כמעט כל תקליטי הסינגל שהקליטה הלהקה לפני שנת 1968 בהפקתו של ויטפילד כללו את רופין כזמר מוביל, כולל הלהיט מספר אחד במצעד ה-R&amp;B/מספר 10 במצעד הפופ Beauty is Only Skin Deep וכן (I Know) I'm Losing You. תקליטי סינגל נוספים מאותה תקופה כללו את You're My Everything שבו שרו דייוויד רופין ואדי קנדריקס את הקולות המובילים וכן All I Need שהופק על ידי תלמידו של ויטפילד, פרנק וילסון.
עזיבתו של דייוויד רופין.
בין השנים 1964–1968 הלהקה "The Temptations" הפכה מלהקה אלמונית לבעלת תהילה בינלאומית. הלהקה הופיעה לעיתים מזומנות בתוכניות טלוויזיה כגון "המופע של אד סוליבאן" ופנתה לקהל האמריקאי הממוצע באלבום הפופ משנת 1967 The Temptations in a Mellow Mood. הלהקה אף הופיעה במועדון הקופקבנה בעיר ניו יורק ובמועדוני ערב אחרים.
בשנת 1967 החל הזמר המוביל דייוויד רופין לחוש כי הוא למעשה האחראי היחיד להצלחתה האדירה של הלהקה. הוא החל לדרוש כי יקבל יחס שונה משאר חברי הלהקה. כך למשל דרש כי יובא להופעות בלווית חברתו, ברכב מפואר ונפרד ולא ברכב שבו נסעו שאר ארבעת החברים בלהקה. רופין החל להיעדר מחזרות שערכה הלהקה, מקונצרטים ומפגישות הצוות והחל להשתמש בסם קוקאין. בנוסף דרש רופין כי שמו יופיע בנפרד משם הלהקה, זאת לאחר שראה כיצד חברת Motown הפכה את הזמרת דיאנה רוס למוקד להקת The Supremes ושינתה את שם הלהקה ל-Diana Ross &amp; the Supremes. רופין דרש כי שם הלהקה, "The Temptations", ישונה באופן דומה.
בנסיבות אלה הייתה תמימות דעים בין חברי הלהקה כי יש להחליף את דייוויד רופין. אוטיס ויליאמס התעקש כי רופין יוזהר בטרם יורחק מן הלהקה. כאשר רופין לא הופיע להופעה של הלהקה ביוני 1968 בקליבלנד אוהיו, החליטו שאר החברים כי בכך חצה את הגבול. ארבעת החברים הנותרים ניסחו מסמך משפטי שבו הם מפטרים את רופין וממנים במקומו את הזמר דניס אדוארדס. רופין ואדוארדס היו חברים טובים ובתחילה הסכים רופין לפרישתו. אולם לאחר זמן מה החל להגיע לאולמות בהם הופיעה הלהקה ולעלות במפתיע על הבמה, זאת בעת ששרה את הלהיטים בהם היה בעבר זמר מוביל. כך ניסה "לגנוב" את ההופעה מן הזמר המוביל החדש. הקהל נהנה מאוד מן התופעה, אולם הלהקה וחברת התקליטים Motown נקלעו למבוכה רבה מהתנהגותו. כדי למנוע את הישנות התופעה הוגברה השמירה בהופעות וכניסתו של רופין לאולם נמנעה. באוקטובר 1968 תבע רופין כי חברת Motown תשחרר אותו מקשר חוזי לחברה. התביעה הסתיימה בפשרה לפיה הציעה החברה כי רופין יקליט תקליט סולו בחברה.
החל משנת 1968 יזמה חברת Motown שיתוף פעולה בין הלהקה לבין דיאנה רוס ולהקת ה-Supremes. הלהקות יצאו למסע הופעות משותף, הקליטו יחד שני אלבומים (Diana Ross &amp; the Supremes Join the Temptations וכן Together) והופיעו בשתי תוכניות טלוויזיה מיוחדות ברשת NBC (האחת שודרה ב-9 בדצמבר 1968 והשנייה ב-12 בנובמבר 1969).
סגנון נשמה פסיכדלי.
הצטרפותו ללהקה של דניס ויליאמס, בעל הקול המחוספס, התרחשה בד בבד עם החלטתו של המפיק נורמן ויטפילד כי הלהקה תאמץ צליל חדש. בסתיו 1968 החל ויטפילד להפיק חומר מוזיקלי פסיכדלי עבור הלהקה, אשר נטל את השראתו מלהקת הפאנק Sly &amp; the Family Stone. סגנון חדש זה אשר החל עם להיטה של הלהקה Cloud Nine בחודש אוקטובר 1968, היווה ניגוד בולט לתקופת הבלדות של הזמר המוביל דייוויד רופין. הליווי המוזיקלי של הלהקה קיבל צליל בסגנון הפאנק וכל חמשת חברי הלהקה חלקו בתפקיד הזמר המוביל. הלהיט Cloud Nine שהופיע על גבי אלבום בעל שם זהה, הגיע לעשרת הגדולים במצעד הפזמונים והיה הלהיט הראשון שזכה בפרס גראמי בחברת Motown, בקטגוריית הביצוע הטוב ביותר של להקת R&amp;B לשנת 1969.
המיזוג של צליל הנשמה של חברת Motown עם צליל הרוק הפסיכדלי יצר תת-סגנון מוזיקלי חדש שנקרא "נשמה פסיכדלי", צליל זה הופיע אף בשיריה של דיאנה רוס (Reflections, Love Child), מרוין גיי (I Heard It Through The Grapevine) ובמוזיקה של להקת The Fifth Dimention ולהקת War. בשנת 1969 ובשנת 1970 הקליטה הלהקה שירים נוספים בסגנון זה, ביניהם Run Away Child, Running Wild (שהגיע למקום הראשון במצעד ה-R&amp;B), Psychedelic Shack, Ball of Confusion, וכן Ungena Za Ulimwengu.
עזיבת אדי קנדריקס ופול ויליאמס.
פול ויליאמס סבל ממחלת אנמיה חרמשית ולעיתים קרובות היה חולה מכדי להופיע. בסוף שנות השישים הוא אף הפך אלכוהוליסט וצירוף שתי מחלות אלה הקשה עליו להמשיך ולעבוד עם הלהקה. הלהקה החזיקה באופן קבוע מאחורי הקלעים מכל חמצן לצרכיו של ויליאמס וחברי הלהקה ניסו בכל דרך לרוקן את מאגר בקבוקי הקוניאק אותו נשא. בשנת 1969 הצטרף הזמר ריצ'רד סטריט, חבר לשעבר בלהקת The Distants, כממלא מקום לפול ויליאמס. ברוב ההופעות היה סטריט שר את תפקידו של ויליאמס מאחורי הקלעים, בשעה שויליאמס רקד והזיז את שפתיו על הבמה. החל מן המחצית השנייה של 1970 החל סטריט מופיע על הבמה במקומו של ויליאמס.
ככל שהלכה בריאותו של ויליאמס והתדרדרה, החל קנדריקס להביע דעות עצמאיות משאר חברי הלהקה. הוא רב לעיתים מזומנות עם אוטיס ויליאמס ומלווין פרנקלין על קביעת המנהיגות בלהקה. קנדריקס לא חש בנוח עם סגנון הנשמה הפסיכדלי שאימצה הלהקה והעדיף את השירים מימיה הראשונים של הלהקה. באותה תקופה חידש קנדריקס את קשריו עם דייוויד רופין, אשר שכנע אותו לעזוב את הלהקה ולפתוח בקריירה עצמאית. בנובמבר 1970, שעה שהלהקה הופיעה במועדון קופקבנה, פרץ ויכוח נוסף בין קנדריקס וויליאמס, הפעם קם קנדריקס ועזב את הלהקה, תוך שהוא מסכים עם ויליאמס כי בכך באה לסיום שותפותו בלהקה.
עוד בטרם עזב קנדריקס את הלהקה הוא הספיק להקליט עם ויליאמס את קטעי הסולו ללהיט Just My Imagination (Running Away With Me), בלדה עשירה בצליל, אשר הפכה לשירת הברבור של קנדריקס בלהקה. השיר יצא כתקליט סינגל בינואר 1971 והחל מטפס במצעד הפופ. בחודש מרץ 1971, כאשר הגיע השיר למקום הראשון במצעד, כבר חתם קנדריקס חוזה הקלטות יחיד עם חברת Motown.
בחודש אפריל 1971 עזב פול ויליאמס את הלהקה, זאת לאחר שרופא קבע כי אינו יכול להמשיך ולהופיע. ריצ'רד סטריט נכנס באופן רשמי למלא את מקומו, בעוד שויליאמס המשיך לקבל שכר בלהקה כיועץ וכוריאוגרף. לאחר שויליאמס התאושש מעט ממחלתו כדי לשוב ולהופיע, תכננה חברת Motown כי יקליט לבדו, אולם ויליאמס התאבד ב-17 באוגוסט 1973.
מחליפו של קנדריקס בלהקה היה צריך להיות ריקי אוואנס, אשר היה חבר בלהקת The Vibrations. אולם, הופעותיו של אוואנס בלהקה לא התקבלו יפה ולאחר שבועות ספורים הוא פוטר מן הלהקה. ברוב תקופת האביב של 1971 הופיעה הלהקה כרביעייה קולית והקליטה את השיר "It's Summer" בהרכב זה. בחודש מאי 1971 נמצא ללהקה זמר טנור ראשון בדמות דיימון האריס בן עשרים.
הלהקה בשנות השבעים המוקדמות.
בשנות השבעים המוקדמות המשיכו אוטיס ויליאמס, דניס אדוארדס, מלווין פרנקלין, ריצ'רד סטריט ודיימון האריס להקליט ולהופיע ונורמן ויטפילד המשיך להפיק עבורם להיטים. בין להיטיהם שהגיעו לארבעים המקומות הראשונים במצעד היו Superstar (1971) וכן Take A Look Around (1972).
בסתיו 1972 הוציאה הלהקה את יצירת הענק של נורמן ויטפילד Papa Was a Rollin' Stone שהיה במקורו שיר בן שלוש דקות שהופק עבור להקת The Undisputed Truth ואשר עובד בידי ויטפילד ללהיט בן 12 דקות עבור הלהקה. בחודש ספטמבר 1972 הוקלטה גרסה מקוצרת של השיר שאורכה שבע דקות, על תקליט סינגל, אשר הגיע למקום הראשון במצעד הפופ ולמקום החמישי במצעד ה-R&amp;B. בשנת 1973 זכה השיר בפרס גראמי השני של הלהקה כביצוע R&amp;B הטוב ביותר ללהקה. המפיק ויטפילד והמעבד/מנצח פול ריזר זכו בפרס גראמי על הביצוע התזמורתי ללהיט, אשר הופיע מצידו השני של התקליטון. ויטפילד יחד עם ברט סטרונג זכו בפרס גראמי נוסף ככותבי הלהיט.
לאחר הלהיט Papa Was a Rollin' Stone הפסיק ויטפילד לעבוד עם ברט סטרונג והחל לכתוב לבדו את שירי הלהקה. הצלחת השיר הובילה את ויטפילד לכתוב ללהקה שירים ארוכים יותר, בעלי אופי אופראי, כולל הלהיט שהגיע ל-40 הגדולים Masterpiece (1973) ומספר שירים אחרים שיצאו באלבום בעל השם הזהה. אולם, בקיעים התגלעו בין חברי הלהקה לבין ויטפילד. הלהקה התלוננה על גישתו היהירה של ויטפילד ועל הדגש שהוא שם על הביצוע האינסטרומנטלי של השירים. כמו כן החלה ירידה משמעותית במכירות התקליטים של הלהקה. לבקשת הלהקה החליפה חברת Motown את המפיק והלהקה חזרה לעבוד עם המפיק ג'פרי בואן, אשר עבד עם הלהקה בשנת 1967.
האלבום האחרון שהפיק ויטפילד עם הלהקה נקרא 1990, אשר שוחרר לחנויות בשנת 1973. באלבום נכלל הלהיט שהגיע לשלושים הראשונים במצעד הפופ Let Your Hair Down. בשנת 1975 עזב ויטפילד את חברת Motown, תוך שהוא לוקח עמו מספר אמנים שהקליטו בחברה והקים חברת תקליטים עצמאית בשם Whitfield Records.
תקופת היובש.
האלבום הראשון של המפיק בואן עם הלהקה היה בשנת 1975 ונקרא A song For You. דיימון האריס פוטר מן הלהקה בעת הקלטת האלבום משקבעו כי התנהגותו ומוסר העבודה שלו אינם מקצועיים. הזמר גלן לאונרד החליף את האריס.
בתקופת הוצאת שלושת האלבומים הבאים של הלהקה: House Party, Wings of Love, The Temptations Do the Temptations, ניסו מספר מפיקים שונים, כולל הלהקה בעצמה להפיק תקליטי סינגל אשר ייצרו ללהקה להיט חדש, אולם כל אחד מתקליטים אלה נחל כישלון צורב יותר מקודמו.