הפולחן הביזנטי מתאפיין גם בצביון אדריכלי, אמנותי - איקונין, מוזיקלי - המוזיקה הביזנטית הליטורגית, תלבושות כהני הדת ומסורות אחרות שהתפתחו במהלך מאות השנים של קיומו.
באופן מסורתי קהל המתפללים עומד לאורך כל עבודת הקודש כשאיקונוסטאזיס מפריד בין ארון הקודש לבין ספינת הכנסייה. הקהל פעיל מאוד בפולחן, כורע ברכיים ומשתחווה תכופות, ומרגיש חופשי להתנועע בתוך הכנסייה במהלך עבודת הקודש.
באופן מסורתי הכמרים הבכירים והנזירים אינם מגלחים את שיערם ואת זקניהם.
כתבי הקודש - הביבליה הנוצרית - ממלאים תפקיד חשוב בפולחן, לא רק על ידי קריאה יומית אלא גם באמצעות ציטוטים מתוכם במהלך התפילה. כל שבוע נקרא כל מחזור התהלים, בעת הצום הגדול פעמיים בשבוע.
הצום הוא מחמיר לעומת המנהגים במערב. בימי הצום המאמין מוותר לא רק על אכילת בשר, אלא גם על דברי חלב ובימי צום רבים אינו אוכל אף דגים ויין ואינו משתמש בשמן בבישול.
הפולחן הביזנטי מקיים ארבע תקופות של צום: הצום הגדול, צום המולד, צום השליחים וצום הדורמיציון או של הבתולה הקדושה.
בנוסף במהלך השנה רוב ימי הרביעי והשישי הם ימי צום ובהרבה מנזרים מוסיפים גם את היום השני.
היסטוריה.
הפולחן המזרחי (וגם הפולחן הגאליקני במערב) התפתח מתוך שתי מסורות ליטורגיות קדומות:הפולחן האלכסנדריני במצרים והפולחן האנטיוכי בסוריה. באשר לשני פולחנים אלה הם התפתחו מהפרקטיקה של הכנסייה המוקדמת.
שורשי הפולחן הקונסטנטינופולי הם בפולחן האנטיוכי.
לפני שבישופות קונסטנטינופול הועלתה למעמד פטריארכיה בוועידה האקומנית השנייה בשנת 381, הייתה מקובלת בקרב נוצרי אסיה הקטנה הבכורה המשפטית של פטריארכיית אנטיוכיה.
עם הכתרתה של קונסטנטינופול על ידי הוועידה כראשונה במזרח, באמצעות ההצהרה כי "בישוף קונסטנטינופול יזכה במעמד הכבוד אחרי בישוף רומא; מכיוון שקונסטנטינופול היא רומא החדשה", הפולחן הקונסטנטינופולי הפך בהדרגה לתקן הזהב בכל מקום שנמצא תחת חסותה.
מכיוון שהפולחן הקונסטנטינופולי התפתח כסינתזה של שני פולחנים נבדלים:הפולחן הקתדרלי של קונסטנטינופול, הקרוי "אסתמטיקי אקולותיה" (סדרי השירה) מחד והטיפיקון המנזרי הארצישראלי של מנזר מר סבא שעל יד ירושלים מאידך, עבודת האל בפולחן זה היא מתוחכמת ומורכבת למדי.
בהמשך חלו בו התפתחויות נוספות, קשורות בעיקר בהשפעות מקונסנטינופול ומהר אתוס. הנזירות מילאה תפקיד חשוב בהתפתחות הפולחנים.
בקונסטנטינופול הועשרו המסורות הליטורגיות במידה רבה על ידי מנזר סטודיון, במיוחד במה שנוגע לשמירת הצום הגדול. התפתחה בעיר איקונוגרפיה וקאנון של דפוסים מסורתיים המשפיעים על האמנות הדתית של הנוצרים המזרחיים עד היום הזה.
התפתחות הליטורגיה הושפעה גם על ידי אירועים היסטוריים.
הפולמוסים הכריסטולוגי וה"טריניטרי" (בנוגע להשילוש) שבשלהי העת העתיקה) משתקפים בשירי ההלל לשילוש הקדוש המושמעים באקפוניות במהלך עבודת הקודש.
כתגובה להתקפה של נסטוריוס על תואר "יולדת האלהים" שניתנה לבתולה מרים, דווקא הגבירו הביזנטים את השימוש במונח זה בליטורגיה וכיום כמעט כל סדרת המנונים מסתיימת באחד המוקדש לכבודה, הקרוי "תיאוטוקיון".
כל הפולחנים הליטורגיים השתנו והתפתחו לאורך זמן. כשהושלמה הקנוניזציה של הקדושים החדשים, נכתבו המנונים חדשים; כשהתעוררו צרכים חדשים, הומצאו תפילות חדשות. הפולחן ניצל את העובדה שהמזרח הנוצרי אינו ריכוזי כל כך כמו המבנה הכנסייתי המערבי. נותר משום כך יותר מקום לגיוון, וביקורים של מאמיני כנסייה אחת בכנסייה אחרת הביא להפריה הדדית ולהעשרת שני הצדדים. על אף הדגש על המסורת, כולל הפולחן הביזנטי יסוד של צמיחה והתפתחות פולחנית, המשאיר מרחב לפרקטיקות מקומיות.
ליטורגיות.
המסורת של כנסיית קונסטנטינופול מיחסת את הישנה שבליטורגיות שלה לקדוש בזיליוס הגדול (וסיליוס) הקדוש (מת ב-379) שהיה מטרופוליט קיסריה שבקפדוקיה.
מסורת זו קיבלה אישור מעדויות כמה מחברים קדומים, מהם אחדים היו בני זמנו. מתקבלת כוודאות העובדה שווסיליוס הקדוש ערך רפורמה בליטורגיה של כנסייתו ושעם כל השינויים שעברה מאז, עבודת הקודש הביזנטית הקרויה על שמו היא בפרקיה הראשיים הליטורגה המחודשת שלו. ואסיליוס הקדוש עצמו מדבר בכמה הזדמנויות על השינויים שערך בליטורגיה בקיסריה ועדים בני זמנו מאשרים זאת.
מטרתו של ואסיליוס הייתה לייעל את השירות הקדוש ולהעניק לו יותר קוהרנטיות ואטרקטיביות בעיני קהל המאמינים. הוא פעל גם לרפורמה של הכמורה ולשיפור החיים המוסריים של הנוצרים.
הוא קיצר את העבודה הפולחנית וכתב בעצמו מספר תפילות חדשות.
היצירה החשובה ביותר המיוחסת לו היא "הליטורגיה של ואסיליוס הקדוש". בבסיסה נמצאת "הליטורגיה של יעקב הקדוש" ששימשה בזמנו את הנוצרים בקפדוקיה, וכן יסודות ליטורגיים מסוימים שנשמרו ב"חוקות השליחים".
במשך הזמן נפוצה הליטורגיה של ואסיליוס הקדוש ברחבי אסיה הקטנה ובסוריה. פטרוס הדיאקון מזכיר את הליטורגיה של ואסיליוס כ"נמצאת בשימוש על המזרח". עם זאת הפולחן הקופטי משתמש בליטורגיה אחרת, שגם היא מיוחסת לוואסיליוס, ואז ייתכן כי הערתו של פטרוס הדיאקון איננה מתייחסת בדיוק לליטורגיה של ואסיליוס הקדוש המשרתת את הפולחן הביזנטי.
מי שהמשיך בעבודה הליטורגית של ואסיליוס הקדוש היה יוחנן כריסוסטומוס (מת בסביבות 407) שכיהן בזמנו כפטריארך קונסטנטינופול. הוא כתב תפילות חדשות (וקצרות יותר) במסגרת הליטורגיה ומחוצה לה. הליטורגיה של יוחנן כריסוסטומוס היא צורת הליטורגיה השכיחה ביותר המשמשת את הפולחן הביזנטי בימינו.
אולם הליטורגיה של ואסיליוס וזו של יוחנן כריסוסטומוס כפי שידועות בימינו אינן משקפות בדיוק את הליטורגיה שהייתה נהוגה בתקופתם.
בנוסף בצום הגדול ביום ד וביום ששי מקיימים את "הליטורגיה של "המנחות המקודשות מראש" מיסודו של גרגוריוס הקדוש הגדול ("גרגוריוס הדיאלוג")
בימי הזיכרון לשליח יעקב, אחיו של ישו, משתמשים לפעמים בליטורגיה של השליח יעקב.
הליטורגיה.
המסורת הליטורגית הביזנטית מכירה כמה צורות של ליטורגיה כלומר עבודת האוכריסטיה, כשהשלוש מהן הנמצאות בימינו בשימוש הן:הליטורגיה של ואסיליוס הקדוש, הליטורגיה של הקדוש יוחנן כריסוסטומוס והליטורגיה של המנחות המקודשות מראש
הליטורגיה בדרך הרגיל אינה מתקיימת יום יום אלא בקתדרלות ובמנזרים הגדולים יותר. עם זאת רוב
הפארוכיות והמנזרים הקטנים מקיימים אותה בימי שבת, יום ראשון ובחגים הגדולים שבמהלך השנה.
כשהתפילה מנוהלת על ידי בישוף, הליטורגיה מקוימת בצורה נרחבת תוך הדר מיוחד. אף שגם טקסים אחרים מושפעים על ידי היותם מנוהלים על ידי בישוף, הליטורגיה היא המושפעת ביותר מכך.
עבודת הקודש היומיומית.
המחזור היומי מתחיל עם הערבית ומתקדם בתוך הלילה והיום בהתאם ללוח הבאה:
מקיימים את ה"טיפיקה" כשהליטורגיה אינה מתנהלת כסדרה, למשל כשהליטורגיה היא בערבית או כשאין ליטורגיה בכלל. בימים שבהם מקיימים ליטורגיה בשעתה הרגילה, מנהלים את הטיפיקה אחרי השעה השישית (או בשחרית, כשמקיימים ליטורגיה שחרית) ואת קריאה היומית של איגרות פאולוס והברית החדשה.
בימים ללא ליטורגיה או כשמקיימים ליטורגיה בשעת ערבית, מתנהלות הטיפיקה בצורה קצרה בהרבה, וזאת בין השעה התשיעית לערבית.
בנוסף קיימות "שעות ביניים" בשעה הראשונה, השלישית, השישית והתשיעית. מדובר בסדרי תפילות בעלי מבנה דומה ל"שעות" אך קצרים יותר, וניהולם משתנה לפי המנהג המקומי, בדרך כלל רק בימי הצומות של המולד, של השליחים, ושל הירדמות מרים בימים שבהם ה"הללויה" של הצום הגדול מחליף את קריאת "אלהים הוא האדון" בשחריות, לפי רצון מנהל הטקס בהיעדר הליטורגיה.
בנוסף לתפילות הפומביות האלה, קיימות תפילות פרטיות לנזירים ולמאמינים רגילים. במנזרים מסוימים, גם אלה נקראות בכנסייה. הן כוללות תפילות בוקר וערב ותפילות (הנקראות ברוסיה "קאנונים") הנאמרות בהכנה לקבלת האוכריסטיה".
המחזור השלם של התפילות מתנהל בדרך כלל אך ורק במנזרים, בקתדרלות וב "קתוליקונים אחרים (או ברוסית -"סובור"ים).במנזרים ובפארוכיות לפי המסורת הרוסית, שעות השלישית והשישית נקראות בעת ליטורגיית ההכנה - ה"פרותסיס" או "פרוסקומידיה"; במקרים אחרים, הפרותסיס מתנהל בשחרית, סיומם נשמט וה"ליטורגיה של הקטכומנים" מתחילה ישר אחרי הטרופריון שבתום הדוקסולוגיה הגדולה.
תפילת החצות מתקיימת נדיר בכנסיות פארוכיות פרט לליל השימורים של הפסחא כשהיא התפילה העיקרית בעת שמביאים את האפיטפיוס מן הקבר אל המזבח.
מקבצי תפילות.
השעות הקאנוניות השונות, מקובצות, בפרקטיקה הדתית, במקבצים, לפי שלושה זמנים עיקריים לתפילות היום:ערב, בוקר ובצהרים.
רוב המקבצים השכיחים הם כלהלן:
בליל השימורים.
בערבי החגים הגדולים ולפי מסורות מסוימות, בכל ימי ראשון, משתמשים בלוח הזמנים הבא. עם זאת ליל השימורים הוא בדרך כלל מקוצר, כך שאינו נמשך בפועל "כל הלילה" ויכול להימשך שעתיים בלבד; מצד שני, על ההר אתוס ובמנזרים מאוד מסורתיים, אחרי שירות זה באות "השעות" והליטורגיה יכולה להימשך לא פחות מ-18 שעות.
בערבי חג המולד, תאופניה והבשורה.
אם החג נופל ביום חול (או במסורת הרוסית, בכל יום - במקרה חג המולד ותאופניה), מנהלים את הערבית (עם הליטורגיה במרבית המקרים) מוקדם ביום ואז התפילה האחרונה הגדולה פועלת במידה רבה כפי שפועלת הערבית הגדולה בלילות השימורים של ימי הצום האחרים.
שחרית, תפילת החצות.
ספרים ליטורגיים.