על פי אחת האפשרויות המבטיחות של תורת המיתרים המרחב־זמן בנוי מ־10 ממדים, כאשר מתוכם תשעה הם ממדי מרחב, ואחד הוא מימד זמן. וזאת בניגוד לארבעת הממדים המוכרים מתורת היחסות הפרטית (ממד אחד של זמן ושלושה ממדים של מרחב). הממדים הנוספים חייבים להיות קטנים, וכנראה גם קומפקטיים, על מנת להתאים לתצפיות הנוכחיות על מבנה המרחב.
בשנת 1995 היו מוכרות כבר 5 תורות מיתרים ב־10 ממדים. הן קרויות: סוג I, סוג IIA, סוג IIB, סוג HO, וסוג HE. כל התורות כוללת בתוכן סופר־סימטריה בין פרמיונים ובוזונים, וההבדלים ביניהן מתבטאים בעיקר בסוג המיתרים (פתוחים או סגורים) ובחבורת הסימטריה אשר מגדירה את אוסף המיתרים של התאוריה.
איחוד של תורות המיתרים.
בתחילת שנות ה־90, הוכח שתורות המיתרים השונות קשורות בדואליות, הוכחה שאפשרה לפיזיקאים לייחס את התיאור של עצם בתורת מיתרים אחת, לתיאור של עצם בתורת מיתרים אחרת. באופן כללי ניתן לומר שאם מבצעים טרנספורמציה מסוימת לגדלים המוגדרים בתורת מיתרים אחת אז מקבלים תורת מיתרים אחרת. כך למשל דואליות T שמכילה טרנספורמציה של תנע ושל מרחק תחליף בין תורת מיתרים מסוג IIA ותורת מיתרים מסוג IIB. דואליות נוספת, הקרויה S, מקשרת בין תורת מיתרים שמוגדרת בה עצמת אינטראקציה חזקה ותורת מיתרים שמוגדרת בה עצמת אינטראקציה חלשה.
יחסים אלה בין התורות מרמזים על האפשרות שכל תורת מיתרים יחידה, היא בעצם מבט שונה של תאוריה אחת, כללית יותר. אדוארד ויטן הציע בשנת 1995 מסגרת של איחוד בין חמש תורות המיתרים על בסיס יחסי הדואליות וסיפק את המבנה המתמטי ההתחלתי של התאוריה המאוחדת, אשר נקראה בפיו "תורת M". תורת M חוזה ממד נוסף על 10 הממדים של תורות המיתרים השונות, ובסך הכל יש בה 11 ממדים. ויטן עצמו לא נתן הסבר למשמעות האות M אשר מופיעה בשם התאוריה, ומאז מופיעים ניחושים שונים לפשר האות. יתרה מכך, התאוריה שהוא הציע איננה שלמה. ניסוח מדויק ומלא של תורת M הוא אחד האתגרים הנוכחיים של הפיזיקה התאורטית. כן, קיימים מאמצים לחפש אפשרות לבדוק אותה בניסוי, כלומר להציע ניסוי שיוכל לאשש את התאוריה. נכון לשנת 2018, משימה זו טרם הושגה.
טרופיקליה
טרופיקליה, טרופיקליזם או התנועה הטרופיקליסטית (בפורטוגזית: Tropicália או Tropicalismo) הם שמותיו של זרם תרבותי שהתפתח בברזיל בשנות ה-60 של המאה ה-20, בהשפעת תנועת האוונגרד האמנותי ותרבות הפופ המקומית והבינלאומית (כמו הפופ-רוק והשירה הקונקרטית). הטרופיקליה שילבה ביטויי תרבות ברזילאיים מסורתיים עם חדשנות אסתטית רדיקלית, והיו לה גם יעדים חברתיים ופוליטיים בני הזמן שכוונו לציבור הברזילאי הנתון תחת , בסוף אותו עשור.
הטרופיקליה הייתה בראשיתה זרם מוזיקלי, שמייצגיה העיקריים הם קייטנו ולוזו, ז'ילברטו ז'יל, גל קוסטה, מריה בתניה, להקת אוס מוטנטס ("המוטנטים") וטום זה. אך התפתחה בשלב מאוחר יותר לזרם אמנותי בעל מבעים מגוונים כאמנות פלסטית, קולנוע ותיאטרון.
ראשית התנועה.
הטרופיקליה צמחה מתוך מפגשים בין מוזיקאים שהזדמנו יחד לרגל פסטיבלים שהיו נפוצים בברזיל באותה עת. אחד מן האירועים החשובים בגיבושה של התנועה התרחש בפסטיבל ההקלטות של 1967, בעת שקייטנו ולוזו ביצע את Alegria, Alegria ("שמחה, שמחה") וז'ילברטו ז'יל ביצע עם המוטנטים את Domingo no Parque ("יום ראשון בפארק"). בשנה שלאחר מכן כבר נחשב הפסטיבל כאירוע טרופיקליסטי מובהק (טום זה ביצע את São São Paulo - "סאו פאולו הקדוש"). באותה שנה הוציאו ולוזו, ז'יל, זה, המוטנטים ואחרים את האלבום Tropicália ou Panis et Circensis ("טרופיקליה או לחם ושעשועים"), אשר הביע, כבר בשמו, ביקורת גלויה על המשטר הצבאי ששלט ברוחו של ההמון תוך נקיטה באותה טקטיקה רומית עתיקת יומין.
מקורות והשפעות.
הרקע הרעיוני לצמיחתה של הטרופיקליה קשור לרעיונות שהועלו כבר בשנות ה-20 והשלושים של המאה העשרים על ידי הוגים שונים, שהשתייכו לתנועה האנתרופופז'ית (movimento antropofágico) ועיקרם חובתה של התרבות הברזילאית לינוק רעיונות משלל תרבויות אחרות - אירופאיות, צפון-אמריקניות, אינדיאניות ואפריקניות- להטמיעם במאפייניה המקומיים וליצור תמהיל חדש, הטרוגני, רב-פנים, עשיר, ובמלה אחת - ברזילאי. ואולם, קיים הבדל הגדול בין עקרונות התנועה האנתרופופז'ית לאלה של הטרופיקליה. הראשונים היו מעוניינים ביבוא והפנמה של רעיונות מלומדים ודרכי הבעה אליטיסטיות. הטרופיקליה, לעומת זאת, גילתה עניין בכל ביטוי אסתטי, גבוה או עממי (ואגב כך, הציגה שאלה חדשה בעניין הביטוי התרבותי שאינו בהכרח עממי אך מכונה "פופ"). השפעתם של הפופ ארט ושל אנדי וורהול על השיח הטרופיקלי היא אפוא השפעה גלויה. המוזיקה הטרופיקלית, מכל מקום, היא תערובת של בוסה נובה, רוקנ'רול, מוזיקה באהיאנית עממית, מוזיקה אפריקנית ופאדו פורטוגזי.
באופן מסוים, הושפעה היצירה הטרופיקליה גם מעקרונות הקונקרטיזם, זרם אמנותי שהתפתח בשנות ה-50 והתווה עקרונות של רציונליזם, הפרדה בין צורה ותוכן ועיסוק בשפה כבחומר. כך, נהגה הטרופיקליה בטקסטים השירים כבאלמנט פלסטי ויצרה בהם משחקי מילים.
ביקורת.
הטרופיקליה נראתה בעיני מבקריה כתנועה מעורפלת וחסרת ממשות פוליטית, בשונה מביטויי התנגדות אמנותיים אחרים שהיו ברורים וחד-משמעיים. אכן, אמני הטרופיקליה, בדרך כלל, לא היו מעוניינים בהבעת התייחסויות פוליטיות ואידאולוגיות ישירות, אבל אין לטעות ולסבור משום כך כי הם לא חשו מעורבות ולא גילו עניין בחברה שבה חיו. ההפך הוא הנכון: הם האמינו כי החוויה האסתטית חשובה כשלעצמה וכי אותה חוויה עצמה מהווה כלי לשינוי חברתי.
במהלך שנות ה-60 התגבשו במוזיקה הפופולרית הברזילאית שלושה זרמים עיקריים: הראשון הובל בידי אמנים שהמשיכו את מורשת הבוסה נובה ועסקו במוזיקה שהייתה לה זיקה לסמבה ולג'אז (למשל - שיקו בוארקי). הזרם השני ניתן לתיאור כזרם שירי מחאה, והיה לו עניין מצומצם יותר בדיונים אודות מוזיקה כשלעצמה ועניין רב יותר בשימוש בשיר ככלי ביקורת פוליטי וחברתי (בקבוצה זו ניתן למצוא למשל את ז'ראלדו ונדרה). הזרם השלישי הקדיש עצמו להתנסויות וחדשנויות מוזיקליות ואסתטיות והוא מורכב מאמני הטרופיקליה (וגם מועדון פינת הרחוב).
תחת שלטון הדיקטטורה, צעירי אותה תקופה וגם האינטלקטואלים שלה נטו לדחות את העמדה הטרופיקליסטית וראו באמניה תמהונים; קייטנו ולוזו הצעיר, צריך להזכיר, ספג מן הקהל באוניברסיטאות יותר עגבניות משאפשר לדמיין. דווקא השלטונות הם שהשכילו להבין את רוחה של הטרופיקליה ואת העוצמה הצפונה בחתרנותה, וכך, עד סוף שנות ה-60 נעצרו ולוזו וז'יל ואחר כך נאלצו לגלות לאירופה למשך מספר שנים. רק עשורים אחר כך, ואחרי שלא התקיימה עוד, הובנו רעיונותיה של הטרופיקליה, והיא חדלה להיות מושא ללעג.
טרופיקליה עכשיו.
אמנות הטרופיקליה לא זכתה להצלחה מסחרית מסחררת מחוץ לברזיל, אך היא מוזכרת כמקור השפעה על מוזיקאי רוק כדייוויד ביירן, בק, קורט קוביין, ארטו לידזי ונלי פורטדו וכן של הרכבים ומוזיקאים מהדור הצעיר בברזיל (פאטו פו לדוגמה). מספר אוספי טרופיקליה יצאו בשנים האחרונות על גבי תקליטורים. העניין המחודש בטרופיקליה גבר גם לאחר שב-2002 פרסם קייטנו ולוזו ספר עב כרס בשם "אמת טרופית: סיפורה של המוזיקה והמהפכה בברזיל". הספר, המספר את סיפור הטרופיקליה, תורגם לאנגלית. הטרופיקליה היא גם נושאן של תערוכות אמנות פלסטית המוצגות בגלריות ובמוזיאונים ברחבי העולם.
הפלישה ממאדים
הפלישה ממאדים (באנגלית: ) הוא סרט קומדיית מדע בדיוני פרודי, המבוסס על סדרת קלפי אספנות, אשר בוים על ידי טים ברטון והשתתפו בו מיטב שחקני הקולנוע האמריקאי, בהם: ג'ק ניקולסון, גלן קלוז, אנט בנינג, פירס ברוסנן, מייקל ג'יי פוקס ודני דה ויטו.
הסרט, שהופץ על ידי האחים וורנר והפקתו מומנה בחלקה על ידי רשת השכרת הסרטים "בלוקבסטר", עלה לאקרנים ב-12 בדצמבר 1996.
עלילת הסרט.
העלילה מתרחשת בארצות הברית בסוף המאה העשרים. צי חלליות ממאדים מגיע לכדור הארץ עם מטרות לא ברורות. בתחילה נעשה ניסיון להתיידד עמם באמצעות קיום מפגש במדבר נבדה. החייזרים מצהירים כי פניהם לשלום, אך משהם מבחינים ביונה שמשוחררת כאות לידידות הם יורים בה, פותחים במתקפה רבתי, הורגים עשרות בני אדם, חוטפים אישה ועורכים עליה ניסויים. למרות כל זאת, נחוש נשיא ארצות הברית להתיידד עם החייזרים, והוא שולח להם מסר ידידותי. כאשר מתקבלת התנצלות רשמית, נקבע כי שגריר החוצנים ינאם בפני הקונגרס האמריקני. כאשר השגריר ניצב בפני חברי הקונגרס, הוא שולף את נשקו, הורג את כל הנבחרים ומצליח להימלט בחזרה לחללית כשהוא חוטף אדם נוסף.
לאחר שניסיון התנקשות בחייו של הנשיא מסוכל, מתחילים החוצנים את "הפלישה הגדולה". הם נוחתים ברבבותיהם בכל העולם ומשמידים את כל העומד בפניהם. לאחר שכל שרי הממשלה נהרגים, כמו גם נשיאי צרפת וארצות הברית, מגלים נער אמריקני וסבתו בדרך מקרה כי כאשר משמיעים לחייזרים שיר מסוים, ראשם מתפוצץ. המוזיקה מושמעת בכל תחנות הרדיו, והצבא מסיע מכוניות עם רמקולים ברחובות, וכך מנוצחים החייזרים לבסוף.
הסרט מתפרש על פני מוקדי התרחשות רבים ופורש מספר רב של עלילות משנה. מוקדים נוספים של העלילה הם קזינו בלאס וגאס ומשפחתו של מתאגרף לשעבר שעובד בקזינו.
רקע והשפעה.
הקלפים.
סדרת הקלפים Mars Attacks צוירה בשנת 1962 על ידי וואלי ווד, נצבעה על ידי נורמן סאונדרס והודפסה על ידי חברת הדפסת הקלפים האמריקנית "טופס". ב-55 הקלפים סופר על פלישת חייזרים ממאדים במטרה לכבוש את כדור הארץ ולהשמיד את כל בני האדם החיים בו.
המסרים בסרט.