לאחר הקמת המדינה הוחלט לא לאכוף את התקנה המחייבת חיפוי באבן של מבנים, עקב העלות הגבוהה והצורך לבנות בתי מגורים במהירות. כך שכונות רבות נבנו בחיפוי טיח, לבנים או בטון חשוף, דוגמת קריית היובל וחלקים מהקטמונים. עם זאת רוב מבני הציבור ובניינים במרכז העיר חופו באבן. גם הבניינים בשיכון המקשר בכניסה לירושלים, שנבנה בשנת 1937, חופו בטיח ולא באבן. זאת מאחר שהיה בשולי העיר באותה עת.
המחצבה העיקרית לאבן ירושלמית לאחר הקמת המדינה הייתה מחצבת הקסטל, שהייתה בבעלות חברת "תעשיית אבן וסיד". בסוף שנות ה-60 החלה עיריית ירושלים שוב לאכוף את התקנה המחייבת חיפוי באבן ירושלמית, עם זאת הותר לחפות גם באבן נסורה ולא רק באבן מסותתת, בעיקר למבנים רבי קומות דוגמת מגדל העיר, מרכז כלל ומלון לאונרדו פלאזה ירושלים. זמינות האבן גדלה לאחר מלחמת ששת הימים ממחצבות באזור חברון ומצפון לכפר א-ראם.
את מקומה של המיזי היהודי בחיפוי מבנים וריצוף בשטחים ציבוריים, תפסו סוגים שכיחים וזולים יותר של אבן כמו אבן ביר זית והאבן החברונית שהיא רכה בהרבה ולפיכך קלה יותר לעיבוד.
למעשה, אין כיום מקור תעשייתי זמין לאבן הירושלמית המקורית ואת מקומה תפסו בעיקר אבנים מאזור חלחול ורמאללה.
ביולי 2019, הודיעה עיריית ירושלים כי היא בוחנת שינוי בתקנה לבנייה באבן בירושלים, "לעדכנה לצורכי הזמן ולהתאימה לתבנית הבנייה הגבוהה החדשה בעיר ולאפשרויות הטכנולוגיות החדשות".
תכונות וסוגים.
על פי המכון הגאולוגי, סוגים שונים של סלעים מנוצלים למטרות שונות. סוגי אבן המשמשים לחיפוי קירות בירושלים הם:
סוגי האבנים האלו נחצבו מאבני הגיר והדולומיט של יהודה בעיר העתיקה ומחוצה לה.
מבחינה פיזיקלית האבן הירושלמית נחשבת לחזקה יחסית בין אבני הגיר המצויות בישראל. חוזקה ללחיצה מגיע ל-2000 ק"ג לסמ"ר וצפיפותה נעה בין 2700 ל-2300 ק"ג למ"ק.
שימוש סמלי.
אבן ירושלמית משמשת לחיפוי מבנים רבים בעולם באופן סמלי.
בשנת 1952, תרמה מדינת ישראל 40 טון של אבן ירושלמית לבניית מטה האומות המאוחדות בניו יורק. האבן שימשה לריצוף.
בשנת 1988, סיפקה חברת "שיש ירושלים" אבן ירושלמית לבניית הספרייה הנשיאותית והמוזיאון על שם רונלד רייגן.
בשנת 2001, נחנכה שגרירות ישראל בברלין שחופתה באבן ירושלמית.
אבנים ירושלמיות שונות משמשות במבנים יהודיים מחוץ לישראל כדי לסמן זיקה לישראל או ליהדות. שימוש בדרך זו נעשה לדוגמה בסן חוסה, בירת קוסטה ריקה ומרכז מנורה בדניפרו שבאוקראינה. אבן ירושלמית משמשת פעמים רבות בבתי כנסת מהעת החדשה, ליצירת דמיון לכותל המערבי וכרקע לארון הקודש.
בבניית מקדש שלמה שבסאו פאולו, נעשה שימוש באבן ירושלמית בשווי שמונה מיליון דולר.
בתקשורת.
אבן ירושלמית הייתה הנושא של הסרט התיעודי "רד סטון - הצד האחר של ירושלים" ששודר גם ברשת אל ג'זירה.
הוא הלך בשדות (פסל)
"הוא הלך בשדות" (1967) הוא פסל מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין. הפסל, בגובה של 175 ס"מ, עשוי יציקת ברונזה, צבועה בחלקה, שהוכנה בשלושה עותקים. אחד מן העותקים נמצא באוסף מוזיאון תל אביב, עותק שני נמצא באוסף האמן. עותק האמן נמצא כיום באוסף פרטי של משרד עורכי דין. ועותק נוסף, צבוע ברובו בצבע ירוק-חאקי, נמצא באוסף פרטי. לציין, כי יש הנוקבים במספר עותקים גדול יותר.
העבודה עשויה כאסמבלאז' המורכב מיציקות גופו של האמן בברונזה שחורה עם חלקי נשק, וצבועה בצבע אדום ולבן. הדמות, אשר מכנסיה מופשלים ואיבר מינה חשוף, מופיעה כחסרת זרועות, פיה פעור ומבטנה הקרועה מגיחים קני רובים וכן כדור פגז עגול. היא נועלת נעליים צבאיות גבוהות.
מקור שמו של הפסל, הוא בספרו של משה שמיר "הוא הלך בשדות" (1947), המתבסס בעצמו על שורות מתוך שירו של נתן אלתרמן - "האם השלישית ": "בני גדול ושתקן / ואני פה כותונת של חג לו תופרת / הוא הולך בשדות. הוא יגיע עד כאן. / הוא נושא בלבו כדור עופרת". דמותו של גיבור הספר, אורי, תרמה רבות לעיצוב דמותו של הצבר המיתולוגי, "יפה הבלורית והתואר". באותה שנה שבה נוצר הפסל (1967), עובד ספרו של שמיר לסרט בכיכובו של אסי דיין, לאחר שכבר הוצג פעמיים כמחזה על בימת התיאטרון.
העבודה מציגה דגם אלטרנטיבי לישראלי ההרואי ה"צבר". הטכניקה הפיסולית משלבת בין ביטוי אקספרסיבי עם צורות אמנותיות מודרניסטיות אשר זוהו עם תרבות מחאה ברוח אמנות הדאדא, הסוריאליזם והפופ ארט. הוא "מהווה תקדים להתרסה פוליטית, בעיקר בפן הגופני-פסיכולוגי שלה - וזאת תוך פנייתו אל יצירות ספרותיות ושימוש אינטנסיבי בגוף כמקום של מאבק, פגיעות, אלימות".
ב-30 באוקטובר 2021 נמכר עותק של הפסל במכירה פומבית בעבור 34,000 דולר (40,120 דולר כולל עמלות).
תיאטרון פרגוד
תיאטרון פרגוד היה מוסד התרבות הרב-תחומית הוותיק בירושלים. התיאטרון היה ממוקם בשכונת נחלאות ונוסד בשנת 1969 על ידי אריה מארק ונחשב לתיאטרון פרינג'. במשך השנים התקיימו במקום הופעות תיאטרון, ג'אז, רוק, הרצאות וסדנאות, והוא שימש כחממה לעשרות אומנים. מבנה התיאטרון נרכש על ידי חברת שיכון ממשלתית, והתיאטרון נסגר בצו שופט בשנת 2005.
היסטוריה.
תחילת הדרך.
מארק, אמן ואיש תיאטרון, הקים את פרגוד בשכונת נחלאות כסדנת תיאטרון בשנת 1969. הסדנה התפתחה למרכז תרבותי שבו נערכו ערבי שירה, ספרות, הצגות, מרתוני גיטרה והקרנות סרטים. התיאטרון פעל במרתף בניין ברחוב ציפורי 42 בשכונת נחלת אחים.
בשנת 1972 עבר למבנה הידוע בפינת הרחובות בצלאל וניסים בכר ובו פעל תיאטרון פרגוד מאז. במרתף הבניין חלל דמוי מערה ששימש בעבר כאורווה, כבור מים וכחמאם טורקי שנודע כ"בית מרחץ המבריא" שבנה יוחנן אבן עזרא; בקומה מעל היו משרדי התיאטרון, ובה גם התגורר מארק. הוא שיפץ את המבנה במו ידיו במשך כשנה וחצי והפך את החלל לאולם הופעות.
סצנת הג'אז.
שנות השבעים והשמונים סימנו את פריחת סצנת הג'אז בפרגוד. פסנתרן הג'אז דני גוטפריד, היה אחת הצלעות בטריו שהקים מסורת מפוארת של ג'ם סשנים בצהרי יום שישי, מסורת שנמשכה ברציפות עד לסגירת המקום. בחזונו המקורי ראה מארק את המקום כתיאטרון בלבד. הוא הסכים להקדיש יום אחד בשבוע לג'אז, רק בגלל ערכו האמנותי, אבל גילה שהופעות הג'אז הם המצליחות ביותר מבחינה כלכלית. בג'ם סשנים נפגשו נגנים מגילים שונים לנגינה מאולתרת. על בני הדור הוותיק נמנו ז'אן קלוד ג'ונס, ויקטור אזוס וזוהר כחילה (חברי להקת "אטרף") ובין בני הנוער נמנו מי שיהפכו לדמויות מרכזיות בתחום כקונטרבסיסטים עומר אביטל ואבישי כהן.
סצנת הרוק.
בסוף שנות השמונים מארק עבר לנהל את תיאטרון ז'ראר בכר ומסר את ניהול פרגוד לידי גבי בן חורין (שנודע גם בשם "בן יהוה"), איש להקת ישראל; שפתח את המקום בפני שורה של להקות צעירות אחרות. הסצנה שנוצרה בירושלים סביב פרגוד בשנים אלו הוציא שורה של להקות ביניהן: נושאי המגבעת, 3-ח, להקת סרטן השד, דיואלט, הפה והטלפיים, לויטיקוס, סניה, ההולי-ג'וינט ואחת שתים כזה.
בשנות התשעים המשיכה סצנת הרוק בפרגוד לפרוח. להקת הדג נחש שהוקמה בשנת 1996, ערכה חלק מההופעות הראשונות שלה במקום והייתה לאחת מהמצליחות שיצאו מפרגוד.
בשנות ה-2000, הפיק מארק מספר פסטיבלים להצגות יחיד ולסרטים של תיאטרון מצולם.
סגירת התיאטרון.
בשנת 1973 רכשה את מבנה התיאטרון חברת פרזות - "חברה ממשלתית עירונית לשיכון ירושלים", כחלק מתוכנית לשינוי פני שכונת נחלאות, שכללה הריסת בתי השכונה העתיקים ובנית שיכונים חדשים, כשהמבנה של פרגוד היה חלק ממנה. בשנת 1975 דרשה החברה ממארק לפנות אותו אך ההריסה נמנעה בעקבות התערבותו של טדי קולק, ראש העיר דאז. בשנת 1977 הוצא צו פינוי שגם הוא לא בוצע בגלל התערבותו של טדי קולק. בסופו של דבר מארק קיבל אישור להשתמש במבנה.
עיריית ירושלים בתקופת טדי קולק הייתה מעוניינת בהמשך הפעילות התרבותית של תיאטרון פרגוד, ואף סיפקה תמיכה תקציבית למקום במשך מספר שנים.
בשנת 2000 החליטה חברת פרזות להפעיל את צו הפינוי שהוצא לתיאטרון 23 שנה לפני כן והוקפא מאז, לפני שתחול עליו התיישנות, כדי לבנות במקומו בניין דירות.
בריאיון לעיתון מעריב אמר מנכ"ל חברת פרזות דאז אברהם סימן טוב (נציג מפלגת ש"ס):
בשנת 2003 פנה מארק לבית המשפט העליון בבקשה לביטול הצו. בשנת 2005 נסגר התיאטרון על פי החלטת השופטת איילה פרוקצ'יה מביהמ"ש העליון (רע"א 1764/03).
בינואר 2012 אישרה עיריית ירושלים סופית את פירוק חברת פרזות, ושהכסף שבקופתה יועבר לעירייה ויופנה לטובת הדיור הציבורי בעיר. במסגרת ההחלטה מבנה תיאטרון פרגוד יהרס ויבנה במקומו בניין מגורים.
נכון לשנת 2020 דבר לא נעשה עם מבנה התיאטרון או מבנים נוספים סמוכים בבעלות חברת פרזות, מאז שנסגר.
פתיחה מחודשת.
בינואר 2021 דווח כי בכוונת עיריית ירושלים להקים במבנה הנטוש מתחם אמנות לצעירים, בעלות מעורכת של 2.3 מיליון שקלים.
ואן הלן
מדען
מדען הוא מומחה באחד מתחומי המדע, המשתמש בשיטות מדעיות כדי לבצע מחקר. את המונח בשפה האנגלית, Scientist, טבע ויליאם יואל לבקשתו של המשורר סמואל טיילור קולרידג'. לפני כן, נקראו המדענים "פילוסופים של הטבע" או "אנשי מדע".
מאפייני פעולת המדען.
מדענים מונעים, לעיתים אף מגיל הילדות, על ידי רצון להבין את העולם, ולחקור את מאפייניו, בעבר, בהווה ובעתיד. מדענים רבים מציינים כי יוקרה, מוניטין והכרה על ידי עמיתיהם חשובים להם הרבה יותר מהון כספי אישי. הכרה בולטת בתרומתו של המדען מתבטאת בהענקתו של פרס, כגון פרס נובל, מדליית פילדס ופרס טיורינג. הכרה נמדדת בציטוט מאמריו של המדען על ידי מדענים עמיתים.