לאחר שנפוליאון כבש את צפון גרמניה, הוקמה רבנות אמדן על בסיס הדגם הצרפתי. בה היה רב ראשי שתפקד כרב אזורי משנת 1827. בשנת 1842 הקימה ממלכת הנובר את הרבנות המקומית באמדן. הרבנות המקומית באמדן כללה את אאוריך ואוסנברוך. בשנת 1939 הרשויות הנאציות בטלו את הרבנות המקומית באמדן.
צִיוֹנוּת.
הציונות הופיעה לראשונה באמדן בראשית שנת 1920. בשנת 1901 הקימו 35 מאזרחי העיר היהודים את סניף "למען ציון" של האגודה הציונית הגרמנית. כמו בשאר האימפריה, תנועה זו התקבלה רק על ידי חלק קטן מאוד מהאוכלוסייה היהודית. הנהלת הקהילה והרב המקומי של אמדן הרב ד"ר ג'ונאס צבי הרמן לב והמורה זליג לא היו שלמים עם העובדה שהציונות נדחתה על ידי האוכלוסייה היהודית בדומה לכלל האוכלוסייה הגרמנית. המתנגדים לציונות תיארו את הציונים באספות הקהילה בשם "מסע חסר מסע" .
המילים ציונים או ציונות נחשבו כשמות גנאי בגרמנית, המיוחסים לקומוניסטים וסוציאליסטים. או לפועלים ללא ארץ אבות.
רפובליקת ויימאר.
בשנת 1920 הכומר האוונגליסטי, לודוויג מינשמייר מהאי בורקום שבפריזיה המזרחית, הסית את הציבור בנאום שנאה אנטישמי חריף במיוחד; מסיתים אנטישמים נוספים, ממעמד הפועלים והצווארון הכחול חברו לפרולטריון, בהסתה אנטישמית קיצונית ופרועה, בעיקר בעיירות הגדולות. מעתה התגברו האירועים האנטישמיים בעיר. מעט לפני חג המולד 1927, נציגי תנועת השחרור הלאומנית הפולקיסטית Völkische חילקו בעיר כרוזים בעלי אופי גזעני מובהק, שהופנו נגד אנשי העסקים היהודים. בשנת 1928 קם סניף מקומי של המפלגה הנאצית ה-NSDAP באמדן, אשר לא היה מיוצג בשלב הראשוני ברשות השופטת באמדן עד מרץ 1933 המועד בו היטלר עלה לשלטון.
1933 עד 1938.
עם עליית היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון, בשנת 1933, החל עידן הרדיפה של יהודי אמדן. חודשיים לאחר תפיסת השלטון על ידי המפלגה הנאצית ואפילו ארבעה ימים קודם לכן, מאשר באזורים אחרים באימפריה הגרמנית, החרם על עסקים יהודיים בפריזיה המזרחית. ב-28 במרץ 1933 התייצבה מיליציית החולצות החומות ה-אס אה מול 26 חנויות של יהודים וחסמו את הגישה אליהן. הנאצים רצו בהמשך להאשים את היהודים בקומוניזם. החרם הסתיים רשמית לאחר מספר ימים, אך האפליה נמשכה באמצעות תעמולה, תקנות וחוקים. פעילות זו הניעה רבים מיהודי המקום לברוח. בין משפחות היהודים שברחו כבר בשנת 1933 היה מקס וינדמילר , שלימים הצטרף למחתרת החלוצית בהולנד במסגרת קבוצת וסטרוויל בהולנד. שם הקוד שלו במחתרת היה "קור" - "Cor" הוא הציל ילדים ובני נוער יהודים רבים.
בשנת 1935 לקוחות שבאו לקנות בחנויות היהודים צולמו והוקיעו אותם בעקבות כך. כתוצאה מהתנכלויות אלה, המצב הכלכלי של בעלי העסקים היהודים התדרדר והם נאלצו לנטוש את העסקים בעיר במיוחד לאחר שהחל תהליך ה"אריזציה". גם לבית המרחץ העירוני היהודים פחדו להגיע בגלל האלימות ברחובות כנגדם. רק מיעוט מיהודי פריזיה המזרחית מצא דרך למכור את רכושם ולהגר מהאזור. אפילו הציונים שהיו מאורגנים, לא יכלו לקיים את האירועים שלהם באופן קבוע. מרבית יהודי פריזיה המזרחית עדיין התלבטו בין תקווה לייאוש. אין נתונים סטטיסטיים מדויקים ואמינים של הגירה מעיר, בגלל מקורות הסותרים חלקית.
על פי דיווחים בעיתונות, 130 יהודים היגרו בין השנים 1933 ל־1938, 50 יהודים עברו לערים אחרות. לפי מקור אחר, ב־1 בספטמבר 1938 היו עדיין 430 יהודים בעיר. המשמעות של עובדה זו שכרבע מהאוכלוסייה היהודית עזבה את אמדן משנת 1933 עד סתיו 1938 - עוד לפני ליל ליל הבדולח. הקהילה היהודית באמדן חשה חובה לנקוט אמצעי זהירות כדי להכיל ולהגן על חברי הקהילה הוותיקה, בית הזקנים בשונהובן ובית היתומים.
ליל הבדולח.
בלילה שבין 9 ו-10 בנובמבר 1938 היו מהומות כנגד היהודים בהוראה של הנהגת המפלגה הנאצית, אשר לימים נקראו ליל הבדולח. ברנהרד הורסטמן, מנהיג המחוז בן ה-26, הונחה על ידי מרכז המפלגה באולדנבורג שבשעה 22:30 בערב תתבצע ה"נקמה" כנגד היהודים בכל רחבי גרמניה. בשעה 01:00 באותו הלילה יישרפו כל בתי הכנסת באימפריה הגרמנית.
בשעה 23:30 בערב הורסטמן הזמין למשרדו את סגנו ואת מנהל המשרד המחוזי ניילנד לתכנן את השרפה בבית הכנסת. חיילי האס אס דאגו להביא את האמצעים לשרפה. במקביל, נמסר למכבי האש באמדן על הפעולה המתוכננת. אסרו על הכבאים להתערב. כל שהיה עליהם לעשות, היה להגביל את האש ולמנוע את התפשטות הלהבות לבתים מסביב. חיילי SA קבלו הוראה להיערך לעצור את כל יהודי אמדן. בסביבות השעה 01:00 אחר חצות יצאו כוחות מה-SA וה-SS לבית הכנסת. הם לא לבשו את מדיהם כדי להסוות את ההצתה המתוכננת וזהותם של המבצעים. הפעולה כולה הייתה אמורה להיראות כמו התפרצות אלימות ספונטנית של האוכלוסייה הגרמנית כנקמה על רצח הדיפלומט הגרמני בפריז ארנסט פום ראט על ידי היהודי הרשל גרינשפן. הורסטמן, מנהיג המחוז, הגיע זמן קצר לאחר מכן לבית הכנסת ונתן את הוראה להדליק את בית הכנסת. תחילה היה פיצוץ גדול בבית הכנסת, אך האש לא התלקחה. רק לאחר שהוכנסו לבית הכנסת עוד 20 ליטר בנזין, פרצה סופת אש ששרפה את בית הכנסת.
יהודי העיר טופלו באותו הלילה על ידי אנשי מיליציית האס אה. החל מחצות הלילה קובצו היהודים בחצר בית הספר נויטר. במקביל, נופצו בעיר חלונות ראווה, אביזרי חנויות וריהוט ממוסדות ודירות יהודיים. לפחות יהודי אחד נפצע קשה מאוד מירי בגבו ומאוחר יותר מת מפצעי הירי. בשעות הבוקר המוקדמות ריכזו אנשי מליצית האס-אה כ-300 יהודים בגן המשחקים של בית הספר. שם הם הוטרדו ועונו במשך שעות בפיקודו של מנהיג ה-SA, בנמן. הוא פקד על היהודים לצעוד עד תשישות ולשיר שירי מולדת בקול רם ובנוסף, איים לירות בהם אם לא יצייתו להוראותיו.
בבוקר 10 בנובמבר 1938 שוחררו הנשים, הילדים והגברים המבוגרים. הגברים היהודים, שנחשבו ככשירים לעבודה, כ-60 במספר, קיבלו פקודה מאנשי ה-SA לצעוד לנמל הסירות שליד החומה. שם הם בצעו עבודות חפירה. הדרך לנמל הסירות בה הצעידו את הגברים עברה דרך בית הכנסת השרוף. שם אילצו אותם אנשי ה-SA להאשים את עצמם בהצתת בית הכנסת. גם באולם חדר הכושר של בית הספר נויטר נחשפו יהודי אמדן להתנכלויות והתעללויות של אנשי ה-SA. לפנות בוקר של 11 בנובמבר פרצו אנשי מליצית האס אה לחצר בית הספר נויטר העמיסו והסיעו את היהודים לתחנת הרכבת, שאובטחה על ידי חיילי האס אס והגסטפו, ומשם הם גורשו למחנה הריכוז זקסנהאוזן שבאזור ברלין.
גירוש ורצח היהודים מהעיר אמדן.
הקהילה היהודית באמדן התפרקה במהירות לאחר פרעות ליל הבדולח בנובמבר 1938. הרב ד"ר סמואל בלום והרופא היהודי האחרון שנותרו בעיר עלו לארץ ישראל. במהלך שנת 1938 הושלמה האריזציה של הרכוש היהודי בעיר. יוזמה של מנהלי מחוז פריזיה המזרחית ומועצת העיר אמדן הובילה בסוף ינואר 1940 להכרזת מטה הגסטפו בעיר וילהלמסהאפן, לפיה על יהודיי פריזיה המזרחית לעזוב את המחוז עד אפריל 1940. בהתאם לכך, יהודי פריזיה המזרחית עזבו את העיר לאחר שמצאו דיור חליפי ברחבי האימפריה הגרמנית (למעט המבורג ואזור הריין). בסתיו 1941 הייתה אמדן אחת מעשר הערים הראשונות בממלכה, ממנה הוגלו יהודי גרמניה העשירים למזרח. ב-22 באוקטובר גורשו 122 מיהודי אמדן לגטו לודז' דרך תחנת הרכבת של ברלין. באותו החודש גם הועברו באופן זמני 164 יהודים מבית האבות היהודי באמדן לבית האבות היהודי בווארל Varel. ביולי 1942 הם גורשו לגטו טרזיינשטט דרך ברמן והנובר.
באחריות מרכז הפיקוח של משטרת המדינה ומטה הגסטפו בעיר וילהלמסהאפן, האחראי על אולדנבורג ופריזיה המזרחית, הוכרז שהאזור "נקי מיהודים". בפועל, רק יהודים מעטים, שחיו בנישואים מעורבים כביכול שהו באמדן במהלך המלחמה. לפחות 465 יהודים מאמדן מתו בשואה. כיום שמותיהם רשומים על לוחות הזיכרון בבית העלמין היהודי העתיק שבעיר.
התקופה שלאחר המלחמה.
במסגרת מבצע אואזיס, מ-2 בנובמבר 1947, בהוראת ממשלת המנדט הבריטית בארץ ישראל, הובלו 2,342 מעפילי אניית המעפילים אקסודוס ממחנה פפנדורף ברכבות לקסרקטין לשעבר בשם קארל פון מילר שנמצא באמדן, ברחוב אאוריכר שטראסה Auricher Straße. עם הקמת מדינת ישראל ב-15 במאי 1948 חדלו כל ההגבלות על היהודים בעיר. עם זאת, עבר זמן רב עד שמעפילי "אקסודוס" עלו למדינת ישראל שזה עתה נוסדה, בגלל קרבות מלחמת העצמאות.
13 יהודים חזרו לאמדן עד שנת 1947. בשנת 1949 הם התאגדו כעמותה והקימו קהילה חדשה סביב מבנה קטן ששימש בית כנסת. העמותה התפרקה בשנת 1984 כי בעיר נשאר יהודי אחד בלבד, היתר עזבו את העיר. ההלוויה האחרונה בבית העלמין היהודי העתיק, הייתה בשנת 2006.
נכון ל-15 ביוני 2020 אין באמדן יהודים לכן גם לא נצפים מנהגים יהודיים ברבים. מאז שבית הכנסת נהרס עד היסוד במלחמת העולם השנייה לא נבנה בית כנסת אחר בעיר. במקום בו היה מתחם בית הכנסת ובית הספר היהודי הוצב בשנת 1986 לוח זיכרון ששופר בשנת 1991. הלוח מתאר את בית הכנסת המפואר שהיה בעיר. החל משנה 2016 בחודש ספטמבר בהחלטת הנהלת העיר וראש העיר מתייחדים תושבי העיר מדי שנה עם קהילת יהודי אמדן שנכחדה בשואה ועם מעפילי אניית המעפילים "אקסודוס-1947" שנכחו בעיר מנובמבר 1947 ועד אוגוסט 1948.
נתונים דמוגרפיים.
הקהילה היהודית באמדן הייתה מהגדולות בצפון גרמניה. זו הייתה הקהילה השנייה בגודלה במחוז אחרי קהילת הנובר. השיעור הגבוה ביותר מכלל האוכלוסייה היה בשנת 1771 באותם ימים היהודים היוו 6% מכלל האוכלוסייה בעיר. במספרים מוחלטים הקהילה היהודית בשנת 1905 מנתה 809 חברים.
נשיא מלאווי