איזוטרטינואין הוא האיזומר הספציפי 13-"cis"-retinoic acid של צורת החומץ של ויטמין A, חומצה רטינואית. לרטינואיד מספר השפעות על רקמת האפיתל: הוא מפחית את יצור החֵלֶב בבלוטות החֵלֶב שבזקיקי השיער, מכווץ את בלוטות החלב, מאזן יצירת קרטין (קרטניזציה), ומונע יצירת קומדונים (פצעונים, חצ'קונים).
מנגנון הפעולה של התרופה אינו ידוע, אך נראה כי בדומה לשאר הרטינואידים היא פועלת על ידי עידוד שעתוק DNA בתאי האפיתל שמרכיבים את בלוטות החלב.
התוויות.
לרוב התרופה ניתנת לפי מרשם רופא עור. בעבר הטיפול בתרופה היה שמור למקרי אקנה קשה. כיום רווח הטיפול גם במקרי אקנה בינונית שאינה מגיבה לטיפול שמרני יותר. התרופה יעילה נגד הידרדניטיס סופורטיבה. נעשה שימוש בתרופה גם כתכשיר "אנטי-אייג'ינג" (anti-aging).
נגזרות של התרופה הופיעו כבר בתחילת שנות ה-90 במרבית טיפולי הקוקטייל לנשאי HIV. התרופה ניתנת כטיפול ביולוגי נסיוני לילדים חולי נוירובלסטומה בסיכון גבוה, על שום יכלתה לגרום להורדת דרגת הממאירות של התא הסרטני.
אופן הטיפול.
מינון התרופה נקבע על ידי הרופא, על פי גיל ומשקל המטופל ועל פי מצב תפקודי הכבד שלו. הטיפול מתבצע במשך 5-6 חודשים בממוצע. את התרופה נוטלים מדי יום או פעמיים ביום, עם או מיד לאחר האוכל, במועד קבוע (לשמירה על רמה קבועה של התרופה בדם). אחוזי ההצלחה של הטיפול הם גבוהים מאוד, ולאחר סיום הטיפול התרופתי. על פי רוב, לא יופיעו יותר פצעים על הפנים כלל או פצעים מעטים בלבד.
תופעות לוואי.
התחלופה המהירה של תאי האפיתל מתבטאת בקילוף ויובש קיצוני בעור ובריריות, הגורמים לצרידות, יובש בעיניים, נשירת שיער, ועליה ברגישות לכוויות בחשיפה לקרינת שמש (על כן יש להעדיף להתחיל את הטיפול בעונת החורף ולהימנע מחשיפה לא מבוקרת לשמש).
לתרופה פוטנציאל רעילות לכבד ועל כן המטופלים מצווים לדווח לרופא על כל שינוי המרמז על נזק לכבד, כגון: הצהבת העור ו/או לחמיות העיניים, שתן כהה, עייפות קיצונית, כאבי בטן, בחילות או הקאות. כדי לזהות פגיעה כזו בראשיתה, יש לעקוב אחר תפקודי הכבד ופרופיל השומנים בדם לפני ובמהלך הטיפול בתרופה.
התרופה ידועה כגורמת וודאית למומים בעוברים שאמותיהם טופלו במהלך ההריון. המומים מתבטאים במערכת העצבים המרכזית ובכלי הדם הראשיים. על כן, נשים בגיל הפוריות מחויבות לשלול היריון טרם תחילת הטיפול, וכן עליהן להשתמש באמצעי מניעה יעילים משך כל תקופת הטיפול ו4 חודשים אחרי סיומו.
בקרב המשתמשים שכיחים כאבי שרירים ומפרקים. ולכן מומלץ למתן פעילות גופנית בעת נטילת התרופה.
תתכן פגיעה בזקפה. ייתכנו סממנים נפשיים בהם תוקפנות, חרדה, עצבות והרגשה כללית ירודה עד כדי דיכאון ומחשבות אובדניות.
סיכום תופעות הלוואי:
שימוש בעולם.
בישראל כל רופא עור יכול לרשום את התרופה בכפוף לביצוע בדיקות דם מתאימות.
בארצות הברית מונהג יחס מחמיר מצד הרופאים ברישום התרופה בגלל תופעות הלואי הקשות, ומאז שנת 2006 כל רופא עור המבקש לתת את התרופה למטופליו מחויב לרשום זאת באתר ה-FDA, ועל הרוקח לקבל אסמכתה מהאתר על מנת לספק את התרופה. מרשם רופא לתרופה לא יעלה על 30 ימי טיפול בכל מרשם (כמו בישראל).
אורונטס
אורונטס או ארנת (בלטינית Orontes), בערבית: עאסי (نهر العاصي, תעתיק מדויק: נהר אלעאצי) הוא נהר הזורם בלבנון, בסוריה ובטורקיה. את שמו הערבי, "עאצי" ("מוֹרֵד", בערבית) מייחסים הערבים למספר גורמים שונים: הזרימה השוצפת של הנהר, הערוץ הבלתי פורה שלו, או כיוון זרימתו - צפונה - בניגוד ליתר נהרות הסהר הפורה, שזרימתם דרומה.
הנהר מתחיל במזרח הבקאע (בקעת הלבנון), קרוב מאוד למקורותיו של נהר הליטני, ומתקדם צפונה, במקביל לקו החוף של לבנון. הוא מתרחב לתוך אגם חומס, ששם הוקם עליו סכר בתקופה העתיקה. עתה מתרחב העמק אל תוך המחוז העשיר של חמאת, לאחר מכן פונה הנהר מערבה ואחר כך צפונה לעמק הע'ב (בו היו ביצות עד אמצע המאה העשרים), משם פונה הנהר דרום-מערבה וזורם דרך עמק אמוק, שבו מצטרף אליו יובלו הגדול עפרין, ונשפך לים התיכון ליד עיר הנמל הקטנה אנטקיה (היא אנטיוכיה העתיקה, שהייתה בירת הממלכה הסלאוקית) בטורקיה. אורכו של הנהר כ־620 קילומטרים (35 ק"מ בלבנון, 495 ק"מ בסוריה, 50 ק"מ בטורקיה ו־40 ק"מ כגבול טורקיה–סוריה), ושטח אגן הנהר כ־23,000 קילומטרים רבועים. מימיו של הנהר מתקבלים מהר הלבנון/הרי מול הלבנון בלבנון (כ־380 מיליון מטרים מעוקבים בשנה), באזור חמאת (כ־80 מיליון מ"ק בשנה), מהרי אנסריה/הרי זיווה באזור הע'ב (כ־700 מיליון מ"ק בשנה), ובטורקיה הוא מקבל מים מהעפרין ומקרה סור והאופור הזורמים בקצה השבר הסורי אפריקאי (עוד כ־260 מיליון מ"ק בשנה).
נהר האורונטס הוא ברובו בלתי עביר ובעבר כמעט שלא השתמשו במימיו להשקיה (למעט אזור חומס־חמאת). חשיבותו ההיסטורית היא בעמק שבו הוא זורם, ששימש באופן נוח לתנועה מצפון לדרום. דרכים מן הצפון לצפון־מזרח, אשר נפגשות באנטיוכיה, מתנהלות לאורך הנהר עד חומס, שם הן מתפצלות לדמשק ולסוריה, ולדרום.
כיום משתמשת סוריה ברוב המוחלט של מימי הנהר, כשהיא מסתייעת במערכת סכרים ענפה (סכר קטינה, סכר כרמיש, סכר מחרדה, סכר עשרנה וסכרים קטנים נוספים) תוך שהיא משאירה רק מעט מים מזוהמים לטורקיה. טורקיה לעומת זאת משתמשת ביובלי הנהר (ובעיקר בעפרין) למטרות השקיה. לבנון כמעט ואיננה משתמשת במימיו שרובם אינם מגיעים ממנה, בין השאר בשל השליטה הסורית בה עד לאחרונה. בעוד שטורקיה ולבנון אינן מייחסות חשיבות רבה למי הנהר מכיוון שהן מדינות עשירות במים, הרי סוריה מייחסת לו חשיבות רבה - הנהר היווה את אחד הנימוקים לשליטתה בצפון בקעת הלבנון ועד 2004 דרשה סוריה את נפת האטיי סביב אנטיוכיה.
בכל התקופות נעו צבאות בעמק הנהר בדרכם אל מצרים וממנה. על האורונטס התנהל קרב קדש בתקופת שלטונו של רעמסס השני (1279 - 1213 לפנה"ס). האורונטס שימש גם כזירת קרב קרקר בשנת 853 לפנה"ס, קרב שבו צבא אשור, בפיקודו של המלך שלמנאסר השלישי, פגש בצבאם של 12 מלכים, שאותם הוביל בן-הדד השני מדמשק. הקרב התקיים ליד העיר קרקר, ועיכב בכמאה שנים את התקדמות האימפריה האשורית לכיוון סוריה וארץ ישראל.
נהר האורונטס שימש מאז ומתמיד כסמן גבול. עבור המצרים הקדמונים הוא סימן את הקצה הצפוני של ממלכת אמורו, מזרחית לפניקיה. עבור הצלבנים במאה ה-12 הפך האורונטס לגבול הקבע שבין נסיכות אנטיוכיה לנסיכות חלב.
הסופר הצרפתי מוריס בארס (Maurice Barrès) כתב על הנהר בספרו "Un jardin sur l'Oronte" ("גינה על האורונטס").
ישעיהו בן-פורת
ישעיהו (שייקה) בן פורת (13 בפברואר 1927 – 10 בנובמבר 2007) היה עיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה.
בן פורת נולד בשנת 1927 בווינה בירת אוסטריה בשם אוטו ויינר. לאחר ה"אנשלוס" הוברח על ידי הוריו לצרפת. שרד את השואה ועלה לארץ ישראל בשנת 1945. היה חניך במוסדות עליית הנוער ולאחר מכן חבר קיבוץ. בראשית שנות החמישים שימש כשליח הסוכנות היהודית בפריז. למד באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת הסורבון בפריז.
ערך כתב עת ספרותי בשם "מבואות" ולאחר מכן, החל משנת 1955, שימש ככתב העיתון "ידיעות אחרונות" בפריז, שם פעל גם בשירות "המוסד". שב ארצה בסוף שנות החמישים והיה לכתב בכיר ופרשן פוליטי ב"ידיעות אחרונות".
בן פורת ערך סדרת ראיונות עם אישים בכירים. ראיונותיו עם נחום גולדמן, ישראל גלילי, יעקב מרידור, יעקב שמשון שפירא, מאיר עמית, יעקב חזן, ברונו קרייסקי ושמחה ארליך התפרסמו בספרו "שיחות" שיצא לאור בשנת 1981.
הוא שימש ככתב בישראל של תחנת הרדיו "אירופה 1" והשבועון הצרפתי "פארי מאץ'", הגיש פינות ותוכניות בענייני תרבות ברדיו, בקול ישראל ובגלי צה"ל, והיה מראשוני מגישי תוכנית ראיונות ברדיו ובטלוויזיה הישראלית. בסוף שנות התשעים יצאה לאור סדרת ספריו, ובכל אחד מהם שיחה של בן פורת עם אישיות אחרת, ובהם יוסי שריד, יוסי ביילין, דן מרידור ואחמד טיבי. פרסם (ביחד עם אחרים) ספרים נוספים בנושאים צבאיים-מדיניים.
ישעיהו בן פורת היה אחד מקבוצת עיתונאים (שכללה מלבדו את אורי דן, יהונתן גפן, איתן הבר, חזי כרמל, אלי לנדאו ואלי תבור) שפרסמו בשנת 1973 את הספר "המחדל", שהיה הספר הראשון שנתפרסם מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים ובו ביקורת על מחדליה ותיאור עז משדות הקרב, על החללים, הנפגעים ואובדן הציוד שהיו בהם. הספר עורר בזמנו הד רב בדעת הקהל.
בן פורת היה האורח האחרון בסדרת תוכניותיו של עמוס אטינגר "חיים שכאלה", ששודרה בשנת 2000.
הבוג המערבי
בּוּג או הבּוּג המערבי (בפולנית: Bug; באוקראינית: Західний Буг;ב בלארוסית: Захо́дні Буг (בשפות אלה נקרא הנהר בּוּה), ברוסית: Западный Буг) (להבדיל מן הבּוּג הדרומי הנמצא כולו באוקראינה ונשפך לים השחור) הוא הנהר הרביעי באורכו בפולין (אחרי ה, האודר והוורטה).
מקורותיו של הבוג הם במערב אוקראינה, הוא זורם מערבה לכוון פולין, פונה בפולין לכוון צפון לאורך גבולה עם אוקראינה, ממשיך לאורך גבול פולין-בלארוס פונה מערבה לכוון ה ונשפך (משמאל) לנהר נרב (הפונה מנקודה זו חדות מכוון צפון לכוון מערב). הנרב נשפך (משמאל) לוויסלה (הנשפך לים הבלטי).
קטע הנרב משפך הבוג ועד לוויסלה (כ-30 קילומטר) נקרא גם "בוגו-נרב".
אורכו הכולל של הבוג הוא 772 קילומטר מהם 587 קילומטר בתוך פולין. שטח אגן הניקוז שלו הוא 39,420 קמ"ר.
בגבולותיה של פולין שלאחר מלחמת העולם הראשונה, היה הבוג ממוקם ברובו במרכז פולין. לאחר מלחמת העולם השנייה עבר חלק ניכר ממנו לשטח אוקראינה שבברית המועצות והנהר נמצא כיום בחלקו הגדול בגבולה המזרחי של פולין.
מיוז