בועז הוא בחור סטלן חסר אמביציות שחי במושב עם חברתו מזה שנים, ענת. הוא לא ממש אוהב את המקום ואין לו מה לעשות שם, לכן הוא לא מתנגד כשדרמוט, חבר אנגלי שלו, מבקש ממנו עזרה במשהו קטן, בתשלום לא רע בכלל. דרמוט רוצה שבועז יכנס לעולם הווירטואלי, ייצור לעצמו דמות וירטואלית ויצור קשר עם בחורה מסוימת שמסתובבת שם בחוף ומוכרת לאנשים אווטרים שהיא מעצבת. עז לא ממש מבין מה המטרה, וגם ענת לא מרוצה מהעיסוק הזה שלו שלוקח לו את רוב הזמן ונראה לה מוזר. היא אפילו מתחילה לקנא בבחורה הזו, לאקי, שבועז מדבר איתה כל הזמן.
שחקנים: אמנון פישר (בועז), טינקרבל (ענת), אנתוני קול (דרמוט), מאיה מרון (לאקי). במאי ותסריטאי: גור בנטביץ.
נבוכדנצר.
גדי הוא הבן של דבורה בר-און, שופטת בכירה, שהוחזר מהודו במצב פסיכוטי לאחר חוויית סמים קשה ובטוח שהוא נבוכדנצר, האחראי על חורבן הבית הראשון. גדי נמצא בכפר טיפולי המנוהל על ידי מישל (מאיר סוויסה), ומדבר עם אמו דרך ה"מסכים" לאחר שלא התמודד טוב עם ביקוריה. דבורה מוטרדת, בלשון המעטה, מכך שבהודו גדי התחתן עם חברתו נטלי. גדי ונטלי הם זוג מהאוניברסיטה, שניהם לומדים משפטים. הם נסעו יחד להודו בחופשת הסמסטר, שם התחתנו בספונטניות ממש לפני שלקחו את הטריפ שגרם לגדי להתקף.
שחקנים: יונתן מילר (גדי), רבקה נוימן (דבורה בר-און), מאיר סוויסה (מישל), ריימונד אמסלם (נטלי). תסריטאי: יזהר הר-לב; במאי: דני סירקין.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
גשר מהמט פשה סוקולוביץ'
גשר מהמט פשה סוקולוביץ' (בבוסנית: Most Mehmed-paše Sokolovića) או "הגשר על נהר דרינה" (Most na Drini) בווישגראד (Višegrad) שבמזרח בוסניה והרצגובינה, מחבר בין שתי גדותיו של נהר דרינה. ספרו של הסופר היוגוסלבי זוכה פרס נובל איוו אנדריץ', "גשר הדרינה", עוסק בגשר זה. בשנת 2007 נוסף הגשר לרשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו, והיה לאתר השני הזוכה במעמד זה בבוסניה והרצגובינה. גם האתר האחר, הגשר הישן במוסטאר, הוא גשר עות'מאני.
היסטוריה.
הגשר נבנה בשלהי המאה ה-16 בפקודת הווזיר העות'מאני סוקולו מהמט פשה (Sokollu Mehmet Paşa, או מהמט פשה סוקולוביץ' Mehmed-paša Sokolović), שהיה בן המקום. תכנון הגשר נעשה על ידי אדריכל הסולטאן הנודע סינאן, והקמתו החלה ב-1571 והסתיימה ב-1577. הגשר חיבר בין פנים הבלקן לבין חוף הים האדריאטי, ובמיוחד אל עיר הנמל דוברובניק.
המבנה סבל מהצפות חוזרות ונשנות, וקיימות עדויות לעבודות תחזוקה ושיפוץ שנערכו ב-1625 וב-1875. הצפה חמורה במיוחד פגעה בגשר ב-1896, עמודי הקשתות נשחקו וחלק מהריצוף נשטף עם המים הגואים. עבודות נרחבות לשיקום המבנה נערכו בשנים 1911–1912 בידי מהנדסים אוסטרו-הונגריים, שכן לגשר שניצב על הגבול הסרבי נודעה חשיבות אסטרטגית. במהלך מלחמת העולם הראשונה פוצצו שניים מעמודי הגשר באמצעות דינמיט, אך אלה נבנו מחדש לאחר המלחמה וציפוי אבן ברוח הגשר המקורי הונח בשנים 1939–1940. ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, חמש מקשתות הגשר הושמדו לחלוטין, אך נבנו מחדש באופן חלקי בין השנים 1950 ו-1952 לפי מראה הקשתות שלא נפגעו. ב-1986 נבנה גשר מודרני כקילומטר במורד זרם הנהר, ובשנת 2003 נאסרה תנועת כלי רכב על הגשר.
הגשר.
הגשר ניצב מיד לאחר עיקול חד בנהר, והמישור שלאורך הגדה הימנית שאחרי עיקול זה איפשר את התפתחותה של העיר וישגרד סמוך לנקודת שפכו של יובל קטן לנהר. מנגד, על הגדה השמאלית של הנהר, מצויות גבעות סלעיות.
הגשר עשוי מ-11 קשתות שרוחבן בין 10.7 ל-15 מטר. כבש גישה אל הגשר ניצב על הגדה השמאלית של הנהר בזווית ישרה ביחס אליו. אורכו 120 מטר וקבועות בו ארבע קשתות נוספות. אורכו הכולל של הגשר 179.50 מטר ורוחבו 7.2 מטר. במרכזו מגיע הגשר לשיא גובהו ונישא 15.4 מטר מעל מפלסו הממוצע של הנהר. רוחבם של העמודים בין הקשתות הוא 3.9 מטר, ולכל אחד מהם צמודות בליטות אבן משני צדדיו. בליטות אלה מוכתרות בגגות פירמידיאליים בצד הפונה אל מקורות הנהר ובגגות עגולים בצד האחר.
מעל לעמוד המרכזי הגשר מתרחב, ומצידו האחד קיר המעוצב כמיחרב והנושא כתובת לכבוד חנוכתו של הגשר ומקימיו. בצד הנגדי יש מרפסת אבן.
לידוקאין
לידוקאין או ליגנוקאין (בלועזית :Lidocaine) היא תרופה המשמשת לאלחוש רקמות בצורה מקומית וממוקדת ולטיפול בטכיקרדיה חדרית. מערבבים לידוקאין עם כמות קטנה של אפינפרין. לאפינפרין יש השפעה של כיווץ כלי דם, ועל כן שימוש בו ביחד עם לידוקאין הופך את ההשפעה של התרופה להשפעה מקומית. לידוקאין מתחיל להשפיע מיד לאחר הזרקתו ונשאר חצי שעה עד שלוש שעות. לפעמים מורחים לידוקאין על העור לקבלת אפקט ההרדמה.
מנגנון הפעולה של לידוקאין מבוסס על חסימת תעלות נתרן והורדת קצב התכווצות שריר הלב ולכן היא נחשבת לתרופה אנטי-אריתמית. אותו מנגנון מאפשר להשתמש בו כמאלחש מקומי: הוא מונע מהנוירונים באותו אזור להעביר סיגנלים למוח, דהיינו, הרדמה.
ללידוקאין תופעות לוואי שכיחות בהזרקה דרך וריד כמו ישנוניות, בלבול, שיבושי ראייה, סדציה, והקאות. הלידוקאין יכול לגרום לירידה בלחץ דם ולקצב לב לא תקין. למרות זאת היא עדיין נחשבת לתרופה בטוחה גם לנשים בהיריון ובמעט המקרים צריך להשתמש במינונים נמוכים למשל בחולים עם הפרעות כלייתיות.
לידוקאין התגלה בשנת 1946 ושווק לראשונה בשנת 1948. לידוקאין נמצא ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי. היא זמינה כתרופה גנרית ונחשבת לתרופה לא יקרה.
שימוש ברפואה.
משתמשים בלידוקאין על מנת להקל על עקצוצים, כוויות ודלקות עור, כחומר הרדמה מקומי בטיפולי שיניים, בזריקת אפידורל בהריון ובניתוחים קטנים. השימוש בלידוקאין כחומר הרדמה מקומית שכיח נובע בעיקר מפרק הזמן הקצר בו הוא מתחיל להשפיע, וממשך השפעה בינוני, מה שהופך אותו ליעיל במקרים רבים. אפינפרין (אדרנלין) המכווץ כלי דם מונע דימום, מאריך את זמן התחלת הפעולה של הלידוקאין כמעט פי שניים. מלבד השימוש בלידוקאין כחומר הרדמה מקומי על ידי הזרקה, קיים גם מתן שטחי לדוגמה בביצוע אנדוסקופיה או צנרור קנה (אינטובציה). במתן תוך ורידי, הלידוקאין משמש גם לטיפול בהפרעת קצב.
שימושים מחוץ לעולם הרפואה.
מקעקעים משתמשים לעיתים במשחות המכילות עד ארבעה אחוזים של לידוקאין על מנת להקל על כאבי ההתקעקעות.
תופעות לוואי.
תופעות הלוואי של לידוקאין נדירות בשימוש כחומר הרדמה מקומי אם מתבצעת כשורה. (לדוגמה תגובות אלרגיות) חשיפה מערכתית לכמויות מוגזמות של לידוקאין בעיקר מתבטאת במערכת העצבים המרכזית ובהשפעה על הלב וכלי דם. השפעה על מערכת העצבים המרכזית מתרחשת בדרך כלל במקרים של ספירת פלסמה נמוכה. תופעות במערכת העצבים המרכזית עשויות לכלול עירור מערכת העצבים המרכזית (עצבנות, עקצוץ סביב הפה (הידוע גם ב-paraesthesia circumoral), טינטון, רעד, סחרחורת, טשטוש ראייה, פרכוסים) אחריו דיכאון, ועם חשיפה כבדה יותר ויותר: נמנום, איבוד ההכרה, דיכוי נשימתי ודום נשימה. השפעה על לב וכלי דם: ירידה בלחץ דם, קצב לב איטי, הפרעות קצב, או דום לב - שחלקם יכול להיות בגלל היפוקסמיה משנית לדיכוי נשימתי. התופעות הקשורות לשימוש של לידוקאין תוך ורידי דומות לתופעות של הרעלה מערכתית. אלו הן תופעות תלויות מינון ושכיחות יותר במינון בשיעור גבוה. התופעות כוללות: כאב ראש, סחרחורת, נמנום, בלבול, הפרעות ראייה, טנטון ורעד. תופעות נדירות הקשורות לשימוש בלידוקאין כוללות: ירידה בלחץ דם, קצב לב איטי, הפרעות קצב, דום לב, עוויתות שרירים, פרכוסים, תרדמת, ו/או דיכאון נשימה.
מנגנון פרמקולוגי.
לידוקאין משנה את יכולת העברת האותות בנוירונים על ידי חסימה של תעלות נתרן תלויות מתח בממברנה של תא העצב. במינון מספיק, ממברנת הנוירון הפוסט-סינפטי לא עוברת דפולריזציה וכך היא לא מעבירה את האות הלאה, דהיינו, אלחוש. האלחוש לא נגרם רק בגלל חסימת המעבר של האות שמעביר תחושת כאב, אלא גם על ידי עצירת האות לפני שהוא מתחיל. משתמשים בטיטרציה זהירה של לידוקאין על מנת לקבל סלקטיביות גבוהה לנוירון הסנסורי. משתמשים במינונים גבוהים יותר במטרה להשפיע על סוגי העברה שונים בנוירונים מסוגים שונים.
אותו העיקרון תקף גם בשימוש בלידוקאין כתרופה אנטי-אריתמית: חסימת תעלות הנתרן משפיעה על מנגנון התכווצות שריר הלב בכך שהיא מעלה את סף הדיפולריזציה, כלומר שריר הלב נוטה להתכווץ בקצב נמוך יותר ובכך מטפלים בקצב לב מהיר.
המטבוליטים של התרופה רעילים למערכת העצבים המרכזית, היא יכולה לגרום לפרכוסים, ועל כן התרופה אינה ניתנת במתן אורלי (בבליעה דרך הפה).
היסטוריה.
לידוקאין הוא החומר הראשון ממשפחת האימו אמידים שנעשה בו שימוש בהרדמה מקומית, הוא נקרא בעבר בשם ליגנוקאין על ידי המדען השוודי נילס לופגרין בשנת 1943. העמית שלו בנגט לנדקויסט ביצע את ניסוי ההזרקה הראשון על עצמו, החומר שווק לראשונה בשנת 1949.
רב גונדר
תומס מורלי
כפר אהרון
כְּפַר אַהֲרוֹן, כיום שכונה בדרום נס ציונה. המקום נקרא על שם הבוטנאי והאגרונום הנודע אהרן אהרנסון.
הקמת הכפר.
הכפר הוקם ליד נס ציונה על ידי בני איכרים חברי אגודת בני בנימין באמצעות חברת הנוטע, ביום 2 ביולי שנת 1926. בין המשפחות המקימות היו משפחת ניימן, לרר, הוכברג.
דוד ניימן הוא בנו של מרדכי ניימן, מאנשי העלייה הראשונה, מחלוצי החקלאות בארץ ישראל וממקימי מזכרת בתיה. הוא עבר לכפר אהרון יחד עם אשתו ברכה. מייסד נוסף היה דוד פניק.
בראשיתו כלל הכפר 23 נחלות של 20 דונם כל אחת, בעיקר לנטיעת פרדס. עד שנת 1928 הוקמו במקום 12 בתים ושאר המתיישבים התגוררו בנס ציונה.
איחוד עם נס ציונה ושכונות חדשות.