הפרשיה גרמה לפרסום השערות שונות על נסיבות הרצח. במשך זמן רב המשטרה המקומית תמכה בתאוריה שהאם הרגה את בתה בהתקף זעם לאחר שזו הרטיבה במיטתה באותו הלילה. לפי תאוריה נוספת האב נהג להתעלל מינית בבתו ורצח אותה לשם כיסוי. גם האח היה חשוד באחת התאוריות ונתבקש להעיד מול חבר מושבעים. תחילה המשטרה התמקדה בבני המשפחה כחשודים. למרות, שהוריה לא הראו שום סימני אלימות או התנהגות חשודה כלפי ילדיהם.
משפחת רמזי טענו בקביעות שהרצח בוצע על ידי פורץ. מספר חוקרי משטרה וחוקרים פרטיים תמכו בטענת ההורים. ההורים אף שכרו את ג'ון דאגלס, לשעבר ראש היחידה לחקר ההתנהגות של ה-FBI, כדי שיערוך בדיקה בנושא. הוא הסיק כי ההורים לא היו מעורבים ברצח בתם ושלא סביר שהמקרה יפתר אי פעם. הוא הציג את טיעוניו בספר שפרסם בשנת 2001 "התיקים שרודפים אותנו" (The Cases That Haunt Us).
בשנת 1999 מושל קולורדו, ביל אוונס, קרא להוריה של ג'ונבנה רמזי להפסיק להסתתר מאחורי עורכי דינם וחברת יחסי הציבור שלהם ולהודות באמת. הוא טרם התנצל על דבריו.
עקב מחסור בראיות חבר מושבעים מעולם לא היה יכול להאשים את ההורים בפשע. זמן קצר לאחר הרצח עברה המשפחה לבית חדש באטלנטה. שני חוקרים ראשיים במקרה התפטרו מאז. כמו כן הוטחו האשמות בגין טשטוש ראיות כלפי משרד התובע המחוזי.
הועלו גם ספקולציות שה-FBI מפיץ בכוונה חשדות על ידי הדלפת מידע מוטעה לעיתונות, כדי ליצור לחץ על ההורים להתוודות.
בינואר 2017 יצאה לשידור בערוץ "יס דוקו" סדרה בת 6 פרקים בשם "התיק של ג'ונבנה רמזי" החוקרת את הרצח ונותנת לצופים להסיק מסקנות לגבי הרצח תוך גילוי ראיות חדשות, מסקנות של מומחים ב-FBI ,שחזור רגעי הרצח, שחזור מדויק של הזירה ואמצעים מתקדמים אלו מעלים ראיות מכריעות ששופכות אור חדש על התעלומה.
אזכורים בתרבות.
בשיר Dance in the Dark של זמרת הפופ האמריקנית ליידי גאגא מוזכרים אישיויות מפורסמות שסיימו את חייהם בסוף טרגי, ביניהם ג'ונבנה רמזי.
בסדרה "" היה פרק שבוסס על מותה של ג'ונבנה רמזי.
וילהלם יאהן
וילהלם יאהן (בגרמנית: Wilhelm Jahn; 24 בנובמבר 1835 - 21 באפריל 1900) היה מנצח אוסטרי.
וילהלם יאהן נולד במחוז ברונטאל של האימפריה האוסטרו הונגרית (כיום בצ'כיה). הוא היה מנהל האופרה של וינה משנת 1880 עד 1897 והמנצח הראשי של הפילהרמונית של וינה משנת 1882 עד 1883. את הופעת הבכורה שלו ערך בפראג ב-28 במרץ 1859 בתיאטרון העיירה החדשה. לאחר שהגיע לאופרה בווינה, שינה יאהן את אופי הרפרטואר בכיוון הגרמני, במקצת על ידי תמיכה ביצירות בלט ורומנסק. הוא ניצח על הבכורה החלקית של הסימפוניה השישית של ברוקנר, כאשר ביצע את שני הפרקים האמצעיים ב-1883. יאהן נפטר בווינה שבאוסטריה.
The Dark Side of The Moon Live 2006
מערך מופע
מערך מופע (באנגלית: Phased Array נקרא גם מערך אלומות, מערכי אנטנות סוקרים), בתורת הגלים ובפרט בתחומי המיקרוגל והטלקומוניקציה, הוא מערך מסודר של אנטנות אשר הבדלי מופע (Phase) ביניהן משמשים כדי לכוון קרינה אלקטרומגנטית על ידי חיזוק הקרינה בכיוון הרצוי ודיכוי הקרינה בכיוונים לא רצויים, ובכך ליצור למעשה אלומה כיוונית.
תקשורת על בסיס מערך מופע הוצגה לראשונה בשנת 1905 על ידי זוכה פרס נובל קארל פרדיננד בראון שהדגים הגברה של תקשורת RF בכיוון מסוים. במהלך מלחמת העולם השנייה השתמש לואיס אלוורז (גם הוא זוכה פרס נובל) במערך מופע למכ"ם הניתן לכוונון מהיר ל"צרכים יבשתיים", וסיוע לנחיתת מטוסים. באותו זמן בגרמניה בנתה GEMA את המכ"ם Mammut 1.. מאוחר יותר טכנולוגיה זו אומצה עבור טלסקופי רדיו, וצוינה כסיבה להענקת פרס נובל לפיזיקה לאנתוני יואיש ומרטין רייל לאחר שמספר טלסקופים גדולים כאלו פותחו באוניברסיטת קיימברידג'. הרעיון אומץ למכ"מים, והוכלל גם באנטנות רדיו אינטרפרומטריות.
ניתוח מתמטי.
מערך מופע הוא דוגמה לתופעת העקיפה דרך מערך של "N" חריצים או "N" מקורות קוהרנטיים. מאחר שניתן לדמות כל מקור או אנטנה לחריץ הקורן גלי רדיו, הביטוי לעקיפה מחושב על ידי הוספת המופע φ לביטוי הכולל של הקרינה ובדומה לביטוי העקיפה הדומה לפונקציה "sinc" נקבל עבור כל חריץ "N":
\psi =
טלסקופ רדיו
התזמורת הקאמרית האנגלית
התזמורת הקאמרית האנגלית (באנגלית: English Chamber Orchestra) היא תזמורת קטנה (מכאן ה"קאמרית"), שמקום מושבה הקבוע בלונדון.
היא התפתחה מתזמורת גולדסבורו, שייסדו בשנת 1948 לורנס ליאונרד וארנולד גלודסבורו. הקבוצה קיבלה את שמה הנוכחי בשנת 1960, כאשר הרחיבה לראשונה את הרפרטואר שלה אל מעבר לתקופת הבארוק. הרפרטואר שלה נשאר מוגבל מפאת גודל הקבוצה, שנשאר יציב למדי, בסביבות גודל התזמורת שהיה מקובל בתקופת מוצרט.
זמן קצר אחר כך התהדק הקשר בין התזמורת לבין פסטיבל אלדבורו והיא ניגנה את ביצועי הבכורה של "חלום ליל קיץ", "אוון וינגרייב", "נהר החרטומנים" ועוד כמה מיצירותיו של בנג'מין בריטן. המלחין עצמו ניצח על התזמורת בכמה הזדמנויות והקליט איתה כמה וכמה תקליטים.
בתקופה ההיא לא היה לתזמורת מנצח ראשי והיא עבדה באופן צמוד עם שורה של מנצחים אורחים, ביניהם ריימונד לפארד, קולין דייוויס ודניאל בארנבוים. בשנת 1985 התמנה ג'פרי טייט למנצח הראשי הראשון של ההרכב.
בשנת 2000 התמנה ראלף גותוני למנצח ראשי. ביוני 2009 מינתה התזמורת הקאמרית את פול ווטקינס למנהל המוזיקלי החדש שלה, החל בעונת 2009-10, בחוזה התחלתי לשלוש שנים. בתקופת הביניים שלפני כניסתו לתפקיד היה רוי גודמן מנצח אורח ראשי. בין נגניה נמנית הצ'לנית אניטה לסקר-וולפיש שהייתה חברה בתזמורת הנשים באושוויץ.
בינואר 2005 עבדה התזמורת עם הקבוצה הכוראלית מדרום אפריקה, "ליידיסמית בלק ממבזו" על אלבום הקבוצה "ללא גבולות", בשיתוף פעולה יוצא מן הכלל.
ולדימיר ווינוביץ'
ולדימיר ניקולאייביץ' ווֹינוביץ' (רוסית: Владимир Николаевич Войнович; 26 בספטמבר 1932 - 27 ביולי 2018) היה סופר ומחזאי רוסי.
חייו.
ולדימיר ווינוביץ' נולד בשנת 1930 בדושנבה (טג'יקיסטן) לאב ממוצא סרבי ולאם יהודיה. אביו היה עורך של עיתון ואמו - מורה למתמטיקה. בשנת 1941 עבר עם הוריו לזפוריז'יה (אוקראינה). לאחר מלחמת העולם השנייה נדד עם משפחתו, והשתתף בפרנסתה כרועה, נגר ושרברב. בשנים 1950–1954 שירת כמכונאי מטוסים בחיל האוויר הסובייטי.
ב-1960 החל לעבור כעורך בתחנת רדיו, ובמהרה פרסם שיר על קוסמונאוטים, שהפך אותו לפזמונאי ידוע. באותה שנה פרסם את ספרו "אנו חיים כאן" (רוסית: Мы здесь живём), אשר פורסם בהמשכים בכתב העת "עולם חדש" (רוסית: Новый мир). ב-1962 התקבל כחבר מן המניין לאגודת הסופרים של ברית המועצות.
החל מסוף שנות ה-60 היה ווינוביץ' פעיל מרכזי למען השמירה על זכויות האדם ברוסיה הסובייטית, דבר אשר גרר התנגשויות עם השלטון. כתוצאה מפעילותו הפוליטית וכתיבתו הסאטירית אודות החיים בברית המועצות, נשללה ממנו ב-1974 חברותו באגודת הסופרים, וב-1980 הוא אולץ להגר מברית המועצות למערב גרמניה. אזרחותו הסובייטית נשללה בצו מיוחד. בין 1980–1992 חי בגרמניה, לאחר מכן עבר לארצות הברית. עבד ברדיו "אירופה החופשית". בשנות ה-90' חזר להתגורר ברוסיה.
ספרו הידוע ביותר הוא "הרפתקות החייל איבן צ'ונקין" והמשכו "הטוען לכס המלכות". ב-2007 כתב את חלקו השלישי של עלילות צ'ונקין - "מגורש" (Перемещённое лицо).
דרמבואי
גריגורי פרלמן
גריגורי (גרישה) יעקובלביץ' פֶּרֶלמן (; באנגלית: Grigori Perelman; נולד ב-13 ביוני 1966) הוא מתמטיקאי רוסי-יהודי, שהתפרסם בעיקר לאחר שהוכיח את השערת פואנקרה. בשנת 2006 סירב לקבל את מדליית פילדס. נימוקי השופטים להענקת המדליה היו: "על תרומתו לגאומטריה, והתובנות המהפכניות שלו באשר למבנה האנליטי והגאומטרי של זרימת ריצ'י (Ricci flow )".
קורות חיים.
פרלמן למד בצעירותו בבית הספר התיכון מס' 239 בלנינגרד שברוסיה הסובייטית (כיום סנקט פטרבורג), המתמחה בהוראת מתמטיקה ופיזיקה. בגיל 16 זכה במדליית הזהב באולימפיאדת המתמטיקה הבינלאומית, בהשיגו ציון מושלם. קיבל דוקטורט מהאוניברסיטה הממלכתית של סנקט פטרבורג, ולאחר מכן עבד במכון סטקלוב למתמטיקה. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 עבר לארצות הברית. ב-1996 חזר למכון סטקלוב למתמטיקה בסנקט פטרבורג, שם עסק בגאומטריה של יריעות רימאניות.
בנובמבר 2002 פרסם את עבודתו על השערת פואנקרה - בעיה שניסח המתמטיקאי והפיזיקאי הצרפתי אנרי פואנקרה ב-1904. ההשערה נחשבה במשך שנים לאחת הבעיות הפתוחות החשובות ביותר בטופולוגיה, והיא עוסקת באפיון של הספֵירה התלת-ממדית מבין כל היריעות מאותו ממד. בעבודתו הציג פרלמן מתווה להוכחה של "השערת הגאומטריזציה של תרסטון", שהשערת פואנקרה היא מקרה פרטי שלה. העבודה פורסמה ב-arXiv. שלא כמקובל פרלמן לא פרסם אותה לאחר מכן בכתב עת העובר ביקורת עמיתים.
בשנת 2003 נתן פרלמן סדרה של הרצאות על עבודתו ב-MIT וב-SUNY. מתמטיקאים אחדים עבדו במשך כמה שנים על הפיכת המתווה של פרלמן להוכחה פורמלית מפורטת. עד אמצע 2006 נכתבו שלוש עבודות בהיקף של מאות עמודים, שבכל אחת מהן נסקרה ההוכחה בשלמותה. תוך כך התגבשה הסכמה שהוכחתו של פרלמן הביאה את השערת פואנקרה אל פתרונה.