ב-12 ביולי 2006 נחטפו שני חיילי מילואים של צה"ל בגבול לבנון על ידי ארגון החזבאללה: אהוד גולדווסר ואלדד רגב. הממשלה מצאה בכך עילה למלחמת לבנון השנייה, שנמשכה כחודש ימים. תושבי צפון הארץ ספגו מטחי טילים מדי יום, עד להפסקת האש שהוצעה מטעם האו"ם. הפסקת האש כללה כניסת כוחות או"ם מתוגברים לדרום לבנון, ויצירת חיץ בין ארגון החזבאללה לבין הגבול עם ישראל. שני החיילים החטופים לא הוחזרו, אך ממשלת ישראל ראתה הישג בהרחקת חזבאללה מהגבול.
עם זאת, דעת הציבור על אופן המלחמה ואורכה, הייתה שלילית בעיקרה, ונשמעו קריאות להחלפת ההנהגה, ובפרט להתפטרות שלושת חברי הצמרת הביטחונית, ראש הממשלה אהוד אולמרט, שר הביטחון עמיר פרץ והרמטכ"ל דן חלוץ. אף על פי שהשלושה הודיעו שהם מתכוונים להמשיך בתפקידם תוך התרכזות בתיקון הליקויים שנתגלו, ב-17 בינואר 2007 הכריז הרמטכ"ל על התפטרותו, והוא הוחלף במנכ"ל משרד הביטחון גבי אשכנזי. ב-15 ביוני 2007, לאחר בחירתו של אהוד ברק לתפקיד יו"ר מפלגת העבודה, הודיע גם שר הביטחון, עמיר פרץ, על התפטרותו מהתפקיד, תוך שהוא מסרב ליטול תפקיד אחר בממשלה. שלושה ימים לאחר מכן הושבע אהוד ברק לתפקיד שר הביטחון. ב-24 בספטמבר 2007 הצטרף לממשלה עמי אילון, כשר בלי תיק, ובכך הוסרה כמעט לגמרי כל התנגדות פנים מפלגתית ליושב-ראש מפלגת העבודה, אהוד ברק.
ב-13 ביוני 2007 נבחר שמעון פרס, מועמד "קדימה", לנשיאה התשיעי של מדינת ישראל. לפי החוק, פרס חדל מלכהן בתפקיד המשנה לראש הממשלה עם בחירתו.
עיקרי פעילות הממשלה:
בתחומי החברה והכלכלה:
הביטחון והטיפול בעורף:
בתחום עבודת הממשלה:
התכנון והפיתוח:
המיעוטים:
סיום כהונת הממשלה.
ב-30 ביולי 2008, לאחר קביעת מועד לבחירות מקדימות על ראשות קדימה, הודיע ראש הממשלה אולמרט במסיבת עיתונאים כי אינו מתכוון להתמודד בפריימריז של מפלגתו, וכי אחרי שייבחר יו"ר חדש למפלגה בכוונתו להגיש את התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה. ב-17 בספטמבר 2008 נבחרה ציפי לבני ליו"ר "קדימה".
ב-21 בספטמבר הגיש אולמרט את מכתב התפטרותו לנשיא המדינה שמעון פרס. עם כניסת ההתפטרות לתוקף החלה הממשלה לכהן כממשלת מעבר.
ב-27 בדצמבר 2008 החל "מבצע עופרת יצוקה", שנועד לשבור את רוחו של ארגון החמאס ולהרתיעו מלהמשיך לירות רקטות לעבר יישובי הדרום. במהלך המבצע תקף צה"ל מהאוויר ומהקרקע את רצועת עזה, והסב אבדות קשות לפלסטינים.
בעקבות יוזמת הממשלה להקדמת הבחירות לפברואר 2013 והיא סיימה כהונתה עם הקמת ממשלה חדשה, במרץ 2013, על ידי בנימין נתניהו.
הרכב הממשלה.
עם כינונה כללה הממשלה 25 שרים.
מבין 32 השרים שכיהנו בממשלה, 19 כיהנו בעבר בממשלה (אולמרט, פרס, בן אליעזר, מופז, לבני, ליברמן, שטרית, שמחון, רמון, בר און, הירשזון, בוים, אדרי, הרצוג, פינס, עזרא, תמיר, ישי, כהן) ו-13 שרים כיהנו לראשונה בממשלה כלשהי (דיכטר, איתן, כבל, אברהם, אפללו, מג'אדלה, אטיאס, פרץ, פרידמן, אילון, בן יזרי, נהרי, אהרונוביץ')
ממשלת ישראל השלושים
ממשלת ישראל השלושים, אשר נקראה גם ממשלת שרון השנייה, הייתה ממשלה בראשותו של אריאל שרון, שהוקמה לאחר הבחירות לכנסת ה-16 ואושרה בכנסת ב-28 בפברואר 2003. הממשלה ה-30 כיהנה עד לכינונה של הממשלה ה-31 ב-4 במאי 2006 לאחר הבחירות לכנסת ה-17, כאשר ראש הממשלה שרון היה בנבצרות מתפקידו עקב בעיה רפואית בה לקה ואת מקומו מילא השר אהוד אולמרט.
ציוני דרך ומדיניות.
הממשלה הייתה דינמית למדי, כאשר במהלך כהונתה פרשו ממנה שרים והתמנו אחרים. שינוי נרחב בהרכב הממשלה נעשה ב-10 בינואר 2005, עם הצטרפותה של מפלגת העבודה לקואליציה, בעקבות פרישתה של מפלגת שינוי. הממשלה עברה שינוי נרחב נוסף עם פרישת מפלגת העבודה (21 בנובמבר 2005) והליכוד (12 בינואר 2006).
במהלך הקדנציה מונו סגני שרים מכל השותפות אשר היו חברות בקואליציה, אך עם פרישת רוב השותפות הקואליציוניות, ופיצול סיעת הליכוד, נוצר מצב אשר בו, למעט סגני השרים מטעם יהדות התורה, אברהם רביץ ושמואל הלפרט, כל סגני השרים שנותרו היו חברי סיעת קדימה, אשר מונו לאחר אישור תוכנית ההתנתקות בכנסת (עוד בהיותם חברי ליכוד), כמחווה אישית מצד ראש הממשלה אריאל שרון על כך שסייעו להעביר את המהלך בכנסת. שני סגני השרים אשר "הצליחו לצלוח" את כל תהפוכות ימי הממשלה, זאב בוים ויעקב אדרי, מונו לשרים ב-18 בינואר 2006, וכך נוצר מצב בו כל סגני השרים מונו לאחר אישור תוכנית ההתנתקות בכנסת.
ב-4 בינואר 2006, לאחר שראש הממשלה, אריאל שרון עבר שבץ מוחי, הועברו סמכויותיו לממלא מקומו, אהוד אולמרט, וב-14 באפריל אותה שנה הפך אולמרט לראש הממשלה בפועל עד לכינונה של הממשלה ה-31, זמן קצר לאחר מכן, כחודש לאחר הבחירות לכנסת ה-17.
הרכב הממשלה.
את הממשלה ה-30 אפשר לחלק ל-3 ממשלות עקב השינויים הרבים שבוצעו בהרכבה. הראשונה הייתה ממשלת מרכז-ימין בהשתתפות הליכוד, שינוי, המפד"ל והאיחוד הלאומי. היא התפרקה בשנת 2004 בשל תוכנית ההתנתקות והתקציב לשנת 2005; השנייה הייתה ממשלת מרכז-שמאל, בהשתתפות הליכוד, מפלגת העבודה, אגודת ישראל ודגל התורה והיא ביצעה את תוכנית ההתנתקות; בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות באוגוסט 2005 התפלג הליכוד והוקמה סיעת קדימה ובראשה ראש הממשלה אריאל שרון. הממשלה השלישית הייתה ממשלה של סיעות קדימה, אגודת ישראל ודגל התורה והיא כיהנה כממשלת מעבר עד הבחירות לאחר שליכוד והעבודה פרשו ממנה.
הממשלה מנתה 24 שרים, ובוצעו בה מספר חילופים שהביאו את המספר המצטבר של בעלי התפקידים בה ל-37. מתוך השרים שמונו, 21 כיהנו בממשלות קודמות (שרון, פרס, אולמרט, איציק, איתם, אלון, בן אליעזר, הנגבי, וילנאי, מופז, לבני, לבנת, לנדאו, ליברמן, נוה, נתניהו, שטרית, שלום, שמחון, שרנסקי, רמון) ו-16 שרים כיהנו לראשונה בממשלה כלשהי (בר און, הירשזון, פורז, פינס-פז, שלגי, זנדברג, עזרא, בריילובסקי, כץ, בוים, אורלב, נאות, לפיד, פריצקי, אדרי, הרצוג).
רש&quot;ג
קוד הפקה
קיפודי ים
קִפּוֹדֵי־יָם (שם מדעי: Echinoidea) היא מחלקה של חסרי חוליות ממערכת קווצי העור. קיפודי הים המודרניים נחלקים לשתי קבוצות:
שמם.
שמה של מחלקת קיפודי-הים ניתן להם בשל הקוצים הארוכים והבולטים שעל גופם החיצוני, המזכירים את קוציו של הקיפוד היבשת, אם כי אין כל קשר בין אלה לאלה. שמם האירופי הוא "שובבי-ים" (שובב בשפות אלה Urchin). המינים השונים זוכים בשם על פי דמיונם והשימוש שנעשה בהם. למשל, קוצי העפרונן (Heterocentrotus) שימשו בעבר לכתיבה אחרי שריפת הקצוות שלהם, ומכאן שם הסוג.
רוב קיפודי-הים ה"אי-רגולריים" הם משוטחים, או מוארכים ולהם סימטריה מוארכת. הם חיים על ובתוך חול הקרקעית, ונעים בתוכו באמצעות הקוצים. חלקם מכונים בשל כך "עכברי-ים". אחרים הם משוטחים כמטבעות, נעים בתוך החול ונקראים מטבעוניים (Sand Dollars), כשהתנועה נעשית על ידי תנועת הקוצים בתוך החול, כמשוטים. ניזונים ממזון אורגני.
תפוצה.
לקיפודי הים הרגולריים תפוצה כלל-עולמית בכל חופי הסלעים, ועל קרקע הים הקשה. כולם חיים במי ים ונמנעים ממים מתוקים. הם נמצאים באוקיינוסים ובימים ברחבי העולם, ומיניהם נפוצים הן באזורים טרופיים והן באזורים הממוזגים ואף בימים הקרים. הם מסתתרים באזורים סלעיים מתחת למים.
קיפודי הים האי-רגולריים מוגבלים בדרך כלל לחופים רכים, שבהם הם נעים בעומקים שונים.
בישראל.
בחופי ישראל נמצאים עשרות מינים של קיפודי ים שונים, חלקם ים-תיכוניים וחלקם טרופיים. המינים טרופיים עברו בשנים האחרונות דרך תעלת סואץ, מים סוף לים התיכון. רוב קיפודי הים נמצאים בתחום הרדוד, אך הם מיוצגים גם במעמקי האוקיינוסים.
תפקידם בטבע.
הם מהווים קבוצת מפתח (key species) שממלאים תפקיד חשוב בסילוק הצמחים כדי לאפשר לבעלי חיים מקבוצות אחרות (כגון אלמוגים, אצטלניים וצדפות) להיצמד למצע.
צורתם ותכונותיהם.
לקיפודי הים הרגולריים צורה כדורית ורוב המינים מכוסים בקוצים שעוקצים כאשר נוגעים בהם בעור לא מוגן. חלק מהקוצים חלקים וחלקם נושאי זיזים דוקרניים ואורכם שונה. קיפודי הים מגינים על עצמם באמצעות הקוצים. אמצעי אחר, המשלב את הקוצים עם צבתות זעירות, נקרא קוֹצְבָת (pedicellaria), שלעיתים יש בו בלוטות של ריר ארסי, שאינו גורמים למוות אך מרתיע טורפים. בנוסף, הם גורמים לעיתים לאלרגיות ואי-נוחות לבני אדם.
מבנה גופם ואיברים פנימיים.
שלד.
שלד קיפודי הים עשוי לוחיות גיר קלציטי המוקף ברקמה רכה, המוקפת בעטיפת חומר רך – קולגן. הלוחיות נוצרות בחלק העליון של השלד, המכונה "הקוטב הצפוני". מקצהו העליון של "פנס אריסטו", מתחיל מעי המקיף את חללו הפנימי של הגוף כשהוא מחובר בחוטי קולגן אל דופן השלד מפנימו. לאחר שתי הקפות עולה המעי אל ה"קוטב העליון" שם הוא נפתח כפי טבעת, העשוי מלוחיות מנוקבות.
מערכת "רגלי המים".
מערכת מיוחדת לקווצי העור היא מערכת "רגלי המים" (ambulacra), עשרות עד מאות של צינורירים היוצאים מחורירים דקיקים בשלד, כאשר בקצהו של כל צינוריר כפתור הצמדה הנצמד לעצמים קשיחים. המערכת האמבולקרלית מחולקת לחמשה "רדיוסים" שעוברים לאורך (בעצם גובה) השלד מפי הטבעת שם הם נוצרים, ועד לפה. מערכת זו היא אמצעי התנועה הבסיסי של קיפודי הים הרגולריים. מערכת של לחצים מכניים המופעלת על ידי רגלי המים, רקמות קולגן ושרירים, מעצבים את צורתו הסופית של שלד קיפוד הים. זוהי מערכת מורפולוגית אפיגנטית שאיננה נשלטת על ידי המערך הגנטי, אלא סביבתית.
עיכול.