היו מספר סופרים וולשים שכתבו יצירות על סמך חוויותיהם ככורי פחם, כולל הסופר (ומחזאי) ג'ק ג'ונס (1884–1970), הסופרים גווין תומאס (1913–1981). לואיס ג'ונס (1897–1939), וגווין ג'ונס (1907–1999), והמשורר אידריס דייוויס (1905–1953). ג'ק ג'ונס היה בנו של כורה ממרית'ר טיידפיל שהיה בעצמו כורה מגיל 12. הוא היה פעיל בתנועת האיגוד ובפוליטיקה, החל מהמפלגה הקומוניסטית, אך במהלך חייו היה מעורב, במידה מסוימת, בכל המפלגות הבריטיות הגדולות. בין הרומנים שלו מחיי מעמד הפועלים ניתן למנות את "כיכר רונדה" (1935) ו"מיועד לחגיגה" (1938). ההתפתחות הפוליטית של כורה צעיר היא נושאו של "סמארדי" (1937), הרומן של לואיס ג'ונס (1897–1939) הוא ברובו אוטוביוגרפי. גווין תומאס (1913–1981) היה גם בנו של פחם מעמק הרונדה, שזכה במלגה לאוניברסיטת אוקספורד והפך למנהל בית ספר. הוא כתב 11 רומנים וכן סיפורים קצרים, מחזות ותסריטים לרדיו וטלוויזיה, שרובם התמקדו באבטלה בעמק רונדה בשנות השלושים. הספר שהביא לתומאס את פרסומו היה קובץ סיפורים קצרים, "איפה שמתי את רחמי: סיפורי עם מוולש המודרנית", שהופיע בשנת 1946. סופר אחר שנמלט מהרקע הפרולטרי שלו היה גווין ג'ונס (1907–1999). הוא כתב על חיי העולם הזה ברומנים ובסיפורים קצרים, כולל "זמנים כמו אלו" (1936) שחוקר את חייה של משפחה ממעמד הפועלים במהלך שביתת הכורים (1926). עמקי המכרות ייצרו משורר משמעותי שבא ממעמד הפועלים באידריס דייוויס (1905–1953), שעבד ככורה פחם לפני שהוכשר כמורה. בתחילה הוא כתב בשפה הוולשית "אך המרד בדת חדרי התפילה", בשילוב עם השפעתם מעוררת ההשראה של משוררים אנגלים" הובילו אותו לכתוב באנגלית. ספרו "גוואליה דזרטה" ("Gwalia Deserta") משנת 1938 עוסק בשפל הגדול, ואילו נושא ספרו "הקיץ הכועס" (1943) הוא שביתת הכורים של שנת 1926. ריס דייוויס, מחבר הספר "זמן לצחוק" (1937), ומנה גלי, סופרת "שביתת הממלכה" (1959) ו"המכרה הקטן" (1962), אף שלא היו בני מעמד הפועלים, כתבו גם הם על החיים בעמקי המכרות של ניו סאות' ויילס. הרולד הסלופ, מחבר הרומן "האדמה שמתחת" (1946) היה אף הוא כורה פחם, מצפון מזרח אנגליה, וכך גם סיד צ'פלין שכתב את "התפר הדק" (1949).
שניהם אלן סיליטו, עם ספרו "ליל שבת ובוקר יום ראשון" (1958) וסטן ברסטו, עם "סוג של אהבה" (1960), היו סופרי מעמד הפועלים הקשורים לקבוצת המחזאים בני מעמד הפועלים המכונה גברים צעירים וכועסים. הם היו קשורים גם לריאליזם של כיור המטבח, תנועה ספרותית שהשתמשה בסגנון של ריאליזם חברתי. חברי תנועה זו תיארו לעיתים קרובות את הסיטואציות הביתיות של בריטים ממעמד הפועלים המתגוררים בשכירות בבתי מגורים דחוסים ומבלים את שעות אחרי העבודה שלהם בשתייה בפאבים מטונפים, כדי ללמוד סוגיות חברתיות ולדון במחלוקות פוליטיות. עם זאת, חלק מהכותבים שקשורים אף הם לשתי התנועות הללו, כמו ג'ון אוסבורן וג'ון בריין, לא באו ממעמד הפועלים.
מפורטים להלן כמה משמותיהם של סופרים חשובים נוספים של מעמד הפועלים הבריטי מהמאה העשרים, ושל ספריהם: רוברט טרסל, "הפילנתרופים מסמורטטי המכנסיים" (1914); ג'יימס סי וולש, "העולם התחתון" (1920); אתל קרני הולדסוורת', ה"עבדות הזו" (1925); אלן ווילקינסון, "התנגשות" (1929); לואיס גראסיק גיבון, "כתב היד הסקוטי" (טרילוגיה, 1932–1934); בארי היינס, "הבז המכור" (1968); ויליאם מקלווני, "דוצ'רטי" (1975); פאט בארקר, "רחוב יוניון" (1982); ג'יימס קלמן, "מוביל האוטובוסים" (1984); אירווין ולש, "טריינספוטינג" (1993).
אדוארד בונד הוא דרמטולוג חשוב בן מעמד הפועלים והמחזה שלו "הצילו" (1965) הפך לאחד למפורסמים ביותר בתולדות התיאטרון הבריטי של המאה העשרים. "הצילו" מתעמק בחייהם של קבוצת צעירים ממעמד הפועלים בדרום לונדון, שדוכאו - כפי בראייתו של בונד - על ידי מערכת כלכלית אכזרית ולא מסוגלים לתת לחייהם משמעות, ונסחפים בסופו של דבר לאלימות הדדית ברברית.
צרפת.
שני סופרים צרפתים מובילים שנולדו במעמד הפועלים היו ז'אן ז'יונו (1895–1970) והנרי פוליי (1896–1980).
ז'אן ז'יונו היה בנם של סנדלר וכובסת, שבילה את רוב חייו במנוסק, האלפים של פרובאנס העילית. הוא היה קורא רעבתן שנאלץ לעזוב את בית הספר בגיל שש עשרה כדי לעבוד בבנק ולסייע בפרנסת משפחתו. הוא פרסם את הרומן הראשון שלו "קולין" בשנת 1929, שזיכה אותו בפרס ברנטאנו וב-1,000 דולר, ותרגום של ספרו לאנגלית, הוא עזב את הבנק בשנת 1930 כדי להתמסר לכתיבה במשרה מלאה.
הרומנים שז'יונו שפרסם בשנות השלושים של המאה העשרים מתרחשים בפרובאנס, עם איכרים כגיבורים, ומציגים השקפה פנתיסטית של הטבע. מרסל פניול ביסס שלושה מסרטיו על יצירתו של זז'יונו מהתקופה הזו: "לזכות מחדש", עם פרננדל ומוזיקה של הונגר, "אנג'לה", ו"""אשת האופה", עם ריימו.
לאחר מלחמת העולם השנייה תכנן ז'אן ז'יונו לכתוב רצף של עשרה רומנים בהשראת "הקומדיה האנושית" של בלזק, בהם היה מתאר דמויות מכל שכבות החברה ולא רק איכרים, ומנגיד רגעים שונים בהיסטוריה על ידי תיאור חוויותיהם של חברי אותה משפחה בהפרש של מאה שנה. אך ז'יונו השלים רק את ארבעת הרומנים של הוסארד, שהתנגדו לאקיסטנציאליזם.
הנרי פולאי היה בנו של נגר ופועל קני סוכר, שהתייתם בגיל ארבע עשרה. בנוסף לכתיבת רומנים פולאי היה פעיל בעידוד הכתיבה של מעמד הפועלים בצרפת משנות ה-30. הוא מחברם של מספר רומנים, מאמרים על הקולנוע, הספרות והמסורות הפופולריות. בין הרומנים שכתב היו מספר יצירות אוטוביוגרפיות: "הם היו ארבעה" (1925); "לחם יומי: (1931); "עלוב הנפש של כדור הארץ" (1935); "חייל של כאב" (1937); "הניצולים: חייל של כאב 2" (1938); "לבד בחיים עד 14 שנים" (פורסם לאחר מותו ב-1980). ברומנים אלה, המבוססים על חייו שלו, מתאר פולאי משפחה ממעמד הפועלים.
קוריאה.
תנועת הספרות הפרולטרית בקוריאה הונעה בתחילה על רקע סיפוח קוריאה על ידי יפן בשנת 1910 והתנאים ששררו בעקבות זאת במדינה. הספרות הפרולטרית פעלה כתנועה שניסתה לאחד את קוריאה נגד המעבר לאימפריאליזם ולקפיטליזם שהובאה על ידי יפן הקולוניאלית וממשלתה שכבשה את קוריאה מנקודת הסיפוח עד תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945. תנועת הספרות הפרולטרית הקוריאנית התבלטה במיוחד בשלהי שנות העשרים ותחילת שנות השלושים, עם התגבשותן של קבוצות חברתיות ותרבותיות מרובות שיצרו, דנו וסבו סביב אמנות פרולטרית.
יצירות של ספרות פרולטרית קוריאנית שנכתבו לפני 1927 נסבו סביב שחזור ורפורמה של סוגיות חברתיות. דוגמה אחת כזו יכולה להיות הסיפור הקצר "רעב ושחיטה" (1925) מאת הסופר צ'ו סו-היי (Ch'oe Sŏ-hae), שפורט על בעיות כמו אפליה בין המעמד העשיר לשכבות העניות. אחרי 1927, הספרות הפרולטרית הקוריאנית החלה לסוב סביב רעיונות בהם היו מעורבים אינטלקטואלים במקום להתמקד במאבקים בין העשירים לעניים.
תנועות תרבותיות, בעיקר אלה של פוליטיקה שמאלנית, היו מהותיות בהנעת הז'אנר והתנועה הפרולטרית בקוריאה. יומגונסה (Ygunmgunsa), שפירושו לפיד ההמונים, הייתה קבוצה ותנועה שנוסדה בשנת 1922 והובלה על ידי הסופר סונג יונג, ובנתה את מוקד פעילותה סביב ספרות הנוגעת לסוגיות חברתיות ופוליטיקה מעמדית. פאסקיולה (Paskyula) הייתה קבוצה שהגיבה וסיפרה על ספרות ואמנות שבשגרה, עם יותר דגש על ההיבטים התרבותיים של החומרים. שתי קבוצות אלה היוו את המעגלים המרכזיים בתנועת האיחוד אשר ייצגה את תערובת האידיאלים הפרולטריים והבורגניים שהניעו בתחילה את ז'אנר הספרות הפרולטרית בקוריאה הכבושה על ידי יפן.
סונג יונג, ראש תנועת יומגונסה וסופר מפתח במעגל כתב בעיקר מתוך כוונה ליצור סולידריות בתוך קוריאה כמו גם עם יפן באמצעות כתיבתו. שתי יצירות, "אהבתנו" משנת 1929, ו"להניע שינוי" משנת 1930 מדגישות את האידאולוגיה של יונג לאיחוד במסגרת כתיבתו, כמו גם את הרעיון להתרחק מהנוסטלגיה התרבותית ועבר אידילי. ב"אהבתנו", תהליך התיעוש והתפתחות הערים כתוצאה מכך מוצגים כזירות של הזדמנויות פוטנציאליות ולא כסביבות הגורמות עוול, המשרטטות דעה מנוגדת ליצירות אחרות שהופקו במסגרת התנועה. זה מופיע לראשונה דרך יונג-היי, דמות ראשית בסיפור שעוזבת בסופו של דבר את הכפר הקוריאני ונוסעת לטוקיו, בניסיון לברוח מהתרבות הפטריארכלית המדכאת של עיר הולדתה ולמצוא אחדות, עצמאות ושוויון בכוח העבודה האורבני של יפן. הרומן השני "להניע שינוי" מתרחש ביפן, ומתמקד יותר בתנועת מעמד הפועלים עצמה באמצעות קבוצה של פועלים קוריאנים ויפנים. ההחלטה מביאה לפיוס באמצעות מאמץ משולב של הפרולטריון היפני והקוריאני כאחד.
במהלך התנועה הפרולטרית, היה דחף מצד הקולוניאליסטים היפנים לדחוק את הקוריאנים הרחק מהקומוניזם. תפיסה זו נקראה צ'ון הייאנג (cho˘nhyang)"." והיא הציתה את כתיבתן של יצירות רבות של סופרים שונים כמו "המיר של האן סואר-יה", "יום השנה החדשה של יאי קיוינג", "סיכוי של פאק צ'ואל", "שעורה" מאת "קים נאם-צ'ון" ו"ניהול" מאת קים נאם-צ'ון, שכולם פורסמו בין השנים 1939–1940.
יפן.