נמל התעופה הוא העמוס ביותר בפולינזיה הצרפתית אך לא הגדול ביותר ולא הראשי השוכן בבירה פפאטה. הסיבה למספר הנוסעים הגדול באופן יחסי שעובר בנמל התעופה היא העובדה כי בורה בורה מהווה "פנינה תיירותית" והיא מפורסמת בעולם בשל חופיה וענף המלונאות שלה.
רוני פרידמן
רונן פרידמן הוא מנכ"ל אפל ישראל, לשעבר מנהל בחברת אינטל העולמית. בתפקידו האחרון באינטל ניהל את קבוצת הפיתוח Intellectual Property Group (IPG) הכוללת כ-7,000 עובדים במספר אתרים בעולם.
כיום מתגורר בכרמיאל.
ביוגרפיה.
רוני פרידמן החל את דרכו באינטל בשנת 1984 כמהנדס תוכנה מתחיל, לאחר לימודי תואר ראשון בהנדסת מחשבים בטכניון, אותו סיים בהצטיינות.
בשנת 1988 זכה באחד הפרסים החשובים באינטל למפתחי תוכנה על תרומתו בפיתוח כלי CAD פנימי של אינטל, המסייע בפיתוח השבבים.
בשנת 2010 מונה להוביל את פרויקט פיתוח מעבדי הסנדי ברידג' ולאחר מכן אייבי ברדיג' של אינטל, והוא אף זה שבחר את שמם.
בשנים 2012–2015 ניהל פרידמן כמה מקבוצות הפיתוח שהיו אחראיות לתכנון של מעבדי סקיילייק, והיה אחראי לתכנון הארכיטקטורה שלו.
במאי 2017 החל לכהן כמנכ"ל אפל ישראל.
יצחק לעזער
הרב יצחק שמואל אהרן לעזער הוא משפיע ברסלבי, תלמידו של הרב אליעזר שלמה שיק. לאחר פטירת רבו קיבלו אותו חלק מתלמידיו כמנהיגם.
ביוגרפיה.
נולד בשכונת פלטבוש בניו יורק לבנימין בייניש לעזער, בבית ממוצא חסידי-גליציאני. הוא צאצא של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי מנחם מענדל לעזער אב"ד סטריזוב וטארנא בעל ה"שובע שמחות". למד בישיבת פונוביז' בבני ברק.
בחנוכה ה'תשל"ו (דצמבר 1975) הכיר את הרב שיק והפך לתלמידו. רבו הפקיד בידו את עריכת שיחותיו שהודפסו לאחר מכן בספר "תוך הנחל" ובספר "שיחות מוהרא"ש".
הוא מתגורר בשכונת בורו פארק בברוקלין.
במהלך שנת תשע"ה (2015) מינו אותו בהדרגה חלק מתלמידי הרב שיק לממשיכו ונפתח בית מדרש בראשותו בשכונת מגוריו בברוקלין. בהילולת רבי נחמן מברסלב ביבנאל בשנת תשע"ו הכתירו הרב דניאל בוים. אל המינוי הצטרפו רבני בית ההוראה של חסידי ברסלב ביבנאל. הרב לעזער עצמו סירב לקבל את המינוי ובמשך תקופה הפסיק לבוא לישראל. לאחר כמה חודשים הסכים להיות "משפיע רוחני" בלבד לבאים אליו, ללא עיסוק בהנהגת הקהילה. במחלוקת על נכסים ביבנאל בין בנו של הרב שיק, משה, ובין אחרים בקהילה, פעל הרב לעזער להשכין שלום בין הצדדים.
הוא מרבה לדבר על "החיים הטובים" האמתיים שלהם זוכה מי שמתנהג על פי הדרכותיו של רבי נחמן, כולל לימוד תורה, התבודדות והקפדה יתרה על שלום בית וכבוד האישה.
בשנת תשע"ח חנך בית כנסת מפואר בביתו. בראש השנה תשע"ט (10 בספטמבר 2018) פתח מניין לתלמידיו בעיר אומן באוהל המכיל מאות מקומות ישיבה.
בסביבות שנת תשפ"א קבע את מושבו בעיר יבנאל שבצפון, שם פתחו חסידיו בית כנסת גדול סמוך לבניין המועצה, ורוב חסידי ברסלב בעיר משתייכים כיום לקהילתו.
ספריו.
ספרים שחיבר על רבו הרב שיק:
קסנוקזאוריים
קסנוקזאוריים וקְּסֵנוֹזוֹרִיִּים (שם מדעי: Xenosauridae), היא משפחה של לטאות מסדרת הקשקשאים ובני אינפרא-סדרה דמויי קמטן. כל המינים חיים במקסיקו ובאמריקה המרכזית עד גואטמלה.
במשפחה זו סוג יחיד - קְסֵנוֹזוֹר ("Xenosaurus") ובו 7 מינים. בעבר היו עוד 2 סוגים נכחדים - "Restes" ו־"Exostinus". מינים אלה הם קרוביהם הרחוקים של לטאת הכוח ושל ההלודרמיים. המין הקרוב אליהם ביותר הוא לטאה תנינית סינית ("Shinisaurus crocodilurus"), מסין ווייטנאם שבעבר שויכה למשפחה.
אלו לטאות בינוניות בעלי לסתות מעוגלות, עיניים גדולות ויבלות דמויי כפתורים על עורם - מכאן שמם. הלטאות הללו טורפות או אוכלות חרקים והם יולדות ולדות חיים. הם חיים באזורי גידול מימיים למחצה או לחים מאוד, אם כי חלקם מותאמים לאקלים יבש.
לטאת הכפתור
הגדת וולף
הגדת וולף היא כתב יד מאויר של ההגדה של פסח שנכתבה באביניון במאה ה-14. נחשבת לאחת ההגדות העתיקות ביותר הקיימות בעולם.
היא כתובה על קלף בנוסח שהיה מקובל בצפון צרפת. מעתיק ההגדה ובעליה היה יעקב בן שלמה צרפתי, שכתבים אחרים פרי עטו שמורים כיום בארכיונים וספריות ברחבי העולם.
בשנת 1938 היא הוחרמה על ידי הנאצים מרשותה של הקהילה היהודית בברלין. ההגדה הועברה לוורשה ובשנת 1984 נעלמה. היא התגלתה שוב בשנת 1989, בז'נבה, שווייץ. לאחר מאבק משפטי קשה שארך שבע שנים היא הוחזרה לפולין, ולבסוף נתרמה על ידי פולין בראשותו של ראש ממשלת פולין צ'ימושביץ' לידיו של פרופסור ישראל שצמן, מנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
כח החולות
יצחק מנדלבליט
יצחק מנדלבליט (י"ב בטבת תרס"ג 11 בינואר 1903 – כ"ד באלול תשי"ג 4 בספטמבר 1953) היה אחד מאבות התעשייה בישראל, ומיסדם של מפעל אבן במפרץ חיפה וחברת איטונג הישראלית בפרדס חנה.
נעוריו ותחילת דרכו.
יצחק מנדלבליט נולד למשפחה יהודית בעיירה פרוסקורוב ליד העיר קייב. ב-1919 פרצו פרעות בעיירה (כחלק מגל פרעות פטליורה). בית המשפחה הוצת ואבי המשפחה ושלושת בניו, יצחק הבכור, נמלטו מהעיירה. בדרך נרצח האב בידי האוקראינים ושלושת הבנים שרדו.
ב-1921 בהיותו בן 18, הצטרף יצחק מנדלבליט לקבוצת חלוצים ועלה לארץ ישראל; שני אחיו הצעירים נותרו בינתיים באוקראינה. הוא הגיע לירושלים, שם החל לעבוד כפועל בנין והועסק על ידי קבלנים שונים בעיר. אחר-כך החל לעבוד כפועל ובהמשך כשותף, בבית המלאכה של אהרן גרבלסקי ליצור שיש ומרצפות. תוך כדי עבודה למד את מלאכת סיתות אבנים ויצור מרצפות.
מפעלים מיסודו.
בית חרושת למרצפות ומפעל אבן.
בתחילת שנות ה-30 הקים מנדלבליט בית חרושת קטן ליצור מרצפות בשכונת תל-ארזה בירושלים. ב-1935 החל בהקמת בית חרושת נוסף גדול – בו הועסקו כ-120 פועלים – במפרץ חיפה, בית חרושת אבן. הדגם האמריקאי של מפעלים בארצות הברית כבש את לבו של מנדלבליט, ובית החרושת פעל לפי דגם זה. נפתחה בו קפיטריה, למרות שהדבר לא היה אז מקובל במפעלים, והפועלים יוצגו בהנהלה. בית החרושת כלל מחלקת בלוקים ומחלקת שיש. במלחמת העצמאות עבד המפעל בשלוש משמרות וסיפק בלוקים ממולאים ששמשו לבניית קירות מגן בחיפה כנגד צליפות על האוכלוסייה היהודית. במחלקת השיש יוצר שיש מלאכותי לפי פטנט שנרשם על ידי מנדלבליט תחת השם גלומיט. בהמשך הרחיב המפעל את העיסוק בשיש המלאכותי והטבעי והעסיק כ-400 עובדים.
באותה תקופה רכש מנדלבליט שטחים רבים בירושלים וסביבתה, ובהם בבית איכסא ובליפתא, בסמוך לתל ארזה. לימים מכר חלק מהקרקעות שליד תל ארזה לחברת הבנייה של פאג"י.
חברת איטונג הישראלית בע"מ.
במהלך שנות ה-40, בעוד שני בתי החרושת בירושלים ובחיפה עובדים, התוודע מנדלבליט לבלוק האיטונג, כנראה מקריאה בעיתונות זרה. הוא סבר שזו אבן מתאימה ביותר לאקלים הארץ, "האבן הנושמת" כינה אותה. מנדלבליט נסע לסטוקהולם למפעל איטונג השוודי, פגש את מנהלי המפעל וקיבל מידם את הזיכיון ליצור לבנת האיטונג בישראל.
עתה נחוץ היה מימון להקמת המפעל. מנדלבליט סבר שלבנת האיטונג תתרום לבנייה הרבה הנחוצה לנוכח גלי העלייה הצפויים עם הקמת המדינה, אך פנייתו של מנדלבליט לשרת העבודה דאז גולדה מאיר לא הניבה מימון, אף כי הובטחו לו הטבות שונות. הוא נסע לניו יורק, פנה לקהילה היהודית ואכן נמצאו מממנים מקרב הקהילה. עתה נותר לקנות מגרש מתאים להקמת המפעל. מנדלבליט בחר מגרש במושבה פרדס-חנה.
בשנת 1950 מפעל איטונג בשוודיה שלח לישראל שני מהנדסים שוודים, שהשתכנו תקופה ממושכת במלון לב הכרמל על הר הכרמל. במשרד ברחוב כיאט 6 בעיר התחתית בחיפה החלו מנדלבליט והמהנדסים בתכנון המפעל העומד להיות מוקם. מועצת פרדס חנה, שהמפעל המוקם עתיד היה לתת פתרון לאבטלת תושביה, תרמה את חלקה בסלילת כביש, שחצה את פסי הרכבת והגיע עד לאתר המפעל. באותו זמן נערמו טונות של ציוד בנמל חיפה, ציוד שנשלח מהמפעל השוודי והועבר לאתר. מחצבה נקנתה בטנטורה. כך מפעל איטונג החל לקרום עור וגידים. ב- 1952 כבר עמד המפעל על תילו והחל בראשית תפקודו.
שלהי חייו.
מנדלבליט לא שקט על שמריו ואף פנה לתחומים אחרים – לא רק בתחום אבני הבנייה – ותכנן להקים מפעלים נוספים. כך יצר קשר עם חברת "דנו" הדנית, שהמפעל שלה בקופנהגן התמחה בהפיכת זבל לדשן. הוא קיבל גם ממנה זיכיון להקמת מפעל דשן בישראל. הוא תכנן גם להקים מפעל ליצור אדנים לפסי הרכבת, אולם פטירתו ב-1953 קטעה את התוכניות האלה.
מנדלבליט נפטר ב-4 בספטמבר 1953 ונקבר בחיפה.
לאחר פטירתו של מנדלבליט, המפעלים עברו לידי מנהלים חדשים. בית החרושת למרצפות בירושלים נמכר, ובית חרושת אבן עבר לידי סולל בונה ובכך הוסיף את תחום השיש לתעשיית המחצבות של אבן וסיד. מפעל איטונג, לאחר כמה שנות שפל התאושש, הלך ופרח ומימש את חזונו של מנדלבליט, חזון "האבן הנושמת", האבן שמתאימה לבנייה בישראל עד היום. בכך היה מנדלבליט ממניחי התשתית ליוזמה הפרטית במפעלים בקנה מידה לאומי לפי הדגם הקפיטליסטי הליברלי.
פעילות ציבורית.
בצד פעילותו התעשייתית יצחק מנדלבליט עסק גם בפעילות ציבורית. הוא היה פעיל מרכזי בהתאחדות בעלי התעשייה, שייצג את התעשיינים שהחלו לפעול בארץ ישראל בשנות העשרים והשלושים.
באותו זמן נוסדה מפלגת הציונים הכלליים ומנדלבליט היה אחד מפעיליה המרכזיים. בתחום הכלכלי והתעשייתי הוא תמך בקפיטליזם ליברלי וביוזמה פרטית. אולם בתחום המדיני היה מנדלבליט יוני, הוא תמך בהגנה והתנגד לרוויזיוניסטים. במהלך מלחמת העצמאות נתמנה מנדלבליט ליו"ר וועדת המצב בחיפה, שטיפלה בהקמת מנגנון שירותים לציבור בעיר במהלך המלחמה.
מוזאזאוריים