המפלגה לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה בבחירות לכנסת העשירית ב-1981. בשנת 1983 התפלגה המפלגה עקב ויכוח פנימי על פגישה של חברי הנהלת המפלגה אבנרי, מתי פלד ויעקב ארנון עם ראשי אש"ף ובהם יאסר ערפאת ובמקביל בקורת של פלד על רן כהן על שירותו הצבאי בלבנון שאותו כינה 'פושע מלחמה'. הפלג בראשות כהן, שהפך ליו"ר המפלגה, נותר עם השם של"י ואילו הפלג של אבנרי, ארנון ופלד פרש מהמפלגה והקים את מפלגת 'אלטרנטיבה'. בשנת 1984 לקראת הבחירות לכנסת האחת-עשרה הצטרפה של"י למפלגת רצ ואילו מפלגת אלטרנטיבה הצטרפה להרשימה המתקדמת לשלום. לובה אליאב עם כמה מאנשי המפלגה התמודדו ברשימת 'לובה אליאב לכנסת' באותן בחירות אך רשימתם לא עברה את אחוז החסימה. אליאב חזר למפלגת העבודה ב-1987 וכיהן מטעמה כחבר הכנסת השתים עשרה בשנים 1988–1992. כהן כיהן כחבר כנסת מטעם 'רצ' ואחר כך מרצ בשנים 1984–2009. פלד כיהן כחבר כנסת מטעם הרשימה המתקדמת לשלום בשנים 1984–1988.
נציגי המפלגה בכנסת ה-9.
2 מנדטים: אורי אבנרי, אריה לובה אליאב, ווליד חאג'-יחיא, סעדיה מרציאנו, מאיר פעיל
שיקום מפוני גוש קטיף וצפון השומרון
תוכנית ההתנתקות היא תוכנית שיזם ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, לנסיגת ישראל מרצועת עזה ומארבע התנחלויות בצפון השומרון ולפינוי תושביהן הישראלים ומחנות צה"ל שבהן באופן חד צדדי. התוכנית הייתה שנויה במחלוקת עזה, ועמדה בניגוד להבטחותיו של שרון בטרם היבחרו - אולם זכתה לתמיכת רוב חברי הכנסת, ובסופו של דבר אושר החוק ליישומה. ביצוע תוכנית ההתנתקות החל ב-15 באוגוסט 2005 והחלק של פינוי האזרחים שבה הושלם בתוך שמונה ימים. צה"ל השלים את יציאתו מעזה ב-11 בספטמבר 2005, ובצפון השומרון הסתיימה התוכנית בפינוי מחנה דותן על ידי צה"ל ב־22 בספטמבר. במהלך ביצוע התוכנית פונו כרבבת אנשים מבתיהם, כ-8,000 מגוש קטיף ורצועת עזה וכ-2,000 מצפון השומרון. פרופ' ידידיה שטרן, חבר ועדת החקירה הממלכתית בנושא הטיפול במפונים, אמר כי "אירוע ההתנתקות גרם לפגיעה הגדולה ביותר בזכויות אדם בתולדות מדינת ישראל".
במסגרת התוכנית התחייבה הממשלה למצוא פתרונות מגורים למפונים ולדאוג להם בסיוע כלכלי ובסיוע להתאקלמות. תחום זה היה באחריות מנהלת סל"ע. המנהלת הייתה אחראית הן על הסדרת מגורים זמניים לטווח קצר (מלונות, בתי הארחה) והן לטווח ארוך (מגורי קרווילות או דירות להכשרה למשך שנתיים). המנהלת אף יצאה במסע פרסומי נרחב ויקר במדיות התקשורת השונות שכותרתו: יש פתרון לכל מתיישב. בפועל מקום המגורים של רבים מהמפונים לא היה מוכן בזמן (ובמקרים רבים אף לא הוסכם עליו עם אנשי היישוב), ורבים מהם נשארו בבתי המלון במשך חודשים. חלק מהמפונים סירבו מלכתחילה להתפנות לבתי מלון, והעדיפו להשתכן במאהלים זמניים, וכך להבטיח את לכידות היישוב עד למציאת פתרון מגורים קבוע. עד לאוגוסט 2009 השקיעה מִנְהֶלֶת סל"ע 4.9 מיליארדי שקלים בפיצויים למפונים ובתשתיות לקליטתם, שהם, בממוצע, 1.7 מיליון שקלים למשפחה. כמו כן עד למועד זה קיבלו כ-87% מהמפונים הן פיצוי כספי הן מגרש להתיישבות מחדש והנותרים נמצאים בשלבי חתימה על הסכם. במנהלת מעריכים כי עד לסיום עבודתה יאמיר הסכום בכ-2 מיליארדי שקלים נוספים.
על מנהלת ההתנתקות והטיפול במפונים נמתחה ביקורת קשה. הביקורת באה גם מצד המפונים שהרגישו שנבגדו וננטשו על ידי המדינה וזכתה לחיזוק כאשר דו"ח מבקר המדינה שפורסם ב-8 במרץ 2006 קבע שהטיפול במפונים היה "מחדל גדול" והצביע על מספר רב של ליקויים ומחדלים בטיפול בהם. בעקבות הליקויים הרבים והסחבת, שנמשכו זמן רב גם לאחר ביצוע התוכנית, הודיע ב-29 במאי 2006 שר השיכון מאיר שטרית כי משרדו ירכז את הטיפול במפונים ואת יישובם מחדש.
ביוני 2010 פרסמה הוועדה הממלכתית לבדיקה הטיפול במפוני ההתנתקות דו"ח חריף כנגד ממשלות ישראל וקבעה כי "הממשלה כשלה כישלון שקשה להפריז בחומרתו בטיפולם במפונים". את המפונים הגדירה כ"אזרחים אשר המדינה עצמה הפכה אותם לפליטים במולדתם". בסיכום קראה הוועדה לממשלה להשלים את שיקום המפונים עד 2011.
ההכנות ליישום התוכנית ושיקום המפונים.
מנהלת סל"ע וחוק פינוי-פיצוי.
כדי ליישם את התוכנית הועבר בכנסת חוק פינוי-פיצוי המסדיר את נושא הפיצויים למפונים. במקביל, הוקמה מנהלת סל"ע (סיוע למתיישבי חבל עזה), שכונתה גם "מנהלת ההתנתקות", בראשות איש הקיבוץ הדתי יונתן בשיא שתפקידה הוכרז לרכז את נושא הפינוי והיישוב מחדש של המפונים וסיוע לקליטתם ביישובים החדשים. מנהלת ההתנתקות והעומד בראשו זכו לאיבה רבה בקרב המתנחלים וגם אלה שרצו להתפנות ברצון העדיפו להסדיר את ענייניהם בערוצים עוקפים.
באמצע אפריל 2005 העבירו ראש מנהלת סל"ע והרבנים הראשיים לראש הממשלה בקשה לדחות את ביצוע התוכנית עד לאחר תשעה באב, שכן הזמן המתוכנן חל בימי בין המצרים, תאריך טעון מבחינה סמלית, שצפוי לגרום לרגשות קשים ולהתנגדות עזה יותר מצד המפונים ותומכיהם. בהתייעצות עם מערכת הביטחון, החליטה הממשלה להיענות לבקשה זו על מנת לא לפגוע ברגשותיהם הדתיים של המפונים וכן למנוע את המצב הטעון והסמלי שבו פינוי היישובים יתבצע בערב תשעה באב, יום חורבן הבית. היו בציבור הדתי שאמרו באירוניה שדווקא תאריך זה מתאים היטב לפעולת הפינוי.
תוכנית ניצנים.
במרץ-אפריל 2005 גובשה תוכנית להעתקת כל יישובי גוש קטיף כמיקשה אחת אל אזור חולות ניצנים, על מנת שהמפונים יוכלו לשמור על הקהילה שלהם ולהישאר ביחד. אריאל שרון תמך בתוכנית והורה למשרדי הממשלה לקצר הליכים על מנת לאפשר את יישובם ביישוב אחד גדול ליד ניצן או בארבעה יישובים בדרום חולות ניצנים. ארגוני הירוקים הביעו התנגדות עזה למהלך, בטענה שהוא פוגע בשמורת הטבע הייחודית של חולות ניצנים. בסופו של דבר, לא יצאה לפועל תוכנית זו ויישובי גוש קטיף פוצלו למספר גושים ברחבי הארץ, כולל גוש קטן ליד ניצן שם מוקם בימים אלה יישוב הנקרא באר גנים (יישוב חדש).
בג"ץ חוק פינוי-פיצוי.
בעקבות עתירה שהוגשה לבג"ץ כנגד חוק פינוי-פיצוי נפסק ב־9 ביוני כי יש לשנות מעט את תנאי החוק בצורה שהגדילה את הפיצוי למפונים. ההחלטה התקבלה ברוב דעות של עשרה שופטים מול אחד. בדעת מיעוט היה השופט אדמונד לוי, אשר גרס כי החוק אינו חוקתי.
אתרי הקרווילות ליד ניצן ויד בנימין.
כחודש-חודשיים לפני ביצוע ההתנתקות הורה שרון על הקמה מהירה של שכונת קרווילות באתר ניצן שליד חולות ניצנים, על מנת לספק פתרון דיור זמני למפונים. הקרווילה היא מעין קרוון משודרג. הבניה המהירה התאפשרה הודות לסיוע מיוחד של משרד הביטחון.
תוכנית הקרווילות נתקלה בהתנגדות חריפה של ארגוני איכות הסביבה בשל החשש מפגיעה באזור דיונות החוף הסמוך, אחד האחרונים בתחומי מדינת ישראל. התנגדות זו הביאה להזזת האתר בכמה מאות מטרים, כך שהוא נמצא בשולי הדיונות ובחלקו מחוצה להן.
משפחות שקיבלו מפתחות עבור הקרווילות ועברו להתגורר בהן הביעו אכזבה רבה מאיכות המגורים. הקרווילות התגלו כקטנות מידי, הן עבור הרכוש והן עבור משפחות מרובות ילדים. האתר לא היה מוכן לקליטת התושבים עם התחלת תוכנית ההתנתקות - רוב הכבישים והמדרכות לא היו סלולים, לא הוקמה מכולת ומבנה קבע לבית כנסת.
אתרי קרווילות נוספים הוקמו באזור יד בנימין ועין צורים אחרי ההתנתקות.
המגורים הזמניים.
הפינוי למלונות.
המפונים הועברו לבתי מלון שנשכרו לכך מראש על ידי מנהלת סל"ע והתכנון היה שכעשרה ימים לאחר הפינוי ישהו התושבים בבתי מלון שנשכרו לכך מראש בבאר שבע, באשדוד, באשקלון ובירושלים.
בפועל מקום המגורים של רבים מהמפונים לא היה מוכן בזמן (וברוב המקרים אפילו כלל לא הוסכם עליו עם אנשי היישוב), ורבים מהם נשארו בבתי המלון במשך חודשים. חלק מהמתיישבים אף סירבו מלכתחילה להתפנות לבתי מלון, והעדיפו להשתכן במאהלים זמניים, וכך להבטיח את לכידות היישוב עד למציאת פתרון מגורים קבוע.
ניסיון של המדינה לרכוש מגדל דירות באשקלון עם 60 דירות עם אופציה למכירה חזרה לקבלן לאחר שנתיים בהפסד של 3 מיליון דולר, עבור המפונים מעזה, הוכשל על ידי היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז לאחר שנמתחה על העסקה ביקורת חריפה.
מאהלי המחאה.
תושבי קטיף שגרו בעיר האמונה הקימו עם שאר היישוב שלהם את היישוב אמציה באותו אזור. כמו כן באזור גבעת חזן שבה עתידים לגור חלק מאנשי נווה דקלים שכיום נמצאים ברובם בקיבוץ עין צורים.
תלונות על מנהלת סל"ע.
רבים מהמפונים התלוננו על יחס מחפיר ואטום מצד בעלי המלונות ומנהלת סל"ע. באמצעי התקשורת דווח על מקרים רבים שבהם ניסו בעלי מלונות לגרש מפונים בעלי משפחות ממש לפני כניסת השבת או אחד מהחגים. תלונות רבות נוספות הם על כך שהמנהלת מערימה קשיים על המפונים בקבלת כספי הפיצויים.
יונתן בשיא התנצל פומבית ברדיו לקראת יום הכיפורים, אך כמעט כל המפונים, ואנשי מועצת יש"ע, סירבו לקבל את התנצלותו - בין השאר משום שלטענתם המנהלת ממשיכה לחטוא בטיפול במפונים.
ב-9 בנובמבר 2005 נערכה הפגנת מחאה של כ-1,000 מהמפונים מול בית ראש הממשלה אריאל שרון במחאה על תנאי הדיור הגרועים שלהם במגורים הזמניים והזנחתם הטיפול בהם בידי מנהלת סל"ע ומשרדי הממשלה.
לפי דו"ח שפרסמו מועצת יש"ע ואבנר שמעוני מצבם של רוב המפונים נותר קשה:
מדו"ח של המועצה לשלום הילד עולה ששהיית המפונים בבתי המלון גרמה לטראומות קשות, בייחוד בקרב 4,000 ילדי המפונים. לכך מצטרפת תחושה של נטישה והפקרה מצד המדינה. מנכ"ל המועצה לשלום הילד, ד"ר יצחק קדמן אמר:
קדמן סיכם ש:"שהטיפול בילדים של מפוני גוש קטיף הוא שערורייה" וועדת הכנסת לזכויות הילד אמרה שתפנה למנכ"ל משרד ראש הממשלה אילן כהן כדי שיפעל בנידון.