אצטדיון.
בין השנים 1930 ל-1960 עשתה הקבוצה שימוש באצטדיון קטן שנקרא "פארקה אובלאטוס".
ב-31 בינואר 1960 נחנך אצטדיון חליסקו, אותו חלקה הקבוצה עם יריבתה העירונית אטלס. האצטדיון אירח, בין היתר, שמונה משחקים במונדיאל 1970 ותשעה משחקים במונדיאל 1986, כשבשני המקרים אירח את אחד ממשחקי חצי הגמר. התיישנותו של המתקן הוותיק והרצון לשחק באצטדיון בלעדי ולא לחלוק אותו עם קבוצות נוספות, הביא את הבעלים חורחה ורגארה להחליט על בניית אצטדיון ביתי חדש לקבוצה. הקבוצה השקיעה בבניית האצטדיון החדש כ-130 מיליון דולר.
ב-2010 נחנך אצטדיון אומנילייף, אצטדיון הבית החדש של הקבוצה. המתקן החדיש נקרא בראשית ימיו על שם חברת אומנילייף, חברת התזונה שבראשה עומד הבעלים של הקבוצה, חורחה ורגארה. האצטדיון עוצב כהר געש עם ענן בחלקו העליון, ורעיון העיצוב נועד לשלב את האצטדיון באזור המיוער בו הוא שוכן. בניית האצטדיון החלה במאי 2007 והסתיימה ביולי 2010, ובאצטדיון החדש ניתן למצוא 49,850 מקומות ישיבה, תאי צפייה נוחים, חניון חיצוני וחניון תת-קרקעי, חנות מוצרים רשמית, מוזיאון הקבוצה ודוכני אוכל ושתייה רבים. האצטדיון נחנך רשמית ב-30 ביולי 2010 במשחק ידידות בין גוודלחרה למנצ'סטר יונייטד. שחקנה של גוודלחרה שעבר שלושה חודשים קודם, חאבייר הרננדס ("צ'יצ'ריטו"), שיחק במחצית הראשונה במדי קבוצתו לשעבר גוודלחרה, ובמחצית השנייה במדי מנצ'סטר. הוא אף היה לכובש הראשון אי פעם באצטדיון החדש, כשהעלה את גוודלחרה ליתרון 0–1 בדקה התשיעית. המשחק הסתיים בניצחונה של גוודלחרה בתוצאה 2–3.
בשנים 2016 ו-2017 נקרא האצטדיון "אצטדיון צ'יבאס", והחל משנת 2018 (ולמשך עשור) שם האצטדיון הוא "אצטדיון אקרון". האצטדיון צפוי לארח חלק ממשחקי מונדיאל 2026.
יריבות.
קלוב אמריקה.
גוודלחרה פיתחה יריבות עמוקה עם שתי קבוצות במרוצת השנים. היריבות הגדולה מביניהן היא היריבות עם קלוב אמריקה ממקסיקו סיטי. המפגשים בין השתיים, הידועים בכינוי "אל סופר קלאסיקו", מתרחשים לפחות פעמיים בעונה ונחשבים לדרבי לאומי. המפגש הראשון בין שתי הקבוצות אי פעם הסתיים בניצחונה של גוודלחרה בתוצאה 0–3, והיריבות הגדולה החלה במפגש השני בין השתיים, שהסתיים בניצחונה של קלוב אמריקה בתוצאה 2–7. שתי הקבוצות נחשבות לאהודות והמצליחות במקסיקו, והעימותים הישירים ביניהן ב-1983 ו-1986 הולידו את הכינוי קלאסיקו. עד היום זהו המפגש המדובר בליגה והחשוב ביותר עבור הקבוצות, ללא קשר למיקומן בטבלה.
אטלס.
ה"קלאסיקו טפאטיו" המפגיש בין גוודלחרה לאטלס הוא משחק הדרבי העירוני הוותיק ביותר במדינה, כשהמפגשים הראשונים בין הקבוצות היו ב-1916. בין אוהדי היריבות העירוניות עברו מספר כינויי גנאי בשנים הראשונות, כשאוהדי גוודלחרה מכנים את אלו של אטלס "מרגריטאס", בעוד אוהדי אטלס כינוי את אוהדי היריבה "צ'יבאס לוקאס". מאז, הכינוי צ'יבאס הפך למזוהה לחיוב דווקא עם גוודלחרה. השתיים חלקו אצטדיון בין השנים 1960 ל-2010, מה שהגביר עוד יותר את החיכוכים בין מחנות האוהדים, עד למעברה של גוודלחרה לאצטדיון אומנילייף.
תארים.
תארים מקומיים.
העידן החובבני:
העידן המקצועני:
קריז'ופיל
קריז'ופיל (באוקראינית: Крижопіль; בפולנית: Krzyżopol; ברוסית: Крыжополь, קריז'ופול; ביידיש: קריזשאָפּאָל) היא עיירת מחוז במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
העיירה נוסדה בשנת 1866 באתר של תחנת רכבת בקו קייב-אודסה, ותושביה הראשונים היו עובדי הרכבת. בשל מיקומו המרכזי, התפתחה כלכלת היישוב. במהלך מלחמת העולם הראשונה עבר בסמוך לעיירה קו החזית.
יהודי קריז'ופיל.
כמו היישוב עצמו, גם הקהילה היהודית בו הייתה צעירה. בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה נערכו בעיירה שני פוגרומים, בהם נרצחו כ-60 יהודים בידי איכרים אוקראינים. בשנת 1926 נמנו בעיירה 1,538 יהודים, כמחצית מתושביה, ועד מלחמת העולם השנייה פעל בעיירה בית ספר יידי.
ב-22 ביולי 1941, חודש לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו רצחו בה בו ביום 14 יהודים, והעלו באש את מרכז העיירה. בהמשך, צוו היהודים לעבור לרובע מסוים, ולענוד טלאי צהוב.
לאחר העברת העיירה לחבל טרנסניסטריה הרומני ב-1 בספטמבר 1939, הועברו אליה מאות מגורשים יהודים מבוקובינה ומבסרביה, אשר שוכנו יחד עם יהודי העיירה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, בו הועסקו בעבודות כפייה. בד בבד, שימשה העיירה כתחנת מעבר לאלפים מהיהודים שגורשו לטרנסניסטריה, תוך שאלו הוחזקו בצפיפות רבה במחנות שהוקמו בסביבת העיירה, בהם רבים מהם מתו ממגיפות. גם בגטו שבעיירה פרצו מגיפות, ובתחילת 1943 עוד נמצאו בו כ-1,300 יהודים.
בקיץ 1943 הוציאו הרומנים להורג כמה משפחות יהודיות מהגטו המקומי באשמת קשר עם יחידות פרטיזנים. לאחר שליחת רבים מיושבי הגטו החל מאביב 1943 למחנות עבודה גרמניים, נותרו בו באוגוסט 1943 כמה עשרות יהודים בלבד.
ב-17 במרץ 1944 שוחררה העיירה בידי הצבא האדום.
אוניית המערכה קונגו
אוניית המערכה קונגו (ביפנית: 金剛) הייתה אוניית מערכה של הצי הקיסרי היפני ששירתה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, והייתה האונייה הראשונה בסדרת סיירות המערכה מסדרת קונגו. בניית האונייה החלה ב-1911 במספנת ויקרס בעיר בארו שבחצי האי פיורנס (Barrow-in-Furness), בצפון מזרח אנגליה, והייתה אוניית המלחמה הגדולה היפנית האחרונה שנבנתה מחוץ ליפן. קונגו נכנסה לשירות ב-1913, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה סיירה מול חופי סין במסגרת מעורבות האימפריה היפנית במלחמת העולם הראשונה.
ב-1929 עברה קונגו שיפוצים נרחבים, וסיווגה השתנה לאוניית מערכה, וב-1935 עברה סבב שיפוצים נוסף, שבמהלכו הורחב גוף האונייה ומערכת ההנעה שופרה. לאחר מכן סווגה הרונה מחדש כאוניית מערכה מהירה, והצטרפה לכוח הליווי של נושאות המטוסים היפניות. במהלך מלחמת סין–יפן השנייה שימשה קונגו בעיקר כנושאת חיילים לסין, ועם פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט השתתפה בכיבוש סינגפור מידי בריטניה.
קונגו השתתפה ברבים מקרבות הצי הקיסרי היפני באוקיינוס השקט. היא העניקה סיוע לכוחות הצבא היפני הקיסרי במהלך כיבוש מלאיה וכיבוש איי הודו המזרחיים ב-1942, ולאחר מכן אף השתתפה בקרב מידוויי, ופעלה באיי שלמה במהלך קרב גוודלקנל. לאורך מרבית 1943 הפליגה הרונה בין מעגן הצי היפני בלגונת טרוק שבאיי קרוליין, מספנת הצי בקורה שביפן, ואיי לינגה שבאינדונזיה, והשתתפה במספר קרבות כנגד נושאות המטוסים ההאמריקניות. ב-1944 השתתפה בקרב ים הפיליפינים ובקרב מפרץ לייטה. ב-21 בנובמבר 1944, בעודה חוצה את מצר פורמוזה, פגע באוניית המערכה טורפדו ששיגרה הצוללת האמריקנית "סיליון II" (Sealion II), והיא טבעה. קונגו הייתה אוניית המערכה היפנית היחידה שטובעה על ידי צוללת.
תכנון ובנייה.
קונגו היא האונייה הראשונה מתוך ארבע אוניות בסדרת סיירות המערכה קונגו שתכנן המהנדס הבריטי ג'ורג' ת'ורסטון. היפנים הזמינו את בניית אוניות הסדרה בתגובה להשקת סיירת המערכה הבריטית אה"מ אינווינסיבל ב-1908, כדי לשמור על מאזן הכוחות בימים. תכנון האוניות נבנה על שאיפת היפנים לבנות אונייה שתוכל להתמודד עם סיירות המערכה הבריטיות, ובשל חימושם והשריון הכבד שלהן היו אוניות סדרת קונגו אוניות המלחמה היפניות הגדולות ביותר באותה עת.
שדריתה של קונגו הונחה במספנת ויקרס בעיר בארו שבחצי האי פיורנס (Barrow-in-Furness), בצפון מזרח אנגליה ב-17 בינואר 1911, והיא הושקה ב-18 במאי 1912. לאחר ההשקה עלתה קונגו על מבדוק יבש בפורטסמות', שם נמשכה בניית האונייה. בתום טיפולים אחרונים ותקופת מבחני ים, נכנסה קונגו לשירות בצי הקיסרי היפני ב-16 באפריל 1913.
חימוש.
סוללת התותחים הראשית של קונגו כללה שמונה תותחי 360 מ"מ (14 אינץ') בארבעה צריחים – שניים בקדמת האונייה, ושניים בחלקה האחורי. תותחים אלה יכלו לירות תחמושת חודרת שריון או תחמושת מרסקת לטווח מקסימלי של 19.14 מילים ימיים (35.45 ק"מ), בקצב של שני פגזים בדקה. מחסני התחמושת של האונייה איפשרו אחסנת תשעים פגזים לכל תותח.
סוללות התותחים המשניות כללו שישה עשר תותחי 150 מ"מ (6 אינץ') שנפרסו לאורך גוף האונייה, שמונה תותחי 76 מ"מ (3 אינץ'), ושמונה צינורות טורפדו. במהלך סבב השיפוצים של קונגו הוסרו כל תותחי ה-76 מ"מ ובמקומם הותקנו שמונה תותחי 130 מ"מ (5 אינץ'), וכן נוספו 122 תותחי נ"מ 25 מ"מ (1 אינץ').
שירות.
1929-1913: סיירת מערכה.
בנייתה של אוניית המערכה קונגו הסתיימה ב-16 באוגוסט 1913, וכשבועיים לאחר מכן עזבה את פורטסמות' ליפן. ב-20 באוקטובר עגנה קונגו בנמל סינגפור למשך שבוע, ולבסוף הגיעה לבסיס הצי ביוקוסוקה ב-5 בנובמבר. ב-3 באוגוסט 1914 הכריזה הקיסרות הגרמנית מלחמה על צרפת ופלשה לבלגיה, ובכך הציתה את מלחמת העולם הראשונה באירופה. 12 ימים לאחר מכן הציבה האימפריה היפנית אולטימטום לוילהלם השני, קיסר גרמניה – להסיג את כוחותיו מהעיר הסינית צ'ינגדאו. משסרבו הגרמנים לפנות את העיר הכריזה יפן מלחמה על גרמניה ב-23 באוגוסט, והשתלטה על השטחים הגרמנים באיי קרוליין, בפלאו, באיי מרשל ובאיי מריאנה. קונגו נשלחה מייד לסייר לאורך קווי התקשורת בין יפן לשטחים אלה במרכז האוקיינוס השקט, ובספטמבר שבה ליפן, שם הצטרפה לפלגת אוניות המערכה הראשונה שעגנה בבסיס הצי ביוקוסוקה. אוקטובר הפליגה קונגו עם אוניית-האחות שלה היאיי לסין כדי לסייע לצבא היפני הקיסרי בכיבוש צ'ינגדאו, ולאחר מכן סיירה מול חופי סין עד סיום המלחמה.