אליפות הליגה האזורית של ליטא הסובייטית אחרי מלחמת העולם השנייה (1945–1990).
בזמן שליטת ברית המועצות בליטא אחרי מלחמת העולם השנייה, לכל רפובליקה סובייטית הייתה אליפות רפובליקה אזורית, ומעליה הייתה ליגת המשנה הסובייטית, ממנה היו מעפילות הקבוצות מכל ברית המועצות הסובייטית לליגה הבכירה, ליגת העל הסובייטית. הקבוצות הליטאיות לא הצליחו להעפיל לליגה הבכירה, למעט קבוצה ליטאית אחת - ז'לגיריס וילנה שהצליחה לשחק בליגת העל הסובייטית, והישג השיא שלה הוא המקום השלישי בשנת 1987.
קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה בגביע הליטאי הסובייטי באותה העונה והשלימה דאבל מקומי.
לאחר התפרקות ברית המועצות (1991 ועד היום).
אחרי קבלת עצמאותה מחדש, הוקמה פדרציית הכדורגל של ליטא (ההתאחדות הליטאית לכדורגל) ב-1991 שהקימה מחדש את ליגת העל הליטאית ה-"A-Lyga" באותה השנה. כל הקבוצות הליטאיות חזרו לשחק בליגה זו בלבד. מסיבות פוליטיות לא קיבלה בשנה הראשונה אופ"א את ליטא תחת הקונפדרציה שלה, ולא אישרה לאלופה ז'לגיריס להתחרות במפעלים האירופיים שלה. רק ב-1992 הפכה ההתאחדות הליטאית לחברה מן המניין באופ"א וקבוצותיה החלו להתחרות במפעלי ליגת האלופות וגביע אופ"א.
עד 1999 התקיימה הליגה במתכונת עונתית מקיץ של שנה אחת עד קיץ של שנה אחרת, והפורמט השתנה מספר פעמים. בשנה זו ובשנת 2000 התקיימה ליגה במתכונת של 2 סיבובים ולאחר מכן 3 סיבובים (36 מחזורים). ב-2002 הורדו מספר הקבוצות בליגה מ-10 ל-8 במתכונת של 4 סיבובים (28 מחזורים). ב-2006 הורחבה הליגה ל-10 קבוצות, ושנתיים לאחר מכן צומצמה שוב ל-8 קבוצות. ב-2010 הורחבה הליגה שוב ל-10 קבוצות וב-2011 הורחבה הליגה ל-12 קבוצות. לאחר מכן הליגה צומצמה והורחבה שוב בהדרגה.
החל מ-2016 נקבעה כמות הקבוצות בליגה על 8 קבוצות והמתכונת שונתה כך שלאחר הליגה הסדירה ישנה חלוקה לפלייאוף אליפות של 6 הראשונות ופלייאוף הישרדות של 2 האחרונות בליגה. השינוי האחרון בליגה הוא צמצומה ל-6 קבוצות בלבד ונעשה בתחילת עונת 2020 בעקבות פסילתן של אטלנטאס קלייפדה ופלאנגה שהתברר כי היו מעורבות בפרשת הטיית משחקים בסוף עונת 2019. במקומן יעלו 2 קבוצות בעונה הבאה ולא תהיינה יורדות בעונת 2020.
אדלאיד אובאל
מארת אדלאיד האס-אובאל (צרפתית: Marthe Adélaïde Haas-Hautval; 1 בינואר 1906 - 12 באוקטובר 1988) הייתה פסיכיאטרית צרפתייה, ילידת אלזס, חסידת אומות העולם.
קורות חייה.
אדלאיד ("היידי") אובאל נולדה בשנת 1906, בכפר הוהוואלד באלזס, אז חלק מהאימפריה הגרמנית (כיום הכפר לה הוהואלד במחוז הריין התחתון בצרפת), כילדה הקטנה מבין שבעת הילדים של הכומר הפרוטסטנטי פיליפ ז'אק האס (1935-1862) ושל סופי לידיה לבית קונץ (1942-1870). היא למדה בבית ספר יסודי גרמני. אחרי חזרתה של אלזס לחיקה של צרפת בעקבות מלחמת העולם הראשונה שינתה המשפחה את שמה לשם הצרפתי "אובאל" - הגרסה הצרפתית של שם הכפר הוהוואלד. בהמשך למדה אדלאיד אובאל בגימנסיה צרפתית בגיבווילר (גבוויילר). אחר כך למדה רפואה באוניברסיטת שטרסבורג, והתמחתה בפסיכיאטריה תחת הדרכתו של שארל פפרסדורף. עד שנת 1936 היא ניהלה יחד עם אחיה פיליפ אמנואל דיור מוגן לילדים נכים בשם "לז אירונדל" (Les Hirondelles הסנוניות). עד שנת 1939 עבדה כפסיכיאטרית ביישוב קיסנאכט בשווייץ. בשנת 1940 מצאה עבודה בקליניקה בדרום-מערב צרפת.
לאחר כיבוש צרפת בידי הגרמנים התגוררה ד"ר אובאל בשטח הנתון לשלטונה של ממשלת וישי. בשנת 1942 נודע לה על מות אמה, שהתגוררה בפריז. ניסיונה של אובאל להגיע ללא רישיון מעבר ללוויה של אמה בפריז, הביא למעצרה. בזמן שהייתה במעצר הביעה זעזוע מהיחס הקשה שניתן ליהודים עצורים, ועל כך אמר מפקד הכלא שהיא יכולה להצטרף אליהם, ואכן, בינואר 1943 הועברה לאושוויץ במשלוח של מאתיים יהודיות, ושם טיפלה בחולות נגועות בטיפוס, תוך שהיא מסתירה את דבר מחלתן, על מנת למנוע את העברתן להשמדה. ד"ר אדוארד וירטס, רופא המחנה, הציע לה להצטרף אל צוות הרופאים, על מנת לבצע ניסויים אכזריים בגופן של יהודיות. ד"ר אובאל סירבה.
באוגוסט 1944 הועברה למחנה הריכוז ראוונסבריק שבגרמניה, ושם שהתה עד לשחרור המחנה באפריל 1945.
אחרי חזרתה לצרפת עבדה אובאל כרופאת בית ספר בעיר בזאנסון ומאוחר יותר בפרברי פריז.
בשנת 1964 העידה בלונדון במשפט שבו תבע ד"ר ולדיסלב דירינג, רופא פולני שהיה שותף לניסויים באושוויץ, את הסופר ליאון יוריס בגין הוצאת דיבה, וזאת בעקבות הספר "אקסודוס" שכתב, שבו תיאר את הניסויים שערך דירינג. דירינג טען כי השתתף בניסויים משום שלא יכול היה לסרב לפקודות, וחבר המושבעים פסק לו פיצוי בסך חצי פני.
ב-18 במאי 1965 הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם.
בשנותיה האחרונות היא סבלה מחלת פרקינסון.
היפותזת גאיה
תעניות
רודף העפיפונים
רודף העפיפונים (באנגלית: The Kite Runner) הוא הרומן הראשון של הסופר ח'אלד חוסייני, אמריקני ממוצא אפגני, שראה אור בשנת 2003.
עלילה.
ילדות.
אמיר, בן למשפחה פאשטונית מיוחסת נולד בקאבול שבאפגניסטן. אימו נפטרה בעת לידתו. אביו, "באבא", הוא אדם מכובד ועשיר מקומי ואתאיסט המנסה לגדל את בנו להיות כמוהו אך ללא הצלחה. לבאבא יש משרת בשם עלי אשר מתגורר בבקתה שליד ביתו של אמיר. עלי הוא ממוצא האזארי, נכה כתוצאה ממחלת הפוליו שבה חלה בצעירותו ובנו חסן הוא בן לווייתו של אמיר. מערכת היחסים ביניהם היא מורכבת: ספק חברים, ספק אדון ומשרת. כטיפוס ספרותי אמיר נהנה מקריאת אגדות עממיות שהוא מקריא לחסן שאינו יודע קרוא וכתוב, ואף מנסה את כוחו בכתיבה.
הפלת שלטונו של מוחמד זאהיר שאה על ידי גיסו מוחמד דאוד ח'אן בשנת 1973 פותחת עידן של חוסר יציבות, אשר מתגלה באופן מכוער כאשר שכנו של אמיר, עסאף, מתגרה באופן מתרברב באמיר בגלל מוצאו האתני של חסן. חסן מאיים להוציא את עינו של עאסף במקלע, ומחלץ את אמיר מעאסף לאחר שזה מקיף אותו עם חבריו ומאיים לפגוע בהם. עאסף וחבריו נמלטים והוא נשבע לנקום באמיר ובחסן.
בקאבול נערכות מדי שנה תחרויות הפרחת עפיפונים והמנצח בהם הוא זה שעפיפונו נותר האחרון בשמים. אמיר, שיש לו ניסיון בתחרויות מסוג זה, משתתף בתחרות בחורף 1975 ולראשונה מנצח מתוך רצונו הקיצוני כמעט לזכות בחיבתו של אביו. חסן, כרודף עפיפונים מוכשר, רץ אחרי העפיפון האחרון שהופל. לפני שנעלם מהעין, צועק לאמיר: "בשבילך, אלף פעמים ויותר!"
חסן אינו חוזר ואמיר המודאג מתחיל לחפש אחריו. הוא רואה את עסאף וחבריו תופסים ואונסים את חסן בברוטליות מכיוון שהוא אינו מוכן לוותר על העפיפון שהבטיח להביא לאמיר כפרס על ניצחונו בתחרות. אף על פי שאמיר עֵד לאונס, הוא אינו נוקף אצבע לחלצו בגלל פחדיו מעסאף ובעיקר בגלל העפיפון: הוא רוצה לראות את הגאווה בעיני אביו כאשר יביא לו את העפיפון, ואם יתערב, יאבד את העפיפון וגם את אביו. כצפוי, אביו, שאינו מודע לאירוע, גאה בו מאוד על ניצחונו.
אמיר, שמתבייש במעשיו, בוחר להתרחק מחסן. הוא סובל מנדודי שינה ושומר על סודו אפילו מפני רחים חאן, חברו הקרוב של אביו. הוא אכול רגשות אשמה וחושב שאם לא יראה יותר את חסן, ירגיש יותר טוב. הוא שותל כסף ושעון שקיבל במסיבת יום ההולדת ה-13 שלו מתחת למזרן של חסן כדי להאשימו בגנבה. חסן, שמבין כיצד הגיעו החפצים אל מיטתו, אך אינו מבין מדוע, מודה במעשה הגנבה. באותו רגע מבין אמיר כי חסן יודע שאמיר היה שם וכי יותר מזה, גם עלי יודע. עלי מחליט לעזוב את קאבול ולעבור להזאראג'את למרות מוכנותו של באבא למחול על המעשה. חסן ואהבתו אליו מעיקים על אמיר ומעוררים בו ייסורי מצפון למשך כל חייו.
ההגירה לארצות הברית.
בשנת 1978 משתלטים הסובייטים על אפגניסטן ובאבא ואמיר מצליחים להימלט לארצות הברית. שם באבא עובד בתחנת דלק ובדוכן שהקים בשוק פשפשים ושולח את אמיר לרכוש השכלה. אמיר לומד ספרות ולאחר כמה שנים מתחתן עם סוראיה, בתו של גנרל אפגני מכובד שגם לו דוכן בשוק. זמן קצר לאחר מכן באבא מת מסרטן ריאות. אמיר מצטיין בלימודיו ומפתח קריירה מוצלחת כסופר. הוא מאושר מאוד עם סוראיה, אך דבר אחד מעיק על אושרם - ללא כל סיבה נראית לעין הם אינם מצליחים להביא לעולם ילד.
כעבור כמה שנים אמיר מקבל שיחת טלפון מחברו ושותפו של אביו, רחים חאן, שאומר לאמיר לשוב לאפגניסטן: "יש דרך להיות שוב טוב". אמיר טס לפקיסטן. רחים חאן מספר לאמיר על חייו של חסן, אשר הוצא להורג עם אשתו על ידי הטליבאן משום שסירב לפנות את הבית של אמיר, שעליו שמר, כי האמין תמיד שאמיר ישוב. בנו היחיד של חסן, סוהראב, הועבר לבית יתומים באפגניסטן. אמיר נדהם לגלות שאביו של חסן הוא באבא וחסן הוא בעצם אחיו למחצה וסוהראב הוא אחיינו. רחים חאן מבקש מאמיר להוציא את סוהראב מאפגניסטן ולמסור אותו לבית יתומים בפקיסטן המנוהל על ידי צוות מהמערב.
חזרה לקאבול.