העברת השליטה התבצעה בשלושה שלבים. ב-19 בנובמבר 1869 וויתרה חברת מפרץ הדסון על הצ'רטר שלה לטובת הכתר הבריטי, שאישר את קבלתו במסגרת "חוק ארץ רופרט". בדבר המלך במועצה מה-23 ביוני 1870, העבירה ממשלת בריטניה את הטריטוריה לקנדה תחת סעיף 146 בחוק החוקה של 1867, החל מה-15 ביולי 1870, בכפוף לכל החוזים שנעשו עם האומות הראשונות. לבסוף, ממשלת קנדה שילמה פיצוי לחברת מפרץ הדסון בסכום של 300,000 ליש"ט על הוויתור על הצ'רטר. החברה שמרה ברשותה את תחנות הסחר המוצלחות ביותר שלה ועל 5% משטחי הקרקע.
אקו פארק (סרט)
אקו פארק (באנגלית: Echo Park) הוא סרט דרמה קומית משנת 1986 עם סוזן דיי וטום הולס בתפקידים הראשיים.
שם הסרט נובע מרובע אקו פארק בלוס אנג'לס שם מתרחשת עלילת הסרט. העלילה מתארת אנשים הגרים בבניין אחד עם חלומות להצליח במה שהם חושבים שהם טובים, אבל חלומות לחוד ומציאות לחוד.
תקציר העלילה.
מיי (סוזן דיי) היא אם יחידנית הגרה עם בנה הנרי בבית עץ בשכונת אקו פארק בלוס אנג'לס.
לפרנסתה היא עובדת כמלצרית במסעדה ונתונה כל הזמן להטרדות מיניות. היא שואפת להתקדם בחייה ולהיות שחקנית, אבל כל בקשותיה נדחות.
כדי לשפר את הכנסתה היא מחליטה להשכיר חדר בדירתה. לאחר פסילת שורת מועמדים מגיע אליה בחור צעיר בשם ג'ונתן (טום הולס) שמתפרנס כשליח פיצות, אך יש לו שאיפות להיות פזמונאי מפורסם.
בדירה הסמוכה גר אוגוסט (מייקל בוואן), שרירן אוסטרי העובד במכון לפיתוח גוף ושואף להיות כארנולד שוורצנגר. גם הוא שואף להתפרסם, אך כל מה שהוא מגיע זה תפקיד קטן בסרטון פרסומת לדאודורנט. כאשר הוא רוצה להיכנס לבית שגריר אוסטריה לקבלת פנים לשוורצנגר הוא מסולק בבושת פנים.
ג'ונתן מאוהב במיי הגדולה ממנו, אך היא מתחברת יותר לאוגוסט השרירן.
מיי מקבלת לבסוף הזמנה לאודישן, אך מתברר שזה לתפקיד של שחקנית-חשפנית המבצעת מברק מזמר. היא מעדיפה לעבוד בזה במקום במלצרות.
ג'ונתן מתחבר עם הנרי ושניהם עובדים בחלוקת פיצות, עד שהם נקלעים למסיבה בה מופיעה מיי כחשפנית מזמרת. הנרי ההמום נמלט מהמקום ומיי וג'ונתן מחפשים אחריו כל הלילה.
אוגוסט המתוסכל מתפרע במכון הכושר ונלקח למעצר. מי שמשחרר אותו הם שכניו, ג'ונתן ומיי. הם חוגגים בבית ובאותו זמן מגיע מכתב למיי המזמין אותה לאודישן לפרסומת בטלוויזיה, פסגת שאיפותיה.
כוכית גדות
כוכית גדות (שם מדעי: Riparia riparia) היא מין ציפור שיר ממשפחת הסנוניות, הדוגרת בכל אירופה, ברוב אסיה ובדרום אמריקה. בישראל היא נודדת בעונת הסתיו, בדרכה מאירופה לאפריקה. כוכית גדות נמצאת על פי רוב סביב מקורות מים ומקננת בכוכים שהיא חופרת בעצמה, בעיקר בגדות נחלים.
תיאור.
כוכית גדות היא סנונית קטנה, הזעירה ביותר מבין כל הסנוניות. גודלה כ-13 ס"מ, משקלה 15-13 גרם, אורך הכנף כ-11 ס"מ, ומוטת הכנפיים כ-29 ס"מ. החלקים העליונים של גופה בצבע חום אפרפר, ללא ברק מתכתי, וגרונה לבן. על החזה שלה מופיע פס חום רחב, המתבלט על רקע הגחון הלבן ומפריד בין הבטן והצוואר. . זנבה קצר יחסית, רגליה קצרות וחלשות ואינן מנוצות, ואצל הצעירים מופיעים שוליים בהירים בנוצות העליונים. הנוצות על גופה של כוכית גדות רכות יותר מהנוצות של שאר הסנוניות.
מקור השם.
השם המדעי של כוכית גדות, Riparia riparia, מקורו מן השפה הלטינית שבה המשמעות של Ripariusֹ היא "גדת הנהר". כך גם השם בעברית "כוכית גדות" מתייחס למקום מחייתה של כוכית זו: בעיקר סביב מקורות מים. הכוכית מקננת בכוכים שאותם היא חופרת בעצמה.
תפוצה ומגמות אוכלוסין.
התפוצה של כוכית גדות משתרעת על פני מרבית שטחן של אירופה, אסיה ואמריקה הצפונית. בישראל נודדת הכוכית בעיקר בעונת הסתיו, באילת ובעמק החולה, בדרכה דרומה מאירופה כדי לחרוף באפריקה.
כוכית גדות מעדיפה להימצא בסביבת נהרות ואגמים, ואף בקרבת האוקיינוס, כיוון שהיא נוהגת לצוד חרקים וזבובים בזמן שהיא מעופפת מעל פני המים. היא נמנעת מאזורים הרריים .
רבייה.
כוכית גדות דוגרת בעיקר בלבנון, ומעדיפה קרקעות רכות וחוליות כדי לקנן בהן. היא מקננת בכוכים שהיא חופרת בגדות נחלים, במחצבות ובקירות עפר – וזאת בעזרת מקורה, רגליה וכנפיה. עומק הכוך עשוי להגיע למטר, וקצב הכרייה של הכוכית הוא 10-8 ס"מ ביום. תוחלת החיים של הכוכית היא כשנתיים בלבד. זוהי אחת הציפורים המתלהקות ביותר באכילה, בנדידה ובלינה.
ארכאולוג ימי
נורית ישראלי
נורית ישראלי ( שם-עט: Nora Sarel, נולדה ב-18 בספטמבר 1947) היא סופרת ואשת חינוך ישראלית.
ביוגרפיה.
נורית ישראלי נולדה בתל אביב לציפורה ומאיר יוסלוביץ. אביה, יליד גרמניה עלה עם משפחתו ארצה ב-1933 ואמה ציפורה לבית פרידמן גדלה והתחנכה בארץ. נורית שירתה בצבא כמורה חיילת באופקים ובמסגרת זו השלימה את השכלתה הפדגוגית וקיבלה תעודת הסמכה להוראה.
אחרי השירות הצבאי, למדה הוראת לקויי שמיעה ושימשה כמורה וכמדריכת מורים בבתי ספר בתל אביב. בעקבות עבודתה זו כתבה את הספר "שי אינו שומע". נורית היא בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים בספרות עברית ומוסמכת בחינוך.
ב-1992 הצטרפה לבעלה, דובי ישראלי, ששירת כנספח צבאי ונציג משרד הביטחון בברזיל, פרו ובוליביה. בעקבות שהייה של כשלוש וחצי שנים בדרום אמריקה, כתבה את הספר "הורטנסיה".
לאחר שחזרה מהשליחות שימשה כסגנית מנהלת המרכז הארצי לחינוך מיוחד, פיקחה על החינוך המיוחד במרכזים הפדגוגים, עסקה בכתיבת ספרי לימוד, ובהשתלמויות מורים, לימדה במכללה לחינוך והייתה שותפה ביצירת סרטי חינוך.
ישראלי נשואה, אם לשלושה, וסבתא לשמונה נכדים.
דורון הרצוג
דורון הרצוג (כ"ג בסיוון ה'תשי"ז, 22 ביוני 1956 - כ"ה בניסן ה'תש"ע, 10 באפריל 2010) היה מורה דרך וחוקר ירושלים. מחקרו ופועלו עבור בית העלמין היהודי 'סמבוסקי' שהוזנח וחולל, היוו פריצת דרך לשיקום המקום בחייו ולאחר מותו. פעל רבות להנחלת ערכי הציונות ומורשת ירושלים במסגרות חינוכיות ובאמצעים בלתי פורמליים. נולד ונפטר בירושלים.
קורות חייו.
נולד וגדל בירושלים בשכונת בקעה, בן לניצולי שואה. למד בבית הספר היסודי "דוגמה" ובתיכון הדתי הימלפרב. כנער פעל להקמת סניף בני עקיבא בקעה בירושלים, הדריך סיורי קבוצות, התנדב במד"א במהלך מלחמת יום הכיפורים, והיה חבר במועצת הנוער ובתנועת 'נוע"ם' – 'נוער מניע' שססמתו הייתה 'בלעדיך אי אפשר'- אמירה שהייתה נר לרגלו לאורך חייו. הרצוג שירת בנח"ל כחובש קרבי, ושימש בתפקיד זה במסגרת היאחזות הנח"ל מבוא דותן.
משנת 1979, התנדב הרצוג בחברה להגנת הטבע במשך למעלה משלושה עשורים, ובשנת 2008 קיבל פרס 'מדריך מתנדב מצטיין' כהוקרה על פועלו. הרצוג הוכשר כמורה דרך בשנת 83' והדריך במסגרות שונות ובאופן עצמאי לאורך חייו.
בשנים 79' – 85' הועסק מטעם הסוכנות היהודית באגף 'הנוער החלוץ', ובמסגרת זאת יזם והגה את 'תוכניות שבת' שבה סטודנטים יהודים מחו"ל חוו שבת יהודית לראשונה וכן 'תוכנית בר מצווה' בארץ עבור סטודנטים מחו"ל. בשלוש השנים הבאות (85'-87'), הרצוג פעל כשליח מטעם בני עקיבא העולמית, בקהילה היהודית של מלבורן באוסטרליה. בשנים 88' – 96' עבד באגודת אכסניית הנוער (אנ"א) במחלקת ההדרכה.
בשנת 96' הקים את חברת אפיק אחר. במסגרת החברה הפיק אירועים רבים כדוגמת פסטיבל הלחם במוזיאון ישראל, 'אור בהיכל' – הצגות ופעילויות לחנוכה בהיכל שלמה בירושלים יחד עם תיאטרון תאיר, ועוד. בנוסף, יזם במסגרת החברה הקמה של 'חדרי לימוד חוויתיים' בנושאי תנ"ך, ציונות ומתמטיקה. החדרים מהווים אפיק למידה רב חושי המשלב שימוש בדגמים, אביזרי תחפושות, ושהייה בחלל מעוצב וייחודי בתוך המוסד החינוכי הפורמלי. החדרים הוקמו בשלושה בתי ספר שונים ברחבי הארץ. כמו כן, הקים הרצוג במסגרת פעילות החברה 'מרכזים חוויתיים למורשת קק"ל', באופקים ובבית שמש.
משנת 98' חקר הרצוג במסגרת מחלקת המחקר של הקרן למורשת הכותל המערבי.
במהלך חייו הרצוג חקר באופן פרטי ואינטנסיבי נושאים שונים בהיסטוריה של ירושלים, והתמקד בעיקר בסוגיות שהרגיש שלא זוכות לסיקור הראוי להן.
בית הקברות סמבוסקי.
החל משנת 1979 עוד בהיותו בן בגיל 22 ,בעודו מסייר במורדות הר ציון, פגש הרצוג את ההזנחה הרבה השוררת בבית העלמין היהודי העתיק סמבוסקי. באותה שנה ניסח הרצוג מכתב לשר הדתות בו תיאר את ההזנחה והעזובה השוררת בבית העלמין סמבוסקי העתיק. מאז, פעל במאמץ מתמשך מול הרשויות במשך 30 שנה עד לתחילת עבודות השיקום, בסמוך לפטירתו. הרצוג 'גילה עפר' מבין עיני הנפטרים בקיום מחקר ייחודי שבמסגרתו פענח פנקס רשימות נפטרים שנכתבו בכתב חצי קולמוס ספרדי, ניתח מפות עתיקות ותצלומי אוויר, תיעד מצבות שהושחתו בשטח, עד שהצליח לזהות 1631 נפטרים ולסייע בזיהוי מדויק של מאות ממקומות קבורתם. הרצוג הדריך סיורים במקום ופעל להעלאת המודעות אודות המצב בשטח. לאחר מותו פורסם מחקרו המקיף שהיווה פריצת דרך בחקר בית העלמין. כאמור, הרצוג הוביל לכל זאת כאדם פרטי ללא משאבים ייחודיים.
הגותו ומחקריו.