כביש 471 (המוכר גם ככביש מכבית) הוא כביש רוחב (ממערב למזרח) המקשר בין כביש 4, כביש 6 וכביש 444, העובר דרך פתח תקווה, קריית אונו וגבעת שמואל. הכביש מהווה את גבולו הצפוני של אזור בקעת אונו. בינואר 2013 הוכרז קטע הכביש ממחלף בר-אילן עד מחלף נחשונים ככביש מהיר ומהירות הנסיעה המרבית המותרת בו היא 110 קילומטר לשעה.
היסטוריה.
מסמכי התכנון הכילו תשריטים המציגים כביש מהיר בתוואי מקורב לכביש 471 כבר בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. הכביש תוכנן להוביל ליישוב עירוני בשם "מכבית" שתוכנן כבר בשנות ה-60 להיבנות בשטחים הפתוחים באזור מדרום-מזרח לאלעד, ולידו הוצע גם גן לאומי בשם "נוף מכבית". גם תוכנית מתאר ארצית לדרכים (תמ"א 3) מ-1976 כללה את תוואי הכביש, אך חלפו שנים רבות עד שהחלו העבודות לבנייתו. עבודות התכנון של כביש 6 בשנות ה-90 ובנייתו החל מ-1999 חייבו את המדינה לזרז את בנייתו של הכביש כדי לתמוך בהקמת מחלף נחשונים. חלקו המזרחי של הכביש, באזור נחשונים, נחנך בשנת 2003 בסמוך למועד חנוכת הקטע הראשון בכביש 6.
במשך שנים התעכב המשך פיתוח הכביש בגין מחלוקת בין משרד הפנים לבין תושבי גת רימון ההיסטורית, שתושביה לא הסכימו להסדר הפינוי שהוצע להם על מנת לאפשר את חיבור חלקי הכביש. ביוני 2006, החליט שר הפנים רוני בר-און על בניית מעקף שיחבר את חלקי הכביש מצפון לבתי גת-רימון, והכביש נפתח ב-16 באוקטובר 2007. הכביש המשיך לעורר התנגדויות מצד עיריית קריית אונו ועקב כך הקישור לפתח תקווה במחלף אונו נותר סגור זמן רב אך לבסוף נפתח לתנועה ב-1 במאי 2008.
בחודש יולי 2010 הוסר צו מניעה שעיכב את המשך פיתוח הכביש מצומת גת רימון עד לצומת שעריה, והוחל בביצוע עבודות הכנה לבניית מחלפים בצמתים אלו, על מנת לאפשר נסיעה רציפה ללא רמזורים לאורך הכביש. כמו כן הסתיים פינוי הבתים האחרונים בגת רימון שמנעו את בניית המחלף (שהחל עוד ב-2003). במהלך שנת 2011 נמשכה עבודת השדרוג למחלפים של הצמתים שערייה וגת רימון, והתבצעו עבודות להרחבת קטע כביש זה. באפריל 2012 נחנך מחלף גת רימון. השלמת הכביש הסתיימה בינואר 2013, והוא הוכרז כדרך מהירה.
באוקטובר 2019 החלה הקמת נתיב תחבורה ציבורית שעתיד להתווסף כנתיב השישי לחמשת הנתיבים הקיימים של כביש 471 הנתיב באורך 3.8 ק"מ בתוואי הכביש (ממחלף גת רימון עד צומת בר-אילן) במסגרת הפרויקט שודרגו גם מערכות הניקוז והתאורה לאורך התוואי כולו, הנתיב נפתח כמעט שנה לאחר מכן.
מסלול הכביש.
הכביש מתחיל במחלף בר-אילן דרומית לאוניברסיטת בר-אילן וממשיך, דרך מנהרה, מצפון לקריית אונו. משם הוא ממשיך בין פתח תקווה למושב גת רימון וחוצה את כביש 40 בסמוך למושב נחלים. בהמשך הוא חוצה את כביש 6 ומסתיים בצומת מגדל אפק סמוך לקיבוץ נחשונים.
טוכאצ'בסקי
טוכצ'בסקי
משולם זושא מאניפולי
רבי משולם זושא (או זוסיא) מאניפולי (מכונה גם "הרבי ר' זושא", ה'ת"צ-ב' בשבט ה'תק"ס, 1730 – 28 בינואר 1800), אחיו של רבי אלימלך מליז'נסק ותלמידו של המגיד ממזריטש, ממייסדי תנועת החסידות. אבי שושלת חסידות אניפולי.
תולדות חייו.
נולד לאלעזר ליפא, עשיר ובעל קרקעות. אין מידע רב על ראשית חייו: בצעירותו עסק בעיקר בלימוד קבלה, והיה בנעוריו תלמידו של המגיד מזלוטשוב. נהג לצאת עם אחיו, הרב אלימלך, למסעות נדודים ("גלות"). על פי המנהג, היו ה"גולים" יוצאים בלי כסף ובלי אוכל למשך זמן רב. עוד נהגו שלא לישון באותו מקום יותר מלילה אחד.
במסעותיהם פגשו האחים את המגיד ממזריטש, והיו לתלמידיו המובהקים.
רבי זושא כיהן כאדמו"ר בעיירה אניפולי.
דרכו.
בין תלמידי המגיד הפך רבי זושא לסמל של תמימות, ענווה וטוב לב. על כך כותב הרב יהודה לייב מימון בספרו "שרי המאה":
רבי זושא חי בדוחק רב. נהג ללמוד ליד האח על רצפת בית המדרש. מסופר כי רבים מהאנשים ששמעו את שמו ובאו מרחוק להיוועץ בו, הופתעו מבגדיו הבלויים ומצורת חייו הפשוטה. לפי סיפור נודע, כשבאו האחים רבי שמעלקה מניקלשבורג ורבי פנחס הורוביץ אל המגיד ושאלו איך אפשר לברך על הרעה כשם שמברכים על הטובה (כמובא במשנה האחרונה במסכת ברכות), הפנה אותם לרבי זושא. הם מצאו אותו מאחורי התנור ואמרו לו שהמגיד שלח אותם. הוא ענה להם: נראה שלא שמעתם נכון, אינני יכול להסביר לכם זאת מכיוון שמעולם לא היה לי רע.
הוא נהג לדבר על עצמו בגוף שלישי, "זושא אומר", ונימק זאת בכך שרק הקב"ה יכול לומר אני, כלשון הדיבר הראשון מעשרת הדיברות "אנוכי ה' אלוקיך".
אמרתו הידועה: "אם ישאלו אותי בשמים למה לא הייתי אלימלך (אחיו) - אדע מה להשיב. אבל אם ישאלו אותי למה לא הייתי זוסיא - יסתתמו טענותי".
בסיפורי חסידים מוצג רבי זושא כמי שהחזיר אלפים בתשובה על ידי שהוכיח אותם בצורה מתוחכמת, כאשר היה מתוודה כביכול על חטאיו שלו בפניו של אדם שבאמת חטא בחטאים אלו, ובעקבות כך היו בני שיחו חוזרים בתשובה.
מסופר כי בעל התניא, שקיבל ממנו הסכמה על ספרו, אמר עליו: "עבודתו הייתה ביראה עילאה כל כך, עד שגם בהיכל היראה הייתה יראתו לפלא". נודע באהבת-ישראל שלו ופעל רבות לפדיון שבויים.
פטירתו.
בב' בשבט ה'תק"ס 28 בינואר 1800 נפטר ממחלה. הוא נקבר בעיר אניפולי ליד רבו, המגיד ממזריטש. בתחילה היה כתוב על מצבתו: "פה נטמן הקדוש... עובד אלוהים באהבה והשמח בייסורים ורבים השיב מעוון". לאחר זמן נכתבה המצבה מחדש ועליה כתוב אך: "הרבי ר' זושא".
משפחתו.
נישא פעמיים. שם אשתו הראשונה לא ידוע וממנה התגרש וממנה נולד לו בנו הבכור. מאשתו השנייה הניה נולדו לו בנו ובתו האחרים.
ליקוטי הלכות
ליקוטי הלכות היא סדרת ספרים בת שמונה כרכים שחיבר רבי נתן שטרנהרץ מנמירוב, ונמנית כאחד הספרים החשובים ביותר בחסידות ברסלב. הסדרה מבוססת על תורותיו של רבי נחמן מברסלב בספרו ליקוטי מוהר"ן, ומקשרת בינן לבין ההלכות שבשולחן ערוך של רבי יוסף קארו.
כתיבת הספר ומבנהו.
בסתיו ה'תקס"ו (1805) החל רבי נתן לכתוב את חידושיו בעידוד רבו, תחילה למטרה פרטית ולאחר פטירת רבי נחמן גם למטרת הפצתו. הכתיבה ארכה קרוב לארבעים שנה, וחלק מכתבי היד אבדו בחיי המחבר עקב רדיפות מתנגדיו והחרמתם בידי השלטונות הרוסיים. עקב כך הקפיד המחבר לשלוח גיבויים לתלמידיו, שבחלקם הועתקו על ידי תלמידו רבי נחמן חזן מטולצ'ין.
הסדרה בנויה משבעה או שמונה רבדים של מחזורי לימוד בספר "שולחן ערוך" השזורים לאורכה, וניתן לזהותם על פי סדר הדרשות בכל נושא הלכתי שנדרש. כל דרשה כזו מכונה הלכה, ולכל נושא הלכתי יש עד שבעה 'הלכות'. בסדרה לא מופיעים שום פסקי הלכה חדשים, אלא פרשנות חסידית-קבלית להלכות קיימות בלבד.
ברוב ההלכות הראשונות (הלכות "א" ו"ב" בנושא ההלכתי) מוזכר רבי נחמן בברכת החיים "נרו-יאיר", ומכך ניתן להסיק כי נכתבו עוד לפני שנת 1811. בכל ההלכות שאחריהם הוא מוזכר כבר בברכת המתים, "זכרונו לברכה", והן ארוכות ועשירות בהרבה מהראשונות.
הרב חיים קרמר ביצע ניסיון השערה רציני לקביעת תאריכי כתיבת רוב ההלכות בסדרה, בהסתמך על מכתבי המחבר בספר עלים לתרופה, האוטוביוגרפיה שלו "ימי מוהרנ"ת" ומסורות נוספות של חסידי ברסלב.
הוצאה לאור.
רוב הספר לא הודפס בחייו של רבי נתן מסיבות שונות כגון חוסר תקציב, כמות החומר ואיסור על הדפסת ספרי חסידות ברוסיה. יוצא מן הכלל היה הכרך הראשון שהודפס על ידי תלמידו נחמן חזן, כשנתיים לפני פטירת המחבר. במהלך השנים הודפסו על ידו גם שאר הכרכים, ובמשך עשרות שנים הייתה זו המהדורה היחידה. היא נדפסה בידי רבי נחמן חזן על פני 18 שנה בחמישה שלבים:
מהדורות.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הודפסה מהדורה חדשה של הספר על ידי אריה ויינשטוק, שהייתה המהדורה הראשונה בה נסדרו כל כרכי הספר יחד, ובכתב מרובע.
בתחילת המאה ה-21 הודפס הספר בסדר חדש במספר מהדורות מנוקדות ומוגהות, בידי קרן "רבי ישראל דב אודסר", מכון "תורת הנצח", אגודת "משך הנחל" והוצאת "דביר ביתך".
ציטוטים לדוגמה.
"וְזֶה בְּחִינַת הִתְעוֹרְרוּת הַשֵּׁנָּה, כִּי כְּשֶׁאָדָם רוֹאֶה שֶׁרָחוֹק מֵהַשֵּׁם יִתְבָּרַךְ וְכוּ', זֶה בְּחִינַת שֵׁנָּה, שֶׁהִיא אֶחָד מֵשִׁשִּׁים בְּמִיתָה, וּכְשֶׁמְּחַפֵּשׂ וּמְבַקֵּשׁ וּמוֹצֵא בְּעַצְמוֹ אֵיזֶה נְקֻדָּה טוֹבָה עֲדַיִן וּמְחַיֶּה וּמְשַֹמֵּחַ אֶת עַצְמוֹ וּמְעוֹרֵר אֶת עַצְמוֹ לַעֲבֹדַת הַשֵּׁם יִתְבָּרַךְ עַל-יְדֵי זֶה, זֶה בְּחִינַת הִתְעוֹרְרוּת הַשֵּׁנָּה". (כרך א', הלכות השכמת הבוקר הלכה ב')
"הֲיֵשׁ פֶּתִי מִזֶּה, שֶׁכּוֹתְבִין לוֹ מִמֶּרְחַקִּים אֲנָשִׁים נֶאֱמָנִים וַחֲכָמִים אֲמִתִּיִים נוֹרָאִים כָּאֵלֶּה, שֶׁיְּמַהֵר לִסְחֹר אֵלּוּ הַסְּחוֹרוֹת בְּתַכְלִית הַמְּהִירוּת וְהַזְּהִירוּת, כִּי יַצְלִיחַ בָּהֶם מְאֹד הוֹן עָתֵק בְּלִי שִׁיעוּר, וְהוּא בִּזְדוֹן לִבּוֹ מִתְעַצֵּל וְרוֹצֶה לַחְקֹר תְּחִלָּה הַטַּעַם מַדּוּעַ אֵלּוּ הַסְּחוֹרוֹת חֲשׁוּבִים שָׁם..." (אנלוגיה למצוות התורה, הלכות גילוח הלכה ד' אות ג')
יצירות המשך.
על פי עיקרון דומה לחיבור בין ההלכות בספר השולחן ערוך לבין התורות בליקוטי מוהר"ן, כתב תלמידו של רבי נתן, הרב אפרים ב"ר נפתלי, את הספר "ליקוטי אבן", ובו דרושים הדומים בסגנונם לספר ליקוטי הלכות. הספר נדפס בירושלים בפעם הראשונה בשנת תרמ"ב על ידי המחבר בעילום שם (המילה אבן מרמזת לשמו בראשי תיבות). בשנת תשכ"ב הודפס בשנית במהדורה מתוקנת על ידי ר' גדליהו אהרן קניג ביחד עם הספר "תפילות הבוקר", ובשנת תשע"ג בשלישית בהוצאת "שפת הנחל" במהדורה מנוקדת, הכוללת אף היא את הספר תפילות הבוקר מאותו מחבר.
ספרים המתבססים על הספר.