פאול שימן (בלטבית: Pauls Šīmanis; 17 במרץ 1876 - 23 ביוני 1944) היה עיתונאי, עורך עיתונים בלטביה ואסטוניה ופוליטיקאי לטבי-גרמני, חסיד אומות העולם. כיהן כשר בממשלת לטביה וחבר הפרלמנט הלטבי ונודע במחויבותו לזכויות המיעוטים.
חייו.
קארל כריסטיאן תיאודור פאול שימן נולד בילגבה שבקורלנד, כיום לטביה ואז חלק מהאימפריה הרוסית. הוא בא ממשפחה עשירה ושמרנית. דודו תיאודור שימן היה תומך בולט והיסטוריון של האימפריה הגרמנית. שימן חונך בגרמניה ועבר את הכשרתו הצבאית בליטא. השקפותיו הפוליטיות היו ליברליות והפכוהו ליריב נחרץ של גרמניה הנאציונל-סוציאליסטית, של המרקסיזם-לניניזם ושל הסוציאליזם הסובייטי.
שימן התחיל את לימודיו בילגבה אך אביו שלח אותו לסיים את לימודיו באלברפלד . לאחר סיום לימודיו למד משפטים והיסטוריה באוניברסיטאות ברלין, מרבורג וקוניגסברג  (כיום קלינינגרד). הוא נאלץ לעזוב את לימודיו כשגויס לצבא האימפריה הרוסית. הוא שירת בקווקז ומאוחר יותר אומן בתור קצין בליטא. הוא חידש את לימודיו בשנת 1902 וכתב תזה לדוקטורט באוניברסיטה של גרייפסוואלד.
שימן נסע לאסטוניה והחל לעבוד כעיתונאי. בשנת 1903 התמנה לעורך הראשי של העיתון בשפה הגרמנית "Revalsche Zeitung" בטאלין. הוא היה אחד המייסדים של ההתאחדות הגרמנית (Deutscher Verein) באסטוניה. בשנת 1907 חזר ללטביה והפך לעורך הראשי של אחד העיתונים הגדולים בגרמנית בלטביה, "Rigasche Rundschau". עד 1914 פרסם יותר מ-600 מאמרים. לעיתים קרובות היה מעורב בפולמוס עם בלטים גרמנים שמרנים, על רקע דעותיו הליברליות ועל רקע רצונו להגן על מיעוטים.
במלחמת העולם הראשונה לחם שימן בשורות הצבא הרוסי, למרות שאחיו נלחם למען הצבא הגרמני. במהלך ההכנות למלחמה התנגד שימן למגמת ההסלמה, אבל צוטט באומרו "למלחמה אפשר להתנגד רק בתקופות של שלום". לאחר מהפכת אוקטובר עזב את הצבא וחזר לריגה הכבושה בידי הגרמנים. עם זאת, בשל דעותיו השליליות כלפי מוסד האצולה הגרמנית בליטא, ה-Livländische Ritterschaft, , גורש מהעיר. הוא הגיע לברלין, שם עבד בעיתונים "פרנקפורטר צייטונג" ו-"Preussische Jahrbücher". בברלין פרסם מספר מאמרים אנטי-בולשביקיים.
ב-1919 חזר לריגה ושב להיות עורך ה-"Rigasche Rundschau". הוא היה חבר הממשלה הזמנית הראשונה של לטביה העצמאית. מאוחר יותר הפך למנהיג המפלגה הדמוקרטית הבלטית הגרמנית (DDP) שכונתה לעיתים קרובות "המפלגה של שימן" והתפרסמה בנכונותה להאבק על זכויות מיעוטים, במיוחד בחינוך. שימן הוביל את קואליציית המפלגות הבלטיות הגרמניות במשך רוב התקופה שבין המלחמות. הוא נבחר לכל הפרלמנטים הלטבים (סאימה) עד הפיכת קרליס אולמניס ב-1934. בשנת 1927 הוצע לשימן להיות ראש הממשלה, אך הוא סירב. בשנת 1929 היה נציג לטביה בחבר הלאומים.
בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה הפעילו בלטים גרמנים לחץ על שימן להפסיק להגן על מיעוטים, בפרט יהודים. שימן המשיך בפעולתו והיה אחד התומכים המעטים בשלטון בזכויות היהודים, למרות ביקורת רבה מצד הגרמנים הבלטים.
שימן סבל משחפת בשנות ה-1930 וביקר לעיתים קרובות בדאבוס להתאוששות. בשנת 1930 ניצל אחד מביקוריו לפרסום מספר מאמרים נגד הנאצים. בשנת 1933 השתלטו תומכי הנאציזם על עיתונו, "Rigasche Rundschau," ושימן נאלץ לעזוב את העיתון. באוקטובר עזב את תפקידו בפרלמנט הלטבי בשל מצבו המידרדר והתיישב בווינה.
בשנת 1937 הקים שימן אגודה לידידות כלל אירופית, "Verband zur nationalen Befriedung Europas, "אשר ניסתה לאחד את כל קבוצות המיעוטים הגרמניות באירופה אשר לא היו נאציות. בווינה כתב מאמרים רבים, רובם פורסמו בפולנית בעיתון Der Deutsche in Polen ("הגרמנים בפולין"). עם זאת, מאמריו פורסמו גם בעיתונים אוסטרים רבי תפוצה. לאחר האנשלוס חזר לריגה. במהלך שנות ה-1930 הורע מצבו אך עם גבור איומי המלחמה והרעת זכויות המיעוטים סירב לעזוב את לטביה ופתח בקמפיין שנועד לעודד את הגרמנים הבלטים להישאר, שכן טען שהמדינה זקוקה להם.
בתקופת הכיבוש הסובייטי של לטביה בשנת 1940 לא הוגבל חופש הביטוי של שימן. בתקופת כיבוש לטביה על ידי גרמניה הנאצית, שימן היה מרותק לביתו. הוא לא ניזוק, ככל הנראה מכיוון שיריביו הפוליטיים עדיין העריכו אותו אך גם כי בריאותו התרופפה.
בשנתיים האחרונות לחייו, למרות שחפת חמורה ממנה סבל, הסתירו שימן ואשתו, בביתם בריגה יהודיה צעירה בשם ולנטינה פריימן. שימן מת בריגה ביוני 1944, פחות מארבעה חודשים לפני שהצבא האדום השתלט על לטביה, כולל ריגה, בשנית.
בשנת 2000, זמן רב לאחר מותם, העניק יד ושם לשימן ולאשתו את התואר חסידי אומות העולם.
ג'ון מאסטרס
ג'ון מאסטרס (באנגלית: John Masters; 26 באוקטובר 1914 - 7 במאי 1983) היה לוטננט קולונל בצבא בריטניה, אשר פיקד על בריגדת צ'ינדיטים במהלך המערכה על בורמה במלחמת העולם השנייה, אולם את עיקר פרסומו קנה כסופר. ספריו עוסקים ברובם בהודו תחת שלטון האימפריה הבריטית.
ביוגרפיה.
קרירה צבאית.
מאסטרס נולד ב-26 באוקטובר 1914 בעיר כלכותה שבהודו הבריטית, למשפחה בריטית בעלת עבר צבאי. הוא למד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, וב-1933 התגייס לצבא הודו הבריטית. הוא הוצב כחלק מרובאי גורקה, וביצע משימות סיור שונות בהודו. ב-1938 הוא הרג טיגריס בוגר בקרב פנים אל פנים, ובחלק הראשון של האוטוביוגרפיה שלו הוא מספר כי מאז כינו אותו הגורקה "הסאהיב שירה בטיגריס". ב-1939 הוא מונה לשליש גדודי, וב-1941 נשלח לעיראק והשתתף בקרבות בצרה במסגרת המלחמה האנגלו-עיראקית. לאחר מכן לחם גם במערכה בסוריה ובלבנון ובפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן. לאחר מכן עבר קורס לפיקוד ומטה, הועלה לדרגת מייג'ור והוחזר להודו כדי להשתתף במערכה על בורמה. הוא שולב במסגרת הבריגדה ההודית ה-111, שהייתה בריגדת צ'ינדיטים תחת פיקודו של ולטר לנטיין. הוא לחם עם הבריגדה במסגרת מבצע יום חמישי, וב-24 באפריל 1944 קיבל פיקוד עליה לאחר שלנטיין מונה למפקד הדיוויזיה ההודית השלישית במקומו של אורד צ'ארלס וינגייט.
ב-8 במאי השתתפו אנשיו בהקמת המעוז "בלקפול" בעורף הקווים של הצבא היפני הקיסרי. אולם באזור זה כבר היו כוחות יפניים מוכנים, וזמן קצר לאחר ההקמה כבר הרעישו היפנים את האזור. ב-25 במאי, לאחר שכל הניסיונות להגיש סיוע לצ'ינדיטים הנצורים נכשלו, התקבלה הוראה לפנות את "בלקפול". בכרך השני של הביוגרפיה שלו הוא מודה כי בעת פינוי הבסיס הורה לאנשיו לירות ב-19 חיילים שנראה היה כי אין להם תקווה והם רק יאטו את הנסיגה. לאחר פינוי הצ'ינדיטים מבורמה מונה לראש המטה של הדיוויזיה ההודית ה-19, שלקחה חלק חשוב בשלב האחרון של המערכה על בורמה. על שירותו הוענקו לו אות השירות המצוין ודרגת קצין במסדר האימפריה הבריטית. הוא שימש לזמן מה כמדריך צבאי, לפני שפרש מהצבא בדרגת לוטננט קולונל והיגר לניו מקסיקו שבארצות הברית.
קריירה ספרותית.
בארצות הברית הוא ניסה להקים חברה לטיולי הליכה בהרי ההימלאיה, אולם העסק נכשל, וכדי להשלים את הכנסותיו החל לכתוב רומנים היסטוריים. לאחר שהרומן הראשון שלו, "רצי הלילה מבנגל" ("Nightrunners of Bengal"), הפך להצלחה, החליט להפוך לסופר במשרה מלאה. יצירתו המפורסמת ביותר היא סדרת רומנים היסטוריים בת שמונה כרכים, המספרת את תולדותיה של משפחת סאבאג' הבריטית, אשר בניה משרתים בהודו. הסדרה עוקבת אחרי כל ההיסטוריה של השלטון הבריטי בהודו דרך דורות רצופים של בני המשפחה, אולם הספרים בסדרה לא פורסמו לפי סדר האירועים המתוארים בהם. בסדר כרונולוגי (אך לא על פי סדר הפרסום), הספרים הם: "קורומנדל!" (1955), "הרמאים" (1952), "רצי הלילה מבנגל" (1951), "הלוטוס והרוח" (1953), "רחוק, רחוק בשיא הפסגה" (1957), "מפגש בוואני" (1954), "אל חוף האלמוגים" (1962) ו"נושאי רומח ראבי" (1972). הסדרה מתוארת דרך עיניהם של השליטים הבריטיים, אך לא מתעלמת גם מנקודת מבטם של ההודים הנשלטים. אחד מספרי הסדרה "מפגש בוואני" העוסק בחלוקת הודו, אף עובד ב-1956 לסרט בעל אותו שם בכיכובה של אווה גרדנר. בשנת 1988 הפך גם "הרמאים" לסרט בכיכובו של פירס ברוסנן. בשנת 1960 הוא פרסם רומן נוסף בשם "ונוס מקונפארה", אשר בניגוד לקודמיו הדמויות הראשיות בו הן הודיות, ומשפחת סאבאג' לא ממלאת בו תפקיד (אם כי נרמז בספר שאחת מהדמויות השוליות היא אולי בת משפחה).
מאסטרס פרסם גם שלושה כרכים המהווים יחדיו את האוטוביוגרפיה הרשמית שלו. הכרך הראשון, פורסם ב-1956 ונקרא "חצוצרות וטיגריס" ("Bugles and a Tiger"), הכרך השני פורסם ב-1961 ונקרא "מעבר למנדלי" ("Road Past Mandalay"), והכרך השלישי פורסם ב-1971 ונקרא "בן הצליין" ("Pilgrim Son"). "מעבר למנדלי" הוא היחיד מבין ספריו שתורגם לעברית. הוא יצא לאור בישראל שנה לאחר מותו של מאסטרס ב-1984 בהוצאת מערכות. הוא פרסם ספרים נוספים, ובין היתר בולטת הטרילוגיה שלו העוסקת במלחמת העולם הראשונה ובהשפעותיה על החברה הבריטית. ספרי הטרילוגיה הם: "עכשיו, תודה לאל" (1979), "לב המלחמה" (1980), ו"על ידי הירוק של האביב" (1981). נראה שהוא תכנן להוציא טרילוגיה דומה גם על מלחמת העולם השנייה, והכרך הראשון שלה "איש מהמלחמה" פורסם ב-1983. הוא לא הספיק להשלים את התוכנית, ונפטר בסנטה פה ב-7 במאי של אותה שנה והוא בן 68. הגנרל הבריטי מייקל רוז הוא בנו החורג.
ק. אג'יתה