אוטיסטים בתפקוד גבוה עשויים להיראות לעיתים מנותקים או חולמניים, בעיקר במצבים של עומס יתר תחושתי, כגון במסיבות או במקומות צפופים. לעיתים, הם יוצרים קשר עין חלקי בלבד עם המשוחחים עמם והדבר מוביל לסיווגם כ"ביישנים".
מעלות אפשריות.
למרות הקשיים, ישנם מחקרים מסוימים המעידים על כך שאוטיסטים בתפקוד גבוה עשויים לתפקד יותר טוב מנוירוטיפיקלים (אנשים לא אוטיסטים) בתחומים מסוימים. לדוגמה, הם עשויים להצליח להתרכז בבעיה מסובכת לאורך זמן רב. לעיתים יש להם יכולות לימוד מעולות, על אף שיכולות אלו לא יבואו לידי ביטוי בנושאים שאינם מעניינים אותם. לרוב הם אינם נתקלים בבעיות במוסדות חינוך שתומכים בהם ובדרך כלל הם מצליחים בלימודים. לאוטיסטים, באופן ממוצע, יש זיכרון עבודה טוב מהממוצע, וגם הזיכרון החזותי שלהם עולה על הזיכרון של אנשים שאינם אוטיסטים. לאוטיסטים בתפקוד גבוה יש לרוב IQ גבוה בממוצע מזה של אנשים נוירוטיפיקלים, והם נוטים לרמת דיוק גבוהה בתחומים מסוימים.
אוטיסטים בתפקוד גבוה הם לרוב אינטליגנטים, מחוננים וישרים, חרוצים בביצוע משימות שמעניינות אותם ופותרי בעיות מצוינים. הם נוטים להיות מדענים או מהנדסים מצוינים או לעסוק במקצועות אחרים שדורשים עבודה שיטתית וניתוחית. פעמים רבות לאוטיסטים בתפקוד גבוה יש ידע רב בנושאים לא שגרתיים או מסובכים ורצון עז ללמוד את הנושאים הללו בצורה מאורגנת.
צורת הדיבור של אוטיסטים בתפקוד גבוה היא לעיתים מדויקת במיוחד. חלקם משתמשים בשפה בצורות יצירתיות יותר מהרגיל (למשל, שימוש רב בציטוטים תוך כדי השיחה).
הרפובליקה הפדרלית של מרכז אמריקה
אבראהים אל-אוול
אִבְּראהים אל-אוול הייתה משחתת ששירתה בשלושה חילות ים באמצע המאה העשרים, תחת ארבעה שמות שונים. אבראהים אל-אוול הוא שמה השלישי של המשחתת, ששירתה בחיל הים הישראלי בשם אח"י חיפה (ק-38). אניית קרב זו הייתה במקורה משחתת בריטית, מדגם Hunt, אשר שירתה במלחמת העולם השנייה בצי המלכותי הבריטי ונקראה בו "(HMS Mendip (L60" (אנגלית: אה"מ מנדיפ, שם מקום באנגליה). בהמשך היא נמסרה לחיל הים המצרי ונקראה בו תחילה "מוחמד אל-כביר" (ערבית: מוחמד הגדול). מאוחר יותר, שונה שמה לאבראהים אל-אוול, על-שם אבראהים פאשא המפקד המצרי בנו של מוחמד עלי (שליט מצרים). במלחמת סיני נשלחה המשחתת להפגיז יעדים בחיפה ונכנעה לאחר שהותקפה על ידי חיל הים וחיל האוויר הישראלי. אבראהים אל-אוול הוכשרה לשימוש בחיל הים ונקראה אח"י חיפה על שם העיר אותה הפגיזה. כמו כן הונפק לה מספר הצי "ק-38".
האוניה השתתפה במלחמת ששת הימים ובה פגעה בצוללת מצרית וגירשה אותה ממבואות מפרץ חיפה.
בשנת 1968 הוצאה מהשירות, ומסרה את השם אח"י חיפה לספינת טילים חדשה מדגם סער 2, נושאת מספר צי ס-322. בס-322 הותקנה מערכת טילי הגבריאל הראשונה בצה"ל ואבראהים אל-אוול שימשה לה כאונית מטרה לירי אימון. ב-10 בנובמבר 1970 הוטבעה ק-38 בשני טילי הגבריאל שנורו מהספינה שירשה את שמה.
שנותיה הראשונות.
האונייה נבנתה במספנות Swan Hunter באנגליה. התכנון התבסס על אניית ליווי קיימת - HMS Bittern. הדגם החדש נקרא "משחתת מדגם האנט" (Hunt class destroyer). היא הושקה ב-9 באפריל 1940 כאה"מ Mendip והופעלה בצי המלכותי הבריטי כנגד צוללות וטרפדות גרמניות במלחמת העולם השנייה.
כדי להתמודד מול הטרפדות הגרמניות המהירות היה צורך להעלות את המהירות ל-30 קשר. לכן הוצר כלי השייט ב-2.5 מטר אך עדיין נשא אותו חימוש. תוך כדי פעילות התברר כי מהירות המשחתות אמנם עלתה אבל היציבות אבדה. כדי לאזן את האנייה נדרשו המשחתות שכבר נבנו לשאת מטילי פלדה במשקל של 50 טון בתחתית. בהמשך הורחבה האוניה ב-90 ס"מ ובוטל הצורך בנשיאת ה.
ב-1948 תכננו הבריטים להשאיל מספר אוניות וביניהן HMS Mendip לסין הלאומנית. הסינים אף הכינו לה שם חדש, "לין פו", אך לאחר שצוות הסיירת HMS Aurora שכבר נמסרה לסינים קודם לכן ערק עם האוניה לקומוניסטים בוטלה ההשאלה והיא נשארה בבריטניה.
ב-1949 נמכרה המשחתת למצרים, יחד עם משחתת האנט נוספת בשם HMS Cottesmore. בתחילה נקראה בשם "מוחמד אל-כביר" ושם האנייה השנייה "אבראהים אל-אוול" (ابراهيم الاول, בתעתיק מדויק: אבראהים אלאול, מערבית: "אבראהים הראשון"), אולם ב-1951 החליפו המצרים את שמות האוניות בהצלבה.
קרב חיפה.
בליל 30 - 31 באוקטובר 1956 נשלחה אבראהים אל אוול בפיקוד רס"ן רושדי טמזין להפגיז את נמל חיפה ללא תכנון מוקדם וללא מודיעין עדכני. התגובה המהירה של המשחתת הצרפתית קרסן (Escorteur d'Escadre Kersaint), שעגנה במפרץ, גרמה להפסקת הירי המצרי מבלי שנגרמו בחיפה נזקים. במפגש עם שתי המשחתות הישראליות ירתה אבראהים אל-אוול בתחילה אש מדויקת ונפילות הפגזים היו קרובות לאח"י יפו. פגיעה שספגה המשחתת המצרית בחדר הדוודים הביאה להאטה ואובדן יכולת נסיגה. תקיפת מטוסי אורגן של חיל האוויר הביאו את מפקדה להכריז על כניעה, לאחר שקיבל אישור לכך מהמפקדה המצרית. צוות המשחתת ניסה להטביעה באמצעות החדרת מים, אולם הניסיון לא צלח והיא נפלה בידי חיל הים הישראלי במצב ראוי לשימוש.
רקע - מלחמת סיני.
בשנותיה הראשונות הייתה מדינת ישראל מוטרדת על ידי פעולות מסתננים שהלכו והתגברו. מצריים הפעילה את הפדאיון לפעולות טרור וחסמה את מיצרי טירן לשייט ישראלי. במטרה להסיר איומים אלה שיתפה ישראל פעולה עם צרפת ואנגליה שתכננו את מבצע מוסקטר לכיבוש תעלת סואץ.
חיל הים השלים רכישת שתי משחתות מדגם Z שהגיעו לארץ ב-20 ביוני 1956. רכישת המשחתות חייבה צמצום רב בהוצאות חיל הים מבצע צימוק. המשחתות ערכו אימון היבנות באנגליה שכלל גם ירי בתותחים. מאז הגעתם לארץ לא ערכו אימונים הכוללים ירי. חלקו של חיל הים במבצע המתוכנן היה מזערי. הערכתו של הרמטכ"ל משה דיין הייתה שהצי המלכותי הבריטי עם הצי הצרפתי ירתקו את חיל הים המצרי בנמליו. לכן המשימות לחיל הים היו:
לקראת המבצע ניצלה ישראל הזדמנות וחיל האוויר הישראלי ביצע את "מבצע תרנגול", שבו הופל מטוס מצרי שהחזיר קבוצת קצינים מהמטכ"ל המצרי משיחות תיאום בסוריה על ידי הטייס יואש צידון. המצרים הוציאו כוח משימה לחיפוש ניצולים. כאשר נתקלו בכלי שיט של צרפת ובריטניה הם החזירו את כוח החיפוש לפורט סעיד. המשחתת "אבראהים אל אוול" בפיקוד רס"ן רושדי טמזין בן ה-27 שקיבל פקודה להתייצב מול מפרץ חיפה ולהפגיז עם שחר את הנמל, מתקני הדלק והבסיס של חיל הים ולסגת.
ביום השלישי של מלחמת סיני, ב-31 באוקטובר 1956 הופיעו במרכז השליטה של חיל הים, בשעה 2:45 לפנות בוקר, מטרות בכיוון °270 20 מייל מחיפה בנתוני תנועה מזרחיים ומהירות 20 קשר. קצין המשמרת שיער שאלו אוניות הצי האמריקני עליהן התקבלה הודעה מוקדמת שמתוכננות להגיע לחיפה, לפינוי אזרחי ארצות הברית מאזורי לחימה. במפרץ סיירה ספינת המשמר מח-14 שהייתה ללא מכ"ם. המטרה לא עוררה חשד כי נחשבה כאחת מאוניות הפינוי.
על אף שאבראהים אל-אוול נעה בדממת אלחוט ואת ההוראות לפעולה קיבל מפקדה במעטפה סגורה שהייתה עמו ואותה פתח רק לפני שהגיע לחיפה, יירט המודיעין הישראלי תשדורות מצריות לגבי אניה ששטה ממצרים ליעד בלתי ידוע. ידיעות אלה לא הועברו למודיעין של חיל הים. בשעה 3:30 בבוקר החלה "אבראהים אל אוול" להפגיז את חיפה תוך שהיא מתקשה לאתר את יעדיה בשל ההאפלה המוחלטת, שילחה במשך כרבע שעה כ-160 פגזים בקוטר 4 אינץ'. למזל תושבי חיפה, רק כמה מהם פגעו בשובר הגלים של הנמל, במספנה, במתקנים ובסיס חיל הים.
הנכס האסטרטגי העיקרי במפרץ חיפה הוא בתי הזיקוק והערכה הייתה כי הם היו המטרה להפגזה. אך ממפת התכנון של המפקד המצרי, שנמצאה באונייה לאחר הקרב, עולה שהם אינם מסומנים כלל כיעדים לתקיפה. גם נמל התעופה חיפה והמחנה הצבאי הצמוד לו לא היו בתוכנית.
הסיבות לכך עשויות להיות שכוונות המצרים היו לפעולת תגמול מוגבלת בהיקפה. או שההפגזה הוכנה בחיפזון, על מפה ימית בריטית של נמל חיפה שבה בתי הזיקוק ונמל התעופה חיפה לא הופיעו.
התגובה המיידית.
ספינת משמר החופים מח-14 הייתה מגויסת תחת פיקוד חיל הים וסיירה במרכז מפרץ חיפה. לסמ"ר לא היה מכ"ם היא דיווחה למפקדת חיל הים על הכיוון להבזקי הירי מתותחי המשחתת המצרית.
במפרץ חיפה עגנה באותו הזמן המשחתת הצרפתית החדישה קרסן אשר הגיעה יחד עם אחיותיה סירקוף והסיירת בווה שלושה ימים קודם לכן. האוניות הגיעו לפי בקשת בן-גוריון בהסכם סוור להגנת ערי ישראל מפני מפציצים מצריים. על הקרסן הוצב קצין קישור מחיל הים, רמי לונץ, לימים תא"ל וראש מספן המודיעין בעת מלחמת יום הכיפורים. לאור הערכה שחיל האוויר המצרי לא יפעל עזבו הבווה והסורקוף ב-30 באוקטובר את חופי ישראל והצטרפו לכוח מבצע מוסקטר. קצין הקישור בסירקוף היה יצחק שושן שתיאר בספרו את האירועים.עם הירי, וזיהוי המטרה כאויב, קיבלה הקרסן הוראה מצבי קינן, ראש מחלקת מבצעים בחיל הים הישראלי לפתוח באש על המשחתת המצרית וכך עשתה.
לאור הורדת הסבירות האיום האווירי הייתה המשחתת הצרפתית בכוננות מופחתת. מטעמי הגנה עצמית החליט לחרוג ממשימת הגנת נ"מ, הרים עוגן ופנה צפונה לתת גזרת ירי לכיוון מערב. ופתח באש משני תותחים דו-קניים 127 מ"מ. קרסן ירתה 64 פגזים לעבר אבראהים אל-אוול.
המפקד המצרי רס"ן רושדי טמזין הופתע מהתגובה המהירה, לא היה לו מידע על הנוכחות הצרפתית והעריך בתחילה כי יורים עליו מתותחים בחוף. כשהנפילות סגרו כדי 10 – 15 מטר מאונייתו, נסוג בעקלתון מערבה. כשהבין שמדובר באוניה השיב בשני מטחים לכיוון ה"קרסן" שלא פגעו בה.