בספר בראשית נאמר:
חז"ל.
בספרות חז"ל, בדומה למקרא, נמצאים ביטויים רבים המגשימים את האלוהות, וביטויים אחרים המרחיקים מהאל כל הגשמה. במהלך הדורות היו מחלוקות רבות לגבי השאלה מה הייתה תפיסת האלוהות של חז"ל. היו שסברו שחז"ל האמינו שלאל צורה ורגשות, כלומר כפי פשט המקראות, והיו שסברו שלחז"ל הייתה תפיסת אלוהות פילוסופית מורכבת. ככל הנראה בספרות התלמודית נמצאות שתי התפיסות אם כי המקומות והביטויים שמהם נראה שחז"ל שללו גשמות מהאל רבים יותר.
מניח תפילין, יושב בין מלאכים, בעל רחמים, כעס ושאר היפעלויות אנושיות:
למרות כל זאת, נמצאים בתלמודים ובמדרש מושגים הבאים כתחליף ראוי, כביכול, לדבר על האלוהות מבלי להגשימה.
האל נקרא בכינויים שונים – שלא היו שגורים בימים מוקדמים יותר – שמטרתם להרחיק גשמות מן האל:
המונח 'מקום' כתיאור של האל מורה על כך שהאל אינו נמצא באתר כלשהו כיוון שאיננו יש גשמי. על הביטויים המגשימים במקרא אמרו חז"ל ש.
אנו רואים שחז"ל עוסקים בפעילות הרמנויטית שמטרתה להסביר את הביטויים המגשימים שבמקרא בהתאם לתפיסתם שיש לשלול גשמות מהאל. לדידם, הביטויים המגשימים שבספרי הנביאים עמוקים ויש להבינם כמשל.
חז"ל פיתחו את מושג השכינה ודרכו הסבירו מקראות שלכאורה מורים על כך שהאל גשמי.
השכינה היא ישות נבראת, מעין אצילות רוחנית המבטאת את היחס בין האל לעולמו.
השימוש במונח 'שכינה' עוזר בביאור מקרים בהם כתוב במפורש שהאל יורד או עולה, נמצא במקום מסוים וכדומה. בתרגומי התנ"ך מתקופת התנאים נעשה שימוש נרחב במושג. לדוגמה, את הפסוק "והתהלכתי בתוככם" (ויקרא כ"ו) מתרגם אונקלוס "ושכינתי תשרה בתוככם".
במדרשים רבים אנחנו רואים שבתודעתם של חז"ל כבר פשוט שכל הביטויים של עליה וירידה לא מכוונים על עצמות האל אלא על שכינתו:
ההנחה המונחת בבסיס המדרש, בין למקשה ובין למתרץ, היא שהפסוק לא מדבר על האל אלא על השכינה.
הפילוסופיה היהודית בימי הביניים.
הפילוסופים היהודים במהלך ימי הביניים הושפעו רבות מהפילוסופיה היוונית שהגיעה אליהם בתיווכם של הוגי דעות מוסלמים.
מרבית הרבנים שעסקו בפילוסופיה של הדת הסכימו לגבי היסוד של שלילת הגשמות.
מתקופת הגאונים נמצאים מכתבים ופסקי הלכה מהם למדים שהחכמים של אותם ימים היו תמימי דעים לגבי יסוד זה.
הרב סעדיה גאון הקדיש פרקים נרחבים בספרו "אמונות ודעות" לחזק עיקר זה ולהסבירו בראיות פילוסופיות ובראיות תורניות. בספר זה, מלבד המלחמה בנצרות והאלילות, מתפלמס הרב עם שיטות של פילוסופים שקדמו לו, מפרש ביטויים מגשימים במקרא ומביא טענות פילוסופיות כחיזוק לדעותיו.
רבנים נוספים כריה"ל, רבי בחיי אבן פקודה ועוד, כתבו על כך בחיבוריהם וניסו לתת תוקף רציונלי לשלילת הגשמות. למרות תמימות הדעים בקרב הרבנים ואנשי המחשבה לגבי כך, נחלקו הדעות על מעמדו ההלכתי של הרעיון.
הספר השיטתי ביותר, הרדיקלי ביותר ואף המשפיע ביותר הדן בעניין זה הוא הספר "מורה הנבוכים" שכתב רבי משה בן מיימון.
הרמב"ם החמיר מאוד בעניין שלילת הגשמות, ואילו בר הפלוגתא הגדול שלו, הראב"ד, למרות שהיה שותף לדעה שיש לשלול גשמות מהאל, לא החמיר עם אלו האוחזים בדעה הכוזבת הזאת ואף כינה אותם "גדולים וטובים ממנו", בתגובתו לפסקו של הרמב"ם כי המאמין בהגשמה הוא בכלל אפיקורוס, ואין לו חלק לעולם הבא, כשייתכן והתכוון לגדולים וטובים מהרמב"ם. הפילוסופיה שב"מורה הנבוכים" יונקת גם משורשים הנטועים בפילוסופיה היוונית ובהגותו של אריסטו. כתבי אריסטו הגיעו אל רבנים יהודיים בתיווכם של תאולוגים מוסלמים שתרגמו את ספריו לערבית. הרמב"ם הושפע מאוד מפרשנים מוסלמים של אריסטו ובעיקר מכתביו של אבונצר אלפראבי ואבן סינא.
בכל פרקי הספר הרב מדגיש, מעל עשרות פעמים, שתפיסת הגשמות דומה לעבודה זרה ואף חמורה ממנה:
חרף דבקותו החזקה בשלילת הגשמות, הרמב"ם ניסה לשמור על נימוקים נכונים לדעה זאת ולחם בנימוקים שלדעתו אינם מוכיחים דבר זה בצורה נאה, גם אם אלו, בסופו של דבר, משרתים את העיקר החשוב הזה:
הראי"ה קוק.
הרב קוק כותב באריכות על ההשלכה ההרסנית של ההגשמה במקומות רבים בכתביו, ובייחוד במאמר 'ייסורים ממרקים' שבספר 'אורות'. לדעתו, גורם מרכזי לתופעת החילון, שהחלה עם תקופת ההשכלה לפני כמאתיים שנה, הוא התיאורים והכינויים המופיעים בדת, המגדירים את האלוהות:
כל משמעות שתינתן לכינוי 'אלוהים', עלולה להיראות כהגדרה חיובית המתארת את הא-ל בגבולות מסוימים, ובכך מגשימה אותו. כל בעל גבולות הוא מוגשם, דבר ששלול במהותו מהא-ל. לעומת זאת, הרב קוק משתמש במונח שטבעוּ המקובלים – 'אין-סוף' . הגדרה שבה אין גבולות מסוימים, ובכך אין חשש הגשמה.
שלילת הגבולות או המגבלות מן האלהים, פירושה בעיניו של הרב קוק (בספרו: לנבוכי הדור, א) חופש בחירה מוחלט של האלהים, וזאת בניגוד לתפיסה דטרמניסטית (כמו אריסטוטלית) של האלוהות כחכמה אוטומטית הכפופה לחלוטין לתבונה, ולכן אינה חופשית להכרעה רצונית.
לדברי הרב קוק גם כאשר המאמין משתמש בהגדרות וכינויים הנפוצים כדי לעבוד את הא-ל, הדבר מותר רק בצירוף הידיעה: "שכל אלה אינם כי-אם הזרחות ניצוציות ממה שלמעלה מהגדרה", ואילו לולא ידיעה זו, "היו גם הם מביאים לידי כפירה". כלומר, כדי לא להשאיר את המאמין בתחושת ניתוק מהאל (חוסר הגדרה), השמות והכינויים נועדו לגרום למאמין להרגיש תחושת קרבה ורמזים למהותו, ובכך הוא מסגל לעצמו תכונות אופי טובות (חסד, גבורה, רחמים). מבחינת המאמינים זו התקדמות לא ביחס להגדרה, אלא ביחס לתחושת הקִרבה, וכך נוצר איזון בין ידיעת הרמזים ואי-ידיעת המקור כדי שלא להגדיר אותו ולא להיכנס לכפירה מצד אחד, או אלילות מצד שני.
מעבר להתייחסות צדדית של הראי"ה קוק לנושא זה במקומות רבים, שני המאמרים המרכזיים בהם הוא עוסק בשלילת הגשמות הם מאמר 'דעת אלהים' שבספר 'אדר היקר'. ומאמר 'ייסורים ממרקים' שבספר אורות.
פניה עוז זלצברגר
נתנאל וואינה
סר נתנאל וואינה (באנגלית: Nathaniel Rahumaea Waena; נולד ב-1 בנובמבר 1945) הוא מושל איי שלמה לשעבר.
נכנס לתפקיד ב-7 ביולי 2004, לאחר שקיבל 27 מתוך 41 קולות של הפרלמנט. הוא החליף את המושל ג׳ון לאלפי (John Lapli) וסיים תפקידו ביולי 2009.
סמוך לאחר בחירתו זכה בתואר האבירות, וכן בצלב איי שלמה (CSI). כמו כן חבר במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש ובמסדר על שם ג'ון הקדוש (KStJ).
כסיפה
נשים למען זכויות אדם
גזרה
גזרה (עיגול)
גיזרה
המנון סינגפור
קדימה סינגפור (במלאית: Majulah Singapura) הוא ההמנון הלאומי של סינגפור. הוא נכתב על ידי זוביר סעיד בשנת 1958 ונבחר כהמנון, אם כי לא באופן רשמי, שנה לאחר מכן עם קבלת השלטון העצמי במדינה. לאחר קבלת העצמאות אומץ ההמנון רשמית. ההמנון משקף את זהות סינגפור כאומה ואת הרוח של הסינגפורים בתקוותם הבלתי נלאית לקדמה, וכן קורא לסינגפורים להתאחד ולהצליח.
ההמנון מושר במלאית, שהיא אחת מארבע השפות הרשמיות של סינגפור. בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו להורות בכל בתי הספר הממשלתיים בסינגפור בשפה האנגלית ולכן היה גידול במספר הסינגפורים הלא-מלאים שמכירים את מילות ההמנון, אך זקוקים לתרגום באנגלית על מנת להבין אותן.
מקור ההמנון.
ההמנון הלאומי נכתב על רקע תחיית הלאומיות בין 1956 ל-1957. המחבר של ההמנון, זוביר סעיד, כתב את ההמנון בהתבסס על שתי המילים "מג'ולה סינגפורה" שמשמעותן "קדימה סינגפור". ההמנון נחשף לראשונה ב-3 בדצמבר 1959, יחד עם דגל סינגפור וסמלה, בבנין העירייה. ההמנון אומץ כהמנון הלאומי בשנת 1965 לרגל עצמאותה של סינגפור.
הקראי של סטוורופול
קלוד לואי מרי אנרי נאוויה
קלוד לואי מרי אנרי נאוויה (צרפתית: Claude Louis Marie Henri Navier; 10 בפברואר 1785, דיז'ון צרפת - 21 באוגוסט 1836, פריז צרפת) מתמטיקאי, פיזיקאי ומהנדס צרפתי.
כאשר נאוויה היה בן 8 נפטר אביו שהיה עורך דין ידוע, והדוד אמילנד גאוטי שהיה מהנדס מפורסם החל דואג לחינוכו ולהשכלתו. בשנת 1802 החל ללמוד בבית הספר המפורסם אקול פוליטקניק (École Polytechnique). למד אנליזה מתמטית אצל פורייה שהשפיע עליו רבות ומאז נשארו חברים. הכניסה למוסד חינוכי זה הייתה מותנית בעמידה בתחרות נגד מועמדים רבים. ב-1804 החל לומד במוסד המפורסם אקול דה פון א שוסה (École Nationale des Ponts et Chaussées). את הלימודים סיים כתלמיד מצטיין בשנת 1806 והחל לעבוד בפיקוח על בניית גשרים במחלקת הדיג של הסיין בפריז. דודו לימד אותו ידע תאורטי ומעשי נרחב בנושא גשרים ותעלות. הדוד נפטר בשנת 1807.
נאוויה ערך ופרסם את כתב היד של דודו בנושא גשרים ותעלות בשלושה כרכים, בתוספת הערות ועדכונים בשנים 1809, 1813 ו-1816. הספרים תארו את המכניקה של גופים אלסטיים וזכו להתענינות רבה. בשנת 1824 נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים וב-1830 הפך לפרופסור באקול דה פון א שוסה. שנה לאחר מכן הוא החליף את אוגוסטן לואי קושי כפרופסור למכניקה ולקלקולוס באקול פוליטקניק. נאוויה שינה את תוכנית הלימודים בהוסיפו שיעורי מדע ומתמטיקה למהנדסים.
בשנת 1819 הגדיר נאוויה את הציר הנייטרלי בכפיפה במרכז הכובד של שטח החתך ותיקן את ההנחה של גלילאו גליליי, שהניח שהציר הנייטרלי מצוי בסיב הקעור הקיצוני של הקורה. גם נאוויה החזיק בדעה זו זמן מה. פרסומו העיקרי היה בפיתוח משוואות נאוויה-סטוקס בתחום מכניקת הזורמים שנקראו על שמו ועל שם ג'ורג' גבריאל סטוקס, בשנת 1822.