מה שידוע לנו בוודאות על דיוניסוס בהמנון הוא שזאוס הוליד אותו משוקו, רחוק מבני אדם והסתיר אותו מהרה. במהלך השיר, מוזכר פולחן שאמור להתרחש לכבוד דיוניסוס כל שלוש שנים, כנגד אירוע שאבד מתוך השיר. אבל הטקס הזה מראה שהוא הפך לאל. &lt;br&gt;
ייתכן שהחלק העיקרי של השיר כלל עלילה שהסבירה את המעבר מהמצב הראשון בו זאוס היה צריך להסתיר אותו למעמדו של אל. מקורות מ-600 לפני הספירה מתייחסים לחזרתם של הפייסטוס ודיוניסוס לאולימפוס, וזה כנראה גם כן מה שמסופר בהמנון הראשון של הקובץ. בנוסף המשורר אלקאיוס הכיר והתייחס למיתוס הזה, וההמנון שימש לו כדוגמה. עם זאת, אין לסיפור בסיס במקורות העתיקים יותר, לכן ניתן לשער את התאריך שלו ל-650 לפני הספירה.
ההמנון השביעי.
למרות שהעלילה בשיר השביעי נראית שלמה, ייתכן שהיא רק חלק מהמנון יותר גדול. &lt;br&gt;
בהמנון הזה מסופר על ספינת שודדי-ים שמצאו נער על צוק שהם זיהו כבן של מלך. רב-החובל מזהה שהוא אל, בלי לדעת מי הוא בדיוק. הוא מציע להחזיר אותו ליבשה כדי למנוע אסון. שאר השודדים ראו בו הזדמנות להתעשר ותכננו לבקש כסף להחזרתו, או אולי אפילו שוד. הם ניסו לאסור אותו בכבלים, אך לא הצליחו. דיוניסוס החליט להראות את כוחו ולחולל פלאים. יין ערב התחיל לקלח על קרשי הספינה וכרם צומחת אל מרומי המפרש. קיסוס כהה מתלפף אל התורן ויתדות המשוטים נעטרות בזרים. למראה הנסים האלו רצו השודדים לחזור ליבשת, אך דיוניסוס נהפך לאריה, ויצר דוב לעומתו, השודדים שנבהלו קפצו לים, ונהפכו לדולפינים. דיוניסוס נזכר ברב-החובל שזיהה אותו ואומר לו שאין לו מה לפחד כי הוא מצא חן בעיניו.&lt;br&gt;
בניגוד לגרסאות אחרות של העלילה, המיקום הגאוגרפי מאוד מעורפל. הדבר יכול להיות רמז לשיר כלל יווני שלא משתייך לאזור מיוחד בלבד. &lt;br&gt;
ההמנון עוסק בהתגלות ושנוי. גם האל דיוניסוס וגם השודדים משתנים ונהפכים לחיות. רק רב-החובל נשאר כמו שהיה בתחילת השיר. &lt;br&gt;
המעבר ממצב למצב הוא אחת התכונות שמיחסים לדיוניסוס. למרות שתחום השפעתו רחב וקשה להגדרה, דיוניסוס הוא גם אל השנוי, המעבר. הוא נע בין שני קצוות, גם אל, גם בן-אדם, גם חיה. &lt;br&gt;
ההמנון העשרים ושש.
המנון זה מתייחס לילדות של דיוניסוס. זאוס מסר אותו לנימפות בהר ניסא והן גידלו אותו, במערה שריחה נעים לפי בקשת אביו. לאחר מכן, השיר מספר שדיוניסוס התחיל לנוע ביער בצורה תמידית כשראשו עטור קיסוס וזרי דפנה והנימפות הלכו בעקבותיו, הוא הפך למנהיג הן. בחלק האחרון, המשורר נפרד מדיוניסוס בבקשה שיחדש את העונה השמחה להרבה שנים. בחלק הזה דיוניסוס מתואר כאל לענבים, אחד מתחומי השפעתו.
זאת הפעם הראשונה שמתייחסות למגדלות שלו כאל נימפות. דיוניסוס נולד מאל ואשה ולכן ניתן לחשוב שיש קשר מיוחד בינו לבין הנימפות בשל מעמדן המיוחד.
דיוניסוס בשירה ההומרית.
בשלושת ההמנונות לדיוניסוס, ניתן לראות יחס של כבוד לאמו סמלה, הן מצד המשורר והן מצד דיוניסוס עצמו. כשהוא מציג את עצמו לרב-החובל בהמנון השביעי, הוא אומר קודם שהוא בנה של סמלה, שהעניקה לזאוס.&lt;br&gt;
תחומי השפעתו של דיוניסוס רחבים. הוא גם אל הפריחה, היין, וגם אל השנוי, המעבר. הוא גם אל, גם בן-אדם ואפילו חיה. הוא נע בין שני קצוות. חלק מהפולחן הוא להגיע להתלהבות, מצב בו האל נמצא בבן-אדם ושולט בו, קרבה שלא מוכרת באלים אחרים. &lt;br&gt;
בנוסף, בשירה ההומרית, דיוניסוס מתואר גם כאל לא יציב, שיכול ברגע להפוך מצב בצורה אלימה, וללא הגיון. התנהגותו נראית כמשוגעת לפעמים, ולא נתפסת לשכל האנושי. &lt;br&gt;
גם בהמנונות ההומרים ניתן לראות את התכונות האלו. הופעתו ודמותו עושות רושם סביבו. בהמנון השביעי, הוא מופיע כדמות אצילית גם לשודדים שהבחינו שהוא בן של מלך. והוא יוצר סביבה מפחידה, מאיימת אך גם פורחת ומשמחת. היין והדולפינים מתנגדים לחיות שהוא ברא בהתחלה. גם בהמנון העשרים ושש, הוא הופך למנהיג הנימפות.
הימורים חבריים
עורקי המעי הריק
עוֹרְקֵי הַמְּעִי הָרֵיק (TA: arteriae jejunales) הם קבוצת עורקים בבטן המסתעפים מעורק מתלה המעי העליון ומספקים דם למעי הריק.
העורקים מסתעפים מעורק מתלה המעי העליון ועוברים בין שתי שכבות מתלה המעי, שם הם יוצרים קשתות עורקיות, המכונות גם קשתות ריולאן. מקשתות אלה יוצאים עורקים ישרים לעבר המעי הריק. לעומת עורקי המעי העקום, עורקי המעי הריק יוצרים מספר מועט יותר של קשתות, אך קשתות אלו ארוכות יותר.
עורקי המעי העקום
עוֹרְקֵי הַמְּעִי הֶעָקֹם (TA: arteriae ileales) הם קבוצת עורקים בבטן המסתעפים מעורק מתלה המעי העליון ומספקים דם למעי העקום.
העורקים מסתעפים מעורק מתלה המעי העליון ועוברים בין שתי שכבות מתלה המעי, שם הם יוצרים קשתות עורקיות, המכונות גם קשתות ריולאן. מקשתות אלה יוצאים עורקים ישרים לעבר המעי העקום. לעומת עורקי המעי הריק, עורקי המעי העקום יוצרים קשתות מרובות, אך קשתות אלו קטנות יותר.
ז'רמן אומל
ז'רמן אומל (בצרפתית: Germaine Hommel; 1893, פריז - 1982, שרבור), הייתה חסידת אומות העולם משווייץ שפעלה בצרפת.
קורות חיים.
אומל התחנכה בפריז, שם נולדה, אך בשנת 1924 קיבלה אזרחות שווייצרית בעקבות נישואיה לשווייצרי ז'ן ברתלמי אלבסר (Albessard). עם מותו לאחר פחות משנתיים, נישאה לגוסטב הומל, שווייצרי אף הוא.
בתקופת מלחמת העולם השנייה.
אומל הייתה מנהלת מעון ילדים שנתמך על ידי הצלב האדום ושכן במדרון הרי האלפים הצרפתיים, ליד גבול שווייץ. במעון היו מספר ילדים יהודים וכן ילדים יהודים שהועברו לשם ממעון אחר, מעון בלה היל (Château-de-la-Hille) בדרום-מערב צרפת, שנתמך על ידי הצלב האדום השווייצרי .
אומל ועוזרתה רנה פרני סייעו להעביר ילדים יהודים מאלן ומארגלה-סור-מר , וכן ממחנה הריכוז רסבדו - כולם בדרום צרפת, על גבול ספרד - לאזור הגבול עם שווייץ. כמו כן הייתה אומל חלק מהצוות שסייע בהברחת ילדים יהודים מצרפת לשווייץ, וזאת בניגוד להוראות הצלב האדום ובלא ידיעת ראשי ארגון זה.
באוגוסט 1942 עצרה המשטרה הצרפתית חלק מהילדים היהודים ששכנו במעון. הילדים שוחררו עקב התערבותם של מוריס דובואה וארגונו, וכן של רוזלי נף, מנהלת בית יתומים בו הוסתרו ילדים יהודיים, שהוכרה אף היא לימים בתור חסידת אומות העולם. אומל ונף פעלו יחדיו להברת ילדים יהודים אלה ונוספים אל מעבר לגבול שווייץ. הן פעלו באזור באזור אנמאס , אזור פעולתה של מחתרת להצלת יהודים עליה נמנה גם ז'וזף לנסון. הם נעזרו בצוות של מעון הילדים בלה היל לשם הברחת ילדים יהודים.
בספטמבר 1943, עם כניעת איטליה לבעלות הברית, סופח האזור לגרמניה ואז גילו שלטונות שווייץ את מעשי ההברחה. אומל ונף פוטרו מתפקידיהן בצלב האדום. אומל ופרני המשיכו במעשי ההברחה עד שהתגלו ונאלצו להפסיק את פעילותן. אומל הצטרפה לתנועת ההתנגדות הצרפתית, נתפסה ונשלחה למחנה הריכוז רוונסברוק. לאחר שחרורה בתור נכת מלחמה התיישבה באזור נורמנדי.
הכרה.
בשנת 1958 קיבלה אומל את צלב המלחמה ואת אות לגיון הכבוד.
בשנת 1992 הכיר יד ושם באומל בתור חסידת אומות העולם.
ליגת העל הפרגוואית
ליגת העל הפרגוואית (בספרדית: División Profesional de la Asociación Paraguaya de Fútbol, הליגה המקצוענית של התאחדות הכדורגל הפרגוואית) היא ליגת הכדורגל הבכירה בפרגוואי. בליגה משחקות 12 קבוצות, והיא מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל הפרגוואית.
הליגה, שנוסדה ב-1906, מתנהלת החל משנת 1996 בשיטת אפרטורה וקלאוסורה. עד ל-2007 נקבעה אלופה אחת כל שנה בפלייאוף שנקבע בהתאם לתוצאות האפרטורה והקלאוסורה, והחל מ-2008 מוכתרות שתי אלופות בכל שנה, אלופת האפרטורה ואלופת הקלאוסורה.
האלופה המכהנת (קלאוסורה 2019) היא קלוב אולימפיה. אולימפיה היא הקבוצה המעוטרת ביותר בליגה, עם 44 זכיות בתואר האליפות. אולימפיה היא גם היחידה ששיחקה בכל המהדורות של הליגה, החל מ-1906. השנייה בקטגוריה זו היא קלוב גוארני, שהחמיצה רק את עונת .
היסטוריה.
ליגת העל הפרגוואית החלה את דרכה בשנת 1906. ב-18 ביוני פגש עורך העיתון המקומי "אל דיאריו", דון אדולפו ריקלמה, את נציגי חמש הקבוצות שהיו קיימות אז במדינה (אולימפיה, גוארני, ליברטד, חנרל דיאס ונסיונל). יחד הם הקימו את הגוף המנהל של הכדורגל הפרגוואי, "הליגה הפרגוואית לכדורגל" (כיום: התאחדות הכדורגל הפרגוואית). ריקלמה כיהן כנשיא ההתאחדות במשך השנתיים הראשונות לקיומה.
עונת הבכורה של הליגה, בהשתתפות חמש הקבוצות וקבוצת 14 דה מאיו, יצאה לדרך ב-8 ביולי, פחות מחודש מההחלטה על הקמתה, במשחק בין גוארני לאולימפיה שהסתיים בשוויון 1-1. גוארני הייתה לאלופת פרגוואי הראשונה, לאחר שסיימה את העונה במאזן נקי מהפסדים, עם שמונה ניצחונות ושתי תוצאות תיקו.
הליגה הוסיפה להתקיים כליגה חובבנית עד ל-1931. האלופה החובבנית האחרונה הייתה אולימפיה, שזכתה בתואר השמיני בתולדותיה. קיום הליגה הופסק בין 1932 ל-1934 בעקבות מלחמת הצ'אקו. ב-1935 חזרה הליגה לפעילות, והייתה לראשונה לליגה מקצוענית. האלופה המקצוענית הראשונה הייתה סרו פורטניו, שזכתה באליפות החמישית בתולדותיה.
בשנת 1996 שינתה הליגה את מתכונתה לאפרטורה וקלאוסורה. עם זאת, בכל שנה הוכתרה אלופה אחת בלבד, על פי תוצאות פלייאוף שההעפלה אליו נקבעה על פי המיקומים בליגות האפרטורה והקלאוסורה. השיטה השתנתה החל משנת 2008, ומאז מוגדרות האפרטורה והקלאוסורה כעצמאיות, ושתי אלופות שונות מוגדרות בכל שנה.