צינור הנפט טראנס אראביאן פייפליין הוקם במסגרת יוזמה משותפת של חברת "סטנדארד אוייל ניו ג'רזי" (Standard Oil of New Jersey, כיום חברת אסו Esso), חברת "סטאנדרד אוייל מקליפורניה-שברון", ("Standard Oil of California-Chevron"), חברת טקסקו (Texaco) ו"סוקוני-ואקום קומפאני-מוביל" (Socony-Vacuum Oil Company Mobil), אך בסופו של דבר נרכש על ידי חברת ערמקו (Aramco). החברה הקימה והפעילה את צינור הנפט הנושא את שמה, אשר נמתח לאורך 1,214 ק"מ מקייסומה שבערב הסעודית (מדרום ל) ועד נמל זהרני צידון בלבנון. לאורכו של הצינור נסלל כביש למטרות תחזוקה שנודע כ"כביש הנפט".
הצינור בקוטר של 30 אינץ' (75 ס"מ) היה גורם חשוב בסחר הנפט בעולם וחיזק את עמדת ארצות הברית במזרח התיכון. הנחת הצינור החלה ב-1947 על ידי חברת בכטל. לפי התוכניות המקוריות, היה הצינור אמור להוביל לחיפה מאחר שלשם כבר הוליכו שני צינורות נפט מקירקוק שבעיראק כבר מימי המנדט הבריטי ובחיפה כבר היה נמל נפט מודרני, אך בשל הקמת מדינת ישראל שנה לאחר מכן, נבחר ציר חלופי דרך הגולן שהיה אז בשליטת סוריה, ובצידון שנבחרה לנקודת הסיום של הצינור, הוקם נמל נפט. הצינור החל לפעול בשנת 1950 ובשיא פעולתו עברה בו כמות של חצי מיליון חביות נפט ביום.
כשנכבש הגולן במלחמת ששת הימים, השתלטה ישראל על קטע בן 47 ק"מ מהצינור, אך ממשלת ישראל אפשרה את המשך פעולתו. במאי 1969 חדרו מחבלים מלבנון ופוצצו את הצינור באזור הכפר רג'ר. 8,000 טון נפט נשפכו לוואדי עסל ומשם זרמו דרך הבניאס והירדן לכנרת. בעקבות זאת נסללה וגודרה דרך העפר שלאורך הצינור. בספטמבר 1969 פגע טרקטור של מקורות בצינור באזור קיבוץ שמיר.
ב-1976 הופסקה הפעלתו של הצינור מעבר לתחומי ממלכת ירדן, בשל תקלות שאירעו בו, ויכוחים מתמשכים בין ערב הסעודית, סוריה ולבנון בעניין אגרות ההובלה והופעתן של מכליות הענק הראשונות. ב-1983 הועבר החלק של הצינור שבשטח לבנון, כולל נמל הנפט, לבעלות ממשלת לבנון. חלקו של הצינור בירדן יצא גם הוא משימוש ב-1990, כאשר ערב הסעודית הפסיקה את הזרמת הנפט דרכו, במחאה על תמיכתה של ירדן בעיראק במשך מלחמת המפרץ. כיום הצינור כולו אינו שמיש ונמל יצוא הנפט שבצידון הפך לנמל יבוא הנפט של לבנון ולתחנת כוח.
בחלקו העובר ברמת הגולן משמש כיום הצינור לאחר שנוקה משאריות הנפט כקו מים מחבר בין מאגרי מים ברמת הגולן ומאפשר העברת עודפים ביניהם.
בית גד פרומקין
בית גד פרומקין או בית חבצלת הוא בניין בשכונת רחביה בירושלים, ברחוב אבן עזרא 22 פינת רחוב רמב"ן 26. הבניין נבנה כבית מגורים עבור השופט גד פרומקין, וכיום משמש כישיבה.
היסטוריה.
הבית נבנה עבור השופט גד פרומקין, בנו של ישראל דב פרומקין עורך עיתון "חבצלת", ועל שם העיתון נקרא הבית. פרומקין העדיף את שכונת רחביה על תלפיות לאחר שהחליט להפסיק להתגורר בשכירות (קודם לכן התגורר ברחוב הנביאים). פרומקין החליף חלקת אדמה שהייתה בבעלותו בשכונת תלפיות עם חלקת אדמה בבעלות חברת הכשרת היישוב, בונת שכונת רחביה, בשכונה עצמה. לצורך מימון בניית הבית לקח הלוואה מבנק ברקליס.
הבית תוכנן על ידי משרד האדריכלים של וילהלם הקר ואליעזר ילין אולם פרומקין התערב בתוכניות הבנייה ופיקח בעצמו על הבנייה. פרומקין מספר בספרו "דרך שופט בירושלים" כי כאשר שאל הנציב העליון הבריטי, סר הרברט סמואל, מי תכנן את הבית השיב האדריכל הקר: "פרומקין, הקר וילין".
הבית נבנה בין השנים 1924–1925 בסגנון הבינלאומי אולם יש בו מספר מוטיבים מזרחיים - חלונות מקושתים ועמודים עם כותרות אשוריות (בדומה לבית ילין). קירות המבנה היו דקים מהמקובל באותה תקופה (עוביים 50 ס"מ), דבר שהתאפשר בשל שיטות הבנייה המודרניות. בבית הותקנו דלתות הזזה ורדיאטורים לחימום - אלמנטים אלה לא היו מצויים כלל במזרח התיכון באותה עת, והיה צורך להזמינם מברלין. חומרי הבנייה הובאו בעגלות עד לטחנה שבקצה השכונה ומשם הועברו לגב בהמות והובאו לאתר הבנייה בהיעדר דרך סלולה.
ביתו של פרומקין שימש אתר מפגש לנכבדי העיר, בכירי פקידי השלטון הבריטי, הנציב העליון עצמו, וראשי הציבור בירושלים - הן יהודים, הן נוצרים והן מוסלמים. בשנת 1925 התארחה בבית המשלחת המצרית שהגיעה לטקס פתיחת האוניברסיטה העברית.
בשנות החמישים נבנה בצידו הצפוני של הבניין אגף נוסף בתכנונו של האדריכל דוד ברוצקוס. אגף זה משתלב במבנה המקורי. בשנות השישים רכשה את הבית ישיבת "נצח ישראל" אשר הוסיפה לו אגף נוסף שאינו משתלב במבנה.
בית חבצלת
הלגיון הראשון אדיוטריקס
הלגיון הראשון אדיוטריקס (לטינית: Legio I Adjutrix) היה לגיון רומאי שהוקם על ידי הקיסר נירון בשנת 67 כדי להתמודד עם המרד של מושל גאליה וינדקס.
היסטוריה.
הלגיון הראשון הוקם על ידי הקיסר נירון בשנת 67 כדי להתמודד עם המרד של מושל גאליה וינדקס, בניגוד לכלל שרק אזרחים רומאים משרתים בלגיונות הלגיון הראשון הורכב ממלחים לא אזרחים ממוצא פאנוני, סורי, מצרי ויווני שקודם לכן שירתו בצי. דבר זה נעשה מכיוון שנירון נזקק נואשות לתגבר את כוחו הצבאי אם היה בדעתו להביס את וינדקס.
כשנירון התאבד בשנת 68 הלגיון הראשון היה עדיין בתהליכי הקמה, חיילי הלגיון נפגשו עם הקיסר החדש גלבה והאיצו בו להשלים את הקמת הלגיון דבר שהקיסר דחה לזמן אחר. הדחייה התפרשה אצל הלגיונרים כסירוב ודבר זה הגדיל את דרישותיהם והביא אותם לאווירה מרדנית, בסופו של דבר גלבה פקד על חיל הפרשים שלו להתקיף וטבח נערך בחברי הלגיון.
הקמת הלגיון הראשון הושלמה לבסוף לאחר רציחתו של גלבה ועלייתו לשלטון של אותו. עלייתו לשלטון של אותו גרמה למרד אצל הלגיונות שהיו מוצבים בגרמניה ואלו בחרו להם את ויטליוס כקיסר, בקרב בדריאקום בין שני הצבאות הלגיון הראשון הצליח להביס את הלגיון העשרים ואחד רפאקס וללכוד את נס הלגיון אולם מאוחר יותר הלגיון העשרים ואחד הצליח להתאושש ולהדוף את ההתקפה של הלגיון הראשון. למרות הצלחותיו של הלגיון אותו בסופו של דבר הובס בקרב וויטליוס הפך לקיסר.
למרות מותו של אותו הלגיון הראשון לא נתן את נאמנותו המלאה לוויטליוס מסיבה זאת הוא הציב את הלגיון בהיספניה מתוך כוונה לרכך את טבעו הפראי אולם התוצאה הייתה הפוכה שכן דבר זה הגביר את התסיסה בלגיון עד שבסופו של הם העבירו את תמיכתם לאספסיאנוס.
הלגיון הראשון, שהיה תחת פיקודו של טראיאנוס, הועבר לגרמניה בשנת 83 על ידי הקיסר דומיטיאנוס למשל השתתפות במלחמות הכיבוש שלו מעבר לריין. כעבור שנה הלגיון הועבר שוב, הפעם לפאנוניה במטרה להדוף פלישה של מספר שבטים ברברים בראשות המרקומנים, בזמן שלטונו של נרווה הלגיון השתתף בהדיפת פלישה שנייה לפאנוניה.
הלגיון הראשון היה חלק מכוח הפלישה שכבש את הדאקים והקים את הפרובינקיה דאקיה בין השנים 101–106 והשתתף בפלישתו של טראיאנוס לאימפריה הפרתית בשנת 115, עם עלייתו של הדריאנוס לשלטון בשנת 117 הלגיון הוצב שוב בפאנוניה עקב החלט הקיסר לסגת מכל כיבושיו של טראיאנוס במזרח.
הלגיון הראשון נלחם תחת פיקודו של פרטינקס כנגד השבטים הברברים שהונהגו על ידי המרקומנים כשאלה פלשו לפרובינקיות פאנוניה, נוריקום, ראטיה ודאקיה בשנת 168 והדיפתם ערכה כשבע עשרה שנים.
הלגיון הראשון היה אחד מתומכיו הנאמנים של מושל פאנוניה ספטימיוס סוורוס כשזה הכריז על עצמו כקיסר בשנת 193, הלגיון השתתף בכיבוש רומא מידיו של דידיוס יוליאנוס כחלק מכוחותיו של סוורוס באותה שנה ובמלחמה כנגד פסקניוס ניגר בשנת 195 כשזה הניף את נס המרד בפרובינקיות המזרחיות, ובשתי הפלישות לאימפריה הפרתית בשנת 197 ו-198. בסופו של דבר הלגיון הוחזר לפאנוניה.
ייתכן שהלגיון הראשון השתתף בפלישתו של הקיסר קרקלה לאימפריה הפרתית בין השנים 215–217, הוא לקח חלק במלחמתו של הקיסר מקסימינוס כנגד הדאקים בשנת 237 ותמך בקיסר כעבור שנה כשמלחמת אזרחים פרצה. הלגיון השתתף במלחמתו של גורדיאנוס השלישי כנגד הפרסים בשנת 244.
לא ידוע מה עלה בגורלו של הלגיון, לפי הידיעה האחרונה שקיימת עליו הוא עדיין היה מוצב בפאנוניה בשנת 444.
הבריחה מערב הסעודית
הבריחה מערב הסעודית (באנגלית: Escape: Human Cargo) הוא סרט טלוויזיה משנת 1998 שהפיקה רשת Showtime. הסרט מבוסס על ספר אוטוביוגרפי שפרסם ג'ון מקדונלד, בשם "הבריחה מט'אהרן" (Flight From Dhahran).
עלילת הסרט נסובה סביב ניסיונו של מקדונלד (אותו מגלם טריט ויליאמס) להיחלץ מסעודיה, לאחר שדרכונו הוחרם ממנו על ידי מעבידו הסעודי (אותו מגלם זאב רווח). בסופו של הסרט מצליח מקדונלד להימלט באמצעות התחבאות בתוך ארגז מטען המיועד להולנד.
חלקים מן הסרט הוסרטו בישראל ומשחקים בו מספר שחקנים ישראליים בתפקידים משניים. חוץ מרווח, מופיעים בו ששון גבאי, אורי גבריאל, ג'ק אדליסט, מתי סרי, אלברט אילוז, ג'וני ארביד, אלי דנקר, עמוס לביא, יורם חטב, שרון רג'יניאנו, ואירווינג קפלן.
המלכים הקתולים
מקס רואץ'
מקסוול למואל רואץ' (באנגלית: Maxwell Lemuel Roach;
10 בינואר 1924 - 16 באוגוסט 2007) היה מתופף ומלחין אמריקאי המזוהה בעיקר עם מוזיקת הג'אז. רואץ' נחשב לאחד מגדולי המתופפים והג'אזיסטים בכלל. מחלוצי הבי בופ וההארד בופ. הוא ניגן עם כמה מגדולי הג'אז, דוגמת קליפורד בראון, צ'ארלי פארקר, סאני רולינס, דיזי גילספי, מיילס דייוויס ודיוק אלינגטון. רואץ' היה המוביל בהרכבים רבים, קידם מאוד את תנועת המחאה של הג'אז, ועסק בהוראת המוזיקה. הוא העיד על עצמו שההישג שבו הוא מתגאה ביותר הוא הבאת התופים למרכז הבמה ושינוי התדמית של מערכת התופים ככלי משני.
ילדותו.