הממשלה האיראנית נכנסה לכאוס, בעיקר משום שהכוחות המזוינים של איראן לא היו מוכנים כלל למלחמה, במיוחד לא נגד שתי המעצמות. ב-27 באוגוסט, יומיים לאחר תחילת הפלישה, רזא שאה פיטר את עלי מנצור מראשות הממשלה על אי יכולתו להתמודד עם המשבר ופיזר את הממשלה. למחרת רזא שאה הקים ממשלה זמנית חדשה ומינה את מוחמד עלי פורוע'י בתור ראש ממשלה וקרא לו לפתוח במשא ומתן לכניעה עם שתי המעצמות הפולשות. ב-29 באוגוסט הסתיימו הקרבות ברחבי איראן והמדינה נכנעה לתנאי בעלות הברית. ב-31 באוגוסט התחברו הכוחות הבריטים והסובייטים בקזווין, מה שאפשר ליצור דרך שטח להעברת אספקה וכוח מהאימפריה הבריטית לברית המועצות. בהיעדר תחבורה החליטו הבריטים לא לחזק את הכוחות המוצבים בין חמדאן לאהוואז. בינתיים, ראש ממשלת איראן החדש, פורוע'י הורה על עזיבת השגריר הגרמני וסגירת השגרירויות הגרמנית, האיטלקית, ההונגרית והרומנית בטהראן. בנוסף, לפי הדרישות של בעלות הברית, היה על כל האזרחים הגרמנים באיראן לעבור לרשויות הבריטיות והסובייטיות. אי מילוי תנאי בידי הממשלה האיראנית הביא לכניסתם של כוחות סובייטים ובריטים לטהראן ב-17 בספטמבר. הטענה הראשית באשר להדחתו של רזא שאה הייתה החשש כי אחז בסנטימנטים פרו-נאצים.
ערב הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן במלחמת העולם השנייה, סר קורא בולארד, הציר הבריטי בטהראן, קרא לממשלתו של וינסטון צ'רצ'יל להדיח את רזא שאה. בשבועות שלאחר הכיבוש הבריטי-סובייטי באיראן, המשיך בולארד ללחוץ ולעצב את ההחלטה הבריטית האולטימטיבית לאלץ את רזא שאה להתפטר ולצאת לגלות. לאחר הפלישה ועם הסדר הכיבוש של איראן, הדרישות אל הממשלה האיראנית כללו את פיטוריו של רזא שאה. רבים באיראן תמכו בהמשך שלטונו של השאה, בהם גם הבלשן אחמד כסרווי שהיה בעל השפעה רבה על דעת הקהל. לאחר שהבין כי בלתי אפשרי לשמור על תפקידו בתור שאה, רזא שאה התפטר במהלך 16 בספטמבר 1941 ובנו הבכור ויורשו בן ה-21 החליף אותו והוכתר בתואר מוחמד רזא שאה פהלווי. לאחר שאיבד את שלטונו, יצא רזא שאה פהלווי לגלות ביוהנסבורג, איחוד דרום אפריקה, מושבה של האימפריה הבריטית. במהלך גלותו הוא שמר על קשר רצוף עם משפחתו, ומכתבים רבים הוחלפו בינו לבין בנו ויורשו.
מותו וקבורתו.
רזא שאה בילה את השנתיים האחרונות בחייו בגלות ביוהנסבורג, במקומות שהותר לו להתגורר בהם לאחר מספר חודשים באיי מאוריציוס. הוא נתקל בסירוב מצד הבריטים להעביר אותו לקנדה. חלק מילדיו יצאו ביחד עם אביהם לגלות. הוא היה מרוצה יותר ביוהנסבורג מאשר במאוריציוס. הוא טייל, התרשם מהשדרות הרחבות, מהאנשים באזור ונוכחותן של נשים במקומות העבודה בשכיחות גבוהה, נושא שבתקופת שלטונו נאבק במגזר הדתי השיעי בשביל להגיע אליו ואל שוויון זכויות עבודה בין נשים וגברים באיראן. הוא הצליח לקבל ביקורים של בני משפחה מאיראן. עם זאת, הבעיות נותרו. בניו לא קיבלו השכלה מתאימה. משפחת המלוכה נותרה בחסות השליטה הבריטית.
התעוררו בעיות בנוגע לדיור של רזא. רזא שאה נהיה חסר מנוחה, עם הזמן החל להתבודד יותר וייתכן כי הרגיש שהוא מתקרב לשנותיו האחרונות. הוא ביקש שוב ושוב לעבור למדינה הקרובה יותר לאיראן. אך הבריטים, שהאמינו כי העברתו רק תזיק לאינטרסים שלהם באיראן עצמה, סירבו בתוקף. ביולי 1944, רזא שאה לקה בהתקף לב קטלני, ובכך סיים את גלותו הארוכה כאשר נפטר ב-26 ביולי 1944. לאחר מותו גופתו של רזא שאה פהלווי הועברה למצרים והוא נקבר במסגד א-ריפעי בקהיר. במאי 1950 הועבר קברו לטהראן. מאוזולאום קבורתו נהרס במהלך המהפכה האיראנית אך גופתו לא נמצאה.
ב-2 במאי 2016, במהלך חפירת אתר הקבר לשעבר, התגלתה גופה חנוטה, והועלו ספקולציות לפיהן גופה זו שייכת לרזא פהלווי. רזא כורש עלי פהלווי, נכדו של רזא שאה, סבור שהגופה שייכת ככל הנראה לסבו. כורש הצהיר כי:
מורשת.
לאחר המהפכה האיראנית הממשל הדתי החדש רמס את מורשתו של רזא שאה פהלווי בטענה כי היה כופר שפעל נגד המוסד הדתי. עם עליית ההתנגדות הפנים-איראנית לממשל הדתי היחס לרזא שאה פהלווי השתפר, בעיקר מצד הדור הצעיר. במהלך ההפגנות באיראן (2018–2019) רבים החלו למחות ולקרוא להשבת שלטון פהלווי. בשתי הערים קום ומהאד (הידועות כערים הדתיות ביותר באיראן), אלפי מפגינים שיצאו לרחובות להביע את התנגדותם לממשל קראו: "רזא שאה, תנוח על משכבך בשלום". את מורשתו של רזא שאה ניתן לסכם כהגעה למודרניזציה נרחבת והבאת בשורות החילוניות והלאומיות. בשיתוף עם אטאטורק בטורקיה ואמאנואלה ח'אן באפגניסטן, רזא שאה השיק את רעיון המודרניזציה באיראן. הוא העניק חינוך ציבורי וכללי לתושבים האיראנים, הקים אוניברסיטאות, הקים צבא מודרני וארגן את ענייני המנהל של המדינה להיות אפקטיביים כמה שאפשר.
רזא שאה פהלווי הוביל את איראן לעולם המודרני במאה העשרים אף על פי שהמודרניזם שלו היה אוטוקרטי, וכמה אינטלקטואלים ומתנגדים דוכאו. לאחר שהגן על החילוניות, החלה ההתנגדות הראשונה של אנשי הדת המוסלמים השיעים להמשך שלטונו עוד מאז שביטל את המלוכה הקאג'ארית, כאמור הייתה זאת ההתנגדות הדתית שהביאה את רזא שאה לא להפוך את איראן לרפובליקה אלא לשמור על מוסד המלוכה בדמות שושלת פהלווי. רזא שאה התעמת עם אנשי הדת במטרה להפחית את כוחם והשפעתם. אחד הצעדים שלו היה הקמת חוק שירות צבאי חובה. אנשי הדת לא רצו להישלח לשירות הצבאי. אמצעי נוסף של רזא שאה להחליש את הדת היה לאלץ הסרת רעלות מנשים, שאנשי הדת והמפגינים הדתיים התנגדו לה. הידיעה על ביטול השימוש בחיג'אב לנשים הכעיסה את אנשי משהד והמשווקים סגרו את חנויותיהם בשנת 1935, אך ההפגנות דוכאו.
משפחתו.
נשים.
לרזא שאה היו ארבע נשים, מהן תאג' אלמלוכ הפכה כאמור לשהבאנו, מלכת איראן. בנוסף לתאג', היו לו שתי נשים נוספות שהיו בנותיהן של נסיכים קאג'ארים ונוסף אליהן הייתה אשתו הראשונה, איתה התחתן בעת הפך לקצין.
ילדים.
מארבעת נשותיו היו לרזא 11 ילדים. מוצגים לפי סדר גילם מהמבוגר לצעיר:
מריופול
מריופול (באוקראינית: Маріуполь; ברוסית: Мариуполь ביוונית: Μαριούπολη) היא עיר באוקראינה, אחת הערים המרכזיות במחוז דונצק ומשמשת כמרכזו הבלתי רשמי של אזור צפון אגן ים אזוב (הים האזובי). אוכלוסיית העיר מנתה כ-480,000 תושבים בדצמבר 2021. זו אחת ממרכזי ייצור המכונות והמתכות החשובים באוקראינה ובה גם נמל ים גדול. זו אחת מעשר הערים הגדולות באוקראינה ונחשבת למרכז חשוב של תעשייה וכלכלה. העיר ניזוקה קשות במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
היסטוריה.
העיר נוסדה בשנת 1778 בשם פבלובסק (Павловск), בשפך נהר קלמיוס (Кальмиус) לים אזוב, במקום בו היה יישוב ארעי. על פי הוראתה של הקיסרית יקטרינה הגדולה, יושבו העיר והאזור בשנת 1779 על ידי היוונים, אשר הועברו מחצי האי קרים, ושמה של העיר הוסב למריופול.
בין השנים 1948–1989 העיר נקראה ז'דאנוב (Жданов) על־שם אנדריי ז'דאנוב, אשר נולד בה.
מריופול היא עיר תעשייתית חשובה (בייחוד בשל תעשייה כבדה מפותחת: ייצור מתכות, מכונות, כימיה וכדומה), עיר נמל על ים אזוב, מרכז תרבות (2 מוסדות להשכלה גבוהה, תיאטרון וכדומה) וספורט (כדורגל, כדורסל - ראו אזובמאש מריופול, ועוד).
מאז 2014 ניטשו בתחומי העיר מאבקי שליטה בין צבא אוקראינה וכוחות בדלנים פרו-רוסיים. באפריל 2014 עקב המשבר הפוליטי במדינה הייתה העיר תחת שליטת כוחות בדלנים שהכריזו על עצמאות מחוז דונצק והחלפתו ב"הרפובליקה העממית של דונצק". ב-13 ביוני כוחות צבא אוקראינה השתלטו על העיר והעיר הפכה למרכז המחוזי של מחוז דונצק. ב-24 בינואר 2015 ספגה העיר מתקפת טרור גדולה במיוחד כאשר בוצע ירי ארטילרי מהשטחים הנשלטים על ידי הבדלנים הפרו-רוסיים ושום גורם לא לקח אחריות על מתקפה זו. בתקיפה נפגע בניין מגורים כש-30 איש נהרגו, 93 איש נפצעו ומתוכם 75 אושפזו. במתקפה נהרסו עשרות מבני מגורים, בתי ספר, חנויות, גני ילדים ושני שווקים במרכז המסחרי של העיר.
העיר עברה שיקום בצל המלחמה. בדצמבר 2021 אושרה בעיר תוכנית פיתוח, שנכתבה בהשראת יעד הנופש בטומי שליד חוף הים השחור בגאורגיה. מטרת התוכנית — שיעדה היה 2030 — היא להפוך את מריופול ליעד תיירות.
העיר הותקפה על ידי רוסיה במהלך קרב מריופול (2022), ועשרות אלפים מתושביה נהרגו או ברחו מערבה לשאר שטחי אוקראינה ולמדינות השכנות. בחודש אפריל 2022, עברה העיר תחת שליטתה של הרפובליקה העממית של דונצק ובתאריך 20 במאי 2022, נכנעו הלוחמים האוקראינים האחרונים בעיר ונלקחו לשבי.
הקהילה היהודית.
יהודים התגוררו בעיר מאמצע המאה ה-19. בשנים הבאות נפתחו בעיר חמישה בתי כנסת המבנה של אחד מהם, בית הכנסת הכוראלי , שנחרב בעת מלחמת העולם השנייה ובתקופה הסובייטית שלאחר המלחמה, שרד בחורבנו עד שנות ה-90 של המאה ה-20, אז קרס הגג תחת שלג כבד. שרידי המבנה הועברו לרשות הקהילה היהודית ובשנת 2022 נבחנה במועצת העיר האפשרות להכריז עליו כאתר מורשת.
ב-20–22 באוקטובר 1905 בוצע פוגרום ביהודי העיר. 21 יהודים נרצחו בפוגרום ובתים וחנויות רבים נבזזו.
במלחמת העולם הראשונה אירחה העיר גולים יהודים רבים, בין היתר השתכנה בה גם ישיבת פוניבז' בראשות רבי יצחק יעקב רבינוביץ. מ-1916 ועד 1922 כיהן כרב העיר, הרב יצחק קוסובסקי.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הפכה העיר למרכז תעשייתי ויהודים רבים הועסקו במוסדות שלטוניים ובתעשייה. בעיר פעל בית ספר ביידיש. ב-1939 מנו היהודים בעיר 10,444 נפש, כ-5% מאוכלוסיית העיר. ב-8 באוקטובר 1941 כבשו הגרמנים את העיר ותוך פחות מחודש רצחו, ביחד עם משתפי פעולה אוקראינים, את רוב יהודי העיר בשני מבצעי רצח בבורות ירי.