ב-22 בפברואר 2002 נהרג סאווימבי בקרב עם חיילי ממשלת אנגולה (שנעזרו, על פי מספר מקורות, ביחידות מיוחדות ישראליות ודרום-אפריקאיות). הוא נפצע מ-15 קליעים ומת מפצעיו. מכיוון שהצליח להתחמק מאינספור ניסיונות התנקשות בעבר, רק תמונות של גופתו המנוקבת שהוצגו בטלוויזיה ואישור מחלקת המדינה האמריקאית הניחו את דעת הקהל באנגולה כי אכן סאווימבי נהרג. שישה שבועות לאחר מותו נחתם הסכם הפסקת אש בין UNITA ל-MPLA.
רזא כורש עלי פהלווי
רזא כורש עלי פהלווי (בפרסית: رضا پهلوی, תעתיק: רֶזא פהלַוַי; נולד ב-31 באוקטובר 1960) הוא בנו של מוחמד רזא פהלווי, השאה האיראני האחרון, ונכדו של רזא ח'אן, מייסד שושלת פהלווי.
שנותיו הראשונות.
רזא נולד בטהראן לשאה מוחמד רזא פהלווי ולרעייתו, הנסיכה פארה דיבה. הוא למד בבית ספר פרטי מלכותי, ובעודו בן 11 החל להתאמן לתעופת סולו בלימודים שמומנו בידי חיל האוויר האיראני עד אשר הפך טייס מורשה של T-38 טאלון. ב-1979, בעקבות המהפכה האיראנית, יצא רזא לגלות בארצות הברית יחד עם הוריו כשהוא בן 19. יומיים לאחר שאביו נפטר בשנת 1980 ממחלת הסרטן, הומלך בגיל 20 בדיוק, בקרב תומכיו בגלותו בקהיר ב-31 באוקטובר 1980.
לאחר מכן למד לשנה בוויליאמס קולג' ומשם עבר אל האוניברסיטה האמריקאית בקהיר. בשנת 1985 קיבל תואר ראשון במדעים מאוניברסיטת דרום קליפורניה.
שאה גולה.
שנה לאחר שהחלה מלחמת איראן–עיראק, הציע רזא להצטרף לכוחות חיל האוויר ולהילחם בעיראקים, הצעתו נדחתה על ידי הגנרל ולי-אללה פלאחי (בפרסית: ولی‌الله فلاحی), מפקד הכוחות המזוינים של הרפובליקה האסלאמית. הוא ניסה לחזור לשלטון לאחר שהתחייב בפני המנהיג העליון אייתוללה רוחאללה ח'ומייני כי רוב הסמכויות יהיו בידי זה האחרון, אך גם הצעה זו נדחתה.
רזא החל בפעולה פוליטית עוד עם עלייתו למלוכה. ראשית פעל בשימוש השפעתו הפוליטית לתמיכה במשטר דמוקרטי וכמו כן ביקר קשות את מצב זכויות האדם באיראן.
לפי תומכיו רזא פועל למען הפרדת הדת מהמדינה אך באותו הזמן שומר על נייטרליות ונמנע מאסלאמופוביה. כאשר נשאל בראיון על דתו נענה כי: "זה עניין פרטי; אבל אם אתה חייב לדעת, אני, כמובן, על פי השכלתי ועל פי אמונתי, מוסלמי שיעי. אני איש אמונה אדוק".
מספר ניסיונות הפיכה, בסיוע תומכיו בצבא איראן וכן בתמיכתם של המשטר הסעודי והממשלה הישראלית כשלו. בשל כך, הוא הקים בשנת 2013 את הממשלה האיראנית הגולה וכיום עומד בראשה. בשנת 2014 ייסד את ערוץ הרדיו והטלוויזיה "افق ایران" (באנגלית: OfoghIran). עלי ממשיך גם כיום להתגורר בארצות הברית, שם נישא לאישה ממוצא איראני בשם יסמין, ולהם שלוש בנות: נור, אימאן ופארה.
בפברואר 2021 התראיין פהלווי לתקשורת הישראלית ופרס את עמדתו באשר למשטר האייתוללות, הסכמי אברהם, בחירתו של ג'ו ביידן לתפקיד נשיא ארצות הברית ויחסו למדינת ישראל.
יחס בין-לאומי.
בפברואר 2019 החל רזא במבצע פיניקס, אשר לדבריו "נועד לקרב את זני האופוזיציה השונים לחזון משותף לאיראן שלאחר הפקידותיות." על פי מכון ברוקינגס משנת 2009, לרזא חסרה השפעה פנימית בתוך איראן על בעלי עמדות המפתח בתנועה הרפורמיסטית.
רזא אכן נהנה מתמיכה גבוהה של איראנים גולים. לפי דיווח של "הניו יורק טיימס", בלוס אנג'לס ישנם כ-600,000 איראנים גולים, והעיר משמשת למרכז השפעה מלוכנית. המשטר האיראני אכן חושד ברזא כגורם מתמשך לתסיסה אזרחית ובמסגרתה המחאות ההולכות וגוברות באיראן.
בשנת 2004 שימש רזא כסנדק הלא-רשמי של לואיז, נסיכת בלגיה, בתו של לורן, נסיך בלגיה.
ג'ונאס מלהיירו סאווימבי
ג'ונאס מאיירו סאבינדי
רזה כורש עלי
צ'ארלס אייבס
צ'ארלס אייבס (; 20 באוקטובר 1874 - 19 במאי 1954) היה מלחין אמריקאי. הוא נחשב בעיני רבים כאחד המלחינים האמריקאים הראשונים, שחשיבותם עברה את גבולות ארצות הברית אל העולם הרחב. בתקופת חייו לא נהנה אייבס מהכרה של ממש במוזיקה שלו, ורבות מיצירותיו לא הגיעו במשך שנים לכלל ביצוע. במשך השנים התקבל אייבס כאחד ה"מקורות האמריקאים", מלחין העובד בסגנון אמריקאי בלבד, שהמוזיקה שלו שזורה נעימות אמריקאיות וחדורה בתחושת האפשרויות הטמונות בה.
ביוגרפיה.
צ'ארלס אייבס נולד בדאנברי שבקונטיקט, בן לג'ורג' אייבס, שהיה מנצח תזמורת צבאית במלחמת האזרחים האמריקנית. סביר להניח, שההאזנה לנגינת התזמורת הצבאית של אביו בכיכר העיר של דאנברי, במקביל לנגינת תזמורות אחרות מסביב לכיכר, טבעה את חותמה בילד צ'ארלס. ג'ורג' אייבס בנה לעצמו פסנתר ברבעי טונים והדריך את בנו בגישה ייחודית לתאוריה של המוזיקה, שכללה עידוד להתנסות בהרמוניות בי-טונאליות ופולי-טונאליות. אייבס דחה את המוזיקה הטונאלית שנים לפני שארנולד שנברג בחר באטונאליות ליצירותיו.
אייבס עבר לניו הייבן שבקונטיקט, בשנת 1893 ובספטמבר 1894 החל את לימודיו באוניברסיטת ייל אצל הוריישו פרקר והרחיב את היקף לימודיו באוניברסיטה להוסיף מקצועות רבים ושונים, כולל יוונית, לטינית, מתמטיקה וספרות.
אחרי סיום לימודיו בייל, עסק אייבס בביטוח, מתוך מניעים אלטרואיסטיים - הוא ביקש להיות מגן לאלמנות ויתומים. סוכנות הביטוח שלו הצליחה יפה והוא היה למיליונר. בזמנו הפנוי המשיך לחבר מוזיקה ועבד, עד נישואיו, כנגן עוגב בכנסיות בערים שונות. במשך חייו סבל ממה שכינה התקפי לב, שהראשון שבהם פקד אותו ב-1907. אחרי שהתאושש מן ההתקף הראשון, נכנס אייבס לתקופת יצירה פורייה במיוחד.
אחרי נישואיו המשיך אייבס, בהצלחה מרשימה, בעסקי הביטוח ובמקביל הלחין בשפע, עד שמחלת לב וסוכרת ריתקו אותו למיטה משנת 1918 וצימצמו מאוד את היקף כתיבתו. יצירתו האחרונה, השיר "זריחת השמש", נכתבה באוגוסט 1926. בשנת 1922 הוציא לאור את 114 השירים, שמייצגים את היקף יצירתו כמלחין וכוללים שירים אמנותיים, שירים שכתב בנעוריו ובצעירותו ושירים דיסוננטיים מאוד, כמו "הרוב".
הפרטיטורות של אייבס היו כתב חרטומים, עד שהרשה לבסוף להנרי קואל, אליוט קרטר ואחרים מחסידיו הנלהבים לארגן אותן. במאי 1946 הסדיר קרטר באוניברסיטת קולומביה ביצועי בכורה לשתיים מיצירותיו, "השאלה ללא מענה" ו"סנטרל פארק בחשיכה", שהביצוע היחיד שזכו לו עד אז היה ב-1907, כפרקי ביניים בתיאטרון בניו יורק.
אייבס נחשב לאבי המודרניזם האמריקאי במוזיקה על כל זניו. אהרן קופלנד ירש את נטייתו למוזיקה עממית, אדגר וארז היה ממשיכו בכלי הקשה וג'ון קייג' הלך בדרכו בהתנגדות לשמרנות ובבוז לכלי נגינה. פייר בולז, בבואו לארצות הברית, היה מוכן להכיר רק באייבס כמלחין אמריקאי. "השאלה ללא מענה" שימשה את ליאונרד ברנשטיין בהרצאותיו באוניברסיטת הרווארד, אחרי שביצע אותה במוסקבה.
תאוריות רבות ניסו להסביר את הדומיה ששרתה עליו בשלהי חייו, מאז 1927 עד מותו, מצב ללא הסבר, המזכיר את השתיקה המסתורית שאפיינה את עשרות השנים האחרונות בחייו של ז'אן סיבליוס, שגם הוא הפסיק להלחין בערך באותו זמן. אף כי אייבס הפסיק להלחין וסבל מבריאות רופפת, הוא המשיך לעבד ולתקן את יצירותיו הקודמות ואף פיקח על ביצועי בכורה של המוזיקה שלו. ב-1930 פרש מעבודת הביטוח והתפנה לעסוק בעבודתו המוזיקלית, אם כי לא חיבר עוד מוזיקה חדשה. בשנות ה-40' תיקן ושינה את "סונאטת קונקורד" שלו, המתארת בחיבה ובהומור, ללא יראת כבוד יתרה, סופרים דגולים בני מסצ'וסטס - ראלף ולדו אמרסון, נתניאל הות'ורן, לואיזה מיי אלקוט והנרי דייוויד תורו - והוציא אותה לאור ב-1947 (גרסה מוקדמת של הסונאטה וספר הפרוזה הנלווה אליה, "מאמרים לפני סונאטה", הודפסו באופן פרטי ב-1920). הסונאטה קשה ביותר לנגינה.
אייבס מת בניו יורק בשנת 1954.
פולי ויניל כלוריד
פוליויניל כלורי
פוליוויניל כלורי
פולי ויניל כלורי
ויניל כלורי
ויניל כלוריד
רומא
רומא (באיטלקית ולטינית: ) היא בירת איטליה. העיר משתרעת על פני שתי גדותיו של נהר הטיבר באזור לאצְיוֹ. בעברה הייתה הבירה של הרפובליקה הרומית ואחר כך של האימפריה הרומית ששלטה על שטחים נרחבים באירופה ומסביב לים התיכון. לאחר התמוטטות האימפריה המשיכה רומא לשמש כמרכז של הדת הנוצרית הקתולית, וכן כמרכז תרבותי, כלכלי ובעיקר תיירותי ברמה עולמית. ברומא נמצאת קריית הוותיקן, שהיא המדינה היחידה בעולם שתחומה בתוך עיר.
ברומא עצמה מתגוררים כ-2.7 מיליון תושבים, והיא העיר הרביעית המאוכלסת ביותר באיחוד האירופי. במטרופולין של רומא מתגוררים 4,355,725 תושבים, והוא המטרופולין המאוכלס ביותר באיטליה. מרכז העיר פרוש בין שבע גבעות ממזרח לטיבר. מצדו השני של הנהר מצויה גבעת הוותיקן, אשר שייכת גם היא לרומא. מסביב למרכז הצפוף פרושים פרוורים ברדיוס גדול מהעיר. בין הפרוורים פזורים שדות חקלאיים ושטחים פתוחים רבים, חלקם בטווח של קילומטרים ספורים מהמרכז.
סמלה של העיר רומא מכיל את ראשי התיבות SPQR. ראשי תיבות אלו, שהיו גם סמל הלגיונות של האימפריה הרומית, מסמלים את האמרה הלטינית: Senatus Populusque Romanus - "הסנאט והעם של רומא". ראשי תיבות אלו מופיעים במקומות רבים בעיר כולל עמודים ומכסי ביוב.
היסטוריה.
רומא העתיקה.
העיר רומא הוקמה באמצע המאה ה-8 לפני הספירה על ידי שבט הלטינים. בני שבט זה התיישבו באזור הפורה ליד נהר הטיבּר בתחילת האלף הראשון לפני הספירה. פרנסתם העיקרית הייתה חקלאות. התושבים נקראו רומאים על שם עירם, ושפתם הייתה לטינית - על שם השבט. בחפירות בעיר רומא, נתגלו התיישבויות שקדמו לרומאים, שהחלו בתקופת האבן.