ב-1 באוגוסט 2011, לראשונה בהיסטוריה השיפוטית של ישראל, התיר היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין למשטרת ישראל לחקור באזהרה את דנציגר, בשל קשריו עם שלמה לחיאני, ראש עיריית בת ים, ושירותים משפטיים שהעניק לו (לפני מינויו לשופט). לדנציגר וללחיאני יש גם שותפות בעסקת קרקע במערב נתניה. המשטרה ביקשה את חקירת דנציגר בעקבות ממצאי החקירה הפלילית שהתנהלה נגד לחיאני אשר בסופה הורשע ונידון למאסר. היועץ המשפטי אישר בעבר למשטרה לבצע הליך של בדיקה עם דנציגר לגבי פרשת לחיאני, במסגרתה העיד דנציגר פעמיים בלשכתו בבית המשפט העליון. זמן קצר לפני הודעת היועץ המשפטי לממשלה, ביקש דנציגר לצאת לחופשה, כדי להימנע מהשעייתו מתפקידו על ידי נשיאת בית המשפט העליון. בינואר 2012 סגר היועץ המשפטי לממשלה את תיק החקירה נגד דנציגר, מחוסר אשמה, ודנציגר שב לכהונתו בבית המשפט העליון.
במרץ 2017 הודיע על החלטתו לפרוש מבית המשפט העליון בפברואר 2018 מסיבות אישיות. עם פרישתו, במרץ 2018, הצטרף כחבר סגל בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, וקיבל דרגת פרופסור מן המניין במסלול הנלווה. מאז יוני 2018 משמש כבורר וכמגשר ופועל ממשרד מטרי מאירי ושות'. החל משנת 2019 מלמד סמינריון מתקדם במשפט אזרחי בתוכנית התואר השני החד-שנתי של הפקולטה שבראשותו וכן מרכז קורס קיץ "עושים משפט" במסגרת תוכנית זו. נכון למרץ 2019 משמש במקביל במספר תפקידים ציבוריים ואקדמיים, בהם כחבר בקרן הלאומית למדע, כיו"ר הוועד המפקח של הגימנסיה העברית בהרצליה, וכיו"ר המועצה הציבורית של עמותת "כל זכות".
במאי 2018 מינתה שרת המשפטים את דנציגר לכהן כיושב ראש ועדה שתעסוק בנושא צמצום הרשעות השווא במשפט הישראלי. לצידו של דנציגר חברים בוועדה פרופ' אורן גזל-אייל, פרופ' (ושר המשפטים לשעבר) דוד ליבאי וכן נציגי היועץ המשפטי לממשלה, פרקליטות המדינה והסניגוריה הציבורית. יו"ר המועצה הציבורית של מרכז חת לחקר התחרות והרגולציה שבמכללה למינהל.
בשנת 2020 יצא לכבודו ספר מאמרים בשם "ספר דנציגר", בעריכת ד"ר עידו באום וד"ר לימור זר גוטמן.
דנציגר הקים קרן מלגות לספורטאים-ילדים נכים על שם אביו מיכאל דנציגר.
מאמרים וספרים.
דנציגר כתב ופרסם ספרים ומאמרים בתחומי משפט מגוונים, רובם בתחום המשפט הפרטי. בין כתביו, ספרו "הזכות למידע אודות החברה" (2000).
פסיקותיו.
השופט דנציגר מזוהה כשופט בעל אוריינטציה אזרחית-מסחרית, ותפישת עולם משפטית-ליברלית. בפסיקותיו השונות בתחום המשפט החוקתי, המינהלי והפלילי, הציג השופט דנציגר קו שיפוטי עקבי הדוגל בשמירה והגנה על זכויות אדם. בפסיקותיו בתחומי המשפט האזרחי-מסחרי קבע דנציגר הלכות ותקדימים בתחומים רבים, ובפרט בדיני חוזים, דיני חברות, דיני חדלות-פירעון ודיני בוררות. דנציגר נמנה עם אחד מחמשת השופטים שאישרו לגרש את מבקשי המקלט לרואנדה, אם יושג איתה הסכם.
משפט חוקתי ומינהלי.
הזכות לקניין.
בפסק דין בתביעה לפיצויים של בעלי קרקע על הוצאת צו שטח מסוגר על קרקעותיהם, קבע דנציגר, בדעת מיעוט, כי יש להסדיר מתן פיצוי לבעלי הקרקע בשל חשיבות הזכות לקניין (ע"א 2281/06)
זכות הגישה לערכאות.
בפסק דין בעניינו של מוסטפא דיראני, קבע דנציגר, בדעת מיעוט, כי אין למנוע בירור של תביעה אזרחית שהוגשה מטעם תובע המשתייך לגורמי אויב נגד רשויות המדינה, בשל חשיבות זכות הגישה לערכאות. דנציגר קבע כך: "מן הראוי שתצא אמירה חדה וברורה מבית המשפט העליון של מדינת ישראל לפיה, ככלל, שערי הצדק בישראל פתוחים בפני כל אדם באשר הוא אדם, וזאת, שעה שמונחות לפניו סוגיות מורכבות הנוגעות בזכויות אדם ונובעות ממערכת עובדתית שערכאות שיפוטיות במדינות העולם הנאור טרם התמודדו עמן וטרם הכריעו בהן. דווקא במקרים כגון דא אל לנו להירתע מלהיות, עם כל הצניעות, אור לגויים" (דנ"א 5698/11).
חובות החלות על רשויות שלטוניות.
השופט דנציגר הביע במסגרת מספר פסקי דין גישה שיפוטית קפדנית בעניין החובות החלות על רשויות שלטוניות, בהן חובת הרשות לפעול בהגינות ובשקיפות כלפי האזרח.
עם זאת, דנציגר אינו ממהר להתערב בהחלטות של רשויות שלטוניות. כך, בניגוד לדעת מיעוט של השופט אדמונד לוי קבע דנציגר שאין להתערב בהחלטה על מינוי דירקטור בחברת החשמל שכן הנימוקים שהובאו על ידי השר למינוי היו סבירים.
משפט פרטי.
דיני חוזים.
בהתייחס לפרשנות של חוזה פסק דנציגר פעמים אחדות בניגוד להלכת אפרופים, וכתב:
משפט פלילי.
דנציגר נחשב שופט סניגורי. בדעת מיעוט הציע לזכות מחמת הספק את רומן זדורוב מאשמת רצח תאיר ראדה, ולאחר מכן הביע דעתו שבמקרה של דעת מיעוט המציעה לזכות נאשם, יש לזכות את הנאשם.
פטר קורנליוס
קרל אוגוסט פטר קורנליוס (בגרמנית: Carl August Peter Cornelius; 24 בדצמבר 1824 - 26 באוקטובר 1874) היה מלחין, חוקר מוזיקה, משורר ומתרגם גרמני. הוא נולד ומת במיינץ.
חייו.
קורנליוס ניגן בכינור וחיבר לידר מגיל צעיר. בשנת 1841 החל ללמוד הלחנה אצל היינריך אסר. בין השנים 1844 ל-1852 התגורר בברלין, אצל דודו, הצייר פטר פון קורנליוס ובתקופה זו פגש דמויות ידועות-שם כמו אלכסנדר פון הומבולדט, האחים גרים, פרידריך ריקרט ופליקס מנדלסון. במהלך שנותיו האחרונות בברלין, כתב קורנליוס ביקורת מוזיקה לכמה כתבי עת ברלינאים חשובים וקשר ידידות עם יוזף פון אייכנדורף, פאול הייזה והנס פון בילוב.
יצירותיו הראשונות הבשלות של קורנליוס (כולל האופרה "הספר מבגדד") חוברו בעת שהייתו הקצרה בויימאר (1852-1858). מקום מגוריו הבא היה בווינה, שם נשאר חמש שנים. בווינה החלו קשרי הידידות של קורנליוס עם ריכרד וגנר. לבקשת וגנר עבר קורנליוס למינכן בשנת 1864 ושם נשא לבסוף אישה והוליד ארבעה ילדים.
על אף ידידותו עם וגנר ועם פרנץ ליסט, קשריו עם אסכולת ההלחנה הגרמנית החדשה, כפי שכונתה, לא התנהלו על מי מנוחות. הוא לא נוכח בהצגת הבכורה של טריסטן ואיזולדה עם פון בילוב ווגנר, וכתירוץ להיעדרו השתמש בבכורה של האופרה שלו עצמו, "אל סיד". המיזם האופראי השלישי והאחרון שלו, "גונלד", המבוסס על האדות (קובצי שירים ואגדות איסלנדיים) הנורדיות, נשאר לא גמור בגלל מותו (מסוכרת).
יצירות.
מכלול יצירותיו של קורנליוס קטן יחסית ומקיף בעיקר לידר (בסביבות 100), דואטים (23) ויצירות כוראליות (רבות למקהלת גברים). רבות מן היצירות הווקאליות הללו (וכל שלוש האופרות שלו) נכתבו לטקסטים של קורנליוס עצמו. כמו כן כתב מספר קטן של יצירות לפסנתר סולו, ביניהן סונאטה לפסנתר (1848).
גור בנטוביץ
יהושע קניאל
יהושע קָניאל (20 באוגוסט 1939 – כ"ח בסיוון תשנ"ח, 1998) היה פרופסור להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
חייו ופועלו האקדמי.
קניאל נולד בלובלין שבפולין ערב הפלישה לפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה. מזמן גירוש יהודי פולין בשנת 1942 הוסתר במשך שלוש שנים על ידי פולני בעיירה פופוב, שם שהה עד לשחרור פולין. עלה לישראל בשנת 1949, וגדל בבני ברק. למד בישיבת היישוב החדש ואחר כך בישיבת פוניבז' בבני ברק. שירת בחיל המודיעין והשתחרר בדרגת רב-סרן.
בשנות השישים החל ללמוד תולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן. הגיש את עבודת המאסטר בשנת 1970 בנושא: "היחסים בין הספרדים והאשכנזים ביישוב הישן בירושלים: מהתיישבות תלמידי הגר"א עד שנות ה-80 של המאה ה-19". מדריכו היה פרופ' נתנאל קצבורג. שימש בין השנים 1970 עד 1977 כאסיסטנט במחלקה. ב-1978 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו; נושא הדיסרטציה היה "היחסים בין היישוב הישן ליישוב החדש בארץ ישראל בתקופת העלייה הראשונה והשנייה". העבודה יצאה לאור בספר בהוצאת יד בן צבי ואף זיכתה אותו בפרס.
בין השנים תשמ"ט עד תשנ"א כיהן כראש המחלקה לתולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן. מחקרו התמקד ביחסים בין העדות היהודיות ביישוב הישן בארץ ישראל בכל המאה ה-19, באופן שילובה של ההגירה הציונית בראשיתה ובאינטראקציה בין היישוב הישן ליישוב החדש. שימש כמנהל המכון לחקר הציונות הדתית בשנים תשנ"ד עד תשנ"ה.
יעקב שלום ליכט
יעקב שלום ליכט (1922–1991) היה פרופסור בחוג למקרא שבאוניברסיטת תל אביב וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1985.
חייו ופועלו האקדמי.
יעקב שלום ליכט נולד בווינה. הוא גדל בברין שבצ'כיה ולמד בתיכון היהודי בעיר, בין מוריו היה ברוך קורצווייל. בשנת 1940 עלה לארץ ישראל. סיים את לימודיו בספרות ומקרא באוניברסיטה העברית בשנת 1948. ב-1949 היה עוזרם של נחמן אביגד ואליעזר ליפא סוקניק שערכו ופרסמו את מגילות מדבר יהודה. הדבר הביאו לעסוק בתחום המקרא, הגותו ופרשנותו, מגילות מדבר יהודה, הספרים החיצוניים, האפוקליפסה והארכאולוגיה. במאי 1957 קיבל תואר דוקטור על עבודת הדוקטורט שעשה על מגילת ההודיות. בשנת 1965 מונה לדרגת מרצה באוניברסיטת תל אביב.
כיהן כראש החוג למקרא באוניברסיטת תל אביב. היה מעורכיה וכותביה של האנציקלופדיה המקראית. בשנותיו האחרונות עסק בפירוש מקיף לספר במדבר.
ליכט כתב בגישה ישירה ובהירת לשון ושילב במחקרו את חידושי המחקר במגוון מדעים שונים כמו: פילוסופיה, תורת הספרות, אנתרופולוגיה, תאולוגיה, ארכאולוגיה ופילולוגיה. הוא ניסה להבין את הטקסט המקראי מתוך צורת ניסוחו ובשימוש בהגיון פשוט, מסקנות ברורות, אך השאיר גם מקום להטלת ספק.
ססיל שמינאד
ססיל שמינאד (בצרפתית: Cécile Chaminade; 8 באוגוסט 1857 - 13 באפריל 1944) הייתה מלחינה ומוזיקאית צרפתייה.
חייה.
שמינאד נולדה בפריז להורים אמידים. עוד בהיותה בת שמונה התרשם מנגינתה המלחין ז'ורז' ביזה, שהיה מידידי המשפחה, ואף כינה אותה "מוצרט קטן".