ב-1993, בשל דחף להצליח ולעבור הלאה שנבע מפרידתו הטרגית מארוסתו הבוגדנית של פארקר, התחילו השניים את הפקת סרטם הראשון, "קניבל! המחזמר" המספר את סיפורו האמיתי של אלפרד פארקר, האיש הראשון אשר הורשע בארצות הברית באשמת קניבליזם, לצורך הפקת הסרט השניים גייסו 125,000 דולרים במימון המונים (בעיקר תרומות מגורמים מבוססים כלכלית) לאחר שהטריילר שיצרו גרם לרעש תקשורתי. בסרט סטודנטים זה השתתפו בני משפחתם וחבריהם של סטון ופארקר. השעות הרבות שפארקר השקיע בסרט באו על חשבון לימודיו ובשנתו האחרונה הוא הורחק מלימודיו עקב היעדרויות רבות. ב-1996 הסרט אף הופץ להקרנות מסחריות בקולורדו אך לא זכה להצלחה, הוא נמכר ברחבי האינטרנט בעלות של דולר בודד במטרה להחזיר את ההשקעה הפיננסית שהושקעה בו.
לאחר שנים שבהן עסק בעבודות מזדמנות וחי "על הספות אצל חברים בלוס אנג'לס", הוריו דחקו בו לוותר על חלומו להיות בתעשיית הבידור בהוליווד, ואמרו לו כי כשיגיע לגיל 28 יפסיקו לתמוך בו כלכלית, לדבריו הוא החל לשקול בגיל 27 לנצל את העובדה כי למד יפנית כדי להגר ליפן ולהפוך למורה לאנגלית שם.
הזינוק בקריירה.
ב-1995 סרטי ההנפשה של סטון ופארקר נפלו לידו של בריאן גארדן, מנהל ברשת הטלוויזיה האמריקאית FOX. גארדן ביקש מהשניים להכין סרטון עבורו ככרטיס ברכה אלקטרוני לכבוד חג המולד. התוצאה: "הרוח של חג המולד: ישו נגד סנטה" - סרטון קצר בן חמש דקות אשר הציג את דמויות סאות' פארק הראשיות: סטן, קייל, קרטמן וקני - 4 ילדים מעיירה קטנה ומושלגת הצופים בקרב אימתנים בין ישו לסנטה קלאוס, כאשר הפרס הוא בעלות על חג המולד. הסרטון הפך לאי-מייל פופולרי בקרב תעשיית הבידור.
ב-1997 שכר ערוץ הטלוויזיה קומדי סנטרל את שירותי השניים על מנת ליצור סדרה המבוססת על הסרטון. השניים קיבלו תקציב של 300,000 דולר עבור יצירת פרק פיילוט, שיצירתו ביחד עם חבר מהתואר לקולנוע (אריק "באטרס" סטו, שלימים נהפך לבמאי האנימציה של הסדרה) ועוד 7 אנימטורים לקחה להם שלושה חודשים. כך יצרו את סאות' פארק - סדרת הנפשה סאטירית ובוטה על חייהם של ארבעת הילדים בעיירה מושלגת ומוכת גורל בהרי הקולורדו. במהרה הפכה סאות' פארק לתוכנית הדגל של הערוץ ולמוקד המשיכה העיקרי שלו כאשר היא מנפצת את שיאי המידרוג והפופולריות של שאר תוכניות הערוץ. כיום, עם 20 עונות, סאות' פארק היא אחת הסדרות הוותיקות ביותר בטלוויזיה האמריקאית.
פארקר וסטון לא הסתפקו ביצירת סאות' פארק ופנו ליצירת סרטים. בין סרטיהם ניתן למנות את אורגזמו - קומדיה על תעשיית הפורנו, הכדור מת מצחוק - על ספורט מוזר שהשניים המציאו, סאות' פארק - הסרט - סרט עלילתי באורך מלא על דמויות סאות' פארק ואת - סרט סאטירה פוליטית המבוסס על בובות (בדומה לסדרת הטלוויזיה הוותיקה כנפי הרעם).
חייו הפרטיים.
פארקר היה מאורס במשך שנה לאישה בשם ליאן אדאמו שהייתה חברתו מאז ימי התיכון, לאחר שגילה כי החלה לבגוד בו עם בחור מלהקת הא-קפלה של האוניברסיטה הוא ביטל את האירוסין ונפרד ממנה בגיל 22, את דמותה הזנותית של ליאן קרטמן המציא על בסיס ארוסתו לשעבר. פארקר היה נשוי בין 2006 ל-2008 לאמה סוגיאמה. בין השנים 2014 ל-2019 היה נשוי לבוגי טילמון, מהם נולד לפארקר ילד אחד.
חותם הסנאט של ארצות הברית
חותם הסנאט של ארצות הברית או סמל הסנאט של ארצות הברית מבוסס על החותם הגדול של ארצות הברית.
תיאור הסמל.
במרכז הסמל מצוי מגן שבחלקו העליון 13 כוכבים, ובחלקו התחתון 13 קווים אנכיים - המסמלים את 13 המושבות. על הסמל מצוי קלף ועליו הכיתוב "E PLURIBUS UNUM" (בלטינית: "מתוך רבים אחד").
מצידו הימיני של המגן מצוי ענף עץ אלון המסמל עוצמה, ומצדו השמאלי ענף עץ זית המסמל שלום. מעל המגן מצוי (כמעין ציצה) "מצנפת פריגית" אדומה, המסמלת חירות ומתחתיו שני פסקסים מוצלבים המסמלים סמכות ושלטון.
קרניים לבנות יוצאות מן הסמל ומסמלות את עליתה של המדינה החדשה. סביב החותם מופיע כיתוב UNITED STATES SENATE שמשמעותו "הסנאט של ארצות הברית".
היסטוריה.
חותם המאה ה-18.
החותם הגדול של ארצות הברית הוצג לראשונה לחברי הסנאט בהתכנסותם הראשונה, בפילדלפיה. חברי הסנאט התרשמו מהחותם והורו על אריגתו לשטיח חדר הסנאט. חברי הסנאט החליטו על הכנת חותם עבור הסנאט שיהיה דומה לחותם הגדול.
העיצוב הראשון של חותם הסנאט כלל עיטם לבן-ראש שעל חזהו מגן, ברגלו השמאלית הוא אוחז בענף עץ זית ובימנית בחצים. מעל העיטם מפציעים קרני אור מתוך עננים, המסמלים את עלייתה של המדינה החדשה, וסביב החותם היה כתוב "סנאט ארצות הברית" ("SENATE OF THE UNITED STATES").
ההבדלים בין חותם הסנאט לחותם הגדול התבטאו בצורת מגן האבירים, בעובדה שבחותם הסנאט לא החזיק העיטם את מגילת הקלף במקורו, וכן היו הבדלים בצורת קרני השמש והעננים.
השימוש הראשון שנעשה בחותם הסנאט היה בשנת 1798 במשפטי ההדחה של הסנאטור מטנסי ויליאם בלאוט. שש שנים מאוחר יותר נעשה שימוש נוסף בחותם בעת משפטי ההדחה של השופט הפדרלי ג'ון פיקרינג.
חותם 1831.
בשנת 1830 התברר כי חותם הסנאט אבד, לאחר שלא נעשה בו שימוש שנים רבות, וחותם חדש הוזמן מאת האמן הצרפתי רוברט ג'י. לנפייה, הבן (Robert G. Lanphier, Jr) שהתגורר בוושינגטון באותה עת.
עיצוב חותם זה התבסס על סמלים יווניים ורומיים וכלל שלוש נשים המסמלות חופש, צדק ועוצמה. מעל הנשים הייתה דמות עיטם וסביב החותם 24 טבעות בשרשרת סימלו את מדינות האיחוד באותה עת.
דמות החירות, במרכז החותם, עומדת על במה שתחתיה כתוב תאריך עצמאותה של ארצות הברית - ה-4 ביולי 1776, ומחזיקה בידה מוט שעליו כומתה פריגית, ענף עץ דקל המסמל ניצחון, וקלף שעליו כתוב מועד קבלת חוקת ארצות הברית - ה-4 במרץ 1789. דמות החירות ניראית כצועדת קדימה, ורגלה הימנית לפני רגלה השמאלית.
דמות הצדק מחזיקה בידה מאזניים המסמלים צדק ונשענת על פסקס, המסמל סמכות.
דמות העוצמה אוחזת בידה הימנית בחרב, ובשמאלה מטה הרמס המסמל מסחר ושלום.
החותם דמה לפסל "גאונותה של אמריקה" - תגליף המצוי במרכז הגמלון המערבי של בניין הקפיטול - תגליף שהושלם בזמן הכנת החותם, ובו שלוש דמויות המסמלות את אמריקה, צדק ותקווה.
בחותם זה נעשה שימוש בזמן משפט ההדחה של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'ונסון.
בעקבות השימוש הרב בחותם במשפט זה, נשחק החותם, ובשנת 1885 כבר לא ניתן היה לקרוא את התאריכים או לראות את מאזני הצדק.
חותם 1886.
בשל שחיקת החותם הישן, ולרגל חגיגות המאה לעצמאות ארצות הברית הוזמן חותם חדש ב-31 במרץ 1885. מרבית הסנאטורים כלל לא ידעו כי לסנאט חותם נפרד, וגילו זאת לראשונה שהתבקשו לדון בשינוי עיצובו. הסנטור ויליאם פ. פריי התעקש כי ישנה אגדה על חותם ובו שלוש נשים כמעט עירומות, אולם מדובר באגדה בלבד. רק לאחר שהחותם הישן נמצא בארכיב הסנאט, הכירו הסנטורים בקיומו של החותם.
מתוך מספר הצעות שהוצעו, בחר הסנאט את עיצובו של לואיס דרקה מפילדלפיה אשר התבקש להכין את החותם בו נעשה שימוש כיום.
סמלים לא רשמיים.
על פי הנהלים שקבע הסנאט, לאחר עשיית החותם בשנת 1886, הותר השימוש בחותם אך ורק לצורך אימות מסמכים רשמיים של הסנאט.
מזכיר הסנאט אישר שימוש בסמל לא רשמי עבור הסנאט לצרכים אחרים. סמל זה כולל עיטם במרכזי, המחזיק חצים בכפו האחת וענף עץ זית בכפו האחרת, וסביבו המילים "סנאט ארצות הברית".
סמל זה מוצג על רהיטים וכלים שונים בבניין הסנאט, וכן על דוכני נואמים בסנאט, באתר האינטרנט של הסנאט, ואף על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית כסמל לא רשמי.
The Secret Of Monkey Island
Grim Fandango
The Curse of Monkey Island
The Escape From Monkey Island
הדרשה על ההר
הדרשה על ההר היא ציטוט דברים שלפי המסופר נשא ישו לפני מאמיניו. יש הרואים בדרשה זאת תמצית עיקרי האמונה המשיחית כולה. הדרשה מצוטטת בחיבור הראשון (אך לא העתיק ביותר) בקאנון של הברית החדשה, הבשורה על-פי מתי, והיא נקראת כך משום שלפי המסופר נשא אותה ישו בפני מאמיניו על ההר.
הדרשה על ההר היא חלק מרכזי מאוד בבשורה על פי מתי, ובנצרות כולה, שכן היא מכילה עקרונות רבים שהנצרות מושתתת עליהם, ורבים מהפסוקים בה אף הפכו לפתגמים ולדימויים מפורסמים, כגון הדימוי על "הטיית הלחי השנייה" והביטוי "מלח הארץ". הדרשה היא אחד המקורות הראשונים לתורת האי-אלימות המודרנית.
מיקום ותארוך הדרשה.
ההר עליו נשא ישו את הדרשה קרוי בנצרות "הר האושר" לזכר המילה "אַשְרֵי" המתחילה את שמונת הפסוקים הראשונים של דרשת ההר. המסורת הנוצרית המקובלת מזהה את הר האושר עם הר נחום מצפון לכנרת, אך יש פרוטסטנטים המזהים את הר האושר עם קרני חיטין.
מקובל לתארך את זמן נשיאת הדרשה לשנת 30 לספירה בערך, אך רבים מהפרשנים האקדמיים גורסים כי הדרשה היא אוסף אמירות מתוך דברי ישו, שאסף מתי, מחבר הבשורה, וכי ישו כנראה לא נשא את הדרשה בפועל.
גישות פרשניות.
ויכוח גדול קיים בנצרות באשר לאופן ההבנה של הכתוב בדרשה, שהרי חלק מתכתיביה, אם מבינים אותם כמות שהם, אינם ישימים כמעט בחיים המעשיים. חוקר הדתות מק'ארתור מביא תשע פרשנויות עיקריות לדרשה.
הדרשה במסורות חיצוניות.
יש קבוצה של בודהיסטים שמקבלים את ישו כמואר, במידה דומה לזו של בודהה, ומביאים את הדרשה ואת הקושי ליישמה בחיי היום יום כדוגמה למצב התודעה השונה, ומלא האהבה שבו שרה ישו, כמו גם קדושים אחרים במסורת המזרח.
צבי אלדרוטי
צבי אלדרוטי (9 במאי 1934 - 13 באפריל 2018) היה פוליטיקאי ומנהל ישראלי שכיהן כראש המועצה המקומית מגדל העמק במשך 18 שנים, כמנכ"ל משרד ראש הממשלה, כמנהל עמידר וחברות אחרות, והיה חבר כנסת.
ביוגרפיה.