הצלחתו של פקינפה בטלוויזיה הובילה אותו לתעשיית הקולנוע ואל הקריירה האגדית שלו. הוא ביים ארבעה-עשר סרטים במשך הקריירה שלו, כולל כמה מן הסרטים האמריקאים הבולטים ביותר של שנות ה-60' וה-70'. סרטיו, כמו למשל חבורת הפראים, כלבי הקש, הבריחה, ופט גרט ובילי הנער היו שנויים במחלוקת, אלימים ומהפכניים. הם שינו לנצח את הגבולות המקובלים בקולנוע לגבי תיאורי אלימות, סגנונות עריכה והאפשרות לגלם דמויות לא-סימפתיות ובעייתיות. כיום נתפסים סרטים אלה, על ידי רוב המבקרים, כיצירות מופת וודאיות.
השם שיצא לו כבריון קשוח העיב, במובנים רבים, על מורשתו המקצועית. חבריו טוענים, כי יש בכך משום עוול לאיש, שהיה בעל אישיות מורכבת מעבר למה שמייחסים לו. הוא סבל במשך כל חייו מאלכוהוליזם, היה מכור לסמים ויש טוענים, שהיה חולה נפש ממש (הפרעה דו-קוטבית או פאראנויה). הוא התחתן שלוש פעמים, בכולן ללא הצלחה. הפרעתו הנפשית עולה מתיאורי פקינפה כאיש רגוע, נוח לבריות ואמנותי עד שהיה נתקף בחמת זעם ואלימות כלפי עצמו וכלפי אחרים. פקינפה היה בעל אובססיה לכלי נשק ובהתקפי השיגעון היה יורה במראות שבביתו. הדמות הזאת מופיעה כמה פעמים בסרטיו. על אף השם שיצא לו לשמצה, היה בפקינפה משהו, שעורר רגשות כבוד ונאמנות מובהקים אצל חבריו ושותפיו לעבודה, וכמה מהם עמדו לצדו עד סוף חייו.
פקינפה גר במקסיקו במשך זמן רב, ואחת מנשותיו הייתה מקסיקנית. אהבתו למקסיקו ותרבותה הייתה גלויה ועזה באופן יוצא מן הכלל, כפי שהיא באה לביטוי רומנטי וסנטימנטלי בסרטיו.
פקינפה היה חולה מאוד בשנים האחרונות לחייו. הוא מת ב-1984, בגיל 59. הוא המשיך לעבוד עד מותו.
סגנון.
פקינפה התפרסם ביותר בסצנות הפעולה שלו. הוא השתמש בכלים כמו הילוך איטי, עריכה מהירה, וצילום בעדשות טלפוטו. רוב מבקרי קולנוע תופסים אותו כיוצר הסוגה של סרט הפעולה המודרני.
פקינפה גם נתפס כאחד מבמאי מערבונים החשובים ביותר. הוא הביא ריאליזם חדש לסרטי מערבון, והחיה את המרכיבים הישנים והנדושים של הסוגה.
נושאי סרטיו.
רוב סרטיו של פקינפה עוסקים בשאלות הכבוד והצדק בעולם אלים וחסר משמעות. הדמויות הראשיות בו הם גברים, החותרים לחיים של כבוד וצדק, אלא שאינם מסוגלים להחזיק מעמד בעולם המושחת שבו הם חיים.
בניגוד לטענת מתנגדיו, פקינפה לא תפש את העולם כברברי ולא-אנושי. הוא ראה את האלימות כתוצר של החברה האנושית. הוא מציג בכל סרטיו סתירה בין העולם הטבעי והטהור לבין העולם החברתי, האלים והמושחת, שהוא יציר האדם.
פקינפה גילה עניין גם בסוגיית חורבנו של העולם הישן בידי החברה התעשייתית המודרנית. בניגוד לרוב המערבונים שקדמו לו, סרטיו ממוקמים בתחילת המאה ה-20 ולא בסוף המאה ה-19. הוא מציג את גיבור המערבון כמי שנלכד בין העולם המודרני, שהוא מנסה למצוא בו את מקומו על אף הקשיים והניכור, לבין העולם הישן והגווע שלו. הנושא הזה משווה לסרטיו נופך טרגי, שלא נמצא ברוב המערבונים שקדמו לשלו.
מארק שאגל
מארק שגאל
אנסמבל זמרי מורן
אנסמבל זמרי מורן הוקם בשנת 1998. האנסמבל צמח ממקהלת מורן, שהוקמה בשנת 1986 וממשיכה לפעול עד היום. למקהלה מתקבל כל ילד הרוצה לשיר, מגיל 4 ומעלה, והילדים מתקדמים משלב לשלב, ממקהלת הילדים למקהלת הנוער, עד שהמצטיינים ביניהם מגיעים לשיר באנסמבל הבוגרים. גיל הזמרים באנסמבל הוא בין תשע-עשרה לשלושים, ובהם חיילים מוזיקאים מצטיינים וסטודנטים באקדמיות למוזיקה.
מטרת האנסמבל היא לקדם זמרים צעירים לשירה אמנותית ומצוינות מוזיקלית ולפתח את הזמרה הסולנית. למעשה, כל משתתפי האנסמבל הם זמרים סולנים, ובקונצרטים השונים ניתנת ליחידים מן האנסמבל הזדמנות להופיע בתפקידי סולו. האנסמבל, כמו גם מקהלת הילדים והנוער, מופיע בכל סוגי המוזיקה - מוזיקה עתיקה, בארוק, מוזיקה קלאסית, מוזיקה רומנטית ומוזיקה מודרנית, כמו גם שירים ישראלים ואחרים.
האנסמבל מבצע בין השאר יצירות מקוריות של מלחינים ישראלים, ביניהם גיל אלדמע, גיל שוחט, מנחם ויזנברג, חיים פרמונט, יחזקאל בראון ושלמה גרוניך.
בשנת 2002 זכה האנסמבל בפרס ראשון בתחרות בינלאומית ביפן ובשנת 1998 זכה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית "שירת הימים" בישראל. הוא הופיע בפסטיבל באך באורגון, ארצות הברית, בפסטיבל ליטורגיה בגרמניה וייצג את ישראל ב"אקספו 2000" בהנובר, גרמניה. בעונת הקונצרטים 2002-2003 השתתף באופרה דידו ואניאס של הנרי פרסל ובמיסה ברוויס של מוצרט. כן השתתף בעונת 2003-2004 בסדרות קונצרטים של תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון והתזמורת הקאמרית הישראלית.
בקיץ 2005 הוזמן האנסמבל לקחת חלק בפסטיבל באך בטורונטו, קנדה בשירת קנטטות בניצוח הלמוט רילינג.
במאי 2008 הופיעה האנסמבל ביצירת "בלדה על שלושה נביאים" של אלה מילך-שריף ונאווה סמל. בקונצרט, שהתקיים בשצ'צ'ין שבפולין לכבוד יום העצמאות ה-60 של ישראל, השתתפו עוד שתי מקהלות זרות.
נעמי פארן היא המנצחת והמנהלת של מקהלות מורן. לצדה פועלות שרית שטקלר, מנצחת "צעירי מורן" ו"קטנטני מורן", כרמל עמית-אנטוקולסקי כמנצחת-משנה מאז 2009, הדס פארן-אסיה כמורה לקול במקהלות מורן, וכן אייל באט, פסנתרן מקהלות מורן ואולג יקירביץ', שהיה פסנתרן אנסמבל זמרי מורן בשנים 2006-2004 ומאז 2010 הוא פסנתרן מקהלת מורן.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:מקהלות בישראל|מורן]]
[[קטגוריה:מקהלות ילדים ונערים]]
נעמי פארן
נעמי פארן היא מייסדת מקהלות "מורן", ומאז הקמתה, המנצחת והמנהלת המוזיקלית של המקהלה.
ביוגרפיה.
פארן היא בוגרת המגמה לניצוח בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה בתל אביב. השתלמה בניצוח מקהלות בקונסרבטוריון בקופנהגן ובבית הספר הגבוה למוזיקה במאלמה שבשוודיה.
מוזמנת באופן קבוע להנחות כיתות אמן למנצחים וסדנאות בסימפוזיונים ברחבי העולם וכן לשפוט בתחרויות בינלאומיות: סלובניה, דנמרק, הונג קונג, סין, קוריאה הדרומית, איטליה, ספרד, ארגנטינה ולאחרונה בהולנד בפסטיבל "אירופה קנטאט".
זכתה בתואר Outstanding Conductor בתחרות מקהלות בינלאומית בשנת 1996.
בשנים 1992–2002 שימשה בתפקיד מיוחד מטעם משרד החינוך והתרבות, בהובלת פרויקט קידום ופיתוח מקהלות ילדים ונוער בישראל. במסגרת תפקידה, יזמה סדנאות למידה למורים ולמנצחים, הנחתה מקהלות בכל רחבי הארץ והעמיקה את הקשר בין מלחינים לבין מקהלות הילדים והנוער.
בשנת 2002 הוקם ביזמתה של נעמי המרכז הישראלי למוזיקה ווקלית, מיסודה של מקהלת מורן.
במסגרת המרכז נערכות סדנאות לזמרים צעירים, למנצחים, למורים ולמקהלות. פרק מיוחד בפעילות המרכז מוקדש לקירוב וקידום של אוכלוסיות טעונות טיפוח, על ידי הפעלה משותפת של ילדי מקהלת מורן עם ילדים חולי סרטן, ילדים בסיכון וילדים ונוער בעלי צרכים מיוחדים.
נעמי מאמינה ששירה היא הביטוי האנושי הטבעי והעמוק מכולם אשר יצור גשר בין אנשים, תרבויות ועמים: "עלינו להטמיע את תרבות השירה בתוכנו כדי שנוכל להיות אנשים טובים יותר, רגישים יותר ותורמים יותר לסביבה... לנצח פירושו לאזן בין מודעות לזרימה, בזמן אמיתי. לשיר זה פשוט להיות אתה".
דמיטרי שוסטקוביץ
יוזף זיסקינד אופנהיימר
יוזף בן יששכר זיסקינד אופנהיימר (שנודע כיוזף זיס אופנהיימר, או בכינוי הגנאי: "יוד זיס" – היהודי זיס; אשר נולד כנראה ב-1698 או 1699, היידלברג – י"ד בשבט ה'תצ"ח, 4 בפברואר 1738, ליד שטוטגרט) היה בנקאי יהודי ויועץ כספי לדוכס קרל אלכסנדר מווירטמברג. לאחר מותו של הדוכס, פטרונו, הועמד אופנהיימר למשפט והוצא להורג מסיבות מפוקפקות. דמותו הייתה ההשראה לרומן של ליון פויכטוונגר, "היהודי זיס" משנת 1925, בעקבותיו הופק בבריטניה ב-1934 סרט פרו-יהודי בעל אותו שם, בו השתמשו גם הנאצים כמודל לסרט התעמולה האנטישמי משנת 1940 באותו שם.
חייו.
יוזף זיסקינד אופנהיימר גדל במשפחה יהודית מהמעמד הבינוני בעיר היידלברג. בשנים 1713–1717 ערך כנראה מסעות לערים אמסטרדם, וינה ופראג. בכל הקשור לחייו בשנים אלה רב הנסתר על הנגלה.
אופנהיימר נודע כאיש כספים וכבנקאי בראשית שנות ה-20 של המאה השמונה-עשרה. הוא פעל בין השאר בשירותם של נסיכים בדרום מערב הקיסרות הרומית הקדושה בגרמניה. בשנת 1732 הכיר בבאד וילדבאד את קרל אלכסנדר מווירטמברג, שיועד לרשת את אברהרד לודוויג כדוכס ווירטמברג באותה עת. ב-31 באוקטובר 1733, התמנה קרל אלכסנדר לדוכס וירטמברג והוא נזקק עוד יותר לשירותיו של אופנהיימר, לכן העניק לו סמכויות נוספות בתחומי הכלכלה והפיננסים בארצו. בשנת 1736 מונה אופנהיימר ליועצו הפיננסי הבכיר והפוליטי של הדוכס. עוד בטרם עלה לכס השלטון, עבר קרל אלכסנדר מן הנצרות הפרוטסטנטית אל הנצרות הקתולית, וכך נוצרו במהלך שנות שלטונו (1733–1737) שתי סוגיות שלטוניות חריגות: האחת, שלטון של דוכס קתולי על אוכלוסייה פרוטסטנטית; השנייה, מינוי יהודי לעמדה משפיעה בנסיכות. שתיהן עוררו מתח רב.
כדי להתאים את הכלכלה הכושלת של וירטמברג לבזבזנות האבסולוטיסטית של קרל אלכסנדר, הנהיג אופנהיימר חידושים ברוח הכלכלה המרקנטילית. הוא ייסד תעשייה של טבק, משי ופורצלן וכן את הבנק הראשון של וירטמברג, אותו הוא ניהל בעצמו. הוא הטיל מס על משכורות הפקידים וגבה עמלות גבוהות עבור זכויות המסחר במלח, בעור וביין לסוחרים שונים, בהם גם יהודים. בנוסף, הוא סחר גם באבנים יקרות ובמתכות יקרות, החכיר בשכר את המטבעה הממלכתית לגורם פרטי, הנהיג הגרלות ומשחקי מזל ותיווך בסכסוכים מסחריים. בכל עיסוקיו הוא היה מעורב אישית, כך שבמקביל להתעשרות קופת המדינה, הלך והתעשר גם הוא.