לרוב האקט הראשוני של כניסה למרחב הפרטי של אדם אחר שאינו מוכר ליוזם מלווה במבוכה והרגשת חוסר שייכות וניכור. תחושות אלו מודגמות פעמים רבות בסצנות אופייניות בסרטים רומנטיים. שלב הביישנות שלפני אמירת משפט ההתחלה מלווה לעיתים בקשר טרום-מילולי בין הצדדים, המתבטא במבטים, חיוכים והתנהגות המיועדת ליצירת רושם ראשוני.
מנוואטו-ונגנאוי
מנוואטו-ונגנאוי (באנגלית: Manawatu-Wanganui) הוא חבל בחלקו הדרומי של האי הצפוני של ניו זילנד המשתרע על שטח של 22,206 ק"מ רבוע ומתגוררים בו 226,100 תושבים. החבל נקרא על שם שני הנהרות הגדולים הזורמים לאורכו - מנוואטו בדרום החבל, וונגנאוי, הנהר הארוך ביותר בניו זילנד שניתן לשוט לכל אורכו, בצפון החבל. בחלקו המזרחי של החבל מצויים הרי הגעש רופאהו, רנגיטיקי וונאגנואי.
כשביעית משטחו של החבל שייך לפארקים לאומיים או לשמורות טבע, ביניהם הפארק הלאומי טונגרירו שהוא הגדול ביותר בחבל מנוואטו-ונגנאוי והפארק הלאומי הראשון שהוכרז בניו זילנד. בעבר היה רוב שטחו של החבל מכוסה ביערות אך עם התרחבות ההתיישבות הארופאית באזור, במהלך המאה ה-19, נכרתו שטחי יער נרחבים לטובת תעשיית העץ ובשטחים הפתוחים נעשה שימוש כשטחי מרעה לכבשים. כיום נעשה מאמץ לשקם שטחי יער בחלקים שונים של החבל, בעיקר בתחומי שמורות הטבע והפארקים הלאומיים.
חלוקה מנהלית.
מבחינה מנהלית החבל מחולק לשבע רשויות אזוריות: שישה מחוזות ועיר אחת. את המחוזות רנגיטיקי, רואפהו וטררואה מנוואטו-ונגנאוי חלוקת עם כמה מהחבלים השכנים שלה. בנוסף, כ-30% ממחוז סטרטפורד שבחבל טראנאקי מצויים גם הם בתחומי החבל.
עושים זיכרונות
עושים זיכרונות (באנגלית: Makin' Memories) הוא שמו של סרטון קצר המהווה למעשה סרטון של תמונות (מספר התמונות בסרט פחות מ-24 תמונות לשנייה כמקובל בסרטים ולכן אין מדובר בסרט רציף) וכן שמו של שיר הנושא של סרטון זה. הסרט הוצג באולם הכניסה לאולם הקולנוע התלת ממדי של ביתן הדמיון! בפארק השעשועים אפקוט שבדיסניוורלד בראשית שנות ה-80, החל מפתיחת המתקן. הביתן הופעל בתמיכת חברת קודאק, ועל כן שיר הנושא כלל תרמיזים רבים למוצרי החברה.
השיר נכתב על ידי האחים שרמן ואורכו 9 דקות - כאורך הסרט. תמונות הסרטון הוקרנו בסנכרון עם מילות השיר. הסרטון מציג את ההיסטוריה של הצילום מבחינה טכנית ואמנותית.
בגרסתם המקורית מילות השיר הסתיימו במילים: - "והזיכרונות לא ידהו..." ואולם בשל חשש של עורכי הדין של חברת קודאק מתובענה ייצוגית כנגד החברה על כך שהשיר מהווה למעשה הבטחה שהתמונות של חברת קודאק לא ידהו (בעוד שבפועל יש דהייה), שונו מילות השיר ל- - "ימים טובים יופיעו שוב..."
יגאל שוורץ
יגאל שוורץ (נולד ב-17 באוגוסט 1954) הוא פרופסור מן המניין לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מאז 2007 עובד גם כעורך ספרות בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
ביוגרפיה.
שוורץ נולד בשנת 1954 בישראל, בן לקטרינה ובלה, ניצולי השואה מהונגריה. המשפחה התגוררה בבית ששכן בלב פרדס גדול (פרדס גוט) במזרחה של רמת גן, ליד כפר אז"ר. שוורץ למד בבית הספר היסודי "ארנון" ברמת גן, בפנימייה הצבאית שליד גימנסיה הרצליה ובתיכון "בליך" ברמת גן. מכיתתו יצאו גם הפרופסורים לספרות ישעיהו שן (אוניברסיטת תל אביב) ודוד פישלוב (האוניברסיטה העברית).
דחה בשנה את שירות בצה"ל, ובתקופה זו עבד עם חבורות רחוב בנתיבות. לאחר השירות בצה"ל החל ללמוד ספרות ולשון עברית, יחסים בינלאומיים ובלשנות באוניברסיטה העברית. במקביל ללימודיו לתואר ראשון ושני ניהל את בית עגנון ולימד בגימנסיה רחביה.
ב-1985, כשסיים את לימודי התואר השני, מונה לעורך בהוצאת כתר - תפקיד שבו כיהן עד 1994. לפני בואו פרסמה הוצאת כתר בעיקר ספרות עברית שהתמקדה בסופרים קנוניים דוגמת אהרן אפלפלד ועמוס עוז. שוורץ ייסד את סדרת "צד התפר" שהוציאה לאור ספרים מאת סופרים שוליים יותר או לא מוכרים. חלקם נתפרסמו מאוחר יותר - לדוגמה - יואל הופמן, אברהם הפנר וצרויה שלו.
שוורץ כתב את עבודת הדוקטור באוניברסיטה העברית בהנחיתו של פרופ' גרשון שקד, שראה בו את תלמידו החשוב ביותר וממשיכו, בנושא: "אמנות הסיפור של אהרון ראובני" בשנת 1989.
בשנת 1998, משגרשון שקד פרש לגמלאות, מונה יגאל שוורץ לתפקיד ראש החוג לספרות באוניברסיטה העברית. בשנת 2000 עבר למחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון, והפך אותה לחוג לספרות הגדול ביותר בארץ, מבחינת מספר התקנים האקדמיים ומספר הסטודנטים. בשנות התשעים ערך עם צרויה שלו את כתב העת "אפס שתיים", שפסק מלהופיע.
שוורץ עמד בראש המחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון. הוא ראש מכון הקשרים לחקר הספרות והתרבות היהודית והישראלית באוניברסיטה. כמו כן הוא ערך כתב העת "מכאן" לחקר הספרות העברית, את סדרת הספרים העיוניים "מסה קריטית", והיה יועץ להוצאת כתר. הוא עורך שותף של כתב העת האלקטרוני BGU (Israel) Review. שוורץ ערך למעלה משלוש מאות ספרי פרוזה ועיון. בנוסף כתב עם בתו זהר ספר ילדים בשם "ממה באמת עשוי הירח" (2010).
שוורץ נשוי בשלישית, והוא אב לשני בנים ובת מנישואיו הקודמים. בעבר התגורר בנווה שלום, והיום הוא גר באופקים. שוורץ חבר במועצה הציבורית של ארגון "בצלם".
קישורים חיצוניים.
על כתביו:
ארטס אנד קרפטס
ארטס אנד קרפטס (באנגלית: Arts and Crafts, 'אמנות ואוּמנות') היא תנועה אמנותית שהתפתחה בבריטניה במאה ה-19. בראש התנועה עמד צ'ארלס רוברט אשבי. יחד איתו פעלו שלושה אדריכלים ומעצבים, אאוגוסטוס פוּגִ'ין, ג'ון ראסקין וויליאם מוריס, אשר התנגדו לייצור רהיטים במכונות משום שהוא ירוד והופך את המעצב למכני בעצמו ואין שמירה על האמנות.
התנועה יצאה נגד הקישוט המוגזם באותה תקופה ודיברו על חזרה לעבודה בגילדות כמו בימי הביניים.
מטרתם הייתה לעמוד כקבוצת לחץ כנגד רמתו הירודה של העיצוב התעשייתי, להגן על המעצב, על מעמדו וזכויותיו, ולשמור על סטנדרטים גבוהים של איכות וצורה.
הם בחרו במילה "גילדה" כי היא נתונה בהקשר של המבנה החברתי בימי הביניים, שבהם הוענקו כבוד ועצמאות לבעלי המלאכה והאמנים במסגרת הגילדה.
המחלוקת המרכזית שהועלתה בנוגע לתנועה הייתה שה"ארטס אנד קרפטס" מנסה להחזיר את השעון אחורנית, ושהיא אינה יכולה להיות מעשית בחברה מודרנית, אורבנית, צרכנית ומתפתחת.
למרות מחלוקות מסוג זה, חלחלה התנועה ונפוצה באירופה. ההבדל בין ה"ארטס אנד קרפטס" האנגלי לבין זה שהתפתח בארצות הברית היה טמון במחיר המוצרים. התנועה האנגלית כאמור ייצרה אמנות בעבודת יד, שיווקה מוצרים אשר מחירם לא התאים לצרכן הפשוט, והוגבלה לקהל הצרכנות האמיד. לעומת זאת, התנועה בארצות הברית נעזרה בייצור ממוכן, דבר שהוזיל את מחירי המוצרים ופנה לקהל צרכנים רחב יותר.
האלפבית הלטיני
גבר מת מהלך
גבר מת מהלך (באנגלית: Dead Man Walking) הוא סרט משנת 1995, בבימויו של טים רובינס, ובכיכובם של סוזן סרנדון ושון פן. הסרט, המבוסס על ספר בעל שם זהה, מגולל את סיפורה של הנזירה הלן פרג'ין (בגילומה של סוזן סרנדון), המפתחת קשר ייחודי עם מת'יו פונסלט, אסיר הנידון למוות (בגילומו של שון פן).
ליהוק ופרסים.
סוזן סרנדון זכתה בפרס האוסקר בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר" על תפקידה בסרט.
שון פן היה מועמד לפרס בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר", טים רובינס מועמד בקטגוריית "הבמאי הטוב ביותר" ושיר הנושא, "גבר מת מהלך", מאת ברוס ספרינגסטין, מועמד בקטגוריית המוזיקה.
בסרט משחקים גם רוברט פרוסקי, ריימונד ג'. בארי ור.לי ארמי.
רובינס עיבד בעצמו את הסרט מתוך כתביה האוטוביוגרפיים של הנזירה פרג'ין.
עיבוד.
הסרט מציג את העובדות בצורה שונה מזו המתוארת בספר - לדוגמה, מאוחדות בו שתי דמויות להן ייעצה הנזירה פרג'ין בעודם נידונים למוות לכדי דמות אחת, בנוסף מאוחדים פשעיהם ומשפחות קורבנותיהם לכדי אירוע בודד. בנוסף, פרטים משניים הושמטו מן הסרט, כדי לקצר את אורכו.
במציאות, הלמו פטריק סונייר (פונסלט בסרט), הוצא להורג באמצעות כסא חשמלי.
מראיון שנערך עם פרג'ין, עולה כי, רובינס, הבמאי, העדיף לתאר בסרט הוצאה להורג באמצעות זריקה כדי שלא יהיו מי שיאמרו "בסדר, בעבר השתמשנו בכיסא חשמלי, אבל זה ברברי, אז עברנו למתן זריקות".
במדינת לואיזיאנה, בה מתרחש הסרט, אכן נעשה שימוש בזריקה כהוצאה להורג, אולם זו מבוצעת ידנית ולא אוטומטית כמתואר בסרט.
גרסאות נוספות.
בשנת 2002, טים רובינס, שעיבד את הספר לכדי סרט, כתב גם גרסה בימתית ל"גבר מת מהלך".
נזירה
טיהורי סטלין
קרסו-בזאר
ניקולאי מאלקו
ניקולאי אנדרייביץ' מאלקו (באנגלית: Никола́й Андре́евич Малько; 4 במאי 1883, סמאקי, אוקראינה - 23 ביוני 1961, סידני, אוסטרליה) היה מנצח רוסי.
מאלקו ניצח על הבכורות של הסימפוניה הראשונה והשנייה של שוסטקוביץ' ושל החמישית של ניקולאי מיאסקובסקי. בשנת 1951 ניצח על ביצוע הבכורה של הסימפוניה השביעית של ואגן הולמבו עם תזמורת הרדיו הדני. בשלהי חייו התמנה למנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של סידני, לאחר שהופיע (והקליט) לעיתים קרובות בבריטניה.
ביוגרפיה.
מאלקו למד בפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת סנקט פטרבורג ואחר כך בקונסרבטוריון סנקט פטרבורג בשיעורי הלחנה אצל ניקולאי רימסקי-קורסקוב, אנטולי ליאדוב, אלכסנדר גלאזונוב, ניצוח עם ניקולאי צ'רפנין, ומאוחר יותר שיפר את יכולותיו במינכן עם פליקס מוטל. את הופעת הבכורה שלו ערך ב-1909 כעוזר מנצח הבלט בתיאטרון מריאינסקי. זמן קצר לפני המהפכה קיבל את תפקיד המנצח הראשי.