בעקבות המחלוקת קבעה קהילת פרנקפורט בתקנותיה, כי כל מי שתמך בהכשרת הגט לא ישמש בה כרב. לגבי הרב יחזקאל לנדא – שעמד בראש המחנה המכשיר, ודעתו הכריעה את הדיון – קבעה הקהילה כי גם צאצאיו אחריו לא ישמשו בה כרבנים. ואכן, כשנפטר רב הקהילה אברהם אביש והקהילה חיפשה מועמדים להחליפו, נמצאו רק שלושה רבנים שהתאימו לתפקיד ולא השתתפו בפולמוס, ובסופו של דבר נבחר לתפקיד הרב פנחס הורוויץ (מחבר "ספר הפלאה"). היו שאמרו שאף דעת ההפלאה הייתה לצד המתירים, אלא שלא פרסם את דעתו.
שני ספרים הסוקרים את הדיון ואת המכתבים שנשלחו בעניינו חוברו על ידי הרבנים מן המחנה המכשיר את הגט. הרב אהרון שמעון מקופנהגן כתב את אור הישר (אמסטרדם, תקכ"ט), והרב ישראל ליפשיץ כתב את אור ישראל (קליווא, תק"ל). דברי הרב אריה לייב גינצבורג (מחבר שו"ת "שאגת אריה") בפרשת הגט מקליווא מצוטטים בקונטרס מיוחד בסוף ספרו, וכך גם בחלק מהמהדורות של שו"ת "נודע ביהודה".
מחלוקת עזה זו הייתה השנייה שהסעירה את יהדות גרמניה בפרק זמן קצר, לאחר המחלוקת הגדולה בין רבי יהונתן אייבשיץ ורבי יעקב בן צבי עמדן (יעב"ץ), בה האשים יעב"ץ את רבי יהונתן בשבתאות. הפולמוסים הבאים שהעסיקו את יהדות גרמניה כבר חרגו מגבולו של העולם הרבני, שכן הם באו מצדם של אנשי תנועת ההשכלה, וישנם היסטוריונים הסבורים שערעור כבודה של הרבנות בפרשת הגט מקליווא סייע לעלייתם של המשכילים ולחיזוק ביקורתם כלפי העולם הרבני.
אריה ליב גינצבורג
הגט מקליווה
מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה
מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (בגרמנית: "Sozialistische Einheitspartei Deutschlands, SED)" הייתה מפלגת השלטון המרקסיסטית-לניניסטית של גרמניה המזרחית, החל מייסוד המדינה ב-1949 עד לאיחוד גרמניה מחדש ב-1990. המפלגה נוסדה באפריל 1946 על ידי מיזוג המפלגה הקומוניסטית של גרמניה והסניפים המזרחיים בהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
המשטר בגרמניה המזרחית היה חד מפלגתי, אך קיומן של מפלגות אחרות כחלק מחזית עממית היה חוקי אם כי רק אם הסכימו לשתף פעולה עם מפלגת האיחוד הסוציאליסטי. המפלגות הללו היו: מפלגת האיחוד הנוצרי דמוקרטי, המפלגה הליברל דמוקרטית, מפלגת האיכרים הדמוקרטית והמפלגה הלאומית דמוקרטית. מפלגת האיחוד הסוציאליסטי הפכה את לימוד יסודות המרקסיזם לניניזם והשפה הרוסית חובה בבתי ספר. בשנות ה-80, המפלגה דחתה את מדיניות הליברליזציה של המנהיג הסובייטי, מיכאיל גורבצ'וב כמו פרסטרויקה וגלסנוסט אשר יובילו לבידודה של גרמניה המזרחית מברית המועצות המתחדשת עד לנפילת המפלגה בסתיו 1989.
ולטר אולבריכט היה המנהיג המרכזי ודמות דומיננטית בגרמניה המזרחית מ-1950 עד 1971. ב-1953, פרץ המרד המזרח-גרמני כנגד המפלגה, והיא הגיבה עם דיכוי אלים שלה בעזרת השטאזי והצבא האדום. ב-1971, את תפקידו של אולבריכט ירש אריך הונקר, אשר שלט במשך תקופה יציבה בהתפתחותה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, עד אשר הכריחו אותו להתפטר במשך איחוד גרמניה. מנהיגה האחרון של המפלגה, אגון קרנץ, כשל בניסיונו לשמר את שליטתה של המפלגה על השליטה בגרמניה המזרחית ונכלא אחרי איחוד גרמניה מחדש.
המחנה הרפורמי במפלגה, אשר דוכא מזה זמן רב, לקח את השליטה במפלגה בסתיו 1989. בכך קיווה לשנות את תדמיתה של המפלגה, וב-16 בדצמבר שינה את שמה של המפלגה למפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי, ובכך המחנה נטש את האידאולוגיה המרקסיסטית לניניסטית והכריז עצמו כדמוקרט-סוציאליסטי. המפלגה המחודשת קיבלה 16.4% מהקולות בבחירות הפרלמנטריות של 1990 במזרח גרמניה. ב-2007 המפלגה המחודשת התמזגה עם מפלגת "עבודה וצדק סוציאלי" לתוך מפלגת "די לינקה" (השמאל), המפלגה החמישית הגדולה ביותר בפרלמנט הגרמני לאחר הבחירות הכלליות של 2017.
היסטוריה מוקדמת.
מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה נוסדה ב-21 באפריל 1946 על ידי מיזוג של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה עם המפלגה הקומוניסטית של גרמניה אשר נכחו באזור הכיבוש הסובייטי של גרמניה ובסקטור הסובייטי הכבוש של ברלין. ארכיונים רשמיים מזרח-גרמנים וסובייטים מתארים את התיאור כוולונטרי על ידי שתי המפלגות הסוציאליסטיות. על אף זאת, ישנם הרבה הוכחות לכך שהמיזוג היה הרבה יותר מסובך ממה שמתואר. לפי כל העדויות, סמכויות הכיבוש הסובייטי כיוונו הרבה לחץ על על הסניף המזרח-גרמני של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית להתאחד עם המפלגה הקומוניסטית של גרמניה. המפלגה הממוזגת החדשה, יחד עם עזרתן של רשויות סובייטיות, המפלגה זכתה בבחירות של 1946 במועצות המקומיות והאזוריות באזור הכיבוש הסובייטי.
מנהלת הצבא הסובייטי בגרמניה שלטה באופן ישיר באזורים המזרחיים של גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, והשירותים החשאיים עקבו אחרי כל פעילות פוליטית. דיווח חשאי של המנהלה תחת הצו של סרגיי איוונוביץ' טיולפנוב הראה כי החברים לשעבר של המפלגות אשר יצרו את המפלגה המאוחדת יצרו מחנות פוליטיים חדשים בתוך המפלגה המחודשת ונשארו אנטיגוניסטיים לאחר איחודן של המפלגות למפלגת האיחוד הסוציאליסטי הגרמני. הדיווח הראה גם קושי מסוים בשכנוע הציבור המפלגה היא מפלגה גרמנית לגיטימית ולא כלי של הכוחות הסובייטיים.
לפי טיולפאנוב, הרבה מהחברים לשעבר של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה הביעו את כך שאיבדו את הסנטימט המהפכני במפלגה, ושהמפלגה הקומוניסטית של גרמניה הייתה מצליחה הרבה יותר אם לא המיזוג הכפוי, ושגם "אי אפשר לסמוך על הסוציאל-דמוקרטים כשותפים פוליטיים." בנוסף לכך טיוליפאנוב ציין שיש "פסימיות פוליטית" בקרב חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לשעבר, וכי הם מרגישים כעת "חברי מפלגה מסוג ב" על ידי מנהלת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי הגרמני.
הבעיה עם המפלגה שאחר כך נודעה לסובייטים היא שלמפלגה היה פוטנציאל להתפתח לתוך מפלגה לאומנית. בפגישות מפלגה גדולות, החברים מחאו כפיים הרבה יותר לחברים אחרים אשר דיברו על לאומנות מאשר חברים אשר החליטו לדבר על פתירת בעיות חברתיות ושוויון מגדרי. כמה אפילו הציעו הקמת מדינה גרמנית סוציאליסטית עצמאית, אשר לא תושפע על ידי הסובייטים וגם לא על ידי המערב.
מונופול על כח.
למרות שהמפלגה היוותה איחוד של כמה מחנות פוליטיים, מתחילתה המפלגה הייתה נשטלת על ידי קומוניסטים. עד לשנות ה-40 המאוחרות, המפלגה החלה לטהר את הסוציאל-דמוקרטים הסרבנים משורותיהם במפלגה. עד להיווסדה של גרמניה המזרחית ב-1949 המפלגה כבר הייתה קומוניסטית באופן מלא, במהותה המשיכה את תפקידה של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בשם חדש. באותה תקופה לואיס פירנברג כתב המנון המפלגה עם המילים "המפלגה תמיד צודקת".
למרות שמפלגות אחרות המשיכו להתקיים במדינה, רשויות הכיבוש הסובייטיות הכריחו אותן להצטרף ל"חזית העממית של גרמניה הדמוקרטית", קואליציה של מפלגות שלמרות שכולן היוו חלק בהן מפלגת האיחוד הסוציאליסטי שלטה בקואליציה ביד רמה.
במשך השנים, מפלגת האיחוד הסוציאליסטית השיגה לעצמה את התדמית של אחת המפלגות הכי קשוחות בגוש המזרחי. כאשר מיכאיל גורבצ'וב החל את הרפורמות שלו בברית המועצות בשנות ה-80, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי החליטה לשמר קו פעולה שמרני.
ארגון.
הארגון הבסיסי.
ארגון המפלגה היה מבוסס על מוסדות המדינה. השפעת המפלגה לקחה חלק בכל צד של החיים הציבוריים. המפלגה חייבה את כל חבריה לחיות לפי המנטרה "היכן שיש חבר (קומראד/גנוסה) המפלגה נמצאת גם כן" מה שזה אמר הוא שלמפלגה היו נציגים במפעלים ובעסקים ציבוריים, תחנות טרקטורים, חוות, ובקופראטיבים. מה שאפשר למפלגה לפקח ולנהל כל צעד של כל מוסד.
הארגון הקטן ביותר במפלגה היה "קבוצת המפלגה". חברי הקבוצה הצביעו עבור אחד מחברי הקבוצה להיות "מארגן הקבוצה", אותו אדם היה אחראי לפעילות הקבוצה. בנוסף על כך היה גזבר, ותעמולן. במידה ויש כמה קבוצות מפלגה באותו אזור, הן מוזגו לתוך "מחלקת ארגון מפלגתי" אשר לה יהיה בבוא הזמן גם את ההנהגה שלה ומזכיר המחלקה.
ועידת המפלגה.
ועידת המפלגה הייתה באופן רשמי המוסד המנהיג של המפלגה. ועידות המפלגה היו מתוכננות באופן מדויק מאוד. לוועידה היו יותר תפקידים מרק פוליטיים. בוועידות גם נבחרו נציגים מהסניפים האזוריים לפי תבחינים שנקבעו על ידי הוועדה המרכזית של המפלגה. תשומת לב רבה הושקעה לכדי קביעת כמות הנשים, נציגי הנוער, חברים מארגונים ציבוריים, ו"עובדים לדוגמה".
מזכירי מפלגה.
תפקיד מזכיר המפלגה נכח בכל מיני רמות במפלגה, בדרך כלל הוא כלל משרות ללא תשלום, לעיתים עבודות משרדיות עם שכר. כאשר יחידה אדמיניסטרטבית גדלה מעבר לגודל מסוים ולחץ נוצר בין חברי הוועדה למזכיר המפלגה, ימונה מזכיר במשרה מלאה ובשכר לאותה יחידה. מזכירי מפלגה במוסדות כלכליים גדולים ימלאו תפקיד שהוא מעבר לתפקידיהם המזכיריים הרגילים ויהיו גם חלק מגוף חזק יותר, אשר מגיע עד לוועידה המרכזית של המפלגה. המשימה של מזכירי המפלגה הייתה לארגן את העבודה הפוליטית. הם כוננו את פגישות המפלגה וארגנו הכשרה פוליטית עם מנהיגי המפלגה. הם בדקו שהחלטות המפלגה יושמו בסניפים. עליהם היה גם להכין אחת לחודש דיווח על "מורל ודעות" בקרב הסניף.
כאשר עבודה על נושא משוים משכה אליה גם ביקורת מסוימת, היו הרבה דרכים לשם החלת שינויים. למרות זאת, תהליך הבירוקרטיזציה המתמשך של המפלגה והנטייה של המפלגה לסטליניזם פגעה ביכולת זו. מזכירי מפלגה עברו כל חודש תהליך פוליטי ייחודי אשר כלל הדרכה שנעשתה על ידי נציגי המפלגה מדרגים גבוהים יותר. בנוסף לאחריות המפלגתית שלהם, מזכירי המפלגה היו גם חלק ממנהל המדינה והם ביטחו את המקום עבור הנהגת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי הגרמני.
הוועדה המרכזית.