ב-1959 הוענק לו התואר סר, וכן קיבל את אות מסדר ההצטיינות (Order of Merit) ב-1976. הוא המשיך במלאכת הכתיבה והעריכה הפוריה עד ליום מותו בגיל שמונים ושש.
מחקריו.
החיבור אשר בגינו זכור סיים במיוחד הוא ספרו The Roman Revolution (המהפכה הרומית). זהו ניתוח של רומא בשלהי הרפובליקה, שהפך למקור סמכות של המחקר ההיסטורי.
בניגוד לחלוקה המקובלת שרואה בשנת 27 לפנה"ס את שנת המעבר מן הרפובליקה לקיסרות התחיל סיים את ספרו בשנת 60 לפנה"ס - השנה שבה נכרתה ברית הטריומווירט וסיים אותו בשנת 14 - שנת מותו של אוגוסטוס מתוך ראיה של התקופה הזאת את שלב המעבר משלטון הרפובליקה למונרכיה.
רוח היצירה נחה עליו בהשראת המשטרים הפשיסטיים בגרמניה ובאיטליה. הוא הלך בעקבות ההיסטוריון טקיטוס, הן בסגנונו הספרותי והן בתובנה הפסימית שלו. עבודתו הטילה בספק את הפרשנויות השכיחות של האירועים בשלהי הרפובליקה הרומית, בניגוד לאדוארד מאייר שרואה את המאבקים הפוליטיים ברומא כמאבק בין אישים הרוצים להקים מונארכיה אבסולוטית בסגנון מזרחי-הלניסטי מחד ואישים הרוצים להקים משטר אוטוקרטי הנשען המסורת הרומית מאידך, סיים סבור שלא היה קיים כל הבדל מבחינה פוליטית בין יוליוס קיסר לפומפיוס או בין אוקטביוס למרקוס אנטוניוס והמאבקים שאותם ניהלו סבבו על סיבות אישיות ולא חילוקי דעות בנוגע לטיבו של המשטר.
המסקנה העיקרית הייתה שמבנה הרפובליקה והסנאט שלה לא היו כשירים לצורכי השלטון הרומי וכי אוגוסטוס כמעט שלא עשה דבר על מנת להשיב את סדר החיים הציבוריים על כנו. "החוקה הרומית" הוא כתב "היא כסות להעמדת פנים". השבת הסדר לכאורה על ידי אוקטביאנוס הייתה העמדת פנים אשר עליה הוא הקים מונארכיה שהייתה מבוססת על קשרים אישיים של המשפחות הפוליטיות הרומיות.
הביוגרפיה בת שני הכרכים של טקיטוס (1958), החביב עליו מבין ההיסטוריונים הרומיים, היא דפניטיבית. הספר כולל ארבעים וחמישה פרקים ותשעים וחמישה נספחים. זהו המחקר המקיף והשלם ביותר שנכתב אי פעם אודות טקיטוס. הביוגרפיה נתמכת על ידי טיפול ממצה ברקע ההיסטורי והפוליטי של האימפריה במאה הראשונה ושל חייו של טקיטוס באותה תקופה.
הביוגרפיה של סאלוסטיוס (1964) נחשבת אף היא כאוטוריטטיבית. סיים כתב ספרים ומאמרים רבים אודות ההיסטוריה האוגוסטיאנית שביססו באופן מוצק את אושיות עבודתו. ספרו "ההיסטוריה של אובידיוס, הציג את אובידיוס בקשר החברתי.
במחקרו על ההיסטוריה אוגוסטה הגיע סיים לאותן המסקנות של חוקרים קודמים לו שמדובר בזיוף שנכתב במאה הרביעית אולם בניגוד לחוקרים אחרים סיים לא מצא טעם לחפש את מניעיו של הזייפן ובמקום זאת גורס שמדובר היה בסופר שחיבר יצירה היתולית שמטרתה היה לשעשע ולא לנסות להציג את עצמה כמקור היסטורי מוסמך.
דונאלד דווייר
מנאנדרוס
מנאנדרוס (ביוונית: Μένανδρος; 342 - 291 לפנה"ס) היה מחזאי ביוון העתיקה בתקופה ההלניסטית. נולד באתונה העתיקה ונחשב אבי "הקומדיה החדשה", סוג הקומדיה שהתפתח ביוון אחרי הקומדיה הקלאסית.
יצירתו.
בקומדיות של מנאנדרוס ואחרים מכותבי הקומדיה החדשה, השתנה הנושא המרכזי, מן הכלל - נושאי מדינה וחברה שהיו מרכז הקומדיה הקלאסית, אל הפרט, האינדיבידואל וחייו, שמחותיו וצרותיו - אהבה וידידות, תמונות מחיי היומיום, יחסים בתוך המשפחה, יריבות בין שכנים וכו'.
מנאנדרוס היה המחזאי הראשון בספרות העולם המערבי שהאהבה הייתה לו לנושא ראשי למחזותיו, אהבה לא ככוח דמוני כמו אצל אוריפידס, אלא כרגש המסוגל להתגבר על מכשולים ולנצח. נושא היחסים שבינו לבינה הפכו אותו לחלוץ בסוג זה של קומדיה ולמשפיע על הדורות הבאים (ראו להלן).
מנאנדרוס העריץ וחיקה את אוריפידס ודמה לו בהתבוננותו החדה בחיי המעשה וביכולת הניתוח שלו את חיי הרגש. מחזותיו התמקדו בתיאור אירועי היומיום והוא שרטט במבט סאטירי ומלגלג, מגוון תכונות אנוש כמו חנופה, גסות, פטפוט, סכלות, קמצנות וקונדסות ועוד.
את עלילותיו בנה ברוב כישרון והמצאה, כפי שאפשר לראות בעיבודים של משוררים רומאים למחזותיו, אך בניית דמויותיו לוקה במידה מסוימת של חדגוניות. ברוב מחזותיו מופיעות אותן דמויות ארכיטיפיות של הנאהבים הצעירים, האב הנוקשה והמחמיר, הבן ההולל והפוחז והעבד התככן ורוקם המזימות.
מתוך רכיבי הקומדיה הקלאסית הוא ויתר על המקהלה ושמר על "אחדות המקום"; הצגותיו התרחשו תמיד ברחוב העיר, מסביב לשניים שלושה בניינים, שהיו המרכז לכניסות ויציאות מרובות, שתרמו לתחושת הקצב והפעילות התזזיתית על הבמה.
חייו והשפעתו על הדורות הבאים.
מנאנדרוס נולד למשפחה אתונאית מיוחסת. אביו היה מצביא ומושל בחצי האי כרסונסוס (גליפולי של היום) ליד הלספונטס, דודו היה אלקסיס, משורר קומדיות ידוע במאה הרביעית לפנה"ס, ממנו הושפע בראשית דרכו הספרותית.
הקומדיה הראשונה של מנאנדרוס עלתה על הבמה כשהיה בן 21, ומאז ועד מותו, 30 שנה מאוחר יותר בטביעה בנמל פיראוס, הוא כתב למעלה מ-100 קומדיות. רק שמונה ממחזותיו זכו בפרס וגם זה בתחרויות הלנאיה הפחות יוקרתיות. הוא לא זכה אף פעם בפרס בתחרויות הדיוניסיה, בהן זכה פילֶמוֹן, שהיה כותב הקומדיות הפופולרי בתקופתו. למרות הצלחתו הבינונית בחייו, לאחר מותו הוא נעשה אחד המחזאים הפופולריים של הזמן העתיק וידוע שבמאה ה-16 שרדו עדיין 23 מחזות שלמים מכלל יצירתו.
הוא זכה להערכתו של פלוטרכוס בהשוואה שערך בינו לבין אריסטופאנס.
למחזותיו הייתה השפעה גדולה על הדורות הבאים, מהרומאים ועד התיאטרון המודרני. עיבודים חופשיים לכמה ממחזותיו נעשו בידי המשוררים הרומאים פלאוטוס וטרנטיוס במאות השלישית והשנייה לפני הספירה, עד כדי שיוליוס קיסר כינה את טרנטיוס "חצי מנאנדרוס". השפעתו ניכרת גם בקומדיה דל'ארטה, בקומדיות של קרלו גולדוני, מולייר
ועד ג'ורג' ברנרד שאו.
מחזותיו ששרדו.
עד אמצע שנות החמישים רק חלק קטן מיצירותיו של מנאנדרוס היה ידוע, אך בחפירות באוכסירינכוס שבמצרים, התגלו מספר רב של מקטעים מתוך מחזותיו. כיום ידוע בשלמותו מחזה אחד "קשה לב" או "הנרגן" (ὁ Δύσκολος), ועוד ארבעה מחזות כמעט בשלמותם (להוציא כמה קטעים חסרים): "בת-סאמוס","מגן", "מתבוררים" ו"גזוזת שער".
יצחק זילברשלג תרגם מיוונית את כל החמישה, וצירף הקדמה לכל אחד מהמחזות. אחרית דבר הוסיף לאיונל קאסון.
משה הגר
הרב משה הגר (ה' בתמוז ה'תרפ"ו, 22 ביוני 1926 - ט' באייר ה'תשנ"ט, 25 באפריל 1999) היה ראש ישיבת יחל ישראל של חסידות סרט ויז'ניץ בחיפה במשך כשלושים וחמש שנה. מכונה לאחר פטירתו על שם ספרו, "הברכת משה".
קורות חייו.
נולד בגרוסוורדיין שברומניה, לרבי ברוך הגר, האדמו"ר מסרט ויז'ניץ, שהיה בנו הרביעי של רבי ישראל הגר, מנהיג חצר ויז'ניץ. נקרא על שם דודו רבי משה הגר שכיהן באדמו"רות בשאץ, שנפטר חודשיים לפני כן. בילדותו למד יחד עם אחיו אליעזר, עם אביהם. בבחרותו למד בישיבת "בית ישראל ותמכין דאורייתא" בסירט.
בשנות השואה הוגלה יחד עם משפחתו ושאר יהודי האזור לטרנסניסטריה שהפכה למחנה ריכוז גדול. עלה לארץ ישראל בשנת 1947 (ה'תש"ז) באנית המעפילים "כנסת ישראל", נעצר בנמל חיפה וגורש למחנות המעצר בקפריסין, שם שהה כשנה ולאחר מכן עלה ארצה למחנה המעצר בעתלית. שימש כרב ורשם נישואין במועצה הדתית של חיפה.
כשנה אחרי פטירת אביו הוכתר אחיו הבכור לאדמו"ר מסרט ויז'ניץ ואילו הוא מונה לראש ישיבת "יחל ישראל - סרט ויז'ניץ". בישיבה נהג לתת שיעורים בעיון בגמרא ובשולחן ערוך, כמו כן נהג לערוך בחינות שבועיות לתלמידי הישיבה. במשך עשרות שנים נהג לנסוע לחו"ל למשך כחודשיים מדי שנה (חודש בקיץ וחודש בחורף) לצורך גיוס כספים להחזקת המוסדות. שלא כבמקרים אחרים בחסידות ויז'ניץ, שבהם מונו כמה אחים לאדמו"רים, ביטל הרב משה את דעתו לאחיו האדמו"ר. האחים נהגו להתייעץ זה בזה. הרב משה ייצג את החצר באירועים שונים, בישראל ובחו"ל.
הרב הגר נהג לקום מדי יום בהשכמה וללמוד שעות רבות לפני תפילת שחרית. שמר על סדרי לימוד קבועים במשך היום. תמך בבחורים ואברכים נזקקים בשיכון על ידי נתינת הלוואות ומענקים (חלקם כ"מתן בסתר") מקרן גמ"ח שניהל.
בחורף שנת ה'תשנ"ט חלה הרב הגר והוטס לטיפולים רפואיים בארצות הברית. בט' באייר של אותה שנה נפטר. נטמן באוהל אדמו"רי בית ויז'ניץ בבית העלמין זיכרון מאיר בבני ברק.
לאחר פטירתו הודפסו חלק מחידושיו ודרשותיו בספר "ברכת משה". רחוב השילוח בחיפה המוביל לקריית החסידות "רמת ויז'ניץ", נקרא אף הוא "ברכת משה" על שמו.
משפחתו.
הרב הגר נישא לבת דודתו, אלטע פעריל (נפטרה ב' בטבת ה'תשע"ה, 24 בדצמבר 2014), בתו של הרב חיים מנחם דוד הורוביץ, רבה האחרון של דז'יקוב ונכדו של רבי ישראל הגר. לזוג נולדו שני בנים ושתי בנות.
קיצביל
קיצביל (בגרמנית: Kitzbühel; נהגה: ) היא עיר במדינת טירול שבאוסטריה, על גדות נהר קיצבילר אכה. בירת מחוז קיצביל.
גובה העיר הממוצע הוא 762 מטר מעל גובה פני הים. העיר משתרעת על פני 58.02 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה כ-8,000 תושבים נכון ל-2013.
פירוש השם בתרגום חופשי הוא תל (Bühl) עופר (Kitz).
היסטוריה.
המתיישבים הראשונים באזור היו האילירים, שהתיישבו באזור בין המאה ה-11 לפנה"ס למאה ה-8 לפנה"ס לצורך כריית נחושת מהגבעות הסמוכות לעיר.
בסביבות שנת 15 לפנה"ס, תקופת שלטונו של אוגוסטוס קיסר, כבשו הרומאים את האלפים והקימו את פרובינציית נוריקום שכללה את אזור קיצביל. לאחר שקיעת האימפריה הרומית, התיישבו הבווארים באזור והחלו בכריתת יערות.
במאה ה-12 העיר הוזכרה לראשונה במסמך ממנזר כימזה כ-"Chizbuhel". בעקבות היותה עיר גבול ידעה קיצביל פעמים רבות מעבר מיד ליד בין אוסטריה לבוואריה.