בפברואר 2005 הוכרזה תחרות על עיצוב הסדרה התשיעית, שתוכננה להשתחרר בסביבות 2010 בנושא "שווייץ פתוחה לעולם". התוצאות הוכרזו בנובמבר 2005, אך העיצוב הנבחר עורר ביקורת נרחבת מצד האוכלוסייה. כתוצאה מכך, תאריך השחרור נדחה שוב ושוב. בחודש פברואר 2010 הוכרז כי השחרור יתקיים בשנת 2012, ובדצמבר 2012 נקבע כי תאריך השחרור יתקיים ב-2015 לכל המוקדם. בחודש אוגוסט 2015 הוכרז כי הנפקת הסדרה החדשה תתחיל בחודש אפריל 2016. השטר החדש הראשון ששוחרר היה שטר של 50 פרנקים, שהונפק לראשונה ב -12 באפריל 2016; השטר החדש של ה-20 פרנקים שוחרר ב -17 במאי 2017, והשטר החדש של ה-10 פרנקים שוחרר ב-18 באוקטובר 2017.
השטרות הבאים של 100, 200 ו-1000 פרנקים ישוחררו במרווחים של חצי שנה או שנה. ההנפקה של כל הסדרה החדשה צפויה להסתיים עד שנת 2019.
השטרות החדשים מעוצבים באופן חדשני, העיצוב מתרחק מתיאור של אישים ידועים לחלוטין. הנושא המרכזי מאחורי הסדרה החדשה של השטרות הוא 'היבטים רבים של שווייץ', כאשר כל שטר מציג תכונה שווייצרית אשר מוצגת באופן גרפי באמצעות מוטיב מרכזי. כל תכונה מוצגת באמצעות פעולה, מיקום שווייצרי ואלמנטים גרפיים שונים.
שערי חליפין.
משנת 1996 עד 2008 השער הממוצע של הפרנק לאירו היה 1.565 פרנק לאירו. משנת 2007 ירד השער מ-1.64 פרנק לאירו לסביבות 1.066 פרנק לאירו באוגוסט 2011.
החל מספטמבר 2011, לאחר עלייה ניכרת בשווי של הפרנק השווייצרי יחסית לאירו, קבע הבנק המרכזי של שווייץ שווי מקסימלי לפרנק השווייצרי, והתחייב לרכוש אירו בשער של 1.2 פרנק לאירו, כדי למנוע את התחזקות הפרנק מעבר לשער זה. בתחילת 2015, לאחר רכישה של מטבעות זרים בשווי של מעל 200 מיליארד פרנק, הפסיק הבנק המרכזי של שווייץ לקבוע ערך מקסימלי לפרנק השווייצרי. חברת המסחר FXCM נפגעה קשות ממהלך זה ומניותיה צללו ביום המסחר ב כ־90% והחברה אף עמדה על סף הליך פירוק, המהלך גרם לה להפסדים כבדים.
שידוך
שידוך הוא התאמה בין איש ואישה, במטרה להביאם בברית נישואים. בתרבויות רבות נישאים בעיקר באמצעות שידוך, אבל כיום נישואים מאורגנים פחות מקובלים בחברה המערבית. עם זאת, השידוך נהוג בחוגים שמרניים גם היום, ונותן גושפנקא ממסדית לקשר בין איש ואישה בטווח הזמן שבין ההיכרות לנישואים.
בחברות שעדיין מסתמכות על השידוך בהפגשת בני-זוג, התהליך מתבצע לרוב בעזרת שדכן או שדכנית, העוסקים בשדכנות לפרנסתם. שידוך נעשה גם באמצעות מכרים וידידים - על ידי הצעת מועמד לנישואים אחד למשנהו, או להורי הצעירים. ההורים או המועמדים עצמם מבררים אחד על השני אצל חברים וקרובי משפחה, על מנת לוודא התאמה מקסימלית בטרם יפגשו.
מקור המונח "שידוך".
הר"ן (רבינו ניסים בן ראובן גירונדי - פוסק ומפרש על הרי"ף, חי בברצלונה בשנים 1320–1380) מייחס את השורש למילה 'שידוך' לשורש המילה 'שקט' בשפה הארמית, כנראה בהתבסס על תרגום הפסוק בספר שופטים: "וַתִּשְׁקֹט הָאָרֶץ", אשר המתרגם לארמית תרגמו: "וּשְׁדוֹכַת אַרְעָא". מכאן, ששורש המילה 'שקט' בארמית היא 'שידוך' והוא "מלשון שקט ומנוחה שהאשה מוצאת בבית בעלה", כמו שנכתב במגילת רות: ..וּמְצֶאןָ מְנוּחָה, אִשָּׁה בֵּית אִישָׁהּ וגו'.
המונח "שידוכין" השתרש בתקופת התלמוד כתיאור לשלב הראשון בתהליך הנישואים באותה תקופה, שהיה התחייבות חוקית של הגבר והאישה לקיים ביניהם את השלבים הבאים, שהם הקידושין והנישואים. מונח זה מקביל למונח "אירוסים" של ימינו, אם כי בימינו לשלב האירוסים אין תמיד תוקף חוקי. המילה "אירוסין" מקורה במונח המקראי למה שנקרא החל מתקופת המשנה "קידושין". מוסד השידוכים של ימינו הוסיף שלב נוסף בדרך לנישואים, וכך תפס לו כל אחד מהמונחים השונים בעבר משמעות אחרת בתהליך הנישואים המקובל כיום.
שידוך ראוי נקרא בפי חז"ל "ענבי הגפן בענבי הגפן".
נישואי השידוך ביהדות אשכנז עד העת החדשה.
דפוס המשפחה המסורתי של יהדות אשכנז בשלהי ימי הביניים הוא של משפחה מונוגמית-גרעינית המבוססת על נישואי שידוך. בדפוס זה הילדים הושאו בסמוך להגעתם לבגרות, מבחינה הלכתית ומינית, דהיינו גיל שתים עשרה לבנות ושלוש עשרה לבנים נישואי שידוך בגיל כזה מכונים 'נישואי בוסר'. אהרון גינצבורג באוטוביוגרפיה שלו 'אביעזר' מציג דפוס זה כאופייני ליהודי פולין בראשית המאה ה-19, וכתכונה מבדילה ביניהם לבין יהודי מערב אירופה מחד ולאוכלוסייה הלא-יהודית במזרח אירופה מאידך .
הבסיס הכלכלי לדפוס נישואי השידוך היה בנדוניה וב'קעסט' (מזונות). הנדוניה הייתה סכום ראשוני שהכניסו משפחת ההורים (משפחת הכלה הכניסה סכום גדול יותר) והיוותה קרן ראשונית להשקעה שתאפשר את פרנסת הזוג הצעיר. הקעסט היה קביעה של מספר שנים (לרוב כשנתיים) שבהן הזוג הצעיר יחיה אצל ההורים, לרוב הורי הכלה, ויהיה סמוך על שולחנם. בתקופה זו יוכל החתן הצעיר להקדיש את זמנו ללימוד תורה בלא דאגות פרנסה. ההתחייבויות הכלכליות המדויקות בין המשפחות נחתמו בהסכם ה'תנאים' בין המשפחות, לרוב לפני שהחתן והכלה נפגשו זה עם זה, או שנפגשו לפגישה חטופה בליווי ההורים. אף על פי שהקשר הדתי הפורמלי בין בני הזוג נקבע רק במעמד החופה והקידושין, הפרת ה'תנאים' הייתה מלווה בקנס ולעיתים גם בחרם ולכן הייתה הסכם מחייב שבוטל רק לעיתים נדירות .
נישואי השידוך אורגנו על ידי ההורים בסיועם של שדכנים אשר תיווכו וקישרו בין משפחות יהודיות מאזורים גאוגרפיים שונים. ההתאמה בין בני הזוג נקבעה על ידי ההורים על בסיס בחירה רציונלית ועל פי קריטריונים אובייקטיביים כגון: ייחוס משפחתי ( שיוך המשפחה לגדולי תורה או לבעלי מעמד קהילתי וכלכלי גבוה), מצב כלכלי (שמתבטא בגובה הנדוניה), למדנות תלמודית של החתן וזכות ישיבה בקהילה יהודית עירונית. תכונות אישיות של אופי ויופי נמדדו גם הן באופן אובייקטיבי על ידי השדכנים וקרובי המשפחה. עקב הריחוק הגאוגרפי, ועקב נורמות של הפרדה בין המינים וטהרה מינית החתן והכלה עצמם לרוב לא נפגשו עד לחתונה.
מבחינה הלכתית ביחס לגיל הנישואים ה'שולחן ערוך' (ספר ההלכה המוסמך שנתקבל על יהודי אשכנז וספרד במאה ה-16) קובע כי " מצווה על כל אדם שיישא אישה בן י"ח, והמקדים לישא בן י"ג מצווה מן המובחר. אבל קודם י"ג לא יישא" וקובע כי מי שעבר את גיל 20 ללא נישואים בית הדין כופה עליו להינשא . עם זאת בפועל לא נעשה שימוש בכפיית נישואים והלכה זו נותרה תאורטית . עם זאת הדפוס של נישואי שידוך ללא מפגש בין בני הזוג, וללא הסכמתם איננו תואם להלכה המקורית שקובעת כי "אסור לאדם שיקדש את האישה עד שיראנה" הפוסקים האשכנזיים תירצו סתירה זו בהפרדה הפורמלית בין השידוכים והתנאים לטקס הקידושין עצמו. בנוגע לכלה בעוד שהגמרא אומרת כי "אסור לאדם שיקדש את בתו כשהיא קטנה עד שתגדל ותאמר: בפלוני רוצה אני" מקורות מאוחרים יותר מציגים הבעת עמדה של הכלה בנוגע לנישואיה כסימן לפריצות וחוצפה, אף כשהכלה בת עשרים שנה. וכן 'התוספות' מתרצים השאת בנות קטנות בחוסר הביטחון הכלכלי והפוליטי של היהודים בגלות שגורם לרצון לתת נדוניה לבת בהקדם האפשרי .
החוק הרוסי מצדו קבע את גיל הנישואים המינימלי ליהודים ל 16 שנים לנשים ו 18 שנים לגברים (תקנות הצאר ניקולאי מ 1835). התקנות דרשו הסכמה של האב לנישואי ילדיו אך מאידך אסרו על הורים להכריח את ילדיהם להתחתן. משנות ה-60 למאה התשע עשרה הממשלה הרוסית הושפעה ממגמות של רפורמות ליברליות וצמצמה את התערבותה בנושא של כפיית ציות להורים, ובמקביל אסרה על אמצעי הכפייה של הקהילה היהודית (החרם והמלקות) וכך שחררה את הפרטים מחובת הציות לקהילה.
אם כן דפוס נישואי השידוך והבוסר לא נבע מציות לחוקי ההלכה, ופוסקי הדורות נזקקו לעמל פרשני כדי ליישב את מנהגי נישואי השידוך והבוסר עם התלמוד.
ניתן להסביר את אימוצו של דפוס זה מבחינה חברתית- דפוס זה אפשר שמירה על הריבוד החברתי ועל התאמה בין מעמד החתן והכלה למרות הפיזור הגאוגרפי של המעמד הגבוה. הותרת הנישואים לפגישה מקרית של בני הזוג הייתה עלולה לגרום לנישואים בין בני מעמדות בלתי שווים, וכך השדכן שימש כמתווך שהתגבר על הריחוק הגאוגרפי וחוסר ההכרות בין המשפחות האמידות והמיוחסות .
מקומה של האהבה בנישואי השידוך ההיסטוריים ביהדות מזרח אירופה.
ביחס למצב הרגשי הנלווה לנישואי השידוך ישנן במחקר שתי דעות מנוגדות. לפי האחת, שמוצגת בכתבי כץ וכנעני, נישואי השידוך היו מוסד אימפרסונלי, אמצעי להולדת ילדים ושימור הטוהר המיני, ללא ציפייה לאושר בנישואים ול'אהבה'. דפוס זה התאים לאופייה הקולקטיביסטי של התקופה . כנעני טוען כי עצם השימוש במושג 'אהבה' ליחסי גבר ואישה לא היה מקובל בחברה היהודית במזרח אירופה עד למאה ה-19. לדבריו המונח היידי 'ליבע' לא התייחס לאהבת גבר ואישה. השידוכים נקבעו על פי ערכים אובייקטיביים, וכן גם המתנות והמכתבים שהועברו בין הצדדים בתקופה שבין חתימת ה'תנאים' לנישואים היו על פי דפוסים חברתיים קבועים וחסרי חותם אישי. טקס הנישואים עצמו היה הפגישה הראשונה בין בני הזוג וקיום יחסי המין היה מלווה בקשיים עקב הזרות ביניהם וגילם הצעיר. חיי הנישואים שנוצרו לאחר השידוך היו מלווים במבוכה, זרות ותקשורת לקויה בין בני הזוג. כך גם לאחר הנישואים בני הזוג לא נהגו לפנות זה אל זו בשמם הפרטי או אף בכינוי 'אשתי/בעלי' אלא בכינוי הסתמי 'ציהערסטו' (השומעת את).