באוקטובר 2015 מונה דנון לשגריר ישראל באו"ם. נאומו הראשון במועצת הביטחון עסק במצב הביטחוני בישראל בעקבות גל פיגועים שהתחולל אז. בדיון בנושא שנערך במועצת הביטחון באפריל תקף דנון את הנציג הפלסטיני ריאד מנסור על שאינו מגנה את הטרור.
באותה תקופה דנון טס לביקור בזק בישראל עם מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון. השניים ביקרו פצועים בבית החולים הדסה בירושלים ונפגשו עם רעייתו של ריצ'רד לייקין, שנרצח בפיגוע. דנון ערך ביקור נוסף בישראל עם שגרירת ארצות הברית באו״ם סמנתה פאוור בינואר 2016, שבו ערכו סיור מוסק בשמי הארץ.
במהלך כהונתו כשגריר קיבלה העצרת הכללית הצעה ישראלית בעניין שימוש בטכנולוגיות חקלאיות מתקדמות המשלחת הישראלית קיימה אירוע לציון גירושם של יהודים ממדינות ערב וכן נערך אירוע לציון 40 שנה לנאומו של חיים הרצוג בעקבות החלטת האו"ם שציונות היא גזענות, בהשתתפות מזכיר החוץ האמריקני ג'ון קרי. ב-31 במאי ערכה המשלחת בשיתוף ארגונים נוספים אירוע מאבק בתנועת ה-BDS, בו נכחו 2,000 משתתפים.
במרץ 2016 הציבו משלחת ישראל וארגון StandwithUS מיצג במטה האו"ם. מיצגים העוסקים בירושלים ובערביי ישראל צונזרו תחילה בידי האו"ם, ובעקבות מאבק אושרה הצגתם לאחר חודשיים.
ביוני 2016 נבחר לראשות ועדת המשפט של העצרת הכללית של האו"ם והיה הישראלי הראשון שעומד בראש ועדה קבועה של האו"ם. בדצמבר 2016 יזם ביקור בישראל של 14 שגרירים לאו"ם ממדינות שונות. ימים אחדים מאוחר יותר, קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 2234 שמגדירה את ההתנחלויות הפרה של החוק הבינלאומי ומכשול לשלום. אישור ההחלטה התאפשר בשל העובדה שבצעד חריג נמנע ממשל אובמה מלנצל את זכות הווטו האמריקנית במועצה כדי לסכל את ההחלטה.
ב-31 במאי 2017 דנון מונה לסגן נשיא העצרת הכללית של האו"ם כנציג קבוצת המדינות המערביות.
באפריל 2018 הוביל דנון משלחת של כ-40 שגרירי או"ם שהגיעה לישראל לכבוד חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל. מאז הוביל משלחות שגרירים נוספות. בדצמבר 2018 לצד שגרירת ארה״ב לשעבר, ניקי היילי, העלה דנון לעצרת הכללית הצעת גינוי לארגון הטרור חמאס. ההצעה קיבלה תמיכה של 87 מדינות אך לא עברה משום שנדרש רוב של שני שלישים מהמדינות במליאה.
בדצמבר 2019 החליט ראש הממשלה נתניהו להאריך את תפקידו עד חודש מאי 2020. זמן קצר לפני כן נבחר דנון לעמוד בראש פורום החדשנות, הטכנולוגיה והמדע של האו״ם, לצד שגרירת גאנה.
ב-5 ביולי 2020 סיים דנון את תפקידו כשגריר באו"ם, במקומו נכנס לתפקיד גלעד ארדן. ביוני 2022 הודיע כי הוא מתכוון להתמודד בפריימריז הבאים של מפלגת הליכוד.
דנון נשוי ואב לשלושה ילדים. עד למינויו לשגריר באו"ם התגורר במושב משמרת שבשרון.
עמדותיו הפוליטיות.
בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני, דנון תומך בכך שבהסכם הקבע בין ישראל והפלסטינים תשלוט ישראל במרבית השטח, ויתרתו תכלול "גושים" שבהם תהיה לפלסטינים אוטונומיה ומעמד הקבע שלהם יוסדר בסיוע ירדן ומצרים.
דנון קרא להגבלת גיל הצפייה בתוכניות בעלי תכנים "בלתי ראויים" כמו "האח הגדול" הוא הגיש הצעת חוק שהציעה הקמת רשות ממשלתית שתסנן אתרים פדופיליים באינטרנט ואתרים המסכנים את ביטחון המדינה וכן תעסוק באבטחת מידע ופרטיות ברשת, אך הצעת החוק לא אושרה.
בדצמבר 2011 הציע להתנות מתן תעודת זהות, דרכון או רישיון נהיגה בחתימה על מסמך ובו הצהרת נאמנות למדינת ישראל.
דנון כיהן כיו"ר השדולה בכנסת לפתרון בעיית המסתננים מאפריקה לישראל. במסגרת פעילותו ביקר בדרום סודאן ודן עם הנשיא המקומי בתוכנית משותפת להשבת הפליטים לארצם וכן יזם מספר דיונים בכנסת בנושא. ב-23 במאי 2012 השתתף בהפגנה שנערכה בדרום תל אביב נגד מסתננים מאפריקה, ואמר "מדינת ישראל נמצאת במלחמה! קמה לה מדינת אויב של מסתננים בתוך מדינת ישראל, ובירתה - דרום תל אביב. צריך לשים לזה סוף, לגרש את כל המסתננים לפני שיהיה מאוחר מדי".
בנובמבר 2017 פורסם תחקיר של עמית סגל ב"המהדורה המרכזית" שלפיו דנון העסיק בתשלום כ-100 פעילי ליכוד בעמותת "עושים ציונות", ובתמורה הם התגייסו לתמוך בו. משטרת ישראל פתחה בבדיקה בעניין, ובספטמבר 2018 הודיעה כי התיק נסגר בשל מחסור בתשתית ראייתית.
ספרו.
בספטמבר 2012 יצא לאור בארצות הברית ספרו של דנון, "The Will to Prevail". הספר עוסק ביחסי ישראל–ארצות הברית, אלטרנטיבה לתפיסה המדינית שמגדירה שתי מדינות לשני עמים, ומתיחת ביקורת קשה על ממשלו של הנשיא ברק אובמה ויחסו למדינת ישראל בתקופת כהונתו.
אל-איתיחאד (עיתון)
אל-איתיחאד (בערבית: الاتحاد - "האיחוד"; בתעתיק מדויק: אלאתחאד) הוא עיתון יומי בשפה הערבית של המפלגה הקומוניסטית הישראלית. מרבית כותביו הם חברי המפלגה, והעיתון משמש שופר לראשי המפלגה ולנציגי חד"ש בכנסת. כיום העיתון הוא היומון היחיד אשר רואה אור בשפה הערבית בישראל.
היסטוריה.
העיתון יצא לאור לראשונה כשבועון בשנת 1944 על ידי הליגה לשחרור לאומי, מפלגה ערבית קומוניסטית שהתפלגה מהפק"פ. עם האיחוד מחדש והקמת מק"י הפך לביטאון המפלגה בשפה הערבית. עם הפילוג במק"י ב-1964 העיתון עבר לבעלותה של רק"ח, אשר כיום נקראת מק"י. בעיתון כתבו כמה מהאישים המובילים במק"י וברק"ח, בהם תופיק טובי, אמיל חביבי ואמיל תומא וכן כותבים יהודים קומוניסטים יוצאי עיראק.
בשנת 1953 פרסמו העיתון ומקבילו העברי "קול העם" מאמר בו נכתב שהממשלה מחרחרת מלחמה "ומספסרת בדם הנוער הישראלי". שר הפנים, ישראל רוקח, החליט לסגור את העיתון ל-15 יום, ובעקבות כך הגישו העיתונים עתירה לבג"ץ. בג"ץ, בראשותו של השופט שמעון אגרנט, קיבל את טענת העיתונים ופסק כי אין להגביל את חופש הביטוי של העיתונים מאחר שאין ודאות קרובה שמימוש חופש הביטוי במקרה זה יביא לסיכון שלום הציבור ("בג"ץ קול העם").
בשנת 1964 העניקה ברית המועצות את פרס לנין לשלום למנהיג אלג'יריה אחמד בן-בלה. עם קבלת הפרס קרא בן-בלה להשמדת ישראל, דבר שעורר ויכוח חריף במפלגה הקומוניסטית. ב-20 בספטמבר 1964 פרסם מזכ"ל המפלגה שמואל מיקוניס מאמר בעיתון המפלגה בעברית, "קול העם", ובו גינה את הענקת הפרס למנהיג המצהיר בראש חוצות על מחויבותו להשמדת ישראל. סירובו של אל-איתיחאד לפרסם את המאמר העמיק את השסע. בפילוג בתוך המפלגה הקומוניסטית בשנת 1965 העיתון נשאר נאמן לקו של הפלג הפרו-סובייטי של רק"ח, בניגוד לרוב במק"י שאימץ קו ביקורתי יותר כלפי ברית המועצות. מכיוון ש"קול העם" נשאר בידיה של מק"י, ייסדה רק"ח את "זו הדרך", שהפך לעיתון המקביל בעברית של אל-איתיחאד. עם הפילוג והקמת רק"ח העיתון הפך לדו-שבועון והחל לצאת פעמיים בשבוע, ב-1983 הוא הפך ליומון.
בסוף חודש אפריל 1990, התקשר למערכת העיתון, מספר פעמים, אלמוני שהציג עצמו כחבר במטה ארגון הימין הרדיקלי "הסיקריקים", ואיים להצית את מערכת העיתון.
במהלך מלחמת לבנון השנייה פגע טיל של החזבאללה בבניין המערכת הישן של העיתון בחיפה, הנמצא בוואדי ניסנאס, ופגע קשות בארכיון העיתון. המבנה שופץ על פי תוכניתו המקורית.
אתר האינטרנט של העיתון הושק בפברואר 2019.
עורכים.
עורך העיתון מיום הקמתו היה אמיל חביבי, שהודח ממשרתו כאשר סולק מהמפלגה ב-1989 בעקבות התנגדותו לקו השמרני שמנהיגות המפלגה בחרה. אחריו מונה לעורך העיתון סאלם ג'בראן, בשנים הללו ממש כמו המפלגה העיתון נקלע למשבר והחל לדעוך. ב-1992, מונה לעורך נזיר מג'לי, תחת הנהגתו נעשה תהליך של ליברליזציה בעיתון - האוריינטציה המפלגתית הופחתה והוכנס תוכן חדש כגון מדור ספורט. ניסיון זה בא לקיצו ב-1999 כאשר מג'לי פוטר בעקבות פרסום כתבה ביקורתית על מזכ"ל מק"י מוחמד נפאע וויכוח על הקו האידאולוגי שהעיתון צריך לנקוט. עורכת העיתון הייתה עאידה תומא סלימאן.
אל אתיחאד
אל איתיחאד
וינטילה ברטיאנו
וינטילה ברטיאנו (ברומנית: Vintilă Brătianu; 16 בספטמבר 1867 – 23 בדצמבר 1930) היה פוליטיקאי רומני אשר כיהן כראש ממשלת רומניה בין ה-24 בנובמבר 1927 ועד 2 בנובמבר 1928.
וינטילה נולד באחוזת משפחתו "פלוריקה" בשטפנשט. הוא למד בצרפת ולאחר שחזר למולדתו נכנס לפוליטיקה. ביחד עם אחיו יון ודינו היה ממנהיגי המפלגה הליברלית הלאומית (PNL).
ברטיאנו היה יועץ כלכלי בממשלתו של אחיו יון ברטיאנו. במהלך מלחמת העולם הראשונה כיהן כשר, ולאחר המלחמה ב-1922 היה חבר קבינט למשך שש שנים, כאשר תפקידו הראשון בתקופה זאת היה שר האוצר.
לאחר מות אחיו, יון, שימש כראש ממשלת רומניה עד אשר נאלץ להתפטר ב-1928 ואת תפקידו תפס יוליו מאניו מנהיג מפלגת האיכרים (PNŢ).
מפל הריין
מפל הריין (בגרמנית: Rheinfall) הוא מפל המים הגדול באירופה לפי ספיקה. המפל נמצא באזור הריין העילי, בקרבת העיירה שפהאוזן בצפון שווייץ.
נתונים.
רוחב המפל כ-150 מטר וגובהו כ-23 מטר. ספיקת המים הממוצעת במפל בעונת החורף היא כ-250 מטר מעוקב לשנייה, ובחודשי הקיץ היא עומדת על כ-700 מ"ק לשנייה. שיא ספיקת המים במפל נמדד בשנת 1965, כ-1250 מ"ק לשנייה ואילו השפל בספיקה נמדד ב-1921 ועמד על כ-95 מ"ק לשנייה בלבד.
שפיעת המים במפל עזה כל כך עד שרוב הדגים אינם מסוגלים לשחות במעלה הזרם. רק צלופחים מסוגלים לכך.
גאולוגיה.
מסלולו המקורי של הריין נוצר בתקופה הפליסטוקן עם התקדמות הקרחונים לפני כ-500,000 שנה, בכיוון מערב משפהאוזן. לפני כ-132,000 שנה השתנה המסלול לכוון דרום ויצר תעלת זרימה חדשה. שתי תעלות הזרימה הללו התמלאו בשפוכת הסחיפה של הסלעים אך עדיין מהוות חלק מתואי הזרימה של הנהר.
במהלך תקופת הקרח האחרונה שתחילתה לפני כ-110,000 שנה, נדחף מסלול הנהר דרומה לעבר שכבת אבן גיר קשה שמקורה בתקופת היורה המאוחרת.