ארצות הכתר ההונגרי הקדוש (בהונגרית: A Magyar Szent Korona Országai), או ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש (בהונגרית: Szent István Koronájának Országai, בקרואטית: Zemlje krune Svetog Stjepana, בסלובקית: Krajiny Svätoštefanskej koruny), היה מונח שציין בשנים 1867–1918 את ממלכת הונגריה ואת הארצות שבחסותה כחלק מהקיסרות האוסטרו-הונגרית או המונרכיה הדואלית האוסטרו-הונגרית. נקראה לפעמים בלטינית Archiregnum Hungariae. לממלכת קרואטיה ולסלובניה היה במכלול הזה מעמד מיוחד בעקבות אוניה פרסונלית שהוקמה עם הונגריה במאה ה-12 ואושרה מחדש בשנת 1868 במסגרת הפשרה עם הבית הקיסרי של אוסטריה. בתוקף פשרה זו קיסר אוסטריה שלט בארצות הכתר של אישווטאן הקדוש בתור "מלך הונגריה".
בנוסף העיר רייקה נכלל בממלכת הונגריה כ"גוף נפרד". בניגוד לרצון הקרואטים דלמטיה נכללה באוסטריה.
הפקידות והמשפטנים מן הצד האוסטרי קראו לארצות הכתר של אישטוואן הקדוש בכינוי "טרנסלייטניה" - "הארץ שמעבר לנהר לייטה", זאת בניגוד לציסלייטניה. ארצות הכתר ההונגרי היוו את החלק הדרום מזרחי של האימפריה ההבסבורגית באותן השנים ובירתן הייתה בירת ממלכת הונגריה, בודפשט.
ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש היו שטחים שהשתייכו לממלכת ההונגרית החל מימי הביניים. במהלך ההיסטוריה הן כללו את שטחי הונגריה של ימינו, סלובקיה של ימינו, טרנסקרפטיה או אוקראינה הטרנסקרפטית של ימינו, חבל באנאט, חבל וויבודינה שבסרביה של ימינו, חבל בורגנלנד שבאוסטריה של ימינו, חבל טרנסילבניה המהווה את החלק הצפון-מערבי של רומניה של ימינו, שטחים מזעריים מפולין של ימינו, ממלכת קרואטיה וסלאבוניה של אז, וכן העיר פיומה, כיום רייקה.
בניגוד לשאר חלקי האימפריה ההבסבורגית האוסטרו-הונגרית, ארצות אלה נמצאו עד 1806 מחוץ לאימפריה הרומית הקדושה.
הרכב הממלכה.
ממלכת הונגריה הייתה מורכבת בשנים 1867–1918 משתי ישויות מדיניות - ממלכת הונגריה גופא מחד וממלכת קרואטיה וסלאבוניה מאידך,
שנחשבה לבאנות הונגרית ובראשה באן. ממלכת הונגריה כללה שטחים רבים שבהם חיו קבוצות אתניות רבות, שביחד היוו מעל מחצית אוכלוסיית הממלכה: גרמנים, רומנים, רוסינים, סלובקים, קרואטים, סרבים, יהודים, צוענים ואחרים.
חלק גדול מעמים אלה היו יעד למדיניות הונגריזציה שמטרתה להנציח את שלטון הכתר ההונגרי. בשטח מדיניות זו השיגה את ההפך: היא עוררה במקרים רבים התנגדות ואף התחזקות הרצון להגן על הזהות הלאומית, הלשונית והתרבותית הייחודית.
הדואליזם האוסטרו-הונגרי.
כל אחד משני המרכיבים של האימפריה האוסטרו-הונגרית שהוקמה ב-1867 - הקיסרות האוסטרית או "ציסלייטניה" וממלכת הונגריה (ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש) או "טרנסלייטניה" ניהלו חיים פוליטיים משלהן, עם בחירות נפרדות לבתי הנבחרים שלהם (הבית התחתון). לפי דגם היחסים בין האוסטרים להונגרים, הוקמה מסגרת שנועדה לנהל, המסגרת טרנסלייטניה, את היחסים בין ממלכת הונגריה פרופר לממלכת קרואטיה-סלאבוניה.
בממלכת הונגריה השלטון נוהל במישרין על ידי הקיסר-מלך (Kaiser und König), באמצעות ראש ממשלת הונגריה, כשהוא מבוסס בדרך כלל על רוב פרלמנטרי, ובעיקר על ההשפעה המכרעת של האריסטוקרטיה ההונגרית, שהייתה בעלת יותר מ-75% מאדמות הממלכה. בקרואטיה-סלאבוניה הופעל השלטון המלכותי בחיי היום יום על ידי הבאן, שהתמנה ישירות על ידי ראש ממשלת הונגריה.
במסגרת אוניה פרסונלית עם ממלכת הונגריה שנקבעה בשנת 1102, התנהלה הממלכה הקרואטית-סלבונית במשטר של "פשרה" שסוכמה בשנת 1868 על ידי הצד ההונגרי והצד הקרואטי. מושבו של הבאן של קרואטיה-סלאבוניה, שפעל בשם המלך, היה בזאגרב (בגרמנית:אגראם).
במסגרת פרויקטים של רפורמה במסגרת המונרכיה הדואלית, לרבות אלו שניזומו בספטמבר 1918 על ידי המלך קארוי הרביעי של הונגריה (שהיה גם קיסר אוסטריה, וכקרל הראשון, קיסר אוסטרו-הונגריה) ממלכת הונגריה דחתה באופן שיטתי כל נוסחה פדרלית שיכלה להעניק אוטונומיה לשאר העמים שחיו בתוכה - סלובקים, רוסינים, רומנים וסרבים) והגנה על הריבונות שלה בממלכת קרואטיה.
באופן ייחודי - העיר פיומה לא הייתה חלק מאף מחוז של ממלכת הונגריה, והיא נוהלה במישרים על ידי הכתר ההונגרי.
ממלכה רב-אתנית.
ממלכת הונגריה שהוקמה מחדש ב-1867 כיורשת של ממלכת הונגריה מימי הביניים, של ממלכת הונגריה ההבסבורגית (1538–1867) ושל נסיכות טרנסילבניה (ממלכת הונגריה המזרחית) השתרעה בכל אגן הדנובה האמצעית, האגן הפאנוני עד לקשת הרי הקרפטים. ההונגרים היוו רוב במרכז הממלכה, ב"ארץ הסקלרים" ובחלק מהערים בהונגריה, סלובקיה וטרנסילבניה של ימינו. בשאר המקומות הם היו מיעוט, כולל מבחינה תרבותית וחברתית. בלטו בקרבם אריסטוקרטים, בעלי אחוזות ובורגנות ששלטו באוכלוסיות הכפריות, שהיו שונות מהם גם במעמד החברתי, וגם בשפות, לפעמים גם בדת, והיו נתונות במשטר של הונגריזציה (מדיאריזציה) כפויה.
דמוגרפיה.
נתונים.
המוסדות והחיים הפוליטיים.
חוקת הונגריה משנת 1867 ארגנה את החיים הפוליטיים בממלכה, ובאופן פורמלי, ערבה למשטר בעל אופי ליברלי. בפועל, השלטון נשאר לא שוויוני במידה רבה. השפעת האצולה ההונגרית המיוצגת בבית העליון של המגנאטים, בניהול השלטון, הייתה יותר משמעותית מזו של הבית התחתון - בית הנבחרים, שגם בו להונגרים השורשיים היה ייצוג עודף של מעל 85% מחברי הבית. השפעת הממשלה בבודפשט הייתה נוכחת מאוד גם בחיים הפוליטיים של קרואטיה-סלאבוניה, על אף איזושהי משיכה תרבותית ופוליטית אל ממלכת סרביה השכנה.
המלך.
בראש פדרציית הממלכות הונגרית וקרואטית-סלבונית, נמצא מלך הונגריה, שהיה גם קיסר אוסטריה מבית הבסבורג וקיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנים 1867–1918 שלטו שני מלכים בראש ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש: פרנץ יוזף הראשון, (בהונגרית: פרנץ יוז'ף) שנשא בכתר בשנים 1867–1916 ובן אחיינו, קרל הראשון, שנקרא גם קארוי הרביעי, מלך הונגריה, עד לביטול הממלכה בנובמבר 1918.
כמלך הונגריה ששלט על מכלול ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש, יכול היה הקיסר האוסטרי פרנץ יוזף להשתמש בסמכויותיו, למשל כמפקד עליון של הצבא המשותף, על מנת להשיג את ההצבעה הדרושה בעד התקציבים הצבאיים של האימפריה.
על אף נאמנותם למונרך, המנהיגים ההונגרים של הממלכה, היו מודעים לחוסר האמון שרכש בזמנו כלפיהם יורש הכתר פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה שחשש שגישתם השמרנית תעורר מרידה בקרב העמים המקופחים נגד המונרכיה הדואלית. הארכידוכס נרצח בסרייבו ב-28 ביוני 1914 על ידי איש מחתרת סרבית.
המוסדות.
הפרלמנט של ממלכת הונגריה פרופר כלל שני בתים: בית המגנאטים (הבית העליון) ובית הנבחרים (הבית התחתון) שהייתה להם בקרה מסוימת על החיים הפוליטיים של המדינה.
בממלכת הונגריה שבה דוברי ההונגרית (לא רק הונגרים - אלא גם גרמנים וסלובקים מתבוללים, יהודים, צוענים וכו') היוו בשנת 1910 48% מהאוכלוסייה, מערכת בחירות המבוססת על היכולת לשלם מיסים בחרה ב:
453 נציגים, שמתוכם 372 היו דוברי הונגרית, 40 קרואטים, 23 גרמנים, ורק 18 שהיו סרבים, סלובקים, רוסינים או רומנים.
בתוך ממלכת קרואטיה-סלאבוניה, על הבאן היה לכבד את החוקה ולשלוט בעזרת דיאטה שנקראה "סאבור".
הסאבור נבחר מקרב תושבי ממלכת קרואטיה-סלאבוניה.
בשנת 1912 הושהתה החוקה והסאבור חדל מלהתכנס.
מפלגות פוליטיות.
החל משנת 1867 התארגנו החיים הפוליטיים בממלכת הונגריה מהר סביב שתי מפלגות הונגריות גדולות: המפלגה הליברלית (מ-1913 - ממפלגה הלאומית של העבודה) ומפלגת העצמאות או "מפלגת שנת 1848" שהונהגה עד 1914 על ידי פרנץ קושוט, בנו של לאיוש קושוט, ואחר כך על ידי מיהאי קארוי.
בקרואטיה-סלאבוניה המשחק הפוליטי נשלט אחרי שנת 1913 על ידי קואליציה קרואטית-סרבית שנבחרה בבחירות בשנת 1913
הצבא המקומי.
בנוסף לגדודים ההונגרים של הצבא הקיסרי-מלכותי, התבסס הכוח הצבאי של הממלכה על כוחות ה"הונווד" (Honvéd) שנמצאו באחריות שר המלחמה של ממשלת בודפשט והיוו גאוות הממלכה.
"הונווד" הוקם בשנת 1867 כצבא מילואים מחולק לשני גופים שנקראו בגרמנית "לנדווהר" ו"לנדשטורם".
כל אחד מגופי ההונווד גויס לפי צורכי הגנת הממלכה.
המנהיגים ההונגרים ראו בהם את גרעין הצבא ההונגרי העצמאי בדרך.
ה"הונווד" כלל בשנת 1889 12,000 לוחמים. בשנת 1912 הוגדל ל-25,000 אנשי צבא ונועד להישלח לכל פינה של הממלכה על מנת להדוף כל ניסיון של פלישה זרה.
כך, למשל, ב-24 באוקטובר 1918 פקדה הממשלה על יחידות ה"הונווד" שהוצבו מחוץ לגבולות הממלכה לנוע חזרה לתוך הממלכה כדי להגן על החזית הדרומית שבה הונגריה עמדה מול איום הכוחות הצרפתיים-סרבים שנחלו הצלחות במקדוניה.
במקרה מלחמה נועד ה"הונווד" לספק לצבא הקיסרי-מלכותי 28 חטיבות שריון ו-10 גדודי הוסרים להגנת המונרכיה הדואלית. ההוסרים כללו גדודים של 456 חיילים וקצינים וחוזקו בשנת 1911 על ידי גדודי מכונות ירייה.
הלנדשטורם ההונגרי, הכפוף לשר המלחמה ההונגרי, נועד להבטיח את הסדר בפנים הממלכה, במקרים שבהם הצבא היה עסוק במבצעים מחוץ לגבולות המדינה ולהבטיח רענון היחידות במקרה הצורך. חיל זה כלל 188 יחידות רגלים. בתוכם - 94 יחידות גיוס ראשון שחייליהם - רגלים והוסרים - בני 19–37 ו-94 יחידות גיוס שני, המורכבות מבני 38–40.
מדיניות הממשלה.
הממלכה של ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש נהנתה מאוטונומיה בזירה הפנימית.
ממשלותיה שהתחלפו במרוצת השנים 1867–1918 הסתמכו כולן (פרט לממשלתו השלישית של שנדור ורקלה בשנים 1906–1910) על אותו הרוב הפרלמנטרי השמרני.