נולדה בפתח תקווה, בתם היחידה של בן ציון ופירה-אסתר (איזנבט) כהן. סבה מצד אימה היה רופא העיניים ד"ר יעקב הללי איזנבט, וסבה מצד אביה היה ד"ר אליהו כהן, רופא ועד המושבה. בגיל 13 נפרדו הוריה, וכהן המשיכה לחיות עם אימה, השתים נדדו מעיר לעיר ומבית-ספר לבית-ספר, עד שמסיבות כלכליות עברה לפנימייה של קולג' קתולי בירושלים. תמרה לחמה במלחמת העצמאות (את זכרונותיה מאותה תקופה סיכמה בספר בשם "היה היה", שלא פורסם). לאחר המלחמה, חרף חלומה ללמוד באוניברסיטת קולומביה, עבדה כפקידה בבנק אנגלו-פלשתינה.
בגיל 25 (יש מקורות הטוענים שבגיל 20) עזבה את עבודתה בבנק ואת מגוריה בתל אביב (בבית האחרון ברחוב הירקון דאז) ועברה אל טבחה שעל חוף הכנרת, אזור אותו הכירה עקב קשריו של אביה, אשר חכר ועיבד אדמות חקלאיות באזור. בתחילה גרה בביתם של משפחת אבו שקארה, אשר נשק למי האגם. לאחר מאבק בירוקרטי ארוך עם הסוכנות, המחלקה להתיישבות, הממשל הצבאי והכנסייה, חתמה תמרה על חוזה חכירה על שטח אדמה סמוך לכנסיית הלחם והדגים – ארבעים דונם וחצר גדולה משטח הכנסייה וכן שדה מרעה בן 1800 דונם.
בתחילה ניסתה לגדל עגבניות, אך כשאלה לא הצליחו, עברה לגידול עדרי צאן. לצורך כך, משכה תמרה מהכפר מע'אר משפחה ערבית בת שמונה נפשות והעסיקה אותה בתנאי אריסות, תוך שהיא מתגוררת איתם וישנה על רצפת בית בזלת נטוש בשטח שחכרה מהכנסייה. תוך שנה הכיל המשק 20 דונם גידולי חיטה, 80 תרנגולי הודו, 70 תרנגולות, 52 כבשים, 50 ברווזים, פרה ועגל וזוג ברבורים. בהמשך גידלה גם עדר חזירים, אך לאחר ביקורת של משרד הבריאות, נקנסה על כך שפעלה ללא רישיון ולא שמרה על תנאים סניטריים.
עם השנים הפכה תמרה לדמות מוכרת באזור. משה דיין, באותה העת היה אלוף פיקוד הצפון, עזר לה והתעניין איך מצליח גידול העגבניות שלה. הקאדי של נצרת הזמין אותה לארוחות ערב ולשיחות על דת ופוליטיקה. נזירים ונזירות באו לבקרה. סוחרים היו מגיעים לקנות צאן ממשקה, ולהתייעץ איתה לגבי קניית בקר.
תמרה חלמה על בניית בית גדול לשפת הכנרת. לצורך כך קנתה חלקת אדמה במושבה מגדל וביקשה מבן כיתתה, האדריכל נחום זולוטוב, לתכנן לה בית בעל עשרה חדרים לפחות, עם חדר עבודה הצופה אל הכנרת. בדירתה בתל אביב אגרה תמרה ריהוט מפואר, כולל מערכת כלי בדולח ל-24 אנשים.
בגיל 32 אובחנה כחולה בסרטן הקיבה, ונאלצה לחזור לגור בתל אביב לצורך טיפולים. שנה לאחר מכן, בגיל 33, נפטרה. היא נקברה בבית העלמין קריית שאול. על קברה הונחה אבן בזלת מהגליל שעליה הכתובת "תמרה כהן - הנערה מטבחה". לאחר פטירתה ובמלאת שנה לפטירתה פורסמו בעיתונות הספדים תחת הכותרת "הנערה מטבחה" ו"אגדה ושמה תמרה".
"בית תמרה".
פירה-אסתר כהן, אימה של תמרה, החליטה להתמודד עם אובדן בתה בכך שתגשים את חלומה של תמרה ותקים בית באזור בו חיה ועבדה. לצורך כך נעזרה באדריכל נחום זולוטוב, אשר תכנן עבורה את המבנה. אברהם הרצפלד, איש תנועת העבודה, גייס אישור ממינהל מקרקעי ישראל לבניה של בית צפון-מזרחית לכנסיית הלחם והדגים, ואף לטעת מקום כרם זיתים. הבית שתוכנן היה צנוע יותר מחלומה של תמרה, וכלל חדר אחד גדול וחדר רחצה, וקירותיו היו צבועים תכלת.
הבית, אשר נבנה מכספים שאימה של תמרה אספה וחסכה בעמל רב בעבודתה במברקה בתל אביב ומהלוואות שלקחה, הושלם בתחילת שנות השישים. פירה-אסתר מילאה את הבית ברהיטים העתיקים, התמונות ומאות הספרים שאגרה יחד עם בתה, וחילקה את זמנה בין הבית בטבחה לביתה בתל אביב, נוסעת באוטובוס לטבריה עם כלבה "מרלון", קונה מצרכים לחודש, נוסעת במונית אל הבית בטבחה ולא יוצאת ממנו במהלך החודש, חיה בבדידות רבה ולבושה תמיד בשחור.
בבוקר קיצי בספטמבר 1982 נמצאה פירה-אסתר ללא רוח חיים על ידי עובד תחזוקה של כנסיית הר האושר הסמוכה, כאשר היא שרועה על הספה בביתה וספר בידיה. היא נקברה סמוך לבתה, וגם על קברה הוצבה אבן בזלת.
עם פטירתה של פירה-אסתר, חזר השטח עליו עומד הבית לרשות מינהל מקרקעי ישראל, חפצי הבית נאספו על ידי בני משפחתה, והבית נעזב.
פרידה אימפקובן
פרידה קובלר-אימפקובן (בגרמנית: Frieda Impekoven; 1880, ציריך - 1965), הייתה חסידת אומות העולם משווייץ שפעלה בגרמניה.
קורות חיים.
פרידה קובלר-אימפקובן, ילידת שווייץ, הכירה את השחקן והסופר הגרמני טוני אימפקובן ונישאה לו. השניים התגוררו בפרנקפורט. אימפקובן הייתה גיסתה של סבין אימפקובן , כוכבת ראינוע גרמניה. בתה הייתה הרקדנית והזמרת נידי אימפקובן . פרידה אימפקובן עבדה בתור במאית בתיאטרון בפרנקפורט. היא ובני משפחתה היו מבקרים חריפים של הנאציונל-סוציאליזם ושל רדיפת היהודים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1943 סייעה אימפקובן למספר יהודים. באחד המקרים הגיעה לבקר אלמנה יהודייה מספר פעמים לאחר שזו גורשה לבית יהודים. עקב ביקוריה נחקרה על ידי הגסטפו, אך למזלה זיהה אותה אחד החוקרים בתור אמה של נידי אימפקובן, והיא שוחררה. במקרה אחר עמדה אימפקובן לצאת לסיבוב הופעות של בעלה בשטרסבורג וכשפנתה אליה צעירה יהודיה למחצה וביקשה סיוע מכיוון שאמה היהודיה עמדה להיות מגורשת למזרח. אימפקובן הציעה להסתיר את האם בדירתה עד שישובו מסיבוב ההופעות, וכן סיפקה מזון למסתתרת. עד שובה של אימפקובן לפרנקפורט כבר מצאה היהודיה מסתור בשטוטגרט.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר מות בעלה בשנת 1947 שבה פרידה אימפקובן לשווייץ.
הכרה.
בשנת 1966 הכיר יד ושם בפרידה אימפקובן בתור חסידת אומות העולם.
נתה דושניצקי קפלן
סרו פורטניו
קלוב סרו פורטניו (ספרדית: Club Cerro Porteño) הוא מועדון כדורגל פרגוואי הפועל בשכונת באריו אובררו בעיר אסונסיון, בירת פרגוואי, ומשחק בליגת העל הפרגוואית. המועדון נוסד ב-1912, וצבעיו הם כחול ואדום. משחקי הבית של הקבוצה מתקיימים באצטדיון חנרל פאבלו רוחאס.
סרו פורטניו היא מהקבוצות המצליחות ביותר בפרגוואי. היא משחקת בליגה הבכירה ברציפות החל מ-1913, ומעולם לא ירדה לליגת המשנה. היא זכתה ב-31 אליפויות פרגוואי, האחרונה שבהן בטורניר אפרטורה 2015, והיא שנייה בכמות הזכיות רק לקלוב אולימפיה.
היסטוריה.
קבוצת סרו פורטניו נוסדה ב-1 באוקטובר 1912, על ידי סוסאנה נונייס וקבוצת נערים שחיפשו להקים מועדון כדורגל. המועדון הוקם בתקופה של חוסר יציבות פוליטית ויריבות עזה בין שתי מפלגות גדולות עיקריות - מפלגת קולורדו והמפלגה הליברלית. בעקבות המתחים הגדולים באותם ימים, בחרה הקבוצה לשחק בצבעי שתי המפלגות יחד - אדום, צבעה של מפלגת קולורדו, וכחול, צבעם של הליברלים. הבחירה נעשתה כסמל לאחדות וידידות בין אזרחי פרגוואי. בהמשך הוחלט כי צבע המכנס יהיה לבן, על מנת להשלים את צבעי דגל המדינה. שמה של הקבוצה נלקח מזירת המאבק שהתרחש ב-19 בינואר 1811 בין הכוחות של הגנרל מנואל בלגראנו מבואנוס איירס שבארגנטינה לבין צבא פרגוואי. הקרב התרחש בשכונת סרו אמבאה, שזכתה לאחר הקרב לשם סרו פורטניו (פורטניוס הוא כינויים של תושביה המקומיים של בואנוס איירס). הקרב נחשב לאחד המזהירים בתולדות הצבא הפרגוואי.
ב-1913 אירחה סרו פורטניו את "טורנאו אינגרסו", טורניר בשיטת נוקאאוט בו למנצחת הייתה הזכות להצטרף לליגת העל הפרגוואית. סרו פורטניו גברה בגמר 1-0 על מועדון 10 דה אגוסטו, והצטרפה לליגה באותה השנה. מאז, משחק הקבוצה ברציפות בליגה הבכירה, ולא ירדה ליגה מעולם. במשחקה הרשמי הראשון בליגה, שכללה אז חמש קבוצות, גברה סרו פורטניו 5-1 על נסיונל, והמשיכה עד לזכייה באליפות פרגוואי, מספר חודשים בלבד לאחר הקמתה. הקבוצה סיימה את העונה ללא הפסד, במאזן של שבעה ניצחונות ותיקו אחד.
ב-1915 וב-1918 השלימה הקבוצה שתי זכיות נוספות באליפות, שתיהן לאחר פלייאוף על האליפות בעקבות שוויון נקודות בצמרת בסיום העונה. ב-1915 גברה הקבוצה על אולימפיה 7-3 בהארכה במשחק השני, לאחר שהמשחק הראשון הסתיים בשוויון, וב-1918 גברה על נסיונל בפלייאוף אליפות שהגיע למשחק שלישי. נסיונל הובילה 2-0 בדקה ה-70, אך סרו פורטניו הפכה את התוצאה וגברה על יריבתה 4-2 בדרך לזכייה בתואר. משחקים אלו הקנו לקבוצה את הכינוי "הציקלון", על שם המהפכים המהירים והסוחפים במשחקי ההכרעה.
בעונה הראשונה של העידן המקצועני, ב-1935, השלימה סרו פורטניו את הזכייה החמישית בתולדותיה באליפות, והייתה לאלופה המקצוענית הראשונה. בשנים אלו הפכה הקבוצה לאחת משני המועדונים הדומיננטיים בפרגוואי, לצד אולימפיה, והשתיים התחלקו ברובם המוחלט של תוארי האליפות. ההפרש הגדול ביותר בין אליפויות של הקבוצה הוא עשר שנים, בין 1977 ל-1987.
על אף ההצלחה הגדולה בזירה המקומית, סרו פורטניו מעולם לא זכתה בתואר בינלאומי. ב-1962 רשמה הקבוצה הופעה ראשונה בגביע ליברטדורס, והישג השיא שלה במפעל עד כה הוא העפלה לשלב חצי הגמר. יחד עם אולימפיה, הופיעה הקבוצה בכל ארבע המהדורות של גביע מרקוסור, וכן שיחקה במהדורה הראשונה של גביע סודאמריקנה. הישג השיא שלה עד כה במפעל היה העפלתה לחצי הגמר ב-2009, תוך שהיא מדיחה בשלב הנוקאאוט שלוש יריבות ברזילאיות, בהן בוטפוגו ופלומיננסה.
בטורניר הקלאוסורה 2013, באימונו של שחקן הבית של הקבוצה בעבר פרנסיסקו ארסה, זכתה הקבוצה באליפות השלושים בתולדותיה, בדיוק מאה שנים לאחר הזכייה הראשונה שלה. עם מאזן של 14 ניצחונות, שמונה תוצאות תיקו וללא הפסדים, הייתה זו גם הפעם השנייה, והראשונה מאז 1913, שהקבוצה סיימה את העונה ללא הפסד.
אצטדיון.
החל משנת 1970 מארחת סרו פורטניו את משחקיה באצטדיון חנרל פאבלו רוחאס. האצטדיון, שידוע בכינויו "לה אוז'ה" (בספרדית: La Olla, הסיר), נקרא על שמו של נשיא הקבוצה בעבר, שהיה מיזמי הקמת האצטדיון.