העיר עזה עצמה, הייתה מוקפת באותה עת במכשולים טבעיים. ממערב, בין העיר והים, היו דיונות שהיקשו על התנועה. ממזרח שלט על מבואותיה המזרחיים של העיר רכס הכורכר של עלי מונטר ומדרום לעיר היה שטח חקלאי אשר היה משובץ בעשרות משוכות צבר ארוכות שהיקשו על התנועה ועל התצפית. הטורקים השכילו לבצר את עזה ומבואותיה בעמדות שולטות וכך יצרו מערך הגנתי חזק. בנוסף, במרץ 1917, בשעה שהבריטים עמדו להתקיף את עזה בפעם הראשונה, קו המים ומסילת הברזל לא הגיעו עדיין עד לכוחות הלוחמים והבריטים נסמכו על מעיינות באזור שהיו מרוחקים מעזה ויצרו בעיות לוגיסטיות קשות לדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק. בעקבות הצלחת התקדמותו בסיני, היה מאריי משוכנע שאף עזה תיפול בידיו בקלות. כוחותיו מנו כ-22,000 איש (שתי דיוויזיות רגלים, שתי בריגדות רכובות על סוסים וקורפוס הגמלים הקיסרי. הכוח שהגן על עזה, השתייך לקורפוס ה-22, הפיקוד הרשמי היה של מושל העיר - טאלא ביי, ובפועל - של מפקד היחידה הצבאית, הגרמני קרס פון קרסנשטיין, מנה כ-4,000 חיילים כ-10,000 חיילים טורקים, היו פרושים באזור, מחציתם באזור תל א-שריעה, כ-25 קילומטר ממזרח לעזה והמחצית השנייה בג'מימה. בבאר שבע היה משמר של כ-500 איש ושם גם שכנה המפקדה הטורקית. הכוח הטורקי כלל גם שבע סוללות תותחים, שתיים מהן היו אוסטריות ואחת גרמנית. על גבעת עלי מונטר הגן הרגימנט ה-125 של הדיוויזיה ה-16 הטורקית.
ההכנות לקרב.
שטח הכינוס המרכזי שבו חנה הצבא הבריטי היה באזור דיר אל בלח, כ-15 קילומטר דרומית לעזה. תוכניתו של מאריי הייתה לפרוש את כוחותיו תוך כדי מסע לילי ולהציבם בעמדות תקיפה סביב לעזה ועם בוקר, לתקוף ממספר כיוונים בחיפוי ארטילרי. עקב משוכות הצבר, שהשתרעו מדרום וממזרח לעיר, ולא איפשרו הסתערות פרשים, יועדו חלק מהיחידות הרכובות לתקוף את העיר עצמה, מעמדות שנמצאו צפונית מזרחית ואף צפונית לעיר. באותה עת, אמורה הייתה להפתח התקפה רגלית משלושה כיוונים, ממזרח, דרום מזרח ומדרום, על גבעת עלי מונטר שהיוותה נקודת מפתח בקרב. שתי יחידות רכובות נוספות יועדו להתייצב ממזרח לשדה הקרב המתוכנן במטרה לחסום תגבורת טורקית אפשרית מכיוון באר שבע. על כל הכוחות היה לחצות במהלך המסע הלילי את אפיקו הרחב, בעל הקירות התלולים, של ואדי עזה (נחל הבשור בקטעו המערבי).
התנועה הבריטית לעמדות הקרב החלה ב-26 במרץ בשעה 02:30. הכוחות נתקלו בבתרונות בסמוך לוואדי עזה, אשר היקשו על התנועה, ובערפל כבד אשר גרם לשיבוש הגעת כוחות הרגלים לעמדותיהם במועד המתוכנן. מאידך, סייע הערפל, במקרה של היחידות הרכובות, להסתרת תנועת הכוחות מתצפיות של הטורקים. הגעת פרשי אנז"ק אל העמדות שמצפון מזרח לעזה הפתיעה לחלוטין את הטורקים והפרשים אף הצליחו לשבות מפקד דיוויזיה טורקי ואת אנשי מפקדתו בעת שנעו לכיוון עזה. הרגלים לעומתם, התקשו להגיע לעמדות הפתיחה. ההתקפה הייתה אמורה להפתח בשעה 08:00. אולם, בשל הערפל שנמוג רק בשעה 8, הצליחו הכוחות הרגליים להגיע לעמדותיהם רק ב-08:30 והארטילריה פתחה בהפגזת הריכוך רק בשעה 09:30. בכך אבד לכוחות הבריטיים יתרון ההפתעה שקיוו לו.
מהלך הקרב.
את ההתקפה העיקרית, על גבעת עלי מונטר, ביצעה דיוויזיה 53 בפיקודו של איי. ג'י דאלאס. בשל סיבות שאינן ידועות עד היום, דחה דאלאס, על דעת עצמו, את היציאה להתקפה בשעתיים. באותן שעתיים, הוא עזב את מפקדתו ונע קדימה לכיוון שדה הקרב, כנראה, בשל רצונו לבחון את היקף הכוח הטורקי המגן. באותן שעתיים העביר המפקד אשר היה אחראי על ניהול הקרב, גנרל פיליפ צ'טווד, הוראות חוזרות ונשנות אל מפקדתו של דאלאס, לפתוח במתקפה. אלא, שלא ניתן היה לאתר את דאלאס ולמסור לו את הפקודות. סימני אבק שנראו מרחוק הגבירו, כנראה, את חששו של דאלאס לפתוח במתקפה מאחר שסבר (בטעות) כי מדובר בתגבורת טורקית.
רק בסביבות 13:00 בצהריים, באיחור של חמש שעות מהתכנון המקורי, נתן דאלאס את פקודת ההסתערות. מלבד הדיוויזיה ה-53 עמדו לרשותו גם בריגדה 161 ויחידות הארטילריה שהשתייכו לדיוויזיה 54. במקביל, נתן צ'טווד הוראה לשתי הבריגדות הרכובות שבפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי שובל לתקוף את העיר עצמה ממזרח ומצפון.
הרגלים הבריטיים פתחו בהסתערות ממרחק של 1,400 מטר מפסגת עלי מונטר. הם התקדמו בשטח חשוף והיו נתונים להפגזה ארטילרית בפגזי שרפנל שביצעו כוחות המגן הטורקים. בהגיעם למרחק של כ-350 מטר מהיעד, פתחו הטורקים בירי מקלעים ורובים. תחת אש זו החלה מתקפת הרגלים להתפורר. בשעה 15:00 שלח צ'טווד את בריגדה 159 (של דיוויזיה 53), שהמתינה כגיבוי, לתגבור ההתקפה על הגבעה וב-16:20, שלח אף את בריגדה 161, שגם היא המתינה כגיבוי, לחזק את המתקפה הרגלית. בשעה זו כבר הגיעו ראשוני הרגלים אשר שרדו את האש הטורקית אל סמוך לראש הגבעה וניהלו קרב פנים אל פנים עם מגיני הגבעה. עם הדמדומים, הצליחו הכוחות הבריטיים, אשר שלחו לקרב את כל כוח הרגלים שעמד לרשותם, להשתלט על גבעת עלי מונטר. הכוח המגן הטורקי נסוג בצורה מאורגנת אל תוך העיר עזה.
בצהריים, בעת שהחלה הסתערות הרגלים, החלה גם הסתערות הפרשים. כוח המגן הטורקי הוטעה על ידי חוסר פעילותם בחמש שעות ההמתנה ודילל את שורותיו במזרח ובצפון לטובת תגבור הכוחות באזור עלי מונטר. שתי הבריגדות של דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק הצליחו להתקדם בקלות יחסית ולהגיע לג'בליה מצפון לעזה ואף הגיעו לחוף הים. במזרח עזה הם הגיעו עד משוכות הצבר הסמוכות לעיר ואף חברו לכוחות שהשתלטו על עלי מונטר. בשעה 18:00, כאשר הערב החל לרדת על זירת הקרב, הייתה העיר עזה מכותרת מכל צדדיה ומצב הכוח הטורקי היה נואש.
אולם, באותה שעה, הגיעה פקודת נסיגה לכוחות הבריטיים. פקודה שהוצאה על ידי צ'טווד - מפקד הקרב, ודובאל - מפקד הכוחות שהשתתפו בקרב. שלוש סיבות הביאו לפקודת הנסיגה. האחת הייתה חוסר ידיעתם של צ'טווד ודובאל לגבי המצב לאשורו בנקודות האסטרטגיות ובמיוחד, לא היה ברור להם אם נכבשה גבעת עלי מונטר. הסיבה השנייה הייתה נעוצה בכך שסוסי הפרשים לא שתו מים במשך כל היום ולמיטב ידיעתם של צ'טווד ודובאל, לא היו מקורות מים באזור הקרב בהם יכלו הפרשים להשקות את הסוסים. הסיבה השלישית הייתה קבלת ידיעות כי תגבורת טורקית חזקה נמצאת בדרכה לעזה. אחד ממפקדי הבריגדות הרכובות, אשר ספגו אבדות מועטות ביותר בכל יום הלחימה ושלטו שליטה מוחלטת בכל המרחב שמצפון וממזרח לעזה, היה כה נזעם למשמע פקודת הנסיגה, עד כי עמד על זכותו לקבל את הפקודה בכתב, דבר שאכן נעשה.
אחרית דבר.
רק למחרת בבוקר, ב-27 במרץ, התברר למפקדי הקרב מה באמת התרחש ואיזו הזדמנות הוחמצה. בעקבות כך ניתנה פקודת התקפה נוספת לכיבוש רכס עלי מונטר ואכן, הבריטים הצליחו להשתלט שנית על הרכס השולט. אלא שאז הגיבו הטורקים בהתקפת נגד מוצלחת שאילצה את הכוחות הבריטים לסגת דרומה אל מעבר לנחל הבשור.
הסיבות העיקריות לכשלונם של הבריטים היו:
גם דובאל וגם מפקדו מאריי מסרו דיווחים למשרד המלחמה הבריטי כי הקרב היה מוצלח. מאריי, אשר שהה בזמן הקרב במפקדתו באל עריש, אף דיווח כי אבדות הטורקים עלו על אבדותיו פי שלושה. הם תירצו את הנסיגה בהגעת התגבורת הטורקית ובכך שהסוסים לא הושקו במשך יום שלם. אולם ידוע כיום כי שתי הבריגדות הרכובות, שהוצבו בחסימה כלפי מזרח לניטרול תגבור הכוח הטורקי, התמודדו בקלות יחסית עם התגבורת הטורקית ואילצוה לסגת. כמו כן, ידוע כי הכוחות הרכובים שהשתתפו בקרב איתרו בשעות שהותם בשדה הקרב מקורות מים נאותים ולא נזקקו להשקיה דחופה של הסוסים. כישלון הבריטים בקרב ועמידתם הנחושה של הטורקים, הביאו למפנה זמני במערכה על ארץ ישראל. לאחר שורה של כישלונות, קיבלו הטורקים עידוד מוראלי וייצבו מחדש את קו ההגנה שלהם בין עזה ובאר שבע. הבריטים שהתארגנו מחדש, ניסו שוב לכבוש את עזה ב-19 באפריל בקרב עזה השני. זאב וילנאי תיאר את המצב שנוצר לאחר הקרב: "כל גאותו הצבאית של ג'מאל פחה (המושל הצבאי הטורקי של הארץ) היה על חשבון כישלון הבריטים בשדות עזה."".
לשני הצדדים היו אבדות קשות בקרב. לטורקים היו כ-301 הרוגים, 1,085 פצועים ו-1,061 נעדרים (רובם שבויים) מספרים אלו כללו גם 57 גרמנים ואוסטרים. לבריטים היו 523 הרוגים (מתוכם רק שישה מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק), 2,932 פצועים ו-412 נעדרים .
מחשב ביתי
סתירה (לוגיקה)
בלוגיקה, סתירה (או אנטיפסה, מיוונית: αντίφαση) היא פסוק מורכב שאינו אמת באף מצב. השלילה של סתירה היא טאוטולוגיה - פסוק שהוא אמת בכל מצב אפשרי.
פסוק נחשב "סתירה" בתחשיב הפסוקים, אם הוא שקר תמיד, כלומר; לכל ערך של תתי הפסוקים המרכיבים אותו, הוא יהיה תמיד שקר.
ובניסוח מתמטי: אם formula_1 הוא פסוק, אזי formula_2 היא סתירה, ו־ formula_3, שהרי כבר הזכרנו שטאוטולוגיה היא שלילתה של הסתירה.
דוגמאות.
נשים לב שהשלילה של פסוקים אלו היא אמת תמיד (כלומר טאוטולוגיה). למשל, השלילה של המשפט הראשון היא: "אני לא בירושלים או שאני כן בירושלים", וזו טאוטולוגיה.
גם נוסחאות לוגיות שקבוצת הצבות האמת שלהן ריקה נחשבות לסתירות. למשל, בנוסחה formula_4, המשתנה n חופשי, אבל ערך האמת של כל הצבה הוא שקר.
פרנק לויד
פרנק לויד (אנגלית: Frank Lloyd; 2 בפברואר 1886 - 10 באוגוסט 1960) היה במאי, תסריטאי ומפיק ראינוע וקולנוע אמריקאי-בריטי.
ביוגרפיה.