מקור הנהר בדרום מחוז סאמט בצד המערבי של קו פרשת המים של אמריקה ברכס טנמייל (Tenmile Range – מילולית "רכס עשרת המיילים") בסמוך לפסגת קוואנדרי (Quandary Peak). הוא זורם צפונה בסמוך לעיירות בלו ריוור (Blue River) וברקנרידג', ואז דרך אגם דילן (Lake Dillon) בסמוך לעיירה דילן (Dillon). צפונית לדילן הוא זורם בכיוון צפון-צפון-מערב לאורך המורדות המזרחיים של רכס גור (Gore Range) ונשפך לקולורדו סמוך לעיירה קרמלינג במחוז גרנד.
סכר גרין מאונטיין (Green Mountain Dam), 21 קילומטרים במעלה הנהר מקרמלינג, יוצר את מאגר גרין מאונטיין (Green Mountain Reservoir), מפעיל תחנת כוח הידרואלקטרית, ומטה מים לצורך השקיה, כחלק ממיזם קולורדו-ביג תומפסון. הסכר הוא חלק ממיזם בניהול לשכת הטיוב של ארצות הברית.
קולין בלייקלי
קולין ג'ורג' בלייקלי (באנגלית: Colin George Blakely; 23 בספטמבר 1930 - 7 במאי 1987) היה שחקן אופי צפון אירי. הוא היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "אקווס".
ביוגרפיה.
בלייקלי נולד בבנגור שבמחוז דאון בצפון אירלנד. הוא למד בבית הספר סדברג ביורקשייר. בגיל 18 החל לעבוד בחנות למוצרי ספורט של משפחתו, ואחר כך עבד כמטעין עצים ברכבת. ב-1957 אחרי שהשתתף בתיאטרון חובבים בבנגור, פנה למקצוע המשחק והצטרף ללהקת תיאטרון בבלפסט.
בשנת 1957, כשהיה בן 27, הופיע בלייקלי בהופעת הבכורה שלו בתיאטרון בתפקיד דיק מק'קרדל במחזה "Master of the House". הוא גם שיחק במספר הפקות של "להקת תיאטרון אולסטר" בהן במחזה "Bonefire" מאת ג'ררד מק'לרנון (1958) ובמחזה "A Sparrow Falls" מאת פטרישה או'קונור (1959). בין השנים 1957 ו-1959 שיחק בתיאטרון רויאל קורט והופיע במחזה "Cock-A-Doodle Dandy", במחזה "Serjeant Musgrave's Dance" מאת ג'ון ארדן, ובמחזה "The Naming of Murderers Rock" שעליו קיבל ביקורות חיוביות. ב-1961 הצטרף ללהקה השייקספירית המלכותית בסטרטפורד-אפון-אייבון. מ-1963 ועד 1968 היה חבר התיאטרון המלכותי הלאומי והופיע איתם בתיאטרון האולד ויק.
ב-1969 זכה בלייקלי בהכרה רחבה כששיחק בתפקיד שנוי במחלוקת בדמותו של ישו הנוצרי במחזה "Son of Man" מאת דניס פוטר. מאז הופיע בקביעות על מסכי הטלוויזיה הבריטית. באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בעיבוד לרומן "The Way We Live Now" מאת אנתוני טרולופ.
בין המחזות הרבים בהם הופיע בלייקלי היו "The Recruiting Officer", "ז'אן ד'ארק", "The Royal Hunt of the Sun", "פילומנה", "וולפונה" ו"אדיפוס". ב-1972 חזר להופיע עם הלהקה השייקספירית המלכותית ושיחק במחזה "Old Times" מאת הרולד פינטר, ובהמשך בהצגות רבות בווסט אנד.
בקולנוע שיחק בלייקלי בתפקיד מוריס בריית'ווייט בסרט "This Sporting Life" (מ-1963), והלין בסרט "The Long Ships", דוקטור ווטסון לצדו של רוברט סטיבנס בתפקיד הולמס בסרט "החיים הפרטיים של שרלוק הולמס" (1970), יוסיף סטלין בסרט "Red Monarch" בבימויו של ג'ק גולד (1983). ב-1975 שיחק בתפקיד זיגפריד פרנון התמהוני בסרט "It Shouldn't Happen to a Vet" המבוסס על ספריו של ג'יימס הריוט. עוד השתתף בסרטים "אדם לכל עת" (1966), "וינסטון הצעיר" (1972), "The National Health" (מ-1973), "רצח באוריינט אקספרס" (1974), "הפנתר הוורוד מכה שנית" (1976), "אקווס" (1977), "כלבי המלחמה" (1980), "ניז'ינסקי" (1980), ו"רצח לאור השמש" (1982).
כשחקן שייקספירי בולט הופיע בלייקלי במחזות שייקספיריים בטלוויזיה. ב-1981 שיחק בתפקיד אנטוניוס בעיבוד הטלוויזיוני של המחזה "אנטוניוס וקלאופטרה" בבימויו של ג'ונתן מילר, כחלק מסדרת המחזות השייקספיריים של ה-BBC. ב-1983 הופיע בתפקיד קנט בגרסה של "גרנדה טלוויז'ן" למחזה "המלך ליר" בכיכובו של לורנס אוליבייה בתפקיד ליר. עוד שיחק בתוכניות טלוויזיה שונות בהן "Loophole" (מ-1981), "Red Monarch" (מ-1983), "פרשת ביידרבק" (1985), הדרמה "Operation Julie" (מ-1985) וסדרת הטלוויזיה "Paradise Postponed" (מ-1986).
חיים אישיים.
בלייקלי היה נשוי לשחקנית הבריטית מרגרט ויטינג במשך 26 שנה. לבני הזוג היו שלושה בנים. הוא נפטר בגיל 56 ממחלת הלוקמיה.
הגברים
הגברים (באנגלית: The Men - בישראל הוא נקרא בזמנו "הנידונים לחיים") הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1950 בהפקתו של סטנלי קריימר ובבימויו של פרד זינמן. התסריט הוא של קארל פורמן שכתב אותו בעקבות סיפור קצר שלו.
בתפקידים הראשיים מככבים מרלון ברנדו ותרזה רייט, זה סרט הבכורה של ברנדו לאחר שהתפרסם במשחקו בהצגה חשמלית ושמה תשוקה בברודוויי.
קריימר שהתעסק בסרטיו בבעיות חברה בחר הפעם בבעיות פצועי המלחמה המשותקים ובעיות הסתגלותם למצבם החדש. הסרט מעלה את בעיותיהם הרבות כולל שליטה על הסוגרים ויכולתם להוליד, נושאים שלא הועלו עד אז בסרטים וגם את בעיותיהם של השתלבות בחברה של אנשים בריאים ובעיקר על עתיד יחסיהם עם חברותיהם. בתחילה מופיעה הכתובת: "בכל המלחמות מאז שחר ההיסטוריה, היו גברים שלחמו פעמיים. בפעם הראשונה לחמו באלה, חרב ומכונת ירייה. בפעם השנייה לא היו להם הכלים האלה אבל זה היה הקרב הגדול ביותר. הם נלחמו בו באמונה ובאומץ עד שהושג לבסוף הניצחון".
הסרט צולם בבית החולים בירמינגהאם של המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית (VA) שהיה בואן נויס, לוס אנג'לס, ופעל בשנים 1944–1950 ובו טופלו אלפי פצועים משותקים מקרבות מלחמת העולם השנייה.
מרלון ברנדו גר בבית החולים במשך חודש לפני תחילת ההפקה, אשפז את עצמו במחלקת משותקי הגפיים התחתונות וסיגל לעצמו מיומנוית בנסיעה בכסא גלגלים. בסרט משחקים את עצמם 45 מאושפזי המחלקה הזו.
הסרט לא הצליח כלכלית, האמריקאים לא אהבו את הצד העגום הזה של תוצאות המלחמה. הבעיות המועלות בסרט דומות לבעיותיו של קטוע הידיים הומר פאריש מהסרט שנות חיינו היפות ביותר שגם בו השתתפה תרזה רייט.
תקציר העלילה.
לוטננט קן וילצ'ק ("באד") (מרלון ברנדו) מאושפז זמן ממושך בבית חולים צבאי לאחר שנפצע בגבו בפעולה במלחמת העולם השנייה ונותר משותק בחצי גופו התחתון. הוא בדיכאון, מתקשה לקבל את מצבו החדש, אינו מתחבר לשאר המשותקים במחלקה, אינו משתף פעולה עם הצוות המטפל בראשות ד"ר ברוק (אוורט סלואן) ואינו רוצה בהמשך קשר עם חברתו.
אלן ("אלי") (תרזה רייט) חברתו של קן, אוהבת אותו ורוצה למסד את הקשרים ביניהם למרות פציעתו אך הוא דוחה אותה כי אינו רוצה שתרחם עליו.
רק לאחר פגישה במחלקה בו היא משכנעת אותו באהבתה אליו, הוא מתרצה ומתחיל בטיפול שיקומי כדי לחזק את שרירי גופו העליון וגם מתחיל להיות אופטימי לגבי העתיד ומסכים להתחתן אתה.
"אלי" נחושה להתחתן עם קן למרות דעתם של הוריה המבקשים ממנה לוותר עליו לנוכח הסיכונים בנישואים כאלה. לבסוף הם מתחתנים. "באד" לא מצליח לעמוד בטקס ונופל. הוא מרוגז ומרגיש מושפל. בבית מתחילות רגליו להתכווץ, הוא מסתכל באשתו, רואה את מבטה הנפחד ובורח מהבית. הוא נכנס לבר, משתכר ועושה תאונה עם מכוניתו. לבקשת המשטרה הוא מוחזר לבית החולים ורוצה להישאר שם כל הזמן. כעבור חודשיים, בלחץ חבריו וד"ר ברוק, הוא משתכנע לחזור לביתו שם מחכה לו "אלי" המקבלת אותו בחיוך וחיבוק.
מולא אהרון הכהן
מולא אהרן הכהן (1843 - 13 במאי 1918) היה שד"ר, ממעוררי עליית יהודי פרס לארץ ישראל.
קורות חייו.
בשנת 1885 החליט מולא אהרן משה הכהן (התואר "מולא" ניתן למורה או למי שידע לכתוב קמעות ולעשות השבעות וסגולות לכל מיני צרות) לצאת מעירו שיראז שבפרס, לביקור של ארבע ערי הקודש (צפת, טבריה, ירושלים וחברון) בארץ ישראל.
לאורך מאות שנים טרם הגעתו של הכהן, דאגה הקהילה היהודית בפרס ליצירת קשר מתמיד עם ארץ ישראל באמצעות שליחי מצווה. השליחים זכו לכבוד רב, וברבות הימים נמצא כי כתביהם היו למקור המידע העיקרי לתולדות יהודי המזרח מהמאה העשירית ואילך. הקשר נשמר לאורך השנים בעיקר עם העיר צפת; כבר במאה ה-16 התיישבו מעטים מעולי פרס בעיר, ואילו במחצית השנייה של המאה ה-19, עם התפתחות דרכי הגישה והתחבורה, התרבו השליחים שהגיעו מארץ הקודש לערי פרס במטרה לאסוף תרומות עבור מוסדות צדקה וחסד. לקראת סוף המאה ה-19 גברה העלייה מפרס, בעיקר בשל התעמרות המשטר המוסלמי ביהודים, שסבלו מאפליה ומהצרת צעדיהם על ידי שכניהם המוסלמים בכל תחומי החיים.
כאשר הגיע הכהן לארץ ישראל, פנה לצפת, שם הייתה כבר קהילה של יוצאי פרס. יהודי צפת התרשמו ממנו וביקשו למנותו לשד"ר לערי בוכרה, רוסיה ופולין, קווקז וגורגיסטאן, כדי לאסוף כספים עבור בני הקהילה העניים בצפת. את הסכמתו התנה שיעשה זאת רק בדרכו חזרה לביתו, לאחר שיעלה את כל משפחתו לארץ ישראל.
אשתו הראשונה של הכהן לא הרתה, ועל כן נשא אישה שנייה, תמר כאנום, אלמנה ואם לבן, בתקווה שתלד לו ילדים. לבני הזוג נולדו ארבעה בנים: יוסף כהן, שלשמו הוצמד השם "המקובל", מחבר הספר "גורל יד יוסף"; בנימין הכהן; רפאל חיים הכהן, איש ציבור, בעל דפוס ומחבר הספר "אבנים בחומה"; והבת שרה רשתי. את שמעון, בנה של אשתו מבעלה הקודם, גידל כבנו. בנו של בנימין הכהן; אהרן חיים כהן, היה איש מודיעין ופעיל ציבור ישראלי.
הכהן ניחן בכל התכונות הדרושות לשליח כפי שמתאר אותן אברהם יערי: הוא היה בעל תורה ומידות, ידע להתהלך עם הבריות, להסתגל למנהגים חדשים ואף להטיל את מרותו בשעת הצורך. כאדם היוצא לנדודי מרחקים במשך שנים רבות, היה עליו להיות אמיץ לב, בקי בהוויות העולם, מהיר ללמוד שפות ואף הרפתקן.