הסופה נוצרה במערב הים הקריבי, מול החוף המזרחי של מקסיקו, בבוקר ה-2 באוקטובר. בבוקר ה-4 באוקטובר היא התחזקה והוגדרה כהוריקן, פגעה בדרום ובמזרח מקסיקו ובמרכז אמריקה, ונחלשה במהלך היום. בעקבות הסופה ומטר המשקעים (עד 500 מ"מ גשם), נגרמו שיטפונות ומפולות בוץ שהשמידו כפרים ושדות גידול רבים, לרבות שדות קפה.
מלווינס
מלווינס (Melvins) היא להקת רוק ותיקה שפועלת מזה שנים רבות מחוץ לגבולות הזרם המרכזי של הרוק האמריקאי.
הלהקה נחשבת לפורצת גבולות בתחום הרוק והמטאל בזכות סגנון ייחודי וססגוני של יצירת מוזיקה. הצמד הוקם בידי באז אוסבורן (שירה/גיטרה) ודייל קרובר (תופים) בוושינגטון בתחילת שנות השמונים ומאז הם מייצרים את התערובת של מטאל, פאנק וגראנג' שמזוהה עם מלווינס, כששירים רבים מתנהלים ללא מבנה ברור של בית ופזמון, ושמותיהם המשונים של השירים תורמים גם הם לתדמית המשוחררת של מלווינס.
מלווינס תמיד הייתה להקת שוליים לכל דבר, עם אלבומים רבים ובסיס מעריצים גדול.
הלהקה נחשבת לאחת ממפתחות הגראנג', בגלל הצליל המחוספס והשילוב בין מטאל ופאנק, כשגם קורט קוביין מנירוונה הצהיר על השפעתה הרבה של מלווינס על יצירותיו. עמדת הבסיסט בלהקה מתחלפת מדי כמה שנים, כשמאט לוקין ממאדהאני ממלא אותה במשך רוב שנות השמונים והבסיסט האחרון קווין רוטמניס (מלהקת הרוק/מטאל טומהוק) נפרד ממלווינס ב־2005.
סאונדגרדן
חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי
חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי (השם הרשמי באנגלית: Professors for Strong Israel) היא "עמותה אל-מפלגתית של אקדמאים המאוחדים בדאגה לביטחונה של מדינת ישראל ולצביונה היהודי". חברי החוג הם דוקטורים, פרופסורים, חוקרים ומדענים הפעילים במוסדות אקדמיים רבים בכל התחומים העיקריים. החברות בחוג פתוחה לבעלי תואר דוקטור מן המגזר הפרטי והציבורי אולם בחוג גם חברים אחדים שאינם בעלי תואר זה. החוג הוקם בשנת 1988 ומאמין בחשיבות הדבקות בציונות והזיקה למורשת היהודית במשפט ובחינוך. בתחום הכלכלי - החוג דוגל בכלכלת שוק חופשי.
עיקר פעילות החוג היא במישור ההסברתי: פרסום מאמרי דעות וחומרי הסברה, הכנת ניירות עמדה מפורטים בידי צוותי מומחים (בנושאי מדיניות, חינוך, משפט ומנהל ציבורי, כלכלה, מדע וטכנולוגיה ועוד), כנסים, סימפוזיונים והרצאות, מפגשים עם אנשי ציבור וחברי כנסת, ביקורי הזדהות, הוצאת הודעות לתקשורת, מתן תגובות לעניינים שעל סדר היום והגשת עתירות לבג"ץ. בנוסף, עוזר הארגון בהסברה בחו"ל (בפרט באקדמיה) בשיתוף ארגונים דומים בעולם. תקציב העמותה הוא כ-2,000 ש"ח בשנה (נכון ל-2018).
אישים בולטים החברים בחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי: חתן פרס נובל פרופ' ישראל אומן, ד"ר מרדכי קידר (יושב ראש החוג החל מ-2017), פרופ' אריה אלדד (יושב ראש החוג בשנים 2013–2015), פרופ' אליאב שוחטמן, ד"ר רונן שובל, פרופ' אלישע האס, ד"ר אלי רון, פרופ' ראובן אורדע, ד"ר רון בריימן (יושב ראש החוג בשנים 2001–2005), ד"ר גבי אביטל (יושב ראש החוג 2011–2013), פרופ' אלי פולק, ישראל מידד ועוד.
ב-20 ביוני 2011, נבחר ד"ר גבריאל אביטל לתפקיד יושב ראש החוג והחליף את פרופ' אלישע האס שכיהן בתפקיד משנת 2009. ב-2013 נבחר חבר הכנסת לשעבר פרופ' אריה אלדד ליו"ר החוג וב-2015 נבחר ד"ר רונן שובל ליו"ר החוג. בינואר 2017 נבחר ד"ר מרדכי קידר ליו"ר החוג.
לקראת סוף שנת 2015 החליט הארגון על תחילת הליך מיתוג מחדש שיכלול בחירת שם חדש, לוגו מעודכן וכן על עיצוב מחדש לאתר האינטרנט ולדף הפייסבוק של הארגון. כמו כן, הוחלט על שמו החדש של הארגון - "המועצה האקדמית למדיניות לאומית". במקביל להליך מיתוג מחדש, הוחלט על ידי חברי ההנהלה על צירוף של חברים חדשים לשורות המועצה האקדמית. בשנת 2017 הוחלט לחזור לשם ולמיתוג הישן "חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי".
דייויד בואי
חוג פרופסורים לחוסן מדיני
אן רובר ז'אק טורגו
אן רובר ז'אק טורגו (Anne-Robert-Jacques Turgot; 10 במאי 1727 - 18 במרץ 1781) היה כלכלן ומדינאי צרפתי. טורגו עמד מאחרי הניסיון קצר הימים לשנות את מדיניותה הכלכלית של צרפת במאה השמונה עשרה. להגותו הייתה השפעה ניכרת על אדם סמית בכותבו את "עושר העמים".
חייו.
טורגו נולד בפריז, כבנה הצעיר של אחת ממשפחות האצולה הבולטות בצרפת, בעלת שורשים נורמניים עתיקים. אביו, מישל-אטיין טורגו, שימש כנציג בפרלמנט (parlemant, נהגה: פרלמה) של פריז, אדון הבקשות (maître des requêtes) ומנהלן ראשי לעיר פריז (ראש עיריית פריז בפועל), ובכך היה לנצר בשושלת משפחתית רבת-שנים ששימשה בתפקידים רשמיים בכירים. אמו, מדלן פרנסואה מרטינו, הייתה ממוצא אצילי אף היא ונודעה בחריפות שכלה.
כבן למשפחה מכובדת אך לא אמידה מאוד, יועד טורגו למסלול קריירה בכנסייה. הוא למד תחילה בבית הספר הכנסייתי של סן-סולפיס, והחל מ-1749, בפקולטה התאולוגית של הסורבון. בסורבון בלט בשני חיבוריו המרשימים "על היתרונות שהעניקה הדת הנוצרית לאנושות" ו"על ההתפתחות ההיסטורית של המחשבה האנושית" שחיבר תחת השם "אבֶּה דה ברוקור" - האב מברוקור (השם הכנסייתי שיועד לו). כבר אז הפגין עניין בכלכלה במכתב שכתב בשנת 1749 לתלמיד עמית על שטרות כסף, בו הפריך את ההגנה של אבה טראסון לטענת הכלכלן ג'ון לו שכסף הוא רק אמצעי חליפין ואינו מהווה עושר בעצמו. במקביל, גילה עניין רב בחריזה, ניסה להחדיר את כללי הפרוסודיה הלטינית לשפה הצרפתית ויצר תרגום שזכה לשבחים מוולטר לספר הרביעי של ה"איניאדה" במשקל הקסמטר קלאסי.
בשנת 1750 החליט טורגו שלא להישבע לכנסייה, כשהוא מסביר את החלטתו לדופון דה נמור בנימוק "שלא יכולתי לסבול את הרעיון ללבוש מסיכה כל חיי." טורגו החליט להיכנס, כאביו, לשירות הציבורי ובשנת 1752 הפך לממלא מקום ומאוחר יותר לחבר בפרלמה של פריז ובשנת 1753 לאדון הבקשות, כאביו לפניו. בשנת 1754 היה חבר במועצה המלכותית שמילאה את תפקיד הפרלמה שבגלות. בשנים 1755 ו-1756 התלווה לגורניי, שהיה אז אינטנדנט המסחר בסיורי הפיקוח שלו בפרובינציות ובשנת 1760, כאשר נסע למזרח צרפת ולשווייץ ביקר את וולטר, שהפך לאחד מחבריו ותומכיו הבולטים.
בפריז הרבה טורגו לבקר בסלונים, ובמיוחד אלו של מאדאם דה גרפניי (נטען כי ביקש את ידה של בת חסותה (המינט שלה), שהפכה אחר–כך למאדאם הלווטיוס וידידתו הטובה לשנים), מאדאם דה דפאן, מדמואזל דה לספינס והדוכסית מאנוויל. בתקופה זו פגש טורגו גם בראשי האסכולה הפיסיוקרטית כמו פרנסואה קסניי, גורניי ודופון דה נמור, אבה מורלה וכלכלנים אחרים.
במקביל, הרבה טורגו לעסוק במגוון נושאים ובין השאר תרגם ב-1753 את "שאלות בנוגע לסחר" של ג'וזיאס טקר ובשנת 1754 כתב "מכתב על סובלנות אזרחית" ואת הפמפלט "המפייס" שתמך בסובלנות דתית. בשנים 1755 ו-1756 כתב מספר מאמרים עבור האנציקלופדיה הצרפתית ובין השנים 1757 ו-1760 כתב מאמר על "ערך הכסף" עבור "מילון המסחר" של אבה מורלה. בשנת 1759 כתב את "הספד לגורניי" (Éloge de Vincent de Gournay).
אינטנדנט בלימוז'.
באוגוסט 1761 מונה טורגו לאינטנדנט של אזור לימוז', שכלל כמה מן האזורים העניים והממוסים ביותר בצרפת. הוא נותר במקום במשך 13 שנה. כבר אז הושפע טורגו מאוד מרעיונותיהם של גורניי וקסניי וניסה ליישמם כמיטב יכולתו בשטח שלטונו. תוכניתו הראשונה הייתה להמשיך את סקר האדמות שבו החל קודמו, טורני (Tourny), כדי לקבל הערכה צודקת יותר של המיסוי הצריך להיות מוטל עליהן, ולכך הוסיף הפחתה ניכרת בתרומת המיסים שנדרשה מהמחוז.
הוא פרסם מאמר "על החלוקה מחדש של נטל המס" (Avis sur l'assiette et la repartition de la taille) בין השנים 1762–1770 וכנשיא האגודה החקלאית של לימוז' הציע פרס למאמרים על עקרון המיסוי הרצוי. קנסיי ומירבו טענו בזכות מיסוי יחסי (impôt de quotite), אך טורגו סמך את ידו דווקא על מיסוי על–פי גודל הנחלה (impôt de repartition). רפורמות אחרות שחולל הייתה החלפת מיסוי ה"קורווה", מס שנגבה בעבודה, במס כספי שנגבה מהמחוז כולו והעברת בניין הדרכים לביצוע חיצוני על–פי חוזה.
בשנת 1769 כתב טורגו מאמר בשם "תזכיר על הלוואה בריבית" (Mémoire sur les prêts a intérêt), לרגל השערורייה הפיננסית באנגולם (Angoulême), שהיה הראשון שעסק בשאלת הלוואת כספים בריבית מנקודת מבט מדעית וכלכלית גרידא, בלי לאמץ נקודת מבט דתית. בתזכירים דומים על כריה והובלה ועל מחיר הברזל מחה על הרגולציה המדינתית וההתערבות של המדינה בתחרות החופשית. במקביל, עודד טורגו את התעשיות במחוזו וכונן, בין השאר, את ייצור הפורצלן בלימוז', שתעשיית הפורצלן שלה הפכה אחר–כך לשם דבר בצרפת ובאירופה. בתקופת הרעב של השנים 1770–1771 כפה טורגו על בעלי האדמות להזין את העניים ובמיוחד את האריסים (métayers) התלויים בהם וארגן בכל מחוז סדנאות עבודה ולשכות סעד (bureaux de charité) שיספקו עבודה לבעלי היכולת ומזון לאלו שלא יכלו לעבוד, אם כי גינה מתן צדקה בלי הבחנה. טורגו נהג למנות לתפקיד ראשי ארגוני התמיכה והרפורמה שלו אנשי דת (curés).
בשנת 1770 כתב טורגו את סדרת מכתביו המפורסמת "מכתבים על חירות הסחר בתבואה" (Lettres sur la liberté du commerce des grains) שמוענו לקונטרולר-ז'נרל (controller-general, שר האוצר) דאז אבה טריי (Terray). שלושה מן המכתבים אבדו, אך אלו שנותרו מציגים את הטענה שמסחר חופשי בתבואה הוא מעניינם של בעל האדמות, האיכר והצרכן כאחד, ותובעים בלשון ברורה להסיר את כל המגבלות על הסחר בתבואה.