ה-F-15I מצויד במערכות מתקדמות המאפשרות לו לטוס ולתקוף בכל תנאי מזג האוויר, הן ביום והן בלילה. טווח הטיסה הארוך במיוחד שלו ויכולת נשיאת החימוש הגדולה יחסית הופכות אותו בפועל למפציץ האסטרטגי של חיל האוויר. שני מטוסי ה-F-15I ("רעם") הראשונים נחתו בבסיס חצרים ב-19 בינואר 1998 ונקלטו בטייסת 69 ("טייסת הפטישים"). מבחינה חיצונית, ניתן להבדיל בקלות בין ה"רעם", הצבוע בסכימת צביעה מדברית, לבין ה"בז" הצבוע באפור. הגיחה המבצעית הראשונה של ה-F-15I הייתה ב-11 בינואר 1999, במשימת תקיפת מטרות מחבלים בדרום לבנון, שביצעו זוג מטוסי F-15I באמצעות נשק מונחה.
ב-1999 הכריזה ישראל על כוונתה לרכוש מטוסי קרב נוספים, וה-F-15I היה אחד המועמדים. אולם לבסוף החליטה ישראל ב-18 ביולי 1999, משיקולי עלות-תועלת, לרכוש 102 מטוסי F-16I שהיו זולים יותר.
מטוסי F-15 השתתפו במטס חיל האוויר מעל אושוויץ ב-2003.
ארבעה מטוסי F-15I רעם השתתפו בתקיפת הכור הגרעיני בסוריה ב-6 בספטמבר 2007 והטילו עליו טונות רבות של חימוש מגוון ופצצות מונחות, ביחד עם עוד ארבעה מטוסי F-16I סופה. הכור הושמד כליל והמבצע הוכתר בהצלחה.
ב-2016 החל חיל האוויר הישראלי בשדרוג של צי מטוסי ה-F-15I. השדרוג יכלול התקנת מכ"ם מתקדם מסוג AESA (מכ"ם מערך סריקה אלקטרונית), עדכון מערכות האוויוניקה, שינויים מבניים והתאמה לנשיאה ושיגור של אמצעי לחימה ותחמושת חדשים.
לפי מקורות זרים, מטוסי F-15I רעם של חיל האוויר הישראלי ביצעו את תקיפת שדה התעופה T-4 ואת תקיפת מחסני התחמושת האיראניים בסוריה באפריל 2018. בתקיפות אלו נהרגו עשרות אנשי צבא סורים ואיראנים ותחמושת רבה הושמדה. התקיפות הללו יוחסו לישראל, אך היא שמרה על עמימות ולא לקחה אחריות עליהן. באותה שנה הוענק לטייסת 69 "הפטישים" (שמפעילה את ה-F-15I) אות הערכה מטעם הרמטכ"ל, על פעילותם הביטחונית.
ב-7 בינואר 2019 התרחשה תקלה נדירה במטוס F-15 בז משופר: במהלך טיסת אימון בגובה ניתקה החופה, והטייסים הצליחו להנחית את המטוס בשלום בבסיס נבטים.
ב-27 בפברואר 2020 רשמו מטוסי ה-F-15I רעם הפלת בכורה כאשר הפילו כלי טיס בלתי מאויש של חמאס שטס מרצועת עזה לעבר הים התיכון.
טומוגרפיה ממוחשבת בפליטת פוטונים
דם כחול
דם כחול הוא ביטוי המתאר בני אצולה. מקורות הביטוי באירופה של ימי הביניים או אף קודם, עת הייתה נהוגה חלוקה מעמדית. הביטוי שימש ככינוי למעמד הגבוה - שוורידיהם השטחיים (הקרובים לעור) נראו כחולים בשל גוון עורם הבהיר והלא שזוף - להבדיל מאיכרים שהיו רוב האוכלוסייה ושעבדו במשך שעות בשמש ועל כן עורם היה שזוף יחסית, ופחות איפשר להבחין במראה הוורידים.
בספרד נעשה שימוש בביטוי Sangre azul לתיאור משפחת המלוכה הספרדית והאצולה הבכירה, שייחסו את מוצאם לעם הוויזיגותי, להבדיל מהמוּרים (כינוי נפוץ באירופה הנוצרית למוסלמים, ובפרט למוסלמים תושבי צפון אפריקה וספרד המוסלמית). באנגלית מתועד שימוש ראשון בכינוי בשנת 1811.
ההיסטוריון הבריטי רוברט לייסי תיאר כך את השתלשלות המושג של דם כחול:
מחכים לברברים
מחכים לברברים היא נובלה מאת הסופר הדרום אפריקאי, ג'ון מקסוול קוטזי זוכה פרס נובל לספרות לשנת 2003. הנובלה פורסמה בשנת 1980 והיא נחשבת לאחד הספרים הטובים של קוטזי. היא נבחרה על ידי הוצאת ספרי פינגווין להכלל ב"ספרים הגדולים של המאה ה-20". המלחין האמריקאי פיליפ גלאס כתב אופרה באותו שם, המבוססת על הספר, שהוצגה לראשונה ארפורט, גרמניה בספטמבר 2005.
שמה של הנובלה לקוח משיר של המשורר היווני קונסטנדינוס קוואפיס.
עלילה.
הסיפור מתרחש ביישוב השוכן בפאתי ממלכה ששמה אינו ידוע.
שופט היישוב הוא המספר והדמות העיקרית. חייו השלווים למדי בספַר מתערערים עם בואו ליישוב של כוח מיוחד של הממלכה בפיקודו של קולונל ג'ול המרושע. ישנן שמועות לפיהן הברברים מתכננים מתקפה על הממלכה. מסיבה זו קולונל ג'ול ואנשים מקיימים משלחת לחבל הארץ מעבר לגבולות הממלכה. הם אוסרים כמה "ברברים", מביאים אותם ליישוב, מענים אותם, הורגים כמה מהם, והולכים לעיר הבירה כדי להכין תוכנית מתקפה גדולה יותר כנגד הברברים.
בינתיים, מתחילים להתרקם יחסים בין השופט לבין "נערה ברברית" אשר הושארה מאחור על ידי החיילים המענים, כשהפכו אותה לנכה ועיוורת. בסופו של דבר, השופט מחליט לקחת אותה בחזרה אל אנשיה שלה. לאחר מסע הרה סכנות באדמות השוממות, הוא חוזר לכפרו. זמן קצר לאחר מכן, כוחות הממלכה חוזרים ומתחילות צרותיו של השופט עצמו.
תרגום לעברית.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 1984 בהוצאת עם עובד, בתרגומו של יהושע קנז.
רוחאללה ח'מיני
כל יום הוא טרבלינקה
כל יום הוא טרבלינקה: יחסנו לבעלי חיים והשואה הוא ספר עיון משנת 2002, מאת ההיסטוריון וחוקר השואה צ'ארלס פאטרסון , הטוען כי היחס לבעלי החיים בידי בני האדם שימש כהשראה, כמודל וכהצדקה למעשי אלימות או זוועה שבוצעו כנגד בני אדם: מלחמות, עבדות, גזענות ומקרים של רצח עם בכלל, והשואה בפרט.
פאטרסון אינו טוען לזהות בין השואה ובין היחס לבעלי החיים, אלא עורך השוואה בין נקודות הדמיון בטכנולוגיה ובגישה, ומוצא קשרים סיבתיים ביניהם. פאטרסון גם אינו טוען שהרג בני אדם זהה מבחינה מוסרית להרג של חיות, או ששעבוד והרג של חיות חייב בסופו של דבר להוביל לאירועים כמו השואה.
הספר נתקבל בתגובות מעורבות. יש שראו בו קריאה נועזת לשינוי, והעלאה למרכז הדיון הציבורי של סוגיות הנדחקות בדרך כלל אל הצד, ויש שראו בו פרובוקציה וזילות השואה.
מקור השם.
מקור שמו של הספר (באנגלית שמו Eternal Treblinka - "טרבלינקה נצחית") הוא סיפור של יצחק בשביס-זינגר, "כותב המכתבים", שבו גיבור הסיפור, הרמן, מספיד את העכברה שחלקה עמו פרק מחייה ומתה בגללו:
הספר מוקדש לבשביס-זינגר, חתן פרס נובל לספרות שבני משפחתו נרצחו בשואה, שלחם למען זכויות בעלי חיים.
ייחודו של הספר.
ההקבלה בין מעשי הנאצים כלפי היהודים לבין היחס של בני האדם לבעלי החיים לא נעשתה לראשונה על ידי פאטרסון, היא מופיעה, למשל, גם בספרו של עזריאל קרליבך, הודו, יומן דרכים, שיצא בשנות ה-50. לפילוסוף היהודי-גרמני תיאודור אדורנו מיוחסת האמירה:
חתן פרס נובל לספרות, ג'ון מקסוול קוטזי, ערך השוואה דומה בספרו The Lives of Animals משנת 1999. הקישור בין אלימות ומלחמות בין בני אדם, לבין היחס לבעלי החיים, בוצע זמן רב קודם לכן בתרבות ההודית.
הספר מספר כי השוואה כזו נעשתה גם על ידי פרנץ שטנגל, שהיה מפקד מחנה ההשמדה טרבלינקה, שסיפר כי בעת שהותו בברזיל, אליה נמלט לאחר תום מלחמת העולם השנייה, עצרה רכבת שבה נסע ליד בית מטבחיים:
ייחודו של הספר הוא בהתמקדות שהוא מעניק לסוגיה זו, כמו גם למחקרים ולעובדות שנאספו בו.
חלקי הספר.
הספר מורכב משלושה חלקים:
תוכן הספר.
ביות, ניכור והדחקה.
פאטרסון טוען כי ביות בעלי החיים לצורכי הפקת חלב, בשר, ביצים וצמר ולשם שימוש בהם כבהמות עבודה בחקלאות התאפשר הן בגלל הטכנולוגיה של בני האדם, והן בגלל צידוקים מוסריים ודתיים לניצול בעלי החיים, ותפיסה לפיה האדם נמצא מעל בעלי החיים. רועים וחוואים השתמשו בשיטות שונות לשם שליטה על הרבייה, התנועה והתזונה של בעלי החיים כמו כליאה, קשירת רגליים, שימוש בזמם, סימון, סירוס, הכלאה מכוונת וכמובן שחיטה. פאטרסון טוען כי כדי לקיים הפרדה רגשית בינם לבין החיות בני האדם הקימו מנגנונים של ניכור, הדחקה, מתן תירוצים ושימוש בלשון נקייה. ההפרדה קיימת הן בין החיות לבין האדם (שחיטה לעומת רצח, למשל) והן בין החיה החַיָה לבין החיה המתה (פרה לעומת בשר, למשל).
השוואה לחיות כדי להצדיק ניצול או רצח.
בהמשך טוען פאטרסון כי יחס זה לבעלי החיים, פתח פתח ליחס דומה כלפי קבוצות של בני אדם ש"הורדו" לדרגה של חיות. לפי טענתו השוואה בין קבוצת בני אדם לחיות, בתרבות שבה היחס לחיות הוא היררכי, מקלה על ביצוע של ניצול או רצח. כך למשל, טענו הלבנים בארצות הברית כי השחורים קרובים יותר לקוף או שיש להם טבע חייתי ולכן מותר ואף רצוי לנצל אותם. השוואה ליצורים שאינם אדם לשם צידוק של יחס אכזרי אליהם שימשה גם את האנטישמיות.
בשנים שקדמו לרצח העם הארמני, נהגו הטורקים לכנות את הארמנים בכינוי "רג'ה" (בקר), והנאצים הציגו את היהודים כחולדות.
במאה ה-19, ההשוואה בין בני קבוצות של בני אדם לחיות, קיבלה חיזוק מטעם המדע כביכול, של תורת הגזע. באופן דומה לטענה בדבר עליונות האדם על המינים האחרים, מדענים אירופאים פיתחו תאוריות לפיהן הגבר נעלה על האישה, וה"גזע" האירופאי נעלה על יהודים, שחורים, סינים וכו'. טענות אלו נוצלו בידי האירופאים כדי להצדיק את המצב הקיים בנושאים כמו אי שוויון כלכלי, אפליה, קולוניאליזם, או מניעת זכות הצבעה מנשים.
עבדות וביות בעלי חיים.
פאטרסון טוען כי הטכנולוגיה והניסיון המעשי, ההדחקה הרגשית, והצידוקים האידאולוגיים אשר שימשו תחילה לשם ביות ולניצול של החיות לשירות מטרות אנושיות, שימשו מאוחר יותר לשם קיומה של מערכת עבדות.
הוא מצביע על כך שבתרבות השומרית למשל, ניהול משק העבדים דמה בשיטותיו לניהול משק החיות המבויתות. השומרים סירסו את הזכרים ושלחו אותם לעבודות השדה, ואת הנשים שמו בעבודות אחרות, ובמחנות רבייה. המילה השומרית 'עָמַר-קָד' שימשה הן לצורך תיאור של ילדים-עבדים מסורסים והן לתיאור של חמורים, סוסים ושוורים צעירים ומסורסים.
שיטת הסרט הנע.