המונח 'אי סבירות' משמש לעיתים במשמעויות שונות בדין המנהלי. במקרים רבים מציינים שופטים כי פעולה מנהלית שנדונה בפניהם היא בלתי סבירה, אך למעשה פסילתה של הפעולה מתבססת על עילות מסורתיות יותר בדין המנהלי: שקילת שיקולים זרים, הפליה, היעדר הליך תקין וכדומה. עם זאת, בשיח המשפטי כיום, המשמעות העיקרית של עילת הסבירות היא כעילה עצמאית לביקורת שיפוטית על פעולותיהן של רשויות מנהליות. שימוש בעילת אי הסבירות כשלעצמה משמעו שבית המשפט פוסל את החלטת הממשל משום שלדעתו החלטה זו, מהותית, איננה סבירה.
כיום משמשת העילה הן לפסילת חוקי עזר עירוניים, והן לפעולות ממשלה: מעשים פרטניים של הממשל ותקנות (חקיקת משנה).
הרעיון היסודי של ביקורת שיפוטית על סבירות מעשי המנהל, מצוי במתח בסיסי עם עקרונות הפרדת הרשויות ועם הכלל הידוע לפיו אל לו לבית המשפט להיכנס למקומה של הרשות המוסמכת ולשקול במקומה מהו המעשה הכדאי והחכם. מתח זה הוא גם הרקע לעיקר הביקורת המושמעת כלפי השימוש בעילה או שימוש יתר בה.
במשפט הבריטי.
מקורה של טענת אי הסבירות כעילה עצמאית לפסילתה של פעולה מנהלית (של הממשלה או אחת מזרועותיה) הוא במשפט הבריטי. פסקי דין מרכזיים שפיתחו את העילה הם פסק דין וונסברי "Associated provincial picture houses v. wednesbury co" בו קבע הלורד גרין כי חוק עזר עירוני עשוי להיפסל גם אם לא ניתן לטעון שהרשות המוסמכת שקלה שיקולים זרים בהחלטתה או שהתעלמה משיקולים רלוונטיים, אלא רק שלא איזנה כראוי בין השיקולים השונים, מה שהביא לקבלת החלטה שאיננה סבירה באופן קיצוני. וכן פסק דין קרוז נגד ג'ונסון (kruse v. johnson).
בפסק דין וונסברי הוגדרו שני תנאים מצטברים, הנדרשים כדי לפסול פעולה מנהלית מכוח עילת הסבירות:
השימושים הראשונים בטענת אי-הסבירות נסמכו על טענה של חריגה מסמכות. כלומר, חוסר הסבירות שבחקיקת המשנה הביא את בית המשפט למסקנה כי החוק שהסמיך את הרשות המינהלית לא התכוון להסמיך אותה לקבוע תקנה כה בלתי סבירה. בנוסף, בית המשפט הדגיש כי פסילת פעולה מנהלית בעילת אי-סבירות תתקיים רק במקרה של חוסר סבירות קיצוני ביותר, כאשר הפעולה שנעשתה היא כזו שאף אדם סביר לא היה מעלה בדעתו כי הסמכות לעשות זאת מצויה בידי הרשות.
החל משנות התשעים חל גידול ניכר בשימוש בעילת הסבירות בבתי המשפט הבריטיים והרחבת העילה גם מעבר לטענת החריגה מסמכות, אל בחינה מהותית של סבירות המעשה המנהלי. השימוש המורחב בעילה נעשה, ככלל, בהקשר של פגיעה בזכויות אדם מוגנות, זרז משמעותי להתפתחות השימוש בעילת הסבירות במשפט הבריטי היה הכפפתו של המשפט בבריטניה לבית הדין האירופי לזכויות אדם, וקליטת עיקרי האמנה האירופית לזכויות אדם אל תוך המשפט הבריטי, באמצעות חוק זכויות האדם.
במשפט הישראלי.
הגישה השמרנית.
השימוש בעילת אי הסבירות בבית המשפט הישראלי לשם פסילת מעשה מנהלי התפתח מאוד עם השנים. בשנים הראשונות הייתה העמדה השלטת זו הגורסת כי אין לפסול פעולה מנהלית בשל טענה לאי סבירות כשלעצמה, כל עוד אין אי הסבירות עולה לכדי חריגה מסמכות, אפליה, שקילת שיקולים זרים ושאר עילות הפסלות המסורתיות, או אם טענת אי הסבירות עולה רק לשם בירור טענה לפגיעה בזכות. גישה זו ביטא באופן מיוחד שופט בית המשפט העליון צבי ברנזון, בשורה של פסקי דין. בהתאם לגישה זו הדגיש בית המשפט חזור והדגש כי איננו בוחן את "היעילות או התבונה" של החלטת הרשות המוסמכת, איננו מציב את שיקול דעתו במקום שיקול דעתה של הרשות המוסמכת ואיננו משמש כערכאת ערעור על פעולות הממשל. כך כתב השופט יואל זוסמן: ,
בפסק הדין בעניין דיזנגוף הטעים השופט ברנזון כי
בפסק דין זה דחה השופט ברנזון את ההבחנה בין ביקורת הסבירות של חוקי עזר עירוניים לבין ביקורת דומה על תקנות של הממשלה.
העיקרון לפיו אי-סבירות יכול לשמש רק לשם הוכחת חריגה מסמכות מצוי גם בפסקי דין של נשיא בית המשפט העליון יצחק אולשן משנים אלו.
הרחבת עילת הסבירות.
עם השנים נתן בית המשפט העליון ביטוי גובר להכרה בעילת הסבירות כעילה עצמאית החורגת מעילת החריגה מסמכות. כחלק מהשינוי בוטלה ההבחנה בין פסילת תקנות או חוקי עזר עירוניים, שחוסר הסבירות שלהן תורגם עד עתה לחריגה מסמכות החקיקה, לבין ביטולן של פעולות פרטניות של המנהל. בפסק הדין בבג"ץ דקה נגד שר התחבורה ציין השופט מאיר שמגר כי
בדברים אלה של שמגר יש ניסוח ראשוני של המושגים "מתחם הסבירות" וכן "איזון האינטרסים", מושגים שהפכו בהמשך לאבני היסוד של הביקורת השיפוטית על סבירות פעולות המינהל. עם זאת, שמגר משתמש בביטויים המדגישים כי חוסר הסבירות הפסול הוא חוסר סבירות קיצוני: "פרופורציה כה מעוותת... מופרכת מעיקרה... בלתי-סבירה לחלוטין...".
מגמה זו הבשילה בשנות השמונים של המאה העשרים לכדי שינוי מעשי במידת נכונותו של בית המשפט העליון להרחיב את הביקורת מכוחה של עילת הסבירות, עד להפיכתה של עילת זו לעילה המרכזית בביקורת המשפטית על הממשלה. מגמה זו, יחד עם התהליך של הרחבת זכות העמידה, סימנו את התהליך הרחב יותר של התגברות האקטיביזם השיפוטי - הגדלת חלקו של בית המשפט העליון בקביעת המדיניות הציבורית והעצמת כוחו לעומת שתי הרשויות האחרות - הכנסת והממשלה.
פסק דין דפי זהב.
פסק הדין המרכזי שביסס את הגישה החדשה המרחיבה את השימוש בעילת הסבירות, היה פסק הדין בעניין דפי זהב, ובו צפה באופן גלוי המחלוקת העקרונית בין נשיא בית המשפט העליון משה לנדוי לשופט אהרן ברק. בפסק הדין אמנם נדחתה הטענה לאי סבירות, אך בחוות דעתו ניסח ברק את גישתו העקרונית, אותה ביטא כבר קודם לכן בבג"ץ בעניין מרכז הקבלנים לפיה טענת אי הסבירות עומדת כעילת פסלות גם כשלעצמה. בדבריו הציג השופט ברק ארבעה כללים נפרדים לשימוש בעילת הסבירות: א. העילה תשמש גם ללא הצטרפות לעילות המסורתיות של שקילת שיקולים זרים, אפליה וכדומה. ב. בית המשפט לא יבחן מה סביר ונכון בעיניו אלא מהו המעשה הסביר מבחינה אובייקטיבית; איזו פעולה יכולה להיעשות בידי "עובד הציבור הסביר". ג. פעולה מינהלית תיפסל מעילה זו רק אם קבע בית המשפט שהיא בלתי סבירה באופן 'קיצוני ומהותי'. ד. כאשר יקבע בית המשפט כי לא ניתן המשקל הראוי לכל אחד מהשיקולים הרלוונטיים שבפני הרשות, תיפסל ההחלטה בשל חוסר סבירות. ברק הכיר בכך שהוא חולק על קביעות קודמות של בית המשפט העליון, ביניהן דחייתה של העתירה נגד כינון יחסים דיפלומטיים עם גרמניה, מטעמי אי שפיטות, לדעתו .
כנגד טענתו של ברק כי השימוש בעילת הסבירות כעילה נפרדת מקובל במשפט הישראלי, התייצב הנשיא לנדוי בחוות דעתו. לדבריו, הניסוח שנתן ברק בבג"ץ בעניין מרכז הקבלנים, לאופן הבדיקה של בית המשפט את סבירות פעולות הרשות ביחס להסתמכותו של ברק על מקרי פסילה של פעולה "מופרכת מעיקרה ובשל כך בלתי-סבירה לחלוטין", טען לנדוי כי פעולה כזו ש"אף פקיד סביר לא היה יכול לעשותה", נחשבת לפעולה 'שרירותית', וזוהי העילה לפסילתה. משכך, גרס לנדוי, אין סיבה להעניק לטענת אי הסבירות מקום של עילה עצמאית, שכן חוסר סבירות כשלעצמו, כל עוד איננו נחשב לשרירותיות, איננו מספיק לשם פסילת פעולה מינהלית. לעומת ניסיונו של ברק לנסח כלל רחב באשר לשימוש בעילת הסבירות ציין לנדוי כי
עם זאת, לנדוי העלה את האפשרות כי הניסוח שבחר ברק בפסק הדין בעניין דפי זהב, זה המכיר ב"מתחם הסבירות", מפיג את החשש להבנה שגויה של עילת הסבירות, כביכול כל מה שנראה לשופט כטעות בשיקול דעתו של הפקיד יכול להביא לפסילת ההחלטה.
לאחר פסק דין דפי זהב.
גישתו של ברק היא שהתקבלה למעשה בפסיקות הבאות של בתי המשפט והפכה לנורמה השלטת. גם השופטת השלישית בפסק הדין, מרים בן-פורת, נטתה לצדד בקיומה העצמאי של עילת הסבירות, כעמדתו של ברק.
בעשור השני של המאה ה-21 חל שינוי מסוים במגמה; כך למשל בית המשפט העליון הפך את פסק דינו של בית המשפט לעניינים מנהליים שביטל החלטה של עיריית תל אביב להימנע מהכרה במוסד חינוך אנתרופוסופי במסגרת החינוך הממלכתי, בנימוק של "חוסר סבירות". בית המשפט העליון קבע כי הסוגיה שבנידון עוררה שאלות קשות, עמוקות ומורכבות. ואולם – ההכרעה בהן מסורה לשיקול דעתה של העירייה והעומד בראשה: "לא נבוא בנעליהם, לא נמיר את שיקול דעתם-שלהם בשיקול דעתנו-שלנו".
הצעות לצמצום עילת הסבירות.
שופט בית המשפט העליון נעם סולברג, קרא לצמצם את עילת הסבירות ולהשתמש בה כלפי דרג מקצועי בלבד, ולהימנע משימוש בה כלפי נבחרי ציבור:.
פסקי דין בולטים.
עילת הסבירות בגרסתה המורחבת שימשה במספר פסקי דין שזכו לתהודה ציבורית רחבה, כיון שעסקו בסוגיות ציבוריות ופוליטיות. בין התחומים בהם נעשה שימוש רב בעילה היה בנוגע למינוים ופיטוריהם של אישי ציבור וכן ביקורת על רשויות התביעה.
רשויות התביעה.
במספר מקרים פסל בית המשפט העליון החלטות של גופי התביעה, בנימוק שהן אינן סבירות.
המחלוקת על עילת הסבירות.
עילת אי הסבירות, ובמיוחד בגרסתה המורחבת בשנות השמונים, ספגה ביקורת לאורך השנים באקדמיה ובמערכת המשפט וכן מצידם של נבחרי ציבור, אשר ראו בשימוש בעילה חריגה מתפקידו של בית המשפט כמופקד על שמירת החוק וחדירה לתחום האחריות והסמכויות של הממשלה. לעומת המבקרים התייצבו משפטנים התומכים בשימוש בעילה, אלו נימקו את תמיכתם בשמירה על זכויות האדם והמינהל התקין.
בבית המשפט.
העמדה שהתקבלה על דעתם של רוב שופטי בג"ץ תמכה בהרחבת עילת הסבירות מעבר לשימוש המקורי שלה כביטוי לחריגה מסמכות, אף שעמדתו המרחיבה עוד יותר של ברק, לא התקבלה.