האריחים מוכנסים לשק או מעורבבים כשפניהם מטה על השולחן. כל שחקן נוטל אריח אחד והשחקן עם האריח בעל הערך הגבוה ביותר מתחיל. האריחים מוחזרים לקופה וכל שחקן נוטל 14 אריחים (או 16 בגרסאות אחרות) ומסדר אותם על הלוח שלו. את המשחק פותח השחקן שניצח בהגרלה והסבב ממשיך על פי כיוון השעון.
עיקר חוקי המשחק.
מטרת השחקן: להניח את כל האריחים שלו מסודרים על השולחן.
חוקי הרמיקוב דומים לזה של משחק הקלפים רמי רגיל, בהבדל אחד, שכן ברמיקוב מותר לצרף ולשנות את הסדרות שעל השולחן (המהווה את לוח המשחק). צירופים מותרים כוללים פירוק רביעייה מאותו מספר, שבירת רצף בסדר עולה מאותו צבע, החלפת ג'וקר באבן משחק או הוספת אבן משחק. ככלל, צירוף יכול להיות רצף של שלושה אריחים לפחות בסדר עולה מאותו הצבע, וחייב רצף של סדרה צבעונית ובתנאי שאין חזרה על צבע.
את האריחים מותר להניח בסדרות משני סוגים. בכל סידרה חייבים להיות לפחות שלושה אריחים:
א. רצפים של מספרים עוקבים. למשל: 6, 7, 8, ו-9 בצבע אדום. 1 לא יכול לבוא אחרי 13.
ב. קבוצות – אותו המספר בצבעים שונים: שלושה או ארבעה אריחים בעלי ערך זהה, למשל האריחים: 3 אדום, 3 צהוב, 3 שחור ו-3 כתום.
הדגמת משחק.
ג'וקר יכול להחליף כל אריח. מותר באותו תור להניח אריח מספרי במקום ג'וקר ולהעביר את הג'וקר למקום אחר.
לשחקן מותר להתחיל להניח סדרות על השולחן רק אם יש לו 30 נקודות לפחות. הנקודות מחושבות לפי סכום המספרים של אריחי הסדרות, הניקוד של ג'וקר נחשב, לצורך זה, לפי ניקוד האריח אותו הוא מחליף. לאחר מכן רשאי השחקן להניח סדרות נוספות, להוסיף אריחים לאלו שעל השולחן ואף לסדר אותם בסדר שונה. בתור בו שחקן אינו מניח אריחים על השולחן או משנה את סידרם, עליו לקחת אריח אקראי מהקופה. אם הקופה מתרוקנת, לכל שחקן יש תור נוסף ואחר כך מסכמים את נקודות האריחים שלא הונחו. השחקן שנותרו לו פחות נקודות – הוא הזוכה. הניקוד של ג'וקר שלא הונח הוא, במקרה זה, 30
סיכום הנקודות בסוף המשחק: הזוכה מקבל את סך הנקודות של האחרים. כל אחד מהם מקבל מינוס הנקודות של האריחים שנותרו לו.
רמיקוב-טוויסט.
בשנת 2015, לרגל חגיגות 70 שנה למשחק, יצרו מריאנה ומיכה הרצנו, ילדיו של אפרים הרצנו, גרסה נוספת של המשחק הכוללת הרחבות ושינוי בחוקי המשחק. במסגרת הגרסה, עוצבו לוחות חדשים ומודרניים למשחק ונכללו 3 ג'וקרים חדשים:
משמש כשני קלפים, על שני הצדדים מימין ומשמאל להיות זהים.
מחליף שני מספרים משני צדדיו, מאפשר השלמת רצף או קבוצה חלקיים.
מאפשר יצירת רצף בצבעים שונים.
אות מצטיין הנשיא
אות מצטיין הנשיא הוא אות הצטיינות לחיילי צה"ל, נגדיו וקציניו, מעיטורי נשיא מדינת ישראל, המוענק על ידי נשיא המדינה במעמד ראש הממשלה, שר הביטחון, הרמטכ"ל, אלופי צה"ל ונכבדים נוספים במשכן הנשיא. הנשיא יצחק בן-צבי פתח במסורת זו בשנת 1959 ונערך טקס בגינת צריף הנשיא. האות מוענק מדי שנה ביום העצמאות ל-120 חיילים, נגדים וקצינים מצטיינים שנבחרו מכל יחידות צה"ל.
במעמד קבלת האות, החיילים המצטיינים מקבלים מלגת לימודים בסך 1,000 $ תרומת קרן בלווטניק מבריטניה בעבר וכיום בתרומתו של מר אדי פיית, באמצעות האגודה למען החייל.
בנוסף, כל המצטיינים מופיעים בטקס יום העצמאות בהר הרצל במופע של בניית צורות חיות כחלק מן הדגלנות שנערכת ברחבה.
כדי להיות מועמד לקבלת אות מצטיין הנשיא, על החייל לעמוד בשישה קריטריונים:
רבטיקו
רֶבֶּֿטִיקוֹ, לפעמים גם רמבטיקו (ביוונית: Ρεμπέτικο; ברבים: רֶבֶּֿטִיקָה, ביוונית: Ρεμπέτικα), הוא שם כוללני לכמה סוגים של מוזיקה עירונית יוונית, שהתפתחה החל משלהי המאה ה-19 באסיה הקטנה (טורקיה של ימינו), ופרחה בתחילת המאה ה-20, בעיקר בטברנות שבשכונות העוני של מספר ערי נמל חשובות ביוון: פיראוס, סלוניקי ו-וולוס. בהמשך, נפוץ סוג מוזיקה זה גם לערים נוספות ביוון.
הרבטיקו הובא ליוון על ידי בני משפחות של פליטים שהיגרו מאסיה הקטנה, חצי האי של מערב טורקיה דהיום.
ברבטיקו קיימות מספר אסכולות, השתיים החשובות שבהן מקורן באיזמיר, שלחופי אסיה הקטנה, ובפיראוס שביוון:
רקע.
בתחילת המאה העשרים שלטה ביוון מפלגה לאומנית, שהסיתה למלחמת יוון–טורקיה, במטרה לשחרר את היוונים מעול הטורקים. מפלגה זו כללה פעילים, שברובם הגדול חיו ברמת חיים שמעל הממוצעת ביוון. היוונים הפסידו במערכה, כי לא עמד לרשותם מערך לוגיסטי הולם של הספקה.
בעקבות הכניעה נחתם הסכם לוזאן, שקבע כי תושביה הנוצרים (היינו היוונים) של טורקיה - יועברו ליוון, ואילו התושבים המוסלמים יתרכזו בטורקיה. היוונים אולצו לקלוט שני מיליוני פליטים במדינה שמנתה אז חמישה מיליוני תושבים. פליטים אלו היו "טורקויוונים", דהיינו טורקים ממוצא יווני, כשחלקם לא ידעו יוונית.
המהגרים החדשים שהגיעו ליוון הביאו עימם תרבות שונה מזו המקובלת במדינה עד אז, הן מבחינת אורח החיים (דוגמת עישון חשיש, שהיה מותר באופן רשמי בטורקיה, אך אסור ביוון) והן מבחינת המוזיקה: הרבטיקה, שהתפתחה במשכנות העוני בהם הצטופפו הפליטים. מוזיקה זו הייתה בתחילה נחלת הפליטים והבוהמה, אך בהמשך הפכה להיות נחלת הכלל.
הכלים בהם השתמשו המתיישבים החדשים כללו: בוזוקי בעל שישה מיתרים (השונה מזה של ימינו שבו יש שמונה מיתרים), בגלמה, בוזוקובגלמה, בוזוק, סאז, כינור, סנטור ומספר כלים נוספים, אשר כיום כמעט ואינם בשימוש (דוגמת חמת-חלילים יוונית ותוף יווני).
מוזיקת הרבטיקו התפתחה במקביל הן באיזמיר (בשפה היוונית, למרות שבאיזמיר דיברו טורקית) והן בפיראוס, על ידי מהגרי העבודה, שהחלו להגיע מהכפר לעיר. מוזיקה זו נוצרה על רקע החיים בשכונות העוני ובשולי הערים, באופן דומה להתפתחות הג'אז באמריקה. חיים אלו בשולי החברה הולידו מוזיקת מחאה, שהייתה מוזיקת שוליים במשך שנים רבות, כמו המוזיקה המזרחית בישראל. רק מקץ שנים רבות, עם הופעתם של מיקיס תאודוראקיס ומאנוס חג'ידאקיס, זכתה המוזיקה ל"לגיטימציה" והפכה למקובלת על הזרם העיקרי בחברה, כמו גם על הבורגנות היוונית.
לא כל מלחיני הרבטיקו היו יוצאי טורקיה. וסיליס ציצאניס וסוטיריה בלו נולדו וגדלו ביוון ונשאבו לתוך האווירה הכללית; רוזה אשכנזי הגיעה ליוון במעמד של מוזיקאית ידועה ומפורסמת בטורקיה, ולמרות המתח הפוליטי שבין שתי המדינות - מוכרת אשכנזי עד היום גם בטורקיה מולדתה, וגם הוקלטה שם.
ב-1922, בתום המלחמה בין יוון לטורקיה, בוצע טרנספר, ומיליון יוונים וחצי, שחיו עד אז באסיה הקטנה - הועברו ליוון. שם נפגשו אסכולות איזמיר ופיראוס, וחיבורן יצר סגנון חדש במוזיקת הרבטיקו, אשר הכיל את שני הסגנונות.
המקצבים ברבטיקו.
על מקצבי הרבטיקו הבולטים נמנים:
הסולמות ברבטיקו ("דרומוס").
סולמות הרבטיקו הם מקאמים מזרחיים, אשר הוסבו למערכת הצלילים המערבית (12 חצאי טון). בין הדרומוס הרבים ניתן למצוא את חיג'אז, חיג'אז כאר, פריוטיקוס, צבאח, חוזם, סיגח, ניהונד, עושק, ראסת.
במקור, נוגנה מוזיקת הרבטיקו על ידי הרבטיס והקהל היה גם כן הרבטיס. סגנון זו לא היה פופולרי בקרב הקהל הרחב, מאחר שמילות השירים שלו כללו תיאורים של חיי עוני, מצוקה ופשע: חיי אסירים בבתי הכלא, שימוש בסמים, אהבות נכזבות ועוד.
בשלב מאוחר יותר, בעקבות ציצאניס, פנה הרבטיקו יותר ויותר לקהל הרחב, נושאיו השתנו, והוא איבד את מהותו המקורית. הוא הפך פופולרי, והבוזוקי, שעד אז היה כלי נגינה אשר היה מזוהה עם סמים ובתי כלא - הפך לאחד מסמליה של יוון כולה.
עד היום ניתן לשמע את מוזיקת הרבטיקו האמיתית באתונה ובמספר מקומות מועטים, המנוגנת ומושרת בידי מוזיקאים ותיקים וצעירים, אשר שומרים בקנאות על "אוצר" שירי הרבטיקו.
פסיכופת
מש&quot;א
פיצוץ לווייתן
פיצוץ לווייתן הוא מעשה של הריגת לווייתן או פירוק גופתו בחומרי נפץ, לאחר שעלה לחוף.
מקרה שהתרחש באורגון.
הפיצוץ המתועד הראשון התרחש באורגון שבארצות הברית ב-12 בנובמבר 1970, כאשר גופת ראשתן גדול-ראש (היו שדיווחו על לווייתן אפור) פוצצה, בניסיון לסלק אותה מהמקום ולמנוע ריקבון.
באותו אירוע, ראשתן גדול-ראש באורך כ-14 מטרים ובמשקל של כשמונה טונות גסס על החוף באורגון לאחר שנסחף אל החוף. רשויות אורגון, שהתייעצו עם אנשי חיל הים האמריקני, סברו שלא ניתן להיפטר מגופת הלווייתן בדרך של הרחקה או קבורה, והחליטו לפוצץ אותה. ההנחה הייתה שהדינמיט יפורר את הגופה באופן שיאפשר לנקות את החוף.
חיל הים האמריקני השתמש בחצי טון של דינמיט כדי לפוצץ את הלווייתן. מהלך הפיצוץ תועד בידי כתב הטלוויזיה פאול לינמן, שתיאר "חתיכות גדולות של שומן-לווייתנים" שחלקן הגיעו למרחק גדול מהחוף. משערים שהפיצוץ היה גדול מהצפוי בגלל הגזים שהצטברו בבטן הלווייתן.
המקרה התפרסם לאחר שהפיליטוניסט דייב בארי, שצפה בסרטון המתעד את האירוע, כתב עליו. כמה אגודות העוסקות בזכויות בעלי החיים טענו כי ייתכן שהלווייתן היה בחיים בזמן שהופעל מטען הנפץ, ועל-כן ראוי להשתמש בעתיד בשיטות הומאניות יותר.
מקרים אחרים.
בדרום אפריקה התרחשו מספר מקרים של פיצוץ לווייתנים, בשל אוכלוסיית הלווייתנים הגדולה באזור:
קלגרי
קלגרי (באנגלית: Calgary) היא העיר הגדולה ביותר באלברטה שבקנדה, ומונה 1,096,833 תושבים (מפקד 2011). ראש העיר הוא נאהיד ננשי.
היסטוריה.
קלגרי נוסדה ב-1873 על ידי חוטב עצים בשם ג'ון גלן והפכה עם הזמן לתחנת משטרה. ב-1876 נקרא המקום פורט קלגרי על שם חוף ים קלגרי בסקוטלנד. לאחר בניית מסילת הרכבת ב-1882 ותחנה באזור, צמחה קלגרי בהדרגה למרכז כלכלי וחקלאי חשוב. ב-1884 ניתן לקלגרי הסטטוס של עיירה ולראשה נבחר ג'ורג' מורדוך. ב-1894 הוכרזה כעיר.