בשנים 2007–2013 התגוררה באמסטרדם, שם סיימה תואר שני בהצטיינות בדרמטורגיה (תיאטרון) באוניברסיטת אמסטרדם.
עם תום לימודי תואר שני באוניברסיטת אמסטרדם עשתה את הסטאז' שלה אצל הדרמטורג ההולנדי Tom Blokdijk בכתיבת העיבוד הבימתי של הבמאי Johan Simons לסרט "הזלילה הגדולה" (קופרודוקציה של NT Gent וקבוצת התיאטרון של אמסטרדם, הולנד-בלגיה, 2010), ושימשה דרמטורגית לעיבוד בימתי לסרט "רוקו ואחיו" של ויסקונטי בפרויקט תיאטרון חינוכי של קבוצת התיאטרון של אמסטרדם, (קבוצת התיאטרון של הבמאי איבו ואן הובה ). התזה שלה, שעסקה בפוטנציאל גוף השחקן לשמש סוכן נרטולוגי ממקד, התפרסמה כספר בשם "Focalizing Bodies" בהוצאה הגרמנית Tectum Der Wissenschaftsverlag.
לאחר הסטאז' עבדה כדרמטורגית-הפקה לצד יוצרים שונים. היא שימשה דרמטורגית בארבעה מופעים של הבמאית הסרבית-הולנדית סניה מיטרוביץ' (Sanja Mitrović) בהולנד, בצרפת ובפורטוגל.
ב-2009 פגשה את הבמאי הצעיר אילאי דן בור () ויחד הם התחילו תהליך מחקרי של זהות יהודית וישראלית, שהניב סדרה של שש הצגות בשם "החגיגה המובטחת" (Het Beloofde Feest) בה שימשה דרמטורגית-הפקה. הצגות הסדרה זכו בפרסים והשתתפו בפסטיבלים ברחבי אירופה. ב-2012 אצרה יחד עם אילאי דן בור פסטיבל קונטקסט לסדרת ההצגות בתיאטרון פרסקטי באמסטרדם.
ב-2010 כתבה את המחזה "Diamond Stars" על שני פליטים התלויים מחוץ לגורד שחקים בעיר מערבית, מנקים את החלונות בסנפלינג וסוגרים חשבונות עבר, בעוד אנשי המשרדים המערביים צופים בהם דרך החלון. המחזה זכה במקום הראשון בתחרות של המכון הבינלאומי לתיאטרון של אונסק"ו, וזיכה את ערד יסעור בפרס כספי ובקריאה מבוימת של המחזה בתיאטרון בריימרהאבן בגרמניה.
עם חזרתה לישראל ב-2013 הזמין ממנה אילן רונן מחזה בנושא טרור עבור פרויקט של איחוד תיאטרוני אירופה. היא כתבה את "אלוהים מחכה בתחנה" שעלה ב"הבימה" בבימויו של שי פיטובסקי. ההפקה השתתפה בפסטיבלים בצרפת ובגרמניה. המחזה זיכה אותה בפרס "הבימה" על-שם אלה דן ליוצרים בתחילת דרכם והיא הייתה מועמדת עבורו לפרס המחזאי בטקס פרסי התיאטרון הישראלי של 2014. המחזה תורגם לצרפתית, לגרמנית, לפולנית ולאנגלית, זכה להפקות נוספות בתיאטרונים באירופה ויצא לאור בכתבי עת אירופיים.
ב-2015 הזמין ממנה אילן רונן מחזה נוסף לציון עשרים שנה לרצח יצחק רבין. היא כתבה את "עשר דקות מהבית" שעלה ב"הבימה", בבימוי שי פיטובסקי.
ב-2016 עלה בבכורה עולמית המחזה "Diamond Stars" (שכתבה ב-2010) בתיאטרון Upstream בסנט לואיס שבמיזורי, ארצות הברית. את המחזה, שערד יסעור שינתה את שמו ל–"Suspended" (תלויים), ביימה לינדה קנדי. ערד יסעור הייתה מועמדת עבורו לפרס התיאטרון בסנט לואיס בקטגוריה Outstanding New Play. המחזה פורסם במלואו בכתב העת "תיאטרון". היו לו שתי הפקות בגרמניה: בדוייטשס תיאטר גטינגן ובתיאטרון טליה בהמבורג והוא תורגם ויצא לאור בסינית. הפקה ישראלית של המחזה הגיעה רק ב-2019, כשהבמאי יגאל זקס העלה אותו בפסטיבל עכו. ב-2022 הפקה גרמנית נוספת של המחזה עלתה בתיאטרון קיל.
ב-2018 זכה המחזה הרביעי שלה, "אמסטרדם", בפרס השטוקמרקט של פסטיבל תיאטר-טרפן בברלין, שזיכה אותה גם בחוזה לכתיבת המחזה הבא שלה בתיאטרון שאושפיל קלן.
המחזה מגולל את קורותיה של כנרת ישראלית בחודש התשיעי להריונה במהלך 24 שעות מהרגע שבו הונח על סף דלת דירתה באמסטרדם חשבון גז מצטבר שלא שולם מאז שנת 1944.
ביוני 2018 הוצגה קריאה מבוימת של המחזה בפריז וביולי 2018 עלה המחזה בבכורה עולמית בתיאטרון חיפה, בבימויה של מור פרנק.
המחזה תורגם לאנגלית, גרמנית, צרפתית, איטלקית, יוונית, סרבו-קרואטית, רוסית, נורווגית ופינית והיו לו הפקות בלונדון, גרמניה, צרפת, קפריסין, פינלנד ואוסטריה, קריאות מבוימות בפסטיבלים בצרפת, אוסטריה ופינלנד. כמו כן, שודר המחזה כתסכית ברדיו הצרפתי פרנס קולטור, ויצא לאור כספר בהוצאה אנגלית ובהוצאה צרפתית ובהוצאה איטלקית.
במהלך 2020 עלו בגרמניה שני מחזות נוספים של ערד יסעור: "רעד קל בכנף" עלה בבכורה עולמית בתיאטרון שאושפיל קלן תחת הכותרת BOMB בבימוי לילי סייקס. כמה חודשים אחר-כך עלה המחזה "המבקשים לצאת" תחת הכותרת Blaue Stille בבכורה עולמית בתיאטרון המחוזי של שוואביה בממינגן בבימויה של ספיר הלר.
בשנת 2017 החלה בלימודי דוקטורט בחוג לתיאטרון, בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב. היא חוקרת נרטולוגיה של מופע כדרמטורגיה.
מתגוררת בתל אביב עם בן-זוגה ושני ילדיהם.
מחזות.
המבקשים לצאת
בכורה עולמית: התיאטרון המחוזי של שוואביה בממינגן, גרמניה (2020)
רעד קל בכנף (BOMB)
בכורה עולמית: שאושפיל קלן, גרמניה, במאית: לילי סייקס (2020)
דרמת רדיו מקוצרת בתיאטרון מנהיים בגרמניה בבימוי ספיר הלר (2021)
אמסטרדם
הפקה שלישית: Thalia Theater המבורג, במאי: Alek Niemiro
הפקה רביעית: פסטיבל עכו. במאי: יגאל זקס.
וילהלמינה אמליה מבראונשווייג-לינבורג
וילהלמינה אמליה מבראונשווייג-לינבורג (בגרמנית: Wilhelmine Amalie von Braunschweig-Lüneburg; 21 באפריל 1673 – 10 באפריל 1742), הייתה אשתו של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ביוגרפיה.
וילהלמינה אמליה נולדה ב-21 באפריל 1673 בהנובר, ליוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולבנדיקטה הנרייטה מפפאלץ-זימרן, בתם של אדוארד, רוזן פפאלץ-זימרן ואנה גונזאגה. וילהלמינה אמליה חונכה על ידי דודתה לואיזה הולנדינה מפפאלץ, וחזרה להנובר רק בשנת 1693.
ב-24 בפברואר 1699 התחתנה וילהלמינה אמליה עם יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לאחר שאמו אלאונורה מגדלנה מנויבורג רצתה אותה ככלה, כדי שתשפיע עליו לטובה, ונולדו להם 3 ילדים. בתחילה היו נישואי הזוג מאושרים, אולם עד מהרה התדרדרו היחסים ביניהם, ויוזף החל לבגוד בה עם משרתות ובנות אצולה. בשנת 1711 מת בעלה יוזף, ואחיו קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1713 העביר קרל את הסנקציה הפרגמטית של 1713, שהעניקה עדיפות לבנותיו בסדר הירושה, אולם אף על פי שווילהלמינה אמליה התנגדה לכך, היא לא מחתה בגלוי. וילהלמינה אמליה הייתה ביחסים טובים עם חמותה וגיסתה אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל, ושלושת הנשים טיפלו זו בזו בעת חוליים.
בשנת 1740 מת גיסה קרל השישי, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה האוסטרית. בתחילה תמכה וילהמינה אמליה בחתנה קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם עד מהרה היא פרשה מהפוליטיקה, ואף סירבה לתווך בין חתנה לבין אחייניתה מריה תרזה, וב-10 באפריל 1742 היא מתה בווינה.
משפחתה.
ב-24 בפברואר 1699 התחתנה וילהלמינה אמליה עם יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
טאפ פורטוגל
וילהלמינה אמליה מבראונשווייג
תרזה קונגונדה סובייסקה
סינמה (קולומביה הבריטית)
סִינֶמַה (באנגלית: Cinema) הוא יישוב בקולומביה הבריטית שבמערב קנדה. סינמה היא דוגמה ליישוב שקיבל את שמו בזכות פתיחת בית הדואר המקומי, ושם זה מעיד על חלומו של המייסד להקים במקום תעשיית קולנוע קנדית.
הרקע להקמת היישוב.
הקמתו והתפתחותו של היישוב סינמה הושפעו באופן הדוק מהתקדמות סלילת רשת מסילות הברזל במערב קנדה.
בשנת 1912 נוסדה במערב קנדה חברת רכבות חדשה בשם Pacific Great Eastern Railway (לימים ) ששמה לה למטרה לסלול קו מסילת ברזל שיצא מוונקובר ויוביל אל צפון מערבה של קנדה, שם יתחבר אל קו המסילה הארצי של קנדה. בשנת 1915, לאחר שהשלימה סלילת מסילה באורך של 283 ק"מ, נקלעה החברה לקשיים כספיים ונאלצה להשהות את פעילותה.
שלוש שנים לאחר מכן, לאחר שורה של מאבקים משפטיים ותביעות לפיצויים, נרכשה חברת הרכבת על ידי ממשלת קולומביה הבריטית. העבודה על סלילת המסילה התחדשה, אולם התקדמה בעצלתיים. קו המסילה עבר בחבל ארץ נידח, לא היו לאורכו מקומות יישוב משמעותיים, והממשל התקשה לתקצב את הפרויקט היקר שרבים הביעו ספק בכדאיות ההשקעה בו. השפל הכלכלי הגדול שהתרחש בשנות השלושים ומלחמת העולם השנייה שהתחוללה בשנות הארבעים תרמו לעיכוב העבודות, והמסילה הושלמה רק במחצית שנות ה-50 של המאה ה-20.
הקמת היישוב על ידי לויד צ'מפליין.
בשנת 1912, עם תחילת העבודה על סלילת מסילת הברזל בקולומביה הבריטית, הצטרף אל פועלי הרכבת בחור אמריקאי צעיר כבן 27 בשם לויד צ'מפליין (Lloyd Champlain). הוא הועסק כאחראי לטיפול במאות הסוסים של חברת הבנייה, ולמרות שלא היה בעל הכשרה כווטרינר, חלק מתפקידו היה לנתח את הסוסים שנפצעו. צ'מפליין, שהיה הרפתקן מטבעו, השתלב היטב בצוות העובדים שפעל בתנאים הקשים של האזור הנידח, והתאהב בנופה של קולומביה הבריטית.
בשנת 1915, כשנקלעה חברת הרכבת לקשיים כספיים והפסיקה את העבודה על סלילת המסילה, פוטר צ'מפליין מעבודתו. הוא החליט שלא לעזוב את האזור, אלא לנסות ולהיאחז במקום. הוא רכש לעצמו שטח אדמה גדול בסמוך לנהר פרייזר, והקים חווה חקלאית. הוא שכנע את קרובת משפחתו, אלה מוד פריטו (Ella Maude Freeto), להצטרף אליו ולסייע לו בניהול החווה, אותה תיאר באוזניה כגן עדן בצפון. הוא גידל ירקות, הקים רפת עם פרות חולבות, והתפרנס יפה ממכירת תוצרת חקלאית למחנות העבודה של פועלי הרכבת שחזרו לעבוד בסביבה כאשר התחדשה העבודה על קו המסילה בשנת 1918.
הקשר לקולנוע.