חברי הפרלמנט הם אלו הבוחרים את היושב ראש בהצבעה חשאית (על פי פרק II, סעיף 1) בעת הכינוס הראשון של הפרלמנט הנבחר. ברוב של שני שלישים מהמחוקקים ניתן להדיח את יושב ראש הפרלמנט בהצבעת אי-אמון, אולם רק לאחר שהלה ריצה שנתיים מתוך ארבע שנות כהונתו, אם המהלך הראשון כשל, הפרלמנט לא יכול לנסות להדיח את יו"ר הפרלמנט שוב עד סוף כהונתו (חלק II, פרק 44, סעיף 3). סעיף זה תוקן רק לאחר מלחמת האזרחים בלבנון כדי להקשות על הדחת היו"ר השיעי. צעד זה בוצע מאחר שזהו התפקיד הזוטר ביותר בשלישייה המנהיגה בפוליטיקה הלבנונית (יחסית לנשיא לבנון שהוא מרוני וראש ממשלת לבנון הסוני), אולם השיעים בלבנון מהווים את העדה הגדולה באוכלוסיית לבנון. סעיף 19 בחלק II של החוקה מגדיר כי ליו"ר הפרלמנט יחד עם עוד כל עשרה מחוקקים מהפרלמנט הלבנוני זכות לערער על התאמת חוקים קיימים לחוקת לבנון, בפני מועצת החוקה הלבנונית.
יושבי ראש הפרלמנט הלבנוני.
טרם קבלת העצמאות.
החל מכינון פרלמנט לבנון ב-1922 ב עמדו בראשו:
יושב ראש פרלמנט לבנון
יו&quot;ר פרלמנט לבנון
חום הגוף
ויסות חום
ריסורג'ימנטו
חגים באסלאם
אונקיי
אונקיי (יפנית: 運慶; 1151-1223) היה פָּסַל יפני שהשתייך ל"אסכולת הקיי" (Kei school), אשר פרחה בתקופת קאמאקורה. הוא התמחה בפיסול פסלים בדמותם של הבודהה ודמויות בודהיסטיות אחרות. עבודותיו המוקדמות של אונקיי נחשבות מסורתיות, והדמיון ביניהן ובין פסליו של אביו, קוקיי (Kōkei), הוא רב. אולם, הפסלים שפיסל עבור המקדש הבודהיסטי טודאיי-ג'י (Tōdai-ji) שבנארה מציגים את כישרונו המיוחד לריאליזם, שהיה בולט יותר מכל הכישרונות הקודמים לכך שהיו ביפן. כיום, אונקיי הוא המוכר שבאמני "אסכולת הקיי", וסברה זו מקובלת על היסטוריונים רבים מתחום תולדות האמנות.
שמות הכיתות בבית הספר התיכון בישראל
שמות הכיתות במערכת החינוך בישראל נגזרים מההיסטוריה של מבנה מערכת החינוך.
השמות הרשמיים של הכיתות בבתי הספר במדינת ישראל הם מיספור אלפביתי של 12 שנות הלימוד, מא' עד י"ב.
לצד מיספור זה, קיימות כמה שיטות לא רשמיות למספור הכיתות, תולדה של מערכות חינוך היסטוריות שונות שיובאו לארץ-ישראל בתקופת היישוב ויושמו במקביל.
גימנסיה.
שיטה בה ארבע הכיתות הראשונות נחשבות "מכינה" ולאחריהן שמונה מחלקות (כיתות) גימנסיה. בשיטה זו כיתה ה' של ימינו כונתה "המחלקה הראשונה", ולכן המונחים חמישית, שישית, שביעית ושמינית הם כינויים לכיתות ט' עד י"ב בהתאמה, המשמשים כיום בבית הספר התיכון בישראל: בתיכונים, בישיבות תיכוניות ובאולפנות.
מקור הכינויים בסולם הכיתות שהיה מקובל בגרמניה, באיטליה, בפולין ובמדינות נוספות. תרגומו הראשון לעברית של הספר "השד מהשביעית" העוסק בתלמיד כיתה י"א נקרא בטעות: "השד מכיתה ז'" עקב הבנה לקויה של המושג "שביעית".
הטיות נפוצות של המושגים מתייחסות לתלמידים שלומדים בכיתות החמישית, השישית, השביעית והשמינית: 'חמשושים', 'שישיסטים', 'שביעיסטים' ו'שמיניסטים', בהתאמה.
בית ספר עממי ובית ספר תיכון.
שיטה של שמונה שנות לימוד בבית ספר עממי וארבע שנים בבית ספר תיכון, הייתה נהוגה במדינת ישראל עד לרפורמה בשנת 1968, שהובילה להקמתן של חטיבות הביניים. תלמידי הכיתה הראשונה של בית הספר התיכון, כיתה ט', נקראו "אליפים" (מהאות א'), וכך הלאה: בטיחים, ג'מילים ודלידים.
הספר "אליפים" של הסופרת אסתר שטרייט-וורצל מספר על תלמידי כיתות ט', הלומדים בבית ספר חקלאי במסגרת פנימייה. בספר מוזכרים גם ה"דלידים", כתלמידי כיתות י"ב באותו בית ספר.
כינויים אלה נשמרים עד היום במוסדות שונים, בעיקר פנימיות, כגון: תיכון בית ירח, מבואות ים, בית הספר לקציני-ים עכו, ישיבות תיכוניות ובצופים.
בית ספר תיכון שש-שנתי.
במספר בתי ספר תיכונים שש-שנתיים בישראל, ביניהם התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים, מדרשית נעם בכפר סבא או תיכון בית ירח שבעמק הירדן, כיתות ז' עד י"ב ממוספרות באמצעות האותיות א' עד ו'. בבתי ספר אלו כיתה א' מקבילה לכיתה ז', כיתה ב' מקבילה לכיתה ח' וכן הלאה. גם שם ישנו שימוש בכינויים "אליפים", "בטיחים" וכו'.
לאו סילארד
לֶאו סילארד (בהונגרית: Szilárd Leó; 11 בפברואר 1898 − 30 במאי 1964) היה פיזיקאי יהודי אמריקאי-הונגרי, התמחה בתחום הפיזיקה התאורטית. ידוע בעיקר בשל פרויקט מנהטן והאירועים שקדמו לו, ובין השאר בכך שכתב את מכתב איינשטיין-סילארד. סילארד חזה את תופעת תגובת השרשרת הגרעינית, שנמצאת בבסיסה של פצצת ביקוע גרעיני.
ב-1931, קרא סילארד ספר מדע בדיוני בנושא פצצת האטום, שגרם לו להתמקד בחקר נושא בניית נשק גרעיני. הוא היה למדען הראשון שהפנה את רעיון תגובת השרשרת לכיוון החימוש והחליט לבדוק את האפשרות שתגובת שרשרת תגרום לפיצוץ רב עוצמה. הוא האמין שקהילת המדענים תהיה הקהילה החשובה ביותר בסופו של דבר, והם אלו שינהלו את העולם, חלום שהתנפץ ככל שהתקרבה מלחמת העולם השנייה לסיומה.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות והבגרות.
סילארד נולד כבכור מבין שלושה ילדים למשפחה יהודית בבודפשט, מן הערים המרכזיות באימפריה האוסטרו-הונגרית. אביו, לואיז שפיץ (מ-1900 סילארד), גרמני יהודי, עסק בתחום ההנדסה האזרחית, ובעקבות כך פנה גם בנו, לאו, ללימודים בתחום ההנדסה באוניברסיטה הטכנית בבודפשט. שנה לאחר מכן, ב-1917, לקראת תום מלחמת העולם הראשונה, גויס סילארד לצבא ההונגרי. הוא חזר ללימודיו בשנת 1919, אך לאחר זמן קצר החליט לעזוב את הונגריה עקב משטרו האנטישמי של מיקלוש הורטי, שעם עלייתו לשלטון בהונגריה החליט על הגבלה במספר היהודים שהורשו ללמוד בחינוך גבוה (שיטה הידועה בשם נומרוס קלאוזוס). הוא עבר לברלין, שם למד הנדסה באוניברסיטה הטכנית, אך במהרה שינה מגמה, ועבר למחלקה הפיזיקלית באוניברסיטה, שם למד תחת פיזיקאים זוכי פרס נובל: אלברט איינשטיין, מקס פלאנק ומקס פון לאואה. במהלך לימודיו התוודע לאיינשטיין, היכרות שמאוחר יותר תוביל לקשר חשוב ביותר בדרך לבניית הפצצה האטומית.
המאמרים שפרסם סילארד בתחום התרמודינמיקה זיכו אותו להכרה רבה בקרב הקהילה המדעית וכן לשבחים מצד איינשטיין. בשנת 1923 השלים סילארד את עבודת הדוקטורט באוניברסיטת הומבולדט של ברלין ונבחר לסייע לעבודתו של פון לאווה בתחום הפיזיקה התאורטית באוניברסיטת ברלין. בשנת 1927 סיים סילארד את תואר ה"האביליטציה" (ההכשרה האקדמית הגבוהה ביותר) והתמנה למדריך שהוביל פרויקטים באוניברסיטת ברלין. בזמן שהותו בברלין, עבד סילארד על מגוון המצאות טכניות וכן על מספר פטנטים, ביניהם סוג של מאיץ חלקיקים ליניארי (בשנת 1928), והמצאת "המקרר של איינשטיין" (פרויקט עליו עבדו איינשטיין וסילארד יחדיו) - פטנט שנרשם בארצות הברית בשנת 1930.
תחילת שנות ה-30.
עקב מעמדה המעורער של רפובליקת ויימאר, צפה סילארד את עליית המפלגה הנאצית לשלטון. בשנת 1933 עבר ללונדון, שם החל לעבוד על תאוריות מגוונות בנושא אנרגיה אטומית ודרכים להפקתה. על אף שתגובת השרשרת טרם התגלתה, פנה סילארד לכיוון זה והחל לחקור את תגובת השרשרת הגרעינית. בשנת 1934 הגיש בקשה לרשום פטנט על עבודתו בתחום, בקשה שהתקבלה לבסוף לאחר שנתיים. סילארד צפה שהנאצים ינסו לכבוש את כל אירופה וכי מלחמה עולמית מתקרבת, וחשב כי המדינה שתחזיק בנשק העוצמתי ביותר, תנצח. הוא דרש מעמיתיו באירופה לא לפרסם מאמרים ועבודות בנושא תגובת השרשרת מחשש שהיטלר ישכיל להשתמש בה לבניית נשק גרעיני.
סילארד ניסה לפתח תגובת שרשרת עם יסודות כגון בריליום ואינדיום, אך נכשל. לאחר עבודתם של הפיזיקאית היהודיה-אוסטרית ליזה מייטנר והכימאי הגרמני אוטו האן, היה ברור לכולם כי בצורתו הטבעית, האורניום הוא בעיקרו של דבר תערובת של שני איזוטופים - חלק אחד של U235 הנדיר לכל 139 חלקים של U238, וביקועו יוצר יסוד אחר - באריום. מכיוון שהיה ברור לפיזיקאים שכלי נשק המסוגל לרתום את העוצמה הכבירה הזאת יהיה בעל כוח הרס צבאי בעל עוצמה כבירה, החלו מרבית המדינות המתועשות הגדולות לתמוך במחקר שיוביל לפצצת ביקוע גרעיני.
המעבר לארצות הברית והמכתבים לרוזוולט.
בשנת 1938, סילארד, כמו מרבית עמיתיו מאירופה, היגר לארצות הברית לאחר שהתקבל לעבודה בתחום מחקרו באוניברסיטת קולומביה שבמנהטן.
לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה בשנת 1938 על ידי הצבא הנאצי, ראה פרמי את הנולד והחל לחשוש מפיתוח נשק גרעיני על ידי גרמניה. סילארד, ועמיתיו היהודים-הונגרים יוג'ין ויגנר ואדוארד טלר, החליטו לפנות לאלברט איינשטיין כדי לקבל גיבוי בפנייתם לממשל האמריקאי לגבי הצורך הדחוף לפיתוח פצצה גרעינית. הם ידעו שכדי לקבל איזושהי הכרות ומענה על ידי הממשל, הם צריכים לפנות דרך אדם בעל שם והכרה נרחבת, ולכן פנו לאיינשטיין. הארבעה נפגשו בביתו של איינשטיין, וסילארד האיר את עיניו של איינשטיין לגבי מצבורי האורניום העצומים הנמצאים בשטחה של גרמניה, במיוחד אחרי כיבוש צ'כוסלובקיה (חשש שגם אומת חודשים מספר לאחר מכן, עם החלטתו של היטלר לאסור מכירת אורניום פרט לצרכים ממשלתיים). כמו כן, תהו המדענים לגבי רעיונותיו וכוונותיו של ורנר הייזנברג בנושא פצצת האטום הגרמנית.