הרמב"ם (1135–1204) הזכיר במורה נבוכים את אנשי ה"צאבה".
לפי הרמב"ם, חברי הדת, שהייתה נפוצה באזור המזרח התיכון, האמינו בדעה שהעולם קדמון, כי הכוכבים הם האלוה וכי השמש היא האל הגדול ביותר. הם האמינו כי האדם הראשון נולד מזכר ומנקבה כשאר בני האדם. בני הדת כיבדו אותו ואמרו שהוא היה שליח הירח, שהוא קרא לעבודת הירח, ושהוא כתב חיבורים הנוגעים לעבודת האדמה. הרמב"ם מסביר כי מצוות רבות ביהדות באו כנגד פולחני עבודה זרה ובעיקר כאלו של פולחן הצאבאים בשל שכיחותו ומשיכתו הרבה.
על פי שרה סטרומזה, ה"צאבאים" לא היו דת ספציפית מבחינת הרמב"ם אלא מונח כללי למגוון עדות דתיות בעלות השקפות שונות, כולל הינדים, זורואסטרים, מאמיני הדת המצרית העתיקה, מאמיני הדת המסופוטמית בימי אברהם, ואפילו טורקים.
ניקולאס סיופי.
ניקולאס סיופי, נוצרי סורי ששימש כסגן קונסול צרפת במוצול, חיבר את  הספר מחקרים על דת הצאבאים, אמונותיהם ומנהגיהם ("Études sur la religion des Soubbas ou Sabéens, leurs dogmes, leurs moeurs ("Paris: Imprimerie Nationale, 1880). בספרו טען כי זיהה 4,000 צאבאים בקבוצה אתנית המתגוררת במסופוטמיה. טענתו התקבלה על ידי מעטים, אך לרוב ספגה ביקורת קשה.
בכתבים הבהאיים.
הצאבאים מוזכרים גם בספרות הדת הבהאית. המלומד הבהאי מירזא אבו אל־פצ'ל גלפאיגאני מסביר, בפירושו לספר דניאל, כי הדת הצאבאית הייתה שלטת בתקופת נבוכדנצר בכל הארצות למעט סין והודו, וכי הנצרות הורידה אותה מגדולתה. הוא מוסיף כי מייסד הדת היה חנוך, וכי כל בני האדם האמינו בדת זו עד תקופתו של משה. בבסיסה של דת זו עמדה האמונה באל אחד ובאחדות האנושות.
התקופה המודרנית.
המחקר המודרני נוטה לזהות את הצאבאים עם המנדעים או עם תושבי חרן. החוקרת א"ס דרואר טענה כי השבטים שנותרו בבבל אימצו שיטה מעורבת של זורואסטריה ושל יהדות. החוקר ג'אקו המין–אנטילה מציין כי בערבות של דרום עיראק הייתה מסורת רציפה של הדת המנדעית, וכי בחרן התקיים מרכז פגאני נוסף, או "צאבאי", במאה ה־10.
החוקר דה בלואה מזהה את הצאבאים עם המאניכאים, שבספרות אסלאמית נקראו לרוב "זנאדיקה".
כיום יש קבוצת אנשים בעיראק הקוראים לעצמם "צאבאים" או "צאבאים–מנדעים". הם פועלים לפי הוראותיו של יוחנן המטביל. הם עירוניים יותר מאשר קבוצות מנדעיות אחרות החיות בדרום עיראק, דבר היכול להסביר מדוע הם מעדיפים להיקרא צאבאים. בשל אמונתם, וכן בשל היותם פציפיסטים וחסרי קשרים שבטיים, הם סבלו מאלימות מאז הפלישה לעיראק ב־2003. ב־2007 מנו הצאבאים פחות מ־5,000 איש ואישה. הצאבאים בעיראק מתגוררים בעיקר בסביבות בגדאד, שם חי השייח' האחרון המנהל את הטקסים ואת ההטבלות. רבים מבני הכת עברו מבגדאד לכורדיסטן, שנתפסת כמקום בטוח יותר עבורם.
קציר איברים
בתחום האימונולוגיה, קציר איברים (באנגלית: Organ procurement) הוא הליך כירורגי שבו מסירים איבר מגוף האדם, ומשתילים אותו באדם אחר. זוהי פרקטיקה רפואית מקובלת, ועם זאת כרוכות בה בעיות אתיות רבות.
תהליך קציר האיברים.
האיברים בהם משתמשים להשתלות מגיעים מתרומת איברים, מאנשים חיים או מתים. סחר באיברים הוא מקרה שבו נתרם איבר תמורת תשלום.
לפני הסרת האיבר, מוודאים שהוא נמצא במצב בריאותי תקין. במקרים של מוות אפשר להשתמש באיברים רק זמן קצר לאחר שהלב חדל לפעום. בדרך כלל מסירים איברים זמן קצר לאחר אירוע של שבץ מוחי או אוטם שריר הלב שבו התורם מת.
במקרה של תורם חי, האיברים מוסרים בדרך כלל כאשר האדם מונשם ומחובר למערכת החייאה, אבל עדיין קיימת פעילות מוחית. כמו כן נדרשת התאמה בין המקור (התורם) לבין היעד (המקבל) כדי להפחית תגובה אלרגית. בארצות הברית קיים ארגון בשם "רשת שיתוף איברים" המתאם בין תורמי איברים להשתלה לבין הנזקקים לאיברים.
לאחר הסרת האיבר בהליך כירורגי הוא מועבר במהירות למושתל. לעיתים האיבר נשמר בקירור להשתלה מאוחרת יותר, או לצורכי מחקר.
בעיות אתיות בקציר איברים.
נושא קציר איברים כרוך בבעיות אתיות רבות.
בדרך כלל לא מתעוררת בעיה במקרים של תרומת איברים מרצון על ידי קרוב משפחה או בן זוג, או במקרים של תרומה מרצון על ידי אדם חי. הבעיה מתעוררת במקרים של סחר לא חוקי באיברים, או תרומת איברים מתוך מצוקה כלכלית.
בעיה אתית חמורה מתעוררת בהסרת איבר בכפייה, כמו במקרה של קצירת איברים ממתרגלי הפאלון גונג בסין. איבריהם נקצרים בכפייה בעודם בחיים, ולמעשה בפועל משמעות הדבר הוא שמתרגלי פאלון גונג כמו גם אסירי מצפון אחרים בסין, נרצחים בעבור איבריהם.
בנוסף לבעיות האתיות, יש דתות האוסרות על השתלת איברים.
קציר איברים בישראל.
עמותת אדי מחתימה אנשים על כרטיס תורם כדי להקל על הליך קציר איבריו באם יגיע למצב של מוות קליני. בארץ חתומים על כרטיס אדי רק 8% מן האוכלוסייה לעומת 15% בממוצע בארצות מפותחות.
בשנת 2008 עבר בישראל ""חוק השתלת איברים התשס"ח"". חוק זה בא להסדיר תרומות איברים מן החי ומן המת. לגבי תורמים חיים, החוק בא לתגמל את מי שבחר לתרום מאיבריו בעודו בחיים. החוק מנוסח באופן שאינו מעודד סחר באיברים בישראל.
בגלל ריבוי מקרים של קציר איברים בכפייה בסין, רוב ארגוני הבריאות בעולם אוסרים על השתלת איברים שמקורם בסין. חרף זאת, בשנת 2006 אישר בית המשפט לחולה אנוש לבצע השתלת לב בסין.
מערכת החייאה
מין דקדוקי בגרמנית
לכל שם עצם בגרמנית יש מין דקדוקי, כלומר: הוא מסומן כנקבי (תווית יידוע: die), זכרי (der) או נייטרלי (das).
ניתן לאפיין קבוצות של מילים, כך שלרוב המילים בקבוצה יש אותו מין דקדוקי. הטבלה שלהלן מסכמת את המינים בגרמנית ואת קבוצות שמות העצם שמשתייכות לכל אחד מהם:
שינון.
בדומה לדובר העברית, על דובר השפה הגרמנית לדעת את המין הדקדוקי של כל שם עצם בשפה, שכן הוא משפיע על ההטיה של כמה מחלקי המשפט. בעקבות כך, הועלתה השאלה אם כדאי לשנן את המין הדקדוקי ביחד עם כל שם עצם, או להסתמך בעיקר על החוקים של השפה הגרמנית בתהליך קביעת המין הדקדוקי.
תוויות בגרמנית
השימוש בתוויות בגרמנית (ein, das...) נעשה בדומה לשימוש בתוויות באנגלית (a, the...). עם זאת, בשונה מאנגלית, בגרמנית הן מוטות באופן שונה בהתאם למספר, ליחסה ולמין הדקדוקי של שמות העצם שלהם.
נטייה.
הצורות המוטות תלויות במספר, ביחסה ובמין הדקדוקי של שמות העצם שמתאימים להם. בדומה לשמות התואר וכינויי השם בשפה, גם התוויות משתמשות באותה הצורה בשביל שלושת המינים ברבים.
התווית הבלתי־מיידעת.
התווית ein- היא המקבילה ל־a האנגלית, למרות שמשמעותה המילולית היא "אחת/אחד". כמו מקבילתה האנגלית, גם לה אין צורה ישירה ברבים. במקרה זה ניתן להשתמש בכמה חלופות, כגון einige ("כמה", "ספורים") או manche ("כמה").
משתמשים באותן הסיומות כדי להטות את מילת השלילה דמוית התווית הבלתי־מיידעת (kein-) ואת כינויי הקניין -mein (שלי), -dein (שלך), -sein (שלו), -ihr (שלה/שלהם/שלהן), -unser (שלנו), -euer/eur (שלכם/שלכן, בהתייחסות לקבוצה) ו־-Ihr (שלך/שלכן/שלכם בהתייחסות למישהו בעל סמכות, תמיד עם אות גדולה).
התווית המיידעת.
הטבלה שלהלן מפרטת את הסיומות של התווית המיידעת (המקבילה ל־the באנגלית).
כינויי הרמז -dies ("זה/this") ו־-jen ("הזה/that") וכינוי הזיקה -welch ("אשר/which"), כמו גם -jed ("כל/every"), -manch ("הרבה/many") ו־-solch ("כזה/such"), לוקחים סיומות דומות:
הערה: זוהי אותה הטבלה בערך, רק שהסיומת הזכרית ביחסת הנושא היא er- והסיומת הנייטרלית ביחסת הנושא והמושא הישיר היא es-.
כינויי קניין המתנהגים כתוויות.
במקרים מסוימים (במשפטי זיקה, למשל) כינויי הקניין הרגילים "מוחלפים" בצורות של כינויי גוף אחרים ביחסת השייכות (Genitiv). דוגמאות מקבילות לכך מהשפה האנגלית הן:
הם מתאימים במספר ובמין הדקדוקי לגוף שיש לו בעלות על הדברים (possessor). כל שם תואר שבא אחריהם בפסוקית ייקח את הסיומות החזקות.
קנייני מיידע (Definite possessive) [של ה־] (מעורב) – הצורה של der ביחסת השייכות:
קנייני שאלתי (Interrogative possessive) [של מה] (מעורב) – הצורה של wer ביחסת השייכות:
לא: Die Soldaten dessen Armee (הנכון: Die Soldaten dieser Armee)
ביחסת השייכות והנתינה.
בגרמנית, כינויי גוף ותוויות ביחסות השייכות (Genitiv) והנתינה (Dativ) מרמזים באופן ישיר על טיב הבעלוּת והנתינה, ללא צורך במילים נוספות. הדבר יכול להיראות מוזר לדוברי אנגלית הלומדים את השפה. ביחסת הנתינה, המין הדקדוקי מתאים למין הדקדוקי של המקבל (לא של החפץ), וביחסת השייכות הוא מתאים למין הדקדוקי של בעל הדברים.
בוררות וינה השנייה
גלימה ופגיון
עונת 1998/1999 בסרייה א'
עונת 1998/1999 בסרייה א' הייתה העונה ה-97 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-13 בספטמבר 1998 והסתיימו ב-23 במאי 1999.
בליגה השתתפו 18 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
סלרניטנה, ונציה, קליארי ופרוג'ה היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
מילאן זכתה באליפות הליגה בפעם ה-16 בתולדות המועדון.
בסיום העונה, ב-21 באוגוסט 1999 נערך משחק של הסופר קאפ האיטלקי בו מילאן הפסידה 1:2 לפארמה שזכתה בגביע.
בסיום העונה לסרייה ב' ירדו סלרניטנה, סמפדוריה, ויצ'נצה ואמפולי. במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו ורונה, טורינו, לצ'ה ורג'אנה.
כדורגלנים מצטיינים.
מרסיו אמורוזו () שחקנה של אודינזה כבש 22 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
התאחדות הכדורגל האיטלקית העניקה פרסים לשחקנים מצטיינים: