בתים אלה נבנו בסגנון זהה. בחזית המבנה הייתה אכסדרה שלתוכה הובלו הסחורות מסירות או ספינות שעגנו לצד הבית. הסחורות הוכנסו למחסנים בחלקו האחורי של המבנה (החלק הפונה לעבר האי). במרכז הקומה הראשונה הייתה חצר פתוחה שסביבה נבנה המבנה. בקומה הראשונה של המבנה היה אולם מרכזי המואר מכיוון החצר, ומשני צדדיו חדרי המגורים של הסוחרים.
לעיתים חלק ממבני הפונדאקו כללו מגדלי הגנה (torreselle) מצד אחד של המבנה או משני צדדיו הפונים אל התעלה. דוגמאות לכך הוא הפונדאקו דיי טדסקי והפונדאקו דיי טורקי ששרדו עד ימינו - שני פונדאקו אלה שימוש סוחרים זרים - הראשון סוחרים מגרמניה והשני סוחרים מטורקיה. המבנים נבנו על ידי רפובליקת ונציה, ושימשו מבנה מגורים לסוחרים ממדינות אלה מחד, ואמצעי לפקח על המסחר של הסוחרים הזרים ועל המכסים המוטלים עליהם מאידך.
הסגנון הביזנטי - ונטי.
קשרי המסחר הענפים עם האימפריה הביזנטית הביאו להשפעה רבה של האמנות, הפיסול והאדריכלות הביזנטית על מקבילותיהן שבוונציה. פסלים ביזנטיים הובאו לוונציה על מנת לעטר את מבניה, ועמודי המבנים נבנו בסגנון ביזנטיני. לימים החלה להתפתח סגנון מקומי המשלב בין השפעות מקומיות לאלו הביזנטיות סגנון זה מכונה - סגנון ביזנטי- ונטי. מבנים המשמרים סגנון זה עד ימינו הם קא' פארזטי וקא' לורדאן (שניהם מבני עיריית ונציה) וכן קא' דא מוסטו; שלושת מבנים אל נבנו במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13. בתקופה זו נבנו מבנים רבים סביב אזור הריאלטו, ועוצבה צורת התעלה הגדולה באזור זה והאזורים הסמוכים לבה באמצעות ייבוש הים ובניית תעלות בין הבתים.
חלק מהמבנים שנבנו בתקופה זו שופצו בשנים מאוחרות יותר, תוך שילוב סגנונות מאוחרים בסגנון הביזנטי - ונטי. דוגמאות למבנים אלו הם קא' סגרדו ופאלאצו במבו.
למסע הצלב הרביעי בו בזזו כוחות ונציאנים את קונסטנטינופול בשנת 1204, והביאו חפצי אמנות רבים אל העיר, אשר השפיעו צורתם ומראיהם של המבנים של ונציה עד שלהי המאה ה-14.
גותיקה ונציאנית.
השפעת האדריכלות הגותית הגיע אל העיר ונציה בשלב מאוחר - רק במהלך המאה ה-15, אולם הפכה פופולרית. הסגנון הגותי של ונציה נודע בפארו וכונה "אדריכלות גותית מפוארת" בשל כך (gotico fiorito). דוגמה לסגנון זה היא החזית הדרומית של ארמון הדוג'ה, ומבנים שנבנו בסגנון זה כללו מרפסות מעוטרות בקטרפוי ובתחרה עשויה שיש. מבנים רבים נבנו בסגנון זה לאורך התעלה הגדולה ובהם קא' ד'אורו, פאלאצו ברנארדו, פאלאצו פוסקארי, פאלאצו פיזאני מורטה, פאלאצי בארבארו ופאלאצו קאוואלי-פרנקטי.
תקופת הרנסאנס.
אדריכלות הרנסאנס הגיעה לוונציה בשלהי המאה ה-15, אולם מוטיבים של סגנון זה הופיעו כבר בראשית המאה. דוגמאות לסגנון זה ניתן לראות בפאלאצו דאריו, פאלאצו קורנר ספינלי, פאלאצו פאפאדופולי, פאלאצו גרימאני די סן לוקה ובקא' ונדראמין קאלרגי.
אדריכלות נאו קלאסית הגיעה אף היא אל העיר וניתן לראותה לאורך התעלה הגדולה במבנים שתוכננו על ידי יאקופו סנסובינו ובהם פאלאצו קורנר ופאלאצו דולפין מאנין.
בארוק ונציאני.
בשנת 1582 החל אלסאנדרו ויטוריה בהקמת פאלאצו באלבי בסגנון הבארוק.
בהמשך, פשט סגנון זה ברחבי ונציה, ובשנת 1631 החל באלדאסרארה לונגנה להקים את בזיליקת סנטה מריה דלה סאלוטה בסגנון זה על גדת התעלה הגדולה. הכנסייה נחשבת ליפה בכנסיות ונציה (בחיצוניותה) והפכה לאחד מסמליה של העיר.
לונגנה תכנן מבנים נוספים בסגנון זה על גדת התעלה הגדולה ובהם קא' פזארו וקא' רצוניקו, וכן כנסיית סנטה מריה די נצרת.
שקיעתה של רפובליקת ונציה במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 לא באה לידי ביטוי במבנים המפוארים שנבנו לאורכה של התעלה הגדולה בתקופה זו - בעיקר בשל העובדה שמשפחות סוחרים עשירות הפכו למשפחות אצולה בכך שהם שילמו כספים רבים לרפובליקה. משפחות אלה בנו ארמונות לאורך התעלה בהתאם למעמדן החדש.
התקופה הנאו קלאסית.
הסגנון הנאו קלאסי הגיע לגדות התעלה הגדולה במהלך המאה ה-18. במחצית הראשונה של מאה זו נבנתה כנסיית סן סימאון פיקולו בעלת החזית המרשימה מהסדר הקורינתי. במחצית השנייה של מאה זו נבנה פאלאצו גראסי בתכנונו של מאסארי.
העת החדשה.
לאחר נפילתה של רפובליקת ונציה בשנת 1797 הוקפאה למעשה הבנייה בוונציה, וארמונות שבנייתם טרם הושלמה נותרו במצב זה (דוגמה לכך הם כנסיית סן מרקואולה הבלתי גמורה, ופאלאצו דיי ליאוני המשמש כיום את אוסף פגי גוגנהיים). משפחות האצולה הוונציאניות איבדו את מעמדם ולרוב גם את כספם. מצב הארמונות, בלא שהיו כספים לשפצם, התדרדר עם השנים, ומבנים היסטוריים רבים נהרסו בהיעדר אמצעים לתחזקם. עם מות אחרוני בניהם של חלק ממשפחות האצולה עברו מבנים רבים לרשות העיר, וזו דאגה לתחזקם ולשמרם. כיום מרבית הארמונות החשובים הם בבעלות ציבורית (מוסדות שונים או מוזיאונים).
מבני הדת השונים הולאמו במצוות נפוליאון בונפרטה בתקופת שלטונו בעיר, ויצירות האמנות הוצאו מרבות מהן. כנסיית סנטה מריה דלה צ'ריטה הפכה למוזיאון וכיום היא חלק מגלריית האקדמיה. כנסיות רבות אחרות נהרסו כגון כנסיית סנטה קרוצ'ה (כיום ניצבים במקום גני פאפאדופולי) וכנסיית סנטה לוציה אשר תוכננה על ידי אנדראה פאלאדיו נהרסה על מנת לבנות את תחנת ונציה סנטה לוצ'יה.
עם הקמת ממלכת איטליה בשנת 1861, ותחילת עלייתה של ונציה כעיר תיירות, החל שיקומה של העיר ושיקום המבנים לאורך התעלה הגדולה. מבנים שנבנו בתקופה זו נבנו בסגנון גותי. דוגמה למבנים אלה היא הפסקאריה - שוק הדגים שליד גשר ריאלטו.
תמונה פנורמית של התעלה הגדולה (180o)
הקמפנילה
תשס&quot;א
עונת ייחום
מטבח סיני
התעלה הגדולה של ונציה
מודיעין אנושי בעולם העסקי
קלריתיים
הקלריתיים (שם מדעי: Cleridae) הם משפחה בסדרת החיפושיות. ידועים בערך 3,600 מינים ברחבי העולם. בישראל נמצאים כ-20.
אורך גופם נע מ-6 עד 18 מ"מ, הם שעירים, ובעלי הופעה צבעונית. הקלריתיים מתהדרים לעיתים בצבעים מתכתיים. המחושים מסתיימים באלה, או שהם משוננים. הם מיטיבים לרוץ ולעוף.
הקלריתיים הם אחת המשפחות המגוונות בקרב החיפושיות, והם מצויים בבתי גידול שונים.
תזונה.
הבוגרים והזחלים טורפים חרקים, בעיקר זחלים שלהם.
בני המשפחה מצויים לרוב על פרחים, אך ניתן גם למצוא אותם על עצים נגועים בפרוקי-רגליים, הניזונים ממוהל הצמחים, אותם הבוגרים והזחלים טורפים. המשפחה הזאת ידועה כבעלת ערך רב בוויסות אוכלוסיות של פרוקי רגליים כאלה.
ישנם מינים שהתמחו בטריפת זחלי דבורים.
מינים רבים מהסוגים "Phyllobaenus" ו-"Isonhydnocera" מצויים על צמחים עשבוניים. הזחלים ניזונים בעיקר מצרעפציות. הבוגרים טורפים חרקים שונים המצויים על הצמח.
זחלים מהסוג טריכודית הם טורפים ו/או טפילים של צרעות, דבורים וחרגוליים.
מינים מהסוג "Necrobia" טורפים וגם ניזונים מחומר אורגני מת. הם מצויים על עצמות, עור מת ופגרים של דגים וחיות שונות.
הליותיס
תנשמית השמש המצויה
היסטוריה של האנציקלופדיה בריטניקה
אנציקלופדיה בריטניקה (Encyclopædia Btirannica) היא אנציקלופדיה היוצאת לאור למן שנת 1768, והופיעה עד כה בחמש-עשרה מהדורות. בשלהי המאה העשרים פיתח המו"ל, חברת אנציקלופדיה בריטניקה גרסאות ממוחשבות לאנציקלופדיה, תחילה על-גבי CD-ROM, לאחר מכן על-גבי DVD, ולבסוף באינטרנט.
רקע היסטורי.
אנציקלופדיות אחדות, כמו ה-De proprietatibus rerum (על התכונות של דברים, 1240) פרי עטו של ברתולומיאוס אנגליקוס, תורגמו מלטינית לאנגלית. במהלך המאה השמונה-עשרה הופיעו אנציקלופדיות מקוריות באנגלית, הראשונה בהן הייתה Lexicon technicum, or An Universal English Dictionary of Arts and Sciences (לקסיקון טכניקום, או מילון אנגלי אוניברסלי לאמנויות ומדעים) מאת ג'ון האריס (שני כרכים, יצאו לאור בשנים 1704 ו-1710, בהתאמה), שכלל מאמרים מאת כותבים כגון אייזק ניוטון. בשנת 1728 יצאה לאור ציקלופדיית צ'יימברס בת שני כרכים, מאת אפרים צ'יימברס, שזכתה להצלחה רבה, יצאה במהדורות רבות והסבה את תשומת לב המוציאים-לאור לרווחים הגלומים בהוצאת אנציקלופדיות. הגם שלא כולן זכו להצלחה מסחרית, טבען של האנציקלופדיות הללו היווה השראה לאנציקלופדיות עתידיות; כך למשל, שני הכרכים הכושלים של Universal History of Arts and Sciences מאת דניס דה-קוטלוגון (שיצאו לאור בשנת 1745) שקיבץ את הנושאים למסות נפרדות שעמדו כל אחת בפני עצמה, סידור שכפי הנראה היווה השראה ל"תוכנית החדשה" של האנציקלופדיה בריטניקה. האנציקלופדיה הראשונה שכללה ביוגרפיות של אנשים חיים הייתה ה-Grosses vollständiges Universal-Lexicon aller Wissenschafften und Künste ("האנציקלופדיה הגדולה והשלמה של כל המדעים והאמנויות", שיצאה לאור בשנים 1732-1759) של יוהאן היינריך צדלר, שנימק זאת בכך שאל לו למוות לבדו להקנות לאנשים חשיבות.
מהדורות ראשונות (הראשונה עד השישית, 1768-1824).
המהדורה הראשונה.