מוטיב היגון חוזר לאורך כל הסיפור ומופיע כבר בכותרת שמקבלת משמעות כפולה. מבחינה עלילתית הכותרת מייצגת את היגון של יונה עקב מות בנו. מבחינת המסר של היצירה היא מתכוונת ליגון שנובע מהכישלונות החוזרים של יונה ליצור קשר אנושי. הכוונה ביגון היא לעצב, כאב, אבל בדידות ומועקה. המוטיב חוזר כיגון מעיק, לוחץ ללא גבול, יגון נורא ועוד. מטרת החזרה היא להראות את המצב הקשה של יונה. יגונו נובע: ממות בנו, מחוסר ההקשבה של האנשים ומהקושי לחיות בחברה מנוכרת וקרה. יונה מנסה להתמודד עם קשיים אלו ולכן הוא כמה לתמיכה נפשית אנושית. הוא משתוקק למצוא מישהו שיסכים להקשיב לדבריו אבל כשניסיונותיו נכשלים, יונה מרגיש שהיגון סוגר על ליבו וממלא את עולמו "ויגונו היה עולה על גדותיו, דומה שהיה מציף בו עולם ומלואו" יש לו צורך עז לפרוק את יגונו אבל הוא לא מצליח למצוא מישהו שיקשיב לו באמת. רק בסוף הסיפור, בפואנטה, יונה מצליח לפרוק את יגונו באמצעות הפנייה אל הסוסה. הסוסה מקשיבה לו בעניין כשהיא מגלה סימני תגובה אנושיים כמו עיניים בורקות. יונה שואל את הסוסה איך הייתה מרגישה אילו הייתה מאבדת את הסייח שלה כדי שתחווה את תחושת היגון והאובדן שהוא חש בעת מות בנו. הסוסה מתגלת כאנושית ביחס לכל האנשים בעיר הגדולה.
מוטיב העיניים.
העיניים הם ראי נפש. הן משקפות את רגשות האדם, מבטאות את השוני בין יונה לסביבתו. יונה עומד כואב וקפוא בשלג ומאפשר לפתיתי השלג לכסות את ריסיו וליצור מחיצה לבנה בינו לבין סביבתו. בהמשך יונה מנסה ליצור קשר עם הזולת מנסה לספר על אסונו לאיש הצבא. איש הצבא שנראה ידידותי בתחילת הנסיעה מהר מאוד עוצם את עיניו ומתנתק מיונה. יונה שהפנה את מבטו לעבר איש הצבא במושב האחורי של העגלה כמעט פוגע בעובר אורח ברחוב, ולכן הוא נאלץ להתמודד עם כעס וקללות ההמון הזועם וגם עם הדרישה לפקוח עיניים ולהכיר במציאות הקשה ובניכור החברתי. גם בפונדק אף אחד לא מעוניין להקשיב לו. העגלון הצעיר מכסה את עיניו בשמיכה ומנתק את עיניו ומבטו מיונה. אבל כאבו של יונה כבד מנשוא הוא מרגיש כי הוא חייב לפרוק את יגונו. לכן הוא יוצא לאורווה לבדוק את מצבה של הסוסה. באורווה הוא מוצא לעצמו מרגוע. הוא מספר את סיפורו לסוסה ושואל אותה איך הייתה מרגישה אם בנה הסייח היה מת. יונה מרגיש שהסוסה קשובה לסיפורו ובניגוד לעיניי איש הצבא והעגלון הצעיר, עיניה בורקות.
מוטיב הבדידות.
בדידות היא מצב חברתי-רגשי המבטא חוסר השתייכות וכמיהה עזה להתחברויות עם אחרים. ההרגשה הזאת מלווה את יונה לאורך כל העלילה והיא מוזכרת מספר פעמים בסיפור. יונה עובר אל העיר הגדולה כדי להגשים את חלום בנו להיות עגלון ומגלה שאפשר להיות בודד גם בעיר גדולה וצפופה. האנשים סביבו מתעלמים מקיומו ולפעמים גם מקללים ומגדפים. היחס המחפיר שמקבל יונה מצד ההמון (המתואר "כגוש אפל") ומצד הנוסעים שהוא מסיע מעצים את תחושת היגון והבדידות. מאחר שבנו מת, יונה מקדיש את עצמו לנוסעיו כדי למצוא מישהו לדבר אתו, לפרוק את יגונו ולספר לו על מר ליבו. עצם נוכחות הנוסעים מקלה על הבדידות של יונה, אך כאשר ניסיונות אלו נכשלים, הוא נשאר לבדו, מבלי לחשוב הבדידות ומובילה אותו אל סוסתו, הוא מאכיל ומשוחח אתה עד הוא חש את עיניה הבורקות. וכך הסוסה מקשיבה לו ומקלה על כאבו.
תיאורי הטבע.
שלג, קור, אורות מפלצתיים. כל אלה מטונימיים לקור ולאטימות האנושית המוצגת על ידי יגונו ביצירה.
הביקורת החברתית ומשמעות הסיפור.
צ׳כוב מביע בסיפורו ביקורת על החברה בתקופת סוף המאה ה-19 בה התרחשו תהליכי התיעוש והעיור.
הביקורת מופנית כלפי החברה האטומה לבעיות הפרט – כל אחד עסוק בעניינו ואין חמלה בין בני האדם. הקור והקיפאון מסמלים מטפורה לחוסר השייכות של בני האדם בעיר הגדולה, ומדגישים את בדידותו לעומת הקרירות של החברה.
המפגשים עם אנשי העיר מכל שכבות החברה מסמלים ניכור וחוסר אכפתיות לזולת שמדגישה את הביקורת על החברה האטומה והמנוכרת.
סיפורו של צ׳כוב מסב את תשומת לבו של הקורא בניסיון לפתרון הבעיה החברתית באותה תקופה. המצוקה של יונה מציגה את התקווה לחברה בה אנשים מכל המעמדות יגלו אכפתיות אחד כלפי השני.
קישורים חיצוניים.
תרגומים עבריים:
הדיוויזיה ה-100 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-100 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בקרב סטלינגרד, והושמדה במהלך הקרב. לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה מחדש, ולחמה בחזית המזרחית עד סוף המלחמה.
היסטוריה.
הקמה ראשונה.
הדיוויזיה הוקמה ב-10 באוקטובר 1940, והועמדה תחת פיקוד ורנר זאנה. הדיוויזיה לחמה במבצע ברברוסה כחלק מהקורפוס ה-52 במסגרת הארמייה ה-17, והשתתפה בקרב אומן ובקרב חרקוב הראשון. ב-6 ביולי 1942 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית היגר ה-100, ובמתקפת הקיץ הגרמנית לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה השישית. ולאחר מכן לחמה עמה הדיוויזיה בקרב סטלינגרד כחלק מהקורפוס ה-51, וב-31 בינואר 1943 נכנעו שרידי הדיוויזיה ונלקחו לשבי.
הקמה שנייה.
ב-17 באפריל 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש בקרואטיה, וביוני אותה שנה הועברה הדיוויזיה לאלבניה. באפריל 1944 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרבות בפולין כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה, והשתתפה במבצע לבוב-סנדומייז'. בפברואר 1945 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה ה-17, ולחמה עמה בקרב על שלזיה עד סוף המלחמה.
דיוויזיית היגר ה-100 (ורמאכט)
טנזני
יחסי ישראל–מונגוליה
יחסי ישראל–מונגוליה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין מונגוליה.
היחסים בין שתי המדינות הושפעו מיחסיה של ישראל עם ברית המועצות ועם הרפובליקה העממית של סין לאורך השנים, והבשילו בשנת 1991 לידי כינון יחסים דיפלומטיים מלאים. לישראל ומונגוליה הסכמים לשיתוף פעולה במגוון תחומים, הסכם הגנה על השקעות והסכם פטור הדדי מאשרות.
מגעים מוקדמים.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה הרפובליקה העממית של מונגוליה אחת המדינות המבודדות בעולם. מגעים ראשונים בין נציגים מונגולים לישראלים התקיימו כפי הנראה בשנת 1949 במוסקבה, כאשר גולדה מאיר שירתה בה כציר ישראל בברית המועצות וקיימה שיחה אקראית עם השגריר המונגולי. ואולם, משרד החוץ הישראלי לא גילה באותן שנים שום יוזמה כלפי מונגוליה ולא האמין שיש סיכוי לפתח יחסים תקינים עמה.
הניסיונות הראשונים לבחון אפשרות של קיום יחסים דיפלומטיים בין המדינות נעשו בשנת 1960. בעקבות רמיזות מצד דיפלומטים מונגולים, הציע מנהל מחלקת אסיה במשרד החוץ, יעקב שמעוני, לשרת החוץ גולדה מאיר ליזום ביקור של שגריר ישראל במוסקבה במונגוליה, בתקווה שהקשרים שייווצרו בביקור יובילו לכינון יחסים. ואולם, שגרירות מונגוליה במוסקבה סירבה להעניק אשרה לשגריר הישראלי והיוזמה לא יצאה אל הפועל. ניסיון נוסף ברוח דומה נעשה ב-1967, כאשר ישראל קיוותה לנצל את המתיחות ביחסי ברית המועצות וסין ולנצל את מרחב התמרון שמצב זה הקנה למונגוליה, אך גם יוזמה זו לא הצליחה להתממש.
נקודת המפנה וכינון היחסים.
המפנה ביחסי ישראל-מונגוליה החל עם השינויים הדרמטיים שחלו ביחסי ישראל עם ברית המועצות, סין והודו ועם מדינות נוספות באסיה בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20.
ב-5 בדצמבר 1990 אמר שגריר מונגוליה בקהיר לעמיתו הישראלי כי מונגוליה מעוניינת בכינון יחסים עם ישראל. דברים דומים נאמרו כמה ימים מאוחר יותר גם לשגריר ישראל במוסקבה מדיפלומטים מונגוליים.
במרץ 1991 נערך משא ומתן במוסקבה בין מנכ"ל משרד החוץ, ראובן מרחב, לבין נציגים מונגוליים ובסוף ספטמבר של אותה שנה אישר הפרלמנט המונגולי את החלטת הממשלה לכונן יחסים עם ישראל. כינון היחסים בוצע ב-2 באוקטובר 1991 באמצעות חילופי אגרות בין שגרירי שתי המדינות באו"ם. שגריר ישראל בסין הגיש כתב האמנתו כשגריר לא-תושב במונגוליה, ואילו מונגוליה בחרה כי שגרירה בקהיר יואמן גם לישראל.
לאחר כינון היחסים.
בפברואר 1993 נחתם הסכם לשיתוף פעולה מדעי בין האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים לבין האקדמיה המונגולית למדעים. ב-1994 ביקר בישראל שר החקלאות המונגולי וחתם על הסכם בתחום החקלאות עם המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי של ישראל (מש"ב), שבעקבותיו החלו חקלאים מונגולים להשתתף בקורסים והכשרות של מש"ב בישראל.
בדצמבר 1996 ביקר בישראל שר החוץ המונגולי, טסרופילין גומבוסורן. במסגרת הביקור חתמו שתי המדינות על הסכם פטור הדדי מאשרות.
בשנת 1998 ביקר אריאל שרון במונגוליה, כשכיהן כשר החוץ.
בנובמבר 2003 ביקר בישראל שר החוץ המונגולי, לובסנגין ארדנצ'ולון, כשהוא מלווה במשלחת עסקית, ונפגש עם עמיתו הישראלי, סילבן שלום. הביקור התמקד בהידוק היחסים וקידום קשרי הסחר בין המדינות ובתהליך השלום. במסגרת הביקור נחתמו שני הסכמים: הסכם הגנה על השקעות והסכם התייעצויות בין משרדי החוץ של שתי המדינות.
ב-11 במאי 2008 הגיע נשיא מונגוליה, נמברין אנחבאיאר, לביקור היסטורי ראשון של נשיא מונגולי בישראל, כשהוא מלווה בשרת החוץ של מונגוליה ובפמליה שכללה חברי פרלמנט ואנשי תקשורת. הביקור נמשך 4 ימים, שבמהלכו נפגש אנחבאיאר עם נשיא המדינה שמעון פרס, ראש הממשלה אהוד אולמרט ושרת החוץ ציפי לבני. בנוסף, נפגש עם בכירים בסקטור העסקי, במטרה להגביר את שיתוף הפעולה הכלכלי בין שתי המדינות, וביקר ביד ושם, ירושלים וים המלח. בפגישה עם שרת החוץ נחתם הסכם לשיתוף פעולה תרבותי בין המדינות וסוכם, כי הממשלות יקדמו שיתופי ידע בתחומי כלכלה, תרבות ומדע.