ב-1911, בהגיעו לגיל 21 ובהיותו עדיין בעל אזרחות רוסית, היה חייב להתגייס לצבא הרוסי. כדי להסיר מהוריו איום בקנס כספי, חזר יוסף לרוסיה כדי להתגייס לצבא. לאחר שלושה חודשים ערק מהצבא וחזר ארצה (לפי החוק הרוסי, לאחר שלושה חודשי שירות הסתיימה אחריות ההורים על ילדיהם ולא נדרשו לשלם קנסות).
בתקופת מלחמת העולם הראשונה אסרו העות'מאנים את יוסף, יחד עם שאר הגברים בדגניה, וכלאום בבית במושבה כנרת. הוא שוחרר לאחר שמונה על ידי הטורקים כמתווך ובתפקיד זה ניסה לסייע לאסירים בארץ ולאלה שהועברו לבית כלא בדמשק.
ב-1919, מייד עם סיום המלחמה, החליט הוועד המרכזי של הפועל הצעיר לשלוח שליח לרוסיה כדי לחדש את הקשר עם המשפחות והחברים שם ויוסף נבחר לנסיעה זו. מכיוון שהיה חסר דרכון נאלץ לעשות את הדרך באופן לא חוקי דרך מטולה, ביירות, קושטא עד הגיעו ליעדיו בנובורוסיסק (שלחוף הים השחור), סטברופול, באקו ורוסטוב. במקומות בהם עבר נפגש עם קבוצות יהודים שחלמו על עלייה וסיפר על המצב בארץ. לאחר שמילא את שליחותו חזר, בדרך לא דרך, ארצה והגיע לדגניה ב-30 ביולי 1919 (הוא היום בו טבע יוסף בוסל בכנרת). את רשמי מסעו העלה בעיתון הפועל הצעיר.
בשנת 1920 בין מייסדי ההסתדרות, ופעיל במסגרת "ההגנה". ב-1921 עבד בשכונת נווה שלום ובמהלך מאורעות תרפ"א הוכה על ידי ערבים בכל חלקי גופו.
בשנות ה-30 היה חבר בדירקטוריון של קרן היסוד.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941 התנדב לצבא הבריטי, והוא בן 51 שנים. ברץ היה פעיל במתן תנאים טובים לחיילים המשוחררים, והקים את "הוועד למען החייל", שסייע לחייל המתנדב הארץ ישראלי בכל מקום בו נמצא. שלושה מבניו התגייסו אף הם לצבא הבריטי.
בשנת 1942 היה בין מקימי האגודה למען החייל, ועמד בראשה.
בשנת 1949 נבחר מטעם מפא"י לכנסת הראשונה.
בשנת 1961 זכה, עם עוד שמונה ממייסדי דגניה, בפרס מיוחד במסגרת פרס קפלן.
משפחתו.
יוסף נישא ב-1912 למרים אוסטרובסקי, אותה הכיר בתקופת עבודתו בעתלית. לזוג נולדו שבעה ילדים. בנם הבכור היה הילד הראשון של דגניה והולדתו גרמה לקרע בקבוצה מאחר שחברי הקבוצה החליטו שלא להביא ילדים לעולם לאור מצב האקלים והביטחון. יוסף נפטר ב-1968 לאחר מחלה ממושכת, ונקבר בדגניה א'. רעייתו מרים נפטרה ב-1970 והובאה אף היא למנוחות בדגניה.
הנצחתו.
"בית החייל" בתל אביב-יפו נקרא על שמו, כמו גם רחובות בפתח תקווה, חולון, בת ים וטבריה.
פארקים לאומיים בניו זילנד
פארקים לאומיים, שמורות טבע ושטחים מוגנים אחרים מהווים כמעט שליש משטחה של ניו זילנד. שטחים אלו משתרעים על יותר מ-80,000 קמ"ר, המהווים שטחים מוגנים מסיבות סביבתיות, תרבותיות, היסטוריות או מדעיות. בניו זילנד מוכרזים 14 פארקים לאומיים, המשתרעים על שטח של כ-25,000 קמ"ר. הפארק הלאומי טונגרירו הוכרז ב-1887 והיה הפארק הלאומי הראשון בניו זילנד, הפארק הלאומי הגדול ביותר בניו זילנד הוא הפארק הלאומי פיורדלנד בדרום האי הדרומי, שטחו הוא 12,519 קמ"ר והוא אחד הפארקים הלאומיים הגדולים בעולם. בנוסף לפארקים הלאומיים קיימות בניו זילנד 20 שמורות יער בשטח כולל של 18,000 קמ"ר, כ-3500 שמורות טבע קטנות בשטח כולל של 15,000 קמ"ר ו-21 שמורות ימיות.
מחלקת השימור של ניו זילנד (Department of Conservation - DOC) הוקמה ב-1987 ומאז מנהלת את כל הפארקים הלאומיים ושמורות הטבע בניו זילנד, אחראית על פרויקטים של שיקום סביבתי, שימור מינים, הגנה מפני שרפות, סימון ואחזקת מסלולי טיול, מתקני קמפינג ובקתות ללינה בטרקים.
In My Life
In My Life (בתרגום חופשי: בחיי) הוא שיר של להקת הרוק הבריטית הביטלס מהאלבום Rubber Soul שיצא בשנת 1965. השיר נכתב ברובו על ידי ג'ון לנון אבל הקרדיט ניתן ללנון-מקרטני. מאוחר יותר, לנון ומקרטני לא הסיכמו בנוגע למידת השפעתם על השיר. ג'ורג' מרטין מבצע באמצע השיר סולו פסנתר, שמהירותו הוגברה כדי לגרום לו להישמע יותר כמו צ'מבלו. השיר הוקלט באולפני אבי רוד ואורכו הוא 2:28.
השיר היווה השראה למפיקי מוזיקת פופ להשתמש בצ'מבלו בשירים שלהם. השיר דורג במקום ה-23 ברשימת השירים הגדולים בכל הזמנים של המגזין "רולינג סטון", ובמקום ה-5 ברשימת "100 שירי הביטלס הגדולים ביותר" של המגזין. מוג'ו מיקם את השיר במקום הראשון ברשימת "השירים הגדולים של כל הזמנים" בשנת 2000.
לשיר יצאו כמה גרסאות כיסוי, המוכרות ביניהן של אוזי אוסבורן, קית' מון וג'וני קאש.
הקלטה.
השיר הוקלט ב-18 באוקטובר והיה גמור פרט לגשר האינסטרומנטלי. באותו הזמן, לנון עוד לא החליט באיזה כלי מוזיקלי להשתמש, אבל בסופו של דבר ביקש מהמפיק ג'ורג' מרטין לנגן סולו פסנתר, בהציעו "משהו בארוקי". מרטין כתב מלודיה בהשפעת באך אבל גילה שהוא לא מסוגל לנגן אותה בטמפו של השיר. ב-22 באוקטובר הוקלט הסולו עם הטייפ בחצי מהירות, כך שכשהוא ינוגן במהירות נורמלית המלודיה היא פי 2 מהירה יותר ובאוקטבה גבוהה יותר, מה שפותר את בעיית הטמפו ומעניק לשיר גוון ייחודי, שמזכיר את הצ'מבלו.
מבצע ברנהרד
מבצע ברנהרד (בגרמנית: Aktion Bernhard) הוא מבצע שיזמו הנאצים בימי מלחמת העולם השנייה לשם ערעור כלכלת בריטניה על ידי הצפת בריטניה בשטרות כסף מזויפים בסכום המוערך בין 132.6 ל-300 מיליון לירות שטרלינג.
התוכנית.
התוכנית לזייף ולהפיץ בבריטניה שטרות כסף בריטי מזויף על מנת לערער את כלכלתה הייתה פרי יוזמת האס אס, וקיבלה את אישורו של היינריך הימלר. במקור, מבצע הזיוף נקרא "מבצע אנדריאס" אך הקצין הממונה על מבצע הזיוף, אלפרד נאויוקס, נחשד בהתקנת ציוד האזנת סתר במקומות מפגש של דיפלומטים וקצינים גרמניים בכירים. הוא הודח מתפקידו ונשלח לחזית. במקומו מונה מיור האס אס ברנהרד קריגר ושם המבצע שונה בהתאם ל"מבצע ברנהרד". קריגר, יליד 1904, היה כבר בעל ניסיון כזייפן בשורות האס אס. הוא הדפיס בולי דואר בריטיים שהוכנסו בהם סמלים יהודיים וסובייטיים, בניסיון לערער את אמונתם של הבריטים בצדקת מלחמתם ולהראות להם שמלחמתה של בריטניה הייתה למען היהודים וברית המועצות. כאן הייתה טמונה תעמולה אנטישמית ואנטי סובייטית, כאילו בריטניה פועלת למען כוחות האופל (מבחינת הנאצים), היהדות הבינלאומית והבולשביקים. את הבולים זייף קריגר באמצעות אסירים מעמי אירופה הכבושה, לרבות יהודים.
הביצוע.
שטרות הכסף המזויפים הודפסו במחנה הריכוז זקסנהאוזן, ששכן 25 ק"מ מצפון מזרח לברלין. קרוגר הרכיב צוות של 142 אנשים, רבים מהם יהודים, חלקם מבין אסירי המחנה, שהיה להם ידע וניסיון בדפוס, ובאמצעותם זייף שטרות בערכים של 5, 10, 20 ו-50 לירות שטרלינג. אנשי הצוות זכו ליחס מועדף משאר האסירים שכלל: מזון רב, טיפול רפואי, ומגורים נאים. המבצע סווג כסודי ביותר שממנו מודרו גם השומרים ששמרו סביב המבנים.
המבצע היה מורכב והיה כרוך במציאת נייר מתאים, הטבעת סימן מים, הכנת לוחות דפוס ופענוח הקוד לפיו הקצו הבריטים מספרים סידוריים לשטרות. עד לסיום המלחמה הצליחו הנאצים לזייף קרוב לתשעה מיליון שטרי כסף בריטי בסכום שהתקרב ל-135 מיליון לירות שטרלינג. השטרות זויפו בצורה כמעט מושלמת שהקשתה להבחין בינם לבין שטרות בריטיים מקוריים.
הנאצים התכוונו לפזר את השטרות מעל האי הבריטי, מתוך אמונה כי רוב מוצאי השטרות ישמרו אותם לעצמם וישתמשו בהם, ובכך יוודע שהמטבע זויף ויתערער אמון הציבור בו. כוונה זו לא התממשה מאחר שעם ההחמרה במצב הצבא הנאצי במלחמה בשנת 1943 נזקק המשק הנאצי לשטרות המזויפים לשם מימון פעולות חיוניות, כייבוא חומרי גלם אסטרטגיים ותשלום לסוכני הביון הנאצי, כדוגמת ציצרו, המרגל שהמציא לנאצים מסמכים בעלי חשיבות אסטרטגית עליונה שצולמו מכספתו של השגריר הבריטי בטורקיה יו נצ'בול-האג'יסן. יש סברה כי חלק משטרות אלה גם מימנו את מבצע החילוץ של הרודן המודח בניטו מוסוליני בספטמבר 1943 ממקום מאסרו בפסגת הר מהרי האפנינים.
סיום המבצע.
כשכוחות בעלות הברית התקרבו למחנה זקסנהאוזן, הועבר צוות הזייפנים למחנה הריכוז מטהאוזן באוסטריה. לקראת התבוסה הסופית במאי 1945, תכננו הנאצים לרצוח את אנשי הצוות באבנזה (Ebensee), תת-מחנה של מטהאוזן. לרשות אנשי האס אס עמדה משאית אחת לצורך הובלת אנשי הצוות לאבנזה, והם הובילו אותם בשלושה סבבים. בסבב השלישי התקלקלה המשאית והשומרים הובילו את האסירים בצעדה רגלית לאבנזה. כאשר כוחות צבא ארצות הברית התקרבו למקום, נסו השומרים, וכל אנשי הצוות, מכל שלושת המשלוחים, התפזרו בין 16,000 האסירים באבנזה, וחייהם ניצלו. האנשים שוחררו ב-5 במאי על ידי הצבא האמריקאי.
לקראת סוף המלחמה החלו הנאצים באמצעות מבצע ברנהרד להדפיס גם דולרים של ארצות הברית. לאחר סדרה ממושכת של חבלות ועיכובים מכוונים מצד האסירים היהודים, קבעו הנאצים את האחד במאי 1945 כתאריך היעד לתחילת ייצור שטרות דולר ארצות הברית מזויפים, אך באותו יום ממש נתבשרו האסירים על הפסקת מבצע ברנהרד עקב תבוסת הנאצים והצורך להשמיד את הראיות.
צעדי מנע שנקט בנק אנגליה.
שטרות מזויפים אחדים שנוצרו במבצע ברנהרד המשיכו לצוץ מדי פעם בבריטניה במרוצת השנים, דבר שאילץ את בנק אנגליה להוציא מן המחזור את סדרת השטרות של אותה תקופה ולהחליפה בסדרה חדשה הכוללת אמצעי בטיחות משופרים כגון שזירת פס מתכת ושימוש בנייר שונה. כמו כן, בעקבות החשש מזיופים השעה בנק אנגליה הנפקת שטרות כסף בערך הגבוה מ-5 ליש"ט (עד אותה עת היו במחזור שטרות בעריכים של עד 1000 ליש"ט). השעיה זו נשארה בתוקף עד 1964.
גורלו של הזייפן.