פאונסקו ריכז את כתב העת והחוג "פלאקרה" (הלהבה) ונחשב ברומניה לאחד המשוררים המודרניים הפוריים ביותר. בשנות ה-1970 תחת משטרו של ניקולאה צ'אושסקו ארגן באישור השלטון אסיפות המוניות של הנוער לשם שירה ודיקלום בציבור, עידוד כישרונות בתחום היצירה והביצוע, במסגרת "החוג של פלאקרה" (Cenaclul Flacăra).האירועים הופסקו ופאונסקו הודח מעריכת כתב העת ב-1985, כנראה בגלל חשש המשטר מפני הפופולריות הרבה שלו ומפני הבעותיו ה"חופשיות" מדי. בעקבות תדמיתו כאחד ממשוררי החצר שהחניף לזוג צ'אושסקו, לאחר המהפכה הרומנית (1989) לא הושב לתפקידו. ב-1990 יזם את כתב העת Totuşi iubirea (בכל זאת האהבה) וכפובליציסט ניהל את העיתון Sportul românesc (הספורט הרומני) וגם שידר ברדיו תשדירי כדורגל.
הוא נבחר פעמיים לסנאטור - כחבר ב"מפלגה הסוציאליסטית של העבודה" (שראתה עצמה המשך למפלגה הקומוניסטית הרומנית) מטעם מחוז דולז' בשנים 1992–1996, ואחר כך כחבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מטעם העיר חונדוארה ב-2004–2008.
ספרים.
פאונסקו כתב 70 ספרים - 60 קובצי שירים ו-10 כרכי פרוזה.
מנקי נקו
מָנֵקִי נֵקוֹ (ביפנית: 招き猫, Maneki-neko, "חתול מזמין") הוא פסל נפוץ בתרבות יפן בדמות חתול העשוי מחרסינה או חרס, שלפי האמונה מביא מזל לבעליו. המנקי נקו ידוע גם כ"חתול המזל" או "חתול הכסף", והוא מוצג בחנויות, במסעדות ובעסקים רבים.
בפסל מוצג החתול, מגזע יפני קצר-זנב, כשהוא מאותת למתבונן ומזמין אותו: אחת מכפותיו מורמת, עמדה שבתרבות יפן רומזת "בוא". לפי המסורת, כשכפו הימנית מורמת הוא מושך מזל או בריאות, ואילו כשכפו השמאלית מורמת הוא מושך לקוחות.
מנקי נקו נחשב לקיטש בתרבות המערב. הוא מיוצר במגוון של צבעים וסגנונות ובמידות שונות של קישוט והצטעצעות. החתול מופיע על מחזיקי מפתחות, קופות חיסכון, מרענני אוויר וזוטות אחרות.
מאפיינים נפוצים.
המחווה.
לתושבי מערב אירופה או אמריקה עשוי המנקי נקו להיראות כאילו הוא מנפנף ולא מזמין, משום שכפו המורמת של החתול היא חיקוי למחווה שבה מזמינים אדם ביפן, שהיא שונה מהמחווה הנהוגה בעולם המערבי. ביפן, בדומה לארצות רבות באסיה, מזמינים אדם או מאותתים לו על ידי הרמת היד, כשגב כף היד מופנה אחורה, ומקפלים את האצבעות מעלה ומטה - ומכאן מראה הפסל. ישנם מנקי נקו שיוצרו במיוחד לשווקים מערביים, ובהם מופנה גב הכף של החתול אל המתבונן - מחווה מוכרת יותר לצופה המערבי.
רוב המנקי נקו מרימים את כף שמאל או את כף ימין, אם כי ישנם פסלים ששתי כפותיהם מורמות. משמעות הכף המורמת משתנה עם המקום ועם הזמן. לפי האמונה הנפוצה, כף שמאל מורמת מזמינה לקוחות, וכף ימין מורמת מזמינה בריאות ומזל טוב, אך יש המאמינים שהסדר הפוך. אחרים אומרים שכף שמאל מורמת מתאימה לפאבים או לבארים, וכף ימין - לשאר חנויות.
מקובל לחשוב שככל שהכף מורמת גבוה יותר, כך יביא המנקי נקו יותר מזל. בהתאם לכך, הלכו כפות החתולים ועלו מעלה מעלה עם השנים. יש היודעים להעריך את גילם של מנקי נקו עתיקים בצורה גסה לפי הגובה שאליו מורמת הכף. אמונה נפוצה נוספת היא שככל שהכף מורמת יותר, כך יגיע המזל הטוב מרחוק יותר.
בשנים האחרונות נפוצים מנקי נקו שמופעלים מסוללה או מתא סולרי והם מניעים את כפם ללא הפסק, בתנועת הזמנה.
צבע.
יש מנקי נקו במגוון גדול של צבעים. במקור הייתה מטרת הצבעים השונים קישוטית בלבד, אך כיום מקשרים צבעים שונים לתכונות שונות:
קולר, סינר ופעמון.
צווארם של המנקי נקו מקושט בדרך כלל. לפעמים במטפחת או בצעיף, אך לרוב בקולר, בפעמון ובסינר דקורטיבי. זהו כנראה חיקוי לצורה שבה הולבשו חתולים בבתי עשירים ביפן בתקופת אדו. קולרים מפרחים אדומים היו פופולריים, ואליהם נהגו לחבר פעמונים קטנים, לקישוט החתול וכדי לדעת את מקום הימצאו.
הסינר עשוי להיות קשור לסינרים שבהם מקושטים ביפן פסלי הבודהה ג'יזו. ג'יזו הוא מגן הילדים החולים והגוועים, והורים מלאי הכרת תודה על שילדיהם החלימו נוהגים לשים סינר סביב צווארו של ג'יזו.
המטבע.
לעיתים מחזיק המנקי נקו מטבע בכפו, בדרך כלל מטבע זהב בשם "קובַּן" שהיה בשימוש בתקופת אדו. על הקובן שמחזיק המנקי נקו נקוב לרוב ערך של כ-10 מיליארד דולר. המטבע קשור לתפקיד החתול: הבאת מזל טוב וממון. מנקי נקו נמצאו בבנקים ביפן לפחות משנות התשעים של המאה ה-19, בדומה לקופות החיסכון בצורת חזיר.
לעיתים משאירים על המנקי נקו מטבעות קטנים כמִנְחה - מנהג דומה לזריקת מטבעות למזרקה.
חומר.
בדרך כלל עשוי המנקי נקו מחרסינה או מקרמיקה, אך פסלים זולים מיוצרים מחומרים אחרים: פלסטיק, עץ, עיסת נייר או חרס. מנקי נקו יקרים עשויים מירקן או מזהב. המנקי נקו הנעים (שמופעלים על ידי סוללה) עשויים לרוב מפלסטיק.
מקורו.
היסטוריה.
אף על פי שמאמינים שמקור המנקי נקו הוא מסוף תקופת אדו (1603–1867), העדות הראשונה להופעתו היא משנות ה-70 של המאה ה-19, בתקופת המייג'י. החתול מוזכר במאמר בעיתון ויש עדות כי במקדש באוסקה הפיצו מנקי נקו לבושים קימונו באותה תקופה. לפי פרסומת מ-1902 היו המנקי נקו פופולריים בסוף המאה ה-19. אין מידע ודאי אחר על מקורו המדויק של המנקי נקו.
לפי האגדות, אחד מקיסרי יפן או מהסמוראים עבר יום אחד ליד חתול שנראה כאילו הוא מנופף לו. האציל פירש את תנועת החתול כאות, והתקרב אליו. אז הבחין שבמסלול המקורי שבו צעד הייתה מלכודת שהונחה עבורו. מאז נחשבו החתולים לבעלי חיים נבונים ולרוחות מביאות מזל. בבתים ובמקדשים יפניים רבים נמצאות דמויות של חתול שכפו מורמת כאילו הוא מנופף - ומכאן מקורו של המנקי נקו, שמכונה לפעמים "קאמי נקו" כינוי המתייחס לרוחו ("קאמי") של החתול.
לפי תאוריה אחת קשור מוצא המנקי נקו (או לפחות עליית הפופולריות שלו) לעליית משטר המייג'י. המשטר החדש ניסה להפוך את החברה היפנית המסורתית למערבית יותר ואסר להשתמש בקמעות שמתארים יחסי מין, שהיו נפוצים עד אז והוצגו לראווה בבתי בושת. בהיעדר הקמעות המסורתיים האלה תפס המנקי נקו את מקומם כתחליף כישוף, ותנועת היד שלו היא חיקוי לתנועתה של אישה מזמינה.
אחרים הבחינו בדמיון בין עמידת המנקי נקו לבין חתול הרוחץ את פניו. לפי אמונה יפנית, חתול שרוחץ פנים מסמל שאורח עתיד להגיע בקרוב. אמונה זו קשורה אולי ל קדום שקובע שאם חתול רוחץ את פניו, ירד גשם. ייתכן שמתוך כך התבססה אמונה שדמות של חתול שרוחץ את פניו תביא לקוחות.
בימינו נפוץ המנקי נקו מאוד גם בארצות הברית, מסיבה לא ברורה. הם מוכרים בארצות הברית לפחות מ-1963, אז כתבה עליהם פטרישה דייל-גרין את הספר "כת החתול". המנקי נקו אהוב גם בצ'יינהטאון של ימינו בניו יורק ובסן פרנסיסקו, שם מוכרים מגוון חתולים, בעיקר לתיירים.
אגדות וסיפורים.
מנקי נקו הוא נושאן של מספר אגדות. הנה שלוש מהידועות ביותר, המסבירות את מקורו:
בתרבות הפופולרית.
למנקי נקו נוכחות ניכרת בתרבות הפופולרית, ודמויות ודימויים רבים נוצרו בהשראתו:
חתול מזל
צבי איילון
צבי איָילון (לשצ'ינר) (15 ביוני 1911 – 4 במרץ 1993) היה איש "ההגנה" ואלוף בצה"ל, מפקד פיקוד המרכז הראשון וסגן הרמטכ"ל הראשון; סמנכ"ל משרד הביטחון ושגריר ישראל ברומניה.
קורות חיים.
איילון נולד באימפריה הרוסית בקיץ 1911, בנם של אסתר ומאיר לשצ'ינר. קיבל חינוך מסורתי בעירו. בשנת 1923, בהיותו נער צעיר, עלה לארץ ישראל. למד בבית הספר הריאלי בחיפה ובבית הספר החקלאי מקוה ישראל. בגיל 16 הצטרף לארגון 'ההגנה'. במאורעות תרפ"ט (1929) היה מפקד מחלקה, ובמהלכם נפצע.
שירת מ-1936 במנגנון הקבע של 'ההגנה' במחוז חיפה, ומילא תפקידי פיקוד והדרכה במחוז, ולאחר-מכן בגליל הצפון (שם היה קצין תכנון). ב-1943 הדריך בקורס הקצינים של ארגון 'ההגנה' בג'וערה. ב-1944 מונה למפקד גליל הצפון. בהמשך היה קצין מטה בכיר במטכ"ל. היה שותף לגיבוש רעיון חיל השדה (חי"ש) ותורת-הלחימה של 'הגנה התקפתית'. ערב פרוץ מלחמת העצמאות שימש כקצין תכנון במטכ"ל. בינואר 1948 מונה לתפקיד סגן הרמטכ"ל, ועם הקמת צה"ל במאי אותה שנה המשיך בתפקידו, בדרגת אלוף. במקביל לתפקידו כסגן הרמטכ"ל היה מפקד חזית ג' (היום פיקוד המרכז), שפיקדה על הכוחות שנלחמו בירושלים ובסביבתה.
בגלל מחלתו של הרמטכ"ל יעקב דורי הוא תיפקד זמן מה כרמטכ"ל בפועל. בתפקידו זה חתם על צווי מעצר של נאשמי אלטלנה וכן על צו המעצר של טוביאנסקי.
לאחר המלחמה הוא היה אחראי על קיום מצעד צה"ל ביולי 1949, שהתקיים לאחר כישלון המצעד שלא צעד ביום העצמאות.
ב-1952 מונה לראש אג"א (אגף אפסנאות, היום אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה – אט"ל), וב-1954 מונה למפקד פיקוד המרכז, תפקיד אותו מילא עד פברואר 1956, עת יצא ללימודים בארצות הברית. באוגוסט 1957 מונה לראש אגף בינוי ונכסים במשרד הביטחון, ביולי 1958 מונה על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון לסמנכ"ל משרד הביטחון לעניינים כלכליים, וב-1959 מונה לעמוד בראש משלחת משרד הביטחון בבריטניה. ב-1964 היה לשגריר ישראל ברומניה, וב-1965 פרש מהשירות הצבאי. מנובמבר 1966 שימש מנהל אגף הרישוי במשרד התחבורה וכמבקר עיריית תל אביב. בשנת 1968 היה שותף להקמת המועצה לישראל יפה.
חיים אישיים.
בשנת 1931 נשא את רחל כצנלסון (נפטרה באביב 1970), והיה אב לשניים.
פול