אולם המבנה הוקם במאה ה-1. התיארוך התבסס על קיר באתר, ובו לבנים מעוצבות בצורת מעוין מטוף הממלאות את הקיר, הנראה כמ "רשת דיג" (opus reticulatum). שיטת בנייה שהייתה נהוגה בימי קלאודיוס קיסר (41–54). כיוון בית הכנסת אינו לירושלים ולכן ההשערה היא שהוא נבנה לפני חורבן הבית. ליד מבנה בית הכנסת נמצא אולם ששימש ללימודים וכן מטבח. בכניסה נמצא באר מים.
מול הכניסה נראים עמודים קטנים וגמלון קטן מעליהם (aedicula) ששימש לארון הקודש. כתובת שנמצאה מספרת כי המבנה החליף מבנה מעץ שנתרם במאה ה-2 ומאז הוחלף פעם נוספת במאה ה-3. על ידי מינדוס פאוסטוס (Mindus Faustus).
התבליט של המנורה, כולל משני צידי בסיס המנורה תבליטי: לולב, אתרוג ושופר. מיקומו של התבליט הוא חריג: הוא נמצא בצד התחתון של משקוף אחד העמודים של "האדיקולה". אולי מכאן ניתן להסיק כי זהו שימוש משני של המשקוף וקורת המשקוף או הגג היא מתקופה קדומה יותר.
הגולה הכחולה
יצחק לויתן
יצחק (איסָק) איליץ' לֵוִיתן (Исаак Ильич Левитан; 18 באוגוסט 1861 – 22 ביולי 1900) היה צייר רוסי יהודי.
קורות חיים.
לויתן נולד בשטעטל (עיירה יהודית) קיבארט שבאזור קובנה בליטא, אז בשליטת האימפריה הרוסית. אביו, אלישיב לויתן, בנו של הרב המקומי, למד בישיבה והיה לפקיד במסילות הברזל הרוסיות, וכן עסק בתרגום מגרמנית וצרפתית לרוסית. בראשית 1870 עברה משפחת לויתן למוסקבה. בספטמבר 1873, בהיותו בן 12, התקבל יצחק לויתן לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה (בו החל ללמוד אחיו הבכור הבל שנתיים קודם). לאחר שנה שבה למד העתקת יצירות עבר לויתן לכיתת ציורי הטבע וציורי הנוף. בין מוריו של לויתן ניתן למנות את אלקסיי סאברסוב, וסילי פרוב ווסילי פולנוב.
בשנת 1875 נפטרה אמו, ואביו נפל למשכב זמן קצר לאחר מכן ולא יכל לתמוך בארבעת בניו. המשפחה הענייה לא יכלה לתמוך בלימודיו של יצחק, אבל בשל כישרונו הרב קיבל לויתן מלגה על מנת שימשיך ללמוד בבית הספר.
יצירותיו הראשונות.
בשנת 1877 הוצגו לראשונה יצירותיו של לויתן וזכו להצלחה רבה.
בעקבות ניסיון ההתנקשות של אלכסנדר סולובייב בצאר אלכסנדר השני, קיסר רוסיה במאי 1879, גורשו יהודים רבים מערי רוסיה, ומשפחתו של לויתן נאלצה לעבור לסאלטיקובקבה. בעקבות לחץ רב של אוהבי אמנות על השלטונות הורשה לויתן לשוב למוסקבה. ציורו - "יום סתיו בסקולניקי" (Осенний день. Сокольники), שצויר באותה עת, נרכש על ידי הסוחר והאספן העשיר פאבל טרטיאקוב (והוא מוצג כיום בגלריית טרטייקוב).
באביב 1884 השתתף לויתן בתערוכה הנודדת של קבוצת פרדויז'ניקי, ובשנת 1891 הפך לחלק מהקבוצה.
במהלך לימודיו התחבר עם קונסטנטין קורובין, מיכאיל נסטרוב, האדריכל פיודור שכטל, הצייר ניקולאי צ'כוב, ועם אחיו של ניקולאי, אנטון צ'כוב, שהיה לחברו הטוב ביותר של לויתן.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 שיתף לויתן פעולה עם האחים צ'כוב באיור המגזין "מוסקבה". כמו כן, בין השנים 1885–1886 שיתף לויתן פעולה עם קורובין וצייר את התפאורה לאופרה של סוואה מאמונטוב.
ציורי הנוף כביטוי למצבי הרוח.
בעבודותיו, צייר לויתן את הנוף הכפרי הראשי תוך שהוא מנסה להביע באמצעות הנופים את רגשותיו, ולעורר רגשות שונים אצל הצופה. לויתן סירב לצייר נופים עירוניים (למעט היצירה "נוף מנזר סימינוב" - יצירה שאבדה, ולמעט העיר מוסקבה המופיעה בציור "הארת הקרמלין"). בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-19 טייל לויתן בסביבות מוסקבה וצייר יצירות נוף רבות שנועדו למעשה להביע את הרגשות השונים שנפש האדם יכולה להרגיש.
יצירות אלה מתארות נופים פסטורליים בהם לא מופיעים בני אדם או בעלי חיים. בין יצירות אלה ניתן למנות את "דרך ולדימירקה" (1892), "פעמוני הערב" (1892) ו"מנוחת עולמים" (1894). שלוש יצירות ידועות אלה מוצגות כיום בגלריית טרטייקוב שבמוסקבה.
בעבודות מאוחרות יותר של לויתן ניתן לראות השפעות של הסגנון האימפרסיוניסטי.
ציורים מאוחרים ושנות חייו האחרונות.
בקיץ 1890 צייר לויתן ביוריבטס את היצירה "נוף מנזר קריווסרסקי". יצירה זו השפיעה על יצירה מאוחרת יותר "המנזר הדומם" הנחשבת לטובה ביצירותיו. בתמונה ניתן לראות את המנזר וסביבו את הגשרים על הנהר המקשרים אותו אל העולם החיצון. לויתן ראה ביצירה זו סמל לנפשו של האדם.
בשנת 1897 נבחר לויתן לאקדמיה לאמנות, ובשנת 1898 מונה לעמוד בראש הסטודיו לציור נופים בבית הספר בו למד.
לויתן בילה את שנת חייו האחרונה בביתו של צ'כוב שבחצי האי קרים. למרות מחלת השחפת ממנה סבל, המשיך לצייר יצירות אופטימיות ומרובות אור, בהם ניתן לראות את יופיו ושלוותו של הנוף הרוסי.
לויתן נקבר בבית הקבר היהודי בדורוגומילובו. באפריל 1941 הועברו עצמותיו לבית הקברות נובודביצ'י, בסמוך לקברו של צ'כוב.
לויתן לא נישא ולא היו לו ילדים.
סגנונו.
לויתן הותיר אחריו למעלה מ-1,000 ציורים בצבעי שמן וצבעי מים. עוד בימי חייו (וגם לאחר מכן) נחשב לגאון, ואמנותו (הנחשבת סגנון אימפרסיוניסטי רוסי), השפיעה רבות על התפתחות האמנות הרוסית.
גם בארץ הושפעו מאמנותו ציירים רבים. שמואל חרובי צייר בסגנונו. ואברהם אופק (1935 - 1999) ייסד יחד עם שני אמנים מרוסיה את קבוצת לויתן שחרתה על דגלה: ציונות, מיסטיקה יהודיות, עממיות.
האסטרואיד לויתן.
בשנת 1974 נקרא האסטרואיד לויתן בחגורת האסטרואידים על שמו.
עיריית תל אביב קראה רחוב על שמו בשכונת נווה אביבים.
שאילתא
קאחה קלאדזה
Chrono Trigger
"כרונו טריגר" (באנגלית: Chrono Trigger, ביפנית: クロノ・トリガ - קורונו טוריגא) הוא משחק תפקידים, שפותח והופץ על ידי SquareSoft. (כיום Square Enix) למכונת המשחקים SNES.
המשחק הופץ לראשונה ביפן ב-11 במרץ 1995 ובצפון אמריקה ב-22 באוגוסט 1995 בתרגום לאנגלית מאת טד וולסי.
עלילת המשחק עוקבת אחר קבוצת הרפתקנים צעירים הנשלחים בטעות לעתיד בו הם לומדים כי העולם בו הם חיים צפוי להיחרב. תוך שהם נשבעים למנוע את האסון, הם מסיירים ברחבי הזמן במטרה למצוא את הדרך להציל את עולמם.
"כרונו טריגר" כונה בתחילה בשם "פרויקט החלומות" וצוות המשימה שהופקד על פיתוח המשחק כונה בשם "צוות החלומות".
"צוות החלומות" מנה את המפיק הירונובו סקאגוצ'י, הבמאית קזוהיקו אאוקי, מעצבי הדמויות יוג'י הוריאי והאמן אקירה טוריאמה שנודעו בעבודתם המשותפת על סדרת משחקי Dragon Quest והמלחינים נובואו אואמצו ויסונורי מיטסודה - כשהראשון נודע בעבודתו הקודמת על סדרת משחקי פיינל פנטזי והשני כטכנאי הקול. היה זה הפרויקט הראשון בו שימש מיטסודה כמלחין מוזיקה, ובו החל למעשה את דרכו כמלחין.
"כרונו טריגר" נחשב בזמנו למהפכני ופורץ דרך, הודות לשילוב אספקטים שונים כריבוי סופים, עלילות-משנה המתמקדות על פיתוח הדמויות, מערכת קרבות ייחודית וגרפיקה מפורטת. המשחק זכה לאהדה רבה, ויש הרואים בו נקודת ציון חשובה בתעשיית המשחקים.
ב-1999 הוציאה Square את המשחק "Chrono Cross" לפלייסטיישן. משחק זה הוא משחק המשך ל-"Chrono Trigger", ואף מתרחש באותו עולם. בנוסף, נודע כי Square רשמה את השם המסחרי "Chrono Break". רבים מאמינים כי זה אמור היה להיות משחק שלישי בסדרה, אך המשחק מעולם לא יצא.
המשחק יוצא למכשיר הפלייסטיישן במהלך שנת 1999 בעבודה משותפת של Square וחברת TOSE (שריכזה את עבודת ההמרה לפלייסטיישן). המשחק שוחרר מחדש בצפון אמריקה ב-2001 כחלק מאוסף המשחקים Final Fantasy Chronicles שכלל גם את פיינל פנטסי 4.
המשחק לא זכה לראות אור באזורי PAL.
ב-2008 הוציאו Square Enix גרסה מחודשת של המשחק למכשיר הנינטנדו DS. השיפורים שנעשו בו כללו שימוש במסך המגע של הנינטנדו DS, זירה שבה אפשר לאמן מפלצות, וסוף נוסף למשחק.
Chrono Trigger: Resurrection.
באפריל 2003 הכריזו קבוצת מעריצי "כרונו טריגר" על פיתוחה של גרסה מחודשת ומודרנית (Remake) למשחק המקורי.
מטרת הפרויקט, אשר זכה לשם Chrono Trigger: Resurrection, הייתה ליצור גרסה מחודשת למשחק תוך שימוש בטכנולוגיות תלת-מימד מודרניות ופסקול משופר. המפתחים הציגו בתחילה דוגמאות למודלים תלת-ממדיים ובהמשך אף שחררו הדגמות טכניות המציגות סצנות מהמשחק המקורי על גבי מנוע המשחק המשופר.
ביולי 2004 שחרר צוות הפיתוח הדגמה טכנית נוספת של מנוע המשחק בצורת קליפ וידאו בן מספר דקות המציג סצנות מהמשחק המקורי כשברקע מתנגנת מנגינת הנושא, אך סרטון זה היה נקודת השיא האחרונה של הפרויקט, שכן בספטמבר 2004, בעקבות מכתב אזהרה מחברת Square Enix Co., Ltd - בעלת זכויות היוצרים על המותג "כרונו טריגר" - נסגר הפרויקט והופסק תהליך הפיתוח.
יעקב הורוביץ (סופר)
יעקב הורוביץ (י"ב בשבט תרס"א, 1 בפברואר 1901, קאלוש, גליציה המזרחית – כ"ז בטבת תשל"ז, 10 בינואר 1975, תל אביב) היה סופר עברי, עורך ומתרגם.
ביוגרפיה.
הורוביץ נולד בעיירה קאלוש שבגליציה המזרחית (כיום באוקראינה) לישעיה הורוביץ ולחנה בתו של תעשיין הבירה זליג מילשטיין. בעת מלחמת העולם הראשונה נדדה משפחתו לווינה, בירת הקיסרות האוסטרו-הונגרית. שם השלים את לימודיו בגימנסיה, רכש שליטה טובה מאוד בגרמנית, והכשיר עצמו לעלייה לארץ ישראל, במסגרת תנועת הנוער הציונית "השומר הצעיר", שהיה פעיל בשכבת בוגריה.
בשנת 1919, בהיותו בן 18, עלה הורוביץ לארץ ישראל. הוא עבר את מסלול החלוציות הקשה שעברו חלוצי העלייה השלישית. עבד בסלילת כבישים בשביל המנדט הבריטי, והיה שומר ופועל בניין. הוא יצא לווינה, השלים באוניברסיטה שלה את לימודיו עד 1924, ובאותה שנה שב ארצה לצמיתות.