בתחילת המאה ה-18, ממשלת בריטניה החלה להגלות נידונים מעבר לים לשלוש עשרה המושבות. כאשר הגלות לאמריקה הצפונית הסתיימה עם תחילת המהפכה האמריקאית, היה צורך במיקום חלופי כדי להקל על הצפיפות של בתי הסוהר והנידונים הבריטיים. מוקדם יותר, ב-1770, ג'יימס קוק ערך את מסעו לאוסטרליה. כאשר היה ביקוש, מצד הממשלה הבריטית, להקדים את האימפריה הקולוניאלית הצרפתית מההתרחבות לאזור, בחרה בריטניה באוסטרליה כמקום למושבת עונשין, וב-1787, הצי הראשון של 11 אוניות הפליגו לעבר מפרץ בוטאני, והגיעו ב-20 בינואר 1788 לייסוד סידני, ניו סאות' ויילס, היישוב האירופי הראשון ביבשת. מושבות עונשין אחרות הוקמו מאוחר יותר בארץ ואן דימן (כיום טסמניה) ב-1803 וקווינסלנד ב-1824, ואילו אוסטרליה המערבית, שנוסדה ב-1829 כמושבה חופשית, קיבלה נידונים רק מ-1850. אוסטרליה הדרומית וויקטוריה, שהוקמו ב-1836 וב-1850 בהתאמה, נותרו מושבות חופשיות. הגלית הנידונים לאוסטרליה הגיעה לשיאה בשנות ה-30 של המאה ה-19 וצנחה משמעותית בעשור שלאחר מכן, כאשר המחאות נגד מערכת הנידונים התגברו ברחבי המושבות. ב-1868, כמעט שני עשורים לאחר שהגלות למושבות המזרחיות הופסקה, הגיעה אוניית הנידונים לאוסטרליה המערבית.
רוב הנידונים הוגלו בגין ביצוע פשעים קטנים. פשעים חמורים יותר, כגון אונס ורצח, הפכו לעבירות שעונשן היה גלות בשנות ה-30 של המאה ה-19, אך מאחר שגם הם היו עונשי מוות, מעטים מהנידונים יחסית הוגלו בגין פשעים כאלו. כאחד מתוך שבעה נידונים היו נשים. לאחר שחרורם של הנידונים, מרבית הנידונים לשעבר שהו באוסטרליה והצטרפו למתיישבים החופשיים, כאשר חלקם עלו לתפקידים בולטים בחברה האוסטרלית. עם זאת, עצם קבלת עונש הגלות נשאה סטיגמה חברתית, ועבור חלק מהאוסטרלים המאוחרים יותר, היותם ממוצא של נידונים הטמיעה תחושת בושה והתכווצות תרבותית . במאה ה-20, עמדות אלו התקבלו יותר בקרב החברה, וכעת עמדות אלו נחשבות בעיני אוסטרלים רבים כגורם לחגיגה לגילוי נידון בשושלתו. כמעט 20% מהאוסטרלים המודרניים, בנוסף ל-2 מיליון בריטים, הם צאצאי נידונים שקיבלו את עונש הגלות. עידן הנידונים נתן השראה לרומנים מפורסמים, לסרטים וליצירות תרבותיות אחרות, ובכך עיצוב אופייה הלאומי של אוסטרליה נחקרה על ידי סופרים והיסטוריונים רבים.
סיבות לגלות.
לדברי הסופר ומבקר האמנות האוסטרלי, רוברט יוז, בספרו "The Fatal Shore", נתון האוכלוסייה של אנגליה וויילס היה יציב ועמד על כ-6 מיליון ב-1700–1740, והתחיל לעלות באופן משמעותי אחרי 1740. במהלך המהפכה האמריקאית, לונדון הייתה צפופה מדי, התמלאה במובטלים רבים והוצפה בג'ין זול. במאה ה-19, העוני, העוול החברתי, עבודת הילדים, תנאי המחיה הקשים ושעות העבודה הארוכות היו נפוצים בבריטניה. הרומנים של דיקנס מדגימים זאת בצורה הטובה ביותר; אפילו מספר פקידי ממשלה נחרדו ממה שראו. רק ב-1833 וב-1844, התקבלו חוקי המפעל , החוקים הכלליים הראשונים נגד עבודת ילדים בבריטניה. הפשע היה בעיה מרכזית בבריטניה, וב-1784, ציין צופה צרפתי כי "מעד אור הבוקר ועד לחשכה, הסביבה של לונדון נהייתה לאבות של בריגנדים לאורך של עשרים קילומטרים מסביב."
לכל קהילה היה שומר, אם כי בערים הבריטיות לא היו כוחות משטרה במובן המודרני. ג'רמי בנת'ם קידם את הרעיון של פנאופטיקון, אם כי הכלא נתפס על ידי פקידי ממשלה רבים כמושג אמריקני מוזר. כמעט כל הנידונים נתפסו על ידי מלשינים או הוקעו על ידי קורבנותיהם לבית המשפט המקומי. דבר זה כונה קוד הדמים, בשנות ה-70 של המאה ה-18 היו בבריטניה 222 נידונים שקיבלו את עונש המוות, כמעט כולם היו פשעים נגד רכוש, כמו גניבת סחורות בשווי של למעלה מ-5 שילינג, כריתת עצים, גניבת בעלי חיים, ואפילו גניבת ארנב מהשדה.
המהפכה התעשייתית הובילה לעלייה בפשיעה הקטנה בגלל עקירתם הכלכלית של חלק ניכר מהאוכלוסייה, והביאה לחץ על הממשלה למצוא אלטרנטיבה לצפיפות בבתי הכלא . המצב היה כל כך קשה עד שספינות רעועות שנמצאו במעגן במספר נמלים שונים נחלצו לשירותן כאוניות כלא, המכונות "האלקים". ארבעה מתוך חמישה אסירים היו בכלא בגין גניבה. קוד הדמים בוטל בהדרגה בעשור הראשון של המאה ה-19 מפני ששופטים ומושבעים ראו בעונש הזה כעונש קשה מדי. מפני שמחוקקים עדיין רצו את העונשים האלו, כדי להרתיע עבריינים פוטנציאליים, הם החילו יותר ויותר להעניש בעונש הגלות כאלטרנטיבה אנושית יותר לעונש מוות. עונש הגלות שימשה כעונש על פשעים גדולים וגם זעירים מאז המאה ה-17. כ-60,000 נידונים הוגלו למושבות עונשין בריטיות באמריקה הצפונית, המכונות שלוש עשרה המושבות, במאות ה-17 וה-18. הגלות לאמריקה הצפונית הופסקה בעקבות תבוסת בריטניה במלחמת העצמאות של ארצות הברית. מספר הנידונים שהוגלו לאמריקה הצפונית אינו מאומת - ג'ון דנמור לאנג העריך כ-50,000 ותומאס קנילי העריך כ-120,000. המושבה האמריקאית הבריטית מרילנד קיבלה מכסת עבריינים גדולה יותר מכל מחוז אחר.
מושבות העונשין.
ניו סאות' ויילס.
במאה ה-18, לפני פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית, נבדקו מושבות עונשין אלטרנטיבות לשלוש עשרה המושבות. בין האלטרנטיבות שנבחנו, הוצע החוף המזרחי של ניו הולנד שהתגלה לאחר המסע הראשון של ג'יימס קוק.
ב-18 באוגוסט 1786, התקבלה ההחלטה לשלוח צי של נידונים למפרץ בוטאני בפיקודו של האדמירל ארתור פיליפ, שהיה אמור להיות מושל המושבה החדשה. הצי הזה, שנקרא כיום הצי הראשון, יצא מספיטהד, פורטסמות' ב-13 במאי 1787. הצי הכיל 11 אוניות ומעל מאלף איש, כאשר יותר ממחציתם היו נידונים שקיבלו את עונש הגלות.
הצי הגיע למפרץ בוטאני ב-18–20 בינואר 1788. עד מהרה התברר כי המיקום לא יתאים להקמת מושבה בגלל "הפתיחות של המפרץ הזה, ולחות האדמה, שעל פיה ככל הנראה העם יהיה לא בריא" ופיליפ החליט לבחון את מפרץ ג'קסון, מפרץ שהוזכר על ידי קפטן קוק, כשלוש ליגות מצפון למפרץ בוטאני. ב-22 בינואר הפליגה משלחת קטנה בראשות פיליפ למפרץ ג'קסון, שהגיעה בשעות אחר הצהריים המוקדמות. ביומנו הוא סיכם את ההפלגה:
מושבת העונשין האירופאית הקבועה הראשונה ביבשת אוקיאניה, ניו סאות' ויילס, הוקמה במפרצון סידני ב-26 בינואר, ומאז התפתח האזור לעיר סידני. כיום, תאריך זה נחגג כיום אוסטרליה.
בתחילה, היה שיעור תמותה גבוה בקרב חברי הצי הראשון, בעיקר בגלל רעב. האוניות נשאו מספיק מזון כדי לספק למתיישבים עד שיוכלו להקים חקלאות באזור. לא היה מספר מספיק של חקלאים מיומנים ובעלי חיים מבויתים לעשות זאת, והמושבה המתינה לבואו של הצי השני, כשנה מאוחר יותר. בספרו של ג'יימס מרטין , "Memorandoms" נמצאה תיאור עכשווי על האירועים כפי שנראה על ידי אסיר בצי הראשון. הצי השני היה אסון חסר תקדים שסיפק מעט עזרה ובעת הגעתו ביוני 1790 של נידונים חולים וגוססים עוד יותר, החמיר את המצב במושבת העונשין.
סגן אלוף סר ריצ'רד בורק היה המושל התשיעי של המושבה ב-1831–1837. כשהוא נחרד מהעונשים המוגזמים שניתנו לנידונים, העביר בורק את "חוק השלום", שהגביל את העונש שיכול להביא שופט לככל היותר חמישים מלקות (בעבר לא הייתה מגבלה כזו). הממשל של בורק היה שנוי במחלוקת, ושופטים ומעסיקים זועמים עתרו לאימפריה הבריטית כנגד הפרעה זו בזכויותיהם החוקיות, מחשש שהפחתה בעונשים תחדל לספק די הרתעה לנידונים.
בורק, לעומת זאת, לא הונע מרפורמותיו והמשיך ליצור מחלוקת במושבה על ידי מאבק ביחס הלא-אנושי שניתן לנידונים, כולל הגבלת מספר העובדים הנידונים שהותר לכל מעסיק לככל היותר שבעים, וכן הענקת זכויות לנידונים משוחררים, כגון מתן רכישת רכוש ושירות בבתי משפט. יש הטוענים כי ניתן לייחס את השעיית הגלות לניו סאות' ויילס ב-1840 למעשיהם של בורק, עורך הדין ויליאם וונטוורת' ואנשים אחרים. הגלות למושבה הסתיימה באופן רשמי ב-1 באוקטובר 1850, כ-10 שנים מאוחר יותר.
אם נידון התנהג היטב, ניתן היה לתת לנידון כרטיס חופש, תוך מתן חופש מסוים. בתום עונשו של הנידון, כ-7 שנים ברוב המקרים, הונפק למורשע תעודת חופש, תעודה שנותנת לו להיות מתנחל חופשי או לחזור חזרה לאנגליה. נידונים שהתנהגו בצורה לא נכונה, לעומת זאת, נשלחו לעיתים קרובות למקום של עונש משני כמו פורט ארתור, טסמניה או האי נורפוק, שם הם יסבלו מעונש נוסף ובידוד.
האי נורפוק.
כחודש אחרי הגעת הצי הראשון לאוסטרליה למפרץ סידני, קבוצת נידונים ומתיישבים חופשיים נשלחו להשתלט על האי נורפוק, אי קטן ממזרח לחוף ניו סאות' ויילס. נידונים נוספים נשלחו, ורבים מהם התגלו כפרועים; בתחילת 1789, היה ניסיון כושל להפיל את מפקד האי, סגן פיליפ גידלי קינג. בעקבות זאת, נהרסה HMS "Sirius" על אחת משוניות האי בעת ניסיון להביא מזון ואספקה.
ארץ ואן דימן (טסמניה).
ב-1803, נשלחה משלחת בריטית מסידני לארץ ואן דימן (כיום טסמניה) להקים מושבת עונשין חדשה. המשלחת הקטנה, בראשות סגן ג'ון ביון, הקימה יישוב במפרצון ריסדון , בצד המזרחי של נהר דרוונט . במקור נשלחה המשלחת לפורט ארתור, אך ננטש בתוך שבועות. למרות זאת, משלחת נוספת בראשות סגן אלוף דייוויד קולינס הגיעה מאוחר יותר. קולינס, סגן המושל הראשון של ארץ ואן דימן, ראה את היישוב כלא מספק ונטש אותו בשביל להקים ב-1804 יישוב חלופי בצד המערבי של הנהר במפרצון סוליוואנס (כיום הובארט).
כאשר ננטשה מושבת העונשין באי נורפוק ב-1807–1808, הועברו הנידונים הנותרים והמתיישבים החופשיים להובארט והוקצו אדמות ליישוב מחדש. עם זאת, מפני שהאוכלוסייה הקטנה הקיימת כבר נתקלה בקשיים בייצור מספיק מזון, הוספת האוכלוסייה בפתאומיות הייתה כמעט הרת אסון.