספר לאמנות בקוללס במלגה שהשיג בגיל 18. הוא למד אצל דניס מילר בונקר וקוללס ואז נסע לפריז ללמוד אצל ז'אן-ליון גרום, ״בבית ספר לאמניות היפות״. כנראה הוא למד גם באקדמיה ז'וליאן בפריז. הוא חזר לארצות הברית ולמד אצל ג'וזף דקמפ, שלימד גם את אליזבת אוקי. [2] היא הפכה לסטודנטית של פקסטון ואחר כך לאשתו.
נישואים.
פקסטון התארס בשנת 1896 לאליזבת אוקי, והם התחתנו ב־3 בינואר 1899. הם נסעו יחד לאירופה ולעיתים קרובות בילו את הקיץ בקייפ קוד ובכף אן. הם גרו בניוטון, מסצ'וסטס, בערך בשנת 1916 הם התגוררו או היה להם סטודיו ברחוב איפסוויץ' באולפני פנוויי בבוסטון. בהמשך הם רכשו בית במרכז ניוטון ברחוב מונטוויל.
אשתו של פקסטון ניהלה את הקריירה שלו ודיגמנה לרבים מיצירותיו, לזוג לא היו ילדים.
קריירה.
פקסטון לימד בשנים 1906 - 1913 בבית הספר במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון הוא עבד באולפני הרקורט סטריט בבוסטון וכשזה נשרף בשנת 1904 הוא איבד קרוב למאה ציורים. לאחר מכן הוא הלך לאולפני פנוויי לתקופה קצרה ואחר כך עבר לאולפני ריברוויי, גם הם בבוסטון.
הוא ידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו וצייר גם את הנשיאים גרובר קליבלנד וגם את קלווין קולידג'. מוזיאון האמנות של מריהיל מספר על אומנותו, "פקסטון היה ידוע היטב בגלל תשומת הלב שנתן להשפעות האור והפרטים הקטנים. עבודותיו מציגות לעיתים קרובות השקפות אידיאליסטיות של נשים, כמו דיוקן ״המניפה האדומה״ של אשתו אליזבת", כמו תיאור הנשים של הנרי ג'יימס ברומנים "דיוקן גברת "(1881) או האמריקני (1877).
הדוגמניות שלו, היו לרוב בנות ונשות פטרוניו, הוצגו כנשים מעודנות, מתורבתות והושוו ל"חפצים האסתטיים היקרים שמקיפים אותן", כמו בציור נשות החברה, המשקפים את עושר בעליהם או אבותיהם. הוא יצר יצירות משוכללות עם דגמים בסטודיו שלו, באמצעות אביזרים המופיעים בכמה ציורים.
פקסטון וכמה אמנים אחרים של בוסטון קיבלו השראה מיאן ורמיר. במוזיאון המטרופוליטן כותבים על ״עלי התה״ של פקסטון (1909) שבאוסף שלהם:
"בטרקלין נטול חלונות המואר על ידי אור רך, אווירה חלומית וצלילי השתיקה, שתי נשים אלגנטיות מעבירות את הזמן בכך שהן עושות מעט מאוד. פקסטון רומז על נרטיב, אך הוא מבקש שהצופה ימציא אותו, תוך שהוא מעלה מחדש את העמימות מציוריו של ורמיר, שהוא העריץ".
פקסטון השתמש בטכניקה שרק נושא אחד בקומפוזיציות שלו היה לגמרי במוקד, בעוד השאר היו מטושטשים משהו, משהו שהוא כינה "מבט של משקפת" בדומה לורמיר. הוא החל להפעיל סגנון זה בעבודתו, כולל בציור ״השרשרת החדשה״, בה רק חרוזי הזהב מוגדרים בצורה חדה בעוד שאר החפצים בקומפוזיציה הם בעלי קצוות רכים ומטושטשים יותר.
פקסטון היה אחד מדמויות המפתח בבית הספר לציור בבוסטון ומייסד משותף של אגודת גילדת בוסטון עם פרנק ווסטון בנסון ואדמונד צ'ארלס טרבל.
פקסטון הפך לחבר מן המניין באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1928.
פקסטון מת בשנת 1941, מהתקף לב כשצייר את אשתו בסלון ביתם בדרך מונטווייל. הוא היה בן 72.
תערוכה נערכה לזכרו במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון החל מה -19 בנובמבר עד 14 בדצמבר 1941.
מעבורת ווליץ'
מעבורת ווליץ' (באנגלית: Woolwich Ferry) היא שירות מעבורת, הפועל לרוחב נהר התמזה בחלקה המזרחי של העיר לונדון, בירת בריטניה. הוא מחבר בין רובע ניוהאם שמצפון לנהר לבין רובע גריניץ' שמדרומו. השירות פועל ברציפות משנת 1889 ללא תשלום. מדי שנה משתמשים בו כ-2 מיליון איש.
תולדות המעבורת.
שירותי שיט באתר המעבורת פעלו לרוחב הנהר מאז תקופת הכיבוש הנורמני. המועצה המטרופוליטנית לעבודות (Metropolitan Board of Works) שהוקמה בלונדון במחצית המאה ה-19 נטלה לידיה את ניהול הגשרים לרוחב התמזה בלונדון ופתחה אותם לתנועה חופשית. בעקבות זאת עלתה הצעה שהמועצה תקים שירות מעבורת בווליץ'. המועצה החליטה לרכוש לשם כך שתי אוניות משוטה, וב-1887 החלו העבודות להקמת תשתיות למעבורת. שירות המעבורת החל לפעול ב-23 במרץ 1889, יומיים לאחר שמועצת מחוז לונדון באה במקומה של המועצה המטרופוליטנית לעבודות. מאז ועד כה שירות המעבורת פועל ללא תשלום, וזאת מכוח חוק שחוקק הפרלמנט ב-1885.
עד 1920 גדל מאוד הביקוש לשירותי המעבורת עד שאונייה שלישית הוכנסה לשימוש בה. הצעה להקים בקרבת מקום גשר קבוע נדחתה מחשש שהוא ישמש מטרה להפצצות אויב במלחמה עתידית. העומס על המעבורת המשיך לגדול עד שב-1963 הוכנסו בה לשימוש אוניות גל-נוע, שהביאו לשיפור ניכר במצב. ב-1965 עבר ניהול המעבורת לידי מועצת לונדון רבתי. ב-1966 נחנכו רציפי העגינה הנוכחיים של המעבורת, שביכולתם לתפקד גם בתנאי גאות גבוהה בנהר.
לאחר ביטול מועצת לונדון רבתי ב-1986 החל משרד התחבורה של בריטניה לנהל את המעבורת, והוא מצדו שכר לשם כך את שירותי מנהלת רובע גריניץ'. המנהלה המשיכה לנהל את המעבורת גם לאחר הקמת רשות לונדון רבתי, עד שב-2008 מסרה את הניהול לידי תאגיד התחבורה המטרופוליטני Transport for London באמצעות שירותי הנהר שלו. התאגיד מסר את ניהול המעבורת לידי קבלן אזרחי. כיום (2020) מנהלת את המעבורת חברת Briggs Marine.
בשלהי שנת 2018 הושבת שירות המעבורת למשך ארבעה חודשים לצורך שיפוץ הרציפים וחודש ב-1 בפברואר 2019. במועד זה החלו לפעול בו שתי אוניות מעבורת חדשות שיוצרו בפולין. לפי מסורת ותיקה הן נקראות על שם אישים מלונדון - הזמרת ורה לין והמלח בן וולאקוט (Ben Woollacott), ששירת באחת המעבורות וניספה בתאונה בנהר בשנת 2011.
השירות.
שירות המעבורת מקשר בין ווליץ' שבגדה הדרומית של התמזה לבין ווליץ' הצפונית שבגדה הצפונית. הוא מקשר גם בין שני קצות כבישי הטבעת הפנימיים של לונדון, מצפון ומדרום לנהר (North Circular Road, South Circular Road). הטרמינל הצפוני של המעבורת ממוקם לא הרחק מנמל התעופה לונדון סיטי.
למעבורת רציף אחד בכל גדה, שנבנה בריחוק מה ממנה אל תוך הנהר. המרחק בין הרציפים הוא כ-250 מטר. כיוון שרק אונייה אחת יכולה לעגון בכל אחד מהרציפים, על שתי האוניות שבשירות להפליג הלוך ושוב בתיאום זו עם זו.
בשירות פועלות שתי אוניות מעבורת במשך כ-14 שעות ביממה ובתדירות של 10–15 דקות (בימי ראשון השירות הניתן הוא קצר ודליל יותר). המעבורות נושאות הולכי רגל, רוכבי אופניים וכלי רכב קלים וכבדים לרבות משאיות עד לגובה של 4.7 מטר ולרוחב של 3.5 מטר.
מספר הנוסעים במעבורת, כשני מיליון בשנה, כולל את יושבי כלי הרכב. בשנת 2012 השיטו אוניות המעבורת כ-20 אלף כלי רכב וכ-50 אלף איש מדי שבוע. פתיחת קו רכבת הדוקלנדס לרוחב הנהר (להלן) הביאה לירידה במספר הולכי הרגל המשתמשים במעבורת.
הפעלת קו המעבורת צפויה להימשך כל עוד יתקיים ביקוש לשירותיה, אשר איננו צפוי לקטון לאור היעדרם של מעברי נהר תחליפיים קרובים אליה.
מעברי הנהר הסמוכים למעבורת.
מעברי הנהר הסמוכים למעבורת (שניהם ממזרח) הם מנהרת הולכי הרגל ווליץ', שנפתחה ב-1912, וכן קו של הרכבת הקלה דוקלנדס, שנפתח ב-2009 ומקשר דרך מנהרה בין תחנות בשתי גדות הנהר. כשלושה קילומטר ממערב למעבורת פועל קו רכבל האמירייטס.
מעברי הנהר לרכב הקרובים ביותר למעבורת הם מנהרת בלאקוול, הממוקמת כשלושה קילומטרים ממערב, ומנהרת דרטפורד, כ-16 קילומטר ממזרח. בשתיהן קיימות מגבלות גובה ומנהרת דרטפורד היא מנהרת אגרה.
אידה דאלסר
אידה דאלסר (באיטלקית: Ida Dalser; 20 באוגוסט 1880 - 3 בדצמבר 1937) הייתה אשתו הראשונה של הרודן הפשיסטי האיטלקי, בניטו מוסוליני. היה לו ממנה בן, בניטו אלבינו מוסוליני, בו סירב להכיר. כאשר עלה לשלטון, רדף את אידה דאלסר ואת בנם המשותף, והביא לאשפוזם בכפייה במוסדות פסיכיאטריים, ואף למותה של אידה ב-1937 ורציחתו של בניטו אלבינו בשנת 1942.
ביוגרפיה.
אידה דאלסר נולדה בכפר ליד טרנטו שהיה אז בתחום חבל טירול של האימפריה האוסטרו-הונגרית. בתו של ראש הכפר. היא נשלחה לפריז ללמוד קוסמטיקה רפואית, וכשחזרה עברה למילאנו, שם פתחה מכון יופי בסגנון צרפתי.