הטיפול בעבדים השתנה בהתאם לגחמותיהם של האדונים, אף על פי שהחוקים הציעו הגנה, נשאו המשגיחים שוטים, בהם השתמשו להאיץ בקצב העבודה של העבדים או להעניש אותם. לא כל העבדים זכו לקבל את התנאים שבצו. היו עבדים שנמלטו להרים פנימיים, שם התגוררו בקהילות מאורגנות, שנקראו פלנקות (קהילות בורחות) שהמשטרה והצבא הספרדי ביקשו להוציא מחוץ לחוק.
בזמן ששוק הסוכר יצר צמיחה כלכלית וגרם לייבוא ​​העבדים, הוא גם עיצב את הרכב האוכלוסייה הקובנית. אוכלוסיית קובה כללה גם מספר רב של אנשים חופשיים. לפי המפקד הרשמי של 1774, כללה האוכלוסייה הקובנית 56.4% בעלי עור לבן, 19.9% ​​בעלי עור שחור או מולטים (מעורבים) חופשיים, ו-23.7% עבדים בעלי צבע עור שחור. אוכלוסייה גדולה זו של שחורים חופשיים עבדה כאומנים, חקלאים עצמאיים, סוורים, יזמים קטנים ואנשי מקצוע בעבודות כפיים.
בתחילה האמינו הספרדים שקהילת השחורים החופשיים תרמו תרומה חיובית לחברה הקולוניאלית, אך עד מהרה התעוררו חששות מצד השלטונות כי אינטלקטואליים שחורים יתמכו באמנציפציה ובמרידות עבדים.
ראייה מגדרית.
בראייה מגדרית היו במוסד העבדות תפקידים שונים לגברים ולנשים. נשים שהיו חלק ממוסד העבדות בעיר האוונה, החל מהמאה ה-16 ואילך, ניהלו נכסים עירוניים ובהם בתי קפה, מסעדות, טברנות, בתי הארחה ועוד. נוסף לכך היו מכבסות ועוסקות בניהול משק הבית. היו ביניהן גם מי שבמסגרת התפקיד חויבו לעבוד בבתי בושת ובזנות.
חלק מהנשים הקובניות ילדו את ילדיהם של הגברים הלבנים, מה ששינה את הסטטוס המשפטי שלהן והן שוחררו מהעבדות. כמו בתרבויות לטיניות אחרות, היו הגדרות רחבות יותר בכל הנוגע לסטטוס המשפטי של אוכלוסייה שמוצאה מעורב. לעיתים נישאו גברים לשפחות שלהם, או ניהלו איתן קשר שהוליך אותם לשחרר אותן ואת ילדיהם. במספר מקומות בסביבה באותה העת, כמו למשל בניו אורלינס שבארצות הברית השכנה, הפכה האוכלוסייה המעורבת לקבוצה במעמד רם יותר מהעבדים האפריקאים אך נמוך יותר מהקולוניאליסטים האירופאיים. קבוצה זו שויכה לזרם אנשי ה-"Freedmen", שהיו ברובם בעלי מוצא מעורב. בקובה הם היו מעל ל-40% מהאוכלוסייה שאינה לבנה. עם זאת, עודדו בעלי מטעים וקרקעות את העבדים - הגברים והנשים - בשטחיהם להוליד ילדים כדי להגדיל את כוח האדם שלהם באופן שיטתי, במיוחד עודדו קיום יחסי מין בין עבדים שהיו בריאים וחסונים מספיק כדי לעבוד אצלם. כך הוחזקו בבקתות קטנות ללא ריהוט שבו שהו במשך מספר ימים. לעיתים בעלי הקרקעות לא היו מרוצים "מאיכות" הילדים ושלחו את ההורים חזרה לעבודה בשדות. מי שכן ילדה בנים ובנות שהיו כשירים וחזקים מספיק לעבוד נותרה באותן הבקתות עד שכבר לא הייתה פורייה דיה. גברים מתאימים נשלחו מהשדות לתקופות קצרות יותר. את הילדים שלא התאימו לעבודה במטעים מכרו במסגרת מה שכונה "שוק הצאצאים". הילדים שכן התאימו נותרו בבקתות עד שמבחינה פיזית היו גדולים מספיק לעבוד.
גברים ונשים כאחד היו כפופים לעונשים פיזיים במסגרת המשטר. עבדים שהמרו את פי אדונם, או שהתנהגו לא כשורה, נענשו לעיתים קרובות על ידי שליחה למרתפי הבית בבידוד, שם ננטשו במשך תקופה של חודשיים עד שלושה. מרתפים אלו נבנו בשני אופנים – ניתן היה לשכב בהם או לעמוד. גם נשים בהריון קיבלו עונשים פיזיים. פעמים רבות התבקשו לכסות את הבטן כאשר הוכו בשוט. כאשר לא היו מסוגלות לעשות כן לעיתים איבדו את התינוק עקב הצלקות.
בפועל היו גברים ונשים בעלי צבע עור שחור שהיו חופשיים עוד מהמאה ה-16. הם החזיקו בהון שאפשר להם עצמאות, על אף שהכירו בו באופן רשמי, מבחינת סטטוס משפטי, רק בשנת 1892. קודם לכן הסחר מולם היה כנגד החוק והתנהל כשוק שחור. גם לאורך תקופת העבדות הקנה להם ההון הזה חופש ייחודי, במיוחד לנשים השחורות שלהן הייתה אוטונומיה גבוהה והכרה ביכולת קבלת החלטות אישיות גם במסגרת הנישואים, ביחס לתקופה ולזמן. כמו כן, היו נשים רבות, שאינן בעלות הון ועל כן משועבדות, שסירבו לקבל על עצמן את הניצול המיני של בעלי הקרקעות. במקרים רבים התלוננו לרשויות על התעללות פיזית. בעוד שלרוב שחיתות וביורוקרטיה מתישה דחו את הטיפול בתלונות, היו כמה מקרים בהם ניתן מענה במסגרת רוח התקופה. דוגמה בולטת הוא סיפורה של אנה מריה, אישה צעירה שעבדה במטע של דון מרקוס פדרון: אמה הגישה תלונה עבורה, וכך הן קיבלו רישיון מהמשטר שהעניק להן אפשרות לעבור לעבוד במטע אחר.
התהליך לביטול העבדות.
כפי שצוין לעיל, העבדות בקובה בוטלה לחלוטין בשנת 1886. אחד הגורמים שכנראה סייעו לכך שקובה הייתה אחת המדינות האחרונות שביטלו את העבדות, היא שבניגוד למדינות אחרות באמריקה הלטינית, קובה מעולם לא דרשה את עצמאותה מהכתר הספרדי. כתוצאה מכך, ביטול מוסד העבדות נקבע על ידי הספרדים. ניתן להניח שאם קובה הייתה מדינה עצמאית כמו הרבה לאומים אחרים באמריקה הלטינית, היא הייתה נענית ללחציהן של בריטניה וארצות הברית לביטול העבדות.
הניסיון הרשמי הראשון לביטול העבדות היה בהסכם עליו חתמה ספרד עם בריטניה ב-1817, אך בפועל לקח כמעט 70 שנה עד שספרד באמת הוציאה אותו לפועל בקביעת החוק לסיום סחר העבדים ב-1886. אחת הטענות היא, שספרד דחתה, שינתה ואף ביטלה כמה אמצעי חקיקה כאשר זה היה לה נוח מבחינה כלכלית, חברתית, ואפילו צבאית. נטען שהסיבה העיקרית לכך היא כלכלית - ספרד לא הייתה יכולה לבטל את מוסד העבדות מאחר שתעשיית הסוכר התבססה עליו בצורה כה משמעותית.
בשנת 1835, היה ברור שלא ספרד ולא בריטניה יוכלו לכפות את ההסכם. כתגובה לכך, ספרד הקימה את "החוק לביטול ודיכוי סחר העבדים" בשנת 1845. החוק נועד להחרים את הספינות הספרדיות שהוכחו כמעורבות בסחר העבדים. במציאות, למעשה, לא הרבה השתנה. לא היה ניתן לאכוף את החוקים הללו, מאחר שהאינטרסים הספרדים התנגשו זה בזה – מצד אחד עמדו האינטלקטואלים והפקידים הספרדים, ומנגד את אלו שעסקו בתעשיית הסוכר, אשר העבדים היו חיוניים לה. במקום, הם הביאו לכך שמחירם של העבדים עלה במהלך התקופה הזו.
בשנת 1866, כתוצאה מהלחץ הגובר שהופעל על ספרד, ספרד קבעה חוק נוסף שנועד לתקן את הפרצות בחוק הקודם משנת 1845 - שבו אמנם נאסר הסחר בעבדים, אך היה זה לא חוקי לנהל חקירות על מה שמתנהל בתוך מטעי הסוכר. החוק החדש מאפשר להעמיד לדין את מפריו במטרה לדכא את סחר העבדים. בנוסף, הוא אפשר לתת גזר דין מוות למי שמפר את החוק. החוק גם דרש להרכיב מרשם אוכלוסין שמכיל את כלל האנשים, בלי הבדל של גזע או צבע עור, ולהעניק מעמד חופשי מוצהר לכל מי שלא מחזיק בכזה. בנוסף לחוק, במהלך התקופה הזו, לאחר סוף מלחמת האזרחים בארצות הברית, המעצמה החלה להפעיל לחצים מאסיביים על קובה ליישומו של ביטול מוסד העבדות.
בשנות ה-60 של המאה ה-19, לקובה הייתה כלכלה קפיטליסטית, והמערכת הקולוניאלית והשליטה הספרדית הפכה להיות מכשול עבור התפתחותה העצמאית של קובה. רוב בעלי מטעי הסוכר תמכו בסיום השלטון הספרדי בקובה ובקביעת עצמאותה של קובה, עם זאת, הם לא בהכרח תמכו בביטול מוסד העבדות, כי גם הם הסתמכו על העבדים ככוח עבודה זול אשר חיזק את מטעיהם והפך אותם לרווחיים. על אף הסתירה בין שתי העמדות, מלחמת המהפכה לעצמאות התחילה באוקטובר 1868, הלוא היא מלחמת עשר השנים.
מלחמת עשר השנים.
מלחמת עשר השנים (המכונה גם המלחמה הגדולה) החלה ב -10 באוקטובר 1868. בתאריך זה, קרלוס מנואל דה סספדס שהיה בעל קרקע ועבדים, שחרר את עבדיו והכריז על מלחמה כנגד ספרד. הכרזה זו נקראה גריטו דה- יארה (Grito de Yara). מלחמת עשר השנים (1868–1878) הייתה הראשונה מבין שלוש המלחמות שקובה נלחמה נגד ספרד על חירותה. השתיים האחרות נקראו "המלחמה הקטנה" (La Guerra Chiquita, 1879-1880) ומלחמת העצמאות הקובנית (1895 - 1898).
לפרוץ מלחמת עשר השנים היו מניעים כלכליים וכן מניעים פוליטיים. בסופו של דבר, אידאולוגית ביטול העבדות אומצה, ובמלחמה עצמה ניתן היה לראות את תמיכתם של בעלי הקרקעות אשר שחררו את עבדיהם ותרמו את רכושם, וקראו לשחרורה של קובה ועצמאותה.
בימים הראשונים, המרד כמעט נכשל כאשר סספדס תקף את העיירה יארה. התקיפה כשלה וסספדס נמלט רק עם 12 גברים. עם זאת, המהפכה של יארה התפשטה, רבים נענו לקריאתו, ועד סוף אוקטובר המרד מנה כבר 12000 לוחמים.
באותו חודש, הצטרף למרד מאקסימו גומז (Máximo Gómez), קצין פרשים לשעבר של הצבא הספרדי ברפובליקה הדומיניקנית, ועם כישוריו הצבאיים לימד את המורדים את הטקטיקות בהן השתמשו.
לאחר מספר ניצחונות, החלו תבוסות, וסספדס החליף את גומז בגנרל תומאס ג'ורדן (Thomas Jordan), שהביא כוח מצויד היטב, כראש הצבא הקובני. למרות שהטקטיקה של ג'ורדן הייתה יעילה, היא הותירה את משפחות המורדים פגיעות לטקטיקות של "טיהור אתני" של הכומר בלאס ולבסוף עזב ג'ורדן את התפקיד, וגומז חזר בחזרה.
מלחמת עשר השנים אילצה את ספרד לטפל בעניין העבדות בקובה ולהביא לפתרונו, וכחלק מהמאמצים שנועדו לכך, הספרדים הציעו חוק נוסף - חוק מורט. חוק מורט היה האמצעי הממשי הראשון בו ספרד נקטה בדרך לשחרור העבדים בקובה. החוק, המוכר גם בשם "חופש הרחם", בא להעניק חופש לכל הילדים שנולדו בשנות ה-70' או לאחר מכן, ולשחרר את העבדים אשר היו בני 60 או יותר. אך הגבלותיו של החוק התבררו לעבדים באופן די מהיר: הילדים שנולדו אחרי התאריך שנמנה, היו צריכים להישאר תחת פטרונות עד גיל 18 (כדי להמשיך להחזיק בעבדים אשר אמורים להשתחרר בעתיד הקרוב). במהלך הזמן הזה, האדון שלהם יכול להרוויח מעבודתם של הילדים הללו, ואף למכור אותם (כל עוד הוא עושה זאת יחד עם אמותיהן העבדות).