סלאביאנסק-על-קובאן (ברוסית: Славянск-на-Куба́ни) היא עיירה בחבל קרסנודאר, רוסיה, הממוקמת בדלתה של נהר קובאן. אוכלוסייתה מונה 63,842 (נכון למפקד 2010).
היסטוריה.
סלאביאנסק שמקורה בימי הביניים כנקודת מסחר עם ג'נובה שבשליטת משפחת גיסולפי. לאחר נפילת הכוח הג'נובי באזור פונטי, האתר ננטש עד 1747, כאשר חאנות קרים הקימה מבצר קטן, המכונה במקורות רוסיים "קופיל".
ההיסטוריה של סלביאנסק מתוארכת לסוף המאה ה-18. עיירה זו הייתה מבצר שהקים הגנרל סובורוב כדי להגן על גבולותיה הדרומיים של רוסיה ולאחר כיבוש חצי אי טאמאן על ידי האימפריה הרוסית, המבצר הטטרי פינה את מקומו למצודה קוזאקית בשם "קופילסקאיה", בשנת 1865. בהמשך, שונה שם המקום על שם הגדוד סלאביאנסקי שהתמקם כאן בהוראת יקטרינה הגדולה.
במהלך מלחמת העולם השנייה עיירה זו נכבשה על ידי הגרמנים בשנים 1942–1943 והיא נכבשה מחדש על ידי הצבא האדום בשנת 1943. העיירה כוללת אנדרטאות לאלו שאבדו במלחמה.
בשנת 1958 האתר שולב כעיירה בשם סלביאנסק-על-קובאן (כדי להבדילה מהעיר סלוביאנסק באוקראינה).
אטימולוגיה.
שמה של העיירה נגזר משמו של הכפר סלביאנסקאיה בשנת 1958. עיר בשם סלביאנסק כבר הייתה קיימת מאז תקופת ברית המועצות באזור דונייצק ולכן לשם העיר נוספה ההבהרה "על-קובאן". השם ניתן לכפר על שם מגיני העיירה וההוסרים הסלאביים, שהיו בפיקודו של אלכסנדר סובורוב בגדה הימנית של הקובאן.
גאוגרפיה.
העיר שוכנת על גדות הדלתא של נהר קובאן, 68 ק"מ מהעיר קרסנודאר. שטחה הוא 20 קמ"ר, לאורך הגבול המינהלי, 39.5 ק"מר.
ישנה תחנת רכבת בקו פרוטוקה טימאשיובסק-קרים.
כלכלה.
חקלאות.
מחוז סלביאנסקי הוא אחד האזורים החקלאיים הגדולים ביותר של קובאן עם שליטה בגידול אדמה. גידולי דגנים תופסים שני שלישים מהשטח הנטוע. הקו המוביל הוא ייצור האורז. יותר מ-30% מכל היבול של האורז בקובאן נקטף במחוז סלאביאנסקי. באזור ומחוצה לו מוכרים מוצרים נרחבים של החברה החקלאית בשם "ענק הגן". זהו הגן הגדול ביותר באירופה. על פי הקציר הגולמי של פירות וגרגרים (הייצור השנתי הוא יותר מ-30 אלף טון) החברה מדורגת במקום הראשון באזור (26% מהנפח הכולל). כמו כן מפותחים כאן גידול בעלי חיים ודיג.
חינוך.
ישנם 91 מוסדות חינוך, כולל 50 בתי ספר.
פסטיבל התרבות הסלאבית.
מכל הפסטיבלים בלוח השנה הסלאבי, פסטיבל התרבות הסלאבית הוא ללא ספק החשוב והצבעוני ביותר. השם המלא של החג - יום הכתיבה והתרבות הסלאבית.
בשטחי העיירה מגיעים אורחים מקרוב ומרחוק מחו"ל, תושבי קובאן ואזורים אחרים ברוסיה, כדי לחלוק חלק מיצירותיהם ולאחסן בזהירות שפע של תרבויות לאומיות. בפסטיבל המקומי מוגשים הרבה פשטידות, מרק וכופתאות מבושלות. בקתה סלבונית עובדת במהלך הפסטיבל. שמירת המסורות חשובה מאוד באזור זה. אנשים גאים במסורות של ארצם ולכן הם מעבירים אותם מאבות קדומים לצאצאים. המארגנים הם הסוכנות הפדרלית לתרבות וקולנוע של משרד התרבות של הפדרציה הרוסית, הסניף האזורי של המפלגה הפוליטית הכל-רוסית "רוסיה המאוחדת", ממשלת מחוז קרסנודאר ועיריית סלאביאנסק.
ההיסטוריה של הפסטיבל החלה בשנת 2004, כאשר העיירה המחוזית סלאביאנסק עם 60 אלף תושבים העזה לערוך סקירה של התרבות הסלאבית בעלת היקף בינלאומי. במשך ארבע שנים הפסטיבל זכה לפופולריות והגדיל כל הזמן את מספר המשתתפים.
יום ראשון של המתים
יום ראשון של המתים (טוטנסונטאג), הנקרא גם Ewigkeitssonntag (יום ראשון הנצחי) או טוטנפסט, הוא חג דתי פרוטסטנטי שנחגג בצפון גרמניה והולנד, המנציח את המתים. הוא מתקיים ביום ראשון האחרון שלפני הציפייה (כלומר, תמיד על או בין ה-20–26 בנובמבר), וזהו יום ראשון האחרון של השנה הליטורגית של הכנסייה האוונגלית הגרמנית והכנסייה הפרוטסטנטית בהולנד. בברלין לדוגמה, הוא מחליף את יום כל הנשמות.
היסטוריה.
בשנת 1816, המלך פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה העביר לקבינט שלו צו שקבע כי כל הכנסיות הלותרניות באזורים שתחת שלטון פרוסיה, ייאלצו לקיים את היום הזה "לזכר הנפטרים". כנסיות לותרניות אחרות בשאר גרמניה עשו כך גם כן, בסופו של דבר.
בארצות הברית, כמה כנסיות פרוטסטנטיות מציינות את היום הזה גם כן, אך בשמו האחר, "טוטנפסט".
הגנה מיוחדת.
טוטנסונטאג הוא חג מוגן בכל מדינות גרמניה. בחוקי החג של כל המדינות הפדרליות, למעט המבורג, יש הוראות מיוחדות, המסווגות את טוטנסונטאג גם כיום זיכרון או כ"יום שקט" שמכיל ומרמז על מגבלות מיוחדות. בהתאם למדינה, ייתכן שמוזיקה לא תושמע במקומות ציבוריים או רק בשעות מסוימות וגם ריקודים יהיו אסורים.
מיכאל שניידר
מיכאל שניידר (26 ביולי 1957, מוסקבה, ברית המועצות – 24 בספטמבר 2020, ירושלים, ישראל) היה חוקר ישראלי בתחום היהדות, מומחה בקבלה ומיסטיקה יהודית, ופרופסור בחוג למחשבת ישראל בבר-אילן.
ביוגרפיה.
בתקופה הסובייטית.
מיכאל שניידר נולד במוסקבה בשנת 1957 למשפחה יהודית, אמו יבגניה דיכטר, רופאה כירורגית שנלחמה במלחמת העולם השנייה, ואביו אלכסנדר שניידר, היסטוריון שהתמחה בתולדות רוסיה של המאה הי"ט ובשירתו של אלכסנדר פושקין.
עוד בהיותו בבית הספר עסק במתמטיקה גבוהה ובגיל 15, לאחר שדילג על שתי כיתות, ניסה שניידר להתקבל ללימודי מתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה, אך נדחה מטעמים אנטישמיים ועל כן פנה ללימודי מתמטיקה בטכניון להנדסת תחבורה. קיבל תואר שני במתמטיקה בשנת 1977.
בעת לימודיו פגש מיכאל את לאה פורמן, והם נישאו בשנת 1977.
בהיותו סטודנט החל שניידר בתהליך חזרה בתשובה ולימודי עברית. עד מהרה כתב יחד עם גרגורי רוזנשטיין את החיבור "אני מאמין" שלו שעסק בעקרונות האמונה היהודית. שניידר לימד יהדות באופן מחתרתי בברית המועצות הקומוניסטית והיה בין המשפיעים על תנועת החזרה בתשובה וההתעניינות ביהדות של רבים מהקהילה היהודית במוסקבה. בהמשך עסק בתרגומים נוספים לרוסית. הין בשאר של סידור התפילה והחלקים הקבליים של ספר התניא וכן את סידור תהילת השם המקובל בתנועת חב"ד.
כבוגר אוניברסיטה נשלח לעבוד כמהנדס. במהלך הפסקה בעבודה נתפס על ידי המנהל שלו מעיין בספר יהודי וזה בתגובה החרים את ספרו ואף שבר את משקפיו של שניידר כשזה ניסה לקחת את ספרו בחזרה. בהמשך הוצע לו על ידי הרשויות בברית המועצות לעבור הכשרה ולקבל את תפקיד הרב הראשי של מוסקבה, תפקיד בעל השפעה ופוטנציאל להפוך לרב הראשי של כל המדינה אך שניידר סירב להצעה.
בישראל.
בשנת 1979, יחד עם אשתו לאה ובתו אסתר, עלה לישראל, שם התגורר בתחילה בירושלים. שניידר למד בכמה ישיבות, לימד בארגון "שמיר", השתתף בתרגום מספר ספרי קודש לרוסית ו"ספר התניא". לתקופה קצרה היה גם העורך הראשי של כתב העת האקדמי "תרגום". באוניברסיטה העברית בירושלים שניידר למד לראשונה פילוסופיה יהודית אצל פרופסור שלום רוזנברג וקבלה אצל פרופסור משה אידל. תרגם מערבית לרוסית את הכרך הראשון של יצירתו הקלאסית של הרמב"ם מורה נבוכים והוסיף לתרגום פרשנות משלו. ב-2007 סיים את הדוקטורט. עבודת הדוקטורט הייתה: "מראה כהן - תיאופניה, אפותיאוזה, ותאולוגיה בינארית בין ההגות הכהנית בתקופת הבית השני לבין המיסטיקה היהודית הקדומה". הוא עצמו העביר מספר קורסים באוניברסיטה העברית.
החל לעבוד כמרצה בכיר באוניברסיטת בר-אילן במחלקה לפילוסופיה יהודית ומחשבת ישראל. שניידר כתב שני ספרים ומספר לא מבוטל של מאמרים. קרא וחקר מאמרים וספרות בשפות רבות ביניהן: יוונית, לטינית, פרסית, סלאבית כנסייתית עתיקה, מנדעית, עברית, ערבית וארמנית. שניידר הוא מחברם של מספר מאמרים בנושא קבלה עבור האנציקלופדיה הפילוסופית החדשה. בנוסף הוא לימד בקביעות גם בביתו במעלה אדומים, במיוחד בקרב חברי קהילת מחניים.
למיכאל שישה ילדים ותשעה נכדים. שניידר נהרג בתאונת אופניים בספטמבר 2020.
מחקריו.
הנושא המרכזי בעבודתו המחקרית של שניידר הוא היבטים מיתיים ומיסטיים של ההגות היהודית למן תקופת הבית השני עד שלהי העת העתיקה וימי הביניים המוקדמים. בספרו הראשון, עסק בהגות הכהנית של תקופת הבית השני כמקור לתפיסות רבות במיסטיקה היהודית הקדומה. שניידר עסק, בין השאר, ברעיון האפותיאוזה, בצורת התיאופניה בעולם הכהני, במשמעות הריטואל ובמושג הקדושה. הוא ביקש לתקן את הרושם העולה מתוך מחקרים רבים, לפיו תפיסות מיסטיות היו נחלתן של הקבוצות הפורשות שתפיסותיהן משתקפות בספרות האפוקליפטית ואילו הממסד הכהני הירושלמי התעניין רק בשלטון ובריטואל ״יבש״. בהמשך עסק גם בגלגולי התפיסות הכהניות בספרות ההיכלות ובספרות חז״ל. עיון בשורשי התפיסות הנ״ל הוביל לתפיסות המקדש והכהונה בעולם המסופוטמי.
חלק מן הממצאים בתחום זה כלולים בספרו הראשון "מראה כהן", שבו תיאר שניידר כמה תפיסות מרכזיות של ההגות הכהנית שעיקרן רעיון השילוב בין התיאופניה ובין האפותיאוזה במסגרת הריטואל. רעיון המהווה דגם רב-חשיבות במיסטיקה היהודית לדורותיה.