באלף ניחן גם בקול בריטון, קטן יחסית אך נעים, ובחר להיות לזמר אופרה. הופעתו הראשונה, הכושלת, הייתה באופרה "הקלע החופשי" של ובר, בנורוויץ'. בשנת 1825 לקח אותו הרוזן מאזארה לרומא, ובדרך הציג אותו לפני כרוביני. באיטליה כתב את היצירה הדרמטית הראשונה שלו, בלט בשם La Perouse. בסוף 1827 הופיע בתפקיד פיגארו בספר מסביליה של רוסיני, באופרה האיטלקית בפריז.
כעבור זמן קצר חזר באלף לאיטליה ונשאר שם למשך תשע שנים, במהלכן שר בתיאטראות שונים וחיבר מספר אופרות.
בתקופה זו נשא לאישה את לואיזה רוזר, זמרת הונגריה שפגש בברגאמו. תרעומת ציבורית על ניסיונו "לשפר" את האופרה של מאיירבר, Il Crociato על ידי הוספת מוזיקה משלו, אילצה את באלף לוותר על תעסוקה בתיאטרון לה פניצ'ה בוונציה. באלף פגש את מריה מאליברן כששר באופרה של פריז בתקופה זו.
קריירה כמלחין.
באלף הפיק את האופרה המלאה הראשונה שלו, I Rivali di se stessi, בפלרמו בעונת הקרנבל של 1829-30; את האופרה Un Avvertimento ai gelosi בפאביה; ואת Enrico Quarto במילאנו, שם הוזמן לשיר עם מאליברן בלה סקאלה. הוא חזר לאנגליה באביב 1833 וב-29 באוקטובר 1835 הופקה האופרה שלו "המצור על רושל" והתקבלה בתשואות בדרורי ליין. מעודד מהצלחתו, הפיק את "העלמה מארטואה" בשנת 1836 - אופרה שהצלחתה הייתה מובטחת הודות לשירתה המפליאה ביופייה של מאליברן.
באלף היה מלחין פורה, כפי שאפשר לראות מן הרשימה הבאה, הכוללת רק את האופרות האנגליות שלו:
באלף כתב גם כמה אופרות בשביל האופרה קומיק וגרנד אופרה בפריז, כמו Le Puits d’amour (1843)
ו-Les Quatre Fils Aymon (1844). האופרה שלו "כוכב סביליה" נכתבה בשנת 1845 בשביל האקדמיה המלכותית.
על אף המספר הרב של יצירות שחיבר, היצירה הגדולה היחידה של באלף שעודנה זכורה כיום היא "הנערה הבוהמית". עם זאת, הוא מן הסתם השני במעלה לפרסום בין מלחיני המאה ה-19 של אופרות בשפה האנגלית (אחרי ארתור סאליבן). הוא היה מפורסם יותר בשעתו הן בשירתו והן בשירים כמו "כשלבבות אחרים", "חלמתי שהתגוררתי בהיכלי שיש" ו"אל הגן בואי, מוד".
באלף פרש מעבודתו בשנת 1864 ועבר לגור בחוותו שבהרטפורדשייר. הוא מת בשנת 1870. בשנת 1882 הוסר הלוט מעל תמונת דיוקן שלו בכנסיית וסטמינסטר.
תנועת אריאל
פר גסלה
סמל דומיניקה
סמל דומיניקה בצורתו הנוכחית אומץ ב-21 ביולי 1961. הוא מורכב ממספר חלקים בעלי משמעויות שונות למדינה קריבית זו.
המגן במרכז הסמל מחולק לארבעה חלקים כאשר בכל חלק מוצג אחד מהסמלים המאפיינים את המדינה: סירת הקאנו, עץ דקל, עץ בננות, וצפרדע הרים.
לצידי המגן נמצאים התוכים (Red-necked Amazon) ששומרים על הסמלים הלאומיים על המגן, ובראשו נמצא האריה השואג התומך בהגנה על המגן.
הכרזה בתחתית המגן מכילה את המשפט "אחרי אלוהים באה האדמה" (Après Bondie C'est La Ter) המהווה את המוטו הלאומי של דומיניקה.
משה באסולא
מספר חסר ממד
סוסלוב
Her Majesty
Her Majesty (הוד מלכותה) הוא שיר שנכתב על ידי פול מקרטני (אף שהקרדיט על כתיבתו הוא לג'ון לנון ומקרטני). השיר מופיע ברצועה האחרונה באלבום של הביטלס Abbey Road.
השיר הקצר מסופר בגוף ראשון מפיו של גבר השר על אהובתו, אותה הוא מכנה "הוד מלכותה". הוא מספר בשבחה, ואומר כי יום אחד יהפוך אותה לאשה שלו, אך לעת עתה עליו למלא את כרסו ביין. השיר מושר על ידי מקרטני בליווי גיטרה אקוסטית.
במקור השיר הוכנס בין הרצועות "Mean Mr. Mustard" ו-"Polythene Pam", אך מקרטני החליט שסדר שירים אינו מוצלח והורה לטכנאי ההקלטות של אולפני אבי רוד, ג'ון קורלנדר, למחוק את השיר. קורלנדר לא עשה זאת, כיוון שמדיניות האולפנים הייתה לעולם לא לזרוק חומר מוקלט של הביטלס. 14 שניות של שקט בין השיר "The End" לבין "Her Majesty" הן תוצאה של עריכה זאת. בדיעבד, תוצאת העריכה היא אפקט רב משמעות - לאחר השיר "The End" החותם את "אבי רוד" (שהיה למעשה הקלטת האולפן האחרונה של החיפושיות), והמתנה בת 14 שניות, המאזין טועה לחשוב כי התקליט הסתיים ולפתע מקבל עוד פיסת מוזיקה, שיכולה אף להיחשב כ״אתנחתא קומית״ לאחר השיר The End, כאקורד סיום אחרון בהחלט.
האקורד החזק והרועש בתחילת השיר הוא למעשה האקורד האחרון בשיר "Mean Mr. Mustard", אשר מסתיים בצורה פתאומית, כיוון שהצליל האחרון נמצא בתחילת השיר "Polythene Pam". העריכה המגושמת מוכיחה שהשיר לא היה אמור להיכלל בתקליט המקורי, אך כמו שאמר מקרטני בקטע מוקלט שהתפרסם ב-The Beatles Anthology: "אופייני לביטלס - טעות".
Her Majesty, שאורכו רק 24 שניות, הוא השיר הקצר ביותר של הביטלס. השיר לא נמצא ברשימת השירים של התקליט המקורי, אך מופיע בגרסת התקליטור.
ניקוטינאמיד
בר מצרא
בר מצרא, בדיני שכנים במשפט העברי, הוא אדם שהקרקע שלו סמוכה לגדר של קרקע חברו. על פי ההלכה אם אדם מוכר את אדמתו תינתן זכות הקדימה של הרכישה לשכן, המכונה 'בר מצרא'.
טעמו של דין זה הוא בעובדה שקניית קרקע סמוכה משתלמת לשכן. אילולי דין זה, היה השכן נאלץ לקנות קרקע רחוקה ולפצל את אדמותיו. לבעל הקרקע המקורי אין כל הפסד למכור דווקא לשכנו, ולכן ההלכה כופה זאת עליו.
דינו של 'בר מצרא' הוא תקנת חכמים לפנים משורת הדין, והוא מבוסס על הפסוק . הוראה כללית זו מלמדת שעל האדם לנהוג בדרכים טובות ומועילות בכל דרכיו. בהקשר זה, עליו להיטיב עם שכנו בעת המכירה ולהציע לו את הקרקע, בעוד הוא אינו מפסיד מכך.
פרטי הדין.
דין זה מתקיים בנכסי דלא ניידי - הן קרקעות, והן בתים ומבנים אחרים.
אם בעל הקרקע מתעלם מזכות הקדימה של השכן ומוכר את הקרקע לאחר, יכול עדיין השכן לממש את זכותו, כלומר - לשלם לבעל הקרקע המקורי, ולסלק את הקונה האחר.
תנאי לזכות הקדימה של השכן, הוא המכירה בתנאי שוק. אם השכן מציע מחיר זול מדי, ובעל הקרקע יפסיד מן העסקה - מותר לבעל הקרקע להעדיף את הקונה הזר. בנוסף, אם בעל הקרקע מעוניין לתת אותה במתנה לאחר, אין לשכן זכות לעכב את ההעברה.
גדר הדין.
הראשונים נחלקו בהגדרת דין זה, והם מחולקים האם מדובר בדין על המוכר שמחויב למכור דווקא לשכן המכונה "בר מיצרא", או שמא מדובר בדין על הלוקח השני שמחויב להקדים את השכן, או שמא אף מדובר בזכות ממונית של השכן שיכול לתבוע שימכרו לו את השדה. דעתו של הרמב"ם היא שמדובר בדין על הלוקח שאינו שכן, שמחויב להקדים את השכן לעצמו. לפי זה פוסק הרמב"ם: א. שאם קנה הלוקח, מכירתו מכירה אלא שמחויב למכור את השדה לכל השכנים בחלוקה שווה. ב. שאם אחד מהשכנים קנה את השדה, כל השדה שלו, מכיוון שעליו לא חל דין זה של הקדמת הבר מיצרא, כי דין זה נאמר גם לגבי השכן שאינו בר מיצרא. ג. שהמוכר יכול למכור את כל השדה רק לאחד מהשכנים, ולא לחלקם בשווה לכולם, וזאת מכיוון שבין המוכר והשכנים לא קיים דין זה של ועשית הישר והטוב הקיים רק לגבי הלוקח.
ראייתו של הרמב"ם למהלך זה הוא מהנאמר בגמרא, כי אם המוכר מכר את השדה לגוי, אינו קיים דין זה של ועשית הישר והטוב, ולא ניתן להשיב את המכירה. ומכאן שחובת ועשית הישר והטוב אינו על המוכר, שאילו כן, לא היה קיים חילוק מי הוא הקונה, אלא החיוב הוא על הקונה, ומכיוון שמדובר בקונה גוי, לא ניתן לחייבו.
המגיד משנה, מביא כי ישנה דעה שונה של רבים מהראשונים, הסוברים אחרת ולפי דעתם זכות בר מיצרא היא זכות בגוף המקח, היינו שבר מיצרא יש לו זכות בגוף המקח נגד הלוקח, ולכן כאשר באים כולם לקנות בבת אחת, יש לכולם אך הזכות בגוף השדה, ולכן מחלקים אותה לכולם בארבעה אלכסונות.
חילוק נוסף בדין קיים בין הראשונים, וגם היא תלויה לפי שיטתם זו, כאשר יש לאחד מבני המיצרא שטח גדול יותר בשכנות לשדה, כגון ששדהו מקיף את השדה משתי רוחות. לפי בעל העיטור שזכות הבר מיצרא חלה על גוף המקח, ככל שחלקו גדול כ'בר מיצרא' כך גדילה זכותו, אבל לפי שיטת הרמב"ם שדין בעל המיצרא הוא רק על הלוקח שאסור לו לקנות כשיש בר מיצרא משום ועשית הישר והטוב, הרי כשקנה הוא רק כאילו קנה בשליחות הבר מיצרא, ומכיוון שהוא שליח של כולם בשווה, כך גם החלוקה היא לכולם בשווה.
אלפונס מוכה
אלפונס מריה מוּכָה (צ'כית: Alfons Maria Mucha; ) היה צייר ומעצב צ'כי, הידוע כאחד האמנים הבולטים בסגנון האר נובו.
חייו ואמנותו.
מוכה נולד בעיירה איבנצ'יצה שברוזנות מוראביה של אימפריה האוסטרית, למשפחה בת שישה ילדים. מילדותו התבלט בכישרון הציור שלו, וסופר כי אמו קשרה עיפרון לצווארו כדי שיצייר בעודו זוחל. הוא למד בבית הספר התיכון בברנו, אך על אף כישרון הציור שלו לא התקבל לאקדמיה לאמנויות היפות בפראג, וקיבל עבודה כפקיד בבית המשפט. בשנת 1879 עבר לווינה בירת האימפריה, ושם צייר כרזות להצגות תיאטרון. ב-1881 נשרף בית העסק שבו עבד כצייר כרזות, והוא שב למוראביה, ועבד כצייר חופשי של כרזות ופורטרטים. כישרונו אותר על ידי הרוזן קרל קוהן מניקולשבורג, ששכר אותו לעצב את טירתו ופרס עליו את חסותו, ואף הצליח לשלב אותו בלימודים באקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
ב-1887 עבר מוכה לפריז, והמשיך את לימודיו באקדמיות לאמנות, בעודו עובד כמעצב גרפי של מודעות ושערים למגזינים מצוירים. ב-1894 עיצב כרזה ליתוגרפית של השחקנית המובילה שרה ברנאר ל"תיאטרון הרנסאנס". כרזה זו הביאה לו פרסום רב והזמנות עבודה רבות נוספות.