אלמקייס-עמוס נולדה וגדלה באשקלון למיכאל אלמקייס -עובד עיריית אשקלון, פעיל פוליטי בליכוד ולאחר מכן ממקימי מפלגת ישראל הצעירה ומועמדה לכנסת וממקימי מפלגת גשר, ולרינה עמוס, תופרת ועובדת בחנות הפרחים המשפחתית, שעלו לישראל ממרוקו. למדה במגמת מטפלות בתיכון אורט שער הנגב, ונשרה מלימודיה בגיל 16. אלמקייס-עמוס היא בוגרת החוג לקולנוע ותקשורת מהמכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן. החלה את פעילותה האקטיביסטית בתנועה הפמיניסטית אחותי - למען נשים בישראל. לאחר שנתיים של התנדבות מונתה למנהלת פרויקטים בעמותת אחותי. כחלק מתפקידה מנהלת את קואליציית ליבי במזרח, קואליציה המאגדת קרוב לשלושים ארגוני תרבות מזרחים. במסגרת פעילות תרבות רב-ארגונית זו, נערך מקביל לאירועי לילה לבן "לילה שחור" כמחאה על ההזנחה של שכונות דרום תל אביב. בשנת 2011 הייתה ממקימות תנועת השטח האקטיביסטית 'לא נחמדים - לא נחמדות', קבוצת פעילי שכונות שהתארגנו כדי לעלות את הנושא המזרחי על סדר היום. מטרת הקבוצה היא לצמצם פערים בחברה, ומתמקדת בנושאים כמו מצוקת דיור, הדיור הציבורי, ועוני. במסגרת הארגון ניהלה והשתתפה במגוון גדול של פעילויות - החל מהחלפת שלטי רחובות משמות מקוריים לשמות מזרחיים, ועד מחאות והפגנות פוליטיות.
בשנת 2013 נעצרה יחד עם הפעילה החברתית ספיר סלוצקר עמראן במהלך הפגנה נגד קיצוץ קצבאות הילדים והגזירות הכלכליות אשר הוטלו על האוכלוסיות המוחלשות, מול ביתו של שר האוצר לשעבר, יאיר לפיד. בעת המעצר האלים נפצעה אלמקייס-עמוס וכנגד השוטר שבעט בה הוגשה תלונה במחלקה לחקירות שוטרים על הטרדה מינית ועל אלימות. לאחר שחרורה יזמה דיון מיוחד בכנסת בשיתוף חברות כנסת, בו קראה לפעילות פמיניסטיות מכל הקשת הפוליטית לתת עדויות על אלימות משטרתית. אלמקייס-עמוס הצטרפה ויזמה הפגנות ומחאות נגד אלימות משטרתית.
בשנת 2014 החלה יחד עם חבריה לקבוצת הלא נחמדים-לא נחמדות לפעול נגד פינויים של תושבי גבעת עמל ב' בתל אביב. במסגרת פעילות אקטיביסטית זו התבצרו חברי הקבוצה בבתי התושבים כדי למנוע את הפינוי. חברי הקבוצה הפגינו מול ביתם של היזמים ואנשי העסקים יצחק תשובה ומשפחת כוזהינוף. באחד הפינויים, שוטרי יס"מ הכו את אלמקייס-עמוס וחלק מחבריה נעצרו.
במהלך דיון בוועדת הפנים והגנת הסביבה הגיעה אלמקייס-עמוס עם חבריה לקבוצה עם אמהות לחיילים מחוסרי דיור וממתינים לאכלוס במסגרת תוכניות האכלוס בדיור הציבורי, בזמן מבצע צוק איתן ועצרו את הדיון. לאחר מכן הדיון נוהל בדלתיים סגורות.
אלמקייס-עמוס השתתפה כפרשנית בתוכנית הכל כלול בהנחיית סיון כהן, המשודרת בערוץ 10.
כמו כן התקבלה לפרויקט חממת נשים מטעם הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה לסרטי תעודה בנושאים חברתיים.
באותה שנה נבחרה על ידי מכון שחרית לפרויקט עתודה פוליטית רב-תרבותית לשותפות חברתית חדשה במסגרתה נפגשו הנבחרים ובהם אלמקייס-עמוס עם פעילים אקטיביסטים במרוקו.
בשנת 2015 השתתפה בסדרה נביאים על פעילים אקטיביסטים - מזרחים מכל מיני תחומים.
בשנת 2015 התבצרה עם דיירת עמידר ופעילי צוות דיור ציבורי בסניף עמידר בתל אביב בדרישה לאכלס את הדיירת, אם חד הורית לשישה ילדים באופן מיידי.
בשנת 2016, במסגרת פעילותה בפורום דיור ציבורי יצרה סרטוני עדות של נשים בדיור הציבורי בשיתוף חברת הכנסת אורלי לוי-אבקסיס, שהוטרדו מינית על ידי רכזי שטח בחברת עמידר. הסרטונים הוצגו בכנסת ופורסמו באמצעי התקשורת. בעקבות סרטונים אלו הוקמה ועדה מיוחדת בחברת עמידר לבדיקת הנושא.
רשות השידור ההולנדית הפיקה סרט בשנת 2015 על אקטיביסטיות בעולם. אלמקייס-עמוס וחברת הכנסת סתיו שפיר הצטלמו לתוכנית זו.
מפיקה ביחד עם מנכלי"ת בית אחותי שולה קשת את פסטיבל ליבי במזרח משנת 2012.
פעילה במאבק לשיחרורם של יונתן היילו מהכלא ואברה מנגיסטו משבי חמאס.
ב-2016, יחד עם אופיר טובול, רועי חסן ופעילים מזרחים אחרים, הקימה אלמקייס-עמוס את התנועה החברתית-פוליטית "תור הזהב" במטרה לשנות את השיח הציבורי בישראל, ולהבטיח ייצוג למה שהם קראו "ילדי החצר האחורית".
במרץ 2018, נכללה ברשימת '20 האקטיביסטיות המובילות של ישראל לשנת 2018' של ליידי גלובס.
בפברואר 2019, הצטרפה למפלגת גשר בראשותה של אורלי לוי אבקסיס, והוצבה במקום השישי ברשימה. לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הוצבה במקום העשירי ברשימת "העבודה-גשר" ולא נבחרה לכנסת. בשתי הפעמים. במרץ 2019 נכללה ברשימת 50 הנשים המשפיעות במדינת ישראל של "ידיעות אחרונות".
בבחירות לכנסת ה-23 שוב התמודדה מטעם מפלגת גשר לכנסת, הפעם במסגרת רשימת "העבודה- גשר- מרצ", והייתה במקום ה-17. המפלגה זכתה ל-7 מנדטים ואלמקייס-עמוס לא נכנסה לכנסת פעם נוספת.
בשנת 2020 הופיעה עם שותפתה לארגון "שוברת קירות", ספיר סלוצקר עמראן ברשימת הנשים המשפיעות של מגזין פורבס לשנה זו.
משבר הקורונה 2020.
בשנת 2020 הקימה יחד עם ספיר סלוצקר עמראן את שוברות קירות: ארגון פמיניסטי לקידום צדק חברתי וכלכלי, במסגרתו יזמה וניהלה קמפיינים בנושאים שונים. עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל הוסב עמוד הפייסבוק של ארגון "שוברות קירות" למוקד איסוף פניות, הפצת מידע, גיוס משאבים וריכוז פעולות חירום לטובת משפחות בעוני שנקלעו לקשיים נוספים עקב המשבר. העמוד מחבר בין בקשות עזרה ממוקדות לבין מתנדבים ותורמים המסייעים במזון, חיבור לאינטרנט, טעינת מונה חשמל ותרומת מחשבים וטלפונים ניידים למשפחות הנזקקות להם עבור למידה ועבודה מרחוק. הארגון פעל מול משרדי הממשלה וועדות הכנסת כדי להבטיח הגנה עבור משפחות ואמהות יחידניות הזכאיות לסיוע בשכר דירה שנפגעו מהמשבר. בשל היותם של משקי בית אלו במצב של חוסר יציבות כלכלית ממילא היווה גורם סיכון משמעותי בתקופה שבה עובדים רבים הוצאו לחופשה כפויה או איבדו את עבודתם. בעבודה משותפת עם החמ"ל החברתי, פורום הדיור הציבורי ומרכז אדוה, הצליחו פעילי הארגון לקדם מול משרד השיכון הקלה בתהליך קבלת הזכאות לסיוע בשכר דירה.
החלטת ועדת האמנה נגד עינויים בעניין אלמי נגד אוסטרליה
החלטת ועדת האמנה נגד עינויים בעניין אלמי נגד אוסטרליה (אנגלית: Sadik Shek Elmi v Australia) עוסקת בעניינו של אזרח סומליה סאדיק שק אלמי (Sadik Shek Elmi), המשתייך לשבט שיקאל. סאדיק אלמי התגורר באוסטרליה, אליה הגיש בקשה לקבלת מקלט מדיני, בעומדו בפני גירוש. במסגרת בקשתו טען שגירושו יהווה הפרה מצידה של אוסטרליה של סעיף 3 לאמנה נגד עינויים וענישה או יחס משפילים או אכזריים. הערעור נסוב סביב מספר שאלות משפטיות הכוללות את השאלה בדבר הגדרתם של מבצעי הפשע: האם מוגדרים כמוסד שלטוני שמתעלל באזרחים כדרוש להגדרת האמנה, והאם סאדיק אלמי נתון בכלל לאיומים כלשהם הקושרים אותו תחת ההגדרה שהוא בסיכון. העותר פנה מספר פעמים והגיע לבית המשפט העליון באוסטרליה עד שעניינו הגיע לוועדה.
רקע.
סומליה ככלל, ומוגדישו בפרט, היא אזור מרובה מלחמות בעשורים האחרונים. עוד משנות ה-80 המוקדמות ועד היום ישנן בסומליה מליציות אשר קמות וכובשות שטחים בשליטתם. הלחימה בסומליה מאופיינת על ידי שבטים. בתחילת שנות ה-90 מתחילה מלחמת האזרחים בסומליה וזאת בעקבות הפיכה של השלטון.
המקרה הגיעה לועדה המפקחת על אמנת זכויות האדם וזאת בעקבות צו גירוש שהוציאה ממשלת אוסטרליה על אזרח סומלי שטען שהתעללו בו בסומליה. הוועדה המפקחת על אמנת זכויות האדם. הוועדה היא גוף של האומות המאוחדות ובו 18 מומחים הנועדים יחד שלוש פעמים בשנה כדי לבחון את הדו"חות המוגשים על ידי 162 המדינות החברות באו"ם אחת לחמש שנים ובהן מפורטות הדרכים שנקטו כדי לעמוד באמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות וכדי לבחון עתירות של אזרחים מתוך 1144 המדינות אשר חתמו על פרוטוקול הבחירה הראשון לאמנה.
עובדות המקרה.
סאדיק שק אלמי נולד ב-10.6.1960 במוגדישו, לפני המלחמה הוא עבד כצורף במוגדישו. אביו היה זקן שבט שיקאל, השבט ידוע בכך שהביא את האסלאם לסומליה, באמצעות הנהגתו הדתית ועושרו הרב יחסית ועל אף שהשבט לא היה מעורב בלחימה סומן כמטרה על ידי שבטים אחרים עקב עושרם וסירובם להצטרף ללחימה לצד קבוצת המליציה של שבט האואי. לאור סירובו של אב המשפחה לשלוח את אחד מבניו להילחם עבור המליציה, נורה אביו על ידי חברי המליציה ואלו גם הרגו גם את אחיו ואנסו את ואחותו, מה שהוביל להתאבדותה בשנת 1994.
אלמי טוען שבמספר מקרים נמלט מגורל דומה לזה של בני משפחתו, שהוא חי תחת איום מתמשך, משנת 1991 עד שעזב את סומליה בשנת 1997, נדד ברחבי הארץ מטעמי אבטחה. הוא נמנע מנקודות ביקורת ודרכים ראשיות ונע ברגל בנהרות ובעשביה גבוהה. הוא הגיע לאוסטרליה ב-2.10.1997 ללא מסמכי נסיעה בתוקף והוחזק במעצר מאז הגעתו. ב-8.10.1997 אלמי הגיש בקשה לאשרת שהייה מטעמי הגנה למחלקת ההגירה של אוסטרליה. לאחר ראיון שנערך נדחתה בקשתו והוא הגיש בקשה לבחינה מחדש של הבקשה לטריבונל הפליטים. הטריבונל דחה את בקשתו לבחינה מחדש וכתוצאה מכך ערער העותר בפני השר לענייני הגירה ורב תרבותיות. לשר מוקנית הסמכות להתערב ולשנות החלטות של טריבונל ההגירה, היכן שקיים אינטרס ציבורי לעשות כן. בקשתו של העותר נדחתה בתאריך 22.7.1998.
בתאריך אלמי קיבל הודעה על כך שהוא מגורש חזרה למוגדישו דרך יוהנסבורג. ארגון אמנסטי הבינלאומי התערב, והפציר בשר לענייני הגירה ורב תרבותיות, לעשות שימוש בסמכותו ולא לגרש את העותר כמתוכנן. בנוסף.
פסק הדין.