בסוף שנת 1950, העירייה התקשתה לספק את השירותים השונים למעברה, בעיקר חשמל מים ושמירת הסדר הכללי. באחד המחנות היו התפרעויות, מקרים של דקירות סכין והלקאת פקידי המחנה. בגלל החוסר בשירותים השונים במחנה התעכבו הפעילויות הכלליות במחנה כמו הנחלת הלשון.
בינואר 1951 סוכם שיצומצם מנגנון הסוכנות במעברות והטיפול יועבר לידי הרשות המוניציפלית- באר שבע. חודש לאחר מכן, בפברואר 1951, התפרסם צו של הכנסת הקובע שהרשויות המקומיות הן האחראיות למתן השירותים המוניציפליים למעברות, מחנות העבודה ושכונות המעבר. באביב 1951, תחום השיפוט של העיירה באר שבע הוגדל ונקבע שהטיפול במעברה המונה כ-3,000 נפש הוא באחריותה. העירייה התקשתה לנהל את כל תחומי החיים במעברה והיא נעזרה בגופים חיצוניים.
מעורבות הצבא.
בשנת 1950 סיפק צה"ל למעברה חשמל אך בשנת 1951 הוא סירב להמשיך לעשות זאת בטענה שעיריית באר שבע אחראית לקיום המעברה ולתחזוקתה.
המצב הקשה במעברות ואווירת הפריצות והשחיתות בשנת 1951 הוביל לחזרת ההתערבות של צה"ל. הצבא מינה מפקד צבאי שהיה אחראי לענייני המעברה והוא השתתף בדיונים השונים למען הפעלה נאותה של החיים במעברה. לאחר שיתוף הפעולה עם הצבא, נראה שחלה הטבה בתנאי החיים במעברה. הצבא חילק את מחנה העבודה ל-8 מחנות משנה ונתן לכל אוהל מספר. לכל מחנה הצבא סיפק חייל וחיילת, שתי חובשות צבאיות וארבע חיילות לטיפול בטיפת חלב. אנשי הצבא היו אחראים על מערכות הניקיון והתברואה ולעיתים עזרו למשפחות ברחיצת ילדיהם. הצבא ארגן כ-400 ילדים בגדנ"ע, ובחגים הם יצאו למחנה של 4 ימים ביוזמתם .
אוכלוסייה.
בקיץ 1950 חיו כ-2,300 נפשות בשתי המעברות. באוקטובר 1951 היו רשומים במעברות 4,872 אנשים, שמהם 3,310 חיו במעברה בפועל. יתר האנשים היו רשומים במעברה לצורך קבלת שיכון כשיגיע תורם.
לפי מחלקת הקליטה של הסוכנות, בשנת 1952 היו בשתי המעברות 2,164 איש. במעברה א' היו 342 משפחות ו-104 אנשים בודדים שהם 1,574 נפשות.
מדינות המוצא של העולים: ממוצא רומני היו 71 משפחות ובסך הכל 144 אנשים, ממוצא תימני היו 86 משפחות ובסך הכל 322 נפשות. ממדינות האסלאם האחרות (פרס, מרוקו, עיראק, תוניסיה ואלג'יריה) היו 289 משפחות ובסך הכל 1098 נפשות.
במעברה ב' היו 173 משפחות ו-61 אנשים בודדים שהם 590 אנשים.
החלוקה לפי מדינות המוצא: ממדינות אירופה (בעיקר רומניה) היו 190 משפחות ובסך הכל 451 נפשות, מארצות האסלאם היו 2 עולים בודדים, ו 42 משפחות שהיוו 137 נפשות.
סופה של המעברה.
אפשר לראות ירידה במספר העולים במעברות בשנת 1952 לעומת אוקטובר 1951. בשנת 1953 הייתה עוד ירידה במספר יושבי המעברות ל-1,647 נפשות. ירידה זו נובעת מתהליך הזרמת העולים לעיר שהתרחש ב-1952. באותה תקופה לא היו במעברה עולים שהגיעו מצפון או דרום אמריקה וחלה עלייה באחוז יוצאי אירופה הנמצאים במעברות .
מעברת חצרים פורקה בשנת 1968 בגלל נוכחות גדולה של עבריינים שהשפיעו לרעה על הילדים הקטנים שגודלו במעברות והובילו אותם לעולם הפשע. כדי "לחסל" את המעברה החליטו להחיל מדיניות של "חד סימטריות". מדיניות זו אומרת שאנשים חדשים לא מתקבלים למעברה, רק היציאה ממנה אפשרית. הצריפים של התושבים שקיבלו יחידת דיור ויצאו ממנה נהרסו ואספקת המים לא התחדשה לשום מבנה חדש שקם במעברה.
מעברת בת ים
מעברת בת-ים היא שיכון עולים שהוקם ליד העיר בת-ים וחדל להתקיים בשנת 1953. בשיא צפיפותה הכילה המעברה כ-3000 משפחות שחיו באוהלים ובהמשך בצריפונים. 3 שנים לאחר סגירתה הוכרז על הקמת מעברה נוספת לשיכון 2,000 משפחות יהודיות ממצרים. המעברות הוקמו על ידי הסוכנות היהודית בשיתוף עם המועצה המקומית של בת ים.
היסטוריה.
התנאים במעברת בת-ים תוארו על ידי עיתון "הד בת ים" כקשים, צפופים ועניים יחסית. יתר על כן, העיתון הוסיף ותיאר את המעברה כמקום מצחין ולא היגייני שמצבו התחזוקתי ירוד. למרות זאת, לתושבי המעברה הייתה פרנסה ואלו שנמצאו כשירים לעבודה עבדו בעיר בת ים הסמוכה למעברה.
בשנת 1951, זמן מה לאחר הקמתה, נוצר מחסור בידיים עובדות בעיר בת-ים. משבר זה הוביל לדרישה מצד מועצת העיר להקמת מעברה נוספת שתכיל 500 משפחות, זאת בתנאי שיוקמו שיכונים ליושבי המעברה. באותה תקופה החלה הקמת בתי חרושת נוספים באזור התעשייה של העיר, אשר הגדילה אף יותר את הדרישה לידיים עובדות. הקמת מעברה זו גררה תגובות מעורבות מצד תושבי בת-ים. עוד בשנה זו, נאמר כי אוכלוסיית בת-ים (כולל אלו שעוד חיו במעברה) הגיעה לכ-8500 נפשות ונאמר כי ישנו צפי ל-14,000 איש בסוף שנת 1951.
בשנת 1952 פתחו יושבי המעברה במחאה על מצבם הקשה ועל כך שהסוכנות היהודית והמועצה מותירות אותם באוהלים ובפחונים, ולא מספקת להם שיכונים וצריפונים כפי שהובטח להם. הפגנה אשר נערכה אל מול בניין הסוכנות היהודית ב-24 במאי 1952 התמקדה בנושא זה. החלטת הסוכנות הייתה להעביר את יושבי המעברה לראשון לציון, שם הם יוכלו לקבל שיפור בתנאי החיים לפי דרישתם. לאחר קבלת ההחלטה פתחו יושבי המעברה ב-1 באוגוסט בשביתה שנמשכה  48 שעות כאות מחאה. לאחר מכן, בשנת 1953, הועברו חלק מיושבי המעברה לשיכוני קבע בבת-ים. בשנת 1956 הוקמה בבת ים מעברה לשיכון 2000 משפחות ממצרים ובשנת 1958 הגיעה אוכלוסיית העיר והמעברה לכ-30,000 איש.
סוף המעברה.
המעברה החדשה התקיימה עד שנות השמונים כאשר ב-1980 נותרו בה רק 115 משפחות. עיריית בת-ים תכננה לפנות 70 משפחות מהמעברה עד סוף 1980. מעברת בת-ים הייתה אחת המעברות האחרונות שחוסלו באופן סופי.
מעברת קיסריה
מעברת קיסריה או מעברת חוף הכרמל הוקמה ב-17 באפריל 1951 באזור דיונות החול שליד קיסריה והתקיימה עד מאי 1955.
היסטוריה.
בשנת 1949 החליטו בפיק"א להקים יישוב תעשייתי על אדמות החברה בקיסריה. לצורך כך, בתחילת 1951 הוחלט להקים מעברה בקיסריה שתספק פועלים להקמת העיר התעשייתית. ב-17 באפריל 1951 יישבה הסוכנות היהודית שתי משפחות בדיונות החול השוממות של קיסריה בשני אוהלי בד רעועים, לאחר שמשרד השיכון יחד עם פיק"א קנו את הקרקע והניחו צינור מים שיעביר מים מבנימינה למעברה. ב-29 באפריל 1951 הגיעה קבוצה של 38 משפחות מרומניה למעברה ובכך התחילה המעברה לפעול כמחנה קליטה לעולים. בתחילת יוני 1951 היו במעברה 150 משפחות ובלחץ העלייה הועברו למעברה עולים רבים נוספים והמעברה הגיעה לכ-1000 משפחות. בתחילת 1952 עברו 150 משפחות ראשונות לדיור קבע.
בשנים 1952-1951 הגיעו עולים נוספים למעברה מרומניה, מהונגריה, ממרוקו, מתימן, מלוב, מפולין, מעיראק ומפרס, והביאו לגידול מהיר באוכלוסיית המעברה - מ-200 נפשות בשנת 1951, גדלה אוכלוסיית המעברה ל-1,200 נפשות בשנת 1952.
במאי 1952 צורפה המעברה לתחום שיפוטה של מועצת הפועלים המקומית חדרה.
בספטמבר 1953 הוחלט על מתן סטטוס מוניציפלי ליישוב ויחיאל וייסנברג נבחר לראש המועצה הראשון.
בסוף מאי 1955 תושבי המעברה התפנו ל-292 יחידות דיור שהוקמו צפונית למעברה ביישוב הסמוך אור עקיבא.
תנאי המחיה.
תושבי המעברה התגוררו תחילה באוהלי בד, ואחר כך בצריפי פח שקירותיהם היו משוחים בזפת כדי למנוע חדירת גשם בחורף. לרשות כל תושבי המעברה עמדה מקלחת אחת בלבד, שנבנתה בפחון והייתה מיועדת לגברים בלבד. המים היו לוהטים ומלוחים ולא ראויים לשתייה מכיוון שצינור המים היה חשוף לשמש.
בנוסף, אף על פי שהובטחו למשפחות תשתיות חשמל, מים וביוב טרם הגיען למעברה, הגנרטור הראשון הגיע למעברה רק מספר שבועות לאחר הקמתה, ובעיית המים לא סודרה עד סוף שנת 1951, כשחברת מקורות קדחה את הבאר הראשונה ביישוב.
רוב תושבי המעברה היו מובטלים ומעטים הועסקו בעבודות קטיף ובציר, נטיעת עצים או חפירות ארכאולוגיות בקיסריה. כפתרון לבעיית התעסוקה במעברה הוקמה בה לראשונה לשכת עבודה בשנת 1951 בצריף רעוע, ובשנת 1952 הוקם במעברה בעזרת פיק"א מחסן למיון בוטנים שסיפק תעסוקה לכ-20 עובדים.
במעברה שרר באופן תמידי מחסור במצרכי מזון בסיסיים כמו ירקות, ביצים או שמן. התשלום על מצרכי המזון נעשה באמצעות תלושים שהוקצבו מראש לכל משפחה בהתאם למספר הנפשות בה, ופעמים רבות לא הספיקו בשביל לענות על צורכי המשפחה.
במעברה היה רופא אחד שהיה אחראי על שירותי הבריאות במעברה. עקיצות יתושים לצד מחלות מעיים היוו את גורם התחלואה העיקרי במעברה, ומות תינוקות במהלך הלידה היה שכיח בקרב נשות המעברה.
בשנתה הראשונה של המעברה הוקמו בה ארבעה גני ילדים ושני בתי ספר יסודיים, ממלכתי וממלכתי דתי, שכללו יחד 16 כיתות לימוד.
מעברת אשקלון (מג'דל)
מעברות אַשקלון (מעברה א', ב' ו־ג') היו שלוש מעברות שהוקמו בתוך אשקלון (אז מג'דל) ובצמוד לה בשנות 1952-1950. בשנת 1959 פורקה המעברה האחרונה ותושביה הועברו לעיר מג'דל ולשיכונים בתוכה, או התפזרו ברחבי ישראל.
היסטוריה.
לאחר קום המדינה ומלחמת העצמאות נטשו התושבים הערבים של אשקלון (שאז נקראה מג'דל) את בתיהם. בבתים הנטושים התיישבו עולים חדשים והעיר החלה להתבסס ולהתפתח. ככל ששוכנו בה יותר תושבים כלכלתה והתנאים בה השתפרו והיא נעשתה עיר יציבה, גדולה וחזקה באופן יחסי. ליד שכונות העולים הוקמו שלוש מעברות בהן שוכנו בעיקר יוצאי קהילות צפון אפריקה. בשנת 1950 הוקמו שתי המעברות הראשונות - מעברה א' ומעברה ב' - ובשנת 1951 או 1952, הוקמה השלישית - מעברה ג'. יושבי המעברות שילמו דמי שכירות של 3–4 ל"י לחודש (ערכה של לירה ישראלית אז הוא כ-12 שקלים חדשים ב-2017) בצריפונים ועוד פחות מזה לפחונים.
מעברה א'.