ב-3 ביוני השיג אובמה את מספר הצירים הנדרש והפך למועמד המפלגה, וב-7 ביוני קלינטון פרשה מהמירוץ.
הבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית.
מועמדים שהכריזו על התמודדותם.
מועמד המפלגה הרפובליקנית:
מועמדים שפרשו:
התפתחות המירוץ.
עם תחילת המירוץ, בסוף שנת 2006, שני המועמדים המובילים היו ראש עיריית ניו יורק לשעבר רודי ג'וליאני והסנטור ג'ון מקיין שהדגישו את נושאי החוץ והביטחון: ג'וליאני בזכות המוניטין שצבר כראש עיריית ניו-יורק בעת פיגועי 11 בספטמבר ומקיין בזכות עברו הצבאי ופעילותו בסנאט. אולם שניהם היו מועמדים בעיתיים מבחינת הגוש הגדול של מצביעים רפובליקנים מהימין השמרני-דתי: ג'וליאני, שעמד בראש אחת הערים הליברליות ביותר בארצות-הברית, גילה עמדות ליברליות מדי לטעמם בנושאים הפלות מלאכותיות, הגבלות על נשק, ויחס למהגרים, וגם חייו האישיים הוכתמו בשערוריות והיו רחוקים ממודל איש המשפחה המסור. מקיין נחשב למי שגילה עצמאות יתר מהקו המפלגתי, ונזקפו נגדה פעילותו להובלת רפורמות, יחד עם עמיתים דמוקרטיים בסנאט, בנושאים של מימון בחירות והטיפול בהגירה הלא חוקית לארצות-הברית. גם התנגדותו לשימוש בעינויים בחקירות של חשודים בטרור לא הייתה פופולרית בקרב הרפובליקנים. שניהם ניסו לשכנע את המועמדים השמרניים-ימניים לתמוך בהם על סמך הנושאים הביטחוניים ולמרות הבדלי הגישות בנושאים החברתים-ערכיים.
המצב בו שני המועמדים המובילים חלוקים על הימין השמרני בנושאים החשובים ביותר לגוש מצביעים זה יצר "ואקום פוליטי" מימין, אליו ניסו מספר מועמדים להשתחל. במהלך הבחירות הסתמנו שלושה מועמדים עם סיכוי רציני למלא את החל שנוצר: הראשון היה מושל מסצ'וסטס לשעבר מיט רומני, שנקט בעת מערכת הבחירות בעמדות שמרניות עקביות, בניגוד מסוים לעמדותיו בעבר. בעזרת השקעה של כספים רבים מהונו האישי הצליח לתפוס החל מאביב 2007 את ההובלה בשתי המדינות הראשונות בהתמודדות, איווה וניו המפשייר, ולהחזיק בה ברציפות עד נובמבר. למרות זאת, בסקרים הארציים הוא עדיין פיגר אחרי ג'וליאני ואף אחרי מועמדים אחרים. המועמד השני שהסתמן כמי שעשוי ללכד סביבו את המחנה השמרני-דתי היה הסנטור לשעבר מטנסי ושחקן הטלוויזיה והקולנוע פרד תומפסון, שבמשך זמן רב שקל האם להיכנס למירוץ. בקיץ ובתחילת הסתיו הצליח תומפסון להגיע למקום השני בסקרים הארציים, אולם דווקא אחרי הכרזת מועמדותו החל מעמדו להתדרדר, כאשר בהופעות הפומביות ובעימותים הוא התקשה לעמוד בציפיות שנתלו בו. המועמד השלישי היה מושל ארקנסו לשעבר מייק האקבי, שהופעות מוצלחות בעימותים, ועברו ככומר בפטיסטי הצליחו להביא אותו בנובמבר 2007, כמעט בפתאומיות, ממועמד משני בעל אחוזי תמיכה חד ספרתיים, למועמד המוביל בקרב הימין-הדתי ולאחד המתמודדים הרציניים על המועמדות: הוא חלף על פני רומני בסקרים באיווה, והתקרב לג'וליאני בסקרים הארציים.
עם פתיחת ההתמודדויות עצמן בתחילת 2008 התברר שיש ארבעה מועמדים בעלי סיכויים ריאליים לזכות במינוי, כשלכל אחד מהם אסטרטגית בחירות שונה:
כתוצאה מהאסטרטגיות השונות וריבוי המועמדים, ההתמודדויות הראשונות הפכו להתמודדויות חלקיות בין מועמדים שונים:
"יום שלישי הגדול" (Super Tuesday), שבמהלכו נערכו בחירות מוקדמות בספר רב של מדינות, ביסס כמעט לחלוטין את ניצחונו של מקיין. בשל פיצול הקולות בין רומני להאקבי זכה מקיין במספר רב של צירים, כמעט פי שלושה מרומני, בעיקר בזכות ניצחונותיו במדינות המאוכלסות קליפורניה ואילינוי. בעקבות התוצאות פרש רומני מהמירוץ, אך האקבי (שהיה במקום השלישי במניין הצירים) החליט להמשיך להתמודד על אף שסיכוייו לזכות במועמדות נראו אפסיים. כשנשאל מדוע הוא ממשיך להתמודד אף על פי שמתמטית אין לו כמעט סיכוי, ענה האקבי, "לא למדתי מתמטיקה, אבל למדתי משהו על נסים, ואני עדיין מאמין בהם." &lt;BR&gt;
בתמיכת האגף השמרני המאוחד (לאחר פרישת רומני) הצליח האקבי להביך את מקיין ולזכות בניצחונות בהתמודדויות הראשונות אחרי "יום שלישי הגדול", בלואיזיאנה ובקנזס. אך בהמשך זכה מקיין בהתמודדויות ב'מדינות הפוטומק' (וירג'יניה, מרילנד ווושינגטון הבירה) וב-4 במרץ הצליח לאסוף את מספר הצירים הנדרש לזכות בהתמודדות.
הבחירות הכלליות.
ב-4 בנובמבר 2008, נערכו הבחירות. על-פי התוצאות נבחר אובמה לנשיאות ארצות הברית, לאחר שלזכותו נצברו 365 אלקטורים לעומת 173 למקיין.
המפלגה הדמוקרטית.
המועמד לנשיאות - ברק אובמה.
סנאטור מטעם אילינוי והאפרו אמריקאי הראשון שמועמד לנשיאות
המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
ג'ו ביידן - סנאטור מטעם דלאוור ויו"ר ועדת החוץ של הסנאט.
המפלגה הרפובליקנית.
המועמד לנשיאות - ג'ון מקיין.
סנאטור מטעם אריזונה שהתמודד על מינוי המפלגה מול בוש בבחירות המוקדמות בשנת 2000.
המועמדת לתפקיד סגנית הנשיא.
שרה פיילין - מושלת מדינת אלסקה
מועמדים נוספים.
ראלף ניידר התמודד על הנשיאות באופן עצמאי. בוב בר התמודד מטעם המפלגה הליברטריאנית, צ'אק בלדווין רץ מטעם מפלגת החוקה וסינת'יה מקיני, מטעם מפלגת הירוקים.
המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית העמידה את טד וויל לבחירה. בשל הליכים משפטיים נמנעה הכללתו בפתקי הבחירה בכל אזורי ההצבעה, מלבד במיסיסיפי, בה זכה ל-481 קולות.
מתמודדים נוספים על הנשיאות לא החזיקו אפילו בסיכוי תאורטי לנצח, הואיל ולא עמדו לבחירה במספיק מדינות (מדינות שונות בארצות הברית מעמידות תנאים שונים בפני המבקשים להתמודד בבחירות).
תוצאות הבחירות.
בבחירות ניצח המועמד הדמוקרטי אובמה שזכה ב-365 אלקטורים וב-52.9% מקולות הבוחרים (69,498,516 קולות), לעומת 173 אלקטורים ו-45.7% מקולות הבוחרים (59,948,323) שקיבל מקיין.
חומצה פרוסית
שמעון בכר
שמעון בכר (1 באוקטובר 1923 - 23 באפריל 1995) היה לוחם לח"י וחבר "מחתרת צריפין".
חייו.
בכר נולד בסופיה, בולגריה. לאחר שעלה לארץ ישראל, הצטרף לארגון לח"י. מספר שנים לאחר פירוק הארגון, נפגש בכר עם ידידו, יעקב חרותי, והשניים הקימו את הגוף המכונה "מחתרת צריפין". המחתרת קמה על רקע האירועים האנטישמיים והאנטי ישראליים שהתרחשו בגוש המזרחי בשנים 1952 ו-1953, ששיאם היו משפטי פראג, שבהם הועמדו לדין בפראג אחד עשר יהודים, ובהם שני ישראלים.
במסגרת פעילות המחתרת, הוטמנה פצצה בשגרירות ברית המועצות בשדרות רוטשילד בתל אביב. בעקבות הפיצוץ, ניתקה ברית המועצות את הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל.
ביוני 1953, נעצרו חברי המחתרת ובישיבת ממשלה ב-8 ביוני 1953 הכריזה הממשלה על מחתרת זו כעל ארגון טרור, על פי פקודת מניעת טרור.
זמן קצר לאחר מעצרו, הצליח שמעון בכר לברוח מתא המעצר בבית דגן. המשטרה פתחה במצוד, והודיעה שבכר ייתפס בתוך 24 שעות. במשך שישה חודשים, הצליח בכר להימלט מהמשטרה כאשר העיתונות המקומית מפרסמת מדי פעם מידע על מקומות מסתור אפשריים, אנשים שראו את בכר, ושמועות על כך שבכר הצליח להימלט לצרפת. שישה חודשים לאחר בריחתו, לכדה המשטרה את בכר במרתף בית בתל אביב. מאחר שהיה זה יום שישי לאחר צאת העיתונים המקומיים, טסו בשמי תל אביב מטוסים קלים שהשליכו כרוזים בדבר לכידתו.
בזמן הימלטו, נידון בכר ל-12 שנות מאסר בפועל, יותר מכל חבר אחר בארגון, והחל לרצות את עונשו בכלא תל מונד. בשנת 1955 העניק שר המשפטים, פנחס רוזן, חנינה לאסירים.
חיים אישיים.
שמעון בכר השתחרר מהכלא, הכיר את אשתו לימים, תמר, ולזוג נולדו שלושה בנים.
דיפטרייה
גנגרנה
היפר-אינפלציה
היפר-אינפלציה (או אינפלציה דוהרת) היא תהליך אינפלציוני שיצא מכלל שליטה (סחרור מחירים), כאשר, בדרך כלל, שיעור האינפלציה הולך וגדל מבלי להגיע לשווי משקל. עליית המחירים המהירה בהיפר-אינפלציה צפויה להביא לאובדן מהיר של ערך הכסף, לשינויים מוניטריים (ראו חוק גרשאם) ואף להתמוטטות המערכת הכלכלית.
הגדרה.
על אף שאין הגדרה מקובלת אחת להיפר-אינפלציה, אינפלציה של 20% לחודש ויותר נחשבת להיפר-אינפלציה. חרף זאת, נהוג להשתמש במושג גם לציון קצבים נמוכים בהרבה. הגדרה המקובלת על הכלכלנים היא "מעגל אינפלציה שאינו נוטה התאזנות". מעגל שכזה נוצר כאשר בכל השלמת סיבוב קצב האינפלציה רק גדל. על אף שישנה מחלוקת רבה על הגורמים להיפר-אינפלציה, ברור שהיא מופיעה לאחר גידול לא מבוקר בכמות הכסף בשוק, ולאחר התערערותו של המטבע. בנוסף לכך היא קשורה במלחמות ובהתמודדות איתן, בתקופות שפל כלכלי, ובשינוי הסדרים החברתיים.
מאפיינים.
ב-1956 כתב פיליפ קייגן את עבודת מחקר הראשונה שניסתה להתמודד עם התופעה ותוצאותיה. בעבודה זו הוא הגדיר היפר-אינפלציה כאינפלציה של לפחות 50% לחודש (המחירים מכפילים עצמם כל 51 יום).
דוגמאות קיצוניות.
בהיפר-אינפלציה צפויים קצבים של עד מאות אחוזים בחודש.
מקרה קרוב יותר לזמננו היא יוגוסלביה בין ה־1 באוקטובר 1993 ל-24 בינואר 1994, אשר סבלה מקצב אינפלציה של 1015×5% לחודש (מחירים מוכפלים כל 16 שעות). השטר בעל הערך הגבוה ביותר היה בן 500 מיליארד דינר.
דוגמה נוספת מ-2018, היא ההתמוטטות הכלכלית של ונצואלה, כאשר הערכות קרן המטבע הבינלאומית הן אינפלציה של 10,000,000 אחוזים ב-2019.
דוגמאות מתונות יותר כוללות עוד מדינות מזרח אירופאיות כאוקראינה בתקופת מעבר כלכלי בתחילת שנות ה־90, בבוליביה ופרו ב-1985, במקסיקו מ-1982 עד 1988, ארגנטינה ב-1989, ברזיל בתחילת שנות ה-90, זימבבואה ב-2006, וישראל מ-1980 עד 1985 (ראו: האינפלציה בישראל).
צב יבשה מרגינטי