פרופ' אשר כהן סבור כי יחזקאל כהן "הניח תשתית לקיומה של דתיות ליברלית בתוך מסגרת של נאמנות לאורתודוקסיה. תופעות רבות שקיימות היום בחברה הדתית יכלו להתפתח רק בעקבות פעילותו ועל בסיס התשתית שהוא השאיר: רבני צהר, רבני 'בית הלל', ארגון 'קולך' ואחרים, וכמובן, המשך קיומה של תנועת 'נאמני תורה ועבודה'. 'כולם היו בניו' ".
מתוך הביקורות על ספריו עולה שד"ר יחזקאל כהן ניחן בכושר ניתוח של החברה הישראלית בכלל והחברה הדתית בפרט. הרב דוד מוריה כתב על כהן: "מדובר באדם ישר וחכם מאד שרואה למרחוק... במובנים רבים הקדים את זמנו...". בתו, ד"ר מנוחה כהן-אמיר, כתבה עליו: "תחזיותיו התגלו שוב ושוב כנכונות. כבר בשנות ה-70 עמד במדויק על התהליכים הצפויים בתוך החברה הציונית דתית. הוא התריע מפני הקצנה והתרחקות מערכי היסוד של תורה ועבודה, המחייבים את שני העולמות, ומפני התרחקותו של הציבור הדתי-ציוני מן החברה הישראלית. בכך ניתן לומר שהוא "הקדים את זמנו" בראייה מפוכחת וכואבת של המציאות, כפי שהיא נראית כיום". כהן לא הסתפק בניתוח המציאות אלא עסק בפעילות ציבורית במסגרתה עשה ככל יכולתו כדי למנוע את התהליכים הנ"ל. המוטו על פיו הוא פעל לקוח מכתבי ר' חיים מוולוז'ין: "ולא לישא פני איש, רק לאהוב האמת". חלק מפעולותיו עוררו התנגדות וביקורת מצד חוגים מסוימים בציונות הדתית ובחברה החרדית.
לדברי פרופ' אביגדור שנאן, החותם שהטביעו רעיונותיו של ד"ר יחזקאל כהן על החברה הדתית-ציונית לא נטשטש עד היום: "בכל התחומים האלו קרא יחזקאל את התמונה טוב מאחרים, ניתח באופן מפוכח את המציאות וחזה מה שאכן הולך ומתממש לנגד עינינו בעשור האחרון, כ"צופה לבית ישראל". כמטיף בשער – וכמי שהקדים בהרבה את זמנו – כהן עודד לימוד תורה לנשים ושירות צבאי גם למי שתורתם אומנותם, ונלחם בכל ביטוי של הקצנה או התרחקות של החברה הדתית-ציונית מן החברה הכללית. דברים שכתב בתחומים אלו לפני כשלושים שנים נשמעים היום אקטואליים יותר מתמיד". חיבוריו מתאפיינים בכתיבה טיעונית המגובה במקורות הלכתיים ותורניים.
בשנת 1978 הקים כהן ביחד עם פרופ' אברהם נוריאל וחברים נוספים, את תנועת "נאמני תורה ועבודה", ועמד בראשה במשך 13 שנים. במסגרת פעילותו בתנועה פרסם כהן עשרות מאמרים ובהם ניתוחי עומק על תהליכים בחברה הציונית-דתית, ונתן הרצאות ברחבי הארץ. פעילותו הציבורית נעשתה בהתנדבות, מתוך רצון לבסס את השקפת העולם הציונית דתית.
כהן התריע מפני הקצנה דתית ונלחם על הצורך לקדם בציבור הדתי-ציוני את העקרונות הבאים:
לאחר מלחמת יום הכיפורים, ולפני הקמת תנועת נאמני תורה ועבודה, הקים כהן את הקרן לזכר יעקב אגרסט שנהרג במלחמת יום כיפור, וניהל אותה במשך כעשרים שנה, עד נפילת בנו, נועם כהן; כהן ייסד ועד הורים משותף של בתי הספר הממלכתיים דתיים בירושלים ("ועד השמונה") והקים, את "החוג לערנות ציבורית" בירושלים.
מות בנו, איש השב"כ נועם כהן.
בשנת 1994, נהרג בנו, , בפעילות מבצעית במסגרת מילוי תפקידו כאיש שב"כ. מאז נפילתו של נועם יזם ופעל כהן רבות בעמותה לזכר בנו - "דרכי נועם", מתוך רצון להנציח את זכרו ולחנך למורשתו, תוך מתן דגש על היותו איש צבא ואיש שב"כ שומר מצוות, המשמש מופת לשילוב בין דתיות בלתי מתפשרת לבין עשייה בכל תחומי החיים, במטרה להראות לצעירים דתיים שניתן לשלב בין העולמות.
'אפשר לעשות זאת' הוא שמה של תוכנית הכנה לשירות בצה"ל לנערים דתיים שהופקה על ידי העמותה לזכרו של נועם. התכנית עוסקת בשלושה נושאים עיקריים: הלכה ושרות צבאי, המפגש עם נוער לא דתי במסגרת השירות בצבא ושאלות אמונה בצבא. התוכנית כוללת חוברות למורה ולתלמיד וסרט וידאו המציג קשיים הכרוכים בשירות צבאי של צעירים דתיים, דרכי התמודדות וסיפורים על הדרך בה התמודד נועם עם קשיים בשירותו. בנוסף, יזם כהן את הקמת 'הבמה לביטחון יהדות וחברה ע"ש נועם כהן ז"ל' מטעם האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך.
דניאל כהן (קלע)
דניאל כהן (22 במאי 1945 – 2 באפריל 1970) היה קלע בצלחות חרס, אלוף ישראל, שיאן ישראל וחבר נבחרת ישראל; ייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות וזוכה שתי מדליות ארד מהמכביה (השמינית 1969). הוא נהרג בהפגזה של הסורים על נח"ל גשור.
ביוגרפיה.
כהן נולד וגדל בחיפה, בנם של כרמלה ומקסים כהן, מפקד המחוז הצפוני של משטרת ישראל (1960–1961) וספורטאי אולימפי שייצג את ישראל באולימפיאדת טוקיו (1964) בירי צלחות חרס. הוא למד בבית הספר הריאלי והמשיך את לימודיו התיכוניים בפנימייה הצבאית שבאותו בית ספר. הוא הצטרף לחוג קליעה שבגדנ"ע. והתאמן במועדון "החוגלה" לירי ביחד ען אחיו הצעיר עמיהוד, אף הוא קלע מצטיין. בהמשך הוא נכלל בנבחרת ישראל וייצג את המדינה בתחרויות בינלאומיות בישראל ומחוצה לה (קפריסין, טורקיה וגרמניה).
בתחרויות הירי של המכביה השישית שנערכו במטווח הגדנ"ע בג'ליל, ליד הרצליה בספטמבר 1961 זכה כהן בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בתחרות הקבוצתית בתוצאה של 348 נקודות, לפני ארצות הברית (343 נקודות), ומדליית ארד בתחרות האישית בהשוואת השיא הישראלי של 92 נקודות, אחרי איזידור הורביץ מארצות הברית (99 נקודות) ואביו, מקסים (92 נקודות).
בספטמבר 1963 התייגס לצה"ל, לחיל ההנדסה. במרץ 1966 המשיך לשירות צבא הקבע. הוא השתתף בפעולות צבאיות רבות, בהן בפיצוץ מערכת המים שהקימו הירדנים בבקעת הירדן, ובו הייתה תלויה ההצלחה של הפעולה.
כהן קבע בירי צלחות חרס ב"טרפ" (200 כדורים) שיא ישראלי חדש של 187 נקודות מתוך 200 אפשריות, שיפור לשיא הקודם שעמד על 185 נקודות.
באליפות אירופה בירי ספורטיבי שנערכה בוויסבאדן, גרמניה במאי 1969 השתתפה משפחת כהן, בהרכב כמעט מלא, מקסים האבא, עמיהוד האח הצעיר ודניאל. הייתה זו הפעם הראשונה ששיראל השתתפה בתחרות זו.
בתחרויות הירי של המכביה השמינית שנערכו במטווח האולימפי בעוספייה בסוף יולי תחילת אוגוסט 1969 זכה כהן בשתי מדליות ארד בירי בצלחות חרס, ב"סקיט" (200 כדורים) בתוצאה של 153 נקודות, אחרי אהוד שושני (161 נקודות) ואביו, מקסים (153 נקודות) וב"טרפ" (200 כדורים) בתוצאה של ישראל 174 נקודות, אחרי אביו שקבע שיא מכבי חדש של 184 נקודות וג'ורג' לבקוביץ' מארצות (181 נקודות).
ב-2 באפריל 1970 נהרג כהן בהפגזה על נח"ל גשור בחילופי אש ארטילריים ונקבר בבית הקברות הצבאי בחיפה.
חיים אישיים.
כהן התגורר ברמת ישי עם אשתו ושני ילדיהם. בין תחביביו היו דיג תת-מימי וציד.
וולגה 1908
מריה תרזה, נסיכת בורבון-פארמה
מריה תרזה ססיליה זיטה שרלוטה, נסיכת בורבון פארמה (; 28 ביולי 1933 - 26 במרץ 2020) הייתה בת אצולה ספרדייה-צרפתייה מבית בורבון-פארמה. בתו של סאווריו, נסיך בורבון-פארמה. מריה תרזה הייתה סופרת בשפה הספרדית, פעילה פוליטית סוציאליסטית ותומכת של תנועת הקרליסטים. היא בת האצולה הראשונה שנפטרה במהלך מגפת הקורונה.
ביוגרפיה.
מריה תרזה נולדה בפריז ב-28 ביולי 1933. היא הייתה בתם השלישית של סאווריו, נסיך בורבון-פארמה בנו של רוברטו הראשון, דוכס פארמה. הדוכס האחרון של דוכסות פארמה. סבא רבא שלה היה מיגל הראשון, מלך פורטוגל ודודה שלה הייתה זיטה, נסיכת בורבון-פארמה, הקיסרית האחרונה של האימפריה האוסטרו-הונגרית. אמה הייתה מדלן בורבון-בוסה, בת לאחד הענפים הקטנים של בית בורבון. היו לה שלוש אחיות ושני אחים.
ילדותה עברה עליה בטירת בוסטז העתיקה, בעיר בסון, צרפת. לאחר שלמדה בחטיבת ביניים בטור, היא עשתה דוקטורט בלימודים היספניים בסורבון עבודת הדוקטורט שלה בשנת 1977 הייתה "La clarificación ideológica del Carlismo contemporáneo" ("הבהרה אידאולוגית של הקרליזם בן זמננו"). לאחר מכן היא עשתה דוקטורט נוסף בסוציולוגיה פוליטית מאוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד. היא התעניינה גם באסלאם ובזכויות נשים.
פרט לתאריו האיטלקיים, אביה של מריה תרזה שימש גם כמנהיג התנועה הקרליסטית. תנועה ספרדית בעלת אופי לאומני אשר קראה להחזיר לשלטון בספרד את צאצאיו של האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה. אביה תבע את כתר ספרד בשם "חבייר הראשון, מלך ספרד". ב-22 בפברואר 1972 נפגע אביה בתאונת דרכים, ובמהלך אשפוזו בבית החולים הוא העביר לאחיה הגדול של מריה תרזה, קרלוס הוגו באופן זמני את הנהגת התנועה הקרליסטית. קרלוס הוגו הפך את התנועה לליברלית יותר, והטה אותה לכיוון הסוציאליזם, מה שהפחית את האהדה שלה ברחבי ספרד. ב-20 באפריל 1975 הודיע האב שהוא מתפטר מתפקידו ומתאריו, ומוריש אותם לקרלוס הוגו. הבן הצעיר ביותר, סיקסטו אנריקה, נסיך בורבון-פארמה מחה נמרצות על הצעד. הוא טען שקרלוס הוגו בוגד בקרליזם המסורתי, ושאביו למעשה מוחזק חטוף בידיו. הוא נתמך בידי אמו, בעוד קרלוס הוגו זכתה לתמיכתה של מריה תרזה ושלוש אחיותיה. אביהם עצמו הכחיש את הטענה וטען שבחר בקרלוס הוגו מרצונו החופשי. האב נפטר בבית חולים בשווייץ ב-7 במאי 1977. אמה של מריה תרזה, מנעה ממנה ומאחיותיה, וכן מקרלוס הוגו, לראות את הגופה לפני הקבורה.
בשנים הבאות הייתה מריה תרזה פעילה בתנועה הקרליסטית, אך תמכה גם באידאולוגיות ליברליות וסוציאליסטיות, מה שזיכה אותה בכינוי "הנסיכה האדומה". במסגרת פעילותה הפוליטית היא נפגשה עם מספר אישים שנויים במחלוקת ביניהם אנדרה מאלרו, פרנסואה מיטראן, יאסר ערפאת והוגו צ'אווס. ב-1981 היא קיבלה אזרחות ספרדית. פרט לפעילותה הפוליטית והחברתית, היא עבדה כהיסטוריונית וכתבה שבעה ספרי היסטוריה בשפה הספרדית.
ב-26 במרץ 2020 היא נפטרה כתוצאה מהתפרצות נגיף הקורונה בצרפת והייתה בכך לבת האצולה הראשונה שנפטרה מהנגיף.
היפ הופ יהודי