במרץ 2002 "עמותת הרוב הציוני - אזרחים למען שוויון זכויות ודת" בשיתוף עם מאפיית "לחם ארז" עתרו לבג"ץ בטענה כי "חוק איסור החמץ" פוגע בחופש העיסוק של לחם ארז ושל עסקים אחרים המתפרנסים משיווק והפצה של מוצרי חמץ ולכן הוא עומד בסתירה להוראות ודינו לעבור מן העולם במרץ 2002, עם פקיעתה של הוראת השעה לגבי שמירת דינים הקבועה בחוק היסוד. העתירה, נמשכה על ידי העותרים בהמלצת בית המשפט.
בשנת 2005 שב ועלה הדיון הציבורי בדבר אכיפת החוק, כאשר היו עימותים בין מספר חברי כנסת שכללו בין השאר קריאה להתפטרותו של אופיר פינס, שר הפנים דאז. השיא של אותם עימותים היה בדיון השבועי בכנסת בהצעה להביע אי-אמון בממשלה, בהצעת ש"ס להפיל את הממשלה "שמפקירה את חוק החמץ", ובאזהרה לשר פינס על "סיכון קיומה של המדינה היהודית".
את הקושי שבאכיפת החוק תימצת פינס בשתי בעיות שעולות מלשון החוק: הקושי להגדיר מהו "מוצר חמץ" ולהוכיח זאת, לאור שפע המוצרים המצויים בשוק כדוגמת לחמניות ועוגות שאינן חמץ, והשאלה על המינוח "הצגת חמץ בפומבי", שהיא עיקר בעבירה, ללא הגדרה מפורשת לפומביות, והאם חלה על מדפי המרכול או גם על מדף מוצנע בחנות קטנה.
בשנת 2007 הפגינו עשרות חרדים מול חנויות ברחוב הלל בירושלים שמכרו חמץ. הקריאות הפכו אלימות; תחילה החלו המפגינים בקריאות פרקי תהילים ומאוחר יותר בהתנצחות קולנית בין המפגינים לסועדים שישבו בצד החיצוני של בתי העסק. הסערה לא שככה ובשנה לאחר מכן אף הוחרפו ההפגנות אל מול אותן חנויות.
בשנת 2017 הגישה ח"כ תמר זנדברג ממפלגת מרצ הצעה לביטול החוק, בטענה שאין לו מקום במדינה דמוקרטית וכי הוא אינו חלק מסטטוס קוו שנחתם בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20.
פסיקה.
באפריל 2008 הוגשו ארבעה כתבי אישום כנגד ארבעה בעלי מסעדות בירושלים (פיצוציית "טרמינל 21" ברחוב שלומציון, מסעדת "רסטו בר" במרכז העיר, "פיצה צ'ילי" ו"איוו מיט בורגר" מרחוב הלל) שלטענת המדינה עברו על החוק כשמכרו חמץ בחג הפסח. ב־3 באפריל 2008 מחקה שופטת בית המשפט לעניינים מקומיים בירושלים, תמר בר-אשר צבן, את כתבי האישום. את העותרים ייצגו עורכי הדין סרור מארון, גלעד ברנע, דב אלפרט ואילן פרגר. בהחלטתה של צבן הסתמכה השופטת על חוק העונשין שקובע כי " ניתן דין לפירושים אחדים סבירים לפי תכליתו, יוכרע העניין לפי הפירוש המקל ביותר עם מי שאמור לשאת באחריות הפלילית לפי אותו דין", ולכן אימצה את הפרשנות המקלה לפיה אין זה נחשב ל"מקום פומבי". בנוסף היא הבחינה בהבדל הניסוחי בין "מקום ציבורי" ל"פומבי" בהדגישה, כי "לא במקרה נעשתה ההבחנה". חנות אינה עונה להגדרה "פומבי" על פי החוק, ולצורך כך אף נעזרה צבן בפירוש רש"י לגמרא לפיו רשות הרבים היא "פרהסיה" ו"מקום שנראה מכל מקום". מאחר שחנות היא מתחם סגור הרי שאינה עונה להגדרה, להבדיל משוק. כלומר, החוק אינו אוסר על מכירת חמץ או הצגתו בתוך חנות, אלא על הצגתו בפומבי, קרי מחוץ לחנות, בלבד. הייתה זו הפעם הראשונה שהוגש כתב אישום על פי חוק זה. בבית המשפט טענה המדינה כי "בעיר שרבים מתושביה לא רק יהודים אלא דתיים [ירושלים], ורוב חברי מועצתה לא רק יהודים אלא דתיים, כיבוד הדדי מצדיק את קיום החוק. מה גם, שבשכונות ערביות בעיר מותרת הצגת חמץ". העתירה העלתה מחדש את שאלת מטרת החוק והלגיטימציה שלו במדינה דמוקרטית חופשית. בפסק הדין הסבירה השופטת: "חוק חג המצות, הוא ללא ספק חוק סמלי בעל צביון דתי שלא נועד לעגן את ההלכה בספר החוקים, גם אם יוזמיו נמנו על חברי הכנסת שומרי המצוות. החוק אינו עוסק בכל מוצרי החמץ באשר הם, אלא רק במוצרים המסמלים את החמץ יותר מכל: לחם, לחמנייה, פיתה ומוצרי קמח אחרים". השופטת הוסיפה כי החוק עוסק רק בהיבט של "בל ייראה" ולא באיסורים החמורים על-פי ההלכה של אכילת חמץ, החזקתו או איסור הנאה ממנו. לפי החלטתה, המחוקק בחר ב"בל ייראה" במובנו הסמלי - כלומר לא להציג בפומבי חמץ למכירה או לצריכה. בר-אשר צבן ציינה, ש"פומביות" היא יסוד בכמה עבירות, ובהן מעשה מגונה בפומבי, ובעבר במקרה תקדימי זוכה אדם מעבירה זו לאחר שנקבע שתא בשירותים ציבוריים אינו עונה על הגדרת "פומבי". לבסוף קבעה כי חנות או מסעדה אינן עונות על התנאי המעוגן בחוק - "הצגה בפומבי" - שכן הן אמנם מקום ציבורי, אך לא פומבי על פי ההגדרה המילונית והמשפטית. על כן נקבע כי מאחר שהצגת החמץ נעשתה במקומות שאינם בגדר מקום פומבי, הרי ש"אפילו הודו הנאשמים בהצגת חמץ בתוך עסקיהם - חנות, מסעדות ופיצרייה - אין מעשיהם מהווים עבירה. אילו נטען שהעבירה נעברה בדוכן שהוצב בפומבי, ברשות הרבים, כי אז היו מתקיימים יסודותיה". (ת.פ. 4726/07). בהחלטתה אף התבססה על לשון ההסבר הכתוב בהצעת החוק המקורית עצמה, בה נכתב מפורשות כי תכליתו של החוק להתמודד עם התופעה של הצגת חמץ בפרהסיה, כדי למנוע פגיעה ברגשות הציבור וכדי לשמור על הצביון של חג הפסח במרחב הציבורי:. "...ומוצרי החמץ מוצגים לראווה בפרהסיה, דבר הפוגע ברגשות רוב הציבור הדתי, המסורתי והלאומי. הצעת החוק מטרתה למנוע הצגת לחם, לחמניות ופיתות בפומבי, כדי למנוע פגיעה ברגשות הציבור." לפסיקה היו תגובות רבות שכללו גינויים מכמה חברי כנסת ובניהם אף שר הדתות דאז, יצחק כהן (ש"ס) שתקף בחריפות את החלטת בית המשפט בעניין זה.
חוק החמץ
אבי אגבבה
אָבִי אָגַבַּבָּה הוא מוזיקאי, מתופף, נגן כלי הקשה ומלחין ישראלי, חבר בהרכבים "זאפה", "הכוכב הלבן" ו"אנסמבל מזרח-מערב".
קריירה.
אגבבה הוא בוגר המחזור הראשון של בית הספר למוזיקה רימון. יצירתו מאופיינת בסגנון נגינה ייחודי, כאשר הוא בעיקר מלווה זמרים ולהקות בסגנונות: ג'אז, רוק, מוזיקה ערבית ומוזיקה הודית. הופיע ברחבי העולם עם חוה אלברשטיין, אייל סלע ויאיר דלאל והשתתף באלבומיהם. השתתף גם באלבומים רבים נוספים, בהם טוב לנו יחד של מאור כהן ומטבח אקוסטי של נקמת הטרקטור. בשנת 2006 הוציא לאור אלבום בכורה בסגנון מוזיקת עולם בשם "Laughing With Angels".
בשנת 1995 ליווה את עוזי חיטמן בקלטת הילדים "ילדיש", בנוסף להקלטת האלבום בעל אותו השם.
בשנת 2010 החל לשתף פעולה עם רון (שפאץ) כהן ואביטל רז בהרכב הנקרא אנסמבל Naad. ההרכב מתמחה במוזיקה הודית קלאסית אך משלב גם חומרים מקוריים ועיבודים לניגונים יהודיים.
טרייסי פראצ'ט
אורי זך
אוֹרִי זך (נולד ב-31 באוקטובר 1976) הוא מוזיקאי, מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי.
ביוגרפיה.
בוגר בית הספר למוזיקה "רימון". לפרסומו הראשון זכה זך בשנת 2005, כאשר הפיק ועיבד יחד עם שמוליק נויפלד את כל שירי אלבום הבכורה של אשתו הזמרת מירי מסיקה. באלבום ניגן זך בפסנתר ובקלידים, ואף הלחין את השיר "שני כוכבים" ("רחוק מכאן") למילותיו של ארז ברזוליק עם מסיקה עצמה. באותה שנה אף הפיק ועיבד את אלבום הבכורה של אוהד חיטמן, וניגן גם בו בקלידים.
בשנת 2006 הפיק ועיבד את שירי אלבום הבכורה של איה כורם, ואת האלבום "ככה מקרוב" של ניר סנדץ'. לאלבום הבכורה של הראל סקעת, שיצא באותה שנה, הלחין ועיבד זך את השיר "הרוח תשנה את כיוונה" למילותיה של אסתר שמיר. כמו כן באותה שנה ניהל מוזיקלית את המחזמר "כמו בסרט".
בשנת 2007 יצא האלבום השני של מסיקה, "שלום לאמונות", אשר גם בו הפיק ועיבד זך את כל השירים. באלבום זה הלחין את השירים "אסופים" (למילותיו של מוטי פרלמן) ו"שירה" לו גם כתב את המילים. בסוף אותה שנה הפיק את אלבומה של יעל נחשון, "פנייך".
כיום זך מנגן בהופעות של דני רובס ובהופעות של מירי מסיקה, לה נישא בשנת 2005.
במאי 2010 הוציא זך סינגל בכורה כזמר, "בלגאן", שכתב והלחין בעצמו.
זך הוא גם המפיק המוזיקלי במספר תוכניות טלוויזיה, ביניהן גם בית ספר למוזיקה. בנוסף, מלמד ומרכז את מסלול הפקה מוזיקלית בבית הספר למוזיקה של הקריה האקדמית אונו.
חיים אישיים.
ב-2005 נישא לזמרת מירי מסיקה. ב-3 ביולי 2010 נולדה בתם הבכורה, וב-2013 נולדה בתם השנייה.
מתגוררים בקריית אונו.
Java script
רחוב קפלן
רחוב קפלן הוא רחוב וציר תנועה ראשי במרכז תל אביב הקרוי על שם אליעזר קפלן. הרחוב מהווה את אחד מצירי הכניסה הראשיים למרכז העיר מנתיבי איילון, מגבעתיים ומדרום רמת גן. ראשית הרחוב במחלף קפלן ומפגש הרחובות דרך בגין (דרך פתח תקווה) וגבעת התחמושת (קטע הרחוב הקצר שבין דרך בגין ונתיבי איילון). סופו של הרחוב במפגש הרחובות אבן גבירול ודיזנגוף.
הרחוב נבנה על תשתית "דרך הים" - הרחוב הרוחבי הראשי של מושבת הטמפלרים שרונה, שנבנתה בצורת צלב. הרחוב האורכי שניצב לו היה רחוב כריסטוף הופמן (Christoph-Hoffmann-Straße) הוא רחוב דוד אלעזר כיום. רחוב קפלן היה מחובר בצדו המערבי לשביל שחיבר בין יפו והכפר סומייל ובצדו המזרחי לדרך "נבלוס-דמסקוס" (דרך בגין). בשנת 1939 גורשו הטמפלרים מארץ ישראל ועם קום המדינה הפכו מבני הטמפלרים למבנים ששירתו את מדינת ישראל, לאחר שימוש דומה בהם על ידי המנדט הבריטי.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 הוקמו בחלקו המערבי של הרחוב ובסביבתו (גם ברחוב דובנוב הניצב לו שהיה מחוץ לתחומי המושבה הישנה), בנייני ציבור מוסדיים רבים, בהם בנייני הסוכנות היהודית ובית ההסתדרות הציונית העולמית (אשר נמצא בפינת רחוב לאונרדו דה וינצ'י), בית העיתונאים על שם סוקולוב, בית הסופר, בית יכין ועוד. רוב הבניינים האלו נבנו בסגנון הברוטליזם שאפיין את הבנייה בארץ באותן שנים, והם חלק ממרכז עסקים הנמשך גם בשדרות שאול המלך. מצפון לרחוב קפלן נמצא מחנה רבין, ובו משרד הביטחון, מוצב הפיקוד העליון של צה"ל, מטה חיל האוויר ומטה חיל הים. הרחוב הוא מיקום פופולרי להפגנות נגד משרד הביטחון.