היסטוריה כתובה מתעדת את 76 המלכים האחרונים, החל משנת 33 לספירה. תיעוד זה עשוי להיות מוטל בספק מכיוון ששלושת המלכים הראשונים מתועד שמלכו 100–120 שנה כל אחד.
החל מהמאה ה-13 יש תיעוד מוצלב עם ממלכת אחום ששלטה מצפון למניפור, והיו יחסי גומלין מסוימים איתה. מקשרים אלה הגיע ההינדואיזם לממלכה והפך ב-1717 לדת המדינה, שעיקרה היה עמק אימפאל בלבד.
התקופה הבריטית.
קשרים ראשונים עם חברת הסחר הבריטית החלו ב-1764, מספר שנים קטן לאחר תחילת השליטה הבריטית על שטחים בהודו. בין השנים 1819–1826 חלה השואה הגדולה של צפון מזרח הודו בהשתלטות האלימה של הבורמים על האזור - דבר שהביא ב-1824 לתגובת הנגד ולמלחמה האנגלו-בורמית הראשונה בה לקחו חלק משמעותי גם אנשי המאיטי. באמנת ינדאבו 1826 שנחתמה בין הבורמזים לבריטים הוסכם שמלך מניפור יוכל להמשיך ולשלוט בממלכתו, אם כי מזמן החתימה, השליטה בהפועל הייתה מניפורית והשליטה בכוח בריטית. המאיטי מילאו גם תפקיד חשוב במלחמה האנגלו-בורמית השלישית, אולם לאחריה, ב-1891 מרדו המאיטי בבריטים, מאבק שנמשך כחודש ונגמר בכיבוש אימפאל ותליית הנסיך והמפקד הצבאי של המורדים. מכאן השליטה הבריטית הפכה למוחשית יותר. הבריטים התירו למלכים למלוך אך גייסו כוחות עזר למבצעי סלילה ובינוי ולחימה ככל שחפצו. בסוף המאה ה-19 החלו להגיע ממירים בפטיסטים למניפור, ובהדרגה המירו את אנשי הגבעות האנימיסטים לנצרות, דבר שלא חדר לעמקי אימפאל ולוקטאק.
ב-1904 התחוללה מלחמת הנשים הראשונה עקב גיוס כפוי של הגברים לפעולות בינוי על ידי הבריטים. גיוס דומה של כוח אדם החל במלחמת העולם הראשונה, כשאנשי הקוקי והנאגה, גויסו לעבודת תמיכת לחימה בגזרת צרפת (ובודדים בגזרת מסופוטמיה). בעוד שגיוס ראשון של כ-2,000 איש עבר בשקט, גיוס שני גרם לפרוץ מרד הקוקי שהתקיים בשנים 1916-1919. בין השבים מהמלחמה היה היפו ג'אדונאנג לתחום מחייתו בקרב הנאגה בצפון מניפור, החל להפיץ פולחן אנימיסטי משיחי שתפס במהרה, כשהוא מכוון גם נגד הנצרות והבריטים. ג'אדונאנג נכלא ונתלה ב-1931 והוחלף על ידי נערה בת 16 בשם גואידילו, שהמשיכה להוביל את פולחן הארקה עוד עשרות שנים גם לאחר שנכלאה ב-1932. בשנת 1939 נערכה מלחמת הנשים השנייה, ושוב כמחאה נגד הבריטים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נסלל כביש אסטרטגי ממניפור לבורמה (כביש טידים) כשבירת מניפור הפכה למרכז הצבאי של בעלות הברית. ב-1944 הצבא הקיסרי היפני שכבש את בורמה, המשיך להסתער על הודו הבריטית. כוחות משולבים של האימפריה היפנית וצבא השחרור ההודי של צ'אנדרה בוסה הסתערו על הערים קוהימה בנאגאלנד ואימפאל במניפור. שלושה חודשי מאבק נדרשו לצבא הבריטי ויחידותיו ההודיות לשבור ולהניס את הצבא היפני עם היחידות ההודיות של בוסה.
לאחר השחרור מהבריטים.
בקבלת עצמאות הודו בשנת 1947 נותרה ממלכת מניפור לשלטון עצמי. בשנת 1948 החליט המלך להצטרף לרפובליקה ההודית, למדינת אסאם, תמורת מעמד וכסף רב לו ולמשפחתו. בינואר 1972 נפרדה מניפור מאסאם והוכרזה כמדינה באיחוד ההודי. שפתה הוכרה כאחת מהשפות ההודיות הרשמיות. אולם שתי בעיות עיקריות לא נפתרו בקבלת השלטון העצמי, והן היותה של המדינה על כביש טידים הראשי, שהפך לאוטוסטרדה של הברחות סחורות וסמים להודו, והיות כל צפון מניפור מיושבת על ידי שבטי נאגה המעדיפים להיות חלק ממדינת הנאגה השכנה. מאבקי כוח והתארגנויות של עשרות מחתרות אידאולוגיות וחומריות הפכו את המדינה לשטח בסיכון גבוה, תחת משטר צבאי אלים. ב-1992 פרצה מלחמת קוקי-נאגה שהייתה בחלקה בין מחתרות ובחלקה בין אזרחים. פשעי מלחמה רבים ומעשי לינץ' אירעו בלחימה זאת שנמשכה כעשר שנים ועדיין קיימת ברקע. בעשור השני של המאה ה-21 המדינה שקטה, ולניסיון הוסרה דרישת אשרת שטח מוגבל שנדרשה כדי להיכנס לתחומה החל מ-1873, ונותרה בתוקף גם לאחר העצמאות.
טופוגרפיה, גאוגרפיה ואקלים.
שטח מניפור הכולל הוא כ- 22,347 קמ"ר. המדינה גובלת בצפון בנאגאלנד, מיזוראם מדרום, אסאם במערב וישנו גבול בנילאומי עם מיאנמר במזרח.
כלכלה.
התמ"ג המקומי של מניפור עמד בשנת 2012 על כ-1.6 מיליארד דולר. הכלכלה מבוססת בעיקר על חקלאות, זאת בעיקר בזכות הפוטנציאל הגדול של האדמה המתאימה לגידולים חקלאיים. התוצרים החקלאיים הבולטים כוללים לימונים, אננס, תפוזים, פפאיה, פסיפלורה, אפרסקים, אגסים, קשיו וליצ'י. מניפור היא אחת המדינות המרכזיות בהודו בייצור הבמבוק- זאת בזכות 3,000 קמ"ר של יערות במבוק.
מיקומה של מניפור ליד הגבול עם מיאנמר תורם לכלכלה בכך שיש סחר רב בין שתי המדינות. עם זאת, מצב הכבישים לעיתים אינו טוב. בשנת 2010 הודיעה ממשלת הודו כי היא שוקלת להקים נתיבי תחבורה ממניפור לווייטנאם. אם מיזם מסילת הברזל הטרנס-אסיאתית אכן יבוצע, יחבר את הודו (דרך מניפור) לבורמה, תאילנד, מלזיה וסינגפור.
תחבורה.
נמל התעופה הבינלאומי המקומי הוא אחד מהנמלים הגדולים בהודו, ומקושר למרבית מהערים הגדולות בהודו. מערכת הכבישים כוללת 7,170 ק"מ, ומקשרת את כל הערים והכפרים במדינה.
דמוגרפיה.
במניפור גרים כ-2,721,756 תושבים, כאשר 58.9% חיים בעמק ו-41.1% הנותרים באזורי ההר. רוב מוחלט של המדינה מורכב משבטים שונים. השפה הרשמית היא אנגלית. ריבוי השבטים במדינה גורם באופן ישיר לריבוי שפות.
ההינדואיזם (41% מהאוכלוסייה) נפוץ בעיקר בשבטים הגדולים. ישנו אחוז דומה של נוצרים כתוצאה ממיסיונריות שפעלה במדינה במהלך המאה ה-19. במאה ה-20 כבר נפתחו כבתי ספר נוצרים רבים. הנצרות נפוצה בעיקר באזורים ההרריים.
שכיחות הדתות בשנת 2011 הייתה כך:
תרבות.
מניפור היא ערש הריקוד המניפורי. אחד מסגנונות הריקוד ההודי הקלאסי.
טריפורה
טריפורה (בבנגלית: ত্রিপুরা, בהינדית: त्रिपुरा) היא מדינה, אחת מ"שבע האחיות" של צפון-מזרח הודו. היא מוקפת על ידי בנגלדש ומתחברת לשאר הודו רק בשני אזורים במזרחהּ - שם היא גובלת עם המחוזות קאצ'אר שבמדינת אסאם ואייזול שבמדינת מיזוראם.
היסטוריה.
באזור טריפורה נמצאו עדויות מועטות מן התקופה הפלאוליתית.
כמדינה שמרביתה מישורי שפך של דלתא של הנהרות גאנגס ובראהמפוטרה ומזרחה וצפונה הררית, התגבשה בטריפורה מדינת נסיכים שנשלטה על ידי המהרג'ה עד הזמן עצמאות הודו כשהיא לא נשלטה על ידי המוגהולים או הבריטים. לאורך ההיסטוריה שונו גבולות המדינה פעמים רבות.
החל מהמאה ה-13 התרחשו פלישות מוסלמיות רבות לאזור, שהגיעו לשיאן עם כיבוש טריפורה בידי האימפריה המוגולית בשנת 1733. טריפורה נוצרה כיישות מדינית אוטונומית בזמן הראג' הבריטי.
עם חלוקת הודו ב-1947 הגיעו למדינה עשרות אלפי פליטים הינדים מבנגל המזרחית (בנגלדש של ימינו). פליטים אלו דחקו את תושביה המקוריים של המדינה למרכז אזור הרמות המיוערות והתיישבו לאורך גבולותיה של המדינה עם בנגלדש. בתחילה הייתה טריפורה חלק מטריטוריית איחוד, משמע חלק מהודו, אך ללא נציגות בפרלמנט הארצי. בתחילה איכות החיים במדינה נפגעה בעקבות מיקומה המרוחק מאוד מריכוזי האוכלוסייה בהודו. בעקבות העצמאות ויצירת הגבולות המדיניים עם בנגלדש, המרחק מקולקטה גדל מ-350 ק"מ ל-1,700 ק"מ. הבידוד הגאו-פוליטי הוחמר בהיעדר מסילות רכבת.
הצפה נוספת של מהגרים הגיעו במאבק העצמאות של בנגלדש, בהופכם את הטריפורים למיעוט קטן בן 17% בארצם. השינויים האתניים הובילו למתיחות רבה, אך בשנים האחרונות (נכון ל-2016) המצב בטריפורה שקט.
טופוגרפיה, גאוגרפיה ואקלים.
טריפורה היא חלק מ"שבע האחיות"- שבע מדינות ללא מוצא לים אשר מנותקות כמעט באופן מלא משאר הודו. טריפורה היא המדינה השלישית בקוטנה אחרי סיקים וגואה. המדינה גובלת באסאם ובבנגלדש. לטריפורה יש גבול בינלאומי של 856 ק"מ עם בנגלדש, מתוכם 730.5 ק"מ הם מגודרים, החל משנת 2012. לאורך הגבול ישנן מספר נקודות מעבר.
הטופוגרפיה המקומית מאופיינת בגבעות, עמקים ומישורים.
כלכלה.
התוצר המקומי הגולמי של טריפורה בשנים 2010–2011 הסתכם בשני מיליארד דולר. בשנת 2009 מגזר השירותים היה המרכזי במשק. מגזר זה היווה 53.98 אחוזים מכלכלת המדינה לעומת 23.07 אחוזים בחקלאות ו-22.95 אחוזים ממגזר התעשייה והייצור. מרבית מהאוכלוסייה תלויה בייצור החקלאי המקומי. עם זאת, ההרריות והיערות במדינה משאירים רק 27% משטח המדינה ניתנים לעיבוד. מבין המוצרים העיקריים המיוצרים בחקלאות המקומית ניתן למנות בד יוטה וקנה סוכר.
כלכלת טריפורה מתאפיינת בשיעורי עוני גבוהים, בהשקעות נמוכות, תשתיות לא הולמות, בידוד גאוגרפי, שימוש לא פרודוקטיבי במשאבי יער ומינרלים, תיעוש איטי ובאבטלה גבוהה.
תחבורה.
נמל התעופה המרכזי במדינה הוא אחד מן הנמלים העמוסים ביותר במזרח הודו, כאשר החברה הדומיננטית בו היא אינדיגו. מערכת הרכבות המקומית החלה להיבנות בשנת 1853, אך נפגעה עם בידוד האזור בעצמאות הודו בשנת 1947. ישנו רק כביש ראשי אחד (NH-8) המחבר את המדינה לשאר חלקי הודו. התושבים הכפריים משתמשים לרוב בנתיבי המים כאמצעי תחבורה. לאור השכנות עם בנגלדש, ישנם מספר קווי אוטובוסים הפעילים בין אגרטלה לדאקה, בירת בנגלדש. בשנת 2013 חתמו שתי המדינות על הסכם הכולל הקמת קו רכבת באזור. אזרחי שתי המדינות זקוקים לאשרה כדי להיכנס למדינה השנייה. אולם, התנועה הבלתי-חוקית וההברחות בין הגבולות נפוצה.
דמוגרפיה.