רטיסבון נפטר בירושלים במאי 1884, ימים אחדים לאחר יום הולדתו ה-70, ונקבר לפי בקשתו בבית הקברות הצנוע בבית היתומות בעין כרם. המצבה שעל קברו היא וריאציה ל"מדליית הפלא", ולמראשותיו ניצב כַּן אבן ועליו המילים בצרפתית: "הו מרים, זכרי את ילדך שנכבש באהבתך המתוקה והמהוללת". מעל הכן ניצב פסל של מריה העומדת בידיים פרושות (כפי שנראתה לו בחיזיון) ורגליה רומסות נחש המסמל את הרוע והטומאה. רטיסבון ביקש לפני מותו דווקא מצבה צנועה, שעליה תיכתב רק מילה אחת: Maria.
ברית חברות תעופה
ברית חברות תעופה (באנגלית: Airline alliance) היא הסכם בין שתי חברות תעופה או יותר, לשיתוף פעולה למשך פרקי זמן ניכרים, אף כי מידתם של אלה אינה קבועה. כיום קיימות שלוש בריתות חברות תעופה גדולות עיקריות, המכונות גם בריתות עולמיות והן סטאר אלייאנס, סקייטים ווואן וורלד.
מניעים והיסטוריה.
מסיבות היסטוריות, כלכליות ומדיניות, פועלת חברת תעופה ממספר מוגבל של בסיסים, ובדרך-כלל מבסיס עיקרי בודד, שבו היא מרכזת את משרדיה הראשיים ובעיקר את פעולות התחזוקה של מטוסיה. בדרך כלל, אספקת שירותי תעופה (לדוגמה תחזוקת מטוסים, טיפול במטען וכבודה ושירותי נוסעים) עולה לחברה יותר כשהיא נעשית ביעדים שאינם נמנים עם בסיסיה, ובמיוחד ביעדים שהשירות אליהם פחות תכוף. מסיבה זו ובמטרה להקל ולהוזיל את עלותם של שירותים אלה, החלו חברות תעופה להקשר בהסכמים דו צדדיים עם חברות מקומיות ביעדיהן, ולפיהן יסופקו השירותים על ידי החברה המקומית או בשיתוף פעולה עימה. בשלב מתקדם יותר החלו חברות התעופה להקשר בהסכמים לשותפות קוד שבמסגרתם העניקו שירות משולב בטיסה שבוצעה על ידי אחת מהן.
במקביל, עם התחרות הגואה בתחום התעופה האזרחית, ובמטרה לבסס יחסי נאמנות בין החברות לבין לקוחותיהן, השיקו חברות תעופה את מועדוני הנוסע המתמיד. על מנת להבטיח את הצלחתם של מועדונים האלה, היה על חברות התעופה להבטיח מספר גדול של יעדי טיסה לקהל לקוחותיהן. עם זאת, יכולתן של חברות התעופה לטוס למספר בלתי מוגבל של יעדים הייתה מצומצמת, בין היתר בשל היקף צי המטוסים, מרחקי טיסה, חוסר כדאיות כלכלית בקווי טיסה מסוימים ומגבלות חוקיות שחולשות על התעופה האזרחית הבינלאומית. מצב זה הביא את חברות התעופה האמריקאיות הגדולות להקשר בהסכמי שותפות קוד רחבי היקף, תחילה עם חברות התעופה האירופאיות והאסייתיות העיקריות ולאחר מכן עם חברות תעופה קטנות יותר. מכאן הייתה הדרך להרחבת היקף שיתוף הפעולה קצרה.
ברית חברות התעופה העולמית הראשונה נוסדה בשנת 1989 בין שתי חברות בלבד – KLM ההולנדית ונורת'ווסט איירליינס האמריקאית. החל בשנת 1993, תחת הססמא "Worldwide Reliability" ("אמינות חובקת עולם"), תיאמו ביניהן שתי חברות תעופה את פעילותן על בסיס שלא נראה כמותו עד לאותו שלב. הברית שמאוחר יותר זכתה לשם המסחרי Wings Alliance, הפיקה יתרון משילוב רשת היעדים הנרחבת של KLM באירופה, אסיה וצפון אפריקה עם זו של נורת'ווסט איירליינס באמריקה ובאוקיינוס השקט. ברית זו קיימת גם היום, אך ערכה השיווקי אינו רב מאז נרכשה KLM על ידי חברת אייר פראנס, והברית נבלעה הלכה למעשה בתוך ברית חברות התעופה העולמית סקייטים בה חברות כל השלוש. עם זאת מבחינה חוקית הברית המקורית נהנית מחסינות בתחום ההגבלים העסקיים, בעוד שסקייטים אינה נהנית מחסינות כזו (ר' להלן תחת תהליכים ומגמות).
ארבע שנים לאחר מכן, ב-1997 נוסדה ברית חברות התעופה סטאר אלייאנס. הברית שנוסדה על ידי אייר קנדה, יונייטד איירליינס, לופטהנזה, תאי איירווייז ו-סקנדינביין איירליינס, אימצה את התפיסה אשר נוסחה על ידי ווינגז אלייאנס, אך בשל העובדה שדובר בחמש חברות תעופה גדולות, היקף נתח השוק שנשלט על ידן במצטבר היה ללא אח ורע, וסטאר אלייאנס היא עדיין הברית הגדולה בעולם כמעט מכל הבחינות, ובכלל זה היקפו של צי המטוסים, מספר הטיסות היומיות, מספר היעדים וכמות הנוסעים השנתית. עם הקמתה סטאר אלייאנס הייתה זו אך שאלה של זמן עד שחברות תעופה נוספות יתאגדו בבריתות חדשות על מנת לתת מענה למגמת השוק. ב-1998 נוסדה ברית Qualiflyer שחברותיה העיקריות היו סוויסאייר, אוסטריאן איירליינס וסבנה. אולם פרישתה של אוסטריאן איירליינס מהברית בשנת 2000 סמנה את תחילת שקיעתה, והיא חדלה להתקיים כאשר הן סוויסאייר והן סבנה פשטו את הרגל בשנת 2001. ב-1999 נוסדה הברית העולמית Oneworld על ידי אמריקן איירליינס, בריטיש איירווייז, קת'אי פסיפיק וקוואנטס, ובשנת 2000 הקימו אייר פראנס, KLM, דלתא איירליינס וקוריאן אייר את סקייטים. נכון לשנת 2005 חלשו שלוש הבריתות העולמיות על כ-58% מהיקף התעופה האזרחית בעולם.
מאפיינים.
מאפיינים משותפים.
כל בריתות חברות התעופה הגדולות מושתתות על מספר עקרונות משותפים:
מאפיינים ייחודיים.
מנגד קיימים גם מאפיינים ייחודיים:
דוד חשין
דוד חשין (נולד בשנת 1948) הוא משפטן והנשיא לשעבר של בית המשפט המחוזי בירושלים. כיהן כשופט בפועל בבית המשפט העליון.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים, בנו של הרב בנימין זאב חשין, שהיה מרבני חסידות ברסלב ומראשי ישיבת המקובלים שער השמים. למד בישיבת עץ חיים. בשנת 1967 התגייס לצה"ל. עם שחרורו מהצבא החל ללמוד במכינה הקדם אקדמאית לחיילים משוחררים וסיים את לימודיו ב-1972. למד באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים את לימודיו בשנת 1977. לאחר מכן שימש מספר שנים כעורך דין בשוק הפרטי.
ביולי 1984 מונה לכהן כשופט בבית המשפט השלום בירושלים. שש שנים מאוחר יותר, בדצמבר 1990, מונה לכהן כשופט בית המשפט המחוזי בירושלים. בשנת 1999 יצא לאור בעריכתו הספר "בית המשפט: חמישים שנות שפיטה בישראל".
ביוני 2006 מונה בידי נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק, יחד עם השופטת דבורה ברלינר, לכהן כשופט בפועל בבית המשפט העליון לתקופה של חצי שנה. בדצמבר 2006 הוארכה הכהונה הזמנית בשלושה חודשים נוספים.
כיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בנצרת, וכסגן נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
בנובמבר 2012 התמנה לנשיא בפועל של בית המשפט המחוזי בירושלים, עד לסיום כהונתה של הנשיאה מוסיה ארד (שיצאה לשבתון פרישה). עם פרישתה של ארד ביוני 2013 קיבל מינוי קבוע כנשיא בית המשפט.
באוגוסט 2014 נכלל שמו ברשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון.
לקראת סוף שנת 2015 פרש לפנסיה מוקדמת.
בשנת 2017 עמד בראש ועדת המינויים, תחת שרת המשפטים איילת שקד.
בשנת 2018 השתתף במיזם בירושלים, במסגרתו הרצה בפני תלמידי בית ספר על עבודתו המשפטית.
ב-30 באוגוסט 2020 מונה ליושב ראש הוועדה למינוי דירקטורים בתאגידים בנקאיים.
בספטמבר 2021 מונה לבורר בסכסוך הארוך בישיבת פוניבז'.
משפחתו.
נשוי לליאורה ואב לשניים. בתו, טל, הייתה נשואה לאורן וייגנפלד, ולהם שני ילדים. מתגורר בירושלים. השופט מישאל חשין היה בן דודו. אחיו לבית משפחת חשין משמשים כראשי ישיבות ודרשנים מראשי ועסקני חסידות ברסלב בירושלים. בין אחיו, הרב צבי, מרבני ישיבת מיר, והרב שלמה זלמן, מרבני ישיבת טורדא.
בית הספר לקליעה צליפה ולוחמה בטרור
בית הספר ללוחמה בטרור
שער השאול
שערי השאול
בית עגנון
בית עגנון הוא הבית שבו התגורר הסופר ש"י עגנון, בשכונת תלפיות בירושלים, ברחוב קלוזנר 16. הבית תוכנן על ידי האדריכל תושב השכונה, פריץ קורנברג, ונבנה בשנת 1931.
היסטוריה.
שכונת תלפיות נפגעה בפרעות תרפ"ט (1929), אז גם ניזוק ביתו השכור של עגנון והושחתו ספריו וחפציו. בעזרת ירושה שקיבלה רעייתו מאביה, וכן פיצויים שקיבל מממשלת המנדט בעקבות הפרעות, ומקרן העזרה של יהודי גרמניה, הצליח עגנון להקים את בית הקבע שלו בתלפיות, סמוך לביתו הקודם.
לבית החדש שנבנה בתלפיות מראה מבצרי וסגור, חלונות הברזל מסורגים וחלקם נראים כחרכי ירי. הבית בנוי בסגנון מודרני, בקווים ישרים ובמראה קובייתי, והוא מצופה בטיח ולא באבן, בדומה לרוב הבתים בתלפיות, אך בשונה מרוב הבתים בירושלים. ממכתבים ששלח עגנון לרעייתו אסתר (כמופיע בקובץ 'אסתרליין יקירתי') מתלונן הסופר על הבית, שאינו מוצא חן בעיניו, על "הרהיטים המכוערים" ועל הצבעים הלא מוצלחים שבחר קורנברג לאריחי הרצפה וצבע הקירות: "...ודאי כתב לך ברין שקורנברג צבע את הבית בצבע נורא ומגוחך. כנראה נצטרך חצי שנה להתבייש בפנינו ובפני האורחים מחמת צבע הבית."
קומת הכניסה כללה את חדרי המגורים של משפחת עגנון, והקומה השנייה של הבית הוקדשה לחדר עבודה וחדר מגורים לעגנון. חדר העבודה הכיל את ספרייתו הגדולה של עגנון, ובה אלפי ספרים בתחומים שונים: פילוסופיה, היסטוריה, יהדות, קבלה ועוד. באוסף הספרים נכללים עשרות ספרים עתיקים ונדירים, כשהעתיק שבהם נדפס בשנת 1524.
עגנון התגורר בבית זה עד לאשפוזו בשנת 1969, בחודשים האחרונים לחייו, ובו נכתבו מרבית ספריו, שחלקם נחשבים ליצירות הגדולות ביותר בספרות העברית החדשה.
בתקופה שבה חי עגנון בבית וכתב בו, התלונן כי רעש המכוניות מפריע לו להתרכז בכתיבה, ובתגובה הפכה עיריית ירושלים את הרחוב לחד-סטרי, ושמה שלט האומר: "נא לשמור על השקט, סופר במלאכתו!"
בשנת 1978 הוחלט להפעיל את הבית כמרכז לפעילות ספרותית, בחסות משרד החינוך. בבית הוקם מוזיאון "בית עגנון בירושלים", שבו משוחזרים חדר העבודה ו"טרקלין" המגורים של המשפחה כפי שנראה כשעגנון חי בו. בבית נערכים סיורים מודרכים בעברית ובאנגלית וימי עיון. הבית מקיים ערבי ספרות ותרבות העוסקים בספרות עגנון ובנושאים נוספים משיקים. בחדר העבודה יש כ-8000 ספרים.
בין דצמבר 2006 לינואר 2009 התנהל בבית פרויקט שימור ושיפוץ. הפעילויות השונות התקיימו במרכז מורשת בגין. בינואר 2009 נפתח שוב הבית לקהל הרחב.