באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997, הוא הגן בפעם השלישית על תוארו וזכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.12 שניות.
באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999, זכה ג'ונסון בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בשיא עולם חדש של 43.18 שניות שיפור ב-11 מאיות השנייה לשיא בן 11 השנים של בוץ' ריינולדס ובריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 2:56.45 דקות.
ג'ונסון סיים את הקריירה שלו באולימפיאדת סידני (2000), כשזכה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בתוצאה של 43.84 שניות ובריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 2:56.35 דקות. מאוחר יותר, מדליות הזהב שזכה בהן בריצת השליחים באליפות העולם בסביליה ובאולימפיאדת סידני, נשללו ממנו כאשר התגלה שאחד מחבריו לקבוצה, אנטוניו פטיגרו, השתמש בסמים אסורים.
מאז משמש ג'ונסון בעיקר כפרשן ספורט.
אריה כספי
אריה כספי (1 בספטמבר 1945 – 11 במאי 2003) היה פובליציסט ישראלי שנודע בכתיבתו ב"הארץ" על נושאי כלכלה וחברה מנקודת מבט סוציאל-דמוקרטית.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1945 בבת ים. אביו, משה, התחנך בבית היתומים דיסקין, לאחר שאביו (סבו של אריה), שלום שץ, חרדי מהיישוב הישן בירושלים, עזב את הדת ואולץ להתגרש מאשתו. בגיל 14 ברח משה מבית היתומים, הגיע לקיבוץ, ואחר כך עבר לתל אביב ונמנה עם מקימי מפעלי ים המלח. אמו, חנה סקולה, עלתה מפולין עם שתי אחיותיה ב-1938, ערב מלחמת העולם השנייה, הצטרפה למפלגת הפק"פ בהשפעת אחיה הבוגר, שעלה לפניה.
כספי גדל בשכונת בורוכוב בגבעתיים, ובתיכון נשלח לפנימיית "הדסים" בשל בעיותיה הנפשיות של אמו שהתקשתה בגידול שלו ושל אחיו הצעיר, יאיר. ב"הדסים" פיתח השקפת עולם פציפיסטית בהשפעת כתביו של ברטרנד ראסל, ושוחרר מצה"ל מטעמי מצפון. בגיל 18, אחרי שסיים את בית הספר, החל ללמוד פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. אחרי מלחמת יום הכיפורים, שינה את השקפותיו בנושא, והתגייס לשירות במילואים.
בתקופת לימודיו היה פעיל פוליטית, בין השאר במסגרת "הוועד לאחווה יהודית-ערבית" ובמאבק לביטול הממשל הצבאי שחל על אזרחי ישראל הערבים. בשנת 1966, באחת מההפגנות שארגן, פגש את אשתו לעתיד, זהבה כספי. כעבור חצי שנה נישאו בני הזוג. לאחר שנה נולד בנם שי, וב-1971 נולדה בתם גלית.
בבחירות לכנסת השישית ב-1965, היה פעיל במפלגת "העולם הזה-כוח חדש" של אורי אבנרי, ומדי פעם כתב גם בשבועון "העולם הזה".
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה העברית פנה כספי ללימודי לתואר שני בניהול בטכניון, וכשסיים עבד כמנהל כוח אדם בכמה מפעלים. המפעל האחרון שבו עבד היה מפעל אלקטרוניקה בבעלותו של קונצרן אמריקאי. חוויותיו שם גרמו לו לגבש את השקפת עולמו הסוציאליסטית, ולבסוף לפרוש מעבודתו בתחום, כפי שסיפר בריאיון האחרון שנערך עמו:
אחרי שפרש מהתעשייה עבר לעבוד בחברה למתנ"סים – תחילה בניהול המתנ"ס במזכרת בתיה, ואחר כך בבית דגן שם ניהל גם פרויקט שיקום שכונות.
בתחילת שנות השמונים, הצטרף כשותף וכמנהל לחברה להפקת סרטים, ובין השאר היה אחראי להפקת תשדירי ההסברה לתוכנית הייצוב הכלכלית של 1985. באותן שנים החל לכתוב מדי פעם בשבועון "כותרת ראשית".
ב-1986 התגלתה בגופו מחלת הסרטן, שבה נאבק במשך 17 שנה. בעקבות כך פרש מעיסוקי ההפקה והתמקד בכתיבה העיתונאית. כש"כותרת ראשית" נסגר, היה שותף בתוכנית לרכוש את השבועון מהבעלים ולהפעיל אותו כקואופרטיב, אולם הבעלים סירבו למכור את השבועון והעדיפו לסגור אותו.
כספי עבר לכתוב תקופה קצרה ב"חדשות", ומ-1988 במוסף הארץ, שם פרסם את רוב טוריו. בכתיבתו עסק רבות בנושאי חברה וכלכלה, תוך שילוב של שימוש רב בנתונים, יכולת לנתח אותם ולהגיש אותם לקורא באופן בהיר ופשוט, ידע תאורטי בכלכלה, והשקפת עולם סוציאל-דמוקרטית. טורו השבועי נקרא "איפה הכסף", ולעיתים פרסם גם מאמרים קצרים יותר תחת הכותרת "הנתון של השבוע", בהם הוא ניתח בכל פעם נתון סטטיסטי מסוים. כספי עסק גם בנושאים מדיניים ובנושאי ביטחון, דת ומדינה, ופרסם אף לא מעט טורים בעלי גוון אישי.
כספי היה מזוהה במיוחד עם מאמריו בנושאי בריאות, אשר התבססו על ניסיונו רב השנים כחולה סרטן, ועל התקופות שבהן היה מאושפז. כך אחד ממאמריו בנושא נפתח בשורות הבאות:
כספי היה אחד מהמעטים שחזו בדייקנות את רצח רבין, במאמר "מי על הכוונת" מ-20 באוקטובר 1995 כתב:
מקורות המידע של כספי לא נבעו מקשרים הדוקים עם אנשי מפתח במסדרונות השלטון. חומר הגלם שלו היה בעיקרו הדיווח החדשותי השוטף ומידע הנגיש לכל אזרח. כספי התייחד ביכולתו לדלות ממקורות אלה אבחנות בדבר עוולות שלטוניות, כשלים ועיוותים, והפך מידע גולמי לתובנות באשר לאופן ההתנהלות הציבורית בתחומים רבים בפוליטיקה ובכלכלה הישראלית. הוא לא היסס להביע דעות חריגות ובלתי פופולריות, והעדיף היגיון על דוגמטיות אידאולוגית, גם כשהדברים היו בלתי תקינים פוליטית. סגנונו התאפיין בכתיבה חדה, בלתי מתיפייפת, ולא פעם אף פרובוקטיבית.
כספי המשיך את כתיבתו תוך כדי המאבק על חייו כנגד מחלת הסרטן, והמשיך לכתוב גם תוך כדי תקופות האשפוז בבית החולים. הוא נפטר ב-11 במאי 2003 ונקבר בבית העלמין של מזכרת בתיה.
לאחר מותו, בשנת 2007, ראתה אור אסופה של מבחר מרשימותיו בהוצאת חרגול ועם עובד.
מעון הציד הגדול של סטופיניג'י
מעון הציד של סטוּפּינִיגִ'י (איטלקית: Palazzina di caccia di Stupinigi) הוא אחד המעונות המלכותיים של בית סבויה האיטלקי, ונכלל ברשימת אתרי מורשת עולמיים של אונסק"ו. המעון נבנה בתחילת המאה ה-18 על ידי האדריכל פיליפּוֹ יובָארָה בהזמנת ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה. מעון הציד נמצא בסטופיניג'י, פרבר של העיר ניקלינו, כעשרה קילומטרים מדרום-מערב לטורינו. הפארק הסובב את מעון הציד הוכרז כפארק לאומי בשנת 1992. שטחו של הפארק הוא 16,110 דונם, ויש בו יערות טבעיים ושטחים חקלאיים.
תיאור המעון.
הדרך המובילה מטורינו למעון הציד עוברת ביער הטבעי של הפארק. בצידי הדרך, ניתן להבחין בבתי האחוזה הכפרית ובאורוות הסוסים. הגרעין המרכזי של המעון מורכב מאולמות גדולים, המהווים את מרכז המבנה האליפטי שממנו יוצאות ארבע זרועות מלוכסנות, (כמו הצלב של אנדרו הקדוש). ב"זרועות" המעון מצויות הדירות של בני משפחת המלוכה ושל אורחיהם. המבנה פונה כלפי חוץ, אל מרחבים מתומנים, בהם מצויים מבני השירות של מעון הציד.
מעון הציד בנוי בסגנון בארוקי-איטלקי: מפואר, מבריק וממורק. הוא כולל מרכיבים יקרים כגון מראות, כלי חרסינה ומקטרות מצופות זהב. הרהיטים המצויים במעון גולפו על ידי אמנים מפורסמים; כמו למשל שלושת יוצרי הארונות המלכותיים המפורסמים של טורינו: ג'וזפה מריה בונזאניגו, פייטרו פיפטי ולואיג'י פרינוטי. בנוסף, רהיטים אלו מזכירים את התמשיחים של האמנים ויטוריו אמדאו צ'ינארולי, ג'אן קרוסאטו באטיסטה וקרלו אנדראה ואן לו.
מעון הציד הגדול כולל 137 חדרים, 17 אולמות בשטח כולל של 31,000 מ"ר, כאשר 14,000 מ"ר מהם במרחבים רצופים. הפארק הוא בשטח של 16,110 דונם וגינות הפרחים, המעוצבות במבנה גאומטרי, בשטח של 3,800 מ"ר.
למרות פסל האייל באולם המרכזי, כבר מאה שנה אין בסביבה איילים אך נכון ל-2007, ניתן למצוא ביער שועלים, סנאים, סמורים, מרמיטות וציפורים שונות.
תולדות המקום.
עד לשנת 1418, הייתה במקום מצודה בבעלות בית אקיה, ענף משנה לבית סבויה. בשנת 1493 המצודה נמכרה למרקיז רולנדו. בשנת 1563, כאשר בירת דוכסות בית סבויה עברה משאמברי שבצרפת לטורינו, נרכש הארמון על ידי אמנואלה פילבר, דוכס סבויה. דוכס סבויה החליט להוריש את מעון הציד למסדר מוריס ולזרוס הקדושים. בשנת 1729 הארמון עוצב מחדש ותוך שנתיים הפך למעון הציד הגדול. העיצוב מחדש נעשה על ידי האדריכל פיליפו יוברה עבור מלך סרדיניה, ויטוריו אמדאו השני, אשר הזמין צוות מעטרים, רובם מוונציה, במטרה לקשט את מעון הציד מבפנים. בשנת 1832 חזר המעון לבעלות משפחת המלוכה. בימיהם של קרלו אמנואלה השלישי וויטוריו אמנואלה השלישי המשיכו בבניית הארמון והרחיבו את הפארק.
מעון הציד הגדול נחשב למקום המועדף לאירועים של בית סבויה: טקסים וחתונות ממלכתיות. בשנת 1773 נישאו במעון הנסיכה מריה תרזה מסבויה ושארל העשירי מלך צרפת, רוזן מחוז ארטואה דאז.
כיום, נכון ל-2007, נמצא בארמון "מוזיאון לאמנות הריהוט," הכולל אוסף רהיטים פיימונטנים. חלק מהריהוט הוא מקומי וחלק הועבר ממעונות מלכותיים אחרים של בית סבויה כמו הארמון במונקאליירי ורג'יה דה ונריה ריאלה.
ברזל דו גופריתי
דניאל שליט
דניאל שליט (נולד ב-1940) הוא מנצח, מלחין ודוקטור למוזיקולוגיה ולפילוסופיה. לימד באוניברסיטת תל אביב. לשעבר מנצח בתזמורת הקאמרית הישראלית.
קורות חייו.
שליט נולד בנתניה בשנת ת"ש (1940) להורים ילידי פולין שעלו לארץ ישראל מספר שנים קודם לכן. אמו עלתה באמצעות סרטיפיקט במסגרת תנועת הנוער גורדוניה. משפחותיהם המורחבות נספו בשואה.
למד בבית הספר התיכון ע"ש טשרניחובסקי בנתניה ובמקביל באקדמיה למוסיקה בתל אביב. התגייס לתזמורת צה"ל ולאחר שחרורו מגיוס חובה עבד בה כשנה. נסע להשתלמות מוזיקלית בלונדון. כששב לישראל עבד כמנצח המשנה של גארי ברתיני בתזמורת הקאמרית הישראלית.
לאחר מלחמת ששת הימים החל שליט ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. במסגרת עיסוקו בתורתו של שמואל הוגו ברגמן פגש שליט בספר "אורות הקודש" של הרב קוק ובעקבותיו החל בגיל 35 בתהליך חזרה בתשובה. הוא זנח את עיסוקו במוזיקה למשך יותר מעשר שנים. מאז לא חזר לעיסוק מקצועי במוזיקה, אבל חזר להגות מוזיקלית והלחנה.