בהמשך דרכו בברצלונה סייע לה לזכות בתארים נוספים. ב-1903 זכה עמה בקופה ברצלונה, טורניר שנערך בין המועדונים השונים בעיר, וב-1905 באליפות קטלוניה, שהוקמה תחת שם זה בסוף 1903. לאחר מספר שנים שהסתיימו ללא אף תואר, ב-1909 וב-1910 היה שותף לשתי זכיות רצופות באליפות קטלוניה. כמו כן, ב-1910, לקח חלק בזכייתה של ברצלונה בפעם הראשונה בתולדותיה בגביע הספרדי, אחרי שהיא ניצחה בגמר את אספניול מדריד בתוצאה 3 - 2. בשנה זו פרש ממשחק. בסך הכול השתתף שטיינברג ב-67 משחקים, בהם הבקיע 55 פעמים.
בין 8 בפברואר 1906 ל-9 בדצמבר אותה שנה היה שטיינברג נשיא התאחדות המועדונים של ברצלונה, לפני שזו הפכה להתאחדות הכדורגל הקטלאנית. בנוסף ב-1906, היה אחד מהמקימים והעורכים הראשונים של עיתון הספורט אל מונדו דפורטיבו. אהבתו לספורט לא דעכה גם לאחר שחדל מלשחק במדי ברצלונה, והוא תמיד היה מקושר למועדון.
רבקה חוואלס ליכטנפלד
רבקה חוואלס-ליכטנפלד (10 בפברואר 1928 – 23 בינואר 2017) הייתה שחמטאית ליטאית-ישראלית, ציירת וספרית וניצולת שואה.
זכתה באליפות וילנה לנשים ופעמיים באליפות ליטא לנשים. אלופת ישראל לנשים השנייה (1957). ייצגה את ישראל באליפות אסיה לנשים, שהתקיימה בחיפה ב-1958. מאמניה היו אלופי ליטא, יצחק ויסטנייצקי וזאב (אלכסנדר) מאכט.
ביוגרפיה.
רבקה חוולאס נולדה בווילנה לחוה לאה ברוסקין ולמשה חוולאס, יהודים אורתודוקסים, כרביעית מתוך חמישה אחים.
עלתה לישראל מווילנה יחד עם בעלה יוסף ליכטנפלד, לו נישאה בנישואים אזרחיים, בשנת 1955 והם היו מראשוני המתיישבים באשדוד ים. לאחר שזכתה ב-1957 באליפות ישראל בשחמט והייתה גם לציירת ולדמות מוכרת, למדה ספּרות נשים על מנת לסייע לבעלה, בהתאם לבקשתו, במספרה שפתח בפחון במעברה בה התגוררו. בתום לימודיה הפכה לספרית הראשונה באשדוד. ליכטנפלד-חוולאס מעידה כי שנאה את עבודתה.
בשנת 1966 בעודם נשואים (ללא ילדים), יוסף היגר לבדו לוונקובר, קנדה. בשנת 1973 תבעה רבקה בבית הדין הרבני באשדוד קבלת מזונות מבעלה בנפרד, אך בית הדין דחה את התביעה בטענה שלא נישאה כדת משה וישראל. בשנת 1980 הגישה רבקה בשנית תביעה לבית הדין הרבני, שקבע כי רבקה יכולה להינשא מחדש, אך רק כעבור 11 שנה, בשנת 1991, שינה משרד הפנים את מעמדה האישי מ"נשואה" ל"גרושה".
פעילותה בתחום הציור.
בתיכון בווילנה למדה ליכטנפלד ציור, דקורציה וקומפוזיציה. עם עלייתה לישראל למדה ציור בבית הספר לאמנות קלישר בהדרכתו של הצייר אריה מרגושילסקי. לאחר מכן השתלמה אצל אמנים בפריז, בעיקר לצידו של אחיה רפאל חוואלס. הציגה בגלריות בישראל ובאירופה. יזמה בהתנדבות פרויקטים קהילתיים באשדוד, וביניהם ניוד של יצירותיה ושל אמנים אחרים למתנ"סים ולבתי ספר (פרויקט שפעיל עד היום בזכותה), עיצוב תפאורות והשתתפות בימי אמן בבתי ספר. סגנונה אימפרסיוניסטי והיא מציירת נוף וטבע. הייתה חברה באגודת האמנים העברית.
בשנת 2010 זכתה באות מפעל חיים בתחום האמנות במסגרת "אות מכחול הזהב" של עיריית אשדוד.
הגישה הסינתטית פונטית ללימוד קריאה
הגישה הסינתטית פונטית ללימוד קריאה היא שיטה להוראת קריאה שיטתית שבה לומד הילד את כל צלילי האותיות המרכיבות את המילה לפני שהוא מתבקש לקרוא את המילה עצמה בשלמותה. זאת, בשונה מהגישה הגלובלית להוראת הקריאה (או "גישת המכלול") שבה לומד הילד מילים שלמות או משפטים.
משמעות השם ורקע.
מקור השם "הגישה הסינתטית" לקוח מתוך המושג באנגלית to synthesis, לחבר ביחד או לערבב, כלומר בגישה זו על הלומד לחבר יחד את צלילי האותיות למילה.
שיטות להוראת קריאה ניתן למיין על פי היותן מדגישות צופן, או מדגישות משמעות.
השיטה המדגישה משמעות, הנקראת גם הגישה הכוללנית או הגלובלית, מניחה כי הקריאה היא תהליך טבעי, וכפי שהשפה המדוברת נרכשת רק כשיש לה שימוש פונקציונלי, השפה הכתובה תירכש רק שהילד יתנסה בה. כלומר כמו שלומדים לדבר על ידי דיבור כך צריך ללמוד לקרוא על ידי קריאה. לכן, לפי שיטה זו הילד לומד מילים שלמות, וההנחה היא שהוא יחבר את המילים לרעיונות בראשו, וכך המילים יקבלו משמעות. בשל כך, מתנגדים מחזיקי הגישה הזו להקניית הקריאה באופן טכני ומשעמם על ידי צלילי אותיות, שאין בהם משמעות בפני עצמם. בישראל מיושמת שיטה זו באמצעות "שיטת קל"מ" - קריאה ללא מקראה. ולרב היא כוללת למידה של מילים, משפטים וסיפורים מתוך ההקשר השפתי של הילד, ללא פירוקן במודע לצלילים.
הגישה המדגישה צופן נקראת גם הגישה השיטתית. לפי גישה זו, בדומה להנחות של הפסיכולוגיה ההתנהגותית, הקריאה היא אוסף של מיומנויות שיש לרכוש אותן בסדר מסוים: ממיומנויות פשוטות למיומנויות מורכבות עד הגעה לשליטה ואוטומטיות בביצוע פעולות הקריאה. לכן בגישה מסוג זה, יש ללמד קודם את ההתאמה בין הצופן הצלילי לבין הצופן החזותי של המילה.
השיטה הסינתטית פונטית להוראה היא למעשה תת-גישה בתוך הגישות השיטתיות להוראת קריאה, המדגישות צופן. גישה שיטתית נוספת להוראת הקריאה היא הגישה האנליטית שבה מחלקים את המילה ליחידות (ולא לצלילים בודדים כמו בשיטה הסינתטית).
שימוש בגישה הסינתטית פונטית בישראל.
השימוש המפורסם ביותר בגישה הסינתטית פונטית בישראל נעשה בתוכנית הטלוויזיה בלי סודות שהחלה את שידוריה בערוץ הראשון בשנות ה-70. בתחילה התוכנית לימדה קריאה לפי הגישה הסינתטית פונטית. במשך השנים החלה לשלב התוכנית גם את הגישה האנליטית, והוכנסו לתוכנית תכנים וטקסטים ברמה אוריינית גבוהה יותר, תהליך החזרה על מילים הופחת, והחלו להתמקד בהבנת טקסטים.
אחמד בן מוחמד אאל ת'אני
שייח אחמד בן מוחמד אאל ת'אני (בערבית:أحمد بى محمد آل ثاني 1853-1905) היה מושל דוחה ואחיו של אמיר קטר הראשון ג'אסם בן מוחמד אאל ת'אני.
כשדודו נפטר, הוא הפך למפקד ה"צבא" כאשר נלחמו נגד הצבא מידהט פאשה ממצרים העות'מאנית.
הוא הפך לשליט הראשי של משפחת אל ת'אני על התפטרותו של אחיו ג'אסם בשנת 1900 ועד השתלטותו של מוחמד בנו.
הוא נרצח על ידי משרתו בדוחה בדצמבר 1905.
עיקר וטפל
עיקר וטפל הוא כלל בהלכות ברכות הנהנין שמקורו במשנה במסכת ברכות, לפיו האוכל שני מאכלים, האחד עיקרי והשני טפל לו, מברך על העיקר ופוטר את הטפל מברכה.
מקור הכלל.
נאמר במשנה: מכאן שכל האוכל מאכל עיקרי ומאכל משני נדרש לברך רק על המאכל העיקר את הברכה המתאימה לו, ובכך פוטר את המאכל המשני מברכה.
הגדרת המושג טפל.
נוסף על הדוגמה של המשנה, שמאכל נפרד נאכל למטרת הפגת טעם שחוזקו אינו רצוי, מביא הרמב"ם שכל דבר שמעורב במאכל ויש לו מטרה של עיצוב מרקם המאכל או נתינת ריח בו, או נתינת צבע בו, נחשב טפל למאכל, ויברכו על המאכל את הברכה של המרכיב העיקרי שבו: .
המגן אברהם כתב שהמרכיב שממנו נעשה רוב המאכל נחשב עיקר המאכל. החיי אדם אמר שכששני המאכלים נפרדים (לדוגמה בסלט ירקות שיש בו זיתים או בסלט פירות שיש בו בננות או מלון, יש לברך על כל אחד מהם את הברכה המתאימה לו, אך בביאור הלכה כתב שמחמת ספק ברכות יש לברך רק על המרכיב העיקרי.
כשאוכל את הטפל תחילה.
בדוגמה המובאת במשנה המדובר הוא שאכל את המליח, שהוא העיקר, תחילה, ואת הפת. לגבי הדין במקרה שאוכל את הטפל ראשון כתב הרמ"א על פי התרומת הדשן שיברך על הטפל שהכל: . אמנם האחרונים פקפקו על פסק זה של הרמ"א.
בברכה אחרונה.
הבית יוסף הביא את דברי הכלבו, שהסתפק האם כלל זה נוהג רק לגבי ברכה ראשונה או גם לגבי ברכה אחרונה, והבית יוסף עצמו כתב שדבר פשוט הוא שכלל זה נכון גם לגבי ברכה אחרונה.
האם הטפל אינו חייב בברכה או שנפטר בברכת העיקר.
האחרונים דנו האם הטפל אינו חייב בברכה כלל, משום שאין זו דרך אכילה חשובה, או שהוא חייב בברכה אלא שברכת העיקר פוטרתו, ולכן כשלא כיון על הטפל כשבירך על העיקר, או שהעיקר אינו חייב ברכה כלל כגון שהוא מזיק, יתחייב הטפל בברכה בפני עצמו. הדעה הרווחת היא שהטפל חייב בברכה אלא שברכת העיקר פוטרתו.
האם כלל זה הוא מדאורייתא או מדרבנן.
הדוגמה המובאת במשנה היא של האוכל פת, שחיוב הברכה עליה (ברכת המזון) הוא מן התורה, ומכאן שכלל זה שאמרו חכמים הוא בעל תוקף מדאורייתא.
אימוג'י
אריסטודמוס ממגלופוליס
אריסטודמוס ממגלופוליס הידוע גם בכינוי אריסטודמוס הטוב (ביוונית: Ἀριστόδημος; המאה ה-3 לפנה"ס) היה הטיראן של העיר מגלופוליס ביוון.
ביוגרפיה.
אריסטודמוס היה במקור יליד העיר פיגאליאה. אביו היה אדם בשם ארטילאס. הוא אומץ בגיל צעיר בידי טריטאוס, אזרח רב השפעה במגלופוליס. במהלך שפרטיו אינם ידועים, הוא הפך לטיראן של מגלופוליס. הוא שלט ככל הנראה תחת חסותו של אנטיגונוס השני גונאטס, מלך מוקדון. פאוסניאס כותב שלמרות שהיה טיראן, הוא זכה לכינוי "הטוב".
על תקופת שלטונו ידוע מעט. בשנת 262 לפנה"ס פלשה ספרטה בהנהגת המלך אקרוטאטוס השני לארצו. התחולל קרב עז, שרבו בו ההרוגים משני הצדדים. הקרב הסתיים בניצחון מגלופוליס ובמותו של אקרוטאטוס. על פי פלוטרכוס, שלטונו של אריסטודמוס הופסק בשנת 252 לפנה"ס עקב מהפכה שהובילו הפילוסופים אקדמוס ומאגלופאנס (אצל פוליביוס "דמופאנס"), ששכרו אנשים לרצוח את אריסטודמוס.
קרב טג'אן