באפריל 1880 הועבר וייל לגדוד הפרשים ה-9. באותה תקופה הקדיש חלק ניכר מזמנו לכתיבת ספרי היסטוריה, אך גם החל לעבוד כמתווך הימורים במרוצי סוסים. באוגוסט של אותה שנה העיד וייל לטובת אחד מידידיו, קצין בשם יונג אשר נחשד בריגול. באוקטובר 1881 נחשפו מעילות שביצע במהלך עסקי הסוסים שלו, והוא ספג נזיפה חמורה מהממונים עליו ונקרא לחקירה. חודש לאחר מכן הוא פרש מהצבא ועקר למלאגה שבספרד בתואנה שהדבר נחוץ לבריאות אשתו. במשך מספר שנים הוא התפרסם מכתיבת ספרי היסטוריה, לפני שבינואר 1890 הוחזר לצבא תודות למאמציו של המושל הצבאי של פריז פליקס גוסטב סוסייה, אשר ניהל רומן עם אשתו של וייל. וייל הפך לאחד מעוזריו של סוסייה. פחות משנה לאחר מכן, ב-29 בדצמבר, מונה וייל למפקד אסקדרון פרשים. באותה תקופה החלו לחשוד בו כי הוא עוסק בריגול לטובת הקיסרות הגרמנית במסווה של מחקר היסטורי, והחל ממאי 1892, הוא היווה יעד למתקפות אנטישמיות של המרקיז דה מורס, שתיאר אותו בלה ליבר פארול כ"יהודי רב עוצמה" העוסק בריגול. ב-1893 נפתחה נגדו חקירה, אשר הסתיימה ללא ראיות נגדו, אולם הוא החליט לעזוב את הצבא בשנית.
פרשת דרייפוס.
חרף עזיבתו את הצבא, שמר וייל על החברויות והקשרים שקשר בתקופת שירותו הצבאי. במיוחד עם פרדיננד אסטרהאזי. אסטרהאזי פנה אל אדואר דרימון והצליח לשכנע אותו להפסיק את המתקפות נגד וייל בלה ליבר פארול. בתמורה, וייל פנה אל הברון נתנאל דה רוטשילד ועשירים יהודיים אחרים והצליח להשיג הלוואות עבור אסטרהאזי שנמצא במצב כלכלי קשה. כמו כן הוא ניסה לסייע לאסטרהאזי להשיג עבודה במטה הכללי. אסטרהאזי עצמו עסק בריגול, אולם לא ברור עם וייל ידע על כך. על כל פנים, עסקי הריגול של אסטרהאזי נתגלו בסופו של דבר למודיעין הצרפתי, אולם החשד נפל על קצין יהודי בשם אלפרד דרייפוס, והוביל לפתיחתה של פרשת דרייפוס. דרייפוס נמצא אשם ונשלח לגלות עולם באי השדים. עם זאת, מפקד המחלקה הסטטיסטית ז'ורז' פיקאר, גילה את האמת ואף גילה שאסטרהאזי הוא האשם האמיתי. מפקדי הצבא החליטו לטייח את הפרשה ושלחו את פיקאר לתפקיד נידח בתוניסיה.
עם זאת, פיקאר הצליח להעביר את הידוע לו הלאה, ונפתחה חקירה כנגד אסטרהאזי. שמו של וייל הועלה מספר פעמים במהלך החקירה כשותף לפשע של אסטרהאזי, אולם לא נמצאו ראיות לכך. וייל העיד לטובת אסטרהאזי במשפט שנערך לו במהלך ינואר 1898, אולם במהלך המשפט הציג מתייה דרייפוס מכתב שאסטרהאזי כתב ב-1894 לווייל, אשר בו הצהיר כי צרותיו הכלכליות ידחפו אותו למעשה פשע. למעשה, וייל העביר בזמנו את המכתב לרב הראשי של צרפת הרב צדוק כהן, כדי לנסות להשיג כסף מעשירים יהודיים עבור אסטרהאזי. הרב כהן העביר את המכתב למתייה. וייל עצמו מיהר להסביר את המכתב ולטעון שהוא אינו מוכיח דבר, אולם אסטרהאזי סבר שווייל בגד בו וקירר עמו את הקשר. בהמשך הוא אף ניסה להפליל אותו ולטעון שהוא קרוב משפחה של הנספח הצבאי האיטלקי אלסנדרו פניצארדי.
וייל לא הופיע במהלך משפט רן כיוון שהיה חולה, אולם עדותו הוקראה והוא נזכר פעמים רבות. במחנה הדרייפוסרים היו נבוכים לגבי וייל. פיקאר ואדגר דמאנז' טענו בפומבי כי וייל עסק בריגול יחד עם אסטרהאזי. לעומתם ז'וזף ריינאך היה סבור כי וייל חף מפשע. הוא נחקר שוב ב-1904 בידי בית הדין המיוחד שחנן את דרייפוס. החוקרים העלו את החשד שגם וייל היה מרגל, אולם לא הצליחו להוכיח דבר. חלקו של וייל בפרשה נותר מסתורי, מעורפל ושנוי במחלוקת עד ימינו. לדעת מוריס פאליאולוג הוא היה מרגל פשוט, בעוד שאנרי גילמין סבור שחלקו בפרשה היה רב יותר ממה שידוע. גילמין מצביע על העובדה שאשתו של וייל ניהלה רומן עם הגנרל סוסייה, וסבור שווייל ידע על הרומן הזה והשתמש באשתו כדי לגנוב מסמכים חשובים מסוסייה ולהעבירם לגרמנים. לדעתו של גילמין, זו הייתה הסיבה לעקשנותם של קציני הצבא הבכירים להמשיך ולהאשים את דרייפוס ולהתכחש להאשמתו של אסטרהאזי. הדבר נבע מתוך רצון להשתיק את המחדל הגדול של סוסייה. ההיסטוריון ז'אן דניס ברדן מציין כי התאוריה שווייל היה מרגל פופולרית במיוחד בקרב היסטוריונים אנטישמיים, אשר מצאו יהודי אחר להאשים לאחר שדרייפוס התברר כחף מפשע.
פרט לעיסוקו הצבאי, וייל היה היסטוריון אשר כתב מספר רב של מאמרים וספרים על היסטוריה צבאית צרפתית ואירופית. וייל נפטר בטפליצה, צ'כוסלובקיה ב-13 ביולי 1924.
לא יודע מה עובר לך בראש
לא יודע מה עובר לך בראש הוא סינגל של שלמה ארצי בדואט עם יעל דקלבאום מתוך האלבום אהבתיהם, שיצא לאור ביולי 2000. השיר נכתב והולחן על ידי שלמה ארצי ועובד על ידי משה לוי ולואי להב.
במקור ריטה הקליטה את השיר בשנת 1999 לעיבוד של משה לוי ולואי להב עבור אלבומה תפתח חלון. השיר באלבומה של ריטה הוא בלשון נקבה "לא יודעת מה עובר לך בראש".
לא יודעת מה עובר לך בראש
וסת הגוף
ביהדות, וֶסֶת הגוף הוא כינוי להרגשות גופניות שאשה עלולה להרגיש בזמן הווסת החודשי או בסמיכות אליו. חלק מוסתות הגוף מהוות סימן לראיית הדם המתקרבת, וחלקן מהוות סיבה לבוא הדם. לדעת הרמב"ם גם שינויים במצב הרוח ועייפות יכולים להיחשב לוסת הגוף.
אשה המרגישה אותה הרגשה במשך שלוש פעמים רצופות - קובעת וסת לאותה ההרגשה. המשמעות העיקרית לכך היא שכשתרגיש האישה שוב הרגשה זו על בעלה לפרוש מקיום יחסי אישות עימה עד חלוף הווסת, מחשש להגעת המחזור החודשי האוסר אותם בקיום יחסי אישות מהתורה. אין לבלבל בין הרגשות אלה, שמשמעותן שעל האשה לחשוש להגעת הוסת בעקבותיהן, לבין הרגשת פתיחת המקור, המגדירה את האשה כנידה מדין תורה.
האחרונים נחלקו מהו המקסימלי בין הגעת ההרגשות הגופניות לתחילת הדימום שעדיין מאפשר להגדיר הרגשות אלו כוסת הגוף. יש אומרים שעד יממה, ויש סוברים שגם אם המרחק גדול יותר, כל שהוא מאפשר לאישה לדעת בוודאות באיזו עונה יגיע הדימום - הוא נחשב וסת הגוף.
מקור הדין.
המקור לדין וסתות הגוף מופיע במשנה במסכת נדה:
על מקרים אלו מוסיפה הגמרא ארבעה מקרים נוספים: ראשה כבד עליה, איבריה כבדים עליה, רותתת, וגוסה.
פרט למקרים אלו, המסווגים בעגה ההלכתית כ'וסת הפיהוק' הגמרא מביאה מקרה נוסף שלגביו נחלקו הראשונים האם ניתן לראותו כקטגוריית משנה של 'וסתות הגוף' או שמא מדובר בסוג של 'וסת אונס'- אשה שרואה דם לאחר אכילת דברים חריפים.
מדיני הוסת.
על מנת שפיהוק או אחת התופעות הדומות לו ייחשב כסימן מקדים/סיבה לבוא הוסת, כתבו הפוסקים שלא די בהופעה חד פעמית של התופעה במשך שלוש פעמים (לדוגמה פיהוק אחד במשך שלוש פעמים כשלאחר כל פעם שפיהקה ראתה דם), אלא בכל פעם ופעם ישנה דרישה שהתופעה תופיע באופן חריג- למשל שהתופעה תתמשך לזמן ארוך או שתגיע במשך כמה פעמים.
נחלקו הפוסקים האם ההרגשות המובאות בגמרא הן דוגמאות לוסתות גוף, וממילא כל הרגשה גופנית חריגה המגיעה לפני הופעת הדם תיחשב לוסת הגוף, או שמא המקרים המוזכרים בגמרא בלבד גורמים לקביעת וסת.
וסת מורכב.
כאשר וסת הגוף נקבע יחד עם וסת הימים (לדוגמה כאשר אשה פיהקה שלוש פעמים בראש חודש ואז ראתה דם) הדבר נקרא 'וסת מורכב'.
לאחר הופעת הרגשה גופנית יחד עם דם נידה פעם אחת, על האשה לחשוש הן שמא תקבע וסת הימים, והן שמא תקבע וסת לאותה הרגשה. לכן, אם פיהקה וראתה דם עליה לחשוש שמא תראה דם בכל אחד מהמקרים הבאים-
1. באותו תאריך בחודש הבא ('וסת החודש')
2. ביום שלושים לראייתה ('עונה בינונית')
3. לאחר אותו מספר ימים שעבר מראייתה הקודמת לראייתה הנוכחית ('וסת ההפלגה')
4. כשתרגיש את ההרגשה הגופנית שהרגישה עם ראיית הדם ('וסת הגוף')
במקרה שאשה קבעה וסת מורכב (כלומר, ראתה שלוש פעמים דם לאחר הרגשה גופנית במרווחים הנחשבים לקובעים וסת מבחינה הלכתית) היא איננה צריכה לחשוש להופעת הוסת אלא אם כן ההרגשה הגופנית הגיעה ביום שנקבע לה. (לדוגמה אם אשה פיהקה וראתה דם בראש חודש תשרי, ראש חודש חשוון, וראש חודש כסליו, היא צריכה לחשוש שמא תראה דם בראש חודש טבת אם פיהקה בו, אך לא אם לא פיהקה בו, וכן אם פיהקה בכט' כסליו אינה צריכה לחשוש שמא יגיע בו הוסת)
וסת הגוף בימינו.
המדע המודרני מכיר בתופעה של הרגשה גופנית הנלווית להגעת הווסת, אם כי הדעות חלוקות באשר לפירוש חלק מן ההרגשות המופיעות בגמרא ולהיותן קשורות להגעת הוסת.
כיום נהוג לחלק סימנים הקשורים להופעת הוסת לשני סוגים:
טובה גנזל ודינה צימרמן וכן זאב וחנה ספראיניסו לזהות את התסמינים המופיעים בגמרא על פי מחקרים עדכניים על סימנים הקשורים להופעת הוסת:
כמו כן, זיהו גנזל וצימרמן במחקרים את התסמינים הנפשיים המופיעים בפירוש המשנה לרמב"ם- דיכאון, חרדה, ועייפות.
נוסף לתסמינים אלו, ישנם תסמינים הקיימים בימינו אך אינם מוזכרים בגמרא כלל. הבולט שבהם הוא כאבי הגב, שנחשב לאחד התסמינים השכיחים, אך ישנן בימינו גם נשים המדווחות על טשטוש בראייה ובעיות עור- תסמינים נוספים שלא הוזכרו בגמרא. לגבי כאבי גב, יש שהציעו לזהות זאת עם איבריה כבדים עליה.
זאב וחנה ספראי הציעו לפרש את הפערים בין התסמינים המופיעים בגמרא לבין התסמינים המוכרים לנו כיום כהגזמה הנובעת מדמוניזציה של האשה המוכרת לנו מתרבויות אחרות בימי קדם.
דעת הרמב"ם.
לדעת רבים מהאחרונים, לשיטת הרמב"ם הרגשת וסת הגוף היא ההרגשה המחילה על האשה את טומאת הנידה בשעה שרואה דם. וזאת על פי דברי הרמב"ם:
פיליפ רוברטס