בשנה הבאה (214 לפנה"ס), גרקכוס שפיקד על הצבא בתורת פרוקונסול, נע עם כוחותיו אל אזור בנבנטום, מכיוון לוקריה (Luceria). לגרקכוס נודע שהמצביא הקרתגי חנו בן בומילקר חונה באזור הנהר קלר, כשלושה קילומטרים בלבד ממחנהו של גרקכוס. גרקכוס הצליח לקבל אישור מיוחד מהסנאט לצאת לקרב, שנראה לכאורה לא שקול בהתחשב בכך שחייליו של גרקכוס היוו מיליציה שכללה בעיקר עריקים, וכן פושעים ועבדים שהובטחה להם חנינה וחירות. אולם לאחר יום של התכתשות, שכונה קרב בנבנטום, הביסו הרומאים את הקרתגים וחנו נמלט משדה הקרב עם פחות מאלפיים פרשים. גרקכוס חגג את ניצחונו בבנבנטום ולאחר מכן חזר לרומא.
ניצחונו זה אפשר לו להיבחר כקונסול בשנית בשנה הבאה (213 לפנה"ס) יחד עם קווינטוס פאביוס מקסימוס. עם זאת, השנה כולה עברה ללא מאורעות מיוחדים מבחינתו. האימפריום שלו הוארך לשנה נוספת ולוקאניה נבחרה כפרובינקיה שלו. עם זאת, אותה שנה קיבלו הקונסולים שניהלו את המצור על קפואה ידיעה שחניבעל נע אל קפואה עם תגבורת. לפיכך הם הורו לגרקכוס לנוע אל פוליה כדי לעצור את חניבעל.
על פי פוליביוס, גרקכוס נבגד בדרך בידי לוקאני בשם פלבוס, נפל למארב קרתגי ומת. טיטוס ליוויוס מוסר גרסה מורחבת יותר של המאורע. על פי ליוויוס, גרקכוס הקריב קורבנות בטרם יצא את לוקאניה, אולם נחשים החליקו בחשאי ואכלו את הכבד. הכהנים פירשו זאת כסימן רע, אולם גרקכוס התעלם. על פי ליוויוס פלבוס היה לפני כן אוהד לרומאים, אולם שינה באחת את דעותיו והחליט להביא את הלוקאנים למרד. הוא יצר קשר עם קצין פרשים קרתגי בשם מאגו, והסתיר את אנשיו מחוץ למחנה הרומאי. לאחר מכן הוא פיתה את גרקכוס לצאת מהמחנה עם מספר מועט של שומרים, וכשהם יצאו הותקפו מכל עבר בידי הקרתגים. ליוויוס מוסיף ש"הקרב היה מעבר לכל פרופורציה בהתחשב במספר החיילים שלקחו בו חלק", הרומאים נלחמו באומץ אולם נטבחו עד אחד. ליוויוס גם מוסר גרסה אחרת על פיה גרקכוס הלך להתרחץ באזור נהר קלר, והותקף מהמארב, וגרסה נוספת על פיה הוא יצא מהמחנה בעצת כהני הדת שהודאגו מאכילת הכבד בידי הנחשים. קורנליוס נפוס כותב שהוא פותה להיכנס למארב בידי חניבעל ואינו מזכיר את פלבוס. גם בנוגע לקבורתו קיימות מספר גרסאות. על פי גרסה אחת חייליו קברו אותו בכבוד במחנהו. על פי גרסאות אחרות מאגו הציל את גופתו ושלח אותה אל חניבעל, ששרף אותה בטקס מכובד. גרסה שלישית טוענת שהקרתגים הצליחו למצוא רק את ראשו של גרקכוס, וכי חניבעל הורה לקרתאלו למסור אותו לידי הרומאים.
ישיבת ראמייליס
ישיבת ראמילעס
רומי ומישל - פגישת מחזור
רומי ומישל - פגישת מחזור (באנגלית: Romy and Michele's High School Reunion) הוא סרט קומדיה משנת 1997. דמויות הסרט מבוססות על המחזה הבימתי "חדר גברות".
עלילה.
רומי ומישל הן שתי חברות שגרות בדירה מול הים בלוס אנג'לס. רומי עובדת כקופאית במרכז מכירות של מכוניות יגואר ומישל לא עובדת ומובטלת. שתיהן רווקות וחיות חיים של מסיבות והנאות.
יום אחד פוגשת רומי במקום עבודה בת כיתה שלהן לשעבר שמספרת לה שבקרוב תיערך פגישת מחזור לשכבתן. במטרה נואשת לעשות רושם טוב מנסות שתיהן להרזות, להשיג עבודה טובה יותר ובני זוג נחשקים יותר לקראת הפגישה. זאת במטרה לסגור מעגל על כך שבתיכון היו תלמידות לא מקובלות. כשהן נכשלות בניסיונות אלו, הן מחליטות להעמיד פני מצליחות על ידי כך שיבואו לפגישה בבגדים ומכוניות יוקרתיים.
שורש שתיים
משפחת כבהא
משפחת כבהא (נכתבת גם קבהא ו-כבהה; בערבית: كبها) נחשבת מבין המשפחות (חמולה) הערביות הגדולות בישראל. בני המשפחה נמצאים בעיקר בסביבות ואדי עארה (נחל עירון).
בני המשפחה מתגוררים בכפרים: ברטעה, אום אל-קוטוף (הכפר הוקם על ידי בני כבהא כיישוב בת של ברטעה), עין אל-סהלה, אל-עריאן, ערערה, כפר קרע, עארה, באקה אל-גרבייה וכן בערים נצרת, יפו, שפרעם וחיפה.
חמולת כבהא נדדו מחצי האי ערב לפני כחמש מאות שנה לארץ ישראל.
הכפר ברטעה הוקם באמצע המאה ה-19 על ידי בני שבט כבהא. על פי מסורות בעל פה, בני השבט עברו באמצע המאה ה-18 מבית ג'יברין ליעבד. באמצע המאה ה-19 חלק מבני כבהא עזבו את יעבד בחיפוש אחר אזור מחיה ורכשו את שטחה של ברטעה, בו מצאו מעיין ומרעה למקניהם. עם הזמן התפתחה ברטעה ונוסדו מסביבה כפרי לוויין, אף הם של בני כבהא: אום אל-קוטוף, עין אל-סהלה, ואדי עארה וטורא אל-ערבייה.
אילו סאקרה
אילוֹ סאקרֵה ("האי המקודש") (בצרפתית: L'Ilot Sacré הוא שכונה באמצע המרכז ההיסטורי של העיר בריסל, בירת בלגיה, הממוקם ב"אזור התחתי" של העיר. היא שוכנת צפונית-מערבית מהכיכר הגדולה של בריסל. זהו אזור ציורי ותוסס, עם מבוך של סמטאות מרובות מימי הביניים שתושביו התנגדו החל משנת 1958 לתוכניות להריסתן. הם הכריזו על השכונה "קומונה חופשית" והעיתונאי לואי קיאוורה (Louis Quiévreux) כינה אותה "אילו סקרה", כלומר "אי מקודש" ("חייבים לשמור על איזה אי שיהיה בלתי נגוע, מקודש!") בגלל רצונם העז של התושבים לשמר אותה. בסופו של דבר, בשנת 1960 אימצה מועצת העיר בריסל תוכנית שיקום עירוני שנועדה לשקם את כל חזיתות הבתים שבאזור מסביב לככר הגדולה. התוכנית אסרה על בנייה בו של בתים שאינם הולמים את
הסגנון האדריכלי המסורתי. חלק מהרחובות נהפכו למדרחובות באופן מלא (כמו Rue des Bouchers) או חלקי (למשל, Rue des Brasseurs). השכונה מלאה מסעדות (חלקן מכונות "מלכודות תיירים" בגלל מנהגן לשכנע את התיירים מן הרחוב להיכנס ובגלל רמתן הבינונית), בתי קפה וחנויות. בגלל המקום שתופסות בו המסעדות "אילו סאקרה" (ובמיוחד Rue des Bouchers) מכונה גם "הבטן של בריסל".
"אילו סאקרה" משתרע בין הרחובות Écuryer, (רחוב שוק העשבים) Rue du Marché des Herbes והרחוב Rue des Bouchers (רחוב הקצבים) .המסורת המסחרית משתקפת בשמות הרחובות:"רחוב החמאה" ,"רחוב ההרינגים","רחוב הקצבים", "רחוב שוק הגבינות","רחוב הפלפל".
השכונה הוכרה על ידי אונסק"ו כמורשת תרבות.
אטרקציות.
הגלריות, המכילות מן הצדדים ארקדות והמקורות בזכוכית (פרט לגלריית הנסיכים) מאחסנות חנויות יוקרה, בתי קפה (כמו בית הקפה "À la Mort Subite" - "המוות הפתאומי"), בתי תה, חנויות ספרים, מועדונים וכו'.
כאן נמצא התיאטרון המלכותי של הגלריות ובית קולנוע "ארנברג-גלרי Arenberg-galérie)
במחצית המאה ה-19 התכנס בגלריה "חוג אמנותי וספרותי" אותו פקדו בזמנו ויקטור הוגו, אלכסנדר דיומא האב, אדגר קינה ואחרים שהיו באים לשמוע הרצאותיו הפוליטיות של אמיל דשאנל.
במבוי סתום שיוצא מ -Rue des Bouchers והנקרא "Impasse de la Fidélité" ("מבוי הנאמנות") ניתן לראות את "ז'אנקה פיס" (Jeanneke Pis) התשובה הנקבית למנקן פיס (נחנכה בשנת 1987) וכן בבית מס.4א את המסבאה Delirium Café, (קפה דליריום) המוכרת כ-2000 סוגים של בירה.
זית רענן (שכונה)
ג'ייסון פלמינג
ג'ייסון איאן פלמינג (באנגלית: Jason Iain Flemyng; נולד ב-25 בספטמבר 1966) הוא שחקן אנגלי.
פלמינג מוכר מהופעותיו בסרטי קולנוע בהם סרטים בריטיים כמו "לוק, סטוק ושני קנים מעשנים" (1998) ו"סנאץ'" (2000), שניהם מסרטיו של גאי ריצ'י. כמו כן השתתף בסרטים הוליוודיים כמו "רוב רוי" (1996), הסרט "ממעמקי הגיהנום" (2001) המבוסס על הרומן הגרפי מאת אלן מור, "ג'נטלמנים מובחרים" (2003) והסרט "הסיפור המופלא של בנג'מין באטן" (2008). הוא הופיע בתפקידים בולטים בתיאטרון ובטלוויזיה בבריטניה. פלמינג דובר צרפתית שוטפת והשתתף בשלושה סרטים בשפה זו. ב-1996 זכה בפרק השחקן ביותר בפסטיבל הסרטים של ז'נבה על תפקידו בסרט "חיים ובועטים".
ביוגרפיה.
פלמינג נולד בפאטני שבלונדון. הוא בנו של גורדון פלמינג, במאי קולנוע וטלוויזיה סקוטי. הוא החליט להיות שחקן אחרי שהופיע בהפקת תיאטרון בבית הספר בו למד "Christ's Hospital" בסאסקס. "תמיד רציתי להיות שחקן" אמר פלמינג בריאיון ל-BBC "מאז שחבבתי את הילדה ששיחקה בתפקיד דורותי בהצגת בית הספר של "הקוסם מארץ עוץ". נבחנתי לתפקיד הדחליל כדי להיות אתה זמן רב על הבמה, אבל בסוף היא ברחה עם איש הפח!".
בשנות השמונים של המאה העשרים היה פלמינג חבר בתיאטרון הלאומי לנוער והיה פעיל בארגון הפוליטי "הסוציאליסטים הצעירים" של מפלגת הלייבור. לאחר מכן טען פלמינג שפעילותו בתיאטרון ופעילותו הפוליטי באותו זמן הייתה כדי לפגוש בחורות. ב-1990 נרשם ללימודי משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA) ולמד באותה כיתה עם הרמיוני נוריס. אחרי שסיים את התואר ב-LAMDA בתחילת שנות התשעים הצטרף אל הלהקה השייקספירית המלכותית.
אחד התפקידים הראשונים שלו על המסך היה ב-1992 בסדרת הטלוויזיה האמריקנית "אינדיאנה ג'ונס הצעיר". בין השנים 1993 ו-1996 שיחק בתפקיד קבוע בסדרת הדרמה של ITV "דוקטור פינלי", בכיכובו של דייוויד רינטול.
ב-1994 הופיע פלמינג לראשונה בקולנוע בסרט "ספר הג'ונגל". התפקיד הגדול הראשון שלו היה בשנת 1996 בדרמה "Hollow Reed" בבימויה של אנג'לה פופ, בו שיחק בתפקיד ילד מתעלל. אחריו קיבל תפקיד ראשי בסרטו הפופולרי של גאי ריצ'י משנת 1998 "לוק, סטוק ושני קנים מעשנים". הוא המשיך להופיע בסרטים כמו "הכינור האדום" ו"שוכני המצולות" (מ-1998), "סנאץ'" (2000), סרטו של ג'ורג' א' רומרו "מסכת המוות" (2000) והסרט "רוק סטאר" (2001). פלמינג כיכב בסרט הקצר "Feeling Good" מאת דקסטר פלטשר אותו הכיר במהלך צילומי "לוק, סטוק ושני קנים מעשנים".