בשנת 1107 שלט המלך קאלמאן ברוב ערי החוף הביזנטיות לשעבר בדלמטיה, אולם לאחר מותו של קאלמאן בשנת 1116 תקפה ונציה את החוף הדלמטי, הביסה את צבאו של באן קלדין הקרואטי ותפסה את ביוגרד, ספליט, טרוגיר, שיבניק, זאדאר וכמה איים. אישטוואן השני, מלך הונגריה יורשו של קאלמאן, ניסה ללא הצלחה להחזיר את הערים האבודות בשנת 1117, אם כי הדוג'ה מוונציה, אורדלאפו פאליירו, נהרג בקרב ליד זאדאר. בעקבות כך נחתם הסכם הפסקת אש בן חמש שנים, המאשר את הסטטוס קוו. בשנת 1124 אישטוואן השני תקף שוב את העמדות הוונציאניות, וכבש בחזרה את ביוגרד, פיצול, סיבניק וטרוגיר, אבל זאדאר והאיים נותרה תחת שליטה ונציאנית. עם זאת, בשנת 1125 הדוג'ה דומניקו מיקלה הצליח לכבוש שוב את הערים הללו והרס את ביוגרד. בשנת 1131 עלה בלה השני, מלך הונגריה לשלטון, ובשנת 1133 כבש בחזרה את כל הערים מלבד זאדר. בשנת 1167 נכבש חלק מקרואטיה מדרום לנהר קרקה, יחד עם בוסניה, בידי האימפריה הביזנטית, ונשארה תחת שליטתם עד מותו של מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית בשנת 1180.
לאחר מותו של הקיסר מנואל הראשון, האימפריה הביזנטית לא הייתה מסוגלת לשמור על כוחה בדלמטיה, ועד מהרה התמרדה העיר זאדאר נגד ונציה, והאזור הפך לשדה קרב עד לשנת 1202. במהלך מסע הצלב הרביעי הותקפה העיר זאדאר על ידי הצלבנים, בתור תשלום לרפובליקה של ונציה על הובלתם לקונסטנטינופול, שם הקימו את האימפריה הלטינית. הסכסוך עם ונציה נמשך, עד לתקופת שלטונו של אנדראש השני, מלך הונגריה, אשר הגיע להסכם עם ונציה על הובלת צבאו להשתתפות במסע הצלב החמישי.
תחת השלטון ההונגרי נשלטה קרואטיה על ידי "באן" ("Ban"), ובהשפעת הפיאודליזם נוצרה אצולה חזקה בקרואטיה. בתחילה שלט באן יחיד שלט בכל המחוזות הקרואטים, אך בשנת 1225 חולקה קרואטיה לבאן של סלבוניה ובאן של קרואטיה. בתקופת מסע הצלב השני, מסדר אבירי היכל שלמה וההוספיטלרים רכשו אדמות ונכסים רבים בקרואטיה.
בשנת 1241 פלשו המונגולים להונגריה, ועד מהרה הביסו את הצבא ההונגרי בקרב מוהי. לאחר מכן שלטו המונגולים בהונגריה וקרואטיה למשך 3 שנים, ובמהלך שלטונם שדדו וחמסו את הרכוש והיבולים של הממלכה. בעקבות כך פתח בלה הרביעי, מלך הונגריה במסע ביצורים לערי הממלכה, ובעקבות כך נחלש השלטון המרכזי והתחזק כוחה של האצולה.
בתקופה מאוחרת יותר, המלכים חיפשו דרך להשיב את השפעתם, ועשו זאת במתן הטבות מיוחדות לערים מסוימות, והפיכתן ל"ערים מלכותיות חופשיות", שעליהן המלכים הגנו מהאדונים הפאודלים תמורת תמיכת תושבי העיר.
בשנת 1290 מת לסלו הרביעי, מלך הונגריה ללא יורשים, ובעקבות כך פרץ מאבק ירושה בין אנדראש השלישי, מלך הונגריה לשארל מרטל מאנז'ו, והאצולה הקרואטית בראשות בית שוביץ' תמכה בשארל מאנז'ו. לאחר מותו של שארל מאנז'ו תמכו האצילים הקרואטים בבנו שארל מאנז'ו, אולם לבסוף תפס אנדראש השלישי את השלטון גם בקרואטיה. בשנת 1301 מת אנדראש השלישי, ובעקבות כך פרצה מלחמת אזרחים בהונגריה, אשר בסיומה תפס שארל מאנז'ו את השלטון. במהלך המאה ה-12 תפסה משפחת האצולה שוביץ' ("Šubić") מדלמטיה את השלטון בקרואטיה, ובניה מונו לבאנים של קרואטיה. בן שוביץ' אחד מפורסם, היה פבאו שוביץ' בריבירסקי (1272–1312) ("Pavao Šubić Bribirski") שהשתלט על חלקים גדולים מדלמטיה, סלבוניה ובוסניה בעקבות מאבק פנימי נגד משפחות אצולה קרואטיות אחרות. מאוחר יותר, משפחות האצולה האלה אגרו כוח ובשנת 1322 הודחו בני שוביץ' מהשלטון.
בשנת 1345 מונה מיקלוש השביעי ההוט לבאן של קרואטיה, סלבוניה ודלמטיה, ובשנת 1476 אוחד תפקיד הבאן של קרואטיה וסלבוניה לתפקיד אחד.
בשנת 1345 מרדה זאדאר שוב נגד ונציה, אך הוונציאנים חזרו וכבשו אותה בשנת 1346. בשנת 1348 חתם לאיוש הראשון, מלך הונגריה על הסכם שלום עם ונציה ל-8 שנים, ועם תום ההסכם בשנת 1356 כבש את זאדאר, ובשנת 1358 אושר שלטונו בדלמטיה בחוזה זאדאר.
לאחר מותו של לאיוש הראשון, מלך הונגריה בשנת 1382 הוכתרה בתו מריה, מלכת הונגריה, אך האצולה הקרואטית תמכה בקרלו השלישי, מלך נאפולי, ולאחר מותו בבנו לאדיסלאו, מלך נאפולי, ורק לאחר תקופה ארוכה של קרבות העבירו האצילים הקרואטים את תמיכתם לזיגמונד, מלך הונגריה. בשנת 1409 מכר לאדיסלאו, מלך נאפולי את זכויותיו בדלמטיה לוונציה, בתמורה לתמיכתה במלחמתו נגד רפובליקת פירנצה.
במהלך המאה ה-15 החלו פלישות האימפריה העות'מאנית לאירופה, וקבשנת 1453 כבשו את קונסטנטינופול. בשנת 1463 כבשו הטורקים את בוסניה, ואף החלו בפשיטות לתוך קרואטיה. בעוד שהקרואטים הועילו מאוד לניצחון הנוצרי במצור על בלגראד ב-1456, הם נחלו תבוסה אדירה בארצם שלהם ובהדרגתיות איבדו את אדמותיהם לאימפריה העות'מאנית.
האפיפיור ליאו העשירי קרא לקרואטיה "חזית הנצרות" ("Antemurale Christianitatis") ב-1519, מאחר שחיילים קרואטים הועילו מאוד במלחמה נגד הטורקים. ביניהם: הבאן פטאר בריסלאביץ' ("Petar Berislavić") שניצח את הטורקים בבוסניה ב-1513, קפיטאנו של סניה פטאר קרוז'יק ("Senj Petar Kružić") שהגן על מבצר קליס ("Klis") בהצלחה במשך 15 שנה, ניקולה יורישיץ' ("Nikola Jurišić") שניצח צבא טורקי גדול שהיה בדרכו לווינה הגדול בכמה מונים מצבאו שלו ב-1532, והרוזן ניקולה שוביץ' זרינסקי ("Nikola Šubić Zrinski"), שעזר להגן על בודפשט מכיבוש טורקי ב-1542 ונלחם בצבא טורקי שכלל "90,000 חיילים ו-300 תותחים" עם צבא של "אלפיים ושלוש-מאות מהם (הכוחות הקרואטים)" ב-1566.
בשנת 1526 נהרג לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה בקרב מוהאץ', ועם מותו נכחד בית יגלו (המשפחה ממנה באו מלכי פולין, ליטא, צ'כיה והונגריה). התבוסה הדגישה את חוסר היכולת של הנוצרים הפאודלים להילחם באימפריה העות'מאנית.
לאחר קרב מוהאץ', ב-1527 האצילים הקרואטים (וההונגרים כמובן) היו צריכים לבחור מלך חדש. לאחר שארגנו אספה בצטין ("Cetinski Sabor"), האצילים הקרואטים בחרו בפרדיננד, ארכידוכס אוסטריה מבית הבסבורג. חלק מהאצילים דווקא העדיפו את יאנוש זאפויה, אשר טען לכתר הונגריה, אך אלו חזרו בדבריהם לאחר מות בשנת 1540.
הפיגוע בהר הבית (2017)
הפיגוע בהר הבית היה פיגוע ירי שהתרחש ביום שישי, 14 ביולי 2017, בשעה 7 בבוקר, כאשר שלושה מחבלים, ערבים-ישראלים, רצחו ביריות שני שוטרים ישראלים בשער הסליחה של הר הבית, בטרם נורו למוות.
הפיגוע.
שלושה מחבלים, ערבים-ישראלים מוסלמים תושבי שכונת עין אברהים שבעיר אום אל-פחם, נכנסו לעיר העתיקה דרך שער הפרחים והמשיכו למתחם הר הבית כשהם לא חמושים. אחריהם נכנס בדרך זו סייען שנשא תיק ובו כלי נשק. הארבעה נכנסו למסגד אל-אקצא, והסייען עזב את המקום ללא התיק. שלושת המחבלים לקחו מהתיק את כלי הנשק, שני תת-מקלעים מדגם קרלו ואקדח, יצאו בריצה ממתחם הר הבית, וירו לעבר השוטרים בשער הסליחה, שנמצא בכותל הצפוני של הר הבית, ליד רחוב שער האריות (ויה דולורוזה). מירי המחבלים נהרגו שני שוטרים ונפצע שוטר נוסף באורח קל. שוטרים שהבחינו במחבלים ירו לעברם וחיסלו שניים מהם במקום. המחבל השלישי שנפצע מהירי הראשוני נמלט לתוך רחבת הר הבית והתמוטט. לאחר מכן כשחבלן משטרתי התקרב כדי לבדוק אותו, המחבל קם וניסה לתקוף את החבלן. השוטרים הגיבו במהירות וירו במחבל למוות.
שני השוטרים שנהרגו היו שוטרי סיור מיחידת הר הבית של משטרת ישראל, רס"ם האיל סתאוי, תושב מע'אר, ורס"ם כמיל שנאן, תושב חורפיש, בנו של חבר הכנסת לשעבר שכיב שנאן. שניהם בני העדה הדרוזית.
שלושת המחבלים היו ערבים אזרחי ישראל תושבי אום אל-פחם המשתייכים לחמולת ג'בארין, מוחמד אחמד מוחמד ג'בארין בן 29, מוחמד חאמד עבד אללטיף ג'בארין בן 19, ומוחמד אחמד מפדל ג'בארין בן 19.
לאחר הפיגוע.
לאחר הפיגוע הקימו משפחות המחבלים סוכות אבלים באום אל-פחם.
לאחר הערכת מצב הורה ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לפרק את הסוכות ובאותו ערב הן פורקו על ידי משטרת ישראל.
בעקבות הפיגוע סגרה משטרת ישראל לחלוטין את מתחם הר הבית ומנעה את תפילות יום שישי בו, וערכה חיפושים בניסיון לאתר כלי נשק שהוסתרו במתחם. המתחם נפתח למבקרים ביום ראשון בצהריים (כיומיים לאחר הפיגוע), לאחר ששעריו צוידו בגלאי מתכות, ומתוכננת גם הצבתן של מצלמות אבטחה. צעד זה גרם למתיחות ולמחאות של מוסלמים. בעקבות פתווה שהוציא המופתי של ירושלים, מוחמד אחמד חוסיין, שאוסרת על מוסלמים להיכנס להר הבית עד אשר יוסרו גלאי המתכות, החלו המוסלמים לקיים את תפילותיהם ברחבה שמחוץ להר הבית. לאחר תפילות יום השישי ב-21 ביולי החלו מוסלמים לעורר מהומות במזרח ירושלים וביהודה ושומרון, ובמהלכן נורו ונהרגו שלושה פלסטינים על ידי כוחות הביטחון. בערב אותו יום נרצחו שלושה בני משפחת סלומון בחלמיש בידי מחבל ערבי, שטען שמעשהו נובע מהפגיעה של ישראל במסגד אל-אקצא.
ב-23 ביולי ביצע מחבל ירדני את פיגוע הדקירה בשגרירות ישראל בירדן, פצע מאבטח ונורה למוות. בעקבות התקרית נאלצו המאבטח וכל עובדי שגרירות ישראל ברבת עמון להסתתר בתוך בניין השגרירות, שם יש להם חסינות דיפלומטית. האירוע גרם למשבר דיפלומטי ביחסי ירדן–ישראל. הירדנים דרשו את הסרת גלאי המתכות בהר הבית בתמורה לשחרור עובדי השגרירות, בהם המאבטח. ב-24 ביולי קיבל הקבינט המדיני-ביטחוני החלטה להסיר את גלאי המתכות וירדן אפשרה לעובדי השגרירות ולמאבטח לחזור לישראל.