הרעיון לביגל 2 נוצר אצל פרופסור קולין פילינגר מהאוניברסיטה הפתוחה הבריטית, יחד עם מדענים נוספים, בשיתוף עם אוניברסיטת לסטר. הפרויקט פותח על ידי מספר אקדמאים וחברות בבריטניה.
בין הגופים המעורבים בפרויקט:
עלות הפרויקט הייתה בסביבות 40 מיליון דולר מהממשלה הבריטית ועוד 80 מיליון דולר השקעה של התעשייה.
מהלך המשימה.
ביגל 2 שוגרה על גבי המארס אקספרס מבייקונור ב-2 ביוני 2003, 17:45 UTC. לאחר הגעת החללית למאדים, היא שוחררה במסלול בליסטי לכיוון מאדים ב-19 בדצמבר 2003. ביגל 2 ביצעה שיוט במשך 6 ימים ולאחר מכן נכנסה לאטסמופירה של מאדים בבוקר ה-25 בדצמבר 2003. לנחתת היה מגן חום שהגיע לחימום שיא של 100W לסמ"ר.
לאחר האטה באטסמופירה, ובגובה של 200 מטר, נפרס מצנח הנועד להאט את הנחתת. נחיתה בוצעה בשעה 2:45 UTC.
אות שהכל תקין היה אמור להשלח למארס אקספרס לאחר הנחיתה ועוד אחד בבוקר שלאחרת כדי להראות שביגל 2 שרדה את הלילה הראשון על מאדים. לאחר מכן, ביגל 2 הייתה אמורה לפרוס את הזרוע הרובוטית, מצלמה ולהתחיל לחפור דגימות מפני השטח מסביב.
נחיתה בפועל.
ביגל 2 שוחררה בהצלחה מחללית האם, אולם במהלך נחיתתה של הגשושית, נותק הקשר עם תחנת הקרקע. בחודשים לאחר מכן הצוותים ניסו ליצור קשר עם החללית תוך שימוש במארס אקספרס וב2001 מארס אודיסיי ואנטנות מכדור הארץ. אולם הניסיונות לא צלחו, והוכרז רשמית על כישלון המשימה ב-6 בפברואר 2004.
חקירה נוספת ב-2005 העלתה השערה כי ביגל נחתה באזור Isidis Planitia במאדים, והיה חשד שקרתה תקלה במהלך הנחיתה, לדוגמה, אם האסטמופירה הייתה דלילה מכצפוי, הירידה הייתה מהירה מידי והמצנחים לא הספיקו להאט בזמן.
ועדת החקירה הרשמית של סוכנות החלל האירופאית ושל סוכנות החלל הבריטית הגיעה למסקנה כי ניהול לא תקין וחוסר הקצאה של כספים לפרויקט, כמו גם לפחות מידי השקעה בבדיקות לפני השיגור.
מציאת אתר נחיתת החללית.
בין השנים 2003 ו-2015 גורלה של הביגל 2 היה לא ידוע. בינואר 2015, צילומים מחללית הMRO איתרו את הביגל 2 על פני השטח במאדים. טכנולוגיה חדשה ועיבוד נוסף של צילומים אפשרו באפריל 2016 לראות את הנחתת בדיוק גבוה יותר. מניתוח הצילומים ניתן לראות שהפאנלים הסולרים של הנחתת לא נפרשו במלואם, ובכך מנעו פריסה של האנטנה ואפשרות ליצרת קשר.
זהב נאצי
זהב נאצי (בגרמנית: Raubgold, "זהב גנוב") הוא זהב שגרמניה הנאצית העבירה לכאורה לבנקים במדינות זרות בזמן מלחמת העולם השנייה. ישנה סברה שהמשטר הנאצי רושש את הקורבנות בשטחי הכיבוש שלו כדי לממן את מכונת המלחמה, וכי כל הכספים הועברו למספר מאגרים מרכזיים. פריטי זהב שונים נסחרו בתמורה לכסף ובסחר החליפין לקחו חלק משתפי פעולה רבים. היקף סחר זה וזהות משתפי הפעולה אינם ידועים עד להיום.
שאלת היעלמותו של הזהב הנאצי שהוברח לבנקים ברחבי אירופה בשנת 1945 הייתה נושא לספרים, תאוריות קונספירציה ותביעה משפטית שנערכה בשנת 2000 נגד בנק הוותיקן, הפרנציסקנים ונתבעים נוספים.
מכרות מרקרס.
הארמייה השלישית של ארצות הברית שעשתה את דרכה מפרנקפורט, הגיעה לשטח שלימים יהיה בשליטה סובייטית וכבשה חלק מתורינגיה המערבית. ב-4 באפריל 1945, האמריקאים הגיעו למרקרס, עיר הנמצאת קילומטרים ספורים בתוך תורינגיה. בבוקר ה-6 באפריל, עצרו שני שוטרים צבאיים אמריקאים שתי נשים בעקבות עוצר לילי באזור. מאחר שהנשים היו אזרחיות צרפתיות במנוסה, ואחת מהן הייתה בהיריון וחיפשה עזרה רפואית, השוטרים לקחו אותן אל מפקדם מוץ. למזלו של מוץ, הוא והנשים חלקו דבר אחד במשותף, כולם ידעו לדבר גרמנית. בעודו ליווה אותן מחוץ לשטח הצבאי הסגור וניהל איתן שיחה, הם הגיעו לפתח מכרה מלח במרקרס. הנשים אמרו למוץ שהמכרה מכיל זהב שנגנב על ידי הגרמנים, יחד עם אוצרות נוספים. כאשר הוא חזר ליחידתו הוא חלק את המידע עם שלושה ממפקדיו, אך הם לא התעניינו בו. הוא הצליח לאסוף מספר חיילים וביניהם שבויי מלחמה בריטים, הגיע עימם למכרה ויחד הם חילצו ממנו זהב ופריטי אומנות.
בבוקר למחרת, קולונל ברנרד ד. ברנשטיין מן המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית קרא על התגלית במגזין כוכבים ופסים. הוא איסף את חייליו והם הניחו מטעני נפץ במכרה שגילו חלל ברוחב 23 מטרים ובעומק של 46 מטרים. בתוכו הם מצאו 3,682 שקים וארגזים מלאים במטבעות גרמנים, 80 שקים של מטבעות זרים, 8,307 מטילי זהב, 55 ארגזים של זהב מותך, 3,362 שקים של מטבעות זהב, 36 שקים של כסף, שק אחד של מטילי פלטינה, 8 שקים של טבעות זהב ו-207 שקים נוספים שהכילו אבנים יקרות או חפצי ערך אחרים. המידע על מציאת המכרה ותכולתו הגיע לידי גנרל ג'ורג' פטון, ובהוראת אייזנהאואר חקרו שוב את המכרה והוציאו ממנו את כל הפריטים שהיו בו. תכולת המכרה הועברה במהרה לשטח שבשליטת האמריקאים מחשש שיפלו לידי הסובייטים.
העלמת הזהב.
הזהב הנאצי שנמכר לבנקים באירופה ולגורמים אחרים בשנת 1945 הוא הנושא של ספרים, תאוריות קונספירציה וכן תביעות משפטיות נגד בנק הוותיקן שנערכה בינואר 2000, הפרנציסקנים ואף נאשמים אחרים. במשפט, בנק הוותיקן זוכה מאשמה ולא הוכח כי הוא אגר או סחר בזהב נאצי.
הבנק הלאומי השווייצרי, ממאגרי הזהב הגדולים במרכז אירופה לפני המלחמה, נחשב בתור יעד עיקרי דרכו יכלו הנאצים לסחור בזהב ובסחורות גנובות. במהלך המלחמה, הבנק השווייצרי קיבל 440 מיליון דולר בזהב ממקורות נאצים, מהם כ-316 מיליון דולר מקורם בזהב גנוב.
הוותיקן.
ב-21 באוקטובר 1946, קיבלה מחלקת האוצר של ארצות הברית לידיה מסמך חשוב מהסוכן אמרסון ביגלאו. המסמך קיבל סיווג גבוה ביותר ורק ב-31 בדצמבר 1996 רמת הסיווג שלו הורדה ובשנת 1997 הוא שוחרר לציבור. במסמך נקבע כי בשנת 1945 עיקל הוותיקן זהב נאצי בשווי של 350 מיליון פרנקים שווייצרים, מתוכם זהב בשווי של 150 מיליון פרנקים שווייצרים הוחרמו על ידי השלטונות הבריטים בגבול אוסטריה-שווייץ. כמו כן, נטען במסמך כי העסקה נרשמה במספר חשבונות בנק שווייצריים. יתרה מכך, לפי המסמך זהב גנוב בשווי של 200 מיליון פרנק שווייצרי, בעיקרו מטבעות זהב, הועברו לקריית הוותיקן ולבנק הוותיקן כאשר המסייעים לתהליך ההעברה היו כמרים מהכנסייה הקתולית ופרנציסקנים. נציגים מן הוותיקן הכחישו את אמיתות המסמך והנאמר בו.
פורטוגל.
במהלך המלחמה פורטוגל הייתה מדינה נייטרלית, והייתה אחד ממרכזי הפקת הטונגסטן שסחרה הן עם בעלות הברית והן עם מדינות הציר. הטונגסטון היא מתכת חשובה לתעשיית החימוש, במיוחד לפגזים ולקליעים חודרי שריון. תעשיית החימוש הגרמנית התבססה כמעט בעיקרה על אספקה שהגיעה אליה מפורטוגל.
עד תום המלחמה ולאחריה, פורטוגל הייתה המדינה השנייה שצברה וסחרה בזהב נאצי אחרי שווייץ. בתחילה המסחר עם גרמניה התבצע בהעברת כסף אמיתי, אך אנטוניו דה אוליביירה סלזר שחשש מרמאות דרש שהכספים יועברו לבנק המדינה בצורת זהב.
לפי ההערכה כמעט 100 טונות של זהב נאצי הולבנו דרך חשבונות בנק בשווייץ, ואילו רק 4 טונות של זהב הוחזרו לבעליהם.
קרחון טרפלגר
קרחון טרפלגר (באנגלית: Trafalgar Glacier) הוא קרחון המהווה יובל של קרחון טאקר.
אורכו של הקרחון כ-60 קילומטרים והוא זורם לכיוון מזרח בהרי ויקטורי, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
קרחון טרפלגר זורם לקרחון טאקר בסמוך לגבעת באיפאס.
גובהו של הקרחון 168 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (שחקרה את האזור בין השנים 1957–1958), בשל מיקומו בהרי ויקטורי (מילולית: "הרי הניצחון" - שנקרא לזכר ניצחונות ימיים בריטיים), ולזכר הניצחון הבריטי בקרב טרפלגר בשנת 1805.
לקריאה נוספת.
• F. Ferraccioli, E. Armadillo, A. Zunino, E. Bozzo, S. Rocchi, P. Armienti, Magmatic and tectonic patterns over the Northern Victoria Land sector of the Transantarctic Mountains from new aeromagnetic imaging, Tectonophysics
גארי הרברט
גארי הרברט (באנגלית: Gary Herbert, נולד ב-7 במאי 1947) הוא פוליטיקאי אמריקאי מן המפלגה הרפובליקנית שכיהן כמושל יוטה בין אוגוסט 2009–4 בינואר 2021. בשנים 2015–2016 כיהן גם כיושב ראש אגודת המושלים הלאומית. בתום כהונתו היה הרברט המושל שכיהן הכי הרבה זמן ברצף מבין מושלי המדינות בארצות הברית.
ביוגרפיה.
הרברט נולד במחוז יוטה וגדל בדרום ארצות הברית. בצעירותו עבד שנתיים כמיסיונר במזרח ארצות הברית. לאחר מכן למד באוניברסיטת בריגהאם יאנג (אך לא סיים את לימודיו), ושירת במשך שש שנים במשמר הלאומי של ארצות הברית, והגיע לדרגת רב-סמל. לאחר השירות נכנס לעסקיי נדל"ן.
בשנים 1990–2004 כיהן הרברט בוועדת מחוז יוטה, מחוז הולדתו. בנובמבר 2004 נבחר לכהן כסגן מושל יוטה. בשנת 2008 נבחר בשנית לתפקיד. באוגוסט 2009 הושבע לתפקיד המושל לאחר שג'ון האנטסמן התפטר מתפקידו על מנת לכהן כשגריר ארצות הברית ברפובליקה העממית של סין. בשנת 2010 נבחר הרברט לתפקיד מחדש כמועמד עצמאי. הוא נבחר שוב בשנת 2012 וב-2016.
הרברט תומך בצמצום מסים, הגבלת ההוצאות הממשלתיות, עידוד יזמות כלכלית וחופש עסקי. בתחילת כהונתו, הצהיר הרברט כי טיפוח החינוך נמצא בצמרת העדיפויות הממשלתיות, בדגש על חיזוק מערכת החינוך הציבורית. הרברט הוא תומך מתון של הזכות לשאת נשק ושל התיקון העשירי לחוקה.
הוא נשוי לג'נט סנלסון הרברט. לזוג יש שישה ילדים ושישה עשר נכדים.
Life360