בשנת 1897 עוצבו המדרגות הנעות מחדש על ידי צ'ארלס סיברגר, שווקו מסחרית לראשונה, וגם קיבלו את שמן: Escalator: הלחם של המילה "צעדים" בלטינית (Scala) ושל המילה "מעלית" באנגלית (Elevator). סיברגר שיתף פעולה עם חברת אוטיס למעליות, והם הציגו את הדרגנוע בתערוכה העולמית של פריז (1900) וזכו על המצאתם בפרס. במקביל, ג'סי רנו החל לפתח חברה מצליחה על בסיס האבטיפוס שלו, שנקראה "רנו מדרגות חשמליות".
בשנים 1911-1910, קנתה חברת אוטיס למעליות את הפטנטים של סיברגר ושל רנו. בשנות ה-20, איחדה החברה את ההמצאות של רנו וסיברגבר והמציאה את הדגם המשמש היום. שיפורים אלו הפכו את הדרגנוע למקובל יותר בחנויות, בבנקים בתחנות רכבת עיליות ותחתיות.
כיום החברה העיקרית בתחום המדרגות הנעות היא החברה הגרמנית אורנשטיין וקופל (O&amp;K).
תכנון.
הדרגנועים המקוריים ברכבת התחתית של לונדון היו בעלי מדרכי עץ אולם דבר זה השתנה לאחר השרפה בתחנת הרכבת קינגס קרוס ב־1987. עם זאת יש מספר במקומות באנגליה ובניו יורק שבהם עדיין משתמשים במדרכי עץ.
נושא בטיחותי נוסף שעלה בשל מספר תאונות היה מספר החריצים בכל מדרך. מדרגות העץ היו בנויות מחריצים גדולים כך שלא פעם נתקעו בהם ההולכים עם נעלי עקב או עגלות. הקטנת החריצים חייבה מעבר לחומר קשיח יותר מעץ שיוכל לעמוד בעומס גם בפרופיל צר יותר, ולכן עברו לסוגי ברזל שונים.
דרגנועים חדשים יותר משתמשים במדרכי מתכת המועברים בלולאה. מספר דרגנועים במרכזי קניות הם בעלי מכסי זכוכית המאפשרים לראות את המנגנון. לרוב משתמשים במדרגות נעות בזוגות, שאחד מהם משמש לעליה והשני לירידה. אף על פי שמרבית הדרגנועים הם בקו ישר, ישנם מספר דרגנועים מעוקלים.
דרגנועים ספירליים תופסים הרבה פחות מקום מאשר דרגנועים רגילים. ניסיונות מוקדמים בהקמת דרגנועים כאלו נכשלו: אחד כזה נבנה על ידי רנו יחד עם ויליאם הנרי אסטון בתחנת רכבת תחתית בלונדון ב־1906 אולם התפרק כמעט מיד ומעט ממנו שרד. חברת החשמל של מיצובישי מפתחת דרגנועים ספירליים מאז שנות השמונים. אחד הדרגנועים הספירליים המפורסמים ביותר הוא במרכז הקניות פורום שופס בסיזר'ס פאלאס לאס וגאס.
שימוש.
כיוון תנועת הדרגנוע יכול להיות קבוע מראש (למשל, רק כלפי מטה), נשלט בצורה ידנית או משתנה בעזרת קלט מחיישן. ברוב המקרים מקובל להציב דרגנוע הנע בכיוון ההפוך בקרבת הדרגנוע הראשון כך שניתן יהיה גם לעלות וגם לרדת. אם קיים רק דרגנוע אחד וכיוונו קבוע, הכיוון לרוב הוא כלפי מעלה בהנחה שמי שרוצה לרדת ישתמש בקלות במדרגות הרגילות.
כאשר משתמשים בדרגנועים, מקובל כי אלו שמעוניינים לעמוד בו נעמדים בצד אחד ומאפשרים לממהרים לעבור אותם. מידת ההקפדה על הכלל משתנה ממקום למקום, למשל יותר מקפידים עליו במדרגות נעות ארוכות של תחנות רכבת תחתית מאשר בחנויות. יתרון נוסף של כלל זה היא האפשרות להימנע מהצורך ללכת בזיגזג. הכיוון שבו נעמדים איננו קבוע ואיננו קשור לכיוון הנסיעה בכביש: בלונדון, בוושינגטון די. סי. ובהונג קונג עומדים בצד ימין; בסינגפור ובאוסטרליה עומדים בצד שמאל; במונטריאול אסור ללכת על המדרגות הנעות בשל סיבות בטיחות אולם כלל זה איננו נאכף.
ישנם גם דרגנועים מיוחדים הכוללים מנגנון מיוחד המאפשר לנעול עגלת (ילדים/קניות) כך שהיא לא תגלגל, בין אם על ידי תפס של הידית (שמשתחרר אוטומטית) או על ידי עיצוב מיוחד של הגלגלים. מספר חנויות משתמשות במתקן מיוחד הדומה לרכבת הרים כדי להעביר עגלות במקביל לתנועת המשתמשים בדרגנוע.
בטיחות.
למרות תפוצת הדרגנועים, השימוש בהם יכול להיות מסוכן. במקומות רבים נאסר על שימוש בעגלות יד במעבר על המדרגות או איסור על ילדים מתחת לגיל מסוים לעלות בגפם. עיקר התאונות מתרחשות בקצוות המתקן, בעת העלייה או הירידה ממנו. לרוב מדובר על נפילה וחבלה אולם ידועים גם מקרי מוות, כמו המקרה שאירע ב־28 באוקטובר 2003, בו נמחץ פרופסור אמריקני למוות בתחנת רכבת ברומא כאשר הדרגנוע התמוטט והוא נשמט ממנו אל גלגל השיניים. במקרה אחר אדם שהתגורר בבוסטון מת לאחר שהברדס שלו נתקע בדרגנוע ב־21 בפברואר 2005. ביולי 2015 אישה בקניון בסין עלתה יחד עם ילדה על הדרגנוע. כאשר הגיעו לקצהו, לפתע נשמטה הקרקע תחתם. האם הצליחה להציל את ילדה, אך לא את עצמה. נכון לעשור השני של המאה ה-21, נהוג להתקין רעשנים המבשרים על קצה הדרגנוע לשימוש כבדי ראייה ולחצני עצירה בקצוות הדרגנוע ולאורכו במקרים של מדרכות נעות ארוכות.
בישראל.
בתחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון מותקנים 12 דרגנועים, שאורך כל אחד מהם 140 מטר והם נטויים בזווית של 30 מעלות. הדרגנועים מחולקים לשלושה מקטעים בעלי ארבעה דרגנועים מקבילים.
מיזמים עתידיים.
ב-20 תחנות בקו האדום של הרכבת הקלה בתל אביב מתוכננים בסך הכל כ-106 דרגנועים.
בתחנת הרכבת תל אביב - האוניברסיטה מתוכנן דרגנוע שיתחבר ישירות לקמפוס האוניברסיטה.
ונוס מווילנדורף
ונוס מווילנדורף הידועה גם בתור האשה מווילנדורף היא צלמית פרהיסטורית של אישה בגובה 11.1 ס"מ שנתגלה ב-1908 באתר מהתקופה הפלאוליתית העליונה סמוך לווילנדורף (Willendorf) בעמק הוואכאו שבאוסטריה, על ידי הארכאולוג יוזף סומבתי. הצלמית מגולפת באבן גיר אואוליטית מסוג שאינו מצוי באזור וצבועה באוכרה אדומה.
בבדיקה חוזרת של הסטרטיגרפיה באתר העריכו החוקרים שגיל השכבה הארכאולוגית שבה נמצאה הצלמית הוא כ-30,000 שנים לפני זמננו.
הצלמית לא נועדה כנראה להיות פורטרט ריאליסטי אלא אידיאליזציה של הגוף הנשי. הפות, השדיים והבטן התפוחה מודגשים מאוד, דבר המרמז על קשר חזק לפוריות. זרועותיה הזעירות מקופלות מעל שדייה, ואין לה תווי פנים ברורים. ראשה מכוסה במה שנראה כצמות מלופפות, או סוג של כיסוי ראש.
הכינוי המשווה בין צלמית האישה השמנה למדי עם הדמות הקלאסית של "ונוס" עורר התנגדות בקרב חוקרים בני זמננו. כך לדוגמה העיר כריסטופר ויטקומב כי הוא מבטא באירוניה בוז לתפיסת היופי הקדומה והיכולת הטכנית המוגבלת הניכרות בפסל, כמו גם לחוסר הצניעות של הדמות, שלא תאם את תפיסת הנשיות של ראשית המאה ה-20 (קישור). חוקרים מסוימים דחו את ההשערה כי הצלמית היא איקונין של האלה האם, האלה של אירופה הקדומה הפלאוליתית. יש הסוברים כי בהיותה שמנה היא ייצגה מעמד נכבד בחברת הלקטים-ציידים, ומלבד פוריותה הבולטת, היא הייתה יכולה להיות גם סמל לביטחון והצלחה.
רגלי הצלמית לא עוצבו כך שהיא תוכל לעמוד בעצמה. עקב כך משערים כי הצלמית נועדה להיות מוחזקת בידיים ולא רק להביט בה בלבד. ארכאולוגים אחדים טוענים שהיא שמשה כקמע למזל. אחרים העלו את ההשערה כי הצלמית נועדה להחדרה לפות, כסוג של כישוף שנועד להגביר את הפוריות.
ונוס מווילנדורף היא חלק מאוסף המצוי במוזיאון לתולדות הטבע בווינה.
מאז שצלמית זו נתגלתה וקיבלה את שמה נתגלו צלמיות דומות נוספות וצורות אמנות אחרות מאותה התקופה, המכונות כיום צלמיות ונוס.
איידק
איידק, או בשמו הלועזי המוכר יותר IDEC (ראשי תיבות של International Democratic Education Conference) הוא כנס בינלאומי של תנועת החינוך הדמוקרטי. הכנס מתרחש מדי שנה במקומות שונים בעולם, ללא ארגון מרכזי המארגן כנסים ובוחר מיקומים. בכל כנס נבחרים מארגני הכנס הבא. הכנס הראשון התקיים בשנת 1993 בבית הספר הדמוקרטי בחדרה, בישראל, ואורגן על ידי יעקב הכט, שלקח מאז חלק פעיל בכנס כמעט בכל שנה.
בשנת 2017, חוזרת מדינת ישראל לארח את הכנס בעיר חדרה ובגבעת חביבה, בשיתוף פעולה של ארגון ערי חינוך והמכון לחינוך דמוקרטי.
היסטוריה.
מאז 1993 התקיים כנס IDEC בכל שנה, למעט שנת 2001. באותה השנה נאלצו לבטל את התוכניות לכנס שמאורגן בשיתוף פעולה ישראלי-פלסטיני, ובמקומו התרחש אירוע קטן יותר בארגון ישראלי, בו השתתפו יהודים, ערבים, וגרמנים.
לאחר שקבוצה הסכימה לארגן כנס, הפרטים כולם נמצאים בידי אותה הקבוצה - תאריכים, משתתפים, מחירים, לינה, וסגנון הכנס. אורכו של הכנס משתנה מדי שנה - הכנס הראשון ארך יומיים, ולעומתו ארך הכנס ב-1997 שבועיים. תלמידים מבתי הספר המארחים כמו גם תלמידים אורחים לוקחים חלק פעיל בארגון הכנסים; הכנס בבית הספר סאנדס בשנת 1997 והכנס בטוקיו בשנת 2000 אורגנו כמעט לגמרי על ידי תלמידים.
מטרות הכנסים.
ישנן דעות שונות בנוגע למטרות הכנסים:
המטרה של כנס נתון מוכרעת על ידי בית הספר שמארח אותו.
רשימת כנסים.
להלן רשימה של כנסים שהתקיימו, הקבוצות שארגנו אותם, והמדינות שיוצגו בכנס:
דניאל גרינברג (מחנך)
דניאל גרינברג (באנגלית: Daniel Greenberg; 28 בספטמבר 1934 - 2 בדצמבר 2021) היה פרופסור אמריקאי לפיזיקה באוניברסיטת קולומביה. נמנה עם מייסדי בית הספר סדברי ואלי שבפריימינגהאם, מסצ'וסטס, בארצות הברית. גרינברג כותב טור בעיתון יומי. בעשורים האחרונים השתתף בכתיבתם ועריכתם של מספר ספרים על הדגם החינוכי של בית הספר.
(28 September 1934 - 2 December 2021),
ספרו "בית הספר סדברי ואלי: לגדול במקום אחר" (הוצאת המכון לחינוך דמוקרטי, 2002) תורגם לעברית.
מדרגות נעות
אביר על גלגלים
אביר על גלגלים (באנגלית Knight Rider) היא סדרת פעולה פופולרית משנות ה-80 של המאה ה-20 שהומצאה והופקה על ידי גלן א. לארסון, שודרה במשך כארבע עונות בטלוויזיה והפכה לסדרת קאלט. הסדרה מתמקדת במייקל נייט (Knight, אביר באנגלית), לוחם למען הצדק הנלחם נגד הפשע בעזרת מכונית משוכללת ובעלת בינה מלאכותית. הסדרה הפכה ללהיט ובעקבותיה הופקו מספר רב של סדרות על לוחם-פשע הנעזר בטכנולוגיה מתקדמת ו"פטנטים" כדי לתפוס פושעים.