בפרוץ מלחמת העולם הראשונה כלל חיל המשלוח הבריטי 2 קורפוסים; ה-1 בפיקודו של דאגלס הייג וה-2 בפיקודו של הוראס סמית'-דוריאן. הקורפוס ה-1 לחם בקרבות השונים במהלך המלחמה כחלק מהארמייה הראשונה, ובספטמבר 1918 הועבר תחת פיקוד הארמייה החמישית, עמה לחם עד סוף המלחמה, תחת פיקודו של ארתור הולנד. לאחר המלחמה פורק הקורפוס.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוקם הקורפוס מחדש בפיקודו של ג'ון דיל, ונשלח לצרפת כחלק מחיל המשלוח הבריטי. במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחם הקורפוס בפיקודו של מייקל בארקר, אולם לאחר התמוטטותו של בארקר, הוא הוחלף על ידי הרולד אלכסנדר. לאחר שחזר לאנגליה נשאר הקורפוס בבריטניה, בדרום יורקשייר כחלק מפיקוד הצפון על מנת להדוף פלישה גרמנית לבריטניה.
באוגוסט 1943, קיבל ג'ון קרוקר את הפיקוד על הקורפוס, שהיה חלק מהארמייה השנייה בפיקודו של מיילס דמפסי, שהתכוננה למבצע אוברלורד.
במהלך הפלישה לנורמנדי פיקד קרוקר על הכוחות בשני חופי נחיתה; חוף ג'ונו וחוף סורד, ועל הכוחות של הדיוויזיה המוטסת ה-6 (מבצע טונגה). העיר קן לא נפלה כמתוכנן ב-6 ביוני 1944, ובשל כך ניטש עליה קרב עקוב מדם במשך חודשיים, שבמסגרתו היה מעורב הקורפוס ה-1 במבצע צ'רנווד, בין היתר. הקורפוס הוצב תחת הארמייה הראשונה תחת הארי קריראר באוגוסט 1944. היא פנתה אל נהר הסן והשתתפה ב"ניקיון" הפחות זוהר פחות לאורך החוף הצרפתי ומאוחר יותר בבלגיה. בסוף המלחמה, ב-8 במאי 1945 עמד הקורפוס על גדות אוד מאס בדרום הולנד מול הארמייה ה-25 הגרמנית.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה פורק הקורפוס בשנת 1947, אולם בשנת 1951 הוקם הקורפוס מחדש והוצב בגרמניה, כחלק מארמיית הריין הבריטית. לאחר סיום המלחמה הקרה בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 הוחלט על פירוק הקורפוס, ובשנת 1994 פורק הקורפוס.
אצולת הגלימה
אצולת הגלימה (בצרפתית: Noblesse de robe) הייתה בימי המשטר הישן בממלכת צרפת קטגוריה של אריסטוקרטים צרפתים, המכונים "אצילי הגלימה" (nobles de robe), בורגנים לשעבר שזכו למעמד אצילים בזכות משרות משפטיות או מנהליות ופיננסיות שהחזיקו. בעלי משרות כאלה יכלו לקבל תוארי אצולה, כולל של ברון או ויקונט שהפכו לתורשתיים. עד 1789 מרבית בעלי משרות אלה כבר היו יורשים. המשפיעים ביותר בקרבם היו 1100 חבריהם של 13 הפרלמנטים ברחבי צרפת או חברי בתי המשפט לערעורים.
בעלי המשרות המשפטיות שביניהם היו בוגרי אוניברסיטאות ולבשו את הגלימה האופיינית לבוגרים אלה. לפי המילה " robe" (גלימה) הם נקראו robins, או hommes de robe (אנשי גלימה) או אצילי גלימה.
אצילי הגלימה נבדלו מ"אצילי הסיף" (Noblesse d'epée) (האצולה הישנה) שתואר האצולה שלהם נקשר היסטורית לתפקידיהם המסורתיים של בני משפחתם כאבירים ושתאריהם נקשרו לאחוזות הפאודליות, שאותן השיגו תמורת שירותם הצבאי. המעמד השני בצרפת הטרום-מהפכנית כללו את אצילי החרב וכן את אצילי הגלימה.
הקרדינל רישלייה ביסס את ממשלו על "אצולת הגלימה", אם כי נציגים משפיעים של אצילים אלה נודעו גם קודם לכן.
נציגים מפורסמים של אצולה זו היו, למשל:
מקור המונח.
עד למאה ה-17 היה נהוג לדבר על "אצולה פוליטית" או "אצולה אזרחית" מושג שהשתמש בו אריסטו כשכוונתו היא כי המדע ושירות הכלל מאצילים את אלו העוסקים בהם.
המטבע לשון "אצולת גלימה" הופיע לראשונה בתחילת המאה ה-18 ככל הנראה בכתביו של המשורר אטיין פסקייה
משמעותה חלוקת משימות בין בעלי הגלימות (robins) המופקדים על תפקידים מנהליים או משפטיים, לאצילים שיוקרתם והלגיטימיות שלהם נסמכה על תפקידיהם הצבאיים או הדיפלומטיים.
במחצית הראשונה של המאה ה-18 היה מעט שימוש במונח זה, כשבני התקופה היה מדברים יותר על "אנשי גלימה" (gens de robe), בעלי גלימה ארוכה
(gens de robe longue) או בלשון המטונימיה - "הגלימה" (la robe).
המונח מתאר מעמד הקשור לתפקידים מוגדרים היטב, ועם הזמן מאפיין קבוצת אצולה הנמצאת בשלהי המאה ה-18 בניגוד לאצולת הסיף.
אצולת הגלימה מול אצולת הסיף.
הניגוד בין שני המושגים הופיע בעיקר ברבע האחרון של המאה ה-17 בימי שלטונו של לואי הארבעה עשר, אולם מקורותיו רחוקים יותר.
במאות ה-15–16 היו גבולות האצולה נזילים יחסית ולא מוגדרים היטב מבחינה משפטית.
במישור הראשון נחשבו הכישורי הלחימה (נשיאת סיף, פצעי המלחמה) אבל העלייה למעמד האציל יכלה להתרחש בדרכים חלופיות, באמצעות ניהול קיום של אדם אציל (noble homme לפי ביטויו של אוליבייה דה לה מארש) החי באחוזה במשך דורות.
בימי מלחמות הדת קבוצה סוציאלית קטנה של אנשי בתי המשפט החשובים ביותר התחילו להשיג זהות עצמאית.
אז התחוללו פולמוסים סביב ההשוואה בין זכויות אנשי המשפט לזכויות אנשי המלחמה. כשהראשונים קראו תגר על מעמדם העליון של האחרים.
ב-1604 כנראה מיוזמת סולי, שרו של המלך אנרי הרביעי הונהג מס ה"פולט" (paulette) שאיפשר קניית הזכויות להוריש תפקידים. פקידים בכירים יכלו להעביר בירושה את תפקידיהם תמורת תשלום המס למלך
בשנת 1620 המונרכיה הצרפתית הרוויחה 37% מהכנסותיה השנתיות ממס זה, ובשנת 1634 - 52%.
האצולה המסורתית התקוממה נגד המדיניות הזאת וללא הצלחה דרשה את ביטולה באספת המעמדות בשנת 1614
לפי אלי חדד הדיכוטומיה אצולת גלימה / אצולת סיף עלתה והתגבשה רק במחצית השנייה של המאה ה-17. תהליך זה התרחש בהקשר פיקוח השלטון המלכותי על הגישה לתוארי האצולה. ההגדרה החדשה נכפתה בצרפת כתוצאה של פשרה בין אצולת השירות (שעסקה בעיקר בתפקידים פיננסיים ומשפטיים וזכתה בסטטוס זה ברצון המלך שיכול היה להעניק או לבטל אותו) והאצולה המיוחסת התורשתית
(lignagère - שושלתית) (שהתמקדה בקריירה הצבאית או במידה פחותה יותר, בדיפלומטיה, והתבססה על זכויות עתיקות ועל קרבת דם ונחשבה יותר יוקרתית משום כך).
למעשה עד סוף "המשטר הישן" הסטטוס הסמלי של תפקידי אצולת הגמילה היה תמיד נחות לעומת אצולת הסיף.
לא היו נדירים מקרים של אצילים חדשים שהסתירו את מוצאם החברתי הנחות, למשל ז'אן בטיסט קולבר, שדאג גם לרכוש זיוף של תואר אצולה קדום.
הניגוד בין שני הסטטוסים לא היה עם זאת חד וחלק. היו מקרים שבהם הבן הצעיר של אציל גלמיה התגייס לצבא בעוד הבן הבכור ירש את אביו בתפקיד.
משפחות מסוימות מקרב אצולת הגלימה הצליחו לדבוק באצולת הסיף ולאמץ את התנהגותה. דוגמה בולטת בכיוון זה הייתה התנהגותו של המרשל דה בל-איל (בשמו המלא שארל-לואי-אוגוסט פוקה דה בל-איל), נכד של השר ניקולא פוקה.
להפך, למשל בערים הפלמיות, בהחל מה המאה ה-18 היה אפשר לפגוש משפחות אצילות ותיקות שעזבו את סטטוס האבירות שלהם כדי להתמסר למסחר ושאחר כך זכו לתוארי אצולה באמצעות רכישת תפקידים.
תוארי האצולה.
ברובה הייתה אצולת הגלימה מורכבת מצאצאי אנשים שרכשו תפקיד מאציל בתחום האוצר או המשפטים. תפקידים אלה היו אחר כך מועברים בירושה או יכלו להימכר באופן חופשי, אף על פי שהדבר לא הוכרז רשמית בצו המס פולט ב-1604. העברת התפקידים, תכופות, מאב לבן, חיזקה את תודעת השייכות לקבוצה. כך למשל חברי הפלרמנטים בצרפת, שהיו אליטת אצולת הגלימה והיו אצילים מזה זמן רב, דרשו לשפר את הסטטוס שלהם בהשוואה לאצולת הסיף.
במאה ה-18 התחילו אצילי הגלימה לחסום בפני אחרים אל הגישה לסטטוס שלהם. המלכות שחיפשה כל הזמן מקורות הכנסה המשיכה ליצור תפקידים בהמונים על מנת למכור אותם, אולם הדבר עורר מחאות בקרב אצולת הגלימה.
עם משפחות אצולת הגלימה המפורסמות ששרדו עד לימינו ניתן להזכיר את המשפחות דה מונטסקייה, לפוור -ד'אורמסון, דה ניקולאי, דה מופאו, דה פרנקוויל, לנאפואר-שפלן ל'אופיסייה, דואה (Doat), דה סאבאי (de Sabail), מודר (Meaudre), קולבר וכו'.
אין לבלבל את המונח "אצולת גלימה" עם זה של "אצולת אורלוגין" (noblesse de cloche) שמתייחסת אל האצלת בעלי תפקידים מוניציפליים- חברי מועצות בכמה ערים בממלכה - כמו ה"קפיטולים" בטולוז או "סקבינים" échevins) בפריז.
היבטים סוציולוגיים.
בפרק השישי יאנסניזם ואצולת הגלימה" בספרו Le Dieu caché (האל המוסתר) הגן לוסיין גולדמן על התאוריה שלו לפיה היאנסניזם הייתה אידאולוגיה של אצולת הגלימה. רנה פומייה סתר תזה זאת במאמרו "יאנסניזם ואצולת גלימה?".
תזתו של גולדמן טענה שהיאנסניזם היה ביטוי להתמרמרות כלפי המונרכיה המרכזת. מול העלייה בכוחם של נציבי המלך על חשבון קציני הגיוס הבורגנים
האחרוני התחילו לסגת "נסיגה בקורתית מהעולם" תוך גישה יותר ויותר בקורתית. רנה ואוונו מיתן גישתו של גולדמן המושפעת ממרקסיזם והעדיף לדבר על שטח מפגש בין היאנסניזם לבורגנות. לדעת טאוונו תחת המשטר הישן הבורגני היה אדם חופשי, בלי קשר להייררכיה הסניורלית. מצב זה המעודד אינדיבידואליזם יכול היה אצל אחדים להתחבר למוסר היאנסניסטי, המעדיף את פריחת החיים הפנימיים על הדר הליטורגיה המיסה הטרידנטינית ומקדים רפורמה מוסרית דרשנית על הענקה נגישה מדי של הסקרמנטים. ההפצה בעיקר עירונית של היאנסניזם הייתה מסיעת למפגש בין היאנסניזם לבוגרנות הפרלמנטרית.
הספרות Savoir-vivre בהשראת ההומניזם האיטלקי ושנקראה בחצר המלך במאה ה-17 קידמה את הקירוב בין שתי קבוצות האצולה, וכללה חיבורים פדגוגיים לטיפוח הנימוסין וביקשה לברגן את האצולה הוותיקה ולהעניק מנהגי אצולה לאצילי הגלימה החדשים.
נתנאל הלוי (אדוני)
הרב נתנאל הלוי (אדוני) (מאות 16–17), רב דיין ומקובל, בכורדיסטן.
ביוגרפיה.
הרב נתנאל נולד למשפחת אדונים-הלוי, משפחת לווים מיוחסת על אשר על אבותיה נמנו חכמים כגון דונש בן לברט, דונש בן תמים ולדעת חלק מן החוקרים אף רב סעדיה גאון ורבי יצחק בן שלמה הישראלי.