לדברי קטינה, מפיקן איוואן שאפובאלוב קיבל השראה ליצור את הצמד לאחר צאת הסרט השוודי פאקינג אמאל שהתמקד ברומנטיקה בין שתי תלמידות בית ספר. לאחר השלמת הצמד, המפיקים החליטו על שמו, "Тату" (טאטו) אשר היה לראשי תיבות לביטוי הרוסי, "Та любит ту" (זו אוהבת את זו). קליפ הסינגל המוביל מתוך אלבומן הראשון, "All the Things She Said" שיצא באוקטובר 2002, הוביל למחלוקות ונאסר לשידור ב-MTV רוסיה וערוץ "BBC". במהלכו נראו השתיים מאחורי גדר, לבושות במדי בית ספר קתולי, בוכות, צועקות, מזעזעות את הגדר ומתנשקות בתשוקה. בצידה השני של הגדר עומדים מבוגרים ובוהים בהן בקבס. היו שמועות רבות סביב הפיצול הצמד משאפובאלוב בתחילת 2004 שתיארו את הצמד עוזבת את שיתוף הפעולה עימו עקב חוסר עניין ודאגה מצדו והתמקדות ב-"יצירת שערוריות מאשר בקידום העבודה האמנותית" שלהן. קטינה הצהירה כי שאפובאלוב "גרם לנו להיות לסביות כשרק שרנו עבור לסביות. רצינו שאנשים יבינו אותן ולא ישפוט אותן. שהן חופשיות כמו כל אחד אחר". ב-17 במאי 2007, פרסמו ט.א.ט.ו. הודעה שהופנתה לאוהדיהם מהקהילה הגאה באומרן, "כשיצא אלבומנו השני, רבים ממעריצינו מהקהילה הגאה חשבו ששקרנו אותם ובגדנו בהם. זה לא נכון! מעולם לא עשינו זאת ותמיד דגלנו באהבה ללא גבולות". ב-26 במאי טסו למוסקבה כדי לקחת חלק במצעד הגאווה השני במוסקבה למרות חוסר האישור לארגונו.
מורשת.
ט.א.ט.ו. מוגדר כצמד היצוא המוזיקלי הרוסי המצליח ביותר בכל הזמנים. הצמד הופיעו פעמיים ברשימת 50 הכוכבים העשירים ביותר של פורבס, במקום ה-6 ו-36 בין השנים 2006–2007 בהתאמה, ובשנת 2008 זכו בפרס ה-"MTV Legend" מאת MTV רוסיה. בשנת 2011 וולקובה וקטינה דורגו ברשימת מאה הנשים הסקסיות ביותר של כתב העת לגברים, מקסים, הרוסי במקומות 15 ו-35 בהתאמה ובשנת 2006, הן וולקובה והן קטינה זכו בתואר "אשת השנה" בטקס פרסי אנשי השנה של מגזין "GQ". בשנת 2006 הצהירה קטינה באומרה למגזין בילבורד,
"All the Things She Said" דורג במקום ה-452 ברשימת "500 השירים הגדולים ביותר מאז שנולדת" של מגזין המוזיקה, "Blender," וה-8 ברשימת "100 שירי הפופ הטובים ביותר של העשור" מאת חברת התקשורת אמריקה און ליין. רבקה בארי מכתב העת הניו זילנד הראלד רשמה את השיר במקום החמישי בעשרת הסינגלים הטובים ביותר בשנת 2003. ביל לאמב מהחברה "Dotdash" כלל את השיר ב-100 שירי הפופ הטובים ביותר משנת 2003 במיקום ה-31, ובין עשרת שירי להקת הבנות העכשווית ב-10.
עמנואל הרומי
עמנואל בן שלמה בן יקותיאל הצפרוני (נודע כעמנואל הָרוֹמִי, באיטלקית: Manoello Giudeo, "עמנואל היהודי"; נולד סביב שנת 1260 ברומא, מת בין 1328–1336, באזור פרמו שבמארקה?) היה משורר, סופר, בלשן ופרשן מקרא יהודי-איטלקי. יצירתו הגדולה "מחברות עמנואל" נודעה בתפוצה רחבה בשלהי ימי-הביניים, והייתה מהחיבורים הספרותיים העבריים הראשונים שזכו למהדורת דפוס. מוכר גם בשל פירושיו למקרא, ובמיוחד פירושו לספר משלי.
קורות חייו.
מקור המידע העיקרי על חיי עמנואל הוא ספרו "מחברות עמנואל" עצמו. "המחברות" מכילות קטעים אוטוביוגרפיים רבים, והדברים להלן מבוססים ברובם על הכתוב בהן, אלא אם כן נאמר אחרת. קשה לאשש את מהימנות תיאוריו של עמנואל בשל מחסור במקורות חיצוניים, ובמקרים מסוימים יש מקום לחשד שתיאור עלילותיו הבדיוניות איננו תואם את קורותיו ההיסטוריות.
עמנואל נולד ברומא במחצית השנייה של המאה ה-13. על עיר מוצאו הוא מעיד בשער הראשון של יצירתו הגדולה, "המחברות": "וּשְׁמִי עִם מוֹלַדְתִּי / אַגִּידָה לִמְּבִינִים // שֵׁם עִירִי הִיא כִתִּים [רומא] / עַמִּי הֵם רוֹמָנִים" (א 590–591). על אביו שלמה ואימו יושׂטה לא ידוע דבר מלבד שמם. נשא אישה רמת יחס, שבשמה הוא אינו נוקב, אך מזכיר שהוריה נקראו רבי שמואל וברוניטה (בכתבי יד מסוימים: ברוריה). חמיו שמואל היה מחשובי קהילת רומא, והוא מקונן על מותו במחברת יג, ומזכירו בין הצדיקים בגן העדן במחברת כח ("התופת והעדן"). נראה שהיו לו יותר משני בנים, שעל אחד מהם חיבר שתי קינות; ייתכן שגם אשתו מתה בעודו בחיים.
בצעירותו למד אצל בנימין (אולי בנימין בן-יואב) וככל הנראה גם אצל ר' זרחיה חן מברצלונה. הוא עצמו מייחס השפעה רבה על השכלתו לבני דודו, יהודה בן משה רומנו ואחיו דניאל (למשל במחברת יב 46–54, כח 739). היה למדן ושקדן מנעוריו, ורכש השכלה רחבה במקצועות שונים. במחברת הראשונה הוא מתהדר, בין היתר, בבקיאותו בחשבון, גאומטריה ("חכמת התִּשְׁבּוֹרֶת"), אסטרונומיה, תורת עיבור השנים; בידיעותיו בספר יצירה, ספר הבהיר וספרי הרמב"ם; ובמחברת זו ואחרות הוא מטעים את ידיעותיו בספרי אריסטו ובחכמת הדקדוק. עמנואל מוצג גם כרופא בשתי מחברות (יא, כג), אולם שתיהן סאטיריות במובהק ואין ללמוד מהן שעסק ברפואה לפרנסתו. היכרותו עם הספרות העברית של תור הזהב הספרדי ניכרת בדבריו על שירי אבן גבירול והתייחסותו לספר "תחכמוני" של יהודה אלחריזי כמודל עיקרי לכתיבתו ("הקדמת המחבר" ל"מחברות", שורות 35–39). המחברות מעידות גם על היכרותו עם יצירות נוספות בנות התקופה ("חובת הלבבות", "מבחר הפנינים", "בן המלך והנזיר", ספרי שם טוב אבן פלקירה ועוד).
בין מכריו של עמנואל ניתן למנות את צדקיה מן הענווים, קלונימוס בן קלונימוס, יהודה רומאנו, יהודה ציציליאנו, יוסף הנחתום, בנימין ומנחם בוציקו ו'חכמי רומי' אחרים. ידוע שעמד בקשרים עם בוזונה דה גוביו (Bosone da Gubbio), מבני חוגו של דנטה אליגיירי, ואף החליף עמו סונטים באיטלקית. בניגוד לתפיסה הנפוצה, אין ראיות לכך שהכיר באופן אישי את דנטה.
נראה שבמחצית השנייה של חיי עמנואל חלה תפנית לרעה בקורותיו. על פי המחברות, הוא הפסיד את כל רכושו בעקבות ערבות לחבר (א 44–58). בשל הלוואות שלא היה יכול להחזיר נאלץ לעזוב את רומא ונדד בערי איטליה הצפונית והתיכונה. לא יאוחר משנת 1318 הגיע לפרמו שבמארקה, שם מצא פטרון נדיב (המכונה במחברות "השׂר") שאירחו ועודדו לכנס את יצירותיו השיריות בספר, הוא הספר שנודע לימים כ"מחברות עמנואל". לאחר זמן מה עזב את בית השר מסיבות שאינן ידועות, ונדד עוד עשור ברחבי איטליה. סביב שנת 1328 חזר אל בית השר מפרמו – שנה זו נזכרת פעמיים במחברות (כד 347, כז 153–154), ונראה שבה ערך את יצירתו בבית השר. מסונטות איטלקיות אודות מותו של עמנואל שהחליפו בוזונה דה גוביו וצ'ינו דה פיסטויה, מסתבר שנפטר לפני שנת 1336, היא שנת מותו של צ'ינו.
כתביו ויצירתו.
חיבורו הראשון, "ספר בביאור צורת האותיות", אבד. חיבור שני, "אבן-בוחן", העוסק בפרשנות כתבי הקודש, במשמעויות השונות של הפעלים בבניינים שונים, עם הוספת, השמטת ושיכול אותיות, ובשאלות בלשניות נוספות. חשובים יותר פירושיו לכל (או רוב) ספרי המקרא. בהמשיכו את מסורת הכתיבה של ההוגים הנוצרים והיהודים בני זמנו, פירש עמנואל הרומי את התנ"ך על דרך האלגוריה, ובחן את משמעויותיו הסימבוליות והמיסטיות, תוך שהוא שואף למצוא בהן את השקפותיו הפילוסופיות והדתיות, אך בד בבד מבלי להתעלם כליל מהפשט, היינו משמעותם המילולית של הפסוקים. ערכם העיקרי של פירושיו טמון בעובדה שרוחב אופקיו והיכרותו עם כתיבתם של הוגים גדולים אחרים בני התקופה איפשרו לו להנגיש באמצעות פירושיו את כתביהם לכלל האוכלוסייה היהודית.
עמנואל הרומי נודע בעיקר בשל ספרו "מחברות עמנואל". חיבור זה דומה בסגנונו למקאמה, צורה ספרותית המשלבת בין פרוזה בחרוזים ושירים, ועמנואל טוען במפורש שעיצב אותה על פי הדגם של ספר תחכמוני ליהודה אלחריזי. ביצירה מתאר עמנואל נושאים מחיי המחבר ובני תקופתו, והוא משקף את החיים בניצני תקופת הרנסאנס. הספר מכיל דברי מוסר ולצדם הלצות, שירים דתיים באופיים ושירי חול, שירי אהבה וחשק ודברי מדע. עמנואל היה כנראה הראשון שהכניס לשירה העברית את הסונטה, שהייתה מקובלת בשירה האיטלקית בזמנו. בגלל אופיו עורר הספר מחלוקת בקהילה היהודית, ורבי יוסף קארו אסר בספרו "שולחן ערוך" לקרוא בו, וכינה את ספריו בין יתר ספרי מליצות ומשלים בעלי שיחות חולין ודברי חשק.
על שמו נקראים רחובות בתל אביב ובחיפה.
צוענים
צוענים או בני רומה הם אחד המיעוטים האתניים הגדולים באירופה.
צוענים הם עם נוודים הנפוץ בעיקר באירופה, שמוצאו בתת-היבשת ההודית. בני עם זה מכונים גם בשמות "רומים", "רומאנים", "סינטי", "ציגנר" ועוד. השם רום, המועדף עליהם, משמעו בשפתם "בן אדם". חוקר תולדות הצוענים הבריטי אנגוס מק'קיי פרייזר מצא שהמילה דום בשפה הפרסית ובשפה הארמנית המילה לום, הן בעלות משמעות זהה.
ההערכה המקובלת היא כי מקור הצוענים בצפון הודו. השושלת הע'זנווית פלשה להודו בראשית האלף השני ומשערים, שמסיבה זו עזבו הצוענים את מולדתם ויצאו לנדודים. בכתב יד של נזיר גאורגי בהר אתוס מוזכר שבשנת 1054 הגיעו לקונסטנטינופול הרבה "athinganoi (άσίγγανοι)", שהיו ידועים כקוראי עתידות ומכשפים. הצוענים בלטו באירופה באורח חייהם הנוודי, בגון עורם הכהה ובשפתם השונה מאוד מהשפות האירופאיות והקרובה לסנסקריט. הבדלים אלה שימשו פעמים רבות כסיבה ליחס העוין ולעיתים אף גזעני כלפיהם, שכלל צווי גירוש רבים. עוינות זו הגיעה לשיאה במלחמת העולם השנייה, בה השמידו הנאצים מאות אלפי צוענים. בימינו חלק לא מבוטל מן הצוענים התיישבו במקומות קבע וחלקם אף התבוללו בעמים שבקרבם חיו.