במלחמת האזרחים שפרצה בקיסרות בשנת 192, בעקבות רציחתו של הקיסר קומודוס, צידדו יהודי ארץ ישראל במצביא ספטימיוס סוורוס, כנגד השומרונים שצידדו במתנגדיו, ולאחר שניצח את כל יריביו בשנת 193 הוא גמל להם על תמיכתם. סוורוס המשיך במגמת העיור של קודמיו, וייסד בשנת 200 את לוד (דיוספוליס) ובית גוברין (אלותרופוליס) לערים, וכך ארץ ישראל השלימה מהפך של מעבר לתחומים עירוניים.
בתקופת שלטונו של סוורוס הותר ליהודים לכהן במשרות פקידות ברחבי הערים בקיסרות. בני שושלתו הלכו אחריו והמשיכו את המדיניות האוהדת ליהודים.
קרקלה (211–217) ורבי יהודה הנשיא.
שיאו של תהליך זה הגיע בתקופתו של רבי יהודה הנשיא, שבזמנו שככה האיבה המסורתית לרומא, והוא פעל לשילוב עם ישראל במערך המִנהל הקיסרי הרומי. כמו כן, אין להתעלם מהשינויים הגדולים שקרו ברומא - עליית השושלת הסווראנית בשנת 193 סימלה שינוי תרבותי בקיסרות, כשלראשונה עלתה שושלת שמית שהחדירה לרומא את פולחני המזרח. מעצם טבעה הייתה השושלת החדשה אוהדת ליהודים. הסווראנים התירו ליהודים לכהן במשרות בפקידות הרומית, והם קיבלו אזרחות רומית כתוצאה מן החוקה האנטונינית של הקיסר קרקלה בשנת 212, שהעניקה אזרחות לכל תושבי הקיסרות שהיו בני חורין, ובכללן הזכות לאייש משרות ציבוריות. בתקופה זו נודעו יחסיו הטובים של מנהיג היהודים רבי מבית שערים, עם האימפריה הרומית בכלל והקיסר בפרט. רבי ריכז סמכויות רבות בידיו, וחתם את המשנה.
פטירתו של רבי וירושת בנו רבן גמליאל ברבי ונכדו רבי יהודה נשיאה עמדו בסימן משבר המאה השלישית, ויצרה אווירת משבר כלכלי פוליטי וחברתי. אך התערערות כוחה של האימפריה הביאה גם להחלשת האיסורים הישנים כמו הכניסה לירושלים. עם זאת, במאמצים משותפים של הנשיאות, שהחלה לאבד מכוחה, ושל חכמי הסנהדרין, ובעיקר רבי יוחנן וריש לקיש הטבריאניים, לא פוררה התקופה את החברה היהודית, אם כי סדקה בה וצלקה בה כהוגן, ולראיה שבעידן זה הונחה התשתית לעריכתו ולחתימתו של התלמוד הירושלמי, ביצירת התוספתא ומדרשי ההלכה, ועיבוד המסורות והפרשנות למשנה.
דיוקלטיאנוס (284–305 לספירה).
עם עלייתו של הקיסר דיוקלטיאנוס בשנת 284, האיש שהוציא את האימפריה מהמשבר, נערכו רפורמות מקיפות במינהל ובצבא הפרובינקיות. הנגב סופח לשטח הפרובינקיה סוריה פלשתינה, בעוד חלקי עבר הירדן: הבשן והחורן, עברו לשליטת הפרובינקיה ערביה פטריאה. כמו כן, נעשתה רפורמה מנהלית, הפיקוד על הלגיונות נלקח מן הנציב ונוצר תפקיד חדש בשם "דוכס פלשתינה" שעליו הוטל הפיקוד על הצבא שהוצב בפרובינקיה. וכן, הלגיון העשירי פרטנסיס הועבר מירושלים, והוצב מחדש באילה (מקום בקרבת עקבה המודרנית). בתקופה של מחצית המאה השנייה ותחילת השלישית, יהודים רבים החלו להגר מארץ ישראל לרחבי האימפריה הרומית ולעסוק במלאכה ובמסחר. וכך נבנו קהילות בדרום גרמניה ובספרד. יחסו של דיוקלטיאנוס ליהודים היה חיובי, בעוד שהוא רדף את הנוצרים. בתקופה זו עברה הסנהדרין לטבריה. פרישתו של הקיסר דיוקלטיאנוס בשנת 305 הייתה תחילתה של תקופות של מלחמות אזרחים וחוסר יציבות, כתוצאה מזה השלטון הרומי בארץ ישראל התרופף, והשומרונים בהנהגת בבא רבה שלטו במחוז השומרון המוגדל, כמדינה עצמאית לכל דבר אף שלא באופן רשמי.
סופה של התקופה הרומית ותחילתה של התקופה הביזנטית בארץ ישראל מתוקף, בדרך כלל, בעליה לשלטון של הקיסר קונסטנטינוס בשנת 324 לכלל האימפריה הרומית, תחת קיסר זה כוחה של הנצרות החל עולה כדת מועדפת, ואחר כך כדת המדינה בקיסרות הרומית.
אלן דלון
אלן דלון (בצרפתית: Alain Delon; נולד ב-8 בנובמבר 1935) הוא שחקן ואיש עסקים צרפתי-שווייצרי.
ילדותו ונעוריו.
אלן דלון נולד בפרבר של פריז בצרפת ב-8 בנובמבר 1935. הוריו התגרשו כשהיה בן ארבע וכל אחד מהם התחתן בשנית. הוא התחנך בפנימיה קתולית, אולם לימודיו בה הופסקו בגלל התנהגותו והוא עבר מספר מסגרות חינוכיות. בגיל 14 עזב את לימודיו ועבד תקופה קצרה בקצביה אצל אביו החורג. בגיל 17 התגייס לצי הצרפתי ושירת במלחמת הודו-סין הראשונה. דלון סיפר כי מתוך ארבע שנות שרותו בצבא, שהה 11 חודשים בכלא בגלל בעיות משמעת. בשנת 1956 שוחרר מן הצבא על רקע התנהגותו ושב לצרפת. מיד לאחר שובו עבד בעבודות מזדמנות כמלצר, סבל, ואיש מכירות. באותה תקופה התיידד עם השחקנית בריז'יט אובר (Brigitte Auber) וליווה אותה לפסטיבל הקולנוע בקאן שם החל בדרכו כשחקן.
קריירה מקצועית.
בעת ביקורו בקאן קיבל פנייה מצייד כישרונות של המפיק הידוע דייוויד או. סלזניק. הוא ניגש למבחן במה ולאחריו הציע לו סלזניק חוזה עבודה, בתנאי שילמד אנגלית. דלון חזר לפריז כדי ללמוד אנגלית, אולם לאחר פגישה עם הבמאי הצרפתי איב אלגרה (Yves Allégret), שכנע אותו האחרון להישאר ולעבוד בצרפת. לאחר שסלזניק הסכים לביטול חוזהו הציע לו אלגרה תפקיד בכורה בסרטו "Quand la femme s'en mêle". סרטו הבא, "Faibles femmes" (בישראל - "היום זו מחר אחרת"), הוקרן אף בארצות הברית, שם הפך להצלחה גדולה.
פריצת הדרך של דלון החלה בשנת 1960 עם הסרט "לעין השמש" ואחריו סרטים כמו "רוקו ואחיו", "הברדלס", "הטוליפ השחור", "הסמוראי", מר קליין ו"בורסלינו". בשנת 1961 הופיע לראשונה על במת התיאטרון במחזה "חבל שהיא זונה" ('Tis Pity She's a Whore) לצידה של רומי שניידר שהייתה מאורסת לו משנת 1959, לאחר שכיכבו יחד, שנה קודם לכן בסרט "קריסטין".
ב- 1965 הופיע בסרט הרולס רויס הצהובה לצידה של שירלי מקלין.
ב-1970 הופיע בסרט הפשע המעגל האדום בבימויו של זאן פייר מלוויל. דלון נחשב באותה עת לאחד הכוכבים הצרפתיים הבולטים, אך מסוף שנות השבעים ובמהלך שנות השמונים החלה הקריירה הקולנועית שלו לשקוע. בשנת 1997 הכריז דלון על החלטתו לפרוש ממשחק קולנועי, אך מאז שיחק בחמישה סרטים נוספים והרחיב את הופעותיו על הבימה בהצגה המצליחה "Les montagnes russes".
בשיא הצלחתו נודע גם הודות לדואט "פארולה, פארולה" (Paroles, Paroles), אותו הקליט עם הזמרת דלידה בשנת 1973, שהייתה בת זוגו באותה תקופה.
בשנת 1968 נקשר שמו של דלון לשערוריית כספים וסמים ושחיתות-בצמרת, לאחר שגופת שומר-ראשו נתגלתה במזבלה. לא הוגש נגדו כתב-אישום אך מעת לעת נתפרסמו שמועות על קשריו עם חוגי פשע בפריז.
דלון כמותג.
דלון היה אחד מכוכבי הקולנוע הראשונים שניצל את שמו כמותג בבשמים, משקפיים, שעונים, בגדים, שמפניה ועוד. מותג המשקפיים של דלון הפך פופולרי מאוד בהונג קונג לאחר שכוכב הקולנוע צ'או יון-פאט הרכיב משקפיים אלה בסרט "אויב המחר" בו שיחק בשנת 1986.
חיים תדמור
חיים תדמור (18 בנובמבר 1923 – 11 בדצמבר 2005) היה פרופסור ומייסד החוג לאשורולוגיה ולימודי המזרח הקרוב הקדום באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה.
תדמור נולד בשם חיים פרומשטיין בחרבין שבסין, שם התיישב אביו כסוחר פרוות טרם מלחמת העולם הראשונה. מוצאו של האב מקרים.
ב-1935 לאחר שאביו נפטר עלה עם אמו לארץ ישראל וסיים את לימודיו בגמנסיה העברית בירושלים. ב-1943 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית. במלחמת השחרור שירת בירושלים. בשנת 1950 סיים את עבודת המוסמך ולאחר מכן יצא להתמחות באשורולוגיה באוניברסיטת לונדון ובאוניברסיטת שיקגו, שם שהה מ-1954 עד 1957. עבודת הדוקטורט שלו שהגיש ב-1954 עסקה בכרונולוגיה של המזרח הקדום בתקופת המקרא תוך שילוב חקר המקרא ומקורות אשוריים.
ב-1958 החל להרצות באוניברסיטה העברית בחקר המקרא ובתולדות המזרח הקדום, וב-1965 ייסד את החוג לאשורולוגיה ועמד בראשו. בשנת 1993 יצא לגמלאות. במשך 35 השנים שעסק בתחום הפך את האוניברסיטה העברית למרכז בינלאומי לחקר מסופוטמיה ותולדות המזרח הקדום. החוג לאשורולגיה משך תלמידים מהארץ ומחו"ל.
כגולת הכותרת של מחקריו נחשבות עבודותיו על הכתובות של תגלת פלאסר השלישי, מלך אשור, שנחשבו קשות ביותר להבנה ופירושו לספר מלכים ב' בסדרת Anchor Bible, שכתב עם מרדכי כוגן. כן ערך את הכרכים האחרונים של האנציקלופדיה המקראית.
בשנת 1985 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, וכיהן כסגן נשיא האקדמיה מ-1996 עד 2004. הוא נבחר לעמית כבוד של האקדמיה האמריקנית ללימודי היהדות ושל החברה האמריקנית למזרחנות, וכן זכה להוקרה מהאקדמיה הסינית של מחוז הולדתו. בשנת 2000 הוענק לו פרס רוטשילד על מפעל חייו.
זכה בחייו לשני קובצי כבוד של מאמרים (Festschrift), שהשני בהם הוקדש גם לאשתו הארכאולוגית, מרים תדמור. לבני הזוג תדמור שני ילדים: דוד ונעמי.
ארכיונו האישי הופקד בספרייה הלאומית על ידי אלמנתו בשנת 2008, הוא שמור במחלקת הארכיונים של הספרייה.
אנטון פרידריך בישינג
אנטון פרידריך בישינג (גרמנית: Anton Friedrich Büsching; 27 בספטמבר 1724 - 28 במאי 1793) היה גאוגרף גרמני שכתב ספרים רבים בתחום, החשובים שבהם עוסקים בגאוגרפיה של אירופה.
בישינג נולד בעיר סטאדהאגן (Stadthagen), כ-40 קילומטרים ממערב להנובר. בשנת 1748 קיבל מינוי של מורה פרטי אצל משפחת de Lynars ונסע אתם לסנקט פטרבורג. בשנת 1748 הוא עבר לקופנהגן.
בשנת 1754 הוא החל את עבודתו באוניברסיטת גטינגן ובשנת 1757 התמנה לפרופסור.
בשנת 1761 הוא עבר לסנקט פטרבורג והיה בין מקימי בית הספר החדש ליוצאי גרמניה הגרים בעיר. הוא פעל להזמנת מורים גרמנים בולטים, למשל יוהאן בקמן. בשנת 1765 הוא חזר לגרמניה ושנה לאחר מכך התמנה למנהל " Greyfriars Gymnasium " - בית הספר הידוע בברלין.
הספר הידע שלו, "Erdebeschreibung", הוקדש לגאוגרפיה ו-7 פרקים פורסמו בשנים 1761-1754.
מלבד גאוגרפיה, עסק גם בתחומים נוספים ביניהם היסטוריה ופילוסופיה.
סווסטיקה
אשליות אופטיות