אלפרד לואיס קרובר (באנגלית: Alfred Louis Kroeber; 11 ביוני 1876 - 5 באוקטובר 1960) היה אנתרופולוג אמריקאי, מהמשפיעים ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-20.
קרובר נולד בהובוקן שבניו ג'רזי. עבודת הדוקטורט שלו, שהתפרסמה ב-1901, נעשתה תחת הדרכתו של פרנץ בועז, באוניברסיטת קולומביה. העבודה התבססה על מחקר שדה שערך בקרב ילידים אמריקנים משבט הארפהו (ישבו באותם זמנים באזור קולורדו וויומינג). את רוב הקריירה שלו הוא בילה באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה.
למרות שהוא ידוע כאנתרופולוג תרבותי, ערך קרובר עבודת מחקר משמעותית גם בתחום הארכאולוגיה, בניו מקסיקו, מקסיקו ופרו. במחקריו ביקש לקשר בין ממצאי הארכאולוגיה ובין הבנת המושג תרבות.
קרובר ותלמידיו ביצעו מחקרים רבים בקרב ילידים אמריקנים באזור מערב ארצות הברית, במטרה, בין השאר, להנציח את התרבויות שהיו על סף הכחדה ושינוי. ממצאי התרבות הרבים שנאספו, הוצגו בספר "Handbook of Indians of California", שהתפרסם ב-1925.
בין תרומותיו של קרובר, נמנית פעולת סיווג הלשונות של ילידי צפון אמריקה, וכן היה אחד ממפתחי המושג אזור תרבות. קרובר נודע בעבודתו עם אישי, שנחשב לאחרון בני שבט היאנה. ספרו "אנתרופולוגיה", (1923, 1948) נחשב לספר-לימוד חשוב ומקיף במשך שנים.
קרובר הוא אביה של סופרת המדע הבדיוני הידועה, אורסולה ק. לה גווין.
וולפגנג בורכרט
וולפגנג בורכרט (גרמנית: Wolfgang Borchert; 20 במאי 1921 - 20 בנובמבר 1947) היה סופר ומחזאי גרמני שיצירתו מתארת, על פי ניסיון חייו, את חוויית השירות בוורמאכט במלחמת העולם השנייה, ואת חוויית החיים ברייך השלישי תחת הדיקטטורה הנאצית.
קורות חייו.
בורכרט נולד בעיר המבורג בשנת 1921, כבן יחיד לפריץ בורכרט והסופרת הרטה בורכרט. בורכרט לא התלהב מן הנאציזם, אך הצטרף לנוער היטלר בשל החובה שהייתה מוטלת על בני גילו. לאחר מאמצים מרובים הצליח לעזוב את התנועה. בשנת 1940 נעצר על ידי הגסטאפו ושוחרר. באותה השנה החל לעבוד כשוליה בחנות ספרים, ולקח בחשאי שיעורי משחק. בשנת 1941 עבר בחינות והתקבל לעבוד כשחקן בתיאטרון בהנובר. מספר חודשים לאחר מכן גויס לוורמאכט.
בורכרט נשלח אל החזית המזרחית, שם חווה את המלחמה על כל זוועותיה. הוא היה עד לאבדות המחרידות שספג הוורמאכט בחזית המזרחית, וראה את עצמו ואת חבריו ננטשים למוות בקור, ברעב ובהיעדר ציוד מתאים. כאשר פגע בידו, על מנת להשתחרר מן השירות, הזדהם הפצע, ובורכרט לקה בדלקת כבד. על הפגיעה העצמית נעצר והוחזק בבידוד. הוא הואשם בהפצת "הצהרות המסכנות את המדינה", ונדון לשישה שבועות מאסר בבידוד. מן הכלא נשלח שוב לחזית המזרחית על מנת "להוכיח את עצמו". בחזית לקה בורכרט בכוויית קור ובהתקפי הפטיטיס שהביאו לשחרורו מן הצבא מטעמים רפואיים. עם שחרורו שב ושיחק בתיאטרון בהמבורג. במהלך הופעה לעג לשר התעמולה יוזף גבלס, כשחיקה את דיבורו. הוא נעצר ונשלח לתשעה חודשי מאסר. עם שחרורו גויס שוב ונשלח לחזית המערב. הוא נכנע לצבא הצרפתי במרץ 1945. במהלך נסיעה למחנה השבויים הצליח להימלט והלך מרחק של 600 ק"מ לעיר מולדתו המבורג.
ב-1946 התברר כי הנזק שנגרם לבריאותו של בורכרט יביא למותו בתוך שנה. הוא המשיך לעבוד בתיאטרון והחל בכתיבה. הוא כתב מספר סיפורים קצרים, ופרסם קובץ שירים בשם "פנס, לילה וכוכבים" ("Laterne, Nacht und Sterne"). בינואר 1947 כתב את המחזה "האיש מבחוץ" ("Draußen vor der Tür"). המחזה הוצג והושמע ברדיו, וכישרונו הספרותי של בורכרט זכה להכרה. בשנת 1947 אושפז בסנטוריום לחולי כבד בעיר בזל בשווייץ. הוא המשיך בכתיבת סיפורים קצרים, וכתב את המניפסט האנטי-מלחמתי הידוע "יש רק דבר אחד!" (!Dann gibt es nur eins). זמן קצר לאחר מכן נפטר.
כתיבתו של בורכרט נוגעת ללב ומצטיינת בפשטות ובישירות. בורכרט מצליח להעביר את חוויית המלחמה על כל מוראותיה, ואת תחושת ההתנגדות שחש האדם החופשי ברוחו לשלטון הדיקטטורה הנאצית. קובץ סיפוריו בשם "מוצרט הקטן שלנו" יצא בעברית בתרגום גבריאל צורן בשנת 1989. מבחר מסיפורים אלה ("הרבה צרות היו לו עם המלחמות") ראה אור בעריכה מחודשת ב-2007.
מתיו ארנולד
מסה קריטית (אופניים)
"מסה קריטית" הוא כינוי לרכיבה קבוצתית על אופניים שמטרתה להביא כמות מספקת של רוכבי אופניים (מסה קריטית), אשר ממנה מאילך יחול שינוי שיביא לשיפור ביחס הנהגים והמדינה (תשתיות) כלפי רוכבי האופניים. רכיבות מאורגנות נערכות בערים מרכזיות ברחבי העולם, בדרך-כלל ביום שישי האחרון בכל חודש.
הרכיבה מתארגנת באופן אנרכי, ללא ניהול מרכזי. מקום המפגש והשעה ידועים מראש לכל המשתתפים. לעיתים קרובות כחלק מן האירוע המשתתפים משתמשים בגימיקים שונים על מנת למשוך את תשומת הלב של העוברים והשבים, כגון מוזיקה, שימוש במשרוקיות, נסיעה בנתיב המכוניות, שימוש בתחפושות, שימוש בדגלים, עלונים, שלטים, שימוש באופניים מיוחדים וכדומה. לעיתים קרובות משתתפים כלים לא ממונעים נוספים, כמו רולרבליידס. בחלק מהאירועים נקבעים מראש רק מקום המפגש והשעה, ואילו המסלול ונקודת הסיום נקבעים באופן ספונטני על ידי המשתתפים. סיסמת האירוע היא "אנו לא מעכבים את התנועה, אנחנו התנועה".
היסטוריה.
אירוע "מסה קריטית" הראשון החל ב-25 בספטמבר 1992 בסן פרנסיסקו, בהשתתפות 48 רוכבי אופניים. השם "מסה קריטית" ניתן רק לאירוע השני, שהתקיים ב-30 באוקטובר 1992, ובו השתתפו 85 רוכבים. השם אומץ על ידי משתתפים באירועים דומים שחלקם נערכו עוד לפני 1992 אך בשמות אחרים. על פי ההערכה, עד היום התקיימו אירועים בלמעלה מ-325 ערים ברחבי העולם.
המונח "מסה קריטית" אומץ מהבחנה שביצע ג'ורג' בליס בעת ביקורו בסין. בליס, מעצב אמריקאי של כלי רכב המונעים בידי אדם, הבחין כי לרוכבים באופניים ולנוהגים בכלי רכב ממונעים בסין הייתה שיטה מובנת של שימוש בצמתים שלא היו בהם רמזורים או שלטי דרך. התנועה הייתה מצטברת לפני הצומת עד הצטברות של "מסה קריטית", ובנקודה זו הייתה התנועה נכנסת לצומת. תיאור זה נכלל בסרטו התיעודי של טד וייט "Return of the Scorcher" משנת 1992 ואומץ על ידי התנועה.
רכיבות "מסה קריטית" שונות זו מזו במובנים רבים, כולל תדירות ומספר המשתתפים. לדוגמה, בערים קטנות רבות יש רכיבות בהשתתפות פחות מ-20 רוכבים. בקיצוניות השנייה, האירוע הגדול ביותר המכונה "מסה קריטית", מתקיים בבודפשט, הונגריה, רק פעמיים בשנה, ב-22 בספטמבר (התאריך הבינלאומי של יום חופשי ממכוניות), וב-22 באפריל (יום כדור הארץ). ברכיבות אלה משתתפים רבבות אנשים. ב-22 באפריל 2007 רכבו ב"מסה הקריטית" בבודפשט כ-50,000 רוכבים.
מסה קריטית בישראל.
בישראל מתקיימים אירועי "מסה קריטית" באופן תדיר בתל אביב ובירושלים. כמו כן נערכו אירועים מספר פעמים בערים באר שבע, אשדוד, בית שמש, ראשון לציון, רמת גן - גבעתיים, רחובות, קריית טבעון, גדרה, גדרות ופרדס חנה-כרכור.
כמעט כל האירועים מאורגנים על ידי פעילים של עמותת "תל אביב בשביל אופניים" (תאב"א) ועמותות אחיות בערים נוספות (שהפכו לאחר מכן ל"ישראל בשביל אופניים". בתל אביב ובחיפה נערכה רכיבת "מסה קריטית" ברציפות במשך כמה שנים החל משנת 1994, בהשתתפות כמה עשרות רוכבים,
זאת על רקע חוסר שביעות רצון ממצב התשתיות לאופניים בעיר.
ברוב אירועי ה"מסה הקריטית" נעשה שימוש בקישוטים ואביזרי עזר שונים: קישוט של האופניים בבלונים או סרטים, חלוקת עלונים, שימוש במגאפון ובמשרוקיות, ריקשה המסיעה רמקולים שמשמיעים מוזיקה, ועוד. הנסיעה ביום שישי בצהריים בשעה שיש תנועה ערה של מכוניות והולכי רגל, כמו גם הססגוניות הרבה של האירוע נעשים מתוך כוונה ליצור מודעות ועידוד לשימוש באופניים ולצמצם את הפערים במשאבים המוקצים לכלי רכב פרטיים לבין אלו המושקעים בתחבורה ציבורית ובאמצעי תחבורה אלטרנטיביים כמו אופניים.
הדרישה העיקרית של תאב"א ושל משתתפי "מסה קריטית" היא בניית שבילי אופניים בתל אביב, וכן תכנון עירוני שיראה באופניים כלי תחבורה לצורכי יוממות.
פעילות "מסה קריטית" בתל אביב התבצעה במקביל לפעילויות אחרות של פעילי "תאב"א" ושל ארגונים אחרים כמו "מגמה ירוקה" ו"פעולה ירוקה" והסניף התל אביבי של החברה להגנת הטבע. בין הפעילויות היו הפגנות, לובי בעירייה, הצגת ניירות עמדה ותוכניות לציבור ולעירייה, והחתמת עצומות למען שבילי אופניים.
לטענת ארגונים ירוקים כמו מרכז השל וישראל בשביל אופניים, בזכות פעילויות אלה הושגו מספר הישגים בתחום עידוד השימוש באופנים לשם יוממות:
בעיני ארגוני איכות הסביבה חל שינוי משמעותי בהתייחסות לנושא, בין היתר בעקבות מאבק ציבורי ממושך. למרות זאת, נמשכות כיום רכיבות "מסה קריטית" ופעולות אחרות במטרה לקדם את הנושא בתחומים נוספים, כגון יצירת מקומות חנייה ראויים בתחנות הרכבת והקצאת מקום בקרונות הרכבת להובלת אופניים (נכון לשנת 2016, רכבת ישראל מתירה העלאת אופניים לא מתקפלים לרכבת בשעות לא עמוסות ואופניים מתקפלים בכל השעות).
אף על פי ש"מסה קריטית" מתייחסת כמעט תמיד לנושא הגברת המודעות לשימוש באופניים לצורכי יוממות, או לנושאים אחרים בהקשר סביבתני, השתמשו בשיטת פעולה זו גם בהקשרים אחרים כגון מסה קריטית נגד הקפיטליזם, נגד הכיבוש ונגד המצור על עזה. ככה לדוגמה ב-5 ביוני 2007, סמוך למועד בו מלאו 40 שנה למלחמת ששת הימים, השתתפו כ-200 רוכבים ב"מסה קריטית נגד הכיבוש" בתל אביב.
חוקיות האירוע.
באופן תאורטי, במדינה דמוקרטית בה יש זכות חוקית להתארגנות פוליטית והבעת מחאה - אין ברכיבת אופניים המונית דבר הנוגד את החוק גם אם זה בא על מנת להעביר מסר כלשהו.