הגורם השלישי הוא המרחק בין העדשה לבין האובייקט המצולם: ככל שהמרחק בין העדשה לבין האובייקט המצולם גדול יותר כך עומק השדה הטבעי שהעדשה יכולה להפיק הוא גדול יותר (או עמוק יותר), וככל שהמרחק בין העדשה לבין האובייקט המצולם קטן יותר, כך עומק השדה הטבעי שהעדשה יכולה להפיק הוא קטן יותר (או רדוד יותר).
הגדרת המיקוד.
באופטיקה גאומטרית, מיקוד הוא ריכוזן של קרניים המגיעות מקבילות ממרחק רב אל נקודה אחת, בה מתקבלת תמונה חדה. נקודה זו נקראת "מוקד". מיקוד מושלם של קרני האור אפשרי במרחק אחד בלבד, בו מעתיקה העדשה כל נקודה בעצם המצולם לנקודה בדמות שהיא יוצרת. במקרה של מצלמה, מדובר בנקודה על סרט הצילום או החיישן האלקטרואופטי (למשל, CCD ברוב המצלמות הדיגיטליות ביתיות). בכל מרחק אחר ממרחק המוקד, נקודה מתורגמת למעשה לעיגול בתמונה שגודלו תלוי במרחק הנקודה ממרחק המוקד ובצורת העדשה. עיגול זה נקרא "עיגול הטשטוש". כאשר העיגול קטן מספיק, מתחת לכושר האבחנה של המערכת, לא ניתן להבחין בינו לבין נקודה והתמונה המתקבלת נראית חדה. בשאר המרחב, ככל שעיגול הטשטוש גדול יותר, התמונה תהיה פחות חדה. הגדלה או הקטנה של התמונה המצולמת משנה את גודלו של עיגול הטשטוש ולכן יכולה לשנות את עומק השדה.
בפועל, אפקטים של עקיפה גורמים לכך שגם במרחק המוקד לא מתקבלת נקודת אור במובן הגאומטרי (כלומר, נקודה חסרת ממדים) אלא עיגול טשטוש, אם כי לרוב אפקט זה איננו משמעותי שרדיוסו של עיגול הטשטוש הנגרם על ידי עקיפה הוא קטן.
שימושים בעומק שדה.
עומק שדה קטן מכונה "רדוד" או "צר" והוא משמש בצילום להבלטת הנושא והפרדתו מהרקע, למשל בצילום פורטרט (ראו איור שני משמאל). עומק שדה גדול מכונה "רחב" ומשמעותו שכל או מרבית העצמים בתמונה יהיו חדים למדי. בצילום נוף משתמשים בדרך כלל בעומק שדה רחב. כמו כן, כל מה שמחוץ לעומק שדה נקרא בוקה. באיור שמשמאל כל מה שמאחורי הילד הוא בגדר הבוקה של התמונה.
תיאור כמותי.
מבחינה מתמטית, עומק השדה הוא תחום הסטייה מהמוקד בו גודלו של עיגול הטשטוש קטן מכושר האבחנה של המערכת (הרזולוציה). כך, למשל, במצלמת CCD ממוקד האור על מעין "טבלה" שבתאיה, הנקראים "פיקסלים", נמצאים חיישנים מלבניים (לרוב) הרגישים לאור. כל פיקסל פולט לאחר הצילום מספר יחיד שמבטא את כמות האור שפגעה בו. במקרה כזה, לא ניתן להבחין בין קרני אור ממוקדות לבין קרניים שעיגול הטשטוש שלהן מוכל בשלמותו בתוך פיקסל נתון, משום שמכל פיקסל מתקבל מספר יחיד שאיננו תלוי בצורת האור שהגיע אליו. ראו איור שלישי משמאל.
חישוב בסיסי.
במערכת הנדונה, המתוארת באיור הרביעי משמאל, ישנה עדשה סימטרית. העצם במרחק formula_1 מהעדשה יוצר דמות ממוקדת במרחק formula_2 מהעדשה, ובאופן דומה הנקודות formula_3 וכן formula_4, המגדירות את האזור בו השדה עמוק, מדומות אל הנקודות formula_5 ו-formula_6 בהתאמה. מפתח העדשה, הנקבע על ידי צמצם הוא formula_7. הקוטר המרבי של רדיוסו של עיגול הטשטוש הוא formula_8. מהגדרת עומק השדה, זהו גם גודלו של עיגול הטשטוש שנוצר מדימוי הנקודות formula_3 ו-formula_4.
מתוך דמיון משולשים מתקבל:
וגם
בפועל נהוג לבטא את עומק השדה במונחים של "מספר f" שהוא היחס שבין מוקד העדשה לקוטרה
בשילוב עם הנוסחאות הקודמות מתקבל:
פתרון של מערכת המשוואות לעיל עבור formula_15 ו- formula_16 הוא
וכן
לפי נוסחת העדשה הדקה
ובפרט עבור formula_15 ו- formula_16 מתקיים
וכן
בעזרת חמש המשוואות האחרונות מתקבלים הביטויים הבאים עבור formula_3 ו-formula_4, שהם, למעשה, עומק השדה:
וליקי נובגורוד
מנגו (להקה)
להקת מנגו הייתה להקת בנות, ישראלית שפעלה בין השנים 1988–1991. הלהקה הוקמה על ידי חברת התקליטים הליקון והתבססה על שלוש זמרות יוצאות להקת פיקוד צפון: יסמין גמליאל, מירי נבו ומיכל צפיר.
הרעיון לשם ההרכב היה של שלמה שיין, מנהל הלהקה. המנהל האומנותי של הלהקה היה צדי צרפתי והמפיקים המוזיקליים היו יועד נבו ותמיר קליסקי.
החשיפה של הלהקה הייתה בעת השתתפותה ב-1989 בתחרות הקדם אירוויזיון עם השיר "ידידיי" (מילים: שמרית אור; לחן: אריק רודיך), שזכה במקום השישי. באותה השנה הופיעה הלהקה כאומן אורח בטקס תחרות מלכת היופי.
ב-1989 יצא אלבומה היחיד בו נכללו הלהיטים: "גרה בשינקין" (יאיר לפיד/רמי קליינשטיין), "מתחילה מהתחלה" (חוה אלברשטיין), "עכשיו" (לפיד/קליינשטיין), "רגע" (חנה גולדברג/יועד נבו), "חלק משלומי" (רחל שפירא/שאול בן אמיתי) ו"הנה היא הולכת" (אלברשטיין).
ב-1989 ביצעו חברות הלהקה את השיר "חלק משלומי" שהיה שיר השירותרום באותה השנה, והשתתפו באותה שנה בפסטיבל בצבעים טבעיים עם השיר "גיא בדאי" (מילים: לאה לופנפלד; לחן: אריאל זילבר) שזכה במקום השלישי.
באותה שנה הוציאה הלהקה שיר שלא זכה להצלחה אך הושמע במצעד לסיכום שנת 1989 בשם "רון המשפץ", אותו כתב להן קובי לוריא. שיר זה, העוסק באהבה לקבלן בניין, חריג משאר שיריה של הלהקה משום שכולל טקסט ארוך מאוד ומילותיו בעלות תוכן מיני (ניתן לראות זאת בשורות כמו ו והפזמון ).
ב-1990 הלהקה הוציאה שני שירים שזכו להצלחה נאה ברדיו והם: "השיגעון שלי" ו"קיץ קטלני" (מילים: אהוד מנור) שיועדו לאלבום שני שבסופו של דבר נגנז, משום שהלהקה התפרקה.
ללהקה שווקו מוצרים נלווים רבים, ברובם ציוד לבית הספר בהם: יומן בית ספר, מדבקות שם לעטיפות ספרים, מחברות וקלסרים.
בנובמבר 2010 התאחדו שלוש החברות הלהקה בערב מחווה לצדי צרפתי וביצעו בו את השיר "גרה בשינקין" בגרסה חדשה. את הגרסה החדשה עיבד יועד נבו, ומהופעה זו הופק סינגל.
סעיפי האמונה של המתודיזם
סעיפי האמונה (Articles Of Religion) הם הצהרות דוקטריניות של מתודיזם אמריקני, שעובדו על ידי ג'ון וסלי מ-39 הסעיפים האנגליקנים. סעיפי האמונה אומצו בוועידה הכללית של הכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית בחג המולד של 1784. חלק מהסעיפים נועדו בבירור להבדיל בין אמונתם של המתודיסטים (והאנגליקנים) מהאמונה הקתולית, כך למשל סעיף 15, השולל את התפילה בלטינית (כפי שנוהגים הקתולים) או סעיף 21 המתיר לכמרים המתודיסטים להינשא.
הסעיפים מצויים בפסקה 103 של "ספר המשמעת" של ה"מתודיסטים המאוחדים", ותוכנם נותר כמעט ללא שינוי מאז אימוצם (למעט שני סעיפים שהתווספו בשנים מאוחרות יותר).
סעיף I - האמונה בשילוש הקדוש
ישנו רק אל אמיתי אחד, נצחי, ללא גוף או חלקי, בעל כוח אין סופי, חוכמה וטוב; הוא היוצר והמשמר של כל הדברים, אלו שנראים לעין ואלו שאינם. ובאיחוד האלוהות ישנם שלושה גופים, של ישות אחת, כוח ונצחיות - האב, הבן, ורוח הקודש.
סעיף II - אודות מילתו (של האב), או של בנו של אלוהים, שנברא כאדם
הבן, שהוא דברו של האב, האל הנצחי, הוא ישות אחת עם אביו, ולקח את דמותו של האדם ברחמה של הבתולה המבורכת; כך ששני יצורים מושלמים אלו, כלומר, האלוהות והאנושיות חוברו יחדיו באדם אחד, כדי שלא ייפרדו לעולם. ישו הוא אחד, אנושי מאוד, ואלוהי מאוד, סבל באמת, נצלב, נהרג ונקבר, כדי לעשות שלום ביננו לאביו, וכדי להיות קורבן, לא רק בגלל אשמה מקורית, אלא בגלל חטאים אמיתיים של האנושות.
סעיף III - אודות תחייתו של ישו
ישו אכן חזר לתחייה מהמתים, בגופו הקודם, עם כל הדברים המראים על שלמות הטבע האנושי, לאחר מכן הוא התרומם לגן עדן, ושם הוא יושב כיום עד שיחזור וישפוט את כל בני האדם ביום האחרון.
סעיף IV - אודות רוח הקודש
רוח הקודש שנמשכת מהאב והבן, הוא (הרוח) אחד בישותו, תפארתו ותהילתו עם האב והבן, האל הנצחי ביותר.
סעיף V - אודות האם הכתבים הקדושים מספקים לגאולת האדם
הכתב הקדוש מכיל את כל הנחוץ לגאולת (האדם); מכאן, שכל מה שלא כתוב בהם, לא ניתן להוכחה, ולא יידרש כי אדם יאמין בו, והוא (הכתב הנוסף) לא יהיה נחוץ לצורך גאולת (האדם). בשם הכתבים הקדושים, אנו אכן מבינים כי הספרים של הברית הישנה (התנ"ך) והחדשה, אשר בסמכותם מעולם לא הוטל ספק בכנסייה. שמות הספרים הם: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים, יהושע, שופטים, מגילת רות, שמואל, מלכים, דברי הימים, עזרא, נחמיה, מגילת אסתר, איוב, תהלים, משלי, קהלת, שיר השירים, ארבעה נביאים אחרונים, תרי עשר וכל ספרי הברית החדשה.
(סעיף זה נועד לסתור מספר צווים והצהרות של הכנסייה הקתולית, שטענה כי ידיעתם של הספרים החיצוניים, נחוצה לגאולתו של האדם).
סעיף VI - אודות הברית הישנה (התנ"ך)
הברית הישנה אינה סותרת את החדשה; בברית הישנה והחדשה חיים נצחיים מובטחים לאנושות על ידי ישו, שהוא רק מתווך בין האל לאדם, בהיותו אל ואדם. אין לשמוע לאלו הבודים כי האבות הישנים (אלו שבתנ"ך) היו מעוניינים רק בהבטחות זמניות (כלומר ברית רק עם העם הנבחר - היהודים, ולא עם שאר האנושות). החוקים שניתנו למשה מידי אלוהים אינם חלים על הנוצרים, כך שגם המצוות החברתיות אינן חייבות להתבצע בכל קהילה; למרות כל זאת, אף נוצרי אינו פטור מקיום עשרת הדיברות, שאנו קוראים להן מוסריות.
סעיף VII - אודות החטא הקדמון ולידתו
החטא הקדמון אינו של אדם (על שאכל מעץ הדת ועל שחשק בחווה) (כפי שהפלגיאנים טוענים לשווא - כך במקור), אלא זוהי השחיתות שבטבעו של כל אדם, שכמובן טבועה בו - כיוצא חלציו של אדם. מאחר שהאדם התרחק רבות מיושרו המקורי, ונוטה בטבעו לרוע.
סעיף VIII - אודות הבחירה החופשית
מצבו של האדם, לאחר נפילתו של אדם (החטא הקדמון), הוא כזה כי הוא אינו יכול להכין את עצמו, מטבעו וכוחו שלו, לאמונה ולקריאה לאלוהים. לפיכך, אין בטבענו כוח לעשות דברים טובים, נעימים וקבילים לאלוהים, מבלי חסדו של האל, שדרך ישו עוזר לנו לבחור בצורה טובה.
סעיף IX - אודות הצדקתו של האדם