שָׂרַי שביט (נולדה ב-30 ביוני 1982) היא סופרת, משוררת ועורכת ספרות ישראלית. שיריה זכו לפרסים ומענקים בולטים, ביניהם פרסי "שירה על הדרך", פרס אקו"ם, מענק מפעל הפיס לשירה, מענק קרן גולדברג לספרות וקרן רבינוביץ. פרסמה את ספרי הפרוזה "ברוריה הפקות" (זמורה־ביתן, 2009) ו"הכֹּל זריז" (אחוזת בית, 2012), ואת ספרי השירה "ומה יש עוד" (אחוזת בית, 2014) ו"כאב מרחקים" (מוסד ביאליק, סדרת כבר לשירה, 2020). ספרה החמישי "כשרון דיבור - סיפור אהבה" הוא פואמה נרטיבית העוסקת ברומן אסור (אחוזת בית, 2022).
משנת 2019 עד 2022 ערכה והגישה את תוכנית הספרות והתרבות השבועית, "שוברים שורה" בערוץ הכנסת ובערוץ כאן. שביט עורכת ספרים ותסריטים, אוצרת פסטיבלי תרבות ומרצה לכתיבה.
ביוגרפיה.
שביט נולדה וגדלה בהוד השרון. היא בוגרת תואר ראשון בחוג לספרות במגמת כתיבה יוצרת ובקולנוע, באוניברסיטת תל אביב ועורכת לשון. שביט היא מנחת סדנאות כתיבה בבית הספר "סדנאות הבית" של אשכול נבו ואורית גידלי, בבצלאל ובאוניברסיטת תל אביב.
שירה "אלנבי בלילה" זכה במקום הראשון בפרויקט "שירה על הדרך" של עיריית תל אביב לשנת 2007. בשנים 2010–2016 שביט ערכה את מדור הספרים באתר ynet. במהלך עריכתה את המדור הקימה מדור לספרי ביכורים, מדור קומיקס ומדור לספרי ילדים, וכן את מגזין הספרות "ספרותקל'ה". משנת 2016 עד 2018 שביט ערכה את מחלקת הפרוזה המתורגמת בהוצאת הספרים "מטר".
שביט אצרה אירועי תרבות רבים ביניהם פסטיבלי ספרות במשכנות שאננים, פסטיבל הספרות של עיריית תל אביב, סדרת ערבי סטורי-טלינג ארצית בעבור קרן רוטשליד קיסריה, ופסטיבלי תרבות במוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון פתח תקווה לאמנות מוזיאון ארץ ישראל בירושלים, ועוד.
בשנת 2018 אצרה בבת ים תערוכת שירה מאת משוררות בנות זמננו לצד נערות בסיכון בשיתוף משרד החינוך.
שביט חברה בתוכנית הבינלאומית לספרות על שם זאב ברגר ובתוכנית Culture European Diploma של האיחוד האירופי. השתתפה כיוצרת בפסטיבלי השירה "מטר על מטר" "פסטיבל השירה מטולה" פסטיבל הספרות הבינלאומי במשכנות שאננים, פסטיבל הספרות הבינלאומי בגוודלחרה-מקסיקו ובירידי הספרים הבינלאומיים בדלהי ובפרנקפורט.
שביט עורכת ספרים ותסריטים, ומשמשת כסקאוט הספרותי של שידורי קשת.
בשנת 2022 מונתה לערוך את כתב העת הספרותי מאזנים.
נבחרה לאחת מבין 33 הצעירים המבטיחים של Time Out תל אביב.
שביט מתגוררת בתל אביב עם בעלה, בנה ובתה.
יצירותיה.
על יצירתה נכתב, בין היתר: "שירתה של שביט היא פרק נוסף בספרות נשים המגבשת לה שפה בעצם קיומה, והמתארת את עולמן דרך ההיעדר. את זאת היא עושה בפיכחון, באומץ ובמבט ישיר וכן", "לא רק האבל והכאב אינם פתורים בשירתה של שרי שביט, אלא גם התשוקה והעונג. והחיבור בניהם נותר מסתורי במיוחד".
נונטבורי
נונתבורי
מכנובקה
מכנובקה (מיידיש. לעיתים: מאַכניװקאַ; באוקראינית, Махнівка, מכניבקה; בשנים 1935–2016: Комсомольське, קומסומולסקה; ברוסית: Комсомольское, קומסומולסקויה) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, על גדת נהר גנילופיאט, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1648, עת פשטו עליו גייסות חמלניצקי, ורצחו את היהודים ואת הפולנים המקומיים בו. בחלוקת פולין בשנת 1793 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית.
יהודי מכנובקה.
בעיר פעלה חסידות מכנובקה, שושלת חסידית מבית חסידות סקווירא.
בשנת 1897 נמנו ביישוב 2,435 יהודים, קרוב למחצית מתושביו. בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-2,500 יהודים. במהלך התקופה הסובייטית עזבו את היישוב יהודים רבים, ופעלו בו מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי.
ב-14 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות ושוד ביהודיו, תוך חטיפתם לעבודות כפייה. ב-10 בספטמבר 1941 רצחו שוטרים גרמנים ואוקראינים כ-830 יהודים מהיישוב, וכן יהודים נוספים מכפרי הסביבה, ביער ז'ז'לב, כ-5 ק"מ מהיישוב. כמה עשרות יהודים שניצלו מהטבח, וכן יהודים נוספים מהסביבה, רוכזו לאחר מכן בגטו שהוקם בכפר, אשר ב-8 באוגוסט 1942 נרצחו כ-90 מיושביו.
ב-13 בדצמבר 1942 חוסל סופית הגטו שביישוב, עם רצח אחרוני יושביו בידי הגרמנים והאוקראינים.
קומסומולסקויה
מכניבקה
מאכניווקא
טונה (זמר)
דבורה בקון
דבורה בקון (24 בפברואר 1951 - 18 במרץ 1983) הייתה שחקנית קולנוע ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה לאריה ופולה בקון וגדלה בתל אביב ולה אח אחד.
ב-1974 הופיעה בקון בסדרת הטלוויזיה "דלת הקסמים" בה גילמה אישה ברחוב.
קודם לעבודתה הקולנועית, בסוף שנות ה-70 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "זה הסוד שלי" בתור בעלת סוד שהיה עבודתה בפנצ'ריה. היא עבדה גם כסלקטורית במועדון "21" בתל אביב, שהיה מועדון הגייז הראשון בישראל.
הופעתה הראשונה בקולנוע הייתה בסרט "נישואין נוסח תל אביב" בבימויו של יואל זילברג, שיצא לאקרנים ב-1979, ובו גילמה את מנהלת מועדון הקלפים.
בשנת 1980 השתתפה בצוות המתחנים של סרט המתיחות "חייך אכלת אותה" לצד במאי הסרט יהודה ברקן, אריה מוסקונה וקרוליין לנגפורד. הופעתה בסרט הקנתה לה חשיפה רבה בציבור, וביססה את הדמות של האישה גדולת הממדים, גסת הרוח והמאיימת שהייתה מזוהה איתה בהמשך הדרך בסרטים נוספים, שהמוכר בהם הוא "ספיחס" בבימוי בעז דוידזון.
בשנת 1981 השתתפה בסרט "עם ישראל חי" בבימוי אסי דיין.
בשנת 1982 גילמה את דמות מ"כית של הבנות בסרט פולחן "ספיחס".
בשנת 1983 שיחקה בסרט "סבבה" שהווה ספין אוף ל"ספיחס", וגם שם גילמה את דמות המ"כית. זה היה הסרט האחרון לפני מותה.
ב-18 במרץ 1983 נהרגה בתאונת דרכים בדרך לאילת ליד צומת קטורה בכביש 40 כשהמונית שנסעה בה סטתה לצד הדרך ועלתה באש. במקום בו הייתה התאונה שגבתה את חייה ניצבת אנדרטה לזכרה.
השירים "חיה בתוך קופסה" ו"בננ", של הזמרת קורין אלאל, שהייתה חברתה, נכתבו לזכרה לאחר מותה ונכללו באלבומה הראשון של אלאל שיצא ב-1984.
ארנסט לינדר
ארנסט לינדר (בפינית: Ernst Linder; 25 באפריל 1868 - 14 בספטמבר 1943) היה מיור גנרל בצבא שוודיה וגנרל בצבא פינלנד, שהתפרסם כמפקד קורפוס המתנדבים השוודי, בימי מלחמת החורף. לינדר גם היה ידוע כרוכב מרוצים, וזכה במדליית זהב באולימפיאדת פריז 1924.
ביוגרפיה.
לינדר נולד בדוכסות הגדולה של פינלנד, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית. אביו, שנקרא אף הוא ארנסט, ושהיה עיתונאי וסופר פיני, נפטר מטיפוס מספר שבועות לאחר לידתו. אמו, מרי לאיוויניוס, הייתה בתו של מושל פינלנד אלכסנדר לאיוויניוס. בשנת 1872, נישאה אמו בפעם השנייה לאיש העסקים השוודי אוסקר אקמן, והמשפחה עברה לשוודיה. עם זאת, ללינדר נותר קשר רגשי עמוק למולדתו. לינדר למד בבית ספר צבאי שוודי בין בשנים 1888–1889, ולאחר מכן בבית הספר הצבאי בהנובר בין השנים 1893–1895, ובאקדמיה הצבאית של שוודיה בין 1900–1902. כמו כן שימש בין היתר כנספח הצבאי של שוודיה בפריז ובלונדון. ב-1918 הועלה לדרגת אוברסט, ובאפריל של אותה שנה לדרגת גנרל-מיור.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הפינית, התפטר לינדר מהצבא השוודי, ועבר לשרת בכוחות ה"לבנים" הפינים שלחמו נגד ה"אדומים" הקומוניסטים. הוא נהנה מאמונו האישי של מפקד הלבנים קארל גוסטף אמיל מנרהיים, הועלה לדרגת קולונל בצבא פינלנד, וקיבל פיקוד על כוח מיוחד שכונה "Satakunnan ryhmä". הכוח התבלט במיוחד בקרב טמפרה. ב-29 באפריל 1918 מונה לינדר למפקד כוח שכונה "Savon ryhmä". הוא שירת תקופת מסוימת כמפקד בחיל המילואים הפיני, אולם לאחר מכן חזר לצבא השוודי, שם קיבל תפקיד שולי בלבד, בין היתר בשל הסכסוך שהיה אז בין פינלנד לשוודיה בשאלת השליטה באולנד. הוא פרסם שני ספרי זיכרונות על המלחמה בפינלנד, "Muistelmia Suomen vapaussodasta" ("זיכרונות ממלחמת שחרור פינלנד) ו-"Kuudentoista vuoden takaa" ("לפני שישה עשר שנים"). לינדר פעל לקידום היחסים בין פינלנד לשוודיה, ואף עמד החל מ-1920 ועד מותו בראש "אגודת הידידות שוודיה-פינלנד" (Samfundet Sverige-Finlandin").
לינדר נודע גם כרוכב סוסים מצטיין. הוא זכה במדליית זהב ברכיבה על סוסים באולימפיאדת פריז (1924). בשנת 1938 קודם לדרגת גנרל לוטננט, ובשנת 1940 לדרגת גנרל חיל הפרשים. באותה שנה תקפה ברית המועצות את פינלנד, ובכך החלה את מלחמת החורף. שוודיה הייתה מודאגת מאוד מהמלחמה, וחששה שהיא תהיה הקורבן הבא של הסובייטים. הסיסמה באותם ימים הייתה: "Finlands sak är vår" ו-"Ett folk är i fara - Du kan hjälpa" ("הקונפליקט הפיני הוא גם הבעיה שלנו"; "העם בסכנה - ואת/ה יכול לעזור"). לינדר הקים את קורפוס המתנדבים השוודי, בתיאום ובתמיכת ממשלת שוודיה, ועמד בראשו. הקורפוס גייס חיילים בעיקר משוודיה אך גם מנורווגיה ודנמרק. החיילים ברובם נשלחו לחזית סאלה, ולחמו באומץ נגד הפולשים. לאחר המלחמה הוחזר הקורפוס לשוודיה.
לינדר לא יזם תוכנית דומה במהלך מלחמת ההמשך, בין היתר משום שהתקרבותה של פינלנד לגרמניה הנאצית הדאיגה אותו. הוא נפטר בסטוקהולם בשנת 1943 והוא בן 74.
מדליות ועיטורים.
על שנות שירותו זכה לינדר במדליות ובעיטורים הבאים:
הנס-פיטר בריגל
הנס-פיטר בריגל (בגרמנית: Hans-Peter Briegel, נולד ב-11 באוקטובר 1955 ברודנבאך שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן ומאמן עבר גרמני ששיחק בעמדות הבלם, המגן השמאלי והקשר האחורי בקייזרסלאוטרן, הלאס ורונה, סמפדוריה ובנבחרת גרמניה המערבית.
בריגל זכה עם נבחרתו ביורו 1980, ונבחר ככדורגלן השנה בגרמניה בשנת 1985.
קריירת מועדונים.
קייזרסלאוטרן.