גולדמארק חיבר 7 אופרות, 2 קונצ'רטי לכינור ותזמורת, מוזיקה קאמרית לכלים שונים (חמישיות, רביעיות, שלישיות וסונאטות), יצירות למקהלה ושירים. שתי יצירות בולטות מושמעות עד היום:
הליגה הבויוטית
שריף (זמר)
מייק שריף (בערבית: مايك شريف; נולד ב-6 באפריל 1979 באילת), שנודע בעבר בשם הבמה שריף ילד הפלא הדרוזי, הוא זמר דרוזי-ישראלי השר מוזיקה ערבית ומוזיקה מזרחית. שריף מנגן על דרבוקה, עוד וקלידים.
ביוגרפיה.
שריף גדל בעספיא, והחל את הקריירה ב-1986 בגיל 7 בתחרות כישרונות צעירים מקומית שממנה המשיך לתוכנית "כוכבי המחר" (תוכנית כישרונות צעירים בשפה הערבית אשר שודרה בשנת 1991 בערוץ הראשון אשר היה ברגעיו האחרונים כערוץ הטלוויזיה היחיד בישראל). בתוכנית שריף אשר היה אז אנונימי, ביצע את השיר "אל-חבאייב" של הזמר הסורי ג'ורג' וסוף. לאחר התוכנית פנה למשפחתו הגיטריסט יהודה קיסר וביקש לקחת את הילד תחת חסותו. המשפחה הסכימה ושריף בן ה-12 עבר לתל אביב.
הגיטריסט יהודה קיסר עיבד והפיק את אלבומיו הראשונים (שלושת האלבומים הראשונים יצאו בשנת 1992) ושימש כאמרגן של שריף. הלהיט שפרסם את שריף היה "בסבוסה" (למילים של דני שושן מתוך אלבומו הראשון), שהפך ללהיט גדול ולשיר הכי מוכר של שריף. מאוחר יותר שריף החליט להחליף אמרגן ועבר למפיק אבי גואטה, שהפיק עבורו ארבעה אלבומים. כעבור זמן קצר לקח תחת חסותו אבי גואטה את הזמרת שרית חדד שרק החלה את הקריירה המוזיקלית שלה, בתור זמרת החימום של שריף.
בין שאר אלבומיו היו "תני לי סימן", "באהבה לאמא" שיצא ב-1994 וכלל את השיר "וואלה מרה" (שיר בערבית, במקור של הזמר הלבנוני מלחם ברכאת), "הופעה חיה בירדן, חלק א\ב" שלמעשה הוקלט באולפן בישראל ולא בהופעה חיה (לצד אלבומים בקונספט דומה שיצאו באותה תקופה לאייל גולן, שרית חדד, חיים אל, שימי רון, אבי ביטר, משה כהן ועוד), "נולדתי לשיר", "אהבה תמימה" ו-"שר זוהר ארגוב" (אלבום קאברים לשיריו של זוהר ארגוב שיצא גם בשם "הזוהר לארגוב").
שריף ושרית חדד הקליטו שני דואטים: "לא ראוי לאהבה" (שיר ע"פ לחן טורקי, במקור של הזמרת לינט) ו"שלום חבר" שהוקלט ב-1995 לאחר רצח יצחק רבין. הצלחתו של שריף הייתה גדולה והוא אף הופיע מול מלך ירדן בשנת 1996.
בתקופה בה החלים משבר בלסת שנגרם לו בתאונת דרכים, הוריו התגרשו. לאחר תקופת ההחלמה המתין שריף במשך כשבעה חודשים עד למועד סיום החוזה בינו לבין גואטה. לאחר סיום החוזה עם גואטה חתם שריף חוזה עם האמרגן מינו בר והוציא את האלבומים "חפלה עם שריף" ו"לאהוב". שיר הנושא באלבום האחרון היה דואט עם זהבה בן. שנה לאחר מכן הוציא את האלבום "לאורך הדרך".
בעקבות תאונת דרכים נוספת שבה נהרג אדם, הורשע שריף בגרימת מוות ברשלנות ונגזרו עליו חמש שנות מאסר, מהן ריצה שלוש בפועל. בתקופה זו בתוכנית ההומור הרצועה דמות הכלב הביעה מחאה לשחרורו מהכלא. שריף אף הופיע באחת התוכניות לאחר שהשתחרר. לאחר שחרורו חזר להופיע תחת אמרגנותו של מינו בר, והוציא את אלבום האוסף "המיטב".
ב-2007 הוציא את האלבום "האושר שלי" הכולל את הלהיט "מג'נון" בשיתוף פעולה עם הראפר אבי מסיקה, ואת השירים "למה את כועסת", "מתגעגע" ו"ג'יני ג'יני" (שיר בערבית, במקור של הזמר הלבנוני ראע'ב עלאמה).
ב-2008 הוציא שני סינגלים נוספים "ג'מילה", "אוהב אותך".
ב-2009 הוציא סינגלים נוספים "קצת רומנטי", "אני נשבע", "מבולבל".
ב-2010 הוציא שני סינגלים נוספים "מאמי'לה" ו"את תהיי מלכה", ואת האלבום ה-14 "את תהיי מלכה".
ב-2012 עבר לניהולו של האמרגן ישראל בונדק, והוציא דואט עם אתי לוי בשם "גבר בלי מילה" אשר זכה להצלחה רבה.
ב-2013 הוציא שיר מתוך אלבומו החדש שיצא בקרוב ששמו "שריף אוהב", וכן החל לשדר תוכנית רדיו יומית ברדיו 99.5 חם אש.
ב-2014 הסתבך בעבירת תעבורה ונשפט לחמישה חודשי מאסר. בזמן מאסרו הוציא את אלבומו ה-21 ששמו "אחלה חפלה עם שריף 2", אלבום מחרוזות בעיבודו של אורחן טורק.
ב-2015 הוציא דואט עם דודו אהרון בשם "הכל קורה בתל אביב" אשר כבש את מצעד הפזמונים הישראלי ויצא לאור באלבום טרמינל 3 של אהרון, ובנוסף שיתף פעולה עם האמרגן איל מלכא וחתם על חוזה תחת ניהולו.
ב-2015 הוציא סינגל חדש, "להרים ת'מצב רוח".
ב-2016 הוציא סינגל חדש, "מחרוזת יאללה חתונה" ולאחר מכן הוציא סינגלים נוסף בשם ״ממשיכה לבד״ ו"לדבר עם העיניים".
ב-2018 עזב את אייל מלכא ועבר לניהולו של המנהל איתמר כהן.
ב-2020 השתתף בתוכנית "נינג'ה ישראל VIP עונה 2" בקשת 12, בו סיים במקום האחד-עשר במקצה השלישי. בנוסף ב-2020 עזב את המנהל הקודם שלו ועבר לניהול של איש העסקים משה 'שיקו' רומי.
ב-2020 הוציא שני סינגלים "לא דופק חשבון" ו"נשאר לנצח".
חיים אישיים.
שריף נישא בפעם השנייה, לניבאל, בשנת 2019, והוא אב לארבע בנות, שתיים מהן מזוגיות קודמת, עם בת זוג יהודייה.
מתקיים באופן ריק
אבשלום פינברג
הרולד שיפמן
הרולד פרדריק "פרד" שיפמן (באנגלית: Harold Frederick "Fred" Shipman; 14 בינואר 1946 – 13 בינואר 2004) היה רופא אנגלי ורוצח סדרתי.
ב-31 בינואר 2000 הורשע שיפמן ב-15 מעשי רצח ונידון למאסר עולם. לאחר משפטו נערכה בבריטניה חקירה ציבורית, ובה התגלו עדויות ששיפמן רצח 215 ממטופליו, ונקבע כי יש יסוד לחשד שמספר הנרצחים הגיע ל-250. לפי טענות אחרות מגיע מספר הנרצחים ליותר מ-400 בני אדם.
קורות חייו.
בילדותו התחנך שיפמן בנוטינגהאם, אנגליה. אמו מתה ממחלת סרטן הריאה כשהיה בן 17. בשנים 1964–1970 למד רפואה באוניברסיטת לידס. ב-1966 נשא אישה, ולהם נולדו בת ושלושה בנים.
לאחר גמר לימודיו החל לעסוק ברפואה בכמה מרפאות באזור יורקשייר. ב-1975 נתפס מזייף מרשם לתרופה משככת כאבים לשימוש עצמי, ונשלח לטיפול גמילה מסמים.
ב-1977 החל לעבוד במרכז רפואי בעיר הייד שבאזור מנצ'סטר, והמשיך בעבודתו זו בשנות השמונים. ב-1993 פתח מרפאה פרטית בהייד, והיה לדמות מוכרת ומכובדת במקום.
חשיפת פשעיו.
בחודש מרץ 1998 התעורר חשדה של רופאה מעמיתיו של שיפמן כי הוא "מחסל" את מטופליו, אך היא לא הייתה בטוחה אם המדובר בהזנחה או במעשים מכוונים. העניין הועבר לטיפול המשטרה, אולם לא התגלו ראיות מספיקות להעמידו לדין. בדיעבד הואשמה המשטרה שמינתה צוותי חקירה בלתי מיומנים לטיפול בפרשה.
לאחר שמטופלת של שיפמן מתה ביוני 1998, גילתה בתה שצוואתה שונתה, והיא הורישה לכאורה את כל רכושה לשיפמן ולא לילדיה. הבת פנתה למשטרה, וגופתה של המטופלת הוצאה מקברה ונבדקה. בגופה התגלו עקבות של הסם דיאמורפין (הרואין). שיפמן נעצר ב-7 בספטמבר 1998, וברשותו נתגלתה מכונת כתיבה מאותו סוג ששימש להדפסת הצוואה המזויפת.
המשטרה החלה לחקור מקרי מוות נוספים של מטופלים, וחשפה את דפוס פעולתו: הוא נהג להזריק למטופלים כמויות גדולות של דיאמורפין, לחתום על תעודות הפטירה שלהם, ולאחר מכן לזייף מסמכים רפואיים המעידים כביכול על בריאותם הלקויה.
משפטו ומאסרו.
משפטו של שיפמן החל ב-5 באוקטובר 1999, וב-31 בינואר 2000 הוא הורשע ברציחתן של 15 ממטופלותיו בשנים 1995–1998. שיפמן נידון ל-15 מאסרי עולם עוקבים, והומלץ שלא לשחררו לעולם. הוא הורשע גם בזיוף צוואתה של מטופלת, ונידון על כך לארבע שנות מאסר.
שיפמן כפר באשמתו פעמים רבות, ומעולם לא הסביר את מעשיו. ועדת החקירה הממלכתית שהתקיימה לאחר משפטו, קבעה שבמשך 23 שנה הרג שיפמן 215 ממטופליו, וייתכן שהמית 45 חולים נוספים.
התאבדותו.
ב-13 בינואר 2004, ערב יום הולדתו ה-58, נמצא שיפמן תלוי בתאו ללא רוח חיים. דו"ח מטעם בית הכלא קבע כי הוא תלה את עצמו מסורגי החלון בתאו באמצעות סדינים ממיטתו.
צומת גהה
רבן גמליאל השישי
רבן גמליאל השישי היה נשיא הסנהדרין האחרון, בן למשפחת הנשיאים של הלל הזקן.
עם התחזקות מעמד הנוצרים באימפריה הביזנטית, הם החלו בצעדים נגד הנשיאות היהודית. נסיונותיהם הצליחו ובשנת 415 הואשם רבן גמליאל בשורה של עבירות על פי החוקים שהונהגו באותה עת נגד היהודים: בניית בתי כנסת חדשים, מילת עבדים נוצרים ופסיקת דין במשפט בין שני צדדים נוצרים.
רבן גמליאל טען שפעולות אלו כלולות בזכויות היסוד המוקנות ליהודים, אך טענותיו לא התקבלו. הקיסר הונוריוס ביטל את תואר "פריפקטוס כבוד" שהיה מוענק לנשיא הסנהדרין במשך דורות, ציווה על הרס בתי הכנסת החדשים, שחרר את העבדים והתרה בנשיא לבל יעבור שוב על חוקי המדינה.
כאשר נפטר רבן גמליאל, בשנת ד'קפ"ה (425), לא השאיר אחריו בן שיירש את כיסאו. הקיסר תאודוסיוס השני מנע מינוי של יורש ויהודי הארץ אכן לא מינו נשיא חדש תחת רבן גמליאל. כתוצאה מכך התבטל התפקיד ותקופת הנשיאות תמה.
רבן גמליאל היה רופא, ותרופותיו מוזכרות לשבח בכתבי הרופא הלטיני מרקלוס אמפיריקוס בן-דורו.
מרקלוס מציין בחיבורו ("De medicamentis", XXIII, 77) כי "הפטריארך גמליאל" המציא תרופה למחלת הטחול.
בוקר (מקצוע)
בּוֹקֵר (אנגלית: Cowboy; ספרדית: vaquero וכן caballero) הוא אדם האחראי על בקר ועל סוסים בחוות בקר ובשטחי מרעה בעיקר בצפון ודרום אמריקה.
באופן מסורתי, הבוקר הוא בדרך-כלל כוח עזר בחוות המטפל בסוסים ובבקר. מעבר לכך, התפתחה תרבות בוקרים, הכוללת השתתפות ברודאו ובוקרים רבים עובדים בתחום התיירות (כמדריכים ומארחים של תיירים במערב ארצות הברית) או בתחום הרודיאו.
גם בישראל יש בוקרים, בעיקר בגולן, בגליל ובאזור הכרמל.
דמות הבוקר מופיעה הרבה במערבונים, סרטי קולנוע שמתרחשים במערב הפרוע במאה ה-19. במערבונים רבים הבוקר מתואר כגבר קשוח, רוכב על סוס וחמוש ברובה ואקדח תופי כדי להגן על עצמו מפני אינדיאנים ופושעים פורעי-חוק.
התזמורת הסימפונית ראשון לציון
מלבו