מקומו של חייל הרגלים בצבא האיובי נקבע על פי המהלך המתוכנן ומטרות המערכה הצבאית, אך בכל מקרה מדובר בזרוע חשובה של הצבא. משעבר הצבא האיובי למתקפה כנגד המדינות הצלבניות הושם הדגש מקרבות תנועה ותמרון למערכות מצור בהם היה לחיל הרגלים מקום חשוב הן במצור והן בקרבות עם חיל המצב של האויב. חיל הרגלים כלל יחידות ממדינות שונות באימפריה האיובית - מיליציות מערים סוריות היו מקור חשוב לגיוס חיילים רגלים, ויחידות אחרות התמחו בלוחמה בתנאים מיוחדים - כך למשל גדודים של חפרים מהעיר חלב התמחו בלחימת מצור וכריית מנהרות ויחידות של קשתים החמושים בקשת מוצלבת. לוחמים ממלוכים צעירים ובדרגה נמוכה איישו כחלק ממערכת האימונים שלהם גדודים של חיל רגלים. במהלך קרב פנים-אל פנים צעדו גדודי הרגלים קדימה אל מחוץ למבנה והתייצבו בשורות לפני יחידות הפרשים ומאחרי "קיר מגן" של מגנים גדולים.
החימוש, השריון וטקטיקות הלחימה שנגזרו מגורמים אלו היו שונים ומגוונים, חלק מהיחידות האיוביות היו אלמנטים מהצבא הפאטמי שעברו לשרת תחת האדונים האיוביים ללא שינוי בהרכב הכוחות, חייל רגלים כבד שריון ופרשים שנלחמו ללא סוסיהם. כלי הנשק כללו חרבות ישרות להב ופגיונות, גרזני קרב רחבי להב, אלות, כידוני הטלה וקשתות מוצלבות וגם אמצעי תבערה הניתנים לשיגור או הטלה -תרכובות בעירה נפיצות בסגנון האש היוונית. ורומחים קצרים וארוכים. החיילים נשאו מגינים עגולים גדולים או מגינים מצופי עור בגדלים שונים, שבעת הצורך שימשו לבניית מחסה ואיפשרו לחימה מאחרי מחסה בסגנון לוחמת-חפירות.
תקציב.
תקצוב ותשלום לגייסות האיוביים היה חלק ממערכת כלכלית מורכבת. חלק מהיחידות הצבאיות קיבל תשלום במזומן עבור השירות: היחידות הממלוכיות, הפרשים הכורדים והיחידות של החיילים הטורקים קיבלו תשלום בתעריף הגבוה ביותר. יחידות של חיילים בדואים ויחידות של הסולטנות הפאטימית לשעבר קיבלו מחצית מסכום זה, יחידות צי כרבע הסכום הגבוה ויחידות תמיכה ערביות כשמינית.
יחידות אחרות קיבלו תשלום או תמורה על ידי מערכת האקטאע. האיובים שיכללו את השיטה הפאטמית הבסיסית, במערכת הצבאית של אימפריה האיובית ניתנו ונקראו מענקי האקטאע על פי מספר החיילים אותם התחייב האמיר לספק (אקטאע של 10, אקטאע של 20 וכדומה), האמירים קיבלו שני אקטאע: אחד לאחזקת הכוחות הצבאיים (לעיתים קרוי חובז) ואקטאע נוסף לצרכיו האישיים. מענקי עקטאע מימנו יחידות כגון הצי וצוותי האניות. החיילים הסדירים לא נשאו נשק במהלך היום-יום וכלי הנשק הועברו לידיהם במרוכז ממחסנים במהלך ההכנות למערכה. באותו זמן הועברו לידי החיילים סכומי כסף שנקבעו מראש על מנת לממן את צורכיהם, שריון כבד היה חלק מהמטען של הצבא והחיילים קיבלו אותו רק לפני הקרב ממש. בעת מערכות ארוכות במיוחד - אירועים שנמשכו יותר מעונת שנה אחת, הופעלה מערכת רוטציה מורכבת ויקרה שחילקה את העומס בין הצבאות החונים במצרים לצבאות סוריה והג'זירה, כך שניתן יהיה לקיים את הנוכחות הצבאית בשדות הקרב או בשטחי היערכות לכל אורך התקופה.
צבא האימפריה הממלוכית.
הסולטנות האיובית שנוסדה על ידי צלאח א-דין במצרים הפכה עם מותו לפסיפס של נסיכויות שהשלטון בהן נסמך במידה הולכת ומעמיקה ביחידות הפרשים הממלוכים שלמרות חלקן הקטן יחסית בתוך הצבאות האיוביים והמוסלמיים היו בעלי מעמד והשפעה הולכת וגוברת. משהלכו וגברו המתחים בתוך הסולטנות האיובית - מאבקי כוח בלתי מתפשרים מבפנים ולחצים אדירים מצד צלבנים ומונגולים מבחוץ התפרקה הסולטנות, תחילה תפסו הממלוכים המצריים את השלטון מידי אחרון האיובים במצרים ולאחר מכן בסדרת קרבות לאורך המזרח התיכון תפסו את השלטון בשאר חלקי המזרח התיכון. היחידות הוותיקות של הצבא האיובי נותרו כבסיס הפירמידה של הצבא הממלוכי בעוד יחידות פרשים ממלוכיות נותרו כעלית הצבא ושכבה שלטונית. המרכיב הלטוני הייחודי לאימפריה הממלוכית היה הקיטוב הייחודי של החברה, שכבה גדולה של אזרחים נשלטה על ידי שכבת אליטה של מי שהיו חיילים-עבדים רובם המכריע ממוצא טורקי-קווקזי. הממלוכים כפו על עצמם תהליך שבו תנאי הקבלה למערכת הייתה פתוחה אך ורק לאלו שבמקור היו לא-מוסלמים ממוצא קווקזי שעברו תהליך של שיעבוד והמרה לאסלאם קיבלו אימונים צבאים שבסופם הם הפכו לבני-חורין, רק אלו שעברו תהליך זה יכלו להיכנס ולהכלל במערכת השלטון ולחלוק את הפריווילגיות הפוליטיות והכלכליות.
פורוסייה.
הפרשים הממלוכים התנהלו על פי קוד הידוע בשם פורוסייה ( فروسية) קוד פרשים המקביל לקוד האבירות האירופאי. הקוד העלה לדרגת אמנות והגדיר את המלחמה כעיסוק אציל, הקוד היה מבוסס על 3 קטגוריות בסיסיות - החיים כפרש שכללו אמנות רכיבה אבל גם את רזי הטיפול בסוס, אמנות הלחימה בראש ובראשונה כקשת-רוכב ושליטה ברומח ובחרב. בחיי היום יום עסק הפרש בצייד, טיפול בסוסים והתעמק בטקטיקה ואסטרטגיה ובמשחקים כגון שחמט. הפורוסייה התבססה וקידמה ספרות ענפה חלקה נכתבה על ידי הוגי-דעות צבאיים בעלי חינוך במערכת הממלוכית. עם התפתחות החברה הממלוכית כאליטה צבאית שלטת התרחב הקוד והפך לאתוס של המהות הלוחם האיסלמי.
הצבא הממלוכי.
השיטה הממלוכית הייתה חד-דורית. היא התבססה על ייבוא מתמיד של כוח אדם מחוץ לעולם האסלאם מאחר שעל פי המחשבה שבבסיסה נוצרה השיטה לוחמים שנולדו מנותקים מציווילזציה של ערי האסלאם יוכלו לשמש כחומר גלם לגייסות עילית, כך היו צבאות האימפריה הממלוכית לא היו גדולים ומספר החיילים הממלוכים המקצועיים היה קטן גם בתוך הצבא של האימפריה.
אימון.
הממלוכים הצעירים הגיעו אל בתי הספר המיוחדים בהיותם בגיל צעיר, התקופה של ההכשרה והאימון של הלוחם הממלוכי הייתה בעלת חשיבות מכרעת הן ללוחם והן עבור המערכת הצבאית הממלוכית. בתקופה זו הוא התבגר, התאסלם ולמד את אמנות הלחימה ובמקביל נקשרו הקשרים המשמעותיים ביותר מחד הקשר עם האדון שקנה אותו ובתום התקופה ישחרר אותו ומאידך עם הממלוכים האחרים שנרכשו על ידי האדון ואיתם עתיד לעשות דרך ארוכה. על פי ההיסטוריונים המוסלמיים אל-מקריזי ואבן ח'לדון האימון הממלוכי כלל 2 שלבים תחילה אימון עיוני שכלל לימודי דת ולאחר מכן אימונים צבאיים מפרכים. בשלב הראשון היה הממלוכ תחת פיקוחו של חכם-הלכה או מורה שלימד את הממלוכים המתחילים את הקוראן עקרונות השריעה והתפילות וגם כתיבה וקריאה ועקרונות המשפט המוסלמי, משהגיעו הממלוכים הצעירים לבגרות הם החלו אימונים בנשק ואימונים כיחידות צבאיות על בסיס הפורוסיה. בתי הספר הצבאיים נקראו טבקה (בית ספר צבאי) ומושג זה כלל גם את בית הספר וגם את מקום מגורי הממלוכים. בתי הספר היו פזורים ברחבי האימפריה וחשיבותם עלתה ככל שקרובים היו לקהיר, גם האמירים ניהלו בתי ספר צבאיים לממלוכים אך היו ככל הנראה נחותים ברמתם מבתי הספר הסולטניים. בטבקה קיבל הטירון הממלוכי חינוך נוקשה וקפדני תחת פיקוחם של סריסים
שהפקדתם על הממלוכים הצעירים נבעה בין היתר מהצורך למנוע הטרדות והצקות מפני החיילים והאמירים המבוגרים. בראש פירמידת הסריסים עמד מי שנשא בתואר "ראש הממלוכים הסולטניים" (מקִדםָ אל מאליךָ אל סְלטאִניה) הוא פיקד על הסריסים שנשאו בתפקיד "ראש הטבקה" (מקִדםָ אל-טבקה), ואלו פיקדו על הסריסים שעסקו באימון וחינוך הטירונים.
תקופת הכשרתם של הממלוכים נמשכה מספר שנים, במסגרת החינוך הקפדני דאגו הסולטאנים והאמירים כי תקופת ההכשרה תהיה עד הגיע הטירונים לגיל בגרות מלאה. לאחר שחרורם החלו הממלוכים הצעירים את הקריירה הצבאית שלהם כחיילים פשוטים והתקדמותם בשורות הצבא הממלוכי הייתה תלויה בכישוריהם הצבאיים הן במגרש האימונים אבל בעיקר בשדה הקרב וגם שיוך אתני, קשרים עם האמירים הממלוכים וקשרים משפחתיים. על מנת להתקדם אל הדרגות והמשרות הבכירות ביותר היה על הממלוכ גם להשתייך לשכבת הממלוכים השלטת.
הפרשים הממלוכים.
עמוד השדרה של הצבא היה מורכב מפרשים ממלוכים ממשמר הסולטן (אל ממליכ אל סולטניה), פרשים ממלוכים של האמירים (ממליכ אל אומרה) ופרשים מקצועיים חופשיים מיחידות הח'לקה, שמספרם היה הגדול ביותר. צבא זמין זה הועסק במשימות מיוחדות שבהן היה צורך במהירות וגמישות במערכות בהיקפים מוגבלים ומטרות מוגבלות ובדרך כלל ללא מערכות מצור. במקרים אחרים, בעת מערכות מורכבות היו יחידות הממלוכים מלוות ביחידות קו-שני גדולות ולעיתים גם יחידות מתנדבים. בעת שלטון השושלת הבחרית, בתחילת ימי האימפריה, היה מספר החיילים בצבאו של ביברס הראשון בעת מערכה כ-50,000, מהם כ-4,000 פרשים ממלוכים, מספר שעלה בימי קלאון ל-7,000 מתוכם כ-2,000 ממלוכים במשמר אישי של הסולטן שבראשם עמדו 40 קצינים אמירים. בעשור הראשון של המאה ה-14 ערכו ההוספיטלרים דוח מודיעין המכסה את האימפריה והצבא הממלוכי, אולי כהכנה למסע צלב שלא יצא לפועל. הדוח קובע כי הצבא הממלוכי של התקופה, הכולל את גייסות מצרים וסוריה, נאמד ב-25,000 חיילים, מתוכם 15,000 בתחתית הסולם המתקשים לשאת בעלויות הקשורות לאחזקת סוסיהם. החלוקה בין הסוגים השונים של יחידות הפרשים לא הייתה תמיד חדה וברורה. כך גייס ביברס הראשון אל שורות הממלוכים הסולטניים גם ממלוכים "איוביים" ואפילו פרשים "בני חורין", עם זאת ככל שעבר הזמן והמסורת הממלוכית השתרשה התחדדו המעמדות וההבדל העיקרי - בגודל מענק האקטע, היה ברור, כאשר הגייסות הממלוכיים זוכים לנתחים העשירים ביותר.