עין איה הוא חיבור הגותי של הרב קוק, הנסוב על את אגדות התלמוד הבבלי והמשניות במסכתות ברכות, שבת ומשניות סדר זרעים (הנזכרות בעין יעקב). הביאור מובא בפסקאות ממוספרות ללשון הטקסט התלמודי, ומהן מתרחבים נושאים רבים ומגוונים בסגנון אלגורי. החיבור יצא לאור בארבעה כרכים, בעריכת הרב יעקב הלוי פילבר ובהוצאת מכון הרצי"ה.
כתיבת החיבור וניסיונות הוצאתו לאור.
הרב קוק החל לכתוב את החיבור בהיותו רבה של זוימל. בהיותו רבה של בויסק החל לתכנן את הדפסתו. בשנת ה'תרס"ו (1906), בעודו רבה של יפו, ציין באגרת כי הוא עומד בפרק "במה בהמה", הפרק החמישי במסכת שבת (דף נא – דף נו). בשנת ה'תרס"ח (1908) ציין באגרת נוספת כי טרם הדפיס את החיבור "מחוסר אמצעים". בשנת 'התרע"ד כתב לתלמידו משה זיידל כי לצד השאלה הכספית, "עבודתי ב"עין יעקב" צריכה להרחבת דעת". באותה עת, ביפו, החל מסיבה שאינה ברורה לכתוב מהדורה נוספת של עין איה הנקראת "מהדורה בתרא". במהדורה זו מצוי פירוש חדש על שלושת העמודים הראשונים של מסכת ברכות (18 פיסקאות).
כתיבת החיבור נמשכה בשנות רבנותו של הרב קוק בירושלים. בשבט ה'תרפ"ג (1923) כתב הרצי"ה לרב יחיאל מיכל חרל"פ, בנו של הרב יעקב משה חרל"פ: .
בפתק שהוצמד למחברת האחרונה בכתב היד, שהגיע עד , צוין: "כרך אחרון – ירושלים תרצ"ד. לא נגמר!". בשנת ה'תרצ"ה ציין תלמידו הרב שמואל ברוך שולמן כי החיבור על מסכתות ברכות ושבת צפוי לצאת לאור "בשלושה כרכים". בחודש טבת ה'תרצ"ז (1936), בישיבת האגודה להוצאת כתבי הראי"ה, הכריע הרצי"ה להקדים את הדפסת עולת ראיה שהיה מוכן לדפוס, להדפסת ספר עין איה אשר חלקו הראשון עודו "טעון עיבוד וסידור". בניסן ה'תרצ"ח (1938) דווח כי החיבור, לצד עולת ראיה, מוכן לדפוס ועתיד לצאת לאור במשך הקיץ.
סביב תחילת שנות השישים נעתר הרצי"ה קוק להפצרות תלמידו הרב צפניה דרורי, ערך את דפי ה"מהדורא בתרא" לדפוס, אולם ביקש שיודפס במתכונת הדומה להדפסת התלמוד הבבלי: באמצע העמוד דברי הגמרא, לצדו פירוש רש"י ולמטה פירוש עין איה. העתק השמש לא עלה יפה ולפיכך נזנחה העבודה. באותה עת אבד כתב היד של ה"מהדורה בתרא" ונתגלה כעבור שנים, רק לאחר הדפסת הכרך השלישי של החיבור.
קודם להדפסתו, נדפסו פסקאות מן החיבור בידי הרצי"ה בתוך הסידור עולת ראיה, על פי רוב תוך עריכה שלהן. לצד זאת, לאורך שנים פורסמו פסקאות אחדות במהדורה השנייה של הספר חבש פאר, בספר ארץ חפץ וכן במקומות נוספים.
מקור השם.
מקור השם הוא בפסוק בספר איוב (): "נתיב לא ידעו עיט ולא שזפתו עין איה". איה הוא עוף בעל ראייה חדה. השם רומז לכך שהמחבר סולל כאן במידה מסוימת דרך חדשה ללימוד אגדה כדבריו בהקדמה, ויש בו גם רמיזה לשם המחבר ("אי"ה" בראשי תיבות הוא אברהם יצחק הכהן) ולשמו של הספר "עין יעקב" - שהוא ליקוט אגדות התלמוד עם ביאורים, המשמש בסיס לביאור של הרב קוק בספרו זה.
ההוצאה לאור.
בשלהי שנת ה'תשמ"ו (1986) הוציא לאור הרב יעקב הלוי פילבר, מתלמידיו של הרצי"ה קוק, את הכרך הראשון של החיבור לאור, בהוצאת מכון הרצי"ה. הכרך השני של החיבור נדפס בשנת ה'תש"ן. מהדורה שנייה ומתוקנת של כרכים אלה, בתוספת ה"מהדורה בתרא" בכרך הראשון, נדפסה בשנת ה'תשנ"ה. בשנת ה'תשנ"ד נדפס הכרך השלישי, ומהדורה מתוקנת בשנה שלאחר מכן. בשנת ה'תש"ס הושלמה הסדרה עם צאת הכרך הרביעי לאור.
מהדורת הדפוס של הספר כוללת ארבעה כרכים.
בפתח כל כרך נדפסה הקדמה קצרה מאת העורכים, וכן תוכן עניינים מפורט, המציין את נושאי הפרקים השונים בכרך. כמו כן, בחתימת כל כרך הובא מפתח עניינים מפורט לתכני הכרך. בהקדמה שנדפסה בפתח השער הרביעי ציינו עורכי מכון הרצי"ה, כי בכוונתם "להוציא לאור גם כרך מילואים, שיכלול ליקוטים מדברי הראי"ה בדפוס ובכתב יד על עין יעקב". כרך מילואים זה מעולם לא נדפס.
תוכני החיבור.
מגמת הספר מנוסחת בהקדמה, שרבים מייחסים לה חשיבות גם ללא קשר לתכני הספר. בין השאר מציג בה הרב קוק תפיסה היסטורית ופילוסופית של תקופת בית המקדש השני. בהקדמת הספר כותב המחבר כי בא לכתוב ספר זה בגלל המיעוט (באיכות ובכמות) של ספרי יהדות "קלים לקריאה" בתקופתו.
אופי החיבור ומקומו בכתבי הראי"ה.
כפי הנראה תכנן הראי"ה לכתוב פירוש מקיף על כל אגדות התלמוד הבבלי. כתוצאה מן העיכובים במשך השנים, ניכרים הבדלים משמעותיים בסגנון ובאופי הכתיבה לאורך הספר. לדברי הרב משה צבי נריה, תלמידו של הרב קוק, "המעיין בביאורו של הרב לעין יעקב, עין איה, יווכח מיד באיזו מידה סיגל הרב לעצמו את סגנון המהר"ל וגישתו לביאור מאמרי חז"ל".
יש רבנים הממליצים להתחיל ללמוד את כתבי הראי"ה דווקא מחיבור זה.
עין איה על מסכתות נוספות.
בספר מאמרי הראיה הובאו 15 פרקים מתוך עין איה על אגדות רבה בר בר חנה שבמסכת בבא בתרא.
כמו כן, באייר ה'תש"ע (2010) לרגל חתונה משפחתית, נדפסה החוברת "כהונת רפאל" – מתורתו של הרב רפאל קוק, אחיינו של הראי"ה, ובה בין השאר שש עשרה פיסקאות מעין איה על סדר נשים (מסכתות כתובות ויבמות). פסקאות אלה נדפסו בכרך השישי של אוצרות הראי"ה.
עולת ראיה (סידור)
עולת ראיה הוא סידור תפילה המפורש בידי הרב קוק. הסידור נערך על ידי בנו של הרב קוק, הרב צבי יהודה קוק, ויוצא לאור על ידי מוסד הרב קוק בשני כרכים, כחלק מכתבי הראי"ה. הפירוש על הגדה של פסח המופיע בסידור יצא לאור גם בכרך נפרד.
מבנה הספר.
בפתח הסידור ישנן הקדמות בנושא חשיבות התפילה ופעולתה, המורכבות מפסקאות שונות שלוקטו מכתביו השונים של הרב קוק. הספר מכיל בחלקו כתבים שהוקדשו על ידי הרב קוק במיוחד לצורך כך, ובחלקו ליקוטים מכתביו השונים - בעיקר מספרו עין איה - הנוגעים לענייני התפילה. הסידור בנוסח אשכנז, כנוסח סידורו של הרב קוק בחייו. לפירוש נוספו הלכות בנושא תפילה אשר תומצתו על ידי הרב צבי יהודה קוק מהספר משנה ברורה.
שם הספר.
שמו של הספר, "עולת ראיה", נקרא בשם הקורבן שיש להביא כשעולים לבית המקדש בשלוש הרגלים. בשם זה מרמז הרב קוק על התפילה כתחליף לקורבנות מאז חרב בית המקדש, עניין הנלמד מהפסוק: "ונשלמה פרים שפתינו" (הושע י"ד, ג'). כמו כן, המילה "ראיה" מרמזת לשם המחבר: הרב אברהם יצחק הכהן.
גנון
גנון (שם מדעי: Cercopithecus) הוא סוג של קופים צבעוניים שוכני עצים הנפוצים באפריקה ושייכים לתת-משפחת הגנונים שבמשפחה קופים בעלי זנב.
מאפיינים.
הגנונים נפוצים בכל רחבי אפריקה המשוונית שמדרום לסהרה ובאיי בורנאו (קופי גוחן). הם חיים באזורי ביצה, יער גשם טרופי ובאזורים הרריים, בכל הגבהים - מגובה פני הים ועד לפסגות ההרים. בניגוד לקופים שוכני עצים אחרים, מזונם של הגנונים אינו מוגבל לעלים והם ניזונים גם מפירות ומגרעינים, ולעיתים אף חרקים, זוחלים קטנים ואפילו יונקים קטנים. לכן, לרוב המינים מערכת עיכול קצרה המסוגלת להתמודד עם מגוון המזונות, אך מתקשה לעכל ביעילות עלים. הגנונים מאחסנים את האוכל שהם אוספים בכיסי הלחיים המגודלים שלהם, המכילים כמעט אותה כמות מזון כמו קיבותיהם.
החפיפה הגדולה בשטחי המחיה של הגנונים מחייבת יצירת הבדלים בין המינים. אלו שונים זה מזה בצבעיהם - לכל מין יש צבעים מיוחדים המאפיינים אותו, צבעים המופיעים גם על אחורי הפרטים ומאפשרים זיהוי מכל כיוון.
רוב מיני הגנונים מעבירים את כל חייהם בצמרות העצים, בקבוצות גדולות. הם אף חולקים פעמים רבות שטחי מחיה עם מיני גנונים אחרים ואף עם סוגי קופים אחרים. קבוצות הגנונים מכילות לרוב נקבות רבות ולפחות זכר אחד. זכרים אחרים מסתובבים בשולי טריטוריות הנקבות. לעיתים הזכרים מקימים 'קבוצות רווקים'. המין גנון דברזה ("Cercopithecus neglectus") הוא מונוגמי וחי בזוגות של זכר ונקבה. מין נוסף הוא גנון זאב ("Cercopithecus wolfi") החי בקבוצה של זכר יחיד ומספר נקבות.
לגנונים רגליים אחוריות חזקות וגוף צנום, המאפשרים להם לזנק בקלות מעץ לעץ. זינוקים אלו נעשים בדרך ייחודית - הגנונים לא מכוונים את קפיצתם לענף אחר, כמו רוב הקופים, אלא קופצים אל תוך העלווה ונתפסים על הענפונים שבה. הם חסרי זנב לופת - זנבם חסר את הקצה חסר השער דמוי-האצבע של רבים מקופי העולם החדש, והם אינם יכולים להשתמש בו כדי לתפוס ענפים או לתפעל עצמים. עם זאת, גנונים צעירים עשויים להיתלות על ענפים מזנבם מפעם לפעם, וגורים תופסים את אימותיהן גם בעזרת הזנב.
הטורפים הטבעיים של הגנונים הם שימפנזות,פיתוניים, נמרים ועיטים. עם החדירה המתרחבת של האדם למרכז אפריקה, הופכים הגנונים מטרה לצייד למזון, ומספר מינים אף הגיעו לסף סכנת הכחדה.
שלמה אבן-שושן
שלמה אבן-שושן (רוזנשטיין; 10 בפברואר 1910 – 14 בספטמבר 2004) היה מתרגם עברי, עורך וסופר.
ביוגרפיה.
אבן-שושן נולד בשנת 1910 בעיר מינסק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (מאוחר יותר בבלארוס), וזכה לחינוך עברי מילדות, מאביו, חיים דוד רוזנשטיין, שהיה סופר עברי. בשנת 1925, בהיותו נער, עלה לארץ ישראל, ולמד חקלאות בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. עם תום לימודיו, נדד בארץ ישראל ועבד בחקלאות ביישובים שונים, עד שהצטרף לגרעין המייסדים של קיבוץ שדה נחום, שנקרא אז "קיבוץ השדה". קיבוץ שדה נחום עלה על הקרקע בשנת 1937, ושלמה אבן-שושן עשה בו את כל שנותיו הארוכות.
נולדו לו שני ילדים, דוד ושולה, אשר התייתמו מאימם בגיל צעיר מאוד.