הנבחרת ששיחקה תחת זגאלו במונדיאל 1970 התאפיינה בשילוב ייחודי של סגנון משחק התקפי ומרהיב, שכלל הנעת כדור בלתי-פוסקת, יחד עם יכולת טקטית טובה. תרומתם ההתקפית של מגני הכנף אפשרה לנבחרת לשנות לעיתים תכופות את המערך תוך כדי המשחק. ברזיל הבקיעה 19 שערים באותו טורניר, ניצחה 2:4 את פרו ברבע הגמר ו-1:3 את אורוגוואי בחצי הגמר, ופגשה במשחק הגמר את נבחרת איטליה. על אף שיטת ה"קטנאצ'ו" ומשחק ההגנה הקשוח שהפגינה איטליה, הצעיד זגאלו את נבחרתו לניצחון 1:4 ולזכייה בטורניר. בכך הפך זגאלו לאדם הראשון שזוכה בגביע העולם הן כשחקן והן כמאמן (הוא אחד משלושה שעשו זאת לאורך ההיסטוריה, יחד עם פרנץ בקנבאואר ודידייה דשאן). בעקבות היכולת שהפגינה, נחשבת נבחרת ברזיל של אותו טורניר לאחת מהבולטות בתולדות טורנירי גביע העולם.
זגאלו המשיך ואימן את נבחרת ברזיל גם במונדיאל 1974. בטורניר זה חסרה הנבחרת רבים משחקניה הבכירים שהיו שותפים לזכייה במונדיאל ב-1970, כשרק ז'אירזיניו וריבלינו נשארו בהרכב מאותו טורניר. אחד מניסיונותיו הטקטיים של זגאלו הייתה תפקודו של ז'אירזיניו כחלוץ מרכזי, במקום בעמדת הקיצוני הימני הטבעית שלו, מהלך שלא הצליח. הנבחרת פתחה את הטורניר עם תוצאות תיקו 0:0 מול נבחרות ו, ניצחה 0:3 את במשחק השלישי, והעפילה לשלב הבתים השני בזכות הפרש שערים עדיף על פני סקוטלנד. את השלב השני פתחה ברזיל עם ניצחונות על ו, אך הודחה מהטורניר לאחר הפסד 2:0 לנבחרת הולנד, אשר נודעה בשיטת ה"כדורגל הטוטאלי" בה השתמשה. מאוחר יותר הפסידה לנבחרת פולין במשחק הקובע על המקום השלישי בטורניר. לאחר מונדיאל זה סיים זגאלו את תפקידו כמאמן הנבחרת.
ב-1971, במקביל לעבודתו כמאמן הנבחרת, מונה זגאלו למאמן פלומיננזה והצעיד אותה לזכייה באליפות ריו דה ז'ניירו. ב-1972 עבר לאמן את פלמנגו מאותה מדינה, קבוצתו לשעבר ככדורגלן, והוביל אותה לשתי זכיות באליפות. לאחר שלוש שנים בקבוצה, שב זגאלו לאמן את בוטפוגו למשך עונה אחת. בין 1976 ל-1978 שימש כמאמן נבחרת כווית, ולאחר מכן חזר פעם נוספת לבוטפוגו. במשך השנים הבאות עבר זגאלו בקבוצות רבות, ובהן אל-הילאל מערב הסעודית, ואסקו דה גאמה, נבחרת ערב הסעודית ובנגו. הוא הצעיד את נבחרת איחוד האמירויות הערביות להעפלה למונדיאל 1990, אך פוטר מתפקידו לפני הטורניר.
זגאלו שימש כעוזרו של המאמן קרלוס אלברטו פריירה בנבחרת ברזיל שזכתה במונדיאל 1994. לאחר טורניר זה קיבל מחדש את תפקיד המאמן הראשי של הנבחרת, והוביל אותה לזכייה בגביע הקונפדרציות ובקופה אמריקה ב-1997 ולהעפלה לגמר מונדיאל 1998, שם הפסידה 3:0 לנבחרת צרפת. זגאלו שיתף במשחק הגמר את כוכב הנבחרת, רונאלדו, על אף שסבל ממחלה לפני המשחק. לאחר מכן אימן זגאלו את קבוצות פורטוגזה ופלמנגו, וסיים את קריירת האימון שלו ב-2001. עם זאת, הוא שימש כיועץ מקצועי לפריירה בנבחרת הלאומית במהלך טורניר מונדיאל 2006.
עלייה לתורה
עלייה לתורה היא הזמנה לקרוא בתורה בזמן התפילה במניין. כל עולה לתורה קורא חלק מהפרשה הנקראת באותו יום (בימים רגילים - פרשת השבוע, במועדות - פרשה העוסקת בעניינים הקשורים ליום).
העליות לתורה מתקיימות בכל תפילה שבה מתקיימת קריאת התורה.
סדר העלייה לתורה.
בעל קורא.
בעבר היה העולה קורא בעצמו את קטע התורה, וילדים המתחלפים בתפקיד היו קוראים את ה"תרגום" לארמית (תרגום אונקלוס). מנהג זה השתמר בקהילות תימן וחלק מקהילות כורדיסטן, אך חלקים מהן ביטלו את קריאת התרגום.
כיום ברוב הקהילות יש "בעל קורא", אדם השולט בטעמי המקרא, וקורא בקול בשביל ה"עולה לתורה" הקורא בלחש עמו. עניין זה נקבע מפני שיש אנשים שאינם יודעים לקרוא בתורה, והיה חשש שהם יתביישו אם כשיעלו אותם לתורה הם יצטרכו לבקש מאחר שיקרא בשבילם. על כן קבעו שבעל הקורא יקרא עבור כולם, בין אם הם יודעים לקרוא ובין אם לא.
מנהגי העולה והברכות.
נהוג שהעולה לתורה מתעטף בטלית לכבוד התורה. כמו כן נהגו שהעולה מנשק, בדרך כלל באמצעות הטלית, את המקום בספר התורה בו מתחילה עלייתו.
בחלק מהקהילות נהגו לומר פסוקים שונים קודם שהעולה מברך: בקהילות תימן נהגו כי הכהן העולה "ראשון" מברך "כי שם ה׳ אקרא הבו גודל לאלוקינו" והציבור עונה לו "גדול ה׳ ומהולל מאוד ולגדולתו אין חקר". בקהילות גאורגיה ובקהילות ספרדיות נוספות נהוג שהעולה מקדים ואומר: "ה' עמכם", והקהל עונה: "יברכך ה'.
לאחר מכן מברך העולה: "(רבנן) ברכו את ה' המבורך", הקהל עונה: "ברוך ה' המבורך לעולם ועד", העולה חוזר על קריאת הקהל וממשיך בברכת התורה: . הקהל עונה אמן והבעל קורא פותח בקריאה.
בסיום הקריאה מברך העולה: , והקהל עונה אמן. העולה אינו עוזב את מקום הקריאה עד לאחר קריאת העולה שלאחריו.
בהרבה מהעדות הספרדיות, נהוג שהקהל עונה גם ברוך הוא וברוך שמו. בקהילות גאורגיה נהוג בנוסף, בסיום הקריאה, שכל הקהל עונה: "חזק ברוך". וכשהעולה לתורה אומר: " אשר נתן לנו (את תורתו) תורת אמת...", הקהל עונה בקול רם: "אמת".
מי שברך.
לאחר ה"עליות" מקובל שהחזן מברך את העולה בברכה המכונה "מי שברך", וכן מברך את מי שמבקש העולה. נהוג שבמהלך ברכה זו מתנדב העולה לתרום סכום כלשהו לבית הכנסת או לצדקה. כמו כן מקובל לעשות "מי שברך" לרפואת חולים, ולכבוד אשה שילדה. במקרה של לידת בת מקובל שהאב נותן לבתו את שמה במהלך ברכת "מי שברך" ליולדת לאחר עלייתו לתורה.
בבתי כנסת רבים אומרים גם "מי שברך" לשלום חיילי צה"ל ולהצלחת מדינת ישראל.
בעלי זכות העלייה.
סדר העולים.
חכמים תקנו סדר ברור לכיבוד העולים לתורה על מנת להימנע ככל האפשר ממריבות ולשמור על "דרכי שלום" בקריאת התורה ולכן לפי ההלכה, העלייה הראשונה שמורה לכהן, השנייה ללוי, והעליות שאחריהן ל"ישראל". אם אין כהן בבית הכנסת, עולה לתורה לוי או ישראל, אך אם אין לוי בבית הכנסת עולה אותו הכהן שעלה בראשונה פעם נוספת לתורה במקומו. לפי מנהג האשכנזים כהנים ולויים אינם מורשים לעלות לתורה בעליות אחרות, מלבד העלייה האחרונה (בתנאי שהיא לא שלישית) ועליית ה"מפטיר".
"חיובים".
המנהג ברוב הקהילות הוא שישנם אנשים בקהל שהם מחויבים לעלות לתורה, וקודמים לכל אחר בקהל. סדר הקדימויות בין ה"חיובים", וכן ה"חיובים" עצמם, משתנים לפי מנהגי הקהילות. ברוב הקהילות מקובל שמי שחל יום הזיכרון לאחד מהוריו או מבני משפחתו הקרובה באותו השבוע, הוא "חיוב". מנהגי "חיוב" נוספים הם ילד שנעשה "בר מצווה", חתן בשבת שלפני ואחרי חתונתו, מי שנולד לו בן או בת באותו השבוע ורבים נוספים.
סוגי העליות.
כאמור ישנם מספר עליות שונה, ובשבת ישנו המספר הגדול ביותר, שבע עליות, לפחות. אך אם רוצים יכולים להוסיף עליהם עוד. לחלק מהעליות ישנה ייחודיות מיוחדת, מהם מההלכה, ומהם ממנהגים שונים שהשתרשו בחלק מהקהילות. (מלבד העליות הראשונה והשנייה השמורות לכהן ולוי, כפי שנכתב לעיל).
עליית שלישי - בהרבה קהילות, בעיקר ליטאיות, שמורה עלייה זו לרב בית הכנסת וכדומה, והיא נחשבת העלייה החשובה ביותר מכל העליות (מלבד עליית חזק להלן).
עליות רביעי וחמישי - נחשבות כעליות רגילות בחשיבותם.
עליית שישי - בקרב קהילות החסידים, נחשבת עלייה זו כעלייה החשובה ביותר, ובדרך כלל מקבל אותה האדמו"ר וכדומה. יהודי תימן נוהגים לשמור אותה לילד אם הוא למד טוב את הפסוקים ולמכור אותה או להזמין אליה אדם בוגר רק אם אין ילד שהתכונן.
עליית שביעי, או עליית משלים - היא העלייה האחרונה בסדר הקריאה (מלבד הוספות, וכן עליית המפטיר שאחריה שבדרך כלל קורא שנית את מה שכבר קרא העולה שלפניו) ולכן נקרא 'משלים'. עלייה זו נחשבת בקרב בני ספרד ותימן כעלייה החשובה ביותר. בחלק מקהילות הספרדים נוהגים לעלות לעלייה זו, מי שיש לו יום השנה (יאר צייט) באותו שבוע, כסגולה לעליית נשמת הנפטר.
הוספה ואחרון - בשבת (ויש אומרים גם ביום טוב) מותר להוסיף על הקוראים. קוראים לעליות אלו הוספות, והעלייה האחרונה לפני המפטיר נקרא אחרון.
עליית מפטיר - עלייה האחרונה מסדר העליות, שבא חוזר העולה על חלק מקריאת 'עליית השביעי', בקהילות יוצאי אשכנז וחלק מקהילות יוצאי ספרד, נוהגים לעלות לעלייה זו, מי שיש לו יאר צייט (יום השנה) לעלייה זו, כסגולה לעליית נשמת הנפטר. בהרבה מהקהילות נהוג שחתן הבר מצווה או חתן בשבת שקודם נישואיו עולים לעלייה זו, יש מקומות שאף נוהגים שהחתן קורא בעצמו קריאה זו.
עליות מיוחדות.
עליית חזק - היא עליית שביעי או ההוספה האחרונה, כאשר מסיימים בקריאה זו את קריאת אחד החומשים, ונקראת כך, מחמת מה שנוהגים לומר לאחר קריאה של עולה זה, 'חזק חזק ונתחזק'. עליה זה נחשבת עלייה 'חשובה', ונוהגים לעלות לעלייה זו את רב בית הכנסת או האדמו"ר וכדומה.
עליית חתן תורה- היא העלייה שנהוג היה לתת לתלמיד חכם ועליית חתן בראשית שנהוג היה לתת לעשיר. אלו הן העליות של סיום ותחילת פרשות השבוע שנקראות האחת אחרי השנייה בשמחת תורה.
עשרת הדיברות - יש מקומות שנהגו שהקהל עומד בעת קריאת פרשת "עשרת הדיברות".
שירת הים - יש מקומות שנהגו לעמוד בשעת קריאת פרשת 'אז ישיר' שבפרשת בשלח.
פרשת הקללות - בקריאת פרשות הקללות בפרשת בחוקותי וכי תבוא מקובל שרוב הציבור חושש לעלות לתורה, ובעבר היה נהוג לשלם סכום הגון לעני כדי שיתנדב לעלות בקריאות אלו. כיום נהוג שבעל הקורא עולה בעצמו בפרשות אלה, שלא יראה כביכול שהקורא מקלל את העולה.
מנהגי העליות.
מכירת העליות.
בבתי כנסת רבים נוהגים למכור את ה"עליות" (ושאר המצוות והכיבודים) במכירה פומבית בבית הכנסת, לכל המרבה במחיר, והכסף נתרם לצורכי בית הכנסת. מחירי העליות הם בדרך כלל לפי מנהגי הקהילות השונות לפי דרגת העליות הנוהגות אצלם.