גרסאות שונות.
במתקנים המצויים בדיסנילנד שבקליפורניה, בממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה ובדיסנילנד שבטוקיו מופיעה גרסה זהה של השיר, כאשר בחלק חלק במתקן מופיעה גרסה שונה של השיר מנוגנת על ידי כלי נגינה שונים.
באחוזת רוח הרפאים בדיסנילנד שבפריז ישנה גרסה נפרדת של השיר התואמת את עלילת המתקן המבוססת על סיפורי מערבונים.
הקטע הידוע ביותר הוא חלק השיר המושר על ידי פסלי הרוחות בבית הקברות:
When the crypt doors creak
And the tombstones quake,
Spooks come out for a swinging wake.
Happy haunts materialize,
And begin to vocalize.
Grim grinning ghosts come out to socialize.
תרגום:
&lt;poem&gt;
כאשר דלת חדר הקבורה חורקת
ורועדות המצבות
רוחות מתעוררות ויוצאות לשיר
רוחות שמחות נהפכות גשמיות
ומתחילות להשמיע את שירתן
רוחות אפלות מצחקקות יוצאות ליהנות בחברה
&lt;/poem&gt;
הסרט הטירה המכושפת.
כאשר חברת סרטי וולט דיסני הפיקה את הסרט "הטירה המכושפת", מלחין הסרט, מאר מאנסינה התבסס על המנגינה בהלחנת פסקול הסרט.
אינדיאני עץ האורן
אינדיאני עץ האורן (באנגלית: Pinewood Indians) הם חלק ממתקן המצוי בפארק השעשועים של חברת וולט דיסני: דיסנילנד שבקליפורניה.
שבט האינדיאנים מורכב בפועל מרובוטים מסוג אודיו אנימטרוניקס שהם חלק מהאטרקציה נהרות אמריקה שבפארק.
בשבט האינדיאנים ניתן לצפות רק במסע באחת מהספינות המפליגה בנהר - ספינת הנהר מארק טוויין, הספינה קולומביה והקייקים של דייוי קורקט.
המתקן כולל את כפר האינדיאנים המצוי בפינה הצפון מערבית של הפארק - אינדיאנים שטים בסירותיהם, מבשלים חזיר בר על האש, יושבים ליד המדורה ומספרים סיפורים. כמו כן המבקרים בפארק פוגשים את ראש השבט - שנקרא "אוטו פארטס" (Auto Parts).
רק את דבריו של השאמאן ניתן לשמוע מסירות המבקרים.
פלסטיק בועות
פלסטיק בועות (הידוע בשמותיו העממיים פצפצים ופקפקים) הוא יריעה פלסטית גמישה ושקופה, המשמשת לעטיפת חפצים שבירים. על היריעה נמצאות כריות אוויר קטנות במרווחים שווים, שמטרתן לרפד את החפצים. פלסטיק בועות יהיה לרוב עשוי מפולימר מסוג פוליאתילן.
את פלסטיק הבועות המציאו בטעות ב-1957 המהנדסים אלפרד פילדינג ומארק צ'בנס, כשניסו ליצור טפט פלסטי קל לניקוי עם גב מנייר. ב-1960 הקימו השניים את החברה "Sealed Air Corporation", ששיווקה את המוצר תחת השם Bubble Wrap, שהפך לשם הרווח שלו באנגלית.
הבועות שמספקות את הריפוד לחפצים העדינים קיימות במספר גדלים, בין כ-6 מילימטרים לכ-2.5 סנטימטרים, לפי גודל החפצים ורמת הריפוד הנחוצה. בנוסף, ניתן לבחור את סוג הפלסטיק המתאים ביותר מבין מספר סוגים. למשלוח חלקים אלקטרוניים רגישים, למשל, משתמשים בחומר שלא מייצר חשמל סטטי, העלול להזיק להם.
שימוש נוסף לפלסטיק הבועות הוא למטרות שעשוע או הפגת מתח. אנשים רבים נהנים לפוצץ את בועות הפלסטיק ולשמוע את קולות הפיצוץ. בעקבות מנהג זה הוקם גם אתר אינטרנט בו ניתן להעביר את מצביע העכבר מעל "פלסטיק בועות וירטואלי", ולראות ולשמוע את הבועות מתפוצצות.
טיטנים
ניילון בועות
נייר פצפצים
בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן
בית האופרה המלכותית (באנגלית: Royal Opera House) הוא בית אופרה ואתר אמנויות הבמה בלונדון. לפעמים מתייחסים אליו בשם "קובנט גארדן" בלבד, על שם השכונה הלונדונית שבה הוא ממוקם (ראו: קובנט גרדן). הבניין משמש כמשכן לאופרה המלכותית, הבלט המלכותי ותזמורת בית האופרה המלכותית.
המבנה הנוכחי הוא התיאטרון השלישי באתר. החזית, הפואייה והאולם קיימים משנת 1856, אבל כמעט כל שאר היסודות במערך המבנים הנוכחי מקורם בשיחזור שנעשה בשנות ה-90 של המאה ה-20. באולם יש 2,174 מושבים והוא מורכב מארבעה נדבכים של תאים ויציעים והגלריה של האמפיתיאטרון. רוחב הבימה הוא 12.20 מטר וגובהה 14.80 מטר.
היסטוריה.
כתב ההרשאה של דאווננט.
ייסוד בית האופרה המלכותית מקורו בכתב הרשאה שמסר המלך צ'ארלס השני לסר ויליאם דאווננט בשנת 1660, כתב שאישר לדאווננט להפעיל אחת משתי להקות התיאטרון היחידות ("להקת הדוכס") בלונדון. כתב ההרשאה נשאר ברשות בית האופרה עד זמן קצר לאחר מלחמת העולם הראשונה, אז נמכר לספרייה של אוניברסיטה בצפון אמריקה.
התיאטרון הראשון.
בשנת 1728 הזמין ג'ון ריץ, שחקן ומנהל תיאטרון, את אופרת הקבצנים אצל ג'ון גיי. הצלחת המיזם סיפקה את ההון להקמת התיאטרון המלכותי הראשון (בתכנונו של אדוארד שפרד) באתר, שנפתח ב-7 בדצמבר 1732.
במשך כמאה השנים הראשונות של תולדותיו שימש התיאטרון בעיקר להצגת מחזות; כתב ההרשאה של צ'ארלס השני נתן לקובנט גארדן ולתיאטרון דרורי ליין זכויות בלעדיות, למעשה, להצגת דרמה מדוברת בלונדון.
היצירות המוזיקליות הרציניות הראשונות שהושמעו בקובנט גארדן היו האופרות של הנדל. משנת 1735 עד מותו בשנת 1759 העלה שם עונות אופרה באופן סדיר, ורבות מן האופרות והאורטוריות שלו נכתבו בשביל קובנט גארדן או שהופעתן הראשונה בלונדון נערכה שם. הוא הוריש את העוגב שלו לג'ון ריץ', והוא הוצב במקום בולט על הבימה. העוגב היה בין פריטים יקרי ערך רבים שאבדו בשרפה אשר הרסה את התיאטרון בשנת 1808.
התיאטרון השני.
הבנייה החלה בדצמבר של אותה שנה, ובתיאטרון המלכותי השני, קובנט גארדן (תוכנן על ידי רוברט סמירק) נפתח ב-18 ביוני 1809 בהצגת מקבת' ואחריה מופע בידור מוזיקלי בשם "הקווייקר". ההנהלה העלתה את מחירי המושבים כדי לעזור במימון עלות הבניה מחדש, אבל צעד זה לא היה מקובל על הקהל, שחולל מהומה בהצגות - חבט במקלות, שרק, קרא קריאות בוז ויצא במחולות. המהומות להחזרת המחיר הקודם נמשכו מעל חודשיים, ובסופו של דבר נאלצה ההנהלה להיענות לדרישות הקהל.
בזמן זה היו סוגי הבידור מעורבים: היו הצגות אופרה ובלט, אך לא באופן בלעדי. בשנת 1843 בא חוק התיאטראות ושם קץ למונופול התיאטראות על דרמה. אותו זמן היה תיאטרון הוד מלכותה בהיימרקט המרכז הראשי לבלט ואופרה, אולם לאחר סכסוך עם ההנהלה ב-1846 העביר
מייקל קוסטה, מנצח בתיאטרון הוד מלכותה, את נאמנותו אל קובנט גארדן, ולקח עמו את מרבית הלהקה. האולם עבר שיפוץ, שבמהלכו שונה כל עיצובו, והתיאטרון נפתח מחדש בשם "האופרה האיטלקית המלכותית" ב-6 באפריל 1847 בהצגת "סמיראמיס" של רוסיני.
התיאטרון השלישי.
ב-5 במרץ 1856 שוב כילתה שרפה את התיאטרון. העבודה על התיאטרון השלישי והנוכחי (בעיצובו של אדוארד מידלטון בארי) החלה לבסוף בשנת 1857 והבניין החדש נפתח ב-15 במאי 1858 בהצגת ההוגנוטים של ג'אקומו מאיירבר. התיאטרון היה ל"בית האופרה המלכותית" בשנת 1892 וחלקן של היצירות הצרפתיות והגרמניות ברפרטואר גדל. התקיימו בו עונות חורף וקיץ של אופרה ושל בלט.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוחרם התיאטרון על ידי משרד העבודה לשימוש כמחסן רהיטים. בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא היה לאולם ריקודים. הייתה אפשרות, שהוא יישאר כך לאחר המלחמה, אבל לאחר משא ומתן ממושך, רכשה הוצאת המוזיקה בוזי את הוקס את זכויות החכירה של הבניין.
דייוויד וובסטר מונה למנהל הכללי, ובלט סדלרס וולס הוזמן להצטרף כלהקת הבלט של הבית. הוקמה קרן האופרה של קובנט גארדן, שהציגה תוכניות "לבסס את קובנט גארדן כמרכז הלאומי לאופרה ובלט, שיעסיק אמנים בריטיים בכל המחלקות, כל זמן שאין הדבר סותר את קיומן של אמות המידה הגבוהות ביותר האפשריות..." (ציטוט מרוזנטל)
בית האופרה המלכותית נפתח מחדש ב-20 בפברואר 1946 בהצגת היפהפייה הנמה בהפקת פאר חדשה, בעיצובו של אוליבר מסל. ובסטר, עם המנהל המוזיקלי שלו קרל רנקל, התחילו מיד להקים להקה קבועה. בדצמבר, 1946, חלקו את הפקתם הראשונה, "מלכת הפיות" של הנרי פרסל, עם להקת הבלט. ב-14 בינואר 1947, נתנה להקת האופרה קובנט גארדן את ההצגה הראשונה שלה, כרמן של ביזה.
שיפוצים בשנות ה-90 של המאה ה-20.
כמה חידושים התרחשו בחלקים מן הבניין בשנות ה-60, ביניהם שיפורים באמפיתיאטרון ושלוחה בירכתיים, אבל יותר ויותר התברר, שבית האופרה זקוק לשיפוץ כללי יסודי.
בשנת 1975 הקצתה ממשלת הלייבור קרקע צמודה לבית האופרה המלכותית לצורך שכלול, שיפוץ והרחבה, שהיו דרושים זה מכבר. עד שנת 1995 הצליחה להקת האופרה לגייס כספים במידה שתאפשר לה להתחיל בעבודות שיפוץ וחידוש מקיפות בבניין. אלה התבצעו בין 1996 ל-2000 והיו כרוכות בהריסת כל האתר כמעט, מלבד האולם עצמו, ועוד כמה מבנים סמוכים, כדי לפנות מקום להרחבה ניכרת של תשלובת הבניינים. במונחי היקף, למעלה ממחצית התשלובת היא בנייה חדשה.
האתר החדש משמר את צורת הפרסה המסורתית של האולם, כמקודם, אבל ברמה משופרת לאין ערוך במתקנים הטכניים, באולמות החזרות, במשרדים ובחדרי ההוראה, עם תיאטרון סטודיו חדש הנקרא, תיאטרון לינברי" ושטחים ציבוריים גדולים פי כמה. הכללתו של שוק הפרחים השכן, שהיה לפנים חלק משוק קובנט גארדן הישן אבל הוזנח במשך שנים רבות, בבית האופרה עצמו יצרה אזור התכנסות ציבורי חדש ורחב ידיים. האתר כיום, לטענת האופרה המלכותית, הוא התיאטרון המודרני ביותר באירופה.
אופרה בבית האופרה המלכותית מאז 1946.
האופרה המלכותית היא להקת האופרה העשירה והמפורסמת ביותר בלונדון ובממלכה המאוחדת כולה. ככלל, היא גם החשובה ביותר מבחינה אמנותית, אם כי כמה מהפקותיה מאכזבות ולהקות אופרה בריטיות אחרות זוכות לעיתים לביקורות טובות יותר.
להקת האופרה קובנט גארדן.