מחזור החיים.
הצרעה הופכת בוגרת לאחר גלגול מלא הכולל חמישה שלבים: ביצה, זחל, טרום גולם, גולם ובוגר. הפועלת הופכת לבוגרת בתוך כ-30 יום, לעומת המלכה שמתבגרת תוך כ-40 ימים.
בתחילת האביב מתעוררות המלכות הצעירות מתרדמת החורף שלהן במקום מסתור. לאחר הקמת הקן בוקעות הפועלות הראשונות ואז, לקראת סוף הקיץ, מוקמים תאים בהם יוטלו ביצים מהן יבקעו המלכות חדשות והזכרים. לאחר שאלו הגיחו, הם יוצאים למעוף כלולות. הנקבות חוזרות מופרות לקן, אך עם בוא החורף הקן חרב, והנקבות המופרות נכנסות לשנת החורף במקום מסתור, וחוזר חלילה.
בסוף הקיץ, מגדלי הדבורים עורכים מבצעי השמדה של הצרעה המזרחית, הן על ידי הצבת מלכודות והן באמצעות מתן פרסים לצדים אותם. ככל שמספר הצרעות יפחת בסוף הקיץ, באביב יהיו פחות צרעות באוויר.
ניסוי הצרעות בחלל.
קן הצרעות כולל מספר תופעות פיזיקליות יוצאות דופן: בנייתו החלה בכיוון כוח המשיכה של כדור הארץ, תופעות אקוסטיות וחשמליות הקשורות לחלה, תקשורת אקוסטית, שמירת החום ומיזוג האוויר בקן ועוד. תופעות אלה הובילו לניסוי החלל הישראלי הראשון שנערך מטעם אוניברסיטת תל אביב בעזרת התעשייה האווירית לישראל ונאס"א ובחן בניית קן צרעות בחלל, בתנאי חוסר כבידה. יוזמי הניסוי, קיוו כי ניתן יהיה למצוא קשר בין התנהגות הצרעות וסימפטומי מחלת הנסיעה ממנה סובלים רוב האסטרונאוטים בימים הראשונים לאחר שיגור המעבורת, כתוצאה מתנאי מיקרו כבידה.
במסגרת הניסוי הוטסו במשימה STS-47 של מעבורת החלל אנדוור, 230 צרעות בוגרות ו-120 זחלי צרעות. קבוצה נוספת של צרעות וזחלים נבדקה במקביל על הקרקע, כקבוצת ביקורת. עקב תקלה במערכת המים לאחר השיגור, חוו הצרעות עליה חדה בלחות, ומים התחילו להצטבר במתקן הניסוי. הטמפרטורה הגבוהה גרמה לעובש ומזון הצרעות נרקב. כיוון שהאסטרונאוטים חששו לפתוח את המתקן ולשחרר את הלחות (תוך סכנה לשחרור צרעות במעבורת), הוצע לשחרר מעט את הברגים, דבר שבוצע רק ביום השלישי לטיסה. אולם, רוב האוכל כבר היה לא אכיל כתוצאה מכך מתו 202 צרעות ו-103 פופאות. הצרעות הנותרות איבדו את חוש הכיוון ועמדו חסרות תנועה ללא אינטראקציה בינן. רק 3-4 ימים לאחר החזרה לכדור הארץ, הצרעות ששרדו התאוששו והתחילו לבנות כוורת. משך החיים של הצרעות המוטסות היה קצר יותר, והן שרדו רק 23 ימים בממוצע לעומת הצרעות בקבוצת הביקורת, ששרדו 43 ימים. כמו כן, הפופאות ששהו בחלל לא השלימו את תהליך המטאמורפוזה שלהן.
יוסף פעמוני
יוסף פעמוני (אוסיה גלוקמן) (20 ביולי 1902 – 1 בינואר 1966), דוקטור לבקטריולוגיה, היה ממקימי מערכת הבריאות בישראל. מאנשי התנועה הרוויזיוניסטית ובית"ר, מקים מחלקת העזרה הראשונה באצ"ל, ממייסדי "קופת חולים לעובדים לאומיים" (לאומית) ומייסד מכון ז'בוטינסקי.
ביוגרפיה.
פעמוני נולד בסנקט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית בשם יוסף גלוקמן, בנם של פרה (לבית צאלקוביץ) ומנחם גלוקמן. למד בגימנסיה והמשיך ללימודי בקטריולוגיה באוניברסיטה. במהלך לימודיו היה פעיל בתנועה הציונית, באגודת הסטודנטים ובארגונים ביולוגיים. עם המהפכה הבולשביקית ב-1917 נאסר בגין פעילותו הציונית, ולא סיים את לימודיו. בשנת 1925 הומר עונש המאסר בגירוש, ובאותה שנה עלה לארץ ישראל.
עם עלייתו הצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית עם היווסדה, והיה ממייסדי בית"ר. לבסוף הגיע לדרגת קצין נציבות בית"ר.
בארץ עבד כאסיסטנט במכון פסטר של ד"ר אריה בהם (בעהם) עד שנת 1927, אז נתמנה כמנהל המעבדה המרכזית של קופת חולים של ההסתדרות, ושימש בתפקיד זה עד שפוטר ב-1933, לאחר רצח ארלוזורוב, על רקע השתייכותו לתנועה הרוויזיוניסטית.
בשנת 1934 היה ציר לוועידת היסוד של הסתדרות העובדים הלאומית. שנה לאחר מכן היה ציר בקונגרס היסוד של הצ"ח בווינה.
ב-1935 היה, יחד עם יעקב וינשל ואחרים, ממייסדי "קופת חולים לעובדים לאומיים" (לאומית), וכיהן כמנהלה.
כיהן כרופא בבית החולים הדסה (תל אביב).
בהיותו איש אצ"ל ותומך תנועת בית"ר ארגן את השירות הרפואי של אצ"ל ותמך בו בעזרת מגן דוד אדום ומשאבי בית החולים הדסה.
בסוף שנות ה-30 ייסד את מכון ז'בוטינסקי והיה מנהלו הראשון.
נפטר בתל אביב ב-1 בינואר 1966 לאחר ניתוח קשה, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
על שמו נקרא רחוב בתל אביב.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
משפחתו.
פעמוני נשא את אסתר, בתו של אליעזר אליהו פרידמן, מראשוני פעילי הציונות, מייסד היומון העברי "הצופה" שיצא לאור בוורשה ועורכו הראשון, ואחותו של ד"ר יהושע פרידמן, מחנך, עסקן תרבות ומתרגם עברי שתרגם בעיקר מן השירה הרומית הקלאסית.
בתו, יעל העליון, ייסדה וניהלה את בית הספר לאמנויות תל אביב. הייתה נשואה ליעקב העליון, עיתונאי "מעריב" לשעבר בטרם התאבדה באוקטובר 2002.
רוברט הארבין
רוברט הארבין (באנגלית: Robert Harbin; 1908–1978) היה קוסם, סופר ואמן אוריגמי בריטי.
ביוגרפיה.
בגיל 20 החל הארבין לעבוד בחנות קסמים בלונדון. מעט לאחר מכן הוא החל להופיע כקוסם ברחבי לונדון והיה לקוסם הבריטי הראשון שעבר להופיע בטלוויזיה ואף הנחה תוכנית משלו.
מתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הוא החל לעסוק באומנות האוריגמי היפנית וכתב מספר ספרים בנושא זה, אשר תרמו רבות לפריצתו של האוריגמי לתודעת המערב.
טוקס
קוקוזין
קוקוזין (Kokosin) הוא ממרח דמוי מרגרינה או חמאה, בצבע לבן, העשוי מחלב ומשמן קוקוס.
יתרונו של ממרח הקוקוזין על חמאה או מרגרינה הוא העובדה שהוא נשמר ללא צורך בקירור.
הממרח, שיוצר במפעלי חברת "שמן" שווק בקופסאות פח, בנפח של ליטר (משקל כ-850 גרם), שהיו צבועות בפסים בצבעי כחול לבן ועליהן הופיעו ציורי עצי דקל, שם המוצר והמשפט: "pure refined Coconut oil".
קוקוזין שימש בתקופת הצנע בישראל כתחליף לחמאה.
עם סיום הצנע, כאשר היה ניתן לרכוש מוצרים ללא תלושים, ועקב מחירו הזול (בפיקוח) של הקוקוזין, נוצר לו ביקוש לשם ייצור סבון ביתי. בספרם של אמנון דנקנר ודוד טרטקובר, "איפה היינו ומה עשינו? - אוצר שנות החמישים והשישים", מתואר הקוקוזין כבעל .
אורי קציר
אורי קציר (נולד ב־22 ביולי 1968 בחיפה) הוא מורה דרך, סופר, איש תקשורת ובלוגר ישראלי.
ביוגרפיה.
בצבא שירת כמש"ק חינוך ביחידות שדה. במהלך לימודיו לתואר ראשון ביחסים בינלאומיים ולתואר שני בהיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית התפרנס מהדרכת קבוצות מטיילים. ב-1994 סיים קורס צוערים בסיסי במשרד החוץ, אך מיד לאחר מכן פרש ועבר לעיתונות. הוא הצטרף לסוכנות הידיעות עתי"ם ומונה לכתב המדיני שלה. במחצית השנייה של שנות התשעים מילא תפקידי דוברות פוליטיים, בתחילה כדוברו וראש לשכתו של אהוד ברק, שהתמודד אז על מנהיגות מפלגת העבודה, ולאחר מכן כדובר מפלגת שינוי. לאחר הבחירות שימש כדובר סיעת שינוי בכנסת, אך בשנת 2000 התפטר ועבר לשמש כדובר הרשות לניירות ערך.
את פעילותו כבלוגר החל קציר ב-2003, אז הקים את הבלוג "באופן אישי" שהתארח באתר "רשימות". חלק גדול מפרסומיו היו מאמרים שהתמקדו בפרשיות היסטוריות נשכחות או בלתי ידועות ובתחומים תרבותיים ששיקפו את נטיותיו האישיות. בשנת 2004 סגר את "באופן אישי" והקים את "אפלטון", בלוג עצמאי בעל נופך אינטלקטואלי בולט. כמה מפרסומיו ב"אפלטון" עוררו עניין ציבורי בלתי מבוטל. בעקבות התאבדותה של הבלוגרית מירב קנר, שנודעה בכינוי "רפונזל", הציע לנסח כללי אתיקה לבלוגרים ואף הציג טיוטה משלו. בעקבות פרסום שבו תיאר בקצרה את פרשת התאבדותו של החייל אורי אילן בשבי הסורים ותהה על היעלמותם של הפתקים המפורסמים שנמצאו על גופו (שבמפורסם שבהם חורר אילן את המלים "לא בגדתי"), ולאחר שידורה של תוכנית רדיו שבה ראיין (יחד עם משה טימור) דמויות הקשורות בפרשה, איתר צה"ל את הפתקים האבודים ומסרם לידי משפחת אילן. בינואר 2005 הציע את מועמדותו של הסופר אלי עמיר לנשיאות המדינה – הצעה שעוררה תשומת לב לאחר שנפתחה חקירת משטרה נגד הנשיא המכהן, משה קצב.
בשנת 2012 עזב קציר את עבודתו כדובר רשות ניירות ערך ופנה לתחום התיירות. הוא הקים מיזם תיירות בשם "סהר קציר", המתמחה בסיורי תוכן, ונכון ל-2013 הוא עומד בראשו. בנוסף, שימש גם כעורך בקואופרטיב החדשות מגפון ניוז.
בשנת 2003 פרסם קציר ספר ילדים בשם "אש לי יום הולדת".
בשנת 2016 פרסם הגדה לפסח ברוח חילונית מתונה. בהגדה זו חיבר את סיפר השחרור הלאומי, אותו הוא רואה כמרכזי בסיפור יציאת מצרים, עם אירועים כמו שיבת ציון והציונות המודרנית ובכך יצר מארג היסטורי המחבר בין פסח לבין יום העצמאות. בהגדה זו שילב גם ציטוטים מהוגים מודרניים כמו ברל כצנלסון, בנימין זאב הרצל, דוד בן-גוריון והסופרת הבריטית ג'ורג' אליוט, פואמות של נתן אלתרמן ונפתלי הרץ אימבר ואף שירים הקשורים לעונת האביב ולכיסופים לציון.
בשנת 2021 פרסם את הרומן ההיסטורי הראשון שלו, "כִּלְאָב", העוסק בבנו השני והנשכח של דוד המלך.
בת דודתו היא הידוענית שרון איילון.
סולטנה דאוד
עבד-אל-חלים חאפז
ספוג (בעלי חיים)
הוועד הפועל הציוני
הוועד הפועל הציוני הוא המוסד העליון של ההסתדרות הציונית העולמית.
תולדותיו.
הוועד הפועל הוקם בעקבות החלטה על כך בקונגרס הציוני ה-11. הוא מורכב מחברים שנבחרים בקונגרס הציוני ומנציגי הארגונים הציוניים ומונה 30-25 חברים. מטרתו העיקרית הייתה לשמש כגוף האחראי לביצוע החלטות הקונגרס הציוני ולהיות מופקד על ניהול התנועה הציונית. יש לו סמכויות של ענייני התקציב והכספים, בחירת ממלא מקום חבר נשיאות או חבר נשיאות מכל סיבה שהיא בתקופה שבין קונגרס לקונגרס.