במהלך הנסיעה לפריז בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19, איננס הושפע על ידי אמנים שעבדו באסכולת ברביזון בצרפת. ציירי הברביזון הצטיינו בזכות עבודות הברשת הרופפות יותר, פלטת הצבעים הכהה יותר והדגש על מצב הרוח. איננס הפך במהרה למוביל האמריקאי בציור בסגנון ברביזון, אותו פיתח לסגנון אישי ביותר. בשנת 1854 נולד בפריז בנו ג'ורג' אינס, ג'וניור, שהפך אף הוא לצייר ציורי נוף.
באמצע שנות החמישים של המאה ה-19 הוזמן איננס על ידי חברת הרכבות "דלאוור- לקוואנה המערבית" ליצור ציורים שתיעדו את התקדמות הנחת המסילה. הציור "עמק הלקוואנה", 1855. מתעד את ראשית המסילה בסקרנטון, פנסילבניה, ומשלב טכנולוגיה ושממה בתוך נוף אחד. עם הזמן, לא רק שאיננס התנער מהנוכחות התעשייתית לטובת נושאים לוקאליים או אגרריים, אלא שהוא היה ייצר חלק גדול מעבודותיו המאוחרות בסטודיו, תוך שהוא מצייר מהזיכרון החזותי שלו, כדי לייצר סצינות שלעיתים קרובות קיבלו השראה ממקומות ספציפיים.
שלהי הקריירה.
איננס עבר מניו יורק לעיר מדפילד, מסצ'וסטס בשנת 1860, שם הסב אסם לאולפן. בשנים 63–1862 הוא היה מורה לאמנות לצ'ארלס דורמון רובינסון. לאחר מכן עבר לאגלסווד, ניו ג'רזי בשנת 1864. הוא חזר לאירופה באביב 1870, חי ברומא וסייר בטיבולי, אגם אלבנו וונציה. בשנת 1878 הוא חזר לניו יורק ושכר סטודיו בבניין אוניברסיטת ניו יורק. באותה שנה, הוא גם השתתף בתערוכה העולמית בפריז, ופרסם ביקורת אמנות ב"ניו יורק אוונינג פוסט " ובמגזין החדש של הארפר.
עבודותיו בשנות ה -60 וה -70 של המאה ה -19 נטו לעיתים קרובות לעבר הפנורמי והציורי. מעליהם שמים עמוסי עננים ומאיימים, וכללו תצפיות על אזור מולדתו. כמו כן צייר גם סצנות בהשראת המסעות הרבים מעבר לים, במיוחד לאיטליה וצרפת. מבחינת קומפוזיציה, דיוק הרישום והשימוש בצבע, ציורים אלה הציבו את איננס בין ציירי הנוף הטובים והמצליחים ביותר באמריקה.
איננס בנה בית וסטודיו בטרפון ספרינגס, פלורידה בשנת 1877.
בסופו של דבר הציגה יצירתו של איננס את השפעת התאולוגיה של עמנואל סווידבורג. עניין מיוחד היה לאינסנס ברעיון שלכל דבר בטבע היה קשר סיבתי עם משהו רוחני וחיבור אלוהי. השפעה נוספת על חשיבתו של איננס הייתה לויליאם ג'יימס, שפיתח את הרעיון שחוויה מיסטית מעצבת את נקודת המבט של האדם כלפי הטבע.
יצירתו של איננס הייתה נושא לרטרוספקטיבה מרכזית בשנת 1884, שאורגנה על ידי איגוד האמנות האמריקני, שהביאה לו שבחים ברחבי ארצות הברית. הוא זכה לתהילה בינלאומית כשקיבל מדליית זהב בתערוכת פריז בשנת 1889.
קריירה מאוחרת.
לאחר שאיננס התיישב במונטקלייר, ניו ג'רזי בשנת 1885, ובמיוחד בעשור האחרון לחייו, המרכיב המיסטי בא לידי ביטוי באמנותו באמצעות טיפול מופשט יותר בצורות, קצוות מרוככים וצבע רווי. איננס טען כי "השימוש האמיתי באמנות הוא קודם כל לטפח את אופיו הרוחני של האמן." התעניינותו המעורבת בשיקולים רוחניים ורגשיים לא הפריעה לאיננס לבצע מחקר מדעי של צבע, [ ואף לא לעבוד בגישה מבנית מתמטית.
אינסנס נפטר ב-3 באוגוסט שנת 1894 באלן ברידג' בסקוטלנד. לדברי בנו, הוא צפה בשקיעה, כאשר הרים את ידיו לאוויר וקרא, "אלוהים אדירים, אוי, כמה יפה!", נפל ארצה ונפטר דקות אחר כך. ההלוויה לאינסנס נערכה באקדמיה הלאומית לעיצוב, ותערוכת זיכרון נערכה בבניין האמנויות היפות בעיר ניו יורק.
מורשת.
לא ריאליסט טהור ולא אימפרסיוניסטי איננס היה דמות מעבר שהתכוון ביצירותיו לשלב גם את הארצית וגם הרגשי כדי לתפוס את המהות השלמה של המקום. בהיותו מומחה בטיפול באור, בצבע ובצל, הוא שילב אלמנטים מעורפלים או מטושטשים עם פרטים חדים ומעודנים כדי לשזור בין הטבע הפיזי והרוחני של החוויה. במילים של איננס, הוא ניסה באמצעות האמנות שלו להציג את "המציאות הבלתי נראית" ולחבר את "הנראה עם הבלתי נראה".
במהלך חייו, מבקרי האמנות ציינו את איננס כאחד האמנים הגדולים באמריקה. המכונה לעיתים קרובות "אבי ציור הנוף האמריקני", איננס ידוע בעיקר בזכות יצירותיו הבוגרות שהציגו סגנון אמריקאי מקורי וייחודי.
כוורת - המופע האחרון
כוורת - המופע האחרון הוא אלבום הופעה של להקת "כוורת" משנת 2013.
ב־10 במרץ 2013 הודיעה הלהקה במסיבת עיתונאים כי היא צפויה להתאחד פעם נוספת לשתי הופעות ביוני 2013 בבריכת הסולטאן בירושלים, במסגרת פסטיבל ישראל ולציון 40 שנה לצאת אלבום הבכורה "סיפורי פוגי". כל הכרטיסים לשתי ההופעות הללו אזלו תוך שעות ספורות, ולאור זאת החליטה הלהקה על קיום הופעה נוספת, ב־22 ביוני, שגם אליה אזלו כל הכרטיסים תוך מספר שעות. לאור הביקוש הנוסף הוכרז על קיומה של הופעה בפארק הירקון בתל אביב ב־8 באוגוסט, שגם לה אזלו 45 אלף הכרטיסים תוך 12 שעות בלבד. ב־30 באפריל 2013, הודיעה הלהקה כי בעקבות הביקוש העצום היא מוסיפה הופעה אחרונה בפארק הירקון, ב־7 באוגוסט 2013. בסך הכל צפו בהופעות האיחוד של שנה זו כ־120,000 איש. בהופעות הראשונות בסיבוב הופיע גוב כשידו חבושה לאחר ששבר את כתפו סמוך להופעה הראשונה. לצד ההצלחה במכירת הכרטיסים, זכה סיבוב ההופעות לשבחים רבים על שימור האיכויות המוזיקליות והאמנותיות על אף הזמן הרב שעבר מאז הפסקת פעילותה הרציפה של הלהקה. בריאיון לידיעות אחרונות הצהיר דני סנדרסון כי זהו האיחוד האחרון של הלהקה.
לקראת האיחוד יצא באותה שנה מארז מיוחד של כוורת שנקרא "כוורת בקופסה" המכיל קטעים שרואים אור לראשונה על גבי דיסק, ביניהם "פינות פוגי", אופרות הרוק המקוריות והופעות מוקלטות ב-DVD. המארז נמכר בכ־10,000 עותקים. ההופעה עצמה תועדה בסרט DVD ובתקליט כפול בשם "כוורת - המופע האחרון" שהגיע למעמד אלבום זהב. החזרות למופע תועדו בסרט "שק של סנטימנטים" של הבמאי אבידע לבני ששודר ב-Yes דוקו באפריל 2014.
הרי הסיירה הגבוהים
הרי הסיירה הגבוהים (באנגלית: High Sierra) הוא סרט פשע אפל אמריקאי משנת 1941 בבימויו של ראול וולש עם המפרי בוגרט ואידה לופינו בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ג'ון יוסטון והוא מבוסס על רומן של W. R. Burnett משנת 1940 שהשתתף עם יוסטון בכתיבתו.
הסרט סימן נקודת מפנה בקריירה של בוגרט ממשחק בתפקידים משניים לתפקידים ראשיים.
חלק מהסרט צולם בהרי הסיירה הגבוהים. סצנת הסיום של המרדף וקרב היריות צולמה באזור הסלעי במעלה הר ויטני, הפסגה הגבוהה ביותר בארצות הברית היבשתית.
תקציר העלילה.
רוי ארל (המפרי בוגרט) עבריין מורשע על שוד, משתחרר על תנאי לאחר שמונה שנות מאסר. את השחרור משיג לו העבריין ביג מק (ריצ'רד מקברייד) המתכנן שוד גדול בבית מלון באתר הנופש טרופיקו ספרינגס (שם פיקטיבי) בקליפורניה. הוא מקבל מכונית וכסף הוראה להיפגש עם משתתפים נוספים בשוד שנמצאים באתר קמפינג בהרי הסיירה הגבוהים.
בדרך הוא נתקל ברכב ובו בחורה צעירה ונאה בשם ולמה (ג'ואן לסלי) הנוסעת עם סבה וסבתה להוריה בלוס אנג'לס.
ולמה מוצאת חן בעיני רוי למרות הפרש הגילים. היא סובלת מצליעה בגלל רגל קלוטה ורוי ממן לה את הניתוח.
רוי מגיע לאתר הנופש ונפגד עם שאר המשתתפים, "בייב" (אלן קרטיס), "רד" (ארתור קנדי) ומנדוזה (קורנל ויילד). מנדוסה עובד כפקיד קבלה במלון. הוא מוסר את תוכנית המלון וכי יפתח את דלת הכספת שבה יש תכשיטים יקרים של אורחי המלון העשירים.
אתם נמצאת מארי ג'קסון (אידה לופינו), חברתו של בייב שהביא אותה מלוס אנג'לס שם הייתה רקדנית בארים. בייב מתעלל בה ומאיים להחזירה ללוס אנג'לס. רוי מגן עליה והיא מתאהבת בו. ביתיים ולמה מחלימה מהניתוח ברגלה אך דוחה את הצעתו של רוי להינשא כי היא כבר מאורסת לאחר ואינה אוהבת אותו.
השוד משתבש לאחר ששומר מגיע למקום ורוי פותח באש. הם נמלטים בשני רכבים. הרכב של בייב רד ומנדוזה מתהפך ועולה באש. בייב ורד נהרגים ומנדוזה נתפס ומוסר את כל הפרטים על השוד.
רוי מביא את השלל לביג מק אך מתברר שהוא מת. במקום נמצא סגנו קנמר (ברטון מקלין) שדורש את השלל ורוי הורג אותו.
רוי מוסר את התכשיטים לסוחר ברכוש גנוב ומורה למארי להישאר בלוס אנג'לס בעוד הוא ממשיך להרי סיירה הגבוהים אך תמונתו מתפרסמת בעיתונים ומתחיל מרדף אחריו בדרכים הצרות והמסוכנות של הרי הסיירה הגבוהים.
השוטרים, סוגרים על רוי שמתבצר מאחורי סלעים בהר ויטני ויורה בתת-מקלע.
למקום מגיעה גם מארי והכלב פארד שמתפרץ ומתחיל לנבוח. רוי יוצא ממחבואו קורא למארי אך אז הוא נחשף וצלף פוגע בו והורג אותו. הוא נופל ומתגלגל עד למארי הבוכה.
IPod Nano
עמיר ירוחם
Man Is a Woman
Man Is a Woman (בתרגום חופשי לעברית: גבר הוא אישה; בצרפתית: L'homme est une femme comme les autres) הוא סרט קולנוע צרפתי משנת 1998 בבימויו של ז'אן-ז'אק זילברמן.
תקציר העלילה.
סיימון הוא נגן קלרינט יהודי הומוסקסואל בן שלושים. משפחתו דתית ומתקשה לקבל את זהותו המינית. דודו הוא בנקאי עשיר שמציע לו עסקה: הוא ייתן לו 10 מיליון פרנק ויוריש לו את אחוזתו אם יסכים להתחתן עם אישה. סיימון פוגש ברוזלי באומן, יהודיה שומרת מצוות וזמרת יידיש ידועה. לאט לאט, תוך כדי היכרות איתה, סיימון מתאהב בה.
הארגונים ההומופילים בחוף המזרחי