בית גידולו של קנגורו אילני הואון מורכב מיערות גשם טרופיים ברכס סארוואגד ההררי שבחצי האי הואון, בטווח גובה של 3,000-1,000 מטר מעל פני הים. היערות שבהם הוא מצוי נשלטים באזורים הנמוכים על ידי עצי אלון, ובאזורים הגבוהים על ידי עצי מחט. היערות באזור זה מתאפיינים בכמויות משקעים גבוהות במיוחד, בקרקעית מלאה בפסולת עלים, ובשרכים ואפיפיטים צפופים הצומחים על גזעי העצים.
אקולוגיה.
התנהגות ואורח חיים.
קנגורו אילני הואון מבלה את מרבית חייו על העצים שבהם הוא חש מוגן ובטוח. הוא משתמש בהתאמות המיוחדות שלו על מנת לנוע בזריזות מעץ אחד למשנהו, ומסוגל לקפוץ למרחק של 9 מטר מעץ לעץ. סגנון הטיפוס שלו אופייני לסוג: הוא מחבק עם זרועותיו את העץ ואז מבצע קפיצות קטנות ומהירות תוך כדי שהוא מרפה מעט את החיבוק בגזע ומאפשר לעצמו להתקדם. בעת הירידה מהעץ, הקנגורו האילני אינו יורד הפוך עם הראש כלפי מטה כמו אצל האופוסום, אלא יורד באותה דרך שעלה (חיבוק הגזע והחלקה מדודה למטה). לעיתים קרובות, הקנגורו מוותר על תהליך הירידה האיטי, ופשוט קופץ מהעץ ישר לאדמה. הודות לעצמות החזקות שלו, הקנגורו האילני מסוגל לקפוץ מגובה של 18 מטר ולהתרסק על האדמה מבלי להינזק כלל.
בעוד שתנועתו על העצים זריזה, על האדמה תנועתו של קנגורו אילני הואון מגושמת למדי ומגיעה לכ-4.8 קילומטרים לשעה. הוא נוהג לקפוץ קפיצות קטנות ואז לעבור לריצה ארנבית על ארבעת הרגליים. למרות יכולות הטיפוס והקפיצה, קנגורו אילני הואון מבלה כ-60% מזמנו בהתכרבלות ובשינה על העצים. הסיבה לכך נעוצה בקצב חילוף החומרים האיטי שלו, אשר מאלץ אותו להקדיש זמן רב למנוחה ולעיכול. מלבד האדם, הטורפים היחידים של קנגורו אילני הואון הם עופות דורסים גדולים; על מנת להגן על עצמו מטריפה, הקנגורו חוסה תמיד בצילם של ענפים סבוכים. קנגורו אילני הואון חושש מן האדם, והוא נוטה להתרחק מהאזור שבו יחוש בהפרעה אנושית.
להוציא את עונת הרבייה, קנגורו אילני הואון חי רוב הזמן בגפו, ונוטה להתעלם מבני מינו אפילו אם הם נמצאים לצידו על אותו עץ. הנקבה חיה בשטח קבוע ללא מגע עם נקבה אחרת, והזכר חי בטריטוריה הכוללת מספר שטחי נקבות. הן הזכרים והן הנקבות חיים בשטח שגודלו כ-26 דונם; השטח שקנגוריי הואון תופסים גדול יותר משל כל חיית כיס אחרת החיה ביערות הגשם בגינאה, והדבר קשור כנראה לצפיפות הנמוכה שלהם המאלצת אותם להרחיק לכת על מנת למצוא בן זוג. קנגורו זה מתקשר עם בני מינו באמצעות מגע, סימוני ריח ושריקות.
תזונה.
קנגורו אילני הואון הוא אוכל עלים כמעט באופן בלעדי, ומעדיף בעיקר עלים גדולים ובוגרים. יתרת התזונה שלו מורכבת מפירות בר, לשד, פרחים, אגוזים, חרקים, קליפות, ביצי ציפורים ואף ציפורים קטנות. בשבי, הוא מוזן בעיקר בעלים, פירות וירקות. הקיבה הגדולה של הקנגורו האילני מפרקת את המזון הסיבי באמצעות תסיסה, וקצב חילוף החומרים הנמוך שלו נובע כנראה מהסתגלות לעיכול עלים רעילים או גסים. קנגורו אילני הואון מלקט מזון באופן ספורדי במשך כל היום, ובממוצע 15–20 דקות מדי ארבע שעות; בין לבין, הוא מנצל את הזמן למנוחה ולעיכול.
לצד הפנדה האדומה, לקנגורו האילני יש התאמות מיוחדות שמטרתן למנוע בזבוז אנרגיה מיותרת; השניים מסוגלים להקטין במידה ניכרת את קצב חילוף החומרים שלהם כאשר הם נחשפים לטמפרטורות נמוכות הרווחות בבית גידולם ההררי והקריר, וזאת באמצעות הפחתת זרימת הדם ההיקפית, צמצום טמפרטורת הגפיים והעור והקטנת אובדן החום מהגוף הודות לפרווה המבודדת שלהם. בכך, הם אינם צריכים לצאת ולתור אחר מזון ושומרים על חום גופם עד שהטמפרטורה תהיה נוחה יותר לתנועה.
רבייה ומחזור חיים.
קנגורו אילני הואון הוא בעל חיים פוליגמי ומתרבה לאורך השנה ללא עונת רבייה מוגדרת. הרבייה מתרחשת על הקרקע לאחר טקס חיזור קצר. ההיריון של נקבת קנגורו אילני הואון נמשך לא פחות מ-39–45 ימים, ונחשב לתקופת ההיריון הארוכה ביותר מבין יונקי הכיס. תהליך הדיאפאוזה שנפוץ אצל חיות הכיס ובו הנקבה יכולה להקפיא את התפתחות העובר, אינו מתרחש אצל מין זה. כ-24 שעות לפני הלידה, הנקבה מחפשת מקום שקט ובטוח, מתיישבת על זנבה, וממתינה שהוולד הזעיר יצא מהרחם ויזחל לתוך הכיס שלה. מרגע היציאה מהבטן, משך זמן הטיפוס של הוולד על פרוות האם לתוך הכיס אורך כ-2 דקות ללא סיוע מצידה. הנקבה בדרך כלל מנקה לאחר הלידה את כל הכיס, כאשר כמעט כל ראשה מוכנס לתוכו בתהליך הניקוי עם הלשון.
הוולד הזעיר נשאר צמוד לאחת מתוך 4 הפטמות במשך כ-100 יום לאחר הלידה. בגיל 250 ימים, הוא מציץ לראשונה מן הכיס וצופה במעשיה של האם. בגיל 300 ימים, הוא יוצא לראשונה מן הכיס לזמן קצר, ובגיל 350 ימים הוא עוזב אותו לצמיתות אך עדיין יונק מהפטמות. אצל הגורים של קנגוריי העצים, עזיבת הכיס מתרחשת מאוחר יותר מאצל הקנגוריים הקרקעים. הגור מגיע לבגרות בגיל שנתיים, ויכול להתרבות במשך 10–12 שנים.
תוחלת החיים של קנגורו אילני הואון: 14 שנים בטבע, 20 שנה בשבי.
מצב שימור.
קנגורו אילני הואון מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), מאחר שמספר הקנגורויים הבוגרים נמוך מ-2,500 פרטים. בנוסף, מתרחשת ירידה מתמשכת במספריו כתוצאה מציד ואובדן בית גידול. עיקר האיומים עליו נשקפים מצד האדם: האוכלוסייה האנושית של חצי האי הואון גדלה במהירות, וקנגורו זה הופך להיות יותר ויותר מאוים על ידי ציד לבשרו ופרוותו, כמו גם המרת שטחי יערות גשם לשימוש חקלאי וקידוחי נפט. גם באזורים הבלתי נגישים לאדם במרומי ההרים של חצי האי, קנגורו זה מאוים מצד השפעות של שינויי האקלים. בתופעת אל-ניניו של 1997 למשל, פרצה שרפה הרסנית שהרסה יערות הרריים רבים בחצי האי וצמצה את בית הגידול של המין.
קנגורו אילני הואון הוא "מין-דגל" (Flagship species) של אזור השימור YUS שהוקם בשנת 2009 בחצי האי הואון, והסיבה המקורית לכך שהוקם אזור זה. משמעות הדברים היא שהוא בעל חיים המושך תשומת לב ציבורית בשל ייחודיותו, ובכך מסייע בעקיפין לבעלי חיים נוספים הנהנים מתוכניות שימור שיועדו עבורו. אזור השימור YUS נקרא על שם שלושת הנהרות החולפים בו - יופנו, יורואה וסום, ומכסה 760,000 דונם של יער טרופי מהחוף הצפוני של פפואה עד להרים הפנימיים של חצי האי. זהו אזור השימור המוגן הראשון שהוקם בפפואה, והוא מבוסס על שיתוף הקהילות המקומיות בניהול תוכניות השימור ובמודעות לשמירה על הטבע הייחודי. במסגרת אזור השימור, הוקמה גם תוכנית מעקב אקולוגית להערכת מספרם של בעלי החיים בשמורה, וישנם ראיות ליצוב מגמת האוכלוסייה ב-YUS ואולי אף לעלייה מדודה.
קנגוריי הואון רבים נמצאים בגני חיות ברחבי העולם, כחלק מגרעיני רבייה עתידים עבור המין. בארצות הברית, החלה בשנות ה-90 של המאה ה-20 תוכנית הישרדות ספציפית עבור קנגורו אילני הואון על מנת לסייע למאמצי השימור בטבע. כחלק מהתוכנית, קנגוריים רבים נלכדים בבר ומשוחררים לאחר שהוצמד להם שבב מעקב או קולר עם מצלמה, על מנת להשיג מידע מדויק יותר אודות ההרגלים שלהם בטבע ובכך ליישם את הדברים הנחוצים עבורם באזורים מוגנים. תוכניות שימור נוספות מעודדות שילוב של כפריים מקומיים בפפואה בתוכניות השימור ובהעלאת המודעות הכללית בקרב האוכלוסייה לחיות הבר ולבתי הגידול החיוניים עבור הישרדותם.
קנגורו אילני וונדיוואי
קנגורו אילני וונדיוואי (שם מדעי: Dendrolagus mayri) הוא מין כיסאי פפואני גדול ונדיר בסוג קנגורו אילני שאנדמי לאזור מצומצם במרומי רכסי ההרים של חצי האי וונדיוואי במערב גינאה החדשה. מאז גילויו בתחילת המאה ה-20, קנגורו אילני וונדיוואי לא נצפה כלל במשך 90 השנים הבאות, וההערכה הייתה שהוא נכחד; בשנת 2018, שני חובבי טבע בליווי מדריכים מקומיים, ביקרו במשך כשבוע ביערות הטרופיים הסבוכים באזור המחיה ההיסטורי שלו ונתקלו בפרט אחד שאותו הצליחו לצלם לראשונה מאז גילוי המין.
תיאור.
קנגורו אילני וונדיוואי הוא כיסאי בינוני הנראה כשילוב של דוב, קואלה וקנגורו; יש לו מבנה גוף מוצק ומסיבי, גפיים ורגליים שריריים, וזנב עבה באורך בינוני. ראשו עגלגל ורחב, עם חרטום קצר ואף גדול. האוזניים שלו קצרות ומשולשות. כמרבית קנגוריי העצים, הוא מתאפיין בטפרים גדולים ומעוקלים המשמשים בעיקר לטיפוס, ובכריות ספוגיות בכף הרגל והיד. הוא נבדל מקרובו קנגורו אילני דוריה בפרוותו הבהירה ובמשקלו הקל יותר. הפרט היחיד שנורה על ידי ארנסט מאייר, היה זכר בוגר ששקל 9.25 קילוגרם. משקלה של הנקבה טרם ידוע.
הפרווה של קנגורו אילני וונדיוואי עבה וצפופה. מתוך קבוצת המינים שדומים לקנגורו אילני דוריה, מין זה נחשב לנציג הבהיר ביותר. הצבע הבסיסי של הפרווה הוא חום שחרחר או קפה דהוי, אך היא שזורה בשערות כסופות וצהובות, עד שבזוויות מסוימות היא נראית יותר צהובה מאשר שחרחרה. החזה והבטן בצבע חום כהה, ולעומתם הגפיים, הירכיים, המפשעה ובסיס הזנב בצבע כתמתם או צהבהב; הראש בצבע חום צהבהב או חום אדמוני דהוי, והאוזניים בולטות בצבען השוקולדי והכהה; החוטם אפרורי או שחרחר. זנבו של קנגורו אילני וונדיוואי בצבע אפרפר חיוור עד לבנבן, וכפות היד והרגל כסופות.
תפוצה.