כוחות הכיבוש נטלו את מושכות השלטון באזוריהם ביוני 1945. בתחילה קיימה כל מדינה את מדיניותה תוך שיתוף פעולה עם בעלות הברית האחרות. המדיניות המשותפת התמקדה בדה-נאציפיקציה ודה-מיליטריזציה של החברה הגרמנית. אולם עם חלוף הזמן כתוצאה מהמדיניות הסובייטית של פירוק מפעלי תעשייה והעברתם לברית המועצות כפיצויי מלחמה, החלו להתגבש אזורי הכיבוש המערביים והאזור הסובייטי כגושים כלכליים נפרדים. שאר התעשיות שהסובייטים לא החרימו הולאמו על ידם.
רפורמה חקלאית.
שלטונות הכיבוש הסובייטים יזמו רפורמה חקלאית שהפקיעה את כל האדמות בבעלות חברי המפלגה הנאצית ופושעי מלחמה, הבעלות הפרטית על אדמה הוגבלה לשטח של קילומטר מרובע אחד. במסגרת הרפורמה כ-500 אחוזות של יונקרים הוחרמו והפכו לחוות קולקטיביות (בגרמנית: Landwirtschaftliche Produktionsgenossenschaft, LPG) ויותר מ-30,000 קילומטר מרובע חולקו בין חצי מיליון איכרים, עובדי אדמה ופליטים.
מתח פוליטי בין המעצמות.
השוני הכלכלי שנוצר בין אזורי הכיבוש המערביים לאזור הסובייטי וניצני המלחמה הקרה שהתעוררו בדמות המתח הפוליטי בין ארצות הברית לברית המועצות, התבטאה בסירובו של ה-SMAD לקחת חלק בתוכנית מרשל. ארצות הברית, בריטניה וצרפת נפגשו בלונדון במרץ 1948 והסכימו לאחד את חלקי הכיבוש שתחת שלטונם למדינה גרמנית חדשה שנקראה הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. בתגובה ברית המועצות פרשה ממועצת השליטה של בעלות הברית ועשתה הכנות לקראת ייסוד מדינה גרמנית עצמאית בשטח הכיבוש הסובייטי. החלוקה בין הגרמניות העמיקה ונעשתה ברורה עם הרפורמה במטבע ביוני 1948 שהכניסה את המרק המערב גרמני לשימוש במערב ואת המארק המזרח גרמני לשימוש במזרח.
הסובייטים עשו ניסיון להשתלט על ברלין המערבית על ידי הטלת מצור עליה, בתגובה בעלות הברית המערביות החליטו לשלוח הספקה לברלין ברכבת אווירית והמשבר נגמר ב-12 במאי 1949 בנסיגת הסובייטים מן המצור.
התפתחות פוליטית בגרמניה המזרחית.
בשטח הכיבוש הסובייטי צו מאת ה-SMAD נתן אישור להקמתן של מפלגות בתנאי שהן יהיו בעלות אידאולוגיה אנטי-פשיסטיות והבחירות לפרלמנט נקבעו לאוקטובר 1946. קואליציה שהייתה מורכבת מרוב המפלגות מהקשת הפוליטית וכללה בין השאר את המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית והמפלגה הליברלית דמוקרטית של גרמניה הוקמה ביוני 1945. המפלגה הקומוניסטית (שהיו בה 600,000 חברים בשטח הכיבוש הסובייטי) והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (שהיו בה 680,000 חברים בשטח הכיבוש הסובייטי) התמזגו בעקבות לחץ כבד שהופעל עליהן מה-SMAD והקימו באפריל 1946, את מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. בבחירות שהתקיימו באוקטובר 1946 מפלגת האיחוד הסוציאליסטי זכתה בכ-50% מהקולות בכל המדינה. בברלין שבה החלוקה בין מזרח ומערב לא יצאה אל הפועל עדיין מבחינה פוליטית המפלגה הובסה וגמרה רק במקום השלישי.
מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, שתנהיג את גרמניה במזרחית ברוב שנות קיומה, עוצבה לפי דגם המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. ולטר אולבריכט נבחר כמזכירה הכללי הראשון. המפלגה הייתה בעלת מחויבת לאידאולוגיה המרקסיסטית לניניסטית ולמאבק המעמדות הבינלאומי.
כבר מן השלבים המוקדמים של קיומה ערכה המפלגה פעילות של האחדה פוליטית על מנת לבסס את שלטונה כמפלגה יחידה, רבים מחברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לשעבר וקומוניסטים מתונים טוהרו משורות המפלגה. מפלגות מעמד הביניים, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית והמפלגה הליברלית דמוקרטית הוחלשו עם יצירתן של המפלגה הלאומית דמוקרטית של גרמניה (גרמנית: Nationaldemokratische Partei Deutschlands, NDPD) ומפלגת האיכרים הדמוקרטית של גרמניה (גרמנית: Demokratische Bauernpartei Deutschlands, DBD). בנוסף מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ייצגה בתוכה כמה איגודים מקצועיים, שהחשוב ביותר ביניהם היה האיחוד הפדרטיבי של הסוחרים הגרמנים החופשיים (גרמנית: Freier Deutscher Gewerkschaftsbund, FDGB). המפלגות והאיגודים המקצועיים היו למעשה בובות בידיה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי ושימשו להעמקת שליטתה בחברה המזרח גרמנית.
תהליך הדה-נאציפיקציה במזרח טופל באופן חמור וביתר נוקשות במזרח מאשר במערב שם הנושא הפך משני לשיקולים של תועלת ופרטיות. המערכת הפוליטית אפשרה השתתפות רק לתומכי הנאצים לשעבר שהצטרפו לוועד הלאומי למען גרמניה החופשית שהוקם במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי הסובייטים במטרה להיות חוד החנית של ההתנגדות הגרמנית למשטרו של אדולף היטלר.
ועדת הכלכלה הגרמנית (גרמנית: Deutsche Wirtschaftskomission, DKW) שכללה נציגים מכל המפלגות, לקחה עליה את האחריות האדמיניסטרטיבית במדינה בנובמבר 1948. ההכרזה הרשמית על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית הייתה ב-7 באוקטובר 1949. וילהלם פיק נבחר כנשיא הרפובליקה, כאשר הוא חולק את הכוח עם ולטר אולבריכט מזכ"ל מפלגת האיחוד הסוציאליסטי ואוטו גרוטהוול ששימש כראש מועצת השרים (ראש הממשלה).
השנים הראשונות 1949 - 1954.
מפלגת האיחוד הסוציאליסטי כמפלגת שלטון.
החוקה של גרמניה המזרחית שהתקבלה בשנת 1949 הקימה את הפרלמנט העממי המזרח גרמני, הפולקסקאמר, והכריזה על גרמניה המזרחית כרפובליקה דמוקרטית. החזית הלאומית של גרמניה הדמוקרטית הייתה קואליציה של מפלגות וארגונים שבראשם עמד מפלגת האיחוד הסוציאליסטי. צעדים אלה ביססו את גרמניה המזרחית באופן רשמי כמדינה דמוקרטית כביכול אולם הלכה למעשה שלטה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי בחזית הלאומית ובמועצת השרים ובכך רוקנה מתוכן את ההבטחות הדמוקרטיות בחוקה.
עובדי השירות הציבורי נדרשו לציית להחלטות מפלגה האיחוד הסוציאליסטי והיו נתונים לפיקוח מתמיד מצדה של המשטרה החשאית המזרח גרמנית, השטאזי, שבנוסף לתפקידיה הרגילים כסוכנות מודיעין הייתה אחראית לפיקוח על נאמנותם של האזרחים למשטר.
קונגרס המפלגה השלישי, שנערך בשנת 1950, התמקד בפיתוח התעשייה במדינה. המגזר התעשייתי, שהעסיק 40% מכוח העבודה, עבר תהליך נוסף של הלאמה, שכתוצאה ממנו הוקמו "תעשיות העם" (בגרמנית: Volkseigene Betriebe, VEB), אשר כללו כ-75% מהמגזר התעשייתי. תוכנית החומש הראשונה שפורסמה בשנת 1951 הנהיגה משטר של כלכלה ריכוזית ושמה דגש על פיתוח התעשייה הכבדה והגדלת פריון העבודה. הלחצים הכלכליים שנגרמו כתוצאה מן התוכנית הביאו לגלי הגירה גדולים לגרמניה המערבית.
המרד המזרח גרמני.
כתוצאה ממותו של סטלין במרץ 1953 השלטון בברית המועצות התחלף ומנהיגה החדש, גאורגי מלנקוב, הודיע על שינוי במדיניות הכלכלית והשמת הדגש על שיפור התעשיות הקלות וזמינות מוצרי הצריכה מתוך מטרה להעלות את רמת החיים. מתוך נאמנות לאדוניה במוסקבה הנהגת מזרח גרמניה הודיעה על אימוץ השינויים של מלנקוב במסגרת תוכנית המסלול החדש.
למרות הגדלת זמינותם של מוצרי הצריכה לפועלים כתוצאה מהתוכנית הכלכלית החדשה מכסות הייצור שהעובדים נדרשו לעמוד בהן נשארו גבוהות וכשהן הועלו עוד יותר בשנת 1953 הדבר הביא לפריצת התקוממות של עובדים ממורמרים ברחבי המדינה שדרשו רפורמה כלכלית. ההתקוממות דוכאה בסופו של דבר על ידי הפולקספוליציי (משטרת העם) והצבא האדום ולפי הערכות כ-300 מן המתקוממים נהרגו במהלכה.
כתוצאה מן המרד ברית המועצות העניקה ריבונות מלאה לגרמניה המזרחית בשנת 1954, תשלומי פיצויי המלחמה הופסקו ומפעלי התעשייה בשליטה סובייטית חזרו לבעלות מזרח גרמנית. חמש המדינות שהרכיבו את הרפובליקה פורקו ואורגנו מחדש בצורה של 15 מחוזות, צבא העם הלאומי הוקם בשנת 1956 ומזרח גרמניה הפכה לחברה בברית ורשה.
1956 - 1975.
קולקטיביזציה והלאמה של החקלאות והתעשייה.
בקונגרס ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית שהתקיים בשנת 1956 דחה ניקיטה חרושצ'וב את הסטליניזם, ובהשפעת החלטתו החלה האינטליגנציה במפלגת האיחוד הסוציאליסטי בראשותו של וולפגנג הריך לדרוש ביצוע רפורמות מקיפות בגרמניה המזרחית, אולם מאמציהם נכשלו ועד סוף השנה הוא ועמיתיו טוהרו משורות מפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
המפלגה אישרה מחדש את מנהיגותו של אולבריכט בשנת 1956 והציגה את תוכנית החומש השנייה (1956 - 1960) שהדגישה את ההתפתחות הטכנולוגית. כן הודיע השלטון על כוונתו לפתח אנרגיה גרעינית והכור הגרעיני הראשון בגרמניה המזרחית התחיל לפעול כבר בשנת 1957. מכסות הייצור הוגדלו ב-55% על ידי הממשלה והושם דגש מחודש על התעשייה הכבדה.
תוכנית החומש השנייה האיצה את המאמצים לקראת קולקטיביזציה של המגזר החקלאי והשלמת הלאמתו של המגזר התעשייתי. המגזר החקלאי הורכב מרובו בשנת 1958 על ידי 750,000 חוות בבעלות פרטית שהיווה 65% מהאדמות הניתנות לעיבוד לעומת 6,000 חוות שיתופיות (LPG). נחקקו חוקים בשנים 1958 - 1959 המטילים מגבלות על בעלי החוות הפרטיות ונציגי המפלגה נשלחו לכפרים בניסיון לעודד קולקטיביזציה מרצון, כמה מן החוואים הפרטיים נעצרו בנובמבר ובדצמבר 1959 באשמת הפרת ההגבלות שהשלטון הטיל עליהם. מאמצי השלטון נשאו פרי ובאמצע שנות השישים כמעט 85% מכל האדמות הניתנות לעיבוד נוהלו על ידי 19,000 LPG והחוות בבעלות המדינה היוו 6% נוספים ובשנת 1961 המגזר הסוציאליסטי ייצר 90% מתוצרתה החקלאית של גרמניה המזרחית.