בשנת 1884 התחתנה עם הצייר וסטודנט האקדמיה המלכותית ארנסט נורמנד, אך שמרה על שם נעוריה - בחירה שנחשבה באותה תקופה ליוצאת דופן - מכיוון שכבר החלה לבסס את המוניטין שלה כאמנית. והציגה באקדמיה המלכותית מדי שנה בתערוכות מאז 1881.
הזוג גר בהולנד פארק, מקום מגוריהם של אמנים רבים אחרים באותם ימים, כגון לייטון, מיליי, פרינספ ווטס. בזכרונותיה תיארה ריי את עמדותיהם והתנהגותם של כמה מהאמנים הבכירים יותר. באחד המקרים כזה טבל פרינספ את אגודלו בצבע כחול קובלט ופגע באחת מתמונותיה של ריי. כנקמה, ריי שרפה את כובעו על הכיריים שלה.
הנרייטה ובעלה נסעו לפריז בשנת 1890 כדי ללמוד באקדמיה ז'וליאן אצל ז'ול ג'וזף לפבר וז'אן ג'וזף בנג'מין-קונסטנט. בשנת 1893, הם עברו לשכונת אפר נורווד במזרח לונדון, לסטודיו שהוקם עבורם על ידי אביו של נורמנד. לזוג נולדו שני ילדים, בן (יליד 1886) ובת (ילידת 1893).
ריי הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות היפות ובניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
ריי הייתה תומכת בפמיניזם ובזכות נשים. בשנת 1897 ארגנה הנרייטה ריי תערוכה של עבודותיהם של אמניות ליובל המלכה ויקטוריה.
היא נפטרה ב־26 בינואר 1928.
יצירה.
במקרים רבים, נישואים של ציירות סיימו את הקריירות שלהן, ואילו במקרה של הנרייטה המצב הפוך - יצירתה התפתחה ופרחה אחרי נישאויה לארנסט, אותו היכרה כסטודנטית באקדמיה המלכותית. היא הציגה את התמונה הראשונה בגיל 20. תמונותיה הודפסו פעמים רבות, והיו נפוצות כאגרות ברכה לחג המולד ולשנה החדשה.
הנרייטה ריי התמחתה בנושאים קלאסיים, אלגוריים וספרותיים. היא זכתה לציון לשבח בתערוכה הבינלאומית בשנת 1889 בפריז, ובמדליה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו. הציור שלה של פלורנס נייטינגייל, מייסדת הסיעוד המודרני, הודפס לעיתים קרובות, ובדרך כלל מכונה "הגברת עם המנורה".
הציור של הנרייטה ריי "כס המלכות של ונוס "(1894) מכיל 13 דמויות. ציור אחר שלה "סר ריצ'רד ויטינגטון מחלק נדבות" (1900) מתאר את ריצ'רד ויטינגטון, סוחר מימי הביניים וראש העיר של לונדון שנבחר ארבע פעמים. היא העדיפה לצייר דיוקנאות גברים, בעיקר אנשים בולטים בחברה כולל לורד דאפרין בשנת 1901.
דז'אניק פאיזייב
ג'אחונגיר חביבולאייביץ' (דז'אניק) פאיזייב (באוזבקית: Jahongir Habibullo ugli Fayziev; נולד ב-30 ביולי 1961, טשקנט, אוזבקיסטן הסובייטית, ברית המועצות) הוא קולנוען סובייטי, רוסי ואוזבקי, במאי קולנוע וטלוויזיה, תסריטאי ומפיק. מנכ"ל אולפן הקולנוע KIT (מאז דצמבר 2016).
ביוגרפיה.
נולד ב-30 ביולי 1961 למשפחת שחקנים. אביו – הבמאי האוזבקי חביב פאיזייב, אמו – השחקנית אויידין נורבאייבה. הוריו התגרשו כשדז'אניק היה בן פחות משנה. בהמשך, האם נישאה לשחקן האוסטי בימבולאט וטאייב ומנישואין אלה, לדז'ניק יש אח צעיר, זארובק וטאייב.
מאז ילדותו כיכב בסרטי טלוויזיה. בשנת 1983 סיים את לימודיו במחלקה למשחק של VGIK (סדנה של בוריס צ'ירקוב), בשנת 1991 סיים לימודים במחלקת הבימוי של VGIK (בסדנה של יורי אוזרוב). בסוף שנות השמונים הוא הפך לבמאי טלוויזיה והוציא לאור מספר פרויקטים, כולל סדרה של סרטי הוזיקה לשנה החדשה "שירים ישנים על העיקר" עבור רשת ORT.
מאז 1993 הוא חי ועובד במוסקבה. בשנת 1995 הגיע לטלוויזיה, בשנת 2000 הקים את אולפן הפקת הטלוויזיה "FU-24". מנהל התוכנית "קינופנורמה" (1995, בערוץ 1 אוסטנקינו), מפתח הרעיון ומנהל התוכנית "יירוט" (1997, NTV) ושיתף פעולה באופן הדוק עם הערוץ הראשון. משנת 2002 עד 2005 היה מנהל הפקות הקולנוע של הערוץ הראשון.
מתחילת שנות האלפיים הוא עוסק בעיקר בבימוי סרטים וסדרות טלוויזיה. הוא השתתף בפרויקט יצירת סרט הפנטזיה עתיר האפקטים "כלב זאב", אך בגלל חוסר מימון עזב אותו. הסרט הושלם בהמשך על ידי ניקולאי לבדב. בשנת 2005 ביים פאיזייב את הסרט "גמביט טורקי" המבוסס על הרומן מאת בוריס אקונין.
באוגוסט 2005 הקים יחד עם עמיתו מהערוץ הראשון אנטולי מקסימוב את חברת דירקציה קינו כחברת הפקות ועד שנת 2010 עבד שם כסמנכ"ל ומפיק סרטים וסדרות, כולל הסרט "אדמירל" בבימויו של אנדריי קראבצ'וק. לאחר שעזב את החברה הוא יצר את אולפן "בוננזה" והפך למפיק העיקרי בחברה החדשה.
בשנת 2012 ביים את הסרט "אוגוסט. השמיני". מאז אותה שנה הוא היה ראש הסדנה הניסויית במכון הקולנוע VGIK.
מאז דצמבר 2016 מכהן כמנכ"ל אולפן KIT. האולפן מצוי בבעלותה של חברת האחזקות Gazprom-Media, שמפיקה באמצעות GPM Cinema and Television (GPM KIT LLC) סדרות טלוויזיה עבור ערוץ NTV. היה שותף להפקת סדרות הטלוויזיה משמרת רביעית, , הסב מורוזוב, הקתדרלה והסרטים , גבול.
ז'אניק פאיזייב
המקדש
רחוב הלוחמים (חולון)
רחוב הלוחמים הוא רחוב ראשי ומרכזי בעיר חולון. הוא מתחיל במחלף וולפסון ומסתיים בכיכר הלוחמים (מעגל התנועה הגדול בישראל). הרחוב משתייך לציר אורכי שמתחיל ממחלף וולפסון ומסתיים במחלף חולון מזרח.
ברחוב זה שוכנים אתרים מרכזיים וחשובים, ובהם בית החולים וולפסון, משרד הרישוי, קאנטרי חולון, אצטדיון הלוחמים ועוד. רחוב זה מהווה ציר תחבורה חשוב, מכיוון שהוא מסתעף עם רחוב תל גיבורים בתל אביב בצפון, מחלף וולפסון ממערב ושדרות לוי אשכול ממזרח. כמו כן, רחוב זה הוא מבין צירי התחבורה הציבורית המרכזיים ביותר בחולון כאשר נפח התחבורה הציבורית עולה על 500 אוטובוסים ושירותי תחבורה ציבורית אחרים ביממה לאורך הרחוב. ממול לבית החולים וולפסון שוכן מסוף אוטובוסים שמשרת מעל עשרה קווים עירוניים, פנימיים ובינ-עירוניים.
במסגרת התכנית "מהיר לעיר" מתוכנן להיסלל נתיב תחבורה ציבורית לאורך כל הרחוב שעתיד להקל על עומסי התנועה ברחוב. בשנת 2009 סללה עיריית חולון נתיבי אופניים לאורך הרחוב, מהלך זה הוביל לביקורת שלילית מצד התושבים שטענו שנתיב זה מקצר את רוחב המדרכה מה שיוצר סכנה תמידית בקרב הולכי הרגל ברחוב.
אוגדן מילס
אוגדן ליווינגסטון מילס (באנגלית: Ogden Livingston Mills; 23 באוגוסט 1884 – 11 באוקטובר 1937) היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי. הוא כיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא הרברט הובר, בתקופה בה הוא דחף להעלאות במיסים, קיצוצים בהוצאות וצעדי צנע נוספים שהחמירו את ה. כחבר המפלגה הרפובליקנית ייצג מילס את מדינת ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית, כיהן כסגן מזכיר האוצר בממשלו של הנשיא קלווין קולידג', והיה מועמד הרפובליקנים בבחירות למושל ניו יורק ב-1926.
ראשית חייו.
אוגדן מילס נולד בניופורט, רוד איילנד, כבנם של אוגדן מילס, איש עסקים ובעלים של סוסי מרוץ, ושל רעייתו רות ט. מילס (לבית ליווינגסטון), נכדתו של עורך הדין והפוליטיקאי . היו לו שתי אחיות תאומות: ביאטריס מילס פורבס, וגלדיס מילס פיפס. הוא היה נכדו של הבנקאי דריוס אוגדן מילס.
ב-1904 סיים מילס את לימודיו באוניברסיטת הרווארד וב-1907 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הרווארד למשפטים. ב-1908 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
בבעלותם של מילס ושל אחותו גלדיס הייתה אורוות ויטלי (Wheatley Stable), חווה לגידול סוסי מרוץ. באורווה גודלו הסוסים Seabiscuit ו-Bold Ruler, שעל צאצאיו נמנה הסוס Secretariat. בבעלותו של מילס היה גם הסוס Kantar, שניצח ב-1928 בתחרות Prix de l'Arc de Triomphe.
לאחר מותו של אביו ב-1929, ירשו מילס ואחיותיו סכום של יותר מ-12 מיליון דולר כל אחד.
קריירה פוליטית.
בשנים 1912, 1916 ו-1920 היה מילס נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית. בשנים 1915–1917 הוא היה חבר הסנאט של מדינת ניו יורק והיה חבר הוועדה לענייני העיר ניו יורק בשנת 1917. ב-31 ביולי אותה שנה הוא התפטר מתפקידו בסנאט של ניו יורק כדי להתגייס לצבא ארצות הברית ושירת כקצין בדרגת קפטן עד לתום מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה שימש מילס כנשיא "אגודת המס של מדינת ניו יורק" (New York State Tax Association). ב-1920 נבחר מילס כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו יורק וכיהן בו ממרץ 1921 ועד מרץ 1927. ב-1926 התמודד מילס מטעם המפלגה הרפובליקנית על תפקיד מושל ניו יורק, אך הובס על ידי המושל המכהן, הדמוקרט אל סמית'.
מזכיר האוצר.
ב-1927 מונה מילס על ידי הנשיא קלווין קולידג' כתת-מזכיר האוצר. הוא שימש בתפקיד תחת מזכיר האוצר אנדרו ויליאם מלון.
ב-1932 מונה מילס על ידי הנשיא הרברט הובר כמזכיר האוצר של ארצות הברית. בעת כהונתו בתפקיד זה פעל מילס כיועץ לנשיא הובר והיה פעיל במסע של הובר לבחירתו מחדש לנשיאות ב-1932. במסע הבחירות הוא נסע לדטרויט, סנט לואיס לוס אנג'לס, סן פרנסיסקו, שיקגו ומיניאפוליס. יריבו של הובר במרוץ לנשיאות היה מושל ניו יורק פרנקלין דלאנו רוזוולט, דמוקרט שהיה חברו של מילס בלימודים בקולג' ושכנו במשך שנים רבות. מילס סיים את כהונתו כמזכיר האוצר ב-3 במרץ 1933.
שנותיו האחרונות.
לאחר סיום כהונתו כמזכיר האוצר נהג מילס למתוח ביקורת קשה על מדיניות הניו דיל של הנשיא רוזוולט. הוא המשיך להיות פעיל בתחום העסקי ופרסם את השקפותיו בשני ספרים: "מה עם המחר" (What of Tomorrow) ב-1935 ו"המיליון השבעה עשר" (The Seventeen Million) ב-1937.
מילס שימש כחבר בדירקטוריונים של החברות Lackawanna Steel Company ,Atchison ,Topeka and Santa Fe Railway ,Virginia and Truckee Railroad ,Mergenthaler Linotype Company ו-Shredded Wheat Company.
חיים אישיים.