רובוטים (באנגלית: Robots) הוא סרט אינטראקטיבי אמריקאי משנת 1988, בבימויו של דאג סמית וקים טקאל. התסריט, מאת פיטר אולטקה, מבוסס על סדרת הרובוטים של אייזק אסימוב. בסרט כיכבו סטיבן רו בתפקיד אלייג'ה ביילי, ברנט בארט בתפקיד ר' דאניל אוליבאו, וג'ון הנרי קוקס בתפקיד האן פסטולפה.
עלילה.
לאלייג'ה ביילי ניתנת משימה על ידי מפכ"ל המשטרה יוליוס אנדרבי להוביל רובוט חלל, כבקשתו של ד"ר האן פסטולפה, הרובוטיסט המוביל של הגלקסיה. ביי פוגש את ר' דאניל אוליבאו בספייסרטאון, שם הם מגלים שהאן פסטולפה הופך לקורבן של ניסיון רצח כושל, חייו ניצלו בזכות עוזרו הרובוטי ר' גיסקארד. קלדן אמדירו, כביכול זועם מההתקפה על פסטולפה, מאשים את כדור הארץ. תוך שימוש במהומות נגד החללאים ורובוטים כתירוץ, אמדירו מוציא לאנדרבי אולטימטום: למצוא את התוקף בתוך 24 שעות או שרובוטי החלל ייכנסו לעיר כדי להרגיע את המהומות.
לאורך כל הסרטון, פונה אלייג'ה ביילי למרכז הנתונים (הצופים) שם הוא "מגיש" ראיות בצורה של כרטיס רמז. הצופים מתבקשים לצייר את אחד הקלפים כשצד אחד פונה כלפי מעלה תוך שימת לב לכל מה שקורה בסיפור. לאורך הדרך הוא מראיין את סופיה קווינטאנה - הרובוטית המובילה של כדור הארץ, שנרדפה מחיזוריו של פסטולפה עצמו, בתו המנוכרת של האן, וסיליה פסטולפה, הנושאת טינה כלפי האן בגנבת קרדיט על עבודותיה, והיא חשה סלידה גלויה מאנשי כדור הארץ ולבסוף אמדירו, יריבו הפוליטי של פסטולפה, הידוע בהשקפותיו נגד כדור הארץ.
דאניל מתנגד שכן החללאים אין שום פשע כאשר וסיליה היא בתו של האן, אך ביילי טוען שהחללאים הפכו לא יציבים בשל הלחץ להיות על כדור הארץ. לאחר מכן מוסיף דאניל לרשימת החשודים את יוליוס אנדרבי, שהיה מומחה לימי הביניים ובלחץ לשלוט על המהומות, היה לו גם מניע ברור. אלייג'ה מסכים, אך מוסיף גם את בורגרף, ג'יין וסמי, שדאניל מתנגד לו בשל חוק הרובוטיקה הראשון: "לא יפגע רובוט לרעה בבן אדם, ולא יניח, במחדל, שאדם ייפגע."
עם הגיעו לספייסרטאון, ביילי מגלה שהאן פסטולפה שבמעבדה הוא למעשה רובוט הומנואידי שנשלח על ידי האן האמיתי (שעדיין נמצא באורורה) לקראת המאבקים הפוליטיים המתמשכים שלו עם אמדירו ו-וסיליה ומתוך חשש מוצדק לחייו. בשעה האחת עשרה של האולטימטום של אמדירו, דאניל מגיע עם הקטע האחרון של הראיות. ביי מקבלם ולוחץ את ידו של דאניל ומסיים את עוינותו כלפי הרובוט ההומנואיד.
הסרטון מסתיים במצוק, כאשר ביילי מאלץ את הצופים להשתמש ברמזים שאספו מהקלפים ובסרטון כדי לזהות את החשוד, להבהיר את המניע שלהם ולתאר את ההזדמנות שהייתה להם לבצע את הפשע.
סיפור בלשי (סרט)
סיפור בלשי (באנגלית: Detective Story) הוא סרט אפל אמריקאי משנת 1951 בהפקתו ובבימויו של ויליאם ויילר, עם קירק דאגלאס ואלינור פארקר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה מאת סידני קינגסלי שהועלה בברודוויי ב-1949.
העלילה מתרחשת במשך 24 שעות בתחנת משטרה בניו יורק שמטפלת בעבריינים שונים כמו מועל, שני פורצים וגנבת מחנות. במרכז העלילה בלש המטפל באגרסיביות ברופא המבצע הפלות ולא יודע שבביתו מחכה לו בעיה קשה.
תקציר העלילה.
ג'ים מקלאוד (קירק דאגלס) הוא בלש במשטרת ניו יורק בתחנה במתחם 21 ביחד עם הבלש לו ברודי (ויליאם בנדיקס). הוא נשוי באהבה למרי (אלינור פארקר) ללא ילדים. מפקד התחנה הוא לוטננט מונגן (הוראס מקמהון).
אישה שנתפסה בגנבה מחנות (לי גרנט) מובאת לחקירה. היא בהלם ממצבה ובעיקר מלקיחת טביעת אצבעות שלה כפושעת. שני פורצים - צ'רלי גניני (ג'וזף ויסמן) ולואיס אבוט (מייקל סטרונג) מובאים לחקירה. מקלאוד והבלש לו ברודי (ויליאם בנדיקס) חוקרים אותם באגרסיביות. ארתור קינדרד (קריג היל) מובל לחקירה לאחר שגנב כסף ממעבידו. ידידתו (קאתי אודונל) מגיעה לעודד אותו ומוכנה להחזיר את כסף המעילה וגם המעביד שלו מוכן אך מקלאוד לא מסכים לשחררו.
לתחנה מובל ד"ר קרל שניידר (ג'ורג' מקרדי), רופא שמואשם בהפלות לא חוקיות. מקלאוד נוסע איתו לבית חולים שם מאושפזת מטופלת שלו במצב קשה לאחר שביצע בה הפלה. בדרך הם מתבשרים שהמטופלת מתה. מקלאוד מטיח האשמות ושניידר רומז כי גם לו יש נשהו נגדו. בתגובה חובט בו מקלאוד עד עילפון. הם חוזרים לתחנה ומפקד התחנה מצליח לשמוע משניידר את המילים אישה ו"ג'יוקופטי". הוא מניח שזה קשור לאשתו של מקלאוד ומזמן אותה בחשאי לתחנה לחקירה בלי ידיעתו של מקלאוד. הוא מצליח לאתר את אותו גייוקופטי ומתגלה לו שהוא היה מאהבה של מרי מקלאוד לפני נישואיה. היא נכנסה להיריון וד"ר שניידר ביצע בה הפלה.
כשמקלאוד מקבל את המידע הזה על אשתו הוא מזועזע. בתחילה הם מנסים להתפייס אבל לאחר שהוא אומר לו שיהיה קשה לו לחיות עם העובדה שאשתו פרוצה, היא עוזבת אותו. מקלאוד נמצא בדיכאון עמוק ובאותו רגע חוטף ג'ניני אקדח מאחד השוטרים ומאיים. מקלאוד מתקרב אליו בכוונה וג'ניני יורה והורג אותו.
וינסלו הומר
וינסלו הומר (באנגלית: Winslow Homer; 24 בפברואר 1836 - 29 בספטמבר 1910) היה צייר ומאייר אמריקאי. הוא נחשב לאחד הציירים המובילים באמריקה של המאה ה-19 ודמות בולטת באמנות האמריקאית.
הומר החל את הקריירה שלו בעבודה כמאייר מסחרי. לאחר מכן, הפיק ציורי שמן ועבודות אולפן מרכזיות. הוא גם השתמש רבות בצבעי מים.
ראשית חייו.
הומר, יליד בוסטון, מסצ'וסטס, בשנת 1836, היה השני מבין שלושת בניהם של צ'ארלס סאבאג' הומר והנרייטה בנסון הומר, שניהם מותיקי המתיישבים בניו אינגלנד. אמו הייתה ציירת צבעי מים חובבת והמורה הראשונה של הומר. היא ובנה ניהלו מערכת יחסים קרובה לאורך חייהם. הומר קיבל רבות מתכונותיה, כולל אופייה השקט, חברותיות, חוש הומור והכישרון האמנותי שלה. להומר הייתה ילדות מאושרת, שעברה בעיקר בקיימברידג' הכפרית, מסצ'וסטס. הוא היה תלמיד ממוצע, אך כישרונו לאמנות ניכר בשנותיו הראשונות.
אביו של הומר היה איש עסקים הפכפך וחסר מנוחה שתמיד חיפש לנוע הלאה. כשהומר היה בן שלוש-עשרה, צ'ארלס ויתר על חנויותיו כדי להשיג הון בזמן בהלת הזהב בקליפורניה. כשנכשל, עזב צ'ארלס את משפחתו ויצא לאירופה לגייס הון לתוכניות אחרות להתעשרות שלא הצליחו.
לאחר סיום התיכון של הומר, אביו ראה פרסומת בעיתון וסידר לו חניכות בגיל 19, אצל ג. ה. בופורד, ליתוגרף מסחרי בבוסטון. החניכות הייתה חוויה מכוננת. הוא עבד על עבודות מסחריות, כמו מודעות, במשך שנתיים. ב־1857, היה עצמאי - פרילנסר, וביטל הצעה להצטרף לצוות המגזין הארפר וויקלי.
הקריירה של הומר כמאייר נמשכה כמעט עשרים שנה. הוא תרם איורים מחיי בוסטון וחיי ניו אינגלנד הכפריים למגזינים בתקופה בה שוק האיורים צמח ואופנות השתנו במהירות. עבודותיו המוקדמות, בעיקר חריטות עץ מסחריות של סצינות חברתיות עירוניות וכפריות, מאופיינות במתארים נקיים, צורות פשוטות, ניגודיות דרמטיים של אור וחושך וקבוצות דמויות מלאות חיים - איכויות שנשארו חשובות לאורך הקריירה שלו. ההצלחה המהירה שלו נבעה בעיקר מהבנה חזקה של עיצוב גרפי וגם מההתאמה של העיצובים שלו לחריטת עץ.
לפני שעבר לניו יורק בשנת 1859, התגורר הומר בבלמונט, מסצ'וסטס עם משפחתו. אחוזת בלמונט של דודו, בית הומר של 1853, היוותה את ההשראה לחלק מאיוריו וציוריו המוקדמים, כולל כמה מתמונותיו משנות השישים של המאה ה-19.
הסטודיו של הומר.
בשנת 1859 פתח סטודיו בבניין הסטודיו ברחוב העשירי בעיר ניו יורק, בירת האמנות וההוצאה לאור של ארצות הברית. עד שנת 1863 השתתף בשיעורים באקדמיה הלאומית לעיצוב ולמד אצל פרדריק רונדל את יסודות הציור. כבר אחרי שנה של אימונים, הומר ייצר עבודות שמן מצוינות. אמו ניסתה לגייס כספים משפחתיים כדי לשלוח אותו לאירופה להמשך לימודים, אולם במקום זאת שלחה את הומר לקווי החזית של מלחמת האזרחים האמריקאית (1861-1865), שם שירטט סצנות קרב וחיי המחנה, את הרגעים השקטים כמו גם אלה הכאוטיים. השרטוטים הראשוניים שלו היו של המחנה, מפקדיו וצבאו של קצין האיחוד המפורסם, האלוף ג'ורג' ב. מקללן, בגדות נהר פוטומאק באוקטובר 1861.
אף על פי שהרישומים לא זכו לתשומת לב רבה באותה תקופה, הם מסמנים את כישוריו המתרחבים של הומר ממאייר לצייר. בדומה לסצינות האורבניות שלו, הומר גם אייר נשים בזמן מלחמה, והראה את השפעות המלחמה בעורף. עבודת המלחמה הייתה מסוכנת ומתישה.
הוא התחיל לעבוד על סדרה של ציורים הקשורים למלחמה, המבוססים על רישומיו, הוא הציג ציורים של נושאי המלחמה בכל שנה באקדמיה הלאומית לעיצוב משנת 1863 עד 1866. ציורו - ״בית, בית מתוק״ הוצג באקדמיה הלאומית וקיבל שבחים במיוחד.
בעקבות הציור, האמן נבחר לאקדמאי חבר, ולאחר מכן אקדמאי מלא בשנת 1865. [10] במהלך תקופה זו הוא המשיך למכור את האיורים שלו לכתבי-עת.
לאחר המלחמה התמקד הומר בעיקר בסצנות ילדות ונשים צעירות, המשקפות בעיניו נוסטלגיה לימים פשוטים יותר, הן שלו והן את האומה כולה.
הומר התעניין גם בנושאים שלאחר המלחמה שהעבירו את המתח הדומם בין שתי קהילות המבקשות להבין את עתידן. בציור השמן שלו ״ביקור בעלת הבית הזקנה״ (1876) נראה מפגש בין קבוצה של ארבעה שפחות משוחררות ובעלת הבית לשעבר. השוויון הפורמלי בין הדמויות העומדות מרמז על האיזון אותו קיוותה האומה למצוא בשנים הקשות של השיקום. הומר חיבר את הציור הזה מרישומים שצייר במהלך מסעו בוירג'יניה.
סמוך לתחילת קריירת הציור שלו, הומר בן ה 27 הפגין בגרות של רגשות, עומק תפיסה ושליטה בטכניקה. הריאליזם שלו היה אובייקטיבי, נאמן לטבעו ונשלט רגשית.
נופים וצבעי מים.