כְּנָאפֶה (בערבית: كنافة) היא עוגה מזרח תיכונית מסורתית העשויה משכבה של חוטי בצק דקיקים או בצק סולת ומתחתיה שכבה של גבינה. הכנאפה מוגשת עם סירופ סוכר, בדומה לבקלאווה. הכנאפה פופולרית ברוב מדינות העולם הערבי ובפרט במצרים ובלבנט. ניתן למצוא גירסות דומות של המנה גם במטבח הטורקי, המטבח היווני והמטבח הבלקני.
בערבית, המילה "כנאפה" משמשת כדי לתאר את הן הקינוח והן את הבצק. בטורקית, ובעקבות כך גם בעברית, הבצק מכונה קדאיף. בפי הטורקים, המאפה עצמו ידוע בשם כוּנֶפֶה ("künefe").
בחודש יולי 2013 חשפה גוגל כי הכנאפה היא המנה אשר מוסלמים חיפשו הכי הרבה במהלך צום הרמדאן.
אטימולוגיה.
המילה כנאפה נהגית באופן שונה במקומות שונים במזרח התיכון. באזור הלבנט, המאכל מכונה כְּנָאפֶה ("knafeh"). במצרים נפוצה יותר ההגייה כוּנָפַה ("kunafah").
מקור המילה אינו ידוע. יש הטוענים כי מקורה במילה הקופטית "kenephiten", שפירושה לחם או עוגה. אזכורים מוקדמים של המילה מופיעים בסיפורים מצריים באוסף סיפורי אלף לילה ולילה. על-פי גרסה אחרת, מקור המילה בשורש השמי "כנף", הקיים גם בשפה הערבית במשמעות של "לאגף".
היסטוריה.
על-פי אגדה אורבנית ידועה, ראשיתה של הכנאפה במרשם רופא שניתן כתרופה לרעבם של הח'ליפים בימי הרמדאן. לאגדה זו קיימות מספר גרסאות: על-פי אחת מהן מקור המנה במצרים הפאטמית; על-פי גרסה אחרת, מקורה דווקא בסוריה בתקופת בית אומיה. יש מי שטען שהכנאפה הוזכרה לראשונה בטקסטים מהמאה העשירית. עם זאת, נראה שהמאכלים שמוזכרים בכתבים הללו הם אינם הכנאפה בגלגולה המודרני.
מקור המידע המרכזי לקולינריה של העולם הערבי בימי הביניים המוקדמים הוא ספר הבישול "כיתאב אל-טביח", שנכתב במאה העשירית על-ידי הסופר הבגדאדי אבן סיאר אל-וראק. זהו ספר הבישול העתיק ביותר ששרד בשפה הערבית, והוא מעלה על הכתב אוסף של מתכונים ערביים ופרסיים, וכך למעשה פותח צוהר לקולינריה של תקופת בית עבאס. בספר זה לא נמצא שום אזכור למנה וגם לא למילה "כנאפה". מנגד, הספר כולל פרק על קינוחים על-בסיס בצק קדאיף. באחד המתכונים, ממלאים קדאיף באגוזים שטוגנו בשמן עמוק, ועל המאפה כולו מוזגים סירופ סוכר ודבש. מתכון אחר מתאר אטריות דקות דמויות בד המכונות "רוקאק" (ruqaq), שעליהן מוסיפים שכבה של פירות ומבשלים אותן בכלי מתכת עגול.
ספר בישול אחר מן המאה ה-13, "מאכלים מהמגרב ומאל-אנדלוס", משתמש במילה "כוּנָפַה" כדי לתאר קרפ אותו מכינים באמצעות בלילה על גבי מחבת הודית, ומזכיר כי זהו שם אחר ל"רוקאק". בספר נכלל גם מתכון למאכל בשם "קדאיף עבאסי", אותו מכינים מבלילה דומה, אך הכנפה שמתקבלת דקה יותר, "כמו מעין רקמה עדינה". בספר נכללים מספר מתכונים לכנאפה, הכוללים שכבות של קרפים וגבינה טרייה שנאפים ולבסוף מוגשים בדבש ומי ורדים. המלומד הסורי בן המאה ה-13 אבן אל-ג'זארי מספר על פקח שמסתובב בשעות הלילה בשווקים בדמשק בתקופה הממלוכית ובודק את איכות הכנאפה והקדאיף בימי הרמדאן.
באמצע המאה ה-15 תורגם לטורקית עות'מאנית ספר הבישול של מוחמד בן חסן אל-בגדאדי, אליו התווספו מספר מתכונים בני התקופה. ביניהם, נכלל מתכון חדש להכנת בצק הקדאיף, בו מוזגים את הבלילה לתוך כלי מחורר. לאחר מכן, הבלילה נוזלת בין החורים לתוך משטח מתכת חם, עליו היא מתבשלת. כך נוצרה האפשרות להכין אטריות דקות ביעילות רבה יותר. מתכון זה הוא כנראה הבסיס לכנאפה בת זמננו. המאפה התפשט מארצות ערב למדינות שכנות ובהן איראן, יוון וטורקיה.
הכנה.
כדי להכין כנאפה, משתמשים בדרך כלל בתבנית גדולה, שטוחה ועגולה. תבניות מלבניות גם כן נפוצות. משמנים את תבנית האפייה באמצעות חמאה מזוקקת ("סמנה"). לאחר מכן, מפזרים את אטריות הקדאיף באופן אחיד מעל החמאה המזוקקת, ומעליהן מפוררים גבינה לבנה חצי-רכה, רצוי מעיזים, כדוגמת גבינה נבולסית. בחלק מהגרסאות מוסיפים מעל הגבינה שכבה נוספת של אטריות קדאיף.
מבשלים את הכנאפה תוך סיבוב התבנית מעל מתקן בישול. מדי פעם מרימים בעדינות את השכבה התחתונה כדי לבדוק אם התבשלה. כשהכנאפה מוכנה, הופכים אותה באמצעות תבנית זהה בגודלה כך שהשכבה התחתונה היא כעת העליונה. מעל, מוזגים סירופ סוכר סמיך (ויש המבשמים את הסירופ במעט מי ורדים או מי זהר). בחלק מהגרסאות משתמשים בצבע מאכל אדום או כתום כקיצור דרך, במקום לבשל את הכנאפה לאורך זמן ממושך יותר. לבסוף, מפזרים מעט פיסטוק חלבי טחון מעל הכנאפה כקישוט ומגישים.
מתכונים מערביים משתמשים לעיתים בתערובת של מוצרלה וריקוטה כתחליף נגיש יותר ומותאם יותר לחיך המערבי מאשר גבינות העיזים המסורתיות.
גירסות.
לכנאפה יש ארבעה סוגים עיקריים:
כנאפה נבולסיה.
אחת הגירסות הידועות ביותר של הכנאפה היא כנאפה נבולסייה ("כנאפה נוסח שכם"), שמקורה בעיר שכם (הידועה בשם נבלוס בערבית). יש המחשיבים את הכנאפה נבולסייה לקינוח האופייני והמייצג של המטבח של ערביי ארץ ישראל. זו למעשה הגרסה הנפוצה ביותר של המנה בישראל, ירדן, לבנון, סוריה ומצרים. בגרסה זו נעשה שימוש בגבינה נבולסית (جبن نابلسي), גבינה לבנה חצי-רכה. כדי להיפטר מהמליחות שלה, היא מושרית במים. לעיתים מוסיפים בראש הכנאפה לצד סירופ הסוכר גם מעט פיסטוק טחון. רווח במיוחד השימוש בצבע מאכל כתום כדי להקנות לכנאפה מראה מושך יותר.
ביולי 2009 הכינה קבוצת אופים משכם גרסת ענק של כנאפה בסגנון נבולסיה, באורך 74 מטר ובמשקל 1,350 ק"ג. מידות הכנאפה אושרו על ידי מכון התקנים הפלסטיני ונשלחו ל"ספר השיאים של גינס", אליו הם נכנסו לבסוף בשנת 2015.
ישראל.
בישראל כנאפה נמכרת ברוב הקונדיטוריות הערביות, הדרוזיות והצ'רקסיות. בכנאפה המיוצר באופן מסחרי נעשה שימוש בגבינת בקר במקום גבינת העיזים במתכון המקורי, וזאת משיקולי עלות.
בעשור השני של המאה ה-21, הכנאפה הפכה לפופולרית במיוחד גם בקרב הציבורי היהודי בישראל. בעקבות כך נרשמה עלייה משמעותית במספר החנויות המוכרות כנאפה בישראל, ונפתחו גם עסקים רבים בבעלותם של יהודים (לדוגמה, בשוק מחנה יהודה). לצד גירסות הכנאפה המסורתיות נמכרות כעת גם גירסות פיוז'ן חדשות, ובהן כנאפה במילוי שוקולד, קרם פטיסייר, אסאדו וכנאפה טבעונית. נהוג להגישה בתוספת גלידת וניל.בשנת 2014, פורסמה כתבה בBuzzFeed שהציגה את הכנאפה כמאכל ישראלי. הכתבה עוררה ביקורת רבה מצד ערבים שטענו לבעלות על המאכל.
טורקיה.
הכנאפה נפוצה מאוד בנפת הטאיי בטורקיה, אזור שהיה בעבר חלק מסוריה ובית לאוכלוסייה ערבית גדולה. באזור זה, המאפה קרוי כוּנֶפֶה ("künefe)." הכונפה מורכבת משתי שכבות של אטריות קדאיף קצוצות, וביניהן שכבת הגבינה. הגבינה הנבולסית מוחלפת בגבינות חצי רכות אחרות, כדוגמת גבינת אורפה או גבינת הטאיי; הכונפה מבושלת בצלחות נחושת קטנות כמנה אישית. לפעמים מוגשת לצד קאימק או גלידת מסטיק ("דונדורמה") ומקושטת בפיסטוק טחון.
מפלגת העבודה (ברזיל)
מפלגת העבודה הברזילאית (בפורטוגזית: Partido Trabalhista Brasileiro ובראשי תיבות - PTB), היא מפלגה בברזיל, ששורשיה בשנת 1945, בתקופת הרפובליקה הברזילאית השנייה וכהונותיו של הנשיא ז'טוליו ורגאס.
משתפת פעולה עם תנועת O Brasil pode mais.
המפלגה ההיסטורית פוזרה על ידי המשטר הצבאי בברזיל בשנת 1964, אך בשנת 1981 הוקמה המפלגה מחדש, תוך זיקה לקודמתה ההיסטורית. כיום המפלגה היא מפלגת ימין - מרכז. המפלגה ההיסטורית הייתה מפלגת שמאל - מרכז, שעיקר כוחה באנשי האיגודים המקצועיים בברזיל.
בימיה הראשונים של המפלגה הייתה המפלגה אחת משלוש מפלגות דומיננטיות בפוליטיקה הברזילאית. לצד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שאף היא הוקמה על ידי אנשי ורגאס כמפלגת מרכז - ימין, ומפלגת הימין האיחוד הלאומי הדמוקרטי, ביטאה המפלגה את הזרם השמאלי המתון בפוליטיקה הברזילאית של הרפובליקה הברזילאית השנייה.
המפלגה נוצרה ופעלה בצילו של ורגאס, שהיה הדמות הדומיננטית בפוליטיקה הברזילאית באמצע המאה ה-20. המפלגה נתמכה על ידי השמאל והאיגודים המקצועיים. בין 1945 ל-1962 הייתה המפלגה הכוח השלישי בגודלו בברזיל, ובבחירות לקונגרס ב-1962 הייתה המפלגה השנייה בגודלה.
המפלגה הייתה אחת מהמפלגות שהביאו לבחירתו מחדש של ז'טוליו ורגאס בשנת 1950 לכהונת נשיא ברזיל. מאחר שהמפלגה עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שהוקמה אף היא על ידי תומכי ורגאס, היא נשארה בעמדת כוח כאשר נבחר לנשיאות נציג הסוציאל-דמוקרטים, ז'וסלינו קוביצ'ק, בשנת 1955.
לאחר התאבדותו של ורגאס, בשנת 1954, הפך ז'ואו גולאר לדמות המרכזית במפלגה, ביחד עם הפוליטיקאי הפופוליסט לאונל בריזולה, שהיה גיסו של גולאר. על פי החוקה הברזילאית באותם הימים, הבחירות לתפקיד סגן הנשיא נפרדו מן הבחירות לתפקיד הנשיא, וכך, כאשר נבחר לנשיאות איש הימין ז'אניו קאדרוס, בשנת 1960, הצליח גולאר להיבחר לסגנו. כאשר התפטר קאדרוס בשנת 1961 נבחר גולאר לנשיאות. גולאר הודח בהפיכה צבאית בשנת 1964. המשטר הצבאי אסר על פעילות המפלגה, והיא פורקה בשנת 1965.
בשנת 1981 התיר המשטר הצבאי את התאגדותן של המפלגות בברזיל. איבט ורגאס, אחייניתו של ז'טוליו ורגאס, הייתה לנשיאת המפלגה, וייסדה אותה מחדש. בגלגולה הנוכחי המפלגה היא מפלגת מרכז ימין. פלג בראשותו של ליונל בריזולה פרש מן המפלגה והקים את מפלגת השמאל - מרכז מפלגת העבודה הדמוקרטית המכונה PTD.
בבחירות האחרונות לקונגרס, שנערכו ב-6 באוקטובר 2002, זכתה המפלגה ל-26 מתוך 513 מושבים בבית הנבחרים, ו-3 מתוך 81 המושבים בסנאט. כיום המפלגה היא חברה בקואליציה שהקים נשיא ברזיל, לואיז אינסיו דה סילבה.
התחנה המרכזית החדשה בתל אביב
התחנה המרכזית (ירושלים)
לואיס ברגאן