היפוך זמן מציין את היפוך התקדמות הזמן. מתמטית, היא מיוצגת על ידי הפעולה formula_1
דוגמאות.
אם למשל מצלמים משחק סנוקר, אפשר להריץ אותו קדימה ואחורה. כך או כך, הכדורים עדיין מתנגשים והצופה במתרחש לא יכול לדעת מה הכיוון הנכון.
אם מריצים סרטון של כדור מתגלגל אין לדעת מאיזה נקודה בסרטון התחיל או נעצר.
היסטוריה.
היפוך הזמן התגלה על ידי שני פיזיקאים אמריקאים, ג'יימס קרונין וואל פיץ', שקיבלו על כך פרס נובל בשנת 1980.
בשנת 1955 הכיר ג'יימס קורנין את ואל פיץ' אשר הביאו בשנת 1958 לאוניברסיטת פרינסטון. בשנת 1980 זכו השניים בפרס נובל לפיזיקה, על גילוי ההפרה של עקרונות סימטריית הבסיסים (סימטריית CP היא סימטריה מקורבת בין חלקיקים לאנטי חלקיקים). בעבר חשבו שהסימטריה מדויקת ושעולם שמורכב מחומר יהיה זהה בתכנותיו לעולם של אנטי חומר אך בשנות ה-60 ג'יימס קורנין וואל פיץ' גילו זאת.
גילוי זה תרם לתאוריה של המפץ הגדול.
פיליפ הארט
פיליפ אלוֹוישס הארט (באנגלית: Philip Aloysius Hart; 10 בדצמבר 1912 – 26 בדצמבר 1976) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי. הארט, איש המפלגה הדמוקרטית, כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן משנת 1959 עד למותו כתוצאה ממחלת הסרטן בימיה האחרונים של שנת 1976. הוא נודע בכינוי "המצפון של הסנאט".
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
הארט, נכד לזוג אירים שהיגרו לארצות הברית, נולד בעיר ברין מור שבפנסילבניה לפיליפ אלוֹוישס ואן (לבית קלייד) הארט. אביו היה בנקאי שכיהן כנשיא חברת הנאמנות של ברין מור. את השכלתו הראשונית רכש באקדמיית וולדרון, ואחר כך למד תיכון הקתולי של מערב פילדלפיה. הארט למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון הבירה, שם היה נשיא התאחדות הסטודנטים ודיבייטר עטור-פרסים.ב-1934 השלים בכבוד לימודי תואר ראשון בג'ורג'טאון, וב-1937 קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור.
ביוני 1943 נישא הארט לג'יין "ג'ייני" בריגס, בתם של וולטר וג'יין קמרון בריגס. אביה נודע כנדבן וכבעלים של דטרויט טייגרס. ג'יין הייתה טייסת המסוקים הראשונה במדינת מישיגן. בהמשך, היא העפילה לתוכנית ה-13 של מרקורי בשנות ה-60 של המאה ה-20. הזוג נפגש באמצעות אחיה, שהיה השותף לחדר של הארט באוניברסיטת ג'ורג'טאון. הם חבקו ארבעה בנים וארבע בנות. בנו של הרט, פיליפ ג'וניור, נפטר בינקותו. הוא נקבר בחלקה משפחתית, ועשרות שנים אחר כך נטמן בקרבתו אביו.
קריירה מוקדמת.
ב-1938 התקבל הארט ללשכת ערוכי הדין של מדינת מישיגן, ועבד כעורך דין במשד עורכי הדין "בומונט, סמית' &amp; האריס" שבדטרויט. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בצבא ארצות הברית כלוטננט קולונל בדיוויזה הרביעית. הוא השתתף בפלישה לנורמנדי ונפצע בחוף יוטה, כאשר רסיסים מפגז ארטילרי מתפוצץ פגעו בחלק הפנימי של זרועו הימנית. לאחר המלחמה שב למישיגן והתאושש בבית החולים הצבאי פרסי ג'ונס שבעיר באטל קירק. במהלך השיקום שעבר בבית החולים הצבאי הכיר שני לוחמים נוספים שעתידים להיות חבריו — בוב דול ודניאל אינווי, שגם הם ישרתו בעתיד בסנאט האמריקאי. הוא עוטר בכוכב הארד, בהתקן ראש החץ (Arrowhead device), לב הארגמן ובצלב המלחמה של הצבא הצרפתי.
ב-1946 חזר הארט לדטרויט והצטרף כשותף ל"משרד עורכי הדין של מונגהאן, הארט &amp; קרומר". הוא נעשה פעיל פולטי במפלגה הדמוקרטית, ובשנים 1949–1951 שימש כקצין ביחידה לאבטחת ניירות ערך של מישיגן. תפקידו כלל אישור הנפקות מניות של תאגידים במדינה, רישוי מתווכים ובוני נדל"ן וגביית מסי נדל"ן. ב-1951 מונה הארט למנהל המשרד לייצוב מחירים של המדינה, תפקיד אותו מילא במשך שנה. אחרי עבודתו במשרד זה עוטר הארט בידי איגוד העסקים הפדרלי בתואר "המנהל הפדרלי המצטיין של השנה" ב-1952.
ב-1952 מונה לתובע פדרלי עבור מחוז מזרח מישיגן. לאחר מכן שימש בשנים 1953–1954 כיועץ המשפטי של מושל מישיגן גרהרד מנן ויליאמס, שהיה חברו לכיתה בעת שהיה סטודנט למשפטים. ב-1954 חבר לוויליאמס כעמיתו למירוץ, ונבחר לסגן המושל ה-49 של מישיגן. היבחרו לכהונה שנייה ב-1956 הפכה אותו לסגן המושל הדמוקרטי הראשון שנבחר לשתי תקופות כהונה. הוא סיים את תפקידו בראשית 1959.
בסנאט האמריקאי.
הארט נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן בבחירות 1958, אחרי שבבחירות הכלליות גבר על הסנאטור המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית, צ'ארלס פוטר, עם 54% מקולות הבוחרים לעומת 46% שהשיג פוטר. בשנים 1964 ו-1970 הוא נבחר מחדש בניצחונות מוחצים (יריבתו משנת 1970 הייתה לנור רומני, רעייתו של ג'ורג' רומני ואמו של מיט רומני). חלק מהשמרנים במישיגן פעלו למען הפסדו של הארט בשל עמדותיו בנוגע לבקרה על כלי נשק ותמיכתו באינטגרציה גזעית בתחבורה ציבורית. ב-1975 היה הארט חבר בוועדת צ'רץ' בראשותו של הסאנטור פרנק צ'רץ' מאיידהו, לצד סנאטורים אחרים בהם הרפובליקנים ריצ'רד שוויקר, צ'ארלס מתיאס, בארי גולדווטר, הווארד בייקר וג'ון טאוור והדמוקרטים גארי הארט, רוברט מורגן, וולטר הדלסטון, וולטר מונדייל וצ'רץ'.
הארט נפטר בעודו מכהן בתפקידו. ביוני 1976 הוא הודיע על כוונתו שלא להתמודד בבחירות הבאות לתוקפת כהונה רביעית ואובחן כחולה במחלת הסרטן חודש ימים אחר כך. באותה שנה הוחלט במליאת הסנאט לקרוא על שמו את בניין המשרדים החדש של הסנאט, הקרוי כיום "בניין המשרדים של הסנאט ע"ש הארט". היה זה בניין המשרדים הראשון של הממשל הפדרלי של ארצות הברית שנקרא על שם אישיות בעודה בחיים. תוצאות ההצבעה היו 99 בעד ו-0 מתנגדים, כשהארט בחר להימנע. הארט נפטר ממלנומה ימים אחדים לאחר מכן, רגע לפני שכהונתו נגמרה ופרישתו מהפוליטיקה של ארצות הברית. דונלד ריגל נבחר להחליפו בתפקיד והוא נכנס לסנאט ארבעה ימים אחרי מותו של הארט.
לואיז היפוליט, נסיכת מונקו
לואיז היפוליט, נסיכת מונקו (בצרפתית: Louise-Hippolyte princesse de Monaco; 10 בנובמבר 1697 – 29 בדצמבר 1731) הייתה נסיכת מונקו, אחת משתי נשים בלבד ששלטו בנסיכות.
ביוגרפיה.
לואיז היפוליט נולדה ב-10 בנובמבר 1697 בארמון הנסיך במונקו, והייתה בתם השנייה של אנטוניו הראשון, נסיך מונקו ומארי דה לורן-ארמניאק. היא הייתה השנייה מבין שש בנות מהן 2 הגיעו לבגרות. היו לה אחות גדולה, קתרינה שארלוט (1691–1696) וארבע אחיות קטנות יותר, אליזבטה שארלוט (1698–1702), מרגריטה קמילה (1700–1758), מריה דבוטה (1702–1703) ומריה פאולינה תרזה דבוטה גרימלדי (1708–1726).
מכיוון שכל אחיותיה מתו, הפכה לואיז היפוליט ליורשת העצר של מונקו. אביה החליט, ברשותו של לואי ה-14, שבעלה לעתיד ייקח לעצמו את שם משפחת גרימלדי וישלוט במונקו יחד איתה.
ב-20 באוקטובר 1715, בגיל שמונה עשרה, התחתנה עם ז'אק פרנסואה גויון, הרוזן דה מתניון, לאחר שמשפחתו הציעה אותו כמועמד. מועמדותו נתמכה על ידי המלך לואי ה-14, שרצה לחזק את ההשפעה הצרפתית במונקו. לפני כן, אביה של לואיז היפוליט העדיף שבתו תינשא לבן דוד ממשפחת גרימלדי. נישואים אלה לא התממשו בגלל מצבם הכספי הגרוע של בני גרימלדי באותה תקופה. לזוג נולדו תשעה ילדים. בעלה העדיף להישאר בוורסאי במקום במונקו, שם החזיק במספר פילגשים.
לאחר מות אביה, חזרה לואיז היפוליט מפריז למונקו ב-4 באפריל 1731 וזכתה לקבלת פנים נלהבת. לואיז היפוליט נפטרה מאבעבועות שחורות. בעלה הזניח את ענייני מונקו ונאלץ לעזוב אותה במאי 1732. הוא ויתר על השליטה בנסיכות, ופרש לטובת בנם אונורה השלישי, נסיך מונקו.
אייל דוידי
יחסי טורקיה–לוב
יחסי טורקיה–לוב (בטורקית: Libya-Türkiye ilişkileri, בערבית: العلاقات التركية الليبية) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הטורקית ובין מדינת לוּב. לוב מחזיקה בטורקיה שגרירות באנקרה ואילו טורקיה מחזיקה בלוב שגרירות בטריפולי.
היסטוריה.
האימפריה העות'מאנית כבשה את אזורי החוף של לוב במהלך אמצע המאה ה-16 והשפיעה השפעה רבה על החברה של לוב. טריפוליטניה תחת העות'מאנים, נהנתה ממידת אוטונומיה, אם כי לא יציבה ומגוונת.
במאה ה-18 ייסד אחמד קרמנלי את שושלת קרמאנלי העצמאית למחצה ששלטה בלוב אולם הכירה בשליטה העות'מאנית. תחת שלטונו הייתה לוב אחד החלקים המשגשגים ביותר באימפריה עם סמכויות לוביות חזקות, אך בשל התנגדותו לטורקים, הוא גרר בעקיפין עוינות מהעות'מאנים. עם זאת, ממשיכי דרכו לא הצליחו כמוהו, והשושלת קרסה מיד בסוף המאה ה-18, והמלחמות הברבריות נגד ארצות הברית רק הבטיחו את התמוטטותה המלאה של שושלת קרמאנלי. עד הכיבוש האיטלקי, השלטון העות'מאני בלוב היה מאובטח, אך הוא הוזנח בשל חוסר חשיבותו בעיני העות'מאנים.
לאחר המלחמה האיטלקית-עות'מאנית (1911–1912), טורקיה ולוב איבדו קשר רשמי כאשר ממלכת איטליה כבשה את לוב. רק בשנת 1947 כוננו שתי המדינות מחדש את קשריהם.
המאה ה-20.
עם הקמת ממלכת לוב קיימו טורקיה ולוב יחסי לבביים, כאשר שתיהן בדרך כלל מדינות עם רוב מוסלמי.
בשנת 1969 התרחשה הפיכה ללא שפיכות דמים בלוב בזמן שהמלך אידריס שהה באנקרה, טורקיה לצורך טיפול רפואי. בהמשך, גינה המלך אידריס את ההפיכה, אך בסופו של דבר נאלץ המלך הלובי לחיות בגלות עד שנת 1983 כאשר נפטר בקהיר.