הפסקול של הסרט יצא לאור בארבע גרסאות שונות לפחות, כתקליטור וגם כקלטת שמע, כתקליט או כאודיו על פי דרישה. אוסף של המוזיקה מהסרט יצא בפעם הראשונה במקביל ליציאת הסרט לאקרנים בארצות הברית, דרך חברת התקליטים אפיק רקורדס, וכלל 18 יצירות מהסרט שהלחין ג'ון בארי. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לאלבום הפסקול מעמד של אלבום זהב ביוני 1991, ובנובמבר 1993 היה הפסקול לאלבום פלטינה, בשל מכירות של כמיליון יחידות. ב-1995 וב-2004 יצאו מהדורות חדשות, שבהן נכללו רצועות בונוס. המהדורות הללו כללו 21 ו-24 יצירות, בהתאמה. קובץ נוסף של יצירות מהסרט, בשם "רוקד עם זאבים: מהדורה מורחבת לרגל יובל ה-25" (25th Anniversary Expanded Edition), יצא בדצמבר 2015 בידי חברת התקליטים לה-לה-לנד רקורדס (La-La Land Records). הייתה זו מהדורה מוגבלת, שחמשת אלפים עותקים בלבד שלה פורסמו, והיא כוללת 60 יצירות שאורכן הכולל מעל שעתיים.
קבלה וביקורת.
באתר Rotten Tomatoes, המאגד ביקורות על סרטים, קיבל הסרט 83 אחוזי תמיכה, בהתבסס על 75 ביקורות. בקרב המבקרים שאת ביקורותיהם איגד אתר מטקריטיק, 72 אחוזים מ-20 הביקורות העניקו לסרט ביקורת חיובית.
מספר מבקרים הביעו הערכה לתפקודו של קוסטנר כבמאי. האל הינסון לא רק שיבח את האותנטיות של הסרט, אלא גם את הבימוי, שנעשה לדבריו בצורה מופתית. לקוסטנר, כתב, יש אינסטינקט מולד לספר סיפורים, ששובה את לב הצופים. ביחס לסרט אפי, הסרט אינטימי ורגיש לדקויות בצורה מרשימה. בביקורתו ב"רולינג סטון", כתב פיטר טרוורס כי קוסטנר מצליח להימנע מהטריקים הזולים שמרבית הבמאים נכשלים בהם בסרטי הבכורה שלהם. מבקר הקולנוע המשפיע רוג'ר איברט מ"שיקגו סאן-טיימס" העיר שזהו לא סרט נוסחאתי, אלא סרט עשוי בקפידה ותוך תשומת לב לפרטים.
עיצוב הנוף בסרט זכה לביקורות טובות במיוחד. לדוגמה, שילה בנסון כתבה בפיוטיות כי הסרט "אותנטי כמו תצלום של אדוארד קרטיס, לירי כמו ציור של ג'ורג' קטלין או כמו ציור נוף של קארל בודמר ". הינסון השווה את יכולתו של קוסטנר להפוך את הנוף לדמות של ממש בסיפור לזו של ג'ון פורד ודייוויד לין. גם את המשחק של חלק מהשחקנים הבליטו לטובה חלק מהמבקרים. כך לדוגמה, לדברי הינסון הצליח קוסטנר למצות את המשחק הטוב ביותר מכל השחקנים. הופעתה של מקדונל "עוצמתית ומרגשת", ואף סרט אחר ב-1990 לא מתקרב – כך הינסון – לרבגוניות והמבחר שמציע סרטם של קוסטנר ובלייק.
מבקרים אחרים ראו בסרט יצירה בינונית, או פחות מכך. לדברי וינסנט קנבי מ"הניו יורק טיימס", התסריט והבימוי "רגילים", מלבד כמה רצפים טובים. אף על פי שיש תשומת לב לפרטים, כולל טקסי האבל של הסו, הם "מוצגים בצורה השטחית של אמירות כלליות בספרי הדרכה". כפר הסו המוצג נראה כמו מקום "שלא חיים בו", ויותר כמו פארק שעשועים, "בלי ריחות גסים שיפגעו בנחיריים רגישים". נקודת החוזקה של הסרט היא העובדה שהוא "אף פעם לא ממש משעמם". עם זאת, הסרט לא עובר לעולם מעבר ל"אדישות" מסוימת. הוא מסכם כי ניתן היה ללטש את הסרט הרבה יותר. מבקרת הקולנוע פולין קייל התבטאה ביחס לסרט בלעג במגזין "ניו יורקר". זהו "סרט לילדי-טבע, של החלום בהקיץ להפוך לאינדיאני". אין שום דבר תיאטרלי או צעקני בלי-בושה לאחר סצנת הפתיחה, ואין בסרט דבר בעל עוצמה או "עקיצה" סיפורית. למרות יכולתו המובחנת של הבמאי, נוצר הסרט, לדברי קייל בידי "מגלומן מעודן". לימים אמרה שזהו סרט "מגוחך", "מזויף וצבוע כמו אחרון המערבונים הישנים של הוליווד".
ייצוג הילידים והלבנים.
רבים מבני שבטי הסו הגיעו להקרנות הבכורה, שכן רבים מהם הופיעו בסרט כשחקנים וכניצבים וסייעו להפקתו כיועצים. בשונה מסרטים אחרים שעוסקים בנושאים אלו, הוא התקבל באהדה בידי הילידיים. לצד זאת, עורר הסרט נוסטלגיה לחיים החופשיים והטבעיים שהיו לשבטים הילידיים של אמריקה בעבר, והעצים את הרכיב הילידי בזהותם של רבים מצאצאי השבטים. כדי להודות ליוצרים על העלאת הנושא למודעות, אימצו משפחות לקוטה את המפיק וילסון, ואת השחקנים מקדונל וקוסטנר. ילידים רבים ראו בסרט דיוקן סימפתי ורגיש של חייהם, בצורה שלא הוצגה על המסך הגדול בעבר. הודגש היפוך תפקידים – בעוד בעבר הוצגו הילדיים כנבלים או כפראים אכזריים בסרטי הקולנוע שבהם הופיעו, בסרט זה תופסים מקום זה הלבנים.
בביקורות רבות ניכרת הערכה לתיאור והצגת הילידים בסרט. הביקורות שיבחו את התצוגה החפה מקלישאות של הילידים בקרב הציבור הלבן ובקרב צופי הסרטים, בניגוד לדימוי הסטראוטיפי שהנחילה הצפייה במערבונים שקדמו לו. יצחק בן-נר כתב בביקורת עבור "מעריב", כי אף שהסרט לא חידש בכך הרבה, הוא מציג גישה "שוויונית והומאנית לאינדיאנים ולגורלם", ושקוסטנר "נזהר מלראות באינדיאנים המון אנונימי של צבועי־פנים, המסתערים בצווחות על אויביהם", וההיסטוריונית של מערב ארצות הברית, פטרישה נלסון לימריק, ראתה בסרט שינוי מהתיאור המקובל של האינדיאנים: "לאורך מרבית המאה ה-20, כאשר תקפו אינדיאנים את החיילים הרכובים, חשבו הצופים 'הו, לא!'. ב'רוקד עם זאבים', כאשר תוקפים האינדיאנים את הפרשים, חושב הקהל 'תודה לאל'". במאמר שפרסם בכתב העת האמריקאי "Film Quarterly" בשנת 1991, ניתח הפעיל האינדיאני והחוקר אדוארד קסטילו את הסרט. הוא החשיב את תהליך הגילוי הרגיש של תרבות ילידית כמעלתו החשובה ביותר של הסרט. התסריט, הוא כותב, הוביל את הצופים להבנה ולאהדה של האינדיאנים, מבלי להטיף מוסר. כבר בקטע קצר שמראה את האנושיות של המשפחה האינדיאנית, השיג קוסטנר את מבוקשו כבמאי: להראות שהסרט אינו סובב סביב פוליטיקה, אלא סביב רגש והומניות. לדבריו, הדמויות בסרט הן מהנות ומגוונות.
לעומת זאת, גם ביקורת על צד זה של הסרט נשמעה. ב"אנטרטיינמנט ויקלי" כתב אוון גלייברמן שהסרט מתקשה להציג את האינדיאנים כבני אדם מפותחים, ושאל בתמיהה מדוע אין בסרט דמויות אינדיאניות אנוכיות או זועמות. האנתרופולוג האמריקאי מייקל דוריס כתב ב"ניו יורק טיימס" שהסרט עוסק ב"אינדיאנים", על כל המשמעות של המונח עבור האמריקאי הלבן – אדם סטואי וחד-גוני, אמיץ, נבזי לאויביו וטוב לחבריו – ולא "באנשים שהם במקרה גם אינדיאנים", ושזהו מכשול בדרכו של הסרט לגשר בין התרבויות. בתגובה לדבריו כתבה פולין אלמה כי הסרט הציג היטב את הסו, בין היתר כיוון שבפגישה שבטית החזיקו כמה מבני השבט בעמדות שונות לגבי דרך הפעולה הנחוצה. גם הינסון הבחין בביקורתו ב"וושינגטון פוסט" שקוסטנר העניק לכל אחת מהדמויות האינדיאניות זהות ברורה ומובחנת, והם "הכל מלבד פאגאנים חסרי-פנים". גם מן הצד השני נשמעה ביקורת, שלפיה ייצוג האינדיאנים רומנטי מדי: "דיוקן הסו, צמא הדם מכל שבטי האינדיאניים של המישורים ולא פציפיסטים או אנשי איכות הסביבה, הוא שקרי לכל דבר", כתב ריצ'רד גרנייה הנאו-קונסרבטיבי ב"שיקגו טריביון".
כמה מבקרים לא היו מאושרים מהצורה שבה הוצגו האינדיאנים משבט הפאוני. קסטילו, שמציין את חוסר ההתלהבות בקהילה האינדיאנית מדרך ההצגה של הפאוני, כותב שהם צומצמו לדמויות שליליות וחד-ממדיות. למרות דמותם המורכבת המשתקפת בהיסטוריה, "קל מדי לפטור את האינדיאנים המושמצים האלה [המוצגים בסרט] כ'אינדיאנים רעים' סטראוטיפיים".
כמה מבקרים אמריקאיים מתחו ביקורת על דרך הצגתם של הלבנים בסרט. איימי דווס מכתב העת "וראייטי" כינתה את צורת הצגתם של חיילי האיחוד "אספסוף גס וברוטלי", שהקטע שבו הם מופיעים הוא החלק החלש ביותר ביצירה. גרנייה מציין שהסרט הוא "אנטי-לבן בצורה נחרצת, במרמה, ואפילו בצורה לא-לוגית". עבור קוסטנר, הוא ממשיך תוך שימוש במילת הגנאי ללבנים "Whitey" (וייטי), "הסו אציליים, הלבנים קטלניים"; "לבנים הורגים זאבים, סוסים, ביזונים, אינדיאנים. לבנים הורסים את הסביבה. לבנים מריחים רע". לדבריו, קוסטנר עוין את "אמריקה הלבנה". נציגים של קבוצות אינדיאנים הגיבו בזעם למאמר של גרנייה. ארדת' באקהולץ (Ardeth Buckholtz) משבט האוג'יבווה העריכה שתגובתו נובעת מתפיסה של עליונות לבנה, וכתבה שדבריו "מתחת לכל ביקורת". לדבריה, בעייתו של גרנייה לא הייתה התיאור הרגיש של הסו, אלא תיאור ה"ווייטי" באור מדויק.
הגרסה המורחבת.
מרבית הביקורות על הגרסה הארוכה היו חיוביות, והן כללו גם ביקורת שלילית על הגרסה הקצרה יותר. העיתונאי קרל וגמן (Karl Wegmann) כתב ב"די טאגסצייטונג" ב-1992, עם יציאת הגרסה הארוכה בגרמניה, כי העריכה החדשה מתקנת חלק גדול מהבעיות בגרסה הקצרה יותר: קל יותר להבין עם ראיית הגרסה הארוכה את התאבדותו של מייג'ור פמברו ואת מה שאירע בפורט סדג'וויק לפני הגעתו של דנבאר; סיומו של הסרט הגיוני יותר, מכיוון שהגרסה הארוכה ספקנית הרבה יותר ביחס לאפשרות הפיכתו של דנבאר לאינדיאני; והסו לא מוצגים בגרסה זו כ"היפים ניו אייג'יים", אלא בצורה ריאליסטית וברוטלית יותר. את האספקט האחרון הדגיש גם דייוויד גריטן ב"לוס אנג'לס טיימס", שכן הסצנות שנוספו עוזרות להבהיר מהם נושאי הסרט. הוא מוסיף, שראשית הקשר בין דנבאר לבין "עומדת עם אגרוף" ונישואיהם מתחדדים בעקבות הצפייה בגרסה הארוכה. בשבועון הבריטי "The Observer" כתב פיליפ פרנץ' כי הסרט נעשה עמוק יותר, ואורכו עוזר, מנקודת מבטו של הצופה, להעריך את נטישת העולם הישן בידי דנבאר, ואת קליטתו בתרבות חדשה.
לעומתם, כתב "האינדיפנדנט" וכתב "הטיימס" היו ספקנים. לדברי כריס פיצ'מנט מ"האינדפנדנט", מלבד סצנת קרב לא מאוד גדולה באמצע הסרט, הגרסה הארוכה היא "פשוט אותן הסצנות, מוארכות הרבה מעבר לגבולות הסיבולת".
ניתוח ופרשנות.