התמונה הקלינית של הפרעת גוף דיסמורפית יכולה לכלול: מחשבות טורדניות בנושא הפגם לכאורה בהופעה. מחשבות אלו יכולות להיות כה מנותקות מהמציאות, שהן נחשבות כדלוזיות. עוד תיתכן התנהגויות חזרתיות כמו מבטים תכופים וממושכים בראי או איפור כבד. כמו כן ייתכן פרפקציוניזם בנוגע להופעה החיצונית או לחלקים ממנה שהאדם מוטרד מהם. תיתכן נסיגה חברתית, בדידות או חרדה חברתית. תיתכן מודעות מוגברת באירועים חברתיים, ומחשבה שאחרים מבחינים בפגם ולועגים לאדם. דיכאון עם או בלי מחשבות אובדניות. ביטחון עצמי נמוך ובושה וכן שימוש באלכוהול או חומרים אחרים כניסיון לריפוי עצמי.
התנהגויות כפייתיות נפוצות ב-BDD יכולה לכלול בדיקות כפייתיות בראי ומשטחים אחרים (כמו חלונות ראווה, מראות של מכוניות). לחלופין, הימנעות מוחלטת ממראות, כולל הסרת המראות בבית. ייתכנו ניסיונות להסוות את הפגם לכאורה, למשל על ידי לבישת בגדים רחבים, הימנעות מתנוחות מסוימות, חבישת כובעים או שימוש בפרטים מוגזמים שימשכו אליהם את תשומת הלב ויסירו אותה מהפגם. ייתכן חיטוט בעור להסרת פגמים או פגמים לכאורה. במקרים מסוימים עלול האדם להשוות את המראה שלו לזה של אנשים אחרים או לצפות באופן כפייתי במפורסמים כמותם היה רוצה להראות. היא כוללת כאמור ביצוע של ניתוחים פלסטיים או פרוצדורות קוסמטיות או רפואיות אחרות שנועדו לשנות את המראה. לעיתים קרובות האדם לא מרוצה מהתוצאות ומבקש לעשות ניתוח תיקון. במקרים קיצוניים האדם מנסה לבצע פרוצדורה כגון שאיבת שומן או הזרקת חומרי מילוי לעצמו, והתוצאות כאמור עלולות להיות הרות אסון.
שכיחות המחשבות הטורדניות לגבי איברי גוף שונים.
במחקר שערכה ד"ר קתרין פיליפס על יותר מ-500 מטופלים, נמצאו שיעורים שונים של מחשבות טורדניות לגבי איברים שונים (רבים מהמטופלים סבלו ממחשבות טורדניות לגבי מספר איברים):
תחלואה נלווית.
ההפרעה יכולה להיות מלווה בדיכאון, הפרעה טורדנית-כפייתית או חרדה חברתית. 76% מהאנשים עם הפרעת גוף דיסמורפית סובלים גם מדיכאון קליני בשלב כלשהו בחייהם (בהשוואה ל-10%-20% באוכלוסייה), 36% סובלים מאגורפוביה ו-32% מהפרעה טורדנית-כפייתית. הפרעות נפוצות נוספות הן חרדה חברתית, הפרעת אישיות נמנעת, הפרעת אישיות גבולית, הפרעת אישיות תלותית, הפרעות אכילה, תלישת שיער כפייתית, חיטוט בעור והזיות אודות ריח הגוף של האדם. 80% מהסובלים מהפרעת גוף דיסמורפית חושבים על התאבדות, ושיעור ההתאבדות אצלם גבוה פי 45 מאשר בקרב האוכלוסייה הכללית, כפול משיעור ההתאבדויות אצל הסובלים מדיכאון קליני, ופי 3 מאנשים עם מאניה-דפרסיה. הוצע גם כי קיים קשר בין הפרעת גוף דיסמורפית לא מאובחנת להתאבדות, כיוון שהאובדנות בקרב אנשים שעברו ניתוחים פלסטיים גבוהה מהממוצע באוכלוסייה.
אבחנה מבדלת.
דאגות רגילות לגבי המראה החיצוני ופגמים בולטים במראה החיצוני: הפרעת גוף דיסמורפית מתאפיינת בעיסוק רב מאוד, בעל מאפיינים רבים של טורדנות כפייתית. כמו כן בהפרעת גוף דיסמורפית הפגם לכאורה בולט בעיקר לעיני האדם החי עם ההפרעה, וכמעט שאינו מורגש לאחרים.
הפרעות אכילה: מתרכזות בעיקר סביב המשקל של האדם, ופחות (או בכלל לא) בפגמים אסתטיים.
הפרעות אובססיביות קומפולסיביות אחרות: ההבדל הוא שבהפרעת גוף דיסמורפית ישנה תובנה פחות טובה של האדם את ההפרעה והגורמים לה.
הפרעות חרדת מחלה: האנשים עם הפרעת גוף דיסמורפית אינם עסוקים באפשרות שיחלו במחלה כלשהי
דיכאון מז'ורי: ההבדל הוא בכך שדיכאון מז'ורי אינו קשור בהכרח במראה החיצוני, או בתחושות ביחס למראה החיצוני. סימפטומים של דיכאון יכולים להופיע בהפרעה זו. דיכאון יכול להיות גם תחלואה נלווית.
הפרעות חרדה: חרדה חברתית והימנעות שכיחים בקרב אנשים עם הפרעת גוף דיסמורפית. בהפרעת גוף דיסמורפית הם קשורים ספציפית להשפעת פגמים לכאורה בגוף המטופל על דימויו העצמי ויכולותיו החברתיות
הפרעות פסיכוטיות: בהפרעות פסיכוטיות כמו סכיזופרניה, הפרעה דלוזיונלית ואחרות, יהיו גם תופעות של הלוצינציות, הפרעות בארגון החשיבה ותופעות אחרות האופייניות לספקטרום הסכיזופרניה.
סימפטומים והפרעות אחרות: יש להבחין בין הפרעה זו לבין שאיפה של אדם לשנות את מינו (טרנס-סקסואליות). כמו כן אין לאבחן הפרעת גוף דיסמורפית אם המטופל מתלונן על ריח גוף לא נעים, או אם המטופל מבקש להסיר איבר מאברי גופו. הפרעה אחרת היא קורו (Koro) שהיא הפרעה תלויית תרבות שמקורה במזרח הרחוק ולעיתים קרובות לובשת צורה של מגפה. הקורו שונה מהפרעת גוף דיסמורפית בכמה מובנים ובעיקר בעיסוק במוות שקיים בקורו אך לא בהפרעת גוף דיסמורפית.
טיפול.
אחד האתגרים הראשונים בטיפול באנשים עם הפרעת גוף דיסמורפית היא שאנשים עם הפרעה זו אינם נוטים לייחס את בעייתם לגורם נפשי, אלא מחפשים את התשובה בתחומים אחרים של הרפואה. המוטיבציה לטיפול נפשי נמוכה ואצל חלק מהמטופלים יש שימוש בחומרים פסיכואקטיביים. אצל אחרים יש סכנה אובדנית ברמות חומרה שונות.
טיפול תרופתי: יש ניסיון בטיפול בתרופות נוגדות דיכאון שונות, ובעיקר במעכבי ספיגה חזרה של סרוטונין (SSRI). עם זאת ישנה נטייה של מטופלים שלא להתמיד בטיפול. לעיתים נותנים גם MAO-I או אפילו TCA. כאשר יש הטבה והטיפול התרופתי נפסק, ישנה חזרה של התסמינים.
פסיכותרפיה: הטיפול המקובל הוא שילוב של טיפול קוגניטיבי התנהגותי (CBT) שמטרתו לשנות את דפוסי המחשבה שהביאו מלכתחילה להפרעה ולחזק אצל הסובלים ממנה את היכולת לעצור מחשבות בעלות אופי שלילי ביחד עם טיפול תרופתי. במחקר שנערך על טיפול קוגניטיבי התנהגותי, ההפרעה הסתיימה בקרב 82% מהמטופלים, ומצב זה נמשך ב-77% בבדיקת המשך. רצוי לשלב את בני המשפחה ואת הקרובים לחולה בטיפול, מכיוון שתמיכתם יכולה להוות גורם משמעותי בהצלחת הטיפול.
יש הרואים ב-BDD מצב ייחודי של OCD, בשל העיסוק הרב של הסובלים מהמחלה במראה החיצוני שלהם. הפרעה זו מקושרת באופן חזק ל-OCD (למעשה הטיפול התרופתי הוא זהה בשתי ההפרעות) כמו גם לחרדה חברתית, המאופיין באובססיביות רבה עד כדי התעלמות מוחלטת מכל דבר אחר והתרכזות המחשבה במבנה הגוף בלבד, ואף בקשות מהסובבים לאשר את דבר קיומו של הפגם (ואי אמון מוחלט, לרוב, כאשר שוללים אותו). בנוסף, באופן טיפוסי אנשים הסובלים מההפרעה משתדלים להימנע ככל האפשר מלהביט באיבר או באיברים הפגומים מבחינתם, בין אם במראה ובין אם באמצעות עיניהם. למשל, אדם הסובל מההפרעה ומדמיין כי כפות ידיו גדולות ומכוערות מאוד, משתדל להימנע ככל האפשר מלהביט בהם גם כאשר הדבר משווה לו התנהגות חיצונית מוזרה ולא מובנת (לא פעם הוא לא מרגיש בכך); כך שניתן להתייחס למאפיין זה כאל קומפולסיה (התנהגות כפייתית). עוד נוטים להתייחס להפרעה זו כאל תת-סוג של הפרעת אכילה, בשל העיסוק הקיצוני בדימוי הגוף, אם כי השוני ממרבית הפרעות האכילה הוא בדגש המועט לעיתים שניתן למשקל הגוף. כאשר הסובלים מהפרעה זו מנסים להתגבר עליה בכוחות עצמם, למשל, על ידי ניתוחים פלסטיים וכו', רק באופן נדיר ביותר חלה הקלה, לרוב הדבר אף מחריף את הסימפטומים ומעמיד את החולה בסכנה גדולה יותר.
שיקום.
אדם שנקבעו לו 40% נכות רפואית בעקבות הפרעה נפשית זכאי לקבל שירותי סל שיקום, ראה ערך מורחב להלן
ססיל ב. דה-מיל
ססיל בלאנט דה-מיל (באנגלית: Cecil Blount deMille; 12 באוגוסט 1881 - 21 בינואר 1959) היה במאי ראינוע וקולנוע אמריקאי ידוע במחצית הראשונה של המאה העשרים.
קורות חיים.
דה-מיל נולד באשפילד שבמדינת מסצ'וסטס בארצות הברית לאב אפיסקופלי ממוצא הולנדי, ולאם יהודייה מומרת שקיבלה את דת האב. דה מיל היה אפיסקופלי אדוק, ורבים מסרטיו מביעים מסר נוצרי עמוק.
דה-מיל ביים מאות סרטי ראינוע ובסוף שנות העשרה ותחילת שנות העשרים הגיע לשיא הפופולריות שלו בזכות סרטים כמו "עשרת הדיברות", "מלך המלכים" ו"אל תשני את בעלך".
דה-מיל נודע במיוחד בזכות כישרונו בבימוי סרטי ראווה, שכללו פעמים רבות סצינות בהשתתפות אלפי ניצבים ואפקטים מרשימים. זכורות במיוחד סצינות כמו הפלת עמודי המקדש בסרט "שמשון ודלילה" בכיכובו של ויקטור מייצ'ור כשמשון, מחזות הקרקס והתנגשות הרכבות ב"ההצגה הגדולה בתבל", וחציית ים סוף ב"עשרת הדיברות". הוא זכה גם לתהילה כאשר הופיע הופעה קצרה בסרט "שדרות סאנסט", כשהוא משמש רקע למשפט הנודע של גלוריה סוונסון בסרט: "מר דה-מיל, אני מוכנה לצילום התקריב שלי".
ב-1944 הפיק וביים את סרט המלחמה "סיפורו של ד"ר וואסל" בכיכובו של גרי קופר.
שלמה גלעד
שלמה גלעד (18 באפריל 1922 – 1 בנובמבר 2005) היה אדריכל ישראלי.
האדריכל שלמה גלעד (גרומט) נולד בשנת 1922 בפולין, ובשנת 1933 עלה לישראל עם הוריו ואחיו הצעיר אלימלך שנרצח בידי ערבים במאורעות 1936. בשנת 1940 קיבל תעודת הוראה מטעם "הסמינר למורים מזרחי" בירושלים, ובשנת 1944 קיבל תואר בוגר אדריכלות בטכניון בחיפה.
כבר בגיל 13 היה גלעד חבר ההגנה ובמסגרת זו הצטרף למאמץ העברי בהגנת היישוב. שירת בצה"ל בעת מלחמת העצמאות, בשנת 1948-1949, במלחמת ששת הימים בשנת 1967 וברוב מלחמות ישראל. לאחר מלחמת יום הכיפורים התנדב וירד לסיני להפגש עם חיילים שנשארו שם זמן רב. שירת במשמר האזרחי בשכונת מגוריו, וקיבל כהוקרה על פועלו סיכת זהב בתום שירותו.