ב-4 באוקטובר 1974 התמנה ארמפילד לתפקיד מאמן לידס יונייטד מהליגה הבכירה. ארמפילד נבחר להחליף את בריאן קלאף, ששרד בתפקיד 44 ימים בלבד. יחד עם עוזרו דון האו, הוביל ארמפילד כבר בעונת הבכורה שלו את לידס לגמר גביע אירופה לאלופות 1975, שם הפסידה 2-0 לבאיירן מינכן. באותה עונה הוא הצליח לשקם את הסגל של דון ריווי, מאמן הקבוצה לאורך 13 העונות הקודמות שהוחלף בקלאף באותו הקיץ על מנת לאמן את הנבחרת האנגלית. ארמפילד הוביל את הקבוצה במשך ארבע עונות, במהלכן הוביל אותה להעפלות לגביע אופ"א ולחצי גמר גביע ה-FA.
לאחר שסיים את דרכו בלידס, פנה ארמפילד לעולם התקשורת והיה לפרשן ספורט. בין השנים 1979 ל-1991 כתב ארמפילד לעיתון דיילי אקספרס. ובמקביל החל לעבוד כפרשן עבור תחנת הרדיו של רשת BBC.
בנוסף לתפקידו כפרשן, היה ארמפילד יועץ מקצועי להתאחדות הכדורגל האנגלית. הוא היה אחראי על מינויו של טרי ונבלס לתפקיד מאמן נבחרת אנגליה בשנת 1994, והיה מעורב גם במינויו של גלן הודל לתפקיד שנתיים אחר כך.
ארמפילד זכה למחוות, שבחים ופרסים רבים עבור תרומתו לעולם הכדורגל. בין היתר, זכה ב-2008 בפרס הפוטבול ליג על תרומתו היוצאת מן הכלל לעולם הכדורגל, ובפרס המצוינות מטעם התאחדות הכדורגלנים האנגלית. באותה שנה זכה להיכלל בהיכל התהילה של הכדורגל האנגלי. צוות הבוחרים כלל את בובי צ'רלטון, טום פיני ומארק לורנסון, ואת הפרס העניק לו חברו לנבחרת, ג'ימי גריבס. ב-2010 זכה בעיטור מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
ארמפילד זכור כאחד מגדולי שחקניה של בלקפול בכל הזמנים. על כן, נקרא על שמו היציע הדרומי בבלומפילד רואד, אצטדיון הבית של הקבוצה. ביציע, שנפתח ב-20 במרץ 2010, נכתב השם "ארמפילד" בכיסאות לבנים בתוך היציע שרובו כיסאות כתומים. ב-1 במאי 2011 נחשף פסל של השחקן מחוץ לאצטדיון. עלות בניית הפסל, כ-100 אלף ליש"ט, כוסתה על ידי מספר אירועי גיוס כספים לטובת הפסל, והוא מוקם מחוץ לכניסה הראשית לאצטדיון, מאחורי היציע המערבי.
גשר אדם (הודו)
גשר אדם (בטמילית: ஆதாம் பாலம்; בתעתיק לטיני: āthām pālam; נקרא גם: גשר ראמה או סטובנדה; בטמילית: இராமர் பாலம்; בתעתיק לטיני: irāmar pālam; בסנסקריט: रामसेतु) הוא ארכיפלג שנוצר משרטונים. הגשר נפרש בין הודו לסרי לנקה ומפריד בין מפרץ מנאר למצר פלק. אורך הגשר 48 קילומטרים.
גאוגרפיה.
גשר אדם מורכב משרשרת של שרטונים ומשתרע על 30 קילומטרים בין דרום מזרח הודו וצפון מערב סרי לנקה, באוקיינוס ההודי. ליתר דיוק, הארכיפלג מחבר בין האי ההודי פמבן מול חוף קורומנדל לאי הסרי לנקי של מנאר. באופן רשמי, הארכיפלג מחולק בין הודו וסרי לנקה, בין מחוז ראמנטאפורם של מדינת טמיל נאדו ומחוז מנאר של פרובינציית הצפון של סרי לנקה (בהתאמה).
גשר אדם חוצה את מפרץ מנאר בדרום מצר פלק בַצפון, והשרטונים שם מונעים מהסירות בעלות שׁוֹקַע לעבור. עומק המים אינו עולה על 1.2 מטרים בזמן הגאות, למעט שלושה ערוצים הקשים למעבר.
היסטוריה.
על פי עדויות גאולוגיות וטקסטים עתיקים, סופה גדולה שהתרחשה בשנת 1480 הרסה את גשר אדם שהיה מצר יבשה וכך נוצרו האיים של השרטונים השונים. בראמאיאינה השרטון, הנקרא גשר ראמאינה, נבנה על ידי ראמה שרצה לכבוש את האי לנקה היכן שאשתו סיטה הוחזקה בשבי על ידי המלך-שד ראוואנה.
עם כיבוש הראג' הבריטי וסרי לנקה על ידי האימפריה הבריטית, התבצעו עבודות בנייה בגשר אדם בראשית שנת 1838 ובתחילת המאה ה-20 על מנת לשפר את הניווט בין השרטונים ובמטרה ליצור חיבור יבשתי קבוע בין סרי לנקה לבין היבשת. חברת הרכבות רכבות דרום הודו ניסתה לבנות מסילת רכבת על ידי גשר, אך הדבר לא התממש מעולם. לעומת זאת, מסילת הברזל של הינדו-ציילן אקספרס פעלה עד לשנת 1965. מסילת רכבת זו קישרה בין שאנגחאי לקולומבו כשבאחד החלקים הייתה מעבורת בין הקצה המזרחי של האי ההודי פמבן והקצה המערבי של האי הסרי לנקי של מאנר.
בשנת 2001, הממשלה ההודית אישרה את פרויקט Sethusamudram על מנת ליצור תעלה שתשמש לספינות וסירות וכך להימנע מלהקיף את סרי לנקה ולחסוך הפלגה של 400 קילומטרים. פרויקט זה דומה לזה שהוצע בפעם הראשונה על ידי המפקד א.ד. טיילור של המארינס ההודי בשנת 1860.
ישיבה דפלטבוש
ישיבה דפלטבוש (באנגלית: Yeshivah of Flatbush) הוא מוסד חינוכי יהודי דתי הממוקם בברוקלין ואשר מקיף מסגרות חינוך מגילאי גן ילדים ועד סוף תיכון. המוסד משויך רעיונית לזרם האורתודקסיה המודרנית של ארצות הברית.
היסטוריה.
המוסד הוקם בשנת 1927 על ידי ד"ר יואל ברוורמן ואחרים. בתחילה היה המוסד מבוסס על כיתות לגילאים הנמוכים ולחטיבת הביניים, וב-1950 נוסד בית הספר התיכון, אשר עבר בהמשך לבניין נפרד ברחוב אחר.
המוסד משלב לימודי יהדות בשילוב עם לימודי חול, לתלמידים ותלמידות ביחד.
בעבר היו רוב תלמידי המוסד בנים למשפחות מהגרים מארצות אירופה. בשנים האחרונות, עם המעבר של חלק גדול מהאוכלוסייה המבוססת לפרברי ניו יורק, ופתיחת מוסדות דומים נוספים, נמנים רוב תלמידי המוסד עם בני עדות המזרח, בעיקר מקהילות יוצאי סוריה ואיראן שהתיישבו בברוקלין.
עקרונות.
המוסד מציין במטרותיו שני עקרונות: "אם אין קמח אין תורה" ו"חתירה להצטיינות" (“The Standard of Excellence").
אחד מעקרונות המוסד הוא "עברית בעברית" שבו נמסרים כל שיעורי היהדות העוסקים בטקסטים עבריים (תנ"ך, תלמוד), בשפה העברית. עקרון זה מנחיל שליטה בשפה העברית לבוגרי המוסד. עקב זאת לימדו ומלמדים במוסד מורים ישראלים רבים, ובהם אפרים שך, יוסף שפירא, טובה קלמן ואחרים. ד"ר דוד אליאך (נכדו של ר' שלמה יוסף אליאך) יליד ירושלים, שימש כמנהל המוסד במשך 43 שנים.
סטפן דמיסטורה
כושן (פירושונים)
אלכסנדרה לוקש
אלכסנדרה לוּקָש (נולדה ב-27 בפברואר 1987 בקישינב שבמולדובה) היא קריינית, מנחת טלוויזיה וכתבת ישראלית.
ביוגרפיה.
לוקש עלתה לישראל מקישינב בהיותה בת שלוש. למדה בתיכון מקיף ג' באשדוד. את שירותה הצבאי עשתה בגלי צה"ל כקריינית חדשות ושדרנית בגלגלצ.
ב-2013 החלה להגיש את הפינה "בלוגוס" של אתר ynet. ב-2014 החלה לשמש גם ככתבת שטח במגזין האוכל של ynet וב-2015, להגיש את הפינה הכלכלית "כסף עולמי".
בשנים 2015-2014 הגישה את תוכנית האקטואליה "בשמונה" של ערוץ 20.
לוקש היא בוגרת האוניברסיטה העברית מ.
לאוקדיה ירומירסקה
לאוקדיה ירומירסקה (בפולנית: Leokadia Jaromirska; 1907–1979), הייתה מתנגדת לנאצים וחסידת אומות העולם מפולין.
פעילותה בתקופת השואה.
לאוקדיה ירומירסקה התגוררה בביאלולקה (Bialoleka), פרבר של העיר ורשה. לא היו לה ילדים ובעלה נאסר ב-1940 כאסיר פוליטי.
באחד הבקרים באוקטובר 1942, בדרכה לעבודתה, שמעה בכי, והבחינה בילדה ובתינוקת בת 8 חודשים שננטשו ליד גדר של מנזר. שנים רבות אחר כך סיפרה כיצד היא וחברתה אספו את הילדות. האישה השנייה לקחה את הילדה אל ביתה ולאוקדיה אספה את התינוקת. בסיום יום העבודה מיהרה אל ביתה של האישה וגילתה שזו נבהלה ולקחה את הילדה אל תחנת המשטרה. לאוקדיה אימצה את התינוקת וקראה לה בשם בוגומיליה (מתנת האל) או בשם החיבה - "בוגושיה". בקושי רב הצליחה למצוא דרך לפרנס את התינוקת ואת עצמה, ואפילו לשלוח חבילות לבעלה שהיה כלוא כל אותה העת באושוויץ.
כאשר הרוסים התקרבו, נאלצה להתפנות מביתה ונדדה עם הילדה ממקום למקום בחיפוש אחר מזון ומקום לינה. למרות התנאים הקשים, טיפלה ירומירסקה בילדה במסירות לאורך כל המלחמה, הגנה עליה והעניקה לה חום ואהבה.
לאחר השואה.
בתום המלחמה חזר בולק, בעלה של ירומירסקה, מאושוויץ תשוש וחלש. הזוג חזר לחיות בביאלולקה בבית הרוס וניסה לשוב למסלול של חיים תקינים עם הילדה.
אבי התינוקת, גניוק (גרשון) יוניש, שרד את המלחמה והמחנות. אשתו נרצחה בשואה. הוא חזר לפולין בחיפוש אחר בתו התינוקת אותה השאירו הוא ואשתו ליד מנזר בתקווה שתינצל. יוניש הגיע לביתה של ירומירסקה לקחת את בתו חזרה. הוא זיהה את הילדה בזכות כתם לידה שהיה לה.
למרות תחנוניה של לאוקדיה שישאיר את הילדה אצלה, נאלצה בצער רב להשיבה לאביה.
בוגושיה ששמה האמיתי היה שפרה יוניש עלתה לארץ יחד עם אביה. לימים הפכה לחברה בקיבוץ שער הגולן, נישאה ליורם קוצר, ולבני הזוג נולדו 3 ילדים. 11 שנים לאחר פרידתן בפולין, החלה שפרה לכתוב מכתבים ללאוקידה. מכיוון שמעולם לא למדה קרוא וכתוב בפולנית, נעזרה בחבר קיבוץ שהיה דובר השפה. יורם בעלה של שפרה היה זה שעודד את הקשר וכתב ללאוקידה בקשה למלא את המידע החסר בזיכרונות הילדות של אשתו. בזכות התיווך של הבעל סיפרה לאוקדיה את סיפור התקופה שעברו שתיהן ביחד במלחמה.
בנובמבר 1968 הוכרה ירומירסקה על ידי מוסד יד ושם בתור חסידת אומות העולם.
יורם הזמין את ירומירסקה לבקר אותם בישראל, הם לא זכו להיפגש: לפני שהגיעה ירומירסקה לישראל ב-1969, נהרג יורם בנובמבר 1967 בעת שירות המילואים. לאוקדיה הגיעה לישראל ונשארה במשך שישה שבועות עם שפרה ומשפחתה. השתיים נטעו עץ לכבוד לאוקדיה בשדרת חסידי אומות העולם ביד ושם.
זאב מזיטומיר
זאב וולף מזיטומיר
תור העיר
אח&quot;י לוויתן
רונלד לאודר
אסטורה מאייר
ד"ר אסטורה מאייר (באיטלקית: Astorre Mayer; 12 במרץ 1906 – 23 באוגוסט 1977) היה מהנדס, תעשיין ונדבן יהודי-איטלקי שכיהן כקונסול כבוד של מדינת ישראל במילאנו בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל. במשרדיו במרכז העיר היו משרדי הקונסוליה הישראלית שבמילאנו.
פעילות תעשייתית.