נולדה למשפחה נוצרית בכפר בדאדון, דרומית-מזרחית לביירות שבלבנון, שלישית מ-4 אחים. משפחתה הייתה דתית - סבה היה כומר ודודה ארכיבישוף. את אהבתה למוזיקה רכשה מאמה שערכה ערבים מוזיקליים בביתם. אביה, גרגיס, שלטענתה נטש אותה, משום שכנראה רצה בן, היה פוגע בה פיזית ואף ניסה לקחת את הרווחים שעשתה בצעירותה משירה ומשחק. אחיה רצח את אמה בגלל שהניח שנהלה רומן. לאירוע זה הייתה השפעה רבה על חייה של סבאח.
היא הקליטה את השיר הראשון שלה בגיל 13 ומיד תפסה את תשומת לבה של המפיקה והשחקנית הלבנונית אסיא דאר'ר (آسيا داغر; אַסְיַא דַארִ'ר) שהחתימה אותה על חוזה לשלושה סרטים ולקחה אותה למצרים. הסרט הראשון בו השתתפה ב-1945 הלב אוהב רק פעם אחת (القلب له واحد), הפך אותה לכוכבת. בתחילה המבקרים המצרים לא העריכו אותה, אולם אחרי המהפכה במצרים ב-1952, היא הפכה גם לחביבת המבקרים והתפרסמה בכל העולם הערבי.
קולה הייחודי והעשיר, יכולות המשחק וסגנון הלבוש הצבעוני, הפכו את סאבח לאחת הזמרות הפופולריות ביותר לא רק של בלבנון, אלא גם בכל העולם הערבי. היו לה קשרים ארוכים עם כמה מהמלחינים המובילים ובראשם המלחין המצרי עבד אל-והאב, המלחין הלבנוני מנסור רחבני והמלחין המצרי כמאל א־טוויל.
הקריירה של סבאח נמשכה עד מותה. בשנת 2006 הוציאה שני סינגלים יחד עם הזמרת רולא סעד: "דלועה" (מפונקת) – מחרוזת נוסטלגית משירי סבאח, ו"יאנא יאנא" – שיר נוסף אותו ביצעה סבאח באחד מסרטיה.
סבאח קבלה הוקרה ממנהיגים ערבים, חוסיין מלך ירדן העניק לה אות כבוד, ואנוואר סאדאת העניקו לה אזרחות מצרית.
מעבר לקריירה האמנותית שלה, סאבח נודעה בחייה האישיים הסוערים. היא נישאה לתשעה גברים בניהם חבר פרלמנט לבנוני, הכנר שניגן בהופעותיה, שחקנים, זמרים ושייח כוויתי. כן היא הייתה ידועה במספר הניתוחים הפלסטיים המרובים שעברה. לסבאח שני ילדים, בן מבעלה הראשון נג'יב שמאס ובת מבעלה השלישי, אנואר מנסי.
סבאח, או "סבוחה" בפי מעריציה, נחשבת לאחת הדיוות הגדולות של המוזיקה הערבית.
סבאח נפטרה ב-26 בנובמבר 2014 ממחלה קשה, בגיל 87.
אינטגרציה בחינוך
ארמון דיוקלטיאנוס
ארמון דיוקלטיאנוס (בקרואטית Dioklecijanova palača; באיטלקית Palazzo di Diocleziano) הוא קבוצת מבנים בעיר ספליט בקרואטיה, אשר נבנה בידי הקיסר דיוקלטיאנוס במאה ה-3 והרביעית כארמון אליו יפרוש לאחר שיוותר על השלטון ב-1 במאי 305. הארמון הוקם על גדתו הדרומית של חצי אי קטן החודר אל הים האדריאטי, כ-6 ק"מ מערבית לסלונה. כיום הארמון ממוקם בליבה של העיר ספליט ונודעת לו חשיבות רבה בשל ממדיו והעובדה שהוא השתמר במצב טוב. בשנת 1979 צורף הארמון, יחד עם המרכז ההיסטורי של העיר ספליט, אל רשימת אתרי המורשת העולמית.
היסטוריה.
בזמן בנייתו של הארמון, טרם נוסדה העיר ספליט, והקמתו מסמנת את מועד היווסדה. עם זאת, בניגוד לאמונה הרווחת, אין שמה של העיר נובע מהמילה הלטינית לארמון (Palatium) אלא מאספלתוס (Aspalathos), סוג של צמח קוצני נפוץ באזור שהעניק את שמו מוקדם יותר לקולוניה יוונית סמוכה.
המבנה היה נטוש זמן רב עד שיושב על ידי פליטים מסלונה בשנת 639, לאחר שעירם הוחרבה בידי האווארים. במאות השנים שחלפו התרחבה העיר אל מחוץ לחומות הארמון, והוא היה לאזור מגורים ולחלק מהרצף העירוני של העיר.
לאחר ימי הביניים, נשכח הארמון לחלוטין במערב, עד שהאדריכל הבריטי רוברט אדם (Robert Adam) סקר את המקום ופרסם אודותיו את ספרו המקיף "הריסות ארמון הקיסר דיוקלטיאנוס בספלאטו בדלמטיה" (Ruins of the Palace of the Emperor Diocletian at Spalatro in Dalmatia) בשנת 1764. לארמון נודעה השפעה רבה על עבודתו של רוברט אדם, ופרסום הספר הציבו בתחומי השיח האדריכלי באירופה באותה עת.
מבנה הארמון בעת העתיקה.
אורכו של הארמון 215.5 מטר ורוחבו 175 מטר בדרומו ו-181 מטר בצפונו. הוא בנוי בצורת מלבן עם מגדלים הבולטים מחומותיו מכל צדדיו, למעט מצידו הדרומי בו גבל בים או ניצב בסמוך לו. לאורך חזית זו, שלא הייתה מבוצרת, נמתח בקומתו העליונה של הארמון מעבר עמודים מקורה, וייתכן כי חזית זו נועדה לאפשר לקיסר גישה פרטית דרך הים או כשער כניסה לסחורה. במרכזן של כל אחת משלוש החזיתות האחרות ניצב שער שהוביל אל החצר המרכזית. מחצר זו הייתה גישה למגורי הקיסר מדרום לה, אל קברו ממזרח לה (כיום הקתדרלה), ואל שלושה מקדשים שנצבו ממערב לה, ואשר רק אחד מהם נותר על תילו ומשמש כיום כבפטיסטריום.
הארמון שילב תכונות של בית מגורים יוקרתי עם אלה של מחנה צבאי, והדקומנוס (Decumanus) חילק את שטחו לשני חלקים שנשאו אופי שונה (1). החלק הדרומי, בסמוך לים, כלל את מבני הציבור ואת מגורי הקיסר, ובשל כך שהארמון נבנה על רצועת שטח שהשתפלה מפנים הארץ אל חוף הים, הפרש של 8 מטר, הוגבה חלק זה. החלק הצפוני של הארמון השתמר פחות משכנו שמדרום. הקארדו (Cardo) חילק אותו לשני חלקים נפרדים (2), ונראה כי כל אחד מהם שימש כמכלול מגורים לחיילים ומשרתים, וייתכן שלשימושים נוספים. בשיאו התגוררו בארמון כ-9,000 איש.
הארמון נבנה מאבן גיר מקומית, שהובאה ברובה ממחצבות באי בראץ', מטוף ומלבנים שהובאו מסלונה וממקומות אחרים. חומרי בנייה אחרים שמשו לקישוט המבנה, ובין היתר גרניט ממצרים ושיש מפרוקונסוס.
הארמון כיום.
כיום ניתן עדיין להבחין היטב בגבולותיו של הארמון ובחומתו שחלקים נרחבים ממנה השתמרו. עם זאת, בצידו המערבי של הארמון, כמעט ואין המעבר ממנו אל העיר העתיקה של ספליט מורגש. המתחם אינו מוזיאון, אלא חלק מהעיר העתיקה ומתגוררים בו אנשים.
שער הזהב (Zlatna vrata) השתמר בצידו הצפוני של הארמון (3), וכך גם שערו הדרומי המוביל אל חוף הים מתחת לחזית הדרומית ההיסטורית (8). באזור זה של המתחם השתמרו קומותיו התת-קרקעיות של הארמון הכוללות אולמות גדולים מקורים בקמרון חבית, והמשמשים בחלקם כמוזיאון. הארמון שוב אינו גובל בחוף הים, אלא ברצועת חוף ברוחב של כ-50 מטר המשמשת כטיילת העיר.
במרכזו של ארמון דיוקלטיאנוס, במקום בו נפגשו בעת העתיקה הדקומנוס והקארדו, עדיין משתרעת כיכר מלבנית רחבה המהווה את ליבו של המתחם כולו (4). משלושת צדדיה של הכיכר ניצב פריסטיל באורך של 27 מטר (ממערב וממזרח - A ו-B) ובאורך של 13.5 מטר (מדרום - C) - שריד מהכניסה אל המתחם הקיסרי. לאורך הפריסטיל שישה עמודי גרניט עם כותרות מעוטרות בגובה של 5.25 מטר אשר נושאים קשת. בפריסטיל הדרומי ארבעה עמודים דומים ובמרכזו קבוע הפתח שהוביל אל המגורים הקיסריים. מעל מבנה השער ניצבה בעבר כיפה, אך היא לא שרדה ובתקרת המבנה פתח עגול הנמצא במקום בו ניצבה (6).
רחוב צר מוביל מערבה מהכיכר אל מקדש יופיטר, היחיד מבין שלושה מקדשים שהשתמרו (7). המקדש נבנה במאה ה-5 ושני פסלי ספינקס חסרי ראש מגרניט שחורה שומרים על הכניסה אליו. כיום משמש המקדש כבפטיסטריום. מזרחית לכיכר ניצבת קתדרלת דומניוס הקדוש, שנבנתה במקור כמאוזוליאום של דיוקלטיאנוס (5). המבנה המתומן המקורי השתמר כמעט בלא פגע, אם כי 24 העמודים המקיפים אותו, נשאו בעבר גג שהיה מחובר למבנה המרכזי, אך זה לא שרד. על כן שוב אין העמודים מחוברים אל המבנה המתומן והם ערוכים סביבו במעגל. סמוך למבנה, נבנה מגדל פעמונים (9) בין המאה ה-12 למאה ה-16, אך הוא קרס ונבנה מחדש ב-1908.
מקינטה
מקינטה (באיטלקית: macchinetta - "מכונה קטנה") הוא הכינוי המקובל בישראל ובנאפולי ל"מוקה" (באיטלקית: Moka) - מכשיר ביתי להכנת קפה על כיריים. המכשיר המורכב מתא מים תחתון, משפך עם מסנן לקפה הטחון ותא עליון בו נאגר הקפה המוכן. במקינטות הקלאסיות מקור החום מגיע מלהבת אש גלויה, אך ניתן למצוא גם מקינטות חשמליות עם גוף חימום מובנה.
טרמינולוגיה.
מקור שמו של המכשיר - "מוקה", בעיר הנמל מוח'א שבתימן, שהייתה בעבר נמל יצוא עיקרי לקפה איכותי.
המשקה שונה מאספרסו בכמה פרמטרים מהותיים - בעיקר לחץ וטמפרטורת מיצוי הקפה, וכתוצאה מכך - הטעמים והמרקם המתקבלים. למרות זאת, ישנה טעות נפוצה לקרוא למשקה המוכן במקינטה "אספרסו".
בשנים האחרונות, עם התפתחות תרבות הקפה בישראל, ובעקבות הסתמכות על מקורות רבים באנגלית (בה המקינטה מכונה Moka Pot), התפתחה מודעות למילה "מוקה", אבל בטעות השתרשה ההבנה שהמילה הזו מתייחסת למשקה שיוצא מהמכשיר (כאילו moka pot פירושו "קומקום להכנת מוקה", ולא "קומקום מסוג מוקה"), אך לא כך הוא - למשקה המוכן במקינטה אין שום שם ייחודי באיטלקית. הוא מכונה, בפשטות, "קפה".
על אף שמקורו מאיטלקית, המונח "מקינטה" אינו מזוהה באיטליה עם המכשיר.
במקומות מסוימים מכונה המקינטה גם "קפטיירה" (caffettiera) - מונח מקובל באיטלקית לכלי ביתי להכנת והגשת קפה.
היסטוריה.
מקורה של המקינטה באיטליה, והיא הכלי המקובל והנפוץ ביותר להכנת קפה באיטליה, ספרד ובפורטוגל. את המקינטה המציא אלפונסו ביאלטי - מייסד חברת ביאלטי בשנת 1933. המקינטה המפורסמת ביותר היא Moka Express של ביאלטי, אשר שומרת על העיצוב המקורי המתומן שלה עד היום.
המקינטות והפרקולטורים השונים היו נפוצים מאוד בעבר, אולם החל משנות ה-70 של המאה ה-20 ירדה הפופולריות שלהם, בעקבות חדירתן לשוק של מכונות קפה אחרות, כמו "קפה פילטר" ומכונת האספרסו. עם זאת, השימוש במקינטה עדיין שכיח, שכן היא מאפשרת הכנת קפה איכותי ומיצוי מלא של גרגירי הקפה, מעבר למה שניתן להשיג בעזרת מכשירים אחרים.
מבנה.
צורת המקינטה היא כשל קומקום מתכתי, והיא עשויה, על פי רוב, מאלומיניום או מפלדת אל-חלד (נירוסטה). חומרים אלו מקנים לה שלוש תכונות חשובות, הנדרשות לה: עמידות בחום, לחץ ורטיבות.
המקינטה מורכבת משלושה חלקים עיקריים: