במהלך שנות השלושים המשיך איסטמן לכתוב ביקורות ספרותיות. הוא פרסם כמה מאמרים בהם ביקר את ג'יימס ג'ויס וסופרים מודרניסטים אחרים. כשאיסטמן שאל את ג'ויס מדוע ספרו נכתב בסגנון קשה כל כך, ג'ויס השיב: כדי "להעסיק את המבקרים במשך שלוש מאות שנה".
איסטמן היה חבר בולט בתנועה לזכויות נשים בראשית המאה העשרים. הוא כיהן כנשיא הליגה לשוויון הזכויות בניו יורק.
שינוי הדעות הפוליטיות.
בעקבות השפל הגדול, איסטמן החל לנטוש את אמונותיו הסוציאליסטיות, והפך ביקורתי יותר ויותר לרעיונותיהם של קרל מרקס ופרידריך הגל, אותם העריץ בתחילה.
בשנת 1941 הוא נשכר כעורך למגזין רידר דייגס, תפקיד אותו מילא בהמשך חייו. בערך בתקופה זו, הוא גם הפך למעריץ של כלכלני השוק החופשי. הוא כרת ברית עם הסופרים האמריקאים ג'יימס ברנהאם, ג'ון צ'מברלין וג'ון דוס פאסוס.
חתן פרס נובל, הכלכלן פרידריך האייק התייחס לחייו של איסטמן ולדחייתו מהסוציאליזם בספרו "בדרך לסרפדום". איסטמן סידר את המשך פרסום עבודתו של הייק ב- Reader's Digest. מאוחר יותר, כתב איסטמן מאמרים ביקורתיים על סוציאליזם עבור כתבי עת נוספים.
בתחילה, איסטמן תמך ב"וועדת הפעילות האנטי-אמריקאית" ובמתקפותיו הפומביות של הסנטור ג'וזף מקארתי על השפעת הקומוניזם. בתחילת שנות החמישים, המאמרים האנטי-קומוניסטיים של איסטמן ב"רידר דייגסט", ב"פרימן" ו"נשיונל רביו" מילאו תפקיד חשוב במה שנודע בכינוי מקארתיזם. עם זאת, עד מהרה הוא האמין כי התנועה האנטי-קומוניסטית "נשלטת על ידי כוחות ריאקציוניים שבלבלו את מסע הצדק החברתי עם הבגידה הקומוניסטית".
בשנת 1955, דחייתו מהשמאל הגיעה לשיאה עם פרסום הרהוריו על כישלון הסוציאליזם. בשלב זה הוא האמין שהמהפכה הבולשביקית "במקום לייצר חופש, הניבה את הרודנות המושלמת ביותר בכל ההיסטוריה". בנוסף, בשנת 1955, הוא הפך לאחד העורכים המקוריים של מגזין National Review השמרני.
בשנות השישים הוא נפרד מחברו ויליאם פ. באקלי ג'וניור והתפטר ממועצת המנהלים של ה- National Review, בטענה שהמגזין היה פרו-נוצרי מדי, בעוד הוא נשאר אתאיסט כל חייו.
זמן קצר לאחר מכן החל להתנגד בפומבי למעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם. למרות תמיכתו בכלכלת שוק חופשי, היו לאיסטמן מגוון השקפות שאינן שגרתיות לשמרן פוליטי. הוא דחה את התווית "ליברטריאן" ששימשה אז את הסופר הפוליטי רוז ווילדר ליין, וקישר את המונח לרעיונותיו של הסופר אלברט ג'יי נוק.
בשנים האחרונות לחייו, הוא לא הוביל כתבי עת ולא היה דמות מרכזית. הוא השפיע מעט בחוגים שמרניים ואנטי קומוניסטיים, באמצעות ארגונים כמו הוועדה האמריקאית לחופש התרבות וכתבי עת כמו National Review.
ספרי הזיכרונות שפרסם "הנאה מחיים", בשנת 1948 ו"אהבה ומהפכה" ב-1964, היו מעניינים כמסמכים ביוגרפיים, בעיקר בגלל הכנות הבלתי רגילה שלהם בנושא יחסי המין.
יצירות ספרותיות.
איסטמן, היה סופר פורה, פרסם יותר מעשרים ספרים בנושאים מגוונים כמו השיטה המדעית, ההומור, הפסיכולוגיה הפרוידיאנית והתרבות הסובייטית, כמו גם ספרי זיכרונות. בנוסף, הוא תרגם לאנגלית חלק מיצירתו של אלכסנדר פושקין. הוא ערך וקיצר את "הקפיטל" של קרל מרקס.
איסטמן כתב גם שני כרכים של זיכרונות על מפגשיו האישיים עם רבים מהדמויות המובילות בתקופתו, בהן פבלו קזאלס, צ'ארלי צ'פלין, יוג'ין דבס, ג'ון דיואי, איזדורה דאנקן, אלברט איינשטיין, זיגמונד פרויד, ג'ון דוס פסוס, ארנסט המינגוויי, ג'ון ריד, פול רובסון, ברטראנד ראסל, ג'ורג' ברנרד שו, ליאון טרוצקי, מארק טוויין וה.ג וולס. ספר הזכרונות האחרון של איסטמן היה "אהבה ומהפכה-המסע שלי דרך התקופה" (1964).
מקס איסטמן נפטר ב-25 במרץ 1969, בבית הקיץ שלו בברידג'טאון, ברבדוס בגיל 86.
אורקורפטור
אורקורפטור (שם מדעי: Orkoraptor) הוא סוג של דינוזאור מקבוצת המגרפטוריים, שחי באמריקה הדרומית במשך תור הקרטיקון לפני 100.5 עד 83.6 מיליון שנה מזמננו בקירוב. המאובנים שלו התגלו בתצורת סרו פורטלסה ובתצורת מטה אמרייה שבדרום פטגוניה, ארגנטינה. משמעות שמו היא משפת טוולצ'ה, שפת הקבוצה האתנית של הטוולצ'ה שחיו באזור הגילוי ופירושו: "שודד משונן מהנהר", עקב הימצאו בקרבת הנהר לה לאונה. הסוג הכיל מין אחד - "Orkoraptor burkei", על שם החוקר קולמן בורק שתמך בגילוי וסיוע לחפירות. ממצאי הדינוזאור כללו עצמות שוקה ושאר עצמות רגליים, כמה שיניים וחוליות זנב.
האורקורפטור היה תרופוד בינוני באורך של 6 מטרים ומשקל של 500 קילוגרם, על פי החוקר גרגורי ס. פאול. הוא היה בעל זרועות ארוכות יחסית לתרופוד, בעל מבנה שיניים מחודדות וחוטם רחב אך מעט נמוך. מבנה גופו עשה אותו דומה לקלורוזאורים, אך הוא היה בעל מאפיינים מעט שונים. במקור הוא שויך לקבוצה מנירפטורים, אך עקב ממדי גופו ומבנה שיניו הרעיון בוטל.
מספר דינוזאורים דומים חיו באזור באותה תקופה, ביניהם המגרפטור, האירוסטאון והמורוסרפטור ("Murusraptor"). האורקורפטור שויך אליהם למשפחת המגרפטוריים, שמספר חוקרים רואים בה משפחה פוליפילטית. אם ככה הוא נחשב לצעיר ביותר מבין מיני המשפחה, שרובם התקיימו בקרטיקון התחתון.
ג'וזף ג'יי סיסקו
ג'וזף ג'ון סיסקו (באנגלית: Joseph John Sisco; 31 באוקטובר 1919 – 23 בנובמבר 2004) היה דיפלומט אמריקאי, שמילא תפקיד מרכזי ב"דיפלומטיה בדילוגים" של מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר במזרח התיכון.
ביוגרפיה.
ג'וזף ג'ון סיסקו נולד בשיקגו ב-31 באוקטובר 1919 למשפחת מהגרים מאיטליה, אחד מחמישה אחים. אימו נפטרה כשהיה בן 9 ואביו, חייט במקצועו גידל אותו ואת ארבעת אחיו בתנאים דלים למדי. ב-1941 הוא סיים בהצטיינות את לימודיו ב, אילינוי. כדי לממן את לימודיו עבד סיסקו בין היתר כעיתונאי, איש מכירות בחברת, מוזג ופועל בטחנת פלדה . הוא שירת בצבא האמריקאי כקצין חיל-רגלים בדיוויזיית הרגלים ה-41 בזירה הפסיפית במלחמת העולם השנייה. אחרי המלחמה סיים תואר שני ודוקטורט ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת שיקגו, עם התמחות בזירה הסובייטית. בשנת 1946 התחתן עם חברתו ללימודים באוניברסיטת שיקגו, ג'ין הד. ג'ין נפטרה בשנת 1990.
קריירה דיפלומטית.
סיסקו הצטרף בשנת 1950 לסוכנות הביון המרכזית וכיהן שם כקצין עד שנת 1951 אז הצטרף למחלקת המדינה. במחלקת המדינה שימש קצין לענייני חוץ עד 1965 ועסק בעיקר בסוגיות שבין ארצות הברית לארגונים הבינלאומיים.
בשנת 1965 מונה על ידי מזכיר המדינה דין ראסק לעוזר מזכיר המדינה לענייני הארגונים הבינלאומיים.
המזרח התיכון.
מעורבותו של סיסקו בענייני המזרח התיכון החלה למעשה עם מינויו של ארתור גולדברג לשגריר ארצות הברית באו"ם במקומו של עדלי סטיבנסון ב-1965. מזכיר המדינה בזמנו ראסק היה שקוע בהתערבות האמריקאית במלחמת וייטנאם ובעניינים והסוגיות שאפפו אותה וגולדברג היה למעשה אחראי על מדיניות החוץ האמריקאית במזרח התיכון במהלך ואחרי מלחמת ששת הימים ביוני 1967. סיסקו עבד צמוד לגולדברג וכיהן כנציג האמריקאי במועצת הביטחון של האו"ם וכנציג האמריקאי בישיבה המיוחדת החמישית של עצרת האו"ם וכיועץ מדיני למשלחת האמריקאית לאו"ם. ב-1968 עם עזיבת גולדברג, הפך סיסקו למתווך האמריקאי במזרח התיכון.
ב-30 ביוני 1969, מונה סיסקו על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון לעוזר מזכיר המדינה לענייני המזרח הקרוב ודרום אסיה. בהמשך השנה מסמך המדיניות שחיבר סיסקו הפך לבסיס המדיניות של הנשיא ניקסון במזרח התיכון. על פי הספר "קיסינג'ר" מאת מרווין וברנרד קולב, המדיניות של סיסקו הייתה צמצום ההשפעה הסובייטית ההולכת וגדלה במזרח התיכון, ושכנוע מדינות ערב שממשל ניקסון הוא הוגן ופועל לנסיגת ישראל מהשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. על אף שהמדיניות לא עבדה כמתוכנן, היא הובילה להפסקת האש בין ישראל, ירדן ומצרים ב-7 באוגוסט 1970, שסיימה את מלחמת ההתשה. בנוסף פעל למניעת הרחבת הפלישה הסורית לירדן שיחסיה עם אש"ף באותן שנים עלו על שרטון. הסורים שלחו בספטמבר 1970 מחלקה משוריינת לירדן כדי לחזק את הכוחות הפלסטיניים שהותקפו על ידי צבא המלך חוסיין וסיסקו רצה למנוע את הרחבת החיכוך בין הסורים לירדנים. כך פעל גם כנגד התרחבות המלחמה בין הודו לפקיסטן ב-1971. בין ההצעות שקידם לכינון שלום או הפסקות אש בין ישראל למצרים, הייתה הצעה שבמסגרתה תיסוג ישראל מזרחה למעבר המיתלה. במסגרת ההצעה שמטרתה השגת הפסקת אש לשנה וחצי עד שנתיים, דילג סיסקו בין ישראל, מצרים ווושינגטון. הצעה זו נדחתה, אך דילוגים תכופים אלו בין מדינות שאפיינו את מדיניות ה"דיפלומטיה בדילוגים" של המזכיר קיסינג'ר, היו דבר שבשגרה אצל סיסקו האנרגטי שזכה לכינוי "ג'ו הקופצני" (באנגלית: Jumping Joe).
תת-מזכיר המדינה לעניינים מדיניים.