המדריך מטפח את החניך כאינדיבידואל, מסייע בידו להתפתח אישית בתפקידו ומציע אוזן קשבת לחניך. עליו לדאוג שהחניך מרגיש חלק מהקבוצה בה הוא פועל וחלק מהמסגרת לה שייכת הקבוצה. המדריך צריך להיות ער במיוחד לחניכים שהתנהגותם חריגה ולמצוא יחד איתם את מקומם בדינמיקה הקבוצתית. במקרים מיוחדים יש באפשרותו להתייעץ עם הסמכות המתאימה.
המדריך דואג לביטחון האישי של החניך, אם במקום הפעילות הקבוע או בפעילויות חוץ. בתחומים הנוגעים לביטחון הפיזי או הנפשי של החניך, עליו לפעול בגבולות האחריות שלו ולערב את הגורמים המוסמכים לכך במידת הצורך.
מסגרת ההדרכה.
המדריך הוא נציג המסגרת, ערכיה ומדיניותה. מדריכים רבים משמשים כ"אנשי שיווק" של תוכניות, פעילויות, מסרים ושל חידושים שמקורם במסגרת הפעילות. מסיבה זו ניתן דגש גם על הופעתו של המדריך אם בלבישת מדים מסוימים או ברושם אותו הוא מותיר.
המדריך הוא "נציג הקבוצה"' בתוך המסגרת. עליו להבהיר את צורכי הקבוצה ויכולותיה על מנת להתאים את המסגרת אל הקבוצה עצמה.
ברוב המקרים נדרש המדריך לעבוד בצוות עם מדריך נוסף. לשם כך עליהם להיות מתואמים במסרים אותם הם רוצים להעביר, בשיטות הפעולה ובחלוקת התפקידים ביניהם. במצבים מסוימים פועל המדריך כחלק מצוות מדריכים איתם הוא נדרש לשתף פעולה. התקשורת בין המדריכים, תרבות הדיון ונוהלי עבודה מאפשרים עבודה צוותית זו.
תכונות המדריך.
המדריך האידיאלי ראוי שיהיה אדם אחראי, סבלני, מקצועי וסמכותי. עליו לדעת לקיים קשר איכותי עם חניכיו כקבוצה וכיחידים. עליו להכיר את הערכים אותם הוא מעביר לחניכיו על בוריים ולממשם. עליו להיות בעל גישה חינוכית ובעל ידע בשיטות חינוך. חשובה מכל היא יכולתו לתת לחניכיו דוגמה אישית.
המדריך כחניך.
המדריך עצמו שייך לקבוצה הכוללת מדריכים אחרים ובמסגרת זו הוא מקבל ליווי בהדרכת הקבוצה, הכשרה נוספת והכוונה רציפה בנוגע לתוכני הפעילות. לעיתים קבוצה זו היא גם קבוצת בני גילו, חניכים בקבוצה משל עצמם, ולעיתים קבוצה זו מורכבת ממדריכים בלבד (כמו בצוותי הדרכה או בצוותים של רכזי תנועות) אך גם קבוצות מסוג אלו הן קבוצות מודרכות. בנוסף, מקבל המדריך הנחיה אישית לפתרון בעיות איתן הוא נתקל במסגרת הפעילות.
עמידה מול קבוצה.
המדריך, כמחנך, נדרש לעמוד מול הקבוצה וליצור בהם הנעה ללמידה או לעשיה. מעבר למסרים המילוליים מעביר המדריך מסרים גם באמצעות קולו, גופו והסביבה בה הם נמצאים.
שפה מילולית.
חשוב שהניסוח יהיה מתאים לגיל החניכים ולרמת הבנתם. לא להשתמש במילים לועזיות מפוצצות או בסלנג לא מובן ולא מוכר. חשוב לקרוא קריאה מוקדמת של טקסט לפני שמקריאים אותו.
שפת גוף.
באמצעות התנועה אנו יוצרים שיח נוסף לזה המילולי. התנועות מעבירות מסרים מודעים ובלתי מודעים. תנועותינו צריכות להשתלב במרחב בו מתנהלת האינטראקציה עם הקבוצה. תנועות המשדרות כעס, אי-נוחות וקצרות רוח, כמו גם תנועות של זלזול או אדישות, ייצרו ניכור בין המדריך והקבוצה. על המדריך להפגין ביטחון עצמי שעה שהוא עומד מול חניכיו. ביטחון עשוי לבוא לידי ביטוי בשליטה בחומר, באופן העברתו והזדהות עם המסרים. שפת הגוף מקרינה גם רמת התלהבות ועניין המשתקפת בתגובת הקבוצה.
סביבה (setting).
החלל בו מתקיימת הפעילות משפיעה על אופייה. סביבת פעילות שקטה מרעשים ומהסחות דעת מסייעת לריכוז החניכים והתמקדות במסרים. סביבת הפעילות יכולה לספק גירויים מכוונים מראש שיסייעו להעברת המסר.
דילמות בהן נתקל המדריך.
בשלבים רבים של עבודתו נדרש המדריך להתמודד עם משימות רבות המתלוות ליחסים בינו לבין הקבוצה והמסרים החינוכיים אותם הוא מבקש להעביר. אחד המוקשים הגדולים, בעיקר במסגרות שעיקר הקשר של החניך אל הקבוצה הוא חברתי, הוא התנהגות החניכים. המדריך מתמודד עם בעיות של הגעה בזמן, שמירה על שקט, ריכוז, הקשבה ותרבות דיון.
מדריך חוץ (מד"ח).
מדריך חוץ הוא חבר צוות הדרכה בתנועות הנוער אשר אינו מוביל קבוצת גיל מסוימת, אלא אחראי על תחום חינוכי מסוים.
המד"ח משמש כפונקציה מקצועית ומהווה מקור ידע וסמכות בעניין פעילות החוץ ביישוב ובאזור. הוא מרכז את כל פעילות החוץ ארגונה והכנת הקבוצות לקראתה.
המד"ח פועל ברמה המקומית. תפקיד זה נלמד לרוב בקורס מד"חים או במסגרת הכשרה אחרת. לרוב, הקורס מוצע לבוגרי כיתות ט' במקביל לקורס מדריכים
פעילות בתנועת הנוער בתפקיד מד"ח מוכרת על ידי משרד החינוך כמחויבות אישית.
המד"ח עובד בשלושה מישורים:
מדריך חוץ וטבע אחראי על פעילויות המחנאות, טיולים, ניווטים, א"ש לילה, בישולי שדה, טקסי אש וההכנה הערכית והלימודית של הקבוצות השונות לקראת פעילויות אלו.
מדריך תרבות הוא מדריך שאחראי על אירועי תרבות, כגון טקסים, מצעדים, ואירועים חברתיים נוספים. אירועים אלו לרוב מטרתם להגביר את תחושת הסולידריות וליצור הזדהות של החניך אל מסגרת רחבה יותר מהמסגרת הגרעינית של הקבוצה: תנועת הנוער, מועצה אזורית, מסגרת השיוך הלאומי או הדתי וכו'.
גאיוס מריוס הבן
גאיוס מריוס הבן (לטינית: Gaius Marius Minor; 110 לפנה"ס? - 82 לפנה"ס) קונסול רומאי וממנהיגי הסיעה הפופולרית במלחמת האזרחים הרומית.
חייו.
הוריו של מריוס היו גאיוס מריוס, אחד מהמנהיגים הבולטים בהיסטוריה של הרפובליקה ויוליה קיסריס, בת למשפחת היוליים, מהאצולה הוותיקה של רומא ודודתו של יוליוס קיסר. מריוס נולד בסביבות 110 לפנה"ס בעיר רומא.
השנים הראשונות לחייו של מריוס הבן היו שנות השיא בקריירה הפוליטית של אביו; מריוס האב כיהן כקונסול 6 שנים ברציפות עד שנת 100 לפנה"ס וזכה לתהילה צבאית כמצביא המנצח במלחמת הקימברים והטווטונים ובמלחמת יוגרטא. אין ספק שתהילה זו של אביו הייתה בעלת השפעה מכריעה על חייו של מריוס. יחד עם זו מריוס האב לא היה נוכח כמעט בחייו של מריוס הבן בשנים אלו, הן בשל התחייבויותיו הצבאיות והן בשל סלידתו מהעיר ומן האצולה.
בשנת 88 לפנה"ס פרצה מלחמת האזרחים ברומא בין האופטימאטים בראשותו של סולה ובין הפופולרים בהנהגתם של מריוס האב ופובליוס סולפיקיוס רופוס. סולה הצליח לנצח בשלב הראשון של המלחמה ומריוס האב נאלץ לברוח מאדמת איטליה. מריוס הבן ברח גם הוא מרומא וחבר לבסוף לאביו בגלותו באי קרקינא (המזוהה עם אחד מאיי קרקנה התוניסאים של ימינו).
בשנת 87 לפנה"ס, לאחר שסולה עזב בראש צבאו מזרחה כדי להילחם במיתרידטס השישי, מלך פונטוס, חזר מריוס האב לאיטליה ויחד עם לוקיוס קורנליוס קינה השתלט מחדש על רומא. לאחר מותו של מריוס האב בשנת 86 לפנה"ס הצליח מריוס הבן לגבש סביבו את תומכיו של אביו ולהשיג עמדת כוח בקרב הסיעה הפופולרית ששלטה באיטליה. בשנת 83 לפנה"ס חזר סולה לאיטליה ומלחמת האזרחים התלקחה מחדש.
בשנת 82 לפנה"ס נבחר מריוס למשרת הקונסול יחד עם גנאיוס פאפיריוס קארבו. עד שנת 82 לפנה"ס נחל סולה הצלחה מסחררת במלחמה והצליח לכבוש מחדש חלקים נרחבים מאדמת איטליה. מריוס הבן הצליח לגייס רבים מחייליו לשעבר של אביו ולנסוך בפופולרים רוח לחימה מחודשת. מינויו של מריוס למפקד המחנה הפופולרי לא האט את התקדמותו של סולה והוא המשיך בכיבושה של איטליה; צבא האופטימאטים התפצל לשניים ובעוד מטלוס המשיך לחלקה הצפוני של איטליה, חתר סולה לעיר רומא עצמה.
מריוס, בראש צבא של כ- 40 אלף איש (צבא שהורכב מחיילים ששירתו בעבר את אביו, כוחות סאמניטים וגיוסים חדשים מאטרוריה ואזור נהר הפו), יצא לקראת אויבו הוותיק של אביו וצבאות השניים נפגשו בסביבות סיגנא, לא רחוק ממעוז הפופולרים פרנסטה. מריוס הפגין את עוז הלחימה והאומץ שאפיינו את אביו, אבל חסר את ניסיונו הקרבי ואת יכולותיו הטקטיות. צבאו המיומן של סולה החל לדחוק את צבא הפופולרים אחורה ועריקתו של אחד מגדודי מריוס במהלך הקרב חרצה את דין הצבא כולו. חצי מכוחותיו של מריוס נהרגו או נפלו בשבי והוא עצמו נאלץ לסגת עם מרבית שרידי צבאו אל פרנסטה. חלקים אחרים מהצבא המובס מצאו מקלט בעיר נורבה.
התבוסה של מריוס השאירה את העיר רומא פרוצה לחלוטין. מריוס שלח פקודה לראש כוח המגן הקטן שנשאר בעיר לסגת משם, לא לפני שהוציא להורג את מעט בני האצולה האופטימאטים ששרדו בעיר תחת שלטון הפופולרים. בין האישים שנרצחו בפקודתו של מריוס ניתן למנות את פובליוס אנטיסטיוס, גאיוס קרבו ולוקיוס דומיטיוס. הקורבן המכובד ביותר של מריוס היה הפונטיפקס מקסימוס קווינטוס מוקיוס סקאיוולה. נראה שרציחות אלו מלמדות שמריוס ירש מאביו, בנוסף לשמו ויכולותיו כלוחם, גם את הנקמנות הידועה לשמצה שלו.
סולה לא בזבז את זמנו וכוחו על כיבוש פרנסטה, הוא הטיל עליה מצור בהנהגת אחד מקציניו, בזמן שהוא התקדם לעבר רומא עם חלק ניכר מצבאו. ניסיונותיו של מריוס לפרוץ את המצור מפנים וניסיונותיהם של חבריו לפרוץ מבחוץ, נכשלו זה לאחר זה. כוחות האופטימאטים ריסקו בהדרגה ובשיטתיות את צבאות הפופולרים, בעוד מנהיגי סיעה זו נפלו בקרב או בשבי או פשוט ברחו ונטשו את ארצם ונאמניהם.
ב-1 בנובמבר 82 לפנה"ס נערך מול שערי רומא הקרב המשמעותי האחרון במלחמת האזרחים, הקרב הידוע כקרב שער קולין. הקרב הסתיים בתבוסתם של שרידי הכוחות הפופולרים, אם כי כיסים של התנגדות נשארו ברחבי איטליה. עם הגעת הידיעה על התבוסה לפרנסטה, הבין מריוס שהמלחמה אבודה והוא בחר לקפד את חייו מאשר ליפול בידי סולה.
מלחמות האינדיאנים
מלחמות האינדיאנים הוא השם המשמש היסטוריונים לתיאור סדרת קרבות בין ארצות הברית וקנדה לבין האינדיאנים בארצות הברית. מונח זה מתייחס, בדרך כלל, גם לקרבות בין אמריקה הקולוניאלית לבין האינדיאנים.