בשנת 1871 ייסד דליטש את האגודה הלותרנית האוונגלית עבור המיסיון המרכזי לעם ישראל (כיום האגודה האוונגלית הלותרנית הלאומית למפגשים בין נוצרים ויהודים).
בהשפעתו, ייסדו בשנת 1886 מספר כמרים בלייפציג את המכון ליהדות על שם דליטש (Delitzschianum Judaicum Institutum), במטרה לקדם את הבשורה (מיסיון) ליהודים על בסיס תאולוגי ומדעי בעולם. באמצעות לימודיו ומחקריו במכון, הוא זכה להכרה מצד חוקרים נוצרים ויהודים כאחד. אלא שבשל מאמצי הבישור (המיסיונריות) שלו נגרמו לעיתים קרובות חיכוכים ועימותים מול חוגי מלומדים יהודים, במיוחד בקרב נציגי "מדעי היהדות",
פרנץ דליטש נפטר ונקבר בבית העלמין בדרום לייפציג בשנת 1894.
פועלו.
דליטש נחשב לאחד מן מפרשי התנ"ך הנוצריים החשובים ביותר של המאה ה -19: הוא נחשב כלמדן מעמיק ומקיף, בעל בקיאות רבה בספרות חז"ל וכפרשן חשוב בתאולוגיה המקראית תוך הקפדה בהקשר הפילולוגי.
אחד מסדרי העדיפויות העליונים של דליטש היה להבהיר ולהכיר את הברית החדשה ליהודים. מסיבה זו, הוא טרח ועבד במשך 51 שנים על תרגומה של הברית החדשה מהמקור היווני ללשון העברית (ייתכן שחלק מן הכתבים הראשונים של הברית החדשה נכתבו בעברית או ארמית). התרגום יצא לאור בשנת 1877 "כברית החדשה".
אחד מהמשאלות של תלמידיו הרבים היה שהם לעולם לא יכתב ספר שלא יסיים בסופו של דבר מבלי לפאר את שם ישו. אחד מתלמידיו המפורסמים היה הפרופסור לתאולוגיה בעל שם עולמי ארנסט פון דובשיץ (1870–1934) בהלה - סאלה (עיר גדולה בדרום סקסוניה בגרמניה).
יחד עם עמיתו קרל פרידריך דליטש קייל פורסמו במשך עשרות שנים, במהדורות גדולות סדרת פרשנויות מובילות במאה ה 19 לתנ"ך בשם "Keil-Delitzsch-Reihe." מלבד סדרה זו הופיעה בשנת 1887 המהדורה החמישית של פרשנות לספר בראשית המשמעותית שלו. זמן קצר לפני מותו, הוא קיבל מבנו פרידריך הבטחה לחזור ולעבד לפרסם את הפרשנות שלו למזמורי תהילים. פרשנות מעודכנת זו הופיעה במהדורה המעודכנת החמישית בשנת 1894. כמו כן, הודפסה המהדורה השישית של שנת 1984 שאזלה תוך זמן קצר.
הוקרה וזיכרון.
מאז שנת 1927 קיים לוח זיכרון על בית מספר 7 ברחוב Friedrichstrasse בעיר ארלנגן על שם פרנץ דליטש ובנו פרידריך (הבית בו נולדו), שחיו שם בין השנים 1850–1867. בנוסף לכך, נוסד בשנת 1948 המכון ליהדות "Institutum Judaicum Delitzschianum" במסגרת הפקולטה התאולוגית הפרוטסטנטית של אוניברסיטת מינסטר ( Westfälische Wilhelms-Universität Münster ) של וסטפאליה ואשר נקראה על שם דליטש.
פרנץ דליץ
דליץ'
דליץ
אלהמברה
אלהמברה (ספרדית Alhambra; מערבית الحمراء - "אל-חמרא" או "האדומה") הוא מתחם ארמונות ומבצרים קדום שנבנה על ידי סולטאני שושלת נאצר המורים בעיר גרנדה שבדרום ספרד בעיקר במאה ה-13 ובמאה ה-14. המתחם המפואר הוקם על גבי גבעה על יד העיר שהייתה אז בירת הממלכה המוסלמית האחרונה שנותרה בספרד. כיום היא מוזיאון המדגים את האדריכלות האיסלאמית בשיאה. המתחם הוגדר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
היסטוריה.
בזמן בניית אלהמברה (שמקורה במילה הערבית الْحَمْرَاء, אלחמראא', האדומה), הייתה גרנדה בירת הממלכה המוסלמית בספרד (שכונתה גרנדה) שהייתה מוקפת על ידי ממלכת קסטיליה הקתולית. מאז שנות השלושים של המאה ה-13, כשעלתה שושלת הנסריד לשלטון, הייתה גרנדה ממלכה וסלית כפופה להלכה לקסטיליה. למרות כפיפות זאת, ואולי בזכותה, שגשגה גרנדה בתקופה זו בתחומי האמנות, הספרות, והמדעים, והדבר סייע רבות לבוני אלהמברה בעיצוב המתחם.
ב-1248 החלה בניית אלהמברה על אחת הגבעות המקיפות את גרנדה, כשבעיר מלך מוחמד אבן אלהמאר. יורשיו של מלך זה המשיכו לבנות ולפאר את אלהמברה עד שנת 1354. המלכים משושלת זו גם הגדילו מאוד את המבצר שכבר היה קיים בגבעת אלהמברה, ובאתר נמצאים גם בתיהם של בכירי הממשל, מגוריהם של עובדי הארמון, בתי מלאכה, בתי מרחץ וכדומה.
לאחר שהקתולים כבשו סופית את גרנדה ב-1492 והפילו את שושלת הנסריד, הם החלו לשנות את אלהמברה ולהתאימו לטעמם. המלך קרלוס הראשון בנה באתר ארמון משלו בסגנון הרנסאנס במאה ה-16, ותוך כך הרס את רוב ארמון החורף. מלכי ספרד נוספים המשיכו שינויים שפגעו ביופיו המקורי של המתחם. רק במאה ה-19 החלו הספרדים לכבד את האוצר האדריכלי הזה. שיפוצים נרחבים התנהלו, ומאוחר יותר נפתח באתר מוזיאון.
סיור באלהמברה.
המבקרים באלהמברה יכולים לחזות במיטב האדריכלות האיסלאמית המתאפיינת בשימוש מתקדם בסימטריה ובגאומטריה. במבט ראשון אין אלהמברה נראית מפוארת. בפנים מורכב מתחם הארמונות ממבוך של חצרות פטיו, כיפות, קשתות שמעוטרות כולן באריחים ססגוניים (אזולחוס) מסודרים בתבניות גאומטריות מסובכות.
מול הכניסה למתחם נמצא אלקאסאבה, שרידי המבצר המקורי, שממגדל השמירה שלו נראה נוף העיר גרנדה. משם עוברים לארמונות הנסרידים, שבהם נמצאים המגורים המלכותיים, ולאואסיס - נווה של מזרקות ובריכות צלולות, שבו התנהלה הממלכה המוסלמית. הארמון המלכותי מחולק לשלושה אזורים לפי שימושם:
חצר האריות.
בלב ההרמון, שהכניסה אליו הייתה מותרת אך ורק למלך, לנשיו ובני משפחתו ולעבדיו הנאמנים ביותר, נמצא הפטיו דה לוס לאונס 'חצר האריות'. הדימוי הוא של חצר פנימית מוקפת מערות נטיפים, אשר טיפות המים נאספות מהם ומגיעים למזרקה שבאמצע החצר. למזרקה 12 אריות המסמנים את גלגל המזלות ומעליהם מסמנים ארבעה זרמי מים את ארבע פינות היקום.
לפי מסורת ללא הוכחות, מזרקה זו הגיעה לאלהמברה מביתו של שמואל אבן נגרלה, הוא רבי שמואל הנגיד. בצדו הדרומי של הארמון נמצא הסאלה דה לוס אבנסראח'ס (אולם המורים) שנחשב לחדרו היפה ביותר של המתחם, בזכות תקרתו המעוטרת הנווה וכיפתו דמוית הכוכב, המשקיפה אל הבריכה מתחתה.
בבתי המרחץ, שחלקם תת-קרקעיים, התפנקו המלכים בבריכות צבעוניות המרוצפות באריחים שחורים דמויי כוכבים בתקרה שמאירים את החלל.
בארמונו של קרלוס הראשון, בסגנון הרנסאנס, עמדו פעם דירות המלך. ארמון קתולי זה משכן מוזיאון שמוקדש לאמנות אסלאמית. בחצרו המרובעת נערכו פעם מרוצי פרים, אך בימינו, הודות לאקוסטיקה הטובה בחצר, נערכים מדי שנה קונצרטים כחלק מפסטיבל המוזיקה והמחול של גרנדה.
בצמוד לאלהמברה נמצא ארמון החנרליפה, ארמון הקיץ של המלכים. נקודה בולטת בארמון זה היא גרם מדרגות המים שלאורך מעקהו זורמים מים קרירים. מהגנים היפים בני המאה ה-13 אפשר להתבונן בעיר גרנדה.
שניים סינים
צ'וס למפראבה
צ'וס למפראבה (בספרדית: Chus Lampreave; 11 בדצמבר 1930 - 4 באפריל 2016) הייתה שחקנית ספרדייה.
צ'וס הייתה אחת השחקניות המוערכות והמפורסמות ביותר בקולנוע הספרדי. השתתפה ביותר מ-50 סרטים ובמספר רב של הפקות טלוויזיה, תוך שיתוף פעולה עם במאי הקולנוע ובמאי הטלוויזיה החשובים ביותר במדינה.
ביוגרפיה.
נולדה במדריד. לאחר סיום לימודי התיכון, הלכה בעקבות חיבתה הגדולה לציור דווקא, ונרשמה ל"אקדמיה המלכותית לאמנויות של סן פרננדו" במדריד. ב-1958 רשמה את הופעת הבכורה שלה כשחקנית טלוויזיה. תפקידיה הראשונים בקולנוע היו בסרטיו של לואיס גרסיה ברלנגה ("El Verdugo", והסאגה " Nacional").
בשנות ה-80 הגיע הזינוק בקריירת המשחק שלה, בעקבות תפקידיה בסרטיו של הבמאי פדרו אלמודובר. בסרטים אלו גילמה את דמות האשה המבוגרת (האמא, הדודה או הסבתא) אשר מתייחסת בטבעיות לתופעות חברתיות חריגות. בין היתר שיחקה ב"הרגלים מגונים" (1983), "מה עשיתי שזה מגיע לי?" (1984) ו"נשים על סף התמוטטות עצבים" (1988). למפראבה הוסיפה לשתף פעולה עם אלמודובר גם בסרטיו הבאים, הידועים שבהם "דבר אליה" (2004) ו"לחזור" (2006). בשל הופעותיה החוזרות בסרטים של אלמודובר, דבק בה לעיתים הכינוי "נערת אלמודובר" (Chica Almodóvar).
היא שיחקה גם בסרטיו של פרננדו טרואבה. לראשונה בסרט "שנת האורות" (1987), שעל משחקה בו הייתה מועמדת לפרס גויה עבור שחקנית המשנה, וכן בסרט זוכה פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 1993, "הפיתוי הכי יפה של חיי". על סרט זה זכתה בפרס גויה לשחקנית המשנה. בסך הכול הייתה צ'וס מועמדת ארבע פעמים לפרס גויה.
נפטרה באלמריה ב-4 באפריל 2016.
מדריך חוץ וטבע
מד&quot;ח
שריפת הספרים בכיכר בבל
שלווה מרדי מרדכיאשווילי
שלווה מרדי מרדכיאשווילי (בגאורגית: შალვა მარდი მარდახიაშვილი; נולד ב-10 במאי 1933) הוא פרופסור למדעי הרפואה ישראלי מאוניברסיטת מוסקבה וקייב, רופא ופרופסור מחקר במספר אוניברסיטאות למחקר באירופה, רוסיה וארצות הברית, בתחום האונקולוגי. ממציא "שיטת מרדי" הקרויה על שמו. ממייסדי קונגרס יהודי גרוּזיה. הוא פרופסור אורח באוניברסיטאות מחקר בעולם, וחבר פעיל ב-10 אקדמיות לאומיות ובינלאומיות למדעים, למחקר רפואי, בארצות הברית, באירופה ובאסיה. ממציא מספר רב של פטנטים הרשומים על שמו.
קורות חיים.
מרדי נולד בלאילשי שבגאורגיה וגדל בכותאיסי. הוא עלה לישראל באפריל 1974, והמציא בתחילת שנות ה-80, את שיטת מרדי. בעקבות החלטת משרד הבריאות לא לאשר את הטיפות לשימוש, ערק מרדי לשווייץ ב-1976 והיה למומחה בינלאומי לטיפול בשומות ובבעיות עור. לפרופ' מרדי קליניקות בבזל, לונדון, ניו יורק, קופנהגן ועד שנת 2003 גם בקריית אונו. בין היתר נועץ בו מנהיג ברית המועצות לשעבר, מיכאיל גורבצ'וב, לגבי כתם הלידה שבמצחו, אנשים ציבור רבים נבדקו וטופלו בידיו, ביניהם שמעון פרס, יצחק רבין, יצחק נבון, אהוד אולמרט, רונלד רייגן ועוד.