דוד המלך קרא לגבעונים, וביקש לכפר על מעשי שאול ולקבל מהם ברכה להסרת העונש. הגבעונים טענו תחילה כי אין להם רצון בפיצוי או בנקמה: , אך בהמשך ביקשו להוקיע (להרוג) שבעה אנשים מבניו של ב. דוד בחר שבעה מצאצאי שאול, ונתן אותם לגבעונים אשר הוקיעו אותם. הגבעונים מוציאים להורג את צאצאי שאול. הכתוב מספר כי כך נפתרה בעיית הרעב ונראה שהגבעונים באו על סיפוקם.
בחלקו השני של הסיפור יושבת רצפה בת איה, אמם של שניים מן המוצאים להורג ושומרת במשך כל חודשי הקיץ על גופות שני בניה, אַרְמֹנִי ומְפִבֹשֶׁת, ועל גופות "חֲמֵשֶׁת, בְּנֵי מִיכַל בַּת-שָׁאוּל, אֲשֶׁר יָלְדָה לְעַדְרִיאֵל בֶּן-בַּרְזִלַּי, הַמְּחֹלָתִי מפני עוף השמים וחיית השדה. מעשה זה מביא את דוד לקבור את עצמות שאול ויהונתן בנו בקבר קיש אבי שאול. מעשה רצפה בת איה העושה חסד עם המתים גורם לדוד לעשות חסד אחרון עם המתים.
במחקר.
במאמרו משנת 1967 טוען מנחם בן ישר כי רצפה בת איה מנעה את קבורתם של שבעת בני שאול, מפני שהיו נקיי כפיים ובכך ביקשה לגרום לנקמה שמיימית. התוצאה של פעולתה זו הייתה המטר המשחית, שבר ענן מקומי שירד בראשית הקציר. מטר זה מסמל פורענות, באשר השחית את היבול המועט שניתן בשנת הבצורת. פורענות דומה ניתן למצוא במטר הזעם בימי שמואל להרתיע את העם (). כמו בימי שמואל, גם כאן המטר המשחית הוא עונש לעם..
רוני מגידוב טוענת כי במעשיה, הצליחה רצפה בת איה לשנות את התנהגותו של דוד המלך. לטענתה, נחישותה הובילה את דוד לשנות את התייחסותו לגופות בני שאול. נחישותה הובילה לכך שדוד הכיר בטעותו והביא את גופות שאול ויהונתן לקבר ישראל, ובנוסף הביא דוד את גופות המוקיעים לקבר ישראל.
מקבילות חוץ-מקראיות.
אגדת אקהת.
בין סיפורה של רצפה בת איה לסיפור המופיע באפוס העלילתי הקדום עלילת אקהת (חלק מהמיתוס האוגרתי, שנמצא בעיר אוגרית), קיימים קווי דמיון רבים. הסיפור מספר על אקהת, בנו של דנאל המלך, אשר נרצח. המלך שאינו מודע לידיעה על מות בנו, ממשיך לשפוט ולהנהיג את עמו. המלך מרגיש כי אסון פגע בביתו. בצורת תוקפת את האזור, אך הנשרים המרחפים מעל ראשו שלו מהווים סימן לבאות. דנאל מקלל שיירד גשם שוטף ביום קיץ בזמן בציר הענבים ומוסיף ומקלל שתשרור בצורת במשך שבע שנים. למרות הקללה דנאל מנסה להציל את היבול בעזרת טקסי מאגיה. לאחר כל זאת מופיעים שליחים המספרים לו אודות רצח בנו האהוב. דנאל יוצא לחפש את גופת בנו כדי שיוכל להביאו לקבורה. תיאור החיפוש בקובץ העלילה הוא רב. הסיפור מתאר בפירוט חיפוש אחר כל חלקי הגופה. דנאל מגיע ל"צמל אם הנשרים" ושם הוא מוצא את שאר חלקי גופת בנו. לאחר קבורת אקהת, מקיים דנאל טקסי אבלות. בתו פועת מבקשת לנקום את דמו השפוך של אחיה.
בשני הסיפורים, עלילות אקהת וסיפורה של רצפה בת איה מופיע מוטיב הבצורת והגשם השוטף אשר החברה רואה בהם קללה. כך גם סבורים דוד בסיפור המקראי ודנאל בעלילות אקהת. אך עם זאת דנאל הוא זה המחפש אחר גופתו וחלקי גופו של בנו, ובסיפור המקראי רצפה בת איה היא זו שמגנה על הגופות מפני עופות דורסים. במעשיה רצפה היא זו שמבקשת, שיביאו את גופות בניה ובני מיכל לקבורה נאותה. בעלילת אקהת כך גם מבקש דנאל. בשני הסיפורים מופיע בנוסף למוטיב קללת הבצורת מוטיב גאולת הדם. בסיפור המקראי הגבעונים הם אלה המבקשים את הנקמה ובסיפורו של אקהת את הנקמה מבקשת אחותו. בשונה מהסיפור בעלילות אקהת אין יודע אם תמה תקופת הבצורת. הסיפור המקראי מבקש לעדכן כי " וַיֵּעָתֵר אֱלֹהִים לָאָרֶץ, אַחֲרֵי-כֵן".
אנטיגונה.
בין המחזה "אנטיגונה" שכתב סופוקלס (בן המאה החמישית לפני הספירה) ובין סיפור רצפה בת איה קיימים כמה קווי דמיון. שני הסיפורים עוסקים בקבורת המתים. בשני הסיפורים עומדת הסמכות הגברית למבחן. במעשיהן, רצפה ואנטיגונה קוראות תיגר על סמכות זו, אשר באה לידי ביטוי בסמכות המלך, קריאון במחזה אנטיגונה ודוד בסיפורה של רצפה. קיימות גם נקודות שוני בין שני הסיפורים. בניגוד להחלטת קריאון, קוברת אנטיגונה את אחיה המת. רצפה לעומת אנטיגונה אינה קוברת את צאצאיה ואת צאצאי מיכל וכוח עליון הבא בצורת גשם שוטף בא לעזרתה.
בספרות חז"ל והראשונים.
סיפור רצפה בת איה עורר קשיים בעיניי חז"ל. בתלמוד הבבלי התחבטו בשאלה כיצד אפשר דוד את ההוצאה להורג למרות האמור בתורה: , וכיצד אפשר את התלייה ארוכת הטווח בניגוד להוראת התורה: . והשיבו: "מוטב שתעקר אות אחת מן התורה ואל יתחלל שם שמים בפהרסיא" או: " מוטב שתעקר אות אחת מן התורה ויתקדש שם שמים בפרהסיא שהיו עוברים ושבים אומרים מה טיבן של אלו? הללו בני מלכים הם ומה עשו פשטו ידיהם בגרים גרורים, אמרו אין לך אומה שראויה להדבק בה כזו ומה בני מלכים כך, בני הדיוטות על אחת כמה וכמה ומה גרים גרורים כך, ישראל על אחת כמה וכמה".
הרמב"ם בחיבורו משנה תורה, ציין את אכזריותם של הגבעונים ואי נכונתם למחול, כתכונה המבדילה בין ישראל לעמים ערלי הלב:
בתרבות.
רצפה בת איה היא דמות מרכזית במחזהו של אהרן אשמן, "מיכל בת שאול", שהועלה בתיאטרון "הבימה", בשנת 1941.
רצפה בת איה נמצאת במרכזו של הרומן ההיסטורי "בת איה" מאת אריה קוצר, שיצא לאור בשנת תש"ך.
אנומוכיליים
אנומוכיליים (שם מדעי: Anomochilidae) היא משפחה של נחשים החיים בדרום-מזרח אסיה. במשפחה סוג יחיד בו 3 מינים.
אלו נחשים קטנים באורך של עד 50 ס"מ והם בעלי עיניים קטנות, זנב קצר ואין להם קנה נשימה. צבעם אפור כהה מפוספס בצהוב או אדום כהה.
נחשים אלה שהם קרובי משפחת הסילינדרופיים, הם מיני הביניים בין הנחשים העיוורים (Scolecophidia) לנחשים המפותחים (Alethinophidia). הם קטנים יחסית וניזונים רק חסרי חוליות ורוב זמנם הם מצויים במחילות באדמה.
מוריס סטוקס
מוריס סטוקס (באנגלית: Maurice Stokes; 17 ביוני 1933 - 6 באפריל 1970) היה כדורסלן אמריקאי ששיחק במשך 3 עונות בקבוצת רוצ'סטר/סינסינטי רויאלס מליגת ה-NBA. הקריירה של סטוקס נגדעה בסיום עונתו השלישית, לאחר שסבל מפגיעה בראשו שגרמה לאנצפלופתיה טראומטית.
בשלוש עונותיו ב-NBA רשם ממוצעים של 16.4 נקודות, 17.3 ריבאונדים ו-5.3 אסיסטים למשחק. בשנת 2004 הוצג כחבר בהיכל התהילה של הכדורסל.
קריירת משחק.
סטוקס נולד בעיר פיטסבורג שבפנסילבניה, ושיחק כדורסל מכללות באוניברסיטת סנט פרנסיס שבעיר לורטו, פנסילבניה, בין השנים 1951–1955.
סטוקס נבחר בבחירה השנייה בדראפט ה-NBA 1955 על ידי קבוצת רוצ'סטר רויאלס. הוא המשיך לשחק בקבוצה בשלוש העונות הבאות, גם לאחר מעבר המועדון לעיר סינסינטי בשנת 1957, והפך במהרה לאחד מכוכבי הקבוצה לצד הסמול פורוורד ג'ק טווימן. בעונת הרוקי שלו הוביל את הליגה עם 16.3 ריבאונדים בממוצע למשחק, אליהם הוסיף 16.8 נקודות למשחק. בסיום העונה זכה בפרס רוקי השנה ונבחר לחמישייה השנייה של העונה. בעונה הבאה קבע שיא NBA לריבאונדים בעונה, כשהוריד 1,256 כדורים חוזרים בסך הכול (בעונה הבאה שבר וילט צ'מברלין את השיא).
בכל שלוש עונותיו בליגה נבחר סטוקס לחמישייה השנייה של העונה וזומן להשתתף במשחק האולסטאר. לאורך אותן שלוש עונות, 1956–1958, הוריד סטוקס יותר ריבאונדים מכל שחקן אחר (3,492), ומסר הכי הרבה אסיסטים (1,062) מלבד בוב קוזי. סטוקס הוא אחד משישה שחקנים בתולדות ה-NBA שהשיגו טריפל דאבל בארבעה משחקים רצופים (יחד עם וילט צ'מברלין, אוסקר רוברטסון, מייקל ג'ורדן, מג'יק ג'ונסון וראסל וסטברוק).
הפציעה והמחלה.
במשחק האחרון של עונת מול מיניאפוליס לייקרס, ב-12 במרץ 1958, נחבט ראשו של סטוקס ברצפת המגרש לאחר ניסיון חדירה, והוא איבד את ההכרה. לאחר שטופל באמצעות מלחי הרחה חזר סטוקס למגרש והמשיך לשחק כרגיל. גם במשחק הפלייאוף הראשון של קבוצתו מול דטרויט פיסטונס, שלושה ימים מאוחר יותר, השתתף סטוקס וקלע 12 נקודות. בסיום אותו משחק חש ברע, וזמן מה לאחר מכן סבל מפרכוס אפילפטי שאחריו הפך למשותק. הוא אובחן בהמשך כסובל מאנצפלופתיה טראומטית, אשר פוגעת במערכת המוטורית.
על אף השיתוק ממנו סבל, שמר סטוקס על צלילות והצליח לתקשר עם הסובבים אותו בעזרת מצמוצי עיניים. לאורך שנות ה-60 התדרדר מצבו באופן הדרגתי, ו-12 שנים לאחר פציעתו, ב-6 באפריל 1970, חטף סטוקס התקף לב ומת, בגיל 36.
מאז פציעתו של סטוקס טיפל בו חברו לקבוצה ג'ק טווימן, שהפך לאפוטרופוס החוקי שלו על מנת לדאוג להוצאותיו הרפואיות. טווימן ארגן את "משחק ההוקרה השנתי למוריס סטוקס" כדי לאסוף תרומות עבור סטוקס ועבור שחקני עבר נוספים שנזקקו לטיפולים רפואיים. משחק הצדקה משך לאורך השנים את כוכבי ה-NBA הגדולים ביותר, כגון ביל ראסל, וילט צ'מברלין, אוסקר רוברטסון, כרים עבדול-ג'באר, נייט ארצ'יבלד ופיט מרוויץ'. בסך הכל, גויסו במשחקים הללו למעלה מ-750 אלף דולר. כמו כן דאג טווימן שסטוקס יקבל את הפיצויים המגיעים לו ולימד אותו לתקשר בעזרת מצמוצי עיניים. טווימן המשיך לדאוג לסטוקס ולשמש כאפוטרופוס שלו עד מותו של סטוקס בשנת 1970.
בשנת 2004, כשהוצג סטוקס כחבר היכל התהילה, טווימן קיבל בשמו את הפרס. בשנת 2013 הציגה ליגת ה-NBA את פרס השחקן הקבוצתי על שם טווימן-סטוקס, שמחולק לשחקנים המייצגים את "החבר האידיאלי לקבוצה".
ברית שבטי תנוח'