איכותה וטעמה של אומצת-הבקר הנצלית נגזרים הן מאיכות הבשר, הן מצורת הצלייה (גריל פחמים, גריל גז, תנור) והן מזמן הצלייה.
מאכלי בשר מועטים נאכלים ללא צלייה (raw). המפורסם בהם הוא סטייק טרטר, אך אין זו אומצה כי אם בשר בקר שנטחן עד דק, ומוגש קר.
קיימות שש דרגות צלייה לאומצות (ייתכנו שינויים קלים בדרגות הצלייה בין אזורים גאוגרפיים שונים):
צליה
תזמורת שלהבת
איחוד אישי
ליאוני ריזאנק
ליאופולדינה "ליאוני" ריזאנק (בגרמנית: Leopoldine "Leonie" Rysanek; 14 בנובמבר 1926 - 7 במרץ 1998) הייתה זמרת סופרן אוסטרית.
ריזאנק נולדה בווינה והופיעה לראשונה באופרה באינסברוק, בשנת 1949. הופעת הבכורה שלה במטרופוליטן אופרה בניו יורק הייתה בשנת 1959, בתפקיד ליידי מקבת של ורדי כמחליפה למריה קאלאס, שפוטרה מן ההפקה. היא נפרדה מן המטרופוליטן כרוזנת ב"דאם פיק" של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי בינואר 1996. הופעתה האחרונה הייתה בפסטיבל זלצבורג באוגוסט 1996, בתפקיד קליטמנסטרה ב"אלקטרה" של ריכרד שטראוס. במהלך הקריירה הארוכה שלה שרה ב-299 הופעות של 24 תפקידים במטרופוליטן וכיכבה בהצגות בכורה בבית האופרה הזה של מקבת ו"נאבוקו" של ורדי, "אריאדאנה בנקסוס" ו"האישה ללא צל" של ריכרד שטראוס ו"קטיה קאבאנובה" של לאוש יאנאצ'ק.
ב-1951 הייתה זיגלינדה הראשונה של פסטיבל ביירוית החדש בהוולקירות בניצוח הרברט פון קאראיין.
ריזאנק מונתה לאוצרת פסטיבל וינה חודשים אחדים לאחר פרישתה ובמשרה זו החזיקה עד מותה בגיל 71 בווינה (בתקופת הופעותיה האחרונות במטרופוליטן אובחנה כחולה בסרטן העצמות).
קול ותפקידים.
קולה של ליאוני ריזאנק הקיף את הסופרן הלירי והדרמטי. היא סווגה אומנם בקצה העליון של הקטגוריה הלירית או בקטגוריה של ה-jugendlich-dramatisch ברפרטואר הגרמני, אך קולה היה דרמטי במושגי האופרה האיטלקית. באוקטבה שמעל הדו האמצעי, היה קולה מועד לצליל יבש ואינטונציה בלתי יציבה, אבל בקצה העליון של החמשה נפתח כפרח לאחד הקולות המזהירים ביותר של המאה ה-20. יכולת ההתמדה שלה במנעד הגבוה של טורנדוט ובאופרות של ריכרד שטראוס ווגנר הייתה לאגדה.
ליאוני ריזאנק הצטיינה במוזיקה של ריכרד שטראוס. בייחוד הצליחה בתפקיד הקיסרית ב"האישה ללא צל", בתפקיד הראשי ב"סאלומה", כמרשלין באביר הוורד וככריזותמיס ב"אלקטרה". מדי פעם שרה אריאדנה/פרימה דונה ב"אריאדנה בנקסוס" ותפקידי נשים באופרות של שטראוס המבוצעות לעיתים רחוקות על הבימה ("הלנה המצרית" ו"אהבת הדנאים"). עם זאת, זהירה שלא לחרוג מגבולות יכולתה, לא ניסתה את כוחה ב"סאלומה" עד 1972, כשהייתה בת 46, אם כי את תפקיד זיגלינדה שמרה ברפרטואר הפעיל שלה מראשית שנות ה-20 לחייה עד גיל 62. היא דחתה הצעות לשיר את איזולדה בטריסטן ואיזולדה של וגנר על אף השערה, שהתפקיד יתאים בדיוק לקולה.
זמרות סופרן של שטראוס מצליחות לעיתים קרובות להפליא בפוצ'יני וריזאנק אכן שרה הרבה טוסקה ומעט טורנדוט. גם כליאונורה בפידליו של בטהובן הייתה שירתה ראויה לציון.
מיצירות וגנר, שרה פעמים רבות את אליזבת בטנהויזר ואת אלזה בלוהנגרין ולמשך שני עשורים ניכסה, פחות או יותר, לעצמה את תפקיד סנטה בהולנדי המעופף, אך התפקיד שזיכה אותה בהתפעלות הרבה ביותר, יחד עם תפקידי הקיסרית וכריזותמיס של שטראוס, היה זיגלינדה באופרה הוולקירות.
קול חזק, ארוך ועתיר-מבע כל כך כשל ריזאנק איפשר לה לשיר הרבה תפקידי ורדי ראשיים, החשובים ביניהם דזדמונה באותלו, ליידי מקבת, אמליה בנשף המסכות, אליזבטה ב"דון קרלוס", ליאונורה בכוחו של גורל ואאידה.
כאוסטרית, ילידת מרכז אירופה, התעניינה ריזאנק גם במוזיקה מארצות סלביות, הן רוסית (צ'ייקובסקי) והן צ'כית (סמטנה, לאוש יאנאצ'ק).
מבין חמשת תפקידי הסופרן הידועים כ"גדולים ביותר", ריזאנק שרה את טורנדוט ונהנתה מהצלחה כקונדרי ב"פרסיפאל" במטרופוליטן אופרה ובפסטיבל ביירוית. כמי שהחלה את הקריירה שלה כשקירסטן פלגסטד היה עדיין בחיים ובירגיט נילסן ואסטריד ורניי עמדו בשיא יכולתן הווקאלית, הבינה ריזאנק שאל לה לנסות את כוחה באיזולדה של וגנר או בכל אחת משלוש הברונהילדות שלו. ואולם בשנת 1981 שכנע אותה קרל בהם לשיר את אלקטרה לסרט קולנוע, לא בהפקה חיה בבית אופרה. היא נענתה מתוך התחשבות במנצח הדגול ואמון בשיפוטו, ולא הייתה עושה זאת למען שום אדם אחר.
בשנותיה המאוחרות, כמו הרבה קולות סופרן "גדולים", בחרה ריזאנק לשיר תפקידי מצו סופרן דרמטיים כמו אורטרוד ב"לוהנגרין" של וגנר, הרודיאס ב"סאלומה" של שטראוס וקליטמנסטרה ב"אלקטרה" שלו.
הקלטות אחרות.
תפקידים רבים שריזאנק הייתה בהם משכמה ומעלה לא הוקלטו או לא התפרסמו מעולם בהקלטה רשמית. אלה כוללים, בין היתר:
שטפן יורש
שטפן יורש (רומנית: Ştefan Iureş. שמו המקורי Ștefan Iuster, שטפן יוסטר) (7 במאי 1931 יאשי - 8 ביולי 2013 יאשי) היה סופר, משורר, מחזאי ועורך יהודי רומני. בשנותיו האחרונות פעל כמנהל הוצאת הספרים היהודית "Hasefer". (הספר) בבוקרשט. בנוסף לשירה ומסות יורש כתב גם ספרות ילדים ומחזות.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.
שטפאן יורש נולד בשנת 1931 כשטפאן יוסטר בעיר יאשי בחבל מולדובה שברומניה. הוריו היו יחיאל יוסטר, רואה חשבון, ונטה יוסטר לבית לופו. בגיל 3 חדשים המשפחה עברה לגור בבוקרשט, בירת רומניה. בימי המשטר הצבאי-פרו-נאצי של יון אנטונסקו למד יורש בתיכון היהודי Cultura (קולטורה, כלומר "תרבות") אחר כך בתיכון "מיכאי האמיץ" (Mihai Vitezul) וסיים מבחני הבגרות בימי המשטר הקומוניסטי בשנת 1949.
בשנים 1950–1951 למד בבית הספר לספרות ע"ש מיכאי אמינסקו ואחר כך בשנים 1951–1955 בחוג לספרות רומנית בפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת בוקרשט. סיים את התואר הראשון בשנת 1958.
המשך פעילותו.
בשנים 1969–1972 חזר לספסל הלימודים במחלקה לאנגלית של המכון לשפות גרמאניות באוניברסיטת בוקרשט וסיים תואר בשפה ובספרות האנגלית בשנת 1974.
בשנים 1966–1974 עבד כעורך בכתב העת של הסטודנטים "אמפיתארטו" ואחר כך במגזין "Viaţa studenţească" (ויאצה סטודנציאסקה - "החיים הסטודנטיאליים"). אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי ב-1989 היא יורש עורך במגזין לתרבות „Contemporanul - Ideea europeană” ("קונטמפוראנול- הרעיון האירופי") ובבית ההוצאה לאור "סאפיאנס" (1992-1991). בשנים 2002–2011 היה עורך ומנהל ההוצאה לאור "הספר" של פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה.
הפעילות הספרותית.
בשנת 1949 פרסם לראשונה שיר - "Examene (בחינות) בעיתון "Scânteia tineretului" הבטאון של איגוד הנוער הקומוניסטי ברומניה.
את קובץ השירים הראשון Cuvînt despre tinereţe ("מילה על הנעורים") פרסם בשנת 1953. גם קובצי השירים הבאים - Urmaşii lui Roaită (הממשיכים של רואיטה (1953), Fructe în mai (פירות מאי) (1956), În preajma lui Lenin (במחיצתו של לנין) (1957)
יצירות אלה של יורש בשנים 1950–1960 עמדו בסימן הסגנון הריאליסטי-סוציאליסטי והתאפיינו, בין היתר, באפיקה סכימטית, פשטנית ומתלהבת
בשלב מאוחר יותר עבריורש לשלב "החזרה לליריזם" ולשירה יותר אינטימית ואישית. כך בקובץ הסונטות Numai un flaut (רק חלילית אחת) (1966) ובקובץ במשנת 1981 - Mâhnitul meu centaur (הקנטאור העגום שלי) המבטאים געגועים לעונה קלאסית.
יורש נפטר ביאשי בשנת 2013.
חייו הפרטיים.
בנו שהיה רופא עלה לישראל.
נכדי הסופר חיים בירושלים.
מספריו.
פרוזה.
סיפורים:
"1983 .Amator de sîmburi "חובב הגרעינים".
מאנקן פיס
מאנקן פיס (בהולנדית: Manneken Pis, "הברנש הקטן המשתין"), הידוע גם בכינוי "פסל הילד המשתין" הוא אחד מסמליה המוכרים של העיר בריסל. זוהי מזרקה קטנה עשויה ארד המציגה ילד קטן עירום המשתין אל בסיס המזרקה. פסלים דומים ניתן למצוא בערים בלגיות אחרות כגון האסלט (Hasselt). הפסל נמצא מדרום לכיכר גראן פלאס.
היסטוריה.
אזכורה ההיסטורי הראשון של המזרקה הוא משנת 1388 אולם אזכור הילד המשתין כחלק בלתי נפרד מהמזרקה עצמה הוא מאוחר יותר ומופיע לראשונה בטקסט שנשמר בארכיון העיר בריסל משנת 1451.
הפסל הנוכחי אינו הפסל המוזכר ברשומות והוא למעשה נבנה בשנת 1618 בהזמנת עיריית בריסל מהפסל ז'רום דיקנואה (Jerome Duquesnoy). 86 שנים מאוחר יותר הוכנס הילד למחסה על מנת שלא יפגע בהפצצות שספגה העיר מצבאו של לואי ה-14. נישת האבן המאכלסת את הפסל היום הוספה בשנת 1770 ועוצבה בסגנון רוקוקו, סגנון אשר אפיין את תקופת הבארוק המאוחרת. במקור, הוצב הפסל על עמוד בגובה 1.8 מטר שנחתך והותאם על ידי סתת האבן דניאל ראיסנס (Daniel Raessens).
ב-1 במאי 1698, מקסימיליאן עמנואל, הנסיך הבוחר של בוואריה ומושל הולנד הספרדית, הלביש לראשונה את הפסל בתלבושת בווארית מסורתית (Bavarian blue) ומאז החל מנהג הלבשת הפסל. עד היום, לבש ה"ילד" למעלה מ-800 מלבושים שונים. התלבושות כולן מוצגות במוזיאון ייחודי העוסק כולו במנהג.
מה שהחל כמזרקה ציבורית שתפקידה אספקת מים הפך לסמל היסטורי של העיר בריסל. "הילד המשתין" הוא אייקון חשוב של העיר בריסל. השפעתו על חיי העיר היא רבה והוא נחשב לאחד הגורמים להלך הרוח חסר הדאגות והנהנתן של תושבי העיר. חשיבותו של הפסל באה לידי ביטוי גם בהשפעה על האמנות בעיר והיותו מקור השראה ליצירות רבות בתחום התיאטרון והשירה.