האוכלוסייה המוסלמית הייתה מורכבת מארבעה מעמדות: עסברי – מיעוט עות'מאני שהיווה את השכבה השלטת וכלל את הצבא והפקידות, עולמא – אנשי הדת, רעאיא – מהגרים מוסלמים מארצות מוסלמיות והאוכלוסייה העירונית והכפרית ממוצא מעורב (ערבים ומתאסלמים מהאוכלוסייה המקומית), ועבדים. כמו כן האוכלוסייה המוסלמית כללה שבטים בדואים נוודים ונוודים למחצה. הפלאחים מנו 60% מתוך כלל המוסלמים, הבדואים מנו כ-14% והעירוניים מנו 24%. רובם היו סונים, חוץ משבעה כפרים בגליל בהם גרו מוסלמים שיעים.
ב-1914 היוו המוסלמים כ-83% מאוכלוסיית הארץ, כ-525,000 נפש. כמחציתם היו מהגרים שהגיעו בין שלהי המאה ה-19 לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. עוד כ-50,000–100,000 בדואים נדדו בתחומי ארץ ישראל המערבית.
תקופת המנדט הבריטי (1917–1948).
כיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים ב-1917, והצהרת בלפור שבאה לאחר-מכן, פתחו את השערים להגעת מספרים גדולים של יהודים לארץ ישראל, וכך התהפכו היוצרות והיהודים הפכו לרוב, שהתעצם יותר ויותר לאורך העשורים.
אף על פי כן, הבריטים העבירו את הממשל האיסלמי הסמלי בארץ ישראל לממלכה ההאשמית בירדן, ולא לבית סעוד. משום כך ההאשמים הפכו לשומרים הרשמיים של המקומות הקדושים האיסלמיים בירושלים ובתחומים בסביבתה, במיוחד כאשר ירדן שלטה על הגדה (בין השנים 1948–1967).
ב-1922 הבריטים הקימו את המועצה המוסלמית העליונה בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל ומינו את אמין אל-חוסייני (1895–1974) למופתי הגדול של ירושלים. המועצה בוטלה ב-1948 אבל המופתי הגדול המשיך בתפקיד כאחד המנהיגים האיסלמיים הערביים הכי ידועים לשמצה בעת המודרנית, נהג להסית את המוסלמים נגד היהודים לעיתים קרובות בכל מקום אליו הוא הלך.
היסטוריה לאחר קום המדינה.
בשנת 1949 המוסלמים בישראל היוו כ-10% מהאוכלוסייה.
באותה שנה הוקמה המפלגה הערבית ראשונה, הרשימה הדמוקרטית של נצרת.
בסוף אותה שנה היוו המוסלמים 76.6% מכלל האוכלוסייה הערבית בישראל. בסוף 1987 גדל חלקם היחסי ל-85.6%.
מאז קום המדינה תמותת התינוקות באוכלוסייה המוסלמית הישראלית ירדה מ-46.4 לכל 1000 לידות, ל-10 לכל 1000.
ב-22 בנובמבר 1963 נחנך מסגד השלום בנצרת.
מתוך כ-140 מסגדים בכפרים ערביים שננטשו לאחר 1948, נהרסו לחלוטין כ-100. השאר, כ-40, מצויים במצב מתקדם של התפוררות והזנחה. חלקם משמשים בידי התושבים היהודים למטרות מסחריות ותרבותיות, כגון מחסן, מוסך, מסעדה, מוזיאון או גלריה. המסגד בנס ציונה הפך לבית כנסת גדול, צריחו נהרס, ואת סמל חצי הסהר שבראש כיפתו החליפו במנורה.
מקומה של ארץ ישראל באסלאם.
ירושלים היא המקום השלישי בעולם בחשיבותו למוסלמים הסונים, אחרי מכה ואל-מדינה שבערב הסעודית, משום שבירושלים נמצא מסגד אל-אקצא, שממוקם בהר הבית, המקום ממנו עלה מוחמד לשמיים לפי הפרשנות הסונית המקובלת כיום.
האמונה הזאת קיימת לא רק בקרב המוסלמים הפלסטינים, שרובם המוחלט סונים, אלא גם בקרב רובם הגדול של המוסלמים הסונים ברחבי העולם, ומשום כך הם רגישים במיוחד לעובדה כי השליטה על המקום כיום היא בידי מדינה יהודית. זאת, אף שהרשויות בישראל נמנעו עד היום מלהניף את דגל ישראל במקום ומסרו את השליטה עליו בפועל, לווקף המוסלמי. בעבר, היו מקרים אחדים בהם יהודים ניסו להניף את דגל ישראל, אך המשטרה מנעה זאת וממשיכה למנוע זאת גם כיום.
בנוסף לכך, קיימים בישראל מקומות אסלאמיים חשובים נוספים, כמו מסגד אל-ג'זאר בעכו, שם נמצא חלק משיערו של הנביא מוחמד המוצג כל עיד אל-פיטר, וגם שרידו של המסגד הגדול ביותר בישראל אי פעם, הוא מסגד הנביא סאלח או בשמו היותר נפוץ המסגד הלבן בעיר רמלה, העיר היחידה שהוקמה בארץ ישראל בתקופת השלטון המוסלמי. מקומות מסוימים נקראים על שם מאורעות מהתנ"ך, כמו קבר נבי רובין, הוא ראובן המקראי, וג'וב יוסף, הבור אליו הושלך יוסף, וכן מהברית החדשה, כמו נבי בולוס בבית שמש המשמש כמקום קבורתו של פאולוס, תלמידו של ישו. בישראל ישנם קברי קדושים אסלאמיים (מבני מקאם) שנספו בג'יהאד בתקופת הצלבנים, כמו קבר שייח' עמר ומקאם שיהאב א-דין בנצרת ומסגד סידנא עלי בהרצליה, ואף קברי בני לוויה של הנביא מוחמד, שהחשוב בהם הוא עכאשה בין אל מיחסן, חברו של הנביא, הקבור במתחם נבי עכאשה יחד עם קדושים נוספים מהתקופה האיובית בירושלים: נבי דחי, אחד ממצביאיו של מוחמד, תמים אל-דארי בבית גוברין, מייסד היישוב המוסלמי באזור חברון וחברו של הנביא, ונבי סאלח ברמלה, שהתגלה בפני מוחמד וצעק אליו "אללהֻ אכבר" והיה האיש שהעניש את תושבי מדאאן סאלח שבחצי האי ערב, שאם לא יתאסלמו העיר תיהרס והם ימותו וכך קרה.
בתי דין.
לבתי הדין השרעיים בישראל יש היתר מטעם המדינה לדון בדיני המעמד האישי של אזרחים מוסלמים. מכאן שכל ענייני נישואין וגירושים של אזרחים מוסלמים בישראל נעשים על פי ההלכה המוסלמית.
גלן פידיך
חבל כביסה
בית ספר לונגי למוזיקה
בית ספר לונגי למוזיקה (באנגלית: Longy School of Music of Bard College) הוא קונסרבטוריון השוכן בהרווארד סקוור בקיימברידג', מסצ'וסטס. הוא נחשב לרביעי בטיבו בדירוג בתי הספר למוזיקה באזור בוסטון, שאינם מסונפים לאוניברסיטה (אחרי הקונסרבטוריון של ניו אינגלנד, מכללת ברקלי למוזיקה, והקונסרבטוריון של בוסטון).
את בית הספר ייסד בשנת 1915 ז'ורז' לונגי, אבובן יליד צרפת, שהצטרף לתזמורת הסימפונית של בוסטון ב-1898. הקונסרבטוריון מציע לימודי תואר ותעודה לתואר ראשון ושני, לצד תוכנית מכינה לילדים ולתלמידי תיכון ושיעורים למוזיקאים חובבים מבוגרים.
בשנת 1937 עבר בית ספר לונגי לבית אבן, שבנה איל הרכבות אדווין הייל בשנת 1889, וביסס את קשריו הקרובים עם אוניברסיטאות הרווארד ורדקליף. רבים מתלמידי המוזיקה המחוננים ביותר של הרווארד, ביניהם אליוט קרטר, דניאל פינקהם ורוברט פרימן, ביקרו דרך קבע בבית ספר לונגי הסמוך ללמוד אצל מורי הפקולטה ידועי השם, ביניהם המלחין וולטר פיסטון, נגן העוגב א. פאואר ביגס, במאית האופרה שרה קולדוול, הפסנתרן גרגורי טאקר וזמרת הסופרן אולגה אוורינו.
הפדגוגית והתאורטיקאית הנודעת נדיה בולאנז'ה לימדה בלונגי בין 1938 ל-1944 הרמוניה, הלחנה וקונטרפונקט בקורסים למתקדמים וקבעה מסורת של התמקדות בתאוריה של המוזיקה ובהלחנה, שמאפיינת את בית הספר עד היום. המחנך והכנר רומן טוטנברג ניהל את המוסד משנת 1978 עד 1985 וממשיך ללמד שם גם כיום.
ליסה רנדל
ליסה רנדל (באנגלית: Lisa Randall; נולדה ב-18 ביוני 1962) היא פרופסור לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת הרווארד, העוסקת בפיזיקת חלקיקים, בתורת המיתרים ובקוסמולוגיה. היא האישה הראשונה שקיבלה קביעות במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת פרינסטון והפיזיקאית התאורטית הראשונה שקיבלה קביעות ב-MIT ובהרווארד.
חייה.
רנדל למדה בתיכון סטויווסנט היוקרתי בניו יורק, בכיתה בה למד גם הפיזיקאי בריאן גרין, וסיימה את לימודיה ב-1980. היא קיבלה תואר BA מאוניברסיטת הרווארד ב-1983, ושם גם השלימה את עבודת הדוקטורט שלה ב-1987, בהנחייתו של הווארד ג'ורג'י (Howard Georgi). לאחר תקופה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, עבודת בתר-דוקטורט במעבדת לורנס ברקלי, ומשרת מרצה זוטר בהרווארד, הצטרפה ב-1991 לפקולטה לפיזיקה ב-MIT. בין 1998 ו-2000 שימשה כפרופסור במינוי משותף בפרינסטון וב-MIT, וב-2001 חזרה להרווארד כפרופסור מן המניין.
היא חברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים (American Academy of Arts and Sciences) ובחברה האמריקאית לפיזיקה (American Physical Society). בסתיו 2004 הייתה הפיזיקאי התאורטי המצוטט ביותר בחמש השנים הקודמות.
מחקרה של רנדל עוסק בחלקיקים אלמנטריים ובכוחות היסוד, והיא מעורבת בחקר מגוון רחב של מודלים, האחרון שבהם כולל ממדי מרחב נוספים (Randall-Sundrum model). היא עסקה גם בסימטריית-על, observables של המודל הסטנדרטי, תפיחה קוסמית, באריוגנזה, התאוריה המאוחדת הגדולה, תורת היחסות הכללית ותורת המיתרים.
לרנדל יצאו מוניטין גם מחוץ לעולם האקדמיה. הספר שכתבה, "מעברים מעוקמים: חשיפתה של תעלומת הממדים הנסתרים ביקום", נכלל ברשימת 100 הספרים הבולטים של הניו יורק טיימס לשנת 2005. מגזין ניוזוויק הגדיר אותה כ"אחת הפיזיקאים התאורטיים המבטיחים בדורה" ניוזוויק, גיליון 2 בינואר 2006. ביולי 2006 התפרסם ראיון אתה במגזין המדע הפופולרי Discover. במאי 2007 הופיעה רנדל ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר של הטיים מגזין (Time 100), בקבוצת "מדענים והוגי דעות".
עות'מאן
מועאויה
מבול של צרות
מבול של צרות (באנגלית: Evan Almighty, בתרגום חופשי: אוון הכל-יכול) הוא סרט קולנועי מסוגת קומדיה שבוים על ידי טום שדיאק, והוא ספין אוף לסרט ברוס הגדול מכולם. הקרנת הבכורה בארצות הברית הייתה ב-22 ביוני 2007, ובישראל יצא לאקרנים בתחילת אוגוסט.
עלילת הסרט.