התמורה שחלה בנער שהתחנך על ברכי הכמורה הושלמה והוא היה למדען. הוא נחשף למדעי הטבע דרך תלמידו בקרוזה, הכימאי מרסלין ברתלו ב-1846. ברתלו נותר ידידו הקרוב עד יום מותו של רנן. במקביל התקדם בחקר הפילולוגיה השמית: ב-1847 קיבל מהאקדמיה הצרפתית את פרס וולני היוקרתי, על החיבור "Histoire générale et systèmes comparés des langues sémitiques" שכתב על השפות השמיות. באותה שנה הצטרף כחבר מן המניין לסגל האקדמי של אוניברסיטת ונדום.
בעקבות מסעו לסוריה ב-1861 הוא החל לכתוב את "Vie de Jésus" ("חיי ישו"), אשר פורסם ב-1863. ספר זה הוא אחד מהספרים המוקדמים ביותר שנכתבו על חיי ישו מנקודת מבט היסטורית-מדעית טהורה. אכן בימי חייו, רנן נודע יותר מכל כמחברו של רומן-היסטורי פופולרי זה, אודות חייו של מייסד הנצרות. המוקד מעורר המחלוקת העיקרית סביב הספר הייתה הנחת היסוד ולפיה ניתן לכתוב "ביוגרפיה" על חייו של ישו, בדיוק כפי שנכתבת ביוגרפיה אודות חייו של כל בן תמותה אחר. ההנחה השנייה הכרוכה בכך הייתה כי ניתן להתייחס אל המסופר בכתבי הקודש כמסמך היסטורי או עדות ספרותית, וככזו ניתן גם לפקפק או להרהר אחרי המסופר שם. ואכן, הנחות אלו עוררו גל של דיונים, וגם את זעמה של הכנסייה הקתולית. על חיבורו זה שילם רנן בהשעיה מכהונתו היוקרתית כפרופסור לעברית ב-"Collège de France", השעיה שבוטלה רק עם עלייתה מחדש של הרפובליקה ב-1870.
רנן לא הסתגר כל ימיו במגדל השן האקדמי. מכתביו עולות דאגתו לחברה בה חי והשקפת העולם הליברלית שלו. ב-1869 הציג את מועמדותו מטעם הליברלים בבחירות הפרלמנטריות. הליברליות שלו התמתנה עם השנים עד שהיה מוכן להשלים עם קיומה של הקיסרות השנייה ולפעול במסגרתה. אולם זו לא האריכה ימים: מלחמת צרפת–פרוסיה שפרצה ב-1870 שמה קץ לשלטונו של נפוליאון השלישי.
המלחמה הייתה נקודת מפנה בחיי רנן. הוא נאלץ לראות את גרמניה שהעריץ על תרומתה לחשיבה המדעית, כובשת את מולדתו. בכל זאת לא חדל להיות מושפע מהגרמנים: ב-1871 הוא פרסם את "La Réforme intellectuelle et morale", חיבור בו הציע לארצו שיטה פוליטית חברתית שבבסיסה הייתה מונרכיה פאודלית לפי המודל הגרמני המנצח. כישלונה של הקומונה הפריזאית שכנע אותו עוד יותר שהדרך שהציע היא הנכונה. משבחרה האומה ללכת בדרך אחרת, הוא שקע לזמן מה במרירות הניכרת בחיבוריו גדושי האירוניה מהתקופה. אולם רנן לא היה חסיד שוטה ועקשן של רעיונותיו. משהוכחה הרפובליקה הצרפתית השלישית כהצלחה הוא שינה את דעתו על הדמוקרטיה ונתן ביטוי בכתביו לרעיונות אופטימיים יותר. ראיית השחורות התחלפה באמונה בקידמה ואף בראייה מפויסת וחיובית יותר, אם לא של האמונה הקתולית עצמה, לפחות של היופי הגלום בתרבות הכנסייתית, באורח החיים ובזכרונות הטובים מילדותו הדתית.
הפילוסוף שהזקין הביט לאחור על נעוריו. בן כשישים היה כשפרסם ב-1883 את ספרו האוטוביוגרפי "Souvenirs d'enfance et de jeunesse" (זכרונות ילדות ונעורים). דווקא ספר זה, שאינו עבודה מדעית, הוא הידוע ביותר מספריו. הוא זכה לכך משום שציבור הקוראים נשבה בקסמי ההתרפקות הרומנטית של אישיות מפורסמת על עבר מלא תום. אין לראות, עם זאת, בזכרונות אלה את עיקר מורשתו של רנן. באותו עשור הוא כתב ספרים אחרים המייצגים יותר את רוחו האופטימית אך מפוכחת. מעל לכל היה רנן אידיאליסט, והוא קובע כי הדת והמדע יתקיימו כל עוד העולם קיים. הוא מתאר עולם דמוקרטי, עם חופש מדעי, שוויון ושגשוג.
רנן עבד בשקידה והיה כותב פורה ביותר. בגיל שישים, לאחר השלמתו של פרויקט מונומנטלי אחד (היסטוריה של הנצרות בשמונה כרכים), הוא המשיך למשימה כבדה לא פחות - כתיבת ההיסטוריה של עם ישראל. חמישה כרכים של חיבור זה ראו אור, השניים האחרונים מביניהם לאחר מותו של רנן. חיבור היסטורי זה אינו נקי מטעויות אולם חשיבותו העיקרית היא בעיסוקו בהתפתחות של הרעיון הדתי היהודי. רנן התחיל גם בפרויקט כתיבת קורפוס הכתובות השמיות שהמשיך לפרסם כרכים חדשים 70 שנה לאחר מותו, והספיק לפרסם בו שני כרכים.
בשנותיו האחרונות זכה רנן לכיבודים רבים, כולל אות לגיון הכבוד. ב-1892 נפטר לאחר מחלה ממנה סבל מספר שנים. הוא נקבר בבית הקברות של מונמארטר. לאחר מותו ראו אור, פרט לשני הכרכים האחרונים בהיסטוריה של עם ישראל, גם אסופת מכתביו לאחותו הנרייט, מכתביו לחברו ברתלו וספר על מדיניותו של פיליפ היפה בענייני דת.
הגדרת הלאומיות.
בהרצאה שנשא בסורבון ב-11 במרץ 1882 הציג רנן תשובה משלו לשאלה מהי אומה. לפי רנן, אומה היא "תוצאה של עבר ארוך, עתיר מאמצים, הקרבות ומסירות", היוצר אצל ילידי אותה תרבות רצון "להוסיף ולקיים את הירושה שקיבלנו בשלמותה". הגדרה זו מנוגדת לזו הגרמנית של פיכטה, שמתיימרת להגדיר אומה במונחים אובייקטיביים של גזע או קבוצה אתנית, והיא נותנת משקל רב להיבט הרגשי המתפתח אצל בני האומה לאורך השנים. עם זאת, אין לקבל את הניסיון לזהות את רנן עם תאוריות אמנה חברתית המתעלמות מן ההיבט ההיסטורי של האומה. לדעת רנן, הלאום והאדם "אינו פרי אלתור" אלא תוצר של ההיסטוריה. "שיתוף האינטרסים יוצר את חוזי המסחר" ואילו בלאום קיים "משהו מן הרגש". "צולפריין איננו מולדת".
רנן אמר את הדברים בהקשר הפוליטי של הסכסוך בין צרפת לגרמניה סביב הבעלות על אלזס-לורן. הוא קבע כי עצם קיומה של אומה (הווה אומר, של לאומיות) עומד ל"משאל עם יומי" ותלוי ברצונם של חבריה: "האדם הוא הכל ביצירת הדבר הקדוש הזה, המכונה עם". עם זאת כאמור הוא איננו רואה בלאומיות חוזה תועלתני בין יחידים אלא מדגיש את הפן הרגשי שבה. הוא רואה בעבר המשותף מרכיב הכרחי בלאומיות: "זיכרון ביצועם של מעשים גדולים שמומשו יחד בעבר, הצימאון להוסיף ולעשות עוד כמותם – אלו הם התנאים העיקריים להיות עם" וכן "עבר הרואי, אישים גדולים, תהילה – זהו ההון החברתי שעליו יש להשתית רעיון לאומי".
יחסו ליהודים.
כתבי רנן העוסקים בשפות השמיות ובהיסטוריה שמית נגועים במידה מסוימת של אנטישמיות. רנן מבחין בין הגזע ההודו-אירופי "העליון" לגזע השמי "הנחות", ומביע דעות קדומות וקביעות לא מדעיות לגבי היהודים. המונח אנטישמיות עצמו, נטבע לראשונה ככל הנראה על ידי מוריץ שטיינשניידר כביקורת על רנן.
בספרו "חיי ישו", תיאר אותו רנן כהומניסט שלא נמצאו בו ה"פגמים" של בני גזעו, עם זאת, רנאן עצמו הדגיש לא אחת את אובדן המשמעות של גזעים אצל בני אדם, בהסבירו שההיסטוריה האנושית הולכת ונבדלת מהזואולוגיה ומשמעות הגזעים איבדה את כובדה.
בין אם היה אנטישמי ובין אם לא, לרנן תרומה ניכרת להכרת היהדות בקרב משכילי אירופה, כפי שבאה לידי ביטוי בתרגומיו הרבים, כמו גם ב"היסטוריה של עם ישראל" שחיבר ובחקר השפה העברית עצמה.
ספרו "על לאומיות וזהות יהודית" תורגם לעברית בידי חיים ריינגוורץ וראה אור בהוצאת רסלינג בשנת 2009.
ספרו "אני קהלת: חיבור על תקופתו ועל אופיו של ספר קהלת" תורגם לעברית בידי שי סנדיק ויצא לאור בהוצאת נהר ספרים בשנת 2011.
דוד גורפינקל
דוד גוּרְפִינְקֶל (נולד ב-2 בדצמבר 1938) הוא צלם קולנוע ישראלי. בכיר צלמי הקולנוע הישראלי שצילם למעלה מ-80 סרטים עלילתיים בישראל ובעולם. חתן פרס ישראל לקולנוע לשנת 2015.
ביוגרפיה.
יליד תל אביב להורים יוצאי פולין. אביו היה נגר ושותף בקולנוע גן רינה, ואמו הייתה ממשפחת צייטג. למד בבית הספר "תחכמוני" ולאחר מכן בבית ספר ביל"ו. ב-1956, מספר חודשים לפני גיוסו לצה"ל, החל לעבוד באולפני "סרטי גבע" כשוליה לעוזר צלם. לאחר שירותו ביחידת ההסרטה של דובר צה"ל, שב ל"אולפני גבע" כצלם "יומני גבע" וסרטים הסברתיים-תעמולתיים.
הפילמוגרפיה של דוד גורפינקל נעה בין יומני קולנוע וסרטי תעמולה ציוניים לז'אנרים קולנועיים שונים, דרך הגדרת האור וחלל הקולנוע המקומי, המעבר משחור-לבן לצבע, להפקות בינלאומיות, ועד קולנוע עלילתי דל תקציב ולעומתו פרסומות לערוץ 2.
בגיל 26 צילם את סרטו העלילתי הראשון, "חור בלבנה" - סרט שמרד באסתטיקה של הקולנוע התעמולתי. סרט זה פתח שותפות ארוכת שנים בין הבמאי אורי זוהר לגורפינקל. השותפות בין השניים יצרה שפה קולנועית ויזואלית חדשה, שהתבטאה במיוחד בהתמודדותו ובפרשנותו של גורפינקל עם מושגי "האור הישראלי", שהתפתחה במהלך השנים.
בסרטיו הרבים כצלם הציג גורפינקל מחוזות ישראליים שונים: ירושלים של לפני מלחמת ששת הימים ("שלושה ימים וילד", בימוי: אורי זוהר), לב תל אביב ("עיניים גדולות", "הרשלה", "השועל בלול התרנגולות", "האסונות של נינה"), הגליל ("חמסין"), "אהבה אילמת", פריפריה ("שחור"), "איריס", "מתנה משמיים" וכן, את "העבר הישראלי" ("זעם ותהילה", "אהבתה האחרונה של לורה אדלר", "הקיץ של אביה" ו"עץ הדומים תפוס", "סוף העולם שמאלה").
לגורפינקל שלושה בנים: חיליק, עיתונאי אוכל; יואב גורפינקל, במאי טלוויזיה וצלם; ויונתן, במאי טלוויזיה וקולנוע.
טרה קול
פרנק אדווין רייט השלישי (Frank Edwin Wright III, נולד ב-9 בדצמבר 1972), הידוע בשם טרה קול (Tré cool), הוא מתופף להקת גרין דיי משנת 1990.
ביוגרפיה.