בשנת 1912 סיים לב את לימודיו בגימנסיה המחוזית בפסקוב (כמו חברו השני לכיתה וחברו הקרוב אוגוסט לטאווט) והתקבל למחלקה למדעי הטבע בפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת סנקט פטרבורג. בשנת 1915 עבר לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת מוסקבה, לאחר שקיבל אישור להשתתף במקביל בשיעורים במחלקה למדעי הטבע וסיים את לימודיו בשנת 1919. משנת 1921 עבד במכון למיקרוביולוגיה של ועדת הבריאות העממית לבריאות במוסקבה. בשנת 1928 התחתן עם זינאידה ויסאריונובנה ירמולייבה. בחודשים הראשונים שלאחר החתונה בילו זילבר וירמולייבה בעבודה במכון פסטר (צרפת) ובמכון רוברט קוך (גרמניה). בשנת 1929 קיבל את ההצעה לתפקיד מנהל המכון למיקרוביולוגיה של אזרבייג'ן וראש המחלקה למיקרוביולוגיה של המכון הרפואי בבאקו.
פיקח על דיכוי התפרצות מגפת הדבר בנגורנו קרבאך בשנת 1930. עם חזרתו לבאקו הוצג כמועמד לקבלת עיטור הדגל האדום ועד מהרה נעצר באשמת חבלה במטרה להדביק את אוכלוסיית אזרבייג'ן במגפה. הוא שוחרר לאחר ארבעה חודשים (אולי לבקשתו של מקסים גורקי, אליו פנה אחיו הצעיר של לב זילבר, הסופר וניאמין קאברין, אולי הודות למאמציה של גרושתו, זינאידה ירמולייבה). עם שחרורו עבד זילבר במוסקבה, ועמד בראש המחלקה למיקרוביולוגיה במכון המרכזי ללימודי רפואה מתקדמים ועמד בראש המחלקה המיקרוביולוגית של המכון הממלכתי לבקרה מדעית של הוועדה העממית לבריאות. בשנת 1934 הוא הקים את הקמת המעבדה המרכזית לנגיפים בוועדת הבריאות העממית של רוסיה הסובייטית ויזם את פתיחת המחלקה לווירולוגיה במכון למיקרוביולוגיה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1935 התחתן עם ולריה פטרובנה קיסליובה. בשנת 1937 עמד בראש משלחת המזרח הרחוק של הקומיסריון העממי לברית המועצות לבריאות לחקר מחלה זיהומית לא ידועה של מערכת העצבים המרכזית. במהלך עבודת המשלחת הובהר אופי המחלה – דלקת מוח מקרציות והוצעו שיטות להתמודד איתה. מיד עם שובו נעצר בגין ניסיון להדביק את מוסקבה בדלקת המוח דרך אספקת המים בעיר ופיתוח איטי של תרופה לטיפול במחלה. בזמן שהותו בכלא, זילבר ריצה חלק מתקופת כהונתו במחנות בפצ'ורה, שם בתנאי הטונדרה הוא פיתח תכשיר שמרים נגד פלגרה מאיילים והציל את חייהם של מאות אסירים שמתו ממחסור מוחלט בוויטמינים. תכשיר זה נרשם כפטנט ואושר על ידי קומיסריון הפנים העממי.
בשנת 1939 שוחרר והיה לראש המחלקה לווירולוגיה במכון המרכזי לאפידמיולוגיה ולמיקרוביולוגיה של קומיסריון הבריאות העממי של ברית המועצות, אך בשנת 1940 נעצר בפעם השלישית. הוא סירב להצעות חוזרות ונשנות לעבוד על נשק בקטריולוגי. כשזכרו את יכולתו של זילבר להשיג לכוהל מאיילים, הרשויות שלחו אותו למחנה כימי, שם החל במחקר בנושא סרטן. עבור המחקר, האסירים תפסו עכברים וחולדות עבור זילבר לצורך ניסויים. במהלך מחקרו גיבש תפיסה חדשה של מקור הגידולים הסרטניים. בצורתו המקורית (1944–1945), היא התבססה על שני עקרונות בסיסיים: גידולים הם ממוצא ויראלי, אך הנגיף מבצע פונקציות יזומות בלבד עם התקדמות הגידול.
במרץ 1944, ערב יום הולדתו ה־50 של זילבר, הוא שוחרר, ככל הנראה בזכות מכתב על חפותו של מדען שנשלח לסטלין ונחתם על ידי המנתח הראשי של הצבא האדום ניקולאי בורדנקו, סגן נשיא האקדמיה למדעים של ברית המועצות, לאון אורבלי, הסופר וניאמין קאברין, הביוכימאי ולדימיר אנגלהרדט וזינאידה ירמולייבה (יוצר הפניצילין הסובייטי וגרושתו לשעבר של זילבר), שיזמו את המכתב. לדעת זילבר עצמו, ככל הנראה, המכתב לא הגיע לנמען, אלא גרם לבלבול במשרדי הנ.ק.ו.ד. עם שחרורו הוא מפרסם מייד בעיתון איזבסטיה את מושג מקור הגידולים הסרטניים.
בקיץ 1945 הוא מצא ולקח לברית המועצות משפחה – אשתו, אחות אשתו ושני בניו, ששרדו במחנות העבודה הגרמניים, שם בילו 3.5 שנים. באותה שנה הוא נבחר לחבר באקדמיה למדעי הרפואה של ברית המועצות, מונה למנהל מדעי של המכון לווירולוגיה של האקדמיה למדעי הרפואה של ברית המועצות ועמד בראש המחלקה לווירולוגיה ואימונולוגיה של גידולים במכון לאפידמיולוגיה, מיקרוביולוגיה ומחלות זיהומיות של האקדמיה למדעי הרפואה של ברית המועצות, שם עבד במשך כל השנים שלאחר מכן. לאחר שחרורו קיבל את פרס סטלין.
מת ב־10 בנובמבר 1966 ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה (חלקה 6).
צאצאיו.
ילדיו של זילבר הפכו מאוחר יותר למדענים מפורסמים: לב קיסליוב (1936–2008) – ביולוג מולקולרי, אקדמאי של האקדמיה הרוסית למדעים, ופיודור קיסליוב (1940–2016) – ביולוג מולקולרי, מומחה לקרצינוגנזה, חבר באקדמיה הרוסית למדעי הרפואה. אשתו של אחיו אלכסנדר (יקטרינה איוואנובנה זילבר, 1904–1963) בנישואיה השניים נישאה למחזאי יבגני שוורץ. האח – דוד זילבר (1897–1967), ראש המחלקה להיגיינה כללית וצבאית, דיקן הפקולטה לרפואה מונעת של המכון הרפואי פרם, מחבר הספר "היגיינת בתי מרקחת" (1962), ספר לימוד לפקולטות לתרופות "היגיינה" (1970).
גילויים מדעיים.
זילבר סבר שבמדע היסודי חייבים להיות ראשונים והוא המחבר של התגלית המדעית "תכונות חדשות של פתוגניות של נגיפים נושאי גידול", שנרשם במרשם התגליות הממלכתי של ברית המועצות תחת מספר 53 מיום 27 במאי 1957.
בשנת 1967, על גילוי הפתוגניות של נגיף סרקומה העוף עבור סוגים אחרים של בעלי חיים, זילבר זכה בפרס המדינה של ברית המועצות לאחר מותו.
רובן בוריאני
רובן בוריאני (באיטלקית: Ruben Buriani; נולד ב-16 במרץ 1955) הוא כדורגלן איטלקי ששיחק בעמדת הקשר. לאחר הפרישה שלו, הוא שימש כמנהל הספורטיבי במערך הנוער של מילאן.
קריירת מועדונים.
במהלך קריירת המועדונים שלו הוא שיחק עבור מועדוני כדורגל ברחבי איטליה כמו מילאן (שבמדיה שיחק בין שנת 1977 לשנת 1982), ספאל, מונצה, צ'זנה, רומא ונאפולי.
את הבכורה שלו במילאן ערך ב-11 בספטמבר 1977 בתיקו החוץ 1–1 מול פיורנטינה; הוא עזב את הקבוצה לאחר שהאחרונה נשרה לליגת המשנה בפעם השנייה בתולדותיה. בוריאני רשם 180 הופעות בכל המסגרות במדי מילאן ובהן כבש 14 שערים.
קריירה בינלאומית.
במהלך הקריירה שלו ברמה הבינלאומית, בוריאני היה שותף לשני משחקים בלבד של הנבחרת האיטלקית. הופעות אלו היו במסגרת יורו 1980 ובשניהן הוא עלה כמחליף. באותו הקמפיין, נבחרת איטליה תחת הדרכתו של המאמן, אנצו ביארזוט, סיימה במקום הרביעי.
איבאנו בורדון
איבאנו בורדון (באיטלקית: Ivano Bordon; נולד ב-13 באפריל 1951) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת השוער. במהלך הקריירה שלו הוא נחשב לאחד השוערים הטובים ביותר באיטליה ורשם קריירה מוצלחת, כששיחק עבור מספר מועדוני כדורגל איטלקים. ברמה הבינלאומית, הוא ייצג את איטליה בעיקר כמחליפו של השוער הבכיר יותר באותם זמנים, דינו זוף. כמו כן, הוא היה חלק מסגל הנבחרת האיטלקית שזכתה במונדיאל 1982, והיה בסגל הנבחרת למונדיאל 1978 ויורו 1980.
לאחר הפרישה, הוא הפך למאמן שוערים של מספר קבוצות איטלקיות ושל נבחרת איטליה, שזכתה במונדיאל 2006, תחת המאמן מרצ'לו ליפי.
קריירה.
בורדון נולד במרגרה, ונציה. במהלך קריירת המועדונים שלו בין השנים 1970 ל-1989 הוא שיחק עבור אינטר מילאנו (83–1970), כאשר הוא שימש כשוער המחליף של לידו ויירי, אך לאחר מכן הפך לשוער הבכיר של הקבוצה שבמדיה זכה בשתי אליפויות סרייה א' בשנת 1971 ובשנת 1980, בנוסף לשתי זכיות בגביע האיטלקי. כמו כן, הוא הגיע עם אינטר עד לשלב גמר גביע אירופה לאלופות 1972, שבו קבוצתו נחלה הפסד לאייאקס. מאוחר יותר בקריירה הוא שיחק בסמפדוריה (86–1983), עימה זכה בגביע האיטלקי בשנת 1985, בסן רמסה (87–1986) ובברשה (89–1987).
בורדון רשם 21 הופעות עבור המדים הלאומיים של נבחרת איטליה בין השנים 1978 ל-1984, ואף נכלל בשלושה טורנירים מרכזיים כמחליפו של דינו זוף. הוא ייצג את הנבחרת במונדיאל 1978 (שבו איטליה סיימה במקום הרביעי), ביורו 1980 (שבו איטליה סיימה שוב במקום הרביעי) ובמונדיאל 1982 (שבו איטליה זכתה בגביע).
מוסטפה אדיב
חסן השני
מוחמד השישי
סטיב קראם
סטיבן "סטיב" קראם, מפקד (באנגלית: Stephen "Steve" Cram, CBE; נולד ב-14 באוקטובר 1960) הוא אתלט בריטי בעבר. הוא סגן אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1984), אלוף העולם הראשון (הלסינקי 1983) ופעמיים ברציפות אלוף אירופה (אתונה 1982 ושטוטגרט 1986), פעמיים ברציפות אלוף חבר העמים הבריטי (בריזביין 1982 ואדינבורו 1986), ראשון בעולם (1988) ושיאן עולם (16 ביולי 1985 – 23 באוגוסט 1985) בריצת 1500 מטר. דורג 3 פעמים במקום ראשון בעולם (1982, 1983 ו-1986) בריצת 800 מטר, שיאן עולם (27 ביולי 1985 – 5 בספטמבר 1993) ושיאן אירופה הנוכחי (2020) בריצת מייל, שיאן עולם (4 באוגוסט 1985 – 16 ביולי 1987) בריצת 2000 מטר ואלוף בריטניה (1989) בריצת 5000 מטר.
קראם היה לאתלט הראשון בהיסטוריה שרץ 1500 מטר בפחות מ-3:30 דקות.
ביוגרפיה.
קראם נולד וגדל בגייטסהד.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) סיים קראם במקום שמיני בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:41.0 דקות.
ראשון בעולם.
בתחרות שנערכה בלונדון ב-17 ביולי 1982 ניצח קראם בריצה 800 מטר בתוצאת של 1.44.45 דקות, תוצאת השנה בעולם.
אלוף אירופה ואלוף חבר העמים.