שיתוף הפעולה עם AMC לייצור כלי רכב בקטגוריה המשפחתית לא הצליח כמו בקטגוריית הג'יפים. עד שרנו סיימה להרחיב את מגוון הרכבים, משבר האנרגיה השני חלף והביקוש לרכבים חסכוניים ירד. יוצא מן הכלל היה דגם הרנו אליאנס, הגרסה האמריקאית לרנו 9, שיוצר לראשונה בשנת 1983. הדגם, שהורכב במפעלים בקנושה, ויסקונסין, נבחר על ידי המגזין Motor Trend כרכב השנה. האליאנס נבנה במספר גרסאות: GTA – גרסת ביצועים שכללה מנוע בנפח 2 ליטר ונמכר גם בגרסת קבריולה. גרסת ההאצ'בק נקראה Encore והייתה מבוססת על דגם הרנו 11. למרות ההצלחה במכירות הדגם, החברה הפכה במהרה למקור לתלונות מצד לקוחות על איכות הרכבים והמכירות ירדו באופן דרמטי. בשנת 1987, לאחר רצח מנכ"ל רנו ז'ורז' בס, מכרה החברה את AMC לקרייזלר. רנו מדליון, הגרסה האמריקאית לרנו 21, נמכר בין השנים 1987–1989, באמצעות סוכנויות הרכב של ג'יפ. בשנת 1989 פסק הייבוא של רנו לארצות הברית.
בניסיון נוסף לחדור לשוק האמריקאי רכשה רנו, לקראת סוף שנת 1979, 20% ממניות חברת המשאיות מאק (Mack). מטרת המהלך הייתה לאפשר לחברה לנצל את מערכת ההפצה של החברה האמריקאית על מנת לשווק באמצעותו משאיות קלות מתוצרתה. בשנת 1983 הגדילה את חלקה בחברה ל-44.6%. בשנת 1987 העבירה החברה 42% ממניות החברה לחברת הבת רנו כלי רכב תעשייתיים.
בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים הגדילה רנו את פעילותה בתחום הספורט המוטורי. מנועי טורבו שפותחו במקור עבור רכבי הפורמולה 1, הוכנסו גם לדגמים רבים של החברה. בשנת 1984 10% ממנועי הטורבו ברחבי אירופה היו מתוצרת החברה. גם תכנון המכוניות הסדרתיות היה מהפכני בדרכים אחרות. רנו איספייס (Espace) היה אחד מדגמי המיניוואן הראשונים בכלל ואחד מהנמכרים באירופה במשך שני העשורים הבאים. הדור השני של דגם הרנו 5 זכה בפרס מכונית השנה באירופה. דגמי רנו 9 ורנו 25 יצאו לשוק בתחילת שנות השמונים.
1981–1995: ארגון מחדש.
תחילת שנות השמונים הייתה תקופה של הצלחה לדגמי החברה על הכביש ועל מסלולי המרוצים, אך במקביל היו לחברה הפסדי ענק. בשנת 1984 הגיעו הפסדי החברה ל-12.5 מיליארד פרנק צרפתי. הממשלה הצרפתית התערבה ומינתה את ז'ורז' בס כיו"ר החברה. הוא החל לקצץ בעלויות באופן ניכר, מכר רבים מפעילויות החברה, שלא היו בתחומי הליבה, נסוג כמעט לחלוטין מהספורט המוטורי ופיטר עובדים רבים. הצעדים הובילו לצמצום הגרעון בחצי עד לשנת 1986. בנובמבר אותה שנה נרצח בס בידי ארגון טרור קומוניסטי. הוא הוחלף על ידי ריימונד לוי, שהמשיך בצעדי הקיצוץ של בס, עד שבשנת 1987 התייצב מצבה של החברה. בעוד שבס התעקש על חשיבות הנוכחות של רנו בצפון אמריקה ושמר על הפעילות של AMC, לוי החליט שהדבר גורם להפסדים גדולים ומכר את פעילות החברה לקרייזלר.
בתחילת שנות התשעים חיזקה החברה את שיתוף הפעולה עם וולוו, מתוך מטרה לאפשר לשתי החברות להפחית עלויות בתכנון וברכש. שיתוף הפעולה איפשר לרנו דריסת רגל בקטגוריות היוקרתיות, בהן התמחתה וולוו. בתמורה קיבלה וולוו אפשרות להנות מניסיונה של רנו בקטגוריות הנמוכות יותר. בשנת 1993 הכריזו שתי החברות על כוונתן להתאחד והגדילו את רכישת המניות אחת של השנייה. מחזיקי המניות של רנו אישרו את המיזוג, בעוד מחזיקי המניות של וולוו דחו אותו.
באותה תקופה הציגה החברה מספר דגמי מכוניות חדשים, שלוו במאמצי שיווק מרובים בשווקים האירופאיים. רנו קליאו הוצגה במאי 1990, כמחליפה של דגם הרנו 5. הקליאו נבחרה למכונית השנה באירופה באותה שנה והייתה לאחד מהרכבים הנמכרים באירופה במהלך שנות התשעים. דגמים משמעותיים נוספים שיצאו לשוק היו הדור השלישי של האיספייס שיצא בשנת 1996 והרנו טווינגו שיצא בשנת 1992. הטווינגו היה מרווח יותר מכל המכוניות בטווח הגודל שלה. המכירות הגיעו ל -2.4 מיליון כלי רכב באירופה.
1996–הווה: הפרטה ושיתופי פעולה.
מעמדה של החברה כחברה בבעלות המדינה פגע בחברה. בשנת 1994 הוכרז על הרצון להפריט את החברה ולמכור את מניות המדינה. תהליך ההפרטה התרחש במהלך שנת 1996. החופש החדש איפשר לחבר לפעול שוב בשוקי מזרח אירופה ודרום-אמריקה. מפעל חדש הוקם בברזיל ושיפוצים נרחבים נעשו במפעלים בארגנטינה וטורקיה. בדצמבר 1996 ג'נרל מוטורס אירופה ורנו החלו בשיתוף פעולה בפיתוח כלי רכב מסחריים עם פיתוח הדור השני של הרנו טראפיק.
הבעיות הפיננסיות לא נפתרו כולן בעקבות ההפרטה. נשיא החברה, לואי שווייצר, מינה את סגנו קרלוס גוהן לטפל בבעיות. גוהן ערך תוכנית לצמצום בעלויות לתקופה של השנים 1998–2000, צמצום כוח האדם, תיקון תהליכי ייצור, סטנדרטיזציה של חלקי הרכב ודחיפה להשקת דגמים חדשים. שינויים ארגוניים בוצעו במבנה החברה, נעשה מעבר לניהול בשיטת הייצור הרזה, בדומה לחברות הרכב היפניות ובצועו שינויים במתדולוגיות העבודה במרכז המחקר והפיתוח של החברה על מנת להפחית עלויות בתהליכי פיתוח דגמים חדשים.
לאחר הפרידה מוולוו נעשו ניסיונות לייצר שיתופי פעולה עם יצרני אחרים. התקיימו שיחות עם ב.מ.וו, מיצובישי, קבוצת פיג'ו-סיטרואן וניסאן. במרץ 1999 חתמו רנו וניסאן על הסכם שיתוף פעולה דרך החלפת מניות. רנו רכשה 36.8% ממניות ניסאן, ששוויה נאמד ב-3.5 מיליארד דולר, וניסאן רכשה 15% ממניות רנו. החברות המשיכו להתקיים באופן עצמאי, אך נוצרו שיתופי פעולה במטרה לצמצם עלויות לשני הצדדים. באותה שנה רכשה רנו 51% ממניות יצרנית הרכב הרומנית דאצ'יה. בשנת 2000 רכשה החברה את השליטה במניות חטיבת הרכב של סמסונג הדרום קוריאנית.
בסוף שנות התשעים ותחילת שנות האלפיים מכרה החברה מספר נכסים וחברות שהיו ברשותה על מנת לממן את הרכישותה שביצעה. מתוך רצון להתמקד בייצור מכוניות פרטיות ומסחריות, בשנת 1999 מכרה רנו את חברת הבת "רנו אוטומציה", שעסקה באוטומציה לתעשיות, לחברת Comau האיטלקית ואת חטיבת חלקי המנועים מכרה לחברת TWR. בשנת 2001 מכרה את 51% של יצרנית האוטובוסים "Irisbus" שהיו בבעלותה לחברת איווקו ואת חברת הלוגיסטיקה "CAT" מכרה לחברת גלובל אוטומוטיב לוג'יסטיק. באותה שנה מכרה את חטיבת המשאיות לוולוו. בעקבות המכירה נשארה החברה כמחזיקת מניות מיעוט (20%) בקבוצת וולוו. בשנת 2010 צמצמה את אחזקתה ל-6.5% מהמניות ובדצמבר 2012 מכרה את היתרה. בשנת 2004 מכרה 51% מהמניות בחטיבת המיכון החקלאי לחברת CLAAS. CLAAS הגדילה ב-2006 את חלקה ל-80%. שנתיים מאוחר יותר רכשה את המניות הנותרות.
בתחילת שנות האלפיים הציגה רנו קו עיצובי בולט ומובחן. הדור השני של דגם הלגונה והמגאן היו בעלי קווים זוויתיים חדשים עיצוב שזכה להצלחה רבה. הלגונה היה הדגם השני באירופה שאיפשר הנעה ללא מפתח. דגמי האוונטים (Avantime) והול סאטיס (Vel Satis) לא הצליחו במכירות וייצורם הופסק לאחר זמן קצר, אך עיצובם נתן השראה לדור השני של המגאן, שהיה הדגם המצליח ביותר של היצרן במשך מספר שנים. בנוסף לייצור התמקדה החברה בדגש על בטיחות הרכבים. בשנת 2001 קיבל דגם הלגונה חמישה כוכבי בטיחות במבחנים של יורו NCAP. בשנת 2004 הצטרף לרשימה גם דגם המודוס.
בפברואר 2010, נפתח מפעל ייצור חדש ליד טנג'יר, מרוקו. כושר התפוקה השנתי עמד על 170,000 כלי רכב. בתחילה ייצרה את דגמי דאצ'יה לודג'י ודאצ'יה דוקר ובהמשך את הדור השני של דאצ'יה סנדרו. כושר ההספק גדל ל -340,000 כלי רכב בשנה עם חנוכת פס ייצור שני. באפריל 2010, רנו – ניסאן הודיעה על שיתוף פעולה עם תאגיד דיימלר. רנו סיפקה למרצדס בנץ מנועי טורבו-דיזל 1.6 ליטר ובתמורה קיבלה ממרצדס מנוע בנזין ארבעה צילינדרים בנפח 2.0 ליטר.
שיתוף הפעולה הוביל ליצירת דגם דור חדש של מכוניות הסמארט המבוסס על רנו טווינגו. בדצמבר 2012 נחתם חוזה משותף יחד עם קרן ההשקעות הלאומית של אלג'יריה (FNI) והחברה הלאומית לכלי רכב תעשייתיים (SNVI) להקמת מפעל בסמוך לעיר הנמל אוראן. הממשלה האליג'יראית מחזיקה ב-51% ממניות המפעל.
במסגרת המאמץ להשיג נתח שוק בשוק הסיני. הוקם בשנת 2013 מיזם משותף עם קבוצת דונגפנג מוטור בשם דונגפנג רנו. בדצמבר 2017 היא חתמה על הסכם עם Brilliance Auto להקמת מיזם משותף חדש (Renault Brilliance Jinbei) שמטרתו לייצר כלי רכב מסחריים קלים ומיניוואנים תחת המותגים רנו, ג'ינביי והואסונג. בדצמבר 2018 הודיעה רנו כי תרכוש חלק "משמעותי" בחברת JMEV, חברת הבת של JMCG. ביולי 2019 הגדילה רנו את החזקותיה עד ל–50% ממניות JMEV. באפריל 2020 הודיעה רנו כי היא מתכננת לפרוש ממיזם דונגפנג רנו, ולהעביר את חלקה לדונגפנג.
בספטמבר 2013 החל שיווק דגמי רנו באינדונזיה, המדינה בעלת האוכלוסייה הרביעית בגודלה בעולם, מתוך מטרה להפוך ליצרן האירופאי הגדול במדינה עד לשנת 2016. הדגמים שהוצעו בזמן ההשקה כללו את דגם הדאצ'יה דאסטר, שהורכב במדינה, ודגמי הרנו קולאוס ומגאן RS. בהמשך נוספו דגמי הקליאו והקפצ'ור.
באפריל 2015 הגדילה ממשלת צרפת את החזקה במניות החברה מ-15% ל-19.73% במטרה לחסום החלטה באספה הכללית השנתית הבאה שיכולה להפחית את שליטתה בחברה. בשנת 2017 מכרה הממשלה את המניות הנוספות שרכשה וחזרה להחזקה של 15%.