הספר "בנים, בנות, בובות" יצא בשנת 1968, 4 שנים אחרי פטירתה של סמואל. זהו הספר האחרון שגולדברג כתבה והוציאה לאור בחייה.
יצירתה.
סמואל נחשבה לאמנית משפיעה ביותר בתחום הבובנאות, והוגדרה בעיתונות התקופה כ"אמנית בעלת המספר הגדול ביותר של חקיינים". בספרו "אמנות ישראל" כתב פרופסור ג'ון צ'יני כי העתקים של בובותיה "הפכו לפריט חשוב בתוצרת המזכרות המקומיות, אבל אלה רחוקים מלהשתוות לדגמיה של הגב' סמואל". עבודותיה הוצגו במוזיאונים שונים שבהם מוזיאון ישראל ומוזיאון ארץ ישראל ובמשך שנים, נמצא אוסף מבובותיה במוזיאון בראשון לציון. היא ייצגה את ישראל בתערוכות במילאנו טוקיו ומינכן, וקיבלה פרס בתערוכת בובות בינלאומית באיסטנבול ובירושלים.
המעבר לארץ ישראל השפיע על פועלה של סמואל כבובנאית – היא התמקדה ביצירת בובות קטנות יותר, והייתה יוצרת הבובות הראשונה בארץ שייצרה בובות מחומרים רכים ומתכלים, כגון עיסת נייר, גרביים משומשים, בגדי כותנה וחוטים. היא אף הייתה תופרת לבובות בגדים ומגהצת אותם עם מגהץ פחמים, ומכינה תכשיטים משפורפרות משומשות של משחות שיניים.
כל בובה עוצבה בקפידה בהשראת דמות שהרשימה אותה. הדמויות היו עשירות מבע ובעלות אופי ייחודי, שקיבל ביטוי לא רק בתווי הפנים שפוסלו אלא גם בעמידת הגוף. הבובות שיצרה הושפעו מנוף סביבתה החדשה – מדמויות מהפולקלור החלוצי ועד מיעוטים בחברה הארצישראלית כמו חרדים, בדואים ואחרים: "לילדים הערבים הצטרפו ילדים תימנים ונשים תימניות נושאות ילדים על גבן, בני ישיבה עם כובעים ובגדיהם השחורים, חלוצים לבושים בבגדים כחולים ובחאקי".
בשנותיה בארץ עסקה גם באיור ובפיסול, וליוותה באיורים 3 ספרי ילדים: "הנסיכה בעלת לב הזכוכית", "בלונים על שפת הים" ו"כדרת התכלת".
פרוטון ווירה
חיים הערש מייזליש
הרב חיים צבי הערש מֵיְיזְלִישׁ (מכונה רֶבּ חַיִּים הֶעֶרְשׁ, נולד בג' בתשרי ה'תש"ל, 15 בספטמבר 1969) הוא ראש ישיבת סאטמר ומנהיג רובה של קהילת סאטמר בבני ברק.
קורות חיים.
נולד בארצות הברית לרב דוד דוב (בעריש) מייזליש, רב קהילת סאטמר בבורו פארק, ולחיה, בתו הבכורה של הרבי מסאטמר, רבי משה טייטלבוים. נקרא על שם זקנו, הרב חיים צבי טייטלבוים.
למד בישיבת סאטמר בירושלים אצל רבי משה אריה פריינד. בד' בכסלו ה'תשמ"ח נישא לרעכיל דבורה, בת הרב ישראל הגר האדמו"ר מוויז'ניץ.
לאחר מכן למד בכולל חזון איש בבני ברק, הוסמך להוראה על ידי הרב שמואל הלוי וואזנר והרב יצחק יעקב וייס. בשנת 1992 עבר להתגורר בירושלים והיה ראש כולל "ייטב לב" של החסידות.
בשנת 1995 התמנה לחבר הנהלת קרן היתומים ע"ש המהרי"ל דיסקין.
עם פטירת רבי משה אריה פריינד בכ' באלול ה'תשנ"ו, מונה על ידי סבו לכהן כראש ישיבת סאטמר בבני ברק ורב בית הכנסת בשכונת זכרון מאיר, לצד רב הקהילה בשיכון סאטמר הרב אליהו כץ.
בשנת ה'תשס"ח נפגש עם הרב שטיינמן בפרשת עצורי יפן למרות התנגדות אידאולוגית של סאטמר לדרכו של הרב שטיינמן.
בהנהגת הקהילה בבני ברק.
לאחר פטירת הרב משה טייטלבוים התפלגה חסידות סאטמר בין בניו, הרב אהרן טייטלבוים והרב יקותיאל יהודה טייטלבוים. הרב חיים צבי תמך ברב אהרן. מיעוט הקהילה, ובהם הרב אליהו כץ, תמכו באחיו הרב יקותיאל יהודה.
בשנת ה'תשס"ז נערך דין תורה בעניין אצל הרב נפתלי הירצקא פרנקל מרבני העדה החרדית, שלא הוכרע. בפועל, שימש הרב מייזליש כמנהיג בפועל של קהילת חסידי הרב אהרן. לאחר פטירתו של הרב כץ בתשרי ה'תשע"ח, החל סכסוך בינו לבין מנהלי וראשי מוסדות סאטמר בבני ברק, יחזקאל רוטר וחיים הירש. בהמשך התערב האדמו"ר בסכסוך לטובת ראשי המוסדות, וקבע כי תפקידו של הרב מייזליש מוגבל לניהול הרוחני בלבד של הישיבה ואין לו סמכות בשאר המוסדות.
המאבק הגיע לשיאו בקיץ ה'תש"ף לאחר שפורסמה הקלטה של אחד מגבאי בית הכנסת אומר שבעת שעמד על יד מייזליש בהדלקת המדורה בל"ג בעומר, התחשק לו לדוחפו לאש. כצעד מחאה קיימו אנשי מייזליש תפילה בחג השבועות בבית הכנסת הגדול בשיכון סאטמר ולא בבית הכנסת הקטן ב"זכרון מאיר", במקביל למתנגדי רבם, ובמהלך קריאת התורה החלה קטטה אלימה עם הגבאי האמור. הדבר הוביל לגל אירועים שהובילו לפיטוריו מראשות הישיבה.
באלול ה'תש"ף נשא האדמו"ר דרשה מיוחדת שבה הבהיר שהוא אוסר על מייזליש להיכנס לכל בתי הכנסת והמוסדות של סאטמר בעולם, וכן אוסר לקיים עמו קשר כלשהו. בתגובה, באותו לילה תומכיו של מייזליש הגיעו לביתו לתמוך בו. הוא ואנשיו ממשיכים להתפלל בבית הכנסת המרכזי, ויחזקאל רוטר ואנשיו פרשו ופתחו בית כנסת אחר.
לדברי יחזקאל רוטר ואנשיו, הרב מייזליש ואנשיו הם קהילת מורדים שאינם סרים למרותו של הרבי. לדברי אנשי הרב מייזליש, הם חסידים נאמנים של הרבי, השבוי לדבריהם בידי גבאים המסיתים אותו נגד הרב מייזליש.
יחסי אינדונזיה–טאיוואן
יחסי אינדונזיה–טאיוואן הם יחסי החוץ בין אינדונזיה לטאיוואן. נכון לעכשיו, אינדונזיה אינה מכירה רשמית ברפובליקה הסינית (טייוואן) מאחר שנקטה במדיניות סין האחת; הכרה רשמית רק ברפובליקה העממית של סין מאז 1950. למרות אילוצים גאו-פוליטיים, היחסים בין שתי מדינות נותרו פורחים לאורך זמן, וההזדמנויות להרחבת והעמקת היחסים גברו.
היסטוריה.
לפני העצמאות של אינדונזיה, בתקופת הודו המזרחית ההולנדית בראשית המאה ה-20, הרפובליקה של סין פנתה לאינדונזים, במיוחד כלפי הסינים מעבר לים. ב-1900, הארגון Tiong Hoa Hwe Koan, המכונה גם האיגוד הסיני, נוסד באיי הודו המזרחית. מטרתם הייתה לזרז את הסינים האתניים באינדונזיה לתמוך בתנועה המהפכנית בסין היבשתית. הקמתה של הרפובליקה של סין בשנת 1912 חופפת את התנועה הסינית-לאומנית ההולכת וגדלה בתוך אינדונזיה. באותה תקופה, הרבה אינדונזים סינים הייו בעלי אזרחות כפולה ולעיתים קרובות עדיין הראו את נאמנותם, שכוונם לרפובליקה של סין כמולדתם.
לאחר שאינדונזיה הכריזה על עצמאותה בשנת 1945 וזכתה להכרה בשנת 1949, אינדונזיה הכירה בקצרה ברפובליקה של סין בין התקופות 1949–1950. עם זאת, לאחר התבוסה של הצבא המהפכני הלאומי להשחרור העממי, ונסיגתו לטייוואן, בשנת 1950 העבירה אינדונזיה את ההכרה הרשמית שלה לרפובליקה העממית של סין, ובחרה במדיניות סין האחת.
בשנת 1965, לאחר טיהור הקומוניסטים באינדונזיה, סערה פוליטית באינדונזיה שהובילה לנפילת סוקרנו ולעלייתו של סוהארטו, היחסים בין אינדונזיה לסין הקומוניסטית החמירו כאשר שתי המדינות ניתקו את היחסים הדיפלומטיים. עם זאת, אינדונזיה לא כוננה מחדש את היחסים הדיפלומטיים עם הרפובליקה של סין, על אף ששיתפה אז תחושות אנטי-קומוניסטיות. עם זאת, אינדונזיה וטאיוואן נהנות מיחסים קרובים מאז סוף שנות ה-60 עד שנת 2021.
אינדונזיה הקימה משרד כלכלי ומסחר באינדונזיה בטאיפיי מאז 1970, ואילו טאיוואן יוצגה באמצעות הקמת משרד הכלכלה והסחר של טייפה (TETO) בג'קרטה מאז 1971. באוקטובר 2015 הודיע משרד החוץ על פתיחתו של ה-TETO השני בסורביה, מזרח ג'אווה. המשרד נפתח רשמית ב-18 בדצמבר 2015 והחל את פעולתו ב-21 בדצמבר 2015.
יחסים כלכליים.
אינדונזיה היא שותפת הסחר ה-10 בגודלה של טאיוואן, כאשר נפח המסחר הדו-צדדי השנתי מגיע ל-12.3 מיליארד דולר. עבור אינדונזיה, טאיוואן היא מקור ההשקעות הישירות הזרות התשיעי בגודלה, כאשר סך ההשקעות מסתכמות ב-15.3 מיליארד דולר ומניבות כמיליון הזדמנויות עבודה, בעוד שיש בה כ-8,000 אנשי ניהול וטכניים טאיוואניים העובדים באינדונזיה. על פי הדירקטוריון לתיאום השקעות, 1,475 משקיעים טאיוואניים השקיעו באינדונזיה עד יוני 2012.
ב-12 במאי 2016, שני הצדדים חתמו על הסכם לשיתוף פעולה חקלאי בטאיפיי, הכולל טיפולי חקלאות, גננות, חקלאות חלב וגידולים במדרון לתחומי שיתוף פעולה והשקעה.
תיירות.
טייוואן היא המקור הגדול ביותר מבין שמבקרים באינדונזיה. בשנת 2012 ביקרו באינדונזיה 216,535 תיירים טייווניים. עם 88 טיסות בשבוע בין שתי המדינות, יעדי התיירות הפופולריים למבקרים בטאיוואן הם באלי, בורובודור וג'קרטה.
עובדים זרים.
אינדונזיה היא המקור הגדול ביותר בטייוואן למהגרי עבודה זרים. בשנת 2012 היו בטייוואן כ-185,000 מהגרי עבודה אינדונזיים, שהם 42% מכלל כוח העבודה הזר בטאיוואן. המספר עלה ללא הפסקה מאז ינואר 2011, אז נחתמו ההסכמים על מיקום כוח האדם האינדונזי בטאיוואן. בשנת 2014 עלה המספר ל-190,000 עובדים אינדונזיים מתוך סך של 450,000 עובדים זרים בטייוואן. נשיא אינדונזיה, ג'וקו וידודו, הילל את טאיוואן על היחס הידידותי שלה לעובדים אינדונזיים.
אברהם לזר
אברהם לזר ("בטו", 1923 – 7 באוגוסט 2020, י"ז באב ה'תש"ף) היה ראש מועצה אזורית דרום השרון בשנים 1981–1994.
ביוגרפיה.
לזר נולד בסקופיה, יוגוסלביה למשפחה דתייה, ברוכת ילדים. אחותו עלתה לישראל.
כשהיה בגיל שש הוא הצטרף לתנועת השומר הצעיר. בשנת 1941, עם פלישת הנאצים ליוגוסלביה, קבוצתו של לזר בתנועת הנוער, לקחה את ציוד הצופיות והצטרפה איתו לפרטיזנים. הם לחמו ביערות מונטנגרו. לזר נשבה בידי הגרמנים, בעת שרוב משפחתו נלקחה להשמדה. לזר עלה לישראל אחרי מלחמת העולם השנייה.
לזר היה תושב קיבוץ רביבים ומשם עבר לגור בבצת, ומשם למושב שדי חמד. הוא שימש בתפקידים ציבוריים מגוונים. הוא נבחר לראשות מועצת דרום השרון בדצמבר 1981. בפעם השנייה בה נבחר לתפקיד, בינואר 1986, נציגי היישובים במועצה, בחרו בו פה אחד. הוא שירת בתפקיד עד שנת 1994 – ובתום הקדנציה השלישית פרש לגמלאות.
היה נשוי לטובה, ולזוג נולדו ארבעה בנים.
נפטר ב-7 באוגוסט 2020.
יוסף זמוסטיאנו