הירקות הנפוצים היו צנון, לפת, כרוב, כרובית, גזר, סלרי, סלק, צנונית וכרובית. מהם הוכנו נזידים ותבשילים מיוחדים לגיוון התפריט, כגון בורש ושי/שצ'יא (щи).
עצי הפרי העיקריים של אזור הזה של אירופה היו עצי תפוח ואגס, במקומות מסוימים אף נפוצו עצי דובדבן. מהפירות הכינו עוגות וטארטים, ובקיץ נהגו להכין מהם קומפוטים (לפתנים) וגם לשמר אותם (בשל החורף הקר הסלאבים פתחו מנהג לשמר מגוון סוגי מזון, ביניהם: מלפפונים, כרובים, גזרים, אבטיחים, תפוחים, אגסים, מלונים וכל מיני פירות יער). פירות היער הנפוצים היו אוכמניות, תותי יער, תותי עץ, פטל חמוציות ועוד. את פירות היער שימרו באמצעות הפיכתם לריבה או לקומפות.
רוב רובה של האוכלוסייה לא יכלה להרשות לעצמה לאכול בשרים באופן קבוע, ולכן אלו נאכלו בימי חג. עם זאת, האזור שפע נהרות לכן הדגים היו זולים מאוד. במזרח אירופה התפתחה מסורת לפיה מרק עוף יעזור לחולה להרגיש טוב יותר, מקור המסורת הוא בכך שהבשר היה כול כך יקר ולא נאכל יום יום לכן האמינו שהוא יחזיר את החולה למצבו תרום המחלה מפני טעמו ונדירותו עד שיהמם את הכאב.
הבשרים הוכנו בעיקר מחזירים, בשר ציד של איילים וצבאים, וכן שלל דגים ועופות. אצילים יכלו הרשו לעצמם לאכול עוף ובשר באופן יומיומי. לדוגמה, ידוע כי קניאז נובגורודסקי בפגישתו עם שליחי מוסקבה הביא לשולחן 10 ברבורים שלמים אפויים ובתוכם בשר פר מובחר.
המשקאות הנפוצים היו ליפתני פירות וירקות, בירות וקוואסים.
האצילים שיכלו להרשות לעצמם, הובילו ושימרו גם יין. משקה נוסף שהיה מאוד פופולרי הן בין האיכרים והן בין האצולה היה דבש מהול במעט אלכוהול (הל).
האיכרים הסלאביים נהגו להתחיל את היום ב-5 לפנות בוקר עם קערת דייסה (קאשה), פירות וירקות, בעוד האצילים נהגו להתעורר לקראת 12 ואכלו בשר ושפע של מאכלי ים בירות ויינות.
הסלאבים השתמשו לתבלון בעיקר בחרדל ומלח, והאצולה יבאה גם פלפל ועוד תבלינים מהמזרח.
כמו כן היו הרבה תבלינים מקומיים.
רכיב נוסף בדיאטה המקומית היו האגוזים. הסלאבים צרכו אגוזי אלון וצנוברים.
בין השאר צרכו גם פטריות.
הסלאבים נהגו לצרוך שלוש ארוחות ביום ולא שתיים כמו בשאר אירופה.
פולין.
בדומה ליתר אזורי אירופה, המטבח הפולני בימי הביניים התבסס על דייסת דגנים - במקרה זה הכוסמת ממנה נעשה ה"קאשה" - דייסת כוסמת, אולם גידלו גם דגנים אחרים כמו חיטה, שעורה ושיבולת-שועל - בעיקר לצורך הכנת בירה. הירקות העיקריים שנאכלו בפולין היו הכרוב, האפונה, השעועית והבצל. שמיר וחרדל היו עשבי התבלין העיקריים ששימשו לתיבול המזון, אולם נעשה שימוש גם בפטרוזיליה, בעיקר במטבח החברה הגבוהה. סוגי הבשר העיקריים שנאכלו היה בשר החזיר והעוף (תרנגולת) ופחות בשר בקר. בשר כבש נאכל באירועים מיוחדים על ידי בעלי האמצעים, ובשר הצייד שימש למאכל האצולה, שהחזיקה בשטחי צייד. דגים נאכלו רק בתקופת התענית בה נאסרה אכילת בשר.
הבירה הייתה המשקה העיקרי בפולין, ושתו אותה כל שכבות האוכלוסייה, החל בעניים המרודים וכלה באצולה הגבוהה. סוגים רבים של בירה יוצרו מסוגי דגנים שונים ומשילובי דגנים. בירת החיטה הייתה הסוג הנפוץ ביותר. תמד נשתה רק באירועים חגיגיים, ובעיקר בחתונות והטבלות (לצד הבירה). היין היה משקה מיובא יקר ביותר, ורק בני האצולה הגבוהה שתו אותו.
מערב אירופה.
אנגליה.
מעט ידוע על המטבח האנגלי קודם לכיבוש הנורמני של אנגליה. ידוע כי שיכר נשתה על ידי כל שכבות האוכלוסייה, והמאכלים העיקריים שנאכלו היו נזידים ומרקים עשויים דגנים וירקות. עם הכיבוש הנורמני של אנגליה בשנת 1066 חל שינוי משמעותי במטבח האנגלי - האצולה החדשה הביאה עימה את מנהגי האכילה שהיו מקובלים בצפונה של צרפת והשפיעו באופן מכריע על אופיו של המטבח האנגלי.
האנגלו-סקסונים שתו בעיקר בירה. הנורמנים שכבשו את אנגליה לא אהדו את המשקה האנגלי והמלך אדוארד המודה החל בייבוא מסודר של יין מפריז ללונדון. בתקופת מלכותו של הנרי השני (החל מ-1154) החל יבוא מסודר של יין עבור בני האצולה מעמק הלואר שבצרפת, ולמעשה מרבית ייצור היין של עמק הלואר יוצא לאנגליה.
בעבר סברו כי המטבח של האצולה היה זהה למטבח של האצולה הצרפתית, אולם כיום סבורים כי הייתה השפעה הדדית והמטבח של האצולה האנגלית היה שילוב בין המטבח הצרפתי והמטבח האנגלוסקסי המקומי, בעיקר בשל שונותם של מוצרי המזון הגדלים באיים הבריטיים.
ההשתתפות של האצולה האנגלית במסעות הצלב השפיעה אף היא על המטבח האנגלי עם הכנסתם של אלמנטים מהמטבח הערבי והמטבח הביזנטי למטבח המקומי.
טבחי מטבח האצולה התמחו בשיאם של ימי הביניים ב"מנות הפתעה" - מנות שנועדו להפתיע את האוכלים שלהן בהרכבן וזאת על ידי שימוש במילויים לא צפויים למאכלים שונים.
צפון צרפת.
המטבח של צפון צרפת ושל ארצות השפלה התבסס על נזידים ומרקי בשר סמיכים. השפים הצרפתים התמחו בצליית בשר ודגים והכינו מיני רטבים שהותאמו למאכלים השונים. השימוש בבצק, שהיה נפוץ בגרמניה ובאנגליה, נעדר כמעט לחלוטין מהמטבח הצרפתי הצפוני בשיא ימי הביניים, למעט אפיית סוגי פאי.
המטבח הצרפתי בתקופה זו הגיע לרמה גבוהה מאוד של עיטורי המזון, ובסעודות שהכינו עבור האצולה נעשה מאמץ להפתיע בעיטורים שונים בהשפעת אופנות הלבוש באותה עת (כך הוכנו מאכלים שעוטרו בצבעי אדום וכחול, בהתאם לבגדי הליצנים ששיעשעו את האורחים בסעודות).
בשיאם של ימי הביניים, הפך אזור שמפאן למקום המפגש בין סוחרי צפון אירופה ודרומה. בירידים שבאזור זה (ובעיקר בטרואה וב-Lagny-sur-Marne פעלו במשך כ-200 שנה שווקים, שנחשבו לחשובים בשוקי אירופה. בשווקים אלה נמכרו סחורות מכל רחבי אירופה ואף תבלינים שהובאו מסוריה ומאזורים רחוקים יותר של אסיה.
סחר הדגים בפריז החל רק במאה ה-12 עם הקמת גילדת הדייגים. הדגים הובאו מנורמנדי שבמורד נהר הסן ונאכלו בעיקר בצומות ובתענית. טקסט מהמאה ה-13 מתאר חמישים סוגי דגים שנאכלו בצרפת, ובהם בשר הלווייתן המשומר (שנקרא "חזיר התענית"), אשר יובא מומלח מהים הצפוני ובשל כמות המלח הרבה שבו, נאכל רק על ידי פשוטי העם העניים (האצולה רכשה דגים טריים). החסילונים לא נאכלו בצרפת, למעט ביציהם, והצפרדעים היו מאכל החביב גם על פשוטי העם וגם על האצולה (אולם הוא נאכל בצורה שונה - בעוד שפשוטי העם צלו את הצפרדעים או אכלו אותם בנזיד, האצולה אכלה אותם עם רטבים מורכבים). הצדפות יובאו לפריז רק החל מהמאה ה-12, והפכו למאכל תאווה בקרב האצולה.
בימי הביניים היו מרבית שטחי צרפת מכוסים יערות אלון ואשוח עבותים, בהם רעו החזירים ואכלו את בלוטי העצים. החזירים נשחטו לקראת ארוחות חגיגיות והוגשו כצלי, כנקניקיות וכפודינג שחור.
טקסטים מפריז מהמאה ה-15 מזכירים את ארנבי הבר כמאכל תאווה.
החוסר בשומנים שאינם מהחי בצפונה של צרפת הביאו לפניית אן מברטאן לאפיפיור בבקשה שיאשר שימוש בחמאה על מנת לשמן את האוכל. פנייתה הביאה למתן אישור לתושבי צפון צרפת לאכול חמאה בתקופת התענית (אולם היה עליהם להתפלל לאחר ביצוע "חטא" זה).
אזור הים התיכון.
באזורי הים התיכון התבסס המטבח מאז ומעולם על מספר מרכיבים שגדלו מקומית - לחם לבן העשוי חיטה, שמן זית, יין וגבינות. הבשר לא היווה מרכיב מרכזי ונאכל בעיקר באירועים חגיגיים. הדגים היוו מרכיב מרכזי בארוחות בקרבת החופים.
הכיבוש המוסלמי של סיציליה השפיע על מטבחי הסביבה שלו והביא לשימוש נרחב יותר בפירות הדר (בעיקר לימונים לתיבול), רימונים, חצילים ותבלינים שהובאו מאסיה (זעפרן ופלפל).
ההשפעות הערביות החלו לחלחל בהדרגה לאירופה, חלחול והשפעה שהגיעו לשיאם בעקבות המפגש בין האבירים הצלבנים והמטבח הארצישראלי והביזנטי במהלך מסעי הצלב.
ספרד.
בשל העובדה שחצי האי האיברי מנותק על ידי מכשולים גאוגרפיים מיתרת שטחיה של אירופה (הרי הפירנאים בצפון, הים התיכון במזרח ובדרום והאוקיינוס האטלנטי במערב) התפתח בו תת-מטבח של המטבח האירופאי הביניימי, בעל מאפיינים ייחודיים.
שמן הזית הובא לספרד על ידי הפיניקים, והיין הובא על ידי המתיישבים מיוון העתיקה. האימפריה הרומית השפיעה רבות על המטבח האיברי ולמעשה עם נפילת האימפריה המשיך המטבח האיברי לשמור על מסורות המטבח הרומי - בעיקר שימוש רב בירקות.
מאפיינים אלה נשארו עד לכיבוש המוסלמי של ספרד, שהביא עמו את המטבח הערבי של המזרח התיכון ואת מנהגיו, לדוגמה, שימוש בכוסות זכוכית במקום גביעי מתכת, תיבול מאכלי בשר עם פירות ותבלינים כגון קינמון, מסטיקא, שומר, סומסום, ונענע. כמו כן הובאו לחצי האי האיברי משקאות כמו התמרהינדי ומיץ התפוזים החליף את הורג'ו שהיה נפוץ באזור למן התקופה הרומית.
השימוש בארטישוקים ותרד הגיע לספרד מצפונה של אפריקה, והתפשט דרך הבישול הספרדי לרחבי אירופה. המנהג לאכול מרק בראשית הארוחה, לאחריה מנה בשרית ובסיומה קינוח מתוק מקורו במטבח הערבי, והוא התפשט דרך המטבח האיברי לאירופה, והיווה את הבסיס לאופי הארוחה המודרנית האירופאית.
המטבח האיברי הביניימי אופיין בשימוש רב בתפוזים, מי ורדים וסיידר תפוחים בתבשילים שונים. כמו כן נעשה שימוש רב בדגים, ואכלו רכיכות ופירות ים.
פשוטי העם נהגו לאכול לחם, יין, שום, בצל, זיתים ושמן זית וכן מאכלי ביצים. הבשרים העיקריים שנאכלו היו הבקר והכבש. בשר חזיר לא נאכל על ידי המוסלמים שכבשו את חצי האי.
היהודים הספרדים שהתגוררו בחצי האי האיברי פיתחו מטבח ייחודי יהודי, שהשפיע והושפע מהמטבחים המוסלמים והנוצרים. מאכל שכזה היה ה"אדאפינה" (בערבית: "אוצר גנוז") מאכל שהוכן יום מראש והוטמן בגחלים על מנת להיאכל למחרת ביום השבת.
איטליה.