מחקר ענק משנת 2011 בדק את רישומי הרשויות השוודיות, שכללו יותר ממיליון אנשים, וניתח את הרישומים ביחס לעיסוק במקצועות יצירתיים. במחקר אופיין עיסוקם של אנשים אשר סבלו מפסיכופתלוגיות ועיסוקם של בני משפחותיהם ביחס לקבוצת ביקורת של אנשים אשר לא אובחנו כסובלים מהפרעה פסיכאטרית. נמצא כי הוריהם ואחיהם של אנשים אשר סבלו מסכיזופרניה הועסקו יותר במשרות הנחשבות כיצירתיות כדוגמת מדענים ואומנים. אנשים אשר סבלו מהפרעה דו-קוטבית עסקו גם הם וגם בני משפחותיהם במשלח יד יצירתי מאשר קבוצת הביקורת. מנגד אנשים אשר סבלו מדיכאון קליני חד־קוטבי לא הראו דפוס עקבי בקשר להעסקה במקצוע יצירתי.
מחלת הפרקינסון נגרמת מהתנוונות של תאי העצב המייצרים את רוב הדופמין במוח. ללא טיפול תרופתי, אנשים עם מחלת פרקינסון מראים ירידה ביכולת הגמישות המחשבתית, בהשוואה לאנשים בריאים ללא מחלת פרקינסון. עם זאת, אנשים עם מחלת הפרקינטון שמקבלים טיפול להגברת הפעילות הדופמינרגית Dopaminergic agents, מראים עלייה משמעותית ביצירתיות אמנותית. לא רק זאת, אלא שהם מפגנים גם יצירתיות מילולית וויזואלית גבוהה יותר גם בהשוואה לאנשים בריאים ללא בעיות נוירולוגיות.
תובנה (insight) ויצירתיות.
תּוֹבָנָה היא תופעה קוגניטיבית המתארת גיחה פתאומית למודעות של רעיון מקורי, נקודת מבט חדשה, מימוש או פתרון של בעיה מסוימת. גיחה זו מתרחשת באופן בדיד, בפעם אחת ובהקשרים מסוימים התחושה של גיחה זו מכונה "חוויית "אהא!"", ומתוארת בביטוי "נפל האסימון". חשיבה יצירתית מלווה לעיתים קרובות בהתרחשות תובנה, ולכן שוער כי לתובנה חלק בתהליך החשיבה היצירתית. בזכות היות רגע התובנה מאורע בדיד, לעיתים קרובות חקר חשיבה יצירתית מתמקד באירוע התובנה ובאיתור הבסיס העצבי שלו, כחלק מהרשת העצבית אשר בבסיס החשיבה היצירתית.
מלבד התכונות הקוגניטיביות לתובנה גם מאפיינים רגשיים. לרגע התובנה מתלווה תחושה מהנה, שיכולה להיות חלק ממנגנון תגמול אשר מחזק התנהגות של חשיבה יצירתית. בכוחו של מנגנון מבוסס תגמול להסביר מדוע אנשים רבים אוהבים לשחק משחקים אשר מעורבים בעירור תובנה כמו חידות, סודוקו וכדומה, כמו גם מדוע אנשים רבים נמשכים למשלחי יד המערבים חשיבה יצירתית המערבים למידה של תכנים מורכבים ופתרון בעיות כמו אומנות הנדסה עיצוב ומחקר מדעי.
פיתוח יצירתיות.
מרכיב משמעותי של החשיבה היצירתית הוא בחינה חופשית של אפשרויות חדשות ללא חשש מכישלון.
האדם היצירתי נשען על היסטוריה אישית שבה כבר פתר מספר בעיות בצורה יצירתית, באופן שגיבש אצלו ערך עצמי גבוה, מקור שליטה פנימי ותחושת מסוגלות גבוהה בתחום היצירתיות.
היצירתיות ניתנת ללמידה ולשכלול כאשר היא מוגדרת כמטרה מרכזית של תוכנית לימודים. אפשר לפתח את היצירתיות על ידי הפחתת המתחים והלחצים להצלחה מיידית, הכוונה ועידוד להעלאת רעיונות תוך הגברת הלגיטימיות עבור הצגת תשובות שטותיות או שגויות כחלק מתהליך של ניסוי וטעייה.
האדם היצירתי פועל במציאות מורכבת היוצרת צורך ליצור ולאלתר. אך אם הסביבה תדרוש אתגרים ופתרונות, לא תהיה יצירתיות. לכן ללומד יצירתי צריכה להיות בעיה קשה לפתרון, אשר נתפסת בעיניו כאתגר אפשרי, כך שיהיה מודע ומתכוון לנסות לפתור אותה בדרך יצירתית.
כאמור, ניתן לפתח מיומנויות של חשיבה יצירתית באמצעות מתודולוגיות הוראה שונות. לדוגמה, מורים יכולים לפתח את היכולת היצירתית במסגרת למידת חקר. חלק מהשיטות לפיתוח יצירתיות אצל ילדים הן הרפתקאות למידה - פעילויות חווייתיות מתוכננות שמטרתן לכבוש את דמיונו של הילד (למשל עידוד חיפוש ומציאת פתרונות שונים ממספר זוויות התבוננות), להעמידו לפני אתגרים במגוון רמות, ללמדו נושאים חדשים ולהרחיב את הבנתו ואת מודעותו לעצמו ולסביבתו.
האימון חשוב לפיתוח היצירתיות משום שככל שמרבים לחשוב בצורה יצירתית כך היא הופכת להיות קלה ושופעת יותר.
כאמור, ההומור והיצירתיות מתבססים על חשיבה מקורית וקשורים זה לזה. בנוסף, מבחינה פסיכולוגית ההומור מסייע לאדם להתמודד עם מתחים בצורה נעימה ויעילה. באופן זה ההומור יכול להקנות לאדם את הביטחון הנחוץ לבחינת רעיונותיו באופן חופשי ויצירתי ללא חשש מכישלון.
בהתאם לכך, נמצא ששמיעת הומור מגבירה את היכולת לחשיבה יצירתית.
דרך אחרת לפיתוח יצירתיות נקראת חשיבה המצאתית שיטתית (Systematic inventive thinking). בשיטה זו, בניגוד לשיטות אחרות, השאיפה היא לחשוב בתוך הקופסה, ולא מחוצה לה. השיטה מפעילה כללי חשיבה כמו הכפלה, החסרה, איחוד כדי לקחת מוצר קיים ולשנות אותו בדרכים שיטתיות. לאחר עריכת השינויים, נבחנים התוצרים שהתקבלו ומפתחים את התוצרים בעלי הפוטנציאל.
מדידת יצירתיות.
היצירתיות באה לידי ביטוי במקוריות של האדם וביכולת שלו למצוא הקשרים חדשים ומפתיעים. משום שהמושג יצירתיות הוא רחב למדי וניתן להתייחס אליו בקשרים תאורטיים שונים, נוצרו עבורו כלי מדידה מגוונים עבור גילאים שונים.
בהתאם לכך, ישנם מספרים סוגים של יצירתיות, אשר ניתנים למדידה בדרכים שונות.
מטרת מבחני אבחון היצירתיות היא בדרך כלל לצורכי סינון וסיווג בקבלה לעבודות שונות או קבלה לפקולטות (בעיקר בתחומי העיצוב).
הכשרים הרלוונטיים ביותר לחשיבה היצירתית הניתנים למדידה הם כושרי היצירה הרב כיוונית, הנוגעים בהעלאת רעיונות כשיש חשיבות לגיוון (כמו בפתירת בעיות).
כלים להערכת החשיבה המסתעפת.
אחת הדרכים להעריך יצירתיות היא למדוד את יכולת החשיבה המסתעפת, המערבת הפקה של תגובות מרובות, חדשניות ומשמעותיות לשאלות פתוחות.
דוגמה לסדרת מבחנים המתמקדים בעיקר באיתור חשיבה מסתעפת לכל הגילאים לפי גילפורט (Joy Paul Guilford): מתן שמות לסיפורים, חשיבה על שימושים שונים לחפצים, בניית חפצים ועוד. כל אחת מהמטלות הללו מוגבלת בזמן ומוערכת על שטף ויחודיות.
מטלה של חשיבה מסתעפת דורשת מהמשתתפים לספק פתרונות מרובים לבעיה נתונה.
נהוג לנתח את תוצאות המבדק של חשיבה מסתעפת על פי מספר היבטים: שטף - מספר הרעיונות, מקוריות - רמת החידוש הסטטיסטית של התגובות, וגמישת - מספר הקטגוריות.
ההפקה של פתרונות חדשים ותשובות מקוריות עבור מבדק של חשיבה מסתעפת, מצריכה מהנבדקים להסתייע בהדרכה של עיבוד מלמעלה-למטה top-down ולהפעיל גמישות מחשבה.
אחד המבחנים הנפוצים ביותר המשמשים לשם אמידת יכולת יצירתית הוא מבחן טוראנס לחשיבה יצירתית (: Torrance Tests of Creative Thinking) או בקיצור TTCT.
הערכת ההישגים היצירתיים בעולם האמיתי.
דרך נוספת למדידת יצירתיות היא קיטלוג של ההישיגים היצירתיים של אנשים בעולם האמיתי.
ישנם הבדלים בין אנשים שמגיעים לביצועים גבוהים במבדקים של חשיבה מסתעפת, לבין אנשים שמגיעים להישגים יצירתיים בעולם האמיתי.
בין היתר, יש לקחת בחשבון שההישג היצירתי הוא תוצר ולא תהליך.
היסטוריה והתפתחות תאורטית.
הגישה הקלאסית.
המנגנון בו נוצר רעיון יצירתי היה נשוא מחקר כבר בסוף המאה ה-19. בבסיס רבות מן התאוריות המוקדמות עומד הרעיון כי פתרון יצירתי אינו נבנה אינטגרטיבית, אלא ישנו שלב בו צץ הרעיון היצירתי בפעם אחת בדידה. לרוב רעיון זה מלווה בחוויית "אהא!", חוויה אנושית שבה האדם מבין לפתע דבר אשר קודם לכן היווה עבורו בעיה או מושג בלתי-נתפס. בהקשר זה מפורסמת האמרה אאורקה ("מצאתי") של ארכימדס - בעת שארכימדס רחץ בבית מרחץ ציבורי הוא הבין שגופו השקוע באמבט דוחה כמות מים השווה לנפח גופו. בדרך זו הוא למד כיצד למדוד נפח של גוף כלשהו. מרוב התלהבות יצא בריצה לרחוב כשהוא עירום וצועק "אאורקה!".
בסיס זה עלה יפה עם תאוריות בנות אותו הזמן כמו תאוריית הגשטלט אשר ראו בחוויה האנושית מכלול אשר לא ניתן לפרקו למרכיבים רציפים. לפי גישה זו ודומיה, כצעד הכרחי לפתרון בעיה באופן יצירתי נדרש מהפותר להבין את השאלה באופן עמוק. עליו להכיר את החלקים הבדידים המרכיבים את הבעיה, ולראות כיצד הם שזורים זה בזה לכדי אובייקט שלם. בעקבות הבנה שכזו לעיתים החלקים המרכיבים את השאלה ישזרו זה בזה, בפעם אחת ובפתאומיות, בדרך שונה מההבנה המקורית. תהליך זה אשר כונה "הבנייה מחדש ספונטנית" (spontaneous restructing) מוביל להבנה שונה של השאלה, ובהתאם לכך ליצירת פתרון מקורי ורלוונטי.
הגישה הרב שלבית של וואלאס.
בצד תאוריית הגשטלט הסוציולוג גרהאם וואלאס פרסם בשנת 1929 ארבעה שלבים אשר לדידו מהווים את הדרך ליצירת רעיון יצירתי,
למרות הפשטנות הרעיונית והפופולריות בזמנו לה זכו התאוריות הקלסיות, במרוצת השנים הן נתקלו בביקורת רבה. ביקורת זו נבעה הן בעקבות ניסויים אשר לא הבחינו ברצף השלבים שתיאר גרהאם וואלאס ודומיו, והן משום הבעייתיות בהיסמכות על אינטרוספקציה של נבדקים, אשר נראתה גם בהקשר זה כבלתי אמינה. בנוסף לכך נטען שהתאוריה אינה מספקת הבנה של המנגנון אלא רק תיאור של הרגשת הנבדק החווה הארה. עם זאת מטא אנליזה של רגע התובנה אשר פורסמה בשנת 2018 בכתב העת "Biological Psychology" מצאה דפוס אשר תואם לארבעת השלבים במדידות פיזיולוגיות הכוללות בעיקר מחקרים מבוססי fMRI.
גישות מודרניות.
בעקבות הבעייתיות בגישה הקלאסית התפתחו מספר תאוריות אשר חלקן השתמשו בגישה הרב שלבית כבסיס לחקר היצירתיות, וחלקן ראו ביצירתיות תופעה הזהה לפתרון בעיות נורמטיבי. גישות אלו מנתחות את תופעת היצירתיות ולרוב הן ישלימו אחת את השנייה, כאשר כל אחת מן הגישות מתייחסת לזווית הסתכלות שונה ומאירה אספקט אחר.
ניתוח קוגניטיבי של המודל הרב שלבי.