למחרת הם מתגלים באמצעות תוכי מדבר אלקטרוני המשמש לריגול, ומצליחים לשרוד את התקפותיהם של שכירי החרב של סינדרום. זה האחרון מפתיע אותם באמצע הקרב וכובל אותם באמצעות מכשיר אלקטרוני משוכלל, והוא עצמו מופתע לגלות כי אשתו של בוב היא "נערת הגומי" הנעלמת. לאחר שסינדרום עוזב את האי במטוסו בדרכו העירה, הם מצליחים לברוח בעזרת מזכירתו, ובהיעדר מטוסים בבסיס האי טסים על גבי טיל כדי להגיע בזמן לעירם. הם פוגשים בפרוזן, ויחד, הם מסכלים את תוכניתו האיומה של סינדרום, ומשמידים את הרובוט המאיים.
בדרכם הביתה, הלן מאזינה להודעות השמרטפית בטלפון על התנהגויות מוזרות של ג'אק ג'אק, התינוק, וכי היא שְׂמֵחָה שהלן שלחה מחליף, לדבריו. הלן - שלא הזמינה מחליף, חושדת בהתחזות אלמוני, ובהגיעם לביתם הם דוהרים פנימה ומגלים לחרדתם את סינדרום - "המחליף", שמשליכם מדרכו באמצעות לייזר־הכוח שלו, חוטף את התינוק וממריא לעבר מטוסו המרחף מעליהם. ג'אק ג'אק חושף לפתע את כוחותיו שלא ביודעין, ומתעלל בו במשך רגעים ארוכים עד שמשתחרר ונופל לזרועות אמו. בוב משליך את רכבו על חרטום המטוס, גלימתו של סינדרום נתפסת במנוע המטוס, ובאופן זה הוא מוצא את מותו. המטוס מתפוצץ, ונופל בפטריית עשן על ביתם, אך הם ניצלים, ומבינים כי עליהם לעבור דירה שוב.
סצנת הסיום מתרחשת בטורניר ריצה של כל השכבה של חץ בבית ספרו. חץ מנצח בתחרות, והם יוצאים ומהלכים לעבר מכוניתם, כאשר מגיח לפתע אויב חדש מבטן האדמה על גבי קודח־מנהרות ענק, המציג עצמו בכינוי "הכורה התחתון". מר סופר־על פותח את חולצתו וחושף את סמלו, מה שמוביל לכותרות הסיום של הסרט.
הדמויות הראשיות ומדבבים.
בריאיון עם היוצרים על משפחת סופר-על, נאמר כי כוחות העל של בני משפחת סופר-על נבחרו בהתאם: הכוח הגופני העצום ניתן לאב מפני שלרוב, אבות מתאפיינים בבית כדמות כוחנית, הגמישות ניתנה לאם מפני שלא פעם עליה להפגין גמישות כלפי צורכי המשפחה, היכולת להפוך לבלתי נראית ניתנה לילדה בגיל ההתבגרות מפני שבגיל זה הנערות רוצות להפוך לא פעם לבלתי נראות על מנת להתחמק מבעיותיהן, והמהירות ניתנה לילד הצעיר מפני שבגיל זה ישנם הרבה פעמים פרצי אנרגיה. היוצרים גם הזכירו שכל הכוחות נלקחו מדמויות הקומיקס ארבעת המופלאים, אקס מן ופלאש.
עיצוב הדמויות בסרט.
בני האדם.
"משפחת סופר על" היה סרט קשה במיוחד להנפשה, מסיבה פשוטה: הוא עסק בבני אדם. אמנם סרטים קודמים של חברת פיקסאר שקדמו ל'משפחת סופר על', הכילו בני אדם, אך גיבוריהם הראשיים לא היו אנושיים. הסיבה המרכזית לבעייתיות של הנפשת בני אדם היא שקהל היעד של הסרט הוא בני אדם, שמן הסתם מכירים את מראם ודרך תנועתם של בני אדם טוב מאוד. למשל, היה צריך ליצור מרקם עור אמין, שרירים שמתכווצים ומתרפים, ועוד דברים שמהווים אתגר קשה פחות בהנפשת צעצועים, חרקים, מפלצות או דגים, גיבורי סרטיה הקודמים של פיקסאר.
אתגר אחר הוא שלכל בני האדם יש שיער. בפרט, שיערה הארוך של ויולט הוא בעיה קשה. מצד אחד, בראש אנושי יש מיליוני שערות, וציור רשלני עלול לגרום לשערות להיראות "דבוקות" זו לזו. מצד שני, השערות משפיעות זו על זו - הן נצמדות אחת לשנייה או נעות בקבוצות. כמו כן, היו צריכים להנפיש את השיער במצבים שונים: לדוגמה, רטוב, או מתנופף ברוח. בנוסף, בני האדם לובשים בגדים. הדמויות לא יכלו להישאר באותו לבוש כל הסרט, ולכן מעצבי הסרט נאלצו לעצב יותר מתלבושת אחת לדמות, כשצריך לוודא שכל חלקי הלבוש מתאימים זה לזה, וגם לגרום לתלבושות שונות להיראות כאילו הן עשויות מחומרים שונים (כיוון שסוגי בד שונים מתנהגים ונעים באופן ייחודי).
בני האדם ב'משפחת סופר על' מונפשים בכוונה בצורה מוגזמת, קריקטורית. ביל ווייז, שתפקידו בסרט הוגדר כ"מפקח דמויות", סיפר ש"בראד [בראד בירד, הבמאי] רצה מראה מאוד מסוגנן". לכל דמות יש קו ויזואלי הייחודי לה. עדנה מוד נראיתה בשלבים מוקדמים של ההפקה דומה יותר להלן, אך בהמשך מראה השתנה, כדי לתת לה את אותו ייחוד, ובמקרה זה דמותה מבוססת על מעצבת תלבושות השחקנים, זוכת פרסי האוסקר, אדית הד.
בעוד שהדמויות המרכזיות בסרט עוצבו בצורה עצמאית, על פי מודלים דמויות משניות יותר נוצרו על "אדם אוניברסלי" (universal man). זוהי תבנית גנרית של אדם, שהאנימטורים עיוותו אותה בצורות שונות, על מנת לחסוך בניית מודלים של מאות דמויות המופיעות לזמן קצר על המסך. ראשית כל, הם השתמשו ב"אדם אוניברסלי" כדי ליצור ניצבים- מפגינים, אנשים היושבים באצטדיון, ילדים המשתתפים במרוץ וכו'. הניצבים לא זהים זה לזה, אך כולם מבוססים על "אדם אוניברסלי". גם דמויות מובחנות יותר, אף כאלו שיש להן שורות, נוצרו בצורה זו- למשל מורו של דאש, ברני, שבשלב מסוים קלוז אפ על פניו ממלא את כל שטח המסך. על סמך תוכנה זו נוצר אף "החתרן", נבל המופיע לזמן קצר בסוף הסרט, שגופו רחוק מגוף אנושי נורמלי.
רקעים.
"אחד האתגרים בסרט הוא ההיקף שלו", אמר בראד בירד. "היה לנו שוט מתחת למים, שוטים בג'ונגל, שוט בתא משרדי משעמם, שוטים סביב שולחן האוכל המשפחתי. הבית של ע' [עדנה מוד], שהוא הכלאה בין באוהאוס לתרבות יוונית. מגוון הסביבות בסרט הזה עצום." אכן, כמות ומגוון הסטים (sets) בסרט גבוהה במיוחד.
הסרט אמנם מתרחש בעולם אלטרנטיבי, אך הוא מושפע משנות השישים. הארכיטקטורה של שנות השישים היוותה השפעה על עיצוב הסרט. בשלבים מוקדמים יותר של התסריט, סביבת הסרט הייתה יותר עתידנית, ברוח תפיסת העתיד של שנות השישים, אך בהמשך המוטיבים העתידניים המשולבים באופן אינטגרלי בעולם הסרט צומצמו, כדי שהכוחות המיוחדים של גיבורי העל והטכנולוגיות העתידניות באי של סינדרום ירשימו ויבלטו יותר.
סרט המשך.
במרץ 2014, במהלך פגישת בעלי מניות, הכריז בוב איגר, מנכ"ל חברת וולט דיסני, כי המשך נמצא בשלבי הפקה מוקדמים, עם בראד בירד כתסריטאי. באוקטובר 2015, הוכרז כי ההמשך ייצא ב-21 ביוני 2019. לאחר מכן, תאריך יציאת הסרט הוקדם ל-15 ביוני 2018.
באלי&quot;ש
פיטר יוסטינוב
סר פיטר אלכסנדר יוסטינוב (באנגלית: Peter Alexander Ustinov;
16 באפריל 1921 - 28 במרץ 2004) היה שחקן, סופר, תסריטאי מחזאי ומספר סיפורים בריטי, אשר זכה פעמיים בפרס אוסקר.
ביוגרפיה.
יוסטינוב נולד בלונדון בשם פיטר אלכסנדר פון יוסטינוב, ליונה פון אוסטינוב בנו של הברון פלטון פון אוסטינוב ממוצא גרמני-רוסי ולאם ממוצא רוסי, צרפתי ואיטלקי. למד בבית ספר וסטמינסטר, וכבר בגיל 17 הופיע לראשונה על במת התיאטרון. ובגיל 19 שיחק בסרט קולנוע. במלחמת העולם השנייה שירת בצבא בעשיית סרטי תעמולה עם שחקנים כמו דייוויד ניבן, ופנה גם לכתיבת תסריטים ומחזות. הצלחתו הראשונה הייתה ב-1951 עם "אהבת ארבעת הקולונלים". הוא המשיך לכתוב מחזות במקביל לעבודתו כשחקן, שהידוע שבהם הוא "רומנוף וג'ולייט" מ-1956. בין מחזותיו הבולטים היה גם "סוף המירוץ" שהוצג בתיאטרון "הבימה" בסוף שנות השישים. באוטוביוגרפיה שכתב "Dear Me", הוא מתאר את חייו ובעיקר את ילדותו כשהוא מתשאל את עצמו. כמו כן פרסם מספר ספרים, הטוב שבהם -"הגיבור"(1964),רומן על רקע השואה.
בין תפקידיו בקולנוע היו הקיסר נירון בסרט "קוו ואדיס", קפטן ויר ב"בילי באד", לנטולוס בטיאטוס ב"ספרטקוס", וגילם את הרקול פוארו, גיבור ספריה של אגתה כריסטי, במספר סרטים שהראשון בהם היה "מוות על הנילוס" ב-1978. ב-1964 נבחר לגלם את המפקח קלוזו, בסדרת סרטי הפנתר הוורוד, אך פרש ברגע האחרון ונתבע למשפט על ידי חברת האחים מיריש, פיטר סלרס הוא שגילם לבסוף את התפקיד.
יוסטינוב כתב תסריטים וביים סרטים ביניהם "Vice Versa", "רומנוף וג'ולייט" (לפי המחזה שכתב), ו"ליידי L" (לפי ספר של רומן גארי). מבין הסרטים שביים השאפתני ביותר היה הניסיון לעבד לקולנוע את ספרו האלגורי של הרמן מלוויל "בילי באד".
ב-1960 זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו ב"ספרטקוס" של סטנלי קובריק, וב-1964 זכה בשנית, על תפקידו בסרט "טופקאפי" של ז'ול דאסן. בנוסף היה מועמד לפרס קוו ואדיס, ולפרס התסריט על "Hot Millions" ב-1968. יוסטינוב זכה גם בשני פרסי גלובוס הזהב, ובשלושה פרסי אמי על הופעותיו בסדרות וסרטי טלוויזיה. ב-1973 הוא דיבב את הנסיך ג'ון בסרט המצויר של דיסני "רובין הוד".
משנת 1971 היה יוסטינוב שגריר של רצון טוב מטעם יוניסף, והקדיש זמנו לגיוס כספים עבור הארגון. הוא שלט היטב בשפות אנגלית, גרמנית, צרפתית, איטלקית, רוסית וספרדית, וגם ידע מעט טורקית ויוונית מודרנית.
בסוף שנות השישים התאזרח בשווייץ, כדי להימנע מתשלום מיסים גבוהים בבריטניה, למרות זאת קיבל ב-1990 תואר אבירות ממלכת בריטניה.
יוסטינוב היה נשוי שלוש פעמים והיה אב לארבעה. הוא נפטר ב-28 במרץ 2004 בשווייץ. יוסטינוב נהג להתבטא בנושאים פוליטיים ונודע בביקורותו על ממשלות ישראל בסוגיה הפלשתינאית.
סבו הברון פלטון פון אוסטינוב היה בעליו של מלון הפארק במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
אבה גינדין
אַבֶּה גִינְדִין (נולד ב-24 בדצמבר 1945) הוא כדורגלן עבר פיני-ישראלי ששיחק בקבוצת הפועל חיפה ובמועדון מכבי הלסינקי החובבני בפינלנד. בימיו ככדורגלן בליגה הבכירה בישראל שובש שמו על ידי עיתוני הספורט ונכתב אבא גינדין.
קורות חיים.
גינדין עלה לישראל מהלסינקי שבפינלנד כשהיה בן 18, על מנת להשתתף בחתונת אחותו, שהתגוררה בקיבוץ עין השופט. בפינלנד עסק בעיקר בהוקי קרח, ואמנם שיחק כדורגל, אך כחובבן, במועדון מכבי הלסינקי כחלוץ.