כתב עת גמברו רוסו מפרסם דירוג ליין איטלקי, כאשר היין היוצא מן הכלל מקבל דירוג של "3 כוסות".
קפה.
קפה בסגנון איטלקי (caffè) נחשב בעולם כאיכותי. תערובת הקפה מוכנה מטחינה בלחץ גבוה של תערובת גרעיני קפה באיכות גבוהה ומזנים משובחים (המוכר מכולם הוא זן הערביקה, שגדל בברזיל, באתיופיה, ובמקומות נוספים באפריקה). בדרך כלל פולי הקפה ממנו מכינים תערובת אספרסו אינם שונים מפולי קפה רגילים אחרים, אך הם נבחרים בקפידה, עוברים תהליך של קלייה עדינה ומעורבבים עם פולי קפה מזנים נוספים. תושבי איטליה נחשבים אניני טעם, במיוחד בכל הקשור בקפה, ועל כן נדיר מאוד למצוא באיטליה קפה פילטר או קפה נמס.
האספרסו נפוץ באיטליה בבתים פרטיים ובבתי קפה. הוא מוגש בכוס קטנה למדי, המקבילה בכמותה לשוט של משקה אלכוהולי. הוא מרוכז מאוד ומכיל מנת קפאין גדולה ודומיננטית. טעמו חזק, והוא מוגש ללא חלב. מקובל לחלק את מנות האספרסו לשלושה גדלים: הגודל הקטן והמרוכז ביותר הוא האספרסו הקצר. הוא מורכב ממנת קפה אחת וממנת מים אחת. הגודל הבינוני והדליל יותר נקרא אספרסו ארוך, והוא מורכב ממנת קפה אחת ומשתי מנות מים. אספרסו כפול, הגודל הגדול ביותר של האספרסו, מורכב משתי מנות קפה ושתי מנות מים.
הקפה הידוע מקיאטו, מקורו גם כן באיטליה. מדובר במנת אספרסו סטנדרטית המוגשת בתוספת שכבת חלב דקה ולעיתים מוקצפת, או שמנת מתוקה. קפוצ'ינו הוא כוס קפה מעורבב עם מנת חלב מוקצף. קפוצ'ינו פופולרי בעיקר כמשקה בוקר עשיר ומעורר.
משקאות משכרים נוספים.
האיטלקים נוהגים לשתות לעיתים תכופות אך למרות זאת אינם ידועים כשתיינים גדולים, במיוחד לא בהשוואה לעמים שכנים אחרים. איטלקי לרוב יסתפק בכוס משקה אלכוהולי אחת בארוחה. יין הוא המשקה הפופולרי ביותר במדינה, אך האיטלקים נחשבים לממציאיהם של משקאות רבים נוספים:
דרוגולין (גופן)
דְּרוּגוּלִין (Drugulin) הוא שמו של גופן עברי שעוצב במאה ה-19 בגרמניה. זהו גופן בסגנון אשכנזי מרובע, שעוצב על בסיס כתבי יד ודפוסים מוקדמים במערב אירופה.
מקורו.
הגופן שימש את בית הדפוס W. Drugulin (וילהלם דרוגולין, ), ומכאן שמו. בית הדפוס נוסד בלייפציג בשנת 1829, והתמחה בין היתר בהדפסת חיבורים מדעיים העוסקים בשפות שמיות. הוא נחשב לאחד מבתי הדפוס הטובים באירופה בכלל ובגרמניה בפרט. מיטב הספרים בתחום הבלשנות השמית נדפסו בו, כגון דקדוק הלשון העברית של גוטהלף ברגשטרסר ומילון העברית המקראית של וילהלם גזניוס - המשמשים גם בימינו, כמעט מאה שנה לאחר שנדפסו. בשנות השלושים, ד"ר משה שפיצר, שניהל את הוצאת שוקן, גילה בדפוס "דרוגולין" את הגופן שעיצובו מבוסס על אותיות וילנא, שמקורן בדפוס האלמנה והאחים ראם (רוֹם). שפיצר השתמש בגופן ושיפר את צורתו, והגופן נודע בשם "דרוגולין".
חשיבותו הגדולה של דפוס דרוגולין לספרות העברית החדשה היא הדפסת המהדורה השלמה והמהודרת של כל כתביו של שמואל יוסף עגנון. באביב ובקיץ של שנת 1930 שהה עגנון בלייפציג, לצורך מעקב והשגחה מקרוב על הוצאת ספריו בדפוס דרוגולין. המהדורה יצאה במימונו ובעידודו של שלמה זלמן שוקן, פטרונו וידידו של עגנון.
במלחמת העולם השנייה הופצץ בית הדפוס וניזוק. הוא המשיך להתקיים גם לאחר המלחמה, אבל איבד מגדולתו הן משום שלא עמד בקצב ההתקדמות הטכנולוגית שחלה בענף והן משום שמרכז הכובד של המחקר המדעי עבר לאחר המלחמה מגרמניה למדינות אחרות (בעיקר אנגליה וארצות הברית).
בעשור האחרון של המאה ה-20 נסגר בית הדפוס, והיה חשש שמכונותיו ויתר הציוד הטיפוגרפי – גאוות מלאכת הדפוס הגרמנית – יימכרו כגרוטאות. נמצא משקיע פרטי אשר רכש את הבניין ואת הציוד, ובעזרתו הפך בית הדפוס למוזיאון למלאכת הדפוס (Museum für Druckkunst Leipzig).
בשל עיצובו הנוח לקריאה, ומן הסתם גם בשל החיבורים המונומנטליים שנדפסו בו, זכה הגופן למוניטין רב. כיום הוא נפוץ בעיקר בגרסה שעיצב שמואל גוטמן – Guttman Drogolin, המופצת עם תוכנת "אופיס" של מיקרוסופט. לגופן זה שני משקלים, רגיל ושמן. כיום נדפסים בגופן זה כתבי העת לשירה "שבו ו"כרמל", וכן ספרי השירה הרואים אור בהוצאת אבן חושן.
אירית אורבוך
אירית אורבוך (נולדה ב-1952) היא מרצה בכירה ללימודי יפן בחוג ללימודי מזרח אסיה שבאוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
נולדה וגדלה בתל אביב, למדה באוניברסיטה העברית לימודי יפן ואשורולוגיה לתואר הראשון אותו קיבלה ב-1976, והמשיכה לתואר שני במדע הדתות. מ-1978 למדה לתואר שני בדת השוואתית בהרווארד דיויניטי סקול, אותו סיימה ב-1980.
את הדוקטורט עשתה באוניברסיטת הרווארד בתוכנית למדעי הדתות. הדוקטורט שלה עסק בקגורה שהוא ריקוד ריטואלי דתי יפני עתיק. לצורך הדוקטורט שהתה במשך שלוש שנים וחצי ביפן, מ-1983 עד 1987, והשתתפה בריקודים, דבר שהוא נדיר, שכן אין נוהגים ללמד את הריקוד לזרים ובמיוחד לא לנשים. במחקר הדוקטורט עסקה באסכולה מסוימת של הקגורה מצפון יפן (אסכולת טאקה של הייצ'ינה קגורה) Hayachine Kagura, Take School. במסגרת המחקר גם השתתפה בהתבודדות סגפנית של היאמאבושי (yamabushi) בהר הגורו, בצפון יפן.
אורבוך קיבלה ב-1990 את הדוקטורט שלה. החל מ-1990 משמשת כמרצה באוניברסיטת תל אביב (משנת 2000 כמרצה בכירה), ובמשך מספר שנים גם לימדה באוניברסיטה העברית.
ספרה "The Gods Come Dancing" יצא ב-1995. בספר מסתמכת אורבוך בין היתר גם על המחקר המעשי שלה. היא מנתחת בספר חלק מהריקודים כטקסט דתי המגלם את השפעת תורת השוגנדו Shugendo. הריקודים מגלמים תורה, מלמדים את המיתוסים, הפילוסופיה וראיית העולם של השוגנדו (תנועת סגפני ההרים היפנים – הימבושי) המבוססת על הבודהיזם האזוטרי, פועלים כריטואל מאגי להגנה ממחלות ואסונות ולברכות פריון ושגשוג, ומשמרים את המקור השמאני של הקגורה.
אורבוך חוקרת כיום את הקגורה בכל יפן. היא אחת החוקרים הבודדים העוסקים בתחום זה מחוץ ליפן.
משתנים בלתי תלויים
אוראו
אוראו (באנגלית: Oreo) הוא השם המסחרי של עוגיות-סנדוויץ' פופולריות המיוצרות על ידי חטיבת נביסקו שבתאגיד המזון קראפט האמריקאי. העוגיות מכילות מילוי מתוק לבן, והוא נמצא בין זוג ביסקוויטים בטעם שוקולד.
אוראו היא ככל הנראה העוגייה הנמכרת ביותר במאה ה-20, וישנן הערכות כי מאות מיליארדים מהן נמכרו מאז השקתן.
היסטוריה.
עוגיות אוראו הוצאו לשוק על ידי חברת נביסקו בפברואר 1912. השוק הבריטי היה יעדה הראשון של החברה. בתחילה היו העוגיות בצורת "תלולית" ובשני טעמים: "קרם" ו"מקצפת לימון". הן נמכרו עבור 30 סנט לפאונד בתוך קופסאות שימורים עם מכסה זכוכית אשר איפשר להביט בעוגיות אשר בקופסה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, בשל הפופולריות הגדולה של טעם הקרם על פני הלימון, הפסיקה החברה לייצר את העוגיות בטעמו של האחרון. בשנת 1952 יצאה העוגיה בצורתה המוכרת כיום.
בשנת 2000 נרכשה חברת נביסקו, יצרנית העוגיות, על ידי חברת פיליפ מוריס, ומוזגה בתוך תאגיד המזון קראפט שבבעלותה.
העוגיות נמכרות בישראל. הן מיובאות ממפעל נביסקו בספרד.
סוגים שונים.
פרט לעוגיה "הקלאסית", בעולם משווקים סוגים שונים רבים של עוגיות אוראו הנבדלות בטעמים ובצורות. ביניהן-
"אוראו מוזהבות" - העוגיות הן בטעם וניל,
"מיני אוראו" - גרסה ממוזערת של אוראו,
"אוראו ממולאות כפליים" - המכילות כמות כפולה של קרם, ועוד עוגיות בטעמים, גדלים או כמויות שונות. בארצות הברית משווקים גם מעדני חלב תחת השם אוראו והגביעים ממולאים כך שיש בהם שתי שכבות
"שחורות" בטעם שוקולד, כמו העוגייה, וביניהן שכבה לבנה בטעם וניל. כמו כן, נמכרות בישראל ובשאר העולם גליליות אוראו, במארזים מותאמים למוצר. יש מעל מ-63 טעמים של אוראו בכל העולם.
וכן ארטיק בטעם אוראו.
אסתר יוגב
אסתר יוגב (נולדה ב-17 באפריל 1949) היא רקטור סמינר הקיבוצים לשעבר, ומרצה בגמלאות באוניברסיטת תל אביב. חברת קיבוץ כפר מנחם.
קריירה אקדמית.
היא למדה לתואר ראשון בהיסטוריה כללית ובספרות כללית באוניברסיטת תל אביב בין השנים 1970–1973, במשך שנתיים לאחר מכן עשתה תעודת הוראה בבית הספר לחינוך שבאוניברסיטה. בשנים 1981 עד 1985 למדה וסיימה בהצטיינות תואר שני במגמת מערב אירופה ולימודים אמריקניים באוניברסיטת תל אביב. עשתה את הדוקטורט בין השנים 1991–1995 בבית הספר להיסטוריה שבאוניברסיטת תל אביב. נושא עבודת הדוקטורט שלה היה: אתיקה ומחויבות חברתית מול "הזכות לנהל": השיח הליברלי-קורפורטיבי על אודות יחסי העבודה בארצות הברית בין שתי מלחמות העולם.
אסתר יוגב חקרה בתחום יחסי העבודה באוניברסיטת טמפל בפנסילבניה ובאוניברסיטת קורנל שבאיתקה בארצות הברית. רקטור מכללת סמינר הקיבוצים מאז 2011 ומרצה בכירה במכללה החל משנת 1989 ואילך, לימדה בין השנים 1995 עד 2000 במכללת אחווה, ומשמשת כמרצה בחוג להיסטוריה שבאוניברסיטת תל אביב החל משנת 1997.
יוגב חוקרת ומרצה בארץ ובעולם על התפישה הדיאלוגית של הוראה במצבי קונפליקט.
מנזר איווירון
מנזר איווירון (ביוונית: Μονή Ιβήρων, בגאורגית: ივერთა მონასტერი, איבֶרתה מוֹנאסטֶרי) או מנזר האיברים הוא מנזר של הנצרות האורתודוקסית המזרחית באזור הנזירי של הר אתוס שביוון.
המנזר נבנה על ידי גאורגים (תחת פיקוחו של יואנס האיברי), בשנת 979, לאכלוס כמרים גאורגים, כשהוא בולע את מנזר קולובוס, שנמצא צפונית יותר על חצי האי. המנזר מוקף בארבעה מעברים שיוצרים צורה מלבנית. במרכז, ניתן לראות את הכנסייה המרכזית, שנוסדה במאה העשירית כשתי קפלות חשובות. החלק הגדול של המעברים נבנה מחדש במאה התשע עשרה.