בשנת 1985 יצא לאקרנים הסרט "זיכרונות מאפריקה" בכיכובם של מריל סטריפ ורוברט רדפורד. הסרט זכה להצלחה רבה ובעקבות הצלחתו, הפך ביתה של בליקסן בניירובי שבקניה למוזיאון לאומי. מוזיאון נוסף המוקדש לבליקסן נמצא באחוזת המשפחה שבדנמרק.
סרט נוסף שנעשה על פי יצירתה של בליקסן הוא החגיגה של באבט מ-1987.
הומותריום
הומותריום (שם מדעי: "Homotherium"; מילולית: "בהמה/חיה זהה") הוא סוג בתת-משפחת השנחרבים שחי בצפון אמריקה, באירופה, באסיה ובאפריקה. שמו ניתן לו עקב דמיון גדול בין מבנה הגולגולת שלו לזה של שנחרבי מוכר אחר - המכיירודוס. הוא מכונה גם "חתול הסימיטר", עקב ניביו הארוכים.
ההומותריום הופיע לפני 3 מיליוני שנים ונכחד לפני כ-10,000 שנה. הוא היה טורף גדול ורץ במהירות גבוהה מאוד של 90 קמ"ש. הוא טרף אנטילופות ותאואים. הוא החל להיכחד באפריקה לפני מיליון וחצי שנים. באירואסיה הוא שרד עד לפני 30,000 שנים. הפרט האחרון נעלם לפני 10,000 שנים לערך.
כמה מהמאפיינים הפיזיים של ההומותריום אינם אופייניים לחתוליים גדולים. היה לו צוואר מוארך, עובדה שהפכה את "כוונון" הראש לשם נשיכת הטרף ליעילה ומדויקת יותר. שיניו החותכות וניביו התחתונים חברו יחדיו לאחיזה חזקה ודקירה רבת עצמה. בין החתוליים הקיימים, רק לטיגריס ("Panthera tigris") יש שיניים חותכות גדולות כמו של ההומותריום, כך שהן עוזרות לו בהרמתו ובסחיבתו של הטרף.
מינים.
בסוג הומותריום קיימים עשרה מינים:
תאמאש פרישקין
תאמאש פרישקין (בהונגרית: Tamás Priskin; נולד ב-27 בספטמבר 1986) הוא כדורגלן הונגרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת גיור. ייצג את נבחרת הונגריה ביורו 2016.
פרישקין החל את דרכו במועדון ההונגרי גיור, וב-9 באוגוסט 2006 השלים את מעברו לליגה האנגלית, כאשר חתם בווטפורד על חוזה לארבע שנים. פרישקין ערך את הופעת הבכורה שלו בווטפורד ב-19 באוגוסט 2006 מול אברטון. במהלך המשחק הוא בישל לדמיאן פרנסיס את השער הראשון של ווטפורד לעונה.
לאחר שלוש עונות בווטפורד, מתוכן תקופה קצרה בה הושאל לפרסטון נורת' אנד, עבר פרישקין לאיפסוויץ' טאון. את שער הבכורה שלו בקבוצה כבש ב-25 באוגוסט בהפסד 2-1 נגד פיטרבורו יונייטד במסגרת גביע הליגה. בפברואר 2010 הושאל לקווינס פארק ריינג'רס ובסיום העונה חזר לאיפסוויץ'. במרץ 2011 הושאל לסוונסי סיטי עד לסיום העונה. בנובמבר 2011 הושאל לדרבי קאונטי לתקופה של שישה שבועות.
ב-8 בפברואר 2012 עבר לאלניה ולדיקווקז הולדיקווקזית. כבר במשחקו הראשון בקבוצה הוא כבש שער ניצחון מול טורפדו מוסקבה, ובסך הכל שיחק שנתיים במועדון, במהלכן כבש 14 שערים.
עם סיום חלון ההעברות ב-1 בפברואר 2014 חתם פרישקין באוסטריה וינה והושאל לחצי עונה למכבי חיפה. ב-22 ביולי 2014 חזר לקבוצת נעוריו גיור. ב-1 ביולי 2015 חתם בסלובן ברטיסלאבה הסלובקית. ב-2 ביוני 2017 חתם בפרנצווארוש. בעונת 2018/2019 הושאל לסומבטהיי האלאדאש.
אמנואלה ד'אסטורגה
אמנואלה ד'אסטורגה (איטלקית: Emanuele d'Astorga; 1680–1757?) היה מלחין איטלקי.
חייו.
ד'אסטורגה נולד בעיר אוגוסטה בסיציליה למשפחה אמידה ממעמד האצולה. סיציליה הייתה אז תחת שלטון ספרדי. את לימודיו המוזיקליים עשה בפלרמו ולאחר ריב עם אביו עזב את סיציליה והתיישב ברומא.
בשנת 1709 העלה בג'נובה את האופרה הראשונה שלו - דפני, שזכתה להצלחה רבה. בתוך הקהל היה הקיסר קרלוס ה-3 הטוען לכתר הספרדי שלקח אותו לפמלייתו בווינה והעניק לו פנסיה מלכותית נדיבה כדי שימשיך לכתוב מוזיקה.
לאחר שד'אסטורגה הסתבך בחובות הוא נאלץ לעזוב את וינה ולחזור עם משפחתו לסיציליה. כעבור ארבע שנים עזב את משפחתו ונדד ברחבי אירופה. לא ידוע עליו הרבה. גם שנת מותו אינה ברורה וכן מקום מותו: מדריד, ליסבון או טירה בבוהמיה.
במאה ה-19 נכתבו על ד'אסטורגה ספרים, מחזות ואף אופרה. בגלל חוסר בעובדות היסטוריות הומצאו עליו אגדות.
אחד המיתוסים הוא שאביו היה בין המורדים בשלטון הספרדי בסיציליה. הוא נתפס על ידי הספרדים שאילצו את אסטורגה ואמו לחזות בהוצאתו להורג. הספרדים שלחו את אסטורגה למנזר בעיר אסטורגה בספרד שם התחנך.
המלחין הגרמני יוהאן יוזף אברט (1915–1832) כתב ב-1866 אופרה בשם אסטורגה שבה ד'אסטורגה יוצא מדעתו וחוזר לשפיות רק לאחר שהוא שומע את אשתו שרה את הסטאבט מאטר שלו.
יצירותיו של ד'אסטורגה.
ד'אסטורגה חיבר כ-150 קנטטות קאמריות. מהאופרה שלו דפני שרדה רק המערכה הראשונה. רוב יצירותיו נשכחו ורק הסטאבט מאטר עמד במבחן הזמן.
זו יצירה למקהלה קטנה ולאנסמבל קאמרי עם סולנים: 2 סופרנו, מצו סופרנו, טנור ובס. היצירה בת 9 חלקים ונמשכת כ-25 דקות. גם על זמן כתיבתה יש מחלוקת -1707 או 1730.
סלבדור לוריא
סלבדור אדוארד לוריא (באנגלית: Salvador Edward Luria; 13 באוגוסט 1912 – 6 בפברואר 1991) היה מיקרוביולוג אמריקאי ממוצא יהודי-איטלקי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1969 על מחקריו פורצי הדרך בביולוגיה מולקולרית על הבקטריופאג'ים.
תולדות חייו.
לוריא, בשמו בלידתו סלבטוֹרֶה אדוארדו לוריא (Salvatore Edoardo Luria) נולד בטורינו שבפִּיֶימוֹנְטֶה, איטליה למשפחה יהודית אמידה. הוא למד בבית הספר הקלאסי מאסימו ד'אדזליו. סיים את לימודיו בבית הספר לרפואה באוניברסיטת טורינו בשנת 1935. בשנים 1936–1937 שירת בצבא האיטלקי כקצין רפואה. לאחר שחרורו למד רדיולוגיה באוניברסיטת רומא. כאן קרא לראשונה את התאוריות של מקס דלבריק על הגן כמולקולה והחל לפתח שיטות כדי לבדוק את התאוריה הגנטית עם בקטריופאג'ים, וירוסים החודרים אל החיידק.
בשנת 1938 קיבל מלגת לימודים בארצות הברית, שם רצה לעבוד עם דלבריק. זמן קצר לאחר קבלת המלגה אסר בניטו מוסוליני על יהודים מלקבל מלגות מחקר אקדמאיות וזו נשללה מלוריא. בשנת 1938, משלא מצא מקורות מימון אחרים לנסיעתו לארצות הברית, עזב את מולדתו לפריז. בשנת 1940, כאשר פלשו הנאצים לצרפת, נמלט על אופניים למרסיי ושם קיבל אשרת הגירה לארצות הברית.
המחקר על הפאג'ים.
ב-12 בספטמבר 1940 הגיע לוריא לניו יורק ולאחר זמן קצר שינה את שמותיו הפרטיים. בעזרתו של אנריקו פרמי, שאותו הכיר בעת שלמד באוניברסיטת רומא, קיבל מלגה מקרן רוקפלר לצורך לימודים באוניברסיטת קולומביה. זמן קצר אחר כך פגש את מקס דלבריק ואת אלפרד הרשי (שני שותפיו לפרס נובל) והם החלו לשתף פעולה בניסויים במעבדתו של דלבריק באוניברסיטת ואנדרבילט שבטנסי ובמעבדה בניו יורק.
בשנת 1943 ביצע יחד עם דלבריק את הניסוי שהביא לפרסומו שבו הדגים באופן סטטיסטי כי תורשה בחיידק חייבת להיות על פי עקרונותיו של דרווין ולא של למארק וכי מוטציות בחיידק, המתרחשות באופן אקראי, עדיין יכולות ליצור חסינות לווירוס, אף ללא נוכחותו. העובדה כי ברירה טבעית נכונה גם לגבי חיידקים, היא בעלת משמעויות מרחיקות לכת. לדוגמה, היא מסבירה כיצד חיידקים מפתחים עמידות כנגד אנטיביוטיקה.
החל משנת 1943 ועד 1950 עבד לוריא באוניברסיטת אינדיאנה. תלמיד המחקר הראשון שלו היה ג'יימס ד. ווטסון, אשר גילה את מבנה ה-DNA יחד עם פרנסיס קריק. בחודש ינואר, 1947 הוענקה ללוריא אזרחות אמריקאית.
בשנת 1950 עבר לוריא לאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. בעודו חוקר כיצד החיידק Escherichia coli יכול לעצור את ריבוי הבקטריופאג'ים, הוא גילה כי משפחות מסוימות של חיידקים מייצרות אנזימים אשר מפרקים את ה-DNA לקטעים מסוימים. אנזימים אלה נודעו בשם אנזימי הגבלה והפכו לאחד הכלים המולקולריים העיקריים בתחום הביולוגיה המולקולרית.
עבודתו המאוחרת.
בשנת 1958 בהזמנת ג'ון ביוקנן הוא הגיע למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס לשנת שבתון. בשנת 1959 התמנה לוריא לראש המחלקה למיקרוביולוגיה במכון ועבד במכון עד סוף חיין. במסצ'וסטס השתנה מוקד המחקר שלו מן הבקטריופאג' לקרום התא ולרעלנים המיוצרים על ידי חיידקים. בעודו שוהה בשבתון במכון פסטר בפריז, גילה כי רעלני החיידק פוגעים בתפקוד קרום התא. לאחר שובו למעבדתו ב-MIT גילה כי פגיעת הרעלן נגרמת על ידי יצירת חורים בקרום התא המאפשרים ליונים לחדור לחלל התא ולהרוס את הבררנות שלו. בשנת 1972 התמנה לוריא ליושב ראש המרכז לחקר הסרטן ב-MIT. המחלקה שייסד ב-MIT הוציאה מקרבה זוכי פרס נובל נוספים: דייוויד בולטימור, סוסומו טונגאווה, פיליפ אלן שארפ ורוברט הורביץ.
בנוסף לפרס נובל, לוריא קיבל עיטורים ותארים רבים. בשנת 1960 התקבל לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית. היה נשיא החברה האמריקאית למיקרוביולוגיה בין השנים 1968–1969 וקיבל פרס ספרותי על ספרו "חיים - ניסוי שלא נשלם".
במשך כל חייו הביע לוריא את דעותיו הפוליטיות, מחה כנגד ניסויים בנשק גרעיני, התנגד למלחמת וייטנאם ותמך באיגודי עובדים. בשנות השבעים היה מעורב בוויכוח הציבורי בארצות הברית על ניסויים גנטיים ותמך בפיקוח על הניסויים ולא בהפסקתם המוחלטת.
הוא נפטר בשנת 1991 מהתקף לב.
טומאת מת
טומאת מת בהלכה היא אחת מסוגי הטומאה, הבאה על ידי גופת אדם מת או חלק מגופתו. טומאה זו מוגדרת אבי אבות הטומאה. המת יכול לטמא אדם, כלים, אוכלין או משקין.
מקור הדין.
בפרשת חוקת אומר ה' למשה ולאהרון:
פרטי ההלכות.
טומאת מגע.
אדם שמת מטמא כל אדם הנוגע בו או נושא (מרים או מזיז) אותו, בין אם המת היה איש או אישה, גוי או יהודי, גדול או קטן, ואפילו עובר (שהריונו נמשך לפחות ארבעים יום). אדם או כלים שנגעו במת נקראים טמא מת, וטומאתם נמשכת שבעה ימים מיום הנגיעה במת ("טומאת שבעה"), ובמהלך שבעת הימים יש להזות על הטמא מאפר פרה אדומה.
טומאת אוהל.