משעלה רבי דוד פארדו לארץ ישראל (תקמ"א – 1781) ביקש הלה מתלמידו להשתדל בהדפסת ספריו. לשם כך נסע רבי אברהם פינסו לליבורנו שבאיטליה, ושם נפגש עם החיד"א ששהה בעיר לרגל שליחותו, ועם רבה של פרארה רבי יעקב משה עייאש (לימים הראשון לציון). שני הרבנים אף ציידו אותו במכתב המלצה לסייע בעדו להדפסת ספרי רבו.
עמד בראשות ישיבה בעיר ולימד בה ש"ס ופוסקים. במקביל כיהן גם כאב בית דין בעיר. בתקופה זו היו תשובי העיר נתונים במצב קשה עקב המלחמות הקשות באזור, ורבני העיר, רבי אברהם פינסו ורבי יצחק פארדו, כינסו את היהודים בבתי הכנסיות להתפלל ואף חיברו קינות ובקשות לרגל המצב הקשה.
בסוף ימיו (לאחר שנת תקס"ה) עלה רבי אברהם לארץ ישראל והתיישב בירושלים. את רצונו זה הביע מספר פעמים בכתביו ובהקדמות שרשם לספריו. בהקדמתו האחרונה שרשם בגולה (לספרו "תולעת שני") הוא מזכיר את צרות עם ישראל בארצו שהגזירות אוכלות אותם ואת ממונם, ומסיים: "יראו עינינו וישמח לבנו לחזות בנועם ה' ולבקר בהיכלו". בירושלים הוא המשיך בכתיבת חיבוריו והשלימם.
נפטר בי"ח בחשוון תק"פ (1820), נקבר בחלקת הספרדים בהר הזיתים, בסמוך לקבר רבו רבי דוד פארדו ורבנים נוספים.
בנו רבי חיים דניאל שלמה עלה עם אביו לירושלים, ונודע בין גדולי רבני העיר ומראשי המקובלים. מחבר הספר שם חדש על ספר יראים. בן אחר שלו היה רבי יצחק.
כרמינה בוראנה (כתב יד)
כרמינה בוראנה (פירוש השם מלטינית: שירים מבוירן), המוכר גם כקודקס בורנוס ("Codex Buranus") הוא קובץ כתבי יד מתקופת ימי הביניים, המכיל בעיקר שירה לירית. את השם המקובל בעולם הרחב העניק לקובץ עורכו אשר פרסמו לראשונה יוהאן אנדריאס שמלר (Johann Andreas Schmeller) בשנת 1847. רוב השירים הם בלטינית, חלק מהשירים הם Macaronic (לטינית-צרפתית, לטינית-גרמנית), ומספר שירים הם בגרמנית. כתב היד מוחזק כיום ב-Bayerische Staatsbibliothek ספריית מדינת בוואריה, שבמינכן.
היסטוריה.
כתב היד של הכרמינה בורנה התגלה בשנת 1803 בספריית המנזר של בנדיקט-בוירן (Benediktbeuren) המצוי כמה עשרות קילומטרים דרומית למינכן, גרמניה. הקובץ, המונה מאתיים שירים בקירוב, נאסף, הועתק וסודר לפי המשוער ביוזמתו של איש כנסייה או נזיר. זמן איסוף הקובץ מתוארך לרוב לסוף המאה ה-13, אך ישנה מחלוקת בקרב החוקרים לגבי התאריך המדויק. בהקדמה למהדורה הביקורתית של הכרמינה בורנה משנת 1970, טען החוקר ברנרד בישוף כי האיסוף נעשה בשנים 1217–1219. חלק מהחוקרים מעריכים כי האיסוף נעשה בשלבים שונים, לדוגמה פיטר דרונק אשר טען כי שלב האיסוף הראשוני נעשה בסוף המאה ה-12 והשלב השני בתחילת המאה ה-13.
רובם הגדול של השירים בשפה הלטינית חובר במאה ה-12 ואליהם צורפו מספר שירים מהתקופה המאוחרת (תקופת סידור הקובץ) בשפה הגרמנית. במשך חמש מאות שנים הייתה אנתולוגיה זו מצויה בספריית המנזר מבלי שתהיה רשומה בקטלוג, ככל הנראה על מנת לחלצה מעיניהם הביקורתיות של אנשי כנסייה קפדניים.
תוכן.
למרות שכתב היד פגום והאנתולוגיה ערוכה ברישול, כתבי היד נחלקו באופן ברור לקבוצות הבאות:
המהדורה הביקורתית של הכרמינה בורנה מעלה את החשד שמספר משמעותי של עמודים שייתכן כי הכילו שירים דתיים – אבד. חלק קטן מהשירים מכילים תלונות על פגעיו של הגורל, התקפה על השחיתות בכנסייה, קינה על מפלת ירושלים בידי צלאח א-דין (1187) וכן קינה על מותו של ריצ'רד לב הארי (1199). מתוך ששת המחזות, קיימים בקובץ שני מחזות לחג המולד ולפסחא. חלק הארי של השירים כולל שירי אהבה, שירי יין, שירים המהללים את מסדר הואגאבונדים או ה"גוליארדים", "מיסה" של מהמרים במשחק הקובייה וכדומה.
איכות השירים נעה בין גבוהה לנמוכה, התבניות – חלקן מורכבות וחלקן פשוטות, נימת השירים משתנה ממוקפדת לפארודית, ממחוספסת וגסה לרכה ועדינה, ומאקדמית ותבניתית למרגשת וכנה. גם איכות הלטינית, אשר מהווה את השפה העיקרית בקובץ, נעה מרהוטה לקומית.
ליווי מוזיקלי לטקסט.
מספר לא מבוטל מהשירים בכתב היד של הכרמינה בורנה, מלווה בנוימות - מערכת קדומה של תווים מוזיקליים אשר איננה נהירה במידה מספקת על מנת לאפשר שחזורים מדויקים. עם זאת, השוואה קפדנית של הנוימות עם מערכת תווים מאוחרת ומדויקת יותר הידועה כנוימות מרובעות, אשר התגלתה בשירים בכתבי יד שונים, אפשרה שחזור מוזיקלי. שירים מסוג זה לוו לעיתים קרובות בכלי נגינה, ואף על פי שכתב היד המקורי לא מספק מידע אודות כלי הנגינה – המחקר העוסק בשחזור כלי נגינה עתיקים, הצליח לספק מספר אפשרויות לליווים האינסטרומנטליים, וזאת בסיוע של ייצוג איקונוגראפי של שירה מימי הביניים. מספר ביצועים של שחזורים אלו הוקלטו. שחזור משוער זה הוא ככל הנראה המירב שניתן להשיג, שכן לא הייתה תבנית מוחלטת אפילו בימי הביניים. ההערכה היא שהתבנית המוזיקלית השתנתה, כמו גם השיר עצמו, מביצוע לביצוע.
מחברים.
חלק ממחברי השירים בכרמינה בורנה היו משוררים מבוססים ומפורסמים, כגון: הוגו מאורליאן (פרימס), הארכי פואט, וולטר משאטיון וניידהרט פון רוינטאל, אך רוב השירים אנונימיים ללא ציון שם המחבר. עם זאת, לרוב הם מיוחסים לגוליארדים – הארכי פואט ודומיו מכנים עצמם בשירתם אנשי "אחוות גלית" או "בני גלית" ומכאן נהוג לכנות סוג שירה זה "שירה גוליארדית" המופיעה לרוב כבעלת אופי סאטירי. הכינוי "גוליארדי" לקוח כנראה מדמותו של גלית איש גת התנ"כי אשר סימל בימי הביניים את הגשמיות, הנהנתנות ופריצת הגדר המוסרית. משוער כי ה"גוליארדים" היו קהיליית מלומדים אשר נדדה מעיר לעיר באירופה וכללה סטודנטים אשר סיימו את לימודיהם ולא הצליחו להשיג משרות כנסייתיות, כמרים שהודחו מתפקידם, נזירים שבחרו לפרוש ועוד.
קיומה של קבוצה זו ושיריה נתפסים לרוב כתגובת נגד לאידיאל הסגפנות בימי הביניים וכעדות לצניחת הפופולריות של הכנסייה האדוקה והקשוחה. על פי תוכנם מעידים השירים על מחבריהם הצעירים שאינם מביטים קדימה או אחורה אלא שרים את שירת ה"עכשיו", שירת העולם הזה, ואינם מייצגים עוד השקפת עולם של נזירים ואנשי דת. עדות לכך היא המוטיב הקלאסי carpe diem של הורטיוס - חיה ותיהנה מהיום ומחיי השעה, אשר מופיע בגלוי ללא ייסורי חרטה ופחד מיום הדין.
עריכה ושחזור הטקסט.
כפי ששמלר ציין בהקדמה שלו לקובץ שפרסם, כתב היד הייחודי הוא פגום, העמודים אינם תמיד בסדר הנכון, והיו מספר מתעתקים של הקובץ אשר הוכח כי לא תמיד ידעו מה הם מעתיקים. שמלר עשה כמיטב יכולתו על ידי חלוקת השירים לשתי קבוצות: שירים רציניים (Seria) ושירי אהבה, שתייה ותאווה (Amatoria, Potatoria, Lusoria), תוך סימון השירים הרציניים עם ספרות רומיות והאחרים בספרות ערביות, ובשני המקרים – תוך ציון מספר העמוד בנוסף. הוא העתיק את הטקסטים, הפגומים בחלקם, כפי שמצא אותם, והודה כי לא הייתה באפשרותו לבחון כתבי יד אחרים שעשויים להכיל גרסאות מדויקות יותר של חלק מהשירים. העורכים החדשים יותר תיקנו את כל הפגמים הללו. כבר בשנת 1901, ווילהלם מאייר שעבודתו מוזכרת בהקדמת העריכה המעודכנת, הצליח בסידור העמודים ברצף המקורי שלהם בעזרת שבעה עמודים תלושים של כתב היד המקורי אשר הוא מצא בספרייה הלאומית במינכן. על ידי השוואה קפדנית של כתבי היד עם שמונה עשרה כתבי יד מקבילים מגרמניה, צרפת, איטליה, ספרד, שווייץ, ובעיקר אנגליה (שמונה מהם משם), שגיאות רבות בכרמינה בורנה המקורית תוקנו. לכן, המהדורה החדשה איננה מייצגת גרסה מוקפדת של הטקסט כפי שהופיע באופן מקורי, בליווי פרשנות, אלא גרסה מתוקנת של השירים. בשנת 1930 החלה עריכתה של הוצאה חדשה וביקורתית על ידי אלפונס הילקה ואוטו שומן, אשר אותה סיים ברנרד בישוף בשנת 1970. בשנת 1967 פורסמה מהדורת פקסימיליה של הכרמינה בורנה בעריכת ברנרד בישוף.
היצירה הידועה ביותר המבוססת על קובץ הכרמינה בורנה, היא ככל הנראה הקאנטטה כרמינה בורנה של קרל אורף אשר נכתבה בשנים 1935–1936. האופרה הוצגה לראשונה בפרנקפורט על המיין בשנת 1937 ומאז הפכה לאחת מיצירותיו הידועות ביותר. לטקסטים לכרמינה בורנה שלו, אורף השתמש במהדורה משנת 1847 של הטקסט, אשר פרסם יוהאן אנדריאס שמלר בסדרתLiterarischer Verein Stuttgart.
רצפי (LINE (Long Interspresed Nuclear Elements הם קבוצה של רצפי רטרוטרנספוזונים המצויים במספר עותקים גדול בגנום האיקריוטי. בגנום האדם הרצפים האלה מהווים כ-20% מהגנום.
היסטוריית הגילוי.
הרצף הראשון שתואר כ-LINE התפרסם בשנת 1980 על ידי ג'יי. אדמס ופורסם ב-NAR. הרצף שפורסם היה באורך של כ-6,400 זוגות בסיסים.
סוגי ה-LINE-ים השונים.
בהתבסס על המבנה והפילוגנזה של החלבון העיקרי של הרצף רוורס טרנסקריפטאז רצפי ה-LINE מחולקים ל-5 קבוצות עיקריות. L1, RTE, R2, I ו-Jockey. שניתן לסוג בסיווגים משניים לפחות ל-28 ענפים. כיום רק הרצף LINE1 פעיל בגנום האנושי, וגם זה רק במיעוטו. רצף זה מצוי בכל היונקים והוא הרצף הנפוץ בגנום האדם (כ-17% מכלל הגנום). שאר הרצפים נמצאים בכמויות קטנות יותר.
בגנום הצמחי נמצאו עד כה רצפים מענפים L1 ו-RTE. כאשר רצף L1 מאוד מגוון, ואילו הרצף RTE מאוד שמור עד כדי זהה בתוך אותה משפחה.
בפטריות ישנם רצפי Tad, L1 ו-CRE.
מבנה.
באלמנט מסוג L1 יש כ-6,000 זוגות בסיסים והיש בו שתי מסגרות קריאה (ORF) לא חופפות, אשר מוקפות באזורים שאינם מתורגמים (UTR) המכילים הכפלות.
מסגרת קריאה ראשונה.
מסגרת הקריאה הראשונה מקודדת לחלבון קושר RNA באורך של כ-500 חומצות אמינו ומשקלו כ-40 קילודלטון. בחלבון יש מוטיב של רוכסן לאוצין (Leucine zipper) עם פעילות של שפרון.
מסגרת קריאה שנייה.