ה-BAR השתמש בהדף הגזים הנורים ממנו לירי חזק יותר, הוא צויד בתחמושת 7.62X63 מ"מ במחסנית ניתקת של 20 קליעים (40 בגרסת נ"מ קלה),משקלו של המקלע נע בין 7.3 ל-8.6 ק"ג תלוי בדגם.
תפקיד הרובה האוטומטי.
מלכתחילה ה-BAR תוכנן להיות נשק אישי הממלא את תפקיד הרובה האוטומטי, כלומר רובה שיש באפשרותו לבחור בין שני מצבי ירי - אוטומטי מלא וחצי אוטומטי מה שהיה מושג חדש אז. שני הרובים המובילים בתחום זה היו ההואוט (HOUT) הקנדי שלא נכנס ליצור וה-BAR האמריקאי. למרות תפקידו המיועד לו ה-BAR דווקא זכה לשימוש כמקלע קל (שעוצב כנשק תקיפה כיתתי) בגלל משקלו הכבד שלא התאים את הנשק לתפקיד הרובה האוטומטי אף למרות שקיבלות מחסניתו הייתה רק 20 קליעים - דבר שהקשה את השימוש ב-BAR כמקלע קל.
גרסאות.
לרובה הבראונינג נוצרו גרסאות שונות בארצות שונות.
FN Mle 1930.
FN Mle 1930 (או גם FN Model D) הוא מקלע קל בלגי תוצרת חברת FN Herstal. המקלע נוצר בשנת 1930, ונכנס לשירות עד לסוף שנות ה-40. נעשה שימוש ברובה בעיקר על ידי בריטניה בזמן מלחמת העולם השנייה, הם התקינו אותו בעיקר על מטוסים וספינות קרב קטנות.
הפיתוח של המקלע העושה שימוש בתחמושת 7.65x53mm נעשה ברישיון, על בסיס , תוך פיתוח שסתום גזים שונה.
המקלע נחשב למכונת ירייה אף על פי כך שהוא בעל מחסנית ולא בעל שרשרת כדורים, וגם בעל רתע נמוך מזה של מכונות ירייה.
ב-1932 יצא פיתוח משופר שנקרא FN Mle D, וממנו פותח אחרי מלחמת העולם השנייה דגם DA1 העושה שימוש בתחמושת נאט"ו 7.62×51mm.
ויליאם הייד וולאסטון
וִילְיַאם הַייד ווֹלַאסְטוֹן (William Hyde Wollaston) FRS (6 באוגוסט 1766 – 22 בדצמבר 1828) היה כימאי ופיזיקאי אנגלי שהתפרסם בכך שגילה שני יסודות כימיים והמציא שיטה לעבד עפרת פלטינה.
ביוגרפיה.
וולאסטון נולד בעיירה איסט דרהם (East Dereham) שבמחוז נורפוק. הוא היה בנם השני מתוך שבעה עשר ילדים של הכומר והאסטרונום, פרנסיס וולסטון (Francis Wollaston 1815-1737), ומרי פרקוויר (Mary Farquier). בשנת 1793 קיבל וולאסטון תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת קיימברידג'. בזמן לימודיו הוא החל להתעניין בכימיה, קריסטלוגרפיה, מטלורגיה ופיזיקה. מ-1789 שימש וולאסטון כרופא, תחילה בעיירה "ברי סנט אדמונדס" (Bury St Edmunds) שבמחוז סאפוק, וזמן קצר אחר-כך עבר ללונדון. הוא נכשל בניסיונו לקבל משרת רופא שהתפנתה בבית החולים סנט ג'ורג' ועקב כך הפנה את מרצו למחקר בתחומים בהם מצא עניין בלימודיו באוניברסיטה. זמן קצר אחר כך הוכרו תרומותיו וב-1793 צורף וולאסטון כעמית לחברה המלכותית, פעולה שהקנתה לו את הזכות לצרף את התואר FRS לשמו. לאחר שוולאסטון התעשר כתוצאה מפיתוח תהליך לזיקוק פלטינה הוא נטש את הרפואה כליל בשנת 1800, ומאז ואילך התרכז במחקר במקום במקצוע שרכש בלימודיו.
וולאסטון היה פעיל חשוב בחברה המלכותית. בשנת 1802 זכה וולאסטון במדליית קופלי (פרס שנתי, תרומה למדע), הפרס החשוב ביותר שמעניקה החברה המלכותית. בין השנים 1804 ו-1816 כיהן וולאסטון כמזכיר החברה המלכותית. ועם מותו של הבוטנאי סר ג'וזף בנקס הוא כיהן תקופה קצרה כנשיא החברה המלכותית ב-1820. בשנת 1828 קיבל וולאסטון פרס נוסף מהחברה המלכותית, המדליה המלכותית, פרס מיוחד המחולק על ידי מלך אנגליה.
בנוסף לפעילותו בחברה המלכותית היה וולאסטון חבר בחברה הגאולוגית של לונדון החל מ-1812 והשתתף לעיתים קרובות בישיבות המועצה וכיהן במשך זמן מה כסגן נשיא החברה הגאולוגית. אך פרט להשתתפותו בפגישות של ארגוני המדע הוא לא נטל חלק באירועים ציבוריים. הוא חי בגפו כשהוא עורך את ניסוייו בצורה דקדקנית ומקיפה, אבל בבידוד מוחלט כשהוא אינו מתיר לאיש להיכנס למעבדה שלו. לקראת סוף שנת 1828, משהתברר כי הוא חולה אנוש (התגלה גידול במוחו), הוא הקדיש את ימיו האחרונים לחזרה יסודית על כל מחקריו והתהליכים התעשייתיים שפיתח שטרם פורסמו, כשהוא מכתיב כמה מאמרים בנושאים אלו שחלקם הודפס אחר כך בביטאון החברה המלכותית "Philosophical Transactions".
ויליאם הייד וולאסטון מת בלונדון ב-22 בדצמבר 1828.
עבודתו.
עיקר פרסומו של וולאסטון בא מעבודתו ככימאי. הוא פיתח את השיטה הפיזיקאלית-כימית הראשונה לזיקוק פלטינה מתוך עפרה בכמויות מסחריות, לחישול פלטינה ולריקועה לחוטים דקים ביותר, המצאה שהעשירה אותו ואפשרה לו לפרוש מעבודתו כרופא. כל חייו הוא שמר על פרטי השיטה בסוד והיא התפרסמה ב-1829 רק לאחר מותו. תוך כדי ניסיונות שונים שעשה במתקן שפיתח הוא גילה את היסודות פלדיום (שסימנו Pd) ב-1803 ורודיום (שסימנו Rh) ב-1804 השייכים לקבוצת הפלטינה.
בשנת 1809 הוכיח וולאסטון כי הקולומביום (השם המקורי שניתן לניוביום) שהתגלה על ידי צ'ארלס האצ'ט (Charles Hatchett) ב-1801 והטיטניום הם יסודות, אבל הוא גם טען כי הטנטלום, יסוד שנתגלה ב-1802 על ידי השוודי אנדרס גוסטב אקברג (Anders Gustav Ekeberg 1813-1776), זהה לניוביום. דעתו זו של וולאסטון התקבלה בקהילייה המדעית. רק ב-1846 הוכיח לטרן היינריך רוז (Latern Heinrich Rose 1864-1795) כי ניוביום וטנטלום הם אכן שני יסודות שונים ולפיכך וולאסטון טעה.
וולאסטון גם ביצע עבודת מחקר חשובה בחשמל. ב-1801 הוא ערך ניסוי שהראה כי חשמל מחיכוך זהה לחשמל המופק מתא וולטאי. במהלך שנות חייו האחרונות הוא ערך ניסויים בחשמל שסללו את הדרך לתכנון המנוע החשמלי. עם זאת מייקל פאראדיי, שהיה בלא ספק הראשון שהצליח לבנות מנוע חשמלי עובד, סירב לזקוף לזכותו של וולסטון את פריצת הדרך שהובילה לבניית המנוע החשמלי ועקב כך פרץ ויכוח מר ביניהם.
גם עבודתו בתחום האופטיקה הייתה חשובה. הוא זכור כמי שהבחין בקווי פראונהופר הכהים בספקטרום של השמש (1802) תגלית שהוביל בסופו של דבר לגילוי היסודות בשמש. הוא גם המציא את הקמרה לוסידה (1807 – מתקן אופטי שסייע לאומנים בשרטוט), את גוניומטר ההחזר (1809 – מתקן המודד בדיוק רב את הזווית שבין פאות סמוכות בגביש) ואת מנסרת וולאסטון (מתקן המפריד אלומת אור לשתי אלומות של אור מקוטב).
הוא ניצל את הרצאת בייקר (הרצאה שנתית בתחום מדעים מדויקים שתמורתה מקבל הנואם 100 ליש"ט מהחברה המלכותית) ב-1805 "על הכוח של ההקשה" על מנת להגן על העיקרון המכונה "vis viva" (לטינית הכוח החי) שפיתח גוטפריד וילהלם לייבניץ כניסוח קדום של חוק שימור האנרגיה. וולאסטון כבר היה חולה מדי מכדי לשאת בעצמו את נאום בייקר האחרון שלו ב-1828 והכתיב אותו להנרי ורברטון (Henry Warburton) שהקריא אותו חודש לפני מותו של וולאסטון ב-20 בנובמבר 1828.
וולאסטון גם השתתף בוועדה המלכותית שהחליטה להתנגד לאימוץ השיטה המטרית ושיצרה את הגלון הבריטי.
הוקרות.
על שמו קרויים:
גיאומטריה פרויקטיבית
לואי הארבעה-עשר
ת.ז.
ג'יימס מילר
ג'יימס הנרי דומיניק מילר (באנגלית: James Henry Dominic Miller;
18 בדצמבר 1968 - 2 במאי 2003) היה מפיק, במאי וצלם ולשי שעוטר בפרסים רבים. הוא פעל פעמים רבות בשיתוף פעולה עם סאירה שאה, עמה יסד חברת הפקות עצמאית בשם Frostbite Productions בשנת 2001. הוא נורה למוות על ידי חייל צה"ל ב-2 במאי 2003 בעודו מצלם את מוות בעזה, סרט תיעודי על חיי נערים צעירים ברפיח. ב-6 באפריל 2006, חבר מושבעים בריטי בבית-המשפט St Pancras Coroner בלונדון פסק כי מדובר בהרג בלתי-חוקי ושמילר נפל קורבן לרצח. צה"ל, מנגד, טוען כי לא הייתה כוונה לפגוע במילר.
חייו.
מילר נולד בווילס כבנם של קצין צבא ומנהלת בית ספר. הוא גדל כקתולי באיים ההברידיים החיצוניים, שם הוצבו הוריו. בהמשך למד עיתונות ב"קולג' של לונדון לתקשורת". בשנת 1997 התחתן עם סופי וורן-נוט, ולזוג נולדו בן ובת.
מילר החל לעבוד כצלם עצמאי, ובשנת 1995 הצטרף לצוות Frontline News בתור צלם, מפיק ומנהל. בהמשך עבד גם עבור CNN ורשתות החדשות המובילות בבריטניה.
מילר עסק בקוסובו בצילומים בעבור חברת Hardcash Productions בנושא מעשי טבח שביצעו הסרבים בשנת 1999, והסרט זכה בפרס אמי ובפרס החברה המלכותית הבריטית לטלוויזיה. כן עסק מילר בצילום בלבנון, סודאן ואלג'יריה בעבור סוכנות ידיעות המלחמה Frontline Television News. הוא זכה בעשרות פרסים, ובהם פרס BAFTA, ה-Peabody ובפרס אמי, בעבור צילומים אלה ואחרים.
בשנת 2000 החל לעבוד עם סמירה שאה, והשנים נסעו למולדתה אפגניסטן על מנת לערוך צילומים בעבור הסרטים Beneath the Veil ו-Unholy War, שהופקו למען חברת Hardcash.
מותו.
הסרט התיעודי, מוות בעזה (שהושק על ידי HBO בשנת 2004) שמילר עסק בצילומו כשנהרג, מציג את מילר ועמיתיו יוצאים את ביתה של משפחה פלסטינית במחנה הפליטים של רפיח לאחר רדת החשיכה, בנושאם דגל לבן. הם צועדים כ-20 מטרים מחוץ למרפסת הבית כאשר נשמעת הירייה הראשונה. כעבור 13 שניות של דממה, זועקת שאה: "אנחנו עיתונאים בריטיים!" או-אז מגיעה ירייה נוספת, שפגעה במילר. הוא נורה בקדמת צווארו. הקליע, נורה על-פי מומחי הזיהוי הפלילי ממרחק שפחת מ-200 מטרים. מיד לאחר הירי הודיע דובר צה"ל שמילר נורה בגבו במהלך חילופי-אש. לאחר מכן הוא נסוג מגרסה זו. על-פי עדים לא היו כל חילופי-אש ולא נשמעים כאלה בקלטת ה-APTN.
דובר צה"ל פרסם את ההצהרה הבאה בתקשורת הבריטית עם מותו של מילר: "צבא ההגנה לישראל מביע צער על מותו של הצלם שחדר לאזור מלחמה. צלמים הנכנסים ביודעין לאזור מלחמה מסכנים את עצמם כמו גם את הכוחות, ובבירור מסתכנים בהיקלעות לאש-צולבת." דובר אחר של צה"ל תיאר את נסיבות המוות כנובעות מ"פעילות שהתרחשה בלילה, שבה כח [ישראלי] היה תחת אש ונאלץ להשיב אש בנשק קל."
לאחר מותו.