מצב דברים זה נותר בעינו עד שב-29 באוקטובר 1919 מסרו הבריטים את מארש לידי הצרפתים, הכול בהתאם להסכם ביניהם. למחרת הגיע הלגיון הצרפתי-ארמני לעיר, ובמקביל הועברה לידי הצרפתים גם השליטה באורפה. ב-5 בנובמבר 1919 קיבלו הצרפתים לרשותם גם את אנטפ. שבועיים לאחר מכן נכנסו כוחות צבא צרפת גם למרדין בקצהו המזרחי של האזור אשר יועד להם לפי הסכם סייקס–פיקו, אך פינו אותה בו ביום מחשש לחוסר שקט בקרב אזרחי העיר.
ההתנגדות במארש, אורפה ואנטפ.
בשלוש הערים אנטפ, אורפה ומארש, לוו חילופי השלטון בעימותים עם התושבים אשר התנגדו לצעד זה בעיקר בשל נוכחותם של חיילי הלגיון הצרפתי-ארמני. הצרפתים הפעילו את אנשי הלגיון הצרפתי-ארמני כעושי דברם וכן נסמכו על חייליו לשם איסוף מודיעין. ב-31 באוקטובר 1919, יומיים לאחר כניסת הצרפתים למארש ויום לאחר שהגיעו 2,000 חיילי הלגיון הצרפתי-ארמני, ארעה בעיר "תקרית סוטצ'ו-אימאם" (Sütçü İmam olayı - "תקרית האימאם סוטצ'ו" (חלבן)). שלוש נשים טורקיות אשר יצאו מרחצה בחמאם, הוטרדו על ידי חיילים ארמנים וטורקי מקומי שחש לעזרתן נורה למוות. בתגובה פתח סוטצ'ו-אימאם באש לעבר החיילים הארמנים והרג אחד מהם. גם הארמנים הגיבו באש והרגו אזרח נוסף ואחר נתפס ועונה למוות. האירוע הוביל לחוסר שקט שהתפתח לקרב מארש שהחל ב-21 בינואר 1920. כתוצאה מכך נאלצו הצרפתים, ב-12 בפברואר 1920, לפנות את העיר.
תנועת התנגדות התפתחה גם באורפה והובילה את הצרפתים לפנות גם אותה ב-11 באפריל 1920. לפי הסכמה שהושגה בין נציגי התושבים לצבא הצרפתי, הייתה הנסיגה הצרפתית אמורה להתנהל בדרכי שלום, אך מארבים שהציבו התושבים לאורך עורקי הנסיגה הפרו את ההסכמה וגבו את חייהם של 296 צרפתים.
גם באנטפ אירעו תקריות דומות אשר הובילו, החל בחודש ינואר 1920, למארבים על כוחות צרפתים לאורך הדרכים המובילות מהעיר אל מארש ואל קיליס. גם באנטפ גלשו האירועים למרי ולקרבות קשים שנמשכו בחלקים שונים של העיר משך יותר משנה.
הלוחמה.
רק בחודש מאי 1920, לאחר הקמתה של "האספה הלאומית הגדולה של טורקיה" התפתחו העימותים ללוחמה שגלשה מתחומי שלוש הערים המתקוממות. ב-27 במאי 1920 נחלו הטורקים ניצחון על הצרפתים סמוך למעבר קרא (Karboğazı - קראבואזי) סמוך לטרסוס ושבו 530 חיילים צרפתים. ב-2 ביוני 1920 פינו הצרפתים את קוזן הסמוכה לאדנה, ויומיים לאחר מכן נסוגו מכל השטחים שממזרח לנהר הפרת.
במהלך הקרבות ביום 10 באוגוסט 1920, נחתם הסכם סוור אשר העניק הכרה חוקית ובינלאומית לשלטון הצרפתי בדרומה של אסיה הקטנה, אך עובדה זו לא שינתה את המצב בשטח, והתבוסה הצרפתית המשיכה גם במחצית השנייה של 1920 עם פינוי בירג'יק הסמוכה לאורפה וסאימבילי שליד אדנה.
אולם ב-8 בפברואר 1921 נכנעה אנטפ לאחר 384 ימי קרב שהחלו בינואר 1920. בו ביום החליטה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה על שינוי שמה של העיר מ"אנטפ" ל"גזיאנטפ" (Gaziantep - "אנטפ הגיבורה"). אולם מעבר להישג זה המשיכו הצרפתים לסגת מפני ההתנגדות הטורקית וביום 9 במרץ 1921 חתמו הצרפתים ונציגי הממשלה הטורקית באנקרה על הסכם השלום בקיליקיה. לפי ההסכם שנחתם בלונדון הסכימו הצרפתים לפינוי כל קיליקיה, ועם היוודע הדבר החלה בריחה של תושבים ארמנים מהאזור. למרות חתימתו של ההסכם הלוחמה לא באה אל סופה והטורקים המשיכו בהתנגדותם אשר המשיכה והובילה את הצרפתים לפינוי ערים וכפרים נוספים. ב-9 ביוני 1921 שלח ראש ממשלת צרפת אריסטיד בריאן שליח מטעמו לאנקרה, במטרה לנסות ולהביא את העימות המזוין לסופו. מגעים אלה הובילו לחתימתו של הסכם אנקרה ב-21 באוקטובר 1921 אשר התייחס אך ורק לעימות בין הצרפתים לטורקים בדרום אסיה הקטנה, ולא נגע לגזרות מחלוקת אחרות בין שתי האומות. בתמורה לסיום הכיבוש הצרפתי בדרום אנטוליה הכירו הטורקים במנדט הצרפתי על סוריה.
תוצאות המלחמה.
הסכם אנקרה סיים באופן רשמי את הלוחמה בין הצרפתים והטורקים בדרומה של אסיה הקטנה, והשפיע במידה רבה על ניסוח קו הגבול בין הרפובליקה של טורקיה למנדט הצרפתי על סוריה כפי שנקבע בהסכם לוזאן שנחתם ב-1923. עד יום 3 בינואר 1922 השלימו הצרפתים את פינוי חייליהם משטחי אסיה הקטנה שנותרו בחזקתם, ובכלל זה מהערים גזיאנטפ, טרסוס ואדנה. במקביל פינו הבריטים את העיר קיליס שליד אדנה ואשר נותרה בחזקתם משך כל המלחמה.
הפעלת הלגיון הצרפתי-ארמני בדרום טורקיה הסתברה כטעות מצד הצרפתים. בין האוכלוסייה המקומית לבין החיילים הארמנים התפתחו מאבקים שעלו בחיי אדם והובילו להצתת המרי האזרחי, ובסופו של דבר לתבוסה הצרפתית. הדבר הוביל גם לאסון נוסף שפקד את האוכלוסייה הארמנית המקומית אשר נסה מהאזור בד בבד עם הנסיגה הצרפתית, וזאת לאחר כאלף שנות יישוב ארמני באזור.
נוסף על אנטפ ששמה שונה לגזיאנטפ, זכתה גם מארש לכבוד דומה עת הייתה ל"קרמאנמרש" (Kahramanmaraş - "מארש הגיבורה") ב-1973, וכך גם באשר לאורפה שהפכה ל"שנלאורפה" (Şanlıurfa - "אורפה רבת התהילה") ב-1984.
אסתי ממו
אסתי ממו (נולדה ב-3 במרץ 1983) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית.
ביוגרפיה.
ממו נולדה בשנת 1983 בעיירה צ'ילגה, אתיופיה. בשנת 1992, בהיותה בת 9 עלתה ממו עם אמה ושלוש אחיותיה לישראל והמשפחה השתכנה בקריית מלאכי.
בנעוריה הקימה ממו את להקת המחול "מנגו" המורכבת מיוצאות אתיופיה. הלהקה הופיעה במועדונים בישראל וייצגה את ישראל בפסטיבל נוטינג היל בלונדון.
את קריירת הדוגמנות החלה ממו בגיל 18, והייתה לדוגמנית הראשונה מקהילת יהודי אתיופיה המצליחה בישראל. מאז שהחלה לדגמן, הופיעה ממו על שערי מגזינים רבים ובהם Elle וווג. בין השאר פרסמה את נייקי, Kenvelo, קסטרו, לוריאל, קו מוצרי השיער של שוקי זיקרי, חברות ההלבשה התחתונה אינטימה ופמינה, פפסי קולה ושוקולד קדבורי.
בשנת 2005 סיימה ממו קורס משחק אצל הבמאי חיים בוזגלו והשתתפה בסדרת הטלוויזיה כתב פלילי. בשנה זו התראיינה לעיתון הבריטי "דיילי טלגרף". בראיון האשימה את מדינת ישראל ביחס גזעני כלפי בני עדתה, הבא לידי ביטוי גם בראיונות עבודה. בתגובה לדברים אלה אמרה בטי רוקאווי, הבעלים של סוכנות הדוגמנות אימאג': "אסתי צודקת, ויש אכן אפליה כנגד דוגמניות אתיופיות בישראל. מפיקים שונים מעדיפים דוגמניות בצבעי שוקו-וניל ודוחים דוגמניות שחורות". בראיון מאוחר יותר טענה ממו כי קהילת העולים מאתיופיה חשה מושפלת על ידי החברה הישראלית, תחושת נחיתות המביאה להתאבדות בני נוער מהעדה, ובהם אחיה ששם קץ לחייו בשנת 2004. "אני לא אוהבת לדבר על כך, כי זה כואב מאד" אמרה ממו, "אך עלי להתבטא, כי לא רק אחי היה קורבן. זה קורה לנוער אתיופי בכל רחבי הארץ". כשנשאלה באותו ראיון מה תעשה בתום קריירת הדוגמנות, ענתה ממו "אשוב לישראל וארוץ לכנסת".
הדיוויזיה ההררית אס אס ה-23
דיוויזיה הררית מס' 23, קאמא אס אס, שקיבלה לאחר מכן את השם "הדיוויזיה הקרואטית מס' 2", הוקמה על ידי גרמניה הנאצית, בתקופת מלחמת העולם השנייה, בתחום קרואטיה, שכללה באותה תקופה גם את בוסניה והרצגובינה.
לאחר הצלחת הגיוס של בוסנים מוסלמים (בעידוד המופתי הירושלמי חאג' אמין אל-חוסייני) לדיוויזיית אס אס הררית ה-13 ("הנדשאר", או חנג'ר), החליטו הגרמנים להקים דיוויזיה נוספת המבוססת על חיילים בוסנים מוסלמים. הדיוויזיה הוקמה ביוני 1944 והרכבה היה 90% בוסנים מוסלמים ו-10% קרואטים קתולים. בספטמבר 1944 היא פורקה והחיילים צורפו לדיוויזיה הררית מס' 13, חאנדיאר אס אס.
הסכם אנקרה
הֶסְכֵּם אַנְקָרָה (בטורקית: Ankara Antlaşması) נחתם ביום 20 באוקטובר 1921 באנקרה שבטורקיה בין נציגי ממשלת צרפת לנציגי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, וסיים באופן רשמי את מלחמת טורקיה–צרפת בדרומה של אסיה הקטנה.
ההסכם נחתם לאחר שהסכם השלום בקיליקיה שנחתם בין הצדדים הניצים ב-9 במרץ 1921 בלונדון לא השיג את מטרתו, והלוחמה המשיכה. לפי ההסכם נסוגו הצרפתים משטחי דרום אנטוליה עליהם השתלטו לאחר מלחמת העולם הראשונה בהתאם להסכמותיהם עם הבריטים במסגרת הסכם סייקס–פיקו, ובתמורה הכירו הטורקים במנדט הצרפתי על סוריה. הסכם אנקרה השפיע במידה רבה על ניסוח קו הגבול בין הרפובליקה של טורקיה למנדט הצרפתי על סוריה כפי שנקבע מאוחר יותר בהסכם לוזאן שנחתם ב-1923.
עד יום 3 בינואר 1922 השלימו הצרפתים את פינוי חייליהם משטחי אסיה הקטנה שנותרו בחזקתם, ובכלל זה מהערים גזיאנטפ, טרסוס ואדנה, ונסיגתם לוותה במנוסה של תושבים ארמנים מהאזור.
הסדרת דרישותיהם של הצרפתים בחלקים אחרים של אסיה הקטנה, דהיינו באזור מצרי דרדנלים ובוספורוס וכן לאורך חופי הים השחור הוסדרה באופן סופי במסגרת שביתת הנשק של מודניה.
מקס ריינהרט
הרישיון לשימוש חופשי במסמכים של GNU
באואר
באואר (Bauer) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו איכר. מן השמות הנפוצים בגרמניה.
סיוואס
סיוואס (בטורקית: Sivas; ביוונית: Σεβάστεια - סבסטיה) היא עיר במזרח טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז מרכז אנטוליה. העיר שוכנת בעמק הנהר קיזילאירמאק, לא הרחק ממקורותיו בגובה 1,285 מטרים מעל פני הים במרחק 356 ק"מ מזרחית לבירה אנקרה ומשמשת מרכז מסחרי, תעשייתי וחקלאי לאזורה. בשנת 2021 אוכלוסייתה נאמדה ב-388,079 בני אדם.
השם.