בדנוור שבקולורדו יצא שדרן רדיו אנטי נוצרי ממכוניתו ונתקל במטר כדורים. בצפון קרולינה נכנסו גברים לבר פורנו הומוסקסואלי, ירו בנוכחים בו ושרפו את הבר. במערב התיכון נורו זוגות בין-גזעיים בזה אחר זה בידי צלף. בסיאטל התפוצצה פצצה בקולנוע המציג סרטים פורנוגרפיים. במדינת וושינגטון נשדדה מכונית ברינקס והכסף הועבר למימון פעולות נוספות נגד הממסד. בלואיזיאנה הוצתו ספינות דיג של וייטנאמים. בוושינגטון נורו למוות פרוצה לבנה והסרסור השחור שלה.
פעילות אנטישמית.
בופורד אוניל פורו (Buford O'Neal Furrow) אשר ב-1999 תקף מרכז קהילתי יהודי, פצע חמישה מהנמצאים בו, ואחר כך הרג עובד דואר ממוצא פיליפיני, נחשב גם הוא כבעל קשרים ל"כוהני פנחס" . הארגון נחשב לבעל השקפה אנטישמית. על פי השקפתם, בני "הגזע הארי הלבן" הם יורשיהם של בני ישראל המופיעים בתנ"ך, ואילו היהודים הם גזע ארור שנוצר בידי השטן, או צאצאי יחסים בין חווה לבין הנחש בגן עדן. על כן אין להם כל קושי לחבר בין אנטישמיות ושנאת יהודים לבין לקיחת פינחס ודמויות תנ"כיות אחרות כדוגמה ומופת. בגלל עמדות אלה נתונה הקבוצה ודומותיה למעקב של ארגון "הליגה נגד השמצה" ושל "בני ברית" .
התנגדות נוצרית ל"כהנים".
הכומר האוונגליסטי טד ויילנד (Ted R. Weiland) כתב ספר התוקף בחריפות את "כהני פינחס" וטוען כי מדובר ב"בריוני פינחס" ולא בכהנים (Phinehas Hoods, not Priesthood) כי "הכהונה" בה מדובר בספר במדבר מיועדת אך ורק לצאצאיו הביולוגיים של פינחס המקראי וכי פינחס ביצע את מעשהו על פי הנחייתו של משה, שהיה המנהיג הפוליטי והרוחני של בני ישראל, ועל כן המעשה אינו יכול לשמש הצדקה ולגיטימציה למי שעושה מעשים אלימים על דעת עצמו.
אריאן מנושקין
אריאן מנושקין (צרפתית: Ariane Mnouchkine; נולדה ב-3 במרץ 1939) היא במאית תיאטרון וקולנוע צרפתייה ממוצא יהודי, זוכת פרס קיוטו לשנת 2019.
מנושקין הקימה את אנסמבל האוונגרד הפריזאי תיאטר דו סולֵיי (Théâtre du Soleil) ב-1964, וקיבלה ב-2005, את מדליית פיקאסו של אונסק"ו, כהכרה על תרומתה יוצאת הדופן לתרבות ולאמנות.
ביוגרפיה.
מנושקין נולדה בבולון על הסיין, למשפחה עם שורשים בקולנוע ובתיאטרון. אביה היה מפיק הסרטים היהודי רוסי אלכסנדר מנושקין, שקרא לחברת ההפקה שהקים על שמה: "סרטי אריאן". שני הוריו של אביה נרצחו על ידי הנאצים באושוויץ ב-1943. אמה הייתה בריטית, ילידית לונדון, בתו של שחקן התיאטרון ניקולס האנֵן. הוריה נפרדו כשהייתה בת 13.
מנושקין למדה ספרות באוניברסיטת סורבון בפריז, ונסעה ללמוד במשך שנה אחת באוניברסיטת אוקספורד באנגליה, ספרות אנגלית. היא הצטרפה לתיאטרון הסטודנטים המקומי והחליטה להתמסר לתיאטרון. שם היא גם הכירה גם את הבמאי קן לואץ', אז סטודנט ושחקן חובב, ושיחקה בהפקות הסטודנטיאליות שלו. היא המשיכה בלימודי תיאטרון בפריז ב"בית הספר הבינלאומי לתיאטרון של ז'אק לקוק" (L'École Internationale de Théâtre Jacques Lecoq).
בשנת 1964 הקימה את תיאטר דו סולֵיי (תיאטרון השמש) עם עמיתיה הסטודנטים, כקואופרטיב תיאטרוני, בו כל אחד מהשחקנים, הטכנאים, פועלי הבמה והבמאים מקבל משכורת שווה וצנועה ושומר על כללי ברזל של שיתוף פעולה, עמידה בזמנים ונאמנות.
מנושקין, דמות בעלת השפעה רבה בתיאטרון המודרני, היא מאמינה גדולה ביצירת תיאטרון בתהליך של עבודת צוות משותפת - עבודת קולקטיב. היא יוצרת את עבודתה עם הקבוצה שלה בתיאטר דו סולַיי וצוטטה כמי שאמרה:
היצירה של האנסמבל אכן נוצרת בתהליך של שיתוף אבל המנוע והאישיות המובילה את הקבוצה הייתה מנושקין.
הפעילות בתיאטרון הונעה על ידי ניסיון ליצור צורות תיאטרליות חדשות, תוך כדי הצגת תכנים רלוונטיים חברתית ופוליטית. הם השתמשו באלתור ובדמיון, שילבו קומדיה דל ארטה וטקסי פולחן מאסיה, הציגו יריד כפרי ולהטוטנים על הבמה, להמחשת המהפכה הפעילה בהצגת "1789", ובובות ענק בהצגת "השיירה האחרונה" ועוד.
המופעים של תיאטר דו סוליי, התנהלו לעיתים קרובות בחללים לא שגרתיים כמו אסמים ואולמות התעמלות, כי מנושקין לא רצתה להסתפק בבמה קונבנציונלית. היא גם לא הסכימה להיות מוגבלת על ידי "הקיר הרביעי", ולעיתים קרובות בהפקות שלה, הקהל פגש את השחקנים המתכוננים להופעה, מתאפרים, מתלבשים ועוד.
המחזה "1789", אשר הוצג לראשונה ב-1970 במילאנו ואחר כך במשכנו החדש של התיאטרון בפריז, נועד לענות לצורך של חברי הלהקה למצוא תוכן שיקלע לטעמם של השחקנים ושל הצופים גם יחד. הוא היה הראשון בסדרה של מחזות על תקופת המהפכה הצרפתית ("1793" ו"תור הזהב"), שהציגו ניתוח בקורתי על ההיסטוריה, והיה אחד הביטויים למעורבות הקבוצה בכלל ומנושקין בפרט, במאבקים בעד חופש ונגד אי צדק חברתי תוך שמירה על איכות אמנותית והימנעות מגלישה לשיח דידקטי.
מנושקין לא הגבילה את עצמה לסוג יצירה אחד, למדיה או לסגנון.
במקביל ליצירה השיתופית בעלת האורינטציה החברתית, היא ביימה יצירות מהקלאסיקה של התיאטרון בצורה שהביאה לביטוי את שפת התיאטרון הייחודית שלה, העלתה מחזות צרפתיים בני זמנה, וכתבה וביימה לקולנוע.
בשנות השמונים היא תרגמה לצרפתית וביימה שלושה מחזות של שייקספיר: ריצ'רד השני, הלילה השנים עשר והנרי הרביעי - חלק 1, שעבורם בנתה שפת סימנים ויזואלית מיוחדת במינה שהתאימה במיוחד לדרמה השקספירית. את שלושת המחזות היא העלתה כמחזור שייקספירי בסיבוב הופעות של הלהקה.
בשנת 1988 הוזמנה להופיע לראשונה בישראל במסגרת פסטיבל ישראל. חודש לפני הביקור חברי הלהקה שלה העבירו ביקורות על מדיניות ישראל בדיכוי האינתיפאדה הראשונה, שפרצה כמה חודשים קודם לכן, ופרסמו מכתב פומבי לקהל בישראל, בו כתבו: . בתגובה הודיעו חוג צעירי תנועת החרות כי יפוצצו את ההופעות שלה. בסופו של דבר הופיעו ללא הפרעה. בנוסף ערכה סדנת משחק לשחקנים ערבים ויהודים בנוה שלום.
בשנות התשעים היא יצרה תהליך דומה בטרילוגיה אורסטיאה של איסכילוס - אגממנון, "נושאות הנסכים" ו"נוטות החסד" - ובאיפיגניה באאוליס של אוריפידס.
בטרטיף של מולייר, היא שחזרה את העוצמה הסאטירית המקורית של המחזה, על ידי שמיקמה את הסיפור בקהילה מוסלמית פונדמנטליסטית בת זמננו עם מנהגיה ואיסוריה הקיצוניים.
היא העלתה שני מופעים מרשימים של הלן סיקסו, פילוסופית ומחזאית צרפתייה, הרהורים על ההיסטוריה של העולם המודרני: "הסיפור הנורא והלא גמור של נורדום סיהנוק, מלך קמבודיה" ו"הדרמה ההודית או הודו של חלומותיהם".
ב-1974 יצא לאקרנים סרטה 1789 שהיה צילום ההפקה הבימתית של המחזה, וזכה להצלחה. ב-1978 היא כתבה וביימה את הסרט "מולייר" - ביוגרפיה של המחזאי הידוע. עליו קיבלה מועמדות לפרס אוסקר. עם הלן סיקסו היא שיתפה פעולה גם בקולנוע ביצירת שני סרטי טלוויזיה, La Nuit miraculeuse ו-Tambours sur la digue.
אריאן מנושקין כתבה את התסריט לסרט ההרפתקאות של פיליפ דה ברוקה ב-1964 "האיש מריו" עם ז'אן-פול בלמונדו.
במהלך השנים עבדה עם מספר שחקנים ישראלים שהזמינה לתיאטרון השמש, בהם יוסף שילוח, ניקו ניתאי, ורונית אלקבץ.
האנס ליפרסהי
טריסטאן ברנרד
מולד לבנה
טייגון
טייגון או טייגלון (באנגלית: Tigon או Tiglon) הוא בן כלאיים הנוצר מהכלאה בין טיגריס ממין זכר ולביאה. הטייגון אינו נפוץ כיום בהשוואה לבן הכלאיים הנגדי - הלייגר. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 היו הטייגונים נפוצים יותר מלייגרים.
לטייגון מראה חיצוני המשלב מאפיינים של שני הוריו: כתמים או חברבורות מאמו או פסים מאביו. לטייגון ממין זכר ישנה רעמה קצרה ופחות בולטת לעין מרעמת האריה, והיא דומה בצורתה לפלומת הצוואר של טיגריס ממין זכר. קיימת סברה מוטעית שטייגונים קטנים בגודלם מאריות או מטיגריסים. עקב גנים מעכבי גדילה שמקורם מהאם, הם אינם גדולים מהוריהם, אך הם גם אינם מראים סימנים של גמדות או מיניאטוריות. משקלם בדרך כלל מגיע לכ-150 קילוגרמים.
הנדירות היחסית של טייגונים מיוחסת לעובדה שהטיגריס הזכר עלול להחמיץ את הסימנים ההתנהגותיים המאותתים על נכונותה של הלביאה להזדווג, מכיוון שהתנהגותה בתקופת הייחום עדינה מדי לעומת נקבת הטיגריס. נראה כי הנדירות היחסית של טייגונים מקורה בעובדה שגודלם מרשים פחות מגודלם של הלייגרים ולכן הם מעניינים פחות את ציבור המבקרים בגני החיות. במאה ה-20 היו הטייגונים נפוצים יותר מלייגרים. ג'רלד יילס (Gerald Iles) כתב בספרו (1961) "At Home In The Zoo" כי הצליח לקבל שלושה טייגונים עבור גן החיות בל וו (Belle Vue) במנצ'סטר. בסין מנסים כיום להרבות מספר טייגונים.
היסטוריה.
הכלאות טיגריסים בשבי היו נפוצות במשך מאות שנים. ההכלאה הראשונה הידועה, שתועדה בהודו ומתוארכת לשנת 1837, כאשר טייגון הוענק למלכה ויקטוריה כמתנה מנסיכת ג'מנאגר (מחוז במדינת גוג'ראט במערב הודו). בהודו התקיימה מסורת ארוכה של שימור וריבוי טיגריסים, במיוחד הטיגריס הלבן, המצוי כעת בגני חיות ברחבי העולם. ג'רלד יילס התייחס גם לקרקס נודד בשנות ה-30 של המאה ה-19, שהטיגריס והלביאה שלו הביאו לעולם שגרים רבים של גורים בני-כלאיים, שחלקם הוצגו לראווה בפני בני אצולה בריטיים בשנת 1838.
אחד מהטייגונים המוכרים ביותר היה רנג'י, שגודל על ידי רנג'יטסינג'י (Ranjitsinhji), נסיך נאוואנגאגר (שמו הקודם של מחוז ג'מנאגר) והוענק לגן החיות של לונדון במתנה בשנת 1928. פרוהוק (Frohawk), מאייר וכתב במגזין הצייד "The Field", כותב כי רנג'י היה זהיר וחשדן, ומזכיר יותר טיגריס בצורת הגוף והראש מאשר אריה.
בספר "Wonders of Animal Life" (1930) שנערך על ידי המרטון (Hammerton), רנג'י מתואר: