במרץ 2017 שוב התבטא בחריפות נגד גיוס לוחמות לצה"ל, ובפרט דתיות. דבריו עוררו ביקורת ו-28 ראשי מכינות קדם צבאיות, בהן שתי מכינות דתיות לבנות ומכינה דתית לבנים, פרסמו מכתב המגנה את דבריו. מנגד, כ-200 קצינים בוגרי מכינת עלי חתמו על עצומת תמיכה ברב לוינשטיין. לוינשטיין התנצל על הסגנון, אך לא חזר בו. בהזדמנות אחרת אמר שהבשורה הנשית היא בשורת השלום, לכן מלחמה ונשים סותרים זה את זה. "בעולם המודרני הפכו את הנשים לגברים וערכן נמדד רק בקריטריונים של גברים". בשיחה עם תלמידי ישיבה בשדרות טען שחיילות שפונות לשירות קרבי באות בעיקר מהפריפריה, משום שהן מנסות לשדרג את מעמדן החברתי. לעומתן, "האשכנזיות הולכות ל-8200, משחקות במחשב והולכות הביתה. הן גרות ברמת אביב ג' ומשרתות בגלילות". בעקבות דבריו אלו הודיע שר הביטחון אביגדור ליברמן שאם לא יתפטר מתפקידו במכינה הוא יבטל את ההכרה במכינה הקדם צבאית שבראשותו, אולם היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, הודיע כי אין בסמכותו של שר הביטחון להטיל סנקציה כזאת.
הרב לוינשטיין סבור שעל עולם המדע להגדיר נטיות הומוסקסואליות כבעיה, ואז להתגייס כדי למצוא להן פתרון, כפי שהתגייסו להדברת מגפת האיידס ומומים שונים כגון עיוורון. הוא תומך בפרקטיקה הטיפולית לשינוי הנטייה המינית, עבור מי שמעוניינים בכך, ובפרט בטיפול בהומוסקסואליות וביסקסואליות ("נטיות הפוכות", כלשונו). הוא סיפר כי הפנה לטיפול פסיכולוגי נערים שפנו אליו וביקשו סיוע בהתגברות על משיכה לבנים. מאידך, הוא מתנגד לפרקטיקות מיושנות, כגון טיפולים בחשמל, שאותן הגדיר כ"זוועה". בשנת 2020, לאחר שכתב גל"צ אמר בשידור שלוינשטיין "מעודד טיפולי המרה", הגיש תביעת לשון הרע נגד התחנה. כחמישה חודשים לאחר מכן הגיעו הצדדים לפשרה שלפיה תוקרא התנצלות בשידור במהלך התכנית 'בוקר טוב ישראל' וישולמו לרב לוינשטיין ולמכינת עלי הוצאות המשפט ושכר טרחת עו"ד בסך 12,000 ש"ח.
חייו האישיים.
הרב לוינשטיין גר בעלי, ולו חמישה ילדים מאשתו הסופרת רונית לוינשטיין מלץ, בתו של השופט ומבקר המדינה לשעבר יעקב מלץ, שנפטרה בנובמבר 2015.
באפריל 2016 נישא לשרה קליין, אלמנת רועי קליין, שהיה תלמידו.
בסוף 2020 אובחן כחולה סרטן.
לאחר הטיפולים, חזר השנה הרב יגאל ללמד במכינה ולהעביר שיעורים לתלמידי המכינה והישיבה
נמה ירווי
נמה ירווי (באסטונית: Neeme Järvi, נולד ב-7 ביוני 1937) הוא מנצח אסטוני.
חייו.
ירווי נולד בטאלין, שם אף התחיל לימודיו, אותם המשיך בלנינגרד, אצל יבגני מרווינסקי ואחרים. בראשית הקריירה שלו, עבד כמנצח ברדיו אסטוניה ובתזמורת הסימפונית של הטלוויזיה, בתזמורת האסטונית הממלכתית ובאופרה של טאלין. בשנת 1971 זכה בפרס ראשון בתחרות המנצחים הבינלאומית של האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא.
הופעת הבכורה האמריקאית של ירווי הייתה במטרופוליטן אופרה, שם ניצח על יבגני אונייגין בשנת 1979. בשנת 1980 היגר לארצות הברית ובשנת 1987 התאזרח בה. בשנת 1982 התמנה למנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של גטבורג, משרה שבה החזיק עד שנת 2004, הכהונה הארוכה ביותר של מנצח ראשי בתולדות התזמורת. בתקופת כהונתו השתפרו מאוד הן פרופיל ההקלטות של התזמורת והן המוניטין שלה. כמו כן עזר ירווי בקבלת תמיכה כספית מחברת וולוו, שסייעה לתזמורת להגדיל את מספר חבריה מ-80 ל-110 נגנים. לאחר פרישתו היה ירווי למנצח ראשי אמריטוס של תזמורת גטבורג.
במקביל לעבודתו עם תזמורת גטבורג, היה ירווי גם המנצח הראשי של התזמורת הסקוטית הלאומית בשנים 1984 עד 1988. בשעתו, התייחס לשתי התזמורות שבניצוחו כאל "הפילהרמונית של ברלין" (הסקוטית) ו"הפילהרמונית של וינה" (גטבורג) שלו. עם התזמורת הסקוטית הקליט מספר רב של הקלטות חשובות לחברת צ'אנדוס, בהן מחזורים של פרוקופייב ודבוז'אק, כמו גם פואמות סימפוניות של ריכרד שטראוס, יצירות שונות של שוסטקוביץ', בהן הסימפוניות הרביעית, השביעית והעשירית, ושני הקונצ'רטי לכינור עם לידיה מורדקוביץ'. אחרי הופעה כמנצח אורח בדצמבר 2006, לאחר 9 שנות היעדרות מן התזמורת הסקוטית הלאומית, הכתירה אותו התזמורת בתואר "מנצח החצר".
משנת 1990 עד 2005 עבד ירווי עם אדוארדו מאטה, ריי אלחאנדרו קונדה ואלדיוויה, גאורג שולטי ואנטל דוראטי. כיום ירווי הוא המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי.
ירווי נודע בעיקר בפרשנויותיו למוזיקה רומנטית ומוזיקה של המאה ה-20. הוא עודד את ביצוע יצירותיהם של המלחינים האסטונים אדוארד טובין וארוו פרט (שעל הקרדו שלו ניצח בביצוע בכורה בשנת 1968). גם פרשנותו לסיבליוס עם תזמורת GSO מוכרת לרבים.
בארצות הברית התמנה ירווי ב-1990 למנהל המוזיקלי של תזמורת דטרויט. הוא כיהן במשרה זו עד 2005, וכיום הוא "מנהל מוזיקלי אמריטוס" של התזמורת. בנובמבר 1996 ניצח ירווי על קונצרט משותף לתזמורת פילדלפיה והפילהרמונית של ניו יורק בקמדן ניו ג'רזי, לגיוס תרומות לתזמורת פילדלפיה, שהייתה בעיצומה של שביתה. הוא תרם את שירותיו ולא קיבל כל שכר על קונצרט זה. נגני התזמורות של ארצות הברית הריעו לו על מחווה זו, בניגוד לכמה מנהלים של תזמורות אמריקאיות, שדחקו בו להימנע מניצוח על הקונצרט.
נמה ירווי הוא אביהם של המנצחים פאבו ירווי וכריסטיאן ירווי.
טוסקניני
טיירי הנרי
פאבו ירווי
פאבו ירווי (באסטונית: Paavo Järvi; נולד ב-30 בדצמבר 1962) הוא מנצח אסטוני.
נולד כבן הבכור לליליה ולמנצח נמה ירווי בטאלין שבאסטוניה, במשפחה בת שלושה ילדים.
למד נגינה וניצוח בטאלין והצטרף ב-1979 כמתופף ללהקת הרוק In Spe שהקים ארקי-סוון טיור.
ירווי עזב עם משפחתו את אסטוניה בשנת 1980 והיגר לארצות הברית.
למד באופן פרטי אצל המנצח לאוניד גרין בפילדלפיה, במכון קרטיס למוזיקה ואצל מקס רודולף ואצל לאונרד ברנשטיין במכון הפילהרמוני של לוס אנג'לס.
בשנים 2001-2011 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של סינסינטי. הוא עבד עם ריי אלחנדרו קונדה ולדיוויה, אדוארדו מאטה, מו-האי טאנג, אנריקה בטיץ, גאורג שולטי, אובה גוטינג, קרלוס מיגל פריאטו ויוג'ין אורמנדי.
פאבו ירווי היה מנהלה המוזיקלי של תזמורת פריז משנת 2010 ועד שנת 2016. בין השנים 2006 - 2013 שימש כמנצח ראשי של תזמורת הרדיו של פרנקפורט.
פאבו ירווי שימש כמנצח ראשי של תזמורת NHK של טוקיו (יפן) בין השנים 2016 - 2022 וב-2019 התחיל לשמש כמנהל המוזיקלי החדש של תזמורת טונהאלה (ציריך).
חומצה אורסודאוקסיכולית
חומצה אורסודאוקסיכולית (C24H40O4) היא חומצה המצויה באופן טבעי במרה בגוף האדם.
חומצה זו מצויה בכמויות גדולות במרה של דובים שחורים אסיתיים, ומכאן שמה (Urs בלטינית פירושו "דב"). לחומצה תפקיד חשוב בשמירה על ריכוז הכולסטרול בדם. החומצה נמכרת באופן מסחרי כתרופה לטיפול באבני מרה בחולים המעוניינים בתחליף לניתוח.
קישורים חיצוניים.
טלין
ג'יימס פנטון
ג'יימס מרטין פנטון (באנגלית: James Martin Fenton; נולד ב-25 באפריל 1949) הוא משורר, עיתונאי ומבקר ספרות אנגלי.
ביוגרפיה.
ג'יימס פנטון נולד בלינקולן אנגליה, גדל ביורקשייר ובליצ'פילד ולמד בבית הספר הפרטי רפטון (Repton). ברפטון קרא פנטון לראשונה שירים של ויסטן יו אודן ואף פגש במשורר עצמו כשהלה הוזמן לקרוא משיריו ברפטון. שירתו של אודן הייתה עתידה להיות בעלת ההשפעה החשובה ביותר על שיריו של פנטון והמפגש בין שניהם הוליד ברבות הימים ידידות שנמשכה עד מותו של אודן ב-1973.
בשנת 1968 בזמן שלמד פילוסופיה ופסיכולוגיה לתואר ראשון בקולג' מגדלן באוקספורד זכה פנטון בפרס ניודיגייט שניתן לסטודנט על השיר הטוב ביותר על נושא מסוים. פנטון לא ידע דבר על הנושא שנבחר, "היפתחותה של יפן 1853-1854", לפני שהחל לכתוב, אבל בנחישות ובביטחון עצמי שאפיינו אותו בהמשך הדרך למד פנטון את ההיסטוריה היפנית לעומק והפואמה שיצר "הריהוט המערבי שלנו" הייתה שילוב יוצא דופן בין 21 סונטות ושני האיקו והציגה בעזרת מונולוגים את נקודת ההשקפה של האימפריאליזם האמריקאי והפאודליזם היפני.
לאחר קבלת התואר הראשון ב-1970 הוא החליט לעסוק בעיתונאות. ב-1971 הצטרף לצוות העיתון "ניו סטייטמן", תחילה במוסף הספרותי ואחר־כך ככתב מדיני. שנה אחר־כך פרסם את אוסף השירים הראשון שלו "מורנת קצה" (Terminal Moraine) וזכה בפרס גרגורי. בין השנים 1972–1976 שימש כעיתונאי פרילאנס בדרום מזרח אסיה. חוויותיו מתקופה זו שימשו בסיס לאסופת השירים "זיכרון המלחמה" (1982) כמו גם לאוסף המאמרים בספר "כל המקומות השגויים" שיצא לאור ב-1988.
פנטון חזר לבריטניה ב-1976 ושימש ככתב הפוליטי של ה"ניו סטייטמן" בבית הנבחרים האנגלי. הוא כתב טור שבועי על הפוליטיקה הבריטית במשך כשנתיים. בשנת 1978 התחלף העורך של ה"ניו סטייטמן" ופנטון עזב את העיתון והצטרף לעיתון הגארדיאן ככתב בגרמניה. פנטון לא הצליח לעמוד בדרישה לכתוב מאמר יומי על גרמניה ואחרי שנה חזר לבריטניה בהחלטה לא לעסוק יותר בעיתונאות פוליטית. עם זאת, בשהותו בגרמניה חזר פנטון לכתוב שירה. בברלין החל פנטון לכתוב טיוטה ראשונה ל"קינה", פואמה שעתידה הייתה להתפרסם בשם "רקוויאם גרמני".
באותה שנה טבע פנטון במאמר את המונח "האסכולה של בני מאדים" בהתייחסו לסוג השירה של חבריו קרייג ראין וכריסטופר רייד. אסכולה שלדבריו התאפיינה בהצגת דברים מוכרים בצורתם המוזרה ביותר. המונח מקובל כיום בעיתונות הלונדונית כשמה של תנועה ספרותית.