נפתלי איתן (אייזן) (9 בפברואר 1935 - 18 בפברואר 2016) היה נשיא איגוד שופטי הכדורגל ושימש בתפקידים בכירים שונים בעיריית ירושלים, בעל עיטור ההוקרה "יקיר ירושלים".
ביוגרפיה.
נולד למשפחה חרדית בירושלים. אביו, ששימש כרב, נהרג בתאונת דרכים בין רכבת לאוטובוס בהיות איתן בן 3, ולכן נשלח לבית היתומים "דיסקין" עם שני אחיו, שם שהה עד שמלאו לו 16.
התגייס בגיל 18 ושירת בצה"ל במשך 15 שנה. השתחרר בדרגת סגן-אלוף. לאחר שחרורו בשנת 1968 החל לעבוד בעיריית ירושלים בתקופת כהונתו של ראש העיר טדי קולק. הוא שימש בתפקידי ניהול ומשאבי אנוש עד לפרישתו בשנת 1990. בין השאר היה סמנכ"ל לאמרכלות, משנה למנכ"ל ומ"מ מנכ"ל. שימש חבר הנהלה בקרן ירושלים, בתיאטרון ירושלים, בבצלאל ובלהקת הורה ירושלים.
איתן כיהן בשנות ה-60 וה-70 כשופט כדורגל בינלאומי בישראל ומחוצה לה, היה יו"ר הוועדה המקצועית של איגוד השופטים ושימש יועץ של ראשי ההתאחדות בכל הנוגע לתפקוד המקצועי באיגוד. בשנת 2001 מונה לנשיא איגוד השופטים, וכיהן בתפקיד זה עד לפטירתו.
בשנת 2006 הוענק לו עיטור הכבוד יקיר ירושלים לשנת תשס"ו על פעילותו הרבה, לרוב בהתנדבות, במוסדות ובארגונים שונים - למשל ניהול ספרייה בכלא רמלה ומתן הרצאות לאסירים בנושאי ספורט וחוקת הכדורגל - ועל שליחותו לקידום ולטיפוח תרבות הספורט בישראל.
אדם מחפש את חווה
אדם מחפש את חווה (בהולנדית: Adam zoekt Ava) היא תוכנית ריאליטי הולנדית של היכרויות המופקת על ידי Reinout Oerlemans אשר שודרה לראשונה בשנת 2014, בערוץ RTL 5. החידוש של התוכנית הוא העובדה שכל המשתתפים עירומים, עם תפנית נוספת בכך שמועמד נוסף (גם הוא בעירום) מוצג באמצע התוכנית ומתחרה על חיבתה של הדמות הראשית. המגיש והדוגמן לשעבר ניקולט קלויבר, שעזב את BNN, מגיש את התוכנית. התוכנית החלה באזור האוקיינוס השקט, באי מוגו מוגו באיי הפנינה, פנמה. עונה 1 הכילה 6 פרקים. עונה 2 הכילה 8 פרקים.
עיבודים בינלאומיים.
הפורמט נמכר ליצרנים במדינות שונות.
גרסה ספרדית, "Adán y Eva", צולמה בקרואטיה, בהגשת מוניקה מרטינז, והוצגה ב-Cautro ב-21 באוקטובר 2014. התוכנית חודשה לעונה שנייה, אשר צולמה באזור הפיליפינים.
העיבוד הגרמני "Adam sucht Eva" החל בבכורה ב-28 באוגוסט 2014 בערוץ RTL. שישה פרקים של העונה הראשונה צולמו ב-Tikehau, בהגשת נלה לי.
הגרסה הצרפתית "Adam recherche Ève" החלה בבכורה ב-3 במרץ 2015 בערוץ D8, בהגשת קרוליין אית'ורבייד.
הגרסה הדנית "Adam og Eva" צולמה ביוון והחלה לשדר ב-21 בינואר 2015 ב-TV3.
העיבוד פיני "Aatami etsii Eevaa" צולם גם הוא ביוון והחל בבכורה ב-6 באפריל 2015 ב-Nelonen.
NOVE הפיקו בסתיו 2015 את הגרסה האיטלקית "L'isola di Adamo ed Eva", עם ולדימיר לוקסוריה כמגיש.
הגרסה ההונגרית "Ádám keresi Évát" שודרה למשך שמונה פרקים ב-Viasat 3 מ-25 באפריל ל-10 ביוני 2016.
ביקורת.
הסדרה נתקלה בביקורות רבות, הן בגרסתה המקורית והן בעיבודיה.
העובדה שמשתתפי הסדרה אינם לבושים כלל נתקלה בטענה כי המתמודדים חושפים עצמם יתר על המידה עבור פרסום, לעיתים בלי שהם מודעים לכך לחלוטין, ועלול להיווצר מצב בו אדם משודר בעירום בטלוויזיה ללא ידיעתו וללא דרך לתקן זאת, בדומה לתקרית ג'סי ניסוויץ בדייט בעירום. בנוסף נטען ששידור התוכנית ללא טשטוש איברי המין וללא צנזור מינימלי פוגע ברגשות הציבור ואינו מתאים לילדים שעלולים לצפות בכך. עוד נטען שמוצגת בתוכנית זו דרך לא בריאה להתחלת מערכת יחסים, והפיכת התוכנית לתחרות עלולה לגרום לבחירה במתמודד האטרקטיבי יותר. סצנות כמו עיסוי המתמודדים אחד את השני בעירום, רחצה בעירום, וכן שתי מתמודדות המורחות בשמנים מתמודד באמבט העצימו את הביקורת כלפי המתירנות של התוכנית.
תמר זילבר
תמר (בת) זילבר (נולדה ב-27 בינואר 1967) היא פסיכולוגית ואנתרופולוגית ישראלית, המכהנת כפרופסור מן המניין לתאוריה ארגונית בבית הספר למנהל עסקים, האוניברסיטה העברית בירושלים. מחקרה עוסק בתהליכי מיסוד בארגונים ובשדות ארגוניים.
ביוגרפיה.
זילבר היא בתם של אליעזר ומיכל. מצד אביה צאצאית למייסדי בנימינה, ומצד אימה ממייסדי סביון, וסביה הוא יעקב גרי, לשעבר שר המסחר והתעשייה. גדלה בבנימינה, ולה חמישה אחים ואחיות.
זילבר קיבלה תואר דוקטור בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בשנת 1998, בהנחיית פרופסור עמיה ליבליך, שעסק בקשר בין אידאולוגיה לפרקטיקה במרכז סיוע לנפגעות תקיפה מינית כארגון פמיניסטי. לאחר שנה של פוסט דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ושנה נוספת במחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית, התקבלה כחברת סגל בבית הספר למנהל עסקים. התארחה במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בבית הספר למנהל עסקים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ובבוסטון קולג', במחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסן-דייגו, ובמכון המחקר הארגוני באוניברסיטת גוטנברג בשוודיה. בשנים 2013–2017 כיהנה כראש מרכז לייפר ללימודי מגדר באוניברסיטה העברית. בשנים 2016–2018 כיהנה כסגנית הדיקן לענייני הוראה בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
זילבר מתגוררת בירושלים, נשואה ואם לשניים.
מחקר.
זילבר מתעניינת באופן בו אנשים, קבוצות וארגונים מייצרים מציאות משותפת המאפשרת להם לפעול ביחד, וכיצד מציאות זו נעשית ממוסדת ומחייבת את הפועלים במסגרתה. היא בוחנת תהליכי התארגנות בהקשרם הרחב והצר, היינו כיצד מערכות משמעות ברמה הגלובלית והמקומית משתקפות, מתורגמות ומשמשות בתהליכי הבניית המציאות.
מחקר אחד של זילבר עסק במרכז סיוע לנפגעות תקיפה מינית – הנתון במתח שבין אידאולוגיה פמיניסטית-פוליטית לבין אידאולוגיה טיפולית-פסיכולוגית. זילבר הראתה כיצד הארגון מייצר עמימות כדי לאפשר לאנשים עם תפיסות שונות להיות חלק ממנו. דוגמה נוספת היא בתעשיית ההיי טק הישראלית, בשאלה כיצד חברי הקהילה הסבירו לעצמם את המשבר של שנות ה-2000 ואת מיקומם בין הגלובלי ללוקלי.
זילבר משתמשת בשיטות מחקר איכותניות, וכתבה על מחקר באמצעות סיפורי חיים, מחקר נרטיבי בארגונים, ועל אתנוגרפיה בשדות מוסדיים.
במסגרת ההוראה שלה באוניברסיטה, זילבר מפתחת קורס מבוא למגדר וחשיבה פמיניסטית, שיועבר באמצעות האינטרנט לכלל הסטודנטים הלומדים במוסדות להשכלה גבוהה בישראל.
רוני בן ארי
רוני בן ארי (הלפרן) (נולדה ב-25 ביולי 1947) היא צלמת, אוצרת ואמנית רב תחומית ישראלית.
אודות.
בן ארי נולדה ברמת גן, וגרה במושב נטעים. בתם של מרים ואברהם הלפרן, שהיה תעשיין טקסטיל ("הלפרן תעשיית טקסטיל") ואחותה של נורית נוישטט-נוי, אלמנתו של יצחק נוי. נשואה לדני בן ארי (בנה של מירה בן ארי) ולהם שלושה ילדים.
היא בוגרת המדרשה לאמנות, בית הספר לעיתונות בתל אביב והמדרשה לצילום גאוגרפי. בעבר במאית וכתבת טלוויזיה ברשות השידור, הטלוויזיה החינוכית, וערוץ 2 הניסיוני ובשנים האחרונות היא צלמת עצמאית, מציגה בתערוכות יחיד ומשתתפת בתערוכות קבוצתיות, בגלריות ובמוזאונים בארץ וברחבי העולם כמו כן עבודותיה נמצאות באוספי מוזיאונים ואוספים פרטיים. בן ארי בין השאר חוקרת את דמותה של מירה בן ארי, שנהרגה בקרב על ניצנים במלחמת השחרור. על פי רוחה הוקמה האנדרטה "יד לאישה הלוחמת", אתר למרכז חינוך ומורשת. בן ארי היא מייסדת ושותפה למיזם חינוכי – בית ספר בטב"ע (בדרך טבעית – בלמידה עצמאית) הוא בית ספר צומח לחינוך מיוחד משולב בקהילה, מיועד לתלמידים בעלי לקויות למידה מורכבות. (ובנוסף היא בעלת מניות בחברת אליקים בן ארי בע"מ, חברה להנדסה אזרחית שמבצעת פרויקטים לאומיים בישראל).
עבודתה האמנותית.
רוני בן ארי מתעדת בצילומיה פרויקטים חברתיים כמו: זיקנה, מחוסרי בית, זנות, מיעוטים ואקולוגיה. היא מצלמת בעיקר אנשים, אך גם את סביבתם, בן ארי מתקרבת אליהם, חייה יחד אתם ורק אז מצלמת. את הפרויקט "מסע בעקבות הציגנקה" למשל, היא צילמה לאחר שחיה במחיצתם של הצוענים כשנה, פרויקט שהחל לאחר מות אימה בעצמה ילידת קלוז'-נאפוקה שברומניה. בפרויקט "עד כלות קולם"רוני בן ארי עברה לגור במוסד סיעודי שהיה אמור לשמש בית אבות לאביה, היא צילמה את הזקנים התשושים שחיים במקום, ואף הקליטה את הקולות במיצג וידאו שהוקרן בתערוכה בגלריה לצילום גאוגרפי במכללה לצילום.
תערוכות.
לא גידלתי את בני להיות חייל
"לא גידלתי את בני להיות חייל" (אנגלית: I Didn't Raise My Boy to Be a Soldier) הוא שיר אמריקני אנטי-מלחמתי שהיה פופולרי בעיקר בקרב התנועה הפציפיסטית, אך לא רק, לפני שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה. זהו אחד מהשיר המחאה הראשונים למלחמה. המשורר אלפרד בריאן שיתף פעולה עם המלחין אל פיאנטדוסי (Al Piantadosi) בכתיבת השיר, שהיה השראה לסיקוול, חיקויים ולמספר פרודיות לועגות. התקליט היה להיט בשנת 1915 ונמכר 650,000 עותקים.
השיר נתן ביטוי פופולרי לרגש הפציפיסטי ועזר לתנועה הפציפיסטית להיתפס כגורם משמעותי שיש להתחשב בו במציאות הפוליטית.
תמות מרכזיות.
השיר הוא קינה של אם אבלה שבנה נהרג במלחמה, אולם השיר מושר על ידי גברים;
האם מציינת את האירוניה שבמלחמה, בה בנים של אמהות, הורגים אחד את השני עם רובים. הסכסוך בין העמים צריך להיפתר על ידי בוררות ולא על ידי החרב והאקדח. הניצחון לא מספיק כדי לנחם את האם על אובדן בנה, וההרס שהמוות מביא איתו על הבית. המלחמה תסתיים, אם כל האמהות יצהירו שהן לא תגדלנה את בניהן להיות חיילים. השיר מחבר בין תנועת הנשים לתנועה הפציפיסטית.
האופי הקודר של המילים משקף את הלך הרוח הכללי בארצות הברית ב-1915.
ההשפעה ותגובות.