לפי מנהג רוב קהילות הספרדים, זמן עלות השחר מוקדם להנץ החמה ב-72 דקות (4 מיל * 18 דקות). רוב הנוהגים בשיטה זו, מחשבים 72 דקות מהנץ החמה אחורה, וזהו זמן עלות השחר בין בקיץ ובין בחורף. אך הרבה פוסקים סוברים שצריכים לחשב על פי מעלות, שכן הופעתו של אור אינו שוה בכל השנה ובכל מקום, ולפי זה משתנה הפער בין עלות השחר להנץ החמה לפי עונות השנה ולפי המקום (בקיץ הפער גדול יותר, ובחורף יותר גדול מאשר באביב ובסתיו, ובמקומות יותר רחוקים מקו המשווה, הפער מאריך יותר).
לפי מנהג האשכנזים בירושלים (וכך כתב בלוח ארץ ישראל לרב יחיאל מיכל טוקצינסקי) זמן עלות השחר הוא 90 דקות (4 מיל * 22.5 דקות) לפני הנץ החמה, והוא מחשב זמן זה לפי מעלות.
מאידך גיסא, הוכיח רבי אברהם חיים נאה, שלדעת רוב הראשונים והרבה אחרונים זמן עלות השחר הוא 120 דקות לפני הנץ החמה (5 מיל * 24 דקות).
העיקר להלכה בין לאשכנזים ובין לספרדים הוא כ-72 דקות לפי מעלות.
הלוחות החדשים משתמשים בנוסחאות המתפרסמות באלמנך של הצי האמריקאי, כדי לחשב את מיקום השמש מתחת לאופק במעלות קשת, בזמן עלות השחר בימי השוויון, ומכך להסיק על הזמן המדויק בשאר עונות השנה.
יצחק גרינבוים
יצחק גִרִינְבּוֹיְם (בפולנית: Izaak Grünbaum; 24 בנובמבר 1879, ורשה – 7 בספטמבר 1970, גן שמואל) היה מנהיג ציוני, מראשי התנועה הציונית של יהודי פולין בין שתי מלחמות העולם ושר הפנים הראשון של ישראל.
קורות חיים.
גרינבוים, בן יהושע, נולד בוורשה. התחנך בפלונסק, שם למד בחדר ובגימנסיה. סיים לימודי משפטים באוניברסיטת ורשה. עוד בהיותו סטודנט החל לפעול למען הציונות ועסק בפעילות עיתונאית; ערך את העיתון העברי "הצפירה", השבועון העברי "העולם" והעיתון היידי "היינט", שביטאו בעריכתו עמדות פרו-ציוניות.
נשא את מרים ולזוג נולדו שלושה ילדים.
גרינבוים עמד בפולין בראש פלג ציוני רדיקלי בשם "על המשמר". היה חבר הסיים (הפרלמנט) הפולני מאז שנת 1919. לקראת הבחירות לסיים ב-1922 ארגן את כל המיעוטים בפולין (גרמנים, אוקראינים, רוסים, יהודים ועוד) להתמודדות במסגרת גוש משותף, על מנת להתגבר על חוקת הבחירות הפולנית, שנועדה לנטרל, באמצעות יצירת מחוזי בחירה מורכבים, את כוחם של המיעוטים. במסגרת "ברית המיעוטים" השיגו המפלגות היהודיות בפולין הישג תקדימי וחד-פעמי, עם בחירתם של 35 צירים יהודיים לסיים. בבחירות לסיים של 1928, החרים גרינבוים את נציגי אגודת ישראל והביא לכך שאף אחד מנציגי האגודה לא נבחר לסיים בבחירות אלו. בבחירות של 1930 העמידו נציגי אגודת ישראל בתגובה את הרב אהרן לוין, שהיה פופולרי מאוד בקרב היהודים, לבחירה במחוז הבחירה של גרינבוים בוורשה, וגרינבוים הפסיד את מקומו בסיים לרב לוין.
גרינבוים היה ידוע בעמדותיו הלוחמניות כנגד האנטישמיות ובעד זכויות המיעוטים בפולין, והיה מתנגד חריף של אגודת ישראל. במסגרת זו האשים את החרדים מעל דוכן הסיים בכך שבעת מלחמת העולם הראשונה הם נותרו נאמנים לשלטונות הזרים בפולין (רוסיה, גרמניה ואוסטרו-הונגריה) ולא תמכו בתנועת העצמאות המקומית.
גרינבוים עלה לארץ ישראל בשנת 1933. היה חבר הנהלת הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית, ושימש גם כראש מוסד ביאליק. בזמן השואה היה חבר בוועדת ההצלה שנבחרה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כדי לקיים קשרים עם יהודי פולין ולסייע בהצלתם. בשנת 1942, כשהגיעו לארץ ישראל ידיעות על דבר ההשמדה ההמונית, הוא נבחר לעמוד בראש ועד ההצלה של הסוכנות היהודית, גוף בן 12 אנשים מהמפלגות השונות, שנועד לפעול לשם הצלת יהודי אירופה מההשמדה, אולם בנסיבות אותם ימים לא צלחה פעולתו.
בתום המלחמה, בנו, ניצול השואה אליעזר גרינבוים הואשם בפריז על ידי שני ניצולים כי התאכזר לאסירים כקאפו במחנה בירקנאו. גרינבוים ליווה את בנו במהלך המעצר והחקירה בפריז, שנסגרה בסופו של דבר. בנו זה נהרג בקרב רמת רחל במלחמת העצמאות. בעקבות סיפורו הייחודי התפרסמו שני סרטים "הבן של גרינבוים" (2002) והסרט "הקאפו מירושלים" (2014).
בשבת השחורה (1946) היה גרינבוים אחד מחברי הנהלת הסוכנות שנאסרו על ידי הבריטים ונכלאו במחנה המעצר בלטרון.
לקראת הקמת מדינת ישראל היה גרינבוים לאחד מ-13 חברי מנהלת העם ומחותמי מגילת העצמאות. ביום הכרזת המדינה היה בין הנצורים בירושלים, ולפיכך לא השתתף בטקס, אולם את חתימתו הוסיף למגילה במועד מאוחר יותר. היה חבר מועצת המדינה הזמנית ושר הפנים הראשון של מדינת ישראל בממשלה הזמנית, בין השנים 1948–1949. הוא התנגד אידאולוגית לכך שמשרד הפנים יהיה אחראי גם על המשטרה וסירב להיות גם שר המשטרה.
ביולי 1948 עמד בראש "ועדת החמישה", שכונסה בעקבות המחלוקת בין ראש הממשלה דוד בן-גוריון לבין הפיקוד העליון בצה"ל במהלך מלחמת העצמאות, לאחר פירוק הפלמ"ח וקרבות לטרון.
גרינבוים, שהגיע ארצה כאיש הציונים הכלליים, נטה במרוצת הזמן שמאלה: היה לתומך מפ"ם, ונודע כאיש בעל השקפת עולם חילונית מוצהרת. בשנת 1946 הוא לקח חלק באיחוד של הציונים הכלליים. בעת ניסוח המצע של הציונים הכלליים באוגוסט 1948 יצא נגד מה שקרא "המגמה להפוך את הציונות הכללית למפלגה של המעמד הבינוני" ובעקבות זאת פרש עם חברי סיעה א' מהציונים הכלליים ונעשו ניסיונות לגבש הסכמה סביב הקמת המפלגה הפרוגרסיבית. אולם בעוד שחברי סיעה א', בראשות אברהם גרנות חברו להקמת המפלגה הפרוגרסיבית, גרינבוים עמד בראש רשימה עצמאית בבחירות לאספה המכוננת (הכנסת הראשונה), אשר לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
בשנים שלאחר מכן ערך גרינבוים מספר ספרים, בהם "האנציקלופדיה של הגלויות" ו"התנועה הציונית בהתפתחותה". היה אחד המועמדים לכהונת נשיא המדינה בבחירות הנשיאותיות ב-1952, אך הפסיד ליצחק בן-צבי. בשנותיו האחרונות חי בקיבוץ גן שמואל לצד בנו בנימין, שם נקבר.
על שמו המוסד החינוכי אלוני יצחק ורחובות בערים שונות בישראל.
הקרב על צרפת
איסיקיו
לביבה
לביבה (ביידיש: לאַטקע, וברבים: לאַטקעס. או כרעמז'ל, ברבים: כרעמזאלאך) היא מאכל מטוגן מירקות. בגרסתו הבסיסית מכיל תפוחי אדמה טריים ומרוסקים או מבושלים ומעוכים המטוגנים בשמן רותח.
המאכל נפוץ בארצות מזרח ומרכז אירופה ומוגדר כמאכל הלאומי של בלארוס. בישראל הוא מוכר כאחד ממאכלי חג החנוכה.
קיימות גם לביבות גזר, קישואים, מנגולד, בטטות, גבינה, תירס ותפוחי עץ. עיסת הלביבות מורכבת ברובה מירקות, בתוספת ביצים, תבלינים ולפעמים פירורי לחם או קמח.
לביבות ירק הן לרוב מלוחות, אם כי קיימות גרסאות מתוקות בהן הן זרויות סוכר. יש המגישים לביבות כשעליהן שמנת חמוצה או ריבה.
מקור השם "לביבה".
הלביבה הוא שם עתיק למדי למאכל שככל הנראה שונה מהמאכל כיום. ב מתוארת לביבה העשויה מבצק - את הלביבה הכינה תמר, בתו של המלך דוד, לאמנון, אחיה למחצה.
רש"י מתאר את הלביבות הללו כ"סולת מורבכת במים רותחין תחילה, ואחר כך בשמן".
באידיליה "לביבות" משתמש שאול טשרניחובסקי במילה העברית לתיאור כיסוני בצק ממולאים גבינה - קרעפלאך, ובשיר "מעשה בלביבות" משמשת המילה לתיאור מאכל שנעשה מקמח, שמן וסוכר.
נראה כי הכינוי נקשר ל"לאַטקעס" האידי רק בתקופה מאוחרת יחסית.
תפוצה.
המאכל נפוץ בארצות מזרח ומרכז אירופה - לוקסמבורג, לטביה, גרמניה, ליטא, יהדות אשכנז, שווייץ (כרושטי), אוסטריה, בלארוס (שם היא מוגדרת כמאכל הלאומי), אוקראינה, פולין, הונגריה, סלובקיה, פרוסיה וצ'כיה. מאכלים דומים מכינים גם במטבחים אחרים, כמו המטבח העיראקי (למשל, עארוק) המטבח ההודי, והמטבח הקוריאני (למשל פאג'ון).
באוקראינה, בלארוס ורוסיה מכנים לביבות תפוחי אדמה "דרוני" או "דרניקי" (באוקראינית: деруни, ברוסית: драники ובבלארוסית: дранікі) בגרמניה הן מכונות "רייבקוכן", או "קרטופלפופר", ואוכלים אותן כמנה מלוחה, או כמנה מתוקה עם רוטב תפוחי עץ וקינמון, ומקובל מאוד להגיש אותן בשווקים ובחגים בעונה הקרה.
לביבות בחגי ישראל.
בחנוכה.
בחג החנוכה מקובל לאכול לביבות כחלק מהמנהג לאכול מאכלים מטוגנים בשמן לזכר נס פך השמן. לביבות של חנוכה עשויות בדרך כלל מתפוחי אדמה. קיימים מתכונים שונים להכנת לביבות, בחלקם תפוחי אדמה ובצל מרוסקים, מעורבים בביצים וקמח ומטוגנים בשמן רותח. באחרים תפוחי האדמה מבושלים, נמעכים למחית ואחר כך מעורבים עם מרכיבים נוספים ומטוגנים. לעיתים נהוג להגיש את הלביבות כשלהן נילווה רוטב רסק תפוחים.
גרסאות מקבילות ללביבות אלו קיימות למשל במאכל עממי גרמני, המכונה קארטופֶלפוּפר (Kartoffelpuffer) או רַייבֶּקוּכן (Reibekuchen); במאכל הלוקסמבורגי המסורתי גרומפרקישלשן Gromperekichelchen); במאכל השווייצרי "רושטי" (Rosti); במאכל הספרדי "טורטייה דה פטאטה" (Tortilla de Patata), ועוד.
בפסח.
בשל המגוון המוגבל למדי של המאכלים הכשרים לפסח, הפכו הלביבות למאכל פופולרי מאוד בחג ולחלק מההווי שלו. בשל הימנעות מחמץ, לביבות הפסח אינן מכילות קמח, ועשויות להכיל תחליף כשר לפסח כגון קמח תפוחי אדמה או קמח מצה.
לביבות
בית הדסה
בית הדסה הוא מבנה מגורים ומרכז מבקרים הממוקם בלב היישוב היהודי בחברון. בעבר שימש המבנה כבית חולים בשם "חסד לאברהם".
היסטוריה.