ב-1935 בוטלה הרפובליקה, וגיסה של אספסיה, גאורגיוס השני חזר לשלטון. אלכסנדרה קיבלה אישור לחזור ליוון, אולם אספסיה עדיין נחשבה למנודה ונאסר עליה לחזור. לפיכך, אלכסנדרה נותרה עם אמה באיטליה, אולם נסעה ליוון לעיתים קרובות והשתתפה באירועים שונים של משפחת המלוכה היוונית. ב-1936 היא השתתפה בטקס העברת עצמותיהם של סבה קונסטנטינוס, סבתה סופיה וסבתא רבתא שלה אולגה, שמתו שלושתם בגלות באיטליה, לטאטוי שביוון. שנתיים לאחר מכן היא השתתפה בחתונת דודה פבלוס עם פרדריקה, נסיכת הנובר. -28 באוקטובר 1940 פרצה מלחמת איטליה–יוון, ואלכסנדרה ואספסיה נאלצו לעזוב את איטליה. הן חברו אל שאר משפחת המלוכה היוונית באתונה, וכדי לשרת את ארצן, התנדבו כאחיות. היוונים אמנם הדפו את הפלישה האיטלקית, אולם בהדרגה הובסו בידי בת בריתה של איטליה - גרמניה הנאצית. ב-6 באפריל 1941 עזבה משפחת המלוכה את אתונה ועברה לכרתים. בעקבות הקרב על כרתים נמלטה המשפחה למצרים ואז לדרום אפריקה. אלכסנדרה ואספסיה קיבלו אישור מיוחד מג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת להתגורר בבריטניה. הן התיישבו בלונדון, והמשיכו את פעילותן במסגרת הצלב האדום. הן היו אורחות קבועות אצל פיליפ, דוכס אדינבורו (אשר נולד כנסיך יוון) ואצל מרינה, דוכסית קנט (נולדה כנסיכת יוון). בלונדון, נפגשה אלכסנדרה עם פטר השני, מלך יוגוסלביה, שכמוה שהה בגלות בבריטניה בגלל הנאצים.
שנים אחרונות.
לאחר סיום המלחמה בעוד אלכסנדרה נודדת עם בעלה ממקום למקום, אספסיה החליטה לחזור אל אחוזתה בוונציה. היא גילתה שהמקום נהרס חלקית, והחלה לשפץ אותו. מצבה הכלכלי התדרדר עד שבסופו של דבר היא לא יכלה יותר לגור באחוזה ועברה להתגורר במלונות. בהמשך היא נאלצה למכור חלק מרהיטיה כדי לפרוע את חובותיה. במקביל, גם המצב המשפחתי והפיננסי של אלכסנדרה הלך מדחי אל דחי, ונישואיה עלו על שרטון. אספסיה נאלצה להוציא את בנה של אלכסנדרה, אלכסנדר מחזקת הוריו. ב-1970 עברה אלכסנדרה להתגורר עם אספסיה לאחר שפטר מת. מצבה הבריאותי של אספסיה הלך והדרדר, וב-1 ביולי 1972, לא יכלה להשתתף בחתונת נכדה אלכסנדר עם מריה דה גלוריה, נסיכת אורליאן-ברגנזה ממשפחת המלוכה של האימפריה הברזילאית. זמן קצר לאחר מכן ב-7 באוגוסט, נפטרה אספסיה בוונציה והיא בת 75.
דמויי זוחלים
דמויי זוחלים (שם מדעי: Reptiliomorpha) היא קבוצה של מיתרניים יבשתיים בעלי ארבע רגליים שהתפתחו מהדו-חיים והיו אבותיהם של הזוחלים המודרניים ומכאן שמם. הם שייכים לקבוצה הפרפליטית לאבירנתודונטיה.
יצורים אלה התפתחו מהדו-חיים המימיים והפכו ליצורים יבשתיים כדי לשגשג ביבשה, והחלו לפתח עור יבש, רגליים חזקות בעלות אצבעות ולסתות מלאות שיניים. חלקם היו טורפים ואחרים צמחוניים. הם הגיעו לממדים של עד 3 מטר.
הם היו קרובים לדו-חיים ונראה שהם חזרו להטיל ביצים רכות קליפה במים, אך הצאצאים התבגרו מהר ופיתחו עור עבה. המאוחרים ביניהם הטילו ביצים על היבשה.
יצורים אלה נכחדו כולם לאחר עידן הפלאוזואיקון למעט בני קבוצת בעלי שפיר עוברי.
דמויי-זוחלים
רונית מרוז
רונית מֵרוז היא חוקרת קבלה ישראלית, פרופסור בחוג לפילוסופיה יהודית ותלמוד באוניברסיטת תל אביב. עיקר עיסוקה בחקר ספר הזוהר. המאפיין המתודולוגי של מחקרה הוא הדגש על ביקורת נוסח הטקסט המובא על ידי המקובלים, וזאת על ידי הצלבתן של מתודולוגיות שונות ביחס לכל יחידה טקסטואלית - היסטורית, פילולוגית, וקודיקולוגית – בנוסף לעיון בתולדות הרעיונות. דגש מיוחד ניתן לניתוח הספרותי. כמו כן, עסקה רבות באמצעות מתודולוגיות אלו גם במחקרם של ספר יצירה, ספר הבהיר, קבלת האר"י, ושל חבורות המקובלים בצפת במאה ה-16.
ביוגרפיה.
ילידת יפו. בעלת תואר ראשון במתמטיקה ובפילוסופיה מן האוניברסיטה העברית. בשנים 1978–1980 למדה לתואר שני במחשבת ישראל באוניברסיטה העברית. נושא התזה המסכמת (בהדרכת משה אידל) היה נבואה במחשבה הלוריאנית. ב-1988 סיימה את לימודיה לתואר דוקטור. נושא הדיסרטאציה שלה (שגם היא נכתבה בהדרכתו של אידל) היה גאולה בתורת האר"י.
בשנת 1995 הייתה אורחת בתר-דוקטורט במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה.
ב-1999 הייתה חוקרת אורחת במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בקבוצת המחקר "ספרות הזוהר". פרי המחקר היה מאמרה המונומנטלי "חניכתו של ר' חייא – שתי גרסאות של סיפור מן הזוהר". המאמר מהווה דוגמה לעבודתה הכוללת: מחקר פילולוגי-היסטורי דקדקני של כתבי יד רבים, מחקר מתוך נקודת מבט ספרותית וקריטריונים של תורת הספרות ושיבוץ המחקר בתוך תמונת-עולם רחבה הגורסת שספר הזוהר מורכב מרבדים רבים, בעלי קווי התפתחות היסטוריים, מגמות תאולוגיות ושכלול ספרותי נבדלים, שכתבו ונערכו פעמים רבות, לפני שהודפסו וזכו ליציבות טקסטואלית מסוימת.
מרוז היא פרופסור בחוג לפילוסופיה יהודית ותלמוד באוניברסיטת תל אביב, וכיהנה כראש החוג בשנים 2002–2004. יוזמת ומנהלת "פרויקט הזוהר", העוסק בחקר כתבי היד של הזוהר, במחקר ההיסטוריה, הפילולוגיה, הפואטיקה והתאולוגיה בזוהר במימון האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים במסגרתו היא עורכת קטלוג מקיף של כל כתבי היד הידועים של ספר הזוהר, המהווה בסיס למהדורה מדעית עתידית של ספר הזוהר וכן שימשו את דניאל מט בהתקנת הכרכים הראשונים של "מהדורת פריצקר" (תרגום ספר הזוהר לאנגלית). ספרה - 'הביוגרפיה הרוחנית של רשב"י - דיון ביסודותיו הטקסטואליים של הזוהר' (ירושלים תשע"ח) מציג כמה היבטים מן התיזה שלה. ספר זה זכה בפרס מתנאל לספר הטוב ביותר במדעי היהדות לשנת תשע"ט מטעם האיגוד העולמי למדעי היהדות. היבטים אחרים של התיזה שלה הוצגו בספרה משנת תשע"ט - 'יובלי זוהר - מחקר ומהדורה ביקורתית מוערת של זוהר, פרשת שמות'. ספר זה זכה בפרס יצחק בן-צבי עבור חקר קהילות ישראל במזרח וקהילות ספרד ופזורתן לשנת תש"פ.
מאז ראשית שנות השמונים עוסקת מרוז בהוראה וזוכה תדיר בפרסי הצטיינות בהוראה.
בשנים 1998, 2002, 2005, ו-2010 זכתה לארבע קרנות מחקר של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים שהוענקו על מנת להוציא לפועל את מפעל מחקר של כתבי היד של הזוהר, ביוזמתה ובראשותה.
רונית מרוז נשואה לאילון ואם לשלושה.
רינסוכוס
רינסוכוס (שם מדעי: Rhinesuchus) הוא סוג נכחד של דו-חיים מסדרת הטמנוספונדילים שנמצא בחפירות בערבות דרום אפריקה מתקופת הפרם. משמעות שמו היא: "אף תנין", ולא כפי שחלק סוברים: "תנין הריין".
יצור זה היה דו-חיים גדול שדמה והזכיר תנין באורח חייו. אורכו הגיע ל-2 מטרים והוא היה בעל לסת שטוחה דמוית פלטה מלאת שיניים ועיניים מוגבהות. הגוף היה ארוך עם קשקשים כמו של תנינים וגפיים קצרות.
הוא היה טורף מימי שצד בעיקר דגים, אך ייתכן שארב לטרף קטן יותר שבא לשתות. היצור חי כמו דו-חיים ונשם באמצעות עורו ובאמצעות ריאות.
בתרבות.
היצור מופיע בסדרה ללכת עם מפלצות בפרק השלישי, יחד עם טורפים כמו הגורגונופס.
דיקטודון
דיקטודון (שם מדעי: Diictodon) הוא סוג של זוחל מקבוצת התראפסידה שחי בסוף תקופת הפרם. מאובניו נמצאו ברחבי אסיה ואפריקה ובעיקר בדרום אפריקה שם זוהו מאובנים רבים שלו.
יצור זה הגיע לאורך 45 סנטימטרים, והיה בעל גוף קטן ומגושם, ראש גדול עם ניבים בולטים איתם הוא התחפר ותלש צמחייה. אורח חייו דמה לחולד מודרני אך הוא היה דמוי-זוחל. יצור זה חי בחבורות קטנות ועלה למעלה לעיתים רחוקות, עקב הטורפים הרבים של תקופתו. אולי הוא חי לצד תראפסידים דומים כמו הכיסטצפאלוס והדיקינודון (Dicynodon).
יצור זה היה מאבותיהם של הקיינודונטיים שמהם התפתחו היונקים האמיתיים. הוא נכחד בסוף תקופת הפרם.
ניקולאי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
ניקולאי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Николай Михайлович Романов; 26 באפריל 1859 - 28 בינואר 1919), היה בנו של מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, וגנרל בצבא האימפריה הרוסית.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
ניקולאי נולד ב-26 באפריל 1859 בסנקט פטרבורג, למיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וצציליה, נסיכת באדן, בתו של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן. בשנת 1862 מונה אביו לנציב העליון במלכות המשנה של הקווקז, וניקולאי גדל בטביליסי עם אחותו וחמשת אחיו. לניקולאי היה קשר חזק מאוד עם אחותו אנסטסיה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ושניהם גילו עניין מיוחד באמנות.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) שירת ניקולאי כלוטננט בגזרת הבלקן, ולאחר מכן החל את לימודיו באקדמיה הכללית של הצבא הרוסי, אותם סיים בשנת 1885. בשנת 1879 ביקר ניקולאי אצל דודו פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן, שם התאהב בבתו ויקטוריה, נסיכת באדן. אולם, לפי הכנסייה האורתודוקסית נאסר על נישואי בני דודים, ודודו אלכסנדר השני, קיסר רוסיה סירב לאשר את הנישואים, על אף איומו של ניקולאי שלא יתחתן עם אף אחת אחרת. ואכן, ויקטוריה התחתנה לבסוף עם גוסטב החמישי, מלך שוודיה, והפכה למלכת שוודיה. במהלך שנות ה-80 ניסה ניקולאי להתחתן עם אמלי, נסיכת אורליאן, בתן של הנסיך פיליפ, רוזן פריז, אולם היא סירבה לעזוב את הדת הקתולית, והוריה רצו לחתנה עם קרלוש, מלך פורטוגל, ובעקבות כך נשאר ניקולאי רווק עד סוף ימיו.
ניקולאי לא אהב את השירות הצבאי, והתעניין יותר בהיסטוריה ובמדעים, והוא אף פרסם מחקר על פרפרים וספר היסטורי על תולדות בית רומנוב, כמו גם ספרי היסטוריה נוספים. בשנת 1892 הוא הפך לנשיא החברה הגאוגרפית הרוסית, ובשנת 1909 הוא הפך לנשיא החברה ההיסטורית הרוסית.