מלינה נאווה פרז (באנגלית: Melina Nava Perez; נולדה ב-9 במרץ 1979) היא מתאבקת ודוגמנית אמריקאית. היא מוכרת בעיקר בשל תקופתה בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיעה תחת שם הבמה מלינה.
בשנת 2000, פרז החלה בתהליך להפוך למתאבקת מקצועית, כשנרשמה לבית הספר הארד נוקס, כששנה לאחר מכן היא ערכה את הבכורה שלה בזירה. בשלהי שנת 2002, פרז לקחה חלק באודישן לעונה השלישית של תוכנית המציאות, Tough Enough, אך היא הודחה עוד בשלב הראשון. במרץ 2004, פרז חתמה על חוזה ב-WWE ונשלחה למתחם הפיתוח באותה התקופה, Ohio Valley Wrestling (OVW), שם היא תיפקדה כמנג'רית של ג'וני נייטרו וג'ואי מרקורי אשר נודעו בשם MNM. במהלך התקופה שלהם ביחד, השניים זכו שלוש פעמים באליפות הזוגות של ה-WWE, בנוסף לשתי זכיות של נייטרו באליפות הבין יבשתית. פרז החזיקה באליפות הנשים של ה-WWE שלוש פעמים ופעמיים באליפות הדיוות.
ביוגרפיה.
מלינה פרז נולד ב-9 במרץ 1979 בקליפורניה. פרז היא אמריקאית מקסיקנית והיא דוברת אנגלית וספרדית ברמת שפת אם.
קריירת דוגמנות.
פרז החלה את הקריירה שלה בדוגמנות במסגרת תחרויות יופי, כשזכתה בתחרות הוואין טרופיק של אנהיים. גופה של מלינה נצבע על ידי האמן מארק גרינוולט במהלך צילומי דוגמנות בשנת 2007, שבמסגרתם היא הצטלמה ביחד עם אליפות הנשים של ה-WWE, שבה החזיקה באותה התקופה.
דניאל מקליז
דניאל מקליז (באנגלית: Daniel Maclise; 25 בינואר 1806 – 25 באפריל 1870) היה צייר ומאייר אירי שעבד רוב חייו בלונדון, אנגליה.
ביוגרפיה.
מקליז נולד בקורק, אירלנד, בנו של אלכסנדר מקליז, עובד בעורות או סנדלר, שהיה בעבר חייל ביחידה ההרית הסקוטית. השכלתו של דניאל הייתה צנועה, אך הוא היה להוט לדעת על תרבות, אהב לקרוא ודאג להפוך לאמן. אביו, לעומת זאת, העביר אותו לעבוד בשנת 1820 בבנק של נינהאם, שם שהה שנתיים, לפני שעזב כדי ללמוד בבית הספר לאמנות בקורק.
בשנת 1825 נודע לו שסר וולטר סקוט נסע לאירלנד, ומקליז הצעיר, שראה אותו בחנות ספרים, הכין רישום בחשאי של האיש הגדול, אותו הפך לתחריט מאוחר יותר. ההדפס הזה הפך לפופולרי מאוד והוביל להזמנות רבות של דיוקנאות שאותם ביצע מקליז בעפרון.
חברים משפיעים שונים זיהו את היכולות והכשרון של מקליז, ודאגו לספק לו את האמצעים ללימודים בלונדון; אך הוא סירב לכל סיוע כספי, וחסך את הכסף בעצמו והגיע ללונדון ב־18 ביולי 1827. שם הוא הכין סקיצה של צ'ארלס ג'ון קין, השחקן, וכמו בדיוקנו של סקוט, הוא נוצר בליטוגרפיה ופורסם וקליז קיבל סכום כסף נכבד. הוא נכנס לבית הספר המלכותי באקדמיה בשנת 1828, ושם הוענקו לו הפרסים הגבוהים ביותר.
קריירה.
מקליז הציג לראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1829. בהדרגה הוא התחיל להתמקד באופן בלעדי בתמונות בנושאים היסטוריים, כשהוא מגוון מדי פעם עם פורטרטים - כמו אלה של לורד קמפבל, הסופרת לטיטיה לנדון, צ'ארלס דיקנס ואחרים.
בשנת 1833 הציג שתי תמונות שהגדילו מאוד את המוניטין שלו, ובשנת 1835 נבחר לעמית של האקדמיה, בה הפך לחבר מלא בשנת 1840. בשנים שלאחר מכן עסק בסדרה ארוכה של תמונות של דמויות, שנגזרו מהנושאים היסטוריים וכן מיצירותיהם של ויליאם שייקספיר, אוליבר גולדסמית' ואחרים.
הוא עיצב גם איורים לכמה מספרי חג המולד של דיקנס ועבודות אחרות. בין השנים 1830–1836 תרם למגזין פרייזר, תחת שם בדוי אלפרד קרוקיז, סדרת דיוקנאות של ידוענים ספרותיים ואחרים מאותה תקופה. אלה פורסמו לאחר מכן כגלריית הדיוקנאות מקליז (1871).
במהלך בנייתם מחדש של בתי הפרלמנט בלונדון בשנים 1834–1850 על ידי צ'ארלס בארי, הוזמן מקליז בשנת 1846 לצייר ציורי קיר בבית הלורדים בנושאים כמו צדק ואבירות.
בשנת 1858 החל מקליז את אחת משתי היצירות המונומנטליות הגדולות בחייו, "מפגש וולינגטון ובלוצ'ר לאחר קרב ווטרלו", על קירות ארמון וסטמינסטר. הציור התחיל בפרסקו, תהליך שהתגלה כלא יעיל. האמן רצה להתפטר מהמשימה, אך בעידודו של הנסיך אלברט, למד בברלין שיטה חדשה וחומרים חדשים לצביעה ולציור וביצע את הנושא ואת בן זוגו, הציור "מותו של נלסון", והשלים את הציור האחרון בשנת 1864.
העבודה האינטנסיבית שהקדיש ליצירות ההיסטוריות הגדולות האלו, השפיעה מאוד על בריאותו. הוא החל להתרחק מהחברה בה אהב להיות בעבר, החדווה והשמחה שלו נעלמו, וכאשר בשנת 1865 הוצעה לו נשיאות האקדמיה המלכותית הוא סירב לקבלה.
הוא מת מדלקת ריאות חריפה ב־25 באפריל 1870 בביתו בצ'לסי.
בשנת 1871 התפרסם ספר זיכרונותיו של מקליז מאת ידידו ויליאם ג'סטין אודריסול.
ארמון באקינגהם
Sony Pictures World Acquisitions
שיש קרארה
שרידי המושבה ההיסטורית בכפר מל&quot;ל
שרידי המושבה ההיסטורית שבכפר מל"ל הם מבנים ופריטים ששומרו מן המושבה הציונית שהוקמה במקום בשנת 1912, ונקראה במקור עין חי. בין השנים 1918–1921 נחרבו מבני היישוב פעמיים על ידי העות'מאנים ופורעים ערבים בהתאמה, אולם למרות הקשיים נבנה היישוב מחדש, בסך הכל שלוש פעמים, ובסופו של דבר התרחב ושגשג.
על אף החורבנות שחוותה המושבה בראשית דרכה, חלק מהמבנים העתיקים שרדו שנים רבות, ובראשית המאה ה-21 זכו לשימור כחלק ממיזם מוזיאון עין-חי שבכפר מל"ל.
ההיסטוריה של המושבה ההיסטורית כרוכה בהיסטוריה של ההתיישבות בארץ ישראל בשנים 1960-1910. היישוב היה בין מושבי העובדים הראשונים שהוקמו אי פעם, כאשר על פי הערכתו של דוקטור יואל פיקסלר, היה מושב העובדים הראשון בעולם הלכה למעשה כבר בשנת 1919, זאת אף על פי שלא הוכר ככזה באופן רשמי, והתואר מוענק לנהלל.
היסטוריה.
ניסיון ההתיישבות הראשון.
גלגולה הראשון של המושבה הציונית ההיסטורית החל בקיץ 1912 על ידי 12 חקלאים בני העלייה השנייה, שבנו חמישה צריפי פועלים גדולים על אדמות שהוקצו למושבה מטעם הוועד האודיסאי של תנועת חובבי ציון.
המושבה נוסדה על חורבותיו של יישוב עתיק. כ-1,300 שנים טרם זמנה היה זה יישוב ביזנטי-יווני ממנו נותרו שרידי בית בד תעשייתי. בהמשך הוקם על חורבותיו יישוב ערבי שכונה "אל חייא", חורבת הנחשים, שניטש בסופו של דבר בעקבות מחלת המלריה. באותה התקופה היה מקובל לקרוא ליישובים ציוניים בשם היסטורי עתיק שדומה ליישוב קדום שהיה בקרבת מקום, ולכן בשנת 1913 החליטו חברי המושבה ששמו יהיה עין חי, והיישוב נוסד כמושב פועלים.
בשנת 1914 כללה המושבה שטחים של כ-4,800 דונם. בתחילת השנה גובשו מספר תוכניות להרחבת המושבה ושינויים נוספים, כמו הפיכת המושבה למושב עובדים, אולם תוכניות אלו לא יצאו לפעול בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה. שינוי שכן יצא לפועל הוא שינוי שם המושבה לכפר מל"ל, לזכרו של משה לייב לילינבלום.
בשנת 1916 ניטשה המושבה בעקבות הקשיים לקיימה בתקופת המלחמה, ובשנת 1918 הרסו העות'מאנים את הצריפים שהיו במקום.
פיתוח החקלאות וחורבן שני.
בשנת 1919 גויס צוות חדש במטרה לשקם את המושבה וליישבה מחדש. למען המטרה התארגנה קבוצה חדשה של 18 מתיישבים, ביניהם שניים שהיו גם בגרעין המקימים המקורי של שנת 1912, והללו חזרו ליישב את כפר מל"ל, במטרה להקים במקום מושב עובדים על פי חזונו של אליעזר יפה. הם בנו את המבנים החדשים מסביב לבאר המים, שבשלב זה הייתה בעומק רב של 62 מטרים, מה שאילץ את המתיישבים לרדת לעומקה ולסנן את המים, בטרם יוכלו להעלות את הדלי מעלה עם חבל.
עם חידוש ההתיישבות, גידלו חבריו את המזון עבור עצמם, וכן עמלו על טיפוחם של גידולים שונים שיתאימו לפעילות חקלאית בכל עונות השנה, ובהם בין היתר שיבולת שועל, בקיה, מקשת אבטיחים, מכוורת דבורים וכרמי ענבים. בתקופה זו בנו החברים גם את בתי האבן הראשונים של היישוב, ואת המחלבה. במקביל הרחיב ארגון קק"ל את האדמות באזור שברשותו, ועד סוף שנת 1920 היו בבעלות קק"ל כ-1,250 דונם בשטחי כפר מל"ל.
ב-3 במאי 1921 נודע לחברי היישוב על פשיטה מתוכננת של פורעים ערבים על כפר מל"ל וכפר סבא, כחלק ממאורעות תרפ"א. חברי היישוב נמלטו לפתח תקווה, ובאותו הלילה הפושטים בזזו את שני היישובים והעלו אותם באש.
התפתחות והתרחבות המושבה.
לאחר המאורעות, התגוררו חבריו באופן זמני באוהלים בכפר סבא, ומדי יום הלכו לכפר מל"ל על מנת לשקם את יישובם. הם בנו ליד באר היישוב צריף משותף למטבח ולסוסים, ובנו מחדש את שלושת המבנים שחרבו - שני בתים עבור משפחות היישוב ובית שלישי עבור כל הרווקים, שהתחלף בהמשך ב-15 צריפים למגורי הרווקים. הפעם, בעת חידוש ההתיישבות, כבר הגיעו להתיישב 40 משפחות, שעמלו להגדיל את המושב ולבנות את תשתיות המחייה.
בשנותיו הראשונות של המושב היו הרפתות במרכז כלכלת היישוב, והחלב הובל מדי יום לתל אביב בעגלות. בשנת 1924 החלו חברי היישוב להפעיל קופה משותפת לחברי המושב, שלימים התפתחה לבנק עין חי, שסיפק שירותים בנקאיים למושבים.
בתקופה זו אחד מהמקומות המזוהים עם המושב היה חורשת הקזוארינות שניטעה בשנת 1924, שמראה הייחודי סימן את הדרך אל המושב, והייתה מקום מפגש מרכזי למשפחות היישוב.
למרות תכנונים עוד מראשית היישוב להקים במקום פרדס הדרים, התאפשרה נטיעתו רק בשנת 1930 כאשר חפרו במקום באר מים איכותית דיה. במקביל חובר היישוב לתשתיות חשמל וטלפון, ונסלל בין חורשת הקזוארינות כביש גישה מסודר אל המושב. בשנות ה-30 הפך פרדס ההדרים לענף החקלאי המרכזי בכלכלת היישוב, אולם היכולת לייצא את הפירות נפגעה משמעותית בתקופת מלחמת העולם השנייה. למרות הקשיים, המשיך היישוב להתפתח, וכן שודרגו הרפתות, שעדיין היו חלק חשוב מהכלכלה המקומית, ובמיוחד הורחבה המחלבה המקומית, שהפכה בשלב זה למחלבה אזורית של תנובה.