הרמס בראשיתו היה גם אל פאלי שנקשר לפריון ולמזל. באתונה הוצבו הרמאי מחוץ לבתים לשם מזל. נהוג היה למרוח את מבושי הפסל בשמן זית כסגולה למזל. אמונה טפלה כזו קיימת עד היום, למשל בפסל חזיר הברונזה הפורצלינו (ופסלים אחרים ברחבי העולם), בעל אף ואיבר מין המבהיקים יחסית לשאר הפסל, מרוב נגיעות בהם לאורך השנים כסגולה למזל או לפוריות.
בחודש מאי 415 לפנה"ס, כשהצי האתונאי עמד להפליג לסירקוסאי במהלך המלחמה הפלופונסית, הושחתו כל ההרמאי האתונאים. היה זה חילול קודש נורא ורבים האמינו כי הוא מסכן את הצלחת המסע. האתונאים האמינו כי הייתה זו מלאכתם של חבלנים מסירקוסאי או מקרב מתנגדי מלחמה אתונאים, אם כי מעולם לא נמצאה לכך הוכחה. אלקיביאדס הואשם בארגון הפשע. הוא הכחיש את ההאשמות והציע לעמוד למשפט אך האתונאים לא רצו לשבש את המסע עוד יותר. מתנגדיו היו להוטים לקיים את משפטו של אלקיביאדס בהיעדרו, כשלא יוכל להגן על עצמו. לאחר שיצא למסע אויביו הפוליטיים הביאו להרשעתו ולגזירת דינו למוות הן בשל השחתת ההרמאי והן בשל פשע לכאורה קשור לכך, של חילול החגיגה השנתית לכבוד דמטר ופרספונה.
אהרון רזאל
משכיות
מַשְׂכִּיּוֹת היא התנחלות בצפון בקעת הירדן. זהו יישוב קהילתי, דתי ומאוגד כאגודה שיתופית חקלאית. הוא שוכן על חלקו הצפוני של כביש אלון.
היסטוריה.
הקמת היאחזות נח"ל במקום אושרה על ידי ממשלת ישראל כבר ב-1982, אך הקמתה בפועל החלה רק בשנת 1988 עם פריצת דרך וסלילת כביש גישה. ההיאחזות ננטשה לאחר מספר שנים והמקום היה שומם.
ב-2004 הקים ללא אישור הרב שלמה אזואלוס, רבה של מועצה אזורית עמק המעיינות, מכינה קדם צבאית בהיאחזות הנטושה, בה למדו כ-50 תלמידים. במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות, בספטמבר 2005, הודיעו תושבי ההתנחלות שירת הים ממפוני גוש קטיף שהחליטו להתיישב במקום. בחודש דצמבר 2006, נתן שר הביטחון, עמיר פרץ, אישור להקמת יישוב במקום ובו כ-30 בתים צמודי קרקע. זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1995 שמדינת ישראל הקימה התנחלות חדשה. ההחלטה קוממה את מחלקת המדינה האמריקנית, ואת האיחוד האירופי, אשר מיהרו לפרסם הודעות המבקרות את ההחלטה. ההחלטה בוטלה לבסוף לבקשת הממשל האמריקני. בתקופת ממשלת אהוד אולמרט, ביולי 2008, אישר שר הביטחון אהוד ברק את הקמתם של 50 יחידות דיור ביישוב.
במאי 2009 פרסמה המועצה האזורית מכרז לבנייה במקום וערכה סיור קבלנים. בספטמבר 2009 החלו במקום עבודות לבניית 20 בתי קבע.
בעשור השני של המאה ה-21 הוקמו שני מאחזי לווין סמוך למשכיות, משכיות דרום וחוות בינתיים בין השאר בבסיס צבאי נטוש, סמוך לכפר אל עקבה, כ-2 ק"מ ממערב למשכיות. הקמת המאחזים הביא לעימותים עם הקהילות הבדואיות בכפרים עין אל־חילווה ואום ג'מאל, שמקיפות את משכיות, בהם מתגוררים כ-300 תושבים. בנובמבר 2017 הוציא צה"ל צווי פינוי לקהילות אלו.
אתרים בקרבת היישוב.
בקרבת היישוב ישנם מספר מעיינות הנובעים כל השנה. בסמוך ליישוב, מצפון לו שוכן 'תל חילו' (אלישע) - במקום אתר ארכאולוגי ותצפית על נחל אל-מאליח ועל האזור כולו. על פי חלק מהחוקרים תל זה הוא אבל מחולה המקראי בו התגורר הנביא אלישע ושם פגש בו אליהו הנביא לראשונה. תושבי היישוב סללו שביל היוצא משער היישוב אל עבר התל.
פרס שותא רוסתוולי
הפרס הממלכתי על שם שותא רוסתוולי (בגאורגית: შოთა რუსთაველის სახელმწიფო პრემია, בתעתיק עברי: שוֹתא רוּסתַווֶליס סַחֶמציפּוֹ פּרֶמיה) הוא הפרס הממלכתי הגבוה ביותר בגאורגיה, בתחום הספרות, השירה והאמנות (פרס המקביל לפרס ביאליק הישראלי).
הפרס נוסד בשנת 1965, והראשונים שזכו בו היו הסופר קונסטנטינה גמסחורדיה על הטטרלוגיה "דוד הבנאי", המשורר איראקלי אבשידזה על מחזור שיריו "פלשתינה-פלשתינה", שנכתב בעקבות ביקורו בארץ בשנים 1961-1962, והצייר לדו גודיאשווילי.
זוכים נוספים:
טנגיז אבולדזה
חמוש במשקפיים
"חמוש במשקפיים" הוא אלבום האולפן ה-18 של הזמר אריק איינשטיין, בשיתוף המוזיקאי מיקי גבריאלוב, שיצא בנובמבר 1980.
זהו שיתוף הפעולה השלישי של איינשטיין וגבריאלוב, לאחר האלבומים המצליחים "בדשא אצל אביגדור" ו"סע לאט" מראשית שנות ה-70.
את שירי האלבום הלחין גבריאלוב, למעט השיר "ילדי ההפקר" שהלחין מחדש יוני רכטר ובוצע קודם לכן כשיר בבלט "אגדה בחולות", לו הלחין רכטר את המוזיקה (לשיר "ילדי ההפקר" היה לחן קודם, עממי-רוסי), והשירים "תל אביב, גדות הירקון, 1950", "סן פרנסיסקו על המים" ו"עצים" שהלחין שלום חנוך. הלחן של גבריאלוב לשיר "הכניסיני תחת כנפך" היה גם לחן חדש שנכתב עבור האלבום, וקדמו לו הלחן העממי והישן (ששרה נחמה הנדל ואחריה גם ריטה) והלחן של נורית הירש (ששרו יהורם גאון, שלישיית המעפיל ואבנר גדסי). את השיר "תוף בודד" הקליט איינשטיין גם בגרסה רוקיסטית שיצאה בתקליט שדרים שנה לאחר יציאת האלבום יחד עם עיבוד דומה לשיר "קפה טורקי".
איינשטיין חיבר את המילים לארבעה משירי האלבום, ואת מילות שאר השירים חיברו נתן אלתרמן, חיים נחמן ביאליק ולאה גולדברג.
רשימת רצועות.
כל השירים באלבום עובדו על ידי מיקי גבריאלוב, למעט "ילדי ההפקר" שעובד על ידי יוני רכטר, "סן פרנסיסקו על המים" שעובד על ידי אילן מוכיח, ו"תל אביב, גדות הירקון, 1950" שעובד על ידי אילן מוכיח.
פארוס (יוון)
פארוס (ביוונית: Πάρος; באנגלית: Paros, להבדיל מ-Pharos שבמצרים העתיקה) הוא אי יווני בים האגאי, חלק מארכיפלג האיים הקיקלאדיים, מערבה מנקסוס, השלישי בגודלו לפי השטח. באי התגוררו בשנת 2011,כ- 13,715 תושבים. עיר הבירה היא פאריקיה, שהיא גם הנמל הראשי של האי.
האי התפרסם בימי קדם ועד לתקופה המודרנית במכרות שיש שלו. ביריבות לאורך שנים עם האי נקסוס, זכה בימי קדם לפרק זמן של עצמאות. באותה תקופה הונהגה בו דמוקרטיה, ולאחר מכן אוליגרכיה ואז שוב דמוקרטיה. אחרי תקופת העצמאות היה האי חלק מהליגה האטית-דלית. מאוחר יותר נמצא בשליטה של ממלכת מקדוניה, בשליטה רומית ואחר כך חלק מהאימפריה הביזנטית. החל משנת 1207 עברה לשליטת הדוכסות הוונציאנית של נקסוס.
בשנת 1537 נחרבה על ידי לוחמיו של ח'יר א-דין ברברוסה ונכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית.
בעקבות מלחמת העצמאות של יוון (1821) הפכה לחלק מיוון העצמאית.
האי פורה ובאדמתו טמונים גם משאבים טבעיים. הוא הפך ליעד תיירותי בינלאומי והרבה מיישוביו הפכו לעיירות נופש.
על פי הרקלידס, האי יושב על ידי פארוס, מנהיגה של קבוצה שהגיעה מארקאדיה. בשנת 680 לפני הספירה נולד באי המשורר ארכילוכוס ובמאה ה-5 לפנה"ס נולד בו הפסל אגורקריטוס. האי נשלט בעבר על ידי מדינות רבות, אך היום האי שייך ליוון.
קימון
קימון (ביוונית עתיקה: Κίμων ; 510, כרסונסוס (חצי האי גליפולי) - 450 לפנה"ס, קפריסין) היה מדינאי אתונאי, ודמות פוליטית מרכזית בשנות השבעים והשישים של המאה החמישית לפנה"ס בפוליס האתונאי.
חייו.
קימון היה בנה של הגסיפיילה, בת אולורוס, מלך תראקיה. קימון ואביו מילטיאדס (ממשפחת הפילאידים) הגיעו לאתונה ב-493. אביו מת בכלא לאחר שנכשל בניסיונו לכבוש את האי פארוס. קנס שהוטל על אביו בעקבות הכישלון הועבר בירושה לקימון, והייתה זו אחותו, פיאנס קאליאס, אתונאית עשירה מאוד ששילמה את הקנס.
לדבריו של פלוטרכוס, על קימון נאמר שהוא היה "בעל אומץ לב כמו מילטיאדס, חכם כמו תמיסטוקלס, ובעל חוש צדק רב יותר בהשוואה לכל אדם אחר. בהיותו אדם מאוד עשיר שחי חיי מותרות, נהג קימון ברוחב לב ביחסו להמון העם, ואף נהג לדאוג לאספקת מזון לעניי העיר. כמו כן, חלק מהחומות הגבוהות שהקיפו את אתונה מומן על ידו.
קימון היה חייל מבריק, והתגלה כאדם ישר, הגון ובעל רחמים. שמו נודע לרבים בעקבות דרגתו הצבאית הגבוהה ועל רקע היוזמות האסטרטגיות המבריקות שערך. ידוע כי לאחר ניצחון צבאי שעמד בראשו, הוא אפשר לבני בריתו לקחת לעצמם את כל התכשיטים של שבויי המלחמה ולהעביר לאתונה רק את השבויים שאין בידיהם תכשיטים או את אלו שאין ביכולתם לשמש כעבדים. בני הברית לעגו לו על כך - עד שחבריהם וקרובי משפחתם של השבויים פדו ושחררו כל אחד מהם תמורת כסף רב מאוד. הדבר השאיר בידיו כסף רב עד שהיה ביכולותו לדאוג למזון לחייליו שהספיק לחודשים ארוכים ועדיין להעביר חלק מהכסף לפוליס.
באותם הימים, אתונה וספרטה היו אויבות זו לזו. באתונה שלט משטר דמוקרטי ואילו בספרטה שלטה אוליגרכיה צבאית. יחד עם זאת ולמרות העוינות ההדדית ביניהן, שתי הערים חברו זו לזו במאבק המשותף של יוון נגד האימפריה הפרסית במהלך שתי המלחמות הפרסיות בשנים 500 - 479 לפנה"ס. קימון עצמו תמך בספרטה וביקש לכונן הגמוניה משותפת של שתי ערי הפוליס. הוא שירת המלחמות הפרסיות, ולדברי פלוטרכוס: "בכל המצבים בהם יכולה מלחמה להעמיד אדם, עמד בהן קימון שווה בשווה כאילו היה תמיסטוקלס או אביו מיליטיאדס". ידוע שהוא ניהל את קרב סלמיס ביד רמה ובהצטיינות יתירה.
קימון היה אוליגרך ותמך בחוקה של קלייסתנס שחילקה את הכוחות הפוליטיים בין המעמד הגבוה למעמד האמצעי. לעולם הפוליטיקה הוא הגיע לאחר שחבר לאריסטידס בביזנטיון, שהפך ברבות הימים למורהו הפוליטי. לפוליטיקה האתונאית עצמה הוא הגיע לאחר שאתונאים רבים החלו למאוס בתמיסטוקלס, ובשל כך הם החלו לקדם את קימון לכהן בתפקידים רמים בפוליס. כשכוחותיו של כסרכסס התקרבו לפוליס בשנת 480 לפנה"ס, החליט תמיסטוקלס לפנות את אתונה ולהתבסס אך ורק על כוח צבאי ימי. היה זה קימון שהוביל את תהלוכת הצעירים למקדש אתנה שנועדה לקבור את רסן הסוסים המלכותיים שלהם כמנחה לאלה, ולאחר מכן, פנה להתגייס לצי הימי.