בקרבת הנקודה הקריטית, התכונות הפיזיקליות של הנוזל ואדיו משתנות באופן דרמטי, ושתי הפאזות נעשות דומות עד לבלי היכר. למשל, מים נוזליים בתנאים נורמליים הם כמעט בלתי-דחיסים, בעלי מקדם התפשטות תרמית נמוך ומקדם דיאלקטרי גבוה. בסמוך לנקודה הקריטית, כל התכונות הללו משתנות אל הפכן הגמור: המים הופכים לדחיסים ולדיאלקטריים ברמה נמוכה.
בנקודה הקריטית, רק פאזה אחת קיימת; חום האידוי הוא אפס. בעוד במקרים הנפוצים יותר בחיי היום יום האיזותרמות של גז ואן דר ואלס מורכבות מנקודת מקסימום ונקודת מינימום, בטמפרטורה הקריטית שתי הנקודות הללו מתמזגות לנקודת פיתול אחת "K", כמוראה באיור. פירוש הדבר הוא שבנקודה הקריטית מתקיים:
הצירוף של הטמפרטורה הקריטית formula_3 (שהיא הטמפרטורה הקבועה של האיזותרמה הקריטית) והלחץ הקריטי formula_4 מגדיר את הנקודה הקריטית בדיאגרמת הפאזות "P-T".
דינוזאורוס
טייסת 102
טייסת 102, המכונה גם "טייסת הנמר המעופף", טייסת קרב בעברה, היא טייסת מטוסי אימון והדרכה בחיל האוויר הישראלי. כיום מפעילה הטייסת מטוסי M-346 מאסטר ("לביא") מבסיס חצרים, ומשמשת כטייסת הדרכה לחניכי קורס הטיס ולטייסי הקרב הצעירים.
היסטוריה.
באפריל 1966, ערב יום העצמאות, נחתם הסכם עם ארצות הברית לרכישת מטוסי סקייהוק. הוחלט למקם את המטוסים בשתי מסגרות: טייסת 109 ("העמק"), שהפעילה עד אז את מטוסי המיסטר וטייסת חדשה - טייסת "הנמר המעופף". הצורך באספקת המטוסים לחיל-האוויר קיבל משנה תוקף נוכח אבדות המטוסים במלחמת ששת-הימים והטלת האמברגו הצרפתי על ישראל.
ב-29 בדצמבר 1967 הגיעה לנמל חיפה אונייה עליה היו 4 מטוסי הסקייהוק הראשונים, מדגם H, שזכו לכינוי "עיט". המטוסים הראשונים יועדו לטייסת "העמק", וגרעין ההקמה של טייסת "הנמר המעופף" פעל תחילה במסגרתה. מטוסי הסקייהוק הראשונים הגיעו לטייסת 102 ב-13 ביוני 1967. הטייסת החלה את אימוניה 3 ימים לאחר מכן, ב-16 ביוני, וטיסות ההסבה הראשונות יצאו לדרך באותו החודש. מפקד הטייסת הראשון היה יוסי שריג. בתחילה פעלה הטייסת מבסיס חצור, ומאוחר יותר, במהלך מלחמת ההתשה, עברה לבסיס חצרים. למעבר זה קדם קורס הסבה בו השתתפו טייסים ותיקים, ביניהם טייסי מילואים שזכו להערכה על פועלם במלחמת ששת הימים. חלקם הפכו במהרה למובילים הבולטים בטייסת. הייתה זו יזמה של מפקד הטייסת והיא אומצה מאז בחיל.
הגיחה המבצעית הראשונה הייתה תקיפה בירדן, על ידי שישה מטוסים שהטילו חמש פצצות של 250 ק"ג. ב-17 ביוני 1969 הועברה הטייסת מבסיס חצור לבסיס חצרים והפכה לטייסת הקרב הראשונה בבסיס שאינה חלק מבית הספר לטיסה. במלחמת ההתשה פעלה הטייסת בארבע גזרות לחימה (מצרים, סוריה, ירדן ולבנון). ב-3 בספטמבר 1970 עברה הטייסת לבניין החדש בו היא נמצאת עד היום. ביום הראשון למלחמת יום הכיפורים סייעה הטייסת לכוחות הקרקעיים בגזרת תעלת סואץ. ביום קרב זה איבדה הטייסת שלושה מטוסים, אחד מהטייסים - סגן - נהרג, אחד - ישי קצירי - נפל בשבי המצרי, והשלישי, מתי קרפ, נפצע וחולץ על ידי כוחות צה״ל. מטוס נוסף נפגע מטיל נ.מ. והונחת בהצלחה בחצרים. בימים הבאים תקפה הטייסת כוחות שריון ואתרי טילים הן בגזרה הסורית והן בגזרה המצרית. במהלך המלחמה ביצעה הטייסת קרוב ל-1000 גיחות ונפגעה קשה: 7 טייסים נהרגו, 5 נפלו בשבי ו- 17 ממטוסיה אבדו. בימיה הקשים פיקד על הטייסת סא"ל אורי שחר. אחד המטוסים שאבדו היה עיט דו-מושבי.
במאי 1976 החלה הטייסת לקלוט את מטוסי העיט מדגם E מטייסת "נשר הזהב", המטוסים היו ממוכשרים במערכות אלקטרוניות מתקדמות. במרץ 1978 פעל צה"ל בדרום לבנון במבצע ליטני. מטוסי חיל האוויר נטלו חלק בתקיפות וסיוע לכוחות הקרקעיים. הטייסת השתתפה במבצע במשימות תקיפה. בחודש אוקטובר 1981, סיים הקא"ם (קורס אימון מתקדם) בטייסת "נשר הזהב" את טיסותיו, בגלל מעבר הטייסת לבסיס "רמון" שבנגב. בתקופת המעבר שימשה טייסת "נמר המעופף" כטייסת גיבוי לקא"ם, עד חידוש הטיסות של טייסת "נשר הזהב" במשכנה החדש.
הטייסת הפכה במרוצת השנים להיות טייסת רב תכליתית, אשר קיבלה משימות קרביות, הדרכתיות, משימות ייעודיות בתחום הל.א. וכמו כן משימות תצפית, הנרה ופיזור כרוזים. מכלול זה הפך אותה לייחודית.
במבצע שלום הגליל ביצעה הטייסת בעיקר גיחות סיוע, והשתתפה גם במספר גיחות הפצצה. במהלך השנים שלאחר המבצע, בשל יכולתו של העיט לשהות זמן רב באוויר, המשיכה הטייסת לבצע גיחות רבות. היא הרחיבה במקביל את פעילותה האלקטרונית המיוחדת ואת משימות ההדרכה. לשם תכליות אלה הצטיידה הטייסת במספר רב של מטוסי עיט דו-מושביים.
ב-16 במרץ 1986 הועברו לטייסת מטוסי העיט N שהיו עד אז בשירות. במקביל הוציאה הטייסת את מטוסיה הישנים מדגם E משירות מבצעי. גם מטוסי ה-N החלו לצאת משרות כבר במהלך שנת 2014.
מטוס הסקייהוק יצא סופית משירות בדצמבר 2015. מחליף אותו המטוס M-346 שכינויו "לביא".
במלחמת לבנון השנייה פעלה הטייסת בדומה למבצע שלום הגליל, ועסקה בעיקר בהטלת כרוזים.
בשנותיה האחרונות כטייסת סקייהוק (עיט) שימשה הטייסת לקורס אימון מבצעי וקורס אימון מבצעי מתקדם בחצרים, שאליו ניגשו מסיימי קורס הטיס במגמת קרב, או לחליפין לטייסות קא"מ וקאמ"מ F-16. קא"מ וקאמ"מ (קורס אימון מבצעי וקורס אימון מבצעי מתקדם) סקייהוק פיתח גישה לטייסים לקראת הצבה בטייסות קרב F-15 או F-16, לעומת קא"מ וקאמ"מ F-16, שלאחר סיום הקאמ"מ הטייס יוצב בטייסת F-16 בלבד.
סמל הטייסת.
דרקון הייתה ההצעה הראשונה של אנשי הטייסת כסמלה, אך ההצעה לא התקבלה על ידי המטה. אז במטרה להתריס ובתור בדיחה, ביקש מפקד הטייסת הראשון יוסי שריג מגרפיקאי, לשלב בסמל, ציור של נמר מעופף מחוברת קומיקס. למרבה ההפתעה התקבל הסמל ואושר במטה.
לאחר זמן מה התגלה כי דמות הנמר המחויך בסמלה של הטייסת אינה מקורית ונלקחה מסמלה של טייסת אמריקאית, "טייסת המתנדבים ה-1" שהייתה פעילה בסין בין השנים 1941-1942, וכונתה "נמרים מעופפים" ("Flying Tigers"). סמלה הוזמן ועוצב במיוחד על ידי חברת וולט דיסני.
בסוף שנת 2015, הסתיים עידן ה"עיט" בחיל האוויר, והמטוסים המיושנים הוצאו מהשירות. במקומם החל השימוש במטוס M-346 מאסטר. לקראת זאת, עוצב הסמל מחדש על ידי המעצב רענן וייס, אך לא עבר שינוי מוחלט. את מקומו של הנמר המאויר בסגנון שנות ה-40, תפס נמר מעודכן ובעל מראה כוחני יותר.
קוזיול
קוזיול (בגרמנית: koziol) היא חברה המייצרת חפצי פלסטיק לבית ולמשרד. מפעלה של החברה והנהלתה יושבים בעיר ארבך אים אודנוולד במדינת הסה בגרמניה.
פעילות.
את החברה הקים ברנהרד קוזיול ב-1927, אז פתח סדנה לעיבוד שנהב בעיר מיכלשטאדט. ב-1935 רכשה החברה מכונה ליציקות פלסטיק, ולאחר מלחמת העולם השנייה עברה לייצר כלי פלסטיק.
ב-1950 החליט ברנהרד לייצר חצאי כדורי פלסטיק ממולאים במים שבתוכם הונחו בובת סנטה קלאוס ושבבי פלסטיק לבנים. ניעור של הכדור יצר אפקט של "שלג" בתוכו. הכדורים מיוצרים מאז באלפי עיצובים שונים.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 מייצרת החברה בעיקר כלי בית ומתנות. על עיצוב המוצרים אחראים מעצבים מהידועים בעולם, כגון אלסנדרו מנדיני ורנה בארבה. העיצובים המקוריים של החברה זכו בפרסי עיצוב בינלאומיים.
תחום נוסף שבו עוסקת החברה הוא עיצוב חללים; אלמנטים דינמיים מחומרים שונים ובעיצובים שונים יוצרים מחיצות לחלוקת חללים, לחיפוי קירות ולנוי.
גייזר מזרקה
גבר זר בא למשק
גבר זר בא למשק (בפינית: Vieras mies tuli taloon) הוא אחד מספריו הנודעים של מיקה ולטרי. בניגוד לשאר ספרי ולטרי שתורגמו לעברית, ספר זה אינו רומן היסטורי, אלא יצירה העוסקת בהווי החיים בכפר פיני נידח במחצית הראשונה של המאה העשרים. הספר יצא לאור ב-1937, תורגם לעברית בידי רמי סערי וראה אור בסדרת "צפון" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
בבסיסו של הרומן תיאור השינויים המסעירים המתחוללים בחייהם החדגוניים של שלושה גברים ואישה אחת. בואו של גבר זר, שמוצאו ועיסוקו אינם ידועים, אל משק קטן במערב פינלנד משנה כליל את מערכת היחסים הסבוכה בין שלושת דיירי המשק שהתגוררו עד כה בגפם ויוצק תכנים חדשים גם לתוך חייו של הזר. הכפר הרדום והנידח שהמשק ממוקם בקצהו הוא הרקע לעלילת הספר, שראשיתו בעבר לוט בסודות, המשכו באהבה גורלית, עזה וקצרה וסופו בפשע. הכמיהה האנושית לאהבה מזככת והצורך לשמור על הקיים ולשַמרו מתנגשים בספר באורַח בלתי-נמנע ומביאים את השתלשלות המאורעות ביצירה אל שיאה.
חוזה טילזיט
חוזה טילזיט הוא שמם של שני חוזי שלום נפרדים שנחתמו בין נפוליאון בונפרטה, קיסר צרפת, לבין שליטי רוסיה ופרוסיה, החברות המרכזיות בקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית. החוזה הראשון, עם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, נחתם ב-7 ביולי 1807, על גבי אסדה שהוצבה על נהר ניימן בעיר טילזיט שבפרוסיה המזרחית (כיום סובטסק במובלעת קלינינגרד). החוזה השני, עם פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, נחתם כעבור יומיים.