אף שייתכן שלקניון צ'אקו הייתה שליטה אזורית על מסה ורדה בשלהי המאה ה-11 ותחילת המאה ה-12, רואים מרבית הארכאולוגים את אזור מסה ורדה כאסופה של קהילות קטנטנות המבוססות על אתרים מרכזיים ויישובים שהם שלוחות שלהם שמעולם לא השתלבו לחלוטין לכדי מבנה אזרחי רחב יותר. כמה דרכים קדמוניות, שרוחבן בממוצע בין 5 ל-15 מטרים ושבשוליהן סוללות עפר זוהו באזור. נראה שרובן חיברו בין קהילות ומקדשים. אחרות הקיפו אתרים של בתים גדולים. היקף רשת הדרכים אינו ברור, אך לא התגלו דרכים המובילות אל הדרך הצפונית הגדולה (Great North Road) של בני קניון צ'אקו, או המחברת ישירות בין מסה ורדה ואתרים של קניון צ'אקו.
מקדשים של בני הפואבלו הקדמונים המכונים "אראדורה" (Herradura, בספרדית "פרסת סוס") זוהו בקרבת קטעי דרכים באזור. מטרתם אינה ברורה, אבל כמה מבני אראדורה בצורת האות C נחפרו ומשערים כי הם "מקדשי כיוון" שנועדו לציין את המיקום של הבתים הגדולים.
אדריכלות.
מסה ורדה ידועה בעיקר הודות למספר הגדול של מגורי הצוק שנשמרו היטב, בתים שנבנו בקירות הקניון בגומחות, או מתחת לגוש סלע תלוי. מבנים הכלולים בתוך הגומחות הללו בנויים בעיקר מגושים של אבן גיר, המחוברים יחד בטיט (adobe) ומטויחים באותו חומר. היה דמיון רב בין מבנים ספציפיים, אבל בדרך כלל צורתם הייתה ייחודית בשל הטופוגרפיה הייחודית לגומחות השונות לאורך קירות הקניון. בניגוד בולט למבנים ולכפרים הקודמים על גבי המסה, משקפים מגורי הצוק של מסה ורדה מגמה אזורית רחבה לקראת הצטברות של אוכלוסיות אזוריות הולכות וגדלות למגורים צפופים, בני-הגנה במיוחד, במהלך המאה ה-13.
מבני הפואבלו נבנו באבן כשהחלונות פונים דרומה וצורתם כדמות האותיות, "U", "E" ו-"L". הבתים נבנו כשהם צמודים ושיקפו אמונה דתית הולכת ומעמיקה. מגדלים נבנו בסמוך לקיווה וכנראה שימשו לתצפיות. קדרות הפכה תכליתית יותר וכללה כדים, מצקות, קערות, צנצנות וכלי אוכל עבור מזון ומשקאות. הופיעו כלי חרס לבנים שעליהם עיטורים בשחור, מקורם של הפיגמנטים בצמחים. גם טכניקות של שימור וניהול מים, כולל השימוש במאגרים וסכרים המשמרים טין הופיעו בתקופה זו. סגנונות למבני אבן גיר/טיט אלו, הן למגורים בפני השטח ומגורי הצוק, כללו חלונות ודלתות בצורת האות T. עובדה זו הובילה כמה ארכאולוגים ובהם סטיבן ה. לקסון (Stephen H. Lekson) לטעון כי זו הוכחה להשפעה המתמשכת של המערכת של קניון צ'אקו. חוקרים אחרים רואים באלמנטים עיצוביים אלו חלק מסגנון פואבלו כללי יותר או שיש להם משמעות רוחנית ולא עדות למערכת סוציואקונומית מתמשכת של אליטה ספציפית.
בעוד שמרבית הבנייה באתרים אלו עולה בקנה אחד עם צורות פואבלו נפוצות, כולל מבני קיווה, מגדלים ובתים חפורים, מגבלות המרחב של הגומחות בקירות הקניון חייבו ריכוז צפוף הרבה יותר של האוכלוסיות שלהם. "בית הכד" (Mug House), מגורי צוק אופייניים, היה משכן לכ-100 תושבים שחלקו 94 חדרים קטנים ושמונה מבני קיווה שנבנו אחד כנגד השני וחלקו רבים מקירותיהם. הבנאים באזורים אלו ניצלו באופן מרבי את המרחב שעמד לרשותם בכל דרך שיכלו, ללא אזורים שנחשבו מחוץ לתחום הבנייה.
אסטרונומיה.
בני מסה ורדה השתמשו בתצפיות אסטרונומיות לתכנון הטקסים החקלאיים והדתיים שלהם, הן על סמך מאפיינים טבעיים בנוף והן בבניינים שנבנו למטרה זו. כמה בתים גדולים באזור היו מכוונים לרוחות השמים, כאשר חלונות, דלתות וקירות מוקמו לאורך נתיב השמש, שקרניה מציינות את חילופי העונות. מקדש השמש (Sun Temple) נחשב כמצפה כוכבים אסטרונומי.
המקדש הוא בצורת האות D וכיוונו הוא בסטייה של 10.7 מעלות מהכיוון האמיתי של מזרח-מערב. מיקומו וכיוונו מעידים שבוניו הבינו את המחזורים הן של השמש והן של הירח. הוא מכוון לשקיעת השמש במהלך מפנה החורף, שאותה ניתן לראות שוקעת מעל למקדש בבימה בקצה הדרומי של ארמון הצוק, מעבר לקניון פיוקס (Fewkes Canyon). בתחתית הקניון נמצא בור האש של מקדש השמש, המואר בקרני השמש הראשונות של השמש הזורחת במפנה החורף. מקדש השמש הוא אחד המבנים הגדולים ביותר שנבנו למטרות טקסיות בלבד על ידי בני הפואבלו הקדמוניים. ג'סי ולטר פיוקס (Jesse Walter Fewkes) הוא שכינה את המבנה מקדש השמש אחרי שגילה אמנות סלע בפינה הדרום-מערבית של האתר המתארת את השמש.
חקלאות ומערכת בקרת מים.
החל במאה השישית גידלו חקלאים שחיו במרכז מסה ורדה תירס, שעועית וסוגי דלעת. השילוב בין תירס לשעועית סיפק לתושבי מסה ורדה את כל תשע חומצות האמינו הנדרשות לתזונה אנושית. כשהתנאים היו טובים, היו 12 עד 16 דונם של אדמה מספקים מספיק מזון למשפחה בת שלוש או ארבע נפשות לשנה, בתנאי שהשלימו את תזונתם בחיות ציד וצמחי בר. ככל שתושבי מסה ורדה הסתמכו יותר ויותר על תירס כמצרך המזון הבסיסי, ההצלחה או הכישלון ביבול השפיעה בצורה משמעותית מאוד על חייהם. רמת המסה נוטה מעט כלפי דרום, משום כך הייתה חשיפה גדולה יותר לשמש. לפני שהוכנסו לשימוש כלי החרס נהגו לאפות, לצלות וליבש את המזון. סלעים לוהטים שהושלכו לכלי קיבול יכולים לגרום למים לרתוח לזמן קצר, אבל משום שיש להרתיח שעועית למשך שעה או יותר השימוש בה לא היה נפוץ עד שכלי החרס התפשטו באזור. עם הזמינות הגוברת של כלי חרס לאחר שנת 600 היה קל הרבה יותר להרתיח שעועית. מזון זה היה חלבון באיכות גבוהה שצמצם את התלות בציד. גידול השעועית סייע גם בגידול התירס, כיוון שקטניות מוסיפות חומרי מזון נדרשים לקרקע שבה הם גדלים, וכנראה גם הגדילו את יבולי התירס.
מרבית החקלאים של מסה ורדה עבדו בשיטת חקלאות בעל, שהסתמכה על גשם שישקה את שדותיהם, אבל אחרים ניצלו מי נגר עילי, מעיינות וגבי מים. החל במאה התשיעית, הם חפרו ותחזקו מאגרים שלכדו מי נגר מגשמי הקיץ והפשרת השלגים באביב. חלק מהיבולים הושקו ידנית. הארכאולוגים מאמינים שקודם למאה ה-13, נחשבו מעיינות ומקורות מים אחרים כמשאבים ציבוריים משותפים, אבל ככל שתושבי מסה ורדה עקרו לכפרי פואבלו שהלכו וגדלו, ושנבנו בסמוך או סביב מקורות מים, הפכו מים להיות רכושם של חברי הקהילה הסובבת את מקור המים.
בין 750 ל-800 החלו תושבי מסה ורדה לבנות שני מאגרי מים גדולים בתחתית קניונים המכונים מורפילד (Morefield) ובוקס אלדר (Box Elder). זמן קצר אחר-כך החלה עבודה על שני מאגרים נוספים: פאר ויו (Far View) וסייג'ברש (Sagebrush) שקוטרם היה כ-30 מטרים ונבנו על גבי המסה. המאגרים שוכנים בקו מזרח-מערב שאורכו קרוב לעשרה קילומטרים, מה שמעיד שלבנאים הייתה תוכנית מרכזית למערכת. ב-2004 הכריזה החברה האמריקאית של מהנדסים אזרחים (American Society of Civil Engineers) על ארבעת מבנים אלו כאתר היסטורי לאומי של הנדסה אזרחית. ניתוח גאומרחבי שנערך ב-2014 טוען שבמאגר פאר ויו לא ניתן היה לאסוף ולאגור מים. על פי הניתוח שימש המבנה למטרות טקסיות שאליו הובילו דרכי תהלוכה כסוג של אימוץ של התרבות של קניון צ'אקו.
ציד ושיחור אחר מזון.
בני מסה ורדה צדו בדרך כלל חיות קטנות, אבל לעיתים ארגנו חבורת ציד שנעו למרחקים גדולים. מקור החלבון מן החי העיקרי שלהם היה מאייל פרדי שחור-זנב וארנבות, אבל לעיתים הם צדו כבש גדול-קרניים ואייל קנדי. הם החלו לביית תרנגולי הודו החל משנת 1000, ובהגיע המאה ה-13 צריכת הבשר מהתרנגולים הגיעה לשיאה והחליפה את האייל הפרדי כמקור החלבון העיקרי באתרים רבים. תרנגולי הודו מבויתים אלו צרכו כמויות גדולות של תירס, מה שהעמיק את התלות במצרך בסיסי זה. בני הפואבלו ארגו שמיכות מנוצות תרנגול ההודו ופרוות הארנבות ויצרו כלים כדוגמת מרצעים ומחטים מעצמות תרנגולים ואיילים. למרות הזמינות של דגים בנהרות ובנחלים שבאזור מוכיחות העדויות הארכאולוגיות שכמעט שלא היה שימוש במקור מזון זה.
תושבי מסה ורדה השלימו את התזונה בליקוט זרעים ופירות מצמחי בר, תוך חיפוש בשטחים נרחבים אחרי מיני מזונות אלו. כתלות בעונה הם אספו צנוברים של אורן ופירות ערער, כף-אווז, ירבוז, רגלתיים, טומטילו ("Physalis philadelphica"), דקורניה מנוצה ("Descurainia sophia"), אחלמית ("Sphaeralcea"), זרעי חמניות ויוקה, כמו גם מינים שונים של עשב וקקטוסים. פירות הצבר סיפקו מקור נדיר של סוכר. זרעים של צמחי בר בושלו ונטחנו לדייסה. הם השתמשו בלענה ובצרקוקרפוס, יחד עם אורן וערער כעץ להסקה. הם גם עישנו טבק בר. משום שבני הפואבלו הקדמונים החשיבו כל חומר שנאכל ונזרק על ידי הקהילות שלהם כמקודשים, הם התייחסו לערימות הפסולת ביראת כבוד. החל מתקופת קולעי הסלים II, סביב 700 לספירה קברו תושבי מסה ורדה לעיתים קרובות את מתיהם בערימות אלו.
קדרות.
החוקרים חלוקים בשאלה האם הקדרות הומצאה באזור ארבע הפינות או שהגיעה מדרום. דוגמאות של קערות חרס נמוכות שלא נשרפו באש נתגלו בקניון דה שאיי (Canyon de Chelly) ומצביעות על כך שההמצאה עשויה לנבוע משימוש בקערות חרס לייבוש זרעים בחימום. שימוש חוזר ונשנה שנעשה בקערות אלה לייבוש הפך אותן לקשות ואטומות למים, ועשוי לייצג את הייצור הראשון באזור של כלי חרס שנשרפו באש. תאוריה חלופית משערת שמקורם של כלי חרס באזור שולי מגיון מדרום, שבו היה שימוש בקערות עיסה חומה (brown-paste bowls) במאות הראשונות לספירה. אחרים מאמינים שאומנות הקדרות הגיעה למסה ורדה ממקסיקו, סביב 300 לספירה. אין עדות לשווקים עתיקים של כלי חרס באזור, אבל הארכאולוגים מאמינים שקדרים מקומיים החליפו סחורות מקושטות בין המשפחות. סירי בישול שהוכנו מסלע יסוד מרוסק וחושלו ממקומות כגון הר יוט (Ute Mountain) היו עמידים יותר ולכן מבוקשים, ובני הפואבלו הקדמונים מכל רחבי האזור סחרו על מנת לרכוש אותם.