בונן נולד בירושלים כזאב בוכבינדר. למד בבית הספר הריאלי בחיפה, שירת בנוטרות ובצה"ל, במלחמת העצמאות לחם במסגרת חטיבת כרמלי. בשנת 1950 סיים את לימודיו בהנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון. כעבור כעשור (1961) סיים דוקטורט בתחום בקרה אוטומטית באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה. עבד שנה וחצי במעבדות ג'נרל אלקטריק.
הצטרף לרשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל) בסוף 1952, ב-1968 החליף את אבגני רטנר כראש יחידת החימוש הכללי, ובמרץ 1970 מונה למנכ"ל החברה.
בתקופת כהונתו הראשונה כמנכ"ל הפכה הרשות לארגון המחקר והפיתוח הגדול והמורכב במדינה, שפיתח וייצר אמצעי לחימה רבים ומתוחכמים, הוקמו חטיבות ההנחיה (טילים), אווירו-מכניקה, אלקטרוניקה וטכנולוגיות. בונן פרש ב-1978 וחזר לתפקיד המנכ"ל ב-1982, בתקופת המנכ"לות השנייה שלו התאפיינה הרשות בגידול מרשים בכוח האדם ובפיתוח קווי מוצרים חדשים שכללו טילים, מערכות לוחמה אלקטרונית, מודיעין אלקטרוני, אלקטרו-אופטיקה, חימוש מתוחכם ומיגון מתקדם. בונן היה מהדוחפים הגדולים למעבר לייצור ולא רק פיתוח, וכן תרם רבות לייצוא מוצרי הרשות למדינות רבות בעולם.
משנת 1994 שימש בונן כחוקר בכיר במרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת בר-אילן. במקביל כיהן במועצה המייעצת של רפאל.
פרסם את הספר "רפא"ל - ממעבדה למערכה", בו הוא מתאר תהליכי עבודה, מחקר ופיתוח שנערכו ברפא"ל.
בונן נפטר בשנת 2010 והובא למנוחות בבית העלמין גן עדן בקיבוץ עין כרמל.
הרץ ברגנר
הרץ בֶּרגנֶר (ביידיש: הערץ בערגנער; בכתב לועזי: Herz Bergner 1907 – פברואר 1970) היה סופר יידיש, יהודי גליציאני אוסטרלי.
אחיו הצעיר של זכריה ברגנר (המוכר בשמו הספרותי מלך ראוויטש) ודודו של הצייר יוסל ברגנר.
קורות חיים.
ברגנר נולד בגליציה ב-1907, בנה של הממואריסטית הינדה ברגנר (הינדע בערגנער) לבית רוזנבלאט.
בשנת 1938 היגר לאוסטרליה והתיישב במלבורן.
כבר מגיל צעיר החל לפרסם סיפורת, סיפורים קצרים ורומנים. בספריו כתב הרבה על חוויית ההגירה ובמיוחד על ההגירה היהודית לאוסטרליה.
בשנת 1960 זכה בפרס צבי קסל לספרות יהודית מטעם יהדות מקסיקו.
ספריו.
הרץ ברגנר פרסם כעשרים כרכי סיפורת ביידיש. כמה מספריו תורגמו לאנגלית אוסטרלית ולעברית.
לקריאה נוספת.
מאמרי ביקורת ביידיש על יצירתו:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
זכריה ברגנר
Attero Dominatus
Attero Dominatus ("להשמיד את המנהיג" בלטינית) הוא אלבומה השלישי של להקת הפאוור מטאל השוודית "סבטון", אשר יצא בשנת 2006. זהו אלבום קונספט המוקדש כמעט כולו למלחמות שונות מההיסטוריה.
עלי שלכת (חברה)
עלי שלכת היא חברה ישראלית, העוסקת בעריכת טקסי הלוויה וקבורה אזרחיים, על פי רצונו של הנפטר או בני משפחתו. החברה הוקמה בשנת 2004.
בין היתר, מציעה החברה שירותי שריפת גופות, כאמצעי טיפול בגופה שתורם לחיסכון בניצול הקרקע. פעילות זו מעוררת התנגדות עזה בציבור הדתי, וגם בציבור החילוני יש השוללים אותה. בקשתה של החברה לקבלת השתתפות במימון מהמוסד לביטוח לאומי, כנהוג לגבי קבורה, נדחתה על ידי המוסד. בית הדין לעבודה דחה בקשות להחזר דמי קבורה ששילמו לקוחות לחברת עלי שלכת, מפני שהחברה אינה רשומה בביטוח הלאומי כחברה מורשה לעסוק בקבורת נפטרים ולא הוצגה בפני בית הדין תשתית ראייתית שהחברה הגישה בקשה בעניין. כן נקבע ש"שריפת הגופה משמעה טיפול בגופה, ואין משמעה קבורה כאמור בחוק". עם זאת, ציין בית הדין הארצי שקבורת אפר של גופה זכאית לתשלום דמי קבורה.
בשנת 2014, שכרה אשה את החברה כדי לשרוף את גופתה לאחר מותה ולפזר את מרבית האפר בים, זאת בשל שיקולים אידאולוגיים. לאחר מותה ערערה אמה של האשה על ההחלטה. בית המשפט העליון דחה את ערעורה של האם וקבע כי רצון המת גובר על הרצון של בני המשפחה ושאין בדין הישראלי מניעה חוקית לשריפת גופה, אף על פי שיש איסור כזה במשפט העברי. בית המשפט ציין גם שדיונים קודמים בנושאים דומים מצאו כי אין אינטרס ציבורי מכריע האוסר על שריפת גופות.
מיקומו של כבשן החברה לא פורסם, לדברי החברה כדי לא לעורר מדון, ומחשש להתנכלות. ב-23 באוגוסט 2007, ימים אחדים לאחר שפורסם בעיתונות החרדית כי מתקני החברה, ובהם הכבשן, נמצאים במושב חיבת ציון הוצת המתקן על ידי אלמונים, ונשרף. עובר אורח שעבר באזור הבחין בשריפה וניתק את מכלי הגז של המשרפה, ובכך מנע אסון. אף על פי שאיש לא לקח אחריות למעשה בירכו עליו ראשי ארגון זק"א, ובראשם יהודה משי זהב שסייר במקום ערב שריפתו, וכן תושבי חיבת ציון, שהתנגדו להקמתו המחודשת של הכבשן בתוך ישובם. בנובמבר 2007 חנכה החברה את מתקנה החדש אשר מיקומו נשמר בסודיות.
יש המתייחסים לשריפת הגופות בעלי שלכת כאלטרנטיבה חילונית שאינה יקרה כמו קבורה חילונית. שיקולים נוספים לשימוש בשירותי החברה הם אקולוגיים. לקוחות החברה המעוניינים בשריפת הגופה, בוחרים היכן לפזר או לקבור את האפר. הם יכולים לבחור גם לשמר אותו בכד או בתכשיט. החברה תכננה את קבורתם של ענת גוב ומנחם גולן.
יונתן מס
יונתן מס (1922 – 2003) היה מהנדס ברפא"ל, מחלוצי פיתוח הטילים בישראל.
ביוגרפיה.
יונתן מס נולד בברלין, בן לחנה וראובן מס. אחיו הצעיר ממנו בשנה, דני מס, נהרג כמפקד מחלקת הל"ה. יונתן מס עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1933, למד בגימנסיה העברית ובשנת 1944 קיבל תואר ראשון בהנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון. שירת בחי"ש והתנדב לבריגדה היהודית בתקווה להיות טייס. הוא לחם באיטליה והגיע עם הבריגדה להולנד.
בשנים 1948-1947 עבד בתחנת הקשר בשדה התעופה לוד. עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס לחיל האוויר.
היה מראשוני חיל המדע (חמ"ד), שהפך לרפא"ל. מס עסק בפיתוח סירת נפץ עם ביות מכ"מי, אך הדגם היחיד עלה באש בעת ניסוי. כראש תחום פיקוד וניהוג עסק בפיתוח הטיל לוז (הייצור של הטיל הועבר לתעשייה האווירית, והפך לטיל "גבריאל"), קיבל על כך ב-1960 את פרס ביטחון ישראל. ב-1964 פנה מס לארצות הברית כדי שתסייע בהצבתה של תחנה למעקב אחר לוויינים בישראל.
למד בצרפת וקיבל תואר דוקטור בהצטיינות יתרה, על עבודה שעסקה בחקר היונוספירה בעזרת אותות מלוויינים. כשחזר לישראל היה הראשון לדחוף את רעיון הלוויין הישראלי. כמנהל חטיבת מחקר הנחיה ברפא"ל קידם את טילי האוויר-אוויר וכסמנכ"ל וכיועץ למו"פ למנכ"ל רפא"ל הגה רעיונות לטיל נגד טילים שהקדימו את טיל ה"חץ".
ב-1980 כתב מחקר היתכנות שהוכיח כי אפשר לפתח לוויין שישקול 240 ק"ג בלבד ויוכל לספק תצלומים ברזולוציה גבוהה. תוכנית הלוויין של רפא"ל כונתה אביר. ד"ר זאב בונן, מנכ"ל רפא"ל לשעבר, בספרו "רפא"ל: ממעבדה למערכה" הכתיר את יונתן כ"אבי לוויין הצילום הישראלי".
ב-2001 קיבל מס אות הוקרה מטעם ועדת החלל הישראלית על עבודתו החלוצית.
כיבוש ברלין
פלקסוגרפיה
שיטת דפוס זו היא תוצר של התפתחות דפוס הבלט, שיטה זו הותאמה למעשה לצורך בהדפסת מוצרים אשר אין אפשרות להדפיסם בעזרת שיטות אחרות בגלל עדינות החומרים אותם מדפיסים, בגלל הלחץ הרב שמופעל בזמן ההדפסה על המוצר המודפס. ההדפסה עצמה נעשית על ידי גלופה פולימרית, על בסיס חותמת משרד פשוטה. שיטת דפוס הפלקסוגרפיה היא שיטת הדפסה על עיקרון ההדפסה הישירה, בה מודפס שטח ההדפסה בצורה ישירה מגלופה. המושג פלקסוגרפיה נגזר מתכונת גמישות גלופת הפולימר.
היסטוריה.
שיטת הדפסה זו קיימת כמאה שנה, תחילתה הייתה למעשה עם התגלות הצורך באוטומציה מכנית בעת הדפסות שהתבצעו בעזרת חותמות גומי.
הצורך ההולך וגובר בשיטה אוטומטית שתקל במידת הצורך על הדפסת כמויות גדולות. בתחילה בנו מתקן מכני עם גליל שהסתובב עליו הולבשו, בדרך כלל, חותמות שמזוהות עם מוצר או חברה מסוימים. כיום השיטה השתכללה גם בסוגי הגלופה וגם באיכויות הצבע. בעבר השיטה נחשבה לשיטה פחות איכותית בגלל איכות הגומי בעיקר. הגומי היה עשוי משרף, עובדה זו הקשתה על יכולות העיצוב בגומי. בשלב היציקה התהוו בועות קטנות אשר בשלב ההדפסה באו לידי ביטוי בחורים בהדפסה ובאיכות ירודה של הדפסה, כיום איכות ההדפסה בפלקסוגרפיה השתנתה, זאת בזכות המעבר מגלופה עשויה גומי אל פולימר מידעני מתקדם ומיציקה של תבנית אל יצור גלופה על ידי קרן לייזר ממוחשבת. בנוסף יצרו צבעים באיכות משתנה ובעלי תכונות משתנות ומתקדמות לצרכים השונים של עולם הדפוס.
תהליך ההדפסה.
בעבר השתמשו בדפוס הפלקסוגרפיה בגלופת גומי, אותה היו יוצרים על ידי מיצוק הגומי אל תבנית מחומר פלסטי מוקצף בצורת הדמות המבוקשת, דרגת קשיותו הייתה נבחרת לפי סוג ההדפסה המבוקש. לאחר שהגומי מתיבש משחררים את גלופת הגומי הקשה מהתבנית. בעשור האחרון עם התפתחות טכנולוגיית הלייזר, השימוש בגלופת גומי כמעט ופסק וכעת תפס את מקומה של גלופת הגומי, גלופת הפולימר, גלופת הפולימר אשר דרגת קשיותו נבחרת לפי סוג העבודה נצרבת בפולימר על ידי קרן לייזר אשר רמת דיוקה ואיכותה עולה בעשרות מונים על גלופת הגומי שבה לעיתים היו נוצרות בועיות שהיו פוגעות באיכות ההדפסה. גלופת הגומי\הפולימר מודבקת על גליל הדפסה מסתובב, בעזרת מיכון אוטומטי הגלופה מקבלת צבע מגליל האנילוקס (שאריות צבע מנוגבות על ידי ה"ד"ר בלייד"). לאחר שהגלופה קיבלה צבע, הגליל ממשיך את תנועתו הסיבובית ומבצע הדפסה על המשטח המבוקש.
ישנם שני סוגי צבע עיקריים בדפוס הפלקסוגרפיה. לפי החומר ממנו עשוי משטח ההדפסה, בוחרים את סוג הצבע בו ישתמשו. הצבע הנבחר משפיע על גורמים שונים בתהליך ההדפסה, כמו סוג הפולימר, למשל. סוגי הפלקסו הם:
יתרונות הפלקסוגרפיה.