יצחק צוקרמן, מפקד אי"ל החל ממאי 1943, לאחר שמרדכי אנילביץ' נהרג ב"מילא 18", כתב ש"בפולין לא היה מקום לפרטיזניקה יהודית גדולה. אין פרטיזניקה בלי עורף, בלי כפר, לא תיתכן פרטיזניקה שאיננה מקבלת בכבוד את הלחם מהאיכר, לא תיתכן פרטיזניקה שאיננה יכולה להישען על הילד בכפר, על העובר ביער. לא תיתכן פרטיזניקה שאינה מלווה באהבה, שאין לה שורשים בארץ, שהשמים לא של אנשיה הם והארץ לא שלהם... הפרטיזניקה בפולין הייתה חלשה, טרגית ונתחסלה כמעט כולה". לדבריו, "מבחינת ארמייה קריובה, היינו מיותרים בכל מקום על אדמת פולין... היינו מיותרים בשבילם בגטו הלוחם, והיינו מיותרים גם כחוליות לוחמות בצד הארי של ורשה, היינו מיותרים גם בפרטיזניקה - כיהודים, בכל מקום היינו מיותרים. אומנם הם הציעו שנצא לפרטיזניקה, אבל אחר כך הם הרגו אותנו... לא האמנתי באפשרות קיומה של פרטיזניקה יהודית על אדמת פולין. גם המקום לא היה מתאים, מבחינת נתוניו האובייקטיביים. זה היה הספר המזרחי על יערותיו וביצותיו. לא היה שם מקום לפרטיזניקה גדולה. הבוג איננו יותר מנהר בסדר גודל בינוני... ברי היה לי שבגלל היחס העוין של האוכלוסייה, אין סיכוי לפרטיזנים יהודים להישרד ללא שום עורף. ההפך מזה - הסביבה הייתה עוינת... אנחנו שיתפנו פעולה עם הגורם החלש ביותר שבין הגורמים הפולנים - הקומוניסטים... כאשר השוויתי את הפעילות הפרטיזנית שלנו לעומת המרד - ברי היה לי שהפרטיזניקה אינה מהווה עלייה, כי אם ירידה טראגית... ".
ספר הפרטיזנים היהודים הציג את הקשיים הרבים בפעילותה של היחידה ביערות וישקוב: היער והסביבה היו בשליטה גרמנית מלאה, פעלו במקום צר ללא יערות גדולים, האוכלוסייה הכפרית לא אהדה פרטיזנים בכלל ופרטיזנים יהודים בפרט, הכוחות הפרטיזנים היהודים ביער היו דלים מכדי לפתח פעילות פרטיזנית נרחבת, רמת הפיקוד הנמוכה של הפלוגה הגבילה את פעילותה בכל התקופה, הרעת יחסים עם קבוצות מקומיות חזקות של ארמייה קריובה, שטענו שהפרטיזנים היהודים הם קומוניסטים עקב קשריהם עם ארמייה לודובה וגם בגלל שקיבלו נשק מברית המועצות שהוצנח ממטוסים. חלק מאנשי ארמייה קריובה היו אנטישמיים, במספר תקריות הם לקחו נשק מפרטיזנים יהודים ואף הרגו קבוצת פרטיזנים יהודים, בפיקודו של מרדכי גרובאס, לאחר שביצעו פעולה משותפת נגד הגרמנים. המצודים שהטילו עליהם הגרמנים. כך חיילים שהיו בדרך לחזית הלחימה עם ברית המועצות קיבלו משימה – לסרוק את היער ולטהר אותו מפרטיזנים. כאשר הפרטיזנים היהודים ביצעו מספר פעולות מוצלחות, גבר הלחץ הגרמני והם העבירו לאזור יחידות טובות יותר עם אנשי ס.ס. לפרטיזנים היהודים הייתה "תחושת בדידות רצופה יום-יומית... ניתוק וחוסר אונים". הקשר עם ורשה שהיה מאוד חשוב, אבל קשר לא יכול להחליף כוח ויכולת ארגונית שחסרו לפרטיזנים. רגשי הבדידות נבעו מהעדר כוח פרטיזני נוסף ביער שעליו יוכלו להישען ולפעול ביחד ולכן הפרטיזניקה באזור לא הפכה לתנועה רחבה יותר, בניגוד לציפיותיהם. בנוסף, בעקבות התגברות הלחץ הגרמני עליהם והעוינות כלפיהם מצד אנשי ארמייה קריובה והכפריים, פרטיזנים יהודים לא האמינו ביכולתם להילחם. הייתה בקרבם אווירה של ייאוש. בשעה הקשה הזו הועמדו למבחן ערכי השותפות והאחווה שאפיינו את לוחמי אי"ל במהלך המרד בגטו ורשה, למרות שהגיעו ממפלגות שונות. בעת ההיא נוצר פיצול בקרב הפרטיזנים על פי השתייכות מפלגתית ותנועתית. ההתעלות של תקופת המרד הפכה לתחושת אכזבה מהאחווה, מהשותפות ומהיהודי הלוחם.
ההיסטוריון שמואל קרקובסקי, שחקר את פעילותה של יחידת הפרטיזנים ע"ש אנילביץ', כתב שהיא ביצעה "פעילות קרבית קצרת ימים ביערות וישקוב". לדבריו, העברת הלוחמים ליערות וישקוב הייתה "בחירה אומללה ביותר", שכן הם "הוצרכו לפעול בשטח בלתי מוכר להם לגמרי, בלי כל תמיכה מהאוכלוסייה המקומית ובלי אפשרות - ואפילו מצומצמת - לשיתוף פעולה עם כוחות פרטיזנים אחרים". כך, למרות שהם הגיעו ליער כ"יחידה לוחמת ומלוכדת" ולחבריה היה ניסיון קרבי עשיר, לא הצליחו לנהל מאבק ממושך נגד הנאצים ביערות. זאת בעיקר עקב "עמדתה השלילית של המחתרת הפולנית העיקרית", ארמייה קריובה, שהתנגדה "לפעילותו של כוח פרטיזני חדש שקשור לארמייה לודובה, ולא מן הנמנע שפעלו כאן בנוסף לכך נטיות אנטישמיות" של חברי המחתרת הפולנית. ביולי 1943 החלו חברי ארמייה קריובה להתגרות בפרטיזנים היהודים ולהסית נגדם את האוכלוסייה הכפרית, לא ייפלא, שחברי ארמייה קריובה הרגו קבוצת פרטיזנים יהודים באותו חודש, לאחר שביצעו ביחד פעולה נגד הגרמנים. חודשיים-שלושה לאחר מכן הסגירה פולניה כפרית לוחמים אחרים מהיחידה, שהתחבאו בביתה, לאחר חבלה ברכבת גרמנית. לאחר "התבוסה" בבית היערן - נהרגו 12 לוחמים מהיחידה - ו"נוכח ההתקפות המתמשכות מצד אנשי ארמייה קריובה, התפוררה לחלוטין שארית היחידה".
יחסי אורוגוואי–ניקרגואה
יחסי אורוגוואי–ניקרגואה הם היחסים שבין הרפובליקה האוריינטלית של אורוגוואי לבין רפובליקת ניקרגואה. ניקרגואה מחזיקה שגרירות במונטווידאו. אורוגוואי מחזיקה שגרירות במנגואה.
מבחינה היסטורית, שתי המדינות היו חלק מהאימפריה הספרדית עד תחילת המאה ה-19. כיום, שתי המדינות הן חברות מלאות בקבוצת ריו, האיחוד הלטיני, איחוד האקדמיות של השפה הספרדית, ארגון מדינות אמריקה, האיחוד האיברו-אמריקאי והקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות.
שתי המדינות חתמו על הסכם שיתוף פעולה בנושא תיירות. במסגרת ההסכם כל מדינה התחייבה למשוך תיירים לשנייה במגוון דרכים, בין אם הצגת פרסומות ברשת האינטרנט ובין אם כנסים והרצאות ממשלתיות על המדינה השנייה. הסחר בין שתי המדינות הוא מזערי יחסית אבל נחשב ליציב ולא עולה ויורד באופן קיצוני.
מיכאל רוזנפלד
מיכאל רוזנפלד (ורשה 1916 – יער וישקוב, 1 בספטמבר 1943) היה חבר במפקדת הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בגטו ורשה כנציג של ה-PPR, המפלגה הקומוניסטית. במהלך המרד בגטו, באפריל 1943, נלחם באזור הגטו המרכזי. עם נפילת בונקר המפקדה במילא 18, יצא מהגטו הבוער ב-10 במאי, יחד עם קבוצת מפקדים ולוחמים, דרך תעלות הביוב. בהמשך הצטרף עם חבריו ליחידת פרטיזנים יהודים ביערות וישקוב, סמוך לוורשה. נפל בקרב נגד הגרמנים. כשנתיים לאחר מותו הוא קיבל אות הצטיינות גבוה מממשלת פולין, כאות הוקרה על לחימתו במרד גטו ורשה.
משפחתו ולימודיו.
מיכאל נולד בוורשה בשנת 1916, לאביו דב-בר, שהיה צורף, ולאמו זלטה מבית שיינברג. גדל בוורשה עם שני אחיו, נתן ונחמן, ואחותו, רוז'ה-שושנה.
סיים בהצטיינות את לימודיו בגמנסיה בוורשה.
בוגר לימודי פסיכולוגיה באוניברסיטת ורשה והיה תלמידו של פרופ' טדאוש קוטרבינסקי. פעיל בארגון האקדמי "ז'יצ'א".
בעקבות התגברות האנטישמיות בפולין, נקבעה תקנה באוניברסיטאות בסוף שנות ה-30, שעל הסטודנטים היהודים לשבת ב"ספסלי הגטו" שהוקצו בכיתות הלימוד במיוחד ליהודים, כדי להפריד בינם לסטודנטים פולנים וכדי להשפיל אותם. מיכאל, כמו חבריו היהודים, התעלם מהתקנה ועמד במהלך ההרצאות.
היה פעיל ב-PPR, המפלגה הקומוניסטית שהייתה בלתי ליגלית בפולין.
לפני המלחמה עבד בחופשות כמורה במוסד הילדים צנטוס.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, עזב את שטח הכיבוש הגרמני ועבר לעיר לבוב, שהועברה לשליטת ברית המועצות. ייתכן שסיים בה את לימודיו באוגוסט 1940.
במפקדת אי"ל ובמרד גטו ורשה.
בשנת 1942 חזר לוורשה. עם הקמתו של הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בחודש אוקטובר, שאיחד את הקבוצות הפוליטיות בחיים היהודיים בעיר, הוא נמנה עם חברי המפקדה הראשית של אי"ל בגטו ורשה, כנציג המפלגה הקומוניסטית- PPR, ללא תפקיד מעשי. על פי עדות נוספת הוא הצטרף למפקדת אי"ל בתקופה מאוחרת יותר.
במהלך המרד בגטו, באפריל 1943, נלחם באזור הגטו המרכזי. יצחק צוקרמן כינה אותו בספרו "המהנדס". לא ברורה המשמעות של הכינוי הזה. ייתכן שהכינוי מרמז שמיכאל היה אחראי על נושא החבלה.
הפעולה היחידה של מיכאל במפקדת אי"ל בבונקר במילא 18 עליה ידוע הייתה ב-29 באפריל, כ-11 ימים לאחר תחילת המרד. באותה עת לא הייתה יכולת להמשיך בלחימה, בגלל מחסור בציוד לחימה וחוסר אפשרות ליצור מגע קרבי עם הכוחות הגרמנים, שכן הם היו מחוץ לשטח הגטו וירו לעברו אש תותחים ולהביורים. הירי הגרמני הכבד הביא להרס הגטו, שריפות נרחבות של בניינים ובונקרים ולאבדות בקרב תושבי הגטו והלוחמים. חברי המפקדה - מרדכי אנילביץ', צביה לובטקין, מרק אדלמן, ברלינסקי הרש ומיכאל רוזנפלד - התכנסו לישיבה כדי לדון במצב ולבדוק אפשרות של הוצאת הלוחמים מהגטו הבוער אל היער כדי להמשיך בלחימה נגד הגרמנים. הם החליטו לשלוח שני לוחמים, זיגמונט פרידריך, חבר הבונד, ושמחה רותם (קז'יק), אל מחוץ לגטו, כדי ליצור קשר עם חבר המפקדה, יצחק (אנטק) צוקרמן. כן נמסר שמיכאל היה בבונקר המפקדה של אי"ל גם ב-1 במאי.
כפרטיזן יהודי ביערות וישקוב.
עם נפילת בונקר המפקדה במילא 18 בידי הגרמנים, מיכאל היה בין המפקדים והלוחמים של אי"ל שיצאו מהגטו דרך תעלות הביוב ברחוב פרוסטה ב-10 במאי 1943. בין המפקדים שיצאו איתו היו מרק אדלמן, צביה לובטקין, טוסיה אלטמן, ישראל קאנאל, יהודה ונגרובר, הירש ברלינסקי, אליעזר גלר וטוביה בוז'יקובסקי. הלוחמים הועברו ליערות לומיאנקי, כ-7 ק"מ צפונית לוורשה, במטרה להצטרף לפרטיזנים, באמצעות משאיות שארגן שמחה רותם (קז'יק).