ב-1944–1945, במהלך מלחמת העולם השנייה, יפן שיגרה כ-9,300 פצצות כדור פורח מדגם פו-גו מיפן ליבשת האמריקאית. הפצצות בקוטר 10 מטר מולאו במימן ובדרך כלל נשאו פצצת 15 קילו, או פצצת 12 קילו עם 4 פצצות 5 קילו. הפ-גו ניצל את זרם הסילון החורפי, שמהירותו 350 קמ"ש, כדי לחצות 5,000 ק"מ של האוקיינוס השקט בכ-3 ימים. כדי לשלוט בגובה הבלון השתמשו בחיישן ברומטרי אשר שחרר שקי חול כאשר הבלון ירד מתחת ל-30,000 רגל, ושחרר מימן כאשר עלה הבלון מעל ל-38,000 רגל. מנגנון שליטת הגובה הופעל 52 דקות לאחר השיגור כדי לאפשר לבלון לטפס לגובה ראשוני. התחנות האחרונות של שקי החול צוידו בפצצות תבערה אשר שוחררו על ידי אותו מנגנון. לאחר שחרור הפצצה האחרונה הבלון הפעיל מנגנון הרס עצמי ושחרר פצצה נוספת.
הבלונים שוגרו בחורף כדי לנצל את זרם הסילון, שכמעט לא קיים בחודשי הקיץ היבשים, אולם זה הגביל את פוטנציאל הנזק שכן עונת שרפות היער היא בקיץ. בלוני הפו-גו גרמו יחסית מעט נזק, פרט לאירוע קטלני בודד בו נהרגו אישה וחמישה ילדים שהתקרבו לבלון שנחת.
המלחמה הקרה.
ארצות הברית.
בעקבות מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית פיתחה את E77, בלון פצצה מבוסס על בלון הפ-גו. הבלון הזה נועד לפזר חומר הדברה נגד יבולים, אולם לא הגיע לשימוש מבצעי. ב-1954–1955 בדקה תוכנית WS-124A אפשרות לשימוש בבלונים כאמצעי שיגור של נשק להשמדה המונית, אך נמצאה בלתי ישימה בשל דיוק נמוך מדי.
שימוש פלסטיני נגד ישראל.
מאז תחילת העימותים בגבול ישראל-רצועת עזה ב-2018, הפלסטינים שיגרו עפיפוני תבערה על ישראל. מאז תחילת מאי 2018, בלונים ממולאים הליום החליפו בהדרגה את העפיפונים כאמצעי התבערה העיקרי. בלוני התבערה והנפץ משמשים לטרור נגד יישובי עוטף עזה ונכון למאי 2021 טרם נמצא להם מענה. בלוני התבערה היוו במידה רבה חלופה פשוטה אך אפקטיבית לרקטות, זאת מכיוון שמערכת "כיפת ברזל" איננה מסוגלת להגן מפני נשק כה פרימיטיבי מבחינה טכנולוגית. על אף שהיה ברשותם נשק מתקדם הרבה יותר, ארגוני הטרור מצאו כי לשימוש בנשק מאולתר יש דווקא יתרון.
בלוני התבערה של הרצועה מורכבים מקונדומים עשויי לטקס או לעיתים מבלוני מסיבות השזורים יחדיו כאשר הם נושאים סמרטוטים בוערים, אמצעי תבערה אחרים, או מתקן נפץ. חלק מהבלונים נושאים מטעני חבלה מסוגים שונים כגון מטעני צינור ורימוני רסס, ואז הם נקראים "בלוני נפץ". הרוח הנושבת מן הים התיכון, דוחפת את הבלונים מרצועת עזה לתוך ישראל. ב-30 ביולי הגיע אחד הבלונים עד קריית גת, מרחק כארבעים קילומטרים מהרצועה, אך בלי שיגרום נזק, וב-1 באוקטובר הגיע בלון נפץ עד למודיעין, מרחב של יותר מ-55 ק"מ מהרצועה, גם הוא פורק על ידי חבלן משטרתי ללא נזק. ב-20 בספטמבר התפוצץ בתוך היישוב מלילות בלון תבערה שנשא מטען חבלה. ב-12 באוקטובר נוטרל בלון תבערה בראשון לציון.
עד 10 ביולי 2018, עפיפוני ובלוני תבערה אומתו כגורם ל-678 שריפות בישראל, בהן נשרפו 9,160 דונם של יער, וכ-6,000 דונמים של שדות חקלאיים, ובנוסף גם פגעו בשטחים פתוחים נוספים ובבעלי חיים רבים.
באוקטובר 2018 זוהה שימוש בבלוני תבערה גם בירושלים.
בינואר 2020 חודשה הפרחת בלוני הנפץ מרצועת עזה. חלק ממטעני החבלה המצורפים לבלונים מוסווים כצעצועים על מנת לפתות ילדים לשחק בהם ולהיפגע. בפברואר 2020 חשפה משטרת ישראל את מערכת להב אור ליירוט בלוני נפץ, אך היא לא נכנסה לשימוש נרחב.
בסוף יולי 2020 ובאוגוסט 2020 חודשה שוב הפרחת בלוני התבערה ובלוני הנפץ הפעם בצורה רחבת היקף. במאי 2021 שוב חודשה הפרחת בלוני התבערה והנפץ.
Incendiary balloon
פצצת בלון
בלון נפץ
המרד נגד הגלובליזציה
המרד נגד הגלובליזציה הוא ספרו של העיתונאי נדב איל. איל טוען כי העולם חווה מרד נרחב נגד הגלובליזציה, במובנים כלכליים, תרבותיים ופוליטיים. הוא ממחיש זאת באמצעות עולם החרדות של ציבורים ואינדיבידואלים: בכל מקום חשים בני אדם שהם יכולים לאבד את עבודתם בכל עת, שמהגרים יכולים להגיע לכל מקום, ושהטרור יכול להכות בכל נקודה. תחושת הערעור הובילה להתקוממות עמוקה.
הספר דוחה את הניתוחים כי תופעות כגון פרישת בריטניה מהאיחוד האירופי או עלייתו של דונלד טראמפ הן "גל פופוליסטי", או מאפיינות התפוררות ממסדים דמוקרטיים. איל טוען שאנו חוזים בהתקוממות מבוזרת, נרחבת ובלתי מאורגנת של מעמדות הביניים, בעיקר במערב - נגד הסדר העולמי כולו. הרעיונות של ההתנגדות לגלובליזציה, מהאוונגרד בשמאל והפונדמנטליזם הדתי והלאומני, חלחלו אל מרכז השיחה והם שמכתיבים כעת את הפוליטיקה העולמית. הקיצוניים ניצחו ויצרו "עולם ישן מופלא".
המרד נגד הגלובליזציה משמש כפלטפורמה לקרב הגדול באמת של העידן החדש: הקרב על הקדמה. האידאולוגים מאחורי ההתקוממות רוצים בחיסול הרעיון המודרני של הקדמה.
איל מציג את הספר כ"מסע בין שוחות המרד נגד הגלובליזציה" ומשלב בו מידע אמפירי רב, אבחנות על מה שהוא מכנה "סדיקת הסדר העולמי שנבנה בדם ובעמל רב אחרי מלחמת העולם השנייה", יחד עם חוויות אישיות מסיקור ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות בארצות הברית, משבר ההגירה באירופה, מתקפת הטרור במומבאי והמשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008, המצוקה הדמוגרפית ביפן, עליית הימין הקיצוני והפופוליזם במערב אירופה ועוד. בינואר 2020 יצא הספר בתרגום לגרמנית, בהוצאת תחת השם "Revolte".
ביקורת.
לפי ההיסטוריון דני גוטוויין, איל מגמד בספרו את התנועות החברתיות המתמודדות בתהליכי הגלובליזציה ומתעלם ממגמות אוונגרד עולמיות הנאבקות כדי לתקן את הקלקולים שהיא יצרה. לטענת גוטוויין, איל בוחר באופן מגמתי את סיפור הגלובליזציה, כדי להראות שהיא אפשרית רק בתצורתה הקיימת, האנטי-שוויונית והמפלה.
מארק ראוואלומנאנה
מארק ראוואלומנאנה (במלגשית: Ravalomanana Marc, IPA: raˌvaluˈmananə̥; נולד ב-12 בדצמבר 1949) הוא פוליטיקאי מלגשי, שכיהן כנשיאה הרביעי של מדגסקר בשנים 2002–2009. הוא נולד למשפחה חקלאית בת שבט המרינה באימרינקסינינה, סמוך לבירת האי אנטננריבו. ראוואלומנאנה התפרסם ועלה לגדולה בפעם הראשונה כמייסדו ומנהלו הכללי של קונגלומרט המחלבות הענק "TIKO". לאחר מכן השיק, באופן מוצלח, את חברת "MAGRO" הסיטונאית וחברות אחדות נוספות.
ראוואלומנאנה נכנס לפוליטיקה עם ייסוד המפלגה "אני אוהב את אנטננריבו" ("Tiako Iarivo") ב-1999 וניהל בהצלחה מסע בחירות לראשות עיריית אנטננריבו, תפקיד בו החזיק בשנים 1999–2001. כראש העיר שיפר את התנאים הסניטריים והביטחוניים בעיר. באוגוסט 2001 הוא הודיע ​​על מועמדותו לנשיאות בבחירות שנערכו בדצמבר אותה השנה, כמועמד עצמאי. בסופו של דבר נכנס ראוואלומנאנה לתפקידו כנשיא ב-2002 לאחר מערכת בחירות שנויה במחלוקת ואלימה, שבתומה עמד על טענתו כי בסיבוב הראשון זכה ברוב מוחץ. תחת הנהגתו של ז'אק סיילה, ראש ממשלת מדגסקר תחת מרבית נשיאותו של ראוואלומנאנה (בשנים 2002–2007), הוקמה מפלגה פוליטית בשם "אני אוהב את מדגסקר" ("Tiako I Madagasikara") בראשית יולי 2002 במטרה לתמוך במסע הבחירות הנשיאותי של ראוואלומנאנה וזכתה להישג מרשים בבחירות המקומיות. ראוואלומנאנה נבחר מחדש בדצמבר 2006, כשהוא זוכה בשנית לתמיכה מוחצת בסיבוב הראשון.
במהלך הנשיאות של ראוואלומנאנה, מדגסקר התקדמה משמעותית לעבר מטרות הפיתוח שהציבה לעצמה וידעה צמיחה כלכלית בת 7% בשנה. ממשלו פיקח על בנייתם ​​של אלפי בתי ספר ומרפאות חדשים. שיקום הדרכים והכבישים סייע בשיפור הגישה של החקלאים הכפריים לשווקים. הקמתה של הסוכנות העצמאית הלוחמת בשחיתות "ביאנקו" (BIANCO), ואימוץ מדיניות תומכת מוגדרת הביאה לירידה בשחיתות השלטונית. באקרים, שטחים טבעיים התרחבו הודות למימוש תוכנית הפיתוח "מדגסקר הטבעית" שהגה ראוואלומנאנה. פרסום אסטרטגיית הפיתוח המקיף של ראוואלומנאנה ב-2007, תוכנית הפעולה של ממשלתו, קבעה יעדים ומטרות לפיתוח לאומי במהלך תקופת כהונתו השנייה בתחומי הממשל, התשתיות, החקלאות, הבריאות, הכלכלה, הסביבה והסולידריות הלאומית.
אנשי האופוזיציה ביקרו את ראוואלומנאנה סמוך לשלהי תקופת נשיאותו, והאשימו אותו בהגדלת סמכותיות ובערבוב של אינטרסים ציבוריים עם כאלו פרטיים. נוסף על כך, התועלת של הצמיחה הכלכלית במדינה לא התפרשה באופן שווה, מה שהביא לעלייה באי-השוויון הכלכלי, לאינפלציה ולירידה בכוח הקנייה של מעמד הביניים והעניים. במהלך שנת 2008, חתימת הסכם שנוי במחלוקת עם חברת החקלאות הדרום קוריאנית "די-וו", רכישת מטוס נשיאותי יקר ורהבתני וסגירת ערוצי תקשורת שבבעלות מנהיג האופוזיציה וראש עיריית אנטננריבו אנדרי רג'ואלינה, חיזקו את ההסתייגות הציבורית ממדיניותו של ראוואלומנאנה. רג'ואלינה גייס תמיכה עממית לאופוזיציה, שהובילה להתקוממות עממית שהחלה בינואר 2009 והסתיימה כעבור חודשיים עם התפטרותו של ראוואלומנאנה, שהיה נתון תחת לחץ כבד. ראג'ולינה השתלט על השלטון כשלו תמיכה וגיבוי מטעם הכוחות המזוינים במדינה, מה שנתפס על ידי הקהילה הבינלאומית כהפיכה צבאית.