שיא הפעילות והפרסום של אובו"ד היה עם ההתנקשות בריינהרד היידריך הרייכספרוטקטור (Reichsprotektor, "מגן מטעם המדינה") של הפרוטקטוראט של בוהמיה ומורבייה, כפי שנקראה צ'כיה הכבושה בפי הגרמנים, ב-27 במאי 1942, שבאופן פרדוקסלי היה גם סופה של אובו"ד. מבחינות רבות, סופה של אובו"ד נצפה עוד מתחילת כהונתו של היידריך בסתיו 1941, שכן עד סוף ספטמבר של אותה שנה דאג היידריך למעצרם של כל חברי אובו"ד כמעט, ואף עלה בידיו לנתק את הקשר בין אובו"ד ללונדון.
בדצמבר 1941 אומנו שני לוחמי המחתרת - יוזף גבצ'יק ויאן קוביש - בבריטניה כחלק ממבצע אנתרופואיד, ולאחר מכן הוצנחו בצ'כיה. הם ארבו למכוניתו של היידריך והשליכו רימון יד. היידריך נפצע, ומת מפצעיו ב-4 ביוני. בתגובה למבצע אנתרופואיד פעלו הנאצים להשמדת תנועת המחתרת הצ'כית לאחר 1942. הנאצים ביצעו פעולת נקם זוועתית, ומחקו כליל מעל פני האדמה את הכפרים לידיצה ולז'אקי, ואף רצחו באופן שיטתי את התושבים. מעט מאוד מהנשים אשר נשלחו למחנות העבודה שרדו, וחלק מן הילדים נשלחו לתוכנית טיהור הגזע, שנועדה להפוך אותם לגרמנים ארים.
באוקטובר 1942 נגזר דין מוות על 1,331 איש בבתי-הדין הנאציים בפרוטקטוראט, וכאלף יהודים נשלחו היישר מפראג למחנה ריכוז מאוטהאוזן. 252 אנשים נוספים נשלחו אף הם למאוטהאוזן, כחשודים במעורבות בהתנקשות. בסופו של דבר נאסרו כל חברי אובו"ד הנותרים.
הערכת המחתרת.
היסטוריונים רבים טוענים כי מדובר בכישלון המחתרת, משום שבמסמכים נאציים שונים נאמר כי "התנהגותם של האנשים לא מצדיקה הגברה משמעותית בכמות החיילים החמושים." מכאן שהמחתרת הושמדה בעיקר בגלל כישלונה שלה ולא עקב עוצמת האויב.
לאחר פירוק המחתרת.
ב-1944 פרצה התנגדות פופולרית לנאצים ברחבי מזרח אירופה ומרכזה, ביו היתר גם בצ'כיה. התנגדות זו הייתה רחבה יותר, ושאבה את השראתה מצבאות בעלות הברית המתקרבים ממזרח וממערב.
ב-8 במאי 1944 חתם בנש על הסכם עם המנהיגים הסובייטים, שבו נקבע כי האדמות הצ'כוסלובקיות אשר ישוחררו יהיו תחת שליטה אזרחית צ'כוסלובקית. ב-21 בספטמבר 1944 שחררו החיילים הסובייטים את הכפר קאלינוב. ברטיסלאבה שוחררה ב-4 באפריל 1945 ופראג ב-9 במאי. בכך הסתיים באופן רשמי השלטון הנאצי על צ'כיה.
ההתנגדות הצ'כית
כמיל שמעון
כמיל נימר שמעון (בערבית: كميل نمر شمعون; 3 באפריל 1900 - 7 באוגוסט 1987) היה פוליטיקאי לבנוני נוצרי מארוני. היה נשיא לבנון בין השנים 1952–1958.
ביוגרפיה.
שמעון הוא יליד העיירה דיר אל-קמר בהר הלבנון. למד משפטים בין השנים 1920–1923 באוניברסיטת סן ג'וזף בביירות. נבחר לראשונה לפרלמנט הלבנוני בשנת 1929 מטעם אזור הר הלבנון, בו נולד ובו היה מוקד כוחו הפוליטי. בתחילת שנת 1930 נשא לאישה את זלע'ה ת'אבת.
בשנת 1937 שימש כשר האוצר והעבודות הכלליות בממשלת לבנון. באותן שנים השתתף בהקמת "מפלגת החוקה" יחד עם המנהיג הדרוזי מג'יד ארסלאן וחמיד פרנג'יה ובשארה אל-ח'ורי הנוצרים. בין השנים 1943–1944 שימש כשר הפנים. בשנת 1944 נשלח לשמש כשגריר לבנון בלונדון ובין השנים 1945–1948 כשגריר ארצו באו"ם.
בכ"ט בנובמבר 1947 נשא בעצרת האו"ם נאום חריף נגד המדינה היהודית.
בשנת 1952 היה כמיל שמעון בין הגורמים המכריעים שהביאו להדחתו של נשיא לבנון בשארה אל-ח'ורי ולאחר הדחתו נבחר שמעון לנשיא לבנון. בכהונתו התרחק שמעון מהקבוצה שהעלתה אותו לנשיאות ואשר דרשה תיקונים חוקתיים והפניית משאבים לטובת האוכלוסייה הלא-נוצרית בלבנון. הוא נקט מדיניות פרו-מערבית וחיזק את קשרי לבנון עם עיראק ההאשמית, שיחד עם ירדן, טורקיה ומדינות חצי-האי ערב נחשבו למדינות הפרו-מערביות באזור. זאת למול המדינות ה"מתקדמות" באזור, מצרים וסוריה.
בשנתיים האחרונות לכהונתו כנשיא החריף המתח הבין-עדתי בלבנון, הן מסיבות פנימיות והן עקב תהפוכות מדיניות במזרח התיכון. מדיניותו של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר עודדה את הגורמים בלבנון שדחפו לעימות פנים-לבנוני. שמעון עצמו הוסיף שמן על המדורה בנסותו לתקן את החוקה הלבנונית על מנת להיבחר לכהונה שנייה כנשיא לבנון.
במאי 1958 הידרדרה לבנון למלחמת אזרחים, ושמעון ביקש את עזרתן של מדינות המערב ובראשן ארצות הברית על מנת שיגנו על משטרו. חלק מהסיוע כלל העברת נשק מישראל דרך הגבול בין לבנון לישראל. ישראל גם הייתה מעורבת בסיוע לשמעון ותומכיו בדרך האוויר. באמצעות מטוס מסוג DC-3 דקוטה של חיל האוויר האיראני שהגיע לבסיס חיל האוויר הישראלי בתל נוף הועבר במשך חודש שלל ממלחמת סיני לידי אנשיו של שמעון. ארצות הברית גם התערבה ישירות בסכסוך על ידי נחתים אמריקנים שנחתו בחוף לבנון ואילצו את המערכת הפוליטית להגיע לפשרה, שכללה את סיום כהונתו של שמעון ובחירת מפקד הצבא פואד שהאב לנשיא במקומו.
לאחר סיום כהונתו כנשיא פרש שמעון לשנים אחדות מהפוליטיקה הלבנונית, אך בראשית שנות השישים חזר לזירה הפוליטית והקים את מפלגת הלאומיים הליברלים ועמד בראשה עד לשנת 1985. מפלגתו דגלה בשמירה עיקשת על האינטרסים של העדה המארונית בלבנון ושימור זכויות היתר שלה.
בראשית מלחמת האזרחים השנייה שימש שמעון כשר הפנים וכיד ימינו של הנשיא סולימאן פרנג'יה. כמו כן הקים שמעון כוח צבאי בשם "הנמרים", ובנו דני עמד בראשו. שמעון ובנו עמדו בקשר עם ישראל במהלך מלחמת האזרחים וקיבלו ממנה סיוע צבאי ואזרחי.
במרץ 1976 נפגש שמעון עם ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין. הפגישה נערכה על ספינת חיל הים שבה הגיע רבין אל החוף שמול העיר ג'וניה בלבנון. שמעון ביקש מרבין סיוע צבאי, מזון ודלק. רבין הסכים לבקשה, אך סייג ואמר: "נעזור לכם כדי שתוכלו לסייע לעצמכם". כעבור זמן קצר התקיימה פגישה נוספת ביניהם.
במהלך הקדנציה הראשונה של מנחם בגין כראש ממשלת ישראל, מסר שמעון לממשלת ישראל תזכיר שכותרתו "ישראל ונוצרי לבנון". שמעון ציין בו שבמהלך מלחמת האזרחים התפתח בין ישראל לנוצרים שבלבנון "קשר טבעי של סולידריות", ושעל שני המיעוטים באזור, היהודי והנוצרי, "רובץ האיום של השמדה כללית בלחצו של רוב ערבי, שחוסר סובלנותו גובל בשנאת-זרים". לדבריו, "ההסתמכות על ארצות הברית היא בבחינת אשליה שסופה תהיה אכזבה" ושהיא מתנגדת "לכל רעיון של שיתוף פעולה" בין שני העמים, "על ידי העידוד שהיא מושיטה למהפכה הפלסטינית, יחסה האוהד כלפי מנהיגי תנועה זאת והדברים הבוטים שהיא משמיעה בגלוי נגד ישראל". לדבריו, "בכך תרמה ארצות הברית להקשחת עמדתם של הפלסטינים ומדינות ערב... בדרך זו מתנהגות גם מדינות אירופה... ישראל כיום מבודדת בדיוק כנוצרי לבנון מאז 1975". עוד טען בתזכיר, כי שיתוף הפעולה בין הנוצרים והמוסלמים בלבנון "הוא כמעט בלתי אפשרי על פי הנוסחה של 1943, שאינה מאפשרת כל אוריינטציה ללא הסכמתם של המוסלמים".
מאוחר יותר ביקר כמיל שמעון בישראל ביקור לילי חטוף ובמהלכו נפגש עם מנחם בגין וסייר בעיר העתיקה בירושלים.
ה"נמרים" שימשו כאחד הכוחות המרכזיים במחנה הנוצרי, עד לחיסולם ככוח צבאי על ידי בשיר ג'ומאייל ביולי 1980. כמיל שמעון הבליג על חיסול כוחו הצבאי והמשיך בשיתוף פעולה עם בשיר ג'ומאייל.
ב-13 בינואר 1982 נפגש שמעון עם שר הביטחון הישראלי, אריאל שרון בביתו של בשיר ג'ומאייל, בשכונת אשרפייה שבמזרח ביירות.
לאחר שהתנקשו בחייו של ג'ומאייל, שקל שמעון לנסות ולהתמודד על משרת נשיא לבנון, אך נמנע מכך לאחר שהבין שישראל אינה תומכת בו. בשנת 1984 הצטרף כמיל שמעון לממשלתו של אמין ג'ומאייל כסגן ראש ממשלה, לאחר ביטול הסכם ההבנות בין ישראל ללבנון. במשרה זאת החזיק עד ליום מותו.
טנריפה
טֶנֶרִיפֶה (בספרדית: Tenerife; בעברית מקובל גם השם טנריף) הוא אי ספרדי והאי הגדול (2,034 קמ"ר) והמאוכלס (כ-904,000 תושבים) ביותר בארכיפלג האיים הקנריים באוקיינוס האטלנטי, המצויים דרומית לספרד היבשתית, אל מול חופה הדרום-מערבי של מרוקו. זהו האי התיירותי ביותר עם יותר מ -5 מיליון מבקרים מדי שנה והוא הכלכלה העיקרית של הארכיפלג, המוביל את התוצר (תוצר מקומי גולמי).
היסטוריה.
תושביו המקוריים של טנריפה, כמו של שאר האיים הקנריים, היו הגואנצ'ים. הם עסקו בדיג, בלקט, בחקלאות ובגידול צאן. האי נשלט על ידי ספרד מאז שנכבש על ידה במהלך המאה ה-15. כיבוש טנריפה ושאר האיים הקנריים התאפיין בשעבוד האוכלוסייה המקומית, בהשלטת הנצרות, בהרס התרבות של בני המקום ובהעברת אוכלוסייה ספרדית לשטחי האיים.
האקלים בטנריפה נוח במשך כל השנה. התיירות היא הענף הכלכלי העיקרי ואחריו החקלאות. צידו הצפוני של האי מתאפיין בצמחייה רבה ובצבע ירוק, ואילו בדרום החופים הם צחיחים ושופעי שמש.
מזג אוויר.
בהר ישנה תופעה מיוחדת בה העיבוי של העננים נעשה ישירות אל הצמחייה וממנה למי התהום. התופעה הזו, בה מגיעים המשקעים ישירות לצמחייה ולקרקע, נקראת בפי בני המקום "גשם אופקי" והיא אחראית למרבית מי התהום בטנריפה. ניצול המים מאפשר יצוא מטנריפה לאיים השכנים.
ערים.
הערים הגדולות באי:
אטרקציות.
בין האטרקציות התיירותיות באי:
תעופה.
באי שני שדות תעופה בינלאומיים: לוס רודאוס (Los Rodeos) או טנריפה צפון (Tenerife Norte), וריינה סופייה (Reina Sofia) או טנריפה דרום (Tenerife Sur).
האסון האווירי שהתרחש בשדה התעופה לוס רודאוס ב-27 במרץ 1977 גבה 583 קורבנות וכונה "אסון המטוסים בטנריפה". בהתנגשות היו מעורבים מטוס של חברת פאן אמריקן שנסע על המסלול ומטוס של חברת KLM שניסה להמריא.