כמאתיים מנויים חתמו על כתב העת והוא החל לצאת ב-1784. בשלוש השנים 1784 - 1786 יצא בקניגסברג פעם בחודש. העורך היה יצחק אייכל, והתוכן כלל ביוגרפיות של חכמי ישראל, ביאורים למקרא, שירים בעברית וכן תרגומים של יצירות של משוררים גרמניים. כן התפרסמו מזמן לזמן מאמרים בשאלות השעה וביקורת על ספרים חדשים - בעיקר ספרים הלכתיים שחיברו רבנים. בשלב מסוים נוסף לכתב העת חלק בגרמנית שהלך וגדל עם הזמן. הכותבים קראו להפצת הנאורות והתבונה הרציונלית, ביקרו את ההנהגה הרבנית ופרסמו חדשות אופטימיות על התמורות ההיסטוריות ברחבי אירופה. עורכיו הושפעו, ככל הנראה, מכתבי עת גרמניים שעסקו בנאורות שהחלו לצאת אז בברלין, ובראשם ה-"Berlinische Monatsschrift", שהחל לצאת ב-1783.
ב-1786 עבר אייכל לברלין, מרכז ההשכלה היהודית באותן שנים. הוצאת כתב העת נפסקה לזמן קצר, ו"חברת דורשי לשון עבר" התמזגה עם "חברת שוחרי הטוב והתושיה" של משכילי ברלין. כתב העת יצא שוב בשנים 1788–1790 ונדפס בדפוס המשכילי "חינוך נערים". העריכה עברה לידיהם של יואל ברי"ל ואהרן האלה-וולפסון, שהחלו לבטא דעות יותר קיצוניות וביקורתיות כלפי העולם הרבני והמסורתי. היקפו של כתב העת הוכפל, ובכל שנה הודפסו כ-400 עמודים של "המאסף".
מ-1790 החלה האטה ביציאת העלון והתעוררו קשיים כספיים ניכרים. ב-1791 פסקה הוצאת העלון, והוא יצא שוב בתדירות נמוכה יותר ובהיקף נמוך יותר בברסלאו בין 1794–1797. דמותו בשנות התשעים שקפה את המשבר שעבר על ההשכלה הברלינית באותו זמן: המשכילים הצעירים ועשירי ברלין הלכו ונעשו יותר ויותר חופשיים וביקורתיים ביחסם ליהדות, לעם היהודי ולעברית וחלק גדול מהם התנצר. גם "המאסף" החל נוקט עמדה קיצונית ופרובוקטיבית ואף החל לדון בפולמוסים פנימיים בין המשכילים לבין עצמם. השמרנים שבין המשכילים לא ראו בעין יפה את התהליך הזה, וכך למשל חדל נפתלי הרץ וייזל לפרסם יצירות שלו בכתב העת. הוצאת "המאסף" פסקה לחלוטין בשנת 1797. בשנת 1800 כתב אייכל לשלום הכהן, שהציע לו לנסות להוציא שוב את "המאסף", כי לדעתו אפסו סיכויי ההצלחה למהלך כזה ותם זמנה ההיסטורי של תנועת ההשכלה.
בשנת 1809 ניסה בכל זאת שלום הכהן להחיות את "המאסף", ואף הצליח להוציא את העלון במשך כשלוש שנים. ב-1829 נעשה ניסיון נוסף לפרסם את "המאסף", אך רק כרך אחד יצא. חלקים ומאמרים מתוך "המאסף" נדפסו שוב במהלך המאה ה-19 על ידי אנשי תנועת ההשכלה במזרח אירופה.
תוכן.
תוכן העלון הושפע כל העת משני מוקדים שונים: הראשון הוא הספרות העברית הקלאסית, ובעיקר המקרא וכן ספרות ימי הביניים שנכתבה על ידי מי שהעורכים ראו כראשוני המשכילים, כגון הרמב"ם ואברבנאל; השני הוא עולם הנאורות האירופית (ה-Aufklärung) והספרות האירופית בת התקופה. לנגד עיני העורכים עמד גם "קהלת מוסר", ניסיונו של משה מנדלסון להוציא כתב עת עברי בשנות החמישים של המאה בברלין שלא עלה יפה.
עורכי כתב העת הציבו כאחת ממטרותיו את הכתיבה בעברית. הם ראו את העברית, ובעיקר את לשון המקרא, כשפה גבוהה ואיכותית לעומת הלשון הרבנית הבלולה בארמית וביידיש. הודגש גם הצורך בהרחבת השפה לעולם החול ובשימוש בה לצורך הבעת רעיונות של אסתטיקה, רגש, אמנות, מדע והשכלה, להשתלבות בעמי אירופה וגם לקשר בין קהילות ישראל בתפוצות השונות.
הז'אנרים העיקריים של החיבורים ב"המאסף" היו:
הערכת "המאסף".
הדורות הראשונים של המשכילים התייחסו בהערכה רבה ובגעגוע אל "המאסף", וכאמור ניסו לחדש את הופעתו והדפיסו מחדש חלקים מתוכו. בדורות מאוחרים יותר נשתנה היחס והפך לביקורת שלילית יותר, במקביל ליחס שלילי שהתפתח כלפי השכלת ברלין בכלל. מבקרי "המאסף" טענו שרמתו הספרותית לא הייתה גבוהה; שהוא לא עסק באירועי הזמן באירופה, למשל כמעט שלא הזכיר את המהפכה הצרפתית; שבין הכותבים בו לא היו אנשים גדולים אלא רק דמויות בינוניות; ושהכותבים בו עסקו בשעשועי לשון ובכתיבה בטלנית במקום לפעול לטובת היהודים, שמחוץ לגרמניה היו נתונים לגזרות ולרדיפות.
ממחצית המאה העשרים השתנתה שוב ההערכה של "המאסף", והחלו לראות אותו על רקע תקופתו ומקומו. ההיסטוריונים וחוקרי הספרות הצביעו על חשיבותו כמפעל ראשוני וכנקודת פתיחה למפעלים נוספים בתנועת ההשכלה ובספרות העברית. הודגשה גם חשיבותו כשלב מוקדם בתחיית הלשון העברית הספרותית. הוא היה גם במה ראשונה למבחר ז'אנרים ספרותיים, שרווחו בספרות האירופית בת הזמן ויובאו אל הספרות העברית דרך "המאסף".
חשיבותו של "המאסף" הייתה בעיקר בהיותו כלי הביטוי המרכזי של המהפכה שחוללו משכילי ברלין בעולם היהודי, היצירה של אליטה אינטלקטואלית מודרנית המהווה אלטרנטיבה לעולם הרבני. "המאסף" שימש מכשיר להפצת בשורת ההשכלה מברלין אל הקהילות היהודיות במערב אירופה ובמזרחה, ואפשר למשכילים צעירים לפרסם את דעותיהם ולמצוא הד לרעיונותיהם אצל משכילים אחרים. בין "המאספים" היו גם כמה מראשוני היוצרים של הספרות העברית החדשה ובהם אייכל, וולפסון וברי"ל הנזכרים, נפתלי הרץ וייזל, יהודה ליב בן-זאב, ברוך לינדא, דוד פרידלנדר, דוד פרנקו-מנדס, יוסף האפרתי מטרופלוביץ, יצחק סטנוב, אליהו מורפורגו, שלום הכהן ואחרים.
המאספים
הסרת שיער
הסרת שיער הוא הליך בו שיער מוסר או מדולל מעל פני העור או אף מתחת לפני העור. הצורה הנפוצה ביותר להסרת שיער היא גילוח אך קיימות שיטות נוספות להסרת שיער.
סיבות להסרת שיער.
לאורך ההיסטוריה כמעט כל תרבויות האדם ביצעו הליכי הסרת שיער, בין אם בהקשר חיובי של אופנה או דת ובין אם בהקשר שלילי של ענישה. השיטות להסרה היו מגוונות אך גילוח הוא העתיק ביותר, היה ועודנו השיטה הנפוצה.
סיבות חברתיות.
לרוב חברות האדם בעולם יש נורמה בנוגע לכמות השיער הרצוי אצל הפרט. לדוגמה, בחברה המערבית רוב הגברים מגלחים את זקנם ושפמם ומנהג גילוח הראש נפוץ אף הוא, למרות שבחלק מהמקרים הוא נועד להסתיר התקרחות חלקית. לעומת זאת, בקרב העמים החיים באזורים הקאריביים, במדינות כדוגמת בליז או ג'מייקה, גילוח אינו מקובל וגידול השיער פרא בצורת דרדלוקס ("ראסטות") הוא המנהג הנפוץ. נשים רבות בעולם המערבי מורידות שיער מרוב חלקי הגוף, פרט לראש. לעיתים גילוח הראש מסמל השתייכות לארגון חברתי כדוגמת התנועה הנאו נאצים באירופה ("סקינ-הדס") או תת-התרבות הפאנקיסטית באנגליה.
הסרת שיער מהראש, מהפנים או מהגוף עשויה להיות חלק מטקס מעבר. הסרה טקסית של חלק מהשיער או כולו משמשת בעת קבלה למסדרי נזירות בדתות שונות, ליחידות צבאיות, לבתי סוהר, למוסדות שיקום ועוד. לפעמים יש גם הצדקה מעשית להסרת השיער (ראו להלן), אך פעמים רבות הסרת השיער משמשת רק או בעיקר כעדות לקבלת האדם לקבוצה ולשינוי מעמדו החברתי.
סיבות דתיות.
ביהדות.
יהודים דתיים ומסורתיים נוהגים לספר את שיער הראש של בנם, למעט הפאות, בפעם הראשונה בגיל שלוש שנים. התספורת הראשונה, החלאקה, מלווה בטקס שמסמן את מעברו של הבן ממעמד של תינוק למעמד של ילד המסוגל להתחיל ללמוד לימודים בסיסיים.
בתורה מופיע ציווי על אדם שלקה בצרעת לגלח את כל שיער ראשו וגופו. לציווי זה יש היבט מעשי - במקרה שמדובר בנגע מדבק בעור, הגילוח מפחית את סכנת ההדבקה - אולם הגילוח מסמן גם את נידויו של האדם מהקהילה עד להחלמתו וטיהורו. כיום לא חלים דיני מצורע כיוון שהכהנים של ימינו הם בחזקת כהנים רק מהמסורת (מאב לבן) ואין זה די כדי לאפשר להם לדון דבר המזיק בממון (אדם הנידון להיות מצורע ניזוק כספית).
לפי היהדות גילוח הזקן באמצעות סכין (תער) אסורה, ולדעת חלק מהפוסקים, גילוח הפאות שמעל האזניים אסור בכל דרך. יהודים דתיים לפעמים נוהגים לא לגלח לגמרי את הזקן ולהאריך את פאות הלחיים. בתקופה שבה הייתה נהוגה נזירות ביהדות, נאסר על הנזיר להסתפר או להתגלח. איסור על תספורת או גילוח מסמן עד היום תקופות של אבל, בין אם אבל פרטי או אבל ציבורי.
בקרב חסידויות שונות (בעיקר יוצאי הונגריה בעלז ויזניץ סאטמר תולדות אהרון ועוד) נוהגות הנשים לגלח את ראשן לפני הטבילה הראשונה במקוה לטהרה מנדה לאחר הנישואין, בשל החשש שהשער עלול לגרום חציצה לטבילה (כגון כאשר השערות סבוכות זו בזו או תצאנה מחוץ למים) וכן בכדי שלא יתגלה שער הראש. מנהג זה החל ככל הנראה מתקופת הבעל שם טוב.
בדתות אחרות.
ברבות מהדתות גילוח הראש הוא דבר מקובל. ברבים מזרמי הנצרות והבודהיזם, נזירים מגלחים את ראשם. לעומת דתות אלה, בקרב הבהאים ישנו איסור חמור על גילוח הראש, ובקרב הסיקים ישנו איסור חמור על הורדת שיער מכל מקום בגוף ואת שיערם הארוך הם שומרים בתוך טורבן.
ענישה.
בארצות ערב גילוח הזקן, שפם וגבות משמש לעיתים כדי להשפיל אסירים. באיראן חל איסור על גברים להסיר שערות מהגבות. באוגוסט 2007 נסגרו בטהראן מספר מספרות שביצעו פעולות אלה.
צבא.
תספורת קצרה, ולפעמים אף גילוח הראש, וכן גילוח יסודי של הזקן, הוא מנהג נפוץ ביחידות צבאיות. הדבר מונע הצטברות כינים בשיער, חוסך זמן בניקיון ומונע בעיות בחבישת ציוד ראש כדוגמת קסדות, מסכות גז, כוונות-ראש או אמצעים לראיית לילה. בעבר, בעת שמרבית הקרבות התנהלו פנים אל פנים, גילוח הזקן ושיער הראש הקשה על לוחם אויב לתפוס בראשו של החייל בזמן הקרב. לגילוח יש גם משמעות טקסית - זוהי דרך לסמן את קבלתו של החייל למסדר הצבאי. לפעמים משמשת התספורת שלב בשרשרת החיול, כמו קבלת המדים ולבישתם. בצה"ל מותר לחיילים להשאיר זקן (מלא או "צרפתי" בלבד) בגלל סיבות רפואיות, בגלל סיבות אישיות עם קבלת אישור מקצין בדרגת סא"ל ומעלה או אם הם משתייכים לעדה דתית האוסרת גילוח.
שיטות להסרת שיער.
הסרת שיער זמנית.