לקראת שנות ה-60 שינתה דיי את רפרטואר התפקידים שלה והחלה להופיע בקומדיות רומנטיות, אשר זכו בהצלחה רבה גם כן. ב - 1958 שיחקה בסרט חביב המורה לצידו של קלארק גייבל. סרטה המצליח ביותר בתקופה זו היה "דו-שיח בחדר המיטות" (1959), שם משחקה לצידו של השחקן רוק הדסון זיכה אותה במועמדות לאוסקר, הפעם כשחקנית הטובה ביותר. הקהל כה אהב את שיתוף הפעולה בין דיי להדסון עד אשר אלו חזרו לשתף פעולה בשני סרטים נוספים - "אהובי חזור אלי" ו"אל תשלח לי פרחים". ב-1960 שיחקה ב"אל תאכל את המרגניות" לצידו של דייוויד ניבן ובסרט המתח "קולות בערפל" לצידו של רקס הריסון. ב-1962 שיחקה בסרט "מגע של מינק" לצידו של קרי גרנט. סרטה האחרון היה "מישהו במיטתה של אמא" לצידו של בריאן קית'" (1968). לקראת סוף העשור חלה דעיכה בקריירה של דיי, שתדמיתה כ"הנערה השכנה" התמימה נראה בעיני רבים כמיושן, אך זו נתעוררה מחדש בזכות מספר שירים שזכו להצלחה-מה. אך גם מצב זה היה עתיד להשתנות במהרה, עם מותו של בעלה, אשר השאיר את דיי בחובות כבדים ואילצה, לבסוף, להכריז פשיטת רגל.
דיי זכתה להצלחה גדולה כזמרת ובין להיטיה ניתן למנות את 'מה שיהיה יהיה' ,'חביבה של המורה', 'בחור הוא בחור', 'אהבה סודית' ועוד.
דיי תבעה את שותפו לעסקים של בעלה לאחר שגילתה כי השניים בזבזו ונהגו בפזרנות ברווחיה שלה, ופוצתה ב-20 מיליון דולר בהכרעת בית המשפט. דיי החלה להופיע בתוכניות טלוויזיה, עליהן הוחתמה ללא ידיעתה בידי בעלה, וזכתה להצלחה מחודשת. "המופע של דוריס דיי" שודר במשך 5 שנים, אך דמותה וגילה המתקדם של דיי הפכו את המופע, הלכה למעשה, לקץ קריירת המשחק שלה. במקומה דיי החלה לפעול למען זכויות בעלי חיים והובילה לצד אישי בידור נוספים מספר מסעות יחסי ציבור בנושא.
דיי חזרה לתודעת הציבור בשנות ה-90 עם יציאת אלבום אוסף של להיטיה אשר הפך לפופולרי במיוחד. הוצאה הדרגתית של סרטיה בהוצאות מחודשות הגבירה את העניין בדיי, אשר הגיע לשיאו עם שידורה של תוכנית אירוח בהגשתה. בשידור הראשון של אותה תוכנית התארח שותפה לסרטים רוק הדסון, אשר נראה חלוש וחולני, בשונה לגמרי מתדמיתו בתקופת הזוהר. לאחר שהתגלה כי הדסון חלה באיידס התייצבה לצידו דיי עד למותו.
ב-2004 דיי זכתה במדליית החירות הנשיאותית בזכות פועלה בתחום הבידור אך סירבה להופיע לטקס עקב חרדתה מטיסות.
תדמיתה בעיני הציבור.
דיי זכתה לתדמית טהורה המשקפת בתולים בעיני קהלה, זאת בעקבות תפקידיה הקולנועיים הרבים אשר תאמו תיאור זה. תדמית זו הייתה בעוכריה כאשר נחשבה למיושנת בעיני הציבור עת עולם הבידור נעשה פתוח יותר למיניות. באותו הזמן כינוה מבקרי הקולנוע "הבתולה הזקנה ביותר בעולם".
לימים הפכה דיי ותדמיתה כצעירה בעלת טוהר מידות וערכים שמרניים למעין אייקון תרבותי. שמה הוזכר בהקשר זה במספר יצירות תרבות אחרות, אולי הזכורה ביותר שבהן היא השיר "Look at Me, I'm Sandra Dee" שהושר בפי סטוקרד צ'אנינג בסרט "גריז", בו לועגת דמותה של צ'נינג למנהגיה השמרניים של הדמות הראשית ומשווה אותה בלעג לדוריס דיי.
הוצאת האוטוביוגרפיה שכתבה חשפה בעיני רבים פן אותו לא ציפו לראות בדיי. וידויה על נישואיה בגיל 16, אשר הובילו להולדת בנה היחיד באותה השנה, עמדו בסתירה מושלמת לתדמית אשר רבים ייחסו לה. לאחר שפרשה מעולם הבידור התראיינה דיי בתוכנית האירוח של ברברה וולטרס, שם הביעה את סלידתה מתדמית זאת וטענה כי מעולם לא הבינה כיצד זה דבק בה.
דיי נפטרה ב-13 במאי 2019 כתוצאה מדלקת ריאות.
מסכת סופרים
מסכת סופרים היא אחת מהמסכתות הקטנות - קובץ דינים ופסקי הלכות אנונימי העוסק בדיני כתיבת ספר תורה, מנהגי תפילה ודינים אחרים. מסכת סופרים נכתבה ככל הנראה בארץ ישראל בתקופת הגאונים במאה השמינית, ויש בה מנהגים והלכות שונים שאינם מוזכרים בתלמוד הבבלי.
במחקר מקובל שמסכת סופרים מורכב לפחות משלשה חיבורים קדומים שלא הגיעו לידינו, והפרקים הראשונים (פרקים א-ה) מורכבים מ'מסכת סופרים' הקדום ומעוד חיבור. ליקוט הלכות מפרקים אלו התגלגל לידי מסכת בפני עצמו 'מסכת ספר תורה', שהוא קיצור מהלכות ספר תורה שנוגע לסופרים, ובתלמוד בבלי מסכת מנחות פרק רביעי יש הרחבה על דינים אלו.
המסכת נודעה כבר לגאונים ולרבינו חננאל, ויש שכינוה 'גמרא ירושלמית', עם זאת חכמי ספרד לא הכירו אותה, עד לתקופת הרמב"ן שהכיר אותה מקשריו עם יהודי אשכנז. חלק מהראשונים והאחרונים שהכירו אותה ראו בה מקור מחייב, ואחרים לא סברו כך, כנראה על שום איחורה ביחס לתלמוד הבבלי, שנחשב ל"סוף הוראה".
בדורות האחרונים התגלה כתב יד שבו נוסח שונה של מסכת סופרים, והיו שכינו אותו "מסכת ספר תורה".
בורות קיבוצית
קסטרו (צ'ילה)
קסטרו היא עיר צ'יליאנית השוכנת לחופו המזרחי של האי צ'ילואה השייך למחוז לוס לאגוס, כ-1,200 ק"מ דרומית לסנטיאגו. בעיר מתגוררים כ-40 אלף תושבים וכלכלתה מתבססת בעיקר על תיירות, דיג וחקלאות.
היסטוריה.
כשהספרדים הגיעו לראשונה לצ'ילואה ב-1540, האי היה מיושב בבני הוויליצ'ה, שהשתייכו לתרבות המאפוצ'ה. ב-12 בפברואר 1567 ייסד מרטין רואיס דה גמבואה את העיר סנטיאגו דה קסטרו. מיקומה נבחר בשל נוחות הגנתה, הימצאם של מים ראויים לשתייה וגילוי של זהב בכמויות קטנות בקרבתם. בשנת 1600 הצליח ההולנדי בלתזר דה קורדס, בסיועם של ילידי האי, להשתלט על העיר לזמן קצר. ב-1788 נושלה העיר ממעמדה כבירת האי לטובת אנקוד, ורק ב-1982 שבה לשמש כבירה.
תיירות.
בקסטרו מספר מוזיאונים, וכן כנסיית אפוסטול סנטיאגו, שהוכרה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. הגאות והשפל הקיצוניים בחופי קסטרו אף הם מהווים מוקד משיכה לתיירים. בתי הדייגים המצויים על קו החוף נבנו על כלונסאות, על מנת להתמודד עם הפרשי הגובה של פני הים. בסמוך לעיר נמצא הפארק הלאומי צ'ילואה.
לשכת החליפין
גבעת מיכאל
גבעת מיכאל, לשעבר אתר התיישבות ארעי (גבעת קיבוצים) מצפון מערב לנס ציונה. נקראת על שמו של מיכאל הלפרן, חלוץ ומנהיג מהעלייה הראשונה. בין מפעליו הרבים, היה אחד ממייסדי נס ציונה. מיכאל הלפרן תרם כספים רבים לרכישת קרקעות ברחבי ארץ ישראל. בין היתר רכש קרקעות רבות בנס ציונה. באחד המקורות צוין שגם אדמת הגבעה נרכשה על ידו.
בינואר 1929 הוקצתה הגבעה, שכללה כ-50 דונם של הקרן הקיימת, להתיישבות ארעית והכשרה של קיבוצים. בשנת 1931 נרשמה באופן רשמי אגודת השומר הצעיר גבעת מיכאל, שמטרתה הכנת חברים להתיישבות. המקום שימש כמרכז להכשרת גרעיני התיישבות וקיבוצים רבים, לפני עלייתם להתיישבות ביישובי הקבע, בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים.
בכל עת ישבו בגבעה מספר קיבוצים שבדרך, כאשר כל קיבוץ ישב במקום מספר שנים. בין הקיבוצים שישבו על הגבעה 1929-1948 מסילות, דפנה (קיבוץ), מנרה, גלאון. הישיבה במקום התארכה ונכפתה עליהם, בעודם ממתינים להחלטת המוסדות, היכן תוקצה להם הקרקע להתיישבות הקבע.
במהלך מלחמת העצמאות, סבלה הגבעה מאיומים מצד הכפר הערבי הסמוך סרפנד אל חרב ששכן ממזרחה (כיום שכונת יד אליעזר).
בשנת 1952 הוקצה המקום על ידי מחלקת הנוער והחלוץ לקיום סמינרים של תנועות נוער. המקום שימש לצורך זה אל תוך שנות השבעים של המאה ה-20.
במהלך שנות התשעים נבנתה על הגבעה שכונה צפופה בבנייה כפרית, שמתחילה מרחוב ההסתדרות פינת רחוב המאה ואחד, בנס ציונה. יחד איתה נחנכה קריית חינוך, שכוללת חטיבות הביניים ע"ש גולדה מאיר ומנחם בגין ותיכון על שם דוד בן-גוריון.
למרות הדמיון בייעוד המקום, אין מדובר בגבעת הקיבוצים, אשר שכנה בדרום מזרח נס ציונה, במרחק 2.5 ק"מ ממנה, בקרבת תחנת הרכבת של רחובות דהיום, ובה פעל גם מכון איילון, המפעל המחתרתי ליצור נשק. בגבעה ההיא ישבו ישיבת ארעי, בין היתר הקיבוצים רמת השופט ומעגן מיכאל.
כמה מאות מטרים מהגבעה פורח ריכוז של פרחי אירוס ולכן כונה גבעת האירוסים. גם באזור זה נבנית שכונת מגורים ועם השנים התעורר חשש מפגיעה בטבע שבמקום.
בפסגת הגבעה נמצאת אנדרטה לזכר 50 חיילי ניו זילנד שנהרגו בקרב עיון קרא שנערך בסביבה ב־14 בנובמבר 1917. כן נמצאת שם בריכת מים מעוטרת בציוריו של רמי מאירי.
קיבוצים שחנו במקום.
בין הקיבוצים שישבו במקום ישיבת ארעי, נמנה גם בית אשל.
הגרלת הגרין קארד
הגרלת הגרין קארד (The Diversity Immigrant Visa Program) היא הגרלה של 50,000 ויזות (גרין קארד) אותה עורכת ממשלת ארצות הברית בכל שנה באמצעות הגרלה ממוחשבת הנערכת על פי חוק של הקונגרס.
מקבלי הוויזה מקבלים מעמד של תושב קבע (Permanent Resident) ורשאים להגר עם בני משפחתם לארצות הברית לאחר שהשלימו תהליך קונסולארי אותו עובר כל מגיש בקשת לאשרת שהייה. תושבות הקבע מקנה זכויות רבות כולל האפשרות להגיש בקשה לאזרחות אך שונה מאזרחות בכמה זכויות חוקתיות.
החוק.
במסגרת ה- Immigration Act of 1990 שהוא חוק הגירה רחב שעבר בקונגרס האמריקאי בסוף שנות השמונים הקצה הממשל 55,000 ויזות שיוגרלו למשתתפים מכל העולם.
במסגרת חוק שחוקק בקונגרס בנובמבר 1997 צומצמה כמות הויזות האפקטיבית של ההגרלה ב-5,000 והיא עומדת מאז על 50,000. החוק, Nicaraguan Adjustment and Central American Relief Act (NACARA), מייעד את הכמות שצומצמה לטובת אזרחי ניקרגואה ללא הגרלה.
המניע לחוק.
מערכת ההגירה האמריקאית עברה תהפוכות משמעותיות בשנות קיומה, החל מהגירה חופשית שהיוותה את הבסיס להקמתן של המדינות ואיחודן לאחר מכן, ועד למדיניות קשוחה בהרבה הקיימת היום ואשר הושפעה רבות מהדמוגרפיה המשתנה, מהכלכלה האמריקאית ומאיומי הטרור הגלובליים.