נזק כבד מאוד נגרם למבני הנמל, כלי רכב ורכוש. בתים רבים סביב הנמל נפגעו, בהם משרדים ממשלתיים, משרדי חברת החשמל הלבנונית שנהרסו כליל ואף בית החולים סנט ג'ורג' שמצוי כ־2 ק"מ מהנמל. כמו כן נפגעו מבנה הפרלמנט הלבנוני, ארמון הנשיאות בבעבדא, ובית ראש הממשלה לשעבר סעד אל־חרירי, הסמוכים לנמל (הוא עצמו לא נפגע). הפיצוץ החריב את הממגורה המרכזית של המדינה. כל החיטה שאוחסנה – 85% ממאגר הדגנים של לבנון – הפכה ללא ראויה לשימוש.
מושל ביירות, מרוואן עבוד, העריך שעד 250 אלף בני אדם נותרו חסרי בית בשל הפיצוץ. הוא הכריז על הבירה כ"עיר אסון", ותיאר את הפיצוץ כ"יותר כמו הפצצה אטומית של הירושימה ונגסאקי". ראש ממשלת לבנון, חסאן דיאב, הכריז על יום המחרת, 5 באוגוסט 2020, כ"יום אבל לאומי".
בעקבות מספר הנפגעים הרב נתבקשו האזרחים לתרום דם.
רעידת האדמה שגרם הפיצוץ הורגשה גם בקפריסין השוכנת כ־200 ק"מ ממערב לביירות. חלק מתושבי האי אף שמעו את הפיצוץ.
סיוע בין-לאומי.
ראש ממשלת לבנון חסאן דיאב פנה "בקריאה דחופה לכל המדינות החברות שאוהבות את לבנון, לעמוד לצידה ולסייע לה לאחות את פצעיה".
ישראל פנתה ללבנון באמצעות גורמים בין-לאומיים והציעה להעניק סיוע הומניטרי ורפואי. פרופ' מסעד ברהום מנהל המרכז הרפואי לגליל בנהריה פנה לעם הלבנוני בשפה הערבית והציע לסייע בטיפול בנפגעים בארץ, ואליו הצטרפו בתי חולים נוספים בישראל, אולם ככל הידוע לבנון לא הסכימה לקבל סיוע מישראל. נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין צייץ בחשבון הטוויטר שלו בעברית ובערבית: "אנו משתתפים בכאבו של העם הלבנוני בשעת אסונו ושולחים יד מושטת לסיוע כן בשעה קשה זו". בית עיריית תל אביב-יפו הואר בצבעי דגל לבנון לאות הזדהות.
מדינות נוספות בעולם הציעו סיוע ללבנון, בהן צרפת, בריטניה ואיראן. אמיר קטר הורה לשלוח תרופות וצוותי רפואה שיקימו בתי חולים ארעיים. רוסיה שלחה 5 מטוסי מטען של המשרד למצבי חירום והגנה אזרחית ובהם רופאים, סיוע הומניטרי וציוד. ארצות הברית הודיעה כי שלושה מטוסים המובילים ציוד, מזון וצוותים רפואיים עושים את דרכם למדינה. נשיא צרפת עמנואל מקרון הקים ועידה וירטואלית לגיוס כספים ללבנון, אך אמר שהצעת הסיוע כוללת תמיכה בחקירה עצמאית ושקופה של הפיצוץ.
בעקבות האירוע.
באמצעי התקשורת מיהרו לפרסם בשם "גורם מדיני" שלישראל אין כל קשר לפיצוץ. כעבור שלושה ימים טען מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, שארגונו לא החזיק נשק בנמל. עם זאת, היומון הגרמני די ולט דיווח כי לפי שירותי ביטחון מערביים, החומר שאוחסן בנמל והתפוצץ נרכש בשנת 2013 בידי חזבאללה ממשמרות המהפכה באיראן.
בלבנון החלה חקירת הפיצוץ, במהלכה נעצרו מנהל הנמל ו-15 מעובדיו.
ב-8 באוגוסט, מספר ימים לאחר האסון, התעמתו מפגינים עם שוטרים במרכז הבירה, ניסו לפרוץ לפרלמנט ודרשו ממנהיגיה של לבנון לקחת אחריות: "תתפטרו או שתיתלו". הם הציבו עמודי תלייה וקראו למדינות זרות להשתלט על ארצם: "אין שום אמון בממשלה". כמה ממתנגדי הממשלה התפטרו מהפרלמנט. למחרת התפטרה שרת ההסברה, ולאחריה הודיעו שרים נוספים על התפטרותם. לבסוף, ב-10 באוגוסט, הוכרז על התפטרות הממשלה.
פעילים לבנונים כדוגמת לוקמן סלים האשימו את חזבאללה במעורבות באירוע.
חודש אחרי האירוע, צוינה דקת דומייה לזכר הנספים באסון.
בעקבות הפיצוץ חזר לפופולריות רבה השיר של פיירוז "לביירות" (لبيروت) שנכתב כשיר אהבה לעיר וקינה בעקבות מלחמת האזרחים.
לאחר הפיצוץ הוקמה ועדת חקירה לנסיבות האירוע כשבראשה עמד השופט פאדי סוואן, שמונה לשופט חוקר. בפברואר 2021 הוא הודח על ידי בית משפט המקורב לארגון חזבאללה, ובמקומו מונה השופט טארק ביטאר. ב-14 באוקטובר 2021 פתחו פעילי חזבאללה במחאה אלימה וקראו לפיטוריו של ביטאר.
בלוסטוקינג
מעגל הבלוסטוקינג (באנגלית: Bluestocking או Blue Stocking; "כחולות-הפוזמק") היה רשת של קשרים חברתיים ואינטלקטואלים, שנוצרה סביב קבוצה של נשים משכילות באנגליה החל מאמצע המאה ה-18. חברות וחברי המעגל נפגשו תכופות על מנת לדון על נושאים שונים, כגון ספרות, השכלה ופילוסופיה, באופן דומה לסלונים הצרפתים של תקופת ההשכלה. בנוסף ניהלו חליפת מכתבים עשירה ועסקו בפעילות יצירתית ונדבנית. רוב חברות המעגל היו נשים אמידות שהיו קשורות למעמד הגבוה ולמעמד בעלי המקצועות החופשיים באנגליה. הן קידמו מעורבות של נשים בעולם הספרות, למידה ושיחה רציונלית, כתחליף לעיסוקים חברתיים אחרים שנחשבו להולמים עבור נשים, כגון משחק קלפים וסריגה. הדמות הבולטת ביותר במעגל הייתה אליזבת מונטגיו. היא, אליזבת ווסי ופרנסס בוסקוון ארחו את רוב מפגשי המעגל בבתיהן שבלונדון, באת' ודבלין. מלבדן לקחו חלק במעגל אינטלקטואליות רבות אחרות, כגון אליזבת קרטר, הסטר ת'רייל וקתרין מקולי.
המעגל כלל גם גברים, כגון סמואל ג'ונסון, אדמונד ברק ודייוויד גריק, אך הבולטות של הנשים משכה את תשומת הלב הציבורית, ומאמצע שנות ה-70 המונח "בלוסטוקינג" החל להתייחס לנשים בלבד. פעילות הקבוצה דעכה לקראת סוף המאה. בשנות ה-90, עם התחזקות הפוליטיקה השמרנית ושינוי האקלים האינטלקטואלי בתגובה למהפכה הצרפתית, המונח "בלוסטוקינג" הפך לכינוי גנאי כנגד נשים ששאפו ללמוד ולהרחיב את עולמן והאינטלקטואלי.
מקור השם ומשמעויותיו.
הכינוי נוצר מהלחם של המילים Blue (כחול) ו-Stocking. באנגלית, stocking הוא פריט לבוש, מעין גרב ארוך או גרביון עבה, שמכסה את הרגל מכף הרגל ועד הברך, ולעיתים גם חלק מהירך או את כולה. הפריט שימש בעיקר לצורך חימום. במעמדות הגבוהים העדיפו את הפריט עשוי ממשי לבן או שחור, ובמעמדות הנמוכים יותר השתמשו בצמר כחול. במאה ה-17 המונח שימש ככינוי גנאי כנגד הפוריטנים בפרלמנט של אוליבר קרומוול.
ב-1753, האינטלקטואל בנג'מין סטילינגפליט , שנהג ללבוש את הסוג הפשוט והכחול, הוזמן לסלון של אליזבת ווסי. פרנסס ברני כתבה על כך בזכרונותיה:
הכינוי דבק, ובשנות ה-60 הוא שימש כדי להתייחס לסלונים שכינסו אליזבת מונטגיו, פרנסס בוסקוון ואליזבת ווסי בלונדון, באת' ודבלין. לפי סילביה הרסטרק מאיירס, בתחילה השם התייחס דווקא לגברים שהשתתפו במפגשים ושהידידות עימם הוערכה על ידי נשות הקבוצה. בנוסף הוא שימש כדי לתאר את הפילוסופיה של הקבוצה, הרעיון שנשים זקוקות להשכלה והנאה אינטלקטואלית. בשנות ה-70 השם שינה את משמעותו והתייחס לנשים בלבד. השינוי במשמעות החל מהשימוש בשם בפי אלה שביקשו ללעוג לשאיפות האינטלקטואליות של הנשים, והוא "משקף מודעות לכך שנשים שברו את הטאבו על למידה ואת הטאבו נגד לקיחתן חלק בחיים האינטלקטואלים".
בתחילת המאה ה-19 המילה "בלוסטוקינג" החלה לשמש במשמעות רחבה יותר. קבוצות של נשים באנגליה ומחוצה לה ארגנו קבוצות דומות, והמילה נכנסה לשימוש אצל דוברי צרפתית, גרמנית, הולנדית, דנית ושוודית. במקרים רבים המילה שימשה ככינוי גנאי לנשים משכילות ובעלות שאיפות אינטלקטואליות.
רקע היסטורי וחברתי.
מעגל הבלוסקטוקינג התהווה בשנות ה-50 של המאה ה-18 כרשת של קשרים של נשים וגברים מהמעמד הגבוה ובעלי מקצועות חופשיים מכובדים ממעמד הביניים. הם נפגשו בבתיהן של נשות חברה אמידות והחליפו את הבילוי המקובל של לגימת משקאות אלכוהוליים ומשחק קלפים, בתרבות של תה ושיחה. ברקע לפעילות זו היו התפתחויות ואירועים היסטוריים, כגון המרד היעקוביטי של 1745, שאיים על הסדר הפוליטי והדתי במדינה, מלחמת הירושה האוסטרית, מלחמת שבע השנים והמדיניות מעוררת המחלוקת של ויליאם פיט. התפתחויות אלה עוררו תחושה של איום על הסדר הפוליטי ועל מעמדה של הכנסייה האנגליקנית, כמו גם דיונים מעוררי מחלוקת על רפורמה כלכלית וחברתית.
לפי גארי קלי, "היות שנשות הבלוסטוקינג הגיעו מהמעמד הגבוה והמעמד הבינוני של אנשי המקצוע, הייתה למבנה וליציבות של הכנסייה והמדינה השפעה ישירה על גורל משפחותיהן, ולפיכך גם עליהן עצמן". קלי כותב ש"ככלל מעגלי הבלוסטוקינג היו כה מחוברים לסדר הקיים, שהם התנגדו לכל שינוי קיצוני שלו. כיוון שנשות הבלוסטוקינג הודרו מהפוליטיקה, מהכנסייה והמדינה, הן כיוונו את האנרגיה הרפורמטיבית שלהן... למיתון ולהתאמה של הסדר הקיים, או לפנים שלו שהיו בהישג ידן. יוזמות אלה... כללו פילנתרופיה חברתית, השתתפות בעמדות ופרקטיקות מסוימות בתוך הכנסייה, ובעיקר תפקיד פעיל במהפכה תרבותית רחבה ומורכבת שהתפתחה באותה תקופה".
לפי סילביה הרסטרק מאיירס, ברקע להתפתחות הבלוסטוקינג היה יחס עוין באופן כללי כלפי השכלה של נשים והשתתפותן בפעילות אינטלקטואלית, לצד התחלה של שינוי בנושא זה. טיעונים נגד למידה של נשים היו מגוונים. בכתבי הקודש, סיפור אדם וחוה והאיגרות של פאולוס פורשו כאזהרה נגד ההשפעה הפתיינית של נשים והנזקים של למדנות ודעתנות בקרבן. גם מחזות (כמו "Les Femmes savantes" של מולייר) ונובלות הציגו למדנות של נשים כסכנה או עיסוק מגוחך. כותבים רבים יצרו הקשרים בין מתירנות מינית ונשים מלומדות. הרסטרק מאיירס כותבת ש"בהתחשב בלחצים אלה נגד השכלה של נשים, אין פלא שנשים במאה השמונה-עשרה פחדו להיראות כמלומדות מידי או יותר מידי מעוניינות בלמידה". על רקע זה, רוב הנשים במעגל הבלוסטוקינג שילבו את שאיפתן להשתלב בעולם האינטלקטואלי עם העלאה על נס של מידות טובות, כמו צניעות ושמירה על טוהר מיני עבור נשים רווקות, נאמנות לבעל עבור נשים נשואות, ואדיקות דתית.
ההדרה של נשים מעיסוק אינטלקטואלי לא נעלמה מעיניהן של נשות הבלוסטוקינג. עובדה זו עולה למשל ממכתב שכתבה אליזבת קרטר לאליזבת מונטגיו: