בעקבות הספרים, הכדורגלן אלון מזרחי, למשל, הפך לסמל לטיפשות וזכה ללעג רב על ציטוטיו. אנשים נוספים שספגו לעג רב בספרים הם שלמה שרף, אייל ברקוביץ' ומשה גרטל. שם הסדרה הפך לשם נרדף לאמרות שפר ופליטות פה.
מבקרי הסדרה היו חלוקים בדעותיהם. כתב ידיעות אחרונות עמוס אורן הגדיר את הספר הראשון בסדרה כ"אוסף מצחיק, משעשע ומפתיע", ארי שמאי מהעיתון זמן תל אביב כתב כי אותו הספר הוא "ספר מקסים ומומלץ" ואביב לביא מהארץ כתב עליו כי "הספר נותן סיבה לחייך ובו בזמן מעשיר את הזיכרון הקולקטיבי הדליל של הספורט המקומי". לעומת זאת, מבקרי הסדרה טענו שהיא אינה איכותית, ושהספרים משפילים את המצוטטים בהם. המבקר הבולט ביותר היה אבי רצון, שכתב:
מרטיני (קוקטייל)
מרטיני (Martini) היא משפחת קוקטיילים קלאסיים נפוצה על בסיס ג'ין. קוקטייל מרטיני הקלאסי הוא המפורסם בקוקטיילים, אשר מעולם לא איבד את הפופולריות שלו ואף זכה לכוס מיוחדת שנקראת על שמו.
להכנת הקוקטייל מוסיפים לכ-60 סמ"ק או מעט יותר ג'ין, בין 1/3 ל-1/6 ורמוט לבן יבש, כאשר כמות הוורמוט ביחס לג'ין תקבע את רמת היובש של הקוקטייל - ככל שיחס הוורמוט בקוקטייל נמוך יותר, הוא נחשב "יבש" יותר. אופן הכנת המשקה הוא מזיגת המרכיבים לכוס בחישה מלאה בקרח, בחישה עד שהמשקה מצונן, וסינונו לתוך כוס מרטיני קרה.
בווריאציה הנקראת "דריי מרטיני" (Dry martini) מוסיפים לג'ין רק טיפות בודדות של הוורמוט.
כאשר המשקה מוכן על בסיס וודקה במקום הג'ין, הוא קרוי וודקה מרטיני או בקיצור וודקטיני (Vodka martini).
הקישוט המסורתי של המרטיני הוא זית ירוק על קיסם בתחתית הכוס. קיימת וריאציה שונה שבה מחליפים את הזית הירוק בבצלצל פנינה כבוש בחומץ ואז הקוקטייל נקרא גיבסון (Gibson).
בווריאציה הנקראת "דרטי מרטיני" (מרטיני מלוכלך) מוסיפים לג'ין טיפות בודדות מנוזל הכבישה של הזית.
מרטיני הוא גם שם מותג של סדרת משקאות ורמוט (אדום, לבן ויבש) מתוצרת מזקקת מרטיני ורוסי. אין להתבלבל בין קוקטייל מרטיני לבין מותג הוורמוט מרטיני, ואין כל חובה כי הוורמוט המהווה מרכיב בקוקטייל מרטיני יהיה מתוצרת "מרטיני". למעשה, במתכון המקורי של קוקטייל המרטיני הוורמוט הוא מתוצרת "נוילי פראט".
קוקטייל המרטיני בתרבות.
דמותו הספרותית והקולנועית של איאן פלמינג הסוכן הבריטי 007 ג'יימס בונד נהג להזמין וודקטיני תוך כדי הדגשה שאין לערבב עבורו את המשקה אלא דווקא לנער אותו ("shaken, not stirred").
אבישי ארליך
אבישי ארליך (נולד ב-22 באוקטובר 1941) הוא פרופסור לסוציולוגיה פוליטית במכללה האקדמית תל אביב-יפו ופעיל-שמאל ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב בה גדל, בוגר בית הספר אחד העם (תל אביב) ותיכון עירוני ד', היה בנעוריו בשומר הצעיר וחבר קיבוץ מגן.
למד כלכלה וסוציולוגיה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים. עשה את הדוקטורט בבית הספר לכלכלה של לונדון. נושא הדיסרטציה היה: "היחסים בין הארגונים הלנינסטיים בבריטניה ותנועות הסטודנטים של שנות השישים והשבעים". בתקופת היותו סטודנט בירושלים היה פעיל בתא הסטודנטים של המפלגה הקומוניסטית הישראלית עד לפילוגה ב-1965. בין השנים 1968 עד 1982 חי בלונדון, שם היה פעיל בקולקטיב סוציאליסטי שחלק מחבריו היו ב"מצפן". הקולקטיב הוציא לאור בין 1975–1984 כתב עת של סוציאליסטים מהפכנים של המזרח התיכון בשם "חמסין". "חמסין" יצא לאור בצרפתית ואחר כך באנגלית והיה במה לחילופי דעות לשמאל סוציאליסטי של המזרח התיכון, השתתפו בו: סורים, לבנונים, עיראקים, פלסטינים, אלג'יראים, מצרים וישראלים. חברי הקולקטיב נפגשו תכופות לדיון בבעיות האזור מפרספקטיבה של חזון מזרח תיכון פדרטיבי סוציאליסטי. בלונדון גם יצרו החברים הישראלים קשרים עם מנהיגים פלסטינים עיסאם סירטאווי וסעיד חמאמי, שנרצחו אחר כך. אבישי ארליך היה חבר המערכת של חמסין.
אבישי ארליך לימד ב"בית הספר לכלכלה של לונדון" ואחר כך באוניברסיטת מידלסקס שבלונדון. כששב לישראל לאחר מלחמת לבנון הראשונה, היה פעיל מאוד בתנועות נגד המלחמה, ובהן: "הוועד לסולידריות עם ביר-זית", בזמן המלחמה ואחריה היה חבר בקולקטיב "שטח משוחרר" (קבוצה שכל שבוע פרסמה בהארץ מודעה בה נתחה את המצב הפוליטי). ב-1990 היה בין מקימי תנועת "עד כאן" של המרצים באוניברסיטאות שקראה להכרה באש"ף כפרטנר למשא ומתן לשלום. הוא סולק משלום עכשיו לאחר שטען שהתנועה אינה דמוקרטית, אינה מקיימת פעילות סניפים ואין בה הנהגה נבחרת.
אבישי ארליך לימד בין 1984–2000 באוניברסיטת תל אביב בחוג לסוציולוגיה. תחומי מחקרו והוראתו היו: החברה בפלסטינה-ארץ ישראל בתקופת המנדט, סמינר על "יהדות ישראלית", סוציולוגיה היסטורית, תאוריות סוציולוגיות, וסוציולוגיה של הסכסוך הישראלי-ערבי. כמו כן לימד גם סמינר לדוקטורנטים בחוג להיסטוריה יחד עם פרופסור צבי רזי.
ארליך מלמד, עד היום, גם במכללת בית ברל, שם היה גם ראש החוג למדעי החברה, בבית ברל פיתח תוכניות לימודים בשוויון ודמוקרטיה וזכויות אדם. לימד גם במכללה לחינוך לוינסקי על החברה הערבית בישראל. היה בין מקימי החוג לחברה וממשל במכללה האקדמית של תל אביב-יפו שם הוא מלמד עד היום. בין הנושאים שמלמד: הגלובליזציה והשלכותיה הכלכליות והפוליטיות, חברה ופוליטיקה, סכסוכים מתמשכים במדינות מחולקות, החברה הערבית בישראל.
בין השנים 1991-1989 שהה בקנדה ולימד בחוג למדע המדינה באוניברסיטת יורק. כמו כן היה עמית מחקר בכיר במכון למחקר ביטחון ושלום באוניברסיטת המבורג ובמכון לפוליטיקה בינלאומית בווינה, לימד פילוסופיה של מדעי החברה ומחקר השוואתי של סכסוכים מתמשכים גם בניקוסיה בקפריסין, היה העורך הראשון של כתב העת באנגלית של המכון הישראלי לדמוקרטיה, חבר בהנהלת האגודה הסוציולוגית הישראלית וחבר מערכת של כתב העת "סוציולוגיה ישראלית". היה בין מקימי המכללה החברתית-כלכלית, שם לימד קורס על הגלובליזציה והשלכותיה ועל הקשרים בין הון ושלטון. הוא חבר באקדמיה לשוויון ובהנהלת הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל.
מחקריו.
מחקרו של ארליך עוסק ברובו בסכסוך הישראלי-ערבי והשפעתו על תחומים שונים של החברה הישראלית. בעוד שקודם עסקו הסוציולוגים בישראל בחברה הישראלית ובסכסוך כשני תחומי מחקר נפרדים, החידוש העיקרי של ארליך היה בטענה שלא ניתן כלל לדבר על החברה הישראלית בנפרד מהסכסוך. הסכסוך קיים מראשית כינונה של החברה והוא גורם פרמננטי בעיצוב כל תחומי החברה הישראלית. ארליך טבע את המושג "Permanent War society".
Permanent War society.
ישראל כחברת מלחמה מתמשכת. בהקשר זה כתב רבות על השלכות הסכסוך על המבנה המעמדי, חלוקת העבודה המגדרית, העדתית, על השפעת הסכסוך בחינוך, על צורות ההתיישבות הציונית ועל היהדות הישראלית ושונותה מיהדויות במקומות אחרים בעולם.
נקודת המבט של ארליך על הסכסוך היא גישת "המערכת העולמית", הדינמיקה של הסכסוך תלויה בהקשר הגלובלי, בצורת הסדר העולמי והכוחות והאינטרסים העיקריים הפועלים בו. הוא מחלק את הסכסוך לשלוש תקופות עיקריות: הקולוניאלית (1917-1946); תקופת המלחמה הקרה (1946-1989); תקופת ההגמוניה העולמית האמריקאית (מ-1989). התצורות של הסכסוך הן תולדה של הארכיטקטורה הבינלאומית, אין אפשרות להבין את הסכסוך רק מתוכו אלא אך ורק על רקע הקונפליקטים המרכזיים במערכת העולמית המעצבים את הקונפליקטים המקומיים.
בשנים האחרונות הרחיב את תחום העניין שלו והיום עוסק במחקר השוואתי של סכסוכים מתמשכים במדינות מחולקות: ישראל-פלסטין, אירלנד צפון-דרום, הודו-פקיסטן (קשמיר) וקפריסין צפון-דרום. לכולם משותף סכסוך לאומי שיוצר על ידי הבריטים. השלטון הקולוניאלי כונן ונשען על זהויות אתניות מתוך שאיפה להפריד ולמשול. אחרי מלחמת העולם השנייה נאלצו הבריטים לצאת מהקולוניות בחפזה ויזמו, בכל המקומות הללו, "חלוקה" לשתי ישויות פוליטיות. חלוקות אלה לא היו מקובלות על ידי עמי הרוב וכך נוצרו, עם העצמאות, סכסוכים מתמשכים. "החלוקה" יצרה בכל המקרים מלחמה, טיהור אתני, ובעיית פליטים שלא נפתרה. הפרויקט הלאומי לא הושלם משום שלא כל ה"שטח הלאומי" נכלל במדינה או שהמדינה לא קמה. הסכסוך המתמשך משמש גורם מגייס ללאומנות ומזין את המרכיב הדתי בזהות הלאומית.
Low Intensity Ethnic Cleansing.
ארליך טוען שהמצב האדמיניסטרטיבי שיצרה ישראל בשטחים: שיתוק כלכלי, הגבלות תנועה, שרירות בירוקרטית, טרור צבאי וחוסר שלטון מייצר לאורך זמן הגירה מסיבית בעיקר של אליטות כלכליות, של בעלי השכלה ושל נוצרים שקל להם יותר להגר. בעוד שטיהור אתני ישיר ומקיף היה מעורר על ישראל סנקציות בינלאומיות, העצימות הנמוכה מאפשרת את תהליך הטיהור ללא סנקציות.
במסגרת עניינו בהשלכות הגלובליזציה על הדמוקרטיה החל אבישי ארליך לעסוק באחרונה גם בחברות צבאיות פרטיות
Private Military Companies (PMC's).
נושא זה קשור בשאלת גבולות והשלכות ההפרטה.