בתקופה שלאחר נפילת האימפריה הרומית ובימי הביניים פסק הנוהג של רחצה בבגדי ים, ותושבי אירופה רחצו בעירום או בבגדיהם. בתרבויות מזרחיות נהגו לרחוץ בבגדים, אולם ביפן לבשו הגברים המתרחצים בגד הדומה לבגד הים המודרני הנקרא פונדושי.
המאה ה-18.
החל מהמאה ה-18 החלה תרבות התיירות האירופאית להשפיע גם על לבוש הרחצה. בתקופה זו החלה התפתחות חופי הרחצה כאתרי נופש ופנאי. הנשים שהגיעו לחופים לבשו "בגדי רחצה" שמטרתם הייתה לשמור על צניעותן של המתרחצות. גלימות אלה נתפרו כך שלא יהפכו שקופות כשהן רטובות, וכן הוכנסו משקולות לתפרים התחתונים של השמלות על מנת שהשמלות לא יצופו במים.
בגדי הגברים באותה עת היו בגדי צמר בעלי שרוולים ארוכים בידיים וברגליים, הדומים מאוד בצורתם לחליפות הצלילה של ימינו.
המאה ה-19.
במהלך המאה ה-19 נשים החלו ללבוש בגדי ים המורכבים משני חלקים - גלימה שכיסתה את גופן מהכתפיים ועד הברכיים, ומכנסיים שכיסו את הרגליים עד כפות הרגליים.
בעידן הוויקטוריאני, שבו היו חופי הרחצה פופולריים ביותר, ובשל האווירה הצנועה ששררה אז, נחשבה שחייה בגוף חשוף לבלתי צנועה, ובגדי ים מלאים ואף קרונות רחצה היו נפוצים.
המאה ה-20.
בשנת 1907 ביקרה השחיינית האוסטרלית אנט קלרמן בארצות הברית, והופיעה בתור "רקדנית תת-מימית" - מופע של שחייה אומנותית שבו צללה לתוך אקווריום מזכוכית. בגדי הים שלה היו בגדי גוף מלאים, אולם היו לה שרוולים קצרים ובמהלך הרחצה ראו את רגליה. קלרמן נעצרה על "התנהגות בלתי הולמת" ונאלצה לשנות את בגד הים שלה לכזה הכולל שרוולים ארוכים בידיים וברגלים וצווארון.
בעקבות אירוע זה החלו בגדי הים להיות פחות ופחות שמרניים - קודם הופיעו בגדי ים לנשים עם שרוולים קצרים ובהמשך בגדי ים המגיעים עד הגרביים.
בשל העובדה שבגדי הים חשפו את גוף האדם, ונלבשו לרוב על ידי שחיינים, הפכו בגדים אלה לחלק בלתי נפרד מעולם האופנה, והופיעו בצילומי האופנה, תצוגות האופנה ועיתוני אופנה רבים (ואף החלו לצאת עיתוני אופנה ייעודיים לבגדי ים).
לאחר מלחמת העולם השנייה החלו ללבוש בגדי ים מסוג ביקיני. בגדי ים אלו החלו להתפתח מבגדי הים המלאים של שנות ה-20, כאשר בתחילה עשו מרווח צר באזור הבטן ובהמשך המרווח גדל והלך.
עד שנות ה-50, מטעמי צניעות, חלקו התחתון של הביקיני היה גבוה מספיק על מנת להסתיר את הטבור. רק בשנות ה-60 החל החלק התחתון לקטון עד שכיסה רק את אזור אברי המין.
המונוקיני שהופיע בשנות ה-60 הוא גרסה של הביקיני מבלי החלק העליון. בגד ים זה, שעוצב על ידי רודי גרנרייך לא זכה להצלחה מסחרית.
בשנות ה-80 הופיעו בגדי ים מסוג חוטיני ו"טנגה" בברזיל - בגדי ים אלה התפתחו בהשראת בגדי היומיום של השבטים האינדיאנים של אזור האמזונאס.
בעוד שבמדינות אירופה ואמריקה גדלה הפופולריות של בגדי הים החשופים וחופי נודיסטים הפכו פופולריים, במדינות מוסלמיות שחייה בלבוש מלא עדיין מקובלת.
בדומה לבגדי הים של הנשים, גם בגדי הים של הגברים הלכו וקטנו מבגדי גוף מלאים ועד הספידו הדומה לחלקו התחתון של הביקיני. החל משנות ה-90 החלו בגדי ים מלאים יותר לשוב לאופנה, ובסוף המאה ה-20 בגדי ים הדומים למכנסיים קצרים או מכנסיים המגיעים עד הברכיים הם הפופולריים ביותר.
עיצוב בגדי ים.
עיצוב בגדי ים הוא התמחות בתוך ענף עיצוב האופנה. בתהליך עיצוב וייצור בגדי ים לוקחים חלק מספר בעלי מקצוע:
תככי הרייטינג
מכנסיים
מכנסיים הם בגד, הנלבש על חלקו התחתון של הגוף, כאשר הוא מכסה כל רגל בנפרד (בהבדל מבד המכסה את שתי הרגליים כדוגמת חצאית).
בתרבות המערב מכנסיים הם הבגד החיצוני הנפוץ לפלג הגוף התחתון לגברים החל מהמאה ה-16. במערב, נשים לא נהגו ללבוש מכנסיים עד אמצע המאה ה-19, ומאז מנהג זה חודר בתהליך ארוך ומדורג אל המיינסטרים. את המכנסיים לובשים החל מקו המותניים והם מוחזקים במקומם על ידי כפתורים, רוכסן, חגורה, כתפות, רצועת גומי ועוד.
המילה "מכנס" מקבילה לשרוול בחולצה ומתארת למעשה חצי מכנסיים.
החל משנת 2002 "נחגג" יום ללא מכנסיים, בו ברחבי העולם אנשים נוסעים ברכבת התחתית בתחתונים.
המכנסיים הומצאו בממלכת פרס, כדי להקל על הפרשים את הישיבה על סוסים.
בהלכה.
הכהנים במקדש נצטוו ללבוש מכנסיים קצרים: "וַעֲשֵׂה לָהֶם מִכְנְסֵי בָד לְכַסּוֹת בְּשַׂר עֶרְוָה, מִמָּתְנַיִם וְעַד יְרֵכַיִם יִהְיוּ" (שמות כח, מב).
רוב הנשים היהודיות-האורתודוקסיות אינן לובשות מכנסיים. לפי דעת חלק מהפוסקים, אשה הלובשת מכנסיים עוברת על האיסור "לא ילבש", המבוסס על הפסוק שאוסר על לבישת בגדי גבר על ידי אישה ולהפך. אולם קיימים פוסקים אחרים האומרים שכיון שכיום נהוג שנשים לובשות מכנסיים איסור זה לא חל עליהן. אמנם למרות זאת מוסכם בקרב רוב הפוסקים שמטעמי צניעות על אישה להימנע מלבישת מכנסיים.
מיחזור משביח למכנסיים.
ממכנסיים ארוכים שכבר אינם נלבשים אפשר ליצור מכנסיים קצרים על ידי גזירת המכנסים. ממכנסיים ארוכים אפשר גם לעשות חצאית, פותחים את התפר הפנימי של המכנסיים, מניחים זה על זה את משולש המפשעת. ולרוב גם מוסיפים משולש בד בין שני המכנסים כדי להרחיב מעט את החצאית שנוצרה.
ממכנסי ג'ינס, שהבד ממנו הם עשויים הוא חזק, יוצרים שלל מוצרים כגון תיקים, וכריות הוא משמש גם באמנות הסיבים.
בריכה
בריכה היא מאגר מים פתוח. לבריכות ישנם מספר שימושים:
בריכת נוי.
בריכות מלאכותיות קיימות מזה אלפי שנים כשהעתיקות ביותר הוקמו בערים שונות במסופוטמיה העתיקה. הבריכות בעת העתיקה שימשו לרחצת הגוף והיו אלמנטים חשובים בגינות העתיקות. בריכות נוי רבות נבנו גם על ידי היוונים והרומאים העתיקים אולם רובן שימשו גם לרחצה או נבנו כחלק מבית מרחץ שלם. ההיסטוריה של אדריכלות הנוף כוללת שימושים רבים ומגוונים נוספים בבריכות לטובת נוי. הבריכות שימשו, בדומה לגן המסופוטמי, להענקת חיות ורעננות למקום ולעיתים גם להדגשת פנים מסוימים של האדריכלות עצמה בצורה של בריכת השתקפות.
בריכת שחייה.
בריכת שחייה היא בריכה המשמשת לפעילות פנאי, נופש וספורט ומאפשרת למשתמשים בה לשחות במים, לקפוץ לתוכם, לצלול בהם או לשחק בהם.
בריכות שחייה נבנות מתחת לכיפת השמים או לחלופין מְקֹרוֹת, והן מלאות מים מתוקים או מי ים. לרוב מוכנסים למי הבריכה כימיקלים (כגון תרכובות כלור) המשמשים לטיהור המים ומניעת העברת מחלות בין השוחים.
בריכת דגים.
בריכה לגידול דגים היא בריכה מלאכותית שנועדה לגידול דגי מאכל. מגדלי הדגים מקפידים על קיום תנאים מיטביים בבריכות כדי לקבל יבולים גבוהים.
גידול דגי מאכל בבריכות הוא ענף חקלאי שעסקו בו גם בעת העתיקה בארצות שונות. הבריכה היא בית גידול מלאכותי, שהאדם קובע בו את תנאי הסביבה. למעלה מ-70% מהמים המשמשים בבריכות הם מים מליחים שאינם מתאימים להשקיה חקלאית. יש בריכות שהמים מגיעים אליהן בזרימה חופשית ויש שהמים נשאבים במשאבה. דגים נפוצים בבריכות כוללים מיני קרפיון, אמנון, קיפון בורי, אמור לבן, טרוטה, סלמון ועוד.
קסטות
אלכסנדר תמיר
אלכסנדר תמיר (ווֹלקוֹביסקי) (2 באפריל 1931 – 15 באוגוסט 2019) היה מוזיקאי, פסנתרן, מלחין, מורה, פרופסור ומרצה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ומפיק מוזיקלי ישראלי. נודע כאחד מדואו הפסנתרנים דואו עדן-תמיר.
קורות חיים.
תמיר נולד בשם אלכסנדר (אַלֶק) וולקוביסקי (Wolkowyski) בשנת 1931 בעיר וילנה שבפולין (כיום בירת ליטא), בנם היחיד של פֶניה לבית קובארסקי וד"ר נח (לאון) וולקוביסקי, רופא לרינגולוג. ניגן והלחין כבר בהיותו ילד. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכבשה וילנה תחילה בידי ברית המועצות. משפחתו חיה תקופה קצרה במינסק ותמיר נשלח למוסקבה להשתתף בפסטיבל כישרונות. באותה תקופה למד רוסית. המשפחה חזרה לווילנה ועם הכיבוש הנאצי והקמת גטו וילנה, נכלאה בו. הוא המשיך ללמוד מוזיקה בגטו, ואף זכה בתחרות מוזיקלית באביב 1943 (כשהוא בן 11) על לחן שהלחין לשיר "פונאר", שאת מילותיו חיבר אביו של תמיר בפולנית, ושמרקה קצ'רגינסקי תרגם ליידיש והוסיף בתים. זמן מה לאחר התחרות נערכה סלקציה בגטו ותמיר ואביו הועברו למחנה עבודה בקיוויולי שבאסטוניה. בסלקציה נוספת נרצח אביו והוא הועבר למחנה הריכוז שטוטהוף וניצל על ידי בריחה מצריף הילדים לצריף המבוגרים. הוא עבד בצחצוח מגפיהם של חיילי ורמאכט שהיו במחנה וניזון משאריות אוכל, מהן הצליח להביא לצריף לאחר העבודה, לשם סיוע ליתר הכלואים. הוא הועבר למחנה דאוטמרגן ושוחרר באפריל 1945 על ידי צבא צרפת ועבר לפריס. הוא ואימו ניצלו מהשואה, אבל מרבית בני משפחתו נרצחו, כולל אביו. אימו עלתה לארץ ישראל ונישאה מחדש.
ב-1945, בתום המלחמה והשואה עלה לארץ ישראל, ולמד באקדמיה למוסיקה ע"ש רובין בירושלים. ב-1955 הקים עם הפסנתרנית ברכה עדן דואו פסנתרנים, אשר פעל במשך 50 שנה.
ב-1968 הקים עם עדן את מרכז טארג למוזיקה בעין כרם. מאז הוא ארגן והפיק אירועים מוזיקליים, שפט בתחרויות מפורסמות, וקידם מוזיקאים צעירים, הנחה קונצרטים מוסברים והיה חבר בוועדות שונות בתחומי האמנות. ב-2001 קיבל ביחד עם ברכה עדן תואר "יקיר ירושלים" על תרומתם הגדולה לחיי המוזיקה ולטיפוח מוזיקאים ישראלים ירושלמים.
תמיר שימש כפרופסור למוזיקה וכמרצה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. הוא הגיש בתחנת הרדיו קול המוסיקה תוכנית שבועית שבה הוא ניתח יצירות קלאסיות לפסנתר, והשווה ביצועים.
תמיר נפטר ב-15 באוגוסט 2019 בגיל 88.
דואו עדן-תמיר.