ספקנות חזקה זו הובילה לביקורת נוקבת מצד היסטוריונים אחרים. עם זאת מחקרם של קורן ונבו המסביר את גישתם לחקר תולדות האיסלאם פורסם ב-1991 ונכלל באוסף מאמרים "רוויזיוניסטיים" (The Quest for the Historical Muhammad - בתרגום חופשי: "החיפוש אחר מוחמד ההיסטורי") שליקט וערך החוקר אבן ווראק.
כאמור חוקרים אחרים הגיעו למסקנות דומות לפניו, למשל Wansborough, שחקר לעומק את טקסט הקוראן, והגיע על סמך מחקר זה בלבד למסקנה שזהו אוסף של אימרות ש"היו בשטח" וחוברו יחד לספר קדוש רק באמצע המאה ה-8, דעה שגם נבו הגיע אליה ממחקריו על כתובות הסלע שמצא בנגב וכתובות ערביות מוקדמות אחרות מהאזור.
התאולוג הגרמני Karl-Heinz Ohlig, במאמר נרחב, בנה על התאוריה של נבו כמפורט בספרו "Crossroads to Islam" ופיתח אותה הלאה לכיוון אחר. אבל כמה שנים לאחר מכן, בספר "Die dunklen Anfänge" ("ההתחלות האפלות") שהופיע בגרמנית בלבד, בעריכתו של אוליג, הוא פיתח את התאוריה שלו בצורה אחרת לגמרי וכבר לא מזכיר את עבודתו של נבו. בספר זה אוליג טוען שאומנם "מוחמד" היה שם תואר ("המהולל") ולא שם אישי (טענה שנלקחת ישירות במחקריו של נבו), אבל ממשיך וטוען זה היה תואר שיוחס לישו, כלומר הנביא המהולל של הערבים היה ישו הנוצרי - דבר שמנוגד לגמרי לתאוריה של נבו.
נכתבו על התיאוריה של נבו חיבורים רבים כמו של החוקר הפולני m.grodzki ועוד.
תאוריה דומה למחקרו על התהוות האיסלאם נקראת ". כמו כן מתברר כי כבר לפני כ-100 שנה לפני פיתוח אסכולת ה'הגריזם ', החוקר 'ריינהרט דוזי' כתב בספרו De Israelieten te Mekka ("בני ישראל במכה"), 1864, כי האיסלאם הושפע בראשיתו מבני שבט שמעון, שפרש מהעם היהודי בתקופות קודמות ומאיחוד השבטים שנעשה על ידי משה רבינו והתיישב בחצי האי ערב. וכי בעקבות בני שמעון, האמונה ב'גאהליה ' לא הייתה כפי המתואר אמונה באלילים קדם איסלאמיים אלא אמונה באל אחד בלתי נראה 'אברהמי '. לדעתו, גם בתנ"ך ישנם רמזים ברורים על כך כדוגמת התמעטות בלתי סבירה של שבט בני שמעון בין המנינים בספר במדבר. בני שמעון מאלה הקפידו על מצוות מילה בלבד, כפי המתואר במעשה דינה בשכם. כך נעדר גם אזכור שבט שמעון מצוואתו של משה בפרשת וזאת הברכה בסוף ספר דברים. על זה יש להוסיף את מה שנכתב כי בבאר לחי רואי (זוהתה על ידי האבן עזרא בבאר זמזם במכה)הייתה בדרום וכן כי שם היה גם 'בית המדרש של שם ועבר '.
בפועל, דעתו במחקר של יהודה נבו על אי תקפותה של המסורות האסלאמיות על מוחמד קיימות שנים רבות גם בבסיס הדעה של האסלאם השיעי.
גם זה יעבור (שיר)
גם זה יעבור הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר הישראלי טונה. השיר יצא לאור ב-22 בפברואר 2015, כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה של טונה, "גם זה יעבור", על ידי חברת התקליטים עננה.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב והולחן על ידי טונה והופק על ידי ניר דנן ויקיר בן דנן, בדומה לשאר שירי האלבום. בשיר, מתאר הדובר טרנדים שחלפו, וממחיש אותם לקשיים בחיים האישיים. טונה סיפר על השיר:
ביקורת.
עינת קדם סקרה את השיר ב-"הארץ", ותוך התייחסות לפרסומת שעשתה שימוש בשיר, כתבה:
בלוגר ומבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר את האלבום "גם זה יעבור", ובנוגע לשיר כתב:
הצלחה.
השיר הפך לאחד השירים הבולטים מתוך האלבום "גם זה יעבור" ואף לאחד משיריו הבולטים של טונה. במצעד השבועי של מדיה פורסט דורג השיר במקום השישי, במצעד השבועי של רשת ג' דורג השיר במקום השלישי, במצעד הרשמי של גלגלצ דורג השיר במקום השני. כמו כן, זכה במקום ה-40 במצעד השנתי של מדיה פורסט, במקום ה-17 במצעד השנתי של רשת ג', ובמקום ה-16 במצעד השנתי של גלגלצ.
נכון לינואר 2022, מונה הצפיות של הקליפ של השיר באתר יוטיוב עומד על כ-13 מיליון. ומונה ההשמעות של השיר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי עומד על כ-2 מיליון.
טור דה יורקשייר
טור דה יורקשייר (באנגלית: Tour de Yorkshire) הוא מרוץ אופני כביש בקטעים שנערך במחוז ההיסטורי יורקשייר בבריטניה מאז 2015. המרוץ הוא ברמה 2.פרו בסבב ה-UCI ProSeries. המנצח האחרון במרוץ מהמהדורה של 2019 הוא כריס לולס הבריטי.
היסטוריה ומסלול.
המרוץ נוסד ב-2015 על ידי חברת ASO, שהיא גם החברה המארגנת של הטור דה פראנס. ולאחר ששלושת השלבים הראשונים בטור דה פראנס 2014 החלו באזור יורקשייר ונחלו הצלחה גדולה מבחינת קהל ואווירה, ASO החליטו לקיים שם מרוץ קבוע.
המהדורה הראשונה של המרוץ כללה רק שלושה שלבים מישוריים ונוצחה על ידי לארס פיטר נורדהוג הנורווגי מקבוצת סקיי. גם מהדורות 2016 ו-2017 כללו רק שלושה קטעים ונוצחו על ידי תומא וקלר וסרג' פאוולס בהתאמה. מ-2018, המרוץ התרחב לארבעה קטעים.
ב-2020, המרוץ הפך לחלק מסבב ה-UCI ProSeries.
בומה ויינברג
פרננד דה כריסטיאני
איזידור פרננד שבריו, ברון דה כריסטיאני (בצרפתית: Isidore-Fernand Chevreau, baron de Christiani; 16 בינואר 1857 - 30 ביוני 1928) היה בן אצולה ופעיל פוליטי מלוכני צרפתי אשר התפרסם כאשר התקיף את נשיא צרפת אמיל לובה.
ביוגרפיה.
כריסטיאני נולד בקורביל ב-16 בינואר 1857 למשפחה עשירה שנחשבה לחלק מאצולת הקיסרות הצרפתית הראשונה. סבו קיבל את התואר ברון ב-1810. הוא עסק רבות בספורט אך גם התעניין במדעים ואסף יצירות אמנות. בעקבות כינון הרפובליקה הצרפתית השלישית, הצטרף כריסטיאני לתנועת המלוכנים שקראו להחזיר לשלטון את בית בונפרטה. במהלך פרשת דרייפוס הוא החזיק בדעות אנטי-דרייפוסריות.
ב-1896 מת בפתאומיות נשיא צרפת פליקס פור, ובבחירות שנערכו לאחר מכן התבלטו שני מועמדים עיקריים: ז'יל מלין ואמיל לובה. מלין נודע כאיש הימין וכאנטי-דרייפוסר מושבע. לעומתו היה לובה איש שמאל ודרייפוסר מוצהר. ברוב של 483 קולות נגד 279 ניצח לובה את מלין. בחירתו הכעיסה מאוד את החוגים הלאומניים והאנטישמיים בצרפת, אשר גמרו אומר לנקום בלובה בכל דרך אפשרית. בטקס המינוי שלו הם עוררו מהומה כזו עד שאפילו נגינת המרסייז לא נשמעה. ב-23 בפברואר נערכה הלווייתו של פור, ומיד לאחריה ניסה המון אנטישמי שהונהג בידי פול דרולד, ז'ול גרן ומוריס בארס להוביל הפיכה בסיוע הצבא. עם זאת, ההפיכה נכשלה בשל חוסר התמיכה מצד הצבא, ומנהיגיה נעצרו. הסיעות המלוכניות, אשר גם הן התנגדו ללובה, החליטו לארגן הפגנה ב-4 ביוני, במהלך מרוץ הסוסים השנתי באוטיי.
במהלך המרוץ, הופיעו אל מול דוכנו של לובה כ-300 גברים שלבשו על דש בגדיהם את הציפורנים הלבנות שסימלו את המלוכנים והציפורנים הכחולות שסימלו את האנטישמים. הם החלו לצעוק עליו: "התפטר! פנמה!". המשטרה ושומריו של הנשיא החלו לפזר את המהומה, וכריסטיאני, אשר נכח במקום, גילה שלובה נותר חשוף. הוא רץ אל הדוכן וחבט בראשו במקבל כבד. במקום השתררה דממה מוחלטת, ולאחריה פרצה מהומה גדולה. השוטרים מיהרו להתנפל על כריסטיאני, וחבריו מיהרו לנסות להציל אותו. חלקם נעצרו יחד עמו. כריסטיאני הודה כי המעשה היה ספונטני ולא מתוכנן, והצהיר ש"הייתי עושה זאת שוב".
לובה לא נפגע בגלל כובע הצילינדר אותו לבש, אולם הכאתו נתפסה כעלבון כבד לרפובליקה כולה. לובה אישר את השתתפותו גם במירוץ שנערך יום למחרת, וכדי לאבטח את האירוע, הוציא המושל הצבאי של פריז אמיל צורלינדן, אלפי חיילים לרחובות. הימין הקיצוני כן תכנן לחולל מהומות באירוע, אולם מנגד גם השמאל ארגן הפגנה המונית. ההתנגשויות בין ההפגנות הפכו לקטטות אלימות שנמשכו כל היום. האירועים יצרו רושם שהרפובליקה בסכנה, מה שהוביל לנפילת ממשלתו של שארל דופוי ולהקמת ממשלה חדשה ב-22 ביוני בראשותו של רנה ולדק-רוסו.
כריסטיאני עצמו נשפט ב-13 ביוני על תקיפת ראש המדינה בהתאם לסעיף 228 של החוקה. במהלך משפטו, הוא ניסה להכחיש את חברותו בארגונים מלוכניים ולאומניים וטען שביצע את המעשה על דעת עצמו מתוך "התרגשות פתאומית". הוא נידון לארבע שנות מאסר (העונש המקסימלי במקרה זה היה חמש שנים) אשר אותן ריצה בבית הסוהר סנטה ובהמשך בכלא פרנסס. הוא העביר את זמנו בכלא בקריאה וציור. לאחר שחרורו הוא חי בפריז עד מותו ב-30 ביוני 1928. את אוסף יצירות האמנות הגדול שלו הוא הוריש למוזיאון הלובר.
חומצה טרנקסמית
הקסקפרון
נמל התעופה הבין-לאומי אסמרה
נמל התעופה הבין-לאומי אסמרה ממוקם בשוליה הדרומיים של העיר אסמרה, בירת אריתריאה. הוא נמל התעופה היחיד במדינה המטפל בטיסות בינלאומיות (נכון ל-2017).
תולדות הנמל.
נמל התעופה הוקם כשדה תעופה צבאי בשנת 1922 על ידי השלטון הקולוניאלי האיטלקי של אריתראה. הוא נקרא Aeroporto di Gura. באמצע שנות ה-30 החל לשמש גם לטיסות אזרחיות ושמו שונה ל-Aeroporto Civile Umberto Maddalena di Asmara. הוא שולב במספר קווי תעופה:
במלחמת העולם השנייה ניזוק הנמל קשות בהתקפות בריטיות. הוא שופץ בשנות ה-50.
במהלך מלחמת אריתראה-אתיופיה (1998–2000) הותקף הנמל פעמיים על ידי אתיופיה. ב-2003, לאחר שיפור המסלול שבו, פתחה חברת אריתריאן איירליינס קווים ממנו ליעדים באירופה. בשנת 2004 עברו בנמל 136,526 נוסעים. בשנת 2018 החל הנמל לטפל בטיסות אל אדיס אבבה וממנה, לראשונה מאז המלחמה.
בחלקו המזרחי של הנמל ממוקם בסיס של חיל האוויר של אריתראה. הטרמינל האזרחי ניצב בחלקו המערבי.
מתקנים ופעילות.
בנמל התעופה מצויים טרמינל קטן ומסלול טיסה יחיד באורך של 3,000 מטר. עובדות אלו בצירוף הגובה הרב שבו הוא שוכן (2,335 מטר) מכבידים על יכולתו לקלוט מגוון מטוסים ומספר גדול של נוסעים.
בנמל פועלות כעשר חברות תעופה, המקיימות קווי תעופה בינו לבין יעדים באתיופיה, ניגריה, סודאן, מצרים, חצי האי ערב, טורקיה ואיטליה.
רשימת המגדלים הגבוהים בעולם