גרטרי נולד בליאז' לאב מוזיקאי עני. הוא היה נער מקהלה בכנסיית סן-דני. בשנת 1753 היה לתלמידו של ז'אן-פנטלאון לקלרק ובהמשך למד נגינה והלחנה אצל נגן העוגב בסן-פייר דה ליאז', ניקולא רנקן, ואצל אנרי מורו, מורה למוזיקה בכנסיית המכללה של סן-פול. חשיבות רבה יותר, מכל מקום, נודעה להכשרה המעשית שקיבל בהאזנה ללהקת אופרה איטלקית. כאן שמע את האופרות של גאלופי, פרגולזי ואחרים מרבי-האמנים; חוויות אלה הניבו בו את השאיפה להשלים את לימודיו באיטליה. כדי לגייס את האמצעים הדרושים, חיבר בשנת 1759 מיסה, שהקדיש למשרתים בקודש בקתדרלה של ליאז', והכומר הרלי הוא שמימן את נסיעתו לאיטליה במרץ 1759. ברומא פנה ל"קולז' דה ליאז'", שם התגורר במשך חמש שנים ועמל בשקידה על השלמת השכלתו המוזיקלית אצל קאזאלי. שליטתו בהרמוניה ובקונטרפונקט נשארה, על פי עדותו הוא, בינונית מאוד עד סוף ימיו.
את הצלחתו הראשונה הגדולה השיג ב"לה ונדמיאטריצ'ה", אינטרמצו או אופרטה איטלקית, שחיבר בשביל תיאטרון אליברטי ברומא; היצירה התקבלה בתשואות מכל עבר. יש אומרים שעיון בפרטיטורה של אחת האופרות של מונסיני, שקיבל בהשאלה ממזכיר שגרירות צרפת ברומא, הביא את גרטרי להחלטה להקדיש את עצמו לאופרה קומיק. בראש השנה של 1767 עזב איפוא את רומא ואחרי שהות קצרה בז'נבה (שם התוודע אל וולטייר ויצר עוד אופרטה), נסע לפריז.
בפריז נאלץ גרטרי להתמודד במשך שנתיים ימים עם התלאות הכרוכות בעוני ובאלמוניות. עם זאת, היו לו ידידים והשתדלותו של הרוזן קרויץ, השגריר השוודי, הביאה לידיו ליברית של מרמונטל. הוא כתב מוזיקה לליברית במשך פחות משישה שבועות, וההצגה באוגוסט 1768 נחלה הצלחה עצומה. שם האופרה היה Le Huron. עוד שתי אופרות, "לוסיל" ו-Le Tableau parlant לא איחרו לבוא בעקבותיה ולהבטיח את מעמדו של גרטרי כמלחין המוביל בתחום האופרה קומיק.
בסך הכול חיבר גרטרי כחמישים אופרות. יצירות המופת שלו הן "זמירה ואזור" ו"ריצ'רד לב הארי" - הראשונה חוברה ב-1771, השנייה ב-1784. האופרה "ריצ'רד לב הארי" נקשרה בעקיפין עם אירוע היסטורי חשוב. מופיעה בה הרומנסה הנודעת, O Richard, O mon Roi, l'univers t'abandonne ("או ריצ'רד, או מלכי, העולם נוטש אותך") אשר בוצעה במשתה - "גורלי כזה של תיאסטס", כדברי תומאס קרלייל - שערכו שומרי הראש לקציני משמר הארמון בורסאי ב-3 באוקטובר 1789. המארסייז הופיע זמן לא רב אחר כך כתשובת העם לביטוי הנאמנות שנלקח מן האופרה של גרטרי.
הבלט-אופרה שלו, "שיירה לקהיר", שנגינת נבל ומשולש משווים לה שמץ של אקזוטיות טורקית, היא הרפתקת חילוץ בסגנון החטיפה מן ההרמון; הצגת הבכורה הייתה בפונטנבלו בשנת 1783 והיא נשארה ברפרטואר הצרפתי עוד חמישים שנה.
השפעת האירועים הגדולים שהיה עד להם לא פסחה על המלחין עצמו, ושמות כמה מן האופרות שלו, כמו La rosière républicaine ו- La fête de la raison מציינים ללא חשש טעות את תקופת יצירתן; אבל אלה אינם אלא מחזות של נסיבות, והתלהבותו המופגנת של הרפובליקן איננה אמיתית. גרטרי הצליח קצת יותר בטיפולו בנושאים קלאסיים. כוחו האמיתי נגלה בתיאורי אופי ובמתן ביטוי לרגשות עדינים, טיפוסיים לצרפתים. לעומת זאת, מבנה יצירותיו הקונצרטנטיות רעוע במקרים רבים, והתזמור שלו חלש כל כך, שהחלקים התזמורתיים בכמה מיצירותיו חייבו שכתוב בידי מלחינים אחרים, כדי שקהל מאזינים מודרני יסכים לקבלם. בתקופת המהפכה הצרפתית איבד גרטרי חלק גדול מרכושו, אבל ממשלות צרפת הבאות השתדלו להתעלות כל אחת על קודמתה בהעדפת המלחין, בלי קשר למחלוקות פוליטיות. מחצר המלכות הישנה קיבל אותות כבוד והצטיינות מכל הסוגים; הרפובליקה מינתה אותו למפקח על הקונסרבטואר; נפוליאון העניק לו את צלב לגיון הכבוד וגמלה. גרטרי מת בהרמיטאז' במונמורנסי, לפנים ביתו של רוסו. חמש-עשרה שנים לאחר מותו הועבר לבו של גרטרי למקום הולדתו, ברשות שהושגה בהתדיינות משפטית מייגעת, בעוד שאר גופתו נשארה בפר לשז. בשנת 1842 הוצב פסל ארד גדול של המלחין בליאז'.
חשיפה (צילום)
בצילום, חשיפה היא סך כל כמות האור המגיעה אל סרט הצילום או אל חיישן האור, בעת יצירת התמונה. חשיפה נמדדת ביחידות של לוקס-שנייה, ונקבעת על ידי זמן החשיפה (מהירות התריס) וכמות האור (מפתח הצמצם). שקלול שני גורמים אלו יחד קובע את ערך החשיפה (EV), אותו מודדים ב"סטופים".
חשיפה מאוזנת.
כניסה של אור רב וקליטתו על ידי חיישן האור גורמת לחשיפת יתר - סינוור התמונה ו"השטחתה". מצד שני, כמות אור לא מספקת תיצור תמונה מוחשכת ואיבוד פרטים (חשיפת חסר).
חשיפה מאוזנת תלויה בראש ובראשונה ברגישות חיישן האור. כשמדובר בסרט צילום, רגישותו נמדדת ביחידות שנקבעו על ידי ארגון התקינה הבינלאומי (ISO) (ונקראות על שמו - יחידות ISO) המבטאות מהירות סרט. ככל שמספר ה-ISO גבוה יותר רגישותו גדולה יותר והחשיפה הדרושה מועטה יותר. במצלמות דיגיטליות ניתן לקבוע את מידת הרגישות של חיישן ה-CCD המיוצגת גם היא בערכי ISO. רגישות גבוהה מדי גורמת לגרעיניות של התמונה בצילום פילם או רעש בצילום דיגיטלי ולכן רצוי לבחור ברגישות הנמוכה ביותר המספיקה לתנאי התאורה.
בתנאי תאורה של יום בהיר ומפתח צמצם של "f/16", כלל אצבע לחשיפה נכונה קובע שעל מהירות התריס להיות הערך הקרוב ביותר לאחד חלקי ערך ה-ISO (מהירות הסרט), כלומר 1/125 שנייה במקרה של ISO 100.
החשיפה הנדרשת תלויה גם באפקט הוויזואלי אליו שואף הצלם והיא מהווה כלי נוסף בארגז הכלים שלו, המאפשר לו ביטוי ייחודי ויצירתי.
שליטה במידת החשיפה.
שני מנגנונים שולטים על כמות האור הנכנסת: הצמצם (שפועל כמו האישון) וזמן החשיפה, המכונה מהירות התריס. מיפתח הצמצם, שנקרא F number, נמדד באורך המוקד במילימטרים חלקי קוטר מפתח הצמצם במילימטרים (בין "f/1.4" ל "f/32") ואילו מהירות התריס נמדדת בחלקי השנייה (בין מספר שניות עד ל-1/8000 שנייה). על שני משתנים אלו להיות ביחס הפוך זה לזה כך שככל שהאחד יאפשר כניסת אור מרובה יותר, השני יצמצמה, וההפך. ניתן ליצור תמונות שונות בתכלית אך בעלות חשיפה זהה על ידי מעבר בין שני הקצוות: מיפתח צמצם גדול עם זמן חשיפה קצר (למשל מיפתח צמצם של 1.4 וזמן חשיפה של 1/1000 שניות), ומיפתח צמצם קטן עם זמן חשיפה ארוך (למשל מיפתח צמצם של 16 וזמן חשיפה של 1/60 שנייה). צמצם סגור ומהירות תריס נמוכה (זמן חשיפה ארוך), יתנו עומק שדה גדול (מרחק ארוך) מחד, וימרחו תנועה מאידך. לעומת זאת, צמצם פתוח ומהירות תריס גבוהה (זמן חשיפה קצר) יתנו עומק שדה רדוד (מרחק קצר) מחד ותמונה "קפואה" מאידך. מהירות תריס גבוהה מאוד (זמן חשיפה קצר של פחות מ-1/4000 שנייה), תקפיא את התמונה.
אמצעי עזר.
צילום לילה מחייב מהירות תריס נמוכה מאוד (זמן חשיפה ארוך של כמה שניות). בצילום במהירות תריס נמוכה יש להיעזר בחצובה, מאחר שכל תזוזה קלה של הצלם גורמת ל"מריחה" של התמונה על סרט הצילום וטישטושה. ניתן לצלם באור יום במהירות תריס נמוכה על ידי שימוש במסנן ND.
דרך נוספת לצלם בתנאי ראות גרועים או בלילה היא באמצעות מבזק (פלאש). הצילום עם מבזק אינו פשוט. והוא עלול לגרום לחשיפת יתר או חסר. לעיתים משתמשים במבזק צידי, המדגיש צללים ונותן ממד של עומק לתמונה. שילוב של מבזק עם מהירות תריס נמוכה מאפשר לכידת דמות קרובה המוארת רגעית על ידי הפלאש, יחד עם רקע מרוחק יותר ומואר פחות.
ברוב המצלמות כיום יש מנגנונים ממוחשבים של תוכניות צילום (סצנות). כדי לעזור לצלם החובב ואף המקצועי לקבוע את מיפתח הצמצם ומהירות התריס באופן אוטומטי או חצי אוטומטי (קביעת אחד מהם באופן ידני וחישוב אוטומטי של השני).
בר סלטים
בר סלטים (מאנגלית: salad bar) הוא מזנון המכיל רכיבי סלט. סוג מזנון זה מקובל במסעדות ובתי מלון ומאפשר לאוכלים לבחור את רכיבי הסלט ואת רטביו. מרבית ברי הסלטים כוללים חסה, עגבניות, מלפפונים וכן רטבים כגון רוטב אלף האיים, רוטב איטלקי, שמן זית ומיץ לימון. יש ברי סלטים הכוללים גבינות, פסטה וסוגי סלטים מוכנים (כגון סלט ביצים, או סלט רוסי או סלט תירס).
היסטוריה.
מקורו של בר הסלטים אינו ידוע. מספר מסעדות טוענות לכתר המצאת מושג זה. מסעדה בשם "הצוקים" (The Cliffs) בספרינגפילד פרסמה בראשית שנות ה-50 על קיומו של בר סלטים. מסעדה אחרת מהוואי - "Chuck's Steak House" - בית הסטיקים של צ'אק - טוענת כי היא המציאה את המושג בשנות ה-60. המושג הפך נפוץ ופופולרי בארצות הברית בשנות ה-70 ובמהלך שנות ה-80 התפשט ברחבי העולם. בסוף שנות ה-80 הפך פופולרי גם בישראל.
מילון מריאם ובסטר מציין כי המונח הפך נפוץ ומקובל בשפה האנגלית בשנת 1973.
סלט בר
גאודה
גאודה או חאודה (בחית חוככת, לא גרונית) (בהולנדית: "Goudse kaas", מילולית "גבינה מחאודה") היא גבינה קשה הולנדית הקרויה על שם העיר שבמרכז הולנד, בין הערים רוטרדם, אוטרכט והאג, בה יוצרה הגבינה לראשונה. הגבינה עשויה מחלב בקר שמעובד ומחומם עד שהגבן נפרד ממי הגבינה. זמן ההתיישנות של הגבינה אורך בין ארבעה לשמונה עשר חודשים, דבר המאפשר הוספת תבלינים מיוחדים היוצרים גבינות גאודה מיוחדות בתוספות קימל, עשבי תיבול, סרפדים, פלפל ועוד. הגבינה מכילה 28% שומן לפחות, והיא מיוצרת באופן מסורתי בכיכרות גדולות וכבדות של 5–8 קילוגרם עטופות בשעווה בצבעי אדום או צהוב.