אורכו של הנקר השחור נע מ-45 ל-55 סנטימטרים והוא בעל מוטת כנף שנעה בין 64 ל-84 סנטימטרים. בממוצע, הוא שוקל בין 250 ל-400 גרם. אורך כנפיו נע בין 22.7 ל-26 סנטימטרים, אורך הזנב הוא בין 15.9 ל-17.3 סנטימטרים, המקור נע בין 5 ל-6.7 סנטימטרים ואורך כפות רגליו נע בין 3.6 ל-4 סנטימטרים. הוא הנקר הגדול ביותר באזור המחיה שלו, ומשקלו דומה לזה של הנקר המגלני שמצוי בדרום אמריקה. הנקר המנוקד והנקר לבן הבטן דומים בגודלם לזה של הנקר השחור, אך הם שוקלים פחות ממנו. נוצותיו של הנקר השחור כולן שחורות, מלבד נוצות ראשו האדומות. אצל הזכרים הנוצות האדומות עוברות לכל אורך ראשם, ואילו אצל הנקבות רק "המצח" אדום. נקר שחור בהתבגרותו דומה לנקר בוגר, אלא שצבעו פחות מבריק, הגוון האדום על ראשו דהוי יותר, ומקורו וגרונו בעלי גוון אפור. הנקר השחור מופיע במספר אגדות בתור נבל עקב עיניו הצהובות החודרניות וציוציו הגבוהים. לנקר השחור יש שני ציוצים שונים. אחד מהם הוא ציוץ בעל צליל גבוה וחזק אותו הוא מפיק רק פעמיים ברצף. הציוץ השני הרם יותר יוצא מגרונו רק בעת מעוף ומזכיר צווחה. גם מעופו של הנקר השחור שונה מאלה של שאר הנקריים, הוא עף באוויר כאשר ראשו מורם.
בית גידול.
הנקר השחור מצוי בעיקר בשטחי יערות, בעיקר באזורים בהם ישנם צמחים מחטניים, יערות טרופיים וסבטרופיים ובאזור הטייגה של אסיה. הוא אף מצוי ביערות הרריים וביערות שפלה. פרטים של הנקר השחור נצפו בגבהים של 100 מטרים עד 2,4000 מעל גובה פני הים.
התנהגות.
הנקר השחור ניזון מקמפוניות ומזחלים החיים בגזעי עצים. תזונתו אינה משתנה ונשארת קבועה לאורך כל עונות השנה. כמו אצל שאר הנקריים, צווארו חזק ומאפשר לו להלום בעצים ללא הרף. הודות למקורו הגדול, כוחו הרב ומידותיו הגדולות הוא מסוגל לצוד מזון הנמצא עמוק בתוך קליפת העץ. לנקר השחור רגליים קצרות, דמויי גדם, טפרים חדים וזנב נוקשה המאפשרים לו להיאחז היטב בעץ. לרוב, הנקר יחפש עץ שבגזעו ישנם סימנים לריקבון, אולם מספר פרטים ינקרו דווקא עץ חזק ובריא. ברגע שנוצר חור בעץ, הנקר השחור יגדיל אותו על ידי ניקור מטה כלפי שורש העץ וכך יצור לעצמו קן. את הקן ירפדו שבבי העץ שנוצרו במהלך ניקור הקן. גילופים ופתחים שהנקר השחור מותיר על גזעי עצים, מהווים בית גידול לציפורים ויונקים אחרים, ולכן הוא בעל חשיבות אקולוגית גבוהה באזור מחייתו. לא רק שהוא מספק בית גידול למינים אחרים, אלא שגם הימצאותו ביערות מפחיתה את כמות החרקים הפוגעים וניזונים מעצים.
כאשר הקן מוכן, הנקבה מטילה בין שתיים לשמונה ביצים, כאשר הממוצע נע בין ארבע לשש. לרוב הקן יוקם בתוך עץ אורן או צפצפה. זוג הנקרים דוגרים על הביצים בתורות, ואף מתחלקים ביניהם במטלת האכלת הגוזלים. הגוזלים עשויים להילחם ביניהם על מנת לקבל ראשונים את המזון. לאחר 18 עד 35 ימים, גוזל הנקר השחור יוצא מהקן, ונשאר עם הוריו במשך כשבוע.
מצב שימור.
כפי שהוזכר לעיל, אזור המחיה של הנקר השחור גדול מאוד ומשתרע כמעט על פני שתי יבשות שלמות. מין זה מתרבה בכל השטחים המיוערים היטב באזור מחייתו. בנקודה מסוימת, כאשר היו כריתות עצים באירופה ובאסיה, חלה ירידה באוכלוסיית הנקר השחר שעודה ניכרת במספר אזורים, דוגמת הרי הפירנאים. לנקר השחור דרושים עצים בוגרים ושטח ניכר של עצים מתים על מנת שיוכל להתרבות. בחלקים מאירופה, בהם ניטעו עצים חדשים או שיערות טופחו, חלה עליה במספר פרטי הנקר השחור. לעיתים, הנקר נחשב למטרד, כי הוא פוגע בעמודים של קווי חשמל וטלפון. בחלק מהמקרים, הנקר נהרג כתוצאה מהתחשמלות או מפגיעה מאנשים המבקשים להבריחו. לנקר השחור יש אויב טבעי, דלק אירופי, שניזון מגוזליו, מביציו, או מנקבתו אותה הוא מצליח לצוד בעת שהיא דוגרת על הביצים. לרוב, הדלק האירופי משתלט על הקן של הנקר השחור והופך אותו לביתו. מלבד הדלק, לנקר השחור כמעט ואין טורפים טבעיים. הקאק לרוב מגרש את הנקר השחור מקיניו, ואף צד את ביציו וגוזליו. מספר דורסי לילה הגדולים יותר מהנקר השחור עשויים לצוד אותו. ביניהם ניתו למנות את הינשוף האורלי (Ural owl), האוח המצוי, הנץ הגדול ואת עקב החורף.
פאיינצ'נו
פאיינצ'נו (בפולנית: Pajęczno) היא עיירת מחוז בפרובינציית לודז' שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
פאיינצ'נו נזכרת לראשונה בשנת 1140, ובשנת 1276 הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1870 נטלו הרוסים מהיישוב את מעמדו העירוני, וזה הושב לו בשנת 1958.
יהודי פאיינצ'נו.
יהודים ישבו בעיירה מהמאה ה-18. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-800 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מחרם פולני על עסקיהם ומפגיעות ברכושם.
ב-4 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד בביצוע מעשי שוד, התעללות ורצח ביהודיה. בד בבד הגיעו לעיירה כ-2,000 פליטים יהודים ממערב פולין, והגרמנים הטילו על הקהילה המקומית סכומי כופר.
בסוף שנת 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם באזור המוזנח ביותר בה, בו הועסקו בעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה, ונאלצו לשלם לגרמנים תשלומי כופר עתיים. באביב 1942 עברו השוטרים הגרמנים מבית לבית בגטו, ותוך הכאת יושביהם, שדדו את רכושם. באותה תקופה הועברו לגטו יהודים מנובה בז'ז'ניצה. ביוני 1942 הוצאו להורג 12 יהודים מהגטו, ובהם ראש היודנרט המקומי.
ב-19 באוגוסט 1942 רוכזו כ-1,950 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה במבנה של כנסייה מקומית, שם הוחזקו שלושה ימים ללא מזון או שתייה, תוך רצח הנמלטים מהמקום. לאחר רצח הקשישים היהודים במקום, הועמסו יתר היהודים באלימות רבה לתוך משאיות, ונלקחו למחנה ההשמדה חלמנו. יהודים מעטים שעברו סלקציה שולחו לגטו לודז'.
מכ-800 יהודי פאיינצ'נו ומאלפי היהודים הנוספים שרוכזו בגטו שהוקם בה שרדו את השואה 6 או 7 יהודים.
פיינצ'נו
סטאוויסק
סטאביסק
פינצ'וב
פינצ'וב (בפולנית: Pińczów; ביידיש: פינטשעוו) היא עיר מחוז קטנה בפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה שבפולין, על גדת נהר נידה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
ראשיתה של פינצ'וב במחצבה מהמאה ה-12, ובשנת 1241 נהרס היישוב שנבנה במקום בידי המונגולים. בראשית המאה ה-14 נבנתה ביישוב טירה גותית, ובשנת 1428 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
באמצע המאה ה-16 הפכה העיר לאחד ממרכזי הרפורמציה הפרוטסטנטית בפולין קטן, ובשנת 1586 נרכשה בידי הבישוף מקרקוב פיוטר מישקובסקי. באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיר בידי גייסות האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיר בתחום ממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1867 הפכה העיר לעיר מחוז.
יהודי פינצ'וב.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בפינצ'וב הוא מהמאה ה-16.
בין רבני העיר: רבי מנחם מנדל מרגליות (שע"ה - שצ"ה) תלמידו של הב"ח, רבי שמואל צבי הירש בנו של הב"ח, רבי יצחק הכהן (סביבות שנת ת"ח), רבי אשר ענזיל בן צבי (סביבות תי"ג), הרב יהודה לייב בן חנוך (סביבות תל"ח), הרב משה יצחק יהודה ליב צינץ (סבו של רבי יהונתן אייבשיץ, תמ"ב), הרב שאול בן ר' משה קצנלבוגן (חתנו של רבי יעקב שור רבה של בריסק, לפני כן כיהן כרבן של ברוד וחלם, החל מתמ"ט), הרב שמעון וואלף בן הרב יעקב יעקיל (בהמשך כיהן כרבה של חמיילניק, מחבר הספר "כבוד חכמים" על עין יעקב ופירוש על התלמוד ירושלמי, סביבות ת"ס), רבי זכריה מנדל קנטרוביץ בן רבי יעקב מקראקא (תע"ד - תע"ז), רבי בנימין זאב וולף בן שבתי (מחבר הספר "מסגרת השולחן", תע"ג), הרב אליעזר בן רבי יהודה ראב"ד (מחבר הספר "דמשק אליעזר", תפ"א), הרב נפתלי הירץ צינץ בן משה יהודה לייב, הרב יוסף בן הרב יהודה לייב משידלוב (היה מהמתווכחים עם המומר יאן שידלובסקי, ת"ק), הרב שלמה בוכנר (מחבר הספר יקהל שלמה ובית שלמה, עד תקי"ג, הרב ישראל (תקי"ד), הרב יוחנן חריף (כיהן גם כראש ישיבה בפפד"מ). משנת תקל"ג כיהנה שושלת רבנים למשפחת רפפורט הרב יצחק רפפורט בן הרב משה דובעריש (תקל"ג - תקל"ד, כיהן לפני כהן בסטבניץ), אחיו הרב אברהם (-תקס"ט, כיהן לפני כן ברקוב, יוזפוף וסטבניץ), הרב דובעריש בן הרב אברהם (- תקע"ב), הרב דוב זאב (-תקצ"ג, לפני כן כיהן בשטקצין), בנו הרב ישראל (תקצ"ט - תרי"ג, לפני כן כיהן בבוחוב ואלכסנדר), בנו הרב שאול (-תרנ"ה, לפני כן כיהן בסטבניץ), בנו רבי שבתי (כיהן כראש ישיבת מחזיקי תורה), אחיינו הרב שבתי שנספה במחנה זלצבורג. רב נוסף שכיהן בעיר היה רבי אהרן בנו של מהרא"ל צונץ.
דמויות רבניות רבות יצאו מהעיר בהן רבי יהונתן אייבשיץ ור' חיים דוידזון (רבה של ורשה).
בעיר פעלו מספר אדמו"רים בהם רבי אברהם מרדכי מפינטשוב תלמידו של רבי אלימלך מליז'נסק (פעל בעיר בין השנים תקל"ה - תק"צ) ורבי חיים מאיר פינקלר משושלת רדושיץ,
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-4,300 יהודים, רוב תושביה, פעלו בה שלושה בתי כנסת גדולים, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של אגודת ישראל. בשל גילויי אנטישמיות בשנות השלושים של המאה ה-20 היגרו יהודים רבים מהעיר אל מעבר לים, וחלקם עלו לארצה.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים בספטמבר 1939, אלו החרימו את רכוש היהודים בה, הטילו על יהודי העיר הגבלות תנועה, וגייסו אותם לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה.
במאי 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, בו מתו רבים מהם ממגפת טיפוס הבהרות. בד בבד הובאו לגטו שבעיר יהודים נוספים מיישובי הסביבה.