שיטות להסרת שיער זמנית מתחלקות לשני סוגים עיקריים: הסרת שיער על-עורית ותת-עורית. בעוד השיטה העל-עורית יעילה למספר שעות או ימים, השיטה התת-עורית יעילה למספר שבועות.
הסרת שיער לצמיתות.
שיטות להסרת שיער לצמיתות מתמקדות בהרס בלתי הפיך של שורשי השיער באמצעות חומרים כימיים או פולסים של אנרגיה. ישנן מספר שיטות לביצוע פעולה זו בדרגות יעילות משתנות:
ריצ'רד הל
ריצ'רד הל (באנגלית: Richard Hell; נולד ב-2 באוקטובר 1949, בלקסינגטון, קנטקי), בעבר ריצ'רד מאיירס, הוא זמר אמריקאי.
ביוגרפיה.
הל הוא אחת הדמויות המשמעותיות ביותר בסצנת הפאנק בניו יורק ואחד הפאנקיסטים הראשונים (הוא נהג ללבוש בגדים קרועים).
ב-1974 הקים את להקת הנאון בויס עם טום ורליין, וכעבור זמן קצר שונה שמה של הלהקה לטלוויז'ן. הוא עזב את הלהקה ב-1975, ומיד הקים את להקת ההרטברייקרס עם ג'וני ת'נדרס וג'רי נולן מניו יורק דולס. גם את הלהקה הזאת עזב לאחר זמן קצר, והקים את להקת הליווי שלו, הווידוידס (Voidoids). יחד עם הלהקה הזו הוציא ב-1977 את אלבום הבכורה שלו, Blank Generation. אלבומו הבא, Destiny Street, יצא רק ב-1982, ולאחריו התעסק הל בשירה ובתפקידים קטנים בסרטים בשנות ה-80, ובהם "אין פיקניק", סרטו העצמאי של פיליפ הארטמן, לצד סטיב בושמי ולואיס גוזמן. ב-1992 חזר למוזיקה כחבר בלהקת הדים סטארס, יחד עם חברים מסוניק יות', שהוציאה אלבום יחיד על שמה. ב-1995 הוציא דיסק בו הוא קורא את סיפורו "Go Now", והמשיך לעסוק בשירה, להוציא ספרי שירה ולקרוא באירועים ציבוריים. ב-2000 איחד את הווידוידס להקלטת שיר חדש, "Oh".
בין שיריו המוכרים: "Blank Generation", "Love Comes in Spurts", "Chinese Rocks", "The Kid with the Replaceable Head"
סגן
רב טוראי
רב-סמל
סמל ראשון
רס&quot;ר
סגן משנה
סרן (פירושונים)
רב סרן
סגן אלוף
אלוף משנה
רב-אלוף
רב-אלוף היא דרגת קצונה צבאית בכירה, הראשונה בחשיבותה בסדר ההיררכי בצבא ההגנה לישראל. דרגה זו מקבילה לדרגת לוטננט גנרל ("גנרל שלושה כוכבים") הנהוגה ברוב צבאות העולם. כמו כן, המונח "אלוף" משמש בכל חמש דרגות הקצונה הבכירות בצה"ל (בדומה לשימוש במונח "גנרל") – דרגת סגן-אלוף (סא"ל), אלוף-משנה (אל"ם), תת-אלוף (תא"ל), אלוף ורב-אלוף (רא"ל).
הרמטכ"ל הוא היחיד בדרגה זו.
יאסונרי קאוובטה
יָאסוּנָארִי קַאווָבָּאטָה, (ביפנית: 川端 康成, Kawabata Yasunari; 14 ביוני 1899 – 16 באפריל 1972) היה סופר יפני וזוכה פרס נובל לספרות לשנת 1968.
קאוובטה הוא היפני הראשון והאסיאתי השלישי (אחרי רבינדרנת טאגור וש"י עגנון) שזכה בפרס נובל לספרות.
קאוובטה נולד באוסקה, יפן וידע יתמות ושכול. בגיל שנתיים התייתם מאביו, גדל עם הסבים ועם אחותו, כשבגיל 7 נפטרה גם סבתו. בגיל 9 נפטרה אחותו ובגיל 14 איבד גם את סבו. בשלב זה עבר קאוובטה לעיר הולדתה של אימו. הוא למד באוניברסיטה האימפריאלית של טוקיו (כיום אוניברסיטת טוקיו) וסיים בשנת 1924.
בנוסף לכתיבתו הספרותית, קאוובטה היה גם כתב של העיתון היומי "מאיניצ'י שימבון" (毎日新聞, Mainichi Shinbun) באוסקה ובטוקיו. מלחמת העולם השנייה ואובדן יקיריו בילדותו, השפיעו מאוד עליו ועל יצירתו.
בשנת 1972 שלח יד בנפשו. הועלו בנושא זה מספר תאוריות שגרסו, בין היתר, מחלה קשה או השפעת התאבדותו של יוקיו מישימה שעוררה הדים רבים ביפן, אך העדר הסבר כתוב לגבי מניעיו הותיר בעינו את המסתורין האופף את הסתלקותו.
יער צלב הקרס
יער צלב הקרס הוא קבוצה של כמאה עצי ארזית שנשתלו ביער כדי ליצור צלב קרס ענק בתוכו. העצים מכסים כ-55 מטרים מרובעים, ביער אורנים ליד זרניקוב שבגרמניה. סיבת שתילתם של העצים אינה ברורה. קיימת השערה לפיה העצים נשתלו על ידי תושבי המקום בשנת 1937 כדי להראות את תמיכתם בשלטון הנאצי לאחר שאיש עסקים מקומי נלקח למחנה ריכוז אחרי שנתפס כשהוא מקשיב ל-BBC. תאוריה אחרת אומרת שהיערות נשתלו על ידי קבוצה של ילדי הנוער ההיטלראי כדי לחגוג את יום הולדתו של היטלר.
במשך מספר שבועות באביב, צבעם של עלי הארזית משתנה לצהוב, ועומד בניגוד לירוק של עצי האורן. היער נראה בבירור רק מהאוויר, והתופעה נמשכת רק זמן קצר. מסיבה זו, ועקב היעדר טיסות מטוסים באזור, התופעה לא הורגשה במהלך כל התקופה שבה נשלטה גרמניה המזרחית על ידי ברית המועצות.
היסטוריה.
ב-1992 הורתה ממשלת גרמניה המאוחדת על סריקה אווירית של כל המזרח, ומיד זוהה העיצוב.
ממשלת האזור, שחששה מתדמית האזור ומאנשים ימנים קיצוניים שעלולים לרצות לשמר אותו, ניסתה להרוס את העיצוב על ידי כריתת 43 מתוך 100 העצים ב-1995. הצורה נשארה מטושטשת עם 57 העצים שנותרו, אך מובחנת. בשנת 2000, לאחר שצהובונים גרמניים פרסמו תמונות אוויריות של היער, אף על פי שהבעלות על השטח כבר התחלקה לשניים, הסכימו כל המעורבים בדבר לכרות 25 עצים נוספים. ב-1 בדצמבר 2000 נכרתו העצים והצורה נהפכה לבלתי ניתנת לזיהוי.
פרשת ילדי ראוניון
פרשת ילדי ראוניון היא פרשה שהתפרסמה בתחילת שנות ה-2000 בתקשורת הצרפתית והעולמית, בעקבות תביעה שהגישו אזרחים צרפתים כנגד ממשלת צרפת על הזנחה והתעללות בהם בילדותם.
בשנות השישים והשבעים הובאו לצרפת אלפי ילדים, רובם ממוצא קריאולי, מהאי ראוניון, שהוא טריטוריה צרפתית. על פי ההסברה הצרפתית, הילדים הועברו לצרפת מסיבות הומניטאריות ובתיאום עם שרותי הרווחה באי ראוניון, על מנת לספק לאותם ילידים, אשר לכאורה באו מחיי עזובה ומסביבת חיים נחשלת, תרבות וסביבה אירופאית, מודרנית ותומכת, ובכך לשפר את איכות חייהם ואת עתידם.
לא היה מדובר בחטיפה בהקשר פלילי, אלא בהעברה בהסכמה של ילדים שהוריהם חתמו על הסכמה בכתב, או שגדלו בראוניון ללא הורה אחראי. גורמים רשמיים שיקרו להורים כדי לשכנע אותם להיפרד מילדיהם. רבים בסופו של דבר עבדו כשכירי משק או כמשרתים עבור משפחות צרפתיות.
תוכנית היישוב מחדש הייתה פרי מוחו של מישל דברה, פוליטיקאי צרפתי בולט שמילא תפקיד מרכזי בכתיבת החוקה של הרפובליקה החמישית והפך לראש הממשלה הראשון שלה. הוא שימש כסגן מושל ראוניון בין השנים 1963–1988. דברה האמין כי צמיחתו המהירה של האי מהווה איום על עתידו. הפתרון שלו היה פשוט דיו: ליישב מחדש אנשים מהאי המרושש ביבשת.
התביעה עסקה בעוול שנגרם לילדים. הם נותקו מסביבתם הטבעית, הועסקו בעבודות כפיים ללא תמורה, ובניגוד להבטחות, הפכו בבגרותם לעובדי צווארון כחול. בשנת 2014 הצביעה האספה הלאומית בעד החלטה להעלאת המודעות לשערוריית היישוב מחדש ולעשות "כל שביכולתה כדי לסייע למחלקות לשעבר [של המדינה] לשחזר את ההיסטוריה האישית שלהם."
סרגיי טארטיאק
לוטה לניה
לוטה לניה (Lotte Lenya; 18 באוקטובר 1898 - 27 בנובמבר 1981), הייתה זמרת ושחקנית, שנולדה בשם קרולינֶה וילהֶלמינֶה שרלוטֶה בלמאואר בווינה, אוסטריה. היא נודעת בעיקר בהופעתה בתפקיד ג'ני באופרה בגרוש של קורט וייל וברטולט ברכט. לקהל צעיר יותר היא מוכרת בזכות תפקידה כנוכלת "רוזה קלב" בסדרת הסרטים של ג'יימס בונד, "מרוסיה באהבה".
חייה.
לניה, בת למשפחה קתולית ממעמד הפועלים, השתוקקה להיות רקדנית. היא יצאה ללמוד בציריך, שווייץ, בשנת 1914 ואת עבודתה הראשונה בתיאטרון קיבלה בשם הבמה לוטה לניה. בשנת 1921 עברה לברלין לחפש עבודה. שנה לאחר מכן ראה אותה בעלה לעתיד, המלחין הגרמני קורט וייל, במבחן במה, אם כי פגישה כהלכתה ביניהם התרחשה רק בשנת 1924, באמצעות מכר משותף, הסופר גיאורג קייזר. לניה נישאה לקורט וייל בשנת 1926 והתגיירה עם נישואיה. בשנת 1928 ביצעה את תפקידה של ג'ני ב"אופרה בגרוש", וביצוע ראשון זה פתח לפניה את דרך הקריירה. במהלך שנותיה האחרונות של רפובליקת ויימאר הייתה עסוקה בקולנוע ובתיאטרון ובייחוד במחזות של ברטולט ברכט וקורט וייל. היא אף הקליטה כמה משירי בעלה. באלה שרה בקול סופרן גבוה ורוטט, בניגוד מוזר.
עם עליית הנאציזם לשלטון בחרה לניה, שנפרדה בינתיים מוייל, לעזוב את גרמניה. במרץ 1933 ברחה לפריז שם הופיעה בתפקיד הראשי ב"באלט המושר" של ברכט ווייל, "שבעת החטאים".
היא התגרשה מוייל ב-1933 אך התאחדה עמו שוב בשנת 1935, כאשר היגרו שניהם לארצות הברית הם נישאו בשנית בשנת 1937. ב-1941 עבר הזוג לבית משלו בניו סיטי, כ-50 קילומטרים מניו יורק. נישואיהם השניים נשארו על כנם עד מותו של וייל ב-1950.
בשנות מלחמת העולם השנייה הרבתה לניה להופיע על הבימה, בהקלטות ובשידורי רדיו, ביניהם ב"קול אמריקה". תפקיד שמילאה במחזה מוזיקלי של בעלה, "חותם הכויה של פלורנס", בשנת 1945 לא התקבל בעין יפה על ידי הקהל בניו יורק והיא פרשה מן הבמה, אך אחרי מות בעלה שודלה לחזור אליה. היא הופיעה בברודוויי ב"יחפים באתונה" ונישאה למחזאי ג'ורג' דייוויס.
בשנת 1954 זכתה בפרס טוני על תפקידה כג'ני בגרסה האנגלית של מארק בליצשטיין ל"אופרה בגרוש". לניה פנתה להקלטת שירים מימיה בברלין לצד שירים מן התיאטרון האמריקאי. קולה נעשה נמוך בהרבה בהשוואה למה שהיה בתקופת הצלחתה הראשונה כזמרת. כשהיה עליה לשיר את תפקיד הסופרן ב"עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני" וב"שבעת החטאים", היה הכרח לערוך טרנספוזיציה לסולמות נמוכים יותר. שירה דיבורית הייתה מאז ומתמיד שיטת שירה שהתאימה למחזות וייל וברכט, אבל עכשיו הגבירה עוד יותר את תדירות השימוש בה כפיצוי על מגרעות קולה. לניה הכירה בבעייתיות שבדבר; בהקשרים אחרים הקפידה מאוד לכבד כל תג ותו בפרטיטורות של בעלה המנוח. היא ייסדה את מוסד קורט וייל למוזיקה, לשם ניהול הכנסות ועניינים הנוגעים לזכויות ולהפצת ידע יצירתו של וייל.