כאמור, כדור ה-0.338 לפואה מגנום נועד כתחמושת צליפה לטווח רחוק, לשימוש על ידי רובי צלפים בריחיים. האווירודינמיות של הקליע והגרר הנמוך שהוא מפתח בעת מעופו הופכים אותו למדויק ויעיל בטווחים של עד , אך עם יכולת לפגוע במטרה גם בטווחים של למעלה מ-, אך בדיוק פחוּת ועוצמה מופחתת. כדור ה-0.338 קל יותר ובעל פחות רשף ורתע מכדור 0.5.
כדור 0.338 במשקל 250 גריין מפתח מהירות לוע של כ- ואנרגיה של כ-6,600 ג'אול, דבר שמאפשר לו לשמש גם כתחמושת נגד מטרות חומר (כגון כלי רכב או קירות), אם כי ביעילות מופחתת מתחמושת ה-12.7x99 מ"מ נאט"ו הכבדה והחזקה יותר. עם זאת, הוא חזק מספיק כדי לחדור שריון גוף ואפודי מגן גם ממרחק של 400 מטר.
הדיוק של רוב רובי הצלפים בקליבר ה-0.338 הוא מתחת לדקת קשת אחת ובטובים שבהם מגיע אף לחצי דקת קשת (0.5 MOA), דיוק שנחשב לטוב מאוד עבור צליפה צבאית (ככל שערך ה-MOA של רובה הוא קטן יותר כך הרובה מדויק יותר).
היסטוריה.
פיתוח הכדור החל ב-1983 כאשר חברת Research Armament Industries האמריקאית ערכה ניסויים בכדור ארוך טווח בקוטר 0.338 אינץ' שהתבסס על 0.416 ריגבי. קוטר זה נבחר מסיבות אווירודינמיות ויכולת חדירה. חברת RAI נקלעה לקשיים כלכליים והעבירה את הפיתוח לחברת Nammo Lapua Oy הפינית שגם החלה לייצר את התחמושת. הדור הנוכחי של כדור ה-0.338 הוא פיתוח משותף של חברת לפואה (יצרנית תחמושת), חברת סאקו (יצרנית נשק קל ורובי צלפים) וחברת אקורסי אינטרנשיונל (יצרנית רובי הצלפים ארקטיק וורפר). רק בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החל ה-0.338 להיות בשימוש מבצעי משמעותי, אך עדיין היה נדיר בעולם הצליפה הצבאית.
בעקבות המלחמה העולמית בטרור והמלחמות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, צבא בריטניה ומדינות הקואליציה באפגניסטן ועיראק זכה הכדור לשימוש מבצעי משמעותי ונרחב, ולהכרה ביכולותיו. ב-2008, כריס קייל, צלף אריות הים, חיסל באמצעות רובה המקמילן TAC-338 חמוש ערבי בעיראק ממרחק 1920 מטר. ב-2010 צלף בריטי בשם קרייג הריסון שבר את שיא הצליפה מטווח רחוק כאשר הרג שני מקלענים של הטאליבאן מטווח 2,475 מטר (8,120 רגל) ברובה אקורסי אינטרנשיונל L115A3. בעקבות ניסיון מוצלח זה החלו יותר ויותר צבאות, בהם צה"ל, לאמץ רובי צלפים ותחמושת 0.338 אל הארסנל שלהם, בהתחלה בעיקר בכוחות המיוחדים, ואחר כך גם בקרב צלפי חיל הרגלים הרגילים.
ב-2008 פיתחה החברה השוודית Norma גרסה משופרת של תחמושת הלפואה, ה-0.338 נורמה מגנום. לתחמושת המשופרת יש טווח יעיל מרבי של כ- והיא נחשבת למדויקת יותר. ב-2019 הזמין פיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית (USSOCOM) כמות גדולה של רובי צלפים מדגם בארט MRAD בקליבר 0.338 נורמה מגנום עבור צלפים ארוכי-טווח של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. עם זאת, תחמושת זו עדיין נדירה יחסית ופחות נפוצה מה-0.338 לפואה מגנום.
בישראל.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 השימוש ברובי צלפים בקליבר 0.338 היה מוגבל רק לכוחות המיוחדים: הימ"מ (היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור של משטרת ישראל) ויחידות מובחרות בצה"ל. אלה השתמשו ברובי אקורסי אינטרנשיונל AWM, מקמילן TAC-338 ו-PGM 338 – כולם בעלי דיוק של 0.5 דקת קשת. רובים אלה נרכשו במספרים קטנים ובאופן עצמאי על ידי היחידות, בנפרד מכלל מערך הצליפה בצה"ל ומג"ב, עקב מחירם הגבוה והגבלות מסוימות על רכישתם.
ב-2008 החליט צה"ל על הכנסת רובה צלפים בקליבר 0.338 לכלל מערך הצליפה של חיל הרגלים. הרובה שנבחר היה ה-H-S Precision Pro Series 2000 HTR, שהציע דיוק רב במחיר זול יחסית. צה"ל ביצע מספר שינויים ואימץ את הרובה תחת השם "ברק", וזה רשם טבילת אש מבצעית במבצע עופרת יצוקה תוך שהוא זוכה לחוות דעת חיוביות. ה"ברק" מקבץ בדיוק של 0.5 דקת קשת בטווחים של עד 1200 מטר.
בסוף שנת 2013 רכש הימ"מ לניסיון 12 רובי בארט MRAD כדי למצוא מחליף לרובי ה-PGM שנשחקו ברבות השנים. הניסוי הצליח והרובה זכה לחוות דעת חיוביות ביותר. הבארט MRAD הוא רובה צלפים מודולרי, שבנוי כך שניתן להחליף, בתנאי שדה ובפשטות, קליבר, מכלול וקנה בהתאם לצורכי המשימה. בקליבר 0.338 לפואה מגנום ועם תחמושת צליפה תואמת הבארט MRAD מקבץ בדיוק של 0.5–0.35 דקת קשת בטווחים של עד 1500 מטר.
ב-2014 השיקה חברת תעשיות נשק לישראל (IWI) את רובה ה-IWI DAN, רובה צלפים בריחי בקליבר 0.338 לפואה מגנום שתכנן ד"ר נחמיה סירקיס. הרובה נרכש על ידי SAS, יחידת הקומנדו הבכירה של צבא בריטניה, וזכה לחוות דעת חיוביות ביותר. חברת IWI מתחייבת לדיוק של מתחת לדקת קשת אחת בטווחים של עד 1200 מטר.
התעשייה הצבאית מייצרת תחמושת 0.338 לפואה מגנום במשקלי 250 ו-300 גריין.
גריין (מידה)
יחסי קטר–שוודיה
היחסים שבין מדינת קטר לבין ממלכת שוודיה הם יחסים המבוססים על מסחר וכלכלה.
שוודיה מיוצגת בקטר באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה ברובע וסט ביי בעיר הבירה דוחה, השגרירות נפתחה ב-14 במאי 2014. קטר מיוצגת בשוודיה באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בעיר הבירה סטוקהולם, שגריר קטר בשוודיה הוא חמד בן ח'ליפה אאל ח'ליפה.
היחסים הכלכליים בין קטר לשוודיה הם יחסים המתבססים על שיתוף פעולה בין חברות שוודיות ציבוריות לבין חברות קטריות גדולות ופרטיות, בעיקר במגזר הנפט, האנרגיה, והגז הטבעי.
ארווין שימרון
המגפה היפנית (585-7)
המגפה היפנית הייתה התפרצות תחלואתית קשה בין השנים 585–587 לספירה שראשיתה באזור אָסוּקָה (כ-25 ק"מ דרומית לעיר נארה) וסביר להניח כי הייתה אבעבועות שחורות. התחלואה פרצה פרק זמן קצר לאחר הגעת הנזירים הבודהיסטים מחצי האי הקוריאני בעקבות כינון יחסים דיפלומטיים עם ממלכת בֶּקְגֶּ'ה (Baekje). המגפה, שהובילה למספר רב של נספים, תרמה בסופו של הדבר להשתרשות הבודהיזם ולהפיכתו לדת רשמית ביפן.
מחלת האבעבועות השחורות.
אבעבועות שחורות היא מחלה קשה ומדבקת שנגרמת על ידי שני נגיפים בסוג "Orthopoxvirus"; "Variola major" ו-"Variola minor". הנגיפים מועברים באופן טיפתי על ידי רסס באוויר ומדביקים בני אדם בלבד. המחלה, שקטלה, ככל הנראה, יותר בני אדם מכל מחלה זיהומית אחרת בהיסטוריה האנושית, מתאפיינת בהופעת חבורות מסוג פטכיה (Petechiae) שהופכות לאחר תקופת דגירה שנעה בין שבוע ל-17 ימים לנגעים בצורת שלפוחיות מפושטות על פני העור. התמותה מן המחלה גבוהה בהדבקה בנגיף "Variola major" ועלולה להגיע לכדי 40%, בעיקר בשל סיבוכים מדלקת ריאות ומדלקת סימפונות משניות על רקע נגיפי וחיידקי, מדימומים מהריריות, מאי-ספיקת לב, מאלח דם ומדלקת המוח.
בעקבות מבצע שהוביל ארגון הבריאות העולמי, שהתבסס על מתן חיסונים כנגד הנגיפים, הוכרזה המחלה כממוגרת בשנת 1980.
פרוץ המגפה.
באופן מסורתי מייחסים את הופעת הבודהיזם ביפן לסיאונג (Seong) מלך בקג'ה, אחת משלוש הממלכות של קוריאה, אשר בשנת 552 מימן משלחת אל הקיסר קִינְמֵאי (Kinmei) אשר הביאה ליפן את דמותו של בודהה, אולם הדת החדשה לא השתרשה ביפן. בעקבות כינון היחסים הדיפלומטיים בין ממלכת בקג'ה לבין יפן, ובעידוד הקיסר בִּידַצוּ (Bidatsu), בנו של קינמאי, החלו להגיע נזירים בודהיסטים נוספים מחצי האי הקוריאני על מנת להפיץ את הדת הבודהיסטית בקרב תושבי האיים. יחד עימם הביאו מגוון תשמישי קדושה דוגמת, מגילות, ספרים, תמונות ופסלונים של בודהה. הקיסר היפני ניסה לעודד את עמו לקבל את הדת החדשה ואף הקים לשם כך מקדשים.
באביב 585, בשנה ה-14 לשלטונו של בידצו, פרצה מגפה ביפן. מתיאור שעולה מתוך הניהון שוקי, ספר המתאר את הכרוניקות של יפן העתיקה, סביר להניח כי אכן מדובר באבעבועות שחורות חרף העובדה כי המונח הרשמי למחלה בשפה היפנית (mogasa) נטבע רק בין השנים 735–737:
מחלת האבעבועות השחורות הייתה אנדמית ברחבי סין וסביר מאוד להניח שהתפשטה גם לחצי האי הקוריאני בשנת 583, שם גרמה לתחלואה רבה ומשם, עם כינון היחסים עם ממלכת בקג'ה ליפן. תושבי יפן שלא נחשפו לנגיפים מחוללי המחלה היו פגיעים במיוחד, דבר שהוביל לאלפי מקרי תחלואה ומוות. הופעת המחלה והתפשטותה לממדים גבוהים התפרשו בקרב העם היפני כעונש מאלוהות השינטו על כפירה בדת. כתוצאה מכך הגיב מרבית העם במעשי אלימות שכללו שריפת מקדשים, הכאת נזירים בודהיסטים, ניתוץ פסלי בודהה והשלחת תמונותיו לנהרות. במקביל לגל האלימות ששטף את יפן גורמים פרו-בודהיסטיים החלו להפיץ את השמועה כי דווקא ניתוץ הפסלים ושריפת המקדשים הם שהובילו לפרוץ המגפה. עם הזמן עוד ועוד יפנים החלו להאמין כי אכן כך הוא הדבר וכפועל יוצא חלה ירידה הדרגתית במעשי האלימות המוזכרים לעיל.
המגפה לא פסחה על חצר הקיסר ובסתיו 585 נדבק בידצו במחלה. בעודו חולה ציווה לשקם את המקדשים שנהרסו, אולם נפטר פרק זמן קצר אחר כך, בהופכו לבן האצולה הראשון בתולדות יפן שנספה מאבעבועות שחורות. את בידצו ירש אחיו יוֹמֵאי (Yomei) בן ה-67, אשר המיר את דתו לבודהיזם ותרם בכך להפיכתה לדת הרשמית ביפן. אולם בשנת 587, בדומה לאחיו, נדבק במחלה ונפטר זמן קצר לאחר מכן.
המומיה מהרי סן פדרו
המומיה מהרי סן פדרו (וגם "המומיה הקטנה מוויאומינג") היא מומיה שנמצאה במחוז קרבון שבוויאומינג באוקטובר 1932. שני חוצבים בשם ססיל מיין ופרנק קאר הטמינו מטעני נפץ באזור הרי סן פדרו בסלע שחסם את הערך לעבר עורק זהב. לאחר שמהטענים הופעלו הם גילו חדר קטן בגובה של כ-1.2 מטרים, רוחב זהה ועומק של כ-4.5 מטרים. בתוך חדרון זה הם מצאו מומיה של אדם ננס.