הרשימה הממלכתית היא מפלגה שהקימו פורשים מרפ"י לקראת הבחירות לכנסת השביעית ב-1969 ובראשה עמד דוד בן-גוריון. בשנת 1970 התפטר בן-גוריון מהכנסת וב-1971 הודיע על התנתקותו ממנה. בעקבות זאת פרשו ממנה חלק מהפעילים והשאר חברו לגח"ל (לימים מפלגת הליכוד). בשנת 1976 התאחדה הרשימה הממלכתית עם המרכז העצמאי להקמת מפלגת לע"ם. בשנת 1981 פרשו יוצאי הרשימה הממלכתית מהליכוד והקימו את "רפ"י - הרשימה הממלכתית". לאחר הפרישה מהליכוד התמודדו בבחירות 1981 מטעם תל"ם ולאחר שזו התפרקה התמודדו מטעם מפלגת אומץ בבחירות 1984. בבחירות 1988 חזרה הרשימה הממלכתית לליכוד והתמזגה לתוכו.
תולדות המפלגה.
הרשימה הממלכתית הוקמה לאחר שבן-גוריון וכמה מתומכיו לא הצטרפו עם רפ"י למפא"י ולאחדות העבודה - פועלי ציון בהקמת מפלגת העבודה. הרשימה הוקמה עוד לפני הבחירות להסתדרות בספטמבר 1969, השתתפה בהן וזכתה ב-3.85% מהקולות. התוצאה הוצגה על ידי ראשיה כסימן מעודד לקראת הבחירות לכנסת.
בבחירות לכנסת בסוף 1969 זכתה הרשימה לארבעה מנדטים, וחברי הכנסת שנבחרו מטעמה (מלבד בן-גוריון) היו, לפי סדר הרשימה, מאיר אביזוהר, יגאל הורביץ ואיסר הראל. בן-גוריון התפטר מן הכנסת כבר ב-1970 ובמקומו נכנס זלמן שובל. כעבור חודשים ספורים הודיע בן-גוריון במכתב ליואב לביא, מצעירי הרשימה, שאיננו קשור יותר לרשימה הממלכתית, וכי לו היה בוחר בפעילות פוליטית, היה מצטרף למפלגת העבודה. מכתב בן-גוריון האיץ פילוג ברשימה, ומאיר אביזוהר פרש מן הסיעה בראש קבוצת פעילים מרכזיים שטענו, שללא בן-גוריון אין טעם והצדקה לרשימה הממלכתית. אביזוהר פעל כחבר כנסת יחיד אך למעשה תמך בממשלת המערך (בראשות מפלגת העבודה). לקראת סוף הקדנציה הצטרפה קבוצת המיעוט למפלגת העבודה.
בשנת 1973 הצטרפה הרשימה הממלכתית לגח"ל (גוש חירות-ליברלים), המרכז החופשי והתנועה למען ארץ ישראל השלמה והופיעה אתן ברשימה משותפת (הליכוד) בבחירות לכנסת השמינית. ב-1976 לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, הוביל מנהיג הרשימה הממלכתית הורביץ את המאמצים לאיחוד עם המרכז העצמאי והתנועה למען ארץ ישראל השלמה (שהיו גם הן חברות בליכוד), מאמצים שהובילו להקמת מפלגת לע"ם בהנהגתו, כמפלגה בתוך סיעת הליכוד.
לאחר המהפך נבחר ראש לע"ם יגאל הורביץ לשר המסחר והתעשייה מטעם הליכוד. הוא התנגד להסכמי קמפ דייוויד שנחתמו בשנת 1978, הצביע נגדם בכנסת והתפטר מהממשלה. לאחר התפטרותו של שמחה ארליך ב-1979, חזר הורביץ לממשלה כשר אוצר. הוא נקט מדיניות כלכלית עצמאית מרסנת בניסיונותיו להילחם באינפלציה אך לא זכה לגיבוי. לכן התפטר מן הממשלה בראשית 1981 ובמקומו נכנס יורם ארידור.
בשנת 1981, במהלך כהונת הכנסת התשיעית, פרשו חברי הכנסת, יוצאי הרשימה הממלכתית, יגאל הורביץ, זלמן שובל ויצחק פרץ מן הליכוד וקראו לסיעתם החדשה בשם "רפ"י - הרשימה הממלכתית". סיעה זו החזיקה מעמד כארבעה חודשים, שלאחריהם הצטרפו חברי הכנסת הורביץ ושובל למשה דיין והקימו את "התנועה להתחדשות ממלכתית" (תל"ם), ואילו חבר הכנסת פרץ הקים סיעת יחיד בשם "הרשימה הממלכתית", ושב לליכוד. במהלך כהונת הכנסת העשירית פרש, יחד עם חבר הכנסת אמנון לין, מהליכוד והצטרף למערך.
תל"ם זכתה בשני מושבים בבחירות לכנסת העשירית, ואחרי פטירת משה דיין באוקטובר 1981, נכנס לכנסת במקומו יגאל הורביץ. ב-1983, עם פיצול תל"ם, הקים הורביץ סיעת יחיד בשם "רפ"י - הרשימה הממלכתית" וב-1984 החליף את שמה ל"אומץ", והרשימה הממלכתית נעלמה, להלכה ולמעשה, מהמפה הפוליטית.
מפלגת אומץ (שנקראה גם רפ"י-אומץ) השיגה נציג אחד (יגאל הורביץ) בבחירות לכנסת האחת עשרה, והצטרפה לממשלת האחדות הלאומית.
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה הצטרפה רפ"י-אומץ לליכוד.
נציגי המפלגה בכנסת.
הכנסת השביעית (1969) &lt;br&gt;
4 מנדטים: דוד בן-גוריון, מאיר אביזוהר, יגאל הורביץ, איסר הראל, זלמן שובל
הכנסת השמינית (1973) במסגרת הליכוד&lt;br&gt;
4 מנדטים (מתוך 39 לרשימה כולה): יגאל הורביץ, יגאל כהן, אמנון לין, יצחק פרץ, זלמן שובל
הכנסת התשיעית (1977)&lt;br&gt;
3 מנדטים: יגאל הורביץ, יצחק פרץ, זלמן שובל
הכנסת העשירית (1981)&lt;br&gt;
מנדט אחד: יגאל הורביץ
הכנסת האחת עשרה (1984) במסגרת אומץ
מנדט אחד: יגאל הורביץ
הכנסת השתים עשרה (1988) במסגרת הליכוד
מנדט אחד: יגאל הורוביץ
שיטה סלילנית
שיטה סלילנית (שם מדעי: "Acacia raddiana") היא עץ מדברי, קוצני, מסוג שיטה, הצומח בר בערבה ובחלקים מהנגב.
מאפיינים.
לשיטה שורשים ארוכים ומסתעפים, המאפשרים לה לנצל מי תהום הנמצאים בעומק הקרקע. שורשי השיטה יכולים להגיע לעומק של 10 מטרים.
מספר רב של בעלי חיים מתגוררים על השיטה הסלילנית בצורת קיום טפיל פונדקאי.
בעונת הקיץ משירה השיטה עלים רבים ועומדת בשלכת קיץ חלקית.
בסתיו מתפתחים על ענפיה פרחים לבנבנים מדיפי ריח ובעלי צוף. חרקים רבים נמשכים אל הפרחים.
פירות השיטה הם תרמילים מסולסלים, ובתוכם ישנם זרעים קטנים וקשים. את זרעי השיטה מפיץ בעיקר צבי הנגב.
הצל שמטילים ענפי השיטה מגן על היצורים החיים המתקיימים בסביבתה מפני קרינת השמש החזקה. בין הענפים ומתחת לנוף העץ שוררת טמפרטורה נמוכה יותר מהטמפרטורה שבסביבה.
שיטה סלילנית היא צמח מוגן בישראל. העץ הוא בית הגידול של העש עשקוץ השיטים.
לפי הספרות הבוטנית שיטה סלילנית היא צמח אלרגני.
שחור-זנב
שְׁחוֹר-זָנָב (שם מדעי: "Oenanthe melanura") הוא ציפור שיר מדברית, החיה בעיקר באזורים מדבריים בצפון אפריקה, המזרח התיכון (לרבות ישראל) וחצי-האי ערב. בתי-הגידול המועדפים עליה הם מדבריות סלעיים ומדרונות הרים. בישראל היא מצויה בעיקר בסוואנות שיש בהם עצי שיטה רבים.
מאפיינים.
אורכו של שחור-הזנב כ-14 ס"מ. הוא קרוי על-שם זנבו השחור, בעזרתו הוא מצנן את עצמו. שאר גופו אפור-כחלחל (באוכלוסיית המזרח התיכון) או אפור-חום (באוכלוסיית צפון אפריקה). הזכר והנקבה זהים זה לזה במראם. השיר אותו משמיע שחור-הזנב הוא מעין "צ'ורלי... טרולו... צ'ורלי... טרולו..." מלנכולי, וקריאתו היא גרסה מקוצרת של שיר זה.
שחור-הזנב ניזון בעיקר מחרקים, אותם הוא תופס על הקרקע, ומפירות. זהו מין שלא חושש מהאדם. בישראל הציפור נפוצה בעיקר באזורי הערבה והנגב. אלו אזורים צחיחים, ותנאי האקלים בהם מתאימים לשחורי-הזנב.
שחורי-הזנב מונוגמיים, והזוגות נשארים בטריטוריית הרבייה שלהם לאורך כל השנה. הקן נבנה על ידי הנקבה בלבד, ועשוי להיות ממוקם בין סלעים גדולים, בחריץ ביניהם או במחילה נטושה. הקן עשוי מעשב, עלים ושערות שנשזר לצורה דמוית-כוס. הנקבה בדרך כלל מקיפה את הקן בחלוקי נחל קטנים. היא מטילה 3–4 ביצים מנוקדות בנקודות אדומות-חומות, בעוד כל ביצה מוטלת בהפרש של כיום מהאחרת. אורך הביצים כ-19.6 מ"מ על 14.7 מ"מ, ומשקלן כ-2.26 ג'. הנקבה דוגרת עליהן במשך כ-13 עד 14 ימים עד בקיעתן. שני ההורים מאכילים את הגוזלים, שפורחים מהקן כ-14 ימים לאחר בקיעתם. בדרך כלל, זוג יכול לגדל רק 3 גוזלים בשנה.
לפי מחקר שבוצע באזור הערבה, הסיבה העיקרית לנטישת הקינים היא טריפת הגוזלים על ידי קוצנים זהובים ומצויים.
בעבר, המין הוגדר בסוג נפרד - "Cercomela", אך מחקרים אחרונים איחדו אותו עם הסוג סלעית.
תיאור ותת-מינים.
אורכו של שחור-הזנב הוא כ-14 ס"מ בממוצע, ומוטת כנפיו נעה בין 23 ל-27 ס"מ. משקלו כ-15 גרם. גבו ועורפו של תת-המין השלט ("melanura") אפורים בהירים-כחלחלים, בעוד כנפיו כהות יותר והביב והזנב שחורים. הבטן וחלקן התחתון של הכנפיים לבנים-אפרפרי, בעוד המקור והרגליים שחורים. צבע נוצותיהם של תת-המינים האפריקניים "lypura" ו-"airensis" בעל גוון חום, בשונה מהשאר.
ישנם שישה תת-מינים:
פרשת תזריע
פָּרָשַׁת תַזְרִיעַ היא פרשת השבוע הרביעית בספר ויקרא. לפי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת ב.
בשנים שאינן מעוברות קוראים את פרשת תזריע ביחד עם הפרשה שאחריה, פרשת מצורע, סמוך לראש חודש אייר. בשנים מעוברות היא נקראת לבדה. בשנים המעוברות מסוג השג, החא, בשז וגכז קוראים את פרשת תזריע עם פרשת החודש.
נושאים בפרשה.
הפרשה מסתיימת בפסוק:
תאריכי הקריאה.
השבת בה קוראים את פרשת מצורע יכולה לחול בתשעה תאריכים שונים.
יחד עם פרשת מצורע:
בנפרד:
הפטרה.
מפטירים בספר מלכים ב', מ עד , בסיפור ריפוי צרעת נעמן על ידי אלישע. בנוסח רומניא הפטירו , חזרו על .
אם הפרשיות מחוברות קוראים את הפטרת פרשת מצורע ובשנת הכז את מחר חודש; אם השבת חלה בפרשת החודש קוראים את ההפטרה המתאימה. על כן, הפטרת תזריע נקראת רק בכ-16.3% מהשנים (שנת זחג, שנת זשה ושנת בחה).
פרשת שמיני
פָּרָשַׁת שְׁמִינִי היא פרשת השבוע השלישית בספר ויקרא. לפי חלוקת הפרקים המקובלת היא מתחילה בתחילת ומסתיימת בסופו של . (כלומר–3 פרקים שלמים)
החלק הראשון של הפרשה עוסק באירועי יום השמיני שלאחר שבעת ימי המילואים, והוא למעשה יום חנוכת המשכן וכן עוסק במותם של נדב ואביהוא בני אהרן אחי משה. בחלק השני של פרשת שמיני מופיעים דיני מאכלות אסורים וחלק מדיני טומאה וטהרה.
בשנה פשוטה נקראת פרשת שמיני בשבת שאחרי חג הפסח. בשנים המעוברות מסוג בחה, זשה וזחג קוראים עם פרשת שמיני את פרשת החודש. בשנים מסוג השג, החא, בשז וגכז קוראים את פרשת שמיני עם פרשת פרה וההפטרה שלה.
תוכן הפרשה.
חונכים את המשכן.
בסיום שבעת ימי המילואים במהלכם עבד משה במשכן ולימד את הכהנים את עבודות הקודש, הגיע היום השמיני, הוא ראש חודש ניסן, היום הראשון לחנוכת המזבח על ידי אהרן ובניו הכהנים. משה מזמן גם את זקני ישראל (על מנת שיראו שהצבת הכהנים בעבודה נעשית על פי דבר ה').