האנדרטה ממוקמת בשדרת העצמאות בוושינגטון די. סי., מדרום למול. היא הוקמה על פני שטח של כ-16 דונם בחזיתו של בניין מחלקת החינוך של ארצות הברית, באתר ששימש לפני כן ככביש (קטע משדרת מרילנד) וכגן ציבורי. המקום נבחר כאתר לאנדרטה משום מיקומו המרכזי וקרבתו לבנייני מוסדות ציבוריים שפעולתו של אייזנהאואר תרמה לייסודם. מתחם האנדרטה הוא מלבני ומעוצב כפארק עירוני. רוב שטחו תפוס על ידי מדשאות, עצים ושבילים.
מרכיבי האנדרטה עוסקים בשני מוקדים בחייו של אייזנהאואר - תפקידו כמפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה (1944-45), וכהונתו כנשיא (1953-61). במתחם הוקמו שבעה עמודים עגולים נישאים. חמישה מהם ממוקמים לאורך צלעו הארוכה האחורית של המתחם ונושאים מעין גובלן רב ממדים העשוי מפלדת אל-חלד, החולש על המתחם כולו. על הגובלן מופיע דיוקן של חופי נורמנדי - שאייזנהאואר הנהיג את הפלישה אליה - בשלווה של ימי שלום, השלום שהוא עמל להשיגו כאיש צבא וכמדינאי. שני העמודים הנוספים מוקמו בקרבת הפינות החיצוניות של המתחם ועליהם נחרתו פרטי תפקידיו כמצביא וכנשיא.
המוקד הסמלי של האנדרטה הוא כיכר מרוצפת במרכז המתחם, שבה שני מיצגי זיכרון הניצבים בזווית זה מול זה, ומאחוריהם כותל נמוך הנושא את שמו של אייזנהאואר:
במרחק מה משני המיצגים ממוקם מיצג נוסף, קטן יותר. נראה בו פסל של אייזנהאואר הנער בראשית חייו בעיר אביליין במדינת קנזס. על קוביית אבן מול הפסל מובא חלק מנאום שנשא אייזנהאואר בעיר הולדתו באביב 1945, לאחר שובו מאירופה לארצות הברית.
פסלי הארד באנדרטה פוסלו על ידי הפסל האמריקאי יליד ברית המועצות סרגיי איילנבקוב (Sergey Eylanbekov). יוצר גובלן המתכת היה תומאס אוסינסקי (Tomas Osinski) והאמן יוצר החריטות באבן היה ניקולס בנסון (Nicholas Benson).
123 Production
סמל רמלה
סמל ראש העין
מרווין טרוויס רניין
מרווין טרוויס רניין (באנגלית: Marvin Travis Runyon; 16 בספטמבר 1924 – 3 במאי 2004) היה איש עסקים ופקיד ממשל אמריקאי. לרניין הייתה קריירה ארוכת שנים כמנהל במערך הייצור של חברת פורד ולאחר מכן הוא עבר לחברת ניסאן ושימש כמנהל הפעילות שלה בצפון אמריקה. בהמשך הוא שימש כיושב ראש רשות עמק טנסי וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית. לרניין הייתה אישיות כריזמטית שהקנתה לו את הכינויים "מארב הנפלא" (Marvelous Marv) ו"מרווין המגלף" (Carvin' Marvin).
ראשית חייו.
מרווין רניין נולד בפורט וורת', טקסס. ב-1942 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון על שם וודרו וילסון שבדאלאס וב-1943 הוא החל לעבוד במפעל ההרכבה המקומי של חברת פורד, שם גם אביו היה מועסק. בשנים 1943–1945 הוא שירת בחילות האוויר של צבא ארצות הברית ולאחר מכן שב לפורד.
קריירה בפורד.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת טקסס A&amp;M ב-1948, הוא החל להתקדם בסולם הניהול של החברה ומילא במהלך שנות ה-50 תפקידי ניהול במפעלי ההרכבה של פורד באטלנטה ובלוריין.
בשנות ה-60 הוא שימש כמנהל מפעל. הוא חי בלונדון שבקנדה, שם הוא פיקח על הקמת ואיוש מפעל ההרכבה טלבוטוויל המקומי שהחל את פעילותו ב-1967.
ב-1969 החל רניין לשמש כמנהל במטה מפעלי ההרכבות של פורד וב-1972 הוא היה למנהל הכללי של חטיבת ההרכבות. בשנים 1973–1977 הוא היה סגן הנשיא האחראי על ייצור יחידות ההנעה והמרכבים, וב-1978 הוא מונה כסגן נשיא האחראי על הרכבת כלי הרכב וייצור המרכבים. לקראת פרישתו בסוף שנת 1980 נפוצו שמועות שהוא ינהל את פעילות חברת ניסאן בארצות הברית, אך ההודעה על כך פורסמה רק מספר ימים לאחר פרישתו בפועל.
קריירה בניסאן.
ב-1981 היה רניין למנהל הכללי של ניסאן צפון אמריקה ופיקח על הקמת מפעלי ההרכבה וייצור המנועים של החברה בסמירנה שבטנסי. מפעלים אלו היו בין המפעלים היצרניים ביותר בתעשיית הרכב. על אף היותו מנהל בכיר, "נהג רניין ללבוש את אותו סרבל כמו זה של פועלי המפעלים ולסעוד עמם בחדר האוכל של החברה", באומרו ש"מחיקת הפער הסמלי בין קו הייצור לבין משרד ההנהלה הוא המפתח לבניית תחושת ההזדהות של העובד עם החברה".
ב-1988, כאשר עבר רניין לעבוד ברשות עמק טנסי, התמנה במקומו ג'רי בנפילד, גם הוא מנהל מפעל של פורד לשעבר. בנפילד היה מנהל מפעל ההרכבה של פורד בדירבורן ומונה כסגן הנשיא הראשון של ניסאן צפון אמריקה לייצור במקומו של רניין. ביולי 1989 סיכל בנפילד את המהלך של איגוד עובדי הרכב לאגד את עובדי המפעל של ניסאן בסמירנה.
יושב ראש רשות עמק טנסי.
ב-1988 מונה רניין על ידי הנשיא רונלד רייגן כיושב ראש רשות עמק טנסי, שהיא יצרנית החשמל הגדולה ביותר בארצות הברית, שבאותה תקופה התמודדה עם חובות שנבעו מתוכנית האנרגיה הגרעינית שלה. כגוף שהוקם בתקופת הניו דיל, הייתה הרשות הבסיס להקמתן של כמה מיזמים פדרליים שלא היו קשורים אלה לאלה. רשות עמק טנסי ניהלה לא רק תחנות כוח גרעיניות, אלא גם מתקני נופש, מפעלים למכוניות חשמליות, מפעלים לייצור דשנים ואפילו החזיקה בבעלותה עדר של בופאלו - ובסך הכל, יותר מ-186 יחידות עסקיות נפרדות. בשנים שקדמו למינויו של רניין האמירו תעריפי החשמל של הרשות כדי לממן את תחנות הכוח הגרעיניות שלא הושלמו ועליית מחירים זו איימה על כלכלת האזור.
רניין, שהיה מנהל טכני רציני, האמין שניהול רשות עמק טנסי סבל מהסחות דעת רבות מדי שנבעו מפעילותה רבת התחומים, והוא הורה על סגירתם של תחומי עיסוק בלתי חיוניים. מהלך זה חייב את הנהלת הרשות לצמצם בהוצאות כדי לשמור על יציבות תעריפי החשמל.
אף על פי שהיה פופולרי בקרב בעלי משקי הבית והקהילה העסקית, קיצוץ ההוצאות של רניין כלל פיטורים המוניים - ביום מסוים הופסקה עבודתם של יותר מ-7,000 איש. קיצוצי כוח האדם שלו הקנו לו את הכינוי "מרווין המגלף" (Carvin' Marvin), שהיווה השראה לשיר סאטירי שהושמע בתחנות הרדיו המקומיות. מאידך, כאשר סיים רניין את תפקידו ברשות עמק הטנסי, הוא הותיר אותה יותר קטנה במממדיה, יותר ממוקדת והיא החלה לכסות את חובותיה הכבדים. מומחים רבים האמינו שהרשות לא הייתה שורדת ללא השלמת תהליך השינוי המבני שהוביל רניין.
המנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
ב-1992 מונה רניין כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית, בתקופה בה שירות הדואר של ארצות הברית נאבק עם עלויות תפעול גבוהות וממוניטין שלילי בציבור בשל השירות שלו.
מטרתו הראשונה של רניין הייתה לטפל בשירות הדואר כעסק שמכוון להפקת רווחים ולגרימת שביעות רצון ללקוחותיו. הוא היה מומחה בשליטה בעלויות והוא הנהיג מערכות לבדיקת העלויות שהועתקו משנותיו בפורד. הוא אף שלח מנהלים בכירים של שירות הדואר לפורד כדי להשתלם שם. הוא ביטל 23,000 משרות ניהול, שכר יותר דוורים ועובדי דלפק ושם דגש על תהליכי אוטומציה לזירוז מיון הדואר.
בתקופת כהונתו כמנהל הכללי של הדואר החליט רניין לעיתים קרובות להרחיק את עצמו מעמדת הניהול כאשר הוא ערך סיורים בשטח. הוא נתן עדיפות לביקורים ופגישות עם עובדי השטח (הדוורים, הפקידים ועובדי המיון) במקומות עבודתם.
רניין פרש מתפקידו כמנהל הכללי של הדואר ב-1998, השנה בה הוא פיקח על הנהגת הביול האלקטרוני.
שנותיו האחרונות.
לאחר פרישתו פתח רניין חברת ייעוץ עצמאית בטנסי, שפעלה עד למותו. הוא גם היה מרצה באוניברסיטת המדינה של מרכז טנסי .
מרווין טרוויס רניין נפטר בנאשוויל ב-3 במאי 2004, בגיל 79. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
סמל יבנה
מסגד אל-פתח
צ'ארלס לורינג אליוט
צ'ארלס לורינג אליוט (באנגלית: Charles Loring Elliott; 1812–1868) היה צייר אמריקאי הידוע בדיוקנאותיו. בשנת 1845 עבר לניו יורק כדי להמשיך בקריירה שלו. הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1846.
קורות חייו.
אליוט נולד באובורן, ניו יורק. אביו היה בנאי, וכילד, אליוט בילה שעות רבות בסדנה שלו. הוא הראה מיומנות בבניית צעצועים, מזחלות, עגלות וטחנות רוח קטנות וכן בציור. בזמן שהיה בבית הספר הציבורי הוא למד לצייר מתמונות ומהחיים כדי לשכלל את הכישורים שלו. כשהיה בן 15 עברה המשפחה לסירקיוז, אז כפר גבולי קטן, שם היה לאביו חנות ומכולת. הוא ביקש מצ'ארלס לעבוד איתו, אך הוא לא היה מעוניין להפוך לסוחר.
אביו המשיך לעבוד כבנאי וביקש מהבן לעשות עבורו רישומי אדריכלות, מה שהוא עשה די טוב. אליוט הצעיר גם למד את הנושא בבית ספר מקצועי, אך הוא עדיין רצה להיות צייר. אביו אישר לבסוף את מעברו לעיר ניו יורק להמשך לימוד. הוא למד אצל הצייר ג'ון טרומבול, שייעץ לו לראשונה להיות אדריכל בגלל רישומיו המיומנים, וגם אצל הצייר ג'ון קווידור.
קריירה.
אליוט חזר למרכז מדינת ניו יורק, שם עבד באופן אינטנסיבי בציור פורטרטים במשך 10 שנים. בין עבודותיו היו דיוקנאות של אנשי סגל רבים במכללת המילטון. לאחר עשור של ציור דיוקנאות הוא חזר לעיר ניו יורק בשנת 1845, שם אישר טרומבול את התקדמותו בציור. בשנה שלאחר מכן הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב, שהייתה מדד להכרה ועזרה לו למשוך יותר לקוחות.
אליוט נחשב לדיוקנאי הטוב ביותר בימיו. אף שמעולם לא למד מחוץ לארצות הברית, הטכניקה שלו איננה פרובינציאלית ולא שיגרתית. שיטתו בשלה, צבעיו רעננים ונקיים, ודמיונו מעולה, אם כי חסר יותר רגש בדמויות. אמרו שהוא צייר למעלה מ-700 דיוקנאות, בעיקר ראשים, מכיוון שלא היה לו מושג על ציור בבדים גדולים. הוא גם צייר יצירות דמיוניות כמו המורה שלו ג'ון קווידור, כולל דון קיחוטה ופאלסטף, וציור נוף אחד "אגם סקנאטלס".