האיכויות הבוגרות באות לידי ביטוי בכתיבה יותר שוויונית מבחינת הכלים השונים, על תכונותיהם ומאפייניהם (ברביעיות הראשונות, ברוב הזמן הכינור הראשון מנגן את המלודיה ואילו שאר הכלים את ההרמוניה). המרקם יותר מסובך, ויוצר שילובים מפתיעים בין הכלים. מבחינה מבנית, קיימים יותר מוטיבים, והרמוניות נועזות וכרומטיות.
על פי עדותו של וולטר וילסון קובט , שוברט מצא את ההרכב של רביעיית המיתרים כמדיום שהולם ניסיונות מרחיקים לכת בקומפוזיציה.
הרביעייה ברה מינור נכתבה במהלך חודש מרס 1824, מספר שבועות לאחר סיום הכתיבה של הרביעייה הקודמת בלה מינור, "רוזמונדה". נראה ששוברט תכנן להוציא לאור את רביעיות מספר 13, 14 ו-15 בתור קובץ אחד. "רוזמונדה" עוד פורסמה בימי חייו (בשנת 1825), אך "העלמה והמוות" יצאה לאור בידי דיאבלי כשלוש שנים לאחר מות המלחין, ב-1831. נראה שביצוע הבכורה נערך בינואר 1826 בביתו של חברו, הכנר הוינאי פרנץ האקר (Franz Hacker) כאשר שוברט ניגן את תפקיד הויולה.
השיר "העלמה והמוות" (בתרגום לאנגלית).
השיר שכתב שוברט כשש שנים מוקדם יותר (בשנת 1817), העונה לשם "העלמה והמוות" , על בסיס טקסט מאת מתיאס קלאודיוס היווה את הבסיס לפרק השני ולשמה של הרביעייה.
The Maiden:
"Oh! leave me! Prithee, leave me! thou grisly man of bone!
For life is sweet, is pleasant.
Go! leave me now alone!
Go! leave me now alone!"
Death:
"Give me thy hand, oh! maiden fair to see,
For I'm a friend, hath ne'er distress'd thee.
Take courage now, and very soon
Within mine arms shalt softly rest thee!"
ניתוח היצירה.
היצירה בנויה על פי המבנה הסטנדרטי לרביעיית מיתרים - ארבעה פרקים על פי הרצף של מהיר, איטי, ריקוד (סקרצו) ומהיר:
1.Allegro בסולם רה מינור ובמשקל 4\4
2.Andante con moto, ואריאציות בסולם רה מינור ובמשקל 2\2
3.Allegro molto, סקרצו בסולם סול מינור ובמשקל 4\3
4.Presto בסולם רה מינור ובמשקל 8\6
Allegro
הפרק נפתח ב-14 תיבות בהן שוברט מציג את האלמנטים הריתמיים שיתפתחו לאורך כל הפרק. הרביעייה מתחילה באוניסון על רה בפורטיסמו, והופעה ראשונה של מוטיב הטריולה היורדת. לאחר מכן מופיע מרקם כוראלי בפיאניסימו.
הנושא הראשון, משלב בין הכוראליות לבין מוטיב הטריולה היורדת שעובר בין הכלים השונים, תוך כדי קרשנדו הדרגתי וטיפוס מבחינת המנעד.
הנושא השני, בסולם המז'ור המקביל פה מז'ור מאופיין באווירה פסטורלית בפיאניסימו, כאשר הטריולות מופיעות אצל הויולה.
מיד לאחר מכן, מופיעה ואריאציה על הנושא השני, הכוללת חלקי 16.
לאחר רצף של מספר מודולציות, מגיע שוברט לסולם הדומיננטה של רה מינור - לה מינור.
הפיתוח מתבוסס בעיקר על הנושא השני במינור, ועם הזמן המרקם הופך לדחוס וסבוך יותר יותר.
בסיום הפרק, קטע כוראלי כרומטי מתפקד כמעבר לנושא הראשון בשינויים קלים, כביכול לקראת התפרצות. עם זאת, בסוף הקודה מופיע מקצב מנוקד שלא הופיע עד כה, ואשר סוגר לאיטו את הפרק בפיאניסימו.
Andante con moto
הפרק השני, הוא פרק ואריאציות המבוסס על השיר שהלחין שוברט כשש שנים מוקדם יותר, העונה לשם "העלמה והמוות" , על בסיס טקסט מאת מתיאס קלאודיוס .
הנושא המופיע בסולם סול מינור, דומה למארש אבל ומסתיים בטרצה פיקרדית . הנושא בנוי במבנה שיר של א-ב-א', וכ-24 תיבות בסך הכל.
בווריאציה הראשונה, ההרומניות מופיעות בטריולות בכלי המיתר האמצעיים, הצ'לו בפיציקטו והכינור הראשון "משייט" מעליהם ומחליף באופן תדיר בין דואולות לטריולות.
בווריאציה השנייה, הצ'לו לוקח את הנושא, כאשר הכינור הראשון מנגן בפולס של חלקי 16.
הווריאציה השלישית, מאופיינת בדרמה גדולה דמוית שטורם אונד דראנג, כאשר תבנית הקצב של הנושא עוברת דימינוציה פי 4 - מחצי-רבע-רבע לשמינית-שני חלקי 16.
בווריאציה הרביעית הפסטורלית, הכינור הראשון מנגן את המלודיה בטריולות מקושטות ברגיסטר גבוה, ושאר הכלים נשארים סטטיים ובערכים ריתמיים ארוכים.
בואריאציה החמישית ואחרונה, משלב שוברט בין הנושא שכתוב דומה לאופן הופעתו הראשוני, הכינור השני מנגן את המנגינה ומעליו הכינור הראשון בחלקי 16. תהליך ארוך של קרשנדו ל-ff ודימינאנדו ל-pp מוביל לסיום בסולם היחסי סול מז'ור.
Allegro molto
קובט תיאר את הפרק השלישי כ"ריקודו של כנר מן השאול". האופי של הסקרצו הוא מהיר, משולב בסינקופות ובעל מעברי דינמיקה קיצוניים.
הסקרצו בנוי במבנה הסטנדרטי של המינואט: חלק מינואט ברה מינור וחלק טריו מנוגד לו ברה מז'ור. הסקרצו הוא פרק יחסית קצר, המתפקד כגשר לפרק הפינאלה.
Presto
הפינאלה הוא פרסטו שבנוי במבנה של רונדו על בסיס ריקוד הטרנטלה במשקל 8\6. בעבר התפתח מיתוס שעקיצה מעכביש הטרנטולה הייתה מביאה לריקוד מוטרף. קובט כינה את פרק זה "ריקודו של מלאך המוות" או "ריקוד מקברי".
הפרק נפתח בנושא הרונדו באוניסון, המאופיין במקצב מנוקד (ולרוב מנוגן בכיווני קשתות מנוגדים לאלו הרגילים). בנוסף, הדגשים באים על הפעמות הלא מודגשות.
לאחר פיתוח קצר של נושא הרונדו, מגיע נושא דמוי כוראל עם קדנצה מדומה. קובט תיאר שיש דמיון מסוים בין נושא זה לנושא של שר היער. הכוראל ממשיך להתפתח כאשר השמיניות נמצאות לאורך הדרך.
החטיבה השלישית הקודרת, כוללת הרמוניות כרומטיות, המיולות ואובדן כללי של תחושת הפעמות המודגשות.
קרשנדו מוביל לקודה בפרסטיסימו. היא מתחילה ברה מז'ור, כהצהרת ניצחון במעבר לסולם המז'ורי היחסי. אך בבת אחת, הקודה חוזרת במהירות לסוף טראגי ברה מינור.
נונאטאק ליזארד
נונאטאק ליזארד (באנגלית: Lizard Nunatak ; מילולית: נונאטאק הלטאה) הוא נונאטאק בשטח שדה השלג ניקולס, בחלקו הצפוני של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של הנונאטאק 800 מטרים מעל פני הים.
הנונאטאק ממוקם 12 קילומטרים מזרחית-צפונית להר קלמנט אוחרידצקי; 9 קילומטרים דרומית-מזרחית לפסגות לאנדרס שבהרי אוניברסיטת סופיה; 6.4 קילומטרים דרומית-מערבית מנונאטאק סרפנט; ו-9.38 קילומטרים צפונית - צפון-מערבית מנונאטאק טגרה שבהרי רואן.
היסטוריה.
מיפוי הנונאטאק.
הנונאטאק מופה בשנת 1968 על ידי הסקר האנטארקטי הבריטי.
מקור השם.
שמו של הנונאטאק ניתן לו בשנת 1977 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
השם הינות תיאורי. השם "לטאה" ניתן לו, בשל צורתו המזכירה נחש או לטאה (ובהתייחס לשמו של נונאטאק סרפנט הסמוך).
משה בן מימון אלבז
ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש (המרכזית – 770)
ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 היא הישיבה המרכזית של חסידות חב"ד מאז 1940 והסניף הראשי של רשת ישיבות תומכי תמימים ליובאוויטש, השוכנת בשכונת קראון הייטס שבברוקלין, ניו יורק. לימודי הישיבה מתקיימים בהיכל מרכז חב"ד העולמי – 770. הישיבה מיועדת לתלמידים שסיימו 6 שנות לימודים בישיבה קטנה וישיבה גדולה ומעוניינים להמשיך את לימודיהם למשך שנה אחת לפחות.
היסטוריה.
הישיבה הוקמה עם הגעתו של האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון לניו יורק מאירופה ועל ידו, בתחילת 1940. בתחילה נקראה בשם "אחי תמימים" והיא כללה את תלמידי הרב ישראל ג'ייקובסון שברחו יחד עמו מישיבות תומכי תמימים בוורשה ובאוטבוצק עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בנוסף למספר בחורים מקומיים שהצטרפו לישיבה. בסוף השנה, הוחלף שם הישיבה ל"תומכי תמימים" והוקמה מחלקה לתלמידים צעירים שנשארה בשם "אחי תמימים".
הרב שניאורסון מינה הנהלה רוחנית לישיבה, בראשה עמד חתנו הרב שמריהו גוראריה שניהל גם את שאר סניפי הרשת.
לאחר פטירת האדמו"ר ובהמשך מינוי ממלא מקומו רבי מנחם מנדל שניאורסון, הפך הרב שניאורסון לנשיא הישיבה, בעוד גיסו הרב גוראריה מנהל אותה. הרב שניאורסון קבע כי כל סניפי רשת הישיבות יעמדו תחת "מרכז רשת ישיבות תומכי תמימים" שמנוהל על ידי הישיבה המרכזית.
נכון לתשפ"ב, ראש הישיבה הוא הרב שניאור זלמן לבקובסקי.
מאפייני הישיבה.
החל משנות ה-60 תלמידי חב"ד בניו יורק לומדים את מסלול 6 שנות הלימוד בישיבות שונות ברחבי המדינה, בעוד הישיבה המרכזית מיועדת לבחורים בוגרים. קבוצות הבחורים בישיבה מתחלקות ל-3:
בוגרי ישיבות חב"ד מישראל לאחר מסלול 6 שנות לימוד באים לניו יורק לשנת לימוד בישיבה המרכזית המכונה שנת ה"קבוצה" (נהגה במלעיל). לאחר שנת הלימוד יש שבוחרים להמשיך את לימודיהם בישיבה למשך שנים נוספות.
בחורים מארצות-הברית - לאחר 6 שנות לימוד בישיבות חב"ד ברחבי ארצות הברית, שנה נוספת או שנתיים מוקדשות לשנת "שליחות", ולאחריה באים ללמוד בישיבה המרכזית למשך תקופה. חלקם הגדול לומד בישיבה עד החתונה, בדומה ל"קיבוץ" הנהוג בישיבות הליטאיות.
בחורים ממדינות נוספות - בעיקר מישיבות בצרפת וארגנטינה. באים בקבוצות בדומה למסלול של הבחורים מארצות-הברית לאחר 6 שנות לימוד ושנת שליחות. לומדים בישיבה למשך שנה או שנתיים. במהלכן רובם לומדים בישיבה במסלול הסמיכה לרבנות.
הלימודים בישיבה לתלמידים הישראלים מתקיימים כל השנה ברצף, ללא חופשות. שנת הלימודים של תלמידי ה'קבוצה' כוללת 13 חדשים והיא נמשכת מחודש אלול ועד חודש חשוון, אך הם רשאים להישאר ללמוד בה גם מעבר לכך. רוב הבחורים אינם מתגוררים במקום והם נמצאים בה תקופות ארוכות ברציפות, אך בדרך כלל התלמידים שאינם מה'קבוצה' נוסעים בתקופות הקיץ והחגים לשליחות בבתי חב"ד מטעם המרכז שליחות.