בשנת 1989 עקר לארסן לקהיר, שבה הוצבה רעייתו מונה יול, עובדת משרד החוץ הנורווגי. הוא המשיך לעבוד עבור FAFO תוך שהארגון הולך והופך בעל אוריינטציות בינלאומיות במהלך שנות ה-80. לארסן ביצע מחקר סוציולוגי מקיף על תנאי המחיה ביהודה ושומרון, בעזה ובמזרח ירושלים. במהלך עבודתו יצר לארסן קשרים שהתבררו מאוחר יותר כמועילים ביותר במגעים החשאיים בין ישראל לאש"ף. אשתו פעלה לקיום מגעים בדרגים הבכירים ביותר עם שר החוץ הנורווגי יוהאן יורגן הולסט (Johan Jørgen Holst), אשר סייע להגיע להסכמי אוסלו בשנת 1993. באותה שנה החל לארסן להיות מועסק רשמית על ידי משרד החוץ הנורווגי כיועץ מיוחד לענייני המזרח התיכון.
בין השנים 1994–1996 כיהן לארסן כ"מתאם מיוחד בשטחים המוחזקים" עבור מזכ"ל האו"ם דאז בוטרוס בוטרוס ראלי.
בשנת 1996 הוא כיהן למשך זמן קצר כשר המינהל (Minister of Administration) בממשלתו של תורביורן יאגלנד (Thorbjørn Jagland), בטרם אולץ להתפטר עקב שערוריית מיסים.
בשנת 1999, כאשר רעייתו כיהנה כשגרירת נורווגיה בישראל, מונה טריה לארסן לנציגו האישי של מזכ"ל האו"ם קופי אנאן לאש"ף ולרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון וברצועת עזה. כמו כן הוא כיהן כמתאם המיוחד של האו"ם למשא ומתן לשלום במזרח התיכון. הוא עזב משרה זאת בשנת 2004 כדי לשמש כנשיא האקדמיה הבינלאומית לשלום, צוות חשיבה שבסיסו בעיר ניו יורק, וכמו כן מונה לנציג המיוחד של האו"ם ליישום החלטה 1559 של מועצת הביטחון, הקוראת להסגתה של סוריה מלבנון ולפירוק חזבאללה מנשקו.
בשנת 2002 נפתחה נגד לארסן חקירה בנורווגיה בחשד שקיבל, יחד עם אשתו מונה יול, בעת היותה השגרירה בישראל, שוחד כספי בסך 100,000 דולר מ"מרכז פרס לשלום", וזאת, לפי החשד, כעמלה תמורת סיועו להעברת סכומים בסך 1.361 מיליון דולר ממשרד החוץ הנורווגי למרכז פרס לשלום בין השנים 1997 ועד 2002.
התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם
התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם (Kungliga Filharmoniska Orkestern) היא תזמורת שנוסדה בשנת 1902 כ"אגודה הקונצרטנטית של סטוקהולם". בשמה זה פעלה התזמורת עד לשנת 1957, ומאז ועד 1992 בשם "התזמורת הפילהרמונית של סטוקהולם". מאז 1992 היא נושאת את שמה הנוכחי. התזמורת הייתה להרכב קבוע בשנת 1914. מאז 1926 מקום מושבה הקבוע הוא באולם הקונצרטים של סטוקהולם.
אוכפים לוהטים
אוכפים לוהטים (באנגלית: Blazing Saddles) הוא סרט קולנוע בבימויו של מל ברוקס. הסרט הוא פארודיה על סרטי המערבונים.
תקציר העלילה.
עלילת הסרט, המבוססת בקווים כלליים על הסרט ״שבעת המופלאים״, קושרת בין גורלו של פועל מסילת-ברזל שחור בשם בארט לגורלה של עיירה לבנה בשם רוק רידג'.
בארט נדון להוצאה להורג, מאחר שהכה את מנהל העבודה באת חפירה כיוון שהמנהל העדיף להציל קרונית מחול טובעני והשאיר את בארט לטבוע.
התובע האחראי להוצאה להורג, הדלי לאמאר, מעוניין להתעשר באמצעות תפיסת קרקעות העיירה רוק רידג'. לשם כך הוא משלח חבורת בריונים בתושבי העיירה. לאחר שהבריונים רוצחים את השריף המקומי, לאמאר מחויב לשלוח שריף מחליף. כלעג לרש שולח לאמאר את בארט השחור לעיירה הגזענית. עם זאת, בארט שובה את לב תושבי העיירה ומצליח להפר את מזימתו של לאמאר.
הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם
מגילת המקדש
מגילת המקדש היא המגילה הארוכה מבין מגילות מדבר יהודה; אורכה הוא כ-8.15 מטרים. המגילה היא חיבור הלכתי, הכולל נוסח משוכתב של חלקים מן התורה. המגילה עוסקת במועדים ופרטי ההלכות של חגים ומועדים, מהם כמה שאינם מוכרים לנו כיום, הלכות בית המקדש ובניינו, באופן המשלים את הידוע לנו מן התורה לגבי בית המקדש, תורת המלך והלכות המינהל הציבורי. המגילה נכתבה בתקופה החשמונאית, והחוקרים חלוקים בשאלת מחברהּ, והאם המגילה הייתה שייכת לכת האיסיים. פרסומה של מגילת המקדש הסיט את מוקד המחקר של מגילות קומראן. עד פרסום מגילת המקדש חקרו רק חוקרים מעטים את ענייני ההלכה במגילות, ורוב החוקרים עסקו בעיקר בהיבטים התאולוגים הקשורים לתוכנן של המגילות; ואולם לאחר פרסומה של מגילת המקדש, הם פנו לדון בהלכה המשתקפת במגילות שנמצאו בקומראן.
תולדות המגילה.
מגילת המקדש נתגלתה לראשונה בסוף ינואר או תחילת פברואר 1956, כנראה במערה 11 (11QT), על ידי בדואים משבט התעמרה. והייתה אצל סוחר העתיקות - חליל איכסנדר שהין (אשר כונה 'כנדו') שהתגורר בבית לחם והיה מעורב בקניית המגילות הראשונות עוד ב-1947. ב-8 ביוני 1967, במהלך מלחמת ששת הימים הגיעו לביתו אנשי יחידת המודיעין 504, ולקחו את המגילה. הטענה הייתה שהמגילה הגיעה לסוחר בניגוד לחוק הירדני. לאחר משא ומתן הסוחר פוצה בסכום של כ-115,000 דולר על ידי המדינה. עם פתיחת המגילה, התברר שהיא כוללת שישים ושישה טורים ושאורכה 8.15 מטר. מכיוון שהעמוד הראשון לא נתגלה, יש לשער כי אורכה היה קרוב ל-9 מטר. היא גולגלה מן הפנים לחוץ בגלילה בודדת, כלומר הדף הראשון היה החיצוני בגלילה, והאחרון - הפנימי ביותר. המגילה מורכבת מ-19 יריעות גוויל (קלף) דקות ביותר, שנתפרו בעזרת חוטים, בכל יריעה שלושה או ארבעה עמודים. עשר שנים לאחר רכישתה פרסם ידין מהדורה עברית של מגילת המקדש בשלושה כרכים, הכוללת מבוא מפורט, בייחוד בענייני הלכה, פירוש של כמעט כל מילה וכן כרך שלם של תצלומים. שש שנים לאחר מכן ראה אור הנוסח האנגלי של המגילה. מהדורה חדשה פורסמה על ידי אלישע קימרון ב-1996. קימרון השתמש בכל כתבי היד של המגילה, על כל קטעיהם, והצליח לקרוא הרבה אותיות שלא פוענחו על ידי ידין. קימרון העמיד קריאה הרבה יותר מדויקת ושלמה מזו של ידין, ואף הציע הרבה שחזורים חדשים, שהם שונים משחזוריו של ידין.
מחבר המגילה ורקע כללי.
מגילת המקדש הועתקה על ידי סופר אחד, להוציא את היריעה הראשונה של המגילה, שככל הנראה התבלתה והוחלפה בימי קדם בידי סופר אחר. המגילה נכתבה עברית בכתב מרובע הרודיאני, בסגנון שידין הגדירו "כתב מהודר למחצה", ולכן כתב היד תוארך לתקופה ההרודיאנית. קטע מעותק אחר של מגילת המקדש מתוארך לתקופה החשמונאית, כלומר כמה עשרות שנים לפני הורדוס. לפיכך ולפי סימנים אחרים, תיארך ידין את המגילה למחצית השנייה של המאה השנייה לפנה"ס. מאחר שאחד מכתבי היד תוארך לסוף המאה השנייה לספירה, קבע ידין, שמגילת המקדש חוברה לפני שנת 100 לפני הספירה. את תאריך החיבור (להבדיל מתאריך העתקה) ניסה ידין לייחס לימי יוחנן הורקנוס (104–134) או מעט קודם לכן. הוא הבחין במגילה בכמה פולמוסים עם החשמונאים, ואף מצא בתורת המלך אזכור להריגתו של יונתן החשמונאי. דעתו הייתה כי המגילה נכתבה על ידי מחבר אחד. דעה שונה ומנוגדת לכך העלה החוקר הלמוט שטגמן, הוא טען כי מגילת המקדש שונה משאר המגילות מקומראן ביחסה החיובי למקדש, למלך ולכהונה. ולכן היא לא חוברה על ידי סופר שהיה שייך לכת קומראן. הוא סבר שיש לתארך את חיבור מגילה לתקופת עזרא ונחמיה, כלומר לאמצע המאה החמישית לפני הספירה. אולם טענתו איננה מקובלת על רוב החוקרים, אשר מעדיפים את תיארוכו של ידין. ידין טען כי המגילה חוברה על ידי מורה הצדק, מנהיגה ומייסדה של כת קומראן, בסביבות 150 לפנה"ס, וכי יש לזהות את מגילת המקדש כחיבור ה-'חוק ותורה' אשר שלח 'מורה הצדק' ל'כהן הרשע'. אולם טענה זו איננה מקובלת כיום על רוב החוקרים. חנן אשל לדוגמה טוען כי מגילת המקדש לא חוברה על ידי סופר שהיה שייך לכת היחד, לטענתו המגילה היא מגילה קדם כיתתית.
תוכן כללי של החיבור ומבנהו.
מגילת המקדש היא שכתוב של חלקים מן התורה הקנונית, למן המצווה לבנות את המשכן בסוף ספר שמות ועד לסוף החלק ההלכתי בספר דברים. המחבר ביקש לארגן את החומר שבספרים השונים של התורה מחדש וארגנו לפי נושאים. תוך כדי עבודתו שילב פירושים הלכתיים משלו, ולפעמים אף הוסיף משפטים שלמים. רק בעניין "תורת המלך" חיבר סעיפים ארוכים משלו.
חשיבות החיבור והשפעתו על דורות מאוחרים יותר.
מגילת המקדש שייכת לסוגה ספרותית שנקראת "מקרא משוכתב"; כלומר, המגילה משכתבת חזרה את התורה (להוציא ספר בראשית), תוך הבאת פרקים שלמים מהתורה ושינויי לשון הכתוב לגוף ראשון, שלא יהיה ספק כי אלוהים אמר כתובים אלו, וכן היא מדגישה כי הדברים רק הועלו על הכתב בידי משה רבנו. השם המפורש נכתב בכתב רגיל, בניגוד לכמה מן המגילות האחרות שנמצאו בקומראן – דבר שלדעת ידין מלמד על העובדה כי בני הכת ראו בספר חלק מן התורה. עורך המגילה התמקד בשכתוב החוקים המופיעים בתורה במקומות שונים, ובכמעט כל פרשה במגילה שולבו מספר מקורות המופיעים בתורה. לצורך כך היה על המחבר לפרש את הקטעים השונים מהתורה, כך שהטקסט יהיה ברור ולא יהיו בו סתירות ואי-התאמות. כיוון שניתן להשוות את נוסח המגילה לתורה, ניתן לראות את דרכי עבודתו של עורך המגילה, ללמוד מה היה חשוב בעיניו, מה הוא הדגיש, מה הוא שינה וכיצד פתר את הסתירות שקיימות בתורה. פרסומה של מגילת המקדש הסיט את מוקד המחקר של מגילות קומראן. עד פרסום מגילת המקדש חקרו רק חוקרים מעטים את ענייני ההלכה במגילות, ורוב החוקרים עסקו בעיקר בהיבטים התאולוגים הקשורים לתוכנן של המגילות, לעומת זאת לאחר פרסומה של מגילת המקדש הם פנו לדון בהלכה המשתקפת במגילות שנמצאו בקומראן.
זחלה