בנוסף לייסוד מערכת החוואים החופשיים, החלו ואן ריבק וחברת הודו המזרחית ההולנדית לייבא מספר גדול של עבדים, בעיקר ממדגסקר ואינדונזיה. בנות עבדים אלה התחתנו לעיתים עם המתיישבים ההולנדים או שנוצלו מינית על ידם, וצאצאיהם נודעו כצבעונים. בעזרת עובדים נוספים אלה התרחבו האזורים שהוחזקו בידי החברה לצפון ולמזרח, בהם עימותים עם בני החויחוי היו בלתי נמנעים. בני החויחוי גורשו מאדמותיהם המסורתיות, מתו בשל מחלות שהאירופאים הביאו עמהם, ונהרגו בנשקם החם של האירופאים בניסיונותיהם להילחם – והם אכן ניסו להילחם, במספר מלחמות גדולות ובהתנגדות גרילה שנתמשכו עד למאה ה-19. לרוב אלה שנותרו לא הייתה ברירה אלא לעבוד עבור האירופאים, תחת חוזים מנצלים שהיו שונים אך במעט מעבדות. במשך הזמן התערבבו בני החויסאן, הבוסים האירופאים שלהם והעבדים המיובאים אלה באלה, וצאצאיהם הם האוכלוסייה הצבעונית של היום.
בין קבוצות החויחוי הידועות ביותר היו בני הגריקה, שבמקור התגוררו לאורך החוף המערבי בין מפרץ סנט הלנה ורכס סדרברג. בסוף המאה ה-18 הם הצליחו להשיג רובים וסוסים והתקדמו לכיוון צפון-מזרח. בדרך הצטרפו אליהם קבוצות של חויסאן, צבעונים, ואפילו לבנים, ותוך זמן קצר יצאו להם מוניטין ככוח צבאי חזק. לבסוף הגיעו לרמה באזור קימברלי, שם כבשו לעצמם טריטוריה שנודעה כגריקאלנד.
הבורים מתגבשים כעם.
עם התפשטות החוואים לאזורים הרחוקים יותר בצפון ובמזרח, החלו רבים מהם לאמץ לעצמם אורח חיים נווד-למחצה, במידה מסוימת דומה לזו של בני החויחוי אותם החליפו. בנוסף לעדרים, למשפחה היו בדרך כלל עגלה, אוהל, תנ"ך וכמה רובים. לאחר שהתיישבו בנו צריף מלבני בוץ, שלעיתים היה ממוקם במרחק כמה ימי נסיעה מהאירופאי הקרוב ביותר. אלה היו ה"טרקבור" (trekboer - איכרים נודדים, מונח שאחר כך קוצר ל"בורים") הראשונים, מבודדים, עצמאיים לחלוטין משלטון רשמי, ובעלי יכולת מדהימה לספק את צורכיהם בכוחות עצמם. אורח החיים הקשוח שלהם יצר אינדיבידואליסטים אמיצים, שהכירו את הטבע באופן אינטימי, וביססו את חייהם על מקור ההדרכה העיקרי שלהם – התנ"ך. מוצאם ההולנדי, הגרמני והצרפתי נשכח, והם התגבשו כעם חדש עם תרבות משלו, חדור אמונה חזקה באל ובתנ"ך, שראה עצמו מושרש בערבות אפריקה.
ההתיישבות הבריטית.
עם סיומה של המאה ה-18 החל הכוח ההולנדי לדעוך, ובריטניה נכנסה למלא את הוואקום. הבריטים תפסו את הכף כדי שלא ייפול לידיים צרפתיות, החזירו אותו לזמן קצר להולנדים, לפני שניכסו סופית את האזור לעצמם ב-1814.
באותה תקופה היו במושבה 25,000 עבדים, 20,000 מתיישבים לבנים, 15,000 בני חויסאן, ו־1,000 עבדים שחורים משוחררים. הכוח היה בידי האליטה הלבנה בקייפטאון, והבדלה בין אנשים על בסיס גזע הייתה מושרשת עמוקות. מחוץ לקייפטאון וסביבתה אכלסו נוודים לבנים ושחורים את הארץ.
כמו ההולנדים לפניהם, לבריטים בתחילה לא היה עניין במושבת הכף לבד מהנמל האסטרטגי. אחת המשימות הראשונות שלהם הייתה לפתור ויכוח גבולות בין הבורים לשבט הקוסה, על הגבול המזרחי של המושבה. ב-1820 כ-5,000 מהגרים בריטים מהמעמד הבינוני, בעיקר סוחרים ואנשי עסקים, שוכנעו לעזוב את בריטניה ולהתיישב על חלקות אדמה בין הקבוצות הלוחמות כדי להוות אזור חיץ. התוכנית הייתה לא מוצלחת בעליל, ועד 1823 כבר נסוגו כמעט מחצית המתיישבים לערים, בעיקר לגרהמסטאון ופורט אליזבת.
אף שלא עזרו כלל ביישוב מחלוקת הגבולות, תוספת המתיישבים חיזקה את הנוכחות הבריטית באזור, וסדקה את האחדות היחסית של דרום אפריקה הלבנה. בעוד שעד לאותה תקופה הבורים ורעיונותיהם היו בלעדיים וללא תחרות, הרי שכעת היו שתי קבוצות לשוניות ושתי תרבויות. נוצרה תבנית שעל פיה דוברי האנגלית היו עירוניים ששלטו בפוליטיקה, במסחר, במכרות ובייצור, ואילו הבורים, שהיו פחות משכילים, היו מוגבלים לחוות שלהם.
הפער בין המתיישבים הבריטים והבורים התרחב עוד יותר עם ביטול העבדות בבריטניה ומושבותיה ב-1833, צעד שהבורים ראו אותו כמתריס נגד הסדר האלוהי של הגזעים. אולם השמרנות של המתיישבים הבריטים ותחושת העליונות הגזעית שלהם מנעה רפורמה רדיקלית, וב-1841 הועבר חוק שהנציח את שליטת הלבנים במושבת הכף. בינתיים גדל מאוד מספר הבריטים בקייפטאון, וכן באזור שממזרח למושבה (כיום מחוז הקייפ המזרחי), בנאטאל, ולאחר גילוי זהב ויהלומים - בחלקים מטרנסוואל, בעיקר סביב מחוז חאוטנג של היום.
מלחמות והתפשטות.
מפקאנה והשמדה.
על רקע תהליכי ההתיישבות האירופית, הגיעה תקופה של סבל רב בקרב העמים האפריקאיים באזור. תקופה זו כ"מפקאן" (חיסול) בשפת הזולו, וכ"דיפאקאן" ("הגירה כפויה") בשפת הסותו.
שורשי המפקאנה שנויים במחלוקת, אך בולטות מספר התרחשויות. אחת החשובות שבהן היא עלייתה של ממלכת זולו רבת העוצמה. בתחילת המאה ה-19 החלו שבטי נגוני בנאטאל לעבור מאסופת ממלכות בודדות למדינה ממורכזת ומיליטריסטית. הכוח מאחורי השינוי הזה היה שאקה זולו, בנו של מנהיג שבט זולו הקטן. שאקה, שאת דרכו החל כמנודה, הוכיח עצמו בקרב כלוחם ומצביא דגול והצליח לגבש עוצמה בידיו. הוא גיבש צבאות גדולים, וזעזע את הרעיונות המסורתיים המקובלים בכך שהציב בראשי הלוחמים קצינים שלו במקום את ראשי השבטים המסורתיים. לאחר מכן החל במערכה של כיבוש ושלטון טרור: אלה שעמדו בדרכו נמכרו כעבדים או נרצחו. אפילו ה"אימפיס" (יחידות לוחמות) שלו היו נתונות לחוקים דומים: כישלון בקרב פירושו מוות.
שלא במפתיע, שבטים שהיו בדרכו של צבאו של שאקה ברחו, ולאחר מכן הפכו לתוקפנים כלפי שכניהם. גל הטרור והנדידות התפשט בכל דרום אפריקה, ואף מעבר לה, והותיר אחריו מוות והרס. הוא אף שימש כזרז ליצירת מספר ישויות מדיניות, שהבולטות ביניהן הן סותו (כיום מדינת לסוטו) והסוואזי (כיום מדינת סוואזילנד).
ב-1828 נהרג שאקה בידי אחיו-למחצה, דינגן ואומתלנדה. דינגן, שהיה החלש יותר, נעשה למלך, והפחית את המשמעת הצבאית תוך שהוא ממשיך בדיקטטורה שלו. דינגן גם ניסה למסד יחסים עם הסוחרים הבריטים על חוף נאטאל, אך השתלשלות האירועים הביאה לסופה של עצמאות הזולו.
הטרק הגדול.
בינתיים, הלכה וגברה התמרמרות הבורים מן השלטון הבריטי במושבת הכף. ההכרזה הבריטית בדבר שוויון הגזעים הייתה לדידם התרסה חריפה במיוחד. החל משנת 1836 החלה נדידה של כמה קבוצות של בורים, יחד עם בני חויחוי רבים ועבדים שחורים, לעבר פנים הארץ, בחיפוש אחר עצמאות גדולה יותר. אלה נקראו "פוּרטרקרים" (Voortrekkers - "חלוצים"), והמסע אליו יצאו נקרא הטרק הגדול. מצפון וממזרח לנהר האורנג' שהיה הגבול של מושבת הכף, מצאו ה"פוּרטרקרים" שטחים עצומים של אדמות מרעה, שנראו לא מיושבים. נראה היה להם כי הגיעו לארץ המובטחת שלהם, עם די שטח לרעיית עדריהם ולפריחת תרבותם של עצמאות אנטי-אורבנית. הם לא מודעים לכך שתגליתם – אדמות מרעה נטושות, קבוצות לא-מאורגנות של פליטים, וסיפורים על ברוטליות – היו תוצאה של המפקאנה, ולא מצב רגיל.
למעט מצד בני עם הנדבלה החזק יחסית, לא הייתה התנגדות לפוּרטרקרים מצד האוכלוסייה המפוזרת במישורים הגדולים. הילידים היו מפוזרים כתוצאת המפקאנה, ולא היו ברשותם סוסים או כלי נשק. מצבם המוחלש גם חיזק את אמונת הבורים כי הכיבוש האירופאי פירושו הגעה של תרבות לארץ פראית. אולם ההרים בהם בנה המלך מושושו את אומת הבאסותו ועמקי ארץ הזולו היו מקומות בעייתיים יותר. במקומות אלו ההתנגדות הייתה חזקה, וההתקדמות של הבורים הביאה לסדרה של קרבות, מאבקים, והסכמים זמניים על פני 50 השנים הבאות, בהן נרשמה התחזקות הדרגתית של הלבנים.
נהר הדם והקולוניזציה הבריטית של נטאל.
העצירה הראשונה של "הטרק הגדול" הייתה בתאבה נצ'ו, ליד בלומפונטיין של היום, שם ייסדו הבורים רפובליקה. בשל חילוקי דעות בהנהגה נפרדו קבוצות הפוּרטרקר השונות: חלקם פנה צפונה, אך הרוב חצה את הרי הדרקנסברג לתוך נאטאל במטרה להקים שם רפובליקה. מכיוון שאזור זה היה טריטוריה של הזולו, ערך מנהיג הפוּרטרקרים פיט רטיף ביקור אצל המלך דינגאן, ונרצח מיד בידי הזולו החשדנים. רצח זה הוביל למעשי טבח נוספים, וכן להתקפת נקמה בידי הבורים. הסוף הגיע ב-16 בדצמבר 1838, ב"קרב נהר הדם" בנהר הנקום בנאטאל. כמה בורים נפצעו לעומת אלפי זולו הרוגים, ונהר הנקום האדים מדם.
לאחר ניצחון זה, שהיה ברובו תוצאת השימוש בכלי נשק מודרניים מול אמצעי לחימה מסורתיים, חשו הבורים שלהתפשטותם אכן יש אישור אלוהי. אולם, תקוותיהם לייסוד רפובליקה בנאטאל היו קצרות-ימים. הבריטים שסיפחו את האזור עוד ב-1843, וייסדו בו את מושבת הנאטאל החדשה שלהם בדרבן של היום, לא הסכימו לותר על המקום לטובת הבורים. רוב הבורים, שהרגישו נלחצים בין הבריטים מצד אחד לאוכלוסיות האפריקניות מצד שני, נדדו צפונה, והתמרמרותם כלפי הבריטים גברה.
הבריטים החלו בנטיעת מטעי סוכר גדולים בנאטאל, אך בני הזולו מיאנו לעבוד בהם. הבריטים פנו להודו כדי לפתור את המחסור בידיים עובדות, וב-1860 הגיעה הספינה "טרורו" מהודו לנמל דרבן כשעל סיפונה 300 איש. במשך 50 השנים הבאות הגיעו למעלה מ-150,000 הודים נוספים, בונים בכך את הבסיס לאחת מהקהילות ההודיות הגדולות ביותר מחוץ להודו. ב-1893, כשמהטמה גאנדי הגיע לדרבן, היו יותר הודים מלבנים בנאטאל.
המלחמות האנגלו-בוריות.