מהות השדרים בכל ארבע האסכולות העיקריות – אחת היא, מאחר שכולם מתבססים על לימודיו של הבודהה עצמו ועל פרשנויותיהם של רבי-האמנים ההודים. ההבדל ביניהן טמון בפרשנויות, שהעבירו מורי הבודהיזם בהתאם ליכולות של תלמידיהם. הם הדגישו נקודות שונות. למשל: האסכולות הוותיקות ("אסכולות הכובעים האדומים") הסתמכו יותר על תרגול הדהרמה והתנסות ישירה בה, ואילו החדשות ("אסכולות הכובעים הצהובים") – על פיתוח המוסר ולמידה מושגית שלה. שדרים אלה הועברו משך 1,000 שנה ברצף בצורתם הראשונית, והובילו אינספור מתרגלים לזיהוי מלא של טבע תודעתם.
רשימת האסכולות והשושלות הבודהיסטיות שהיו קיימות בטיבט.
הסיומת "פָּה" בשמות האסכולות מקבילה לסיומת "er" שבשפה האנגלית.
תולדות הבודהיזם הטיבטי.
הטיבטים הראשונים שאימצו את הבודהיזם היו ממחוז צ'יאנג. היה זה בסוף המאה ה-4 לספירה, עת שלט מחוז זה בחבל מסוים בצפון סין, אולם לא הייתה לכך השפעה או תפוצה בטיבט עצמה.
באמצע המאה ה-7 שלט המלך הטיבטי סוֹנְגְצֶ'ן גַאמְפּוֹ (649-627) על ממלכה, שחלשה גם על צפון בורמה, וזמן-מה – על נפאל. בעת שלטונו נעשו המגעים הראשונים עם הבודהיזם המַהַיַאנִי, שהגיע אותה עת ממזרח טורקסטן. תפקיד חשוב במגעים אלה מילאו שתי נשותיו של המלך, שכן באו מנפאל ומסין – ארצות שכבר היו בודהיסטיות. הן הביאו עמן ציורים ואיורים של דמויות בודהה, וכן כתבים אסטרולוגיים ורפואיים של מסורות ארץ מוצאן. בתקופה זו גם הכתב הטיבטי עבר שינוי: משלחת נשלחה לקשמיר כדי לעבד ולשפר את הכתב הטיבטי ולסדרו במבנה יעיל וחדשני יותר. לאחר מכן החלו לתרגם את התכנים הבודהיסטיים הראשונים מסנסקריט לטיבטית; אולם מאחר שפעילות זו לא הייתה רחבת-היקף, לא זכו הלימודים לתפוצה רחבה.
גל הלימודים הראשון – "נִינְגְמָה".
כ-100 שנה מאוחר יותר הרחיב המלך טְרִיסוֹנְג דֵצֶן את גבולות הממלכה הטיבטית, בכובשו את בירתה דאז של סין, צ'אן-יאנג. למרות התנגדותם הפעילה והחריפה של שריו, שהיו מזוהים עם מסורת הבּוֹן השמאנית, עשה המלך ככל יכולתו להפיץ את הבודהיזם ברחבי טיבט. הוא הזמין רבי-אמנים מהודו: בשנת 774 – את פַּדְמַסַמְבְּהָאוָוה (טיבטית: גוּרוּ רִינְפּוֹצֶ'ה) ושאנְטַרַקשִיטָה, ולאחר מכן את וִימַלַמִיטְרָה. לקראת סוף המאה ה-8 נערך פולמוס גדול במנזר הנודע סאמיֶה, בו הוחלט כי טיבט תאמץ את סגנון הבודהיזם ההודי, ולא הסיני. 100 מלומדים הודים ומתורגמנים טיבטים הוזמנו כדי לתרגם מסנסקריט לטיבטית את מלוא היקף לימודי הבודהה.
על-פי המקורות לא ידעו הטיבטים אם יוכלו להסתגל לסגנון הנזירי, שהיה כה זר להם עד לאותה עת. סוּפַּר ששבעה גברים הסכימו לקחת על עצמם את נדר הנזירות והפרישות למשך שנה אחת. הניסוי צלח, ועם השנים התהוו שתי קהילות שוות-ערך: הקהילה ה"אדומה" והקהילה ה"לבנה". האדומה – נזירים בגלימות אדומות, והלבנה – יוגים שלבושם הלבן היה עשוי מכותנה. כן הופיעה קהילה נרחבת ביותר של מתרגלים חילוניים, שהמשיכו בעיסוקיהם אך במקביל שילבו את הבודהיזם בחייהם הרגילים. אף-על-פי שהועברו לטיבט כל ההיבטים – עד האחרון שבהם – של לימודי הבודהה, הושם הדגש בלימודי דרך היהלום (סנסקריט: וַגְ'רַיַאנָה, טיבטית: דוֹרְגֶ'ה טְהֵגְפָּה). עובדה זו כה השפיעה על הבודהיזם הטיבטי, עד שמאוחר יותר זוהה הבודהיזם הטיבטי דווקא עם דרך היהלום. אסכולה, שמיוחס לה הסגנון הייחודי של דרך זו שהופיע אותה עת, כונתה מאוחר יותר "נינגמה" (ותיקה) מאחר שהייתה העתיקה ביותר מבין האסכולות.
עם עלייתו של המלך החדש, לאנגדהרמה, באמצע המאה ה-9 דוכא הבודהיזם בטיבט, ומסורת השמאניזם, בּוֹן, כוננה שוב כבעבר, כדת הרשמית של טיבט; מסורת הנינגמה המשיכה להתקיים, אם כי בסתר. מגילות, המכילות תכנים טנטריים רבים המוכרים בשם "טֵרְמוֹת", הוסתרו במערות ובמקומות אחרים, ונחשפו עם חלוף מאות שנים. לאחר מות לאנגדהרמה התפוררה הממלכה הטיבטית לעשרות ממלכות קטנות. מצב זה נמשך 400 שנה, ובהן הבודהיזם הנזירי של מרכז טיבט חדל להתקיים במשך 200 שנה.
גל הלימודים השני – "סַארְמָה".
לקראת סוף המאה ה-10 החל גל הבודהיזם השני בטיבט. במהלך המאה ה-11 ותחילת המאה ה-12 שוב הוזמנו רבי-אמנים שונים מהודו, וטיבטים ביקרו בהודו כדי ללמוד דהרמה. אותה עת הובא השדר החשוב השני מהודו לטיבט על ידי מַארפָּה (1097-1012) ובּרוֹגְמִי לוֹצַאוָוה (1074-993) ("לוצאווה", פירושו מתורגמן), וכך החלו להיווסד אסכולות וג'ריאנה חדשות, כמו קַאג'יוּ וסַאקִייה. רב-האמן ההודי הדגול אַטִישָה (1054-982) הגיע גם לטיבט, ועם תלמידו הטיבטי העיקרי דְרוֹמְטֶנפָּה (1065-1004) ייסד את מסורת הקדאם. הבסיס הלימודי של מסורת הקדאם שימש את גֵ'ה צוֹנְגְקַאפָּה להנחת העקרונות הפילוסופיים היסודיים של אסכולת מהיאנה, שלימים נודעה כ"גֵלוּגְ" (או "גאנדֶן").
כך שוב נפוצו לימודי הבודהיזם בטיבט. תקופה זו ידועה בשם "עידן התרגומים החדשים" (טיבטית: סארמה).
הבודהיזם הטיבטי בחברה המודרנית.
מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 החל המערב להיחשף יותר ויותר לבודהיזם הטיבטי. מסעותיהם של מערביים לטיבט; היחשפותם ללאמות הטיבטיים; ובילוי שנות לימוד ותרגול הבודהיזם תחת הנחייתם – כל אלה חשפו את המערב הן לתרבות הטיבטית בכללותה והן להשגות של הטיבטים לגבי טבע התודעה ותפקודה.
ביקוריהם באירופה ובארצות-הברית החל בשנות ה-70 של הדלאי-לאמה, לאמות טיבטיים ידועים, כמו קַרְמַאפָּה, קַאלוּ רִינְפּוֹצֶ'ה ואחרים, הפיחו השראה ברבים, וכך החל שילוב הבודהיזם הטיבטי במערב והתפשטותו בחברה.
רעיונות שונים, כמו להיות נזיר בודהיסטי, לנהל חיי פרישות או לערוך מסע למקומות נידחים ואקזוטיים בעולם כדי לפתח את התודעה התאימו לבודדים, ורבים טוענים כי רעיונות כאלה איבדו ממשמעותם באופן ניכר לאורח החיים המערבי. הבודהה עצמו לימד, שיש לסגל את הדהרמה למקום ולזמנים שבהם האדם חי. בשנים הראשונות לא הייתה הפרדה בין התרבות הטיבטית לבין הבודהיזם, והדבר גרם לעיתים לבלבול ולחוסר הבנה. בקרב מערביים רבים התגבשו תפיסות שגויות – שמנהגים טיבטיים ולימודי בודהיזם חד הם. הן הטיבטים והן הסינים תרגמו את כתבי הבודהיזם של הודו מסנסקריט לשפתם שלהם, והתאימו את הבודהיזם לצביונם ותרבותם. זהו תהליך טבעי, מאחר שכל גוף או גורם, המופיע במרחב תרבותי מסוים, יהיה חייב להסתגל אליו – אחרת לא ישתלב במרקם וייעלם.
הלימודים במסגרת המערבית.
בטיבט היו שלוש אפשרויות לתרגל בודהיזם; ליטול את נדרי הנזירות; לתרגל כחילוניים; ולהתפתח כיוגים.
הנזירים והנזירות חיו בנפרד במנזרים ומילאו אחר חוקי התנהגות קפדניים; החילוניים חיו חיי משפחה רגילים, עבדו לפרנסתם, וניסו לשלב את לימודי הבודהה עם חיי היומיום שלהם; והיוגים חיו מחוץ לנורמות החברתיות, לרוב במערות ועם בני/בנות זוג שונים/שונות, והקדישו את חייהם להתפתחות.
במדינות המערב אין מנזרים רבים. בעבר חיו הגברים והנשים בנפרד, לא מכיוון שיש בלימודי הבודהה התנגדות להנאות הגוף – אלא מפני שלא ניתן היה לקיים יחסי מין בלי שבעקבותיהם יבואו ילדים, ואלה יצמצמו מאוד את הזמן הדרוש לתרגול. שתי קבוצות, שבעבר היו נפרדות – היוגים והחילוניים – התמזגו במערב זו עם זו. בטיבט נאבקו היוגים נגד הממסדים הנזיריים על החסות והתמיכה של הציבור החילוני שעבד, ואף היו צריכים לסמן את עצמם בסימני זיהוי, כמו גלימות לבנות ותסרוקות מוזרות, כדי להתבדל מהנזירים לובשי הגלימות האדומות. במערב, מן הסתם, אין הדבר הכרחי. השימוש בעזרים טקסיים אקזוטיים בתרגול פחת עם התפתחותם של מרכזים בודהיסטיים חילוניים. בתהליך זה, שהחל לפני כשלושה עשורים, נוצרו כמה מאפיינים, המבדילים את מרכזי הבודהיזם הטיבטי במערב מאלה הטיבטיים המסורתיים:
בודהיזם טיבטי בישראל.
בשנת 1989 נוסדה על ידי קבוצה של ישראלים עמותה בשם "ידידי טיבט בישראל" (יטי"ב). עמותה זו התמקדה בעיקר בסיוע לעם הטיבטי בגלות ובעוררות המודעות הציבורית בישראל לסיפורה של טיבט.
התפתחותו המעשית, של הבודהיזם הטיבטי בישראל החלה בסוף שנות ה-90 של המאה שעברה. ישראלים, אשר פגשו לאמות טיבטים ולאמות מערביים בעת שהותם בחו"ל, שבו לישראל והקימו בשמם קבוצות ומרכזי מדיטציה. עם הזמן התפתחו קהילות, והן משכו מתעניינים נוספים. במקביל תורגמה לעברית יותר ויותר ספרות בודהיסטית מאת מגוון מחברים ומורים. ביקוריו של הדלאי לאמה בישראל זכו לפופולריות רבה ועוררו עניין ציבורי רחב בגורל העם הטיבטי ובתרבותו, ובעקבות זאת גם גברה המודעות לבודהיזם הטיבטי.
לאמות ידועים ומורים מהאסכולות הידועות של הבודהיזם הטיבטי מבקרים כיום בשכיחות את קבוצותיהם ומרכזיהם בישראל. חלקם נותנים הרצאות פומביות בערים הגדולות ומנחים קורסים וסדנאות.
בישראל קיימים כיום עשרות מרכזים בודהיסטיים וקבוצות, והם מייצגים כל אחד משלושת הזרמים המרכזיים בבודהיזם: טהרוואדה, מהאיאנה ו-וג'ריאנה. העמותות המאגדות קבוצות אלה, אינן פועלות למטרות רווח, אלא מבוססות על שיטת ה"דאנה" הבודהיסטית, לפיה התשלום אופציונאלי. כל אדם החפץ ללמוד בודהיזם בישראל ולתרגלו יוכל כיום לבחור קבוצה המזוהה עם אחת משלוש דרכי הלימוד.
קלאסיקה בודהיסטית בישראל.
בשנת 2007, הקימה לאמה דבורה את "מרכז רוחני ערבה" במושב צופר. המרכז ידוע כיום כ-"אוום – מרכז רוחני בינלאומי לשלום".