הופעתה של קמרון בטורניר נחשבה למוצלחת ביותר של נבחרת אפריקאית במונדיאל, בשנת 2002 הצליחה לשחזר את הישגה של קמרון ולהעפיל לרבע הגמר. בשנת 2010 הצליחה גם נבחרת לשחזר אותו הישג. הישגה של קמרון, אשר שם את הכדורגל האפריקאי על מפת הכדורגל העולמי, תרם להגדלת מספר הנציגות האפריקאיות במונדיאל משתיים לשלוש.
מונדיאל 1994.
ארבע שנים לאחר ההישג הגדול באיטליה העפילה קמרון בפעם השנייה ברציפות למונדיאל, שנערך בארצות הברית. הפעם אכזבה קמרון בתיקו 2-2 מול ותבוסות 3-0 ל ו-6-1 מול . רוז'ה מילה הבקיע את השער לקמרון ובכך הפך, בגיל 42, למבקיע המבוגר ביותר בהיסטוריה של המונדיאל.
מונדיאל 1998.
במונדיאל 1998 התמודדה קמרון לראשונה ללא רוז'ה מילה שפרש. קמרון סיימה בתיקו 1-1 עם , הובסה 3-0 מול וסיימה בתיקו 1-1 נוסף מול . בכך סיימה הנבחרת במקום האחרון בבית, והודחה בשלב הבתים. משורותיה הורחקו שלושה שחקנים, יותר מכל נבחרת אחרת בטורניר, אף על פי ששיחקה רק בשלושה משחקים בטורניר.
מונדיאל 2002.
שנתיים לאחר מונדיאל 1998 שבה קמרון וזכתה באליפות אפריקה בפעם השלישית, שוב לאחר ניצחון על ניגריה בגמר, הפעם בבעיטות הכרעה מ-11 מטר לאחר 2-2 בתום הארכה.
בשנת 2001 השתתפה קמרון לראשונה בגביע הקונפדרציות, והודחה בשלב הבתים.
בשנת 2002 השלימה קמרון זכייה שנייה ברציפות ורביעית בסך הכל באליפות אפריקה, לאחר ניצחון על בבעיטות הכרעה מ-11 מטר לאחר 0-0 בתום הארכה.
אולם בהמשך השנה, במונדיאל 2002, הייתה זו סנגל שהפתיעה והצליחה לשחזר את הישגה של קמרון משנת 1990, בעוד שקמרון החמיצה את העלייה משלב הבתים. קמרון פתחה את משחקיה בטורניר בתיקו 1-1 מול ובהמשך ניצחה את 0-1. במשחקה האחרון בשלב הבתים הפסידה קמרון 2-0 ל, וסיימה במקום השלישי בבית.
מונדיאל 2010.
בשנת 2003 העפילה קמרון לגמר טורניר גביע הקונפדרציות, ובו הפסידה ל 1-0 בהארכה. אולם טורניר זה זכור לרעה עקב מותו של מארק ויוויאן פואה שהתמוטט במהלך משחק חצי הגמר נגד ונפטר מספר שעות לאחר מכן.
קמרון כשלה בניסיונה להעפיל למונדיאל 2006, לאחר שסיימה במקום השני בבית המוקדם אחרי , ובכך נעדרה ממשחקי המונדיאל לראשונה לאחר ארבע הופעות רצופות. באליפות אפריקה בשנת 2008 התאוששה קמרון והגיעה עד לגמר הטורניר, שבו הפסידה ל 1-0.
קמרון שבה והעפילה למונדיאל 2010, ושובצה בבית המוקדם עם נבחרות , ו. הטורניר עצמו היה כישלון עבור קמרון, שכן היא הפסידה בכל שלושת משחקיה וסיימה אחרונה בשלב הבתים. הכישלון הועצם בכך שדווקא בגביע העולם הראשון שנערך על יבשת אפריקה רשמה קמרון את ההופעה הגרועה בתולדותיה ולראשונה הפסידה בכל משחקיה בטורניר.
מונדיאל 2014.
קמרון העפילה למונדיאל 2014, אך שוב הפסידה בכל משחקיה בשלב הבתים בפעם השנייה ברציפות וסיימה אחרונה בבית. קמרון הפסידה למקסיקו 1-0, הובסה על ידי קרואטיה 4-0 ולסיום הובסה 4-1 על ידי ברזיל המארחת. בכך רשמה קמרון טורניר גרוע אף יותר מהטורניר הקודם.
בשנת 2017 זכתה קמרון באופן מפתיע באליפות אפריקה בפעם החמישית בתולדותיה, על אף ששיחקה בטורניר עם סגל משני. במשחק הגמר גברה קמרון על מצרים 1-2.
בעקבות זכייתה, העפילה קמרון לטורניר גביע הקונפדרציות בפעם השלישית בתולדותיה ובו הודחה בשלב הבתים.
עימות מוגבל
מחמד ברכה
דוב חנין
אלכסנדר זמלינסקי
אלכסנדר פון זֶמְלינסקי (בגרמנית Alexander von Zemlinsky; 14 באוקטובר 1871, וינה – 15 במרץ 1942, לרצ'מונט, מדינת ניו יורק) היה מלחין, מנצח ומורה יהודי-אוסטרי.
ילדות ונעורים.
זמלינסקי נולד בווינה ולמד נגינה בפסנתר מגיל צעיר. הוא ניגן בעוגב בבית הכנסת שלו בחגים, והתקבל לקונסרבטוריון בווינה בשנת 1894. הוא למד שם פסנתר אצל אנטון דור (Door), וזכה בפרס הפסנתר של בית הספר בשנת 1890. הוא קיבל גם שיעורי קומפוזיציה, והחל להלחין.
זמלינסקי פגש בכמה הזדמנויות את יוהנס ברהמס, שבמסגרת פעולותיו לעודד את זמלינסקי, המליץ על שלישיית הקלרינט שלו (1896) לפני חברת ההוצאה לאור זימרוק. זמלינסקי פגש גם את שנברג, כשזה הצטרף אל ה"פוליהימניה", תזמורת שהקים זמלינסקי בשנת 1895, כצ'לן. השניים היו לחברים קרובים ובהמשך פיתחו הערצה הדדית. זמלינסקי נתן לשנברג שיעורי קונטרפונקט והיה בכך למורה המוזיקה הרשמי היחיד שהיה לשנברג מעודו. בהמשך ילמד גם את אריך וולפגנג קורנגולד ואת מנצח המקהלות איתן לוסטיג, לשעבר אוטו, שעלה בהמשך לישראל.
בשנת 1897 התקיים ביצוע הבכורה של הסימפוניה השנייה (למעשה השלישית שכתב, ולפעמים ניתן לה מספר זה) בווינה, ונחל הצלחה. למוניטין שלו כמלחין ניתן עידוד נוסף כאשר גוסטב מאהלר ניצח על ביצוע הבכורה של האופרה שלו, "Es war einmal" ("היה היה") באופרת החצר בשנת 1900. בשנת 1899 התמנה זמלינסקי לקאפלמייסטר בתיאטרון קרל בווינה.
בישראל יצירותיו בוצעו לראשונה על ידי התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
אלמה מאהלר והמשך הקריירה.
בשנת 1900 פגש זמלינסקי את אלמה שינדלר (שתהיה לאלמה מאהלר) והתאהב בה. הוא עזר לה בעבודה על כמה מן השירים שכתבה. האהבה הייתה הדדית, אם כי אלמה התנסתה בלחץ רב מצד חברים קרובים ובני משפחה לשים קץ לקשר; מה שהטריד אותם בעיקר היה היעדרו של שם בינלאומי משמעותי ומה שנראה לחלקם כהופעה חיצונית דוחה. בסופו של דבר נכנעה אלמה ללחץ וניתקה את יחסיה עם זמלינסקי. היא פגשה את גוסטב מאהלר בשנת 1901, ולאחר ששכנעה את עצמה שהיא אוהבת אותו, נישאה לו במרץ של השנה שאחריה. זמלינסקי נשא לאישה את אידה גוטמן, בשנת 1907, אך הנישואים היו אומללים וזמלינסקי ניהל פרשיות אהבים רבות. לאחר מותה של אידה בשנת 1928, נישא זמלינסקי ב-4 בינואר 1930 ללואיז זאקסל, אישה צעירה ממנו בעשרים ותשע שנים, שלמדה אצלו שירה מאז 1914. אלה היו יחסים מאושרים הרבה יותר, שנמשכו עד מותו של זמלינסקי.
בשנת 1906 התמנה זמלינסקי לקאפלמייסטר ראשון של הפולקסאופר של וינה, ומשם עבר לעבוד ב"דויטשה לאנדסתיאטר" בפראג, משנת 1911 עד 1927; שם ניצח בביצוע בכורה על "ציפייה" ("Erwartung") של שנברג, בשנת 1924. אחר כך עבר זמלינסקי לברלין, שם לימד ועבד אצל אוטו קלמפרר בניצוח על הקרולאופר. עם עליית הנאצים לשלטון נמלט לווינה בשנת 1933. בווינה לא עבד בשום משרה רשמית, אלא התרכז בהלחנה ובהופעה מזדמנת כמנצח אורח. בשנת 1938 עבר לארצות הברית והשתקע בניו יורק. הוא מעולם לא למד אנגלית, וכאשר התערערה בריאותו עקב שורה של התקפי שבץ, הפסיק להלחין. הוא מת בלארצ'מונט שבניו יורק מדלקת ריאות.
יצירתו.
יצירתו הנודעת ביותר של זמלינסקי היא כנראה "הסימפוניה הלירית" (1923) – יצירה בת שבעה פרקים לתזמורת וסולני סופרן ובריטון, על פי שירים מאת המשורר הבנגלי רבינדרנאת טאגור (בתרגום לגרמנית). זמלינסקי השווה את יצירתו זו, במכתב למו"ל שלו, ל"שיר על הארץ" של מאהלר. היצירה נתנה השראה ל"סוויטה הלירית" של אלבן ברג, המצטטת ממנה ומוקדשת לזמלינסקי.
יצירות אחרות לתזמורת הן הפואמה הסימפונית "בת הים" ("Die Seejungfrau"), שביצוע הבכורה שלה היה באותו קונצרט עם "פליאס ומליסנדה" של שנברג (בווינה, 1905) וסינפונייטה מאוחרת בת שלושה פרקים (1934), יצירה שזכתה להתפעלותו של שנברג, בסגנון דומה לזה של היצירות הסימפוניות שחיברו פאול הינדמית, קורט וייל ודמיטרי שוסטקוביץ' באותה תקופה). עוד חיבר מוזיקה קאמרית, מתוכה ראויות לציון ארבע רביעיות מיתרים, וסדרת אופרות, ביניהן "טרגדיה פלורנטינית" ("Eine Florentinische Tragödie", 1915-16), על פי אוסקר ויילד, והבלט "ניצחון הזמן" ("Der Triumph der Zeit", 1901).
השפעתו של ברהמס ניכרת ביצירותיו המוקדמות של זמלינסקי (אלה שהמריצו עידוד מצד ברהמס עצמו), בעוד שיצירותיו המאוחרות יותר אימצו הרמוניות מורחבות מן הסוג שהיה נהוג בשימוש אצל וגנר, ושגם השפעת מאהלר ניכרה בהן. בניגוד לידידו שנברג, הוא מעולם לא כתב מוזיקה אטונאלית, ומעולם לא השתמש בטכניקת שנים-עשר הטונים.
כמנצח, זכה זמלינסקי להערכת מלחינים כמו וייל וסטרווינסקי, הן על ביצועי מוצרט והן על אלה של מוזיקה חדשה.
סלים דאו
סלים דאו (בערבית: سليم ضوء; נולד ב-1 בספטמבר 1950) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ערבי-ישראלי.
ביוגרפיה.
דאו נולד וגדל בבענה הסמוך לכרמיאל. בשנת 1972 החל לימודי משחק ב"בית צבי" אותם סיים ב-1975. לאחר סיום לימודיו קיבל מלגה להמשך לימודים בבית הספר למשחק של ז'אק לקוק בצרפת. סיים את לימודיו שם ב-1979.
במשך שנים הגיש תוכנית יחיד בטלוויזיה הישראלית בשם "עם סלים". כמו כן, שיחק בהצגות רבות בתיאטרון חיפה.
בין השנים 1986-1998 שימש כמנהלו האמנותי של תיאטרון בית הגפן בחיפה.
בשנים 2007-2010 כיהן כמנהל תיאטרון אל-מידאן בחיפה.
החל משנת 2015, הוא משמש כמנהלו האמנותי של תיאטרון בית הגפן בחיפה.
בתו סלינה היא שחקנית ובתו מייסא היא זמרת ושחקנית.
תפקידיו בקולנוע ובטלוויזיה.
בשנת 1986 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "אוונטי פופולו", של הבמאי רפי בוקאי. בסרט גילם חייל מצרי תמהוני ומשחקו תרם רבות לסרט ולשינוי עלילתו תוך כדי הסרטתו.
בשנת 1989 שיחק בסרט "אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב" בבימויה של מיכל בת-אדם.
בשנת 1990 שיחק בסרט "המחצבה" בבימויו של רוני ניניו.
בשנת 1991 שיחק בסרטו של ערן ריקליס "גמר גביע" לצידם של מוחמד בכרי, משה איבגי ויוסף אבו ורדה.
בשנת 1993, על משחקו בסרט הקולנוע, "העוצר", זכה בפרס ה"שחקן הטוב ביותר".
בשנת 1994 שיחק לצד משה איבגי ואורי גבריאל בסרט "מקס ומוריס", וכן בסרטו של רמי נעמן "הגמל המעופף" לצידם של גילת אנקורי ו גדעון זינגר.