במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה והחל מסוף שנות ה-40 החלו המעורבים בהתנגדות ובמגורשים הפוליטיים לתכנן מוזיאון התנגדות לאומי, כדי לשמר את זכרם של קורבנות לוקסמבורג מהכיבוש הנאצי. ועדה, שהורכבה מאנשי העיר אש-סור-אלצהט, איגודים ונציגי תנועות התנגדות בראשות אד ברבל, גייסה כספים שהובילו לפתיחתו של מוזיאון ההתנגדות ב-22 ביולי 1956. הבניין תוכנן על ידי האדריכלים ניקולה שמיט-נוזן ולורן שמיט.
בשנת 1984, חידש שר התרבות, רוברט קריפס, את אוסף המוזיאון והמבנה שופץ. המוזיאון נפתח מחדש בשנת 1987, ובהחלטת הממשלה כונה מוזיאון "לאומי". מאז 2008 פרנק שרדר, לשעבר מורה לאמנות, מנהל את המוזיאון.
האוסף.
התערוכה בקומת הקרקע מתארת את גורלם של תושבי לוקסמבורג מאז פלישת גרמניה הנאצית ב-10 במאי 1940, ראשיתו של השלטון הנאצי, ועד לשחרור בספטמבר 1944 עם הגעת הצבא האמריקני או בינואר 1945 לאחר קרב בליטה. הקומה הראשונה מוקדשת לחפצי אמנות ממחנות הריכוז לשואת יהודי לוקסמבורג.
יצירות אמנות כוללות את התבליטים של אמיל הולטן ושל קלאוס סיטו מחוץ למוזיאון לפסלים של לוסיין ורקולייר, שנכלא במחנה הינצרט ורנה וויילנד בפנים. יש לציין גם את הפרסקו הגדול של פוני טיסן ואת בד הציור שלו במחנה הריכוז הינצרט, כמו גם את רישומי הפוליטיקאית איבון אוסלדינגר שנכלאה במחנה רוונסבריק.
מאז ספטמבר 2009 הוצגו תערוכות זמניות במוזיאון. בערך אחת לחצי שנה מוצגת תערוכה חדשה. בין התערוכות המוצגות היו "בין צל לחושך" אודות שואת יהודי לוקסמבורג.
אברהם נוימן (אמן)
אברהם נוימן (בפולנית: Abraham Neumann; 6 בפברואר 1873 – 4 ביוני 1942) היה צייר וגרפיקאי יהודי-פולני, שנרצח על ידי הנאצים.
קורות חייו.
נוימן נולד בעיר שֶרְפְּץ, במשפחה יהודית. אביו היה פקיד של ממשל היערות. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, הרוויח כסף בוורשה על ידי הגדלת וצביעת פורטרטים מתצלומים, ולמד בבית הספר לציור. את לימודיו החל בשנת 1897 באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב בניהלו של יאצק מלצ'בסקי. הוא למד, בין היתר באולפן של יאן סטניסלבסקי.
בשנת 1900 שהה מספר חודשים בפריז. בין היתר, בשיעורים באקדמיה ז'וליאן הוא הכיר את אוספי המוזיאונים, ביקר בתערוכה העולמית והעתיק ציורים במוזיאון הלובר. בדרכו חזרה לביתו ביקר באנגליה, בלגיה, הולנד וגרמניה.
לאחר סיום לימודיו התיישב נוימן לצמיתות בקרקוב, ואז עבר לזאקופנה. הוא טייל הרבה, כולל לארצות הברית, פעמיים בארץ ישראל (1904, 1926–1927), שם הרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
נוימן היה אמן פורה שהתמחה במיוחד בציורי נוף. הוא נחשב לאחד הנציגים הבולטים של מה שמכונה "בית ספר הנוף" של סטניסלבסקי. לאחר שהותו בארץ ישראל הועשר נושא עבודתו בנושאים המזרח תיכוניים (במיוחד מבחינה אדריכלית). הוא צייר גם טבע דומם, פרחים ודיוקנאות. עבודותיו מורכבות מציורי נופים מהרי הטטרה, קז'ימייז' דולני, בריטני וארץ ישראל.
הוא היה הצייר היהודי הראשון מפולין שנסע לארץ ישראל בשנת 1904, וגם הראשון שנתקל באתגרים שהוצבו שם לציור, כולל סוג האור השונה. הוא נאבק לפתור בעיות אלה במשך זמן רב, ובמסעו השני לארץ, נושאים מקומיים הפכו למאפיינים קבועים בעבודתו.
הוא השתייך לסניף קרקוב של התאחדות האמנים הפולנית ולאיגוד הציירים והפסלים היהודים בקרקוב. הוא השתתף בתערוכות "אגודת שטוקה", ערך תערוכות אישיות בקרקוב ולבוב בוורשה, לודז' וברלין. הוא גם השתתף בתערוכות "הזצסיון הווינאי" וב-1916 השתתף בתערוכות האמנות היהודית בוורשה.
הוא התיידד עם אמנים מובילים רבים בתחילת המאה ה-20, כמו רפאל מלצ'בסקי (בנו של יאצק מלצ'בסקי) ולאון צ'וויסטק.
מותו.
בשנת 1942 הוכנס אברהם נוימן לגטו קרקוב. ב-4 ביוני 1942 הוא נורה ונהרג על ידי הגרמנים בפינת הרחובות דברובקי וג'נובה וולה בדרכו לתחבורה שהובילה את יהודי קרקוב למחנה ההשמדה בבֶּלְזֶ'ץ. מרדכי גבירטיג נורה גם הוא בקבוצה.
Over It
Over It הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האמריקאית סאמר ווקר. האלבום יצא לאור ב-4 באוקטובר 2019, על ידי חברות התקליטים LVRN ואינטרסקופ רקורדס. האלבום נתמך על ידי שלושה סינגלים, "Playing Games", "Stretch You Out" ו-"Come Thru". בנוסף, האלבום מכיל בתוכו גרסת רמיקס לשיר "Girls Need Love" מתוך המיקסטייפ, "Last Day of Summer", בהשתתפות דרייק. בנוסף לדרייק, האלבום מכיל הופעות אורח של ברייסון טילר, אשר, 6lack, PartyNextDoor, א בוגי ויט דה הודי וג'נה אייקו. האלבום הופק ברובו על ידי בן זוגה של ווקר, לונדון און דה טראק. האלבום נתמך על ידי סיבוב הופעות בשם First and Last Tour, שהחל ב-25 באוקטובר 2019.
קידום.
פרסומת "אולד סקול" פורסמה בערוץ היוטיוב של ווקר ב-30 בספטמבר לקידום האלבום, שהושוותה לפרסומות של אלבומי R&amp;B משנות התשעים. כמה ימים לפני צאת האלבום, ווקר קידמה את האלבום על ידי הצבת טלפונים ניידים שונים בערים שונות שצוירו בנושא האלבום. היה צריך לחייג למספר טלפון כדי להאזין לאלבום כמה ימים לפני כן. לאחר צאת האלבום, ווקר התארחה בתוכנית ספיישל בתחנת הרדיו ביטס 1 יחד עם ארי לנוקס, כחלק מסדרת "R&amp;B Now".
ביקורת.
האלבום זכה לשבחים ביקורתיים יחד עם צאתו. ב-"Metacritic", קיבל האלבום דירוג ממוצע של 86 מתוך 100, בהתבסס על 6 ביקורות, מה שמעיד על "שבחים אוניברסליים".
דירוגים.
האלבום זכה בפרס האלבום הטוב ביותר בטקס פרסי המוזיקה של סול טריין בשנת 2020, והיה לאלבום המושמע ביותר של אמנית באפל מיוזיק באותה השנה.
הצלחה מסחרית.
האלבום הגיע היישר אל המקום השני במצעד הבילבורד 200, עם 134,000 יחידות שקולות לאלבום (מתוכן 14,000 מכירות אלבום טהורות) בשבוע הראשון. שבוע הבכורה שלו ציין את שבוע הסטרימינג הגדול ביותר לאלבום R&amp;B של אמנית, מבחינת הזרמות אודיו לפי דרישה. האלבום הוביל גם את מצעד אלבומי ה-R&amp;B במשך 14 שבועות רצופים ונכון ליולי 2020, לא ירד מתחת למקום השביעי במצעד. ב-7 במאי 2020 הוענק לאלבום תואר הפלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, על למעלה מ-1,000,000 מכירות ויחידות שקולות לאלבום משולבות בארצות הברית.
שאנדור אינצה
שאנדור אינצה (במקור מור שטיין עד 1908, בהונגרית: Incze Sándor; קולוז'וואר, 10 באוגוסט 1889 – ניו יורק, 24 בינואר 1966) היה עורך עיתון, סופר ומורה יהודי-הונגרי. בין השנים 1910–1938 היה אינצה העורך והמייסד של השבועון "תיאטרון חיי" עם ז'ולט הרשאני. בשנים 1915–1920 עבד גם כתסריטאי. בשנת 1938 היגר לארצות הברית. הוא בעיקר לימד מאז 1945.
ביוגרפיה.
הקמת כתב העת הראשון.
על פי זיכרונותיו של אינצה משנות ה-30 של המאה ה-20, דודו הנריק שהיה מבקר תיאטרון מאוראדיה, ומאוחר יותר המורה הראשון לתיאטרון של תיאטרון הקומדיה של בודפשט, הכניס אותו לעולם התיאטרון. בשנת 1908 הוא ייסד את עיתון התיאטרון בעיר הולדתו יחד עם ז'ולט הרשאני.
רקע.
מבין ארבעת ילדי משפחת אינצה, שאנדור למד משפטים. כסטודנט למשפטים עבד כפקיד-רשם במשרד עורכי דין. באמצעות עמית עורך דין, שכתב בעצמו בעיתון קלוז'-נאפוקה, הוצג בפני העורך הראשי ככישרון צעיר. הוא התקבל לעיתון וכעבור חודש פרש לעיתון אחר ואז שוב לעיתון אחר כעבור חודש נוסף, תמורת שכר נוסף. זה האחרון פשט רגל ובגיל 19 החליט אינצה שמאחר ואין לו עבודה הוא "יקים עיתון" בעצמו. כיוון שהתיאטרון היה הדבר החשוב ביותר עבורו באותה תקופה בשל עיסוק ושכנוע של דודו הנריק, הוא הקים מגזין תיאטרון (הוא היה זקוק רק לבול הכנסה של 50 פילר, כלומר חצי פורינט, כדי לקבל רישיון).
הקמת כתב העת השני.
כבר בשנת 1910 ייסד מגזין תיאטרון שני, הפעם בבודפשט (היו ששה כאלה אז בבודפשט). גם כתב עת זה נוסד יחד עם חברו ללימודים הרשאני. בשנת 1912 שינה את שם המגזין ל"חיי תיאטרון" (Színházi Élet) ובחר לאחד מכתביו בחור בן 19 בפריז, יהודי-הונגרי גם הוא אלכסנדר קורדה שקיבל אחריות על מדור הקולנוע במגזין.
המלחמה הראשונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס אינצה. הוא אמנם קיבל עזרה לפטור מהצבא, אך לא השתמש בעזרה זו. הוא הגיע ישר לחזית כקצין. ב-3 באפריל 1915, בכיבוש רכס קובינה נורה בראשו. הוא אושפז בבית חולים, החלים ושוחרר מהצבא. בתקופה זו תפס שאנדור קורדה את מקומו בתפעול המגזין יחד עם הרשאני. לאחר החלמתו ושחרורו חזר אינצה למערכת כעורך ראשי.
ההצלחה.
המגזין זכה להצלחה עצומה. עם הזמן התרחב (למשל גיליון חג מולד ממוצע של 320 עמודים). אינצה שאף לשמור על האחדות הרעיונית כעורך ראשי, בעוד צוותים חיצוניים ופנימיים כתבו וייצרו את כתב העת תוך תשומת לב רבה שלו לפרטים.
המגזין בתקופת הופעתו בהונגריה:
ההגירה.
בשנת 1938 לא יכל להוציא יותר את כתב העת בשל החוקים האנטי-יהודיים. הוא החליט בגיל 51 להגר לארצות הברית, בעיקר בשל קשריו האישיים שם (חברים, קרובי משפחה) וגר בניו יורק עד מותו. גם בארצות הברית פרסם כמה מגזיני תיאטרון, אך פשט רגל. המגזין שלו – Stage – שיצא רק בשמונה גליונות, הוא מגזין שנחשב עדיין לאחד מכתבי העת האיכותיים ביותר בתולדות התיאטרון האמריקני.
פרד אפטון
פרדריק סטיבן אפטון (באנגלית: Frederick Stephen Upton; נולד ב-23 באפריל 1953) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן, ברציפות מאז 1987. תחילה ייצג את מחוז הקונגרס הרביעי (1987–1993) ומאז 1993 ועד ההווה החל לייצג את מחוז הקונגרס השישי. עם פרישתו של סנדר לוין, נעשה אפטון החבר הוותיק ביותר במשלחת של מישיגן לקונגרס האמריקאי, והוא נמנה בין הוותיקים שבכלל חברי בית הנבחרים של ארצות הברית.
ביוגרפיה.