בני משפחה זו היו יונקים בינוניים עד גדולים בעלי רגליים וצווארים ארוכים, שחיו באמריקה הצפונית, אירופה ואסיה, וניזונו מעשבים ועלים. הם דמו במראם לקרנפים, אך היו חסרי קרניים וחלקם היו קטנים בהרבה. הם שגשגו במיוחד ביערות הגשם שהיו בעבר באזורים של קזחסטן, פקיסטן ודרום סין, ונראה שהיגרו מערבה עד לגרמניה.
הגדול בבני הקבוצה היה יונק היבשה הגדול מכל הזמנים - הפרצרתריום, ששקל מעל 20 טונות ואורכו היה 8 מטר ודמה לו בגודל האורטינותריום הקדום יותר.
הזירה האווירית במלחמת סיני
הזירה האווירית במלחמת סיני היוותה חלק חשוב במלחמה זו. פעילות חיל האוויר הישראלי כללה את מבצע תרנגול, מבצע מספריים ומבצע מכבש בתחילת המלחמה וסיוע לכוחות הקרקע בהמשכה. החשש בישראל מתקיפה מצרית של ערי ישראל הביא להצבתם של מטוסי חיל האוויר הצרפתי בישראל, לשם הגנה על שמיה. בתחילת המלחמה התנהלו בשמי סיני גם קרבות אוויר בין חיל האוויר הישראלי לחיל האוויר המצרי, אך משהצטרפו בריטניה וצרפת למערכה האווירית, כחלק ממבצע מוסקטר שהתנהל במקביל למלחמת סיני, שותק למעשה חיל האוויר המצרי.
הצטיידות לפני המבצע.
עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית ב-1955 במסגרתה סופקו למצרים מאות מטוסים וטנקים וציוד לחימה רב אחר, שינתה את מאזן הכוחות במזרח התיכון. בתגובה חתמה ישראל במרץ וביוני 1956 על עסקאות לרכישת ציוד צבאי בצרפת, כולל עשרות מטוסי מיסטר.
לשיפור הקשר בין יחידת השליטה המרכזית של חיל האוויר הישראלי למטוסים הוסבו שני מטוסי דקוטה לתחנות ממסר מוטסות.
מבצע שחרית.
באפריל 1956 החלה אספקת מטוסי המיסטר 4 מצרפת לישראל. 12 מטוסים הגיעו בגל הראשון, 12 נוספים באוגוסט, ובאוקטובר, ממש ערב המלחמה, המריאו מצרפת 36 מטוסים במבצע עליו פיקד ראש מחלקת אוויר, שלמה להט (לנדאו). בדרכם לישראל נחתו המטוסים ותדלקו בברינדיזי שבאיטליה, על מנת למנוע חשד מהאיטלקים, נמסר להם כי מדובר במטוסים שהמריאו מישראל לצרפת לצורך תיקונים, המטס חולק לשני מבנים בני 18 מטוסים כל אחד שנצבעו במספרי זנב זהים, כך שהמבנה השני יצביע על כך שלכאורה מדובר במטוסים שחזרו מהתיקון בצרפת. סך הכל הגיעו 61 מטוסים (כולל מטוס צילום אחד), חלקם שימשו במלחמה את הטייסת הצרפתית וחלקם לא היו כשירים ללחימה עקב מחסור בחלפים ותחמושת.
גם לאחר הצטיידות זו, מספר מטוסי הקרב שעמדו לרשות חיל האוויר המצרי היה גדול במידה ניכרת ממספרם של מטוסי חיל האוויר הישראלי.
מבצע אביבה.
במהלך 1956 הושג הסכם עם צרפת להשאלת 23 מטוסי דקוטה. על מבצע ההעברה היה אחראי ישעיהו גזית מענף התכנון במטה חיל האוויר. המטסים בוצעו באוקטובר 1956. ההעברה נעשתה בשלוש קבוצות, קבוצה ראשונה של חמישה מטוסים הוטסה על ידי טייסים צרפתים, במסווה של מטוסים אזרחיים שנרכשו על ידי חברת תעופה חדשה. קבוצה שנייה של שמונה מטוסים הוטסה תחת אותו כיסוי על ידי טייסים ישראלים.
המטס השלישי שהכיל את עשרת המטוסים הנותרים, בוצע בנתיב שונה, גויסו צוותי אוויר מסדיר ומילואים והוטסו לצרפת, שם התחזו לצוותי אוויר צרפתיים, מצרפת טסו דרך ביזרטה שבתוניסיה עד לנחיתתם בעקרון.
סדר הכוחות.
חיל האוויר הישראלי.
בחיל האוויר הישראלי פעלו 176 מטוסים ב-13 טייסות. המטוסים כללו 64 מטוסי בוכנה (שתי טייסות P-51 מוסטנג, שתי טייסות מוסקיטו, טייסת הרווארד וטייסת מפציצי B-17 מבצר מעופף), 53 מטוסי סילון (טייסת מיסטר, טייסת אוראגן ושתי טייסות מטאור), טייסת תובלה (מטוסי דקוטה ונורד) וטייסת קלה. צוותי האוויר כללו 80 טייסי בוכנה ו-53 טייסי סילון. מפקד החיל היה דן טולקובסקי.
מטוסי החיל היו פרוסים בארבעה בסיסי טיסה:
רמת דוד בפיקוד גדעון אלרום,
רמלה בפיקוד ?,
תל נוף בפיקוד יוסף רענן,
חצור בפיקוד עזר ויצמן.
חיל האוויר המצרי.
בחיל האוויר המצרי פעלו 210 מטוסים, מהם 150 מטוסי סילון בטייסות קרב-הפצצה (ארבע טייסות מיג-15 ומיג-17, שלוש טייסות ומפייר, טייסת מטאור, שתי טייסות הפצצה איל-28) ושתי טייסות תובלה. צוותי האוויר כללו 150 טייסים.
ועידת סוור.
בוועידת סוור, שנערכה ב-22 עד 24 באוקטובר 1956 בהשתתפות נציגים מישראל, מצרפת ומבריטניה דרש ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, לספק לישראל כיסוי אווירי של שתי המעצמות והשמדת חיל האוויר המצרי בעודו על הקרקע על ידי מקבילו - חיל האוויר הבריטי. בן-גוריון חשש ממתקפה אווירית על ערי ישראל, בעוד צה"ל תוקף בתעלת סואץ, ולכן הוא דרש לקבל התחייבות בכתב מראש הממשלה הבריטי אנתוני אידן, כי חיל האוויר המלכותי יפעל במטרה להרוס כליל את הכוח האווירי המצרי.
לאחר התפשרויות מצד כל המשתתפים בוועידה המשולשת הגיעו הצדדים להסכמה, וחתמו על פרוטוקול הוועידה. בנוסף לכך, בסיכום הפגישה נרשמו ההתחייבויות של המעצמות כלפי ישראל, להלן אלה הנוגעות לזירה האווירית:
בהתאם להסכם עם צרפת ובריטניה, הגיעו צוותי אוויר צרפתים לבסיס חיל האוויר ברמת דוד, והקימו בפועל טייסת חדשה, טייסת 201, שכללה 18 מטוסי מיסטר 4A חדישים. למחרת הוקמה טייסת נוספת, מספר 199, ובה 18 מטוסים נוספים. טייסת שלישית, שקיבלה את המספר 200, ובה 18 מטוסי ת'נדרסטריק F-84, הייתה בדרכה מצרפת לשדה התעופה בלוד. כוח אווירי זה נועד להוות משקל נגד למטוסים החדישים שסופקו למצרים בעסקה הצ'כית, ולספק הגנה אווירית על העורף בישראל. לפחות שניים מהמטוסים הצרפתיים אכן סייעו להגן על ישראל, כאשר במהלך המלחמה סיירו מעל המשחתת המצרית איברהים אל אוול.
מבצעי פתיחה של חיל האוויר הישראלי.
מבצע תרנגול.
במבצע תרנגול של חיל האוויר הישראלי, שנערך ב-28 באוקטובר 1956, הופל מטוס תובלה מצרי מדגם איליושין Il-14, שבו היו אמורים לטוס רמטכ"ל צבא מצרים, עבד אל-חכים עאמר, וקצינים בכירים נוספים בדרכם חזרה מסוריה לפגישת תיאום של כריתת ברית-הגנה בין מצרים, סוריה וירדן.
סמוך לשעה 20:00, יום לפני תחילת מבצע קדש, יצאו יואש צידון (צ'אטו) כטייס והנווט אלישיב ברוש (שיבי) מטייסת 119 ("טייסת העטלף") במטוס מטאור מדגם NF-13 מרמת דוד. המטוס ששימש למשימה החשאית היה היחיד מבין שלושת המטאורים מדגם זה שהיו כשירים לטיסה בחיל האוויר, ושהיה מיועד למשימות בלילה ובמזג אוויר קשה. לאחר שמטוס האיליושין זוהה בוודאות ניתן לצוות אישור לפתוח באש ולהפיל אותו, ומטוס האיליושין הופל בירי תותחים.
16 מקציניו הבכירים של צבא מצרים, שהיו על המטוס, נהרגו, אך הרמטכ"ל המצרי עבד אל-חכים עאמר נשאר בדמשק וניצל.
מבצע מספריים.
על מנת לאפשר הצנחת כוחות צבאיים בחצי האי סיני ללא שהדבר יעורר הערכות ותגובה מצרית, יצא לפועל "מבצע מספריים" לניתוק קווי הטלפון שחיברו את חצי האי סיני לשאר מצרים. את המבצע תכנן אמיתי חסון. ב-29 באוקטובר יצאה רביעיית מטוסי P-51 מוסטנג מטייסת 116 לביצוע המשימה, זוג אחד של מטוסים אותם הטיסו מפקד הטייסת יצחק יבנה ואמיתי חסון נשלח ליעד מערבית למעבר המיתלה וזוג שני של מטוסים אותם הטיסו הארי קרסנשטיין ואריה צייטלין נשלח ליעד מזרחית לעיר סואץ. המתקנים המיוחדים שפותחו למשימה זו היו כבלי מתכת שצוידו במשקולות בקצותיהם, אשר חוברו לכנפי המטוסים. הכבלים נתלשו במהלך הטיסה, וחסון נאלץ לנתק אותם בעזרת כנפי מטוסו, גם הזוג השני התקשה בניתוק באמצעות המיכשור המיוחד ונעזר במדחפי המטוסים.
מבצע מכבש.
ב-29 באוקטובר 1956, נערך מבצע מכבש, במסגרתו הוצנח גדוד 890 של חטיבת הצנחנים, בפיקודו של רס"ן רפאל איתן, בפתחו המזרחי של מעבר המיתלה, כ-70 קילומטר מזרחית לתעלת סואץ. המבצע פתח את מלחמת סיני. הייתה זו הצניחה הקרבית הראשונה והגדולה ביותר בהיסטוריה של צה"ל.
אחר תדרוך שהועבר על ידי מפקד חיל האוויר, דן טולקובסקי, המריאו מבסיס חיל האוויר בתל נוף, 16 מטוסי דקוטה (טייסת תובלה 103) אשר נשאו 395 צנחנים מגדוד 890, בליווי של מטוסי אוראגן ומטאור.
לפי נתיב הטיסה, כפי שתוכנן על ידי מפקד הטייסת יעקב אבישר והנווט הראשי של הטייסת, אייל אחיקר, טסו המטוסים במסלול מבאר שבע למכתש רמון ומשם מערבה במקביל לכביש כונתילה-מיתלה. בשעה 16:59 הסתיימה ההצנחה הראשונה כפי שתוכננה. בשעה 21:00, הצניח מטוס דקוטה, בליווי מטוס נורד, מחלקה נוספת מכוח הגדוד. ההצנחה הושלמה בהצלחה בשעה 2:00.
המשך פעילות חילות האוויר.
בימי הלחימה הראשונים נאבק חיל האוויר הישראלי לבדו בשמי סיני כנגד חיל האוויר המצרי. ב-30 באוקטובר עלו לאוויר מטוסי מיסטר מהדגם 2 הישן על מנת לחפות על הכוח הקרקעי במעבר המיתלה, וכנגדו הוזנקו כ-20 מטוסי קרב מצריים. בקרב הופל מטוס מיג אחד, ואחרים נפגעו אך לא נפלו. מטוס פייפר ישראלי שנחת סמוך למעבר המיתלה לשם חילוץ פצוע הושמד על הקרקע בידי מטוסי מיג-15. אחר הצהריים מטוסי מיסטר ישראלים השמידו סוללת מרגמות מצרית וכלי רכב רבים באזור מעבר המיתלה. בלילה מפציצי איל-28 מצריים הטילו פצצות על כביש באר שבע - תל אביב סמוך למשמר הנגב, על הרכבת לירושלים ליד רמת רזיאל, ובאותו לילה, לאחר חצות, סמוך לרמלה, בקרבת מוצב הפיקוד העליון.