אי אפשר לייצר מקסימום מקומי של גודל השדה המגנטי במרחב חופשי; עם זאת, מינימום מקומי עשוי להיות מיוצר. המינימום הזה יכול ללכוד אטומים מחפשי שדה נמוך אם אין להם מספיק אנרגיה קינטית כדי לברוח מהמינימום. בדרך כלל, למלכודות מגנטיות יש שדה מינימלי יחסית חלש והם מסוגלים ללכוד רק אטומים שהאנרגיה הקינטית שלהם מתאימה לטמפרטורות של שבריר קלווין. השדה המינימלי הנדרש ללכידה מגנטית יכול להיות מיוצר במגוון דרכים כגון מלכודות מגנטיות קבועות, מלכודת QUIC (מלכודת בעלת תצורת סליל פשוטה יותר, מלכודת זו פותחה על ידי קבוצת הנש, Hänsch group) ועוד.
מלכודת מיקרו-שבב אטום.
הגודל המינימלי לשדה מגנטי ניתן להשגה באמצעות "מיקרו-שבב של אטום". המוליך בצורת ה-Z (ה-Z המוזהב עם הפסים הצבועים על הפני המיקרו שבב) ממוקם בתוך השדה המגנטי האחיד (מקור השדה אינו נראה לעין בתמונה). רק אטומים עם אנרגיית שדה-ספין חיובית יכולים להילכד. כדי למנוע התערבבות של מצבי הספין, השדה המגנטי החיצוני כלול בתכנון השבב, דבר המספק סיבוב ללא שינוי בחום של הספין בתנועה של האטום. באומדן הראשון, הגודל (אך לא הכיוון) של השדה המגנטי אחראי על יעילות האנרגיה של האטום הלכוד. השבב המוצג הוא בגודל 2 ס"מ x 2 ס"מ; גודל זה נבחר על מנת להקל ביצור. בעיקרון, גודל של מיקרו-שבבי המלכודות יכול להיות הרבה יותר קטן. מערך של מלכודות מסוג זה יכול להיווצר באמצעות שיטות ליתוגרפיות שגרתיות; מערך כזה נחשב אב טיפוס לסיבי תא זיכרון של מחשבים קוונטים. דרכים להעברת אטומים או סיבי תא זיכרון בין מלכודות עוברות התפתחות ומחקרים.
הלייזרים של וימן.
בניסוי של וימן, הוא ניסה להגיע לאפס המוחלט ועושה זאת על ידי קירור אטומי צזיום (מפני שהם המתאימים ביותר לבליעת אור לייזר). הקירור נעשה על ידי לייזרים. הרעיון היה לקרר ולצופף את האטומים בתא הלייזר, ואז להעבירם לתא המגנטי לאחסון זמני. כאשר המטרה היא להכניס עוד ועוד אטומים לאחסון כך שתהיה צפיפות מספקת על מנת לבצע קירור באידוי. ככל שהאטומים אטיים יותר, כך הטמפרטורה שלהם נמוכה יותר. בטמפרטורת החדר מהירות האטומים היא 300 מטר לשנייה, לאחר הקירור בעזרת הלייזר מהירותם יורדת לסנטימטר לשנייה. כדי ללכוד ולקבץ את האטומים המקוררים נעשה שימוש במלכודת מגנטית. המלכודת דוחפת אטומים תועים בחזרה אל המרכז כך שלא יתחממו מהדפנות החמות שלה.
היישום בעיבוי בוז-איינשטיין.
עיבוי בוז-איינשטיין (Bose–Einstein condensate, BEC) דורש תנאים של צפיפות גבוהה מאוד בטמפרטורה נמוכה מאוד בתוך גז של אטומים. קירור לייזר במלכודת מגנטו-אופטית
Magneto-optical trap (MOT) משמש בדרך כלל כדי לקרר אטומים עד טווח מיקרו-קלווין. עם זאת, קירור לייזר מוגבל על ידי העצירה הרגעית שאטום מקבל מפוטונים בודדים. השגת BEC דורשת קירור אטומים מעבר לגבולות קירור לייזר, כלומר לייזרים המשומשים במלכודת מגנטו-אופטית חייבים להיות כבויים ויש לתכנן שיטה חדשה של כליאה. מלכודות מגנטיות שמשו להחזיק אטומים קרים מאוד וברגע שהמלכודת המגנטית הושגה, התברר כי הקמת מלכודת "עמוקה" ולאחר מכן הורדת קירות המלכודת תאפשר לאלקטרונים המצויים ברמות האחרונות של האטומים להימלט מהם, ותהפוך את האטום ליון שלילי בעל טֶמפֶּרָטוּרָה נמוכה. זה היה כפי שתואר קירור על ידי אידוי, והייתה לו השפעה כפולה של הורדת הטמפרטורה והעלאת הצפיפות של האטומים הלכודים שנותרו. שתי תופעות אלה עזרו לעבר המטרה של פיתוח תהליך העיבוי בוז-איינשטיין (BEC), בעוד שהקירור באידוי צמצם את הטמפרטורה של האטומים מספיק כדי להגיע לעיבוי בוז-איינשטיין.
קירור באמצעות לייזרים: טכניקה לקירור אטומים לטמפרטורה נמוכה מאוד באמצעות אור וקרני לייזר בפרט.
משנת 1985 בעזרת עבודתו של סטיבן צ'ו ועוד החל הקירור באמצעות מלכודת מגנטית והשימוש בלייזר על מנת להגיע לטמפרטורות נמוכות מאוד - עד כדי כך שטמפרטורות של 10-9K הושגו. הצעד המשמעותי הראשון לקראת טמפרטורות ננו-קלווין היה קירור לייזר. עם התקדמותה של הטכנולוגיה וטכניקות בשלל צבעים שזכו לכינוי "קירור סיזיפוס" ו"מולסה האופטי", התקבלו טמפרטורות נמוכות כמו 35 מילי-קלווין לנתרן ו-3 מילי-קלווין לצזיום.
הטכניקה שלמעשה מאטה את האטומים למהירויות אפסיות וכך מקררת אותם, מהווה פתרון לבעיה הנוצרת בלכידה של חלקיקים לא טעונים. על חלקיקים טעונים חשמלית מופעלים כוחות משיכה ודחייה כאשר הם נעים בשדות חשמליים או מגנטיים, ואילו על חלקיקים נטראליים לא. לכן לפני טכניקת קירור הלייזר לא הייתה ידועה אפשרות ללכוד או בכלל להשפיע על חלקיקים כאלו, ולכן היא מהווה מרכיב הכרחי במלכודות חלקיקים.
בניסוי מסורתי (רגיל) של BEC משתמשים במלכודת מגנטית בעלת עוצמה גדולה ועומק גדול כדי ללכוד אטומים מתוך ה-MOT לפני שהאידוי ל-BEC מתחיל. אף ששבבי אטום יכולים ליצור מגוון רחב של פוטנציאל מגנטי לתפעול אטומים, מלכודות מגנטיות מיוצרות מהמוליכים הקטנים שעל השבב, בעלות נפח אחסון מגנטי קטן מאוד ובמרחק של רק מאות מיקרונים מפני השטח של השבב. הנפח של המלכודת יכול להיות גדול, אבל אז המלכודת לוכדת באופן חלש מאוד והיא בעלת עומק רדוד.
המגנט הארבע-קטבי
המגנט הקוואדרופולי (quadrupole magnet) - מגנט בעל ארבעה קטבים מגנטים - הוא מבנה מגנטי המורכב מארבעה מגנטים זהים, המסודרים במאונך זה לזה, כך שקוטב צפוני של אחד צמוד לקוטב דרומי של המגנט הסמוך לו. מגנט מסוג זה נמצא בשימוש כדי למקד אלומה של חלקיקים טעונים (דוגמת הפרוטונים במאיץ חלקיקים). הוא יוצר שדות מגנטיים שהולכים ומתחזקים ביחס ישר ככל שמתרחקים רדיאלית בציר האורך שלהם, וגורמים ליצירת כוחות מגנטיים.
החלקיקים בשרטוט נעים בניצב למישור השרטוט, והחוצה מה"דף".
המגנט הקוואדרופולי במאיצי חלקיקים.
במאיצי חלקיקים מואצים חלקיקים טעונים בצינורות ריק בעלי קוטר קטן. ההאצה מבוצעת על מנת ליצור התנגשויות עתירות אנרגיה בין מצבורי חלקיקים, ובעזרת גלאים מתאימים לחקור תופעות פיזיקליות שקיימות בהתנגשויות ולגלות היווצרות חלקיקים חדשים.  בצינורות אלו קיים צורך במיקוד חלקיקים טעונים משתי סיבות עיקריות:
כאשר מציבים את הקוואדרפול הממקד ולאחריו את הקוואדרפול המפזר וכן הלאה לסירוגין, אך עם מרווחים מדודים ביניהם, שכן אם יהיו צמודים השדות המגנטיים שלהם יתבטלו (בהסתמך על הנחת אירנשאו), נוצר מצב בו האלומה ממוקדת אופקית ואנכית גם יחד. לדגם הסריג הנ"ל קראו בקיצור  FODO (האות F מייצגת את המילה Focus - מיקוד באנגלית, והאות D - Defocusing והO מסמן את המרווח בין המגנטים) .  סריג מסוג זה יכול לאפשר את מעבר האלומה למרחק רב כשהיא ממוקדת במרכז צינור ההאצה.
לשם הבנה, ניתן לדמות את סריג הקוואדרופולים לאוסף של עדשות מרכזות ומפזרות, ואת אלומת החלקיקים הטעונים לקרני אור העוברות דרכן ונשברות בזוויות משתנות. מובא בשרטוט הבא:
מגנטים קוואדרופולים בCERN.
כיוון שמאיץ החלקיקים בCERN  הוא הגדול ביותר ובעל אנרגיית ההתנגשויות הגבוהה ביותר בעולם, הוא צריך מגנטים חזקים מאוד בשביל לסובב את החלקיקים במאיץ המעגלי ובשביל למרכז אותם בתוך צינורות המאיץ. במאיצים הנמצאים במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים - CERN - משתמשים במגנטים קוואדרופולים על מנת לפקס את החלקיקים. במאיץ הגדול ביותר הקיים כיום - LHC) Large Hadron Collider) משתמשים בכ- 9600 מגנטים אשר מתוכם 392 הם מגנטים קוואדרופולים.
פול למברט
פול למברט (באנגלית: Paul Lambert; נולד ב-7 באוגוסט 1969 בגלאזגו) הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל.
למברט רשם קריירת משחק במספר קבוצות בסקוטלנד, שם זכה בגביע הסקוטי עם סנט מירן ובארבע אליפויות ושלושה גביעים עם סלטיק. הוא רשם קדנציה קצרה גם בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה, עמה זכה בליגת האלופות. לזכותו ארבעים הופעות בינלאומיות במדי נבחרת סקוטלנד, אותה ייצג בין היתר בטורניר מונדיאל 1998.
כמאמן, רשם למברט הצלחה יחסית בליגות הנמוכות באנגליה, בטרם העלה את נוריץ' סיטי מהליגה השלישית לפרמייר ליג בתוך שתי עונות בלבד. בהמשך אימן גם באסטון וילה (במשך שלוש עונות), בבלקברן רוברס (עונה אחת) ובוולבס (עונה אחת).
קריירת משחק.
למברט החל את הקריירה המקצוענית בקבוצת סנט מירן מליגת העל הסקוטית בשנת 1985, כשהיה בן 16 בלבד. בעונת רשם למברט את הופעת הליגה הראשונה שלו בקבוצה, שהייתה היחידה עבורו באותה עונה. עונה אחר כך היה למברט לשחקן הרכב קבוע בסנט מירן, ובגיל 17 בלבד פתח בהרכב הקבוצה בגמר הגביע הסקוטי, בו זכתה סנט מירן לאחר ניצחון 0–1 על דנדי יונייטד בהארכה. סנט מירן השיגה את הניצחון על אף עונה מוצלחת מאוד של דנדי יונייטד, שאף העפילה באותה עונה עד לגמר גביע אופ"א. הייתה זו הפעם האחרונה עד כה בה קבוצה זוכה בגביע הסקוטי עם שחקנים סקוטים בלבד.
לאחר שבע עונות במדי הקבוצה, מתוכן שש כשחקן הרכב חשוב, ירד למברט עם קבוצתו לליגת המשנה בסיומה של עונת . למברט נותר בקבוצה עונה נוספת כדי לנסות ולעלות איתה בחזרה, אך סנט מירן כשלה במלאכה וסיימה רביעית בלבד בטבלה. למברט פתח גם את העונה הבאה בסנט מירן, אך בספטמבר 1993, זמן קצר לאחר פתיחת העונה, חזר לליגה הבכירה בסקוטלנד כשחתם במאת'רוול תמורת סכום של כרבע מיליון ליש"ט, בנוסף להעברתו של ג'ימי גרדנר ממאת'רוול לסנט מירן.