באמצע שנות ה-2000 ירדה באופן משמעותי הפופולריות של הז'אנר. לתופעה זו היה מספר סיבות כמו ירידת הפופולריות של הרוק העולמי והחלפתו במוזיקת הדאנס וההיפהופ, החרמת הז'אנר בקרב מטאליסטים רבים ועלייתו של ז'אנר המטאלקור אשר החליף את הנו מטאל בתור המטאל לקהל הרחב ובניגוד לנו מטאל שמר על שורשים מטאליים. רוב להקות הנו מטאל נעלמו לחלוטין מהמפה המוזיקלית ואחרות שינו את סגנונן לרוק אלטרנטיבי או להבי מטאל. הלהקות המובילות בז'אנר כמו סליפנוט, קורן, לינקין פארק, לימפ ביזקיט, דפטונס, פאפא רוץ', סיסטם אוף אה דאון ודיסטרבד הצליחו לשמור על הפופולריות שלהן ועד היום נחשבות ללהקות המובילות ברוק ובמטאל העולמי אך רובן שינו את סגנונן דבר הגרם לירידה משמעותית בפופולריות של הז'אנר. למשל להקות כמו סליפנוט, דפטונס ומאדוויין התקרבו יותר אל הדת' מטאל והגרוב מטאל ודיסטרבד אל ההבי מטאל הקלאסי. לעומתן לינקין פארק, פאפא רוץ' וסיסטם אוף אה דאון התקרבו יותר אל הרוק האלטרנטיבי וזנחו לגמרי כל אלמנט של הנו מטאל. קורן ולימפ ביזקיט (הלהקות אשר העלו את הז'אנר לפופולריות) שימרו את סגנונן אך כתוצאה מזה מעמדן ירד. למרות לקראת סוף שנות האלפיים חזרה מעט סצנת הנו מטאל, בעזרת קאמבקים שונים של להקות ותיקות מסצנה זו והצלחתה הענקית של להקת הנו מטאל החדשה יחסית Hollywood Undead.
מחלוקת השיוך עם הבי מטאל.
מטאליסטים ומוזיקאים רבים של הבי מטאל דחו את הנו-מטאל כתת-ז'אנר לגיטימי של הבי מטאל, בטענה שזה לא "הבי מטאל אמיתי". חלק מלהקות הנו-מטאל המוכרות ניסו להרחיק את עצמם מלהיות הבי מטאל בכלל. לדוגמה, ג'ונתן דייוויס, סולן להקת קורן, דחה את תווית ה"הבי מטאל" כשדיבר עם Vice, דייוויס דיבר על כך שקורן נקרא להקת הבי מטאל, ואמר, ""מעולם לא חשבתי עלינו להיות מטאל מלכתחילה. כן, אנחנו כבדים ומכוונים נמוך, אבל מטאל, עבורי, הוא כמו ג'ודס פריסט ואיירון מיידן. זה מטאל, אחי. תמיד חשבתי עלינו כעל להקת פאנק. החרא הפאנקי והגרובי הזה"." הסולן של גודסמאק, סולי ארנה, דחה גם הוא התווית "הבי מטאל" ואמר שהוא רואה בגודסמאק להקת הארד רוק.
סולן להקת לינקין פארק לשעבר, צ'סטר בנינגטון, הביע גם הוא חוסר הסכמה עם התווית של להקתו כקבוצת הבי מטאל, משום שלדעתו המונח מגביל את היקף הסגנון האמיתי של הלהקה. הוא פירט:
""[אנחנו] רצינו להבהיר זאת כבר מההתחלה כאשר תייגו אותנו כלהקת 'נו-מטאל'. לא שיש לנו משהו נגד מטאל... [אנחנו] לא רק דבר אחד. אז יש אלמנטים של הלהקה שהם מטאל, יש אלמנטים של הלהקה שהם פופ, יש אלמנטים שהם אלקטרוניים וגם היפ-הופ. תמיד הרגשנו שאנחנו לא כבולים לז'אנר אחד בלבד אז אחרי שיצרנו את Hybrid Theory ו-Meteora, באמת רצינו לקחת סיכונים מעבר למה שכבר עשינו בשני התקליטים הראשונים האלה, באופן יצירתי, ולהראות לעולם שאנחנו יכולים לעשות הרבה יותר מסתם ליצור שירי נו-מטאל"."
בארכיון המטאל Encyclopedia Metallum, לא מקבלים את מרבית להקות הנו-מטאל, בטענה שאלו לא "מטאל אמיתי" או לא "מספיק מטאל". באתר מפורט: ""כדי שלהקה תתקבל, צריך שיהיה לה לפחות אלבום מטאל אחד מלא, באופן חד משמעי. זה אומר ש-Def Leppard יכולה להתקבל בגלל הופעת הבכורה שלהם ב-NWOBHM, גם אם הם פנו לפופ רוק מאוחר יותר. זה גם אומר ש-DevilDriver ו-Soulfly, שהתחילו כנו-מטאל, נחשבו (בחוסר רצון) למקובלים, לאחר שלבסוף הוציאו כמה אלבומי מטאל"."
ג'ים ג'רמוש
אולבר
אוּלבֶר (Ulver, "זאבים" בנורווגית) היא להקה נורווגית שהוקמה על ידי כריסטופר ריג (אז בן 16). ללהקה קריירה ייחודית בהיסטוריה של המטאל.
1993-1998.
האלבום הראשון Bergtatt היה בסגנון פולק ובלאק מטאל מסורתי, עם קטעים אקוסטיים ושירה משולבת. האלבום השני Kveldssanger היה אקוסטי לחלוטין, עשיר במנגינות פולק נורדיות מסורתיות ובשירה, במה שנחשב אז לגישה לא שגרתית לגבי להקה מן הז'אנר. הטקסטים של האלבום השלישי Nattens Madrigal, עסקו כולם בנושאים הקשורים לזאבים, אנשי-זאב (ליקנטרופיה) ומיני נושאים פנטזיים אחרים מהפולקלור הנורדי כגון טרולים, מוזיקלית האלבום מתאפיין בחזרה אל סגנון הבלאק מטאל הכבד, זניחת הכלים האקוסטיים ושימוש ברעש כאלמנט רקע דומיננטי. האלבום נחשב ליצירה הכבדה ביותר של הלהקה, וכאחד הכבדים והרועשים ביותר בסצנת המטאל בכללה עד היום.
1998-2007.
בשנת 1998, באחד מן המהלכים הקיצוניים ביותר של הלהקה מאז ומעולם, אולבר הוציאה את האלבום Themes From William Blake's The Marriage Of Heaven And Hell וחדלה מלהיות להקת מטאל. שם האלבום עצמו, הבלתי "מטאלי" בעליל, רמז על כך שלא מדובר באותה הלהקה. ב-2000 יצא האלבום Perdition City, שכלל שילוב של אמביינט נסיוני, טריפ-הופ ואלקטרוניקה, והלהקה החלה לקחת את המוזיקה שלה לכיוון נסיוני, אלקטרוני יותר. לאחריו בא האלבום "Blood Inside" שלקח את הלהקה לגבולות האוונגרד. אלבום זה מורכב מצלילים שונים וייחודיים וכמעט שאין בו כלים חיים.
בשנת 2002 לקחה הלהקה עוד צעד מוזיקלי גדול בכך שהחלה לעבוד גם על הלחנה וביצוע פסקולים לסרטים נורווגיים, עוד כה ביצעה הלהקה אלבומים לשני סרטים
בדצמבר 2007, יצא אוסף הוקרה בינלאומי ללהקה, האוסף המורכב משני דיסקים של להקות ואמנים שונים המבצעים קאברים לשירים ידועים של הלהקה מכל התקופות המוזיקליות שלהן. האוסף יצא באינטרנט כחינם להורדה, האלבום אמור לצאת באופן פיזי על תקליטורים באמצע שנת 2008.
באותה שנה, יצא האלבום האחרון לעת של הלהקה, בשם Shadows of the Sun (צללי השמש), האלבום ניכר באופי יותר אפל ומלנכולי מקודמיו ומכיל בנוסף לעריכה המוזיקלית האלקטרונית גם נוכחות של הרבה כלים חיים.
געתון
סולל בונה
סולל בונה היא מחברות הבנייה הגדולות בישראל, והוותיקה שבהן.
היסטוריה.
המשרד לעבודות ציבוריות ולבנין.
לכל מפלגה ביישוב העברי בארץ ישראל היה משרד שדאג לארגן קבוצות קבלניות לעבודות ציבוריות ופעל כלשכת תעסוקה. שני המשרדים החשובים היו המשרדים של אחדות העבודה ושל הפועל הצעיר.
משרדים אלו ארגנו עבור שלטונות המנדט בעיקר סלילת כבישים. כביש טבריה-צמח וכביש טבריה-טבחה שנסללו בעיקר על ידי גדוד העבודה, כביש חיפה-ג'דה (רמת ישי) נסלל בעיקר על ידי אנשי גדוד שומריה של השומר הצעיר, כביש עפולה-נצרת נסלל בעיקר על ידי חבורת העמק וקבוצת השרון וכן ארגנו המשרדים את סלילת מסילת הרכבת לוד-סרפנד (כיום צריפין).
עם ייסוד ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל הוחלט לאחד משרדים אלו תחת ניהול אחד. הגוף שהוקם ב-1921 נקרא המשרד לעבודות ציבוריות ולבנין. החברה נוסדה כאגודה שיתופית, ברוח קבוצות העבודה הסוציאליסטיות, בהנהלת דב הוז ומרדכי עליאש שהיו אחראים על קשרי החוץ של המשרד, נתן חרובי ודוד סברדלוב שהיו אחראים על ניהול העבודה עצמה, נחום טברסקי שהיה אחראי על הנהלת החשבונות, ישראל שוחט ומאוחר יותר הצטרף הלל דן.
עד אפריל 1922 לכל פרויקט ופרויקט הייתה הנהלה משל עצמו. הנהלות אלו כוונו ופוקחו על ידי הנהלת המשרד לעבודות ציבוריות אולם נהנו מאוטונומיה בגיוס עובדים על פי מפתח מפלגתי. לדוגמה - כביש טבריה-צמח נוהל על ידי הסתדרות הפועלים החקלאיים שגייסה לעבודה זו פלוגות של גדוד העבודה. התקציב שהתקבל מאת מזמיני הפרויקט כיסה כ-88% מההוצאות בפועל ולכן ועד הצירים נחלץ לעזרה ונתן הלוואה לכיסוי היתרה.
על מנת להשיג עבודה משלטונות המנדט ולהתחרות בקבלנים פרטיים שהעסיקו ברובם פועלים ערבים, הציע המשרד מחירים נמוכים לעבודות, לפעמים מתוך ידיעה מראש שיהיו אלו מחירי הפסד. חלק מהפועלים לא היו מיומנים בעבודה והיה צורך להכשירם, אצל חלקם התפוקה הייתה נמוכה, ואצל חלקם בגלל חוסר מיומנות ושימוש לא נכון היה פחת גדול יותר בחומרים ובכלי עבודה, ולכן ברוב הפרויקטים הקבוצות הקבלניות נזקקו לסיוע כספי מאת המוסדות והמשרד לעבודות ציבוריות נקלע לקשיים פיננסיים. ב-1921 מינה ועד הצירים וועדה בראשות זיגפריד ון וריסלנד לביקורת על פעולות המשרד. הדו"ח ציין כי פעילות המשרד לא הונחתה על ידי שיקולים כלכליים וחשף הנהלה כספית לא תקינה ושימוש לא נכון בכספים כולל הוצאת עיתון בשם הסולל והוצאות מפלגתיות אחרות תוך שימוש בכסף שנועד למימון עבודות ציבוריות.
אחרי אפריל 1922 העבודות נמסרו לקבוצות העבודה הקבלניות עצמן, ללא גורם מתווך, בפיקוח המשרד לעבודות ציבוריות. זו הייתה התקופה שהמשרד פתח משרדי משנה בערים הגדולות (ירושלים, תל אביב-יפו, חיפה) ובמספר ערים קטנות יותר ובהן טבריה. לפרויקטים שירש המשרד לעבודות ציבוריות מהמשרדים המפלגתיים נוספה ב-1921 הנחת תשתית למסילת הרכבת ראש-העין - פתח-תקווה (בוצעה על ידי גדוד העבודה וחבורת בורוכוב, כיום חלק מהמסילה משמש את מסילת הירקון), וכן חפירת תעלות וסלילת שני קטעי כביש, האחד בכרמל והשני בזיכרון יעקב. והמשרד החל לעסוק בעבודות בניין בערים.
הקשיים הכספיים נמשכו והקונגרס הציוני ה-13 שהתכנס בקארלסבאד ב-1923 החליט להקצות סך של 8,000 לירות מצריות כתוספת להון היסוד של המשרד לעבודות ציבוריות על מנת לסייע במטלת כיבוש העבודה.
הקמת סולל בונה.
אחת מתוצאות המשבר הכלכלי אליו נקלע המשרד הייתה החלטה שהתקבלה בחודש מרץ 1924 ליסד חברה בשם "סולל בונה - חברת פועלים עברית שיתופית לעבודות ציבוריות, בניין וחרושת", על בסיס המשרד לעבודות ציבוריות, חברה שנוהלה כחברה עסקית.
המשרד לעבודות ציבוריות ואחריו סולל בונה בנו את רוב הבתים הראשונים בשכונת בית הכרם בירושלים.
בוועידה שהתקיימה ב-1926 הוגדרו תפקידי סולל בונה:
הוגדרו מטרות החברה: