פודו דרומי (שם מדעי: Pudu puda; מכונה גם פודו צ'יליאני או בפשטות פודו), הוא מין של אייל ננסי בסוג פודו, שבתת-משפחת איילי העולם החדש, החי בדרום הרי האנדים שבאמריקה הדרומית. הוא בין הפרסתנים הקטנים בעולם, והוא האייל הקטן ביותר לאחר קרובו הפודו הצפוני. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1782 בתור יעל קטן, ורק שנים רבות לאחר מכן הוכר כמין במשפחת האייליים. אין לו תת-מינים, אך אוכלוסיות על האיים נבדלות במקצת מהאוכלוסיות היבשתיות בגודל ובמראה. לפודו הדרומי צורת גוף קטנה ועגלגלה המאפשרת לו לצלול בסבך ולהיעלם, והוא מותאם היטב למחיה על מורדות ההרים: פרוותו גסה ועבה ומגינה עליו מפני רוחות וטמפרטורות נמוכות, מבנה גופו חסון ומוצק ורגליו קצרות ועבות. צבעו משתנה בין חום אפרפר-כחלחל בחורף לחום אדמדם בקיץ, עם גוון בהיר יותר בגחון, ברגליים ובאוזניים. גובהו של הפודו הדרומי בכתפיים כ-40 ס"מ בלבד ומשקלו 13 ק"ג לכל היותר. הדו-צורתיות הזוויגית נמוכה מאוד אצל מין זה, ומתבטאת בכך שהזכר כבד במעט מהנקבה והוא בעל קרניים זעירות דמויות מחט או קוץ.
הפודו הדרומי מאכלס את החלק הדרומי של הרי האנדים באמריקה הדרומית, והוא נפוץ בעיקר בצ'ילה ובמידה פחותה בארגנטינה; הוא מצוי גם על האי צ'ילואה השייך לצ'ילה. בית הגידול שלו הוא יערות גשם ממוזגים על מורדות ההרים עד גובה של 1,700 מטר מעל פני הים, והוא מעדיף קרבה לגופי מים גדולים שאליהם יוכל להימלט בעת סכנה - עקב היותו שחיין מצוין. הפודו הדרומי הוא מין פעיל דמדומים: שיא פעילותו בשעות הבוקר, בשעות הערב ובתחילת הלילה, בעוד שבשאר הזמן הוא ספון באזורי מנוחה. שיחור המזון נעשה בדרך כלל בקצוות היער ובכרי שיח שבהם הצמחייה הנמוכה מגוונת יותר עקב חדירת קרני השמש. אף שתזונתו מורכבת מעלים, עשבים, פירות, זרעים ופלורה נמוכה אחרת, הפודו בררן מאוד במזונו עקב דרישות האנרגיה הגבוהות של גופו וקצב חילוף החומרים המהיר שלו. הוא יונק טריטוריאלי החי רוב הזמן בבדידות, ונוהג לסמן את שטחו באמצעות הפרשות מבלוטות ריח המשמשות כסימן אזהרה לפודואים זרים להתרחק מהאזור. אף על פי שתתכן חפיפה בין הטריטוריות של הזכר והנקבה, הם פעילים בגפם ברוב ימות השנה ונראים יחדיו בעיקר בעונת הרבייה. לאחר תקופת היריון ארוכה יחסית, הנקבה ממליטה עופר אחד בדרך כלל הדומה בגודלו לחתלתול, השוהה עם אמו עד גיל 8 חדשים, ולאחר מכן הופך לעצמאי.
תחום התפוצה הנוכחי של הפודו הדרומי מצומק יחסית לתחום ההיסטורי, עקב השמדת כ-90% מיערות הגשם הממוזגים באמריקה הדרומית. מלבד אובדן בית הגידול, הפודו הדרומי מאוים על ידי ציד לבשרו, פציעה על ידי כלבי בית, תחרות על מקורות מזון עם פרסתנים לא מקומיים שהוכנסו על ידי האדם כדוגמת האייל האדום וחזיר הבר, וכן על ידי לכידה לא חוקית בטבע למכירה בתור חיית מחמד. הרשימה האדומה של IUCN מסווגת את הפודו הדרומי כמין קרוב לסיכון (NT), והאוכלוסייה שלו נמצאת במגמת ירידה.
שמות וכינויים.
כאשר הקונקיסטאדורים הספרדיים נתקלו באייל הזעיר הזה במהלך ניסיונות הכיבוש של צ'ילה מידי האינדיאנים, הם שמו לב שהוא מכונה על ידי ילידי המפוצ'ה פּוּדוּ והחלו להשתמש אף הם בכינוי זה, מה שהוביל בסופו של דבר להשתרשות השם במהלך השנים והפיכתו לשם הרשמי והשם המדעי של הסוג - פודו ("Pudu"); כפילות השם המדעי של המין ("Pudu puda"), מרמזת בדרך כלל על היותו של בעל החי מין יחיד בסוגו או המין הראשון שהתגלה מאותו הסוג (דוגמאות לכך הם אייל הכרמל, צפיר האלפים ודוקרן הסטינבוק). כינויים אחרים פחות ידועים שניתנו לו על ידי המפו'צה הם רוּקוֹ או פֶּיוּ. השם הרשמי של המין - פודו דרומי או פודו צ'יליאני, מרמז על התחום הדרומי של תפוצתו הנבדל מהתחום הצפוני של קרובו, וכן על הישות המדינית העיקרית שבה הוא חי. בצ'ילה, הוא מכונה גם על ידי המקומיים עז הרים צ'יליאנית אף ששם זה שגוי שכן הפודו אינו קשור לתת-משפחת היעלים. באנגלית יש המכנים אותו גם אייל ננסי, שכן במשך זמן רב הוא נחשב לאייל הקטן בעולם בטרם התגלה קרובו הצפוני.
אבולוציה.
ההיסטוריה האבולוציונית של הפודו, מתחילה לפני כמעט 20 מיליון שנה בתקופת המיוקן. האבות הקדמוניים של האיילים באותה תקופה, היו קטנטנים ופרימיטיביים - דמויי איילוניים, והם שכנו ביערות ובביצות באירואסיה. בעקבות שינויי אקלים בתחילת הפליוקן שהובילו ליצירת שטחי מרעה אופטימליים, החלו אותם איילים קטנים להתפתח למגוון צורות בינוניות, גדולות וענקיות, כשרבים מהם הגיעו לאמריקה הצפונית דרך מצר ברינג. במחצית השנייה של הפליוקן לפני 2.5 מיליון שנה, חדרו האיילים הצפון-אמריקנים לאמריקה הדרומית לצד מאות יונקים אחרים במהלך ההחלפה האמריקנית הגדולה שהתאפשרה בעקבות פעילות געשית שיצרה גשר יבשתי בין אמריקה הצפונית לדרומה הידוע כיום כמצר פנמה, מה שהוביל לשינויים מרחיקי לכת בפאונה הדרום אמריקנית. האיילים היו בין הפרסתנים העיקריים שהסתגלו בהצלחה ביבשת החדשה, וניתן לייחס זאת חלקית להיעדר מעלי גירה אחרים.
האיילים התפתחו באמריקה הדרומית והמרכזית למגוון צורות, אשר באופן כללי התחלקו לשתי קבוצות: הקבוצה הגדולה, ממנה התפתחו מינים כמו אייל הביצות, אייל הפמפס ואייל פרדי, והקבוצה הקטנה ממנה התפתחו מינים כמו המזאמה והפודו. בעוד שבני הקבוצה הגדולה אכלסו ערבות-עשב, מרעה, ביצות ויערות רגילים, החלו בני הקבוצה הקטנה למלא את הנישות האקולוגיות ביערות הגשם הטרופיים בעלי צמחייה סבוכה במיוחד, וכן ביערות הרריים וטונדרה אלפינית. בהתאם לכך, פיתחו המינים הגדולים קרניים מסועפות במידה זו או אחרת, בעוד שהמינים הקטנים פיתחו קרניים קטנות חסרות סיעופים - אשר אינן מסתבכות בצמחייה הטרופית והסבוכה. בנוסף, התכווץ מבנה הגוף של בני הקבוצה הקטנה והפך לקומפקטי ועגלגל על מנת להקל על התנועה בסבך, ואצל מינים הרריים כמו הפודו, הפך הגוף לננסי ומוצק בדומה למבנה הגוף של יונקים הרריים אחרים. עקב נסיגת מעטה הקרחונים בתקופת הקרח האחרונה, נוצר הארכיפלג הפטגוני באוקיינוס השקט לחופי צ'ילה, בו האי הגדול ביותר הוא האי צ'ילואה; כתוצאה מכך, הפכה אוכלוסיית הפודו הדרומי על האי למבודדת והתפתחה בנפרד מהאוכלוסייה היבשתית - מה שהוביל להבדל בין האוכלוסיות במראה, בגודל ובגנטיקה. לטענת מספר חוקרים, ההבדל בין האוכלוסיות מגיע לרמה של תת-מין.
טקסונומיה וגנטיקה.
הפודו הדרומי, תואר מדעית לראשונה בשנת 1782 על ידי הכומר הצ'יליאני חואן איגנסיו מולינה שהיה גם חוקר טבע, צפר, בוטנאי, גאוגרף והיסטוריון; במהלך השנים שלאחר גילוי המין, חוקרי הטבע היו בטוחים שמדובר בפרסתן ממשפחת הפריים: מולינה תיאר אותו בתחילה כ-"Capra puda", שכן מבנה הגוף המוצק והקצר שלו בשילוב עם בית הגידול ההררי גרמו לכומר לחשוב שמדובר במין של יעל קטן, ואכן הוא נקרא כך עד 1788. הזואולוגים שלאחר מכן, סברו שמדובר בסוג של כבש בר ננסי, ולכן כינו אותו "Ovis pudu", ובשם זה נעשה שימוש עד ל-1814. מ-1816 עד 1846, סברו שהפודו הוא מין אנטילופת-עז, והוא קיבל את השם המדעי "Antilocapra pudu" המרמז על כך; רק בשנת 1846 - 60 שנה לאחר גילויו, הפודו הוכר כמין במשפחת האייליים, אולם גם אז לא תם הבלבול הטקסונומי שלו, כאשר בתחילה הוא נחשב למין בסוג אייל ("Cervus pudu"), לאחר מכן הוכר לסירוגין כסוג בפני עצמו (נקרא אז "Coassus") או בסוג מזאמה (בתור "Mazama pudu"), ורק במהלך המאה ה-20 קיבל את שמו הנוכחי (- "Pudu puda").
הפודו הדרומי משויך לסוג פודו בשבט "Odocoileini" שבתת-משפחת איילי העולם החדש לצד קרובו הפודו הצפוני, והשניים ממוקמים במשפחת האייליים שבתת-סדרת מעלי גירה. המינים הקרובים אליהם ביותר מבחינה גנטית הם מיני המזאמות, ובמיוחד המינים הקטנים בסוג כדוגמת מזאמה ננסית ומזאמה ביצתית שחולקים דמיון רב עם הפודואים. מין המזאמה הידוע בדמיון היוצא מן הכלל שלו לפודו, הוא הצ'וני הקטנטן שכמעט זהה מבחינה חיצונית לפודו הצפוני עד שנחשב בעבר כחלק ממנו, וגדול רק במעט מהפודו הדרומי (אם בכלל). מינים אחרים בתת-המשפחה שבעלי דמיון מסוים לפודו הם הסוגים אייל הסבך ואלקרן הגדות בעלי הגוף העגלגל, אף שמבחינה גנטית, הם בעלי קרבה רחוקה יותר לפודו לעומת אייל פרדי או אייל הפמפס שמסווגים באותו שבט יחד עם הפודו. בתת-המשפחה קיימים גם מיני איילים גדולים מאוד שלא ניתן למצוא דמיון קלוש בינם לבין הפודו כמו אייל קורא, אייל הביצות או אייל הצפון.
לפודו הדרומי אין תת-מינים מוכרים; עם זאת, האוכלוסיות שנמצאות על האי צ'ילואה נבדלות מהאוכלוסיות היבשתיות במספר מאפיינים אנטומיים ומורפולוגיים. הפודואים החיים על האי צ'ילואה גדולים יותר מהפודואים היבשתיים והם אינם מפגינים גמדות איים בניגוד למה שהיה מצופה מהם. אף על פי שמספר חוקרים הציעו להכיר באוכלוסיות בצ'ילואה ככאלו המהוות יחידה אבולוציונית נפרדת, חוקרים אחרים שללו זאת בטענה שהן אינן עומדות בקריטריונים המינימליים כדי לקבל מעמד של תת-מין. נדרשים מחקרים מעמיקים יותר על הפודואים באי כדי לקבוע את המעמד שלהם.
הקריוטיפ של הפודו הדרומי נחקר לראשונה בשנת 1972, ועד 1994, נעשו עוד 3 מחקרים נוספים; הנתונים שעולים מהם, מצביעים על כך שלפודו הדרומי מספר דיפלואידי של 70 כרומוזומים, כשאצל הזכר, כרומוזום Y קטן יותר מכרומוזום X.
תיאור ואנטומיה.