התמיסה מורכבת מן היונים נתרן 130 מילימולר, כלור 109 mM, אשלגן 4 mM, סידן 3 mM ולקטט 28 mM, התמיסה דומה לתמיסת רינגר פרט ללקטט המחליף את יון הביקרבונט. הלקטט שבתמיסה עוזר בטיפול נגד חמצת מטבולית (מצב המאופיין בעליית חומציות הדם, ונגרם כתוצאה מירידת נפח הנוזלים בדם או מאי ספיקת כליות) שלא נגרמה עקב עליה בחומצה לקטית. ההיגיון מאחורי מתן התמיסה לחולים עם חמצת הוא שתוצרי פירוק הלקטט בכבד נוגדים את החמצת המטבולית ובכך מסייעים לגוף להיחלץ ממנה. קצב הטיפול המקובל הוא 20-30 מיליליטר בשעה לכל קילוגרם משקל גוף.
התמיסה משמשת לעירוי נוזלים במקרים של התייבשות, טראומה גופנית, ניתוח או כווייה, כמו כן היא משמשת להגברת שתן בחולים הסובלים מאי ספיקת כליות.
התמיסה היא איזוטונית - ריכוז המומסים שווה בשני הצדדים.
התמיסה הוצגה לראשונה על ידי רופא הילדים אלקסיס הרטמן בשנות השלושים של המאה העשרים כטיפול בילדים חולי חמצת. פיתוח זה של הרטמן היה שדרוג של תמיסה שפיתח סידני ריינגר בשנות ה-80 של המאה ה-19.
מלחית
איטונג
F-15K סלאם איגל
הפרלמנט של ישראל
חוקת ישראל
הפרלמנט של ארצות הברית
האודיטוריום (חיפה)
האודיטוריום של חיפה או מרכז רפפורט לתרבות ואמנות הוא משכן למופעים הנמצא בשכונת מרכז הכרמל. מדי שנה מבקרים בו כרבע מיליון צופים במופעים השונים.
היסטוריה.
האודיטוריום תוכנן על ידי חתן פרס ישראל ויקיר העיר חיפה, האדריכל אל מנספלד והאדריכל דניאל חבקין, נחנך ב-1974 ושופץ על ידי משרד האדריכלים מנספלד-קהת בשנת 2000. הוא משמש כאולם הבית של התזמורת הסימפונית חיפה וכאולם הקבוע של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בעת הופעותיה בחיפה. מתקיימים בו מופעי מחול, מוזיקה ובידור. באולם 1,139 מקומות ישיבה, חדרים לשימוש האמנים והתפאורה, וטרקלין כניסה רחב המשמש גם לתערוכות.
האודיטוריום, השוכן בשדרות הנשיא, הוא חלק מקומפלקס תרבות בשם "מרכז רפפורט לתרבות ואמנות". סמוך לו עומד "בית הכט" (לשעבר "בית רוטשילד"), שבו מתקיימים חוגים ופעילויות קהילתיות. למבנה האודיטוריום מקושרים שני אולמות נוספים קטנים יותר - סינמטק חיפה, ו"אולם רפפורט", המשמש בעיקר לקונצרטים. ב-2006 הוקם מתחת למבנה קניון בשם "כיכר האודיטוריום".
מדי שנה נערכים באודיטוריום טקס הפתיחה וטקס הנעילה של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה, ומוקרנים בו ובאולמות הסמוכים לו סרטים רבים כחלק מהפסטיבל. המתחם מארח אירועים שנתיים נוספים, כ"פסטיבל יוצרים יוצאים" בחודש מרץ ו"ביכורי יין וגבינות" בחג השבועות.
בעת בנייתו חופה המבנה בפיסות אבן כבפסיפס. במהלך השנים נשר החיפוי והיה צורך להחליפו. בשנות ה-90 צופה הבניין מחדש בחיפוי מתכתי.
הקשת הפוריה
הפרלמנט של הרשות הפלסטינית
חגים ומועדים באסלאם
חגים ומועדים באסלאם מציינים בדרך כלל מאורעות המצוינים בקוראן, הנסובים בדרך כלל סביב מעשי הנביא מוחמד. שני החגים העיקריים באסלאם הם עיד אל-פיטר ועיד אל-אדחא (חג הקורבן). המוסלמים מציינים את החגים והמועדים בצורה שונה באזורים שונים, והתנהלות החג משתנה גם בין פלגי האסלאם השונים. החגים המוסלמיים נקבעים על פי לוח שנה ירחי ועל כן תאריכם משתנה בלוח השנה הלועזי.
יום שישי.
יום שישי הוא היום המקודש בשבוע עבור המוסלמים, יום שבו מתנהלת תפילה המונית במסגדים הכוללת דרשה (ח'טבה). לפיכך הוא מכונה בערבית "יום אל-ג'ומעה" (جمعة), כלומר "יום ההתכנסות". עם זאת, יום שישי אינו יום מנוחה (בדומה לשבת) והיום נקבע בשל בריאת אדם באותו היום. היום נקבע בקוראן בסורה 62, איה 9 ו-10
חודש הרמדאן.
במהלך חודש הרמד'אן (رمضان) צמים המוסלמים מדי יום מעלות השחר ועד השקיעה. במהלך היום נאסר גם עישון, קיום יחסי מין, ועל המוסלמים להקפיד במיוחד שלא לרכל, להמר ולבצע חטאים מוסריים במהלך החודש הקדוש. מטרת הצום על פי הסורה השנייה בקוראן, היא להפוך את המוסלמים למאמינים אדוקים יותר.
לילת אל-קדר.
לילת אל-קדר (لیلة القدر) חל בסוף חודש הרמדאן באחד מהימים האי-זוגיים מה-21 בחודש עד סופו (לפי המסורת המקומית). המוסלמים מאמינים כי ביום זה זכה מוחמד להתגלותו הראשונה על ידי המלאך ג'יבריל (מזוהה עם המלאך גבריאל במסורת היהודית-נוצרית). בלילה זה הוכתבה למוחמד סורת אל-עלק (הסורה ה-96 בקוראן). על לילת אל-קדר נאמר שהוא "טוב יותר מאלף חודשים" (סורה 97, איה 3). בנוסף, מאמינים המוסלמים כי בלילה זה נחרץ גורלם של הברואים לשנה הבאה.
עיד אל-פיטר.
עיד אל-פיטר (عيد الفطر) הוא החג המציין את סיומו של חודש הרמדאן, חודש הצום המוסלמי, ומצוין לפיכך בשלושת הימים הראשונים של חודש שוואל, החודש העשירי בלוח המוסלמי. עיד אל-פיטר הוא אחד משני החגים העיקריים באסלאם, הוא מכונה "החג הקטן" כיוון שהוא קצר ביום אחד מהחג העיקרי האחר - עיד אל-אצ'חא. בעיד אל-פיטר מקובל לקום מוקדם בבוקר וללבוש בגדים חגיגיים, רצוי חדשים. לאחר מכן מתפללים המוסלמים תפילה מיוחדות לרגל החג, אשר נערכות בקהל גדול. אחרי התפילה מתחילות החגיגות עצמן, במסגדים מחולקים דברי מתיקה ומשקאות קלים. מנהגים נוספים של החג כוללים נתינת מתנות לנשים ולילדים.
חג הקורבן.
עיד אל-אדחא (عيد الأضحى) המכונה גם "החג הגדול" נחגג החל מהיום העשירי של חודש ד'ו אל-חיג'ה, הוא החודש האחרון בלוח המוסלמי, ונמשך ארבעה ימים, התאריך מציין גם את תקופת החג'. בחג זה חוגגים המוסלמים את אדיקותו של הנביא אברהים שנכון היה להקריב את בנו ישמעאל לאלוהים (בדומה לעקדת יצחק בתנ"ך). בחג מקריבים המוסלמים בעל חיים בהודיה לאללה על שהציל את ישמעאל.
עשוראא'.
עשוראא' (عاشوراء) הוא היום העשירי בחודש מוחרם, הוא החודש הראשון בלוח השנה המוסלמי. ליום זה משמעויות שונות בעדות מוסלמיות שונות. בקרב הסונים הוא ידוע כיום של צום שאינו חובה, אולם הוא ביטוי לאדיקות דתית ("ס'יאם א-תטווע" صيام التطوّع). הצום נמשך מן הזריחה עד השקיעה. בקרב השיעים הוא ידוע כיום אבל על מותו של האימאם חוסיין בן עלי.
ראש השנה המוסלמית.
היום הראשון בחודש מוחרם הוא ראש השנה בלוח המוסלמי. יום זה אינו נחשב לחג באסלאם, אולם ברבות מהארצות המוסלמיות נהוג לציין אותו ביום חופשה ובחגיגות. בישראל יום זה נחשב כיום מנוחה וכיום חג המסמל את השנה החדשה למוסלמים בבתי הספר של המגזר הערבי וברשויות מקומיות ערביות.
מוולד א-נבי.
במוולד א-נבי (مولد، مولد النبي، ميلاد النبي
- לידת הנביא מוחמד) חוגגים המוסלמים ב-12 בחודש רביע אל-אוול את לידת הנביא מחמד. המועד לא נחוג בתקופה העתיקה של האסלאם, ולכן לא כל הקהילות המוסלמיות חוגגות אותו כיום. במקומות בהם מצוין החג נערכות חגיגות, קריאת שירי שבח והלל לאללה ולמוחמד. יש חכמי דת מוסלמים, בייחוד הוהאבים בהם, שרואים בחגיגות חידוש לא רצוי (בִדְעה) וסטייה מדרך התנהלות הנביא ומלוויו.
לילת אל-מעראג'.
לילת אל-מעראג' (لیلة المعراج) חל ב-27 בחודש רג'ב, תאריך בו מאמינים המוסלמים שמוחמד ביצע את מסעו הלילי השמימה (אל-אסראא ואל-מעראג - ألاسراء والمعراج), על גב הבהמה הפלאית אל-בוראק. חגיגות היום מתמקדות בסיפור המסע הפלאי לילדים, המכונסים במסגדים.
עיד ע'דיר ח'ם.
השיעים חוגגים ב-18 בד'ו אל-חיג'ה את עיד ע'דיר ח'ם (عيد غدير خم) היום בו על פי חדית' נשא מוחמד דרשה ליד המעיין ח'ם, בה מינה את עלי בן אבי טאלב ליורשו במילים "מי שסר למרותי יסור למרותו של עלי" (مـَن أنا مـَوْلاهُ فعليّ موْلاهُ). הסונים שוללים את הפרשנות השיעית למסורת הזאת, ואת החג שקבעו השיעים בעקבותיה, וטוענים כי מוחמד שיבח את עלי כחברו הקרוב, אך לא כיורשו (את המילה הערבית مولى אפשר לפרש כ"בעל סמכות" או כ"ידיד", כך שאפשר לפרש את המשפט גם כ"מי שאני ידידו גם עלי ידידו").
צ'אווין
צ'אווין (מספרדית: "Chavín") הייתה תרבות דרום אמריקנית עתיקה, שהתקיימה לחופי האוקיינוס השקט ומורדותיו המערביים של רכס הרי האנדים, בשטח הנמצא כיום במדינת פרו המודרנית.
בני הצ'אווין, שהתקיימו בין השנים 1,000 ל-300 לפני הספירה לערך, הניחו את היסודות התרבותיים למרבית התרבויות המאוחרות בהרי האנדים, בהן אימפריית האינקה.
היסטוריה.
בני הצ'אווין שלטו בשיאם בהרי האנדים המערביים ולאורך חופי פרו (של ימינו) מהעיר נאסקה בדרום ועד לגבול עם אקוודור.
העיר צ'אווין דה ואנטאר (Chavín de Huantar) הוקמה במרכז הרכס המרכזי שבהרי האנדים כמרכז דתי-פולחני וחיו בה כ-3,000 איש. נשמרו שרידים רבים מהעיר, הממוקמת כ-250 קילומטרים צפונית ללימה בירת פרו המודרנית.
במרכז העיר התגלה מתחם גדול הבנוי בצורת אמפיתיאטרון, ושם כנראה התקיימו חלק מהטקסים הדתיים. מסביב למתחם נמצאו תעלות תת-קרקעיות שעל פי ההשערה שימשו ליצרת שאון גדול כשהמים שבהן התנגשו והתערבלו, בעת טקסים דתיים.
תרבות.
בני הצ'אווין התפרנסו מקדרות, אריגה ואף בניית כלים ועבודות ממתכות שונות. תחום המטלורגיה התפתח מאוד בתקופתם. תזונתם של בני הצ'אווין התבססה על חקלאות (בעיקר תירס, דלעת ושעועית) ועל ציד של אלפקות, למות וחזירי ים.
בני הצ'אווין לא האמינו בכלי נשק, אך הודות לדתם המיוחדת והשפעתם התרבותית הרבה על העמים שסביב, לא סבלו מיריבות כלשהי בינם לבין מי מהעמים השכנים. לא מוכרת שום צורת כתב שבה השתמשו בני הצ'אווין.
דתם של בני הצ'אווין הייתה מבוססת על ריבוי אלילים ועל שימוש בסמי הזיה, המופקים מפירותיו של קקטוס מסוג סן-פדרו. הטקסים של בני הצ'אווין בצ'אווין דה ואנטאר היו מוקד עלייה לרגל למאמינים רבים מהאזור.