הרפובליקה הפדרלית של גרמניה קיימה יחסים דיפלומטיים מאז עצמאות גמביה בשנת 1965. מערכות יחסים קרובות יחסית אלה התקררו יותר ויותר במהלך השלטון האוטוקרטי תחת הנשיא יחיא ג'אמה בין השנים 1994–2016. במהלך תקופה זו הופסק רשמית שיתוף הפעולה עם גמביה. מאז תבוסתו המפתיעה של ג'אמה בדצמבר 2016 והחזרה שלאחר מכן לדמוקרטיה תחת הנשיא החדש אדאמה בארו, היחסים התהדקו שוב. נשיא גרמניה פרנק-ואלטר שטיינמאייר ביקר בגמביה בתאריכים 13–14 באפריל 2017. זה היה הביקור הראשון של ראש מדינה אירופי מאז עצמאות המדינה. העניין של העסקים הגרמניים בגמביה גובר גם הוא. במיוחד חברות תיירות גרמניות מתחילות להרחיב את יכולותיהן לאור המספר הגובר של התיירים.
בית הכנסת דלוס
בית הכנסת באי דלוס ביוון, אם אכן מדובר בבית כנסת, הוא אחד מבתי הכנסת הקדומים ביותר הידועים כיום. ראשיתו תוארכה למאה ראשונה לפנה"ס והוא תיפקד גם במאות הראשונה והשנייה לספירה. זיהוי המבנה כבית כנסת שנוי במחלוקת בין החוקרים.
תיאור וזיהוי.
שרידי בית הכנסת נחשפו בקצהו הצפוני-מזרחי של האי, סמוך לחוף הים, ברובע שעיקרו בתי מגורים ובצדו נמל קטן ונגיש, הרחק מהמוקדים הציבוריים של העיר הקדומה. המבנה עצמו הורכב משני חדרים גדולים, שבהם נמצאו עדויות לספסלי אבן לאורך הקירות הצפוני והמערבי. במרכז הקיר המערבי נמצא כס מהודר (קתדרא דמשה?). בצד המבנה נמצאו חדרים משניים שאפשרו גישה למאגר מים. השימוש האחרון במבנה היה כאולם כינוס ליהודים או לשומרונים. השימוש הראשון בבניין אינו ברור. יש סוברים שהבניין הוקם כבית פרטי או כמקום מפגש אלילי, ויש חוקרים המאמינים שהמבנה שימש כבית כנסת גם בצורתו המוקדמת ביותר.
המבנה (GD 80) נחשף בשנת 1912 על ידי צוות מבית הספר הצרפתי באתונה בראשות הארכאולוג אנדרה פלאסאר (Plassart) וזוהה כבית כנסת שנותר בשימוש עד סוף המאה השנייה לספירה.
זיהויו של המבנה כבית כנסת יהודי שנוי במחלוקת. קביעתו של פלאסאר התבססה במידה רבה על כתובות הקדשה ביוונית שבהן צוין הביטוי "אל עליון" (húpsistos ,ὕψιστος) העשוי להתייחס לאל היהודי בעת העתיקה, אך גם לאלים פגאניים. על פי שתי כתובות אבן שנמצאו בבית הכנסת, המתעדות העלאת מס לבית המקדש השומרוני בהר גריזים (המקום צוין בכתובת במילה אחת - Αργαριζείν, הרגרזין), היו שהציעו לזהות את המבנה כבית כנסת שומרוני.
מחקרים חדשים הוליכו למסקנה שהראיות לזיהוי המבנה בדלוס כבית כנסת קלושות. הארכאולוגית לידיה מטאסה (Matassa) דנה בהרחבה בבית הכנסת של דלוס בפרק מיוחד בספרהּ מ-2018 (פורסם לאחר מותהּ) שבו היא בוחנת את הממצאים שעלו מן החפירות, את העדויות הספרותיות ואת המסקנות של החוקרים שקדמו לה מאז הגילוי הראשון ב-1912, תוך השוואות לבתי הכנסת הקדומים בהרודיון, במצדה ובגמלא. מסקנותיה רצופות פקפוקים בזיהוי המבנה בדלוס כבית כנסת יהודי וגם בתִארוכו למאה הראשונה לפנה"ס.
ג'ולי וולפטורן
ג'ולי וולפטורן (בגרמנית: Julie Wolfthorn; 8 בינואר 1864 – 26 בדצמבר 1944) הייתה ציירת יהודייה-גרמנייה. נולדה כג'ולי וולף למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני בפרוסיה, ומאוחר יותר היא שינתה את שם משפחתה וולפטורן על שם עיר הולדתה טורון.
ביוגרפיה.
וולפטורן נולדה בטורון. בשנת 1883 היא עברה להתגורר בברלין עם קרוביה לאחר מות הוריה. בשנת 1890 למדה בבית הספר לציור של קורט הרמן לנשים. מכיוון שאקדמיות לאמנות גרמניות לא אישרו לנשים ללמוד ציור, היא נסעה לפאריס ללמוד באקדמיה קולארוסי באקדמיה ז'וליאן, שם צברה מיומנויות הדרושות כדי להצליח בציור. לאחר שסיימה את לימודיה בפריז, חזרה לברלין. בשנת 1898, היא הפכה למייסדת שותפה של "Verein der Künstlerinnen und Kunstfreunde Berlin" (אגודת האמנים וידידי האמנות ברלין). בשנת 1905 חתמו ג'ולי וולפטהורן ומעל 200 אמניות על עצומה להתיר להן הצטרף לאקדמיה הפרוסית לאמנויות. דרישתן נדחתה על ידי מנהל האקדמיה אנטון פון ורנר.
עם קתה קולוויץ שיתפה פעולה בתערוכה "Verbindung Bildender Künstlerinnen". שתי הנשים נבחרות למנהלות בשנת 1912, אך היא ופאני רמאק הודחו ב-1933 לאחר עליית הנאצים לשלטון. ג'ולי וולפטורן נשארה בברלין לעבוד באגודת התרבות של יהודי גרמניה, שהוצא מחוץ לחוק על ידי הנאצים בשנת 1941. חברי האגודה נעצרו ורכוש האגודה הוחרם.
ב-28 באוקטובר 1942 גורשו ג'ולי וולפטהורן בת ה-78 ואחותה לואיז וולף לטרזיינשטט. וולפטורן המשיכה לצייר, ככל האפשר בנסיבות התקופה, עד למותה ב-26 בדצמבר 1944.
יצירותיה.
וולפטורן ידועה בזכות דיוקנאותיה. היא יצרה דיוקנאות של מאות אנשים מפורסמים מתקופתה בברלין. כמה מהאישים המפורסמים ביותר של דיוקנאותיה כוללים:
יחסי ג'יבוטי–גאורגיה
התפשטות מזרחה
אימרה פטה
אימרה פטה (בהונגרית: Pető Imre; קסטהיי, 29 במרץ 1883 – בודפשט, 22 במאי 1944) היה מנצח, מלחין ומורה למוזיקה יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
אימרה פטה נולד במשפחה יהודית כבנם של וילמוש פטה וסידוניה ברייר. הוא למד בפקולטה להנדסה, אך בהמשך עבר לקריירה של מוזיקה. את לימודיו סיים באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט כתלמידם של יאנוש קסלר מלחין ממוצא גרמני ושני היהודים ויקטור הרצפלד ואישטוואן תומאן. כסטודנט שנה ג' הוא זכה במלגת-וגנר בביירוית. בברלין הוא היה תלמידם של אנגלברט הומפרדינק, המנצח הונגרי ארתור ניקיש וזמרת האופרה הגרמנייה לילי להמן. בסיום לימודיו עבד כמנצח בברלין ובשטוטגרט. בשנת 1911 התקבל לתא "עיט" של הבונים החופשיים. בין השנים 1913 – 1920, בהזמנתו של המנצח והצ'לן אישטוואן קרנר, הפך לקורפטיטור (פסנתרן חזרות, נגן פסנתר אשר תפקידו לעבוד עם זמרי אופרה קודם עבודתם עם מנצח האופרה ועם התזמורת) של בית האופרה של בודפשט, ובין השנים 1920 – 1944 הוא הפך למנצח שלה. משנת 1920 הוא היה גם מורה במכון למוזיקה על שם בלה ברטוק.
אשתו הייתה ארז'בט היוש (שוורץ) (13 במאי 1889?), זמרת אופרה, מורה לזמרה, אותה נשא ב־17 בדצמבר 1916 בבודפשט. ב־18 באוקטובר 1919 המירו שניהם את דתם לרומית-קתולית.
דירהם
דירהם (בערבית: درهم) הוא מטבע ערבי עתיק העשוי מכסף. כיום המטבע משמש מספר מדינות ערביות, כמו איחוד האמירויות הערביות, מרוקו וארמניה. ומספר מדינות נוספות משתמשות בתת-מטבע בשם דירהם, לוב, קטאר, ירדן וטג'יקיסטן.
היסטוריה.
שמו של המטבע מגיע משם המטבע היווני העתיק דרכמה.
המטבע היה במשקל אחד מארבעים מהאונקיה.
כבר בקוראן הוזכר מטבע הדירהם כדבר זול . גם במקורות היהודיים מופיע המטבע, הרמב"ם בבואו לחשב את מידת רביעית עושה זאת על ידי הדירהם (27 דירהם) ככל הנראה הכוונה לדירהם מצרי עתיק. השולחן ערוך מתאר את שיעור חמש סלעים לפדיון הבן, כ.
משקל.
באימפריה העות'מאנית המאוחרת (הטורקית העות'מאנית), משקל דירהם סטנדרטי היה 3.207 גרם. במצרים בשנת 1895, זה היה שווה ערך ל 47.661 גרגירי חיטה (3.088 גרם).
כיום ישנה תנועה בעולם האיסלאמי להחיות את הדירהם כיחידת מסה למדידת כסף, אם כי ערכו המדויק שנוי במחלוקת (3 או 2.975 גרם).
כיום.
באיחוד האמירויות הערביות.
דירהם איחוד האמירויות הערביות הוא המטבע וההילך החוקי של איחוד האמירויות הערביות. המטבע הונפק לראשונה בשנת 1973, והוא נחלק ל-100 פילס. סימונו של הדירהם לפי תקן ISO 4217 הוא AED.
במרוקו.
דירהם מרוקאי הוא המטבע וההילך החוקי של מרוקו, מאז 1959. דאר סיקה (הסוכנות האחראית על ייצור המטבע), הממוקמת בבירה רבאט, מפקחת על תהליך אספקת השטרות והמטבעות לבנק אל מג'ריב (הבנק המרכזי של מרוקו), שאחראי לחלק אותם לבנקים מרוקאים שונים.
בשאר המדינות.
בארמניה קיים מטבע בשם דירהם.
במדינות אלו קיים תת-מטבע:
יחסי גמביה–צרפת
יחסי גמביה–צרפת הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של גמביה לבין הרפובליקה הצרפתית.
יחסים כלכליים.
הסחר בין גמביה לצרפת נותר מוגבל. צרפת היא הספקית ה-15 בגודלה של גמביה והלקוחה ה-15 בגודלה. היבוא הצרפתי הוא אך ורק תוצרת חקלאית (בוטנים ותוצרי לוואי) ואילו הייצוא נוגע בעיקר לציוד ולמוצרי תיווך. היצוא הצרפתי עמד על 8 מיליון אירו בשנת 2016, והיבוא עמד על 5 מיליון אירו, והוא מורכב כמעט לחלוטין משמני מזון.
יש מעט חברות צרפתיות העובדות בגמביה, ביניהן לטוטל רשת תחנות שירות. בשנת 2009 השתלטה קבוצת קסטל על מפעל לייצור משקאות בירה ואלכוהוליים. CFAO מחזיקה סוכנות רכב, CMA CGM ו-AGS נמצאים בתחומי התחבורה והלוגיסטיקה, Eiffage בעבודות ציבוריות ו-Bolloré בלוגיסטיקה. תחום החשמל, במיוחד אנרגיה מתחדשת (אנרגיה סולארית ורוח) וטיפול במים עשויים להציע הזדמנויות רבות. משלחת של אנשי עסקים שבסיסה בדקר ביקרה בבנג'ול ב-15 וב-16 במאי 2017.
בוועדה הבין-משרדית הצרפתית לשיתוף פעולה ופיתוח בינלאומי (CICID) ב-8 בפברואר 2018, בראשות ראש ממשלת צרפת, נוספה גמביה לרשימת 19 המדינות המועדפות לסיוע בפיתוח צרפתי. Agence Française de Develvelement (AFD, סוכנות הפיתוח הצרפתית) כבר תומכת בארגון לפיתוח אגן נהר גמביה ויכולה לספק הלוואות לא-ריבוניות בגמביה באמצעות חברת הבת PROPARCO. הוספת גמביה לרשימת המדינות המועדפות פותחת סיכויים חדשים לפעילות בדמות מענקי פרויקטים.
Ce n'était qu'un rêve
Ce n'était qu'un rêve (בעברית: שום דבר מלבד חלום או זה היה רק חלום) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית סלין דיון. השיר יצא לאור ב-11 ביוני 1981, כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה שלה "La voix du bon Dieu," על ידי חברת התקליטים לס דיסקס שואביז.
השיר הגיע למקום השמיני במצעד שבקוויבק.
רקע וכתיבה.