מאחר וכל אדם מתישהו בחייו ייאלץ לפגוש פנים מול פנים בטרגדיה, במינונים כאלה ואחרים. הומור שחור מאפשר לנו להצטייד . "הבדיחה חייבת לעורר תגובה בקהל כדי לאמת שהיא מכילה גרעין כלשהו של אמת", מסביר הנרי. היא לא מצחיקה כי כולנו רשעים עמוק בפנים, אלא מהסיבה הפשוטה שכולנו מכירים בכך שיש לחיים צדדים אפלים. "תחושה כללית והוליסטית של 'נכונות' עולה כאשר הבדיחה נוגעת בדיוק בעצב או בהרגשה האסתטית הנכונים". כל זמן שאנו לא חייבים לבוסס במקומות הללו ברגלינו, אנו יכולים לעסוק בהם בכפפות של הומור. אפשרות אחרת היא לנסות להתעלם מהם לחלוטין, אבל פעולה זו יכולה לשמש כמגבר לעוצמת החוויה ברגע שהיא מתגלה במלוא יראתה. הקומדיה השחורה מווסתת את המינון, מספקת לנו מרחב בטוח להתעמת עם מה שדורש עימות.
כל אדם מתישהו בחייו ייאלץ לפגוש פנים מול פנים בטרגדיה, במינונים כאלה ואחרים. הומור שחור מאפשר לנו להצטייד . "הבדיחה חייבת לעורר תגובה בקהל כדי לאמת שהיא מכילה גרעין כלשהו של אמת", מסביר הנרי. היא לא מצחיקה כי כולנו רשעים עמוק בפנים, אלא מהסיבה הפשוטה שכולנו מכירים בכך שיש לחיים צדדים אפלים. "תחושה כללית והוליסטית של 'נכונות' עולה כאשר הבדיחה נוגעת בדיוק בעצב או בהרגשה האסתטית הנכונים". כל זמן שאנו לא חייבים לבוסס במקומות הללו ברגלינו, אנו יכולים לעסוק בהם בכפפות של הומור. אפשרות אחרת היא לנסות להתעלם מהם לחלוטין, אבל פעולה זו יכולה לשמש כמגבר לעוצמת החוויה ברגע שהיא מתגלה במלוא יראתה. הקומדיה השחורה מווסתת את המינון, מספקת לנו מרחב בטוח להתעמת עם מה שדורש עימות.
הומור שחור בהיסטוריה
במשך התפתחות האנושות נעשה שימוש נרחב בהומור שחור דווקא במקומות ובזמנים קשים במיוחד למשל בשואה (ראה הומור בשואה) נראה כי כמות ההומור השחור גדלה במקומות אפלים יותר והיא משמשת כדרך התמודדות עם המצבים הקשים שאליהם נקלעים. בעיתות מלחמה ומשברים ישנו שימוש בהומור שחור גם בערוצי הטלויזיה למינהם (ראה קומדיה שחורה) שמשמשים מצד אחד כדרך התמודדות עם המצב לאזרחים ומצד שני לעיתים קרובות כהעברת ביקרות על התנהלות הממשלה או הגוף השולט באותו אזור
קומיקאים המוכרים בהומור השחור שלהם
דן סודר, כריס רוק, אשלי בלייקר, טרייסי מורגן
ירן אוטזון
יורן אוטזון (בדנית: Jørn Utzon, 9 באפריל 1918 - 29 בנובמבר 2008) היה אדריכל דני זוכה פרס פריצקר. אוטזון נודע בעיקר בזכות בית האופרה של סידני שתכנן ב-1956 - מבנה הנחשב לאחת מיצירות האדריכלות הידועות ביותר של המאה ה-20.
ביוגרפיה.
אוטזון למד אדריכלות בעיר הולדתו קופנהגן והתמחה אצל האדריכלים גונאר אספלונד ואלבר אלטו. בין 1946 ו-1947 ערך מסע לימודים באירופה, צפון אפריקה, מקסיקו וארצות הברית וב-1949 גם בילה זמן בבית ספרו של פרנק לויד רייט בטאליסן.
ב-1956 זכה במקום הראשון בתחרות על תכנון בית האופרה החדש לעיר סידני באוסטרליה בשיתוף עם המהנדס הבריטי אובה ארוף. בתכנון בית האופרה זכה אוטזון על סמך רישום פשטני בלבד שהכין עבור המבנה. עם תחילת הבנייה חלו סיבוכים בבנייה של הקירוי דמוי המפרשים של בית האופרה ושל אולמות הקונצרטים ואצבעות מאשימות רבות הופנו לעבר אוטזון בטענה כי כשל בתפקידו כמתכנן. על אף הפגנות שערכו תושבי סידני למען השארתו של אוטזון כאדריכל המבנה החליט הממשל המקומי להדיחו תוך כדי הבנייה ולמנות אדריכל אחר במקומו אשר השלים את מלאכת הבנייה בעלות גבוהה במיוחד.
באופן יחסי לפרסום הבינלאומי הרב שלו זכה בזכות בית האופרה, לא קיבל אוטזון הזמנות עבודה רבות אך בין בנייניו הבולטים ניתן למנות:
רבים טוענים כי עבודותיו המעטות יחסית של האדריכל היוו נקודות ציון חשובות ביותר באדריכלות המאה ה-20 ועל כן זכה אוטזון בפרס וולף לאדריכלות ב-1992 ובפרס פריצקר ב-2003.
ב-2008 נפטר אוטזון מהתקף לב.
סינופ
סינופ (בטורקית Sinop; ביוונית Σινώπη - סינופי) היא העיר הצפונית ביותר בטורקיה המשמשת כבירת הנפה הקרויה על שמה במחוז הים השחור. העיר שוכנת על החוף הדרומי של הים השחור ובשנת 2021 אוכלוסייתה נאמדה ב-68,012 תושבים.
היסטוריה.
סינופ שימשה כעיר נמל כבר בתקופת החתים, אז נקראה סינווה (Sinuwa). במאה ה-7 לפנה"ס הוקמה סינופ מחדש על ידי יוונים ממילטוס בשם סינופה (Sinope). בתקופה זו שגשגה העיר, ששימשה כנמל אליו הובאו הסחורות מעמק הפרת, ואף הקימה מושבות משל עצמה. בשנת 412 לפנה"ס נולד בעיר הפילוסוף דיוגנס.
במאה ה-4 לפנה"ס השתלטו עליה הפרסים, ובשנת 183 לפנה"ס כבש אותה פרנקס הראשון, מלך פונטוס, שגם הפך אותה לבירת הממלכה. בשנת 70 לפנה"ס שוב נכבשה העיר, הפעם על ידי הרומאים. בשנת 47 לפנה"ס הקים בה יוליוס קיסר את המושבה יוליה פליקס. בהמשך הייתה סינופ חלק מהאימפריה הביזנטית. עם נפילת האימפריה, הייתה לתקופה קצרה חלק מהאימפריה של טרפזונטס (1214-1204), עד שנפלה בידי הסלג'וקים.
ב-1301 הפכה סינופ למדינה עצמאית, עד שנכבשה בידי האימפריה העות'מאנית, ב-1458. העות'מאנים העדיפו לפתח את סמסון כעיר נמל, והעיר החלה לדעוך.
ב-30 בנובמבר 1853, תקף הצי הרוסי את ספינות הצבא העות'מאני שעגנו בנמל סינופ, והטביע את כולן, במה שנודע כקרב סינופ. ההתקפה הביאה להתערבותן של בריטניה וצרפת, והיא נחשבת ליריית הפתיחה של מלחמת קרים.
בשנת 1877 בתוך המצודה של העיר נבנה כלא שמור במיוחד. הוא היה בניצול עד לשנת 1997. בתקופה זו בכלא זה נכלאו פוליטיקאים ואנשי רוח רבים. רפיק הליט קראיי תיאר ביצירותיו את חיי הכלא.
ארוכה הדרך הביתה
קרב בית חורין
אלפרד מויסיו
ד"ר אלפרד ספירו מויסיו (באלבנית: Alfred Spiro Moisiu; נולד ב-1 בדצמבר 1929) היה נשיא אלבניה בשנים 2002–2007.
ביוגרפיה.
מויסיו נולד ב-199 בעיר שקודרה. אביו, ספירו מויסיו, היה גנרל פאשיסט-לשעבר במלחמת העולם השנייה, שהוביל את דיוויזיית טומורי שהשתייכה לצבא האיטלקי, במהלך הפלישה האיטלקית ליוון. האב הפך להיות קומוניסט בעקבות תוצאות המלחמה, ונהג לשלוח חיילים ללימודים צבאיים בברית המועצות; גם בנו אלפרד נשלח לשם ללימודים גבוהים, ב-1946. בשנת 1948 הוא סיים את לימודיו בבית הספר להנדסה קרבית בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג). בשובו שירת בטיראנה כמפקד מחלקה בבית ספר לקצינים (בין השנים 1948–1949), ואחר כך שימש כמורה באקדמיה הצבאית של אלבניה (בין השנים 1949–1951). בין השנים 1952 ל-1958, הוא למד באקדמיה הצבאית להנדסה במוסקבה, וסיים בהצטיינות.
כשחזר לאלבניה, המשיך מויסיו את הקריירה הצבאית שלו במחלקת ההנדסה הקרבית, במשרד הביטחון. בין השנים 1967–1968, הוא היה חניך בקורסים בכירים להגנה צבאית באקדמיית משרד ההגנה בטיראנה. בין השנים 1966 ל-1971, תוך כדי הקורס, הוא פיקד על בריגדת פונטון בקאבאג'ה. בשנת 1971 הפך למנהל מחלקת ההנדסה והביצורים במשרד הביטחון האלבני (תחת פיקודו של מנהיג אלבניה אנוור הודג'ה, בתקופה בה אלפי ביצורי בטון נבנו ברחבי המדינה על מנת להגן עליה מפני פלישות צבאות זרים).
בשנת 1979, קיבל מויסיו דוקטורט במדעי הצבא. משנת 1981 כיהן כסגן שר הביטחון. תחת השרים בקיר באלוקו, מחמט שהו וקדרי חאסביו, הוא החזיק בתפקיד עד אוקטובר 1982. במהלך כהונתו בתפקיד היה מויסיו אחראי להפיכת אלבניה ליעד מבוצר ביותר, ובתקופתו נבנו בה אלפי בונקרים. אך בעקבות כישלון ביצור אלבניה, נשלח מויסיו על ידי הודג'ה לעיר בורל, שם שימש כמפקד מחלקת הנדסה במשך שנתיים, עד 1984. מויסיו עזב את שירותו הצבאי הפעיל בדרגת גנרל.
הוא שב לחיים הציבוריים בדצמבר 1991, כאשר הוא מונה להיות שר הביטחון בממשלתו של וילסון אחמט. הוא שירת בתפקיד עד אפריל 1992, תקופת כינונה של הממשלה הראשונה של המפלגה הדמוקרטית (בראשות אלכסנדר מקסי). בתקופה זו שימש כיועץ למשרד הביטחון. בשנת 1994, מונה על ידי סאפט ז'ולאלי לסגן השר, במטרה לשפר את מדיניות הביטחון של אלבניה. עצתו של מויסיו הייתה להתמקד במאמצים לשקם את הכוחות הצבאיים של המדינה שהיו באותה תקופה במצב רעוע, ולהתחיל בהכנות הצטרפות לנאט"ו. באותה השנה, הוא ייסד את ההתאחדות האלבנית הצפון אטלנטית ועמד בראשה. ב-24 בינואר 1995, הוא חתם אישית על הסכם אחדות בשביל שלום בין אלבניה לנאט"ו. מאותה השנה, החל מויסיו ללמוד בקורסים שונים של מכללת נאט"ו ברומא.
כאשר המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה עלתה לשלטון ב-1997, נאלץ מויסיו לעזוב את תפקידו במשרד הביטחון. בשנים הבאות עסק בפעילות חוץ-ממשלתית, כאשר ארגן ועידות בינלאומיות בהן נדונו ענייני ביטחון והגנה בדרום מזרח אירופה, שליטה בצבאות השונים ואיסוף נשק מאזרחים.
נשיאות אלבניה.
בשנת 2002, תחת לחץ של ארגונים בינלאומיים, נבחר מויסיו בידי סאלי ברישה ופאטוס נאנו כמועמד לנשיאות המדינה אחרי תקופת כהונתו של רחספ מיידני. מויסיו נחשב מתאים לתפקיד עקב היותו חוקר, נייטרלי מבחינה פוליטית, מגשר ומתווך (תכונה מוערכת בקרב האלבנים, שנטו לסכסוכים פנימיים רבים) ובשל נטייתו הנחרצת למערב ולנאט"ו. התקשורת האלבנית ציינה את שיתוף הפעולה בין המפלגה הסוציאליסטית לדמוקרטית בנושא הקונצנזוס סביב מועמדותו של מויסיו; נאנו ומיידני לא התמודדו לנשיאות, כיוון שלא היו להם הסיכויים לצבור 60% מהקולות, והם תמכו במויסיו. מויסיו נבחר בידי מועצת העם האלבנית ברוב של 97 קולות (14 נמנעו ו-19 התנגדו), והוא הושבע לכהונת נשיאות של חמש שנים ב-24 ביולי 2002.