תכנונה של סדרת האוניות איווה החל בתגובה לצורך הגובר במתן ליווי מהיר לנושאות המטוסים. תהליך התכנון החל בתחילת 1938 על בסיס אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית. באותה התקופה לא היה ידוע עדיין ידה של מי תהיה על העליונה - אוניית המערכה או נושאת המטוסים. נושאת המטוסים עדיין לא נטלה חלק באף קרב ימי משמעותי, ואילו אוניית המערכה הייתה פלטפורמה ימית שהוכיחה את יעילותה לאורך שנים רבות. מחקר שנערך בתקופת התכנון הגיע למסקנה שאונייה בעלת הדחק של 45,000 טון שתכנונה יתבסס על קווי הגוף והעיצוב של סדרת דקוטה הדרומית תוכל להגיע למהירות של 33 קשרים. מאפיין נוסף של האונייה אמור היה להיות תותח "סימן 2" בקוטר 16 אינץ'. תותח זה אמור היה להיות החימוש העיקרי של אוניות המערכה וסיירות המערכה שבוטלו בעקבות החתימה על אמנת וושינגטון בשנת 1922, הסכם בינלאומי שהגביל את מספרן וגודלן של אוניות המערכה שמותר לכל מעצמה לבנות (על האמנה חתמו ארצות הברית, בריטניה, יפן, צרפת ואיטליה). ברם, התותח הנזכר לעיל נדחה לטובת התותח החדש "סימן 7" בקוטר 16 אינץ' בגלל משקלו הקל יותר. התותח החדש חייב היה להיות מותקן על האוניות בגלל ליקוי תכנוני, שנגרם על ידי אי-הבנה בין משרד החימוש ומשרד הבנייה והתחזוקה של הצי האמריקאי: אי-הבנה גרמה לכך שמגיני הצריח של האוניות תוכננו כך שהם לא היו יכולים להחזיק ולתמוך בתותחי "סימן 2" הכבדים יותר.
תותח "סימן 7" יועד לירות את אותם הפגזים במשקל של 1,016 ק"ג שירו תותחי ה-16 אינץ' שהותקנו על אוניות מערכה אחרות. אך עם ההתקדמות בתכנון פותחו פגזים חדשים עבור התותח, במשקל של 1,225 ק"ג. הפגזים החדשים יצרו בעיה מבנית שכן שריון הספינה תוכנן כך שיוכל לספוג לכל היותר פגזי 16 אינץ' רגילים (במשך שנים רבות אוזנו המיגון וכוח התקיפה של אוניות מלחמה על ידי הדרישה שאונייה תוכל לספוג פגיעה מתותחיה שלה - הדבר היווה "נוסחת זהב" בבניית אוניות מלחמה). הבעיה התעוררה מאוחר מדי בתהליך הפיתוח ולא נעשה דבר על מנת לפתור אותה, שכן הוחלט שעיבוי השריון יגרום לחריגה מההגבלה על הדחי המרבי של 45,000 טון. תכנון האוניות הושלם, וחוזים נחתמו עם המספנות בחודש יולי 1939. במקור היו האוניות "איווה" (BB-61), "ניו ג'רזי" (BB-62) ו-"מיזורי" (BB-63) אמורות להיות בעלות עיצוב זהה. "ויסקונסין" (BB-64), "אילינוי" (BB-65) ו-"קנטקי" (BB-66) היו אמורות להיות גדולות יותר, איטיות יותר ובעלות 12 תותחים ראשיים. לקראת סוף 1939 היה ברור שהצי זקוק לאוניות מערכה מהירות רבות, ולכן הוחלט שבתחילה "ויסקונסין" לבדה, אך לאחר מכן גם "אילינוי" ו-"קנטקי" ייבנו בעיצוב הזהה לזה של שלוש הראשונות.
האוניות מסדרת איווה נבנו בשלוש מספנות שונות:
אוניות הסדרה.
לפי המסורת נקראות כל אוניות המערכה של הצי האמריקאי על שם מדינות שונות בארצות הברית, וגם שש האוניות המתוכננות מסדרת איווה נקראו על שם מדינות. האוניות שירתו במהלך מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה, מלחמת וייטנאם (אונייה אחת) ומלחמת המפרץ (שתי אוניות). בזמני שלום הוקצו האוניות שוב ושוב לצי המילואים. הסיבה לכך היא העלות הגבוהה של הפעלתן ותחזוקת כלי הנשק שלהן.
"איווה" (BB-61).
איווה (BB-61) הייתה האונייה הראשונה בסדרה. בנייתה של האונייה החלה ב-27 ביוני 1940 והאונייה נכנסה לשירות פעיל ב-22 בפברואר 1943. היא שירתה בחזית הפאסיפית, והשתתפה בין היתר בקרב ים הפיליפינים. לאחר סיום המלחמה צורפה איווה לצי המילואים, עד שהוחזרה לשירות על מנת להשתתף בהפגזות חוף במהלך מלחמת קוריאה. בשנת 1958 הוחזרה איווה שוב לצי המילואים והשתייכה אליו עד שנת 1984. במהלך 1984 חודשה הספינה והוחזרה לשירות, כחלק מתוכניתו של רייגן לצי 600 הספינות. ב-19 באפריל 1989 התפוצץ צריח מספר 2 של האונייה וגרם למותם של 47 אנשי צוות. התפוצצות הצריח הייתה בין הסיבות הראשיות להוצאתה הסופית מהשירות באמצע 1990.
ב-2011 נתרמה איווה למרכז אוניות המערכה הפסיפי, ארגון ללא כוונת רווח בלוס אנג'לס. האונייה הועברה לרציף 87 בנמל לוס אנג'לס בקיץ 2012 שם היא משמשת כאוניית מוזיאון בשם מוזיאון אוניית המערכה איווה.
"ניו ג'רזי" (BB-62).
בנייתה של ניו ג'רזי (BB-62) החלה ב-16 בספטמבר 1940. האונייה נכנסה לשירות פעיל ב-23 במאי 1943. היא שירתה בחזית הפאסיפית, השתתפה בהפגזתם של איי מריאנה, וכן בחיפוי כוח נושאות המטוסים במהלך התקיפות על איוו ג'ימה ואוקינאווה. לאחר שהשתייכה במשך זמן קצר לצי המילואים, הוחזרה לשירות על מנת לתקוף מטרות בקוריאה הצפונית. בשנת 1957 הוצאה שוב מהשירות, הפעם עד שנת 1968. ניו ג'רזי הייתה הספינה היחידה מהסדרה שהשתתפה במלחמת וייטנאם, שבמהלכה היא הפגיזה מטרות על חופי וייטנאם וירתה יותר מ-3,000 פגזים. באותה תקופה הייתה הניו ג'רזי אוניית המערכה הפעילה היחידה בעולם. בין 1969 ל-1982 שהתה שוב בהספנה. במהלך שנות ה-80 שירתה האונייה באזור הים התיכון והפגיזה מטרות בעמק הבקאע שבלבנון, בעקבות פיגוע התאבדות כפול במפקדת המארינס האמריקאית בביירות. בשנת 1991 הוצאה הספינה משירות פעיל בפעם האחרונה, והיא עוגנת כיום בקמדן שבניו ג'רזי ומשמשת כאוניית מוזיאון.
"מיזורי" (BB-63).
בנייתה של מיזורי (BB-63) החלה ב-6 בינואר 1941, והיא נכנסה לשירות פעיל ב-11 ביוני 1944. במלחמת העולם השנייה השתתפה מיזורי בקרבות איוו ג'ימה ואוקינאווה, ותקפה את האיים הונשו והוקאידו שביפן עצמה. ב-2 בספטמבר 1945, כשעגנה במפרץ טוקיו, נחתם עליה הסכם הכניעה ללא תנאי של יפן, בנוכחות האדמירל צ'סטר נימיץ והגנרל דאגלס מקארתור, שהביא לסיום מלחמת העולם השנייה. מיזורי הייתה היחידה מבין ארבע האוניות שלא הוצאה משירות פעיל לאחר תום המלחמה. היא השתתפה במלחמת קוריאה, והוחזרה להספנה בשנת 1955. בשנת 1986 הוחזרה מיזורי לשירות פעיל, ונטלה חלק במבצע "סופה במדבר", שבו ירתה טילי טומהוק והפגיזה את החוף בתותחיה הכבדים. מיזורי הוצאה משירות פעיל בשנת 1992, ונמחקה מרשימות הצי ב-1995. כיום היא נמצאת בפרל הארבור שבהוואי ומשמשת כאוניית מוזיאון.
"ויסקונסין" (BB-64).
בנייתה של ויסקונסין (BB-64) החלה ב-25 בינואר 1941. היא נכנסה לשירות פעיל ב-16 באפריל 1944. במלחמת העולם השנייה השתתפה הוויסקונסין בין היתר בהפגזת אטול אוליטי ואיים שונים בפיליפינים, והעניקה חיפוי לכוח נושאות המטוסים תחת פיקודם של האדמירלים ויליאם הלסי וריימונד ספרואנס. משנת 1948 עד 1951 הייתה האונייה חלק מצי המילואים, ולאחר מכן הוחזרה לשירות פעיל על מנת להשתתף במלחמת קוריאה. בשנת 1958 היא הוספנה שוב. בשנת 1988 החלה הוויסקונסין את תקופת השירות השלישית שלה, והשתתפה יחד עם אחותה, המיזורי, בהפגזות ובירי טילים במהלך מלחמת המפרץ. האונייה הוצאה משירות פעיל בסוף 1991. האונייה עוגנת כעת בנורפוק שבווירג'יניה, שם היא משמשת כאוניית מוזיאון, אך ניתן לגשת רק לסיפון הפתוח שלה (אם כי קיימת תוכנית לפתוח חלקים מהספינה לקהל המבקרים בעתיד).
"אילינוי" (BB-65).
בנייתה של אילינוי (BB-65) החלה ב-15 בינואר 1945, אך הבנייה הופסקה ב-12 באוגוסט של אותה השנה. באותו הזמן הייתה האונייה במצב מוכנות של בערך 22%. גוף האוניה הלא גמור נמכר למיחזור בספטמבר 1958.
"קנטקי" (BB-66).
בנייתה של קנטקי (BB-66) החלה ב-6 בדצמבר 1944, אך הבנייה הושעתה ב-17 בפברואר 1947 לאחר שהבנייה הושלמה כדי 72%. בשנת 1950 הועברה הקנטקי מהמבדוק היבש שבו שכנה, כדי לפנות מקום לתיקון המיזורי. חרטום האונייה שימש בשנת 1956 לתיקון החרטום הפגוע של הוויסקונסין. הגוף הנותר של האונייה נמכר בשנת 1958 לחברת מיחזור מתכות בבוסטון שבמסצ'וסטס.
תאונות ונזקי מלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגעה רק המיזורי בקרב. היא נפגעה פעמיים בשתי התקפות קמיקזה שונות. במתקפה הראשונה, שנערכה ב-11 באפריל 1945, הצליח מטוס לחדור דרך הגנת הנ"מ המסיבית של האונייה והתרסק בצד ימין, מעט מתחת לסיפון המרכזי. הכנף הימנית של המטוס נקרעה ממקומה ונשפך ממנה דלק על אחד מתותחי ה-5 אינץ'. הדליקה כובתה במהירות והנזק לאונייה היה מועט. גופת הטייס היפני נמצאה על האונייה ורב החובל החליט שהטייס ביצע את משימתו כמיטב-יכולתו ובגבורה ולכן זכאי להלוויה צבאית. לא כל אנשי הצוות הסכימו עם ההחלטה, שכן בסופו של דבר הטייס היה אויבם וניסה להרוג אותם, אך הוראות רב החובל כובדו והטייס נקבר בים למחרת היום בטקס צבאי מלא. במתקפת הקמיקזה השנייה לא פגע המטוס באונייה עצמה, אך הכנף שלו פגעה ושיסעה את המנוף שבירכתי האונייה לפני שהמטוס נפל לים והתפוצץ. הפיצוץ שילח שברים על פני הסיפון, גרם למספר פציעות וניקב את מגן צריח מספר 3.
במהלך שנות ה-50 נפגעו גם המיזורי וגם הוויסקונסין בתאונות שונות. המיזורי עלתה על שרטון בעת שיצאה למשימת אימונים ממספנת נורפוק שבפורתסמות' ב-17 בינואר 1950. האונייה נתקעה למשך יותר משבועיים על השרטון, ולבסוף ב-1 בפברואר 1950 הצליחו לשוב ולהציף אותה על המים והיא נגררה לתיקון. הוויסקונסין נפגעה בהתנגשות עם המשחתת איטון (USS Eaton) ב-6 במאי 1956, בשעת ערפל כבד. כתוצאה מההתנגשות נהרס חרטום הוויסקונסין והיא חזרה לנורפוק. במקום לתקן את החרטום הוחלט להחליף את כולו בחרטום של האחות הלא גמורה, קנטקי. כתוצאה מההחלפה נמשכו התיקונים פרק זמן קצר מאוד, והאונייה הייתה מוכנה להפליג שוב ב-28 ביוני.