במאה ה-2 צוטט הטקסט של תיאודוטיון ב"רועה של הרמאס" וב"דיאלוג עם טריפון יהודי" של יוסטינוס מרטיר. הגרסה המוגמרת שלו, אשר מלאה כמה חוסרים בגרסת השבעים של ספר ירמיהו וספר איוב, יצרה טור אחד בהקספלה של אוריגנס, סביב 240 לספירה. ההקספלה, ששרדה רק בפרגמנטים, הציגה שישה טקסטים בעברית וביוונית זה לצד זה: שתי גרסאות יווניות מאת עקילס וסימכוס , וגרסת תאודוטיון בעקבותיה, שככל הנראה משקפת הבנה בת זמנו של הרצף ההיסטורי שלהם.
תרגומו של תאודוטיון הועתק כל כך הרבה בכנסייה הנוצרית הקדומה, עד שגרסתו לספר דניאל גברה למעשה על גרסת תרגום השבעים. ספר דניאל של השבעים שרד בשני כתבי יד ידועים בלבד, קודקס כיסיאנוס 88 (שהתגלה מחדש בשנות ה-70 של המאה ה-18) ופאפירוס 967 (התגלה בשנת 1931). הירונימוס, בהקדמתו לדניאל (407 לספירה), מתעד את דחיית גרסת השבעים של אותו ספר בשימוש נוצרי: "אני גם רוצה להדגיש בפני הקורא את העובדה שזה לא היה על פי גרסת השבעים אלא על פי גרסת תאודוטיון עצמו שהכנסיות קוראות בפומבי את דניאל". הקדמתו של הירונימוס מציינת גם שבתוך ההקספלה היו הערות, מה שמעיד על מספר הבדלים גדולים בתוכן בין דניאל של תאודוטיון לבין הגרסאות המוקדמות יותר ביוונית ובעברית. עם זאת, דניאל של תאודוטיון קרוב יותר לנוסח המסורה העברי ששרד, הטקסט שהוא הבסיס לרוב התרגומים המודרניים. דניאל של תאודוטיון הוא גם זה שנמצא בגוף במהדורה הרשמית של תרגום השבעים שפורסמה על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי בשנת 1587.
זהירותו של תאודוטיון בתעתוק מילים עבריות לצמחים, בעלי חיים, מלבושים ובגדים פולחניים, ומילים בעלות משמעות לא ברורה, במקום לאמץ תרגום יווני, העניקו לו מוניטין של "לא מלומד" בקרב עורכים בטוחים יותר לאחר הרנסאנס, כמו ברנאר דה מונפוקון .
100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים (רולינג סטון)
100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים היא רשימה אשר ערך מגזין רולינג סטון בנובמבר 2008.
את הרשימה בחרו 179 מומחי מוזיקה.
ביקורת.
הרשימה עוררה ביקורת רבה במשאלי גולשים באינטרנט ובטוויטר. בין הטענות השכיחות היו אי הכללתם של זמרים כמו פרנק סינטרה, אוזי אוסבורן, דיאנה רוס, פול סיימון, סטינג, ביונסה, סלין דיון, קייט בוש, אלה פיצג'רלד, דונה סאמר ועוד. ביקורות שכיחות נוספות היו על ערבוב לא מוצדק בין איכות הזמרה וההשפעה כאמנים, ערבוב שגרם למיקום גבוה מדי של זמרים כמו ג'ון לנון ובוב דילן, לעומת מיקום נמוך מדי של זמרים כמו פרדי מרקיורי, ויטני יוסטון, דולי פארטון ומריה קארי.
בריונות והטרדות נגד להט&quot;ב
בריונות והטרדות נגד להט"ב (באנגלית: gay bashing או gay bullying) הן שם כולל לכל פגיעה, התעללות, או תקיפה שבוצעה נגד מי שנתפס/ת על ידי התוקף כהומוסקסואל, לסבית, ביסקסואל/ית, או טרנסג'נדר/ית. הפגיעה יכולה להיות פיזית או מילולית. ניתן לכלול תחת הגדרה זו גם התעללות, בריונות או תקיפות שבוצעו נגד הטרוסקסואל/ית שנתפס/ת על ידי התוקף כלהט"ב.
המונח המקביל באנגלית הוא gay bashing, כאשר הכוונה ב-bashing היא לאירוע אלים ספציפי, לצד שימוש בצורת הפועל "bash" (למשל במשפט "I was gay bashed"). פגיעות פיזיות נגד להט"בים כוללות לעיתים אלימות קיצונית ואף רצח, כמו במקרה של מת'יו שפרד, שהוכה באלימות קשה שהובילה למותו. פגיעות מילוליות כוללות שימוש בהשמצות מיניות, גידופים, איומים ואיומים בנקיטת אלימות. מצב כזה עשוי להתרחש גם בדיון פוליטי ולכלול סיסמאות אנטי-להט"ביות נפוצות.
בריונות נגד להט"בים כוללת פעולות מכוונות כלפי הקורבן, פעולות שליליות חוזרות ונשנות של אדם אחד או יותר כנגד אדם אחר, וחוסר איזון של כוח פיזי או פסיכולוגי. קיימים מונחים דומים לכך, כמו בריונות נגד הומוסקסואלים ("gay bullying"), בריונות נגד לסביות ("lesbian bullying"), בריונות/פגיעות נגד קווירים ("queer bullying/bashing") וכו'.
רקע.
הומופוביה ובריונות נגד להט"ב הם נושאים ארוכי שנים שרלוונטיים גם בימינו, ותועדו רשמית ברחבי העולם מאז תועדו להט"בים. הומופוביה בארצות הברית תועדה היטב בעיתונות של שנות ה-40 של המאה העשרים ותחילת שנות החמישים, כאשר הומוסקסואלים רבים אולצו לצאת מהממשלה על ידי ועדות שהוקמו על ידי הנשיאים הארי ס. טרומן ודווייט ד. אייזנהאואר. וכפי שההיסטוריון דייוויד ק. ג'ונסון מסביר:
ג'ונסון מסיק כי הסנטור ג'ו מקארתי, הידוע לשמצה בהתקפותיו על קומוניסטים לכאורה בממשלה, הופעל לעיתים קרובות על ידי בעלי בריתו על מנת להוקיע הומוסקסואלים בממשלה, אך הוא התנגד ולא עשה זאת. בהתבסס על שמועות שנאספו על ידי דרו פירסון, כתב אחד המוציאים לאור בנבדה בשנת 1952 כי גם מקארתי וגם יועצו הראשי, רוי כהן, היו הומוסקסואלים. עורך וושינגטון פוסט, בנג'מין ק. בראדלי, אמר כי "הושקע זמן רב בחקירת [אותן טענות], אף על פי שאיש לא התקרב ללהוכיח זאת". שום ביוגרף מכובד של מקארתי לא קיבל את זה כסביר.
בריונות נגד נערים להט"בים.
הארגון הקנדי Egale Canada למען זכויות להט"ב ערך סקר בקרב מעל ל-3,700 תלמידי תיכון בקנדה מדצמבר 2007 ליוני 2009. הדו"ח הסופי של הסקר, "Every Class in Every School", שפורסם בשנת 2011, מצא כי 70% מכלל התלמידים שהשתתפו שמעו מדי יום בבית הספר את האמירה "זה כל כך הומואי" (that's so gay), ו-48% מהמשיבים שמעו מדי יום את מילות הגנאי "faggot" (מתרומם), "lezbo" (לסבית) ו-"dyke" (לסבית). 58% מהתלמידים ההטרוסקסואלים שהשתתפו בסקר (1,400 מתוך 2,400) מוצאים הערות הומופוביות כמרגיזות. בנוסף, הארגון מצא כי סטודנטים שלא מושפעים ישירות מהומופוביה, ביפוביה או טרנספוביה היו פחות מודעים לכך. הממצא הזה קשור למחקר שמתבצע באזור של פערים באמפתיה לכאב חברתי, שמצביע על כך שאלה שאינם חווים באופן ישיר כאב חברתי (במקרה הזה, בריונות) ממעיטים בעקביות בערכן של ההשפעות שלו, ולפיכך הם עשויים שלא להגיב כראוי לצרכים של אחד שחווה כאב חברתי.
Eagle, יחד עם מחקרים קודמים, מצא כי מורים והנהלת בית ספר עשויים להיות שותפים לבריונות נגד להט"ב, באמצעות שתיקתם או אי-התערבותם בנושא.
גרפיטי שנמצא בשטח בית הספר וברכוש, וה"תמידיות היחסית" שלו, הם צורה נוספת של בריונות נגד להט"ב.
יש חוקרים שמציעים לכלול בני נוער שמטילים ספק במיניות שלהם בכל מחקר על בריונות נגד להט"ב, כי גם הם יכולים להיות רגישים להשפעותיה כמו תלמידים להט"בים.
מחקר שנערך על 78 נערים בני 11 עד 14 בשנים עשר בתי ספר בלונדון בין השנים 1998 ל-1999 העלה כי משיבים שהשתמשו במילה "גיי" כדי לתייג ילד אחר באופן מעליב התכוונו למילה כ"סתם בדיחה" או "סתם קללה", ולא כהצהרה על נטייתו המינית הנתפסת. הסוציולוג האמריקאי מייקל קימל והפסיכולוג האמריקאי גרגורי הרק כתבו כי גבריות היא התנכרות לדברים נשיים וכי גברים מגבירים את תחושת הגבריות שלהם בכך שהם מכפישים את הנשי ובסופו של דבר את ההומוסקסואלים. בהתבסס על רעיון הגבריות, שמגדירה את עצמה על פי מה שהיא לא, יש חוקרים שמציעים שלמעשה ההתנכרות לנשי עשויה להיות מיזוגיניה. הנושאים הללו שלו נבחנו בשנת 2007, כאשר הסוציולוגית האמריקאית ש. ג. פסקו תיארה בספרה "Dude, You're a Fag" את מה שהיא מכנה "שיח המתרוממים" (fag discourse) בתיכון אמריקאי.
לנערים ונערות הומוסקסואלים ולסביות יש סיכוי גבוה יותר לדווח על בריונות. באחד המחקרים, בנים שהיו קורבן לבריונות שכללה הקנטות על היותם הומוסקסואלים סבלו יותר מבריונות ומהשפעות שליליות בהשוואה לבנים שהיו קורבן לבריונות שכללה הקנטות מסוגים אחרים.
מתח, חרדה ודיכאון בקרב להט"בים.
נערים ונערות הומוסקסואלים ולסביות יכולים לפתח צורות חמורות של דיכאון וחרדה כשהם גדלים. כ-70% מהלהט"בים חווים הפרעה דיכאונית מז'ורית (MDD) בשלב כלשהו בחייהם. עבור להט"בים, דיכאון יכול להיגרם על ידי כל אחד מהבאים: הערכה עצמית, לחץ להתאמה (לציפיות חברתיות וכו' – "pressure to conform"), דחק של המיעוט ("Minority stress"), יציאה מהארון, דחייה של המשפחה, הורות, יצירת קשרים ואלימות. הערכה עצמית ולחץ להתאמה יכולים לגרום לחרדות בקרב בני נוער להט"בים. כאשר אומרים להם איך להיראות ואת מי לאהוב, זה מכביד על ההערכה העצמית שלהם. כשאנשים מעירים הערות על מי שהם, איך הם נראים, את מי הם אוהבים וכו' זה מתחיל לגרום להם להרגיש חוסר ביטחון, וכאילו הם לא מספיק טובים כפי שהם.
"יציאה מהארון" היא כאשר אדם להט"ב מצהיר/ה כי הוא/היא הומוסקסואל, לסבית וכו'. יציאה מהארון יכולה להיות מאוד מלחיצה, ובני נוער זקוקים לתמיכה משפחתית בשלב הזה. אך לעיתים קרובות הם חווים דחייה, ונשארים בהרגשה שהם לא רצויים ולא אהובים. זה יכול להפוך אותם לספירלה יורדת של דיכאון. הורות וגיבוש קשרים קשורים זה לזה מאוד. רק במרץ 2016 אימוץ על ידי הורים להט"בים הפך לחוקי בכל 50 מדינות ארצות הברית. אי היכולת להרות את ילדם שלהם יכולה כבר לגרום לדיכאון, אך שלילת הזכות לאמץ במדינות רבות בעולם גורמת ללהט"בים כאב ומתח נוספים. דחק של המיעוט הוא מתח שחווים מיעוטים (במקרה זה להט"בים) בשל תכונותיהם (במקרה זה בשל נטייתם המינית או זהותם המגדרית). אלימות יכולה להכניס כל אחד לדיכאון, בין אם האלימות היא סוג של התעללות פיזית, התעללות נפשית או התעללות מילולית. אדם יכול להיות מוטרד (על ידי אחרים) עד כדי מצב שקשה לו לשאת את הדיכאון שלו, והוא כבר לא חווה שום אושר. כל הגורמים הללו עובדים יחד ומקשים מאוד על התרחקות מדיכאון.
השפעות של בריונות על צעירים להט"בים.