לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו (גרמנית: Leopold III. von Anhalt-Dessau; 10 באוגוסט 1740 - 9 באוגוסט 1817) היה נסיך אנהלט-דסאו בין השנים 1751–1806, ולאחר מכן דוכס אנהלט-דסאו עד לשנת 1817.
ביוגרפיה.
לאופולד נולד ב-10 באוגוסט 1740 בדסאו, ללאופולד השני, נסיך אנהלט-דסאו וגיזלה אגנס מאנהלט-קתן, בתם של לאופולד, נסיך אנהלט-קתן ופרדריקה הנרייטה מאנהלט-ברנבורג.
בשנת 1751 מתה אמו, וזמן קצר לאחר מכן מת אביו, ולאופולד עלה לשלטון במקומו, תוך שדודו דיטריך, נסיך אנהלט-דסאו משמש לו כעוצר. בשנת 1752 התגייס לאופולד לצבא הפרוסי כאביו וכדודו לפניו, אולם לאחר שנכח בקרב קולין בשנת 1757 וראה את זוועות המלחמה, פרש לאופולד מהצבא. בשנת 1756 יצא לאופולד לטיול ברחבי אירופה עם ידידו פרידריך וילהלם פון ארדמנסדורף, וביקר עמו באיטליה, צרפת, שווייץ, הולנד ואנגליה. בשובו הביתה השתמש לאופולד בידע שנצבר במהלך הטיולים, וביצע רפורמות רבות בנסיכות בתחומי החינוך, הבריאות, הרווחה, סלילת כבישים, חקלאות, ייעור ותעשייה. בנוסף הקים לאופולד את ממלכת הגנים של דסאו-ורליץ, שמהווה את הפארק הגדול ביותר באירופה. במהלך מלחמת שבע השנים שמר לאופולד על נייטרליות, אך אף על פי כן חויב על ידי פרוסיה בתשלום פיצויים בסך 180,000 טאלר, שאותם שילם מכספו הפרטי. בשנת 1758 הגיע לאופולד לבגרות, ותפס לבדו את השלטון. ב-25 ביולי 1767 התחתן לאופולד עם בת דודו לואיזה הנרייטה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, בתם של פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט ולאופולדינה מריה מאנהלט-דסאו, ובשנת 1769 קיבל את תואר אביר מסדר העיט השחור. בשנת 1782 נשפט לאופולד על ידי ליגת הנסיכים, בעקבות התנגדותו להגמוניה הפרוסית.
בשנת 1806, זמן קצר לפני פירוק האימפריה הרומית הקדושה, קיבל לאופולד תואר דוכס מפרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לאחר ששילם לו על כך סכום גבוה, כפי שעשו נסיכי אנהלט האחרים. בשנת 1807 הצטרף לאופולד לקונפדרציה של הריין, והיה הנסיך האחרון שעשה זאת, אולם אף על פי כן קיבל בשנת 1809 את הנציג הפרוסי פרדיננד פון שיל בצורה יפה. בשנת 1812 מונה לאופולד לעוצר בשם לודוויג אוגוסט, דוכס אנהלט-קתן, ובשנת 1815 אושר מעמדו כדוכס בקונגרס וינה. בשנת 1817 מת לאופולד כשנפל מסוסו, ונכדו לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו עלה לשלטון במקומו.
משפחתו.
ב-25 ביולי 1767 התחתן לאופולד עם לואיזה הנרייטה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, בתם של פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט ולאופולדינה מריה מאנהלט-דסאו. לזוג נולדו שני ילדים:
בנוסף היו ללאופולד כמה ילדים לא חוקיים מפילגשיו השונות.
סקודריה פרארי
זולטן שבשקן
זולטאן זבסקן
יוסי ג'ינו
יוסי ג'ינו (30 בדצמבר 1947 – 21 בדצמבר 2016) היה מהלוחמים הבולטים בסיירת מטכ"ל, שביצע פעולות רבות במדינות ערב כמסתערב הפועל כלוחם בודד. שירת גם במוסד ובשב"כ והיה קצין ביטחון בשגרירויות ישראל.
תחילת דרכו.
יוסף (יוסי) ג'ינו, דור שלישי בארץ לשושלת לוחמים, נולד במושבה מגדל לפנחס ובת-שבע. סבו, יוסף, שעל שמו נקרא, שירת כחייל בגדוד ה-38 של קלעי המלך הבריטי, שלחמו לצד החיילים האנגלים במלחמת העולם הראשונה. אביו היה גם הוא איש צבא, לוחם ומסתערב במחלקה הערבית של הפלמ"ח, בימים שקדמו להקמת המדינה.
בנעוריו הצטרף לתנועת 'הנוער העובד והלומד'. התלווה לאביו בדייג בכנרת ורעה את עדר הכבשים של הוריו. בשעות הפנאי יצא לטיולים בטבע ושיחק כדורגל, עם יתר ילדי המושבה.
למד בבית ספר תיכון בטבריה.
שירותו הביטחוני.
בשנת 1965 התגייס לסיירת מטכ"ל. בשנת 1969 השתחרר מצה"ל, ונשלח על ידי "המוסד" לאימון יחידות קומנדו כורדיות "פשמרגה". לאחר כשנה שב לשירות בסיירת מטכ"ל. קיבל דרגת סרן מרפאל איתן מבלי שעבר קורס קצינים. בין השאר השתתף בתפעול "האמצעים המיוחדים" בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים. עם שותפיו לפעילות מבצעית נמנו אבי דיכטר ודב צדקה. מפעם לפעם הושאל מצה"ל לשב"כ.
על פעילותו בארצות ערב אמר: "אני מכיר רחובות, פינות, כבישים ואנשים בכל מיני בירות ערביות אולי יותר טוב משאני מכיר בכלל את החנויות ברחוב דיזנגוף בתל אביב".
בשנים 1972–1975 שירת כדיפלומט בשגרירות ישראל בלונדון. בשנת 1973 נשלח כדיפלומט לאוסלו בתקופת פרשת לילהאמר. נמנה עם המשלחת הראשונה לשיחות השלום במצרים בשנת 1977.
בתצהיר שנתן הרמטכ"ל, רפאל איתן, על יוסי ג'ינו, כתב: לאחר פטירתו של ג'ינו תיאר אותו אהוד ברק: .
לאחר שירותו הצבאי.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-1992 הקים מסעדה בשטחי הגן הלאומי בכפר נחום, לחוֹף הכנרת, שנאלץ להרוס ב-2014, לאחר מאבק משפטי ארוך. מתחילת המאה ה-21 עסק בשימור ושחזור של חוות חפציבה, יחד עם אנשי צד"ל, במשך 14 שנה. במקביל, השתתף באירועי מורשת קרב עבור יחידות המודיעין.
נפטר בגיל 69 ב- ממחלת הסרטן. הותיר אחריו אישה, אסתר ג'ינו, ושלוש בנות.
ג'ינו השאיר לאחר מותו חוב של כ-1.5 מיליון ש"ח, בני משפחתו יצאו בגיוס כספים המוני ובדצמבר 2017 - כשנה לאחר פטירתו - הצליחו לגייס את הסכום במלואו.
ברנרד דיץ
ברנרד דיץ (בגרמנית: Bernard Dietz, נולד ב-22 במרץ 1948 בהאם שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן ומאמן עבר גרמני ששיחק בעמדת המגן השמאלי בדיסבורג ובשאלקה 04. לדיץ 53 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, עמה השתתף בשלושה טורנירים גדולים, וזכה עמה ביורו 1980, בו שימש קפטן.
קריירת מועדונים.
דיסבורג.
דיץ שיחק כנער במועדון בוקום הובל, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בגיל 22 בדיסבורג בעונת 1970/71, וכבר בעונתו הראשונה בקבוצה הפך לשחקן הרכב קבוע. בעונה זו ערך 30 הופעות והבקיע ארבעה שערים. דיץ שיחק בדיסבורג במשך 12 עונות רצופות, ומיעט מאוד להחמיץ משחקים, כאשר דיסבורג הייתה בתקופה זו קבוצה קבועה בבונדסליגה, שנעה בין מרכז הטבלה למאבקי התחתית. דיץ שיתף פעולה לאורך רוב התקופה שלו בדיסבורג עם שחקני ההגנה מיכאל בלה, ורנר שניידר ודטלף פירזיג. על אף תפקידו ההגנתי, דיץ הבקיע שערים רבים, ולאורך 12 העונות שלו בדיסבורג כבש 70 שערי ליגה, והוא מדורג שני בדירוג המבקיעים של דיסבורג בכל הזמנים, עם שער אחד פחות מרונאלד וורם, שיאן ההבקעות של הקבוצה בבונדסליגה. הישגו הגדול ביותר של דיץ עם דיסבורג היה ההגעה לגמר הגביע הגרמני בעונת 1974/75, בו הפסידה הקבוצה 1-0 לאיינטרכט פרנקפורט משער של קרל היינץ קורבל. דיץ שיחק בגמר זה 90 דקות. בעקבות ההגעה לגמר הגביע, דיסבורג זכתה במקום בגביע אופ"א בעונת 1975/76. דיץ ודיסבורג עברו בסיבוב הראשון את פראלימני מליגת העל הקפריסאית לאחר ניצחונות 7-1 במשחק הראשון ו-3-2 בגומלין, בו הבקיע דיץ את השער הראשון. בסיבוב השני הודחו דיץ ודיסבורג על ידי לבסקי סופיה מליגת העל הבולגרית בשערי חוץ, לאחר ניצחון 3-2 בדיסבורג והפסד 2-1 בסופיה. עונתו האחרונה של דיץ בדיסבורג הייתה עונת 1981/82. בעונה זו נשרו דיץ ודיסבורג לבונדסליגה השנייה מהמקום האחרון, ודיץ עזב את המועדון לאחר 12 עונות רצופות בבונדסליגה, בהן צבר 396 הופעות ליגה, נתון המציב אותו במקום השני בדירוג שיאני ההופעות של דיסבורג בכל הזמנים, לאחר השיאן מיכאל בלה
שאלקה 04.
עם עזיבתו את דיסבורג, חתם דיץ בשאלקה 04, העולה החדשה לבונדסליגה. דיץ ושאלקה ירדו בעונת הבכורה שלהם בבונדסליגה, 1982/83, בחזרה לבונדסליגה השנייה, לאחר שסיימו במקום ה-16 בבונדסליגה, והפסידו במפגש כפול במבחני ההישרדות לבאייר אורדינגן. כעבור עונה אחת, שבו דיץ ושאלקה 04 לבונדסליגה, מהמקום השני בבונדסליגה השנייה. בשתי העונות הבאות, דיץ היה שחקן הרכב קבוע בשאלקה 04, ושיתף פעולה בהגנה עם גרהארד קלפינגר, אולף תון ומיכאל יאקובס, והקבוצה סיימה במרכז הטבלה. עונת 1986/87 הייתה האחרונה של דיץ בקריירה. בעונה זו ערך דיץ שמונה הופעות ליגה בלבד, ובסיום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 39, לאחר שערך במדי שאלקה 135 הופעות ליגה והבקיע שמונה שערים.
קריירה בינלאומית.
דיץ ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה המערבית באוקטובר 1974, במשחק מוקדמות יורו 1976 נגד נבחרת מלטה, בו ניצחה גרמניה המערבית בתוצאה 1-0. דיץ נכלל בסגל של גרמניה המערבית ליורו 1976 עצמו, ושיחק את מלוא הדקות הן בניצחון 4-2 על נבחרת יוגוסלביה בחצי הגמר, והן בהפסד בגמר לנבחרת צ'כוסלובקיה בגמר, שהסתיים בתוצאה 2-2 בתום 120 דקות והוכרע בפנדלים. דיץ המשיך לאחר הטורניר להיות שחקן קבוע בהרכב גרמניה המערבית תחת המאמן הלמוט שן, ונכלל בסגל הגרמני למונדיאל 1978. בטורניר זה דיץ פתח בכל המשחקים למעט משחק הפתיחה מול נבחרת פולין, צלח עם הנבחרת את שלב הבתים הראשון, אך גרמניה המערבית הודחה בתום שלב הבתים השני במפתיע. בשנת 1980 זומן דיץ לטורניר הגדול השלישי שלו, יורו 1980, ומונה כקפטן על ידי מאמן הנבחרת החדש יופ דרוול. דיץ פתח בשניים משלושת משחקי הנבחרת בשלב הבתים, אותו סיימה גרמניה המערבית במקום הראשון והעפילה לגמר מול נבחרת בלגיה. הגמר הסתיים בתוצאה 2-1 לנבחרת גרמניה המערבית מצמד של הורסט רובש, ודיץ זכה בתואר היחיד בקריירה שלו. לאחר הטורניר, דיץ המשיך לשחק בנבחרת עד לשנת 1981, והופעתו ה-53 והאחרונה נערכה במאי 1981 בהפסד 2-1 לנבחרת ברזיל במשחק ידידות.
קריירת אימון.