במסגרת 80 התחריטים המכונים "לוס קאפריצ'וס" שהכין הצייר הספרדי פרנסיסקו דה גויה בין השנים 1797 ל-1799 התפרסם במיוחד תחריט מספר 43 שכותרתו "תרדמת התבונה מולידה מפלצות" (El sueño de la razon produce monstrous). בין המפלצות המקיפות את האיש הישן מצויר שונר איברי הרובץ לימינו של החולם.
לקריאה נוספת.
ג'יין פונדה
ג'יין סימור פונדה (באנגלית: Jane Seymour Fonda; נולדה ב-21 בדצמבר 1937) היא שחקנית קולנוע אמריקאית זוכת שני פרסי אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידיה בסרטים "נערת הטלפון והבלש" ו"השיבה הביתה" , הידועה גם בשל פעילותה הפוליטית וחייה האישיים הסוערים.
רקע משפחתי.
פונדה נולדה בניו יורק לשחקן הנרי פונדה ולאשת החברה פרנסס פורד סימור. סימור הייתה השנייה מבין חמש נשותיו של פונדה, שהיה בעלה השני. בשנת 1950, כאשר הייתה פונדה בת 12, התאבדה סימור בשל בעיות נפשיות.
פונדה גדלה בחוף המערבי של ארצות הברית, במשך עשר השנים הראשונות לחייה. הקריירה של אביה הביאה אותו לניו יורק בהיותה בת עשר, ופונדה ואחיה פיטר, גדלו בבית סבתם בגריניץ' שבקונטיקט.
קריירת המשחק.
פונדה החלה להתעניין במשחק לראשונה כאשר הופיעה עם אביה במחזה "נערת הכפר" שהוצג בתיאטרון בנברסקה למטרות צדקה, בשנת 1954. היא למדה במכללה היוקרתית לנשים ואסאר, אך בשל חוסר שביעות רצון מלימודיה, נסעה ללמוד אמנות בפריז. כאשר שבה לניו יורק החלה בקריירה של דוגמנית, ואף הופיעה פעמיים על שער המגזין ווג. בשנת 1958 הציג אותה אביה למורה הדרמה המפורסם לי סטרסברג, ובעקבות הפגישה החלה פונדה בלימודים ב"סטודיו השחקנים" המפורסם שהקים שטרסברג, וגילתה כי ייעודה הוא המשחק.
שנות השישים.
פונדה הופיעה הופעות בכורה בתיאטרון ובקולנוע בשנת 1960 ובמהלך שנות ה-60 שיחקה כשני סרטים לשנה, החל מן הסרט "סיפור בדים" שצולם בשנת 1960 בבימויו של ג'ושוע לוגאן, שבו גילמה תפקיד שאותו שיחקה על הבמה, של מעודדת המנסה לכבוש את ליבו של כדורסלן (שאותו גילם אנטוני פרקינס). בשנת 1962 זכתה בפרס גלובוס הזהב כאשר שיחקה פרוצה בסרט "Walk on the Wild Side”, והוכתרה לשחקנית המבטיחה של השנה.
פריצתה של פונדה באה לאחר ששיחקה במערבון ההומוריסטי "קט בלו", בשנת 1965. תפקידה כמורה שהפכה לפורעת חוק הפך אותה לכוכבת הוליוודית מן השורה, והיא בת 28. אחרי תפקיד זה הופיעה בסדרה של קומדיות, כ"יחפים בפארק" (1967) שבו שיחקה לצד רוברט רדפורד.
בשנת 1968 הופיעה בסרטו של הבמאי רוז'ה ואדים, "ברברלה". הייתה זו קומדיית מדע בדיוני ארוטית, המתחילה בסצנה ארוכה של פונדה המבצעת סטריפטיז בתנאים של חוסר משקל כביכול. ואדים, שהיה בעל מוניטין של פס ייצור לסמלי מין, והצליח למצב נשים כבריז'יט בארדו למעמד של סמלי מין עולמיים (ואף הקפיד להינשא להן לתקופה מסוימת) נישא לפונדה, ו"ברברלה" הפך את פונדה לסמל מין עולמי.
הופעתה בשנת 1969 בסרטו של הבמאי סידני פולאק "הם יורים גם בסוסים", הייתה שונה לחלוטין מהופעתה ב"ברברלה". הסרט היה דרמה נוקבת, רוויה בביקורת חברתית, על רקע השפל הגדול בשנות ה-30, ודרש מפונדה משחק דרמטי ואמין. משחקה של פונדה בסרט זה הקנה לה לראשונה את המועמדות לפרס האוסקר. בסוף שנות השישים הייתה פונדה במעמד-על בקולנוע האמריקני, והייתה בררנית בתפקידיה. בין היתר דחתה תפקידים, אשר הפכו לתפקידים שבנו קריירה של שחקניות אחרות, כגון תפקידה של פיי דאנאוויי ב"בוני וקלייד" ותפקידה של מיה פארו ב"תינוקה של רוזמרי".
שנות ה-70.
בשנת 1971 זכתה פונדה בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר, על משחקה לצד דונלד סאת'רלנד בסרט "נערת הטלפון והבלש", שבו שיחקה פרוצה המסתבכת בתעלומת רצח. סאתרלנד היה לתקופה קצרה בן זוגה של פונדה. יש הרואים בהופעתה בסרט זה את אחת הטובות בקריירה שלה. בין השנים 1971 עד 1977 לא זכתה להצלחה קולנועית. נראה כי היא "סומנה" על ידי האולפנים כסיכון קופתי בשל הכעס שעוררו דעותיה והתנהגותה במהלך ההתנגדות למלחמת וייטנאם. פונדה עצמה סבורה כי המדובר בעניין מורכב מזה, וכי בתקופה זו הפנתה את תשומת לבה לפעילות פוליטית, על חשבון הקריירה הקולנועית שלה. בשנת 1977 הופיעה בסרט "דיק וג'יין עושים את זה" לצד ג'ורג' סיגל (הסרט צולם מחדש בשנת 2005 בכיכובו של ג'ים קארי ולצידו טיאה ליאוני). קומדיית בלש זו הייתה הצלחה קופתית שהחזירה את הקריירה של פונדה למסלולה.
לאחר שיקום הקריירה שלה הופיעה פונדה בסדרת סרטים בעלי דגש פוליטי. בשנת 1977 הופיעה בסרט "ג'וליה" שבו שיחקה את הסופרת והפעילה הפוליטית ליליאן הלמן. בשנת 1978 הופיעה לצידו של ג'ק למון בסרט "הסינדרום הסיני" שהתריע בפני תקלות בכורים גרעיניים. בשנה זו זכתה שוב בפרס האוסקר בשל תפקידה כאשה המתלבטת בין המחויבות לבעלה ברוס דרן, השב הלום קרב ממלחמת וייטנאם, ובין האהבה לג'ון ווייט הנכה, בסרט "השיבה הביתה". באותה שנה שיחקה לצד ג'יימס קאן בסרט "בא פרש פראי וחופשי" שם גילמה את דמותה של בוקרת נאמנה לאדמתה שמנסה למנוע את מכירת החווה לברון הבקר המקומי, שיודע על הימצאותו של נפט. את העשור סיימה בהופעתה לצידו של רוברט רדפורד בסרט "הפרש החשמלי" (1979), שהיה אף הוא סרט רווי ביקורת חברתית, העוסק במסחור החברה האמריקנית ושקיעת המערב.
שנות ה-80.
בשנת 1980 שיחקה פונדה אישה גרושה החוזרת לשוק העבודה בקומדיה המצליחה "9 עד 5" לצד לילי טומלין ודולי פרטון. הקומדיה הייתה להצלחה מסחרית, וייצבה את מצבה הכלכלי של פונדה.
בשנת 1981 הופיעה לצידו של אביה, בסרט "האגם המוזהב" (1981). יחסי האב וביתו היו תמיד מתוחים, והדבר היה ידוע לקהל, שנהר לצפות בדרמה המשפחתית. הנרי פונדה קיבל את פרס האוסקר הראשון שלו על משחקו בסרט, וג'יין פונדה קיבלה אותו בשמו, שכן היה כבר על ערש דווי. האב מת מספר חודשים לאחר מכן. היה זה הסרט החשוב האחרון שבו הופיעה פונדה. היא המשיכה להופיע, לאורך כל שנות ה-80, אך לא זכתה להצלחה ולחשיבות שאליהן הגיעה בעבר.
קלטות הכושר.
במשך שנים רבות הייתה פונדה חובבת בלט נלהבת. לאחר ששברה את רגלה במהלך צילומי "הסינדרום הסיני", לא יכלה עוד לרקוד. על מנת לפצות על כך החלה להשתתף בשיעורי מחול אירובי ואימוני כושר. הדבר הפך לקריירה שנייה, ומשלימה לקריירה הקולנועית שלה.
בשנת 1982 הוציאה פונדה לשוק את קלטת הכושר הראשונה שלה. הקלטת הייתה ללהיט, ומכרה 17 מיליון עותקים. במהלך השנים פרסמה פונדה 23 קלטות, חמישה ספרים ושלוש עשרה קלטות שמע, העוסקים בכושר ובמחול אירובי. הקלטת האחרונה מאלו פורסמה בשנת 1995.
יש המבקרים את פונדה על כך שאף על פי שהטיפה לשיפור המראה באמצעות אימוני כושר, מצאה לנכון לעבור ניתוחים פלסטיים על מנת לשמור על מראה צעיר.
פרישה וחזרה.
בשנת 1991 הכריזה פונדה על פרישתה מן הקולנוע. במאי 2005 שבה להופיע לאחר היעדרות של ארבע עשרה שנים, בקומדיה "חותנת בהפרעה", שבה שיחקה את חמותה המרשעת של ג'ניפר לופז. מאוחר יותר נרמז כי בכוונתה להופיע בהמשך ל"9 עד 5". הקריירה הקולנועית של פונדה הניבה שבע מועמדויות לפרס האוסקר, ושני פרסי אוסקר. בשנת 2015 גילמה את ברנדה מורל בדרמה זוכת הפרסים "נעורים" של הבמאי האיטלקי פאולו סורנטינו.
בשנת 2020 זכתה בפרס גלובוס הזהב על שם ססיל ב. דה-מיל על מפעל חיים.
פעילות פוליטית.
במהלך שנות ה-60 הייתה פונדה מעורבת בפעילות פוליטית למען התנועה לזכויות האזרח וכנגד מלחמת וייטנאם. פונדה הייתה נשואה במשך שנים לסנאטור מדינת קליפורניה מהמפלגה הדמוקרטית, והפעיל הפוליטי הליברלי טום היידן. לאחר גירושיה מהיידן נישאה לאיל התקשורת טד טרנר, מקים רשת הטלוויזיה CNN. לאחר גירושיה ממנו הצהירה כי "השתחררה משלטון פטריארכלי". בשנת 2001 הצהירה כי היא "נוצרייה שנולדה מחדש".
פעילות מוקדמת.
בשנת 1969 הביעה תמיכה באירוע שבו השתלטו אנשים ממוצא אינדיאני על כלא אלקטרז כדי למשוך תשומת לב לדרישותיהם. היא הביעה תמיכה בפעיל יואי ניוטון ובתנועת הפנתרים השחורים בתחילת שנות ה-70 וקראה ל"מהפכה". בתקופה זו הביעה גם תמיכה ברעיונות התנועה הפמיניסטית כחלק מתמיכתה בתנועת זכויות האזרח באמריקה.
ההתנגדות למלחמת וייטנאם.
באפריל 1970 ייסדה, לצד דונלד סאת'רלנד ופרד גרדנר, להקת תיאטרון נודדת בשם "שחררו את הצבא", שנדדה בין ערים הסמוכות למחנות צבא בארצות הברית, וניסתה ליצור דיאלוג עם החיילים העומדים להישלח למלחמה בווייטנאם. פעילותה של הלהקה הוסרטה, בסרט בשם "F.T.A" (ראשי תיבות של “Free the Army" אך גם של הביטוי הוולגרי הנפוץ “Fuck the Army").
באותה השנה, 1970, נאמה פונדה בעצרת כנגד המלחמה, שאורגנה על ידי ארגון החיילים המשוחררים נגד המלחמה. במסגרת פעילותה הגיעה פונדה לקמפוסים של אוניברסיטאות ומכללות, ואספה כספים עבור ארגון זה.
במרץ 1971 נפגשה פונדה בפריז עם נציג "התנועה לשחרור וייטנאם" אשר באותה העת לחמה באמריקנים בווייטנאם, נגוין תי בין. על פי תעתיק השיחה אמרה פונדה לבין כי יש בידיה ראיות על כך שהנשיא, ריצ'רד ניקסון מסלים את המלחמה בכוונה, וכי הדבר חמור כהפצצתה של הירושימה בפצצת האטום. לאחר מכן נסעה פונדה ללונדון, שם נשאה נאום שבו תקפה את הכוחות האמריקנים בווייטנאם על שימוש בעינויים.
ביולי 1972 ביקרה בהאנוי, בירת צפון וייטנאם. בנאום בהאנוי חשפה את מדיניותו של הנשיא ניקסון, שלפיה יופצצו סכרים וסוללות עפר בווייטנאם, במטרה להציף שטחים נרחבים ולגרום לאסון טבע. שגריר ארצות הברית לאו"ם באותו הזמן, ג'ורג' בוש האב, קרא לה "שקרנית", אם כי לאחר מכן התברר כי דבריה היו אמת.