דוגן המשיך לשהות במנזרים שונים בחיפושו אחר ההארה, אך ללא הועיל. הוא שקל לחזור ליפן, עד שנזיר זקן סיפר לו כי למנזר בהר טיאן-טואנג (T'ien-t'ung) ישנו ראש מנזר חדש, ג'ו-צ'ינג (Ju-ching), שהיה ידוע כמורה בעל שיעור קומה רב בכל סין. ב-1225 פגש דוגן לראשונה את ג'ו-צ'ינג, שקיבל אותו כתלמיד. צעד זה שינה את חייו של דוגן לחלוטין, מפני שבאותה השנה הוא הגיע להארה – נטישת הגוף והתודעה – "Dropping the body and mind". הבנה זו היוותה תשובה עבור שאלתו של דוגן, ומוסברת בדרך קריאתו השונה את המהאיאנה מהאפארינרוונה סוטרה (Mahāyāna Mahāparinirvāṇa Sūtra), הטקסט אשר מלמד את טבע הבודהה. הקריאה הרווחת היא "טבע הבודהה הוא מהות כל היצורים המודעים ולעולם אינו משתנה", ודוגן קרא באופן הבא: "שקיאמוני בודהה אמר: הכל יצורים מודעים, כל הדברים הם טבע-בודהה; הטטהאגטה [כינוי לבודהה, מי שהגיע לכך] קיים לנצח, והוא לא-מתקיים ועם-זאת מתקיים, ומשתנה". זהו האישור של המהאיאנה, במיוחד של הפראג'נאפאראמיטה (Prajñāpāramitā) – ראיית טבע האמת, שנירוואנה [ההארה והשחרור מהסבל] היא סמסרה [מעגליות החיים והמוות] וסמסרה היא נירוואנה.
ב-1225 העניק ג'ו-צ'ינג לדוגן את מגילת אילן היוחסין של צו הבודהיסטווה, כפי שנמסר באופן מקורי מבודהה לבודהה. נתינה זו מסמלת את התחלתו הרשמית של דוגן כיורש של שושלת היוחסין של אסכולת טסאו-טונג (Ts'ao-tung) לצ'אן, ופירוש הדבר, ראשיתו של זרם הסוטו-זן היפני.
שובוגנזו.
"שׁוֹבּוֹגֵנזוֹ" – "אוצר עין הדהרמה האמיתית", היא יצירתו העיקרית של דוגן וכוללת תשעים וחמישה פרקים. היא נכתבה ביפנית, עם לוגיקה חדה ובצורה תמציתית ועמוקה, ולכן נחשבת לאחת מהיצירות המשמעותיות שנכתבו בדורותיה של הפילוסופיה היפנית. את חלקיה הראשונים החל דוגן לכתוב עם שובו מסין ב-1227, בגיל 27. אחד העקרונות הבולטים של הגותו של דוגן , זהות עצמית של אימון והארה הוא למעשה מענה לשאלה שהטרידה את דוגן מנעוריו: כשתהה תחילה על הצורך באימון כדי להגיע להארה, היה זה כי הוא התייחס לאימון הרוחני מנקודת מבט דואליסטית, אשר מפרידה בין האימון ובין ההגשמה שלו – כלומר רואה באימון הבודהיסטי דרך להגעה למטרה הסופית, נירוואנה. אך העיקרון המוצג בשובוגנזו הוא ההבנה של דוגן: האימון אינו משמש כאמצעי להגשמה, אלא הוא עצמו ההגשמה המלאה. ישנה זהות בין האימון האינטנסיבי והבלתי מתפשר של מדיטציית הזאזן לבין השגת התעוררות. לתפישתו של דוגן, הפתרון לבעיית ההיאחזות בחיים הוא זאזן בלבד, אשר מהווה את עמוד התווך של הפילוסופיה הבודהיסטית כולה. שיטתו של דוגן היא שיקנטזה (只管打坐) – הזן השקט, זן באמצעות זן. הכוונה היא לישיבה הרמונית בשילוב רגליים, מבלי לחפש ולצפות לדבר. בתוך הזאזן, האימון והארה הם זהים אחד לשני: ישנה קבלה של המצב כפי שהוא ברגע נתון, בזמן שבו מבוצעת "רק ישיבה". עבור דוגן, זוהי ההזדמנות להביע את טבע הבודהה, הטבע הבסיסי של כל רגע ורגע, לאשר ולבטא דרך הגוף והתודעה, דרך ההוויה עצמה את הרגע הזה, את מה שישנו. התובנה הזו היא ההתעוררות; היא אינה נמצאת מחוץ למציאות, אלא עוסקת בדבר טבעה של המציאות.
גאיה (טלסקופ חלל)
כדורסל באולימפיאדת ברצלונה (1992)
אולימפיאדת 1992 נערכה בברצלונה, ספרד. תחרויות הכדורסל נערכו בין ה-26 ביולי ל-8 באוגוסט בבדאלונה . זו הייתה תחרות כדורסל ה-13 במשחקים האולימפיים. בתחרות הגברים השתתפו 12 נבחרות ובתחרות הנשים השתתפו 8 נבחרות. המשחקים נערכו באולימפיקו דה בדאלונה.
לראשונה בתולדות המשחקים שחקני NBA קיבלו אישור להשתתף בתחרות.
נבחרת חבר המדינות () זכתה במדליית זהב בתחרות הנשים ונבחרת ארצות הברית () זכתה בתחרות הגברים.
יהדות בגדאד
יהדות בגדאד היא קהילה יהודית עתיקה וגדולה הקיימת בעיר בגדאד, בירת עיראק, החל מימי קדם ועד ימינו. יהדות בגדאד הייתה לאחת הקהילות החשובות והמרכזיות בקרב יהדות בבל ויהדות ארצות האסלאם, ובה היו מרכזי תורה חשובים ששירתו את הקהילות היהודיות בעיראק, פרס, הודו, כורדיסטן, סוריה וארץ ישראל, והעמידה רבים מפוסקי ההלכה והמקובלים הגדולים של יהדות המזרח בעת החדשה. רוב יהודי בגדאד עלו לישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה (בשנים 1950–1951).
היסטוריה.
התבססות הקהילה היהודית עד המאה ה-19.
עד לאמצע המאה ה-11 יהדות בגדאד הייתה חלק מאחד האזורים אשר היו ממרכזי התרבות של העולם בכלל ושל היהדות בפרט. בשנים 1027 ועד 1060 תקף אז האזור גל קור קיצוני, אשר השפיע על גידולי החקלאות, וככל הנראה היה גורם מרכזי במשברי רעב רבים שהיו בתקופה זו. כבר בשנים 1031-1027 תיעדו תושבים באזור בגדאד בכתביהם רעב גדול, מגפות ותופעות של נוודים אלימים, אשר מחפשים כרי מרעה פוריים במקביל לפשיטות ביזה על יישובים.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-11 החלו אירועי תסיסה ואלימות שונים בבגדאד בפרט ובשטחה של השושלת הבויהית בכלל. נמצאה קורולציה בין אירועים אלימים אלו לבין שינויי האקלים (שגרמו לעליית מחירי המזון). ידוע שחלק מאירועי אלימות אלו נסובו סביב נושאים של דת ומיעוטים. בעיצומן של אחת מנקודות השיא של אירועי אלימות אלו - נעלמות הישיבות של בגדאד, וכן ישיבות חשובות נוספות באזור. נהוג לראות בשנת 1040 את סיומו של תור זהב התרבותי של האזור, ועם שקיעתו של האזור כולו, שוקעת גם יהדות בגדאד. יהודים רבים שהיו חלק מיהדות בבל, שיהדות בגדאד הייתה חלק ממנה, עזבו את האזור אל עבר חלקים אחרים של העולם שנכבש על ידי המוסלמים, ובמיוחד ספרד וכן לשטחים שהיו תחת שלטון האימפריה הביזנטית. כל אלה הביאו לסוף מוסד הגאונות, ולירידת כוחה המכריע של יהדות בבל כולה.
במאה ה-12 כללה הקהילה היהודית בעיר כ-40,000 יהודים. אחרי נפילת העיר בשנת 1258 בידי האימפריה המונגולית, נשארה בה קהילה יהודית קטנה, אשר הלכה וגדלה לאורך השנים. מיקומה של בגדאד על ציר המסחר בין הודו והמזרח הרחוק לבין המזרח התיכון ואירופה, עודד את הגירתם של סוחרים עשירים אליה, בהם יהודים רבים ממגורשי ספרד, וכן יהודים שהיגרו מפרס בשל המצב הכלכלי הקשה והרדיפות כנגדם בארץ מוצאם.
בין המאה ה-15 למאה ה-16 התפתחה הקהילה ובראשה עמדו למשך כמאה וחמישים שנה רבנים בני משפחת ברזאני. שושלת רבנית זו נקטעה (בענף הבגדדי), עת נפטרה רוב ההנהגה הרבנית, יחד עם רבים מנכבדי הקהילה, במגפת הדבר של שנת 1743. מגפה זו פגעה קשות בקהילה ומוסדותיה.
החל מאמצע המאה ה-18, בעקבות התבססות האימפריה הבריטית בהודו הואצו תהליכי הסחר וההגירה לעיר והעיר החלה להתאושש. ריכוז היהודים העשירים בבגדאד איפשר לקהילה היהודית לקיים מוסדות חינוך, דת ורווחה מפותחים. בין המשפחות העשירות המפורסמות של יהודי בגדאד באותם ימים נמנות משפחת ראובן (יחזקאל ראובן ובניו מנשה וששון), משפחת ששון משפחת זלכה ועוד. באותה תקופה קמו בבגדאד תלמידי חכמים גדולים, חלקם היגרו אליה מבחוץ, בהם הרב צדקה חוצין (הראשון) שהוזמן לרבנות לאחר מגפת הדבר מהעיר חלב ושימש כרב הקהילה במשך כ-30 שנה, הרב יעקב בר יוסף הרופא והרב עבדאללה סומך. הגידול באוכלוסיית העיר היה מאסיבי, ובתחילת המאה ה-19 חיו בעיר כ-700 יהודים, ובסופה כ-50,000 יהודים, כשליש מאוכלוסיית העיר. כוחם הכלכלי והפוליטי היה רב.
לצד התפתחותה הכלכלית, עברה הקהילה היהודית בבגדאד התפתחות דתית-רוחנית מאסיבית במאה ה-19, שכללה בניית בתי כנסת רבים (החל משני בתי כנסת בתחילת המאה ועד 30 בתי כנסת בסופה) ושיאה היה בהקמת "מדרש בית מנשי" אשר הפך ברבות הימים ל"מדרש בית זלכה" על ידי הרב עבדאללה סומך, ישיבה אשר מקרבה יצאו עשרות רבות של תלמידי חכמים שנשאו משרות תורניות בקהילות היהודיות באזור. בגדאד הפכה למרכז רוחני-תורני ליהדות ארצות האסלאם, לצד היותה מרכז כלכלי. מוסד חשוב נוסף לתלמידים צעירים היה מדרש תלמוד תורה. בתקופה זו, קמו בעיראק רבנים מפורסמים שהטביעו את חותמם על הקהילה היהודית המקומית ועל היהדות המזרחית בכללה, בהם הרב יוסף חיים מבגדאד (בעל בן איש חי), הרב יצחק מג'לד, הרב אברהם הלל, הרב אלישע דנגור, הרב שמעון אגסי ועוד, ובמאה הבאה פעלו בעיר הרב יעקב חיים (בנו של הרב יוסף חיים) ובנו הרב דוד חיים, הרב ששון כדורי, הרב עזרא דנגור ועוד, כאשר רבים מחכמי הקהילה היגרו לארץ ישראל ולמצרים ונשאו שם משרות תורניות בהם הרב יעקב חיים סופר, הרב יהודה פתיה, הרב שלום דנגור הרב סלמאן אליהו, הרב אפרים כהן, הרב סלמאן מוצפי, הרב יצחק כדורי, הרב עובדיה יוסף, הרב יהושע משה ועוד רבים, ובכך גדלה השפעתה של בגדאד על העולם היהודי-ספרדי.
לצד זה, החל תהליך הפוך. יהודים רבים רצו להשתלב בחברה הערבית המקומית, והחלו אט-אט לסגל לעצמם אורח חיים דומה לזה של הערבים: הם החליפו את שמותיהם בשמות ערביים, יצרו מוזיקה ערבית, התלבשו בלבוש ערבי מסורתי, עברו לגור בשכונות מוסלמיות ולעיתים אף החלו לעבוד במשרות ציבוריות העובדות בשבת.
המאה ה-20.
ב-1908, בעקבות מהפכת הטורקים הצעירים, הוענק שוויון זכויות מלא ליהודי עיראק, דבר שסייע להתפתחותם. הצלחתה של הקהילה היהודית חיזקה את האנטישמיות בעיראק בכלל ובבגדאד בפרט, ומהומות שהתחוללו בבגדאד נפצעו עשרות יהודים. גם תחת שלטונו של המלך פייסל מצב היהודים היה טוב, ואף בממשלתו כיהן ששון יחזקאל היהודי כשר האוצר. גם בפרלמנט העיראקי ישבו יהודים, בהם שלום דרוויש, מזכיר הקהילה היהודית בבגדאד. עם עלייתו לשלטון של בנו ע'אזי, ב-1933 הורע מצבם של היהודים. לצד זה, תעמולה אנטישמית, ואף נאצית הופצה בעיראק, בסיועו של המופתי של ירושלים, מנהיג ערביי ארץ ישראל הגולה, חאג' אמין אל-חוסייני. יהודים החלו להיות מורחקים ממשרות ציבוריות.