בתקופת התלמוד, נהגו להריח את המושק לאחר הבהובו על האש. לריחו של המושק המהובהב נודעת ברכה יהודית מיוחדת; וכך נאמר ב: "כל המוגמרות [=הבשמים המהובהבים] מברכין עליהן 'בורא עצי בשמים', חוץ ממושק, שֶׁמִּין-חיה הוא, שמברכין עליו 'בורא מיני בשמים' ". וכך נפסק גם בהלכה. מקורות אלה אינם מוסיפים ומרחיבים על מהות החיה ומהות החומר המופק ממנה, רש"י המסביר כי "ריח המושג"א נובע מן הרעי (צואה) של החיה".
רבי סעדיה גאון, ואחריו הרמב"ם הסיקו כי המור, שהוא בושם שמשמש להכנת שמן המשחה והקטורת, הוא המושק, ומוסיף הרמב"ם:
מושק האייל
מושק האייל (באנגלית: Deer musk), הוא מין חומר בעל ריח חודר וחזק שמקורו בבלוטה של זכרי איילי מושק הממוקמת בין הטבור לאיברי הרבייה שלהם. חומר זה נועד להפצת ריח חזק לשם משיכת נקבות בעת החיזור. בחומר זה נעשה שימוש רב בתור בושם, קטורת ורפואה מאז שחר ההיסטוריה, והוא אחד ממוצרי החי היקרים ביותר בעולם. השם "מושק" או "מוסק" מקורו בסנסקריט ומשמעותו "אשך קטן" בהתייחס למיקום הבלוטה. החומר מכונה גם "תרמיל מושק" או "בלוטת מושק".
אף על פי שהשם "מושק" מתייחס לרוב עבור חומר זה, המונח מושק עצמו משמש לעיתים קרובות כדי לתאר מגוון רחב של חומרים בעלי ריח זהה המופקים מבעלי חיים אחרים כדוגמת זבד (- "זבד המושק"), או למושק סינתטי ("מושק לבן") - חומר אשר מפגין תכונות דומות למושק האיילים.
אטימולוגיה.
האטימולוגיה של השם מושק מקורה בשפת הסנסקריט "मुस्कस्" - מוסקה (muṣká); מילה זאת נלקחה לשפה הפרסית תחת השם "מסק"
(مسک), לאחר מכן חדרה גם ליוונית המאוחרת (μόσχος - Moschos) וללטינית המאוחרת (muscus) ולבסוף גם לצרפתית העתיקה (musc) ולאנגלית של ימי הביניים (muske). המסלול של השאלת המונח בשפות הללו רומז על נתיב הסחר של המושק מהודו דרך פרס ועד לאירופה.
היסטוריה תרבותית.
במערכת הרפואה ההודית העתיקה איור ודה נעשו שימושים שונים במושק למחלות-לב ולמחלות נפשיות במשך מאות שנים. המושק לא היה ידוע בעולם המערבי בימי קדם, וההתייחסות הראשונה אליו היא במאה ה-5 לספירה כאשר הוא מוזכר בתלמוד () בתור חומר ריחני שמקורו מחיה. בראשונים יש דיון האם מותר לאכול את המושק כיון שיש ספק אם הוא דם, שאסור באכילה, או לא. פרשני המקרא המסורתיים שיערו כי הבושם המקראי מור המתואר כמרכיב בשמן המשחה הוא המושק. החוקר היווני מהמאה-6 קוסמס אינדיקופלאוסטס ציין שמקורו של חומר זה בהודו. זמן קצר לאחר מכן הערבים גילו את הבושם והחומר רכש לעצמו מוניטין כאפרודיזיאק. תחת החליפות של בית עבאס, חומר זה זכה להערכה רבה, והח'ליפים בבגדד השתמשו בו בנדיבות. במאה ה-9, הרופא הערבי אל-כנדי כלל את המושק במספר רב של מתכוני הבושם שלו, והחומר הפך לאחד מפריטי היוקרה החשובים ביותר שהובאו על ידי ספינות ערביות מהמזרח.
מאז גילויו ועד היום, מושק האיילים משמש כמרכיב מפתח של בשמים רבים, וזאת משום שהוא מקבע את ריח הבושם לטווח ארוך. למרות מחירו הגבוה, תמיסות מושק שימשו כבסיס עיקרי לבשמים עד 1979 - אז איילי מושק הוכרזו כמין מוגן על ידי אמנת וושינגטון. כיום כמות הסחר המותרת במושק הטבעי נשלטת על ידי CITES אך מתבצע במקביל לכך סחר נרחב לא חוקי ברחבי הודו-קשמיר-סין והמדינות הסמוכות. מחיר של תרמיל מושק אחד המכיל 25 גרם עומד על כ-250 דולר, והמחיר לקילוגרם עשוי להגיע לכ-45,000 דולר. המושק הנחשב לאיכותי ביותר, מושק טונקין, מופק באזור וייטנאם ודרום סין, לאחר מכן המושק האסאמי והנפאלי המופקים בהודו ונפאל, בעוד שמושק קאבארדין המיוצר ברוסיה ובהימלאיה נחשב לבעל איכות נמוכה.
איסוף ומאפיינים.
אייל מושק הוא סוג יחיד במשפחת איילי מושק הכולל 7 מינים החיים בנפאל, הודו, בהוטן, פקיסטן, סין העממית, קוריאה, רוסיה (סיביר) ומונגוליה; מספרים קטנים מצויים גם בווייטנאם ואפגניסטן. על מנת להשיג את תרמיל המושק שלהם, האייל נהרג בעזרת מלכודות או ירי ממארב, כשתרמיל המושק שלו מוסר ממנו (הציידים ינצלו גם את עורו ובשרו). החומר מיובש לרוב כשהוא מונח על אבן חמה בשמש הקופחת, או על ידי טבילה בשמן רותח. לאחר הייבוש, העיסה החומה-אדמדמה נפתחת ובה מתגלים גרגירים שחורים בריכוז גבוה אשר מכונים "תבואה מושקת" והם מעורבבים עם חומרים אלכוהוליים. הניחוח של התמיסה הופך להיות יותר אינטנסיבי במהלך אחסון והוא נותן ריח נעים רק לאחר שהוא מדולל באופן משמעותי בשל ריכוזו הגבוה. לא ידוע כיום על חומר טבעי אחר בעל ארומה מורכבת שניתנו לו כל כך הרבה תיאורים סותרים בקשר לריחו; עם זאת, בדרך כלל הריח מתואר כ"ריח חייתי" "אדמתי" או משהו "הדומה לריח עורו של תינוק".
תרמיל מושק באיכות טובה מתאפיין בתמיסה בצבע ארגמני כהה, הוא חלק למגע ויבש, ומר בטעמו. התמיסה תהיה בעלת ריח אחיד ללא כל חיסרון במשקלה בעת חשיפה למזג האוויר, והריח שלה יהיה חודר ועקבי במיוחד לעומת כל חומר מבושם אחר שקיים. בדומה לחומרים מפיצי ריח אחרים, תמיסת המושק מורכבת מאמוניה, כולסטרול, שומן משני, חומר שרף מריר ועוד.
על מנת לקבל קילו אחד של מושק, צריך להרוג בין שלושים לחמישים איילים, מה שמסביר מדוע החומר יקר מאוד. כך למשל, בתחילת המאה ה-19, מושק טונקין היה לעיתים כפול במחירו מזהב.
אייל מושק ההימלאיה
אייל מושק ההימלאיה (שם מדעי: "Moschus leucogaster"; ידוע גם כאייל מושק לבן-גחון), הוא מין של פרסתן בינוני דמוי אייל במשפחת איילי מושק, המצוי לאורך הרי ההימלאיה בדרום אסיה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1839 על ידי הזואולוג הבריטי בריאן הודג'סון במהלך מסעו באזור טיבט וההימלאיה. תפוצתו של מושק ההימלאיה חופפת בצד המזרחי בתפוצת אייל מושק אלפיני ("Moschus chrysogaster") ובצד המערבי בתפוצתו של אייל מושק קשמירי. בעבר מושק ההימלאיה היה נחשב לתת-המין של המושק האלפיני עד שב-1995 קיבל סופית מעמד של מין נפרד על בסיס פרופורציות גולגולת שונות; הזיהוי בין השניים קשה למדי. שמו המדעי של המושק ההימלאי נגזר מלטינית כדלהלן: "Moschus" = "מושק"; מתייחס לבלוטת המושק המיוחדת שיש לאיילים אלו במפשעה. "leucogaster" = לבן גחון, ומתייחס לגחונו הבהיר של מושק זה שמהווה סימן היכר בינו לבין המושק האלפיני.
אנטומיה.
כסות ומראה חיצוני.
הפרווה של מושק ההימלאיה מותאמת במיוחד לחיים בגובה רב: היא עבה וצפופה ובנוסף מורכבת משערות גסות עם תאים מלאי אוויר המבודדים את גופו מהטמפרטורה הקיצונית ברכס ההימלאיה. הפרווה של המושק משתלבת להפליא עם הסביבה המחוספסת ההררית ובכך מספקת לאייל הסוואה מעולה המונעת מטורפים לגלותו; במבט שטחי הפרווה נראית בצבע חום בהיר או דהוי אך במבט מדוקדק יותר ניתן לראות בה גוונים של צהבהב, אדמדם, אפרפר, לבנבן ושחרחר היוצרים יחד את המראה האידיאלי להסוואה. ריכוז שערות מגוון מסוים משתנה בין מושק למשנהו כך שניתן לראות פרטים עם צבע כללי אפרפר, צהבהב או אדמדם; לרוב, צבעו של הפרט יהיה כהה יותר ויותר ככל שהוא יתבגר. הגפיים ופלג הגוף האחורי נוטים להיות כהים יותר משאר הגוף. בדומה לעופרים רגילים, גם עופרי המושק נולדים עם פרווה בעלת מספר שורות של נקודות, אולם בעוד שאצל רוב האיילים הנקודות נמוגות בהגיעם לבגרות אצל המושקים נותרת לרוב שורת נקודות דהויה סמוך לשדרה. פרוות עופרי המושק תהיה בהירה יותר משל הבוגרים. למושק ההימלאיה יש גחון בצבע בהיר הנע בין לבנבן לאפרפר וזהו מקור שמו המדעי.
ראשו של מושק ההימלאיה יהיה בדרך כלל בהיר יותר מהגוף - אפרפר, חולי או חום בהיר. למושק יש כתמים לבנים סביב כל עין, וסימון לבן המקביל לעצם הלסת. כתם לבן או צהבהב מקיף את האף, השפתיים והסנטר. האוזניים של המושק כהות יותר משאר הראש - לרוב חום קפה או חום שוקולד. סביב האוזניים יש רצועות לבנות, ובחלקם הפנימי יש שכבת שערות רכה ועבה המגינה על האוזניים מפני הקור.
בין המושק האלפיני למושק ההימלאיה יש דמיון רב המקשה על הזיהוי בין השניים. הזואולוגים פיטר גרובס ופיטר גרב הצביעו על הבדל משמעותי במראה של הגרון: בעוד שלמושק האלפיני יש פסים לבנים ברורים או כתם לבן בולט על גרונו, למושק ההימלאיה מאפיינים אלה מעורפלים מאוד אם הם קיימים בכלל. מלבד הגרון והגחון, המושק האלפיני נוטה להיות אדמוני יותר ורגליו בצבע אפרפר בהיר. עם זאת, סימני זיהוי אלה עלולים להתחלף בין שני המינים כך שניתן לקבוע את זהותו של המין בהתאם לתפוצתו.
ניבים.
בניגוד "לאיילים האמיתיים", מושק ההימלאיה חסר קרניים כיתר איילי המושק - מאפיין המשותף מלבדם גם לאלקרן הגדות. תחת זאת, למושק ההימלאיה יש זוג ניבים ארוכים במיוחד הבולטים מהשפה כלפי חוץ והם נמצאים בתהליך גדילה במשך כל ימי חייו. אף על פי שלשני הזוויגים יש ניבים, כצפוי ניביהם של הזכרים ארוכים יותר משל הנקבות (כמעט כפול). הניבים אמנם עלולים להישבר בקלות, אך הם צומחים מהר מאוד כך שאין זה אובדן גדול עבור המושק. מכיוון שהמושקים חסרי קרניים, הניבים משמשים במקומם ככלי לחימה בין הזכרים.
מבנה ומידות גוף.