במהלך מלחמת העולם הראשונה אופי התגובה של הקונגרס לצורכי החיילים המשוחררים השתנה למערכת מיזמים תוכניות מגוונים יותר. תוכנית לביטוח סיכון מלחמתי, שהופנתה לוועדת הכספים של הסנאט, שינתה את שיקול ההטבות שהוענקו ליוצאי צבא. ועדת הכספים הייתה הוועדה הפרלמנטרית של הסנאט שהייתה אמונה על תוכניות עבור חיילים משוחררים בשנים 1917–1946. לאחר מלחמת העולם השנייה טיפלה ועדת הכספים ב"חוק ההסתגלות מחדש של יוצאי צבא" (G.I. Bill) משנת 1944, שהרחיב שירותים חיוניים עבור חיילים משוחררים ומשפחותיהם והעניק סיוע ביציאה ממעגל האבטלה וכניסה למערכות החינוך, הכשרה מקצועית, ערבויות לדיור והלוואות עסקיות וכן הטבות רפואיות ופנסיות. מומחים רבים סבורים כי חוק זה היה אחד המרכיבים החשובים ביותר בהרחבת מעמד הביניים לאחר מלחמת העולם השנייה.
בקונגרס הראשון בו התכנסה הוועדה לענייני חיילים משוחררים, הקונגרס ה-92 (1973-1971), מנתה הוועדה תשעה חברים. בהווה, בימי הקונגרס ה-117 של ארצות הברית, בוועדה חברים 18 סנאטורים: תשעה חברי רוב מהמפלגה הדמוקרטית ותשעה חברי מיעוט מהמפלגה הרפובליקנית.
יחסי גרמניה–תוניסיה
יחסי גרמניה–תוניסיה הם יחסי החוץ בין גרמניה לתוניסיה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1956, אז קיבלה תוניסיה את עצמאותה.
היחסים בין שתי המדינות.
עד לאירועי האביב הערבי התקיים שיתוף פעולה רופף בין המדינות. היה שיתוף פעולה סלקטיבי בתחומי התיירות והתעשייה הקלה. לחברות גרמניות הייתה חשיבות מועטה לתוניסיה, שאין לה חומרי גלם ושוק קטן וכוח קנייה נמוך. בנוסף לתוניסיה היה גם ברית עם צרפת, כך שליחסי גרמניה-תוניסיה לא היו חשיבות מיוחדת עבור גרמניה או תוניסיה.
עם זאת, אירועי האביב הערבי הראו לממשלת גרמניה כי צפון אפריקה היא בעלת חשיבות רבה לגרמניה, לא מעט בשל הגירה מהאזור למרכז אירופה, וכי מדיניות האיחוד האירופי כלפי מדינות צפון אפריקה הייתה לקויה בחלקה. מכיוון שצרפת איבדה את אמינותה בתוניסיה באמצעות תמיכתה בדיקטטור זין אל-עאבדין בן עלי, גרמניה הציעה עזרה לממשלת תוניסיה להתמודד עם המעבר. שר החוץ הגרמני גידו וסטרוולה היה אחד הפוליטיקאים המערביים הראשונים שביקרו בתוניסיה לאחר האביב הערבי, והציע לממשלת תוניסיה שיתוף פעולה במגוון תחומים.
בשלוש השנים הראשונות שלאחר המהפכה היקף הסיוע הגרמני לתוניסיה היה בסביבות 250 מיליון אירו, מתוכם 60 מיליון אירו נועדו להסדר חוב. גורמים אחדים, שירות חילופי אקדמי גרמני ומכון גתה פתחו תוכניות משלהם עבור תוניסיה. גרמניה גם הציעה לממשלת תוניסיה הכרה ולגיטימציה על הבמה הבינלאומית, במיוחד לאחר שתנועת האננהדה הדתית השמרנית ניצחה בבחירות, בעוד שצרפת, הזהירה מפניהם.
במהלך ההפגנות בשנת 2013 שר החוץ גידו ווסטרוולה והשגריר ינס פלטנר תיווכו באופן מקומי, ובעקבות כך הוקמה ממשלה חדשה.
נציגויות דיפלומטיות.
גרמניה מחזיקה בתוניסיה שגרירות בתוניס וקונסוליה כללית בג'רבה. מאידך, תוניסיה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-3 קונסוליות בבון, המבורג ומינכן.
יחסי איראן–לוב
יחסי איראן–לוב (בפרסית: روابط ایران و لیبی, בערבית: العلاقات الإيرانية الليبية) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין מדינת לוּב. לשתי המדינות יש שגרירויות זו אצל זו. היחסים הכלכליים, הצבאיים והתרבותיים בין המדינות השתנו לאורך הזמן. הקשרים בין שתי המדינות מתוארכים אלפי שנים, כאשר מקורותיה של איראן המודרנית החלו בתקופת האימפריה הפרסית, ומדינת לוב המודרנית הייתה בעבר חלק מהותי מהאימפריה הרומית.
תקופת פהלווי.
יחסי איראן-לוב המודרניים החלו בשנות ה-60, כאשר המלך אידריס שלט בלוב והשאה, מוחמד רזא פהלווי שלט באיראן. המתיחות החלה בין שתי המדינות בעקבות עלייתו של קולונל מועמר קדאפי בלוב. קדאפי, יחד עם מנהיגים ערבים אחרים, האשימו את השאה בבגידה באינטרסים של שכניו הערבים ותמיכה בישראל.
לאחר המהפכה האיראנית.
לפני המהפכה הלובית.
המהפכה האיראנית של 1979 הביאה להפלת השאה ולשיפור של יחסי המדינות. נקודת המפנה של יחסי המדינות הייתה במהלך מלחמת איראן–עיראק, כאשר לוב סייעה לאיראן, למרות הלחץ המערבי לשמור על איראן מבודדת. במהלך המלחמה לוב וסוריה היו בעלות הברית היחידות של איראן במזרח התיכון.
שיתוף הפעולה של איראן ולוב במהלך שנות ה-90 הוביל להקמת מפעלים, כבישים, בתי חולים בשתי המדינות. קדאפי אפילו ביקר את נשיא איראן אכבר האשמי רפסנג'אני ואת המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי. במועצת הביטחון, קדאפי הצדיק את תוכנית הגרעין של איראן והתנגד לסנקציות מערביות נגד הרפובליקה האסלאמית. עם זאת, היחסים בין שתי המדינות נהיו שוב מתוחים בעקבות חטיפתו ורציחתו ככל הנראה של מנהיג השיעים המשפיע מוסא אל סאדר בלוב.
לאחר המהפכה הלובית.
איראן תמכה בשנת 2011 בהתקוממות נגד ממשלת קדאפי בלוב, ותיארה את זה בתור "ההתעוררות האסלאמית" וגינתה את סנקציות הממשלה. שגריר לוב באירן התפטר מאוחר יותר בשל מחאת האביב הערבי בארצו. בעקבות הדחתו של קדאפי, איראן הכירה בממשלת המעבר הלובית החדשה. שגריר איראן שב במהרה לרפובליקה הערבית של לוב שזה עתה הוקמה.
סבסטיאנו ריצ'י
סבסטיאנו ריצ'י (אנגלית: Sebastiano Ricci; נולד 1 באוגוסט 1659 - 15 במאי 1734) היה צייר איטלקי מתקופת הבארוק המאוחר בוונציה. בערך באותו הגיל של ג'ובאני פיאצטה, הוא מייצג גרסה מאוחרת לסגנון פיאטו דה קורטונה הנמרץ והזוהר של ציורי פרסקו מרהיבים. הוא היה דודו של מרקו ריצ'י (1676 - 1730), שהתאמן איתו, והפך למחדש בציור נוף.
שנים ראשונות.
הוא נולד בבלונו, בנם של אנדראנה וליביו ריצ'י. בשנת 1671 הוא התחנך אצל פדריקו סרוולי מוונציה. אחרים טוענים שהמורה הראשון של ריצ'י היה סבסטיאנו מזוני. בשנת 1678, בגיל 19 הוא הכניס להריון לא רצוי נערה, שבסופו של דבר ניסה להרעיל אותה. ריצ'י הואשם בניסיון להרעיל את הצעירה כדי להימנע מנישואין. הוא נכלא ושוחרר רק לאחר התערבותו של אציל, ככל הנראה בן משפחה פיזאני. בסופו של דבר הוא התחתן עם אם ילדו בשנת 1691, והם חיו בנישואים סוערים.
לאחר שחרורו, עבר לבולוניה, שם התגורר בסמוך לקהילה של סן מישל דל מרסאטו. סגנון הציור שלו שם הושפע ככל הנראה מג'ובאני גיוספורו דל סול. ב־28 בספטמבר 1682 התקבל על ידי "אחוות סנט ג'ון מפירנצה" כשצייר את "עריפת ראש של יוחנן המטביל". ב־9 בדצמבר 1685, רוזן סן סגונדו שליד פארמה, הזמין מריצ'י את ציור של המדונה, אותו השלים בשיתוף פעולה עם פרדיננדו גלי-ביביינה באוקטובר 1687. הוא קיבל תשלום של 4,482 לירה. בשנים 8–1687 ריצ'י קישט את דירותיה של הדוכסית מהעיר פרמה בצפון איטליה, בציורים המציגים את חייו של האפיפיור פול השלישי.
בטורינו וחזרה לוונציה.
ככל הנראה בשנת 1688 נטש ריצ'י את אשתו ובתו, ונמלט מבולוניה לטורינו עם מגדלנה, בתו של הצייר ג'ובאני פרוצ'יני. הוא שוב נכלא וכמעט הוצא להורג, אך בסופו של דבר שוחרר בזכות התערבות של דוכס פארמה. הדוכס העסיק אותו והקצה לו משכורת חודשית של 25 כתרים ולינה בארמון הפרנזה ברומא. בשנת 1692 הוטל עליו להעתיק את הכתרת קרלמון על ידי רפאל בקריית הוותיקן, מטעם לואי ה -14, משימה אותה סיים רק בשנת 1694. מותו של הדוכס רנוצ'יו בדצמבר 1694, שהיה גם המגן שלו, אילץ את ריצ'י לנטוש את רומא למילאנו, שם היה עד נובמבר 1695 השלים ציורי קיר בקפלה של כנסיית סן ברנרדינו דיי מורי. ב־22 ביוני 1697, הרוזן ג'ייקומו דוריני שכר אותו לצייר בקתדרלה של מונזה.
בשנת 1698 שב לרפובליקה הוונציאנית במשך עשור. עד 24 באוגוסט 1700, הוא צייר את קפלת סנטיסימו סקרמנטו בכנסיית סנטה ג'וסטינה מפאדובה. בשנת 1701 הזמין הגאוגרף הוונציאני וינצ'נזו מריה קורונלי בד של העלייה שחובר לתקרת הבזיליקת אפוסטולי סנטי ברומא. בשנת 1702 צייר את הפרסקו בתקרה של האולם הכחול בארמון שנברון, עם אלגוריית "מעלות הנסיך ואהבת המידות", שהמחישו את חינוכו והקדשתו של הקיסר העתידי ג'וזף הראשון. בווינה, פרדריק אוגוסט השני, שליט סקסוניה, ביקש ציור דתי בין השאר כדי לשכנע אחרים בכנות ההתנצרות לכנסייה הקתולית, שאפשרה לו להיות מלך פולין.
ציורי קיר בפירנצ'ה.
בקיץ 1706 נסע לפירנצה, שם השלים יצירה שנחשבת בעיני רבים ליצירת המופת שלו. במהלך שהותו בפירנצה השלים לראשונה סדרת פרסקו גדולה העוסקת בנושאים אלגוריים ומיתולוגיים עבור Marucelli-Fenzi או Palazzo Fenzi (בהווה בניינים באוניברסיטת פירנצה). לאחר עבודה זו, ריצ'י, יחד עם ג'וזפה טונלי, הוזמנו על ידי הדוכס הגדול פרדיננדו דה מדיצ'י לקשט חדרים בארמון פיטי, שם צייר את "ונוס נפרדת מאדוניס". הציור מכיל תיאורים שמימיים אווריריים ומוארים יותר מאשר פרסקו פלורנטיני קודם. סדרת עבודות אלה זכו לתהילה ולבקשות מארצות זרות והראו את ההשפעה הגוברת של הציור הוונציאני באזורים אחרים באיטליה. הוא השפיע על צייר הפרסקו הפלורנטיני רוקוקו ג'ובאני דומניקו פרטי.
בשנת 1708 חזר לוונציה, והשלים את "המדונה עם הילד" לסן ג'ורג'יו מג'ורה. בשנת 1711, כשהוא מצייר לצד אחיינו, מרקו ריצ'י, הוא צייר שני בדים: "אסתר" ו"משה בתיבה", עבור ארמון טברנה.
לונדון ופריז.
בסופו של דבר, הוא קיבל חסות זרה בלונדון, כאשר הוענקה לו על ידי לורד ברלינגטון תמורת 770 ליש"ט לשמונה בדים, שיושלמו על ידיו ועל ידי אחיינו מרקו, בנושאים מיתולוגיים -קופידון, אריאדנה, בקחוס, ונוס וכדומה.