בשנת 1907 לורה השתתפה בשביתת אורגים בגשר הבדן, שם נעצרה תחת עמדה כי היא הייתה שותפה ל"הסתה לאנשים לבצע הפרת שלום". כאשר הופיעה בבית משפט השלום, היא ערערה על הלגיטימיות של חוקת הגברים הבלעדית של בית המשפט, בדרישה להיעמד לדין על ידי בנות מינה, או להצטייד בעורך דין נשים . אמנם היא נמצאה אשמה ונידונה לארבעה עשר יום מאסר. עם שחרורה הודתה וילסון "הלכתי לכלא מורדת, אבל יצאתי כמטרידה רגילה". כעבור שבועות היא הייתה אחת מתוך 75 נשים שנעצרו לאחר מפגן נשים באולם הקקסטון. היא נדונה שוב לארבעה עשר יום בכלא הולוואי .
היא הייתה מנהלת משותפת של מפעל לייצור מחרטות ביחד עם סמית בארקר וילסון ועם בעלה, שבמהלך מלחמת העולם הראשונה ייצר תחמושת. לורה אנני הכשירה ופיקחה את כוח העבודה הנשי כעיקרו. כאשר הבחינה שחלק מהעובדים חיים בלי אוכל מספיק בשביל שילדיהם יוכלו לשבוע, היא הקימה קנטינה לעבודות כדי להבטיח שהנשים יכו לאכול כראוי. רעיון זה אומץ בהמשך על ידי מפעלים ברחבי בריטניה. בשנת 1917, באותה שנה שהונהג מסדר האימפריה הבריטית, הוענק לה תואר MBE על תרומתה ל"עבודת נשים בתחמושת".
קריירת הנדסה.
בשנת 1919 לורה הקימה את האגודה להנדסה של נשים (WES) ביחד עם רייצ'ל פרסונס, מרגרט, ליידי מור, ליידי קתרין פרסונס, אלינור שלי-רולס, מרגרט רובוטם וג'נטה מרי אורנסבי . מטרת ה-WES הייתה להגן על העמדות שהנשים זכו לקבל בתעשייה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ולקדם שוויון הזדמנויות לנשים בהנדסה. לורה הייתה נשיאת WES בין השנים 1926-1928.
היא הפכה לחברה האישה הראשונה בפדרציה של בוני בתים, והקימה 72 בתים לעובדים בהליפקס בשנים 1925–26. היא הייתה גם חברה מייסדת באיגוד החשמל לנשים בשנת 1924, יחד עם קרולין הסלט; עניינה בנושא זה בא לידי ביטוי באחוזות הדיור שלה שהיו בעלי מכשירי הדלק והחשמל החדישים ביותר. בשנת 1927, לאחר שעברה לסוריי מהליפקס עם בעלה, המשיכה וילסון בסחר שלה כבונה ברכישת אדמות באנגלפילד גרין.
לילותיו הלבנים של הדוור
לילותיו הלבנים של הדוור (ברוסית: Белые ночи почтальона Алексея Тряпицына) הוא סרט דרמה רוסי משנת 2014 בבימויו של אנדריי קונצ'לובסקי. זהו חלקו האחרון בטרילוגיה של קונצ'לובסקי על המראה האחורית של רוסיה. הסרט מגולל את סיפורם של תושבי כפר רוסי נידח, שמגעם העיקרי עם העולם החיצון הוא דוור. כל השחקנים בסרט הם לא מקצועיים והליהוק ארך שנה.
הסרט זכה בפרס אריה הכסף של פסטיבל הסרטים של ונציה ב-2014 בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר.
תקציר העלילה.
קונצ'לובסקי לוקח את הצופה לחבל ארכנגלסק בצפון רוסיה, לחופי אגם קנוזרו, 450 קילומטר מהים הלבן. מקום שבו הזמן כאילו עצר מלכת, כך שהתושבים עדיין מנהלים את התקשורת עם העולם אך ורק באמצעות הדוור; מקום שבו השמש לא שוקעת בקיץ, והלילות לא נגמרים.
הסרט משרטט את דיוקנאותיהן של דמויות מקומיות, ובראשן אלכסיי טריאפיצין (ליוחה) הדוור, הנודד ברגל או באמצעות סירה בין הכפרים הנידחים, מבקר את שכניו, מחלק מספק להם לחם, דואר, מיסים, נורות, כסף ופנסיה. הוא החיים עבורם. הוא חולם בהקיץ על חתול אפרפר-כחלחל מסתורי הפוקד את בקתתו. במהלכה של העלילה הוא מנסה להצית להבה ישנה עם אהובתו מימי בית הספר, מתיידד עם בנה הצעיר, ויוצא לחפש את מנוע הסירה שלו שנגנב.
חברת הדואר הרוסית השקיעה בהפקת הסרט כ-30 מיליון רובל (כ-820 אלף דולר), ועוד 26.5 מיליון רובל (כ-720 אלף דולר) הוקצו על ידי משרד התרבות של הפדרציה הרוסית. ועדת האוסקר הרוסית שקלה לשלוח את הסרט לתחרות האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, אך הבמאי ביקש לא לשלוח אותו בגלל שהחלוקה לסרט אנגלופוני ולסרט זר מונעת מרגש עליונות תרבותית של מדינות המערב דוברות האנגלית, והתרבות האחרת. דעתו נתקבלה, ובמקומו ייצג את רוסיה הסרט המצוין לוויתן.
I Want to Break Free
I Want to Break Free הוא שיר של להקת הרוק הבריטית קווין, שנכתב על ידי נגן הבס שלהם ג'ון דיקון. השיר מופיע באלבום The Works, ויצא בשתי גרסאות: אלבום וסינגל. השיר נכלל ברוב ההופעות החיות של הלהקה, בכמה סרטונים ובקונצרט המחווה לפרדי מרקיורי בו הושר על ידי ליסה סטנספילד.
השיר ידוע ברובו בזכות הווידאו המוזיקלי שלו שעבורו כל חברי הלהקה התלבשו כמו נשים, מושג שהציע רוג'ר טיילור, כפרודיה על אופרת הסבון ארוכת השנים Coronation Street. החלק השני של הקליפ כלל קומפוזיציה שהועברה עם הבלט המלכותי והופעלה על ידי וויין נשר. בעוד שהפרודיה זכתה לשבחים בבריטניה בה קרוס-דרסינג היא בדיחה פופולרית בקומדיה הבריטית, היא נחשבת שנויה במחלוקת בארצות הברית.
לאחר יציאתו בשנת 1984, השיר התקבל היטב באירופה ובדרום אמריקה, והוא נחשב להמנון המלחמה נגד הדיכוי. למרות זאת, הסינגל הגיע למקום 45 בלבד ב-Billboard Hot 100 האמריקני, אך הגיע למקום השלישי בבריטניה ומכר למעלה מ־200,000 עותקים. השיר גם הגיע לראש המצעדים באוסטריה, בלגיה והולנד. השיר מופיע באלבום האוסף של הלהקה, Greatest Hits II.
היסטורית השיר.
השיר נכתב בשנת 1983 על ידי ג'ון דיקון ויצא באפריל בשנת 1984. הרעיון המרכזי של השיר נעוץ בכותרת שלו, שחוזר על עצמו דרך הטקסט. נושא האהבה נוכח גם כשהגיבור "התאהב", "לא יכול להתגבר על הדרך שאתה אוהב אותי כמוך" ו"לא רוצה לחיות לבד".
אורכה של גרסת האלבום 3 דקות ו -20 שניות. 6 השניות הראשונות שלה חוזרות על הקצב הבסיסי שמנוגן עם התופים, גיטרה אקוסטית, גיטרה בס וגיטרה חשמלית. קצב זה ממשיך ברוב השיר.
גרסת הסינגל הרגילה נמשכת 4 דקות 21 שניות ונבדלת מגרסת האלבום על ידי המבוא של 40 שניות וסולו סינתיסייזר ארוך יותר שמתחיל בדקה 2:33. ההקדמה מושמעת על מקלדת אלקטרונית ונעזרת במצלתיים, תופים וגיטרה. לפסקול הסרט Bohemian Rhapsody, המבוא היחיד מתווסף לגרסת האלבום ויוצר עריכה של 3 דקות 43 שניות.
מלבד The Works, השיר נמצא באלבומים Greatest Hits II, Box of Tricks, וב- Absolute Greatest.
אדמונד דארץ' לואיס
אדמונד דארץ' לואיס (באנגלית: Edmund Darch Lewis; 17 באוקטובר 1835 - 12 באוגוסט 1910) היה צייר נוף אמריקאי, הידוע בסגנונו ובציורים הימיים בצבעי שמן או צבעי מים.
חייו.
לואיס נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, במשפחה אמידה. והחל להתאמן בגיל 15 אצל הצייר פול ובר יליד גרמניה (1823–1916) מאסכולת נהר ההדסון.
בגיל 19 הוא הציג באקדמיה לאמנויות פנסילבניה, ונבחר כחבר באקדמיה בגיל 24.
קריירה.
עבודתו המוקדמת של לואיס בצבעי שמן, בעקבות הכשרתו המצוינת, נחשבת עם עליונה טכנית גבוהה יותר מעבודתו המאוחרת. הוא נסע ברחבי פנסילבניה, ניו ג'רזי וניו יורק, צייר סצינות נהרות, ובמשך שני עשורים הוא נסע להרים הלבנים וצייר נופים של הרים, נהרות ואגמים.
הוא צייר ציורים ימיים נרחבים ברחבי ניו אינגלנד, והפך לאמן פורה ומצליח.
עבודתו זכתה להערכה בגלל הזוהר והברק שבנופים. בגלל היצירה התוססת, הוא נחשב לאחד הציירים הלומיניסטים באסכולת נהר הדסון.
לאחר שליטה גדולה בציור בצבעי שמן בתחילת הקריירה שלו, לואיס עבר לציור בצבעי מים. אף על פי שלא הצטיין מבחינה טכנית, עבודותיו בצבעי המים היו נערצות בגלל האור והזוהר שבהם - לומיניזם טהור. לואיס המשיך לייצר בדים בקצב ייצור המוני.
חיים מאוחרים.
בהמשך החיים, כאמן אמיד, לואיס אסף אמנות דקורטיבית, כולל ריהוט, קרמיקה, שטיחי קיר וציורים של המאסטרים.
היו לו שני בתים סמוכים שנבנו ברחוב 22 במרכז פילדלפיה כדי להציג את האוסף שלו לקהל בפילדלפיה.
לואיס נפטר ב־12 באוגוסט 1910.
טום וג'רי (סרט, 2020)
Laura Annie Willson
דיכאון רבא
דיכאון אנדוגני
סוזי מ. ברסטו
סוזי מ. ברסטו (באנגלית: Susie M. Barstow; ) הייתה ציירת אמריקאית, הקשורה לאסכולת נהר ההדסון, שהייתה ידועה בנופיה הזוהרים - לומיניזם.
ביוגרפיה.
סוזי מ. ברסטו הייתה בתם של סוחר התה של העיר ניו יורק, סמואל ברסטו (1805–1884) ומרי טיילר בלוסום (1813–1895), ששושלתם נובעת מאחד הנוסעים המקוריים של המייפלאואר. היא למדה במכללת הנשים רוטגרס בניו יורק, סיימה את לימודיה בשנת 1853 וקיבלה הכשרה אמנותית נוספת באירופה. במשך מספר שנים לימדה במכון לאמנויות ומדעים בברוקלין.
נופיה הבוגרים של ברסטו מייצגים שלווה ומלאים באור. היא הציגה באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1858, באגודה לאמנות בברוקלין ובאקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
באותה תקופה לא היו לאמניות נשים את אותן ההזדמנויות להציג את עבודותיהן כמו שעשו אמנים גברים, ולכן עבודתה נותרה לא ידועה יחסית, עד שהיסטוריוני האמנות החלו לבחון מחדש עבודות של נשים מאסכולת נהר הדסון.
עבודתה נכללה בתערוכה המקיפה "נזכור את הנשים: נשות אסכולת נהר ההדסון" בשנת 2010 באתר ההיסטורי הלאומי תומאס קול בקאטסקיל, ניו יורק, ותערוכת 2019 "צבע הירח: ציור ירח ב -2019" אמנות אמריקאית "במוזיאון נהר ההדסון ביונקרס, ניו יורק, שם הייתה ברסטו אמנית מובלטת לצד יצירות מאת תומאס קול, אלברט בירסטדט, וג'ורג' איננס, בין השאר.
ברסטו, הייתה חברה במועדון ההרים האפלצ'יאני, כי הייתה מטיילת מושבעת שטיפסה על מאות הרים בניו יורק ובניו אינגלנד - כולל כל הפסגות העיקריות של קטסקייל, ההרים לבנים ואדירונדאק - כמו גם באירופה. (האלפים והיער השחור).
לעיתים קרובות היא יצאה למסעות לאורך נהר ההדסון ובהרים ששילבו טיולים עם רישומים וציור.
ברסטו מצאה ששמלות נשים בתקופתה מסורבלות מדי ולא מעשיות, ופיתחה לבוש טיולים שכלל מגפיים חזקות וחצאיות מקוצרות בשילוב מכנסיים (שילוב שדגלה בו תנועת הרפורמה בלבוש נשים ).
ברסטו מעולם לא התחתנה.