גראנדי התנגד מלכתחילה לכניסתה של איטליה למלחמת העולם השנייה, וראה כיצד איטליה מפסידה במערכה אחר מערכה, והופכת ממדינה ריבונית בעלת מדיניות חוץ עצמאית, לגרורה נאצית. בשנת 1943 לאחר התבוסה בקרב סטלינגרד שעלתה בחייהם של אלפי איטלקים, ולאחר התבוסה במערכה בצפון אפריקה, נראה מצבו של הפאשיזם האיטלקי כחמור למדי. פלישת בעלות הברית לסיציליה ביולי 1943, נראתה, כפי שאכן הייתה, כמבצע מקדים לפלישה לאיטליה היבשתית עצמה.
בשנת 1943 ראה עצמו גראנדי חופשי יותר להשמיע את ביקורתו על מוסוליני. לאחר שפוטר על ידי מוסוליני מתפקיד שר המשפטים, שמר את עמדתו בגוף השלטוני הקרוי "המועצה הפאשיסטית העליונה", שם חבר לשר החוץ לשעבר גליאצו צ'אנו, שהיה גם חתנו של מוסוליני, שראה אף הוא בדאגה את התדרדרותו של המצב. ב-16 ביולי התבקש מוסוליני על ידי חברי המועצה להעביר לה מקצת מסמכויותיו על מנת לאפשר ניהול יעיל יותר של המדינה, מוסוליני הסכים לכינוס מיוחד של המועצה לדיון בעניין זה. מוסוליני עמד תחת לחץ של פיהרר וקנצלר גרמניה, אדולף היטלר להמשיך בלחימה לצד גרמניה. במקביל, ב-19 ביולי הפציצו בעלות הברית את רומא מן האוויר, וגרמו לאבדות כבדות.
המועצה התכנסה ביום שבת, ה-24 ביולי 1943, ימים מספר לאחר נחיתת בעלות הברית בסיציליה והפצצתה של רומא. הכינוס נפתח בקריאה "יחי הדוצ'ה" ובנאום בן שעתיים של מוסוליני. או אז יצא גראנדי בהתקפה חריפה ביותר על מוסוליני, והעלה הצעה לפיה המלך ויטוריו אמנואלה ידיח אותו ויקבל לידו את סמכויותיו. כאשר הביע צ'אנו את תמיכתו בהצעה, נראה היה שגורלו של מוסוליני נחרץ. לאחר 9 שעות של דיונים התקבלה הצעתו של גראנדי ברוב של 19 לעומת 7, ונמנע אחד. מוסוליני הודח ממשרתו, ולמחרת נאסר.
כאשר בעלות הברית כבשו את דרום איטליה, והנאצים השתלטו על צפונה, הוקמה ממשלת בובות נאצית, בראשות מוסוליני, בצפון, שכונתה "הרפובליקה של סאלו". ממשלה זו קיימה בינואר 1944 משפטי ראווה לאישים שהיו מעורבים בהדחתו של מוסוליני. המשפטים, שכונו "משפטי ורונה" הסתיימו בדרך כלל בגזר דין מוות לנאשמים, ובהם אישים רמי מעלה כגליאצו צ'אנו, חתנו של מוסוליני, ושר החוץ לשעבר. גראנדי נדון למוות שלא בפניו, אך הצליח לחמוק מבעוד מועד לספרד שהייתה תחת שלטונו של הרודן פרנסיסקו פרנקו, עוד באוגוסט 1943. לאחר מספר חודשים עבר לפורטוגל ושם חי עד שנת 1948. בשנה זו עבר לברזיל שם חי עד שנות ה-60, כאשר שב לאיטליה. בשנת 1983 פרסם את זכרונותיו, להם קרא "ה-25 ביולי 1943", התאריך בו סייע בהדחת מוסוליני. הזכרונות נכתבו בשנת 1943 כאשר שהה בפורטוגל אך רק לאחר 40 שנה הסכים לפרסמם. גראנדי מת בבולוניה בשנת 1988.
אמיל והבלשים
אֶמִיל וְהַבַּלָּשִׁים (בגרמנית: Emil und die Detektive) הוא ספר ילדים מאת אריך קסטנר שנכתב בשנת 1929, ואויר על ידי המאייר ולטר טריר. הספר נחשב לאחת מיצירות המופת של הסופר, ובכלל של ספרות הילדים. הספר היה יוצא דופן ביחס לספרי ילדים אחרים בתקופתו, משום שעלילתו התרחשה בברלין האמיתית וכללה טיפוסים מפוקפקים, ולא בעולם דמיוני וחסר דאגות, "תפאורה" המתאימה לקריאה והבנה של גיל צעיר יותר את העולם. כמו כן הספר אינו מציג מוסר השכל מפורש, אלא נותן למעשי הדמויות לדבר בעד עצמם. הספר תורגם לעשרות שפות, ובכללן עברית; בתרגום ראשון של אלתר אילי (ב-1935, הוצאת "יזרעאל") ובתרגומים מאוחרים יותר של אוריאל אופק ושל מיכאל דק.
הספר היה להצלחה מסחררת לאחר פרסומו. לאחר אירועי שריפת הספרים ב-1933 היה ספר זה היחיד מבין ספרי קסטנר שלא נידון לשריפה על ידי הנאצים ולא הושם ברשימת "הספרים האסורים". ב-1936, עם זאת, גם הוא הושם ב"רשימה שחורה" של ספרים שקריאתם, מכירתם או הוראתם אסורה.
אדית יעקבזון, אלמנתו של זיגפריד יעקבזון (והמו"לית של "די ולטבינה" לאחר מותו) עודדה את קסטנר, שהיה עיתונאי ופרסם ספר שירה קודם לכן, לפרסם את הספר. חלק מן הפרטים בעלילה יונקים מן המציאות. שמו האמצעי של קסטנר הוא "אמיל" וגם הוא היה בן לאם קשת יום. בילדותו הוא סייע לאמו, שהייתה ספרית, למצוא נוכלת שרימתה אותה. סיפור העלילה בבנק והשוד מבוססים כנראה על עלילותיהם של האחים זאס, זוג שודדי בנק ברלינאים שהסעירו את ברלין בשנות ה-20.
לספר נכתב ספר המשך בשם אמיל ושלשת התאומים שמתרחש שנתיים לאחר עלילת הספר הקודם.
עלילה.
אמיל טישביין הוא נער עני שאביו מת, אשר חי עם אמו הספרית. אמו שולחת אותו לברלין אל דודתו ואל סבתו של אמיל במהלך חופשה, ונותנת לו 140 מרקים בשביל סבתו, אך בנסיעתו ברכבת שדד אותו גנב רכבות בעל מגבעת שחורה בזמן שהוא ישן.
למזלו הוא פוגש חבורת ילדים שעוזרת לו ללכוד את הגנב, ביניהם גוסטב בעל הצופר והפרופסור. החבורה רודפת אחרי הגנב בעל המגבעת השחורה במוניות, במלון אירופה שבו גוסטב בעל הצופר מתחפש לנער מעלית כדי לעקוב אחרי הגנב ובבנק, שבו נתפס הגנב. בבנק, אמיל וחבריו מצליחים לעצור את הגנב, ובעזרת סימן הזיהוי של השטרות (חור קטן בפינה של כל השטר, שנוצר כשאמיל השתמש בסיכה כדי להצמיד את הכסף למעיל שלו ברכבת) הוא מקבל את הכסף בחזרה, תופס את מקס גרונדיס (הגנב), מופיע בעיתון ומקבל פרס בסך אלף מרקים.
עיבוד לטלוויזיה, לתיאטרון ולקולנוע.
הסיפור הוסרט והומחז כמה וכמה פעמים. גרסה ראשונה הופקה ב-1931, לפי תסריט שכתב בילי ווילדר, והייתה הצלחה מסחרית. אותו תסריט הופק מחדש בבריטניה ב-1935 וב-1954 בגרמניה. גרסה נוספת הופקה בארצות הברית ב-1964 על ידי אולפני וולט דיסני וגרסה נוספת ב-2001 בגרמניה. כמו כן, סדרת טלוויזיה בת 3 פרקים הופקה בבריטניה ב-1952. בעברית הועלתה העלילה מספר פעמים כמחזה, בין היתר בעיבוד של רות חזן.
ההפקות הכניסו שינויים בעלילה: בכמה מהן הפכו הדמויות לאמריקאיות; בגרסה הגרמנית מ-2001 הותאם הסיפור לרוח הזמן: בספר המקורי, המתרחש בברלין ב-1929, רק לאחדים מהילדים היה טלפון בבית, ואחד מהם נשאר בביתו כמרכזן במשך כל העלילה, מתוסכל מכך שהוא מפסיד את ההתרחשות. בסרט לכל הילדים יש טלפון סלולרי, והם משתמשים בו שימוש נרחב. כמו כן בספר מסופר שאביו מת ושהוא נוסע לדודתו ולסבתו, ואילו בסרט הוא נוסע למשפחה שאינו מכיר דבר העוזר לחבר מהחבורה להתחזות אליו ולגרום לאמיל לתפוס את הגנב. יתרה מזאת בסרט אביו נפצע ואמו היגרה לאמריקה. בעקבות פציעתו אביו של אמיל מאבד את עבודתו מאחר שרישיונו נשלל. אמיל מנסה לזייף לו רישיון ובעקבות כך הוא מסתבך עוד יותר.
S.T.A.L.K.E.R
STALKER
פרוייקט פדורה
גאורגי קונסטנטינוביץ' ז'וקוב
המנון שווייץ
מזמור שווייץ הוא ההמנון הלאומי של שווייצריה. ההמנון נכתב בשנת 1841 על ידי אלברייך צוויסיג (1808-1854). משנכתב, שרו אותו תדיר בעת אירועים פטריוטיים. עד 1981, השיר לא התקבל על ידי המועצה הפדרלית השווייצרית כהמנון הרשמי, משום שהמועצה הייתה מעוניינת לאפשר לעם לקבוע את השיר שישמש כהמנון הלאומי.
בשנת 1961, החליף ההמנון את השיר "רופסט דו מיין פאטרלנד" ("כשתקראי לי ארץ אבות") אשר נכתב על ידי יוהאן רודולף ויס למנגינת "אלוהים, נצור את המלכה", השינוי אמור היה להיות לתקופה מוגבלת.
לבסוף, בשנת 1981, הוכרז השיר כהמנון הלאומי הרשמי של שווייצריה.
ב-2013 הכריז גוף לא -ממשלתי בשם "החברה לתועלת הציבור בשווייץ" (Schweizerische Gemeinnützige Gesellschaft) על תחרות לבחירת המנון חדש לשווייץ, שהשיר הזוכה בה יוגש לאישור הממשלה. ההתנגדות למילות "מזמור שווייץ" נובעת מכך שבהיותו מזמור דתי-נוצרי, הערכים שהוא מבטא אינם מקובלים כיום על כלל החברה השווייצרית ועל שווייץ כאומה.
דינה צבי-ריקליס
דינה צבי-ריקליס (נולדה ב-1947) היא במאית קולנוע ותסריטאית ישראלית.
ביוגרפיה.
דינה צבי-ריקליס גדלה ברמת גן וסיימה את לימודיה האקדמיים בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. היא ביימה וכתבה מספר סרטי קולנוע, דרמות טלוויזיוניות וסרטים תעודים. בשנת 1976 שימשה כמנהלת תסריט בסרט "גבעת חלפון אינה עונה", שם הכירה את בן זוגה הבמאי והתסריטאי ערן ריקליס.
הסרט הראשון בבימויה היה סרט קצר בשם "כורדניה" ב-1984, ששקף את ימי ילדותה במעברה, הסרט זכה לביקורות נלהבות.
בשנת 1985 יצרה סרט תיעודי על תהליך ההפקה והצילום של הסרט "גשר צר מאד" שביים נסים דיין, וצולם ברובו ברמאללה. הסרט הופץ במקביל ליציאת הסרט בשם "מראה מגשר צר". הסרט ניבא במידה רבה את אירועי האינתיפאדה הראשונה, שפרצה שנתיים אחר כך.
בשנת 1990 ביימה את הסרט הקצר "נקודת תצפית" עם אורי רן קלאוזנר בסיוע קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, דרמה על חייל המשרת בעמדת תצפית בשטחים. הסרט זכה להקרנה מסחרית יחד עם סרטו של איתן פוקס "אפטר". הוא זכה בפרס וולג'ין לסרט קצר, בפרס "גולדן גייט" בפסטיבל הסרטים בסן פרנסיסקו והשתתף בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה.
בשנת 1993 ביימה את סרט הקולנוע הראשון שלה באורך מלא, "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש" (על פי ספרה של רונית מטלון), בכיכובו של משה איבגי, אפרת אביב וריטה שוקרון. בשנת 1995 ביימה וכתבה את התסריט לסרט הטלוויזיה "שבעה" בכיכובם של יעל הדר, אסי לוי וסשה דמידוב.
בשנת 1998 ביימה את סרט הטלוויזיה "דשאים סגולים". בסרט השתתפו מירב גרובר וסמדר קילצ'ינסקי. באותה שנה השתתפה בכתיבת התסריט ובבימוי פרק בסדרת הטלוויזיה התיעודית תקומה. הפרק עסק בשנים שבין מלחמת ששת הימים למלחמת יום כיפור ונקרא "מעולם לא היה מצבנו טוב יותר".