המבקרים יצביעו על כך כי גידול זהה בתוחלת החיים אירעו ב"נמרים" של מזרח אסיה, ובעיקר בטאיוואן, שנשלטה בידי מתנגדיו של מאו, הקומינטנג. ייתכן כי חלק מהצמיחה נבעה מהפסקת מצב המלחמה, כך שאפילו שלטון לא מתפקד היה מצליח להשיג תוצאות דומות. מעבר לכך, הניסיון של הנמרים והרפורמות של דנג קסיואפינג מראות כי המדיניות הכלכלית הריכוזית של מאו הביאה לכלכלה כושלת הרבה יותר מאשר זו המבוזרת.
מבקרים נוספים מותחים ביקורת על מאו דווקא מפני שהביא לצמיחה הדמוגרפית, בכך שעודד אותה תחת הסיסמה "יותר אנשים, יותר כוח"; עיקר הגידול באוכלוסייה התרחש בשנות ה-50 וה-60, תחת שלטונו של מאו, ובשנת 1970 מספר הנפשות הגיע, כאמור, ל-700 מיליון. הצמיחה הדמוגרפית המשיכה גם אחרי מותו של מאו.
בגלל מדיניותו שעודד את הילודה, השליטים שבאו אחריו נקטו במדיניות הילד האחד. הגבלה זו בדרך כלל התייחסו לאזורים עירוניים בעלי אוכלוסיית יתר, ואילו באזורים הכפריים ההגבלות היו פחות קשות. מאז שנות ה־90 הייתה הרפיה במדיניות תכנון הילודה בסין, בעיקר מכיוון שהאנשים שנולדו בשנות ה-60 כבר אינם בגיל הפוריות.
פרשנותו של מאו למרקסיזם-לניניזם וניסיונו להתאימהּ לניסיון הסיני, הוביל לגיבושהּ של מאואיזם; אידאולוגיה זו השפיעה על קומוניסטים רבים ברחבי העולם, בעיקר בתנועות המהפכניות בעולם השלישי, כמו הקמר רוז' בקמבודיה, ה"נתיב הזוהר" בפרו והמרקסיסטים בנפאל. באופן אירוני, סין עצמה התרחקה מאוד מהמאואיזם מאז מותו, ורוב חסידיו של מאו רואים את הרפורמות של דנג שיאופינג כבגידה במורשתו של מאו.
מאבקי כוח לאחר מותו של מאו.
"הנווט הגדול" היה אחד מהתארים הרבים שמאו דזה-דונג זכה להם לאחר המהפכה התרבותית; הוא היה לסמל, בנוסף להיותו מנהיג. מאו מת ב־9 בספטמבר 1976. המדינה המתאבלת הושבתה לחלוטין במשך יותר משבוע. מאו היה ראש המפלגה הקומוניסטית הסינית יותר מארבעים שנה, ועמד בראש סין העממית עשרים ושבע שנה.
בשנותיו האחרונות, למאו כבר לא היה אמון גם בוואנג הונגוון, והקשר שלו לכנופיית הארבעה הגבירה את חוסר האמון ביניהם. הואה גואפנג, שבעת מותו של מאו היה השר לביטחון ציבורי וירש את זהאו אנליי כראש ממשלה, נהיה גם לראש הצבא ולראש המדינה. הצדקתו של הואה למהלך הייתה פתק בכתב ידו של מאו שבו היה כתוב, "כשאתה עושה דברים, אני רגוע". יחסית לשלושת היורשים המיועדים שהיו לפניו, הואה שרד לזמן הקצר ביותר. בתקופת שלטונו היה מאבק כוחות בין שלושה כוחות – כנופיית הארבעה, דנג שיאופינג והוא עצמו. באוקטובר, גנרלים ומנהיגי המפלגה קשרו נגד כנופיית הארבעה וניסו לסלק אותה מכל עמדת כוח. ג'יאנג קינג וחבריה הואשמו בפשעים שונים, כולל פעילות אנטי-מהפכנית, והועמדו למשפט. לבסוף כולם נשפטו לתקופה ארוכה בבית הסוהר, או במקרה של ג'יאנג קינג – מאסר עולם.
ב-1980 דנג שיאופינג הצליח להפוך למנהיג העליון של סין. הוא נמנע מלגנות את מאו ומורשתו, אך למעשה סטה מדרכו בצורה משמעותית. בכינוס השלישי של הוועידה ה-11 של המפלגה הקומוניסטית של סין דנג הכריז על מדיניות של רפורמות כלכליות ופתיחות ("גייגה קייפאנג"); במסגרת המדיניות, הממשלה ויתרה תחילה על חלק ממנגנוני השליטה באדמות החקלאיות שבכפרים, ולאחר מכן צמצמה את שליטתה במגזר התעשייתי. בעיניו של דנג, פיתוחה של תעשייה קלה היא הבסיס הכלכלי להתפתחותה של תעשייה כבדה. דנג יזם את הקמת האזורים כלכליים מיוחדים, שבהם משקיעים זרים יוכלו לפעול ללא פיקוח ממשלתי הדוק; באזורים אלה הונהגה למעשה כלכלה קפיטליסטית.
היסטוריה מאוחרת.
לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 וסוף המלחמה הקרה, השתנה האיזון בעולם בין המעצמות השונות, והיו שטענו שהעולם נמצא בפתחו של עידן חדש בו לא יתקיימו עוד מאבקי הכוח בין האידאולוגיות השונות בעולם, כחלק מתהליכי גלובליזציה שמקרבים בהדרגה את כל המדינות אל תפיסות דומות בנוגע לממשל וכלכלה. תהליכים אלו קרו במקביל להתחזקות כלכלית משמעותית של סין, ובקרב מדינות המערב הייתה תקווה שכחלק ממגמה עולמית של התקרבותן של מדינות רבות לכיוון הפלורליזם, ליברליזם והדמוקרטיה באותן השנים, תעבור סין תהליך דומה.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 התחזקו תקוות אלו על רקע תהליכים שונים שקרו בסין בהשפעת התרבות המערבית, ביניהם הסכמת השלטון לביקורת מקוונת כנגדו. בתקופת בחירתו של שי ג'ינפינג כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של סין בשנת 2013, ההערכות במערב היו ששי יכונן רפורמות שיהפכו את ממשלת סין ל"לממשלה מודרנית רזה, נקייה, שקופה ויעילה מאוד, הפועלת תחת שלטון החוק".
בפועל, שי הנהיג מדיניות הפוכה ממה שציפו לה במערב. שי שאף להפוך את סין למעצמה המובילה גישה נגדית לדמוקרטיה-הליברלית של המערב, ובכך שאף להיכנס אל תוך הוואקום שהותירה אחריה ברית המועצות כאלטרנטיבה אידאולוגית למערב. אמנם סין אימצה חלק מהרעיונות שבסיס הממשל הדמוקרטי כמו בחירות (שאינן חופשיות) או הסכמה מוגבלת למחאות כנגד הממשל, אך שאפה ליצור מודל טוטליטרי ולא ליברלי שיוכל להתאים לעולם הקפיטליסטי, והמתוקשר של המאה ה-21. גישה זו, המשלבת רעיונות דמוקרטיים מסוימים, אך דוחה את אבני היסוד של הדמוקרטיה כמו פלורליזם, חופש ביטוי וחלק מזכויות האדם, מקבלת לעיתים את הכינוי דמוקרטיה טוטליטרית או "דמוקטטורה".
חיזוק למסקנה בה סין מנסה למצב את עצמה כמובילת המודל העולמית של משטר טוטליטרי עדכני, עלה בדו"ח החירות המקוונת השנתי שפורסם בסוף שנת 2018 על ידי ארגון Freedom House . הדו"ח התייחס באריכות להשפעתה השלילית של סין על חופש הביטוי העולמי וקבע כי: "בשנה שחלפה, ממשלת סין ארחה בכירים מעשרות מדינות לסמינרים בני שבועיים או שלושה שעסקו במערכת הצנזורה והמעקף המקיפה שלה". הדו"ח תיאר מקרים בהם מדינות השתמשו בתופעת הפייק ניוז כתירוץ כדי לחסום רשתות חברתיות או אתרי אינטרנט זרים, במטרה להתקרב בהדרגה למודל הסיני.
התחזקותה הפוליטית של סין הגיעה בד בבד עם הפיכתה למעצמה כלכלית מהמובילות בעולם. בשנת 2010 הפכה סין לצרכנית האנרגיה הגדולה בעולם, ובשנת 2014 הודיעה קרן המטבע הבינלאומית שכלכלת סין עקפה את כלכלת ארצות הברית במספר היבטים כמו שווי שירותים וסחורות.
הצמיחה הכלכלית המהירה של סין בעשורים אלו שינתה באופן דרמטי את החברה והסביבה בסין. לצד יציאה של רבים מעוני מוחלט, פערים בין המעמדות השונים בסין הקצינו באופן דרמטי. בנוסף, זיהום אוויר בסין של העשור השני של המאה ה-21 הוא החמור ביותר בעולם, וישנו מחסור במקורות מים נקיים, כנראה כתוצאה מהזרמת פסולת תעשייתית וביוב אל מקורות המים, ללא שום פיקוח ובקרה.
הידרודינמיקה
הִידְרוֹדִינָמִיקָה היא תחום בפיזיקה ובהנדסה המהווה מימוש של מכניקת הזורמים לנוזלים כמו מים, שמן, דלק ודם. תחום זה עוסק בחקר זרימת הנוזלים ובפיתוח יישומים מעשיים שלו (כגון מדידת צמיגות, המצאת בוכנה הידראולית ועוד).
חקר הזרימה מתבצע בארבעה מישורים:
היסטוריה.
ראשיתו של התחום בניסויו של בלז פסקל במאה ה־16. הביטוי "הידרודינמיקה" עצמו (שמשמעו "תנועת מים") נטבע על ידי דניאל ברנולי בעבודתו "Hydrodynamica" ב־1738 שהייתה אחת מהחשובות והחלוציות בתחום. לאונרד אוילר מצא את המשוואות הכלליות של התחום.
התחום המשיך להתפתח עם ניסוח המכניקה האנליטית (שהיא ניסוח מתקדם מתמטית למכניקה הקלאסית של ניוטון) וחלק ניכר מהתרומות ניתנו לו על ידי מתמטיקאים שעסקו במשוואות דיפרנציאליות. בין התורמים היו ז'וזף לואי לגראנז' (1736-1813) שפיתח את משוואות אוילר-לגראנז', ז'אן לה רון ד'אלמבר (1717-1783) שגילה את משוואות קושי-רימן, פייר-סימון לפלס (1749-1827) גילה את משוואת לפלס, הרמן פון הלמהולץ וויליאם תומסון (לורד קלווין) פיתחו את התאוריה של מערבולות עם אי שוויון תומסון-הלמהולץ.
בעקבות גילוי תורת היחסות הפרטית ולאחריה תורת היחסות הכללית, בידי אלברט איינשטיין, החל להתפתח גם התחום של הידרודינמיקה יחסותית (שבניגוד להידרודינמיקה הקלאסית מבוססת על המכניקה היחסותית ולא על המכניקה הניוטונית). אחד מהישגיה של ההידרודינמיקה היחסותית הייתה הכללת צפיפות הנוזל ושטף הזרימה ל 4-וקטור צפיפות-שטף.
ברתולומיאו דיאז
אפרו-אמריקאי
לוגיקה מודאלית
שפרה הורן
שפרה הורן (נולדה ב-20 במרץ 1951) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה.
רקע משפחתי.
הורן נולדה בתל אביב לאם שמוצאה ממשפחה ספרדית, וממוצא בוכרי שחייתה בישראל מספר רב של דורות, ולאב שכל משפחתו הושמדה בשואה והגיע כפליט מרוסיה לפני מלחמת העולם השנייה. הורן נקראת על שם סבתה, שפרה כהן-אהרונוב, וכן שמה השני על שם סבתה השנייה, אלכסנדרה. צילום משפחה של סבתה מבוכרה מוצג במוזיאון ישראל. הורן היא צאצאית של הרמב"ם, ושל יוסף ממן רב ומנהיג הקהילה היהודית בבוכרה.
נעוריה.
ילדותה עברה עליה בירושלים בשכונת קטמון הישנה, בבית שהיה שייך לפני מלחמת העצמאות למשפחה ערבית עשירה שנמלטה עם כיבוש השכונה. הבית ושכונת מגוריה השפיעו עליה מאוחר יותר בבחירת מיקום העלילה בספרה "היפה בנשים", ובעיקר - "בית התווים", מול בית ילדותה, בפינת הרחובות כ"ט בנובמבר ובוסתנאי.
לימודים ושירות צבאי.
הורן סיימה את בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה במגמה ספרותית-פילוסופית ושירתה בצה"ל בבסיס חיל האוויר. עם תום השירות למדה באוניברסיטה העברית, לתואר ראשון במקרא ובארכאולוגיה אותו סיימה בהצטיינות והמשיכה ללימודי תואר שני וקומוניקציה.
פעילות ציבורית.