בשל מיקומה על נהר הטנסי ובהצטלבות של שתי מסילות ברזל חשובות, הייתה דיקייטר למקום התרחשותם של כמה קרבות במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. כאשר כבש צבא האיחוד את העיר בשלבים המוקדמים של המלחמה, הורה המפקד הצבאי על הריסתם של כל המבנים בעיירה למעט ארבעה מבנים. לבנים מהריסות כמה מהכנסיות שהוחרבו שימשו לבניית תנורים וארובות עבור הבניינים ששימשו לשיכון החיילים. ארבעת הבניינים ששרדו (ועומדים על תילם עד היום) הם בניין ה"סטייט בנק" הישן, בית דנסי-פולק, בית טוד ובניין ברלסון-הינדס-מקנטייר. לאחר ניצחון האיחוד בקרב על אטלנטה, כבש כוח של צבא הקונפדרציה בפיקודו של גנרל ג'ון בל הוד את העיר לזמן קצר במהלך הקרב שנערך על העיר באוקטובר 1864, אז כונתה העיר "אגוז קשה לפיצוח".
כאשר הייתה דיקייטר תחת כיבוש צבא הקונפדרציה, הוכנו התוכניות לקרב שילה בבית ברלסון-הינדס-מקנטייר. פעילות זו הפכה את הבית לאחד האתרים ההיסטוריים החשובים בעיר.
לאחר המלחמה.
על חורבותיה של דיקייטר שלאחר המלחמה, צמחה ממערב למסילות הברזל עיר חדשה בשם "דיקייטר החדשה" (New Decatur). עיר זו נוסדה ב-1887 והתאגדה ב-1889. אף על פי כן, תושבי דיקייטר הישנה סלדו מהעיר החדשה, שנוסדה ויושבה על ידי אנשים שעברו לאזור ממדינות הצפון. האיבה שעמדה בבסיס הקמתה של דיקייטר החדשה הובילה בספטמבר 1916 למהלך לשינוי שמה ל"אולבני" (Albany), על שמה של אולבני, בירת מדינת ניו יורק. הדחיפה למיזוג שתי הערים נבעה מהצורך בהקמת גשר במקום המעבורת שקישרה בין שתי גדות נהר הטנסי. מועדון הקיווניס (Kiwanis) המקומי נוסד כך שהיה איזון מוחלט בין חברי שתי הערים כדי לגייס את המאמצים לגרום למדינה לבנות את הגשר. ב-1925 התמזגו שתי הערים לעיר אחת שהוחזר לה השם הישן, דיקייטר. עד היום קיימים הבדלים מהותיים בין שני הצדדים של העיר. שתי הערים התפתחו בצורה שונה ובתקופות שונות. הצד המזרחי של העיר נוטה להיות בעל אופי יותר "פרברי" ומסורתי, בעוד שהחלק המערבי הוא בעל אופי "מטרופוליני" ומודרני יותר.
בניין ה"סטייט בנק" הישן, השוכן בשולי מרכז העיר ושנבנה ב-1833, הוא מבנה הבנק העתיק ביותר באלבמה. בריכת הגלים הראשונה בארצות הברית נפתחה בדיקייטר והיא עדיין פעילה. דיקייטר מתנאה ברובע הגדול ביותר בכל ערי אלבמה שבנוי בסגנון הוויקטוריאני. בעיר גם שוכן בית האופרה העתיק ביותר באלבמה.
בעבר נשענה כלכלת העיר על ענפי תעשייה כמו סדנאות הרכבת, תעשיית רכב, מפעלים למילוי בקבוקים, מפעלים לעיבוד עץ ולייצור אבנטים ותריסים, מוצרים כימיים, סיגרים, קמח, שמן כותנה ומגוון מוצרים נוספים.
הפרלמנט ההולנדי
נורמן קאזנס
נורמן קאזנס (, 24 ביוני 1915, לפי מקורות אחדים 1912 ווסט הובוקן, ניו ג'רזי, בימינו - יוניון סיטי - 30 בנובמבר 1990 לוס אנג'לס) היה עיתונאי, מסאי ופעיל שלום יהודי-אמריקאי. בשנותיו האחרונות הקדיש את עצמו, לאור ניסיונו האישי, לבדיקת סוגיות הנוגעות לחולי ולריפוי המחלות, במיוחד הקשר בין ריגושים והמצב הנפשי לחוסן האדם. קאזנס היה בשנים 1942- 1971 ושוב בין 1973–1977 עורכו של כתב העת הליברלי "Saturday Review of Literature". קאזנס נודע כלוחם בלתי נלאה למען פירוק הנשק הגרעיני. בסוף חייו כיהן כסגן פרופסור למדעי הרוח בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת UCLA בלוס אנג'לס.
ביוגרפיה.
נורמן קאזנס נולד שנת 1915 בווסט הובוקן, ניו ג'רזי - לימים יוניון סיטי, כבן למהגרים יהודים - סמואל קאזנס ושרה לבית מילר, בעלי חנות בעיר.
בגיל 11 על סמך אבחנה שגויה של שחפת אושפז בבית הבראה לילדים חולי שחפת.
הוא למד בהמשך בתיכון על שם תאודור רוזוולט ברובע הברונקס, בניו יורק. בימי התיכון הפגין את כישרונו לכתיבה וערך את עיתון בית הספר "The Square Deal". הוא למד לאחר מכן במכללה למורים של אוניברסיטת קולומביה, בה סיים את התואר הראשון.
החל משנת 1934 החל לעבוד בעריכה עיתונאית ב"ניו יורק איוונינג פוסט". כעבור זמן קצר התקבל לעבודה כמבקר ספרים ואחר כך כעורך במגזין Current History, הוותיק שבעיתונים האמריקאים המוקדשים לעולם העסקים. החל משנת 1940 למשך שלושה עשורים היה עורך ראשי של כתב העת Saturday Review שהופיע בניו יורק. קאזנס פרסם במגזין שבעריכתו מסות על הזיקה בין הספרות לאקטואליה והגביר על ידי כך את תפוצתו ב-50%. מתח תכופות בקורת על הממשל אך האמין שלארצות הברית מובטח פוטנציאל יחידי לגדולה. סוגיה זו נדונה במסתו - The Good Inheritance: The Democratic Chance (1942).
בשנת 1971 עזב קאזנס את מערכת כתב העת אחרי חילוקי דעות עם הבעלים החדשים, ניקולס ה. צ'ארני וג'ון ג'.ורוניס. ייסד לאחר מכן מגזין דו-שבועי בשם The World שהוקדש ל"סקירת הרעיונות, האמנויות והמצב האנושי". כעבור שנה חזר לערוך אותו עד שנת 1977.בשנת 1980 התמנה לעורך אמריטוס שלו.
פעילותו למען השלום ופירוק הנשק.
קאזנס דגל בהשקפות הליברליזם האמריקאי, אותן קידם במאמרים שלו ב"Saturday Review".
אחרי הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, ב-18 באוגוסט 1945 פרסם קאזנס מאמר תחת הכותרת "האדם המודרני שייך לעבר" (The Modern Man is Obsolete"). הוא הביע בו "אשמה עמוקה" על השימוש בנשק הגרעיני ודן בהשלכות החברתיות והפוליטיות של הפצצה האטומית והכוח הגרעיני. לדידו עם הטלת הפצצות האטומיות התחיל עידן חדש, שבו יהיה צורך לעבור שהאנושות תזנח את הלאומנות לטובת ההומניטריזם, את הרווח הלאומי לטובת הרווח הכלל-עולמי, את הלוחמנות לטובת אזרחות העולם, את התחרות לטובת שיתוף הפעולה. למאמרו היה הד ניכר בתקשורת האמריקאית ולימים הוא פיתח אותו לספר.
מדפי העיתון קרא קאזנס לקוראים לאמץ 400 ילדים שנשארו יתומים בעקבות ההפגזה האטומית של הירושימה. תוכנית זו, הקרויה "אימוצים מוסריים" הוגשמה בשנת 1949 והודות למאמציו רבים מילדים אלה זכו לתנאי חינוך משובחים. הוא עצמו נמנה עם המאמצים.
קאזנס יזם גם את המיזם "בנות הירושימה" (Hiroshima Maidens) שהביא 25 צעירות יפניות קרבנות של השלכות ההפצצה האטומית, שנפגעו בפניהן ובגופן, לניתוחים פלסטיים ושיקומיים ב, בית החולים מאונט סיני בניו יורק. אחת מבנות אלה, שיגקו ססמורי, בת ה-13, אומצה על ידי קאזנס ואשתו.
קאזנס נאבק יחד עם קרוליין פרידיי למען קבוצה של נשים פולניות שהיו קרבנות לניסויים על ידי הנאצים במחנה ראוונסבריק. הוא לחםם למען הכרתן על ידי ממשלת גרמניה כזכאיות לפיצויים.
סוגיית הניסויים הגרעיניים ופירוק הנשק.
באמצע שנות ה-1950 אחרי הניסויים בפצצת המימן, התחיל קאזנס להיאבק בעד הפסקת הניסויים הגרעיניים. בעת מסע הבחירות לנשיאות בשנת 1956 הוא השתדל לשכנע את המועמד הדמוקרטי עדלי סטיבנסון להפוך את סוגיית הניסויים הגרעיניים לנושא מפתח במצעו. כמו כן הוא יצר קשר עם הרופא והמיסיונר אלברט שווייצר ועם ראש ממשלת הודו, ג'ווהרלל נהרו שהנהיג מערכה בנושא מטעם תנועת המדינות הבלתי-מזדהות
קאזנס היה יושב ראש הארגון הקרוי "הוועד הלאומי למען מדיניות גרעינית בריאה" SANE
National Committee for a Sane Nuclear Policy) (SANE)) שהתריע על שואה גרעינית אפשרית במקרה שלא יוסר איום המירוץ לחימוש גרעיני.
בשנות ה-1960 הוביל קאזנס, בעזרת מימון על ידי קרן פורד וקרן קטרינג, את פורום ועידות דארטמות' האמריקאיות-סובייטיות בהן השתתפו אקדמאים מובילים מברית המועצות ומארצות הברית על מנת לדון ביוזמות שלום ולהוות ערוץ הידברות בלתי רשמי בין ממשלות שתי המעצמות. קאזנס מילא בדרך זו שליחויות פרטיות מטעם נשיאי ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון.
הוא עצמו כתב מספר מסות על סוגיית השלום העולמי ופירוק הנשק הגרעיני וסייע לשיח שבין ברית המועצות, ארצות הברית והוותיקן על מנת להשיג הסכם סובייטי-אמריקאי להפסקת הניסויים הגרעיניים.
קאזנס נאבק גם נגד זיהום האוויר, הפרסומות לסיגריות, נגד ביטויי אלימות באומנויות הבמה. כמה ממבקריו לעגו למשה שהם קראו שטחיותו וגם להערצתו המתמדת לארגון אומות המאוחדות
נורמן קאזנס נפטר בשנת 1990 בבית החולים של אוניברסיטת UCLA בלוס אנג'לס, עקב דום לב שהוא לקה בו בעת שהייתו במלון וסטווד.
סוגיית חוסן האדם וריפוי המחלות.
בעת כהונתו כסגן פרופסור למדעי רוח בפקולטה לרפואה של UCLA יזם קאזנס מחקרים בנוגע לביוכימיה של הריגושים, מתוך אמונה כי גורמים נפשיים עשויים לסייע בריפוי מחלות רבות.
הנחתו זו נבעה מניסיונו האישי - הצלחת מאמציו להתגבר על כאבי פרקים עזים שלקה בהם בשנת 1964 אחרי שובו מביקור בברית המועצות. אובחן אצלו אז חשד לדלקת חוליות מקשחת. אחרי שניסיונות טיפוליים באמצעות תרופות קונבנציונליות לא עלו יפה וגרמו לו לתופעות לוואי, הצליח קאזנס להחלים בעזרת חשיבה חיובית, אימונים גופניים ותרגילי צחוק, בין השאר תוך כדי צפייה בתוכניות בידור (כמו "המצלמה הנסתרת") וסרטי האחים מארקס וקריאת ספרים הומוריסטיים ובעזרת הזרקות מנות ענקיות של ויטמין סי לווריד. שיטת הטיפול בוויטמין סי הושפעה על ידי היכרותו של קאזנס עם המדען לינוס פולינג והשקפותיו. פולינג היה פעיל כמו קאזנס במאבק לשלום ולפירוק הנשק.
מאוחר יותר קאזנס ואשתו אלן, נאבקו במחלת הלב שלו, באמצעות תרגילים גופניים, ויטמינים ותזונה "אורגנית" שסופקה על ידי הגן האורגני של אלן. קאזנס חיבר סדרת ספרי עיון על מחלה וריפוי, וספר אוטוביוגרפיה -Human Options: An Autobiographical Notebook ("אופציות אנושיות:מחברת אוטוביוגרפית", 1980). דיווחיו על דרך החלמתו עוררו גל של הערצה בקרב הציבור הרחב. הוא קיבל 3000 מכתבי תמיכה מרופאים שבירכו על מאמציו להחלים באמצעות ריפוי עצמי וכוח הרצון.