בשנות השמונים והתשעים השוותה התקשורת כל זמרת חדשה לבוש. הראפר והמוזיקאי טריקי (Tricky) הצהיר שעבודתה של בוש היוותה השפעה מכרעת על עבודתו ושהיא ראויה להערכה יותר מהחיפושיות. אף על פי שעבודתה של בוש והשפעתה על אחרים אינם מוכרים לרבים מחוץ לאירופה, מוזיקאים אחרים הצהירו שעבודתה גאונית. ג'ון ליידון (John Lydon) מלהקת PIL הצהיר שעבודתה מבריקה.
הראפר ביג בוי מצמד ההיפ הופ אאוטקאסט, ידוע בהערצתו העצומה לבוש וציין פעמים רבות כי היא היוצרת האהובה והמשפיעה ביותר עליו בכל הזמנים.
עיבודים של אמנים אחרים לשיריה.
אמנים רבים בכל רחבי העולם הקליטו גרסאות כיסוי לשיריה של קייט בוש, חלקם אמני פופ, רוק, דאנס ומטאל. מעט מהגרסאות האלו יצאו בשני אלבומים. הראשון שיצא בשנת 1997 נקרא "Kate Bush Covered" (גרסאות הכיסוי של קייט בוש) והשני יצא שנה אחריו ונקרא "I Wanna Be Kate" (אני רוצה להיות קייט).
כתר הכתרה
כתר הכתרה הוא כתר המשמש מלך או מלכה לצורך טקס הכתרתם. במרבית בתי המלוכה באירופה נעשה שימוש בכתר ייעודי לצורך טקס ההכתרה. למלכים היו מספר רב של כתרים שכל אחד מהם שימש לייעוד אחר. על פי הנוהג, הכתר כלל רק "שלד" שאליו הוכנסו אבני החן לצורך טקס ההכתרה, ובסיומו הוצאו אבני החן והיהלומים ממנו והושבו לאוצר הממלכה.
במות
במה היא אתר המיועד להקרבת קורבנות, מקום מוגבה בדרך כלל, הכולל מזבח. המושג משמש בתורה ככינוי לאתרי פולחן של עבודה זרה, אתרים שכללו גם פסל ומצבה. בשאר ספרי המקרא המושג מופיע גם בהקשר של אתרים מחוץ לבית המקדש ששימשו את עם ישראל להקרבת קורבנות לה'.
הקרבת הקורבנות בבמה הייתה מותרת על פי ההלכה בתקופות מסוימות, ולאחר שנבנה בית המקדש בירושלים נאסרה כליל. בזמן שהיו הבמות מותרות, יש להבדיל בין במת יחיד של אדם פרטי לבין במת ציבור או במה גדולה המשמשת את כלל הציבור. במקומות שונים בארץ התגלו שרידי במות המזוהות כבמות לעבודת ה'.
משמעויות המילה במה.
המילה "במות" מתארת מקום חניה של עם ישראל במדבר (), המזוהה לפי החוקרים עם במות בעל , שביחס למיקומה יש דעות שונות. למעשה ניתן לציין למקומות נוספים בהם המילים 'במה' או 'במות' אינן באות כתיאור מקום פולחן (כגון ); מקרים אלו ייחודיים ולרוב משמעות המילה היא במובן של פולחן. ככל הנראה, מובנה הראשוני של המילה הוא מקום גבוה; בהמשך, בעקבות העובדה שהפולחן לעבודה זרה התקיים לרוב במקום גבוה, קיבלה המילה במה את משמעותה החדשה: "מקום פולחני". כאמור, תחילה היה זה כינוי למקום עבודה זרה, ולאחר מכן הורחב גם לבמה לקורבנות לשם ה'.
איסור העלאת קורבנות מחוץ למשכן.
על פי הכתוב בספר ויקרא, מאז הקמת המשכן נאסר על בני ישראל להקריב קורבנות מחוצה לו, וזאת כדי למנוע עבודה זרה.
האיסור מתייחס הן לשחיטת הקורבן מחוץ למשכן, והן להעלאתו על מזבח מחוצה לו. בספרות ההלכה האיסור נקרא שחוטי חוץ.
האיסור חוזר ונשנה בספר דברים לקראת הכניסה ארצה.
על פי זה, לאחר שנקבע המשכן ב"מקום אשר יבחר ה'" – נאסר להקריב במזבחות פרטיים.
מן הכניסה לארץ ועד הקמת המקדש בירושלים.
האיסור עמד במבחן ראשון מיד לאחר הקמת המשכן בשילה. בספר יהושע () מסופר, שבני גד ובני ראובן ששבו מן המלחמה בארץ כנען אל נחלתם בעבר הירדן המזרחי הקימו מזבח על גדות הירדן. שאר שבטי ישראל התקהלו בשילה מתוך מחשבה לצאת למלחמה כנגדם, עד שבני גד ובני ראובן הבהירו שהתכוונו להקים מזבח ללא הקרבת קורבנות, כעין אנדרטת זיכרון בלבד:
בספר שמואל, המספר על תקופת השופטים ומלכות שאול ודוד, מסופר במקומות רבים על הקרבת קורבנות בבמה, גם על ידי שמואל הנביא או בהוראתו, והכתוב מתאר זאת באופן חיובי. הדבר מוסבר בתחילת ספר מלכים:
הדברים מעוגנים בכתוב בתורה, על תחילת האיסור החל מן ההגעה ל"מקום אשר יבחר ה'". בזמן מלכותם של שאול ודוד היה המשכן באופן זמני בנוב ובגבעון, ואילו ארון הברית הופרד ממנו, לאחר שנלקח בשבי הפלשתים. לפיכך, מקומות אלו לא נחשבו כ"מקום אשר יבחר ה'".
קושי מיוחד שפתרונו שנוי במחלוקת נוגע להקרבת הקורבנות בבמה בימי השופטים. בתקופה זו היה משכן שילה עומד על מכונו, ובכל זאת מתוארים בכמה מקומות קורבנות בבמה. הקושי אינו בעצם העובדה שהוקרבו קורבנות כאלה, שכן אפשר שהיה זה בניגוד להלכה, כפי שמצאנו לרוב בספר מלכים (ראו להלן). הקושי נעוץ בכך שקורבנות אלה נעשו על ידי כל ישראל או על ידי שופט (גדעון) או בהוראת "מלאך ה'" (בקורבנו של מנוח), והמקרא אינו מביע כל הסתייגות מכך.
הדעה המקובלת בדברי חז"ל היא, שבתקופת שילה היה איסור להקריב קורבנות בבמה, כמשתמע ממעשה בני ראובן וגד האמור, ורק בזמן היות המשכן בנוב וגבעון הותרה ההקרבה בבמות. חז"ל מעגנים את התפיסה הזו בלשון הכתוב האוסר את ההקרבה: "כי לא באתם עד עתה אל המנוחה ואל הנחלה". הביטויים "מנוחה" ו"נחלה" רומזים למצבי רגיעה של העם, מחד, ושל המשכן והארון, מאידך. משכן שילה, הקבוע באופן יחסי (משכן זה עמד למעלה מ-300 שנה, ונקרא גם "בית", ולא רק "אהל" כמו "אהל מועד" שבמדבר סיני), וארון הברית היה בו, נחשב כמקדש קבע, ואילו בזמן נוב וגבעון, בהיעדר ארון הברית, לא הייתה זו "מנוחה". כך מנסח זאת התלמוד הירושלמי: "זה סימן: כל זמן שהארון מבפנים – הבמות אסורות; יצא – הבמות מותרות". לשיטה זו, הקורבנות בבמה בזמן שילה היו חריגה מן הדין כ"הוראת שעה", על פי סמכות מיוחדת שהוקנתה לנביא לסטות מן ההלכה לצורכי שעה, או שהדבר הותר בשעה שהארון הוצא ממשכן שילה, כמקובל לעיתים בעת מלחמה.
לדעה אחרת בדברי חז"ל, של רבי שמעון בן יוחאי, גם בזמן שילה היה מותר להקריב בבמה. הביטויים "מנוחה" ו"נחלה" מכוונים, לדעתו, על ירושלים בלבד.
קיימים הבדלים רבים בין הלכות הקורבן בבית המקדש לבין הלכותיו בבמה. ההבדלים העיקריים הם, שבבמה אין להקריב חטאת או אשם, אלא רק את קורבנות הנדבה, עולה ושלמים, וההקרבה יכולה להתבצע גם על ידי מי שאיננו כהן.
לאחר הקמת בית המקדש הראשון.
לאחר הקמת המקדש חל האיסור להקריב בבמות, אבל הכתובים מציינים שהאיסור הופר כמעט לכל אורך תקופת בית המקדש הראשון. הפסוק "רק הבמות לא סרו, עוד העם מזבחים ומקטרים בבמות", חוזר ונשנה בספר מלכים בפרשיות הסיכום של רוב מלכי יהודה, ומודגש בכתובים שמדובר בבמות להקרבת קורבנות לה', אלא שהוקמו מחוץ למקדש.
הסיבה להפרת החוזרת ונשנית של האיסור הייתה מתוך הרגל, מן הימים שבהם היה הדבר מותר, ותחושה של צורך עז בהקרבת קורבנות. יש מציינים גורם נוסף לדבר, ולהימנעותם של מלכים אחרים מאכיפת האיסור: מכיוון שהבמות הוקמו לשם ה' – אסור היה להרוס אותן.
שני המלכים היחידים שעליהם נאמר שעסקו בהפסקת ההקרבה בבמות הם המלך חזקיהו והמלך יאשיהו, בשלהי ימי הבית הראשון. בדרום-מערב ירושלים מצויות תלוליות אבנים ועפר שנוצרו בידי אדם ללא רבדים, המכונות רגמים.
בחפירה יסודית שבה הוסרה כל הערמה מאחד הרגמים, הם תוארכו לתקופת מלכי יהודה – המאות השמינית והשביעית לפנה"ס. בתחתית הרוגם נתגלה מבנה וסמוך לו שרידי שרפה. משערים שהרוגם הוא אתר קבורה וגניזה של במה, מימי יאשיהו.
חריגה בולטת מאיסור ההקרבה מחוץ למקדש מצויה במקרא במעשהו של אליהו הנביא בהר הכרמל, שבנה מזבח והעלה עליו קורבן, במסגרת ההתמודדות עם נביאי הבעל. בדברי חז"ל מוסבר הדבר כ"הוראת שעה" מיוחדת, שבה הותר הדבר מכח שני נימוקים: האחד – התורה הסמיכה את הנביא להורות על ביטולה של מצווה מסוימת באופן זמני. השני – כל הנהגה דתית מוסמכת להורות על ביטול זמני של מצווה ל"מגדר מילתא" (עברית: לגדור דבר), כלומר, כאשר קיים צורך מיוחד בדבר לשם החזרת העם בתשובה.
עם זאת, אליהו מקפיד לבנות את המזבח בהר הכרמל מ"שְׁתֵּים עֶשְׂרֵה אֲבָנִים כְּמִסְפַּר שִׁבְטֵי בְנֵי יַעֲקֹב". הקפדה זו באה לבטא את ההלכה שאסור לאדם להקים מזבח פרטי, ואף מזבח זה קשור לעם ישראל בכללו.
בביקורת המקרא.
חוקר המקרא הגרמני ולהאוזן העלה לראשונה את הסברה, שבמשך רוב ימי המקדש הראשון איסור הבמות לא היה ידוע כלל. לדעתו המהפכה שחולל המלך יאשיהו בריכוז הפולחן בבית המקדש נעוצה בגילויו של "ספר התורה" במקדש בימיו, והכוונה, לדבריו, לספר דברים, בו מופיע איסור ההקרבה בבמות. מכאן הסיק שיש לאחר את זמן כתיבתו של ספר דברים לשלהי ימי בית המקדש הראשון.
לאחר חורבן בית המקדש.
על פי הדעה המקובלת בדברי חז"ל, חורבן בית המקדש לא החזיר לקדמותו את היתר הבמות, וכלשון המשנה: "באו לירושלים – נאסרו הבמות, ולא היה להם עוד היתר".
בתלמוד הבבלי מובאת דעה של האמורא רבי יצחק (המאה ה-3 לספירה) לפיה ההקרבה במקדש חוניו בימיו מותרת על פי ההלכה. התלמוד אומר שרבי יצחק חזר בו, בעקבות הכתוב במשנה.
קרבנות גוים.
האיסור להקריב קורבן מחוץ למקדש נאמר לעם ישראל בלבד, וההלכה מתירה זאת לגוים. לפיכך, מותר גם לישראל להדריך אותם כיצד לעשות זאת, ובלבד שלא יהיה שותף בעשייה ממש. בתלמוד מסופר על המלך הפרסי שבור ששלח קורבן לאמורא המפורסם רבא וביקש ממנו להקריב אותה, ורבא מסר לגוים הוראות מפורטות כיצד לעשות זאת.
בעיית הפילוסופים הסועדים
במדעי המחשב, בעיית הפילוסופים הסועדים היא המחשה לבעיות תזמון ותיאום שמופיעות בהקשרים של עיבוד מקבילי - מספר תוכניות שרצות יחד וחולקות משאבים משותפים. בשל פשטותה היחסית, הבעיה מוצגת לעיתים קרובות בקורסים בסיסיים העוסקים בנושאים הללו.
את הבעיה הציפה שאלה שנוסחה בשנת 1971 על ידי אדסחר דייקסטרה, ולאחר מכן הומחשה באמצעות הסיפור הציורי של הפילוסופים.
תיאור הבעיה.