לפני האיחוד ביניהן, לכל אחת מהמועצות היה סמל עצמאי. סמלה של מועצה אזורית קישון היה בצורת חותם, והזכיר את ההטבעה על גבי מטבע שקל חדש, עליו הופיעו מנורה ושיבולת חיטה. הסמל של מועצה אזורית יזרעאל, שעוצב על ידי הסופר אברהם אמרנט מקיבוץ מזרע, הציג מגן ובו שיבולת חיטה על רקע נחל זורם בעמק מוקף הרים.
עיצוב סמל המועצה החדש.
ב-1980 אוחדו המועצות האזוריות יזרעאל וקישון והוקמה מועצה אזורית חדשה, עמק יזרעאל. המועצה החדשה הציעה פרס של 5,000 שקלים חדשים למי שיעצב את הסמל שיבחר. מההצעות הרבות שנאספו נבחרה הצעת של יעל פלק, תושבת מושב מרחביה. הסמל אושר ב-24 בנובמבר 1980 ומאז משמש כסמל המועצה.
Different Pulses
Different Pulses הוא אלבום אולפן הסולו הראשון של אסף אבידן לאחר הפיצול של להקתו אסף אבידן והמוג'וס. האלבום המכיל 11 רצועות, והוא יצא לאור בישראל בהקלטות Telmavar בשנת 2012 ויצא באירופה בשנת 2013 דרך יוניברסל ופולידור.
השלטון הישראלי ביהודה ושומרון
השלטון הישראלי ביהודה ושומרון הוא צורת השליטה של ישראל בשטחים שכבשה במלחמת ששת הימים (יוני 1967) ביהודה, השומרון ובקעת הירדן. האזור מכונה בישראל "יהודה ושומרון" או "השטחים", ובעולם "הגדה המערבית". שליטה זו מתנהלת באמצעות ממשל צבאי, שהוא הארוך ביותר בהיסטוריה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
המעמד המשפטי.
גורמים מהציונות הדתית במדינת ישראל טוענים כי שלטונה של המדינה בשטח - חוקי, הן מפני שהשטח נכבש במלחמת-מנע הגנתית, והן מפני שהשטח לא השתייך באופן מוכר למדינה ריבונית אחרת, ואינו נתבע על ידי מדינה ריבונית אחרת.
מבחינת המשפט הבין לאומי, הרי שהאו"ם בהחלטה 242 של מועצת הביטחון התנסח "מן הראוי ששלום זה יכלול את נסיגת כוחותיה המזוינים של ישראל משטחים שנכבשו בעימות האחרון". מספר גופים בין לאומיים אחרים, בהם בית הדין הבינלאומי בהאג והוועד הבינלאומי של הצלב האדום הכירו בשלטון הישראלי ככיבוש. בית המשפט העליון הישראלי קבע שמכיוון שמדינת ישראל נמנעה מלהחיל את החוק הישראלי על השטח עד כה, הרי הוא נתון ב"תפיסה לוחמתית".
שפת הסכסוך והסיקור באקדמיה ובתקשורת.
סיקור הסכסוך הישראלי-פלסטיני לוקה לעיתים קרובות בהטיה בטרמינולוגיה, כך נטען, באופן שמעורר חשש למניפולציה בשפה; פיטר ביינארט אף הציע שיש דפוס של "הונאה לשונית ותרבות של יופמיזם אורווליאני" בסיקור הסכסוך. למעשה, לכל צד יש את קבוצת מילות התיאור המועדפת עליו. במחקר שנעשה על משדרי חדשות של התקשורת הבריטית על האינתיפאדה השנייה התגלתה העדפה לפרספקטיבה הישראלית; הסברים על ההיסטוריה של המקום, האופי הצבאי של הסכסוך, והשקפתם של הפלסטינים כי הם נלחמים נגד כיבוש, לרוב הושמטו. המילה "כיבוש", שהייתה עדכנית, כבר אינה נוכחת בכלי התקשורת המרכזיים של ארצות הברית, והפכה כמעט טאבו. פעולות צבאיות של ישראל מהוות בכלי התקשורת "תגמול" הגנתי על התקפות פלסטיניות, בעוד שההקשר להתקפות הפלסטיניות נשמט לעיתים קרובות, במה שנותן את הרושם שישראל מעולם לא יוזמת אלימות.
מצד שני, יש המחזיקים בדעה הפוכה; בנוסף לערוצי ההסברה הישראלית, שמטרתה להתמודד עם יחסי ציבור שליליים למדינה, ישנם גם ארגונים פרו-ישראליים פרטיים רבים, בהם Camera, Flame, Honest Reporting, מבט לתקשורת פלסטינית, Canary Mission והליגה נגד השמצה הטוענים כי דיווחים רבים מעוותים נגד ישראל. המונח פאליווד ניתן לדיווחים על מצוקתם של הפלסטינים בשטחים בטענה שמדובר בתעמולה המכוונת להשמיץ את ישראל.
איכות הסיקור התקשורתי של הסכסוך הערבי-ישראלי, כמו גם המחקר והוויכוחים בקמפוסים באוניברסיטאות, הפכו יעד לניתוח ומחקר אינטנסיביים. בהקשר לנעשה בקמפוסים ואוניברסיטאות, ארגונים כמו קמפוס ווטש מדווחים מקרוב ומוקיעים את מה שהם רואים כעמדות "אנטי ישראליות". במקביל, נעשו ניסיונות להשתיק כמה מבקרים בעלי שם רב על מדיניות ישראל בשטחים, בהם טוני ג'אט, נורמן פינקלשטיין, ג'וזף מסאד, נדיה אבו אל-חאג' ו-ויליאם רובינסון. מבקרי ישראל מואשמים באופן תדיר באנטישמיות. קשיים אלו הולידו חרדות מכך שהנושא עצמו נמצא בסיכון, וכי הלחצים הפוליטיים סביב המחקר והדיון מערערים את החופש האקדמי עצמו.
מחקרים ישראליים פנימיים הראו כי באופן מסורתי סיקור העיתונות המקומית היה שמרני, ושיקף את ראייתם המוטה של הממסד הפוליטי והצבאי, והטיות דומות צוינו בדיווח הפלסטיני. תמר ליבס, שכיהנה כראש החוג לתקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים, טענה כי ישראלים העובדים כ"עיתונאים ומוציאים לאור רואים את עצמם כשחקנים בתנועה הציונית, ולא כגורמים חיצוניים ביקורתיים".
רקע היסטורי.
בשליטת המנדט הבריטי.
עם התפוררות האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה (1917), ועם ההכרה בזכות העמים לשלטון עצמי, החל הצורך להגדיר את אזורי הזכות הלאומית של עמי המזרח התיכון, שהוגדרו בוועידת פריז ובוועידת סן רמו. הוועידה, וחבר הלאומים שהוקם בעקבותיה, מסרה לבריטניה מנדט על אזור במערב הים התיכון להקים עליו "בית לאומי לעם היהודי", שגבולותיו הסופיים הוגדרו בהסכם ניוקומב-פולה. בתוך האזור הזה היה רוב ערבי (שעדיין לא הוגדר כפלסטיני) ומיעוט יהודי. האזור כונה על ידי הבריטים פלסטינה, שם רומאי-אירופי (מבחינתם). במהלך התקופה הזו לא היו הבדלים בין יהודה ושומרון או עזה לשאר הארץ. במשך כל ימי המנדט היו חיכוכים בין הרוב הערבי והמיעוט היהודי הגדל, כשהערבים מרגישים כמאוימים בהשתלטות יהודית על ארצם. על רקע זה פרצו מאורעות תרפ"א (1921), תרפ"ט (1929) והמרד הערבי הגדול (1936-9). בריטניה השיבה את כתב המנדט שלה אל האו"ם ב-1947 תוך בקשת עצה "כיצד לעשות את המנדט בר ביצוע", דבר שהביא לייסוד ועידת אונסקו"פ ובסופו של דבר ל"תוכנית החלוקה", שחילקה את הארץ בין היהודים והערבים, כשבאזורי השליטה היהודית והערבית מצויות "מובלעות" של אוכלוסייה אחרת.
בשליטת ממלכת ירדן.
בסופו של דבר, מלחמת העצמאות והנלווה אליה הותירו את היישוב היהודי שולט על אוכלוסייה ערבית, בעוד שהאוכלוסייה היהודית ביהודה ושומרון ועזה גורשה. יהודה ושומרון נותרו תחת שלטון ירדני ורצועת עזה תחת שלטון מצרי.
כלכלת ישראל הייתה גדולה פי 10 מזו של יהודה ושומרון ערב הכיבוש, אך חוותה שנתיים של מיתון. אוכלוסיית יהודה ושומרון עמדה על 585,500–803,600 איש, ובמהלך הכיבוש הירדני היוותה 40% מהתוצר המקומי בירדן, עם שיעור צמיחה שנתי של 6%–8%. הבעלות על קרקעות הייתה בדרך כלל קולקטיבית, ושלטון האדמה העות'מאני של המאה ה-19 נותר בתוקף, ולפיו סווגו הקרקעות לחמישה סוגים – ווקף, מולק, מירי, מטרוק ומוואט – כשהשלושה האחרונים היו אדמות מדינה רשמית.
החינוך היה בראש סדר העדיפויות של האוכלוסייה הפלסטינית. שיעור ההרשמה לבתי הספר היה בממוצע גידול שנתי של 7% לעומת העשור שלפני כן, ובשנת 1966 היה הנוער הפלסטיני בשיעור ההרשמה הגבוה ביותר מכל מדינות ערב. בהשוואה לישראל, לגדה המערבית היה בסיס חינוכי נוח, בשל ההוראות הקיימות במערכת בתי הספר הירדנית שכללו 12 שנות חינוך חינם וחובה. 84.4% מהישראלים בקבוצת הגיל 6–11, לעומת 80.5% מילדי יהודה ושומרון, למדו בבית הספר, אך הפער מתהפך בקרב בני 15–17, כאשר 44.6% מבני הנוער מיהודה ושומרון פקדו את הלימודים, בהשוואה ל-22.8% מהישראלים בגיל זה.
מלחמת ששת הימים.
לפני מלחמת ששת הימים התקיים הסכם לא כתוב בין ישראל לממשלת ירדן לקיים את נייטרליות הגבול בין שתי המדינות לאורך הקו הירוק. לטענת המלך חוסיין, לאחר שישראל נקמה פעולות של חדירות גרילה וחבלנות הנתמכות בידי סוריה, בביצוע מתקפה על סמוע בגדה המערבית, אזור שנוהל על ידי ירדן, ב-13 בנובמבר 1966, ההסכם נשבר.
ב-5 ביוני 1967 בשעה 8 בבוקר, לאחר שישראל פתחה במלחמה נגד מצרים, התערבה ירדן במלחמה, והחלה להפגיז יעדים ישראליים במערב ירושלים ויישובים לאורך הגבול ואז, לאחר שהתעלמה מאזהרה ישראלית, תקפה שדות תעופה ישראליים ברמת דוד, כפר סירקין ובנתניה. בתגובה, צה"ל השתלט במערכה מהירה על מזרח ירושלים,ועל יהודה ושומרון במלואם עד הצהריים ב-8 ביוני.
ישראל גירשה אנשים רבים מאזורי הלחימה, החל בתושבי הכפרים בית נובא, יאלו ועמואס שבלטרון. לאחר הגירוש פוצצו כל שלושת הכפרים; על חורבות בית נובא שוכנת כיום מבוא חורון, ועל חורבותיהן של יאלו ועמואס שוכן כיום פארק קנדה. עשרות אלפי פלסטינים ברחו לירדן ממחנות הפליטים עקבת ג'אבר ועין א-סולטאן לאחר שישראל הפציצה את המחנות. המספר הכולל של פלסטינים שנעקרו עקב המלחמה ההיא מוערך בכ-280,000–325,000, מתוכם כ-120,000–170,000 הפכו לפליטים בפעם השנייה, לאחר שנעקרו קודם לכן במהלך מלחמת העצמאות. מתוכם, בין 50,000 ל-200,000 התגוררו לפני המלחמה בבקעת הירדן.
הממשל בשטחים.
במהלך מלחמת ששת הימים ישראל מינתה מושל צבאי לגדה המערבית, כש"מושלי משנה" ממונים על אזורים מסוימים, קטנים יותר. כלל המושלים כפופים לאלוף פיקוד מרכז (או פיקוד דרום ברצועת עזה). מתוקף תפקידו המושל מונה לשמור על החוק הירדני, למעט במקרים המנוגדים לזכויות ישראל ככוח כובש. מאז 1967 יצאו כ-1,800 צווים צבאיים הנוגעים לגדה המערבית. בצו הצבאי השלישי, שהוצא יומיים לאחר הכיבוש, נקבע כי בתי המשפט הצבאיים יחילו את הוראות אמנת ז'נבה הרביעית בדבר הגנת אזרחים באזור מלחמה; תוך ארבעה חודשים הנחיה זו נמחקה מהצו.
הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון וחבל עזה פורק בשנת 1981 (בצו צבאי 947), והוחלף במנהל האזרחי, האמון על ניהול המערכת האזרחית, יהודית וערבית כאחד, בשטח.