מחוז אסקס מקיים כמספר קשרים עם מחוזות מחוץ לבריטניה, הדמויים לקשרי ערים תאומות. המחוזות המקיימים שיתוף פעולה עם אסקס הם:
בלייסקי (נפה)
נפת בַּלֵייסְקִי (ברוסית Балейский район) היא אחת מ-28 הראיונים של סובייקט עבר הבאיקל, שהוא אחד מ-87 הסובייקטים המרכיבים את רוסיה.
הנפה ממוקמת במרכז המחוז, ובליי היא העיר הראשית בה. ראש הנפה הוא ויקטור אושקוב (Ушаков Виктор Иванович).
היסטוריה.
המחוז הוקם ב-11 בפברואר 1935.
ענבל רובינשטיין
ענבל רובינשטיין (נולדה ב-1961) היא עורכת דין שכיהנה כסניגורית הציבורית הארצית בין השנים 2012-2003, וכיום מכהנת כיו"ר הוועד המנהל של עמותת "תודעה".
ביוגרפיה.
רובינשטיין נולדה וגדלה בקיבוץ אשדות יעקב, והשלימה תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית ותואר שני באוניברסיטת תל אביב. היא התמחתה אצל עו"ד נירה לידסקי. לפני הצטרפותה לסניגוריה הציבורית הייתה רובינשטיין, במשך כשמונה שנים, עורכת-דין עצמאית והתמחתה במשפט פלילי. בין היתר ייצגה את אבישי רביב. רביב הואשם באי מניעת פשע בשל הטענה שידע על כוונותיו של יגאל עמיר לרצוח את ראש הממשלה יצחק רבין, אך לא דיווח עליהן למפעיליו בשב"כ, ובתמיכה בארגון טרור (אי"ל). נגד רביב הוגש בסופו של דבר באפריל 1999 כתב אישום לבית משפט השלום בירושלים, ממנו הושמט מאוחר יותר האישום השני. ב־31 במרץ 2003 זוכה רביב במשפט מכל אשמה.
באמצע שנות ה-90 הדריכה רובינשטיין תקופה מסוימת סטודנטים בקליניקה לסיוע משפטי פלילי שבפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
עו"ד רובינשטיין היא חברה בצוות הבכיר של הסניגוריה הציבורית למן הקמתה, בשנת 1996. קודם למינויה לתפקידה הנוכחי שימשה במשך כשבע שנים בתפקיד הסניגורית הציבורית של מחוז תל אביב והמרכז. ביולי 2003 מונתה לתפקיד הסניגורית הציבורית הארצית, כשהיא מחליפה בתפקיד את פרופ' קנת מן, מייסד הסניגוריה הציבורית והסניגור הציבורי הארצי הראשון. בפברואר 2012 החליף אותה ד"ר יואב ספיר.
במאי 2003, בכנס השנתי של לשכת עורכי הדין, קבלה רובינשטיין, שבאותה עת שימשה כסניגורית הציבורית של מחוז תל אביב והמרכז, על שופטים המאלצים סניגורים לפעול בניגוד להנחיות לקוחותיהם. בתגובה לדברים, נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב דאז, אורי גורן, ושופטת בית המשפט העליון בדימוס, טובה שטרסברג כהן, מתחו ביקורת על עו"ד רובינשטיין ועל סניגורים שגורמים נזק ללקוחותיהם, לדבריהם.
בראיונות לכלי התקשורת מתחה רובינשטיין ביקורת על פרקליטות המדינה, מערכת בתי המשפט בישראל, משטרת ישראל ושירות בתי הסוהר. בין היתר יצאה נגד התנאים הפיזיים בבתי הסוהר ונגד כבילת אסירים בידיים וברגליים כענישה. בהתייחס למחאת האוהלים טענה רובינשטיין, כי הפניה של משאבים רבים יותר לחינוך, להשכלה גבוהה ולרווחה, הייתה מביאה להפחתה במספר האסירים ולצורך במתקני כליאה, כמו גם לשיפור בתנאיהם של הכלואים.
ביחס לעבודת המשטרה טענה רובינשטיין כי נעשה שימוש מופרז במעצר חשודים ככלי חקירה וכי רוב החשודים לא מקבלים זכות להיוועץ בסניגור. עוד ביקרה את המשטרה על המשאבים הרבים שהיא מפנה לטובת חקירת אישי ציבור, על חשבון חקירות פליליות אחרות. בהקשר זה אמרה, בין היתר:
רובינשטיין קבעה ב-2007 ש. לדברי רובינשטיין, מגמה זו של החמרה בענישה מביאה לריבוי של הסדרי טיעון שחלקם מתבססים על הודאות שווא. רובינשטיין אף טענה כי עברייני צווארון כחול ועבריניים מקבוצות מיעוט מופלים לרעה וכי השופטים נוטים להאמין להם פחות מלעברייני צווארון לבן ולנאשמים אשר קרובים יותר לדמותו של השופט. ביחס לעבירות מין אמרה רובינשטיין כי , וש. ... . עוד אמרה רובינשטיין: . ביחס לחקירתה של הזמרת מרגלית צנעני אמרה רובינשטיין: .
רובינשטיין אף מתחה ביקורת על שימוש יתר שעושה המשטרה בכלי של האזנות סתר במהלך חקירה משטרתית. היא התנגדה להצעת החוק לקביעת "עונשי מוצא" - עונשים שייקבעו על ידי ועדה מיוחדת, ומטרתם לשמש קווים מנחים לשופטים בקביעת עונשו של נאשם במקרה הטיפוסי של העבירה, ואשר החריגה מהם תיעשה רק בנסיבות מיוחדות - מקלות או מחמירות. בהקשר זה אמרה רובינשטיין: .
רובינשטיין פעלה לקידום חקיקה אשר תקבע שבמשפטים פליליים יורשע אדם רק אם כל השופטים בהרכב שדן במשפטו הגיעו פה אחד למסקנה שיש להרשיעו. לדבריה, העובדה שלפחות אחד משופטי ההרכב חש שיש לזכות את הנאשם מלמדת על קיומו של ספק סביר. ועדת אנקר שהוקמה, בין היתר, על מנת לבחון הצעה זו, החליטה להותיר את המצב על כנו; ב-17 במאי 2010 הגישה הוועדה את המלצותיה:
חקיקה נוספת שרובינשטיין פעלה לקדם, אוסרת על פרסום חומרים מחקירה משטרתית. רובינשטיין אף הביעה תמיכה בהצעת חוק שתאסור על פרסום שם חשוד בטרם הוגש כתב אישום. במכתבה אל שר המשפטים כתבה כי החוק יאפשר "לאזן באופן מיטבי בין זכותו של חשוד לפרטיות ולשם טוב ובין זכות הציבור לדעת וחופש העיתונות". רובינשטיין הדגישה את הבעייתיות שנוצרה עם חקיקתו בשנת 2002 של סעיף המאפשר לחשוד לבקש מבית המשפט לאסור פרסום פרטיו. לדבריה, הסעיף הפך "אות מתה בספר החוקים" משום שהוא מחייב את הצדדים למירוץ נגד הזמן לבית המשפט, מרוץ "שבו כמעט לעולם יפסיד החשוד".
כיום רובינשטיין היא יו"ר הוועד המנהל של עמותת "תודעה", ומשמשת כמרצה מן החוץ לתלמידי תואר ראשון ושני בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב וכמנחה אקדמית של הקליניקה לזכויות בהליך הפלילי בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן. שימשה בעבר כיו"ר הפורום למשפט חוקתי וזכויות אדם בלשכת עורכי הדין בישראל, כנציגת שר המשפטים בוועדה המייעצת של הרשות לקידום מעמד האישה וכחברה בוועדה המייעצת לסדר דין פלילי וראיות. בשנת 2006 העניקה לה לשכת עורכי הדין את אות "נשים במשפט".
רובינשטיין נשואה ואם לשניים.
ההסכם התלת-צדדי
ההסכם התלת-צדדי, הידוע גם בתור "ההסכם המשולש" או "הסכם הציר", היה ברית צבאית שנחתמה בברלין ב-27 בספטמבר 1940 בין סבורו קורוסו מהאימפריה היפנית, אדולף היטלר, מנהיג גרמניה הנאצית ובניטו מוסוליני מנהיג איטליה הפשיסטית. ההסכם ייסד את הברית המכונה "מדינות הציר", שלחמה נגד בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
ההסכם נתן תוקף רשמי לשותפות אסטרטגית שהייתה קיימת בפועל מזה שנים, לאחר שב-1936 נחתם הסכם אנטי-קומינטרן בין גרמניה ליפן וב-1939 נחתמה ברית הפלדה בין איטליה וגרמניה. במאזן האסטרטגי שהיה קיים בעת חתימתו ניתן לראות בו מעין אזהרה לארצות הברית להישאר נייטרלית במלחמת העולם השנייה, פן תהיה מעורבת במלחמה בשתי חזיתות. כן סייע ההסכם להתגבר על החשדנות שחשה יפן כלפי גרמניה לאחר חתימת הסכם ריבנטרופ מולוטוב בשנת 1939 בין הגרמנים לרוסים (שהיו אויבים מרים של היפנים ואף הפסידו ליפנים במלחמת רוסיה–יפן כ-35 שנים לפני חתימת ההסכם).
על פי ההסכם הסכימו המדינות הקשורות בו כי במשך עשר שנים תעמודנה לסיוע זו לזו במטרה הראשונית להקים ולשמור על סדר חדש, "לקדם את השגשוג ההדדי והרווחה של העמים הקשורים בהסכם". ההסכם כלל הכרה ב"מרחב האינטרסים" של כל מדינה והשותפות בו נטלו על עצמן "לסייע זו לזו בכל האמצעים הפוליטיים, הכלכליים והצבאיים כאשר אחד מהצדדים להסכם נמצא תחת מתקפה", ממדינה שאינה קשורה בהסכם, למעט ברית המועצות.
באוקטובר ונובמבר התקיימו דיונים בנוגע לאפשרות להכנסת ברית המועצות למדינות הציר אך אלו עלו בתהו והגולל עליהם נסתם סופית בעקבות הפלישה הנאצית לברית המועצות.
על מנת שתוכל להעביר כוחות דרומה כדי לסייע לאיטליה במלחמתה ביוון, לחצה גרמניה על הונגריה, רומניה ובולגריה להצטרף להסכם. הונגריה הצטרפה ב-20 בנובמבר 1940, סלובקיה ב-24 בנובמבר 1940, רומניה ב-23 בנובמבר 1940 ובולגריה ב-1 במרץ 1941. יוגוסלביה חתמה על ההסכם ב-25 במרץ 1941, אך לאחר הפיכה צבאית שקודמה על ידי בריטניה ב-27 במרץ 1941 חזרה בה מהחתימה, דבר שהוביל לפלישה גרמנית ולכיבושה.
בדצמבר 1941 התקיים המשא ומתן של מדינות הציר על חלוקת אסיה שמעולם לא יצא לפועל בעקבות הפסדן של מדינות הציר כבר בסוף 1942 במספר חזיתות. בנוסף לכך, במהלך המשא ומתן עלו סוגיות רבות שלא נמצא להן פתרון.
למרות בקשות חוזרות של גרמניה, סירבה פינלנד להצטרף להסכם, בטענה שמלחמתה בברית המועצות היא מלחמה נפרדת ממלחמת העולם השנייה. דבר זה אפשר לה לשמור על קשרים דיפלומטיים עם ארצות הברית עד 1944.
איטליה הצטרפה לבעלות הברית ב-1943, אירוע שציין את תחילת סופו של ההסכם. בולגריה ורומניה הפכו בשלב מאוחר יותר לבעלות ברית של ברית המועצות, לאחר שהצבא האדום התקרב לשטחן. הונגריה מעולם לא פרשה מהברית. ממשלתו של פרנץ סלשי, מנהיג מפלגת צלב החץ לחמה לצד הגרמנים כנגד הצבא האדום עד לכיבושה של הונגריה בידי ברית המועצות, אך למעשה הייתה זו מעין ממשלת בובות והונגריה הייתה נתונה למעשה תחת כיבוש גרמני מאוקטובר 1944. בנובמבר 1944 דיכאו הגרמנים בכוח התקוממות עממית בסלובקיה נגד משטרו של יוזף טיסו, וכבשו את המדינה. עם כניעת גרמניה במאי 1945 לא נודעה עוד כל משמעות להסכם, על אף שבאופן טכני הוא נותר בתוקף עד לכניעת יפן.
אובססיביות קומפולסיביות
גיגהביט
גיגהביט (Gigabit) שווה 1,000,000,000 סיביות לפי השיטה העשרונית, או 1,073,741,824 סיביות לפי השיטה הבינארית.
קפציאל
קפציאל הוא מלאך במסורת היהודית והנוצרית שלאחר המקרא, במיוחד בקבלה. שלא כמו מלאכים אחרים, קפציאל לא מתערב לרוב בנעשה ביקום, אלא בעיקר צופה בו. הוא המלאך של הבדידות והדמעות. במסורת הקבלית הוא משויך עם כוכב הלכת שבתאי, ואילו במסורת הנוצרית הוא המלאך שמפקח על מותם של מלכים.