לאחר רכישת המגרש על ידי דה פיילא וייעוד חלקו למטרת הקמת בית החולים, החלו בבנייתו ב-1879. את אבן הפינה הניח בראקו (Bracco), הפטריארך הלטיני של ירושלים. את בניית קומת הקרקע והמרתפים מימן הברון דה פיילא ובנייתם הסתיימה ב-1881, ואילו שתי הקומות העליונות והכנסייה שבתוך המכלול נבנו בכספן של אחיות סן ז'וזף, אשר קיבלו לידיהן את הפעלת המוסד. הבנייה הסתיימה ב-1896. כדי להבטיח את הכנסותיו הקבועות של בית החולים הוסיף דה פיילא בניין חנויות ליד חומת העיר העתיקה, מול בית החולים.
דה פיילא ומפעליו קיבלו רק תמיכה מועטה ביותר מן המדינה הצרפתית. בית חולים זה היה המוסד הראשון מחוץ לחומות שעמד לשירות האוכלוסייה המקומית. אמנם, בית חולים במגרש הרוסים נבנה כבר בראשית שנות ה-60, אך הוא שירת בעיקר את הצליינים הרוסים.
סגנון הבנייה של בית החולים אופייני לזה של מוסדות ציבור קתוליים בצרפת באותם ימים, וממזג אלמנטים מהרנסאנס הצפוני המאוחר ומהבארוק. בתוך הבניין צבע דה פיילא בעצמו את קירות הכנסייה בדגמי צלבים ופרחי חבצלת (סמל המלוכה הצרפתית), ועל קיר החומה העליונה צייר את מגני האבירים הצלבניים שכבשו את ירושלים ואת תמונת ירושלים ביום הכיבוש, וכן דמויות גדולות של אבירים ממסדרי הטמפלרים וההוספיטלרים. במלחמת העולם הראשונה כיסו הטורקים את ציוריו בשחור והוא חידש אותם לאחר המלחמה. דה פיילא נפטר בבית החולים סן לואי ב-1925.
בין 1948–1967 נמצא בית החולים בסמוך לגבול שחילק את ירושלים בין ישראל לירדן, שעבר בין בית החולים לחומות העיר העתיקה. סיפור מיוחד התרחש כאשר אחת מהחולות הביטה דרך החלון והפילה את שיניה התותבות היישר לתוך שטח ההפקר. רק לאחר תיווכו של האו"ם ומשא ומתן עם הירדנים, הצליחו להיכנס לאזור ולהשיב לחולה את שיניה.
בית החולים כיום.
כיום משמש בית החולים כהוספיס, המעניק לחולים טיפול תומך בסוף חייהם. הוא משרת אוכלוסייה מגוונת מאוד הכוללת מוסלמים, יהודים ונוצרים. נזירות מסדר "סן לואי" הן בעלות האחריות על בית החולים. רבים מהצוות בבית החולים הם מתנדבים שמגיעים מרחבי העולם לארץ לתקופות שבין שלושה חודשים לשנתיים, על מנת להתנדב בו.
בבית החולים יש 50 מיטות המיועדות לחולים סיעודיים. בבית החולים קיימות שלוש מחלקות: סיעודית, סיעודית מורכבת וכן מחלקה אונקולוגית.
כדי להתאים לצורכי חולים מכל הדתות, המטבח בבית החולים כשר ומותאם גם לדרישות האסלאם. האחות מוניקה דולמן היא האחות הראשית של בית החולים והמנהלת שלו, שבעצמה הגיעה מגרמניה כדי להתנדב בבית החולים לכמה חודשים, ומאז נשארה שם.
גישת האנאל
פאו 2
אברהם ברוידא
מוצר מדבקה
מוצר מדבקה (באנגלית: White-label product) הוא מוצר או שירות המיוצר על ידי חברה אחת (היצרן) אשר חברה אחרת (המשווק) ממתגת אותו כך שיראה כאילו היא עצמה ייצרה אותו.
היסטוריה.
מקור השם נגזר מהדימוי של תווית לבנה על האריזה שניתן לרשום בה את שם המשווק. המקור לכך הוא ככל הנראה עוד בתקליטים. לפני שהתקליט שוחרר לציבור ולפני שעוצבה והודפסה עטיפה רשמית, הוא היה נשלח ל-DJ בתוך אריזה לבנה על מנת שיוכלו להשמיע אותו ברדיו ובמועדונים, וכך ליצור עניין בקרב הציבור לרכישת התקליט עוד בטרם הוא נשלח לחנויות המוזיקה.
שימוש נפוץ.
השימוש במוצרי מדבקה הוא לרוב למטרת ייצור המוני של מוצרים גנריים כולל מוצרי אלקטרוניקה ומוצרי צריכה כגון נגני DVD, טלוויזיות, אופניים ואפליקציות.
חברות רבות מבצעות מיקור חוץ או משתמשות בחברות מוצר מדבקה במטרה לספק שירותים מותאמים מבלי להשקיע בפיתוח של המוצר.
למרכולים רבים יש מוצרי מותג פרטי המסופקים על ידי יצרנים המוכרים את המוצרים למספר מרכולים ומשנים רק את התווית. בנוסף, חלק מהיצרנים יוצרים מותג גנרי מוזל הכולל רק את שם המוצר ("קולה"). כך לדוגמה ברשת המרכולים רמי לוי שיווק השקמה, נמכר מותג פרטי בשם "קנייה חכמה" במקביל למוצרים אחרים המיוצרים על ידי אותו יצרן אך בשם שונה.
אברהם שמחה קפלן
תסתכל עליי
תסתכל עליי הוא האלבום השלישי של הזמרת רוני דלומי, אשר יצא בשנת 2016, כשלוש שנים לאחר אלבומה השני, "תחזיקו".
האלבום, בהפקתו של אורי אבני, כולל שמונה שירים שכולם נכתבו ורובם גם הולחנו על ידי דלומי, לעומת האלבום הקודם בו לקחה חלק רק בכמחצית מהשירים. בנוסף הלחינו עמה מספר שירים אורי אבני ואביב קורן וטל גורדון כתבה אתה את אחד השירים.
Die Elenden sollen essen, רי&quot;ב 75
Die Elenden sollen essen (בעברית: יאכלו ענווים), רי"ב 75, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון שאחרי חג השילוש הקדוש, שחל ב-30 במאי 1723.
רקע.
באך עבד כנגן עוגב בעיר מילהאוזן בין 1707 ל-1708, אך שלח ידו גם בהלחנת קנטטות. לאחר מכן היה מלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר מוזיקה בסגנון חופשי יותר, כגון הקונצ'רטי הברנדנבורגיים.
בפברואר 1723 נבחן באך עם עוד כמה מועמדים לתפקיד מנצח המקהלה ואחראי על המוזיקה בכנסיות המרכזיות בלייפציג. הוא התקבל לתפקיד והחל את עבודתו במאי כשקנטטה מס' 75 היא הקנטטה הראשונה אותה ביצע במסגרת תפקידו בעיר. הוא חי ופעל בעיר כ-27 שנים, עד מותו. שם כתב את רוב הקנטטות שלו: מתוך יותר מ-200 קנטטות שידוע עליהן כיום, פחות מ-40 נכתבו עד הגיעו ללייפציג וכל השאר נכתבו בעיר; בדומה לעבודתו בוויימאר, מטרתו הייתה להלחין קנטטה עבור כל מועד בשנה, תוך כמה שנים. עם זאת, נהג מדי פעם לבצע שוב קנטטות ישנות שלו, לעיתים עם עריכות ושינויים קלים.
ב-1870 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 18 של פרסומיה.
מילים ומוזיקה.
סדר הקריאה ליום ראשון שלאחר חג השילוש הקדוש כולל פסוקים מאיגרת יוחנן הראשונה ופסוקים מהבשורה על-פי לוקאס בהם מתואר משל האיש העשיר ואלעזר המלמד שכל עושר העולם הזה לא יתקיים בעולם הבא.
הקנטטה מחולקת לשני חלקים שכוללים 14 קטעים, שבעה נועדו לביצוע לפני תפילת המיסה ושבעה אחריה. היא מהארוכות שבקנטטות באך, בדומה ליצירתו הבאה, רי"ב 76. שני החלקים מסתיימים בקטעים ממזמור של המשורר הגרמני בן המאה ה-17, סמואל רודיגסט (Samuel Rodigast). זהותו של מחבר שאר הלברית אינה ידועה. הלברית פותחת בציטוט מתהילים כ"ב "יאכלו ענווים וישבעו" המהווה קישור בין המשל לבין המשך הטקסט. שאר הלברית עוסקת בעושר העולם הזה שיאבד בעולם הבא ועל קבלת הייסורים והמצוקה בחיים כדי ליהנות לאחר המוות. החלק הראשון מתמקד בנושאים הגופניים והחלק השני בסבלה של הנשמה. בעיתוני העיר מאותה שנה נאמר שהקנטטה התקבלה בהערכה.
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני סופרן, אלט טנור ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, חצוצרה, שני אבובים, אבוב ד'אמורה, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו שכולל גם בסון. כקנטטות רבות שלו, הקנטטה מורכבת מאריה ומרצ'יטטיב לסירוגין, למעט הפתיחה והסיום של כל חלק. המוזיקה זהה בשני הכורלים המסיימים את החלקים. בה ארבעה עשר קטעים שמחולקים לשני חלקים:
הקלטות.
היצירה הוקלטה במלואה כ-14 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את גוסטב ליאונהארדט (ב-1975), טון קופמן (ב-1997), מסאקי סוזוקי (ב-1998) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
איוואן פצאיקין
איוואן פצאיקין (ברומנית: Ivan Patzaichin; 26 בנובמבר 1949 – 5 בספטמבר 2021) היה חותר רומני. היה אלוף אולימפי בעל 7 מדליות מהן 4 זהב (מקסיקו 1968, מינכן 1972, מוסקבה 1980 ולוס אנג'ילס 1984) ואלוף עולם בעל 22 מדליות מהן 9 זהב (קופנהגן 1970, טמפרה 1973, סופיה 1977, בלגרד 1978, דיסבורג 1979, נוטינגהאם 1981, בלגרד 1982 וטמפרה 1983).
ביוגרפיה.
פטזאיקין נולד בכפר קטן בדוברוג'ה שברומניה, בן למשפחה בעלת שורשים ליפובנים, וכן חבר במועדון השייט של מועדון הספורט "דינמו בוקרשט". עם פרישתו מעולם התחרויות הפך למאמן הנבחרת הלאומית הרומנית בשייט וכונה "האדמירל". תלמידיו, וביניהם האלוף האולימפי בשייט באולימפיאדת סידני (2000), פלורין פופסקו, זכו ביחד ביותר מאלף מקצי שיט שונים.
נפטר ב-5 בספטמבר 2021.
אבירם זלקוביץ'
אביעזרי זליג אוירבך
הרב אביעזרי זליג אוֹיֶרבַּך (בכתיב שנהג בזמנו: אויערבך; בגרמנית: Sigmund Auerbach; חנוכה ה'תר"א, דצמבר 1840 – ט' בתשרי ה'תרס"ב, 22 בספטמבר 1901) היה רב ומחנך אורתודוקסי יהודי-גרמני. רבה של הלברשטאדט, חבר הנהלת בית המדרש לרבנים בברלין, חבר הנהלת "איגוד הרבנים הכללי בגרמניה", ויו"ר ועד ההלכה של "התאחדות הרבנים נאמני התורה והמסורת בגרמניה".
ביוגרפיה.
נולד בדרמשטאדט ללאה ולרב צבי בנימין אוירבך, למד תורה מפי אביו ורכש השכלה כללית בגימנסיה המקומית. אחרי בחינת הבגרות למד פילוסופיה ושפות שמיות באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת ברלין. בעת שהותו בברלין למד בבית המדרש הישן שברחוב היידרויטר ונעשה מקורבו של הרב מיכאל זקש.
בשנת ה'תרכ"ג (1863), תכנן לנסוע לפריז כדי ללמוד אצל המזרחן שלמה מונק, אך נענה לבקשת אביו להשתתף בצוות המייסד של בית ספר תיכון חרדי בפיורדא. הוא שימש כמנהל בית הספר. הקהילה בפיורדא הייתה רובה ככולה רפורמית ובית הספר נפתח עם מספר תלמידים מצומצם שהגיע בשיאו לכמאה וחמישים תלמידים. בשנת ה'תרכ"ז (1867), נישא לרוזה (רייזכא) בת יוסף הירש, בת למשפחת הירש האמידה. בלילות השלים את לימודי הרבנות לבקשת אביו, ולאור סירובו של אביו לסמוך אותו בעצמו לרבנות הוא נסמך לרבנות בידי הרב יצחק אלחנן ספקטור מקובנה.