אלו דובי ים בינוניים שכמו רוב דובי הים הזכרים גדולים בהרבה מהנקבות ויכולים להגיע ל-160-170 ק"ג לעומת הנקבות ששוקלות 40-55 ק"ג. לזכרים בעלי שופעת עם שערות גסות בצבע חום בהיר עד צהבהב והגוף חום כהה כשהנקבות והגורים שחורים כמעט לגמרי ומכילים הרבה פחות שיער. כמו רוב אריות הים הם בעלי אוזניים קטנות אבל גלויות ורגליהם האחוריות נוטות קדימה בניגוד לכלבי הים החסרים תכונות אלה.
דובי הים נפוצים בטבע באי גואדלופה שנמצאים 200 ק"מ ממערב לחופי באחה קליפורניה ונמצאו גם באיי התעלה של קליפורניה ובעבר נמצאו גם בקליפורניה. על שם האי גואדלופה ניתן השם לדובי הים. הם שוחים בים סמוך לאיים ומחפשים שם להקות דגים כמו סרדינים, מקרל וסוליתים.
תעשיית הפרוות שהתפתחה במאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 כילתה את כל דובי הים מקליפורניה, עד שנת 1894 אז הציד נאסר בחוק. נחשבים בחקיקה האמריקאית למין מוגן אך זה לא עוזר לאוכלוסיות להתאושש. בזמן האחרון חלה עלייה קטנה במספרם.
דביבון קוסומל
דביבון קוסומל או דביבון ננסי (שם מדעי: "Procyon pygmaeus") הוא מין נדיר של דביבון החי רק באי קוסומל שממערב לחופי חצי האי יוקטן שבמקסיקו. דביבון זה מצוי בסכנת הכחדה חמורה בטבע.
מאפיינים.
זהו הקטן משלושת מיני הדביבון הקיימים יחד עם דביבון מצוי ודביבון הסרטנים מצפון ומרכז אמריקה. אורכו 58-82 ס"מ ומשקלו 3-4 ק"ג בממוצע. הזכרים גם כבדים מעט יותר מהנקבות במין זה. הוא בעל פרווה קצרה בהרבה משל הדביבון המצוי ורגליים ארוכות יותר וצבע הפרווה נוטה לחום בהיר בנוסף על האפור הרגיל כשהזנב כתום בהיר.
הדביבון חי באתרי יערות לחים וביצות או ביצות מנגרובים בצפון מערב האי. על אי זה אין כמעט טורפים יבשתיים (למעט חוטמנים ושועלים אפורים) מה שמציב את הדביבון ביתרון גדול על שאר החיות. הדביבונים יוצאים לשוטט בלילות בחיפוש אחרי מזון והם אוכלי כל הניזונים הן מהחי וה מהצומח. הם אוכלים חרקים, צפרדעים, ביצים ולטאות וכן פירות, אך כמעט 50% מתזונתם מתבססת על סרטנים. הם תופסים את מזונם במים מעלים ליבשה ושוברים את השריון בשיניהם.
הדביבונים מעדיפים לחיות לבדם אך יחלקו בשטח אכילה אם הוא גדול מספיק לכלכל כמה דביבונים. הזכר והנקבה נפגשים רק לצורכי הזדווגות והזכר לא דואג יותר לצאצאיו.
דביבונים אלו מצויים בסכנת הכחדה חמורה עקב פיתוחים אנושיים שהגבירו את התיירות ובכך צמצמו מאוד את שטחי המחיה של הדביבון. הדביבונים מאוימים גם מציד בלתי חוקי ונמצאים כיום בסכנת הכחדה חמורה.
בואשן גירית פלאוואן
בואשן גירית פלאוואן (שם מדעי: "Mydaus marchei") הוא מין מהסוג בואשן הגירית החי בטבע רק באי פלאוואן שבפיליפינים. הוא קרוב משפחתו של בואשן הגירית ודומה לו מאוד.
אורכו הממוצע 36–46 ס"מ ומשקלו 0.85-2.5 ק"ג. הם דומים במראה לבואשן הגירית עם פרווה חומה כהה, זנב קצר, פס לבן לאורך גבם, החוטם מחודד והגפיים קצרים ובעלי טפרים חדים המשמשים לחפירת מנהרות. האוזניים קטנות וכמעט לא נראות בתוך הפרווה. לנקבות יש 6 פטמות. וכמו לרוב הבואשים ישנה בלוטה ליד פי הטבעת ובתוכה נוזל מסריח המשמש להגנה.
הבואשן חי בטבע רק ביערות ואזורי שיחים באי פלאוואן שבפיליפינים ובאיים קטנים באזור. הם יוצאים ממאורתם בלילה לחפש מזון הכולל בעיקר חסרי חוליות קטנים כמו סרטני מים מתוקים וחרקים והם חופרים באדמה כדי למצוא את טרפם. הם יכולים לשוטט עד 2 ק"מ בלילה כדי לחפש מזון.
כשטורף מאיים עליהם הם יקפאו במקום ואז ינבחו בתוקפנות כדי להבריחו ואם זה לא יעזור הם ירססו עליו את הנוזל המסריח. הם חיים ביחידות רוב זמנם.
מליקה (פירושונים)
תנחום אבגר
תנחום אבגר (23 ביוני 1946 – 26 בספטמבר 2015) היה משורר, עורך, מגיה ונקדן ישראלי.
ביוגרפיה ויצירה.
אבגר נולד בקרלובי וארי שבצ'כוסלובקיה, עלה לישראל בגיל שלוש וגדל ברמת גן.
החל לכתוב בשנות השישים, פרסם שלושה קובצי שירים בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים, ולאחר הפסקה ארוכה, פרסם בשנת 2014 קובץ ובו שירים חדשים לצד שירים מחודשים. כמו כן פרסם לאורך השנים כמה סיפורים קצרים שראו אור בכתבי העת "כרמל" ו"קשת החדשה".
ספרו הראשון, "ירוק מעצלותי" ראה אור בשנת 1979. יצירתו שזורה הומור דק ומודעותו הלשונית מפותחת, מפתיעה ופרובוקטיבית. מאחורי סתמיותו המדומה של הביטוי מסתתרת מעין תוקפנות. שיריו בנויים על תחכום, ולא מסתמכים רק על הבעה רגשית.
שני קווים מקבילים עוברים לסירוגין בשיריו. קו אחד הוא של האני השר - הגבר, והקו השני הוא מצבה של האישה. האופטימיות והעוצמה שייכים לאישה, שהיא האקטיבית והחושנית, ואילו רוחו של הגבר מאוימת וחסרת מנוחה, פסיבית ומסתייגת. שני הקווים כאילו משלימים זה את זה.
אבגר נפטר בכפר סבא בספטמבר 2015 לאחר מאבק במחלה קשה, בגיל 69. הותיר אחריו אישה, בת מנישואים קודמים, ושלושה נכדים. לבקשתו נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
במאי 2022 נערך ערב שירה לכבודו של אבגר ונדונה בו שירתו. מבקרים ואוהבי שירתו התכנסו בערב זה, וביניהם המשוררים מרדכי גלדמן, ישראל בר כוכב, אלי הירש ודוד (ניאו) בוחבוט, שהעלו דברים לזכרו ודנו בפשטות המתוחכמת והמעודנת של שירתו ובדיוק בלשון וברגש. זוהי שירה שכתובה במעין טון דיבורי, אך הדיבור הוא בעצם סוג של שירה צרופה. מנחם בן כתב על אבגר, שהוא "משורר מבריק, בעל הומור נדיר ועברית יפהפייה ונדירה".
אוניברסיטת יורק
סאקו
מנזר סן ונסן דה פול
מנזר סן ונסן דה פול (בצרפתית: Hospice Saint Vincent de Paul) הוא מוסד צדקה קתולי בירושלים ובו בית יתומים, בית ספר ומחלקה לעיוורים ולנפגעי נפש.
המנזר לא פונה לעיר העתיקה אלא פונה דרומית אל עמק ממילא.
הקומפלקס מורכב משלושה מבנים עיקריים: הבניין המרכזי, מבנה כנסייה נפרד ומבנה של שש עשרה חנויות בחזית הראשית ברחוב ממילא.
שכר הדירה שגבה המוסד מבתי העסק היה בו לסייע במימון פעולות המוסד. לחנויות הללו היה חלק משמעותי בהפיכת רחוב ממילא לאזור מסחרי חשוב.
היסטוריה.
המנזר נוסד ונבנה בין השנים 1886–1911 על ידי בנות הצדקה "Filles de la Charité" שאותו ייסד בצרפת האב ונסן דה פול ב-1629.
דה-פול גייס נשים לעבודה בבתי חולים. הן לא היו חייבות להיות נזירות ולקבל עליהן שבועת נזירות וגם לא להתחייב מראש לתקופת שרות קצובה אולם היה עליהן להתלבש בפשטות ובצניעות ולהקדיש עצמן לטיפול בחולים. ארגון זה קיים עד היום כ"בנות החסד" או כ-"האחיות הרחמניות של סן ונסן דה פול", (Sœurs de Saint Vincent de Paul). הארגון מונה כיום כ-21 אלף נזירות.
המנזר הוא בין המבנים המקוריים שנבנו לאורך רחוב ממילא ההיסטורי במאה ה-19. אחרי איחוד ירושלים ב-1967 התעוררו מחשבות לגבי שיקום ופיתוח של שכונות הגבול ממילא ומוסררה שהיו שכונות עולים דלות. ממילא הוגדרה כאזור שיקום בעדיפות ראשונה. בראשית שנת 1971 הוקמה "חברת קרתא" - חברה לפיתוח מרכז ירושלים בע"מ, כדי לחדש את האזור על ידי שיקום ופיתוח אזור ממילא והסביבה. לצורך כך הופקעו כ-100 דונם משטח ממילא והועברו לבעלות "קרתא". התכנון הופקד בידי האדריכלים ז'ילבר וייל ומשרדו של משה ספדיה ועל הפרויקט הופקדה אירית כוכבי, הם "הצוות לתכנון ממילא", שתכננו בהתאם לתוכנית אב של "הצוות לתכנון מרכז ירושלים" של עיריית ירושלים. תוכנית האב אישרה את פינוי והריסת כל המבנים שאינם היסטוריים במתחם.
בראנסק
בראנסק (בפולנית: Brańsk; בפי יהודי העיירה: בריינסק) היא עיירה במחוז ביילסק פודלסקי שבפרובינציית פודלסיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
בשנת 1264 נערך ביישוב קרב בין דוכסות קרקוב ובין היוטבינגים. בשנת 1493 הוענקו ליישוב זכויות עיר בידי אלכסנדר יגיילו.
יהודי בריינסק.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בבריינסק כ-2,200 יהודים, כשני שלישים מתושביה. בעיירה התקיימה פעילות ציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל ושל הבונד, ופעלו בה בית ספר מרשת תרבות ותלמוד תורה. בקיץ 1937 נערך ביהודי העיירה פוגרום, בו נפגעו כ-100 יהודים.
ב-11 בספטמבר 1939 נכנסו הגרמנים לבריינסק, אך נסוגו ממנה כעבור שבועיים בהתאם להסכם ריבנטרופ-מולטוב. בתקופה הסובייטית נסגרו המוסדות היהודיים בעיירה, והולאמו עסקי תושביה.
ב-25 ביוני 1941 נכבשה בראנסק בשנית בידי הגרמנים, ואלו החלו בלקיחת יהודיה לעבודות כפייה, תוך הקמת יודנרט וחיוב היהודים בענידת טלאי צהוב.
ביולי 1941 הוקם בעיירה גטו, אשר גודר לקראת סוף השנה. בגטו שררו תנאי מחיה קשים. בעקבות ידיעות שהגיעו ליושבי הגטו על השמדת יהודי הסביבה, נמלטו ממנו כ-800 יהודים. חלקם הצטרפו לפרטיזנים, וחלקם נתפסו, או שבו לגטו.
בתחילת נובמבר 1942 נערכה בגטו אקציה, בה גורשו יושביו לגטו ביאליסטוק, וממנו שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. מספר יהודים מהגטו הצליחו להימלט ליערות בזמן האקציה.
כ-70 יהודים שהסתתרו בבונקרים בגטו ונתפסו, נרצחו בידי הגרמנים בבית העלמין היהודי בעיירה.
רבני בריינסק.
חלק מרבני בריינסק התפרסמו בעולם היהודי:
ברנסק
קורט האזה
גנרל אוברסט קורט האזה (בגרמנית: Curt Haase; 15 בדצמבר 1881 – 9 בפברואר 1943), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על קורפוס ועל ארמייה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.