ב-4 באוקטובר 1887 השיק בנט הבן את הגרסה האירופית של ההראלד בפריז שבצרפת. בעקבות מעברו של בנט לפריז, העיתון סבל מהניסיון לנהל את התפעול מניו יורק באמצעות מברקים. לאחר מותו של גורדון בנט הבן, העיתון מוזג עם יריבו העז ה"ניו יורק טריביון" בשנת 1924, ונקרא ה"ניו יורק הרלד טריביון". העיתון וגרסתו האירופית נמכרו לג'ון היי ויטני, שגריר ארצות הברית בבריטניה, בשנת 1959.
ב-1966 המהדורה הניו יורקית חדלה לצאת לאור, וה"וושינגטון פוסט" וה"ניו יורק טיימס" רכשו ביחד את השליטה בעיתון הפריזאי ושינו את שמו ל-International Herald Tribune. כיום, כשהוא בבעלות ה"ניו יורק טיימס", העיתון נותר חשוב ובעל השפעה - כולו באנגלית בלבד, הוא מודפס ב-26 מדינות מסביב לעולם ונמכר ב-180 מדינות.
כאשר ההראלד היה עדיין תחת ניהולו של העורך המקורי בנט, הוא נחשב לחודרני ורודף שערוריות מבין העיתונים הניו יורקיים באותה תקופה. יכולתו לבדר את הציבור באמצעות חדשות יומיות הפכה אותו לעיתון המוביל בתפוצתו באותם זמנים.
כיכר הראלד בניו יורק קרויה על שם העיתון; בחלקו הצפוני ישנו פסל המנציח את בנט. הכיכר נמצאת דרומית לכיכר טיימס, אשר גם כן קרויה על שם עיתון, הניו יורק טיימס.
Iris pseudacorus
Iris vartanii
ועדת וינוגרד (לשכר לימוד)
הוועדה להורדה הדרגתית של שכר הלימוד במוסדות להשכלה גבוהה ולבחינת הקלות אפשריות נוספות לסטודנטים היא ועדה ציבורית שמונתה בשנת 2000 על ידי שר החינוך, יוסי שריד, על מנת לבחון את נושא שכר הלימוד במוסדות להשכלה גבוהה במדינת ישראל. בראש הוועדה עמד השופט בדימוס ד"ר אליהו וינוגרד.
הקדמה.
באוקטובר 1998 פתחה התאחדות הסטודנטים בישראל במאבק להפחתת שכר הלימוד לפחות ב-50% או לביטולו כליל. מאבק זה כלל השבתה של כל מוסדות ההשכלה הגבוהה למשך יותר מחודש, הפגנות (שלוו במעצרים ובתלונות על אלימות משטרתית), שביתת רעב של חלק ממנהיגי הסטודנטים והקמת אוהל מחאה בכיכר אנטין שבכניסה לאוניברסיטת תל אביב, בו התקיימו 'שיעורים אלטרנטיביים' עם אנשי רוח שבאו לתמוך בשובתים. בין מנהיגי המאבק היו ארז אשל, יו"ר תנועת דור שלום (סטודנט באוניברסיטת תל אביב),גילה גמליאל, לימים חברת הכנסת מטעם הליכוד (סטודנטית באוניברסיטת בן-גוריון), ליאור רוטברט (כיום בעליה של חברה ליחסי ציבור ואסטרטגיה) וליאור ורונה (כיום מנכ"ל פורום החברות הסלולריות).
למרות תמיכה ציבורית רחבה ומעקב יומיומי מצד העיתונות, הסתיים המאבק בהבטחה מעורפלת של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, להקים ועדה שתדון בהפחתת שכר הלימוד, הבטחה שלבסוף לא קוימה במהלך כהונתו. ההחלטה לסיים את המאבק בתמורה להבטחה זו ספגה ביקורת קשה, ומנהיגי הסטודנטים הואשמו כי "נקנו בפיצות" (אזכור לביקורה של אשת ראש הממשלה שרה נתניהו והצעתה להזמין לסטודנטים השובתים רעב פיצות). עם זאת, מאבקם של הסטודנטים מיקד את תשומת הלב הציבורית בשכר הלימוד, ואהוד ברק כלל הבטחה מפורשת להפחתת שכר הלימוד במסע הבחירות שלו לראשות הממשלה ב-1999.
הקמת הוועדה.
ב-24 במאי 2000 מינה שר החינוך, יוסי שריד, את הוועדה להורדה הדרגתית של שכר הלימוד במוסדות להשכלה גבוהה ולבחינת הקלות אפשריות נוספות לסטודנטים. על-פי כתב המינוי, ובהסכמת כל הצדדים, כיהן השופט (בדימוס) ד"ר אליהו וינוגרד כיו"ר הוועדה. הגופים המיוצגים בוועדה היו: משרד האוצר, משרד החינוך והמועצה להשכלה גבוהה, ועד ראשי האוניברסיטאות והתאחדות הסטודנטים.
הוועדה נתבקשה:
כל הגורמים המיוצגים בוועדה התחייבו לראות בהחלטות הוועדה החלטות מחייבות.
כחלק מדו"ח הוועדה נכללו מכתבים המציינים את ההתחייבויות הבאות:
מסקנות הוועדה.
ועדת וינוגרד החליטה על הורדה הדרגתית של שכר הלימוד האקדמאי, לתקופה של 5 שנים, מסכום של כ- 10,000 ש"ח בשנת תשס"א לכ- 5,000 ש"ח בשנת תשס"ו. הוועדה קבעה שיש להפחית 14% משכר הלימוד בשנת הלימודים תשס"ב, ובשנים לאחר מכן - הפחתה של 9% לשנה. בסופו של התהליך, אמור היה שכר הלימוד לרדת בשיעור של 50% ביחס לשכר הלימוד ששולם בשנת הלימודים תשס"א (10,463 ש"ח)
החל משנת הלימודים תשע"ב (2012) סטודנט לתואר ראשון, אשר ביום הרשמתו צבר 18 נקודות זכות ומעלה, ישלם שכר לימוד מופחת. סטודנט לתואר ראשון שביום הרשמתו טרם צבר 18 נקודות זכות, ישלם שכר לימוד מלא ללא ההפחתה האמורה.
יישום מסקנות הוועדה.
בתשס"ב (2001), השנה הראשונה ליישום המלצות ועדת וינוגרד, הופחתו, כמוסכם, 14% משכר הלימוד. בשנת תשס"ג (2002), לאחר שהמשק הישראלי נכנס למיתון עמוק, הוחלט כי יופחתו 3% בלבד משכר הלימוד ולא 9% כפי שהומלץ על ידי הוועדה. לאחר מכן, עם המשך המצב הכלכלי הקשה, כחלק מתוכנית החירום הכלכלית, הציע משרד האוצר, לבטל את ההנחה שכבר ניתנה בשכר הלימוד לסטודנטים, וכן להימנע מביצוע כל ההפחתות המובטחות לעתיד.
בנובמבר 2006 כינסו שרת החינוך יולי תמיר ושר האוצר אברהם הירשזון ועדה חדשה לבחינת נושא שכר הלימוד בישראל, והעמידו בראשה את שר האוצר לשעבר אברהם שוחט. ועדה זו קמה מתוך מטרה להמליץ לבדוק את מצב ההשכלה הגבוהה ושכר הלימוד בישראל. נציגי מרצים, סגל זוטר וסטודנטים הביעו התנגדות לעצם כינוס הוועדה והטילו ספק במנדט שניתן לה, בשל הרכבה של הוועדה, אשר ייצג לטענתם בעיקר את משרד האוצר ולא כלל נציגים מטעמם, ומכיוון שלשיטתם מדובר במסמוס ההחלטה שנתקבלה כבר בוועדת וינוגרד. בהמשך לאחר הסכמי הבנות, שביניהן גם הכנסת נציגי הסטודנטים לתת-הוועדה העוסקת בענייני שכר, המרצים קיבלו על עצמם את הוועדה, אולם הסטודנטים ערכו מחאות והשביתו מספר פעמים את האוניברסיטאות במהלך 2006 ו-2007.
אליצור בן שדיאור
ג'ון גאוור
ג'ון גַאוור (באנגלית: John Gower; 1330 - אוקטובר 1408) היה משורר אנגלי בן זמנו של ויליאם לנגלאנד וחברו האישי של ג'פרי צ'וסר, מחבר סיפורי קנטרברי. הוא זכור בעיקר הודות לשלוש יצירות עיקריות, ה-Speculum Meditantis, Vox Clamantis, Confessio Amantis, שלושה שירים ארוכים הכתובים צרפתית, לטינית ואנגלית ביניימית בהתאמה, המאוחדים סביב אותם הרעיונות המוסריים והפוליטיים.
חייו.
פרטים מעטים ידועים כיום על נעוריו של גאוור. הוא נולד ככל הנראה למשפחה אמידה מקנט (שבדרום-מזרח אנגליה), ואפשר שהיה בעל-אדמות. נראה שעסק בתחום המשפט בלונדון או בסביבותיה.
בעודו שוהה בלונדון, הוא נעשה מקורב לאצולת התקופה. נראה שהוא הכיר אישית את המלך ריצ'רד השני: בפתח-הדבר למהדורה הראשונה של ה-Confessio Amantis, הוא מספר כיצד המלך, שנקרה בדרכו על התמזה (כנראה בסביבות שנת 1385), הזמין אותו לעלות על הדוברה המלכותית, וכיצד שיחתם הולידה את ההקצאה הכספית שנדרשה לשם חיבור היצירה שתקרא מאוחר יותר ה-Confessio Amantis.
בחלוף שנים, נאמנותו החליפה צדדים ועברה אל המלך-לעתיד הנרי הרביעי, לו הוא הקדיש מהדורות מתקדמות יותר של ה-Confessio Amantis.
ידידותו של גאוור עם צ'וסר מתועדת היטב. כאשר צ'וסר נשלח כשליח דיפלומטי לאיטליה בשנת 1378, גאוור היה אחד האנשים אותם הוא הסמיך לטפל ברכושו וענייניו באנגליה למשך העדרו. שני המשוררים גם הרעיפו אחד על השני שבחים מחורזים: צ'וסר הקדיש את טרוילוס וקרסידה גם ל"גאוור המוסרי", והלה השיב לו כגמולו על ידי שימת נאום הלל לצ'וסר בפיה של ונוס, נאום החותם את Confessio Amantis.
לקראת סוף ימיו עבר להתגורר בחדרים שסיפק לו מנזר סנט מרי אוברי (כיום קתדרלת סאת'ק). ב-1398, בעודו שוהה שם, הוא נשא לאישה, ככל הנראה בנישואים שניים, את אגנס גרונדולף, שנועדה לשמשו בימי חוליו. בשנותיו האחרונות, ואפשר שכבר החל משנת 1400, הוא איבד את מאור-עיניו.
לאחר מותו, בשנת 1408, נטמן גאוור בקבר ראוותני בכנסיית פריורי, שנותר עומד שם עד היום.
יצירתו.
חרוזיו של גאוור הם לפרקים דתיים, פוליטיים, היסטוריים ומוסריים - הגם שהוא הוגדר באופן צר כ"גאוור המוסרי" מאז שצ'וסר תיאר אותו כך. שיטתו העיקרית היא אלגוריה, על אף שהוא נרתע מהפשטות ארכניות ומבכר על פניהן את הסגנון הפשוט של מספר הסיפורים.
יצירותיו הראשונות היו ככל הנראה בלדות באנגלו-נורמנית (ניב של צרפתית עתיקה), וייתכן שחלקן מצאו את דרכן אל תוך יצירתו ה-Cinkante Ballades. יצירתו הראשונה שנמצאת בידינו כיום גם היא כתובה באותה השפה: זוהי ה-Speculum Meditantis, הידועה גם על פי שמה בצרפתית, Mirour de l'Omme, שיר שאורכו כמעט 30,000 שורות, הטומן בחובו אקספוזיציה צפופה של דת ומוסר.
יצירתו השנייה בחשיבותה, ה-Vox Clamantis, נכתבה בלטינית: נושאה הוא אנגליה, והיא כוללת פרשנות על מרד האיכרים שהתרחש במהלך חיבורה. גאוור צידד באצולה, ומהשיר עולה הרושם שהוא העריך את השיטות שעשה בהן שימוש המלך ריצ'רד השני לדיכוי המרד.
יצירתו השלישית היא ה-Confessio Amantis, פואמה הכתובה אנגלית ובת כ-30,000 שורות, בזוגות משפטים מחורזים בני שמונה הברות, העושה שימוש במבנה הווידוי הנוצרי (המוצג אלגורית כווידוי על חטאים נגד אהבה) כמסגרת סיפורית שבה מספר רב של סיפורים מגוללים. כביצירותיו הקודמות, הנושא מתמקד בהטפת מוסר, אפילו כאשר לסיפורים עצמם ישנה נטייה לתאר התנהגויות לא-מוסריות במידה רבה. אחד המשכילים קבע ש-Confessio Amantis "כמעט בלעדית" אחראית ל"מוניטין הפואטיים" של גאוור.
מקץ שנים, גאוור חיבר מספר יצירות נוספות בכל שלוש השפות דלעיל: ה-Cinkante Ballades, סדרה של בלדות בצרפתית בנושאים רומנטיים, ומספר שירים שנושאם הוא המלך החדש הנרי הרביעי - בתמורה לכך הוא זכה לקצבה, בדמות הקצאה שנתית של יין.