יאקאב ולטנר (בהונגרית: Weltner Jakab; בודפשט, 6 בדצמבר 1873 – בודפשט, 18 באפריל 1936) היה פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי, יהודי-הונגרי, עיתונאי, סופר פוליטי, חבר האספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט).
ביוגרפיה.
ולטנר נולד במשפחה יהודית, התחנך בבית יתומים בשל מותו בטרם עת של אביו, שמו ולטנר שהיה פקיד רכבת. אמו הייתה אֶמָה רייניץ. לאחר שסיים שתי כיתות בחטיבת הביניים למד את מקצוע הנגרות. בשנת 1894 הצטרף לאיגוד המקצועי של הנגרים, לקח חלק פעיל בארגון עובדי העץ והיה מעורב גם בעבודת המזכירות של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP). בשנים 1896–1898 עבד באוסטריה ובגרמניה, שם בא בקשר עם הארגונים הסוציאל-דמוקרטיים. הוא למד כל הזמן והכשיר את עצמו לתחום העיתונאות והכתיבה. הוא הפך לסוציאליסט בווינה, שם היה עד להתפתחות המאבקים הפוליטיים של הפועלים הווינאים.
קריירה.
משנת 1896 היה חבר במועצה המפקחת של ה- MSZDP. באביב 1898 נקרא הביתה ממינכן וצורף להנהגת המפלגה יחד עם ארנה גרמי. הוא הופקד על ארגון המפלגה כמזכיר ומילא תפקיד זה עד 1905, אך נשאר חבר בהנהגה גם לאחר מכן ומילא תפקיד מכריע בעיצוב המדיניות המעשית של הסוציאל-דמוקרטיה בהונגריה. הוא ניצל את ניסיונו בתנועת הפועלים המקומית והבינלאומית בעיקר בתחומי הארגון, השכנוע, התעמולה, הכתיבה העיתונאית ועריכת עיתונים. ולטנר השתתף בקביעות בעצרות ובפגישות. נאומיו הענייניים, עושר מחשבתו וההצגה השנונה של דבריו הפכו את נאומיו למהנים. הוא כתב עלונים, מחקרים והפך לכותב מאמרים קבוע של נפסבה. במשך שנים רבות היה העורך של כתב העת המקצועי של ענף עובדי העץ, ונובמבר 1918 הפך לעורך האחראי של נפסבה. הוא הכין מחקרים וניתוחים רבים על המדיניות החברתית. העיקרון שלו היה שלפועלים צריך לכתוב בשפת הפועלים. הוא הגן על המשורר אנדרה אדי והפיץ את שירתו ואת האמנות ההונגרית המודרנית. הוא נכלא פעמיים בשל בפעילותו השכנוע והתעמולה פוליטית, שם קרא הרבה, כך שיכול היה בקלות לספק את התעניינותו הרחבה. כמו רבים מחבריו, הוא ראה בכלא "אוניברסיטה". הוא ייחס חשיבות מיוחדת למאבק למען חירויות דמוקרטיות וסוגיות שונות של מדיניות חברתית.
ב־7 ביולי 1904 נשא לאישה בבודפשט את קטלין הַבֶּר, בתם של מור הבר ובטי גולדשטיין. הם התגרשו לאחר מספר שנים לא רב. ב־16 במרץ 1907 וולטנר התחתן עם מריה פזקש, בתה של יוליאנה פזקש.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא אימץ בהדרגה את העמדה הפציפיסטית. הוא לקח חלק ביוזמות השלום של ה- MSZDP. ב־29-30 במאי 1917 השתתף בוועידת השלום הסוציאליסטית הבינלאומית בסטוקהולם כחבר המשלחת ההונגרית, בין היתר יחד עם ארנה גרמי, מנו בוכינגר וז'יגמונד קונפי. הוא היה חבר במועצה הלאומית ההונגרית במהלך המהפכה האזרחית-דמוקרטית (מהפכת החרציות) ב־1918. כתוצאה מהמהפכה, האווירה הציבורית ואירועי החוץ תמך ולטנר באישור של שיתוף הפעולה הזמני עם הקומוניסטים. ב־21 במרץ 1919, ולטנר היה אחד החותמים על חוק האחדות שהכריז על איחוד שתי מפלגות הפועלים והכין את ההכרזה על הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. במהלך הדיקטטורה הפרולטרית הוא לא קיבל על עצמו שום תפקיד ממלכתי או של ביטחון הלאומי, אך על סמך עמדותיו וחבריות בפורומים רבים, הוא היה אחת הדמויות המובילות ברפובליקה הסובייטית. הוא דאג לאחריות של מערכת העיתון הרשמי של הבוקר, הנפסבה, והיה לנשיא איגוד העיתונאים. ב־2 במאי 1919 הצטרף למאמץ הגיוס של הרפובליקה הסובייטית בזמן קריטי זה עבורה. עם זאת, מתח ביקורת על הדורסנות הדיקטטורית על גבי עמודי הנפסבה: "צריך להכות באכזריות את הבורגנות כמעמד, אבל אני מגנה בתוקף את אלה שפועלים באלימות נגד חלקם. הם יתרמו למהפכה ולתחושה המהפכנית אם יתנהגו בהומניות, ללא ברבריות."
בשבועות המשבר של יולי הוא ניהל מטעם המועצה הממשלתית משא ומתן עם נציגי האנטנט. כעורך האחראי של הנפסבה הוא נאלץ לברוח לאחר נפילת הרפובליקה: "אדוני העורך, יאקאב/ נשבור את צווארך ...", שרו יחידות הטרוריסטים הלבנים של העוצר מיקלוש הורטי. תחילה התיישב בווינה, שם שהה כמעט חמש שנים, מלבד מספר חודשים בארצות הברית ואז עבר לצ'כוסלובקיה. הוא לא הצטרף לשום קבוצה פוליטית, הסתפק בחיים אזרחיים ולא התבטא בפומבי נגד זוועות השלטון נגד הסוציאל-דמוקרטים בהונגריה. בשנת 1924, לאחר מתן צו חנינה, הוא היה בין הראשונים שחזרו להונגריה. לאחר שחזר הביתה, הצטרף לעבודת העריכה של הנפסבה. הוא הועמד לדין בגין פעילותו תחת הרפובליקה, אך בשנת 1929 קיבל חנינה מהורטי. בבחירות של 1931 נבחר לפרלמנט והצליח לשמור על המנדט שלו גם בבחירות של 1935. כבר בשנת 1931 קיבל שוב את תפקיד העורך האחראי של הנפסבה ונשאר בתפקידו זה עד מותו.
הוא תרגם אחדות מכתביהם של קארל מרקס וקרל קאוטסקי. ולטנר נפטר מסרטן הלבלב ב־18 באפריל 1936.
ספרות.
בשפת המקור:
בתרגום לעברית:
Trivial Pursuit
Trivial Pursuit (בתרגום חופשי לעברית: מרדף טריוויאלי) הוא משחק לוח קנדי, המיוצר על ידי חברת הסברו בו הזכייה נקבעת על סמך יכולת השחקן לענות על שאלות בנושאי ידע כללי ושאלות בנושאי תרבות פופולרית.
כל שחקן בתורו מטיל קובייה ומתקדם לפי תוצאת הקובייה לאורך אחד המסלולים האפשריים על לוח המשחק. צבע המשבצת עליה השחקן נוחת קובעת את סוג השאלה עליה השחקן צריף לענות כאשר השאלה עצמה נבחרת מתוך ערימת כרטיסים כאשר בכל כרטיס יש שש קטגוריות המיוצגות בצבעים שונים:
עבור כל תשובה נכונה מקבל השחקן טריז מפלסטיק אותו ניתן לחבר לחייל של השחקן. השחקן שמנצח במשחק הוא השחקן הראשון שמצליח להשיג את כל ששת הטריזים בצבעים השונים.
המשחק נוצר במקור ב-1979. לאורך השנים יצאו למשחק עשרות מהדורות שונות. חלק מהמדורות של המשחק מיועדות לשחקנים צעירים, אחרות מכילות שאלות הממוקדות בתקופות זמן ספציפיות, או שאלות בנושאים מסוימים בתחום התרבות הפופולרית (כמו מלחמת הכוכבים, שר הטבעות, וכו').
טובה (עיר)
טובה (בצרפתית: Touba) היא העיר השנייה בגודלה בסנגל אחרי דקר, עיר הבירה. היא מונה יותר מ-850,000 תושבים (נכון ל-2013) ונמצאת במרכז סנגל כחלק ממחוז דיורבל. טובה היא העיר הקדושה של המסדר המורידי ומהווה מוקד עלייה לרגל מיליונים. במקום קבור מנהיגה הרוחני, שייח' אמדו במבה. חשיבותה הדתית של העיר באה לידי ביטוי באתרים מרכזיים, חקיקה, הנהגה ועוד.
מקור השם.
השייח' אמדו במבה נתן את השם טובה למקום שהוא הגילוי הארצי של העץ הקוסמי ברקיע השביעי (ṭūbā בערבית), בנקודת המפגש בין האדם לאלוהיו. רק הנביא מוחמד עבר את הנקודה הזו, ועבור שאר המאמינים, במיוחד בזרמים הסופיים המיסטיים, העץ מסמל את הקרבה והגישה לאלוהים, לגן עדן ולנצחיות. לפי האגדה, העיר יוסדה במקום בו במבה חווה הארה, בו המלאך גבריאל נגלה אליו ואמר לו כי מתחת לעץ שהוא יושב יוקם מרכז רוחני אוניברסלי. בנוסף, הבטיח לו כי יום אחד כל העולם יחזור בתשובה במקדש זה. כיום, בנקודה הזו עומד המסגד.
היסטוריה.
השייח אמדו במבה ייסד את העיר טובה בשנת 1887 אך היא נותרה מקום קטן ומבודד יחסית עד למותו של אמדו במבה בשנת 1927. מאז חל גידול ופיתוח משמעותיים בעיר ובאוכלוסייה - מ-5,000 בתחילה ועד קרוב למיליון בעשור השני של המאה ה-21.
בשנת 1963 נחנך המסגד הגדול של טובה, אחד הגדולים באפריקה, שנבנה סביב קברו של אמדו במבה. בקרב הסופים נהוג לעלות לקבר קדושים ובעקבות כך הפכה טובה למרכז הדתי המקודש של המסדר המורידי.
השלטונות הצרפתים היו שותפים בהקמת העיר טובה. לאחר עליות ומורדות בקשר הצרפתי-מורידי, הצרפתים הבינו את הכוח הטמון בקשר איכותי וחיובי עם המורידים, ובמבה בראשם. בעקבות כך, זכו המורידים ביחס מועדף מהשלטונות ובמונופול על גידול הבוטנים במדינה. עניין שהסב להם כוח כלכלי רב.
גם לאחר עצמאות סנגל, לאופולד סדאר סנגור, נשיאה ראשון של סנגל, המשיך בקשר המיוחד עם האוכלוסייה המורידית. במשך ארבעים שנים, הוא תמך בהם ונתן להם זכויות מיוחדות, ובתמורה גייס אותם לאינטרסים שלו. כמו תמיכה פוליטית בעת בחירות.
גאוגרפיה.
טובה ממוקמת במרכז המדינה במחוז דיורבל, 184 ק"מ מזרחית מהבירה דקר. טובה היא עיר מישורית כמו האזור כולו, וגובהה הוא כ-46 מעל פני הים. הזמן המקומי הוא 0+GMT, שעתיים אחורה מישראל. העיר נבנתה סביב ה ולכן כל הכבישים מובילים למסגד הגדול וכל בתי המגורים ממוקמים מסביבו.
אקלים.
מזג האוויר בעיר הוא מדברי למחצה בעקבות קרבתו למדבר סהרה, מכיוון שטובה נמצאת במיקום שכמעט מפגיש בין שני סוגי אקלים שונים. דרומית לעיר מזג האוויר טרופי רטוב ויבש כאופייני לאזורים הקרובים לקו המשווה. מצפונה מזג האוויר משתייך לרצועת הסאהל, אזור מדברי-למחצה חם וצחיח (BSh) השוכן מדרום למדבר סהרה. סביבת טובה היא סוואנה טרופית והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא בסביבות 26.8 מעלות צלזיוס, אך משתנה מעט בכל חודש. החודשים הגשומים בעיר הם בין יוני לאוקטובר כשהמשקעים הגדולים ביותר הם בין יולי לספטמבר. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 490 מ"מ.
כמות המשקעים השנתית בטובה בחלוקה לחודשי השנה&lt;graph&gt;{
"version": 2,
"width": 400,
"height": 200,
"data": [
"name": "table",
"values": [
"x": 0,
"y": 0
"x": 1,
"y": 3
"x": 2,
"y": 0
"x": 4,
"y": 0
"x": 5,
"y": 3
"x": 6,
"y": 30
"x": 7,
"y": 105
"x": 8,
"y": 178
"x": 9,
"y": 139
"x": 10,
"y": 36
"x": 11,
"y": 3
"x": 12,
"y": 3
"scales": [
"name": "x",
"type": "ordinal",
"range": "width",
"zero": false,
"domain": {
"data": "table",
"field": "x"
"name": "y",
"type": "linear",
"range": "height",