עם חלוקת תת-היבשת ההודית, בשנת 1947, נחצה חבל הפנג'אב בין הודו לפקיסטן. במסגרת ההגירה ההמונית משני עברי הגבול פרצו מהומות דתיות קשות בין סיקים למוסלמים. בשל המהומות היגרו מהפנג'אב כ-2 מיליון סיקים ונותרו משקעים רבים של שנאה על רקע דתי ולאומי. חלומם של הסיקים על מדינה עצמאית התנפץ, אך בשנת 1966 הוקמה הסוּבַּה של הפנג'אב, ששפתה הרשמית פנג'אבית ובה מרוכזים כיום רוב הסיקים בהודו – דבר המאפשר השפעה פוליטית מסוימת.
האמונה הסיקית.
בני העדה מצטרפים לדת בגיל ההתבגרות בטקס הכולל טבילה.
פילוסופיה דתית.
גורו – "מורה רוחני" – הוא מונח עתיק שמקורו בתרבות הוודית (שהתקיימה באזור הפנג'אב), אשר שימש לכינוי חלק מהברהמינים – בני מעמד ("וארנה") הכוהנים. המונח נעשה נפוץ והשימוש בו פשט גם בקרב דתות וכתות אחרות. באמונה הסיקית ה"גורו" הוא יסוד דתי חשוב – מדריך רוחני המייצג את ה"רצון האלוהי" (הוקאם – hukam) ומשמש פה ל"מילה האלוהית" (שאבדה – shabda – "צליל", "מילה"). המונח "שאבדה" מקורו במסורת הברהמינית ומשמעו – "צליל אלוהי", המתגלגל ביקום ונחשב לבת-קול של ברהמן ("מהות הכל"). תפיסה פילוסופית זו מתבטאת בסיקיזם באופי הפיוטי של כתבי הקודש – ה"צליל" מיוחס לגורו ה"אמיתי" (Sat guru) או ה"ראשוני" (Adi guru) – אלוהים (Waheguru). וקטעי שירה ומזמורים מסוימים בכתבי הקודש אף מכונים "גורבאני" (gurbani) ו"גורשאבד" (gurshabad) . מקורותיה הפילוסופיים של הדת הסיקית במסורת הסאנט (Sant) – שנוצרה באותו המרחב הגאוגרפי ושאת רעיונותיה ספג נאנאק, ככל הנראה, מפיוטים שחיברו מורי הסאנט המפורסמים אשר קדמו לו ושהפכו לחלק מהפולקלור המקומי. לפי מסורת זו האל אינו ניתן לתפישה או הבנה בצורה כלשהי (nirguna) והוא חסר צורה – אולם קיים יוצא דופן אחד ויחיד: הצליל האלוהי, שהוא מוחשי. תובנה זו לגבי מהות האל מאפשרת למאמין – מתוך התבוננות עצמית והתמקדות בצליל – להתעורר מאשליית (maya) השניות (dvaita) ולהשיג איחוד (mukti) עם אלוהיו. המסורת הרעיונית של הסאנט התפתחה בסיקיזם לכדי דת קהילתית בה מושם דגש רב על תפילה משותפת של הקהילה (סנגאט – sangat) כדרך נוספת להשגת האחדות עם האל וכך גם על חובת האדם לשותפות פעילה בחברה ולשמירה על מידות המוסר.
בתקופתו של נאנאק קבעה התאולוגיה הברהמינית כי מעמדות מסוימים אינם יכולים להגיע ל"מוקשה" (moksha – שחרור) בתקופת חייהם. האסלאם – דת השלטון וגם דת מונותאיסטית שוויונית – היווה מוקד משיכה לרבים מבני המעמדות הנמוכים באזור הפנג'אב באותו זמן (שנשלט באותה עת על ידי המוסלמים). על רקע התקופה ובקונטקסט זה – ניתן לראות את תחיית תנועת החסידות (בהקטי) ברחבי תת-היבשת בכלל – ואת התהוות הסיקיזם בצפון הודו בפרט – כסימפטומים של תגובת-נגד דתית ותרבותית לכניסת האסלאם אל תת-היבשת.
מצוות.
שלוש החובות ("עמודי היסוד") הדתיות הבסיסיות בסיקיזם הן:
עוד מצווה שהסיקיזם מאמין ב:
גורו גובינד סינג, הגורו סיקי העשירי, ציווה על הסיקים לשמור על שיער פניהם לא גזור, כי זיהה אותו בתור קישוט הכרחי של הגוף על ידי הבורא כמו גם סעיף חובה של האמונה. סיקים מחשיבים את הזקן כחלק מאצילותם וכבוד הגבריות שלהם. הסיקים גם נמנעים מחיתוך שיער זקנם מתוך כבוד לצורה בה ברא אותם האל. קש (Kesh), שיער לא גזור, הוא אחד מחמשת ה-K, חמישה מאמרי חובה של אמונה עבור סיקי שהוטבל. כמו גם, איש סיקי מזוהה בקלות על ידי הטורבן שלו ושערו וזקנו הארוכים.
פולחן דתי.
מקום התפילה בסיקיזם נקרא גורדוורה (Gurdwara). "דווארה" (duwara) – "בית" (של) "הגורו" – אלוהים (Waheguru). ניתן לכנות בשם זה כל מקום בו נמצא עותק של ספר ה"גורו גראנת' סאהיב" – בין אם בחדר בבית ובין אם במקום ייעודי אחר. בכל מקום בו יש עותק של הספר קיימת חובת קריאה יומית. בגורדווארה קורא המאמין בכתבי הקודש כיחיד, או בלווית בני משפחתו. בטקסים פומביים קוראים אנשי הקהילה המלומדים מפסוקי השירה וקהל המאמינים משיב להם במקהלה. בין לבין נושאים חכמי הדת דברי הסבר ופרשנות לתוכן הרעיוני. הקורא בספר (ה"גראנת'י" – Granthi) עושה זאת מעל במה מחופה באפריון מעוטר ("פאלקי" – palki). לצדו יישובים נגני "קירטן" (Kirtan) – מוזיקה סיקית חסידית שנותנת את המקצב ומנוגנת, באופן מסורתי, על טאבלה (Tabla – סוג של תוף) והרמוניום (קלידים המופעלים בנשיפה). ה"גראנת'י" יושב מול הקהל וקורא לפי קצב הנגינה ב"גורו גראנת' סאהיב", אשר מונח לפניו על גבי כרית מיוחדת ("מאנג'י סאהיב" – Manji Sahib – "מיטה קטנה"). המאמינים המצטרפים לטקס קרבים לבמה, מגישים קורבן כסף או מזון אל המגש המיועד לכך ומתיישבים ממול על גבי מזרנים – כשפניהם לבמה. במהלך הטקס – באקט המסמל שוויון בין אנשים ומעמדות – מוגשת למאמינים מנת דייסה מתוקה ושמנונית, הנחשבת למזון מקודש, שנקראת "קארה פרשד" (Kara Parshad).
חגים.
ימי חג סיקיים מכונים גורפורב (purb, gurpurb = "חגיגה") ומציינים כולם תאריכים חשובים הקשורים בחיי עשרת הגורו. בתקופות הגורפורב נערכים טקסים רבי משתתפים (דיוואן – divan) של "אקהנד פאת'" – קריאה רציפה ב"גורו גראנת' סאהיב" מתחילתו עד סופו. בנוסף ל"גורפורב", מנצלים הסיקים גם את ימי החג המקובלים בסביבת מגוריהם למטרת קיום טקסים דתיים. בפנג'אב חוגגים פעם בחודש ירחי את החג הווישנוי "אקדסי" (ekadasi) וחגים נפוצים אחרים בהינדואיזם: "סנגרנד" (sangrand, בסנסקריט – sankranthi) – נחגג בראש החודש הראשון של האביב, מגהא (Magha), דיוולי (Diwali) והולה מוהאלה (Hola Mohalla).
מוות.
הסיקים אימצו את המנהג המקובל בהודו, והם שורפים את גופות הגברים שמתו. נשים וילדים עולים על המוקד רק לעיתים רחוקות.
קלידן
גוג'ראט
גוג'ראט () היא המדינה המערבית ביותר בהודו. גוג'ראט משתרעת על פני כ-196,204 קמ"ר, וגובלת עם המדינות מהאראשטרה, מדיה פרדש ורג'סטן אשר בהודו, וכן עם פקיסטן. קו החוף שלה נמתח לאורך כ-1,600 ק"מ. אוכלוסייתה של גוג'ראט היא יותר מ-60 מיליון נפש. במדינה נמצאים כמה מהערים החשובות של תרבות עמק האינדוס, בהן לות'אל ודהולאווירה (Dholavira).
היסטוריה.
גוג'ראט הייתה מקום מרכזי ביותר בתרבות עמק האינדוס. נמצאים אתרים ארכאולוגיים רבים וחשובים, בהם 50 ערים שונות מתקופת תרבות עמק ההינדוס והנמל הראשון בהודו. התקיים סחר רב בין גוג'ראט למצרים, בחריין ושומר דרך המפרץ הפרסי בשנים 1000 לפנה"ס- 750 לפנה"ס. לאורך אלף השנים שלאחר מכן התקיימו מספר ישויות מדיניות בודהיסטיות והינדואיות כגון האימפריה המאורית וממלכת גופטה.
בתחילת המאה ה-8 הוקם בית אומיה, שושלת הח'ליפים הראשונה באימפריה המוסלמית העולה. לאחר קרבות רבים, בית אומיה הגיע עד לגבול גוג'ראט, אך לא הצליח לכבוש את השטח שממזרח להינדוס כתוצאה מברית של כוחות הודים. למרות זאת, במהלך ימי הביניים התפתחה באזור קהילה מוסלמית. בשנים 1297–1300 הסולטאן של דלהי עלאא אל-דין אלח'לג'י זרע הרס רב בערי גוג'ראט ושילב את האזור בשטחי הסולטנות. בתקופה שלאחר מכן נוצרה ברית בין המנהיגים בגוג'ראט לבין מנהיגי האימפריה העות'מאנית, ובכך התחזק הקשר בין שני האזורים דרך הים האדום.
בתחילת המאה ה-14 ההרפתקן המגרבי אבן בטוטה עבר בסביבת גוג'ראט והילל את איכות הארכיטקטורה שבה.
הומאיון, קיסר האימפריה המוגולית כבש את האזור לזמן קצר בשנת 1536. גוג'ראט נשארה עצמאית עד שנת 1572, כאשר נכבשה שוב על ידי האימפריה המוגולית בהנהגת אכבר. בתקופה זו הפך נמל העיר סוראט (הנמל היחידי בהודו הפונה מערבה) לנמל המרכזי באזור, ובכך הכלכלה התחזקה מאוד. גוג'ראט הייתה גם אחת מ-12 המחוזות המקוריים בהודו שהוקמו על ידי אכבר. יורשו של אכבר, אורנגזב, נולד בגוג'ראט, ובזמן שלטונו הרחיב רבות את גבולות האימפריה.
בתקופת עידן התגליות התפתח מאוד הסחר בין הודו לבין אירופה (במיוחד פורטוגל וספרד). זאת בזכות גילוי נתיבי סחר חודשי בין אירופה ל"הודו המזרחית". התפתחות הסחר גרמה לעושר רב בגוג'ראט ולמוניטין בינלאומי- במיוחד בתחומי הבנקאות, ההלוואה בריבית וחלפנות כספים. זאת יחד עם צמיחה תרבותית ודתית. במהלך המאה ה-17 מעצמות אירופאיות רבות הקימו בסיסי סחר באזור. פורטוגל הייתה הכוח האירופאי הראשון שהגיע לגוג'אראט. פורטוגל הצליחה לספח לשליטתה כמה אזורים, שעברו לשלטון הודו רק בשנת 1961.
חברת הודו המזרחית הבריטית החלה לפעול בסוראט בשנת 1614. בשנת 1668 השלטון באזור עבר מפורטוגל לידי הממלכה המאוחדת, כחלק מנישואי צ'ארלס השני, מלך אנגליה לקתרינה, נסיכת פורטוגל, בתו של ז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל. גוג'ראט הייתה האזור הראשון בהודו שעבר לידיים בריטיות. מאוחר יותר הייתה גוג'ראט חלק מהאימפריה המראטהית. חברת הודו המזרחית הבריטית הצליחה להשתלט חזרה על חלקים מהאזור בשנים 1802–1803.
גוג'ראט הוקמה מחדש עם עצמאות הודו בשנת 1947, בירתה הייתה בתחילה (עד שנת 1970) אחמדאבאד. בפברואר 2002 התרחשו מהומות אלימות בין ההינדים למוסלמים במדינה.
טופוגרפיה, גאוגרפיה ואקלים.
גוג'ראט גובלת בפקיסטן בצפון מערב, במדינת ראג'סטאן בצפון, בים הערבי בדרום מזרח ובמאדהיה פרדש במזרח. גוג'ראט היא המדינה בעלת קו החוף הארוך ביותר בהודו.
בגוג'ראט שני מפרצים: מפרץ קומבי ומפרץ קטש. האזור הוא מישורי
כלכלה.
הגידולים והמשאבים העיקריים הם: בוטנים, דוחן, מלח בישול (בקרבת המפרצים), כותנה, יוטה וקנה סוכר. אזור זה הוא אזור דיג חסילונים.
דמוגרפיה ותרבות.