איילת השחר כהן נולדה בשנת 1965 בנוף הגליל (נצרת עילית דאז) כבת אמצעית בין שלוש בנות. אמה עיצבה את הבית כמרחב של טבע מלאכותי, ואביה, צלם חובב, תיעד את חיי המשפחה לאורך השנים. צילומיה של כהן ניזונים מהארכיון המשפחתי החזותי שיצרו שני הוריה. בשנת 1986 החלה ללמוד במדרשה לאמנות. עם סיום לימודיה בשנת 1990, עבדה כצלמת עיתונות במקומון "חולון בת ים" ובהמשך לימדה צילום ואמנות במסגרות לימוד שונות. מאז 2008 מכהנת כראש המחלקה לצילום בבית הספר לאמנות וחברה מוסררה ומשנת 2018 מנהלת את שלוש הגלריות של בית הספר. בין השנים 2009–2016 אצרה את סדרת התערוכות "שישי ראשון" במוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן. בין השנים 2013–2014 כתבה כתבות על צילום בעיתון לילדים "עיניים". בשנת 2015 הציגה כהן את תערוכת היחיד "פארק אוטופיה" בגלריה אינדי בתל אביב. בתערוכה הציגה כהן דימויים שטוחים וחסומים, עשויים מחומר צילומי ופלסטי ובחנה את קו תפר בין ציור לצילום ישיר, ובין צילום מטופל לרדי מייד. בשנת 2017 יצא לאור ספר-האמן הראשון של כהן: "מול השמש", בעריכתה של גליה יהב (ז"ל) ובעיצובה של אביגיל ריינר. הספר כולל שלושה מאמרים של גליה יהב ומאמר של רועי בושי. השקת הספר התקיימה במרץ 2017 בגלריה השיתופית בנימין בתל אביב. בחלל הגלריה הוצגו חומרי השראה לספר, חומרים ביוגרפיים, סקיצות ומספר עבודות המופיעות בספר.
יצירתה.
עשייתה הצילומית של כהן מתפרשת על פני 30 שנה וכוללת צילום ישיר, עיבודי מחשב, קולאז'ים ידניים ואובייקטים עשויים מצילומים ו-READY MADE. לאורך השנים כהן עוסקת בדימוי נוף ובחיבור בין פנים לחוץ, בין מרחב אישי לציבורי, כמו גם בסביבות מהונדסות ומבויתות ובעולמות מוקטנים (מיניאטורות, דגמים ועצי בונסאי).עבודותיה מודפסות בגדלים שונים על גבי חומרים שונים כגון ניירות מגוונים, מתכת, עץ ובד. זו דרכה של האמנית להשיב את הצילומים לעולם - על ידי חיבורם לחומר או הפיכתם לאובייקט. באמצעות צילום מטופל, מונטאז', רדי מייד או פוטושופ, בוראת כהן עולמות חלופיים לזיכרונות ילדות ולנופי מציאות. עבודותיה קשות להגדרה מדיומלית שכן נעות בין צילום ישיר למטופל. לצופה כמעט אין אפשרות לדעת מה נחתך במספריים ואוחה באמצעים דיגיטליים, ומה להפך- נבנה על המחשב והודפס ואז טופל כחומר ואובייקט, מה צולם על ידי האמנית ומה נלקח והושאל מהאינטרנט, שכן הזיווגים הלא שגורים האלו כרוכים בניתוקים, בהחפצות, בבידוד מסביבה, בהעלמת הקשר ובחיתוכים אלימים. בתהליכי הניתוק וההפרדה שמבצעת כהן הייצוגים אינם עוברים האחדה מחדש, אלא מוצגים כדימויים שסורסו, עוותו והופקעו ממשמעות המקור שלהם. רבים מתצלומיה של כהן נראים כאילו נלקחו מאלבום משפחתי נושן, מהסוג המבוים והייצוגי, שנועדו במפורש ומראש, לשמש כמזכרת. הביוגרפיה של כהן מצויה תמיד בתוך העבודות ונוכחת בדיוקנאות עצמיים ובבדיקת התא המשפחתי הנשי. ביצירתה מבכרת כהן את הטעות, את אי הסדר ואת הגימור הלא חלק. לאקט הגזירה וההדבקה שבצילום המטופל, מקביל לשימוש הרווח שעושה כהן ב"טעויות", כגון השימוש במבזק "המקלקל" את התמונה. ייצוגי הילדות, הבובות והתינוקות מופיעים רבות בעבודתה של כהן, בעיקר בארבע סדרות עיקריות: "תינוקות" (1993-1995) (סדרה שנוצרה בעקבות תצלום עיתונות, שתיעד תינוקת שנזרקה על ידי אמה מן המרפסת, והיה הגורם המניע לעיסוק נרחב בייצוגי הילדות), "מלכות אסתר" (1995), "חיבוקים ונישוקים" (2000) ו"שיעורים באהבה" (2003-2005). באמצעות מלאכת גזירת והדבקת אברי האישה, שלעיתים לא תואמים לקומפוזיציה, מדגישה כהן את מצבה של האישה בעולם. בנוסף, חוזר בעבודותיה ייצוג עץ הבונסאי. כהן משלבת את מסורת עצי הבונסאי עם המושג "אילן יוחסין". ברבות מעבודותיה בונה הדבקים (הכוללים פסלים, מונטאז'ים ותצלומים) של עץ בעציץ ושל אילן משפחתי. בחלק מהעבודות הדיוקנאות השלובים בעצים הם של בני משפחה ובחלק אחר יוצרת כהן הכפלה של העצים כך שנראים כתמונת רורשך. על יצירתה כתבה כהן בספר "מול השמש": "הצילום הוא כלי המשמש אותי לראייה, להתבוננות בעולם, לבניית עולמות, לכניסה לתוך מרחבים עמוקים, להתוויית הדרך ולפענוח ביוגרפי. אני עוברת בקלות בין צילום ישיר לצילום מטופל, ויוצרת חומרים שאותם אני סורקת והופכת שוב לקבצים דיגיטליים, הבנויים מחומרים גבוהים ונמוכים".
שישי ראשון.
במסגרת תערוכות "שישי ראשון" לאמנים צעירים במוזיאון רמת גן אצרה כהן במשך שמונה שנים 98 תערוכות לאמנים צעירים. לכולם הייתה זו תערוכת היחיד המוזיאלית הראשונה. בין האמנים שהציגה: איתן בוגנים, ליאת אלבלינג, תומר קאפ, שאשא דותן, שי זילברמן, דוד בהר פרחייה, אמיר יציב, לאה גולדה הולטרמן, חן כהן, מישל פלטניק, יעלי גבריאלי, ועוד. הפרויקט נוצר בתחילת שנות האלפיים על ידי יהודית מצקל בשם "מרשים" במוזיאון חיפה, ב־2006 נדד למוזיאון רמת גן, ואחרי שנתיים מאיר אהרונסון מנהל המוזיאון העביר את השרביט לכהן. על העבודה עם האמנים הצעירים אמרה כהן בכתבתה של מיטל רז: "אני אוהבת את החשיבה שלהם, את תפיסת העולם ואת תהליכי העבודה שלהם ולפעמים גם את האגו הצעיר שלהם. על בחירת האמנים, כתבה כהן בקטלוג התערוכה המסכמת 24 תערוכות- "שישי ראשון אחרי" משנת 2012: "ביקשתי להרחיב את גבולות הטעם האישי שלי. שלחתי קול קורא למורים, לאמנים ולאנשי תרבות וביקשתי שיעבירו לכל מי שהם מאמינים כי הוא בשל וראוי לקראת תערוכת יחיד מוזיאלית ראשונה. מתוך 170 פניות בחרתי ב-24 אמנים שבחרו גם בי".
היחס לצילום באוצרות.
תערוכות רבות שאצרה כהן בגלריה ע"ש דרפלר בבית הספר מוסררה עסקו בבחינת גבולות מדיום הצילום ובפרט במחקר הצילום האנלוגי. תערוכות לדוגמה: התערוכה הקבוצתית "דיוקן-עירום-טבע-דומם" הפגישה בין צלמים ותיקים וצעירים אשר יוצרים צילום שחור- לבן מתוך חיבור עמוק למדיום ושימת דגש לנושאים קלאסיים ולתהליך האנלוגי. בין הצלמים שהציגו בתערוכה- פסי גירש, שמחה שרמן, נועה צדקה, תומר קאפ, דפנה גזית, אביה וייס, יעקב ישראל ורון אמיר. בתערוכה "עד שיחזור האור משנותיו" (הגלריה ע"ש דרפלר במוסררה, 2015) הציגו רוסטם בארימוב ורחל ארז עבודות שנוצרו באמצעות טכניקת הלוח הרטוב (קולודיון). בתערוכה "הצילום מתגעגע לחומר", שלושת האמנים הצעירים שהציגו בתערוכה- נטע קונס, שי צבי הורודי ותמר לוינסון, הפנו גב לצילום הישיר ויצרו דימוי צילומי דרך הגוף הפיזי שלהם ודרך חומרים כימיים והליכים דיגיטליים.
מול השמש.
בשנת 2017, אחרי 30 שנות יצירה, כהן הוציאה לאור את ספר האמן הראשון שלה- "מול השמש". בספר 140 עמודים המחולקים לחמישה פרקים ובהם טקסטים מרכזיים לצד כשבעים תצלומים ישירים ומטופלים ואובייקטים המכילים צילום. אל הספר מצורפת מפת דימויים כרונולוגית באמצעותה אפשר לעקוב אחר רצף של תהליכי עבודה והתפתחות של רעיונות לאורך השנים. את הספר ערכה גליה יהב וגם כתבה את הטקסטים המרכזיים בו. טקסטים נוספים נכתבו על ידי רועי בושי וכהן עצמה. הספר ראה אור בתמיכת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ובית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה- מוסררה. הספר יצא לאור גם באמצעות פרויקט Head Start, בו לצד עותקי הספר הציעה כהן לרכוש גלויות ותיקי בד בעיצובה, מפגשי ייעוץ לאמנים, שיחות על צילום ועותקים חתומים של עבודות מהספר. שם הספר קשור בין היתר לאביה של כהן, שנהג להעמיד אותה לצילום מול השמש. בפרויקט ה-HeadStrat כתבה כהן כי "הסנוור של האור הוא לא רק זיכרון ילדות שקשור לצילום, הוא גם מחובר לפעולה הצילומית שלי לאורך השנים, המבוססת על צילום "לא תקין" ואלטרנטיבי, נשענת על חיפוש אחר האור ועל טעויות אופטיות וכימיות מרתקות שקרו לי בדרך והפכו לשפה צילומית."
חיים אישיים.
חיה ויוצרת בתל אביב-יפו. נשואה ואם לשניים.
ורד נסים
ורד נסים (נולדה ב-4 באוגוסט 1980) היא אמנית ישראלית רב תחומית ומרצה במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה. ביצירותיה משלבת נסים ציור, צילום, פיסול, וידאו ארט וניו מדיה. במקביל לעבודתה כאמנית עוסקת גם באוצרות ובייעוץ אמנותי.
ביוגרפיה.
ורד נסים נולדה בחולון ונסים גדלה במשפחה ממעמד הפועלים, משפחת קשת יום של עולים חדשים. זיכרונותיה מתחברים לתחושות קשות של קיפוח ומצוקה כלכלית ומעמדית. אביה עבד כפחח עד גיל 67 לפרנסת המשפחה ואמה פנסיונרית של נעמ"ת שעבדה בניקיון. בשנת 2002 החלה את לימודיה במדרשה לאמנות במכללה האקדמית בית ברל, שם לראשונה מצאה את מקומה ואף הצליחה בלימודיה. סמינר שכתבה במסגרת לימודיה על אמנות מזרחית הפגישה אותה עם אמנים כמו שולה קשת ומאיר גל שפתחו בפניה עולם חדש.
עבודתה כאמנית.
נסים, כ"אמנית מזרחית" עוסקת בנושאים הבוחנים קטבים בזהות, במגדר, ובמעמד חברתי-כלכלי. נושאים אלו היא קושרת לזהותה המזרחית. עבודותיה עוסקות בפערי התרבות ובמעמד הפועלים, עוסקות בשיח מגדרי ופמיניסטי, ובשיח על אמנות מזרחית ואקטיביזם. כיוצרת היא מגדירה עצמה כאמנית נשית והיא אינה חוששת מלהיות מתוייגת כך. נשיותה באה לידי ביטוי ביצירותיה העושות שימוש בחומרים שנחשבים נשיים כגון: פרגמנט, צבע שיער, לק וצבעי פנדה.