עם פטירת אביו בשנת 1985 נבחר כבהא לשמש כמוח'תאר הכפר, תפקיד בו נשא עד שנת 1995. בתפקידו זה פעל רבות להסדרת ברטעה כרשות מקומית. לאחר הקמת מועצה אזורית משותפת שכללה את כל הכפרים באזור נחל עירון בהם לא הייתה רשות מקומית (1995), הוביל מאבק לביטולה. כתוצאה מהמאבק אך בניגוד למטרתו פוצלה המועצה האזורית לשתי מועצות: בסמ"ה ומעלה עירון. כבהא ראה בתוצאות המאבק כישלון.
כבהא הקים עמותות ציבוריות, בהן עמותת "אל כאמל" שעסקה בגיוס כספים לפרויקטים קהילתיים: הקמת ספרייה בכפר, קייטנות לילדים, פעולות העצמה לנשים, שיעורי עזר לתלמידים, מבצעי ניקיון בכפר ועוד. כן הקים עם חברים נוספים את "עמותת ברטעה לפיתוח וקידום הכפר".
בשנת 2005 נבחר לראשות המועצה המקומית בסמ"ה. כראש מועצה קידם תוכנית הבראה לאיזון תקציבי של המועצה. בתקופת כהונתו נבנו בברטעה בית ספר יסודי וחטיבת ביניים, וכן נפתח בית ספר תיכון. בתי הספר הקיימים בכל יישובי המועצה המקומית שודרגו עם אולמות ספורט ומעבדות. הוקמה מערכת ביוב חדשה. בנוסף השתתף בהקמת פורום משותף של ראשי הרשויות בנחל עירון, שהוביל הקמת מכון טיהור שפכים, איגוד תיירות משותף ותחנת כיבוי אש. כבהא כיהן בתפקידו עד לשנת 2009 אך בבחירות הבאות לא התמודד על התפקיד וחזר לעבודתו כמנהל המרכז.
בבחירות שנערכו בשנת 2013 וב-2018 נבחר כבהא לראשות המועצה פעמים נוספות.
משפחתו.
בשנת 1979, נישא כבהא לסלמה, קרובת משפחה בת הכפר ברטעה. סלמה, בוגרת תיכון נעמ"ת בחדרה, הייתה אחת מבנות ברטעה הראשונות שלמדו בבית ספר תיכון יהודי. סלמה ויתרה על משרה כמורה ובחרה להתמקד בתפקידי רעיה. יחד עם זאת, לקחה סלמה חלק פעיל בפעילותו הציבורית של כבהא והתלוותה אליו בסיורים ובשליחויות.
לזוג כבהא נולדו ארבעה ילדים: מחמוד, עובד בתחום הסיעוד, לילא, בעלת תואר שני בחינוך ותואר במדידה, אחמד, מורה בחטיבת ביניים בעל תואר בערבית ובהוראת דת האסלאם, ואמיר.
יחסי אנדורה–ישראל
יחסי אנדורה–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים שבין נסיכות אנדורה לבין ישראל. לישראל אין שגריר באנדורה, ושגריר ישראל בספרד משמש בנוסף כשגריר שאינו תושב באנדורה.
היסטוריה.
היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-13 באפריל 1994, לאחר שבשנת 1993 הקימה אנדורה את יחסיה הדיפלומטיים, וכיום (2021) משמש כשגריר ישראל באנדורה דניאל קוטנר.
הקשרים בין המדינות מתבטאת בעיקר בתחומי התיירות והתרבות, ותיירים ישראלים אינם נצרכים לאשרת כניסה בכניסתם לאנדורה.
יחסים כלכליים.
בשנת 2016, הייבוא הישראלי מאנדורה עמד על 19 אלף דולר אמריקאי. הוא כלל מוצרי מדיה בלבד. באותה השנה, הייצוא הישראלי לאנדורה עמד על 1.13 מיליון דולר אמריקאי. הוא כלל בעיקר יהלומים (64%), מוצרי מדיה (32%), טלפונים, מחשבים ומוצרי פלסטיק.
לווייתן מלווילי
לווייתן מלווילי (שם מדעי: "Livyatan melvillei") הוא מין של לווייתן גדול נכחד מקבוצת דמויי ראשתן. לווייתן זה חי בימים הקדומים במיוקן שבעידן הקנוזואיקון, לפני 8.9–9.9 מיליון שנה, וממאובן מאוסטרליה עולה שייתכן כי חי כבר לפני 5 מיליון שנה. הוא נקרא על שם הלווייתן המקראי מהתנ"ך (שעל שמו קרויים גם הלווייתנים המודרניים בעברית) והרמן מלוויל, מחבר הספר "מובי דיק".
לווייתן זה דמה בגודלו לראשתן המודרני והגיע לאורך 13.5–17.5 מטרים. אורך הגולגולת היה שלושה מטרים, ובניגוד לראשתן המודרני היו לו שיניים גדולות וחדות בשתי הלסתות.
הוא חי בימים של תקופת המיוקן והיה טורף-העל של הימים, ביחד עם הכריש הענק מגלודון – ניזון מיצורי ים גדולים שיכלו להגיע עד לאורך של 10 מטרים, בהם לווייתני מזיפות, לווייתנאים אחרים כמו דולפינים ופוקנות, טורפים ימיים, כרישים, צבי ים ודגים גדולים. התפתחותו של הלווייתן חלה יחד עם התפתחותם של לווייתני המזיפות בסוף תקופת המיוקן.
שי פרקש
שי פרקש (נולד ב-22 באוקטובר 1957) הוא חלוץ בתחום התיעוד והשימור של אמנות ציורי קיר בישראל.
ביוגרפיה.
שי פרקש גדל והתחנך בצפון הישן של תל אביב. עוד בילדותו התעניין בארכאולוגיה ובילה את זמנו בתל קסילה – האזור עליו הוקם מוזיאון ארץ ישראל, בחיפוש אחר מטבעות וממצאים עתיקים. בבגרותו למד בפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
שירות צבאי.
שי שירת בחטיבת הצנחנים, התקדם לתפקידי מפקד פלוגה ומד"ר. השתחרר לאחר שש שנות קבע בדרגת רב-סרן.
קריירה מקצועית.
בשנת 1981 הצטרף שי לבית המלאכה המשפחתי "פאר מוצרי צביעה וגימור" (כיום- "פאר-נשר"), אשר נוסד על ידי אביו חיים פרקש, כבית מלאכה לייצור מברשות ומכחולים לשימוש תעשייתי ולאומנות. במקביל למד במסלול הנדסאי תעשייה וניהול במכון לפריון העבודה. כחלק מעבודתו במפעל המשפחתי, יצר שי קשרים עם ספקים מחוץ לישראל והחל לייבא מוצרים וכלים נוספים לענף הצבע והשיפוץ, והיה הראשון בארץ להביא שיטות צביעה מתקדמות כגון רולרים לצביעה, מוטות טלסקופיים ועוד.
העיסוק בתחום ציורי הקיר.
במסגרת עבודתו במפעל המברשות, ביקר שי בתערוכות בתחומי הצבע והצביעה מחוץ לישראל. באחת התערוכות נחשף לשיטת הציור באמצעות שבלונות. בשנת 1993 השתתף בכנס של ארגון SALI - אגודה של אמני ציורי קיר דקורטיביים בארצות הברית ומשם המשיך למספר השתלמויות בתחום ציורי הסטנסיל (שבלונות). שי החל לשווק שבלונות בארץ ואף יזם מספר סדנאות ללימוד ציור על קירות באמצעות שבלונות.
בשנת 1999 במהלך סיור בדרום תל אביב, ברחוב שמרלינג בנווה צדק, זיהה שי פרקש במקטע קיר של בית הרוס, תחת שכבות של צבע ישן שהתקלף, שרידי ציור קיר באמצעות שבלונה. מכיוון שציורי קיר באמצעות שבלונות מתקופת תחילת המאה ה-20 לא היו מוכרים בארץ, החל שי לחקור את הנושא. הוא ערך סקר רחב בבתי שכונות נווה צדק ונווה שלום, בבתים פרטיים ובבתי כנסת. סקר זה היה תחילתה של עבודת תיעוד ומחקר מקיפה, אשר מצאה כי ציורי הקיר היו חלק מתרבות העיצוב של הבתים בתקופת סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 והתופעה הייתה נפוצה בבתים רבים ברחבי הארץ.
פרויקט התיעוד והשימור של ציורי הקיר שביצע שי, נערך בשיתוף עם ציירים, משמרים, אדריכלי שימור, המועצה לשימור אתרי מורשת וארגון איקומוס ישראל. הפרויקט שהחל בשנת 2000 כלל בדיקה פיזית של קירות ותקרות בעשרות בתים היסטוריים, חשיפה וצילום של משטחי צבע דקורטיבי וציורי-קיר. השלמת המידע והאיסוף המחקרי נעשתה בעזרת תצלומי ארכיון ומסמכים ישנים. בני משפחות של צבעים וציירי קירות היו אף הם מקור מידע חשוב במחקר, ומהם התקבלו קטלוגים וספרי דוגמאות נדירים של ציורי קיר. עושר הדגמים והסגנונות של ציור הקיר שנמצא במחקר מעיד על תופעה שנעלמה עד כה מהעין: שרידים של ציורי קיר עדיין קיימים מתחת לשכבות צבע וטיח במאות בתים ישנים בישראל.
תהליך המחקר והתיעוד הובילו את שי להקים בשנת 2000 את סטודיו "תכלת" יחד עם אלי שאלתיאל. הסטודיו מתמחה בביצוע פרויקטים של תיעוד, חשיפה, שימור ושחזור ציורי קיר. הם החלו לפעול לשימור ולשחזור של ציורי קיר ביותר ממאה בתים בארץ ולהעלאת המודעות לשימור ציורי הקיר. אחד הפרויקטים הגדולים בהם השתתפו היה פרויקט שימור "שרונה" אשר בבתיה נמצאו ציורי קיר רבים מהתקופה הטמפלרית ומתקופת המנדט. לצורך השימור ושיחזור ציורי הקיר בשרונה, יצר שי קשר עם צאצאי הטמפלרים בגרמניה, אוסטרליה ובריטניה ומהם קיבל מידע ותמונות היסטוריות אשר סייעו במחקר ובשחזור בתי שרונה.
כחלק מהעיסוק בנושא חשיפה ושימור של ציורי הקיר, הצטרף שי בשנת 2002 ללימודי התעודה לשימור המורשת הבנויה במגמה לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב. שי וצוותו עוסקים בשימור בתחומים נוספים לציורי הקיר, כמו אמנות הסגרפיטו, פרסקו, כלי בית וריהוט, פעמונים היסטוריים ובתחומי תרבות חומרית נוספים.
שרי מורגה
מארוול טכנולוגיות
מארוול טכנולוגיות היא יצרנית של מוצרי אחסון, תקשורת ומוליכים למחצה למוצרי צריכה. עוסקת בתעשיית השבבים בתחומי תקשורת, אחסון ומחשוב, ובתחום פיתוח מעבדים מרובי ליבות, הכוללים מנועי חומרה ותוכנה. החברה נוסדה בשנת 1995 והיא מעסיקה כ-6,700 עובדים, נכון לשנת 2022. מטה החברה בממוקם בסנטה קלרה, עמק הסיליקון, קליפורניה. החברה מפעילה מרכזי מחקר ופיתוח בישראל, בהודו ובסין.
מארוול היא יצרנית פאבלס של מוליכים למחצה, כלומר היא פעילה רק במסגרת יכולות הליבה של הנדסה ופיתוח, בעוד הייצור בפועל מועבר במיקור חוץ ליצרנים בקבלנות בעלויות נמוכות בשווקים שונים, והיא מספקת ללקוחותיה למעלה ממיליארד מעגלים משולבים בכל שנה. פלחי השוק שבהם היא פעילה כוללים את המגזרים הארגוניים, חברות ענן, וכן מגזרי ייצור כלי הרכב, תעשייה ומוצרי צריכה.
היסטוריה.
מארוול נוסדה בשנת 1995 על ידי סהאט סוטארדג'ה (Sehat Sutardja), אשתו וויילי דאי (Weili Dai) ואחיו פאנטאס סוטארדג'ה(Pantas Sutardja). ההנפקה הראשונה של החברה בבורסה הייתה ב-27 ביוני 2000 (לקראת תום תקופת הבועה של הדוט-קום) ובמסגרתה גויסו 90 מיליון דולר. המניה נרשמה בנאסד"ק תחת הסימול MRVL. באותה עת, 97% ממכירות החברה היו לחמש חברות: סמסונג אלקטרוניקס, היטאצ'י, סיגייט טכנולוגיס, פוג'יטסו וטושיבה. בדצמבר מניית החברה צנחה בצורה חדה כשהותר לחוגים פנימיים למכור את המניות שבידיהם.
בשנת 2012, סוכנות הידיעות תומסון רויטרס (Thomson Reuters) מנתה את מארוול כאחת ממאה החברות החדשניות ביותר בעולם.
מארוול ישראל.