בעקבות הצלחת האלבום, סיימון ספג ביקורת על שהפר את החרם התרבותי על מדינת האפרטהייד בדרום אפריקה, לאחר ששהה במדינה לצורך הקלטת האלבום. המבקרים גינו את סיימון על כך שפגע בסולידריות של מאבק האמנים נגד המשטר הגזעני במדינה. בעקבות הביקורת החליט סיימון לתרום את כל הכנסות האלבום למען המאבק במשטר האפרטהייד.
רשימת שירים.
כל השירים נכתבו על ידי פול סיימון, למעט שירים שבהם צוין אחרת:
קישורים חיצוניים.
ביקורות
דו ויי
דו ויי (2 באוקטובר 1962 – 17 במאי 2020) היה שגריר סין בישראל. קודם לכן שירת כשגריר באוקראינה.
ביוגרפיה.
דו ויי נולד במחוז שאנדונג בסין. היה בעל תואר שני במשפטים.
ב-1989 החל לעבוד בתפקידי מטה במשרד החוץ של סין, בהם כסמנכ"ל המחלקה לתכנון מדיניות במשרד החוץ של סין. ב-1994 מונה לנספח בשגרירות סין באסטוניה ושימש בתפקיד זה עד 1997. חזר לסין ומילא תפקידים נוספים במשרד החוץ.
בין השנים 2016–2020 היה שגריר סין באוקראינה. במהלך כהונתו באוקראינה נפגש עם שר החוץ האוקראיני ואדים פריסטאיקו במאמץ להרחיב את מערכת היחסים בין המדינות. הוא היה אחראי לתוכנית סיוע טכני, במסגרתה העניקה ממשלת סין ציוד מיוחד לשירותי החירום הממלכתיים באוקראינה.
הוא הגיע לתפקידו כשגריר סין בישראל בפברואר 2020 ונכנס לבידוד בית של שבועיים עקב מגפת נגיף הקורונה. רק בתום הבידוד נפגש לראשונה עם אנשי משרד החוץ הישראלי. את כתב האמנתו הגיש לנשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין באופן וירטואלי בגלל התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
ב-12 במרץ פרסם בעיתון "ג'רוזלם פוסט" מאמר על ההתמודדות של סין עם מגפת הקורונה, שבו הודה על האהדה והתמיכה שהפגינה ישראל להתמודדות בסין והביע תקווה להידוק היחסים בין סין לישראל. את דבריו ליווה בציטוט ממסכת פסחים: "כל היישוב כולו תחת כוכב אחד יושב". דברים ברוח דומה פרסם גם בעיתון "ישראל היום". ב-15 במאי פרסמה שגרירות סין בישראל מחאה על ביקורו של מזכיר המדינה האמריקני מייק פומפאו בישראל, שבו ניסה לשכנע את ממשלת ישראל להגביל את מערכת היחסים עם סין.
ב-17 במאי 2020 נמצא ללא רוח חיים בדירתו בהרצליה פיתוח. לא היו סימני אלימות, ונראה כי סיבת המוות היא דום לב. מותו הוביל לתיאוריות קונספירציה לגבי סיבת מותו.
חיים אישיים.
דו ויי היה נשוי ואב לבן אחד.
כוורת חוזרת
כוורת חוזרת היה סיבוב הופעות של להקת כוורת שנערך החל מקיץ 1990 לאחר שהלהקה התאחדה לכבודו. אחת מההופעות הוקלטה ברדיו גל"צ, והיא הופעה שהתקיימה ב-4 באוקטובר 1990 בפארק הירקון בתל אביב ונקראה "כוורת נפרדת", והייתה האחרונה בסבב הופעות הנ"ל. בנוסף סיבוב ההופעות הונצח בסרטו הדוקומנטרי של צבי שיסל, "כוורת - תמונות מחיי הלהקה". הסרט יצא בשנת 1992 וכן הופץ בקלטת וידאו, ובשנת 2013 ראה אור לראשונה על גבי DVD. במופעים אלו צפו יותר מ־100,000 אנשים.
בג&quot;ץ ברמן
בג"ץ ברמן (בג"ץ 3/58 - יונה ברמן, ואח' נ' שר-הפנים),שנידון בבית המשפט העליון בשבתו כבית המשפט הגבוה לצדק בפני השופטים משה זילברג, יואל זוסמן ואלפרד ויתקון הוא החלטה שניתנה ב-1958 בעתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי יונה ברמן בשאלת ניתוקה של נחלת יצחק מעיריית תל אביב כדי להסתופף בצלה של המועצה המקומית גבעתיים.
רקע.
נחלת יצחק היא שכונה במזרח תל אביב שהוקמה בשנת 1925 מזרחית לנחל איילון, על ידי קבוצת יהודים שבאו מקובנה.(העיר השנייה בגודלה בליטא) השכונה סמוכה לשכונות ביצרון ורמת ישראל.
שאלת ניתוקה של שכונת נחלת יצחק מעיריית תל אביב יפו הייתה שנויה במחלוקת במשך שנים רבות. בשנת 1956 כתבו חברי ועד השכונה מכתב לשר הפנים בצירוף עצומה חתומה על ידי 491 איש, ובה הדרישה להתנתק מעיריית תל אביב ולהסתופף בצילה של המועצה המקומית גבעתיים. בעקבות עצומה זו החליט השר ישראל בר יהודה למנות ועדה לבדיקת הנושא בהתאם לפקודת העיריות.
לאחר קיום דיונים שונים בוועדה זכתה ההצעה "לנתק שכונת נחלת יצחק מתל אביב לאלתר" ובנוסח זה התקבלה המלצת הוועדה שחתמו עליה כגוף אחד, כל החברים הקיימים של אותה הוועדה (שספק יצגה נכונה את קהילת נחלת יצחק).
ביום 2.10.1957 הודיע משרד הפנים לעיתונות על החלטת השר לספח את השכונה לגבעתיים. כתוצאה מכך החלו להתארגן מתנגדי הניתוק, פעיליהם התחילו לאסוף חתימות. ביום 18.11.1957 נשלחה למשרד הפנים עצומה חתומה על ידי 182 איש. הסתבר כי בפרק הזמן שבין יוני 1956 ודצמבר 1957 החלה "עריקה" ניכרת ממחנה חסידי הניתוק למחנה מתנגדיו, וכי מספר מתנגדי הניתוק עמד על כמעט שני שלישים מכלל השכונה. למרות זאת, הוציא השר חתימה רשמית סופית להחלטתו לניתוק השכונה.
לאחר הניתוק עלתה השאלה אם נהג השר בדרך הנכונה, הרי הוא ידע קיומם של מתנגדים. לא רק שהוא לא הזמין אותם להשמיע את דבריהם אלא בפירוש התנגד לשמיעתם לאחר שהתדפקו על דלתי משרדו. כתוצאה מכך, הוגשה עתירה לבג"ץ כדי לחבר את השכונה חזרה לעיריית תל אביב.
הדיון.
טענות העותרים.
ככתוב בחוק בסעיף 5(1) של פקודת העיריות, לא יוכל שר הפנים להחליט על הצרה בשטחה של עירייה בלי לכנס ועדה שתדון ותברר בנוגע לחלקי העירייה שהושמטו ממנה. לאחר ששר הפנים מכנס את הוועדה וזאת דנה בעניין יכול השר להחליט בעניין כרצונו אף בלי התייחסות להחלטת הוועדה בעניין ולמרות זאת החוק מציין במפורש שהשר לא יכול לתת החלטה בעניין כזה עד שלא הוקמה וועדה שבחנה את היישובים הננטשים באופן מקיף. לפי טענות העותרים, הוועדה שכינס השר לא עשתה את עבודתה נאמנה והוועד שכונס שמטרתו הייתה לייצג את עמדת תושבי היישוב היה מטעה. השר פעל לא כחוק ולכן החלטותיו צריכות להתבטל ונחלת יצחק צריכה לחזור להיות תחת בעלותה של תל אביב.
בנוסף אחד מחברי הוועדה נפטר במהלך קיומה. חבר זה היה אחד משני הנציגים שאינם פקידים ממשלתיים שחובה לכלול על פי חוק בוועדה מסוג זה.
טענות המשיבים.
אין במטרתה של הוועדה שמונתה בידי השר וקל וחומר שאין בחובותיה לשמוע לקולם של תושבי היישובים שהוצאו מתחום העירייה, תפקידה הוא לשקול אינטרסים שונים של גורמים מעורבים ולהחליט בעניין. בנוסף, באותו זמן נחתמה עצומה בידי 491 תושבים (שמהווים כמחצית מהתושבים ורוב מן התושבים בעלי היכולת לחתום על עצומות), כלומר באותו זמן היישוב היה בעד התנתקות מרשות תל אביב. לשינוי הדעה של תושבי היישוב אין קשר להחלטותיו ותפקודו של השר ושל הוועדה.
פסק הדין.
בעניין דנו שופטי בג"ץ במספר שאלות, מבניהן השאלה החוקית של הלגיטימציה של שר הפנים להחליט בעניין שאלת ניתוק שכונה מעירייה מבלי לתת למתנגדי ההחלטה לעתור לוועדה שתייעץ לו.
במילותיו של השופט זילברג:
"השאלה היא, אפוא, אם אמנם נהג השר כדרך שחייבים לנהוג אלה העומדים לפגוע במעמדו של האזרח? סבורני, שלא! כי לאחר שהוא ידע יפה יפה על קיום המתנגדים, הנפגעים העתידים. לא זו בלבד שלא הזמין אותם להשמיע את דברם (מה שהוא, אולי, פטור היה לעשות), אלא אף בפירוש התנגד לשמיעתם, לאחר שהללו ממש התדפקו על דלתות משרדו. התנגדות פעילה זו עולה במיוחד מתוך המכתב שהובא בפסקא 8)ג) לעיל בו כתב השר לעורך־הדין מויאל, שביקש להת­ראות אתו בעניין החלטת הניתוק."
החלטה.
לאחר הדיונים הרבים, פסיקת בג"ץ בנושא הייתה ששר הפנים פעל שלא כחוק מפני שדחה את בקשותיהם של המתנגדים לניתוק להביע את בקשותיהם בפניו ושהחלטתו בנושא בטלה מהתאריך ט"ז בחשון תשי"ט (1958.10.3). כתוצאה מהפסיקה חזרה השכונה להיות תחת חסותה של עיריית תל אביב-יפו.
"אני מסכם אפוא ואומר שבנסיבות העניין שלפנינו לא היה מן הדין לדחות את בקשת המבקשים להתקבל לראיון אצל השר או אצל מישהו אחר מטעמו. מטעם זה — ומבלי להביע דעה על השאלות הכלליות שנתעוררו במשפט זה — מסכים אני לעשיית הצו לצו־החלטי.
לפיכך הוחלט לעשות את שני הצווים־על-תנאי החלטיים. המשיב ישלם, כהוצאות המשפט ושכר־טרחת עורך־דין (כולל), למבקשים בתיק 58/36 סך — 200 לירות, ולמבקשת בתיק 58/9 סך — 200 לירות."
ריפוי האישה הכפופה
ישו מרפא אישה כפופה הוא אחד הנסים של ישו בבשורות (לוקס יג: 17-10).
סיפור נס הריפוי.
ישו לימד באחד מבתי הכנסת בשבת, אשה שנכחה שם סבלה מנכות בעמוד השדרה, שנגרמה לה על ידי רוח רעה, ושגרמה לה אי יכולת לעמוד זקופה שנמשכה במשך שמונה עשרה שנה. כשראה אותה ישו, הוא קרא לה לעמוד ואמר לה: "אישה, החלצי מחולייך." ואז הוא הניח את ידיו עליה, ומיד היא הזדקפה, כלומר נרפאה ממחלתה באופן מיידי, והיא החלה להודות להלל ולשבח את אלוהים.
ראש בית הכנסת כעס מכיוון שישו ריפא בשבת, הוא אמר לציבור המתפללים, "יש שישה ימים המיועדים למלאכה, לכן בואו להירפא בימים ההם, ולא בשבת. "
ישו השיב לו ללנוכח כל קהל המתפללים בבית הכנסת:
כשאמר זאת, נכלמו כולם ובושו כל מתנגדיו, ושאר הנוכחים היו שמחים ומרוצים מכל הדברים הנפלאים שנעשו על ידי ישו.
פרשנות.
נס ריפוי האישה הכפופה קודם לסיפורי המשלים שסיפר ישו - למשל גרגיר החרדל ולמשל השאור שבהם מדמה ישו את מלכות אלוהים למשהו קטן ו"לא משמעותי לכאורה" שמתפתח והופך למשהו גדול מאוד. בסופו של דבר עתידה מלכות זו לגבור על כל השקרים והסילופים בעולם (במיוחד בהתייחס לצביעות דתית). ישו תמיד כעס על הצביעות של רבים ממנהיגי הדת ביהודה, באשר לפירושים שלהם על אופן שמירת השבת, וייחסו חשיבות גדולה יותר למילוי מצוות אנשים מלומדה, שלא מן התורה, מאשר לכיבוד חיי האדם ובריאותו.
מאורע דומה אירע כאשר ישו ריפא איש בעל יד יבשה (משותקת). גם אירוע זה התרחש בבית הכנסת בשבת וגם שם התעמת ישו עם הצביעות לגבי ריפוי בשבת .
דו ווי
טום טיפאני