האנסמבל התרחב עם עלייתם של נגנים נוספים במסגרת העלייה ההמונית בתחילת שנות ה-50; אחדים מהם ניגנו בתזמורת הממלכתית העיראקית: נעים רג'ואן, שניגן בעוד, ששון עבדו, דאוד אכרם ופליקס מזרחי, שניגנו בכינור, אברהם סלמאן ואברהם דוד הכהן על הקאנון, אלברט אליאס על נאי ויוסף לוי על תוף מרים יעקב מורד היה שר ומנגן על תוף.
זוזו מוסא שעלה ממצרים היה מנצח התזמורת במשך שנים רבות, וגם ניגן בכינור.
נגן הקאנון אברהם סלמאן, שהיה עיוור, היה גם דמות איקונית ידועה.
בשנות ה-70 הצטרף לתזמורת נגן העוד, יוסף שם טוב.
קול ישראל בערבית (רשת ד'), נוסד כמכשיר תעמולה של מדינת ישראל, שהופנה כלפי העולם הערבי וכלפי ערביי ישראל. בתחילה היו שידורי הערבית 45 דקות ביממה במסגרת הגל העברי, וב-1956 פוצל הגל העברי והגל הערבי כך שבשנות ה-60 קול ישראל בערבית שידר שבע וחצי שעות ביממה (כיום השידורים נמשכים 24 שעות ביממה). שעות השידור של התזמורת התפתחו ביחס לגידול בשעות השידור של הגל הערבי. בתחילה התזמורת ניגנה קטעים במסגרת תוכניות חידונים מוזיקליים. עם הזמן ניגנה מוזיקת רקע בתסכיתים, וקטעים מוזיקליים במסגרת תוכניות המוזיקה. הרפרטואר של התזמורת כלל מוזיקה מוכרת מהעולם הערבי וכן חומר מקורי. בין כותבי המוזיקה היו הנגנים, כדוגמת אלברט אליאס, וכן חברים אחרים בגל הערבי, כגון יצחק אביעזר, שהחל מ-1957 היה במשך כארבעים שנה עורך המוזיקה של קול ישראל בערבית, ובין השנים 1959 - 1985 מנצח הלהקה.
התזמורת הייתה דלת תקציב ולחלק מהנגנים שולמה משכורת זעומה, אך חלקם זכו לדירוג בתחילת שנות ה-60 והפכו לעובדי מדינה עם משכורת מעל לממוצע. בשל כך הנגנים הופיעו גם במועדונים, בשמחות ובשאר אירועים. יוצרי המוזיקה (הנגנים ואחרים) קיבלו תשלום מזערי על היצירות שחיברו, כיוון שיצירה מוזיקלית ערבית דורגה נמוך באופן משמעותי באקו"ם, זאת ביחס ליצירה מוזיקלית עברית.
תזמורת קול ישראל בערבית השתתפה בהקלטת "התמנון האיטר" של להקת כוורת (מתוך האלבום "פוגי בפיתה").
ב-1993, עם פרישתו לגמלאות של מנהל הלהקה זוזו מוסא, פורקה התזמורת.
ע&quot;צ מלמד
רחבת גראנד ארמי
רחבת הצבא הגדולה
רחבת ארמי הגדולה
הדר גנים-עמישב
עמישב - הדר גנים היא שכונה הממוקמת בחלק הדרום מזרחי של פתח תקווה, ממזרח לכביש 40 (רחוב ירושלים) בסמוך לכפר סירקין.
עמישב.
עמישב הוקמה כמעברה ביוני 1951 והיא נקראה בראשיתה "מעברת פתח תקווה". ראשוני המתיישבים במעברה היו עולים חדשים מעיראק, שהיוו לאחר מכן כ-85% מהתושבים. אחר-כך באו עולים מפרס, מרומניה, מאפגניסטן ומתימן. עד סוף שנת 1952 הוחלפו כל האוהלים במקום בצריפים שהושכרו לתושבים על ידי עמידר. מעטים מהתושבים עברו לגור במקומות אחרים, ואל המעברה הגיעו תושבים נוספים ממעברות אחרות. באמצע 1953 החליטה ועדת השמות הממשלתית לקרוא לה עמישב לציון נס קיבוץ הגלויות. בתחילת 1955 התגוררו במעברה כ-8,000 תושבים, בצריפים דולפים וללא חשמל.
מעמד מוניציפלי.
בשנת 1952 קידם שר הפנים חיים משה שפירא את צירוף המעברה לפתח תקווה. אולם בסוף אותה שנה נכנס לתפקיד שר הפנים ישראל רוקח מהציונים הכלליים והנושא לא קודם. בבחירות הקודמות לעיריית פתח תקווה בסוף 1950 היה כמעט שוויון בין ימין ושמאל וסיפוח עמישב לפתח תקווה נתפס כמה שיאפשר את שבירת השוויון והעברת ההגמוניה באופן סופי לידי מחנה השמאל. עם זאת, שר הפנים טען שהסיפוח מסובך, בין השאר מפני ששטח המעברה מיועד לחקלאות. בכתבה במעריב נטען שרב התושבים אדישים לעניין, ובין בעלי הדעה חלוקות הדעות האם עדיף צירוף לפתח תקווה או עצמאות בניהול ישיר של משרד הפנים.
בפברואר 1955 החליטה הממשלה לקדם את הסיפוח ומשהדבר לא התקדם קידמו חברי הכנסת מהפועל המזרחי מפ"ם ומפא"י חוק מיוחד לקידום הסיפוח. בימין טענו שהחוק הוא אנטי דמוקרטי, בהעניקו רטרואקטיבית זכות בחירה לעיריית פתח תקווה לתושבי עמישב בבחירות של 1955, אף על פי שהתאריך הקובע לתושבות בפתח תקווה לצורך הצבעה בבחירות כבר חלף. בעקבות משבר קואליציוני הוקמה ממשלת ישראל השישית, וחיים משה שפירא שב למשרד הפנים. שפירא קידם את הסיפוח, תוך הבטחה שתושבי המעברה לא יוכלו להצביע בבחירות הקרובות לעיריית פתח תקווה. הסיפוח בפועל בוצע לאחר הבחירות, בדצמבר 1955.
מעבר לשיכונים.
בשנת 1957 הוחל בבניית שיכון לדרי המעברה ועד אמצע 1959 קבלו 400 משפחות במעברה שיכון קבע, בשכונה, בשיכון טפחות, ומחוצה לה. העברת משפחות המעברה לדירות קבע נמשכה, והעירייה השתתפה בבניית 100 דירות להשכרה לחסרי אמצעים. הדירות שנבנו בשכונה כללו גם יחידות צמודות קרקע דו משפחתיות וגם בניינים רבי קומות. באמצע שנת 1960 נותרו בצריפי המעברה כ-500 משפחות. בין אחרוני המתגוררים בצריפים היו מעל 100 משפחות מעולי פרס שהתגוררו בקצה המזרחי של המעברה, וסירבו לעבור לשיכון ברבי קומות ודרשו בתים צמודי קרקע, כפי שלטענתם קבלו יוצאי עיראק. לאחר מספר הפגנות ומעצרים של מפגינים על אלימות, נכנעו המוסדות, ויוצאי פרס קיבלו יחידות דיור צמודות קרקע.
בתחילת 1961 נותרו עדיין 350–400 משפחות בצריפים שיועדו לפינוי ועל פי התוכנית היו אמורות כל המשפחות לעבור לשיכוני קבע עד סוף 1962. בשנת 1962 נותרו 200 משפחות בצריפים ושיכונן תוכנן להסתיים עד אמצע 1963. נוסף על אלו התגוררו עוד כמה מאות משפחות בצריפים שוודיים/פיניים שנחשבו עד 1962 למגורי קבע ולא יועדו לפינוי. אולם לאחר כניסת השר יוסף אלמוגי למשרד השיכון, הוחלט לפנות גם את הצריפים השוודיים. בסוף שנת 1965 התגוררו בצריפי המעברות כ-40 משפחות, 188 משפחות התגוררו בצריפים שוודיים וכ-700 משפחות בבניינים משותפים. בתחילת שנות ה-60 נבנתה בשכונה אזור של אזבסטונים אליהם הובאו עולים חדשים מצפון אפריקה ומרומניה. יוצאי רומניה עזבו במהרה את השכונה.
טענות לגבי חלוקת הדירות.
סביב חלוקת דירות בעמישב לנזקקים עלו טענות, שנדונו אף בכנסת, על העדפה פוליטית בחלוקת הדירות למקורבי מפא"י. שר השיכון, מרדכי נמיר, הודיע שהייתה תקלה בהליך חלוקת הדירות, אולם בבדיקה פרטנית נמצא ש-31 מתוך 34 מקבלי הדירות היו אכן נתמכי סעד, כנדרש. האופוזיציה הדגישה את הימצאותן של משפחות שלא היו נתמכי סעד בין מקבלי הדירות כהוכחה לשחיתות שלטונית.
השכונה.
בשנת 1965 הנהיגה עיריית פתח תקווה יום לימודים ארוך ומערכת הזנה בבתי הספר בעמישב. באפריל 1965 הונח אבן פינה למרכז קהילתי בשכונה. בשנת 1969 התגוררו בשכונה על פי הערכות שונות 9,500-11,000 תושבים. הדירות בשכונה היו יחסית קטנות והמשפחות מרובות ילדים. במקרים רבים התגוררו שלושה דורות יחד בדירה אחת קטנה. באותה תקופה העירייה השקיעה משאבים רבים בשדרוג התשתיות לרמה של שאר העיר.
בשנות ה-70 עברו להתגורר בשכונה גם עולים מברית המועצות שעלו במסגרת העלייה מברית המועצות בשנות השבעים. באותן שנים קטן מספר התושבים בשכונה, בעקבות הקיטון במספר הנפשות במשפחות בשכונה ועזיבת השכונה על ידי משפרי דיור. בשנת 1976 העריך ראש העיר את מספר תושבי השכונה ב-5000–6000, מתוכם 65% יוצאי צפון אפריקה (בעיקר מרוקו), 15% יוצאי עיראק, ו-10% יוצאי פרס. בתחילת 1978 הוערכה האוכלוסייה בשכונה ב-4,000 תושבים, רובם יוצאי צפון אפריקה.
בשנת 1976 הוכללה השכונה ברשימת יישובים ושכונות המזכים בסיוע מוגדל לזוגות צעירים ובשנת 1978 הוכלל ב-30 השכונות הראשונות של פרויקט שיקום שכונות, ואומצה בידי יהודי שיקגו.
הדר גנים.
הקמה.
כבר בשנות ה-70 ביקש ראש עיריית פתח תקווה, ישראל פיינברג, לקדם הרחבת השכונה באופן ניכר, תוך הפשרת קרקעות חקלאיות, על מנת להכניס לשכונה אוכלוסיות חזקות ולקדם אינטגרציה בשכונה. יורשו, דב תבורי, המשיך בניסיונות לקדם בנייה בצמידות לשכונה. דירות חדשות ראשונות שווקו בתחילת שנות ה-80 על ידי יובל גד תחת הסיסמה "עמישב המתחדשת". בשנות ה-90 התבצעה בשכונה בנייה רחבת היקף במזרח השכונה, באזור "הצריפים הפינים" (ניתן עדיין לראות בשכונה מספר צריפים פינים). הקבלנים נתנו לפרויקטים שבנו שמות שנועדו למשוך אוכלוסייה חזקה, כמו "גני עמישב". במהרה ניתן לשכונה השם "הדר גנים". בשנות ה-2000 קטן קצב הבנייה בשכונה, ומספר התחלות הבנייה וסיומי הבנייה בשכונה בכל שנה היה קטן מ-150, לרוב קטן בהרבה. בסוף העשור, הבנייה בשכונה הייתה אפסית. בשנת 2010 כלל לא היו דירות שנסתיימה בנייתן ובשנים 2011–2012 נסתיימה בניית 50 דירות בשכונה. אולם בשנים אלו התחדשה תנופת הבנייה, ובתחילת שנת 2016 חודשה הבנייה ונבנה עוד מתחם שלם המונה עשרות בניינים המכונה "מתחם נחלים".
אופי השכונה.