כשנה וחצי אחרי מותה של מאיה זינגר, מונה צוות חקירה חדש. הצוות החדש ניתח את המילים שלחשה זינגר לפני מותה, התייעץ עם פסיכולוגים, וחקר קשר אפשרי לכתות שונות, נוכח מעגל האש שבתוכו התגלתה בזירת הרצח. אך קשר שכזה נשלל לאחר מכן. בהמשך התקבלו דיווחים על קשר בין זינגר וצייר יוגוסלבי, שלכאורה היה בקשר עם שתי הנרצחות, ואף שהרצוג נסעה לסיני עם הידיד היוגוסלבי. לטענת ראש צוות החקירה, עמיר סולומון, "יש קשר בין רצח מאיה זינגר למירי הרצוג לבין אותו צייר יוגוסלבי מסתורי". בדיקה שנעשתה מול משטרת הגבולות, לא הולידה דבר, שכן רישום הנכנסים והיוצאים בגבולות נעשה אז על כרטיסיות. המשטרה ניסתה להרכיב קלסתרון שלו, אבל עד היום זהות הצייר לא פוענחה. הרציחות נותרו בלתי מפוענחות עד היום.
ביולי 2019 שודרה בחדשות 13 סדרת כתבות בשם "ללא קצה חוט" על מקרי רצח בישראל שלא פוענחו מעולם. אחת הכתבות עסקה בפרשה זו, וחשפה מחדלים רבים בחקירת המשטרה. בנובמבר פורסם כי בעקבות התוכנית, הועבר למשטרה מידע חדש בנוגע לרציחות והיא פתחה בחקירה.
רצח החברות הטובות
מלון לנינגרדסקאיה
מלון לנינגרדסקאיה (שמו הרשמי: הילטון מוסקבה לנינגרדסקאיה) הוא בניין רב-קומות, שנבנה בקראסנוסלסקי, מוסקבה בכיכר קומסומולסקאיה בשנים 1949–1954.
המלון נפתח למבקרים ב-1 בנובמבר 1953 והוא הנמוך מבין שבעת גורדי השחקים הסטליניסטיים — הצריח שלו מגיע לגובה 139 מטרים. תכנון המבנה פותח על ידי האדריכלים לאוניד פוליאקוב ואלכסנדר בורצקי. בתחילה היו למלון 349 חדרים: מחדרי מיטה בודדת בשטח של 12 מ"ר ועד סוויטות עם שלושה חדרים.
מאז 2008 המלון פועל תחת רשת הילטון, בשם "הילטון מוסקבה לנינגרדסקאיה".
R&amp;B Songs
בית החולים האוניברסיטאי על שם המלך עבדאללה
בית החולים האוניברסיטאי על שם המלך עבדאללה (בערבית: مُستشفى الملك المؤسس عبد الله الجامعي) הוא מרכז רפואי הממוקם ליד העיר א-רמת'א ובקרבת העיר אירביד שבצפון מערב ירדן. הוא בית החולים הגדול ביותר בצפון המדינה.
הקמת בית החולים החלה בשנת 1994 והוא החל לפעול בנובמבר 2002. הוא נקרא על שמו של עבדאללה הראשון, מלך ירדן.
בית החולים שוכן בתוך הקמפוס של אוניברסיטת ירדן למדע וטכנולוגיה והוא מסונף לפקולטה לרפואה של האוניברסיטה. סטודנטים לרפואה ולמקצועות הבריאות באוניברסיטה משתלמים בבית החולים.
מתחם בית החולים משתרע על פני שטח של 95.5 אלף מטר רבוע. הבניין המרכזי בו הוא בן 15 קומות ומכיל את מחלקות האשפוז. במוסד יש 683 מיטות אשפוז, שבשעת חירום ניתן להגדיל את מספרן ל-800.
בית החולים משמש כמרכז לרפואה שלישונית לתושבים בצפון ירדן. הוא מספק שירותים במרבית תחומי הרפואה לרבות כירורגיית לב-חזה ונוירוכירורגיה. פועלים בו גם מחלקת טראומה ומנחת מסוקים.
עלילת הדם בגאלאץ (1859)
עלילת הדם בגאלאץ ב-1859 החלה בסמוך לחג הפסח ה'תרי"ט (אפריל 1859), בתלונה שקרית על ניסיון של יהודים בגאלאץ לקחת דם מילד נוצרי עבור הכנת מצות לפסח. התפשטות העלילה בין תושבי גאלאץ הביאה לפרוץ פרעות נגד יהודי העיר. במהלך הפרעות המון מוסת גרם נזקים לבתי כנסת, חנויות של יהודים ובתי יהודים, עשרות רבות של יהודים הוכו קשות ובודדים נהרגו. 15 יהודים נכלאו ושוחררו בהדרגה לאחר חודשי מעצר ממושכים.
עלילת הדם.
לפי התלונה, ביום 12 באפריל בסביבות השעה 17.00, ילד בן 11, בשם אנטוניו, בנה של אלמנה יווניה, שחזר מבית הספר, נעצר על ידי יהודי בקרבת בית הכנסת הגדול ובאמתלה של החלפת מטבע, הוחזק בניגוד לרצונו במקווה או מחסן, שם עשו לו חתכים בצוואר וביד. נער יווני כבן 15, ספירו רזנגלו, טען שהוא יחד עם משרת של הבויאר אפיניאדס, הצילו את הילד מידי היהודים. יווני אחר, ניקולו קאנולאטו, טען שהוזעק בסביבות 20.00 בערב לבית הילד, כדי להגיש לו עזרה רפואית. כשהגיע לשם קאנולאטו כבר היו במקום קומיסר המשטרה בובולי ושני ז'נדרמים. לאחר שהילד אמר שיוכל לזהות את היהודים, נלקח על ידי בובולי לבית הכנסת הגדול, שם נעצרו 15 יהודים. לפי דיווח של היהודי יעקב ישראל כל הלילה ערכו בובולי ואנשיו חיפושים בבתי היהודים.
הפרעות.
למחרת התפשטה הידיעה על קורות הילד והיהודים והתחילו מהומות. בבוקר, בעקבות שיחה בבית קפה, הותקפו מוכרי הפירות היהודים בשוק מאנולי וסחורתם פוזרה ברחוב.
הילד היווני הובא למחסן של יווני במרכז העיר ושם תושאל על ידי זאמאני, מזכירו של הקונסול היווני, בנוכחות ראש המשטרה ומזכיר הפרקלאב, באלאבאן. בהמשך הגיע גם הקונסול היווני וכשההתרגשות גברה הועבר הילד לתחומו של הקונסול היווני.
סגן הקונסול הבריטי, קנינגהם, סיפר שהמון צעירים רומנים ויוונים הרסו את בית הכנסת ואת בתי היהודים בקרבת בית הכנסת, כ-60 יהודים הוכו קשה ו-2 עד 4 נרצחו. התנהגותו של הפרקלאב של גאלאץ, הנסיך אלכסנדרו קנטקוזינו, ספגה ביקורת קשה מהקונסולים הזרים. הפרקלאב הסתובב ברחובות גאלאץ ונתן תוקף לטענה שנעשו חתכים בידו ובצווארו של הילד. לדברי קנינגהם הקונסולים בחנו את מצב הילד ולא מצאו חתכים בגופו, אלא רק סריטה על ידו, סריטה כזאת שיכולה להיגרם מנפילה.
בתגובה לטענות שלא ניסה להגן על היהודים, אמר הפרקלאב שעמדו לרשותו רק פלוגת חיילים ועוד כ-40 דורובנצים, אך התלונות השפיעו והוא דאג להביא לעיר, בעזרת ספינה אוסטרית, 200 חיילים מונטנים ובהמשך הגיעו עוד 200 חיילים ממולדובה. ביום חמישי, כשהתחדשו המהומות - הפורעים ניסו להמשיך בהריסת בית הכנסת ובשדידת חנויות היהודים - החיילים התערבו ועצרו 50 עד 60 פורעים. סוחר רומני טען שהנזקים מגיעים לסכום של עשרת אלפים לירות שטרלינג ושגם סוחרים נוצרים, ספקים של היהודים, נפגעו מהאירוע.
כשהקונסולים תחקרו את הילד על הדרך שלו למקווה, הילד טען שהורד במדרגות מאבן, בתוך המבנה, אך הדרך למקווה היא במדרגות עץ, מחוץ למבנה.
לאחר הפרעות.
שבוע לאחר האירוע עדיין היו מאושפזים בבית חולים היהודי שבעה גברים ואישה אחת, שנפגעו בפרעות. למרות הלחצים שהופעלו לא שוחררו היהודים שנעצרו בהתחלה. במהלך החקירה הילד זיהה 4 יהודים, לכן היתר שוחררו על תנאי. הידיעות על מספר היהודים שמתו באירועים היו שונות מאוד, סגן הקונסול הבריטי, תיקן את עצמו וטען שאף יהודי לא נהרג והעיתון Lloyd, שהופיע ב"פשט", ב-15 באפריל, טען שנהרגו קרוב למאה יהודים.
לאחר התערבותם של בכירים זרים בנושא, שוחררו כעבור כמה חודשים כל היהודים.
בניין כיכר קודרין
בניין כיכר קודרין (ברוסית: Дом на Кудринской площади)
הוא בניין רב קומות, שהוקם במוסקבה בשנים 1948–1954, אחד משבעת גורדי השחקים של סטלין שנבנו. פרויקט הבניין בוצע על ידי אדריכלי בית המלאכה הראשי מספר 9 של מכון "מוספירויקט", מיכאיל פוסוקין ואשוט מדויאנץ ומ. וולחונסקי. בספרות ההיסטורית משתמשים לעיתים קרובות במונח "גורד שחקים שעל המרד". השם קשור לשם הקודם של כיכר קודרין (ככר המרד). גורד השחקים נבדל על ידי פתרונות ייחודיים לבנייה למגורים סובייטים: נוכחות של חניון תת-קרקעי, תא לעגלות תינוקות בקומת הקרקע ומכשירי מטבח מודרניים.
שנות ה-40 של המאה ה-20 במוזיקה הפופולרית
ערך זה מכיל סקירה של האירועים והמגמות העיקריות במוזיקה הפופולרית במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20.
במהלך העשור הז'אנרים הדומיננטיים בעולם המערבי היו סווינג, ביג בנד, ג'אז, ומוזיקת קאנטרי. לאחר מלחמת העולם השנייה הוחלף בהדרגה ז'אנר הביג בנד בז'אנר הפופ הווקאלי ומוזיקת קרונינג .
באמריקה הצפונית.
מוזיקת פופ.
ז'אנר הרגטיים, אשר נחשב בעיני רבים לז'אנר המוזיקלי הראשון שפותח בארצות הברית, נותר פופולרי במשך למעלה מ-20 שנה. לאחר שאמן הרגטיים הנודע ביותר סקוט ג'ופלין נפטר בשנת 1917 הפופולריות של הז'אנר דעכה. במהלך שנות ה-20 ג'אז הפך במהירות לז'אנר המוזיקה הפופולרי ביותר בארצות הברית.
קריסת בורסת המניות של ניו יורק בשנת 1929 ותקופת השפל הגדול השפיעו רבות על עולם המוזיקה - אולמות הריקודים התרוקנו ומוזיקאים רבים לא הצליחו למצוא עבודה באותה העת. אולם באמצע שנות ה-30 כאשר המצב הכלכלי החל להשתפר המצב של תעשיית המוזיקה החל להשתפר גם כן. באותה התקופה החל ז'אנר הביג בנד להפוך פופולרי.
בנוסף, סוג חדש של ז'אנר מוזיקלי, אשר זכה לכינוי קרונינג, התפתח במהלך ראשית שנות ה-30. הטכנולוגיה השפיעה רבות על ההתפתחות של סגנון זה, כאשר הקלטת הסאונד האלקטרונית החליפה בהדרגה את הקלטות הסאונד האקוסטיות. בעוד שזמרים כמו אל ג'ולסון ובילי מוריי נאלצו בעבר להקליט שירים כאשר שרו בקול רם במיוחד לתוך מכשיר מסוג Victrola horn, משום שזו הייתה הדרך היחידה לבצע הקלטה אקוסטית של שירים, הציוד האלקטרוני החדש איפשר לראשונה להקליט שירים שקטים ואינטימיים יותר. בעקבות כך הפופולריות לה זכו בעבר זמרים כמו ג'ולסון ומוריי דעכה כאשר הטעם המוזיקלי של הציבור החל להשתנות בהדרגה (אם כי לאל ג'ולסון היה קאמבק מוצלח לאחר מלחמת העולם השנייה).
במהלך העשור בינג קרוסבי היה האמן הפופולרי ביותר מבין אמני מוזיקת הקרונינג, והוא נחשב לאמן האייקוני בעל ההשפעה הרבה ביותר על ההתפתחות של הז'אנר. במהלך שנות הארבעים קרוסבי נחשב לאחד מכוכב הבידור הגדולים ביותר שזכה להצלחה עצומה בקולנוע, ברדיו וגם במכירה של תקליטים. זמרים פופולריים נוספים באותה העת שבלטו בז'אנר הקרונינג כוללים בין היתר את קאב קאלוויי ואדי קנטור.