זמן קצר לפני חג המולד 1870, עגנו סלוקום וה"וושינגטון" בסידני. שם פגש אישה צעירה בשם וירג'יניה אלברטינה ווקר ותוך חודש חיזר אחריה ונשא אותה לאישה. נישואיהם נערכו ב-31 בינואר 1871. מיס ווקר, לגמרי במקרה, הייתה אמריקאית, שמשפחתה הניו יורקית היגרה מערבה לקליפורניה בעת הבהלה לזהב של 1849 ולבסוף המשיכה, בדרך הים, לאוסטרליה והשתקעה שם. וירג'יניה הצטרפה לסלוקום בהפלגותיו ובמהלך שלוש-עשרה השנים הבאות נולדו לזוג שבעה ילדים, כולם בלב ים או בנמלים זרים. ארבעה מהילדים, הבנים ויקטור, בנג'מין איימר וגרפילד והבת ג'סי הגיעו לגיל בגרות.
באלסקה, נטרפה ה"וושינגטון" כשסערה עקרה אותה מן העוגן, הטילה אותה אל החוף וניפצה אותה. סלוקום הצליח, בסיכון ניכר לעצמו, להציל את אשתו, את אנשי הצוות וחלק גדול מן המטען והביא את כולם אל חוף מבטחים בסירות ההצלה הפתוחות של האונייה. בעלי חברת הספנות שהעסיקו את סלוקום התרשמו כל כך מהפגנה זו של תושייה והנהגה, שנתנו לו את הפיקוד על ה"קונסטיטיושן", שעליה הפליג להוואי ולחוף המערבי של מקסיקו.
משרת הפיקוד הבאה שלו הייתה על ה"בנג'מין איימאר", אוניית סוחר בנתיב הסחר של דרום האוקיינוס השקט. אך הבעלים ירד מנכסיו, מכר את האונייה לבלי להודיע לסלוקום, והוא ווירג'יניה מצאו את עצמם תקועים בפיליפינים ללא אונייה.
ה"פאטו".
בתקופת שהותו בפיליפינים, בשנת 1874, ארגן סלוקום, לפי הזמנת אדריכל בריטי, פועלים ילידים לבניית אוניית קיטור בת 150 טון במספנה במפרץ סוביק. כחלק מן התשלום על העבודה, קיבל סלוקום את המפרשית הדו-תורנית "פאטו" ("ברווז" בספרדית), הספינה הראשונה שהייתה שלו בזכות ובדין.
הבעלות על ה"פאטו" הקנתה לסלוקום את החירות והעצמאות שלא ידע עד אז. לאחר ששכר צוות ימאים, חתם על חוזה להעברת מטען לוונקובר בקולומביה הבריטית. מכאן ואילך, השתמש ב"פאטו" כאוניית משא למטען כללי לאורך החוף המערבי של צפון אמריקה ולמסעות הלוך ושוב בין סן פרנסיסקו להוואי. במשך תקופה זו גם הגשים סלוקום שאיפה נושנה, להיות לסופר; הוא היה לכתב זמני לעיתון "הדבורה של סן פרנסיסקו".
בני הזוג סלוקום מכרו את ה"פאטו" בהונולולו באביב 1878. בשובם לסן פרנסיסקו קנו את ה"אמטיסט". על ספינה זו עבד עד 23 ביוני 1881.
בהמשך קנה הזוג סלוקום שליש בבעלות על "אור הצפון 2". האונייה הגדולה הזו הייתה בת 79 מ' לאורך, 15 מ' בנקודה הרחבה ביותר שלה ובטן האונייה בעומק 9 מ'. כושר הנשיאה שלה היה 2000 טון על שלושה סיפונים. אף כי ג'ושוע סלוקום ראה באונייה זו את "הפיקוד הטוב ביותר שלי", הרי תקופת פיקודו עליה הייתה נגועה במרידות ובבעיות מכניות. בנסיבות משפטיות מטרידות (שנגרמו מטיפולו לכאורה בראש המורדים) מכר את חלקו ב"אור הצפון 2" בשנת 1883.
ה"אקווידנק".
משפחת סלוקום המשיכה בספינתם הבאה, "אקווידנק" בת 326 הטון. בשנת 1884, בבואנוס איירס, חלתה וירג'יניה, אשתו של סלוקום, על ה"אקווידנק" ומתה. סלוקום הפליג למסצ'וסטס והשאיר שם את שלושת הצעירים בילדיו, בנג'מין איימר, ג'סי וגרפילד, אצל אחיותיו; בנו הבכור ויקטור המשיך להפליג אתו כקצין ראשון.
ב-1886, בגיל 42, נשא סלוקום לאישה את דודניתו בת ה-24, הנרייטה "הטי" אליוט. משפחת סלוקום, ללא ג'סי ובנג'מין איימאר, יצאה שוב לים על סיפון ה"אקווידנק", ופניה אל מונטווידאו, אורוגוואי. לאשתו השנייה של סלוקום קסמו החיים בים הרבה פחות מאשר לראשונה. ימים ספורים לאחר היציאה למסעה הראשון של הנרייטה, עברה סופת הוריקן על ה"אקווידנק". בסוף השנה הראשונה, נדבק הצוות בכולרה והספינה הוכנסה להסגר למשך שישה חודשים. בהמשך נאלץ סלוקום להגן על אונייתו בפני שודדי ים, ואחד מהם נורה למוות; סלוקום עמד למשפט וזוכה מאשמת רצח. לאחר זאת פשתה ב"אקווידנק" מחלת אבעבועות שחורות, שהביאה למותם של שלושה מאנשי הצוות. הספינה עברה חיטוי, במחיר לא קטן. זמן קצר אחר כך, סמוך לסוף שנת 1887, בא הקץ על "אקווידנק" בישת-המזל בדרום ברזיל.
ה"ליברדאדה".
סלוקום, שמצא עצמו תקוע בברזיל עם אשתו ועם בניו גרפילד וויקטור, החל לבנות ספינה שתוכל לקחתם הביתה. הוא השתמש בחומרים מקומיים ובחומרים ששרדו מן ה"אקווידנק" והעסיק פועלים מקומיים. הספינה הושקה ב-13 במאי 1888, בעצם היום שבו בוטלה העבדות בברזיל, ועל כן נתן לספינה את השם הפורטוגזי "ליבֶּרְדָאדֶה".
הייתה זו מפרשית סינית יוצאת דופן בעיצוב החיבל שלה, שסלוקום הגדיר כ"חצי דורי בסגנון קייפ אן" (סירת דיג שטוחת קרקעית וגבוהת-דפנות) וחצי סאמפאן יפנית. הוא ומשפחתו החלו את מסעם חזרה לארצות הברית, כשבנו ויקטור בן ה-15 משמש כקצין ראשון. אחרי חמישים וחמישה ימים בים ו-5,510 מילין, הגיעה משפחת סלוקום לקייפ רומאן, דרום קרוליינה והמשיכה ביבשה אל וושינגטון הבירה למשך החורף, ומשם הגיעו לבסוף לבוסטון דרך ניו יורק בשנת 1889. הייתה זו הפעם האחרונה שהנרייטה הפליגה עם המשפחה. בשנת 1890 פרסם סלוקום את רשימותיו מן ההרפתקאות הללו ב"מסע הליברדאדה".
מסע "המשחתת".
בחורף הצפוני של 1894-1893, התנסה סלוקום במה שכינה באותו זמן "המסע הקשה ביותר שעשיתי מעודי, ללא יוצא מן הכלל." במסע זה ניטל עליו להעביר את ספינת הטורפדו המונעת בקיטור "משחתת" (Destroyer) מן החוף המזרחי של ארצות הברית לברזיל.
ה"משחתת" הייתה ספינה באורך 43 מ', שהגה ועיצב מהנדס המכונות ג'ון אריקסון, לצורך הגנה על נמלים ומי חופים. הספינה, שצוידה בראשית שנות ה-80' של המאה ה-19 בריקוע שריון משופע ובתותח תת-ימי על חרטומה הייתה פיתוח של טיפוס אוניית הקרב "מוניטור" ממלחמת האזרחים האמריקנית. "משחתת" נועדה לירות טורפדו מטיפוס מוקדם אל ספינת אויב מטווח של 90 מ', והייתה "אוניית מלחמה משוריינת חלקית לתקיפת חרטום אל חרטום מטווח קצר".
על אף אובדן ה"אקווידנק" ומצוקות המשפחה במסעה ב"ליברדאדה" מתוצרת עצמית, לא פחתה חיבתו של סלוקום לברזיל. במהלך 1893, עמדה ברזיל בפני משבר פוליטי בריו גרנדה דו סול וניסיון לפתוח במלחמת אזרחים, שהתעצם עקב מרד הצי של המדינה בספטמבר.
סלוקום נענה לבקשת ממשלת ברזיל להעביר את ה"משחתת" לפרנמבוקו שבברזיל. המניע שלו היה גם כספי. כפי שתיאר זאת, החוזה שלו עם מפקד הכוחות הממשלתיים בפרנמבוקו היה, "לצאת נגד צי המורדים ולהטביע את כולם, אם נוכל למצוא אותם - גדול עם קטן - תמורת סכום נאה של זהב..." נוסף לכך, לסלוקום היה חשבון אישי עם "המורד הראשי" אדמירל מלו: "בינינו לבין עצמנו: בער לי להנחית מהלומה על מלו וה"אקווידבן" שלו. הוא היה זה שסילק בספינתו זו את הספינה שלי, ה"אקוידנק", מל'הייה גרנד לפני כמה שנים, בנימוק הפחדני, שאולי יש מחלה על סיפון אונייתנו. אבל הסיפור הזה כבר סופר. בער לי להביא לידיעתו ולגרום לו להרגיש היטב, שהפעם יש לי דינמיט ולא חציר".
סלוקום ועמו צוות קטן יצאו על ה"משחתת" מסנדי הוק, ניו ג'רזי, ב-7 בדצמבר 1893. כבר למחרת החלו מים לחלחל אל תוך האונייה: "אסון פקד אותנו. החיבורים העליונים של הספינה נפערים ואחד מיציעי התותחים החדשים, הימני, כבר רווי מים". אף כי הכל התגייסו למשאבות ולמילוי דליים, בחצות החלו מי הים לכבות את האש בדוודים, שהבערה בהם התקיימה רק הודות להשלכת פרוסות שומן חזיר ושולחנות וכיסאות מן האונייה אל האש.
הסערה נמשכה גם ב-8 בחודש. הצוות הצליח להנמיך את מפלס המים בבטן האונייה ולסתום כמה מן החורים והדליפות. דליית המים בעזרת שק קנווס גדול מאולתר נמשכה מן ה-9 עד ה-13 והצליחה להחזיק את מפלס המים בבטן האונייה מתחת ל-90 ס"מ. ב-13 הוכו בסערה ובנחשולי מים צולבים ונאלצו לשאוב מים כל הלילה. ב-14, הוציאו גלים גבוהים את מוט ההיגוי מכלל פעולה. בשעות אחר הצהרים של 15 בדצמבר נמצאה ה"משחתת" דרומית-מערבית לפוארטו ריקו, בכיוון מרטיניק, ועדיין נאבקה בסערות.
במועד זה, כשהאש בדוודים כבויה, עסקו כל אנשי הספינה בשאיבת מים להצלת חייהם: "השדרית העיקרית של הספינה נמצאת 30 ס"מ מתחת למים, וממשיכה לשקוע". לצוות לא הייתה ברירה אלא להמשיך לשאוב ולנסות להחזיק את הספינה על פני המים, כיון ש"מן הנמנע היה לבטח את הספינה למסע; שום חברה גם לא הייתה מוכנה לבטח חיי אדם על הסיפון". בבוקר ה-16 בחודש שככה הסערה וה"משחתת" יכלה לעגון בדרום פוארטו ריקו.
אף כי משאבת הקיטור הטובה ביותר של האונייה יצאה מכלל פעולה ב-19 בדצמבר, ים נוח יותר איפשר לצוות להגיע למרטיניק, שם התבצעו תיקונים לפני שהאונייה יצאה שוב לדרך ב-5 בינואר 1894. ב-18 בינואר הגיעה ה"משחתת" אל פרננדו דה נורוניה, אי במרחק כ-280 ק"מ מחופי ברזיל, לפני שהגיעה לבסוף לרסיפה, פרנמבוקו, ב-20 בינואר.
סלוקום כתב: "מסעי הביתה מברזיל בקאנו "ליברדאדה", עם משפחתי כאנשי צוות וחברים למסע, לפני שנים אחדות, גם אם היה ארוך בהרבה, לא היה קשה ומטריד באותה מידה".
בפרנמבוקו הצטרפה ה"משחתת" לצי הברזילאי והצוות נדרש שוב לתיקונים, משום שהגרירה הממושכת בנתיבי מים סוערים חתכה מסמרות בחרטום, והביאה לדליפות.
רטיבות באבקת השרפה הכשילה ירי מבחן בתותח התת-ימי והאונייה קורקעה להרחקת המבלט. אבל לחץ הגלים גרם שוב לדליפה. לאחר תיקונים נוספים יצאה ה"משחתת" לבאיה עם מלאי חדש של אבקת שרפה בשביל הצי הברזילאי, והגיעה ליעדה ב-13 בפברואר. מיד עם הגיעם, מכל מקום, השתלט אדמירל גונקלווס מן הצי הברזילאי על האונייה. במחסן הנשק בבאיה העלה צוות חלופי, חסר-ניסיון ובלתי מוכשר בעליל, את האונייה על סלע במעגן. חור נפער באונייה והביא לנטישתה.
הספריי: הקפת סולו ראשונה של כדור הארץ.
בפיירהייבן, מסצ'וסטס בנה סלוקום מחדש ספינת מפרש חד-תורנית לשליית צדפות באורך 11.2 מטרים, בשם ספריי.