לאחר מכן התקרבו האוניות הסובייטיות למטרותיהן. בשעה 10:00 לערך נגחה הפריגטה SKR-6 את הקארון בירכתיה משמאל. דקות מעטות לאחר מכן נגחה בזווטני את יורקטאון בצידה השמאלי. לא היו נפגעים בנפש. לארבעת כלי השיט נגרמו נזקים קלים. בין השאר נפגעו שני מארזים של טילי ים-ים הארפון על סיפון היורקטאון ממכת חרטומה של בזווטני. לאחר הנגיחות התרחקו מעט האוניות הסובייטיות מן האוניות האמריקאיות והוסיפו ללוות אותן. האוניות האמריקאיות לא שינו את נתיב השיט שלהן ויצאו את תחום המים הטריטוריאליים הסובייטים כשעתיים לאחר מכן.
לאחר התקרית.
משרד ההגנה של ברית המועצות פרסם לאחר התקרית הודעה שבה האשים את האוניות האמריקאיות כי התעלמו מן האזהרות לצאת מן המים הטריטוריאליים הסובייטים וכי תמרנו במים הסובייטים באופן מסוכן. הממשל האמריקאי בראשות הנשיא רייגן מחה באוזני נציגי ברית המועצות בוושינגטון על הפעולה הסובייטית ופרסם הודעה גינוי לה. עם זאת הגבילה ארצות הברית את ממדי תגובתה לתקרית מתוך רצון שלא לנפח אותה.
ב-11 ביולי 1988 נפגשו בוושינגטון ראש המטה הכללי הסובייטי הגנרל סרגיי אקרומייב (Sergey Akhromeyev) וראש המטות המשולבים של ארצות הברית האדמירל ויליאם קראון (William J. Crowe). הם פרסמו הודעה משותפת בנוגע למניעת פעילות צבאיות מסוכנת. ב-12 ביוני 1989 נפגשו במוסקבה קראון וגנרל מיכאיל מויסייב (Mikhail Moiseyev), יורשו של אקרומייב, וחתמו על הסכם בין שתי המדינות למניעת תקריות צבאיות מסוכנות.
מאתוש ברו
מאתוש ברו (בסלובקית: Matúš Bero; נולד ב-6 בספטמבר 1995 באילאבה שבסלובקיה) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ויטסה ארנהם ובנבחרת סלובקיה.
קריירת מועדונים.
א.ס. טרנצ'ין.
ברו גדל במחלקת הנוער של א.ס. טרנצ'ין מליגת העל הסלובקית. ב-21 ביולי 2013 ערך ברו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–2 לספרטק טרנבה במסגרת המחזור השני בליגה. ב-17 במרץ 2014 הבקיע ברו את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-82 בניצחון 1–3 על דוקלה באנסקה ביסטריצה במסגרת המחזור ה-22 בליגה. בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ערך ברו 26 הופעות ליגה, בהן הבקיע שלושה שערים.
בעונת ערך ברו 18 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים, כשהוא עוזר לקבוצתו לזכות באליפות סלובקיה ובהגביע הסלובקי. בעונת זכתה א.ס. טרנצ'ין בדאבל בפעם השנייה ברציפות, כשברו, בעונת השיא שלו, מבקיע 15 שערים ב-30 הופעות ליגה, ביניהם שלושער ב-26 בספטמבר 2015 בניצחון 0–3 על סקליצה במסגרת המחזור ה-11. בתחילת עונת ערך ברו 3 הופעות ליגה במועדון.
טרבזונספור.
ב-5 באוגוסט 2016 חתם ברו בטרבזונספור מליגת העל הטורקית. ב-20 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-82 בניצחון 0–2 על קסימפשה במסגרת המחזור הראשון בליגה.
קריירה בינלאומית.
ב-27 במאי 2016 ערך ברו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובקיה, כששיחק 79 דקות בניצחון 1–3 על נבחרת גאורגיה במשחק ידידות.
הקלר וקוך MG4
ה-MG4 (ר"ת בגרמנית: Maschinengewehr 4; 'מקלע דגם 4') הוא מקלע קל אשר פותח בגרמניה על ידי חברת הקלר וקוך, ומשמש את כוחות הבונדסוור משנת 2005 ועד היום, לצד מספר צבאות אחרים בעולם.
פיתוח ומאפיינים.
המקלע הקל MG4 פותח במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 כדי לשמש חלופה קלה וגמישה למקלע ה-MG3, מתוך כך חברת הקלר וקוך שמה דגש על משקל נמוך ודיוק רב על פני טווח וקליבר גדול. המקלע כולל פעולת גז עם בריח מסתובב ויורה כדורי 5.56x45 מ"מ נאט"ו המוזנים באמצעות שרשיר מתכלה, בקצב אש של כ-800 כדורים לדקה. הטווח האפקטיבי של המקלע הוא עד ל-400 מטר למטרה מדויקת ו-800 מטרים למטרה גדולה (מטרת שטח), הטווח המקסימלי הוא סביב 1,000 מטרים.
בתצורה הבסיסית של ה-MG4 מותקנת כוונת ברזל בחלק האחורי של המכסה העליון של המקלע, בנוסף ניתן להתקין כוונות מסוגים שונים לאורך מסילת פיקטיני. בגרסת המקלע של הבונדסוור הגרמני, מותקנת כוונת טלסקופית (X3) המשולבת בידית נשיאה הדומה לזו המותקנת על ה-הקלר וקוך G36.
לצד ההקלר וקוך MG5 שפותח כמקלע לשימוש כללי, ה-MG4 אומץ על ידי הבודסוור החל משנת 2005 כחלק מתוכנית שדרוג כללית ברחבי הכוחות המזוינים של גרמניה בשם "חי"ר העתיד" (IDZ).
אגם הילייר
אגם הילייר הוא אגם מלח בקצה האי האמצעי, הגדול מבין מקבץ איים, ליד החוף הדרומי של אוסטרליה המערבית. האגם בולט במיוחד בשל צבעו הוורוד. רצועת חוף ארוכה וצרה מחלקת בינו לבין האוקיינוס הדרומי.
תיאור האגם.
אורכו של אגם הילייר כ-600 מטרים, ורוחבו כ-250 מטרים. האגם מוקף בחול ועצי אקליפטוס עם רצועה צרה של דיונות חול מכוסות בצמחייה עבה. האגם ידוע בשל היותו בצבע ורוד. צבעו הוורוד קבוע, ואינו משתנה כאשר לוקחים את מי האגם במיכל. צבע האגם נוצר כתוצאה מאורגניזמים במים בשם "Dunaliella salina" , אשר יוצרים קרוטנואיד שצבעו ורוד.
היסטוריה.
גילוי אירופאי.
באגם הילייר ביקרה לראשונה משלחתו של מתיו פלינדרס ב-15 בינואר 1802. יומנו של פלינדרס נחשב לתיאור הכתוב הראשון של האגם. פלינדרס צפה באגם לאחר שעלה לנקודה הגבוהה ביותר באי ותיאר אותו כך:
פלינדרס ביקר באי האמצעי שוב במאי 1803. הוא התכוון "לעצור ליום או שניים במפרץ אי האווזים על מנת להביא אווזים לאנשים החולים, שמן כלבי-ים למנורות ומספר חביות של מלח מהאגם". מדווח כי פלינדרס קרא לאגם על שם ויליאם הילייר, איש סגל על ספינת ה-"Investigator", אשר מת מדיזנטריה ב-20 במאי 1803 מעט לפני עזיבת המשלחת מהאי האמצעי.
הפקת מלח.
ב-1889, אדוארד אנדרוס חקר את האפשרויות המסחריות של הפקת מלח מהאגם, ועבר לשם לזמן קצר יחד עם שני בניו. הם עזבו לאחר כריית מלח במשך כשנה אחת.
כריית מלח התבצעה באגם בסוף המאה ה-19. תאגיד כריית המלח מדווח ככישלון עקב מספר גורמים, ביניהם "הרעילות של המלח שנאסף לצריכה".
נכון לשנת 2012, האגם הוא חלק משמורת טבע, וחופיו מסומנים כמסלול הליכה.
שרפת צווי גיוס
שרפת צווי גיוס הייתה פעולת מחאה של אלפי גברים אמריקאים צעירים כחלק מהמחאה נגד המעורבות של ארצות הברית במלחמת וייטנאם. החל ממאי 1964, מועמדים לגיוס שרפו את צווי הגיוס שלהם בעצרות והפגנות נגד המלחמה. באוגוסט 1965, כדי להגביל את המחאה, הקונגרס של ארצות הברית חוקק חוק שמרחיב את הענישה לכל מי ש"ביודעין הורס, ביודעין משחית" צו גיוס בעקבות החוק, בין השנים 1965 – 1973, 46 גברים הואשמו בשרפת צווי גיוס, מתוך כ-25,000 שעשו כן, במסגרת עצרות שונות וארבעה מקרים הגיעו לבתי משפט. אחד מהם, ארצות הברית נגד אובריאן, הגיע לבית המשפט העליון. שם נטען כי שרפת צו גיוס היא מעשה סמלי של חופש הביטוי, זכות חוקתית המובטחת על ידי התיקון הראשון לחוקה. בית המשפט העליון החליט נגד שורפי צווי הגיוס וקבע שהחוק הפדרלי מוצדק ואין קשר בין המעשה לחופש הביטוי. משפטנים ביקרו את החלטה זו.
באוסטרליה, בעקבות גיוס מוגבר של חיילים ב-1966 בהוראתו של ראש הממשלה הרולד הולט, צווי גיוס נשרפו בהפגנות מחאה המוניות נגד מעורבות אוסטרליה במלחמת וייטנאם. ביוני 1968, ממשלת אוסטרליה החמירה את העונשים הקבועים בחוק הגיוס הנוגעים לשרפת צווי גיוס. המחאה נגד המלחמה נפסקה כאשר נבחרה ממשלה חדשה בראשות מפלגת הלייבור ב-1972 שהסיגה את הכוחות האוסטרליים מווייטנאם וביטלה את גיוס החובה.
לתמונות של שרפת צוו גיוס הייתה השפעה חזקה על הפוליטיקה ועל התרבות האמריקאית. תמונות של שרפת צווי גיוס הופיעו בכתבי עת, בעיתונים, בטלוויזיה וסימנו את החלוקה הפוליטית בין מי שגיבה את הממשל האמריקני ואת מטרותיו הצבאיות ואלה שהיו נגד כל מעורבות אמריקאית בווייטנאם חלק מקמפיין הבחירות של ריצ'רד ניקסון לנשיאות בשנת 1968 התבסס על ההבטחה שהוא ישים קץ לשיטת הגיוס לצבא ארצות הברית (המכונה the draft), וייצר צבא התנדבותי, ובכך ביקש גם לערער את השימוש הסמלי בצווי הגיוס כחלק מהמחאה נגד מלחמת וייטנאם. הנשיא ניקסון אכן שינה את תהליך הגיוס בשנת 1973, ובכך הפך את מעשה שרפת צווי הגיוס לאקט חסר משמעות מעשית; אך המשמעות הסמלית נותרה, והפכה לחלק מהזיכרון האמריקאי.
רקע.
ארצות הברית.
החל משנת 1948 גברים בגלאים 18 עד 26 נדרשו להירשם בלשכת גיוס מקומית על פי חוק הגיוס האמריקאי. במקרה של מלחמה, מי שהוכרז ככשיר לגיוס נקרא לשרת בצבא. החוק דרש מגברים לשאת את צווי הגיוס בכל עת. צו הגיוס היה כרטיס לבן קטן המכיל פרטים מזהים, תאריך ומקום הרישום, ומספר ייחודי לכל מועמד לשירות.
התיקון לחוק הגיוס באוגוסט 1965 היה יוזמה של שני חברי קונגרס ל. מנדל ריוורס (דמוקרט) וויליאם ג' בריי (רפובליקן). נוספו לחוק ארבע מילים, "הורס ביודעין, משחית ביודעין" את צו הגיוס. הסנאטור סטרום ת'ורמונד העביר את הצעת החוק בסנאט, כשהוא מכנה את שרפת צווי הגיוס "התנהגות מפרת חוק אשר מהווה איום פוטנציאלי על הפעלת סמכות הצבא לגייס תמיכה". בתקופה המדוברת, משקיפים רבים (כולל בית המשפט של ארצות הברית לערעורים ראשוניים) האמין כי הקונגרס שם לו למטרה לפעול נגד ולהכפיש את מתנגדי המלחמה ששרפו את צווי הגיוס.
אוסטרליה.