תמונת הפתיחה של הספר היא כפתיחת המערכה הראשונה במחזה - הכול ערוך ומוכן לקראת הופעתה של הדמות הראשית, ה"גברת" שהספר משרטט את דיוקנה. על מדשאה מטופחת למשעי של גארדנקורט, בית אחוזה רב-מידות, עתיק ומכובד הניצב בסמוך לנהר התמזה, כשישים קילומטרים מלונדון, יושב בעל האחוזה הנוכחי - לא אציל אנגלי ממשפחה עתיקת יומין, אלא בנקאי אמריקאי בא בימים, שפרש לעת זקנה מעבודתו - ומתענג על הנועם שבשעות אחר הצהריים הממושכות ביום קיץ אנגלי נאה ועל תה מנחה הערוך לפניו, בעוד בנו, רווק מבוגר וחולני, מטייל על פני המדשאה עם ידידו, אציל בריטי לכל פרטיו ודקדוקיו. בשיחה המתנהלת ביניהם נודע הן ללורד האורח והן לקורא על דבר בואה העתיד (לא ברור מתי) של אחיינית אמריקאית מסתורית, שאשת הבנקאי אמורה להביא עמה כשתשוב ממסעה באמריקה, על פי מברק לאקוני וסתום ששלחה לבעלה ולבנה.
אל סצנה אנגלית ורוגעת זו פורצת, כמשב רוח רענן, איזבל ארצ'ר - צעירה אמריקאית מבריקה, פיקחית, משכילה ועצמאית במחשבה ובמעשה, שדודתה לידיה טאצ'ט, אשת הבנקאי בדימוס, צירפה אליה בביקורה בבית גיסה המנוח באולבני. גברת טאצ'ט, שאיננה נותנת דעתה על נימוסים והליכות מקובלים, פרשה עם הגיען לחדרה והשאירה את איזבל למצוא את דרכה בבית ובגן ולהתוודע אל יושביו, שלא ידעו כלל על קיומה עד הגיע המברק. איזבל מטביעה את חותמה הן ביושבי הבית, מר טאצ'ט ובנו ראלף, והן בשכנם וידידם, לורד וורברטון. אציל זה, הכלול בכל המעלות האפשריות - צעיר, משכיל, יפה-תואר, אדיב ונעים הליכות, עשיר מופלג וליברל נאור - מתאהב באיזבל ומציע לה נישואים זמן קצר לאחר היכרותם. אלא שאיזבל דוחה אותו, ונימוקיה לדחייה זו משקפים נאמנה את אופייה ואישיותה, אם כי נראים תמוהים וחסרי הגיון לאיש עצמו, ולמעשה, אינם ברורים דיים גם לה עצמה. איזבל חוששת, לדבריה, שנישואים ללורד וורברטון ישללו ממנה את הסיכוי להתנסות בחיי צער. לא שהיא רוצה בצער, היא מדגישה, היא שואפת לאושר, ואף מפנה את וורברטון, בטענה ילדותית משהו, אל אחרים ששמעו זאת מפיה, אך היא מרגישה, שמימד הצער או הקושי נעדר יתר על המידה מחייה ונישואים ללורד וורברטון, על כל מה שמשתמע מהם, יביאו בהכרח לצמצום בניסיון החיים האפשרי שלה.
לצד הסתייגות זו של איזבל מהצעת הנישואים של וורברטון, היא מבטאת גם את החשש מחוסר ההתאמה שלה לתפקיד, שיהיה עליה לקבל על עצמה כרעייתו של לורד. היא סבורה, שהיא עצמאית מדי, שכלתנית מדי, מכדי שתתאים עצמה לחייו, והיא חוששת, מעל לכל, לגרום צער או עוול לאדם אחר. וורברטון מבטל אומנם את חששותיה אלה, שאינו רואה בהם ממש, אך היא נחושה בסירובה. אסונה של איזבל הוא, כי אף שהיא יודעת, במידת מה לפחות, ש"שכל" או "אידאות" באישה עלולים לסכן את אושר נישואיה, הרי דווקא בשעה ששיקולים אלה היו יכולים להציל אותה מהחלטה גורלית בחייה, היא לא תעלה אותם כלל בדעתה, עד שתאחר את המועד.
מחזר קודם, קספאר גודווד, תעשיין אמריקאי צעיר, מגיע אף הוא לאנגליה ופונה אל איזבל בניסיון לשנות את דעתה, לאחר שדחתה את הצעת הנישואים הראשונה שלו בביתה באולבני, אך היא דוחה אותו שוב, ותשוב ותדחה אותו בעתיד, גם כשהיענות להצעתו תהיה הסיכוי האחרון להצלתה מחיים שהיו לכלא. עם כל הערכתה אליו, איננה יכולה להתגבר על רתיעתה מכמה מתכונות אופיו, שתלטנות, כוחנות ותקיפות לצד העדר גמור של הומור, דמיון וטבעיות במגעיו עם אנשים אחרים. חברתה הנאמנה, הנריאטה סטקפול, עיתונאית אמריקאית תקיפה ועצמאית, משבחת את איזבל על סירובה ללורד וורברטון, משום שהיא נרתעת באיבה מאורח החיים של האצולה הבריטית, דוגלת בדמוקרטיה וביצרנות האמריקאית ועושה כל שלאל ידה כדי להשיב את איזבל אל מקורותיה, אך גם העידוד שהנריאטה נותנת לקספאר גודווד בניסיונות החיזור שלו איננו משפיע על איזבל לשנות את דעתה לגביו, על אף הערכתה לחברתה ולאורח מחשבתה.
יורשת.
הקשר בין איזבל לבין הגבר השלישי והמכריע בחייה, זה שיהיה לבעלה - גילברט אוסמונד - מתאפשר בראש ובראשונה הודות לנדיבות לבו וסקרנותו של דודנה האוהב, ראלף טאצ'ט. כיון שברור לראלף, החולני והתשוש, שהוא לא יוכל לזכות בצעירה המקסימה והתוססת כפי שהיה רוצה, הוא מוכן להסתפק בכך, שיאפשר לה לספק את מאווייה ללא הגבלה ולצפות בה מן הצד כשהיא עושה זאת. לשם כך הוא מבקש מאביו הגווע לשנות את צוואתו ולצוות לאיזבל מחצית מן הסכום שציווה לראלף.
התוצאה המידית של נדיבות כנה ואמיתית זו תלויה בנוכחותה של דמות חדשה בעלילה, אם כי לא בחייה, של מרת טאצ'ט - מאדאם מרל, ידידתה הוותיקה שבאה לביקור באחוזת גארדנקורט ומצאה עצמה עדה, בלא שהתכוננה לכך, לימיו האחרונים של מר טאצ'ט. בימים אלה, בעוד אשתו ובנו של הגוסס מבלים את רוב ימיהם לצדו, נשארות שתי האורחות, הצעירה והבשלה, להתוודע ולהעסיק את עצמן כמיטב יכולתן. איזבל מתרשמת לאין שיעור ממאדאם מרל, אישה משכילה, מלוטשת, מפליאה לנגן ומיטיבה לשוחח, הפורשת עליה חסותה בלי להדגיש את עליונותה. מאדאם מרל היא אומנם אמריקאית במוצאה, אבל רוב ימיה עברו עליה באירופה והליטוש החברתי שרכשה במהלך חייה מונע כל סיכוי לרדת לטבעה האמיתי. איזבל נתונה במידה רבה להשפעתה ומאדאם מרל, מצדה, מתרשמת גם היא מתבונתה וקסמה של איזבל. אך עניינה האמיתי בצעירה ניעור כשנודע לה, לאחר מותו של מר טאצ'ט, דבר הירושה המפתיעה בגודלה שהניח לה. בבת אחת הופכת איזבל מסתם צעירה יפה ומבריקה, שמאדאם מרל מצירה על דלות אמצעיה ליורשת עשירה, ומרת מרל, המייחסת ירושה בלתי צפויה זו לפיקחותה של איזבל, מתחילה לפרוש את רשת תככיה.
אירופה.
מרת טאצ'ט לוקחת את איזבל עמה למסע באירופה, המתחיל בפריז, לשם הצטיידות במלתחה היאה ליורשת עשירה. מרת טאצ'ט, אישה יבשה, מוסרית, דקדקנית בענייני מצפון ויושר ועם זאת נאמנה לדרכיה היא בלבד, רואה חובה לעצמה להדריך את אחייניתה באורח החיים הנאות לצעירה במעמדה החדש. איזבל עצמה מתקשה תחילה להסתגל למצבה, אך כעבור זמן קצר היא מגיעה למסקנה, "שהעשירות מידה טובה היא, שמשמעה היכולת לעשות, וכי עצם העשייה מן הסתם כולה תענוג.". גישה זו, שכולה רצון טוב ונדיבות לב אמיתית, היא, היא שתמיט עליה את אסונה, לא במעט בדחיפתה של מאדאם מרל.
במהלך ביקורה הממושך של איזבל בפריז היא מתוודעת מחדש אל מכר מימי ילדותה - אדוארד רוזיר, צעיר אמריקאי במוצאו ואירופאי בחינוכו, מבלה עולם עדין נפש, שימיו עוברים עליו בבטלה אנינה ובאיסוף חרסינה ותחרה. כן פוגשת היא את חברתה הנריאטה סטקפול, שבניגוד למרת טאצ'ט ומאדאם מרל מצטערת בכנות על ההון שנפל בחלקה של איזבל, משום שלדעתה אין היא מציאותית דיה להפיק ממנו טובה והיא חוששת שתיכשל בו מבחינה מוסרית. הנריאטה זו, עצמאית, שתלטנית וחטטנית, תהיה גם להבא משענת איתנה לאיזבל, אם כי גם היא לא תצליח להצילה בבוא הזמן.
לאחר התקופה הפריזאית לוקחת מרת טאצ'ט את אחייניתה המשופרת לאיטליה, אל ביתה שבפירנצה, בישרנותה המיוחדת היא פורשת לפני איזבל את האפשרויות שמעמדה, כיורשת עשירה, פותח לפניה, ביניהן הזכות להסתובב בעולם ללא קרובי משפחה מגוננים, עם בת לויה בלבד, אך בה בשעה היא ממליצה לפניה להישאר עמה, ואיזבל מסכימה. "שכן, על אף דחפים יוצאי דופן שידעה, רחשה הערכה רבה למה שנחשב כרגיל למהוגן, ועלמה צעירה ללא שארי-בשר נראים לעין, הייתה בעיניה תמיד כמו פרח ללא ירק."
בדרכן לפירנצה עוצרות השתיים בסן רמו, לביקור אצל ראלף, ובהזדמנות זו, בשיחה בארבע עיניים, איזבל שואלת אותו ישירות לדעתו על התעשרותה הפתאומית (שעל חלקו המכריע בה אינה יודעת דבר) ומודה באי-הנוחות שעושרה מסב לה, אך ראלף מניח את דעתה ומעודד אותה לפרוש את כנפיה ולהגביה עוף (שהרי לשם כך רצה מלכתחילה להעביר לה את מחצית הונו). הוא מודה אומנם בסכנות העושר לאנשים חלשים, אך לשאלתה של איזבל, מניין לו שהיא אינה חלשה הוא משיב, "אם כן, אראה עצמי מרומה להחריד" ופניו מעלים סומק, שהנערה מבחינה בו.
גילברט אוסמונד.
תככים ונישואים.
בפירנצה מתוודע הקורא, עוד לפני איזבל עצמה, אל גילברט אוסמונד, במעמד שובה של בתו מן המנזר, שבו שהתה שנים רבות. פנזי היא בת 15, ילדה מושלמת בחינוכה, צייתנית וזכה להפליא, וכך רוצה אביה שתישאר - לשעשע אותו ולהנעים את חייו, חיים מטופחים ומפונקים של דל גאה בעיני עצמו, הנתון כולו לסיפוק מאווייו באיסוף יצירות אמנות וחפצי נוי ובהישמרות אנינה מכל טורח ומאמץ. אלא שמאדאם מרל, ידידתו הקרובה, משיאה אותו למאמץ שאיננו חפץ בו, כדי לזכות בפרס המיוחל, בעיניה - יורשת עשירה. אוסמונד מפקפק, נרתע, נשמר לנפשו: "האם היא יפה, נבונה, עשירה, חכמה כוללת ובעלת מידות טובות מאין כמוה? רק בתנאי זה אהיה מעוניין להכיר אותה" הוא אומר, ומאדאם מרל מבטיחה לו, שאכן כזו היא איזבל, ועל כן היא רוצה לזמן אותה בדרכו. וכשאוסמונד תוהה, אם לא נועדה לגדולות מאלה, היא משיבה, "אינני מתיימרת לדעת למה נועדו בני-אדם, אני יודעת מה שאני יכולה לעשות בהם". גורלה של איזבל נחתם, למעשה, בשיחה זו, אם כי לכאורה היו בידה כל האפשרויות להסיט את מהלכו ולשנותו כליל, אך רק לכאורה.
בשלב זה של הספר אין הקורא יודע עדיין מה מניעיה של מאדאם מרל להשיא את איזבל לאוסמונד, וייתכן לראותם כרצונה הכן של ידידה נאמנה להיטיב עם שניים מידידיה, אלא שאיזבל עתידה לעמוד על המניע הנסתר, באיחור רב, להוותה.