אומת הקיקויו האמינה שישנו קשר פנימי בין כלל הדברים ביקום. לכל דבר הנראה לעין יש כוח רוחני פנימי. כוח זה מקורו מאלוהים, הישות העליונה ביקום שבכוחה ליצור ולהרוס את כוח החיים. האמינו כי כל מה שיצר האל הוא בעל כוח פנימי חיוני שמחבר את כלל הדברים אליו, על ידי העובדה שנוצרו על ידו. אנשי הקיקויו האמינו שלאל העליון, נגאי, היה את כוח החיים בתוכו ולכן הוא היה השליט הטוב ביותר אשר שולט בכל דבר ביקום. לפי אנשי הקיקויו אלה שבעלי כוח החיים הגדול ביותר הם האנשים שהכי מקורבים לאל העליון והם היו ההורים הראשונים שנוצרו על ידו ולכן הוא נתן להם את כוח זה. ההורים הראשונים היו המכובדים ביותר בקרב אנשי הקיקויו.
אנשי הקיקויו האמינו שרוחות אבותיהם המנוחים יכולים להיוולד שוב בעולם הזה כאשר נולדים ילדים, ולכן מבצעים טקס פולחני בזמן הענקת השם לילד. אנשי הקיקויו האמינו כי החיוניות של כוח החיים או נשמת האדם יכולים להיפגע או להתחזק, ובכך להשפיע על בריאותו של האדם. הם גם האמינו שיש אנשים בעלי יכולת לתמרן את הכוח הפנימי של כל הדברים. אנשים אלו שמחזקים את נפשו של האדם ורווחתו נקראו אנשי הרפואה (Mũgo) בעוד שהאנשים אשר החלישו את כוח החיים של האדם נקראו מכשפים (Mũrogi). אנשי הקיקויו האמינו בנוסף כי פריטים רגילים הם בעלי כוחות רוחניים אשר עשויים להתחזק על מנת שיוכלו להגן על האדם מפני אלה אשר מאיימים על כוח החיים שלו ועלולים לגרום להיחלשותו. פריט עם כוח כזה נקרא גד'יטו (gĩthitũ). לכן, הפילוסופיה של הדת של אנשי הקיקויו הושתתה על ההבנה כי לכל דבר ביקום יש כוח חיים פנימי שאנחנו לא רואים. אנשי הקיקויו תפסו את האלוהים כאחראי על כוח חיים הפנימי הזה של כל הדברים, סגדו לו והאמינו כי הוא יכול לחזק את כוח החיים של כל הדברים שקיימים (חקלאות, בקר, ילדים וכדומה). אנשי הקיקויו מנסים לצמצם אירועים שעלולים להוביל לאסונות שמחלישים ומקטינים את כוח החיים של העם או שמובילים למוות. המנהיג של אנשי הקיקויו היה אדם אשר נחשב כבעל כוח החיים הגדול ביותר בקרב העם או האדם שהפגין את כוח החיים הגדול ביותר בטיפול באנשים, המשפחות, התוצרת החקלאית, הבקר והאדמות. המנהיג נחשב כאדם הקרוב יותר לאלוהים מכל אחד אחר מהאומה. מנהיג זה היה צריך להראות ולהוכיח כי הוא בעל אמות המידה הגדולות ביותר של האמת (maa) ושל הצדק (kihooto), בדיוק כמו האל העליון של אנשי הקיקויו.
תרבות.
שפה.
אנשי הקיקויו מדברים בשפת הקיקויו אשר היא חלק ממשפחת שפות הבנטו. בנוסף, רבים מדברים סווהילי ואנגלית אשר שתיהן מוגדרות כשפות רשמיות בקניה.
ספרות.
הספרות של אנשי הקיקויו כוללת שירה מקורית, סיפורים, אגדות, חידות ופתגמים המבוססים על עקרונות פילוסופיים שבראשם עומדים ערכי הצדק והמוסר. עד 1888 ספרות הקיקויו התבטאה בפולקלור. ישנם סיפורים מפורסמים כמו העלמה שהוקרבה על ידי בני משפחתה, האחות האבודה, ארבעה הלוחמים הצעירים ועוד רבים.
כאשר המיסיונרים האירופאים הגיעו לארץ הקיקויו ב-1888, הם למדו את שפת הקיקויו והתחילו לכתוב בשפה זו על ידי שימוש באותיות רומיות. אנשי הקיקויו לא הסכימו עם הגישה החינוכית של האירופאים המיסיונרים. בנוסף הם דגלו בחינוך לשוויון הזדמנויות, עודדו מעורבות במשק הכלכלי ובשינויים הפוליטיים בארצם. כתוצאה מכך ישנם סמלים בולטים בספרות הקיקויו כגון מג'ה (Meja) ומוואנגי (Mwangi). יצירות ספרותיות של נגוגה וה ד'יונגו
(Ngũgĩ wa Thiong'o) כוללות את מורוגי וה קגוגו (2006) (Murogi wa Kagogo), שאיטאני מוד'רבאיני (Caitani Mutharabaini) (1981), מטיגארי (1986) (Matigari) - הקוסם מארץ קרואו, המהווה את הרומן הגדול ביותר בשפת הקיקויו אשר תורגם ליותר משלושים שפות.
מוזיקה.
המוזיקה המסורתית של אנשי הקיקויו התקיימה עד 1888 בה אימצו את התרבות האירופאית. לפני 1888 ועד 1920 מוזיקת הקיקויו כללה סגנונות מוזיקה שונים ביניהם נדומו, (Nduumo) קיבאטה (Kibaata), ומוד'ונגושי (Muthunguci). היום, מוזיקה וריקוד הם מרכיבים חזקים יותר בתרבות הקיקויו. קיימת תעשיית הקלטות מוזיקלית של אנשי הקיקויו, בסולם הפנטטוני שלהם וסגנון המוזיקה המערבי. מוזיקאים פופולריים כוללים את יוסף קמרו (Joseph Kamaru), אסתר ואהומה (Esther Wahome), מיקה רוה (Mike Rua), פטר קיגיה (Peter Kiggia), אבריל ניאמבורה ועוד. 10 המוזיקה באוכלוסייה בקניה מתאפיינת בריקודים, תופים ושאר כלים, לעומתם מוזיקת הקיקויו מכילה בעיקר שפה, ולמעשה מספרת סיפורים וחידות דרכה.
קולנוע.
הפקת סרטי קולנוע זוהי תופעה חדשה מאוד בקרב אנשי הקיקויו. התופעה הפכה פופולרית רק במאה ה-21. במאה ה-20, צרכו סרטים שנעשו במערב, בעיקר סרטים אמריקאים. סרטים פופולריים של הפקת קיקויו כוללים סדרות קומדיה כמו מאצ'אנגי (Machang'i) וקיהנג'ו (Kihenjo), וסרטים עם אמירה פוליטית לדוגמה-"מטבח הטוטו" שמתרחש בקנייה הקולוניאלית שבו ילד קיקויו צעיר עובד עבור מתיישבים בריטיים בקנייה. הסרט מתאר את הקשיים שעברו העובדים, מתאר את הלחץ המתמיד מצד לוחמי החופש שרצו שהעובדים יחברו אליהם.
מטבח הקיקויו.
המזון האופייני של אנשי הקיקויו כולל תירס ושעועית (Gītheri), אפונה ירוקה מחית תפוחי אדמה (Mūkimo), שעועית מחית תפוחי אדמה (Kīmitū), שעועית יבשה מחית, תירס ותפוחי אדמה (Irio), נקניק (Mūtura), דייסה מותססת מקמח דוחן, בשר עיזים צלוי ותירס (Ūcūrū ). בנוסף, מזונם כולל בשר בקר, עוף וירקות מבושלים כגון כרוב, תרד וגזר.
נאדר אבו תאמר
נאדר אבו תאמר (בערבית: نادر أبو تامر נולד ב-1965) הוא סופר, מתרגם, עיתונאי ושדרן ערבי ישראלי זוכה פרס שר התרבות לכתיבת ספרים לילדים בערבית בשנת 2008 ומקים מוקד התנועה של קול ישראל בערבית.
ביוגרפיה.
אבו תאמר נולד בשפרעם וסיים שם את לימודיו התיכוניים. ב-1987 סיים את לימודיו לתואר הראשון בשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1990 סיים את התואר שני בשפה ובספרות ערבית. תוך כדי לימודיו עבד כמעצב גרפי וכמתרגם בחברות "תרגומי איכות" ו"עלי כותרת".
החל בקריירה עיתונאית בשנת 1995 כעיתונאי, שדר וקריין, בתרגום סימולטני של אירועים שונים, ניהול והגשת גל פתוח, הגשת יומני חדשות וקריאת מהדורות חדשות. הקים במקביל את מוקד התנועה בקול ישראל בערבית והמשיך כעורך אקטואליה ותוכניות בקול ישראל, ביניהן "יום חדש", "בוסתן הזמר", "תחנות", "עמדות", "שכנים" שעוסקות במיזמים חינוכיים ו"אוראק". משנת 2013 מגיש את תוכנית האקטואליה "אג'נדה", אחת התוכניות המרכזיות בקול ישראל בשפה הערבית, בה נידונים נושאים פוליטיים, תרבותיים וחינוכיים שקשורים לחברה הערבית בישראל.
מלבד עבודתו כאיש תקשורת עובד אבו תאמר כמתרגם וכיועץ מדעי ספרותי. חיבר כ-30 ספרי ילדים, ותרגם כעשרה ספרים מעברית לערבית. בשנת 2008 זכה בפרס שר התרבות לכתיבת ספרים לילדים בערבית.
שון הכבשון
אל-קודס (נפה)
נפת אל-קודס (ירושלים) היא אחת מ-16 נפות הרשות הפלסטינית. הנפה כוללת את מזרח ירושלים, המוגדרת כבירת הנפה על פי החוק הפלסטיני, ואת כל היישובים הפלסטיניים הסמוכים לה.
שטח הנפה הוא 345 קמ"ר. על פי אומדן הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2016 בנפה התגוררו 426,533 נפשות. מספר זה כולל את תושבי מזרח ירושלים.
מושל הנפה הוא עדנאן ג'ית.
חלוקת משנה.
הרשות הפלסטינית מחלקת את הנפה לשניים:
להלן רשימת היישובים בנפת אל-קודס לפי סוג יישוב.
אלעזר אלישר
אלעזר אלישר (26 ביולי 1889, כ"ו בתמוז ה'תרמ"ט – 18 במאי 1955, כ"ב באייר ה'תשט"ו) היה איש ציבור ישראלי, סגן יושב ראש ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים, וחבר ועד העדה הספרדית בירושלים.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים לריקה, נכדת הרב חיים נסים ברוך, ולרב יוסף שאול אלישר, עסקן ירושלמי ונכדו של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר.
בילדותו התחנך בתלמוד תורה של העדה הספרדית בירושלים, ובהמשך אצל הרב נסים אלישר ובישיבת סבו, הרב חיים משה אלישר. בשנת 1906, כשהיה כבן 17 נסע לפריז שבצרפת, שם למד בבית ספר למסחר. בסיום לימודיו בשנת 1908 חזר לישראל, ובמשך מספר שנים סייע לאביו בעסקיו.
בשנת 1924 ייסד את לשכת המסחר "איטליה-א"י" בירושלים, ושימש כנשיאה עד לשנת 1930. בשנת 1925 נישא לפאולין בת ציון ולונה בוליסה אמזלג, נכדתו של חיים אמזלג.
בשנת 1927 החל לשמש כסגן הנשיא של "התאחדות הספרדים העולמית", ובתחילת שנת 1932 נבחר לשמש כסגן היו"ר וחבר הוועד הפועל שלה בירושלים. כן שימש כחבר ועד העדה הספרדית בירושלים למשך מספר שנים.
נמנה עם מייסדי ומנהלי "קופת אשראי א"י - קרדיט בנק", שנקרא בהמשך "בנק קדם לקרידיט", וחבר ההנהלה של בנק "קופת עם". כן שימש כסגן יו"ר שכונת תלפיות ובהמשך כיושב ראש הוועד שלה.
בשנותיו האחרונות התגורר בחיפה, שם נמנה עם מקימי בית מלון "לב-הכרמל", ושימש כמנהל חברת "לב-הכרמל" וחברת "פיתוח ירושלים".
הלך לעולמו בחיפה ונקבר בירושלים.
נפת אל-קודס
אלחנדרו סאנס