כשהוא מנסה לחזור לקהילתו, דוחה אותו נח - מנהיג הקהילה, בטענה כי הרפורמות שהוא מנסה להכניס לקהילה (ריקוד הסטפס), הם הגורמים לחוסר הדגים. הוא עוזב יחד עם חבריו הלטיניים, תוך כדי הבטחה למצוא את ה"חייזרים" כלשונו, שגורמים לדגים להיעלם.
הוא מוצא ספינת דיג ומנסה לעלות עליה, כשאינו מצליח, הוא מנסה לעקוב אחריה, וכך מגיע עיף ומותש לחוף של בני אדם. שם הוא נלקח לגן חיות ומושם בכלוב. בהמשך הוא מושך את תשומת לבם של האנשים בריקודו, והוחלט להחזירו לביתו, תוך הצמדת מכשיר מעקב על גבו. הוא מספר לקהילה על מסעו ומלמד אותם לרקוד. כשמגיעים האנשים רוקדים לפניהם קהילת הפינגווינים, ובני האדם מבינים שהם מנסים להעביר להם מסר, שמתפרש על ידם אחר כך, כזעקת יאוש עקב חוסר בדגים. דבר זה מעורר דיון ציבורי תוסס, שבסופו הוחלט להפסיק לדוג באזורים אלו, ובכך הצליח ממבל במשימתו, ובנוסף הוא מתקבל בברכה על ידי הקהילה.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
ירדן (נהר)
חטיבה 600
חטיבה 600 (חטיבה 177, חטיבה 519), המכונה גם "עוצבת נתיבי האש", הייתה חטיבת שריון בצה"ל. החטיבה פורקה ב-22 באפריל 2014.
החטיבה הורכבה משלושה גדודים - 407, 409 ו-410. במלחמת יום כיפור, גדוד 407 הועבר תחת פיקוד חטיבה 14 ערב מבצע אבירי לב. שני הגדודים האחרים ביצעו הטעיה בזמן צליחת תעלת סואץ ובהמשך השתתפו בגרירת גשר הגלילים. בהמשך לאחר הצליחה, ביצעה החטיבה את הרחבת מסדרון הצליחה באזור "החווה הסינית", במהלך שכלל קרבות קשים מול הצבא המצרי. שרידי גדוד 407 צלחו את התעלה ולחמו במסגרת חטיבה 14 עד הפסקת האש.
היסטוריה.
הקמת החטיבה.
החטיבה הוקמה ב-1971 כחטיבת מילואים במחנה חסה ואחר כך עברה למחנה שדה תימן.
מלחמת יום הכיפורים.
במלחמת יום הכיפורים לחמה בחזית הדרום בפיקודו של המח"ט טוביה רביב, במסגרת אוגדה 143 בפיקודו של אריק שרון. החטיבה צוידה בטנקי M60A1 פטון ("מגח"), שהיוו באותה עת כוח השריון המתקדם ביותר בצה"ל. החטיבה הורכבה מגדוד 407 בפיקודו של עובד מעוז, גדוד 409 בפיקודו של עוזי בן יצחק, גדוד 410 בפיקודו של אמנון מרטון (ובהמשך בפיקודו של יהודה גלר), פלס"ר ופלוגת חרמ"ש. בין הקרבות העיקריים של החטיבה ניתן למנות את הקרבות במרחב רכס "חמדיה", "מכשיר" ו"טלוויזיה", הקרב על הרחבת מסדרון הצליחה והורדת גשר הגלילים, והקרב לכיבוש חלקו הדרומי של מתחם "מיסורי" בקרב החווה הסינית. ב-22 באוקטובר נהרגו שבעה חיילים מפגיעת טיל סקאד מצרי באזור בו נערכה פלוגת המפקדה של גדוד 410. החטיבה ספגה 119 הרוגים במהלך קרבות מלחמת יום הכיפורים.
שיקום החטיבה לאחר מלחמת יום הכיפורים.
בסוף חודש מרץ 1974 חזרה החטיבה לארץ והגדודים, שנערכו בסביבת צאלים, ביצעו אימון וטיפלו בטנקים לקראת החזרתם לימ"ח. חיילי המילואים, שהשתחררו אחרי תקופות של 150 עד 180 ימי שירות מילואים, חזרו לביתם ובהמשך נקראו לתעסוקות מבצעיות ולאימונים בתדירות גבוהה מאוד.
החטיבה עברה תהליך שיקום מזורז. הטנקים שנפגעו הוחלפו ואנשי צוות חדשים תפסו את מקומם של הנופלים ושל הפצועים שלא חזרו לשירות. פצועים שהחלימו, ואף מקצת השבויים, חזרו לשרת בחטיבה.
ההתארגנות המחודשת והחזרה לכשירות נמשכה גם בשנה שלאחר המלחמה. החטיבה, שמספרה הוחלף ל-177, קלטה טנקים, אמצעים ולוחמים וחזרה לסדר כוחות מלא.
שמה של החטיבה הוחלף ל-519 והיא נשאה שם זה עד לשנת 2004. בשנה זו במסגרת ארגון רחב בצה"ל פורקה אוגדה 143 לה הייתה שייכת החטיבה. לאחר לחצים של עמותת חטיבה 600 להחזרת השם המקורי - חטיבה 600, קמה החטיבה לחיים תחת שם זה על בסיס חטיבה 656. ב-2 באוקטובר 2012 בטקס שנערך בלטרון, הוחלף גם תג היחידה לתג המקורי.
ב-2011 זכתה החטיבה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות.
סגירת החטיבה.
ב-22 באפריל 2014, בטקס שנערך בלטרון, פורקה החטיבה באופן רשמי
שבליה דה מר
ג'ובאני בוטזיני
ג'ובאני בוטזיני (באיטלקית: Giovanni Bottesini; 22 בדצמבר 1822 - 7 ביולי 1889), מלחין איטלקי, מנצח ונגן וירטואוז בקונטרבס.
חייו.
בוטזיני נולד בעיר קרמה במחוז לומברדיה. הוא החל ללמוד כינור בגיל צעיר והיה לבטח ממשיך בקריירה ככנר אלא שנסיבות הגורל שינו זאת. הוא רצה להמשיך בלימודיו בקונסרבטוריון אך כיוון שמשפחתו הייתה ענייה היה זקוק למלגה. בקונסרבטוריון של מילאנו היו רק שתי מלגות פנויות - ללימוד בסון ולימוד קונטרבס. תוך זמן קצר הכין עצמו לנגינה בקונטרבס והתקבל ללימודים. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות וזכה בפרס של 300 פרנקים, דבר שאיפשר לו לקנות קונטרבס מבית היוצרים של קרלו ג'וזפה טסטורה, בונה כלי קשת מפורסם ממילאנו, מן המאה ה-17-18. היה זה כלי בעל שלושה מיתרים, בניגוד לקונטרבסים הרגילים של ארבעה מיתרים.
עם הכלי הזה יצא בוטזיני למסע קונצרטים עולמי. הוא חיבר יצירות רבות לקונטרבס בהרכבים שונים: יצירות סולו לקונטרבס, קונצ'רטי לקונטרבס ותזמורת, דואו לשני קונטרבסים ועוד. יצירות אלה קשות לביצוע מבחינה טכנית ולכן אינן מבוצעות לעיתים תכופות.
בשנת 1846 ביחד עם לואיג'י ארדיטי הוא עבר להאוונה, העלה שם את אופרה הראשונה שלו ובהמשך היה מנהל בית האופרה מקומי.
בוטזיני כונה "פאגאניני של הקונטרבס". הוא הלחין גם 13 אופרות שאינן מועלות כיום. הוא היה גם מנצח מבוקש בבתי אופרה רבים. בהפסקות היה מנגן לקהל קטעי סולו בקונטרבס שלו. נותר בזיכרון ניצוחו על בכורת האופרה "אאידה" של ורדי בקהיר ב-24 בדצמבר 1871.
מימן גופריתי
דיאמגנטי
Panzerfaust
בית ספר לנשים
בית ספר לנשים (בצרפתית: L'École des femmes) היא קומדיה שנכתבה על ידי המחזאי מולייר והועלתה על הבמה ב־1662.
סיכום קריאת המחזה.
מערכה ראשונה.
ארנולף וידידו כריזאלד משוחחים על כך שארנולף נהנה לגלות שחיי משפחה נהרסים וללעוג לאיד לצרתו של גבר שאשתו בוגדת בו. כריזאלד אומר לו שהוא (ארנולף), יום אחד עלול ליפול בפח התמימות ולהיות מושא לצחוק ולעג. אגנס (הגייה בצרפתית: אַַנְיֵיס), האישה שחיה אצל ארנולף, היא אישה תמימה, צנועה, כנועה שכל חוכמתה היא במטבח, הוא מעדיף שתהיה ישרה ושלא תהיה משכילה ויפה וכך לא יחזרו אחריה, הוא מפחד שתבגוד בו עם גבר אחר, ולכן השכלה ויופי לא נחוצים לה.
הוא מספר שמסר אותה למנזר כדי שתקבל שם חינוך סגפני, ושם עשו ממנה אישה פשוטה ותמימה להפליא. מאחר שבביתו יוצאים ונכנסים כל הזמן אנשים רבים הוא סגר אותה בחדר מבודד והפקיד עליה שומרים כדי שלא תוכל לראות איש וחלילה תסור מדרך הישר, ארנולף טוען שמעתה הוא רוצה שיקראו לו מר "דה לה סוש", ארנולף חוזר לביתו לאחר שנעדר ממנו 10 ימים, שני המשרתים שלו: ג'ורג'ט ואלן מקדמים את פניו, אגנס, מספרת לארנולף שתפרה עבורו צעיף, גלימה וכיפה. היא מגלמת את שיא התמימות והפשטות של אישה בעיניו.
ארנולף פוגש בידידו הוראס לאחר שלא נתראו שנים רבות, אביו של הוראס (אורנוט) הוא גם חברו של ארנולף, הוא כותב מכתב לארנולף בו הוא אומר שהוא עתיד להגיע בלווית אדם נוסף, אנריק, גיסו של ארנולף, הוראס מספר לו שהוא מאוהב באגנס וששמע שמישהו רשע בשם מר "די לה סוש" כולא אותה באכזריות, הוא לא יודע שזהו ארנולף, הוא מבקש ממנו 100 מטבעות זהב כדי שיוכל להערים על שומריו ולשחד אותם שיתנו לו להתראות עם אהובתו, ארנולף לא מגלה לו שזה הוא ואומר לעצמו שימשיך לעקוב אחר תוכניותיו בחשאי.
מערכה שנייה.
ארנולף תוהה איך נכנס גבר זר לביתו (הוראס) וריחרח אודות אגנס, המשרתים שלו תוהים מדוע הוא כולא בחשאי את אגנס, הם חושבים שהוא פשוט אדם קנאי, ארנולף מנהל שיחה עם אגנס ומברר עמה מה פשר הקשר שיש לה עם הוראס, היא מספרת לו שבסה"כ הוא נהג לבוא אליה מדי יום בעודה יושבת ורוקמת כהרגלה על המרפסת, הוא הגיע מלמטה ודיבר אליה מילים יפות - מברך אותה בשלום והיא כדרך הנימוס עונה לו, הוא אומר לה שכאשר היא לא מתייחסת אליו, הוא נעשה חולה והיא נבהלה מכך, ואישה זקנה אמרה לה שליבו שייך לה - ומאז היא מחזירה לו חיוכים וברכות. היא מוסיפה שהיה נוהג מלבד דברי החן לנשק את ידיה, ארנולף אומר לה שזה חטא להתנהג כך, הוא אומר לה שרק אם הייתה נשואה היה יאה הדבר, היא חשבה שהוא מחתן אותה עם הוראס והוא חשב שהיא מתכוונת להתחתן עמו, הוא מבהיר לה את העניין, מזהיר אותה ואוסר עליה להיפגש עמו.
מערכה שלישית.
ארנולף מתכנן לשאת לאישה את אגנס וכך לפתור את הבעיה שנוצרה, הוא נואם בפניה כי היא בת מזל על שהצליחה בכלל להיות ראויה לגבר נערץ שכמותו, הוא הפך אותה מבת איכרים נבערת ועשה ממנה גברת, מבהיר לה כי הוא הקובע בבית ועליה להשפיל מבט אליו, וכי כל אישה שבוגדת - גיהנום צפוי לה. הוא נותן לה לקרוא גיליון, כללים לחיי הנישואין שלהם ואומר לה לשנן את הסעיפים בגיליון:
הוראס נפגש עם ארנולף ומספר שלצערו בעל הבית של אגנס אהובתו חזר והוא אוסר עליה להיפגש עמו, מספר שהשומרים שלה לא נותנים לו ליצור עמה שוב קשר והיא (למראית עין בלבד) זרק עליו אבן מלמעלה, שאליה היה מחובר מכתב בו היא הביעה את רגשותיה העזים כלפיו. הוא צוחק על ארנולף - על שרצה כל כך לעשות מהנערה נבערת, אך היא הערימה עליו, הגלגל מתהפך, בתחילה כאמור, היה ארנולף זה שצחק על אותם גברים שהנשים שלהם מצליחות לשטות בהם! הוראס קורא לארנולף ממכתבה של אגנס שאומרת לו שהיא עצובה להיפרד ממנו והיא משתוקקת אליו, היא מסרבת להאמין למה שאדונה משנן לה יום- יום כי כל הגברים הצעירים הם רמאים ונוכלים. ארנולף תוהה בינו לבין עצמו כיצד דווקא הוא הצליח ליפול בפח, הוא שתכנן הכול בקפידה...
מערכה רביעית.