במאי 1974 התמנה בנימין בן אליעזר לפקד על יחידת המיעוטים. במהלך השנתיים הבאות התחולל מהפך ששינה את דמות היחידה. פואד ביקש מאלוף פיקוד הצפון, רפאל איתן, לאשר שינוי במבנה ובמהות כך שתוקם מפקדה גזרתית שתשלוט על כל המרחב היבשתי והימי בגבול לבנון. בתוך זמן קצר הועתקה מפקדת היחידה מטירה למחנה סמוך לנהריה. יחידת הסיור קיבלה גיזרת אחריות בחוף הים מראש הנקרה ועד חיפה והשתלבה במערכת אבטחת החוף. באותה עת גם הועלה גדוד החי"ר הסדיר של היחידה מהדרום לצפון. שינוי זה הביא להפיכתה של היחידה לעוצבה מרחבית, שבתוך זמן קצר הפכה לעוצבה פעילה מאוד עקב עלייה בפעילות החבלנית בגבול הצפון. הוקמו גדודי חי"ר ממאגר המילואים של היחידה ואלה התאמנו ועסקו בבט"ש. ההישגיות האישית והתקנים החדשים הביאו לפריצת מגבלות הדרגה ורבים מקציניה הגיעו לדרגות סא"ל ואל"ם (כאשר סעיד עבד אל-חק היה שוב הקצין הדרוזי הראשון לו הוענקה הדרגה הבכירה). באותה שנה זכה רס"ן מופיד עאמר (לאחר מכן אל"ם), מפקד הסיירת, בצל"ש אישי.
בן-אליעזר פעל להקטין את מעורבות נכבדי העדה בענייני היחידה. מחליפו, אל"ם גדעון המאירי, אשר פיקד על היחידה בשנים 1976–1977 הביא את היחידה למעמד "יחידה מובחרת". גולת הכותרת של פעילותה בתקופה זו היה מבצע ליטני ב-1978, שבו לראשונה בתולדותיה השתתפה היחידה באופן פעיל במבצע מלחמתי רחב של צה"ל ולאחר לחימה לכיבוש ולטיהור דרום לבנון הייתה במשך חמישה חודשים האחראית לגיזרה שמדרום לעיר צור.
עם פתיחת חילות נוספים בפני בני עדות המיעוטים הוחלט בינואר 1982 כי העוצבה לא תהיה מורכבת יותר רק מחיילי מיעוטים, אלא תהיה יחידת חי"ר רגילה. לפי החלטה זו, החיילים הדרוזים החלו משרתים ביחידות צה"ל השונות כמעט ללא הגבלות.
ב-6 ביוני 1982 החל מבצע שלום הגליל. שיעור ההתייצבות בין אנשי המילואים הדרוזים הגיע ל-100%. אולם לא אנשי המילואים, אלא חיילי הסיירת, המורכבת מחיילים סדירים שרובם דרוזים, הם שהשתתפו בשלבים הראשונים של הלחימה בלבנון לצד כוחות סדירים אחרים של יחידת האם (עוצבת ברעם). תוכנית המבצע הכתיבה לסיירת לנוע לעבר צור וצפונה לה, עד לגשר קאסימיה מול נהר הליטני. מפקד הסיירת, רס"ן רפיק סעיד (לימים אל"ם), בן הכפר יאנוח, הצליח להגיע ליעד שהוכתב לו ביעילות, אבל עוד בטרם עלה בידי הסיירת להתבסס ביעד שלה, היא נקראה לסייע לכוחות אחרים של היחידה, אשר נקלעו לקרבות קשים. לסיירת היו הרוג אחד ושני פצועים. מאוחר יותר התבקש מפקד הסיירת להקצות כוח לסייע לגדוד הנח"ל שאמור היה להשתלט על מחנה רשידיה ב-8 ביוני.
לקראת סיום המלחמה הייתה הסיירת בין הכוחות שעלו לעבר ביירות להשתלב בסגר על מערב העיר אך התוכנית בוטלה והסיירת חזרה דרומה. רק באוגוסט חזרה וחייליה השתתפו בטיהור מערב ביירות.
ממלחמת לבנון הראשונה ועד לפירוק הגדוד.
בראשית שנת 1985 התקבלה ההחלטה על פינויו של צה"ל מלבנון. סיום מבצע שלום הגליל גם מסמן אולי את סוף הפרק ההיסטורי אשר שמו "יחידת המיעוטים" ולידתו של הגדוד הנוכחי. בסוף שנות השמונים שינה מפקד הגדוד דאז, נביה מרעי (שנהרג במהומות מנהרת הכותל בשנת 1996) את שם הגדוד ל"חרב" על מנת להעלות את גאוות היחידה, ולתרום להעלאת המוטיבציה בקרב הדרוזים להתגייס. מפקדי הגדוד היו מאז ברובם המוחלט דרוזים וכך גם חייליה, אך בהיות הדרך של בני העדה פתוחה להשתלב ביחידות אחרות, רבים אכן משרתים בחילות השונים בצה"ל. מספר הקצינים הבכירים הדרוזים בצה"ל עולה בהתמדה ושיעורם גבוה יחסית לגודל האוכלוסייה משיעור הקצינים היהודים. מספר דרוזים גם סיימו בהצלחה מסלולים הנחשבים ליוקרתיים בצה"ל כגון קורס טיס וקורס חובלים.
בשנת 2000 פורק "פלס"ר שחר" ואוחד עם שאר היחידה. לאחר תקופה ארוכה שבה הוצב באזור רצועת עזה, עבר הגדוד בשנת 2001 לשרת בגזרת גבול הצפון, מתוך מחשבה על הקרבה לבתיהם של רוב המשרתים בו.
בשנת 2001 הגדוד עבר לצפון ונפרס בגזרת חטיבת ברעם. בשנת 2002 תפס את הפיקוד סא"ל אנואר סעב, הקצין הדרוזי הראשון שעבר קורס פיקוד ומטה במרינס C&amp;SC בארצות הברית מיד אחרי סיום תפקידו. בתקופה זו הגדוד ביצע פעילות מבצעית בקו הגבול במהלכה נפצע קשה לואי מרעי שאיבד שתי רגליו כתוצאה מעליה על מטען, ונהרג סג"ם ין שנפגע מטיל נגד טנקים בזמן פינוי מטענים בתוך לבנון. ביום פרוץ מלחמת לבנון השנייה הגדוד היה אמור להחליף את גדוד המילואים של חטיבה 300 בתעסוקה מבצעית במרחב זרעית. לכן, בעוד חזבאללה תקף את הסיור האחרון של גדוד המילואים, מפקדי גדוד חרב כבר היו בגזרה והיו הראשונים לטפל באירוע. הגדוד היה הראשון שנכנס לשטח לבנון, וכמו כן האחרון שעזב את השטח. הגדוד אשר מוכשר בלחימה בשטח סבוך מיצה את כישוריו ומשום כך חיילי הגדוד הרגו למעלה מ-15 מחבלים, וסיימו את הלחימה ללא נפגעים. הגדוד חשף כלי נשק בכפר מרווחין. בהמשך תפס עמדות במארון א-ראס ולבסוף נכנסו רגלית עד בית יהון משם חזרו לישראל בעת כניסת הפסקת האש לתוקף. במהלך הלחימה ארבעה חיילים חזרו לכפריהם בצפון כדי להתחתן, ומיד שבו ללחום, היה זה הגדוד עם שעות התרעננות המועטות ביותר. הגדוד קיבל ציון לשבח יחידתי מאלוף פיקוד הצפון, על פעילותו במלחמה זו.
ב-18 במאי 2015 החליט הרמטכ"ל גדי איזנקוט, כי הגדוד יפורק, במטרה לשלב את בני העדה הדרוזית בכלל יחידות ומערכי צה"ל. כעבור חמישה חודשים, ב-11 באוקטובר 2015, הגדוד נסגר וחייליו פוזרו ביחידות ובמערכי צה"ל השונים. על מנת לשמר ולהוקיר מורשת הגדוד התווסף סמל הגדוד לתג עוצבת ברעם.
זיג זאואר
זיג זאואר (בגרמנית: SIG-Sauer) היא חברת נשק גרמנית-שווייצרית המייצרת בעיקר נשק קל כגון אקדחים, רובים ומקלעים. לחברה מפיצים בכל רחבי העולם, בין היתר SIGARMS האמריקאית המייצגת את החברה בארצות הברית ובנוסף השיגה אף רישיונות יצור.
היסטוריה.
תחילתה של חברת זיג זאואר במפעל כרכרות שהוקם על ידי פרדריך פייאר, היינריך מאוזר וקונרד נהר. לכשזכו השלושה במכרז לייצור 30,000 רובים נטעני קנה הם שינו את שם החברה לחברת Schweizerische Industrie Gesellschaft או בקיצור - SIG - חברת התעשייה השווייצרית. זיג החלו מייצרים בשנת 1949 את מה שנחשב לאקדח החצי-אוטומטי הטוב בעולם בזמנו - סדרת ה־SIG210. למרות איכותו הגבוהה, לא זכה האקדח לנתח שוק גדול עקב מחירו הגבוה. עקב כך, החלה חברת זיג בתכנון אקדח שיהיה מתקדם ועם זאת זול, יחסית לסדרת ה־210.
בשנת 1970 הגיעו בחברת זיג להחלטה (בעיקר משיקולים כספיים) לשתף פעולה עם חברת J.P. Sauer &amp; Sohn. לפיכך, בשנה זו קמה חברת SIG-Sauer שהחלה ביצור אקדחים - החל מסדרת ה־P220 שיצורה החל ב־1975 ונמשך עד ימינו אלו.
חברת זיג זאואר עסקה עד מלחמת העולם השנייה בעיקר ביצור רובי ציד. במהלך מלחמה זו, ייצרה חברת זאואר את אחד האקדחים האיכותיים שיוצרו עד אז - זאואר 38H. אחרי המלחמה נטשה חברת זאואר את תחום האקדחים, עד למיזוגה עם חברת זיג, מיזוג שנתן רוח חדשה לשתי החברות בתחום האקדחים החצי-אוטומטיים.
בשנת 1985 נוסדה בארצות הברית שלוחתה האמריקאית של חברת זיג זאואר - זיג-ארמס (SIGARMS) שהחלה לייבא את האקדחים P220 ו־P230.
Sauer 202.
Sauer 202
גוש-דן
Nightwish
ירכתיים
פולאט
פולט
עבאס אל מוסאווי
אלכסנדר אוברוב
חוסר של פולאט
חסר של MTHFR
שואת יהודי רומניה
שואת יהודי רומניה התרחשה בתקופת מלחמת העולם השנייה. מאות אלפי יהודים נרצחו או מתו בקרה, רעב, מחלה ועבודת כפייה בשטחים שנשלטו על ידי רומניה. האוכלוסייה היהודית, שחיה ברומניה ובשטחים שתחת שלטונה ערב מלחמת העולם השנייה התפצלה בין שלוש חטיבות גאוגרפיות עיקריות בתקופת השואה: צפון טרנסילבניה, שב-1940 לאחר תכתיב וינה סופחה להונגריה ויהודיה הוגלו למחנות המוות ונשמדו בשואת יהודי צפון טרנסילבניה; בסרביה, צפון בוקובינה וטרנסניסטריה, שסופחו לברית המועצות ב-1940 ונכבשו על ידי רומניה במבצע ברברוסה ב-1941, ויהודיהם נטבחו במקום מושבם או גורשו לטרנסיסטריה, שם הורעבו ונרצחו; והרגאט ודרום טרנסילבניה, שאוכלוסייתן היהודית נרדפה ונפגעה קשות, אך השמדת מרביתם, שתוכננה לשנת 1942, נדחתה לאחר תבוסת מדינות הציר בקרב סטלינגרד ובסופו של דבר לא יצאה לפועל.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שלטה רומניה על טריטוריה הנמצאת כעת בתחומי רפובליקת מולדובה ובתחומי אוקראינה, ועל כן התייחסות ליהדות מולדובה תהיה כאל חלק מיהדות רומניה. בסך הכול נרצחו באזורים שבשליטת רומניה דאז, תחת השליט הדיקטטור יון אנטונסקו, 380,000 עד 400,000 יהודים, כולל יהודי טרנסניסטריה.
נתונים סטטיסטיים על שואת יהודי רומניה.
בשנת 1930 היו ברומניה (בגבולות "רומניה הגדולה" שכללה את בוקובינה, בסרביה כל טרנסילבניה והקדרילטר) 756,930 יהודים.
45,000 עד 60,000 יהודים נרצחו בבוקובינה ובבסרביה על ידי יחידות צבא גרמניות ורומניות. 105,000 עד 120,000 יהודים רומנים נוספים מתו כתוצאה מהגלייתם לטרנסניסטריה, שם נחשפו לתנאי מזג אוויר קשים ללא דיור וביגוד מתאים, הורעבו וחיו בתנאים סניטריים שאיפשרו התפתחותן של מגפות. השלטונות הרומניים רצחו גם 115,000 עד 180,000 יהודים אוקראינים, בפרט באזור אודסה. עוד כ-15,000 יהודים נרצחו בפרעות יאשי. פרט למספרים גדולים אלה היו עוד רציחות בתחום הרגאט בפרעות דורוחוי, בטבח בגאלאץ, בפרעות בוקרשט ובמקומות נוספים, אך במספרים קטנים מאלפים.