בתקופתו של שין בפילדלפיה הקימו האמנים רוברט אנרי, ג'ון סלואן וג'וזף לאוב את "מועדון הפחם" כבית ספר לאמנות אלטרנטיבית לא רשמית. הקבוצה, שכללה את אנרי, סלואן, שין, עמיתים מאיירים וציירים שיהיו כמו ויליאם גלקנס וג'ורג' לוקס, מנתה בשיאה שלושים ושמונה אמנים. המועדון, שהיה חברתי ואינטלקטואלי נחשב לעיתים קרובות לנקודת מוצא למה שנודע כאסכולה לאמנות אמריקאית אשקאן. רוברט אנרי, שיזם את הקבוצה האמין כי אמנים צעירים יותר צריכים לפנות אל העיר המודרנית בנושאי הציור ולצייר בסגנון חופשי, פחות אקדמי, ממה שאוהבי האמנות באותה תקופה היו רגילים. שין השתלב בתפיסת עולם זו היטב.
ניו יורק ו"השמונה".
בשנת 1897 הוצעה לשין עבודה טובה כמאייר במגזין "ניו-יורק וורלד" של ג'וזף פוליצר. אשתו הצטרפה אליו זמן קצר לאחר מכן ועוד חברים מ"מועדון הפחם". שין התבונן בהמולה של מנהטן, הוקסם מעוצמת החיים העירוניים ואלה ניכרים בציוריו.
לשין היה עניין מיוחד בסצנות של דרמה - תאונות, בניינים שעולים באש או אלימות ברחוב. המדיום המועדף עליו בתקופה זו היה פסטל, הוא האמן היחיד באסכולת אשקאן שהפיק גוף גדול של עבודה בפסטל.
שין לא השאיר שום רישום או רשימות על תקופתו באירופה, אך משערים כי ראה את עבודתם של דאומייה, אדגר דגה ולוטרק בצרפת וולטר סיקרט באנגליה. הדים לסגנון של ארבעת האמנים ניתן למצוא ביצירתו של שין, במיוחד בזיקה שהוא חולק עם דגה חלק מהציורים שלו כמו טרפז, גן החורף, ניו יורק (1903) רואים את המבצעים מאחורי הבמה והם כוללים את הקהל כרקע לתמונה עצמה. בציורים אחרים, כמו ה"היפודרום בלונדון" (1902), מציג נקודת מבט גבוהה מדומיינת מהמרפסת. ציורים אחרים הוא יצר מנקודת התצפית של בור התזמורת כשהוא מביט אל הבמה בזווית חדה. בין אם הוא תיאר רקדני בלט, קוסמים, שחקנים, אקרובטים, שין מציג את אמנות הביצוע כחוויה מעוררת חיים וחושנית.
שין התיידד עם מספר אנשי מקצוע מתחום התיאטרון בניו יורק, כולל המחזאי קלייד פיץ', השחקנית ג'וליה מארלו והמפיק דייוויד בלסקו. הם הצליחו להכיר לו את האליטה החברתית במנהטן שכללה את מעצב הפנים אלסי דה וולף והאדריכל סטנפורד ווייט. כתוצאה מכך, שין ביצע מספר ציורי קיר בבתים שנבנו על ידי סטנפורד ווייט ולבתים ודירות שעוצבו על ידי אלזי דה וולף. לקוחותיו התעניינו בדרך כלל בסגנון לואי ה -16 המכונה "תחיית הרוקוקו".
התקרות בדירותיו של קלייד פיץ' עוצבו גם הם על ידי שין, ופיץ' שמח להמליץ על שירותיו למכרים עשירים אחרים. זה היה סידור משתלם ומעט לא שגרתי עבור אדם שצייר גם את עובדי הנמל. התרומה המתמשכת ביותר של שין בתחום זה, הם ציורי הקיר שצייר לתיאטרון סטיבסנט של בלסקו (כיום תיאטרון בלסקו), שנפתח בשנת 1907 והוא עדיין תיאטרון בולט בברודוויי.
בפברואר 1908, שין הציג בתערוכה מפורסמת בגלריית מקבת בניו יורק, שבאה כמחאה על הטעמים השמרניים והפרקטיקות המגבילות של האקדמיה הלאומית לעיצוב. המופע, שנדד גם לכמה ערים מניוארק לשיקגו, עורר הערות רבות בעיתונות על סגנונות ותכנים מתאימים באמנות והעניק לציירים פרסום לאומי גדול יותר ממה שהם נהנו בעבר. האמנים המציגים, המכונים "שמונה", כללו חמישה ריאליסטים (שין, אנרי, ג'ון סלואן, גלקנס ולוקס) ושלושה אמנים נוספים (ארתור דייוויס, ארנסט לוסון, מוריס פרנדרגסט) שציירו בסגנון פחות ריאליסטי, יותר אימפרסיוניסטי. בין הציורים ששין בחר להציג עם "השמונה" היה ההיפודרום של לונדון (1902), יצירתו המשוחזרת ביותר וציור שהיסטוריון האמנות מילטון בראון כינה "בין הטובים שאסכולת האשקאן ייצרה."
חיים מאוחרים.
בניגוד לשאר חברי קבוצת "השמונה", שין לא הציג בתערוכת הארמורי המפורסמת של אמנות מודרנית מ -1913 ולמעשה, הפך עם השנים לאנטי-מודרניסטי. הוא לא הביע זלזול בפיקאסו ובמאטיס. הוא נשאר אמן קלסי כל חייו ללא כל עניין בניסויים סגנוניים. הסגנון שלו, לדעתם של משקיפים רבים, קיבל גם הוא כיוון יותר מסחרי, וכמה מיצירותיו המאוחרות, כמו ציורי הקיר שצוירו ליד הבר של מלון פלאזה, מטרתם הייתה נוסטלגיה מהותית.
"פרט לתערוכה אחת שהתקיימה אצל קנודלר בשנת 1920", כותב הביוגרף שלו, "נראה כי אברט שין לא הציג ציורים בין 1910 ל -1937."בשנת 1937 נכלל שין בתערוכת "ריאליסטים בניו יורק " במוזיאון ויטני. תערוכה שהייתה, במהותה, איחוד מחודש של הציירים הגדולים מאסכולת אשקאן, בערוב ימיהם. בשנותיו הטובות ביותר שין הרוויח היטב ובבעלותו היו בתים גדולים בקונטיקט ובניו יורק, אך הוא בזבז כסף רב, יחד עם ארבע נשים ופילגשות רבות. מצבו הכלכלי היה קשה בימיו האחרונים.
מורשת.
שין היה החבר הצעיר ביותר ב"שמונה". אף על פי שעבודותיו מגוונות הן נחשבות בתולדות האמנות בהקשר של קבוצת "השמונה" ואסכולת האשקאן, סיווג שלא ממש מתאים לטווח החזון האישי שלו.
קשריו של שין עם חברים אחרים ב"שמונה ", שרובם נותרו ידידיו גם בשנותיהם המאוחרות, מעולם לא היו חזקים. "הוא היה חבר מקרי ב"שמונה", העיר הצייר ג'ון סלואן בסוף שנות הארבעים של המאה הקודמת כאשר הצביע נגד המינוי של שין לחברות במכון לאמנויות. המחויבות של שין למעמדות הגבוהים ולקישוט אחוזותיהם צרמה לסוציאליסטי אמיתי כמו סלואן.
עם זאת מעולם שין לא הביע עמדה פוליטית באמנותו או שהתכוון לצמצם את תחומי העניין שלו לזרם או לאסכולה מסוימת באמנות. עבודותיו הטובות ביותר לוכדות את החיים האורבניים האמריקאים בשנים הראשונות של המאה העשרים, ברוח ריאליסטית ורומנטית כאחד.
אלוויסה טליאפייטרה
אֶלְוִיסֶה טַלְיָאפְּיֶטְרָה (באיטלקית: Alvise Tagliapietra ; 1670, ונציה – 1747, ונציה) היה פסל איטלקי בסגנון הבארוק.
יצירתו.
בין השנים 1705–1711 טליאפייטרה והסטודיו שלו פיסלו מספר דמויות שיש עבור המזבח המרכזי של כנסיית כריסוגונוס הקדוש בזאדאר. ההיסטוריון ומחבר ספרי המסע ג'ון ג'וליוס נוריץ' כתב על פסל שמעון הקדוש של טליאפייטרה שזהו פסל בלתי נשכח בזכות יציבת הקונטרה פוסטו המוגזמת והבגד האקזוטי שלו.
טליאפייטרה יצר זמן קצר לאחר מכן פסלים עבור צארסקויה סלו ברוסיה.
פסל המיוחס לו נמצא בכנסית דומיניקוס הקדוש בספליט.
פיסל יחד עם בניו אמברוסיו (יליד 1701) וג'וזפה (יליד 1711) עבור כנסיית סנט ג'ורג' וכנסיית אופמיה הקדושה ברוביני.
טליאפייטרה יצר בוונציה עיר מולדתו פסלים עבור כנסיית סנטה מריה דל רוסריו – ג’זואטי, עבור כס המטיף ובית הטבילה של כנסיית משה הקדוש, עבור בית הטבילה של אורטוריו די סן מרטינו בקיוג'ה, ותבליטים עבור קפלת שיח הוורדים בבזיליקת סן ג'ובאני אי פאולו.
קישורים חיצוניים.
חוק גנים לאומיים ושמורות טבע
Kill the Lights (שיר)
Kill the Lights הוא סינגל של אלכס ניואל, ג'ס גלין, DJ Cassidy ונייל רוג'רס .
הווידאו קליפ של השיר יצא ב-8 באפריל 2016 ביוטיוב.
Studio 100 Animation
Studio 100 Animation (בתרגום לעברית: אולפן 100 הנפשה) היא חברת הפקה ושירותים עולמית, המתמחה בעסקי ההנפשה, אשר הוקמה בשנת 2008. החברה ממוקמת בפריז, צרפת, והיא חברת בת של Studio 100, חברה המובילה בתחום הבידור לכל המשפחה הממוקמת בבלגיה.
היסטוריה.
החברה הוקמה בשנת 2008, כאשר באותה שנה Studio 100, לה החברה משמשת כחברת בת, רכשה את EM Entertainment ואת אולפן ההנפשה האוסטרלי Flying Bark Productions. בשנת 2012, החברה הקימה משרד רישוי ומרצ'נדייזינג בפריז במטרה לנהל את נכסיה בצרפת. בשנת 2017, Studio 100 רכשה את Little Airplane Productions, ובשנה שלאחר מכן הקימה אולפן הנפשה במינכן, גרמניה, כדי להפיק סרטים עלילתיים ב-CGI.
רוטב פטריות
רוטב פטריות הוא רוטב לבן או חום בו המרכיב העיקרי הוא פטריות מאכל . ישנן שיטות הכנה מגוונות להכנת הרוטב, ומגוון רחב של מאכלים, אותם מקובל ללוות ברוטב פטריות. רוטב הפטריות מעניק למאכלים אותם הוא מלווה ריח ייחודי של אדמה.
גרסאות.
הגרסה הלבנה של הרוטב מבוססת על בישול פטריות חתוכות בשמנת. רכיבים נוספים נפוצים בגרסה זו הם חמאה, יין לבן וציר עוף. הגרסה הלבנה נחשבת מתאימה במיוחד לליווי מאכלי פסטה ועוף.
הגרסה החומה מבוססת על פטריות וציר בקר, בדרך כלל בתוספת רביכה כהה. רכיבים נוספים הם שום/בצל/שאלוט. גרסה זו נחשבת מתאימה במיוחד למאכלי בשר בקר וחזיר.
בשתי הגרסאות מקובל להשתמש במגוון של תבלינים ועשבי תיבול, אם כי תוספת של חומרי טעם שונים מצמצמת את הארומה הייחודית של הפטריות.
לרטבי הפטריות גרסאות תעשייתיות רבות הניתנות לרכישה במרכולים, אם כרטבים מוכנים לשימוש מיידי, ואם כאבקות להכנת רוטב על ידי בישול במים, חלב או שמנת.
בישראל.
רוטב הפטריות פופולרי במיוחד בישראל בקרב נותני שירותי הסעדה, בשל אפשרות להכין אותו בגרסת פרווה. עד לשנות ה-80 של המאה ה-20 לא נמכרו בישראל פטריות טריות, כתוצאה מכך מאכלי פטריות נחשבו יוקרתיים, והדבר הוביל לפופולריות גבוהה של מנת "בורקס ברוטב פטריות" שהוצעה לאירועים שקיבלו שירותי הסעדה.
מלון מומבאי
מלון מומבאי הוא סרט פעולה משנת 2018 בבימויו של אנתוני מארס. התסריט נכתב יחד על ידי הבמאי יחד עם ג'ון קולי. הסרט בהפקה משותפת אוסטרלית-אמריקאית-הודית, נעשה בהשראת הסרט הדוקומנטרי "לשרוד את מומבאי" (באנגלית: "Surviving Mumbai") משנת 2009 על מתקפת הטרור במומבאי בשנת 2008 במלון המלון ארמון טאג' מהאל בהודו. בסרט מככבים דב פאטל, ארמי האמר, נזאנין בוניאדי, אנופם קר, טילדה קובהם-הארווי, ג'ייסון אייזקס, סוהיל נייאר, נגאש בוסלה ונטשה לי בורדיזו. המתקפה במומבאי כבר טופלה בשני סרטים עלילתיים, אחד הודי ואחד צרפתי־בלגי.
עלילה.