כהן נולד בשנת 1863 באנגליה, ובא להנהיג את קהילת "בני ישראל" בגלווסטון בשנת 1888, לאחר ששימש בתפקידים דומים בקהילות אחרות. באותה עת הקהילה הייתה קטנה והוא נותר בה על אף הצעות מפתות ממקומות נחשבים יותר, מה שמצביע, יחד עם סימנים נוספים, על מידת מחויבותו לקהילה זו. החל מהגל הראשון של המהגרים שנחתו לחופי הנמל, היה הרב כהן זה שקיבל פעם אחר פעם את פניהם, וכך עשה למשך שבע שנים. הוא וצוותו עמדו שם מהגעת הנוסע הראשון ועד שאחרון הנוסעים נסע ליעדו בפנים היבשת. פעמים אף עלה לסיפון הספינה לשוחח עמם על מנת לתת להם הרגשה טובה בארצם החדשה. נקודת העצירה הראשונה של הנוסעים הייתה מטה התנועה. כאן יכלו לפוג קמעה לאחר המסע המפרך, שארך משמעותית יותר מהמסע לניו יורק, וכן ליהנות ממקלחת מרעננת וארוחה נדיבה. כאן גם קיבלו, כל אחד בשפתו, מידע שנסך בהם מעט ביטחון וסדר בנוגע ליעד מגוריהם. לאחר מכן נשאלו בנוגע לתעסוקה והיעד העדיפים עליהם, מה שעזר לשדך להם את היעד המתאים על פי צרכיו. לאחר שנבחר היעד נרכש כרטיס רכבת, אליה עלה הנוסע, לא לפני שסעד את ליבו לקראת המסע הלילי.
עורכו של עיתון הג'ואיש הראלד ווייס ב-1937 תיאר את פועלו של הרב כהן באומרו כך: לבסוף הוא תואר כ"אגדת טקסס".
הקהילות הקולטות.
מרבית הקהילות הקולטות הראו נכונות מצדן לסייע בקליטת המהגרים, ואף שיתפו פעולה עם לשכת המודיעין בהצפתן את הצורך בידיים עובדות ללשכה. אמנם, ישנן עדויות כי סוחרים החלו לדאוג מתחרות בקרב המהגרים, ומספר גדל של מהגרים יהודים מפולין שסירב לעבוד בשבת הפחית את ההתלהבות של קהילות יהודיות מהמהגרים. מספר קהילות אכן סירב לקבל מהגרים נוספים. נציג קהילת קלבורן, טקסס, לדוגמה, התלונן על מציאות של סחטנות ומציאת פגמים על ידי המהגרים, וכן סירוב לציית לתנאי העבודה שלשמה באו. ככלל, טבעם של המהגרים לגלווסטון היה חלוצי יותר מזה של אחיהם שנחתו בניו יורק. המהגר לכאן לא ציפה למצוא את הנוחות של קהילה תומכת. בחינת המקרה של הקהילה הקולטת בקנזס סיטי מראה כי תוך זמן קצר המשכורות של המהגרים השתוו לאלה של המקומיים, וארגוני סיוע לא הזדקקו לעשות את מלאכתם אלא עבור אחוז נמוך בלבד מקרב המהגרים.
ההרכב הדמוגרפי של המהגרים.
הנתונים שלהלן מתבססים ברובם על המידע שנאסף מלשכות המודיעין של יט"א וממחלקת יט"א בארכיון הציוני בישראל, וכן ממידע נוסף של הדמוגרף יעקב לשצ'ינסקי. כל אלה מציגים תמונה מהימנה על ההגירה לגלווסטון בשנים 1907–1914, ומצביעים על מספר של מעט למעלה מ-7,000 מהגרים יהודים. יחס גברים – נשים מבין המהגרים היה 77% גברים ו-23% נשים בממוצע. יחס זה מורה על מספר מועט של משפחות מקרב המהגרים, זאת לעומת ההגירות המקבילות בזמן לארץ ישראל ולאליס איילנד, שהיו מאופיינות כהגירות של משפחות.
מספר המהגרים לארץ ישראל באותה תקופה היה גדול פי שלושה ממספר המהגרים לגלווסטון. פילוח גילאי של המהגרים מצביע על כך שהמהגר הממוצע הוא אדם צעיר בשיא יכולתו הפיזית. בהיבט של משלוח יד – למעלה משמונים אחוזים מקרב המהגרים הזכרים היו בעלי מלאכה. מרביתם: סנדלרים, חייטים, נגרים ומסגרים.  בקרב הנשים התמונה שונה: מחציתן היו ללא תעסוקה, והגיעו לארצות הברית עם בן זוגן. כ-40% מהן תופרות, והיתר עסקו במלאכות שונות.
הצלחת התוכנית.
תוכנית גלווסטון לא הצליחה לענות לציפיות של הוגיה ולהסיט את ההגירה לארצות הברית לפנים הארץ, בהבאת מספר רב יותר של מהגרים לרחבי ארצות הברית. בכך נכשלה. ועל אף שתוכנית גלווסטון לא משכה מספרים גדולים מאוד של מהגרים בזמן פעולתה, בהשפעתה מהגרים יהודים התיישבו בכל רחבי ארצות הברית, מנסים את מזלם מכל הבא ליד, החל מעסקים קטנים בדרום ועד להתיישבות חקלאית במערב התיכון. תוכנית זו מצביעה על כך שהחוויה של ההגירה היהודית הייתה מגוונת יותר מכפי שהיא נתפשת לרוב, וכללה חיים בעיירות קטנות לצד הלואר איסט סייד של ניו יורק.
חשוב מכך, יש להתייחס להגירה לגלווסטון כחלק מגל ההגירה היהודית שהחל ב-1870 ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. בתום תקופה זו מפת ההתיישבות היהודית בעולם השתנתה דרמטית – קהילות חדשות קמו במקומות בהם לא היו יהודים כלל קודם לכן תחת מרכזי יהדות אחרים שנחלשו במספר ובחשיבות. המרכזים החשובים ביותר שנוצרו – ואשר נושאים כתר זה עד היום – הם אלה באמריקה ובישראל. עניין נוסף המייחד את ההגירה היהודית על פני ההגירות המקבילות – היהודים נדדו לבלתי חזור ליישוב ממנו יצאו, בשונה מהמהגרים הלא יהודים שתכננו לחזור לכור מחצבתם לאחר שצברו הון.
ישראל זנגוויל, הוגה יט"א, לא ראה בתוכנית גלווסטון תחליף לטריטוריה האוטונומית אותה חיפש. אמנם, בראותו את הקשיים הדיפלומטיים ואת רדיפת היהודים, הוא ראה בהתיישבות במערב אמריקה פתרון, ולו זמני ואף חלקי לבעיית היהודים במזרח אירופה. תוכנית גלווסטון היוותה עבור יט"א מה שהיוותה אוגנדה עבור חוזה המדינה והתנועה הציונית בראשותו – מקלט חירום זמני. עבור הטריטוריאליסטים הייתה זו תוכנית עם מטרות לאומיות מוגבלות שהשתלבו עם תוכניות יט"א. על מנת לממש זאת תר זנגוויל אחר אוכלוסיית מהגרים אשר יכלה לפתח ולבנות את מערב אמריקה.
איכטלוריים
איכטלוריים (שם מדעי: Ictaluridae), היא משפחה של דגים מסדרת השפמנונאים החיים רק באמריקה הצפונית. במשפחה כ-51 מינים. הם מקורבים למשפחה Cranoglanididae.
דגים אלו חיים במים עומדים מדרום קנדה עד גואטמלה וחיים בנהרות או אגמים רחבים. חלק מהמינים חיים במערות והם עיוורים.
לשפמנונים סנפיר גב גדול ועמוד שדרה בולט וכן ראש גדול מאוד עם שפמות העוזרים לו לחוש את הסביבה. למינים הקטנים יש קוצים קטנים על גופם להגנה נגד טורפים.
הגדול שבמינים אלה הוא שפמנון כחול (Ictalurus furcatus) שיכול להגיע לאורך 160 ס"מ ולמשקל 50 ק"ג.
סולה (עוף)
נקרות ראש הנקרה
דייטון (פירושונים)
הרמן גייר
הרמן גייר (בגרמנית: Hermann Geyer; 7 ביולי 1882 - 10 באפריל 1946) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
גייר נולד ב-7 ביולי 1882 בשטוטגרט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1900 התגייס גייר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-119 (וירטמברג ה-1 - המלכה אולגה). ב-2 באוגוסט 1914 הועלה גייר לדרגת האופטמן, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין מטה ביחידות שונות. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף גייר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1927 מונה גייר למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-13, וב-1 באוקטובר 1928 הועלה גייר לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 בפברואר 1930 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בפברואר 1931 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-17. ב-1 בדצמבר 1932 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 בפברואר 1933 מונה לראש מטה קבוצת הארמייה השנייה. ב-1 בינואר 1934 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 באוגוסט 1934 מונה למפקד הקורפוס ה-5. ב-1 באוגוסט 1936 הועלה גייר לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-25 באוגוסט 1939 מונה למפקד הקורפוס ה-9.
מלחמת העולם השנייה ואחריתו.
עם פרוץ המלחמה מונה גייר למפקד הקורפוס ה-9, ופיקד עליו בחזית המערבית כחלק מהארמייה הראשונה. במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס שבפיקודו בתחילה כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות B, ולאחר מכן לחם הקורפוס במהלך מבצע אדום כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות A, וב-25 ביוני 1940 קיבל גייר על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית, והשתתף בקרב סמולנסק, ובקרב על מוסקבה, וב-31 בדצמבר 1941 פרש גייר מתפקידו והועבר לעתודת המילואים. ב-31 בדצמבר 1943 פרש גייר מהצבא, וב-10 באפריל 1946 התאבד בעקבות תבוסת גרמניה במלחמה.
אוטו-וילהלם פרסטר
אוטו-וילהלם פרסטר (בגרמנית: Otto-Wilhelm Förster; 16 במרץ 1885 - 24 ביוני 1966) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
פרסטר נולד ב-16 במרץ 1885 באילמנאו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1903 התגייס פרסטר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לגדוד ההנדסה של המשמר. בתחילת מלחמת העולם הראשונה שירת פרסטר כקצין מטה בארמייה השלישית, ובהמשך שירת כקצין מטה בדיוויזיית המילואים ה-14 ובקורפוס המילואים ה-8. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פרסטר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1929 הועלה פרסטר לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1929 מונה למפקד גדוד ההנדסה ה-4 (הפרוסי). ב-1 בפברואר 1932 הועלה פרסטר לדרגת אוברסט, וב-1 בפברואר 1933 מונה למפקח ההנדסה והביצורים במשרד המלחמה. ב-1 באוקטובר 1934 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 בינואר 1937 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-20 באפריל 1938 הועלה לדרגת גנרל חיל ההנדסה, וב-24 בנובמבר 1938 מונה למפקד הקורפוס ה-6.
מלחמת העולם השנייה.