לאחר שובו של קומברלנד מאיטליה בשנת 1790 התגורר לראשונה ליד סאות'המפטון, שם המשיך לבנות את אוסף האמנות שלו. הוא התגורר ליד איגנאם, בסארי. בשנת 1793 פרסם את שיר על נופי בריטניה ואת השיר המאויר "לוינה, המשרתת מסנודון". באותה שנה פרסם כמה אנקדוטות ופעל למען התוכנית לשיפור האמנויות באנגליה, שהכילה הצעה להקמת גלריה לאומית. מחקריו באיטלקית נשאו פרי נוסף בשנת 1796 כאשר פרסם מכלול עקרונות תאורטיים לאמנות קלאסית שאוירו ב-24 עיצובים של קומברלנד בנושאים קלאסיים. קומברלנד חרט 16 מהעיצובים והזמין את בלייק לחרוט את 8 האחרים, כשבלייק סיפק את הכותרות לכל האיורים. בלייק גם העניק לקומברלנד ייעוץ בנוגע לתהליך החריטה.
בשנת 1798 פרסם קומברלנד רומן אוטופי, "השבוי של טירת סנאר". הוא כינה את האוטופיה שלו סופיס ומיקם אותה באפריקה והעניק לה סגולות יווניות קלאסיות אך ללא מלחמות, עבדות או אי שוויון מיני. מחשש שהרדיקליזם שלו ירתיע את השלטונות, ביטל קמברלנד את הפצת הרומן, לא לפני ששלח עותק לאחד ממכריו, אייזק ד'יזראלי.
אסכולת בריסטול.
בשנת 1803 עבר קומברלנד לווסטון-סופר-מארה בסומרסט, ולאחר מכן בשנת 1807 עבר קומברלנד לבריסטול שם התגורר בשארית חייו. הוא הפך לאחד החברים המוקדמים בקבוצת האמנים הבלתי פורמלית שנודעה בשם אסכולת בריסטול, ואחד הראשונים שלקחו חלק בפעילות הקבוצה בשרטוטי הנוף סביב בריסטול. בתו של קומברלנד אליזה וכנראה גם בנו ג'ורג' קומברלנד ג'וניור הצטרפו לפעמים לנסיעות אלה.
קומברלנד האמין כי הציור צריך להיות ישירות מהטבע. הוא הפיק מחקרי נוף קטנים. צבעי המים שלו דומים בסגנונם לאלה של חברו ג'ון לינל. היה זה בנו של קומברלנד, ג'ורג', תלמידו של לינל, שהכיר את לינל בפני בלייק בשנת 1818.
קומברלנד הפך לחבר קרוב של אדוארד בירד, וסנדק לבנו. לא היו לו את המשאבים להיות פטרונו של בירד, אך הוא היה משאיל לבירד פריטים מאוסף האמנות שלו לצורכי לימוד. בשנת 1814, כאשר בירד ביקש עזרה בהשגת עבודה מלכותית, הציג בפניו קומברלנד את צ'ארלס לונג, אשר קבע עם הנסיך יורש העצר שבירד ינהל לימודי ציור פורטרטים מלכותיים על סיפונה של היאכטה המלכותית. עם מותו של בירד בשנת 1819, עתר קומברלנד בהצלחה לאקדמיה המלכותית בבקשה להעניק קצבה לאלמנתו של בירד.
קומברלנד עזר לרבים מאמני בריסטול באמצעות המלצות והיכרות עם חבריו המשפיעים. בשנת 1820, כאשר פרנסיס דנבי הציג במוסד הבריטי, קומברלנד הפעיל את השפעתו כדי לקדם קבלת פנים חיובית. בשנת 1822, כאשר דנבי, ברנהוויט וג'ונסון עמדו לבקר בלונדון, קומברלנד דאג להופעה של תומאס לורנס, תומאס סטות'ארד ואחרים.
ישנן עדויות מהתכתבות שלהם כי קמברלנד הציע לעיתים קרובות נושאים שדנבי יצייר. הוצע כי ייתכן שהשפעתו של בלייק הועברה גם לדנבי. הציור השני שהציג דנבי היה "אהבה מאכזבת", שהוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1821. נושאו מזכיר את שירי התמימות והחוויה של בלייק, ואילו דמותה הנאו-קלאסית של היצירה של הילדה עוררה את מחשבותיו של קומברלנד על החוויה. ציור מים מאוחר יותר, סצנה מתוך "חלום ליל קיץ" (1832), מזכיר מאוד את האיורים של בלייק.
התחריט האחרון שביצע בלייק היה כרטיס ביקור של קומברלנד, ששלח את החריטה לבלייק כדי שהוא יקשט אותו. בלייק עשה זאת בכך שהקיף את שמו של קומברלנד בדמויות שנועדו לייצג את העונות, כולל חישוק ילדים שמתגלגלים ועפיפונים מעופפים.
השנים האחרונות.
קומברלנד היה גם אספן מאובנים ומשנת 1810 היה חבר של כבוד בחברה הגאולוגית. בשנת 1826 פרסם מחקר של כמה מאובנים.
אשתו של קומברלנד אליזבת נפטרה ב-2 בפברואר 1837. הוא נפטר ב-8 באוגוסט 1848 בבריסטול; שניהם נקברו בכנסיית סנט ג'ורג', ברנדון היל.
נולדו להם שני בנים, ג'ורג' וסידני, ושלוש בנות, לביניה, אורורה ואליזה.
האגודה לאספרנטו בישראל
האגודה לאספרנטו בישראל (אספרנטו: ELI - La Esperanto-Ligo en Israelo) היא העמותה המקדמת את שפת האספרנטו ותרבותה בישראל. האגודה חברה בארגון האספרנטו העולמי UEA ומוציאה גם מגזין ישראלי באספרנטו 'ישראלה אספרנטיסטו'. בראשה מכהן כיום האסטרופיזיקאי פרופ' עמרי ונדל.
היסטוריה.
ראשית תנועת האספרנטו בישראל.
הקבוצה האספרנטיסטית הראשונה בפעלה בארץ ישראל נתהוותה בירושלים בשנת 1908, ואורגנה על ידי ד"ר ארנסט שמיץ מנהל בית החולים הגרמני בעיר. ד"ר אהרון מאיר מזי"א, ממחדשי העברית ומחבר המילון הרפואי העברי הראשון היה אף הוא חבר בקבוצה ולמד אספרנטו. בשנת 1914 חידש כומר יווני-אורתודוקסי, האב גבריאל, את הקבוצה הירושלמית, בטקס תפילה חגיגי שנערך בכנסיית הקבר. כומר אחר, האב מאוריוס רוסי, קידם את רעיון האספרנטו בבית לחם.
התנועה האספרנטיסטית בישראל תפסה תאוצה בתקופת העלייה השנייה בשנות ה-20. בשנת 1922 הקים מ. עמיאל מניו-יורק את ארגון 'שלום ואחווה' ופתח במסגרתו קורס אספרנטו, שהתקיים עד שובו של עמיאל לארצות הברית. אחד ממשתתפי הקורס היה נתן בן ציון חבקין, אשר הציג אף את רעיון האספרנטו בסביבות שנת 1924 לאיתמר בן אב"י, בנו של מחדש השפה העברית אליעזר בן יהודה ועורך עיתון 'דואר היום'. בן אב"י הקדיש לרעיון האספרנטו עמוד שלם בעיתונו בשנת 1925. מאוחר יותר פרסם חבקין חומרים נוספים ועזרי לימוד אספרנטו בשפה העברית. במקביל התארגנה בתל אביב גם קבוצת 'קונקוקד' לקידום רעיון האספרנטו במשרדו של עו"ד מ. גורודיסקי, ובשנת 1924 פורסם לראשונה המגזין 'ישראלה אספרנטיסטו'. הכינוס האספרנטיסטי הלאומי הראשון בארץ ישראל נתכנס ב-1925 בירושלים.
בקונגרס האספרנטו העולמי ה-17 בז'נבה, הציגה ההסתדרות הציונית לראשונה חוברת בשפת האספרנטו שנכתבה על ידי ד"ר עמנואל אולסבנגר אשר הציגה את התפתחות היישוב העברי בארץ. בקונגרס העולמי ה-18 באדינבורו הוצגה חוברת נוספת, מאויירת, של אותו מחבר תחת הכותרת 'אנשים חדשים, דרכים חדשות'.
בשנת 1928 הופיע לראשונה מילון עברית-אספרנטו מאת פרופ' עזרא ציון מלמד, בהוצאת בית הדפוס מוריה בירושלים.
בשנת 1934 התקיים הכינוס הלאומי השני בארץ ישראל, לציון יום הולדתו של חבקין, בהשתתפות כ-60 פעילים מתל אביב, ירושלים וחיפה וממקומות נוספים. באותה השנה התקיים גם הקונגרס המזרח תיכוני הראשון בתל אביב, שבפתיחתו השתתפו כמאה פעילים, חלקם אורחים מארצות זרות. שיאו של הקונגרס, שסוקר על ידי העיתונות באספרנטו ובשפות אחרות, היה כשראש העיר תל אביב מאיר דיזנגוף חנך בחגיגיות את 'רחוב זמנהוף' הראשון במזרח התיכון, עם שם הוגה שפת האספרנטו אליעזר זמנהוף, והרצה על פועלו ועבודתו.
הקמת אגודת האספרנטו בפלשתינה.
גלי העלייה בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה הביאו עימם כוחות חדשים לתנועת האספרנטו בישראל. גם בין החיילים הזרים אשר הגיעו לארץ היו כמה דוברים ופעילים של התנועה. מספר קבוצות האספרנטו והמועדונים גדל, והתעורר הצורך בהקמת ארגון ארצי. אגודת האספרנטו בפלשתינה (PEL - La Palestina Esperanto-Ligo) הוקמה בכינס הלאומי השלישי של התנועה בארץ ישראל ב-13–15 באפריל 1941. בשנת 1943 פרסם חבקין שני תרגומים לספר התרגול של זמנהוף באספרנטו - הוצאה עברית והוצאה ערבית.
בשנת 1943 נתקבלה אגודת האספרנטו בפלשתינה כארגון לאומי חבר באגודת האספרנטו הבינלאומית (IEL) ופ. לחובסקי מונה למקשר בין הארגון העולמי לאגודה המקומית פלשתינה.
לאחר הקמת האגודה, התקיים כינוס ארצי מדי שנה. בפסח 1942 התקיים הכינוס הרביעי בתל אביב בהשתתפות 100 אנשים. באפריל 1943 התקיים הכינוס החמישי בבית הספר טרה-סנטה בירושלים. ב-20 בינואר 1944 התקיים הכינוס השישי בסימן יום הולדת 70 לחבקין בבית מלון בירושלים עם למעלה ממאה משתתפים מקומיים ואורחים נוספים בהם אורחים ממדינות ערביות. בכינוס זה הציגה קרן היסוד חוברת מאויירת באספרנטו בשם 'ההצלה והשיבה' (Savo kaj Hejmreveno). הכינוס השביעי התקיים בירושלים בשנת 1945, וכך גם הכינוס השמיני בשנת 1946. בשנים הבאות לא התקיימו כינוסים מקומיים, אך לקונגרס הבינלאומי ה-32 שנערך בברן בשנת 1947 יצאה משלחת בת 25 חברים מהאגודה.
לאחר הקמת המדינה.
בסתיו 1949, לאחר הקמת מדינת ישראל, אורגן כינוס ארצי פעם נוספת, ובו שונה שם הארגון לשמו הנוכחי - האגודה לאספרנטו בישראל. לנשיא האגודה נבחר נחום דרזנר. לאחר מכן חזר להופיע עלון האגודה והחלו מפגשים שבועיים של קבוצות בבתים פרטיים. בשנת 1950 השתתף נציג האגודה בקונגרס הבינלאומי בפריז ובשנת 1951 התקיים הכינוס השני בתולדות מדינת ישראל בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
בשנת 1961 עלה לישרל איסי דרטוור, פעיל בתנועה האספרנטיסטית הפולנית מלפני המלחמה, אשר נעשה ליו"ר האגודה. בדצמבר אותה שנה הקים את הקבוצה הצפונית של האגודה שהחלה להתכנס מדי חודש במועדות ביתנו בחיפה. הכינוס העשירי של האגודה התקיים ב-1962 בחיפה בהשתתפות 70 אנשים, רבים מהם חברים חדשים בתנועת האספרנטו.