סטפן סמית, מזכיר באגודת דואר האוויר ההודית, שילב את עבודתו בעניינו הרב ברקטות. השיגור הראשון שערך היה ב-30 בספטמבר 1934. הוא הספיק לערוך כ-270 ניסויים נוספים עד ל-4 בדצמבר שנת 1944. ב-80 מהניסויים הכילו הרקטות דואר. הוא זקף לזכותו את שיגור רקטת הדואר הראשונה מעל לנהר ואת שיגור הרקטה הראשונה שהכילה חבילה.
חברת זיקוקין די-נור אוריאנטל סיפקה לסמית 16 רקטות בין ה-23 במרץ לבין ה-29 ביוני 1935.
בשנת 1992 הוציאה ממשלת הודו בול על שמו של סמית והכריזה עליו כעל "מייסד הדואר הרקטי בהודו".
שירות הדואר של ארצות הברית.
השיגור המוצלח הראשון של דואר באמצעות רקטות, בארצות הברית, נערך ב-23 בפברואר 1936, כאשר צמד רקטות אשר שוגרו מניו ג'רזי נחתו בניו יורק, במרחק 300 מטרים מאתר השיגור.
בשנת 1959 סייעה צוללת מדגם USS Barbero (SS-317) של הצי האמריקני, למחלקת הדואר של ארצות הברית (אשר קדמה לשירות הדואר של ארצות הברית), למצוא אמצעי שינוע יעיל יותר באמצעות טילים. מעט לפני הצהריים ב-8 ביוני 1959, שיגרה ברברו טיל רגולוס אשר ראשו הגרעיני הוחלף בשני מיכלי דואר. 22 דקות לאחר מכן פגע הטיל במטרתו.
שירות הדואר של ארצות הברית הקים באופן רשמי סניף על ה"ברברו" והעביר אליו כ-3000 פרטי דואר לפני שהצוללת עזבה את נורפוק שבוירג'יניה. הדואר הכיל מעטפות זיכרון שמוענו לנשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר ולבכירים אחרים. בולי הדואר שלהם היו חתומים בחותמת "USS Barbero Jun 8 9.30am 1959".
בעת נחיתת הטיל, ציין המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, ארתור סאמרפילד: "השימוש בטילים בעת שלום לצורך החשוב והמעשי של העברת דואר, הוא השימוש הרשמי הראשון שנעשה אי פעם לצורך זה בעולם." סאמרפילד הכריז על האירוע כעל "אירוע בעל חשיבות היסטורית לאנשים בכל העולם". הוא חזה ש"טרם יגיע האדם לירח, הדואר שלו יצליח להגיע ליעדו בתוך שעות ספורות מניו יורק אל קליפורניה, אל בריטניה, אל הודו או אל אוסטרליה, באמצעות טילים מונחים. אנו ניצבים בפתח תקופה שבה יורחב השימוש בדואר רקטי".
שיגורים רוסיים מצוללות גרעיניות.
מאז קץ המלחמה הקרה, רוסיה ערכה מספר שיגורי דואר רקטיים מצוללות גרעיניות בים אוחוצק לעבר מערב רוסיה.
אפרים קארש
אפרים קארש (באנגלית: Efraim Karsh; נולד ב-1953) הוא היסטוריון ישראלי-בריטי, לשעבר ראש המחלקה ללימודי המזרח התיכון בקינגס קולג' שבלונדון, וכיום ראש המחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן. מבקר חריף של ההיסטוריונים החדשים, ושל התזה הפוסטקולוניאלית ביחס לאסלאם במערב. חיבר יותר מ-100 מאמרים מקצועיים ו-16 ספרים במרוצת השנים.
חייו.
אפרים קארש נולד וגדל בישראל. הוא בוגר לימודי ההיסטוריה של המזרח התיכון והשפה הערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, ורכש תואר שני ושלישי בחוג ליחסים בינלאומיים של אוניברסיטת תל אביב. את עבודת הדיסרטציה הגיש בשנת 1984 תחת הכותר: "נייטרליות ומדינות קטנות".
לאחר שסיים את התואר הראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון, הוא היה חוקר בצה"ל, שם הגיע לדרגת סרן.
קארש חקר ולימד באוניברסיטאות קולומביה, הרווארד, הסורבון, בבית הספר לכלכלה של לונדון, באוניברסיטת הלסינקי, במכון הבינלאומי למחקרים אסטרטגיים בלונדון, במכון קנאן ללימודי רוסיה בעיר הבירה וושינגטון, ובמרכז יפה למחקרים אסטרטגיים שבאוניברסיטת תל אביב.
קארש חקר ופרסם רבות בנושאי המזרח התיכון, מדיניות חוץ סובייטית, ומדיניות אירופאית, והוא עורך מייסד של מגזין המחקר Israel Affairs. הוא פרשן קבוע בכלי התקשורת, הופיע בתחנות הרדיו ורשתות הטלוויזיה המובילות בבריטניה ובארצות הברית, ותרם מאמרים לעיתונים מובילים, בכללם "הניו יורק טיימס", "לוס אנג'לס טיימס", "וול סטריט ג'ורנאל", ה"טיים" (של לונדון) וה"דיילי טלגרף".
ב-2016 התמנה למנהל מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים, תפקיד בו כיהן עד שנת 2021.
היסטוריה אסלאמית.
קארש דוחה את הדעה הרווחת במחקר המזרח התיכון ולימודי האסלאם, שראתה "אימפריה" ו"אימפריאליזם" כקטגוריות שמתייחסות באופן בלבדי לכוחות אירופאיים ולאחרונה, לארצות הברית, ושמתייחסות למוסלמים, בין אם במזרח התיכון או במקום אחר, כקורבנות שסבלו חריפות מהסגת הגבול התוקפנית מצדה של אירופה המערבית. קארש סובר כי הניסיון המזרח-תיכוני נובע ממצבור מגמות ארוכות טווח בנות המקום, תשוקות, ודפוסי התנהגות, בראש ובראשונה במסורת האימפריאלית האזורית של המילניום. השפעות חיצוניות, בעלות השפעה ככל שיהיו, שיחקו רק תפקיד משני, בין אם הן מהוות כוח עיקרי העומד מאחורי ההתפתחות המזרח תיכונית או הסיבה העיקרית להפכפכות.
קארש פיתח את הטיעונים הללו לראשונה ב"אימפריות החול: המאבק לשליטה במזרח התיכון 1789-1923" (הוצאת אוניברסיטת הרווארד, 1999)- פרשנות מחודשת ומקיפה של מקורות המזרח התיכון המודרני השוללת את עליונותו של המערב ומשייכת אחריות רבה יותר לכוחות אזוריים. קארש מפריך את האמונה של תוכנית אב אירופאית נושנה במזרח התיכון אשר תבוא לשיאה בהשמדה של האימפריה העות'מאנית, כמו גם את הדעה שהכוחות האירופאיים הפרו את אחדותו של המזרח התיכון על ידי יצירתן של מדינות מלאכותיות מהישות הלא מתפקדת שהתהוותה. ב'אימפריאליזם אסלמי: היסטוריה' (אוניברסיטת ייל, 2006) קארש מפתח את טיעוניו. הוא סובר באופן דואלי כי הולדת האסלאם הייתה קשורה באופן שאינו ניתן להתרה לאימפריה, וכי, שלא כמו הנצרות, החזיק האסלאם בשאיפותיו האימפריאליות עד לימינו אלה. מהנביא מוחמד לעות'מאנים, סיפורו של האסלאם לפי קארש, היה סיפור של עלייה ונפילה של כוחות תוקפניים ולא פחות חשוב מכך, של חלומות אימפריאליסטיים שלא גוועו מעולם. אפילו כשחלומות אלו שמו לאל כל אפשרות לחברה שלווה ולהתפתחות פוליטית של העולם הערבי-מוסלמי, הם היו מעיין נובע לפנטזיות חוזרות ונשנות של נקמה ותחיה ולמאמצים רצחניים להתמיר פנטזיות לעובדות ממשיות. האימפריה המוסלמית הגדולה האחרונה התכלתה לצורת ח'ליפות שמאלית ריקה מתוכן. ברם, החלום של דומיננטיות אזורית ועולמית נותר חי במידה רבה. אם כיום אמריקה מגודפת בעולם המוסלמי, אין הדבר כתוצאה ממדיניות ספציפית, כי אם מכיוון שכוחה העולמי הבולט חוסם את הגשמתו של אותו חלום עתיק היומין של השבתה של "התהילה האבודה" של הח'ליפות ויסודה של קהילה חובקת עולם של מאמינים (אומה).
לפי השקפתו של קארש, חזון זה אינו מותחם לשולים זעירים של קיצוניים. הדבר הוכח מעבר לכל ספק, גורס קארש, על ידי התמיכה המזעזעת באירועי פיגועי 11 בספטמבר בעולם האסלאמי. בדמיונם ההיסטורי של מוסלמים וערבים רבים, מייצג בן לאדן לא פחות מאשר התגלמות מחודשת של צלאח א-דין, מביסם של הצלבנים וכובש ירושלים. במובן זה, מלחמות בתי האסלאם המיועדות לעליונות עולמית היא משאלה מסורתית ונכבדה שרחוקה מלבוא על סיומה.
ביקורתו של קארש על ההיסטוריונים החדשים.
קארש הוא מבקר חריף של ההיסטוריונים החדשים, קבוצת אקדמאים ישראלים שלטענת קארש "שקועים במלאכת שיכתוב ההיסטוריה הישראלית על פי דפוס שהוא פרי רוחם, ושכל קשר בינו לבין המציאות ההיסטורית מקרי בהחלט".
בשנת 1996 פרסם קארש מאמר בכתב העת Middle East Quarterly, בו טען כי ההיסטוריונים החדשים עוסקים בשכתוב ההיסטוריה, ו"מעוותים באופן מתמיד את ההוכחות הגנזכיות על מנת להמציא מחדש את ההיסטוריה הישראלית בדמות שהתוו לעצמם". קארש אף מספק דוגמאות רבות שבהן ניתן לראות לטענתו כי ההיסטוריונים החדשים "קוטמים, מעקמים ומעוותים" את המסמכים העיקריים. בשנת 1999 יצא המאמר כספר בשם פיברוק ההיסטוריה הישראלית: "ההיסטוריונים החדשים".
בתגובה לביקורת, פרסמו כמה מההיסטוריונים החדשים, בהם אבי שליים ובני מוריס, מאמרי תגובה שבהם השיבו לטענותיו של קארש. בני מוריס פרסם שתי תגובות, האחת מיידית וקצרה ב-1996 והשנייה ארוכה ומפורטת ב-1998, ובהן האשים את קארש עצמו ב"בליל של עיוותים, חצאי-אמיתות, ושקרים מובהקים", ובתגובה, פרסם קארש התקפה על מאמרו של מוריס, והאשים אותו ב"עיוותים מחלחלים ומושרשים".
מוריס האשים את קארש בסילוף ההיסטוריה ב"דרך ההשמטה": התעלמות מעובדות ומראיות וברירה בקפידה של המסמכים שיעזרו להוכיח את טיעוני ההיסטוריון. כדוגמה לכך, הציג את טענתו של קארש בספרו "Palestine Betrayed" (2010), שהמוני ערביי ארץ ישראל קיבלו בברכה את החלטת החלוקה של האו"ם ב-1947.
אפרים קרש
משמורת ילדים
משמורת ילדים עוסקת ביחסים המשפטיים והמעשיים שבין הורה לילדיו, כגון הזכות של ההורה לקבל החלטות עבור ילדו והחובה של ההורה לדאוג לצורכי ילדיו.
בישראל קיימת הבחנה בין "משמורת" ובין "אפוטרופסות".
סמכות הערכאות המשפטיות לדון בענייני משמורת.
הסמכות המקורית לדון בקביעת החזקה על הילד נתונה לבית משפט לענייני משפחה.
בית הדין הרבני עשוי לרכוש סמכות מכוח כריכת הסוגיה בתביעת גירושין, או מכוח הסכמת הצדדים. בפועל, הסמכות קיימת בערכאה שבה החל תהליך תביעת הגירושין.
קביעת המשמורת בפועל.
בעת פרידה, מצויה בידי ההורים היכולת לגבש הסכם עצמאי ביחס לענייני המשמורת. אם הערכאה השיפוטית מוצאת כי ההסכם תואם את טובת הקטינים, קרוב לוודאי שההסכם יאושר, ויינתן לו תוקף של פסק דין.
סוגי המשמורת הקיימים.
בנוסף לכך, במקרים רבים בהם הצדדים הסכימו על מתווה משמורת ילדים מסוים במסגרת הסכם גירושין כולל, ולאחר מכן אחד מהם הפר את המתווה, בית המשפט לא יטיל סנקציות על ההורה שהפר את המתווה ויחליט על משמורת הילדים מחדש, בנימוק שזוהי טובת הילד.
משמורת משותפת.