קאמי קלודל, שהייתה תלמידה, עוזרת, מאהבת ומוזה לאוגוסט רודן, שימשה לו גם כמודל למספר פסלים:"הדיוקן של קאמי קלודל" בברונזה, משנת 1884, "שחר" (Aurore) בשיש (1885), "קאמי עם כובע" (Camille au bonnet) בגבס, משנת 1885, "היי שלום" (Adieu) בגבס, משנת 1892, "המתאוששת" (La Convalescente) בשיש, משנת 1892, "המחשבה" (La Pensée) בשיש, משנת 1901, "צרפת" (1904) בברונזה. לפי פסלו של רודן "קאמי עם כובע" עוצבה יצירה של הנרי קרוס בשיטת pâte de verre משנת 1911. קלודל שימשה כמודל גם לאלפרד בושה בפסל "נערה קוראת" (Jeune fille lisant") משנת 1882
בגבס עם פטינה והקדשה עליו לאמנית.
התגבשות דרכה.
בסביבות 1886 יצרה קלודל את הפסל "הנערה עם זר״ ("La Jeune Fille à la gerbe״) שהוכרזה מאוחר יותר, בשנת 2003, למורשת לאומית, והשפיע על רודן והתקרב לפסל המאוחר שלו, "גאלאטאה"
באותה שנה, בעיצומו של קשר האהבה שלה עם רודן, התחילה קלודל לעצב במשך שנתיים שלמות פסל של זוג השרוי בלהט התשוקה "שקונטאלה". הפסל, שהוצג ב-1888 זיכתה את האמנית בהצלחה מסוימת בקרב קהל והמבקרים כאחד ובפרס הסלון.
באותן השנים, בין 1886–1892 התגוררה קלודל בשדרת פור רואיאל 31.
הפסלת עברה מאקספריסיביות נלהטת והבלעדית של הגוף העירום, כפי שבאה לידי ביטוי אצל רודן, אל ידע מקורי ושליטה בדינמיקה של הגוף המעידים על גאונות משלה. הגוף מכוסות אצלה יותר ויותר בביגוד המזכיר "אר נובו". עוצמת כשרונה בא לידי ביטוי למשל ביצירת המופת שלה, "הוואלס" (La Valse). אולם האמנית לא הסתפקה בכך והחלה לחקור דרך חדשה, מקורית לחלוטין. כך בסקיצות שהראתה לאחיה פול, ביניהן "Les Causeuses" (נשים משוחחות). היא הייתה היחידה שהמציאה ביטוי פיסולי כה נדיר של האינטימיות. גישתה שאפה לתפוס את הרוח החיה של המחווה הפשוטה, בתוך העוצמה של הרגע. היא בחנה את הרגע המתחמק וניסתה לתפוס בו את כל המימד הטרגי.
את הפסל "הוואלס" היא העניקה למלחין קלוד דביסי ששמר אותו בסטודיו שלו כל שנות חייו. הועלתה לא פעם האפשרות של קשר רומנטי בין השניים.
בשנים 1882–1905 פיסלה קלודל מעל עשרים דיוקנאות, ביניהם אנשים קרובים, כמו אחיה פול קלודל, אחותה לואיז, או רודן עצמו.
כשרודן התחיל לנסוע באופן סדיר לטור (אנדר ולואר) בקשר לאנדרטה שהוזמנה בנוגע לסופר אונורה דה בלזק, הוא צירף לאחד הביקורים ב-1891 גם את קלודל והם שהו יחד בטירת ל'אילט״. (L'Islette). טירה זו שימשה אז מפלט דיסקרטי ושליו לאהבתם המאושרת. קלודל תכננה באותם ימים פסל דיוקן לנכדתו של בעל הטירה -"בעלת הארמון הקטנה" (La Petite Châtelaine) - אותו גמרה ב-1896. שלוש עונות הקיץ שבילתה קלודל בטירה זו סימנו ציון דרך בחייה כאמנית.
רודן נפרד ממנה בהדרגה וקלודל הרגישה קרועה בין תשוקתה לקשר איתו לבין צימאונה לעצמאות אמנותית. הזוג נפרד ב-1892. אחרי רומן בן עשור עם קלודל, החליט רודן להישאר לצידה של רוז ברה. עם זאת הוא ניסה להמשיך לקדם את יצירותיה של קלודל, ללא הצלחה מרובה, כשהיא
ממשיכה להיפגע מצילו הענק.
השערות לגבי ילדיה.
לפי סרז' ז'ראר לקלודל ולרודן נולדו שני ילדים - אחד מהם אוגוסט - שלא הוכרו על ידי רודן. במהלך הרומן בין שני האמנים עברה קלודל מספר הפלות. לפי נכדתה רן-מארי-פארי, לזוג המאהבים נולדו ארבעה ילדים ועל אחד ממקורביו של רודן הוטלה המשימה לסדר את קצבתם של שניים מהם. ההשערה לגבי שני הילדים אושרה גם ביומנו של ז'האן ריקטוס. המידע סופק לו על ידי מרסל דלטי, מזכירתו של רודן.
אחרי הפרידה מרודן.
הפסל "בגרות" משנת 1889 הוא סוג של אלגוריה כפולה על ימי אהבתם של שני האמנים ועל סיומה. הוא אכן מתאר גבר בוגר הנוטש נעוריו המתחננים כדי לפנות אל הזקנה, אף אל המוות. האמנית היא עצמה התגלמות הנעורים (הייתה בשנות העשרים לחייה בזמן הפרידה), בעוד רודן היה הגבר הבוגר שבחר להישאר עם זוגתו, רוז ברה, התגלמות הזקנה, שבה הפסלת מקנאה.
בשנת 1893 כבר הציגה האמנית את הזקנה בפסל "קלותו",
היצירה מוגצת בגרסתה בגבס בחברה הלאומית לאמנויות, וב-1899, בגרסת השיש שלה, באתר המוזיאון רודן.
ב-1893 השתתפה קלודל במשלחת האמניות הצרפתיות שהציגה ב"ביתן האשה" בתערוכה העולמית של שיקגו
בשנים 1893–1905 ניסתה קאמי קלודל להשתחרר מהשפעת אמנותו של רודן, בסדרה שהיא כינתה "סקיצות לפי טבע" שלקחה השראה מחיי היום-יום והאמנות היפניים, עם אנשים נמוכים וחמרים שונים. עם סדרה נמנו "נשים משוחחות" (Les Causeuses) (1895) ו"הגל"
(La Vague) (1897).
מצדו, החל משנת 1895 חידש רודן את עבודתו לפי דגם פניה של קלודל, כשפנה שוב אל דיוקנאות מאהבתו משנות ה-1880 על מנת "לעדן" אותם, תוך שימוש בתווי פניה, בפסלי דיוקן אלגוריים כמו "השחר" (L Aurore) או "צרפת". (La France). פסלים אלה אישיים מאוד ופרט ל"צרפת" הוצגו מעט בעת חייו.
מתוך פסלים אלה ב-1895 מכר אנטואן בורדל, באותם ימים שוליה של רודן, פסל שיש של La petite Châtelaine ("הגבירה הקטנה") תמורת 2500 פרנק. ב-1897 הוצאת גופיל פרסמה אלבום ראשון של 129 תחריטים של רודן, עפ פתח-דבר מאת אוקטב מירבו ועם דיוקן של רודן מאת קאמי קלוד כציור שער.
ב-1897 פגשה קלודל את הרוזנת ארתור דה מגרה שהזמניה אצלה יצירות, דבר שאיפשר, סוף-סוף, לאמנית להיות עצמאית כלכלית ונפשית, אחרי התלות ברודן ויחסיה המקצועיים או אמנותיים איתו. בין השאר, הזמינה הרוזנת אצל קלודל פסל שלה בשיש, פרוטומה של בנה כריסטיאן, ועותק בשיש של "פרסאוס וגורגונה". אולם ב-1905 פרצה בין שתי הנשים מריבה, ללא ספק בגלל אי-יציבותה הנפשית של קאמי קלודל, שהפסידה באופן זה את הקשר עם מעסיקתה העשירה.
קלודל חיה ועבדה באותה תקופה - בשנים 1899–1913 - בסטודיו החדש שלה ב"אוטל דה ז'אסו" (hôtel de Jassaud) ברציף קה דה בורבון, על איל סן לואי, כפי שמזכירה זאת לוח זיכרון שהוצבה על בניין.
עבדה לבד וחיה חיי דלות כלכלית. רודן, שהיא כינתה אותו "המרחרח" (La Fouine), ניסה לשווא יחד עם המבקר גוסטב ז'ופרואה למצוא לה הזמנות ציבוריות ואף שילם את דמי השכירות שלה בשנת 1904.
היא הכירה את סוחר האמנות אז'ן בלו (Blot) שהפך במהרה לסוכן שלה. בשנים 1905–1908 הזמין אצלה סדרות בברונזה של כמה מפסליה
ביניהם - "המתחננת" (L'Implorante)', ארגן לה שלוש תערוכות וניסה להשיג בשבילה סיוע מהמדינה. תמונת היצירה L'abandon - הכניעה או "שקונטאלה") איירה מאמר של גוסטב כאהן "האמנות והיפה" ב"Études artistiques illustrées" לצד יצירות של פיקס-מאסו.
קאמי קלודל המשיכה לעבוד אך על אף כל מאמצי מעריציה, כולל התגייסותו של מירבו שהכריז שלוש פעמים על גאונותה בעיתונים, לא זכתה למשך שנים רבות לקבל שום הזמנה ממוסדות המדינה. היא התגרתה אמנם במוסר הסקסיסטי של עולם האמנות בתקופה כשפיסלה עירום באותה חופשיות כפי שעשו אמנים גברים. מצד שני היא עצמה החזיקה בדעות שמרניות, נגד דרייפוס ונגד הרפובליקה.
לבסוף קיבלה הזמנה ממשלתית לפסל של אשה בודדה ונוטה למות, "ניובה פצועה", אותו השלים ב-1907.
המדינה קנתה גם עותק בברונזה של שקונטאלה.
בכמה צילומים באותן השנים הופיעה האמנית עם פנים נפולים ותווים עבים, כשבאחד מהם נראתה חותמת על פסל השיש "ורטומנוס ופומונה".
החל משנת 1905 נרדפה הפסלת מחשבות טורדניות ופאראנואידיות. הייתה משוכנעת שרודן הוא הסיבה לכל כישלונותיה. השראתה ירדה, עשתה מאמצים רבים לפסל ולגמר יצירות שהיו ברוב המקרים ואריאציות של פסליה הקודמים. התחילה לחיות חיי הסתגרות בדירתה ובסטודיו שלה באוטל דה ז'אסו, בלי לקבל אף אחד.
כתבה בעצמה:"ביתי הפך למבצר:שרשראות, משיקולי, מלכודות מאחורי כל הדלתות מעידים כמה אמון יש לי באנושות"
ב-1909 כתב אחיה פול קלודל ביומנו:" בפריז, קאמי השתגעה. נייר הקירות נקרע ברצועות ארוכות, יש רק כורסה אחת, שבורה ומפורקת, טינופת נוראית. היא, ענקית, ועם פנים מלוכלכים, מדברת ללא הרף, בקול חד-גוני ומתכתי"
ב-1910 הוצף הסטודיו שלה במי הנהר שעלה על גדותיו.
ב-1912 הרסה את יצירותיה. כתבה ש"שברה את כל דגמי הגבס ושרפה את כל מה שרק יכלה כדי להתנקם ב"אויביה""
שכניה התלוננו אצל אחיה ומשפחתו: מי זאת הדמות השחופה והחשדנית הזאת אותה רואים יוצאת כל בוקר לאגור שיירות מזון?
האשפוז הפסיכיאטרי בשלושים שנותיה האחרונות.
עניין האשפוז.
קאמי קלודל שקעה במהרה בחיים עלובים של בדידות ופרנויה בפברואר 1913 כתב אחיה פול :יש לי אותו המזג כמו לאחותי, אם כי קצת יותר רך וחולמני, וללא חסד האלהים, סיפורי יכול היה ללא ספק כמו שלה, אם לא יותר גרוע". לפי בקשת אמה ואחיה פול, נלקחה האמנית לבית מחסה פסיכיאטרי.
אביה היה משענתה היחידה. גם בזקנתו תמיד ניסה להגן עליה מפני אשתו. אחרי מות אביה, כשהיא בת 48, ב־2 במרץ 1913 הדברים לקחו תאוצה. היא לא נכחה בלוויית אביה. מיוזמת אחיה פול, המשפחה ביקשה את אשפוזה. האם, בת 73, חתמה על בקשה לאשפוז מרצון.
קלודל אובחנה על ידי רופאיה, טריאל (Truelle) וברוקר (Broquère), עם "דמנציה פאראנואידית" עם מחשבות שוא שיטתיות של רדיפה מבוססות בעיקר על פירושי שוא ופבולציות. הם שאלו את עצמם לגבי הסיבות האפשריות: תת-תזונה, אלכוהוליזם, תסמונת קורסקוב.