לאחר מערכת היחסים החמה שפיתח קסטלו ברנקו עם ארצות הברית ותמיכתו הקולנית ביעדי המדיניות של ארצות הברית באמריקה הלטינית, קוסטה אה סילבה ניהל קשר דומה ברובו עם ארצות הברית. בהתאם לנושא הדיון ובהרכב הקהל שלו, קוסטה אה סילבה שיבח או ביקר את ארצות הברית ולעיתים הצליח למזג בעדינות את הנרטיבים המפוצלים שלו אודות השותף המסחרי העיקרי של ברזיל ותורם הסיוע הגדול ביותר. מצד אחד, כדי לשמור על יחסי ידידות בין שתי המדינות, המשיך הנשיא הגנרל הצבאי השני להביע הערצה להצלחותיה של ארצות הברית, הודיע על הזדהותה המתמשכת של ברזיל עם הגוש המערבי במסגרת המלחמה הקרה, ופגש בביקור ממלכתי בנשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון. עם זאת, בעקבות צעדי הצנע הלא פופולריים של קסטלו ברנקו, מכיוון שברזילאים רבים זלזלו במפלגת ההתחדשות הלאומית (המפלגה השלטת מטעם הכת הצבאית) ובתאגידים רב-לאומיים, במיוחד בארצות הברית, קוסטה אה סילבה לא רצה להיראות כראש מפלגה הפועל ראשית בשביל וושינגטון ושנית בשביל ברזיליה. כדי להרגיע את קולות הלאומנים הצבאיים והאזרחים בברזיל, קוסטה אה סילבה חש חובה לגנות את חדירת העסקים האמריקאיים לשורות הכלכלה הברזילאית בשלוש השנים שחלפו מאז ההפיכה, ולבקר את תרומת ארצות הברית לשמירה על דינמיקת כוח אזורית לא שוויונית. גם השגריר האמריקני החדש בברזיל, ג'ון וו. תותיל, נהנה מפחות גישה לממשלת ברזיל מקודמו והפחית את ההשפעה של ארצות הברית על המדיניות הברזילאית. בתגובה, צמצם תותיל באופן דרסטי את גודל צוות השגרירות שלו כדי לעזור לקוסטה אה סילבה במטרה שלא תוכל להתקבל התפיסה לפיה המשטר הצבאי פעל לפי פקודות וושינגטון והוא מהווה למעין משטר בובות של ארצות הברית.
למרות הרטוריקה האנטי-אימפריאליסטית מדי פעם והיחסים הקרים בין קוסטה אה סילבה ותותיל, לא ברזיל ולא ארצות הברית התחייבו ברפורמות רציניות כדי לשנות את "היחסים המיוחדים". אף על פי שהנשיא ג'ונסון השעה לזמן קצר את הסיוע לברזיל לאחר שהתיקון החמישי לחוקת ברזיל סגר את הקונגרס בברזיל בדצמבר 1968, הנשיא הבא, ריצ'רד ניקסון, חידש במהירות את הלוואות ארצות הברית עם כניסתו לתפקיד בינואר 1969. בסופו של דבר, שלטונו של קוסטה אה סילבה התאפיין בהתקררות מינורית ביחסי ברזיל-ארצות הברית. ארצות הברית עדיין העניקה לממשלה הצבאית בברזיל סיוע זר משמעותי, ועסקים אמריקאים המשיכו לנווט בתעשייה הברזילאית ללא הפרעה.
יחס לישראל.
עוד מימיו של קסטלו ברנקו ראה המשטר הדיקטטורי הצבאי בברזיל את מדינת ישראל בעין טובה. קשרים צבאיים סובסדו עם מדינת ישראל לשיתוף פעולה צבאי אשר כלל בין לבין גם פיתוח של נשק גרעיני. לאחר מלחמת ששת הימים תמכה ברזיל, לצד ארגנטינה, בהחלטת מועצת הביטחון של האומות המאוחדות שקראה לנסיגת ישראל מהשטחים הכבושים. למרות זאת, לאחר התערבותו של נשיא מדינת ישראל, זלמן שזר, המשטר הברזילאי של קוסטה אה סילבה חזר בו מתמיכתו הקודמת בקריאה.
מוות וירושה.
אף שקדנציית הנשיא של קוסטה אה סילבה אמורה הייתה להימשך ממרץ 1967 ועד מרץ 1971, היא נקטעה בגלל שבץ מוחי קטלני שספג בספטמבר 1969 ואשר הביא למותו. פטירתו המפתיעה תפסה את המשטר הצבאי בזמן לא צפוי. על כן הוקמה חונטה צבאית זמנית ששלטה בתור הסמכות הדיקטטורית והורכבה משלושה חברים בכת הצבאית: אוגוסטו רדמאקר, אורליו דה לירה טבארס ומרציו מלו. באוקטובר 1969 נבחר חבר המעגל הפנימי בכת הצבאית, אמיליו גרסטזו מדיסי, לרשת את קוסטה אה סילבה בתור נשיא ברזיל, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1974.
מורשת.
למרות סכסוכים עם קסטלו ברנקו, בין ההפיכה בשנת 1964 להשבעתו לנשיאות במרץ 1967 קוסטה אה סילבה היה אחד הגנרלים הציבוריים הקולניים ביותר של המשטר הצבאי הדיקטטורי. על רקע דעותיו הבולטות והמוניטין המכובד שלו, פיתח המרשל סמכות בתוך ההיררכיה הצבאית השלטת והסדיר מעמדו בתור הנשיא השני של המשטר המיועד לרשת את ברנקו. אף על פי שהצבעה עקיפה בקונגרס עקפה את השתתפותם של אזרחים ברזילאים בתהליך הבחירות, לקראת הבחירות בנובמבר יצא קוסטה אה סילבה למסע ארצי לקידום האידאולוגיה הפוליטית שלו והציג את עצמו כנשיא לעתיד שיהיה בעל אוזן קשבת לאנשיו, וטען כי יביא לפיתוחה של הדמוקרטיה הייצוגית בברזיל. בנוסף, לאחר "הבחירות" הוא יצא לסיור בינלאומי ממושך, שכלל אך ורק במדינות הקשורות לגוש המערבי. כתוצאה מכך הוא היה דמות ידועה בברזיל ומחוצה לה, עוד לפני שקיבל על עצמו את הנשיאות במהלך ההשבעה הרשמית.
בניגוד לקסטלו ברנקו, שהיה ידוע בדרך שלטונו ואופיו הצנוע, הנשיא הצבאי השני בתקופת הדיקרטטורה, ארטור דה קוסטה אה סילבה, היה בעל תדמית עממית של אדם מוחצן ובוטה. הוא היה, כפי שתיאר אותו תומאס סקידמור (פרופסור אמריקאי להיסטוריה שהתמחה בהיסטוריה של ברזיל, חי בין השנים 1932–2016), אדם המבלה זמנו "יותר בבית ובמסלולי המירוץ מאשר בלימוד אסטרטגיות צבאיות" והיה קשור יותר לפלג הלאומני הרדיקלי בשורות הכת הצבאית של הכוחות המזוינים מאשר ל"קבוצת סורבון" שהייתה כינוי למפקדים אינטלקטואלים שבהם נכלל גם קודמו ברנקו. נאום הפתיחה שלו הבטיח "להאניש את המהפכה" ולתת יחס רב יותר אל זכויות האדם בברזיל מאשר בתקופת שלטון קודמו. עם זאת, התחדשותה של התנגדות אזרחית מגוונת ואופוזיציה מחודשת בתוך שורות הקונגרס הלאומי, ערערו את יציבות נשיאותו של הגנרל בשנתיים שבהן משל ובסוף 1968 שכנעו אותו לנטוש את תוכנית השבת הדמוקרטיה. במקום לצאת במדיניות המובטחת של ליברליזציה, קוסטה אה סילבה ביטל את מוסד הקונגרס והורה על פינוי חבריו מכל תפקידיהם על פי צו נשיאותי סמכותני, והרתיע את אי הציות האזרחי באמצעות מעצר ועינויים של מתנגדים. קוסטה אה סילבה שלט במשטר טוטליטריזם ובפועל ביטל את הפרדת הרשויות והסדיר את מעמדו בתור הסמכות העליונה והבלתי מעורערת של ברזיל. מדיניותו הקשה אומצה גם בידי יורשו, אמיליו גרסטזו מדיסי. הכביש המהיר מינהוקאו בעיר סאו פאולו נקרא בעבר "הנשיא קוסטה אה סילבה" אך שמו השתנה בשנת 2016 ל"הנשיא ז'ואאו גולאר".
ישעיהו בן-אהרן
ישעיהו בן-אהרן (נולד בשנת 1955) הוא פילוסוף, סופר, מחנך ופעיל חברתי ישראלי.
ביוגרפיה.
ישעיהו בן אהרן נולד בקיבוץ גבעת חיים מאוחד, כבנם הצעיר של מרים ויצחק בן-אהרן, ממייסדי הקיבוץ. אחיו הבכור הוא הסופר והפרשן יריב בן אהרון. את שרותו הצבאי עשה כסמל בשריון לאחר מלחמת יום כיפור. למד ביולוגיה באורנים ופילוסופיה לתואר שני ושלישי באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1982 בן-אהרן ייסד את קיבוץ הרדוף. בן-אהרן תרם במשך שנים רבות לפיתוח בית הספר החופשי למדע הרוח, מיסודו של רודולף שטיינר, ונחשב לאחד החוקרים המובילים בעולם במחקר והוראה של הזיקות בין מדע, אמנות ודת, פילוסופיה, ושאלות חברתיות בזמננו.
בתחום הפילוסופי בן-אהרן מתמחה במחקר יחסי הגומלין בין זרמים בפילוסופיה החדשה (פנומנולוגיה, אקזיסטנציאליזם, סטרוקטורליזם ופוסט-סטרוקטורליזם, דקונסטרוקציה והגות פוסטמודרנית), אנתרופוסופיה, והתפתחויות מודרניות במדעים, אמנויות, ודתות. הוא מלמד בצפון אמריקה, סקנדינביה, ארצות אירופה וישראל, בהרצאות, סמינרים והדרכה רוחנית אישית וקבוצתית.
יוזמות חברתיות.
בשנת 1982 בן-אהרן ייסד את קיבוץ הרדוף בגליל המערבי, כמרכז למוסדות חינוכיים, שיקומיים, אקולוגים, ואמנותיים משלימים ברוח האנתרופוסופיה. בשנת 2000 הקים את ארגון חא"י - פעילים למען חברה אזרחית בישראל, שמטרתו לתמוך בארגון העצמי, הלא פוליטי, של החברה האזרחית בישראל, כמקום מפגש, הכרות ופעולה אזרחית של זרמים אידאולוגיים, דתיים, וחברתיים שונים במדינת ישראל.
בשנת 2000 הקים עם , מהפיליפינים, חתן פרס הקיום הנכון וממנהיגי החברה האזרחית העולמית הלוחמת למען גלובליזציה צודקת, וביחד עם קבוצת פעילים חברתיים מ-15 ארצות, את "הרשת העולמית לתלת-מגזריות", Global Network For Threefolding שמטרתו לפתח את רעיון החברה התלת-מגזרית בעולם.
יוזמות רוחניות.
בן אהרן מבסס את עבודתו על בית הספר למדע הרוח מיסודו של רודולף שטיינר. בשל מותו המוקדם של שטיינר, בית הספר החדש נותר כזרע הממתין לפעילות היוצרת כדי להתעורר לחיים חדשים בצורה המתאימה לזמננו.
לפי בן אהרן, תפקיד בית הספר הוא ליצור את היסודות והאקלים האנושי החיוניים להתפתחותה של קהילה כזו. תרומתו לחידוש בית הספר החופשי למדע הרוח מתרחשת בישראל, צפון אמריקה, סקנדינביה ואירופה.
הקולג' העולמי לחקר מחשבת האירוע.
הקולג' העולמי לחקר האירוע נוצר על ידי בן אהרן עם אנשים שיוצרים בתחומי המדעים, הגות ופילוסופיה, חינוך, רפואה, אמנויות ופעילות חברתית ברחבי העולם. מרכז פעילות הקולג' הוא המחקר המתמיד של מקור ההתהוות החי ממנו נובעים הכוחות היוצרים של זמננו. הקולג' שותף למה שבן אהרן מכנה "הרפתקה היצירתית של זמננו", ועל ידי מעורבות נמשכת בהתהוות מיטב הרעיונות, הגילויים וההמצאות הנוצרים בימינו במדעים, אמנויות ובחיים החברתיים.
אירקוצק
עכבר בלש
עכבר בלש (באנגלית: Danger Mouse, "עכבר הסכנה") היא סדרת אנימציה בריטית ששודרה בערוץ ITV בהפקת חברת קוסגרוב הול. בסדרה מופיע דיינג'ר מאוס, סוכן חשאי בריטי שהוא עכבר. הסדרה היא פרודיה על ספרות הבדיון הבריטית העוסקת בסוכנים חשאיים, במיוחד ג'יימס בונד ו-"Danger Man" - סדרה בכיכובו של פטריק מקגוהן. העכבר חובש רטייה לעינו והאותיות DM (ראשי התיבות של שמו) נישאות בגאון על חזהו (דבר שיצר בעיות כשהסדרה תורגמה לשפות אחרות).