החל מאמצע המאה ה-17 ועד 1837 סורטיציה הייתה נהוגה גם באיחוד השווייצרי לצורך בחירה של בעלי תפקידים בכירים. גלרוס היה הקנטון הראשון שהנהיג שיטה כזו ב-1640. בדומה לסקרוטיני, ההגרלה נערכה בדרך כלל מקרב מועמדים שנבחרו למאגר באופן אישי. גם במקרה זה נעשה שימוש בילד צעיר לצורך שליפה של כדורי הגרלה. כך נעשה גם ברפובליקת ז'נבה החל מ-1691. ברפובליקה ההלווטית כל כפר עם יותר מ-100 תושבים כינס מועצה שבמסגרתה נבחר אלקטור אחד על כל 100 תושבים. לאחר מכן, שני ילדים בני 6 או פחות, שלפו שמות מתוך שקים על מנת לצמצם בחצי את מספר האלקטורים. האלקטורים שנותרו בחרו באופן אישי בשופטים ובכירים אחרים.
שיטה דומה לזו של ונציה הונהגה בחלק מהערים באנגליה עד אמצע המאה ה-19. הפילוסוף הרפובליקני האנגלי ג'יימס הרינגטון תמך בשילוב של בחירות וסורטיציה בספרו רפובליקת אוקיאנה.
הודו.
חלקים מהשלטון המקומי באזור טאמיל נאדו שבהודו השתמשו באופן מסורתי בהטלת גורל המכונה "קודא-אולאי", שבה נכתבו שמות המועמדים לוועדה הכפרית על עלי דקל שהוכנסו לסיר ושמות הנבחרים הוצאו מהסיר על ידי ילד.
בעידן המודרני.
השימוש בסורטיציה החל לדעוך כבר במאה ה-17, אך עד סוף המאה ה-18 תאורטיקניים עדיין התייחסו לסורטיציה - בדומה לאריסטו - כשיטה המתאימה לדמוקרטיה ולבחירות כשיטה אריסטוקרטית או אוליגרכית. כך למשל, מונטסקייה כתב ברוח החוקים: "הצבעה בהטלת גורל היא בטבע של הדמוקרטיה; הצבעה לפי בחירה היא בטבע של האריסטוקרטיה". ב"האמנה החברתית", ז'אן-ז'אק רוסו הסכים עם מונטסקייה, בין השאר כיוון שהשיטה יוצרת הבחנה טובה יותר בין הממשלה לריבון (העם) וכיוון שבניגוד לבחירות אישיות, סורטיציה מונעת התערבות של רצון פרטיקולרי ביישום הרצון של המחוקק. מהמאה ה-19 והילך המודל של דמוקרטיה ייצוגית שנסמכת על בחירות ישירות או בחירות עקיפות, אישיות או בחירות במפלגה, הפך לדגם הנפוץ וכמעט היחיד של משטר דמוקרטי. החריג הבולט ביותר לתהליך זה הוא השימוש בסורטיציה לבחירת חבר מושבעים במדינות שבהן נהוג המשפט המקובל. במדינות שונות הטלת גורל משמשת גם לחלוקת משאבים ציבוריים או מטלות ציבוריות, כגון גיוס לצבא, קבלת אישורי עבודה לאזרחים זרים (בפרט הגרין קארד בארצות הברית), וקבלה למוסדות להשכלה גבוהה.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 התרבו דיונים תאורטיים על השימוש בסורטיציה ונעשו מספר ניסויים המיישמים את השיטה. התעוררות זו קשורה למחאות הדמוקרטיות בשנות ה-60 וה-70, שעוררו דיון על השתתפות אזרחית בהליכים דמוקרטיים. בנוסף, עניין מחודש בסורטיציה התעורר בעקבות השיח האקדמי על דמוקרטיה דיונית. גם רוברט דאהל, הנחשב לאבי הגישה הפלורליסטית במדעי המדינה, טען החל מ-1970, ששימוש בסורטיציה יכול לעודד דמוקרטיזציה של פוליארכיות מודרניות. חלק מהטיעונים בעד סורטיציה בחצי השני של המאה ה-20 התמקדו בפוטנציאל הרדיקלי של השיטה ובניסיון להחיות דמוקרטיה ישירה, בעוד שתומכים אחרים תמכו ביישום חלקי של השיטה, כך שלצד בעלי תפקידים שנבחרים בבחירות רגילות ייבחרו בהגרלה חברים לאספות שמטרתן דיון, פיקוח ומתן עצות.
ניסויים מודרניים בולטים.
בשנות ה-70 נעשו מספר ניסויים בסורטיציה באירופה ובצפון אמריקה. בגרמניה, הסוציולוג פיטר דיאנל פיתח את מודל "תאי התכנון" (Planungszellen), שבמסגרתו 25 אזרחים שנבחרים בהגרלה מקבלים חופש מהעבודה לכשבוע ומתכנסים כדי לדון בהצעות תכנון. המודל נבחן לראשונה ב-1972 בעיר שוולם, שם התכנסו תאי תכנון כדי לדון בתכנון של מערכת לפינוי אשפה. מאז כונסו עשרות תאי תכנון בערים שונות בגרמניה, בהם השתתפו אלפי אזרחים גרמנים. גם רשויות ואגודות פדרליות השתמשו בשיטה. מחקרים באמצעות תאי תכנון נעשו גם בשווייץ וספרד. בארצות הברית, מכון ג'פרסון במינאפוליס, אשר יוסד על ידי נד קרוסבי, החל ב-1974 לערוך ניסויים דומים ב"חברי מושבעים אזרחיים" (Citizens' Juries). בשני המקרים, הפאנלים האזרחיים נוגעים להצעות מדיניות קונקרטיות ותהליך גיבוש ההמלצות כולל סדנאות וסמינרים עם מנחים מקצועיים במטרה לצייד את חברי הפאנל בידע הנדרש ובנקודות מבט שונות. ניסויים דומים נעשו גם בבריטניה. המטרה המוצהרת של ניסויים אלה היא ניסיון לשלב אזרחים בקבלת החלטות, לעודד השתתפות אזרחית, ולהקטין את מידת הגירעון הדמוקרטי והטכנוקרטיה בקבלת החלטות.
בשנת 1987, ועדת הטכנולוגיה הדנית החליטה לשלב אזרחים מהשורה ב"וועידות הקונצנזוס". לצד מנהלי המיזם וקבוצת מומחים, הוועידה החלה לכנס גם פאנלים של אזרחים שנבחרו בהגרלה. 2,000 אזרחים שנבחרו באופן אקראי ממרשם התושבים הוזמנו להגיש הצעות השתתפות ומתוכם נבחרו 14–16 חברי פאנל שהמארגנים החשיבו למייצגים מבחינת גיל, מגדר, מקום מגורים ותעסוקה. תפקיד הפאנל הוא להגיש שאלות, לייעץ ולגבש עמדה המוסכמת על כל חברי הפאנל לגבי הבעיות הטכנולוגיות שעומדות בפני הוועידה.
בשנת 1988 ג'יימס פישקין, פרופסור לתקשורת ולמדע המדינה מאוניברסיטת סטנפורד, פרסם לראשונה את הרעיון של "סקר דיוני" (deliberative polling). ההצעה הראשונית של פישקין נועדה להתמודד עם דילמה לגבי הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית. לטענתו, הדיון על רפורמות ודמוקרטיזציה של הבחירות נע סביב "דילמה שיקרית" - הרעיון שאין ברירה אלא לבחור בהחלטה על פי דעתה של אליטה בעלת כישורים על חשבון הרעיון הדמוקרטי; או לאפשר להמונים, שחסרים ידע וכישורים, לבחור במועמד המתאים. פישקין טען שניתן לפתור את הדלימה על ידי כינוס אספת בחירה, שתכלול כ-1,500 אזרחים שייבחרו בהגרלה ויהוו מדגם מייצג של האוכלוסייה, מומחים ומתמודדים במרוץ המקדים לנשיאות. האספה תתכנס למשך שבועיים. האזרחים ידונו בה באופן מעמיק באפשרויות העומדות לפניהם. הדיונים ישודרו בטלוויזיה, כך שתהיה להם השפעה על הציבור הרחב, ולבסוף האספה תבחר במספר מועמדים. לאחר מכן הבחירות המקדימות ימשיכו כרגיל. הגישה של פישקין מקדמת במכוון את רעיון הדמוקרטיה הדיונית בשילוב עם רעיונות הלקוחים מאתונה. הגישה יוצאת מההנחה שלרוב האזרחים אין זמן להתעמק ולהבין את האפשרויות העומדות לפניהם, ולכן התוצאות שמתקבלות באספה אינן משקפות בהכרח את דעת הקהל הקיימת (כפי שעושים סקרי דעת קהל), אלא את דעת הקהל כפי שהייתה אילו האזרחים היו מיודעים. בינואר 1994, לאחר שני ניסויים קטנים יותר בבריטניה, נערכה באוניברסיטת טקסס באוסטין ועידת הנושאים הלאומית (National Issues Convention), שניסתה ליישם את הרעיון של פישקין. הוועידה עסקה בשלושה נושאים: משפחה, כלכלה ויחסי חוץ. השתתפו בה 466 אזרחים שנבחרו באקראי. ארבע שעות מדיוני הוועידה שודרו בערוץ PBS.
בשנת 2004, ממשלת קולומביה הבריטית בקנדה יצרה את "אספת האזרחים לרפורמה אלקטורלית" (Citizens' Assembly on Electoral Reform), שתפקידה לבחון את הצורך בשינוי אופן הבחירה של מחוקקים בפרובינציה, ואשר הרכב חבריה נקבע באופן אקראי. בתיאור המנדט של הוועידה נכתב שאם חברי הוועידה יחליטו שדרוש שינוי הם יצטרכו להציג אלטרנטיבה יחידה ומפורטת לשיטה הרובנית הקיימת. הוועידה פעלה באופן עצמאי והמלצתה, תהיה אשר תהיה, תעמוד להכרעה במשאל עם. הרכב הוועידה הוכרע בהגרלה תוך הבטחה של שוויון מגדרי וגאוגרפי: גבר אחד ואשה אחת הוגרלו מכל אחד מ-79 מחוזות הבחירה. בנוסף נבחרו שני נציגים של בני האומות הראשונות. יחד עם יושב הראש, הוועידה מנתה 161 חברים. על אף שהליך הבחירה תוכנן כבחירה אקראית, מרבית האזרחים שקיבלו הזמנה ראשונית לא רצו להשתתף, כך שבקביעת ההרכב הסופי היה אלמנט של בחירה עצמית . בשלב הראשון של הליך הבחירה נשלחו יותר מ-23,000 הזמנות לאנשים שנבחרו באקראי מתוך כל האזרחים בפנקס הבוחרים למעט פוליטיקאים ובני משפחתם. רק 1,715 מההזמנות נענו, ומתוך הנענים 1,441 אזרחים הוזמנו לאחת מ-27 אספות הבחירה. מתוך אלה רק 964 (4.2% ממקבלי ההזמנות הראשוניות) הגיעו לאספות שבהן נבחרו 160 הצירים. הוועידה התכנסה בינואר 2004. במשך 12 שבועות חברי הוועידה עברו הליך של לימוד, שכלל הרצאות מומחים, קבוצות דיון ועיון בחומרי קריאה. במאי ויוני 2004 חברי הוועידה שמעו את עמדות הציבור ב-50 שימועים ציבוריים, וקראו אלפי הצעות של אזרחים. הם הצביעו באוקטובר בעד בחירות בשיטת הקול היחיד הנייד. המלצתם הוגשה למשאל עם וקיבלה רוב ב-77 מתוך 79 מחוזות הבחירה, אך היא זכתה רק ל-57.7% תמיכה בכלל הפרובינציה, פחות מה-60% הנדרשים לצורך אימוץ הרפורמה.