לפני יציאת הסרט, התקיימו כמה הצגות פרטיות ובאחד מהם אנטולי וורופייב הודה ש"ולדימיר פוטין ואשתו היו אב הטיפוס של הדמויות הראשיות". עם זאת, הוא הכחיש שמועות שהתסריט מבוסס על זיכרונותיה של לודמילה פוטינה: "התסריט נכתב בשנת 2001. זה תרחיש מקורי... כמובן, בזמן שעושים סרט על פוליטיקה, על פוליטיקאים, בכלל לא היינו יכולים, כמו מאדים, לדבר על פוליטיקאים ממאדים. רצינו קודם כל לעשות סרט על האופן בו אנו רואים ורוצים לראות פוליטיקאים”. לאחר מכן כינה אולג פומין בראיון את הסרט כ"יצירה על ולדימיר פוטין והיכרותו עם אשתו".
ב-5 בפברואר 2008 הוצג הסרט לנציגי התקשורת במלון נשיונל. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-11 בפברואר בקולנוע במוסקבה. בתחילת ההקרנה תלו שני פעילים של המפלגה הלאומית הבולשביקית דגל מהמרפסת עם הכיתוב "פוטין הוא פושע!” ופיזרו עלונים נגד פוטין, מלווים בצעקות ושריקות. עם זאת, הם נעצרו מיד על ידי קציני שירות האבטחה הפדרלי, לאחר מכן הואשמו בהשתתפות בפעילות של ארגון קיצוני ובאוקטובר אותה שנה נגזרו על אחד מהם מאסר על תנאי למשך שנה. הסרט הוצג גם בירוסלבל ויקטרינבורג.
שחרור הסרט משך את תשומת לבם של כלי תקשורת זרים בעיקר Time וניו יורק טיימס.
ביקורות.
הסרט התקבל בקור רוח על ידי המבקרים, שהיו בעיקר מבולבלים לגבי הסיבה שהסרט יצא ממש לפני הבחירות לנשיאות 2008, וערב מסיבת העיתונאים הגדולה של פוטין.
סבטלנה סטפנובה כינתה את הסרט "אגדה נשית טיפוסית" ו"סיפור נשי טיפוסי על חייו של בן ארצנו בסוף העשרים – תחילת המאה ה-21 ", אשר "בוודאי ישמח את מעריצי סדרות הטלוויזיה ורומני נשים בכריכה רכה, אך ישאיר את כל שאר הצופים אדישים". היא ציינה כי הסרט "לא הפך ליצירת מופת קולנועית", כשהעלילה מתפתחת באופן דינמי ובשום מקום "אינה גולשת לרגשנות", הסרט "משחזר בחריצות פרטים שנשכחו למחצה מהחיים הסובייטים" ומובחן ב"עבודת משחק מעניינת". לדברי יוליה יקושבה, הדמות הראשית של הסרט היא "לא הנשיא, אלא אשתו האוהבת והמבינה": "מבעד לעיניה הצופה רואה את פוטין הקולנועי, המופיע לפנינו בדמות בעל עדין, אוהב ואב אכפתי לשתי בנות". עם זאת, למרות קרבתו של מפיק הסרט לחוגים פוליטיים, "יוצרי הסרט לא הציגו את גרסתם לאירועים במנגנונים הפנימיים של הפוליטיקה הרוסית המודרנית, והגבילו את עצמם רק לעובדות מחייו הפוליטיים של הגיבור, שנכתבו בקלות על היסטוריה של משפחה אחת".
המבקר גם ציין כמחדל את העובדה ששמו של הגיבור עולה בקנה אחד עם שמו של המושל לשעבר של מחוז טבר, ולדימיר פלאטוב, שנידון בשנת 2005 לחמש שנים בגין פגיעה בתקציב בגובה 460 מיליון רובל. אף ש-15 שנה לאחר סיום הצילומים ו-10 שנים לאחר צאת הסרט, התברר שהשם "פלטוב" הוא שם בדוי מבצעי של פוטין במהלך שירותו במודיעין.
פסימית יותר הייתה ביקורתה של אולגה שרווד, לפיה "איכות הצילומים... התבררה, בלשון המעטה, נוראית". דעה דומה הביעה דריה גוריצ'בה: "הסרט נעשה כמיטב המסורות של הקולנוע הרוסי הגרוע ביותר: פסקול משעמם, בימוי סדרתי חסר צבע, המזכיר את "שוטרים "או"כוח קטלני", משחק חסר אונים ופוטנציאל המשחק של פאנין שירד לטמיון". לדברי המבקר, הסרט "אינו צו ממשלתי, אין ספק בכך. זו יוזמה אישית, דרך של סימביוזה עם כוח " והצפייה בה מעלה רק שאלה אחת: "איפה קוני הלברדור?" [כלבתו לשעבר של פוטין]. נצפו גם חסרונות כמו "חוסר נכונותו של הבמאי 'להצעיר' את דמויותיו, מה שמאלץ אנשים מבוגרים להתחזות לבני 25".
הטלגרף הבריטי ציין כי אף על פי ששמו של פוטין נעדר מהסרט, אין ספק למי הכוונה, ובכלל הסרט מכוון "להראות לרוסים את הנשיא שהם מכבדים ביחסים עם אשתו לודמילה ובנותיו האוהבות, כמו גם בחדר השינה".
הנס פשיברם
הנשיא (סרט, 2015)
הנשיא (ברוסית: Президент) הוא סרט רוסי תיעודי באורך מלא בהפקת העיתונאי ולדימיר סולוביוב, המספר על חמש עשרה שנות שלטונו הראשונות של נשיא הפדרציה הרוסית, ולדימיר פוטין והאירועים שהתרחשו ברוסיה ובעולם באותה תקופה. הסרט מכסה את התקופה מאוגוסט 1999 עד 2014 כולל ומספר על הדרך שעברו רוסיה והנשיא לאורך השנים.
עלילה.
בסרט, נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין, עונה לשאלותיו של ולדימיר סולוביוב, מדבר על אירועי חמש עשרה השנים האחרונות - המלחמה בצ'צ'ניה ודגסטן, טביעת הצוללת קורסק, פיגועי הטרור ב-11 בספטמבר 2001 בארצות הברית, פיגועי הטרור בדוברובקה ובסלאן, המלחמה בעיראק, נאומו של פוטין בשנת 2007 במינכן, הסכסוך המזוין בדרום אוסטיה בשנת 2008, המשברים הכלכליים של 2008 ו-2014, עצרת האופוזיציה בכיכר בולוטנאיה ובשדרות סחרוב, יברומאידן, אולימפיאדת סוצ'י, סיפוח קרים לרוסיה ואירועים אחרים. חשיבות תפקידו של ולדימיר פוטין בהיווצרות רוסיה המודרנית בחמש עשרה שנות שלטונו כנשיא וראש ממשלת הפדרציה הרוסית באה לידי ביטוי בסרט זה.
בנוסף מוצא ראיוונות של ולדימיר סולוביוב, לא רק עם ולדימיר פוטין עצמו, אלא גם עם אישים שהכירו את פוטין כמו איש העסקים ולדימיר פוטנין, חבר הדומה הששית אלכסנדר פטרוב, נשיא קזחסטן נורסולטן נזרבייב, המנצח ולרי גרגייב, הסופר זכר פרילפין וחבר תא כתבי הקרמלין אנדריי קולסניקוב. פרשנים אופוזיציונרים ונייטרליים, כמו ראש הממשלה דמיטרי מדבדב, לא מצאו מקום בסרט.
פופולריות.
על פי חברת TNS Gallup Media, כ-39.1% מתושבי מוסקבה מעל גיל שמונה עשרה צפו בסרט ביום שידורו בטלוויזיה. זמן לא רב לפני כן, סרט רוסי נוסף, מאת אנדריי קונדראשוב שודר ברשת המתחרה. לפיכך, שני הסרטים הללו הפכו לפופולריים ביותר בעונת הטלוויזיה 2015.
בליקנזאורוס
בליקנזאורוס (שם מדעי: Blikanasaurus) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד פרימיטיבי בעל דמיון לפרוזאורופוד. הוא חי במשך הטריאס העליון, לפני 210 מיליון שנה מזמננו. משמעות שמו היא: "הלטאה של הרי בלינקה" (Blikana mountain), בה התגלו מאובניו בתצורת אליוט , בכף המזרחי שבדרום אפריקה. הממצאים היחידים שנתגלו מהבליקנזאורוס הם שרידי כפות רגליים ואצבעות, אם כי ייתכן שאגן שהתגלה במדינה החופשית משתייך לסוג. הסוג הוגדר ב-1985 וכלל מין יחיד - "Blikanasaurus cromptoni", הקרוי על החוקר האמריקאי אלפרד ו. קרומפטון (A.W. "Fuzz" Crompton), שהוביל משלחות רבות לדרום אפריקה.
דינוזאור זה היה מהפרימיטיביים שבזאורופודים האמיתיים והיה קטן יחסית, באורך מוערך של שלושה עד חמישה מטרים. ישנם הבדלים קלים יחסית בין הפרוזאורופודים לזאורופודים האמיתיים והעיקרי מביניהם הוא המבנה החזק יותר של עצמות הרגליים והאגן, אשר עזרו לתמוך בגוף גדול וכן יציבה על ארבע בהתאם לכך. ייתכן שהיה קרוב למלנורוזאוריים, המפותחים שבפרוזאורופודים, שחלקם התגלו בדרום אפריקה. עם זאת, הוא קרוב יותר למשפחת הזאורופודים לסמזאוריים.
מספר חוקרים מגדירים אותו כשייך למשפחה עצמאית - Blikanasauridae, לצד סוגים קרובים, אך לא כל החוקרים מסכימים על קיומה ורואים בה מוטלת בספק.
צוות - ארגון גמלאי צה&quot;ל
צוות ארגון גמלאי צה"ל היא עמותת חברים העוסקת בהבטחת זכויות הפורשים מצה"ל. מסייעת בהשתלבותם בשוק העבודה. מפעילה עזרה הדדית מעודדת התנדבות של החברים בחברה הישראלית. פעילות קהילתית בתחומי תרבות, פנאי והעשרה. מקיימת פעילויות מורשת צה"ל בפרט וישראל בכלל. הארגון זכה בשנת 2018 לקבל את אות נשיא המדינה לארגון מתנדב.
המטרה והמשימות.
היעוד של "צוות" לאורך השנים הוא לייצג את חבריו, גמלאי שירות הקבע בצה"ל, כלפי מוסדות המדינה והחברה בישראל, תוך תרומה למדינה. המשימות הן: להבטיח את זכויות החברים וקידומן. לקיים, ולקדם את ביטוח הבריאות ואת הביטוח הסיעודי באופן מיטבי. לסייע בהשתלבות החברים במשק העבודה. עזרה הדדית, תמיכה וסיוע לחברים נזקקים. לעודד התנדבות של החברים בחברה הישראלית. לקיים פעילות קהילתית לחברים בתחומי תרבות, פנאי והעשרה. לקיים פעילויות מורשת והנצחת הלוחמים היהודים בארץ וקשר עם ארגוני הלוחמים בעולם. לשמר את הזיקה לביטחון ישראל, ולמורשת צה"ל.
ארגון.
את הארגון מנהל מטה קטן בניהולו של המנכ"ל. מחלקות המטה הן: ניהול ומחשוב, תעסוקה, בריאות וסיוע לפרט. מנהלי המחוזות כפופים למנכ"ל.
חברי "צוות" מונים כ-40 אלף חברים וחברות, המורכבים מגמלאי צה"ל ושארים. ברחבי הארץ פועלים ששה מחוזות: צפון, שרון, דן, יהודה, דרום וירושלים. ו-42 סניפים ביישובים השונים.
המוסדות הנבחרים ב"צוות" אחת לארבע שנים הם אספת נבחרים בת 156 נבחרים, ועד מנהל בן 25 חברים, ועדת ביקורת בת 9 חברים. בכל מחוז יש מועצה נבחרת בת מספר חברים יחסית למספר החברים במחוז. בכל סניף קיימת הנהלה עם מספר חברים יחסית למספר החברים בסניף.
שמירת זכויות הגמלאים.
משך השנים פעל "צוות" בדרכים רבות לשמור על זכויות החברים בקשר שוטף עם צה"ל ומשרד הביטחון. אחד ההישגים שהוביל הארגון ב-2012 כדי למנוע פגיעה משמעותית בזכויות, כפי שיזם אז האוצר, היה הסכם בין משרד הביטחון, צה"ל והאוצר לפיו - בדומה לפורשי הסקטור הציבורי ניתנה תוספת של 5 עד 12 אחוזים מהיקף המשכורת הקובעת לגמלה, בהתאם לוותק בגמלאות. בוטל ניכוי ההיוון ממשרתי הקבע בגיל 65, אחרי 15 שנות גמלה וביצוע חשבון אישי, לבעלי 15 שנות גמלה. ניתנה תוספת מדדי יוקר המחיה בשנים 2008 ו-2009, מצטבר כ־8% ובסה"כ תוספת משמעותית של כ-25% בשכר הגמלה. כמו כן בוטלה גזרת "הקנס" למקבלי שכר "מקופה ציבורית".
בטיפול שוטף.
הארגון עוסק בסוגיות חשובות וכבדות משקל בנושא השמירה על הזכויות הכספיות של הגמלאים:
תעסוקה.