הפרי ענבה קטנה, כדור לא מושלם, בעלת זרע אחד בגוון שחור-כחלחל כהה. הפירות הבשלים קטנים (אורך 5 עד 7 מ"מ) ומותאמים לרוחב מפתח המקור של ציפורים קטנות שניזונות מהן ומפיצות את הזרעים. הפרי הבשל אינו מתוק ומתלווה אליו בעת ההבשלה גם טעם מריר במידת מה, שעדיין אין לו הסבר אקולוגי מניח את הדעת. הציפה אינה עסיסית ומכילה כמויות גדולות יחסית של שומן (עולה על 20%) ותאית. פירות כאלה מעניקים תמורה אנרגטית גבוהה לציפורים האוכלות אותם. ומאידך נדרשת השקעת אנרגיה לא מעטה בייצור השומן (ליפידים). ייתכן שתכונה זו מוסברת על ידי מוצאם הפאליאוטרופי (פירות שומניים באזורים הטרופיים מותאמים לאכילה על ידי יונקים), אף-על-פי שבאזור הים-תיכוני הם נאכלים ומופצים על ידי ציפורים.
צבעו הייחודי של פרי בשל, שחור-כחול כהה בעל גוון מתכתי, אינו נוצר מבליעת אורכי גל מסוימים והחזרה של הכחול על ידי צבען כברוב הצמחים, אלא מהשתקפות והחזרה של אורכי גל כחול בעוצמה גדולה יותר מאחרים ממבנה של מקבצים כדוריים של ליפידים. מבנה זה מצוי בדופן החיצוני (epicarp) של הפרי מתחת לתאי האפידרמיס המצופים בשכבת שעווה. צבע מעין זה, הנוצר מיחסי גומלין של האור עם מבנים מחזוריים זעירים שגודלם כמה מאות ננומטרים (מיליארדיות המטר), מכונה צבעוניות מבנית (structural coloration). מבנהו המיוחד של פרי המורן הוא האחראי לצבע המבני. בדופן החיצונית של הפרי קיים מבנה עבה יחסית של 30 עד 10 מיקרומטר, העשוי משכבות משני סוגים שונים, שעוביין נע בין 30 ל-200 ננומטר. השכבה החיצונית היא שכבת תאי אפידרמיס מצופה קוטיקולה, והשנייה, פנימית יותר, מורכבת ממבנים מחזוריים זעירים של ליפידים המוטבעים ללא סדר, שגורמות להחזרת הצבע השחור-כחול. מתחת לשכבת הליפידים נמצא צבען אדום, אנתוציאנין, המקיף את הזרע. אור שאינו מוחזר ממבנה הליפידים נבלע בצבען האדום הכהה שמתחתיו. בליעה זו מונעת את פיזורו של האור, ומבליטה את ההשתקפות הכחולה מדפנות התאים השקופים של האיפדרמיס. לסיכום, צבעו המתכתי של הפרי הוא פרי השפעה של כל שכבותיו. תופעה זו נפוצה אצל בעלי חיים, ואפשר למצוא אותם בכנפי פרפרים, נוצות טווסים וקשקשי דגים. לעומת זאת, היא נדירה מאוד בצמחים. יתר על כן, לעת עתה לא ידועה שום צבעוניות מבנית (לעיתים היא מכונה צבע פיזיקלי) המבוססת על שכבה ליפידית – לא בצמחים, לא בבעלי חיים ולא בשום מקום אחר.
בתי גידול ותפוצה.
בית הגידול של מורן החורש הוא חורש לח ויער ים-תיכוני. צמח זה גדל בסוגי קרקע שונים, בקרקע בסיסית נייטרלית וחומצית, אך לא מלוחות. מורן נחשב לנדיר, וניתן למוצאו במעבי החורש, בסתרי חורשי האלון המפותחים בגולן, בגוש מירון וחבל תפן שבגליל העליון ובכרמל, שמהווה את גבול תפוצתו הדרומי של הצמח. הוא נצפה לפני 120 שנים גם בהר תבור. מורן החורש הוא חלק מהרכב המינים בחברת אלון מצוי, אלה ארצישראלית וער אציל, אך לא בהרי יהודה ולא בחרמון. מורן החורש ייחודי לבית גידול לח מוצל וקריר במיוחד, בגיאיות העמוקים של כמה נחלים בכרמל, שמהלכם תלול במיוחד והם חתורים בתוך סלעי גיר ודולומיט ובהם גדל חורש סבוך ומפותח של אלון מצוי. דוגמאות לכך הם נחל כלח, נחל נשר, נחל יגור ונחל חיק.
התפוצה של מורן החורש הצומח בר היא בעיקר בארצות השוכנות לחופי אגן הים התיכון (מלבד מצרים) בארצות צפון אפריקה: לוב, תוניסיה אלג'יריה, מרוקו. באירופה: פורטוגל וספרד (גם לחופי האוקיינוס האטלנטי), צרפת, איטליה, סלובניה, קרואטיה, מונטנגרו יוון עם חדירה אל תוך היבשת בשווייץ. בארצות מזרח התיכון: סוריה, לבנון, ישראל. האיים הבלאריים (ספרד), האי קורסיקה (צרפת), והאיים סרדיניה וסיציליה (איטליה).
תפוצת מורן החורש רחבה ביותר ויציבה ואין חשש להישרדותו. לא נמצאו איומים חמורים על מין זה, אם כי קיים סיכון של אובדן ופיצול בתי גידול עקב עיור מוגבר ופגיעה של חיפושית העלים Pyrrhalta viburni.
מורן החורש אינו צומח רק בחורש ים תיכוני, שני זנים שלו נפוצים במקרונזיה (באיים הקנריים ובאיים האזוריים). ברם, הוא אופייני לנוף הצמחי של החורש והיער הים תיכוני אסיה.
למורן החורש שני זנים במקרונזיה "שבאוקיינוס האטלנטי": הזן "Viburnum tinus subsp. rigidum (Vent.) P.Silva האנדמי לאיים הקנריים והזן Viburnum tinus subsp. subcordatum (Trel.) P.Silva האנדמי לאיים האזוריים""."
מורן החורש נפוץ מאוד כצמח גינה בשל פריחה נהדרת של תפרחות גדולות, מרובות פרחים לבנים ועלווה ירוקת-עד. הוא נפוץ במערב אירופה, בריטניה, צפון אמריקה ובקולומביה הבריטית.
טקסונומיה.
לסוג מורן 166 מינים, מהם נשירים ומהם ירוקי עד. בשנת 2016 הועבר הסוג מורן ממשפחת היערתיים למשפחת המורניים. שמה העברי המוצע של המשפחה, על שם הסוג מורן, אינו רשמי והוא ממתין לאישור ועד הלשון העברית. לפי הטַקְסוֹנוֹמְיָה (תורת המיון) העכשווית משפחת השלמוניים (Dipsacaceae) בוטלה ואוחדה עם משפחת היערתיים (Caprifoliaceae) וזאת האחרונה המורחבת פוצלה למשפחת היערתיים ומשפחת המורניים (Adoxaceae) ושתיהן שייכות לסדרה שלמונאים (Dipsacales).
למשפחת המורניים שלשה מינים הגדלים בר בישראל: מורן החורש ("Viburnum tinus") הפורח ממרץ עד אפריל; סמבוק שחור (Sambucus nigra) צמח נדיר עד נדיר מאוד הפורח באפריל עד מאי; וסמבוק אמיתי (Sambucus ebulus) צמח נדיר מאוד הגדל בחרמון ופורח במאי עד יולי.
שמות.
השם מורן ניתן במילון "ילקוט הצמחים" (עמוד 24, הערה 411) משנת 1930 לעץ בר הגדל בדרום אירופה ובדרום מערב אסיה, הקרוי היום קַרְנִית נֶאֱכֶלֶת (שם מדעי: Cornus mas, שם נפוץ: cornel) - עץ גדול וחזק. כנראה, השם ניתן בגלל שבשירה היוונית הקלאסית (במאות הרביעית והשלישית לפני הספירה) הפך שמו של העץ לשם נרדף לחנית. ומאידך המילה העברית "חנית" תורגמה בארמית ל"מוּרְנִיתָא". העץ "קרנית נאכלת" שימש חניתות ורמחים עוד מהמאה השביעית לפני הספירה ועם חלוף הזמן החלו לבנות גם חניתות וקשתות מעץ זה.
השם "מוֹרָן" כשמו העברי של הסוג המוכר לנו כיום בשם זה הובא במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 955. עברות של השם הערבי - "מוראן" (Murran, مرّان). בשנת 2003 השם "מוֹרַן הַחֹרֶשׁ" נוסף למילון זה על ידי ועדה שכוננה האקדמיה ללשון העברית בשנת 1993 ואושר בילקוט הרשומות 5281.
הבוטנאי מיכאל זהרי סבר שהצמח תדהר המוזכר בספר ישעיהו הוא מורן החורש ויש לקבל את התרגום הארמי האמין של תרגום יונתן המפרש תדהר בתור mornian הזהה ל-murran בערבית – השם הערבי היחיד למורן החורש ומתואר בתור "הדר הכרמל". אם כי חשוב להדגיש שרבו הפרושים וההצעות והמחלוקות לזיהוי של הצמח תדהר המוזכר בשני פסוקים בלבד בתנ"ך. פסוקים המבטאים את התחייה והגאולה: ב: "כְּבוֹד הַלְּבָנוֹן אֵלַיִךְ יָבוֹא בְּרוֹשׁ תִּדְהָר וּתְאַשּׁוּר יַחְדָּו לְפָאֵר מְקוֹם מִקְדָּשִׁי וּמְקוֹם רַגְלַי אֲכַבֵּד". וב: "אֶתֵּן בַּמִּדְבָּר אֶרֶז שִׁטָּה וַהֲדַס וְעֵץ שָׁמֶן אָשִׂים בָּעֲרָבָה בְּרוֹשׁ תִּדְהָר וּתְאַשּׁוּר יַחְדָּו".
שם מדעי: "Viburnum tinus, שם נרדף נוסף: ובצרפתית Viorne-tin ובאנגלית Laurestine, Laurustinus Viburnum. ראשית המילה Laurus משמעותה עלה שדומה לעלה דפנה (ער אציל)."
"שם המין בלטינית tinus ופירושו (tenth born) יליד העשירי שמשמעותו "הגעה מאוחרת", ייתכן שהוא נקרא על שם פריחתו המאוחרת כל כך בשנה."
שם הסוג המדעי ""Viburnum" ניתן מהכינוי הלטיני למין שיח נפוץ לאורך דרכים ושבילים בקרקע גיר יבשה בדרום אירופה המכונה Viburnum lantana, Wayfaring Tree."
שם המשפחה "Adoxaceae" ניתן מן המילה a-doxa דהיינו חסר תהילה.
ההפוגה השנייה
ההפוגה הראשונה
עץ הקלמנטינה
אפרסמון
אפרסמון (שם מדעי: "Diospyros kaki"), עץ פרי נשיר ולא גדול, המניב פירות כתומים בסוף הסתיו. מוצא האפרסמון מדרום-מזרח סין, והוא משתייך למשפחת האבניים - Ebenaceae. בלשונות רבים הוא נקרא בשמו היפני, "קאקי", ובאנגלית הוא נקרא "פּרסימון" (Persimmon). שיח האפרסמון הנזכר בתלמוד אינו עץ הפרי הידוע היום בשם זה, והדמיון בשמותיהם הוא שהביא לקריאת עץ הפרי בשם "אפרסמון".
לאפרסמון זנים רבים, הנפוצים ברוב הארצות הממוזגות של העולם, שמתחלקים לשתי קבוצות עיקריות: זנים בעלי פרי עפיץ בעודו קשה על העץ, אותם נוהגים להעביר תהליך של הבחלה, וזנים בעלי פרי שאינו עפיץ בעודו קשה על העץ. העפיצות, הקרשת הרוק והמרירות, הנגרמת עקב המצאות הטאנין בפרי, מונעת את אכילת הפרי לפני שהוא בשל לחלוטין ישירות מן העץ ברוב הזנים.
האפרסמון הפך במאה העשרים לפרי מסחרי, הביקוש אליו גדל מאוד, ובאזורים נוספים, לבד מסין ויפן, מגדלים אותו בצורה מסחרית. בהם איטליה, ברזיל, ארגנטינה, הרפובליקות האסיאתיות של ברית המועצות לשעבר, דרום אוקראינה, צפון הודו, אוסטרליה הדרומית, דרום צרפת, צפון אפריקה וישראל.
האפרסמון זקוק למנות קור מועטות, העץ נמוך ונוח לקטיף ולעיצוב, והשלכת הסתווית שלו צבעונית ונחשבת ליפה. העלים של האפרסמון עומדים בשלכת בגוונים של אדום וכתום. לאפרסמון יש יכולת להצמיח ייחורים משורשי העץ, גם במרחק רב מעץ האם. פריו מכיל כמות גדולה של ויטמין A, אבל עיכולו קשה לקבוצות מסוימות באוכלוסייה, ורצוי לא להפריז באכילתו.
גידול האפרסמון בישראל.