רבה האחרון של פלשטין, הרב דוד נובוצלר, שהתקבל לעיירה על ידי כך ששיחזר את דברי שלשת המועמדים הקודמים לו לתפקיד ודן בדבריהם, נדקר 32 פעם בגופו בפרעות פטלוריה, אך נותר בחיים. אשתו ושתי בנותיו נרצחו ואחת הואכלה לחזירים לעיניו לפני שדקרו אותו. הוא שרד את הפרעות ובתרפ"ח, תשע שנים מאוחר יותר היגר לארצות הברית שם ניהל קהילה, והקים בית יתומים ובית תמחוי.
תחת השלטון הקומוניסטי.
מאז מלחמת העולם הראשונה ועד יולי 1941 הרוסים שלטו בפלשטין. במקום הוקמה חווה חקלאית משותפת, ונאסר על האיכרים להמשיך ולעבד את אדמתם באופן פרטי. היו יהודים שהרוויחו מהמצב, אבל רובם לא יכלו להמשיך ולקיים את אורח החיים הרגיל, ורבים רעבו בעקבות המשטר הכלכלי החדש, מוות של בהמות ואיבוד התוצרת החקלאית. השלטון הרוסי לקח את כל הרכוש הפרטי שהיה לאנשים, כולל הבהמות שהחזיקו, וחייבה אנשי עסקים ומנהלים לעבוד כפועלים במשרות שאינן ניהוליות, דבר שפגע קשות בכלכלתן של משפחות רבות, והביאם לידי רעב. היו גם יהודים שמתו כתוצאה מהרעב והקשיים.
בשנת 1937 המשטר הקומוניסטי עצר 15 נערים יהודים בעוון השתתפות בתנועת החלוץ הציונית. 14 מנערים אלו נרצחו בבית הכלא בפורשקורוב אחרי כמה חודשים בכלא, ורק נערה אחת בת 19 חזרה משם כשהיא שבורה ופגועת נפש, ולא סיפרה לאף אחד את מה שקרה לה.
בסוף תקופת השלטון הקומוניסטי התגלו עצמות במרתף בניין המשטרה בפרושקורוב. מאות מפגינים מפלשטין שהגיעו ודרשו לקבור את העצמות, ופוזרו בכח בידי המשטרה החשאית הרוסית.
השואה.
ב-22 ביוני 1941 החלה הפלישה הגרמנית לשטח הסובייטי, וב-17 ביולי הכריז היטלר על שלטון שטח הכיבוש הגרמני באוקראינה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה היו בפלשטין כ-300 משפחות יהודים.
בהגיע הכוחות הגרמנים לפלשטין, יצא לקראתם זקן היהודים סיומה עם לחם ומלח, כפי שנהגו במלחמת העולם הראשונה, אך הלה נורה במקום בידי קצין גרמני. על מנת "להתנקות" מההעזה של יהודי לגשת אליו, ציווה לאסוף חמישה עשר יהודים נוספים מן העיירה ולירות בהם מיד.
אחרי מעבר הכוחות הגרמנים בפלשטין, למקום נכנסו כוחות "שיטור" ממערב אוקראינה, והחלו במסע רצח והתעללות. עדת ראייה סיפרה על חטיפת נערים בני 16 ו-19 אל הרחוב, ירייה באם הבוכה ופציעתה קשה וברחוב רציחת הנערים הכפותים לעיני כל. לאחר מכן התארגנה משטרה אוקראינית מקומית, ביניהם נפגעי הקומוניזם בני איכרים ששרדו את הגולגים והוציאו את זעמם על היהודים.
בין היתר ישנם עדויות על רצח נשים זקנות במיטותיהן, ונטילת תינוקות והטחת ראשם לעיני כל ברחוב.
ביום כיפור תש"ב (1 באוקטובר 1941) נצטוו רבים מתושבי העיירה לצאת אל בורות חצובים ביער ליד פבלוביץ' (מרחק חמישה עשר ק"מ מן העיירה) ושם נקברו חיים. לאחר המלחמה הוקמה במקום מצבה המאזכרת את הדבר, והנער ראבר, אחד מניצולי פלשטין ביקר במקום וצילם אותה. אך המצבה נותצה, וכיום אין זכר לאירוע או למקום.
בט"ו בשבט תש"ב (2 בפברואר 1942) נצטוו גברים ונשים מגיל 15 עד 45 מן היהודים הנותרים להתייצב ברחוב הראשי לפני תחנת המשטרה לקראת צאתם לעבודה. השכם בבוקר התייצבו בין 200 ל-300 יהודים במקום, והוליכו אותם כ-20 ק"מ עד לכפר מצובצקי סמוך לפרוֹשקוּרוב, שם כונסו כ-2500 יהודים מהסביבה בשטח המגודר בגדרות תיל ובתוכו אורוות של חוות משותפות מתקופת השלטון הקומוניסטי. היהודים הועסקו בבניית כביש ללא כלים ועם מעט מאוד מזון, וישנו באורוות או תחת כיפת השמים. בכל יום ירו במספר יהודים שהראו סימני חולשה, על הכביש, ובחזרתם למקום הכינוס. עם בוא האביב חודש לאחר מכן, החלה מכת כינים, ויהודים רבים חלו בטיפוס. ישנן עדויות על צעירות וכן על ילדים שהצטרפו לאחיהם במחנה למרות גילם, ואשר נורו זה לצד זה לאחר שהגיעו לאפיסת כוחות.
עם בוא הסתיו חמישה חודשים אחר כך המחנה הועבר לתוך מבנה של בית ספר בגבול העיר פרושקורוב, בתנאי צפיפות גדולים. רוב היהודים במחנה חלו במחלות חורף קשות. החל בדצמבר 1942 קבוצות חיילים שבויי מלחמה החלו בחפירת בורות גדולים בעזרת דינמיט באזור הכפר לז'נב, כשלשה ק"מ מפרושקרוב, ולאחר מכן הגרמנים החלו בהצעדת קבוצות גדולות מיהודי המחנה לעבודה "בתוך היער". מצעדות אלו היהודים לא חזרו. ילד ניצול מפלשטין, שבא לבקר את הוריו ב"מחנה העבודה" הוזהר וסולק מהמקום על ידי הוריו והיה עד לטבח היהודים והוריו ביניהם, בבורות החפורים מראש. הפיצוצים להכנת הבורות, וכן היריות לאחר יציאת הקבוצות "לעבודה ביער", נשמעו היטב במחנה העבודה. יהודים נוספים שחיו בגטו פרושקוּרוב נרצחו בצורה דומה.
עדת ראייה, אטיה צלביץ, שרדה אחת מהוצאות-להורג אלו. היא סיפרה שהוסעה במשאיות ממחנה פרוֹשקוּרוב יחד עם מאה יהודים נוספים ללֶזנֶב בשבת, בידיעה שהם נוסעים אל מותם. מכיוון שהוצאות להורג לא בוצעו ביום ראשון, יום המנוחה של השוטרים (ואולי גם יום התפילה שלהם לאל - כך לעגה בעדותה) הם נותרו בתוך מחסנים עשויים מתכת סמוך לבורות ההריגה, להמתין להמתתם ביום שני. עם בוקר הגיעו משאיות חדשות מלאות בכמאה יהודים אחרים מגטו פרושקוּרוב. אלו היו משפחות שלמות כולל ילדים, לבושים במיטב בגדיהם ונושאים מזוודות וחבילות. נאמר להם שהם עוברים למקום חדש.
פקדו על היהודים לעמוד לאורך קיר של המחסן ולהתפשט. הפרידו את המבוגרים מילדים, למעט תינוקות על הידיים. שוטרים ליטאים ואוקראינים עברו בין האנשים העירומים ודרשו את הטבעות, העגילים, שיני הזהב והשיניים התותבות. רוב היהודים נענו מיד ובפחד, אך השוטרים חתכו את האצבע למי שלא הצליחה להסיר את הטבעת במהירות, ושברו את השיניים למי שלא הצליח למסור את שיני הזהב מיד. אחר כך הצעידו את המבוגרים אל פי הבור קבוצות קבוצות וירו בעורפם כדור בודד. את התינוקות עקרו מידי האמהות והשליכו לתוך בור סמוך בלא לירות בהם, ולתוך בור זה השליכו גם את הילדים מהקבוצה הנפרדת. בכל פעם שנאספו כעשרים ילדים בבור הם נורו במכונת ירייה, או הושארו במקום וקפאו למוות. הזעקות מבורות המוות, שהמשיכו לנוע ולזוע זמן רב אחרי נפילת האנשים לבור, גברו אף על קולות הירי.
לאחר שהסתיים טבח יהודי הגטו, הגיע תורם של אנשי מחנה העבודה. בנות אחרות מן המחנה החליטו להתאבד ותלו עצמן במקום, על מנת לא לאפשר לשוטרים להפשיט אותן ולרצוח אותן. עדת הראייה אטיה התעלפה ולא עמד לה הכוח להתאבד. יחד עם שאר האסירים והאסירות הם הורדו באמצעות סולם אל תוך הבורות ונצטוו לשכב זה לצד זה שורה אחרי שורה. משנתמלאה שורה נורה כל אחד בכדור אחד בעורפו על ידי שוטר שירד שלב אחד בסולם. בהגיע תורה השוטר ביקש להתחלף כי שרירי אצבעו "התקשחו". אך השוטר הצעיר, ברוניסלב ז'וקובסקי, ניצול הגולגים הקומוניסטיים זיהה את אטיה כשכנתו, שהתחמקה ממנו לכל אורך התקופה, והתחייב לרצוח אותה באופן אישי. לאחר תחנונים הוא ירה בה והיא נפלה על ערמת המומתים, אך בהמשך משנפל עליה אדם נוסף הבינה ששרדה. היא הזיזה את הגופות מעליה על מנת לנשום וכך נתגלתה, וירו מעליה במכונת ירייה בעלת כדורים נפיצים. היא נפצעה בגבה אך רק התעלפה. באישון ליל ערמה גופות לצד הבור וכך הצליחה לצאת, אלא שאז ראו אותה שוטרים ששמרו על ערמות הבגדים. הם ירו בה, פצעו אותה ברגלה, וחשבו שהרגו אותה, אך ליתר ביטחון הכו אותה בכת רובה. היא מצאה את עצמה שנית בבור המומתים. הפעם תוך שמיעתה את קול עצותיה של אמא שלה, היא זחלה החוצה בשקט והגיעה לכפר הסמוך עם שחר. שתי כפריות ראו אותה האחת אמרה "ז'ידובה (יהודונת) יצאה מהבור!" אך השנייה שכנעה אותה שאם זהו גורלה להינצל אין זה עניינן. היא הגיעה לבית סמוך של חקלאיות שבעבר היו בחווה משותפת קומוניסטית ואלו מצאו אותה מעולפת וטיפלו בה במשך ששה חודשים. לאחר מכן הגיעה לבית איכר שהיה איש הפרטיזנים, ועם הזמן גילה את סיפורה וסייע לה להשיג טיפול רפואי.
ניצולים אחדים שהתחבאו לאורך המלחמה אצל אוקראינים בעיירה ובסביבתה הוסגרו בחודשים האחרונים של המלחמה, על מנת שלא יוכלו לדרוש את רכושם. תושבי פלשטין, לֶזנֶב, ומטקובסקי, באופן גורף שיתפו פעולה עם הנאצים ועם המשטרה האוקראינית, ודאגו שהיהודים לא ישרדו.
בתחילת 1944 נכבשה פלשטין בידי הסובייטים, ו"שוחררה". משלש מאות המשפחות היהודיות נותרו פחות מעשר, כמה ניצולים בודדים ושלוש משפחות שעזבו לצד הרוסי לפני הפלישה.
השוטר ז'וקובסקי נעצר ב-1968 בלבוב, לאחר שחזר מגרמניה לקייב באוקראינה לביקור קרובים, וזוהה. משפטו נערך בבית המשפט בפלשטין. למרות העדויות על מעשי הזוועה שלו, והודאתו באשמה המיוחסת לו בעת החקירות, הקהל האוקראיני היה אוהד לו, האווירה במשפט הייתה נגד הענשתו, והוא טען לחפותו ולהאשמת שווא. בסופו של דבר קיבל חמש שנות מאסר עקב גילו הצעיר בעת המעשים, ושוחרר לאחר שנתיים ב-1970 במסגרת חנינה כללית של אסירים סובייטיים לכבוד מאה שנה להולדת לנין.
הניצולה ועדת הראייה אטיה צלביץ' עלתה ארצה בתשל"ג (1973) וגרה בעכו.
אישים.
מבין הנודעים שבמנהיגי היהודים מעיירה זו, רבי אהרן לנדא מפלשטין, חתן רבי אברהם מסטרטין, בנו של רבי יהודה צבי ברנדווין מסטרטין. רבי אהרן שינה את שמו מלנדא לברנדווין, אחרי פטירת חמיו שהיו לו רק בנות, ועלה לצפת. צאצאיו הם הענף הציוני של חסידי סטרטין, הרב שמואל יוסף מוריה, ו"רב ההסתדרות" הרב יהודה צבי ברנדווין ובנו רבי אברהם האדמו"ר מהעיר העתיקה.
מצאצאי העיירה הוא הפרופסור המתמטיקאי אלכסנדר פלשטין מאוניברסיטת סנט פטרסבורג.