4 ביוני 1916.
בעת מתקפת ברוסילוב, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
עורק הכסל הפנימי
עוֹרֵק הַכֶּסֶל הַפְּנִימִי (TA: arteria ilica interna), נקרא בעבר גם עוֹרֵק שִׁפּוּלֵי הַבֶּטֶן (arteria hypogastrica), הוא עורק באגן המתפצל מעורק הכסל המשותף ומספק דם לאיברי האגן.
אנטומיה.
עורק הכסל הפנימי מספק דם לדופן האגן, לאיברים הפנימיים בו, לעכוז, למערכת הרבייה ולמדור התיכון של הירך. זהו עורק קצר ועבה הקטן מעורק הכסל החיצון ואורכו 3–4 ס"מ.
מהלך.
ראשיתו של העורק בנקודת הפיצול של עורק הכסל המשותף מול מפרק העצה והכסל. הוא יורד מטה אל השוליים העליונים של נקב השת הגדול ומתפצל לשני גזעים גדולים: קדמי ואחורי.
העורק נמצא מאחורי השופכן, קדמי לווריד הכסל הפנימי, גזע המותניים והעצה והשריר האגסי. סמוך לראשיתו הוא תיכון לווריד הכסל החיצון הנמצא בינו לבין שריר המותניים הגדול. מתחתיו העצב הסותם.
סעיפים.
סדרם המדויק של ענפי עורק הכסל הפנימי משתנה מאדם לאדם. באופן כללי, העורק מתפצל לחטיבה קדמית וחטיבה אחורית, כאשר מהאחורית מסתעפים עורק העכוז העליון, עורק הכסל והמותניים ועורקי העצה הצדיים, ומהקדמית מסתעפים יתר העורקים.
בעובר.
בעובר עורק הכסל הפנימי גדול כפליים מעורק הכסל החיצון והוא למעשה המשכו הישיר של עורק הכסל המשותף.
שונות באוכלוסייה.
עורק הכסל הפנימי יכול לצאת בגבהים שונים מעורק הכסל המשותף, דבר המשפיע על אורכו. אף שאורכו הממוצע נע סביב 3 ס"מ, הוא יכול להגיע עד ל-7 ס"מ או להיות קצר עד כדי סנטימטר אחד. מקום הפיצול של העורק משתנה גם הוא ויכול לנוע בין הגבול העליון של עצם העצה לבין הגבול העליון של נקב השת הגדול.
ארמיית הצפון (האימפריה הגרמנית)
ארמיית הצפון הייתה ארמייה גרמנית שפעלה בתחילת מלחמת העולם הראשונה ונועדה להגן על חופי גרמניה מפני פלישה בריטית.
היסטוריה.
ארמיית הצפון הוקמה ב-2 באוגוסט 1914 על בסיס קורפוס המילואים ה-9 ולמפקדה מונה גנרל מקס פון בהן. הארמייה כללה את קורפוס המילואים ה-9, דיוויזיית הלאנדווהר ה-1 ועוד יחידות לאנדווהר וארטילריה שונים. בסוף אוגוסט 1914 פורקה הארמייה, קורפוס המילואים ה-9 נשלח להשתתף במצור על אנטוורפן ואילו דיוויזיית הלאנדווהר ה-1 נשלחה לחזית המזרחית.
אבינועם מאיר
אבינועם מאיר הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לגאוגרפיה ופיתוח סביבתי באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. תחום המחקר העיקרי שלו הוא בגאוגרפיה חברתית-תרבותית תוך התמקדות על חברות רועים-נוודים למחצה בישראל ובעולם ובהיבטים חברתיים ופוליטיים של תכנון, התיישבות וקיבוע. תחומי מחקר משניים עוסקים במדידת קיימות עירונית ובתהליכי ייצור המרחב.
קריירה.
אבינועם מאיר הוא בוגר המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב, סיים לימודיו שם ב-1973. קיבל תואר מוסמך ודוקטור מהמחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת סינסינטי שבמדינת אוהיו, ארצות הברית שם סיים את לימודיו בשנת 1977. ב-1977 הצטרף לסגל המחלקה לגאוגרפיה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (כיום המחלקה לגאוגרפיה ופיתוח סביבתי) ובשנת 1997 נתמנה לפרופסור מן המניין. בין השנים 1982–1984 שימש כראש המחלקה לגאוגרפיה ולאחר מכן, בין השנים 1997–2003 גם כראש המחלקה לבי. איי. כללי. בשנת 1984-5 שהה כפרופסור אורח במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ובשנים 2008, 2012 ו-2015 כפרופסור אורח בבי"ס לגאוגרפיה שבאוניברסיטת מלבורן ובמכון לחקר זכויות קניין קרקעי באוסטרליה-פסיפיק שבאוניברסיטה הטכנולוגית של סידני.
ב-1979 יסד בשיתוף עם פרופ' אליהו שטרן את כתב העת הבינלאומי Geography Research Forum. במשך מספר שנים היה עורך שותף עם פרופסור שטרן ובהמשך הוביל את כתב העת יחד עם כמה חברי סגל אחרים מהמחלקה. בשני העשורים האחרונים הוא משמש לבדו כעורך ראשי בעזרת ד"ר יובל קרפלוס.
בשנים 2007–2015 כיהן אבינועם מאיר כיו"ר ועדת משנה לתרגום מונחים בגאוגרפיה אנושית מטעם האקדמיה ללשון העברית. בשנת 2015 סוכמה עבודת הוועדה עם קרוב ל-1000 מונחים והוגשה לאקדמיה. כיום חבר בוועדה המייעצת למנהל המרכז למיפוי ישראל בנושאי גאוגרפיה חברתית. במהלך השנים היה אבינועם מאיר פעיל בוועדות שונות של משרד החינוך ובגופים שונים בתחום הוראת הגאוגרפיה בבתי הספר.
בשנות ה-80 וה-90 היה מעורב בפיתוח וקידום המכללות האזוריות מכללת ספיר, מכללת אילת ומכללת אחווה ובפיתוח לימודי גאוגרפיה וסביבה בהן עד צאתן לעצמאות אקדמית. במסגרת זאת שימש כסגן דיקאן לענייני מכללות אזוריות בפקולטה למדעי הרוח והחברה של אב"ג בין השנים 1989–1997. מאיר סייע להתגבשותה של המכללה האקדמית אחווה עם צאתה לעצמאות ב-2010, מאז הוא משמש גם כחבר המועצה האקדמית העליונה שלה. בשנים 2010–2014 שימש גם כחבר המועצה האקדמית העליונה של מכללת קיי לחינוך.
מאיר מתמחה בתחום הבדווים בנגב. בשנות ה-90 התמנה כחבר במועצה המדעית המייעצת של מרכז ג'ו אלון בקיבוץ להב, כמו כן השתתף בוועדות תכנון ליישובים בדווים (מועצה אזורית משוש, ואדי אל נעם, ביר הדאג', אל פורעה, ויישובי צפון בקעת ערד) וכן ייעץ לגופים שונים בתחומים אלה.
היה חבר ועד פעיל של עמותת "באר שובע" לשינוי חברתי, חינוך והזנה.
מחקר.
הכשרתו המחקרית הראשונית של אבינועם מאיר בארצות הברית בשנות ה-70 התבססה בעיקר על הפרדיגמה הפוזיטיביסטית, ובהשראתה הוא חקר תהליכי דיפוזיה מרחבית של חידושים. לתיזה למ.א. הוא חקר את דיפוזית מכוניות פרטיות כחידוש אזורי בין מחוזות מדינת אוהיו. מחקר הדוקטורט שלו המשיך באותו כיוון עם חקירת הדיפוזיה המרחבית של התעשייה הקיבוצית בישראל. בהמשך נחקר גם תחום התיעוש ופיתוח שירותים ציבוריים באזורים כפריים. סמוך לאחר הצטרפותו לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב הוא החל לפתח עניין בחברה הבדווית בנגב. היישום של הגישה הפוזיטיביסטית של דיפוזית חידושים במחקר זה היה בלתי אפשרי, והיא ננטשה. במקום זאת אומצה בהדרגה גישת מחקר הומניסטית בכלי מחקר איכותניים. שינוי כיוון זה באמצע שנות ה-80 הוביל גם את חקר שאלת הוראת ולימוד המחשבה הגאוגרפית במחלקות לגאוגרפיה בישראל ובעולם.
חקר החברה הערבית בישראל על ידו, תוך מיקוד על החברה הבדווית, החל בהבנת תהליכים של תמורה דמוגרפית, התנהגות פריונית, תמותת ילדים, הזדקנות, וכן אספקת שירותים חברתיים ציבוריים לאוכלוסיית שולים זו. תוך כדי מחקר זה התברר הקשר החזק והבלתי נמנע לתהליכי שינוי חברתי תרבותי שעוברת חברה זו מחד גיסא, ולמדיניות הממשלה כלפיה מאידך גיסא. תובנה זו הובילה לכיוון מחקר (הנמשך עד היום) של הבנת מערכת היחסים שבין חברות רועים נוודים למחצה (כפי שהיה מקובל אז לכנות קבוצות כאלה) לבין המדינה המודרנית, עם דגש על ההיבטים המרחביים של מערכת יחסים זו. יחסים אלה הוצבו במסגרת המושגית הפוליטית של "כוחות צנטריפוגליים וצנטריפטליים" בה מתגלם הניגוד הגדול שבין חברת הרועים הנוודית בכלל, והבדווים בפרט, והמדינה המערבית, ומדינת ישראל בפרט. בתוך זה נחקרו תהליכי טריטוריאליזציה, התהוות שלטון מקומי, יחסים בין-אתניים, יזמות עסקית וניהול ממשק הרעייה בקרב הבדווים. סיכומו של מחקר זה התגלם בספר: As Nomadism Ends: The Israeli Bedouin of the Negev (1997) ובספרים ערוכים: החברה הערבית בישראל—תהליכים גאוגרפיים (1993) (בשיתוף דוד גרוסמן) ו-Ethnic Frontiers and Peripheries: Landscapes of Development and Inequality in Israel ב-1998 (בשיתוף אורן יפתחאל).
המשך המחקר על החברה הבדווית העמיק עוד יותר אך תוך היבטים מרחביים בכמה תחומים. התובנה הבסיסית ביותר הייתה שאין המדובר בחברת נוודים-רועים חסרת מקום קבע, אלא בחברה ילידית שמקומות הקבע שלה הם טריטוריות רחבות עם נקודות עגינה עונתיות קבועות. בתחומי התכנון המרחבי עסק המחקר בכמה היבטים, בעיקר של תהליך התכנון: הדמוקרטיזציה בתכנון, תכנון מתקומם, תכנון מלמטה, העצמה תכנונית, זכויות הקניין הקרקעי, המאבק על הכרה בכפרים הלא-מוכרים, ותכנון הבית המשפחתי במסגרת יחסי מגדר. בתחום ניתוח המרחב עצמו, עוסק המחקר של אבינועם מאיר לאחרונה במרחביות הבדווית, ייצור המרחב וייצור המקום ההיסטוריים והעכשוויים, כולל גם היבטים מגדריים של תהליכים אלה. בהיבטים עמוקים עוד יותר, המחקר נעשה בהקשר של זיקתם המרחבית תרבותית של הבדווים ברמה המקומית לדרכים כמקום גאוגרפי משמעותי בטריטוריה החברתית שלהם והשפעות של תכנונם ופיתוחם על מרחביות ילידית זו. מחקר עכשווי נוסף עוסק בהשפעות ייצור המרחב הילידי על תפקוד השלטון המקומי הבדווי.