בשנת 1887 ייסד אדיסון את חברת Edison Phonograph Corporation לשם שווק הפונוגרף בצורה מסחרית. הפונוגרף המסחרי של אדיסון הונע על ידי "מנוע קפיץ" שמתחו אותו בעזרת ידית מחוץ למכשיר (ראה ידית בצד ימין של התמונה). מנגנון מיוחד של וסת צנטריפוגלי מכני שחרר את הקפיץ בצורה מבוקרת לשם סיבוב הגליל במהירות קבועה. המכשיר הקליט על גבי גלילי שעווה קשה (צילינדרים) בעזרת ממברנת הקלטה ומחט חריטה מיוחדת. הצליל המוקלט הושמע לתוך השופר שבתחתיתו ממברנת הקלטה שהזיזה אנכית את מחט ההקלטה לפי תדירות ומשרעת (עוצמת) הצליל. מערך זה הוזז אופקית על פני גליל השעווה (בצבע חום בהיר בתמונה) המסתובב וכך נחרט על השעווה חריץ במסלול לולייני, מעין הברגה עדינה עם שקעים שעומקם משתנה לפי הצלילים שהושמעו לשופר. לשם השמעה סובבו את הצילינדר והניחו על החריץ המוקלט מחט השמעה המחוברת לממברנה שנעה על פי הצלילים המוקלטים ויצרה גלי קול. צלילים אלו עברו לשופר בצורת חרוט לשם הגברה ופיזור אקוסטי של הצלילים המושמעים. בתמונה נראה השופר כמו קצה של כלי נשיפה ממתכת.
הגרמופון נגד הפונוגרף.
הפונוגרף של אדיסון התחרה ביריבו הגרמופון של אמיל ברלינר שנים רבות. ייצור המוני ושכפול של תקליטים שטוחים עבור הגרמופון היה יעיל משמעותית מייצור של הצילינדרים עבור הפונוגרף. עם חלוף השנים גבר התקליט השטוח על הצילינדר. אדיסון נאלץ להודות בניצחון התקליט ובשנת 1913 החל לייצר תקליטים שטוחים משל עצמו. ואכן התקליט היה האמצעי הנפוץ ביותר לשם האזנה למוזיקה ולהפצתה ברוב שנות המאה ה-20.
סוף דרכו של הפונוגרף.
לפונוגרף היה יתרון בזה שהוא איפשר הקלטה ביתית, משרדית או מוסדית, קלה ונוחה יותר מאשר ההקלטה בגרמופון שדרשה אמצעים מיוחדים, אבל החיסרון היה שהצילינדרים משעווה שנועדו להקלטה נשחקו במהירות והיה קשה לשמר או לשכפל את ההקלטות. את הפונוגרף אמצו גורמים מסחריים להקלטת ישיבות כדיקטפון וכן להקלטות בעבודת שדה במחקר של מוזיקה אתנית ובתחומי האתנומוזיקולוגיה, הבלשנות והפסיכולוגיה.
את הפונוגרף הפסיקו לייצר בשנת 1929 אך המשיכו להשתמש בו כמכשיר הקלטה וכדיקטפון עד בערך אמצע המאה ה-20.
MicroDrive
גאיוס קריספוס סאלוסטיוס
יהודה קרני
יהודה קרני (וולובלסקי) (1884, פינסק – ב' בטבת ה'תש"ט, 3 בינואר 1949, תל אביב) היה משורר עברי, עיתונאי, עורך ומתרגם. חתן פרס ביאליק (1944). שירי ירושלים שלו העלו תרומה ייחודית לשירה העברית החדשה.
ביוגרפיה.
נולד בפינסק שברוסיה הלבנה (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) בשנת 1884 (ה'תרמ"ד), בנם של לאה ועזריאל זליג וולובלסקי, סוחר אמיד, בעל יערות ומשרפות יי"ש ועסקן ציבורי.
זכה לחינוך יהודי וכללי. הוא החל לפרסם שירים בגיל מאוד צעיר: תחילה בעברית ובהמשך גם ביידיש וברוסית. הוא היה פעיל מסור בתנועה הציונית, ואף נבחר כציר לקונגרסים הציוניים, מטעם תנועת "פועלי ציון".
קרני שילב כתיבה עיתונאית, עברית ויידיש, עם פעילותו כמזכיר מרכז ציוני רוסיה, וילנה, בשנים 1907-1908. כתיבתו העיתונאית כללה שירים, מאמרים, ביקורות ומסות. הוא זכה להכתרה כמשורר עברי מביאליק עצמו, שפרסם את שירו "יש נערה תמימה", בחוברת "השילוח", י"ט, 1909. קרני הרבה לפרסם את דבריו בשבועון הציוני "העולם", ועבר יחד עם מערכת השבועון לאודסה, שם שהה זמן קצר, והכיר את חבורת הסופרים העבריים שהתרכזה סביב ביאליק וחבורתו.
בשנת 1921 עלה קרני לארץ ישראל. שנים ראשונות עשה בחיפה, ואחר כך עבר לתל אביב. בשנותיו הראשונות בארץ עבד כפקיד. החל משנת 1924 הצטרף לעיתון "הארץ", תחילה ככותב ואחר כך כמשתתף קבוע וחבר המערכת. בין השאר הוא נחשב למחדש המילה "קולנוע" ב-1930 (במשך תקופה קצרה כונו הסרטים הדוברים סרטי שמע-נוע).
בשנות עבודתו ב"הארץ" פרסם קרני אלפי רשימות, תגובות, שירים פוליטיים קצרים, מאמרים ומסות. שירתו הציונית המתלהבת ומתלהמת, שהביא עִמו ממזרח אירופה עברה בארץ שינוי מעמיק. הוא כתב שירה שנאחזה בנוף הארץ האבני והסלעי. שירי ירושלים תפסו מקום בולט בשירתו. הוא ניסה לאחוז בהוויתה של ירושלים: הארצית והאבנית מצד אחד, והמשיחית יהודית מצד שני. נוסח כתיבתו היה שמרני ומיושן מעט, והוא לא התחבר למהלך החדש בשירה העברית, שהביאו שלונסקי, אלתרמן, גולדברג, רטוש ואחרים. אולי משום כך נשכחו שיריו, ודורות הקוראים שצמחו בארץ ישראל נהו אחרי שירה אחרת ומשוררים אחרים.
נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
לאחר מותו נקראו רחובות על שמו בשכונת רמות בירושלים ובשכונת רמת אביב בתל אביב.
בנוסף, הגן הגדול ליד תחנת הרכבת תל אביב – סבידור מרכז בתל אביב נקרא על שמו.
משיריו המולחנים התפרסמו: "התרגעות", "צלצל קתרוס" (ללחנים עממיים) ו"עגבנייה" (ללחנו של יואל אנגל).
ויקטימולוגיה
ויקטימולוגיה (באנגלית: Victimology) היא ענף בקרימינולוגיה העוסק בקורבנות של פשעים, בסיבות להיותם של אנשים מסוימים קורבנות, בנטיות, התנהגויות ומעשים הגורמים לאנשים להפוך לקורבנות, במידת אשמתו האפשרית של הקורבן במעשה הפשע, ובמערכת היחסים בינו לבין הפושע ולמערכות המשפט והחברה.
המושג נטבע לראשונה ב-1938 על ידי עורך דין יהודי-רומני בשם בנימין מנדלסון.
תחומי עיסוק של הוויקטימולוגיה.
גישתו של סטפן שאפר.
סטפן שאפר (1968) חקר סוגים שונים של אחריות לפשע הקורבן:
גישתו של מרווינג וולפגנג.
מרווינג וולפגנג (1958) עסק בתבניות רצח ויחסי קורבן עבריין, והוא זיהה מספר גורמים טיפוסיים ברצח האצת הקורבן:
גישתו של הנס פון הנטינג.
הנס פון הנטינג (1941) טען שהקורבן היה גורם לפעולה עבריינית ברבים מן הפשעים. המסר שלו: "אם נסתכל רק בתוצאה של הפעולה העבריינית, אנו עלולים שלא לזהות את הקורבן האמיתי".
יחד עם זאת, לא כל קורבן מתגרה, אלא לעיתים התרומה לפשע קשורה למאפיינים או לעמדות חברתיות שאינן בשליטת הפרט.
קורבנות משקפים חוסר יכולת להתנגד לעבריין בגלל חוסר יתרונות פיזיים / חברתיים, כגון: צעירים, נשים, זקנים, פגועים מוחית, מהגרים, מיעוטים, קורבנות לסחיטה ועוד.
גישתו של מנדלסון.
מנדלסון (1956), שנחשב אבי תורת הקורבן, הרכיב קטגוריות של הקורבנות על פי דרגת האשמה:
ג'וד לאו
דייוויד ג'וד הייוורת' לאו (באנגלית: David Jude Heyworth Law; נולד ב-29 בדצמבר 1972) הוא שחקן קולנוע, מפיק ובמאי אנגלי.
ביוגרפיה.
לאו נולד בלואיסהם, דרום לונדון שבממלכה המאוחדת למשפחה נוצרית-אנגלית. שני הוריו הם מורים. שמו הפרטי ניתן לו בהשראת השיר של הביטלס "היי ג'וד". לו אחות בשם נטשה, היא אמנית ומעצבת גרפית.
התחיל לשחק בגיל צעיר, כשהיה בן 12 הופיע במחזמר יוסף וכתונת הפסים המשגעת, ובגיל 17, הוא נשר מהתיכון, ושיחק בטלוויזיה באופרת הסבון הבריטית "משפחות".
בצילומי הסרט "Shopping" פגש את סיידי פרוסט. השניים נישאו ב-2 בספטמבר 1997 לזוג ארבעה ילדים: פינליי (בן חורג ללאו, נולד ב-1990), רפרטי (נולד ב-1996), הדוגמנית והשחקנית איריס (נולדה ב-2000), ורודי (נולד ב-2002). קייט מוס היא הסנדקית של איריס. הזוג התגרש ב-29 באוקטובר 2003. ב-2005, הגיעו הזוג להסדר הגירושין לאחר שנתיים של משא ומתן.
לאו התארס לסיינה מילר, אשר כיכבה איתו באלפי. ב-18 ביוני 2005, פרסם לאו התנצלות פומבית לארוסתו על כך שהיה לו רומן עם המטפלת של ילדיו מאשתו לשעבר; למרות הפרשיה המביכה, הזוג השלים לתקופה קצרה. ב-12 בנובמבר 2006, פרסם הזוג כי הקשר ביניהם נגמר. במהלך ארבע השנים שלאחר מכן היו ללאו מספר מערכות יחסים קצרות, ומאחת מהן (רומן קצר-מועד עם מלצרית צרפתייה) אף נולדה לו בת. במהלך 2010 פורסמו מספר עדויות מצולמות לכך שמילר ולאו חזרו לנהל מערכת יחסים רומנטית, ובאוגוסט 2010 אף פורסם כי השניים ערכו טקס נישואין פרימיטיבי במהלך חופשה בדרום-אמריקה, על מנת לבטא את מחויבותם זה לזה.
במרץ 2015, נולדה בתו החמישית של לאו מאישה בשם קתרין הארדינג. לאו טוען כי הם אינם במערכת יחסים.
במאי 2019 נישא בטקס קטן ואינטימי לבת זוגו, מזה 4 שנים, פיליפה קואן, ד"ר לפסיכולוגיה ובעלת חברה לייעוץ ארגוני.
קריירה.
ב-1987, החל לאו לשחק בתיאטרון הלאומי לצעירים. ב-1989, קיבל את תפקידו הראשון בטלוויזיה, בסרט המבוסס על ספר הילדים "The Tailor of Gloucester". לאחר ששיחק במספר תפקידים משניים בטלוויזיה הבריטית, לאו פרץ לתודעה בסרט הפשע "שופינג" (1994).
תפקידו המשמעותי הראשון בקולנוע היה ב-1997 בסרט "מה קרה בגטקה?", עוד הופיע בסרט "ויילד" בתפקיד בוזי, המאהב של אוסקר ויילד. פריצת הדרך הקולנועית שלו הייתה ב-1999, בסרטו של אנתוני מינגלה "הכישרון של מר ריפלי", כאשר היה מועמד לפרס האוסקר כשחקן המשנה הטוב ביותר וזכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
לאו הקים חברת הפקות "Natural Nylon" יחד עם אשתו סיידי פרוסט ועם השחקנים יואן מקגרגור, שון פרטווי וג'וני לי מילר. ב-2002 הופיע לצד טום הנקס ופול ניומן ב"הדרך לפרדישן", וב-2003 היה מועמד שוב לפרס האוסקר כשחקן הטוב ביותר על תפקידו ב"קולד מאונטן" לצידה של ניקול קידמן.
בשנת 2004 הופיע בסרט המדע בדיוני "סקיי קפטן" לצד גווינת' פלטרו, אנג'לינה ג'ולי. סרטו הבא היה "אלפי", הפקה מחודשת של הסרט מ-1966 בו גילם מייקל קיין את התפקיד הראשי. עוד באותה שנה שיחק בקומדיה "אני אוהב האקביז", ובדרמה הרומנטית "קרוב יותר" לצד ג׳וליה רוברטס ונטלי פורטמן, בתפקיד השחקן ארול פלין בסרט "הטייס".
ב-2006, הופיע בסרט "החופשה" לצד קמרון דיאז.
בשנת 2007, הופיע בסרט "משחקי בילוש לצד מייקל קיין.
בשנת 2009 הופיע בהצגה המלט בברודוויי.