בתחילה הייתה אנה מועמדת להתחתן עם קרלוס, נסיך אסטוריאס, בנו של פליפה השני, מלך ספרד, אולם הוא מת בשנת 1568. באותה שנה מתה גם אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת - אשתו של פליפה השני, וב-4 במאי 1570 התחתנה אנה עם פליפה השני, מלך ספרד. בדרכה לספרד עברה אנה בהולנד, שם נפגשו עמה ידידיו של פלוריס ממונטיני - אחיו של רוזן הורן, וביקשו ממנה לפעול לשחרורו, אולם אנה נכשלה במשימתה ופלוריס הוצא להורג.
כשם שהייתה הילדה האהובה על אביה, כך הייתה גם אשתו האהובה ביותר של פליפה. אולם בתחילה היו רבים שהתנגדו לנישואים, ביניהם האפיפיור פיוס החמישי. לדברי דיפלומטים, המלך היה מאוהב בכלתו הצעירה. אנה מילאה את חובותיה בצורה מושלמת, ואף הייתה אם חורגת טובה לבנותיו של פליפה מנישואיו הקודמים. לפליפה ואנה נולדו 5 ילדים, אולם מתוכם רק בן אחד הגיע לבגרות - פליפה השלישי, מלך ספרד.
ב-26 באוקטובר 1580 מתה אנה מאי-ספיקת לב, 8 חודשים לאחר שילדה את בתה הקטנה.
משפחתה.
ב-4 במאי 1570 התחתנה אנה עם פליפה השני, מלך ספרד, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
אנה, ארכידוכסית אוסטריה (1549–1580)
עלי רזא פהלווי השני
עלי רזא פהלווי (בפרסית: شاهزاده علیرضا پهلوی, תעתיק: עלי רֶזא פּהלַוַי; נולד ב-28 באפריל 1966 - 4 בינואר 2011) היה בנו השני של מוחמד רזא פהלווי, השאה האיראני האחרון, ונכדו של רזא ח'אן, מייסד שושלת פהלווי. עלי רזא נולד בטהראן לשאה מוחמד רזא פהלווי ולרעייתו, הנסיכה פארה דיבה. אביו של עלי רזא, השאה מוחמד רזא פהלווי, הופל מהשלטון במהפכה האסלאמית באיראן ב-1979. הוא נמלט עם משפחתו ונדד בין מדינות.
ביוגרפיה.
הנסיך הגולה נדד בין בתי ספר בקהיר ובניו יורק. את התואר הראשון שלו רכש באוניברסיטת פרינסטון, בפקולטה ללימודי מוזיקה. אחר כך למד לתואר שני בתרבות איראן העתיקה באוניברסיטת קולומביה, ולמד לדוקטורט בנושא באוניברסיטת הארוורד.
ב-4 בינואר 2011 נמצא מת בביתו שבבוסטון שבארצות הברית, לאחר שככל הנראה התאבד בירייה.
ראובן פיינשטיין
הרב שלום ראובן פיינשטיין (נולד באוגוסט 1937) הוא פוסק הלכה וראש ישיבה אמריקאי-אורתודוקסי. בנו של הרב משה פיינשטיין. משמש ראש ישיבת סטטן איילנד, שלוחת מתיבתא תפארת ירושלים בסטטן איילנד.
ביוגרפיה.
נולד בארצות הברית, הצעיר מארבעת ילדיהם של הרבנית שימה והרב משה פיינשטיין והיחיד מביניהם שנולד לאחר שהיגרו לארצות הברית מרוסיה.
הוא למד אצל אביו ובמוסדות לימוד אורתודוקסים אחרים בארצות הברית ובשנת 1966, ה'תשכ"ו, חבר לאביו בהקמת ישיבת סטטן איילנד. מאז הוא מתגורר בסטטן איילנד ומכהן כראש הישיבה שם, שהיא שלוחת מתיבתא תפארת ירושלים. בראש הקמפוס הישן של הישיבה עומד אחיו הגדול, הרב דוד פיינשטיין.
הרב פיינשטיין מצוטט רבות כמקור למסורות פסיקה הלכתית בשם אביו שהיה נחשב לאחד מגדולי פוסקי ההלכה החרדים לאחר השואה, בארצות הברית ובעולם כולו. יחד עם אחיו וגיסו הרב משה דוד טנדלר, הוא עומד בראש המכון המוציא לאור את כתבי אביו: "אגרות משה", "דברות משה" ו"דרש משה". וחיבר את הספר "פרקי שלום" על פרקי אבות.
הרב פיינשטיין פעיל בתחום הגיור וההקפדה על גיור אורתודוקסי כשר בארצות הברית ובעולם, במסגרת פעילותו זו כיהן כנשיא ועד ההלכה של ארגון "נצח משפחת ישראל" עד סגירתו, ומאז 2011 הוא נשיא ועד ההלכה של ארגון "תפארת בית ישראל".
הרב פיינשטיין היה נשוי לחוה שרה. ביולי 2018 עברו הרב פיינשטיין ואשתו תאונת דרכים קשה, בה נספתה אשתו.
איזבלה, נסיכת פורטוגל
איזבלה, נסיכת פורטוגל (פורטוגזית: Isabel de Portugal; 24 באוקטובר 1503 - 1 במאי 1539), הייתה בתו של מנואל הראשון, מלך פורטוגל ואשתו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ביוגרפיה.
איזבלה נולדה ב-24 באוקטובר 1503 בליסבון, למנואל הראשון, מלך פורטוגל ולמריה מאראגון, מלכת פורטוגל, בתם של פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה. איזבלה נקראה על שם סבתה איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, ועל שם דודתה איזבלה מאראגון, מלכת פורטוגל, שהייתה גם אשתו הראשונה של אביה.
ב-10 במרץ 1526 התחתנה איזבלה בסביליה עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והביאה איתה נדוניה גדולה מאוד. על אף שהנישואים היו נישואים פוליטיים, התאהב בה קרל והנישואים היו מאוד מוצלחים. בעת היעדרויותיו של קרל מספרד בשנים 1529–1532 ו-1535–1539 שימשה איזבלה כעוצרת השלטון, והוכיחה את עצמה כפוליטיקאית מוכשרת.
ב-1 במאי 1539 מתה איזבלה, לאחר שילדה בן מת. מותה השפיע עמוקות על קרל, והוא לא התחתן שוב ולבש שחורים עד מותו. בשנת 1580 ירש בנה פליפה השני, מלך ספרד את ממלכת פורטוגל, במה שנקרא האיחוד האיברי.
משפחתה.
ב-10 במרץ 1526 התחתנה איזבלה עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
איזבלה מפורטוגל
ג'ק וילשייר
הסכם ההגנה מצרים-סוריה (נובמבר 1966)
הסכם ההגנה מצרים-סוריה שנחתם בנובמבר 1966, כחלק מחימום היחסים בין סוריה למצרים לאחר חמש שנות נתק, הבטיח הגנה משותפת של שתי המדינות במקרה שאחת מהמדינות תותקף. ההסכם כלל התחייבות של סוריה שלא לחמם את הגבול עם ישראל, התחייבות שלא מולאה. בעקבות מספר תקריות גבול בהם תקפה ישראל את סוריה ומצרים לא יצאה לעזרתה של סוריה, התעוררה ביקורת רבה על מצרים, בעולם הערבי. ייתכן שביקורת זאת הייתה מהגורמים שהביאו את גמאל עבד אל נאצר להכניס את צבאו לחצי האי סיני במאי 1967, ולפרוץ מלחמת ששת הימים.
רקע.
עם התפרקות הרפובליקה הערבית המאוחדת, שהייתה איחוד של מצרים וסוריה, בספטמבר 1961, נותקו היחסים הדיפלומטיים בין מצרים וסוריה, שכן מצרים לא הכירה בלגיטימיות של המדינה הסורית העצמאית. סוריה עברה לאחר מכן סדרה ארוכה של הפיכות, שהאחרונה שבהם הייתה בפברואר 1966, בה עלתה לשלטון ממשלה בעלת נטיות פרו סובייטיות חזקות. עם זאת, השלטון בסוריה נחשב חלש ושברירי ובספטמבר 1966 סוכל בסוריה ניסיון הפיכה. על מנת להציג את עצמה כמגינת העולם הערבי ולמנוע התקוממות פנימית, נתנה ההנהגה הסורית לארגון הפת"ח יד חופשית לפעול נגד ישראל.
מצרים הייתה שקועה באותה עת במלחמת האזרחים של צפון תימן וביקשה לשמור על ההגמוניה שלה בעולם הערבי מבלי להסתבך בלחימה עם ישראל. שתי המדינות היו במעגל ההשפעה של ברית המועצות אל מול סעודיה וממלכת ירדן שהיו מקורבות לארצות הברית. החל מאמצע 1966 פעל אלכסיי קוסיגין לחיזוק הקשרים של ברית המועצות במזרח התיכון וכחלק מכך ביקשה ברית המועצות לחזק את הקשרים בין בעלות בריתה באזור.
ההסכם.
באוגוסט 1966 נפתחו שיחות בין מצרים וסוריה. על פי הצהרת שר החוץ של סוריה, איבראהים מאחוס, השיחות נפתחו מיד לאחר תקרית חילוץ ספינת המשמר בכנרת. השיחות נוהלו על ידי ועדת משנה בראשות שר ההגנה המצרי, שאמס אל דין באדראן, ורמטכ"ל סוריה, אחמד סודאני. באמצע ספטמבר 1966 הגיעה משלחת צבאית מצרית לסוריה. בתחילת נובמבר 1966 הגיע ראש ממשלת סוריה, יוסף זעין, לקהיר, ונאצר התערב אישית במגעים. המגעים הסתיימו בחתימה על ההסכם ב-4 בנובמבר 1966.
על פי ההסכם, במקרה שאחת המדינות תותקף, יבוא הצבא של המדינה השנייה לעזרתה. תוקם מועצת הגנה משותפת שתקבע את האסטרטגיה המשותפת של המדינות ואת יסודות שיתוף הפעולה, בה יכהנו שרי החוץ ושרי ההגנה של המדינות. מועצת ההגנה תכונס אחת לשישה חודשים ובמועדים נוספים על פי בקשה של אחת המדינות. כן תוקם מפקדה משותפת. בהסכם נקבע שבמקרה של מלחמה ייטול הרמטכ"ל המצרי את הפיקוד על הכוחות של שתי המדינות. כל מדינה תישא בהוצאות של המתקנים הביטחוניים בשטחה. ההסכם נחתם לחמש שנים עם אופציה להארכה לחמש שנים נוספות.
מטרות הצדדים.
סוריה, שהייתה חוליה החלשה, רצתה בהסכם בתור חיזוק אל מול ישראל. גם ברית המועצות רצתה בהסכם כדי למנוע את נפילת המשטר הסורי שחיזק את הקשרים עם ברית המועצות.
מצרים חתמה על ההסכם בתקווה לרסן את הסורים ולהביא רגיעה ביחסים בין ישראל וסוריה.
היו ששיערו שגורם משמעותי שהביא לחתימת ההסכם הייתה הצהרה של רמטכ"ל צה"ל, יצחק רבין, שהתפרש ככוונה ישראלית להפיל את המשטר בסוריה. אחרים טענו שהחשש למשטר בסוריה הגיע דווקא מכיוון ירדן וחשש זה הוא שהניע את הסובייטים לדחוף את המצרים והסורים לחתום על ההסכם.
תגובות להסכם.
קהילת המודיעין של ישראל הופתעה מחתימת הסכם ההגנה. לאחר שנודע על החתימה המודיעין הישראלי העריך שההסכם ירסן את הסורים, בהתאם לכוונות המצריות. ממשלת ישראל התכנסה לדיון בהסכם מיד לאחר החתימה, אולם לא ייחסה חשיבות להסכם לאור השקט בגבול המצרי וההנחה שמצרים לא תסתכן במלחמה עם ישראל בגלל נחיתות צבאה ובמיוחד כל עוד צבאה שקוע בעימות בתימן.
ברוב מדינות ערב התקבל ההסכם בברכה ובהבעת תקווה שעוד מדינות ערביות יצטרפו להסכם. במיוחד ביקשו במצרים ובסוריה שעיראק ואלג'יריה יצטרפו להסכם, אולם אלו הבהירו שלא יצטרפו להסכם. חוסיין מלך ירדן ציין את ההסכם כדוגמה לכך שהליגה הערבית אינה מתפקדת.
יהודית ברקאית
יהודית ברקאית (~1905 – 6 בינואר 1955, י"ב בטבת תשט"ו) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית, מראשוני תיאטרון "אהל".
ברקאית נולדה באוקראינה. בשנת 1920 עלתה לארץ ישראל. עם היווסדו של תיאטרון "אהל" בשנת 1925 הייתה מן החברות הראשונות בו.
נפטרה מסרטן ב-1955 ונקברה בבית הקברות קריית שאול.
אחיה שמואל ברקאי (ברקוביץ) היה מפקד ההגנה בתל אביב בשנים 1941–1944 ומנהל "בנק ישראל-אמריקה לפיתוח התעשייה" של בנק הפועלים.
יהודית ברקאי
לאה דגני
קוקיה רצנית קטנה
קוקיה רצנית גדולה
זליג אקסלרוד (משורר)
גיאורג האז
גיאורג האס
רחל אשד