חשיבותו ההיסטורית של האזור נובעת מפוריות השטח באזור ההררי הסובב אותו, ומהיותו ממוקם על נתיב המסחר שבין הודו לטיבט ולסין. הממצאים העתיקים ביותר מתוארכים למאות הראשונות לפני הספירה, אם כי יש חוקרים הסבורים כי ההתיישבות באזור עתיקה הרבה יותר. הכתובת העתיקה ביותר היא משנת 185.
על-פי המסורת, גאוטמה הבודהה ותלמידיו ביקרו בסמוך לעיר באזור לליטפור של ימינו בסביבות המאה ה-6 לפנה"ס, אך אין עדויות לכך. בפטן קיימות ארבע סטופות מן המאה ה-3 לפנה"ס, לגביהן נטען כי הוקמו על ידי הקיסר אשוקה שליט האימפריה המאורית. כמו במקרה של בודהא, גם לגבי שהותו של אשוקה באזור אין עדויות נוספות, אם כי מקור הסטופות כנראה מתקופה זו. השליטים הראשונים המתועדים של העמק הם הקיראטים, וקיימים שרידים של הארמון שלהם בפטן. במאה החמישית, שליטי העמק היו שושלת ליכצ'בי, אשר קיימו קשרים הדוקים עם שושלת גופטה בהודו. מתקופה זו קיימות כתובות, אשר המוקדמות ביותר ביניהן הן משנת 464. בין המאה ה-12 והמאה ה-17 שלטו בעמק מלכי שושלת מאלה הנווארים, בתקופה בה נבנו מרבית המונומנטים ההיסטוריים ששרדו עד ימינו.
בשנת 1769 נכבש העמק על ידי שושלת שאה מאזור נסיכות גורקה הסמוכה, שכיבושיהם הנרחבים איחדו את נפאל לממלכה אחת. הכובש, פריטוי נראיאן שאה, הוא שקבע את קטמנדו כבירת הממלכה, ומאז גדלה חשיבותה של העיר. שליטים אלו אימצו חלק ממאפייני התרבות הנווארית של מלכי המאלה, אך מאז שלטונם נהפכו הנווארים למיעוט לעומת בני הפרבאטיה שמוצאם מהודו, ושפתם נהפכה לשפה הדומיננטית באזור ונקראת כיום נפאלית.
בין השנים 1846 עד 1951 היה השלטון נתון בידי משפחת ראנה, שמשלו בפועל והותירו למלך תפקיד סמלי בלבד. סיום שלטונם בהפיכה נוספת החזיר את הכוח לבית המלוכה. מאז ההפיכה בשנת 1951 עברה קטמנדו תהליך מודרניזציה מואץ, שהתבטא בגידול האוכלוסייה, בפיתוח מערכת התחבורה ובבניה מודרנית צפופה. בית המלוכה עצמו בוטל בהחלטת האספה המחוקקת בשנת 2008.
גאוגרפיה ואקלים.
קטמנדו משתרעת על פני 49.45 בגובה ממוצע של כ-1,400 מטרים מעל גובה פני הים על גדות נהר הבגמטי, בעמק קטמנדו במחוז קטמנדו במרכז פרובינציית בגמטי שבמזרח המדינה. היא תחומה ממזרח על ידי נהר הדהובי-קולה וממערב על ידי נהר הוישנומאטי הנשפכים שניהם לנהר הבגמטי התוחם את העיר מדרום וחוצץ בינה לבין העיר לליטפור.
בגלל מיקומה של העיר בעמק קטמנדו שברצועת הגבעות המהווה את אזור הגבול בין הרי ההימלאיה לבין השפלה הטרופית של דרום המדינה (הטראי), שינויי האקלים במשך השנה גדולים ביותר. האקלים מתאפיין בעונה של גשמי מונסון טרופיים היורדים בעיקר בחדשים יוני עד ספטמבר. החודש החם ביותר הוא אפריל, אז יכולה הטמפרטורה להגיע עד 35 מעלות. החודש הקר ביותר הוא ינואר, בו הטמפרטורה הממוצעת היא כמעלה אחת, ובעונה זו לעיתים אף יורד שלג.
אתרים היסטוריים ודתיים.
בליבה של העיר שוכן הארמון המלכותי המוקף ברחבה רחבת ממדים הידועה בשם כיכר דורבר (כיכר הארמון), עליה בנויים עשרות מקדשים, מרביתם נבנו בתקופת שלטון שושלת מאלה. באזור קטמנדו המקדש ההינדי החשוב ביותר הוא פשופטינאת, והאתרים הבודהיסטיים העיקריים הן הסטופות בסוויאמבהונאת, ובודהנת'.
הארמון וכיכר דורבר.
הארמון והכיכר שמחוצה לו משתרעים על שטח של כ-40 דונם במרכז העיר, וניצבים בהם כ-60 מבנים היסטוריים. עדויות כתובות וארכאולוגיות מראות כי ארמונות קדומים היו קיימים במקום כבר בתקופת במאה השביעית, אך המבנים הקדומים ביותר העומדים כיום על תלם הם מהמאה ה-11 או ה-12.
הארמון, הנומן דהוקה, קיבל את שמו מהאל הנומן בעל פני הקוף, שדמותו מתנוססת מעל השער הראשי (משמעות המילה דהוקה היא דלת). הוא היה משכנם של המלכים לשושלת מאלה ובהמשך לשושלת שאה עד שנת 1896. בתקופה המלוכנית בנפאל המודרנית הארמון שימש בעיקר לצרכים טקסיים ודתיים. מתחם הארמון כולל עשרות מבנים ומקדשים שכל אחד מהמלכים ששלטו לאורך מאות השנים הותיר בהם חותם בבנייה או בשיפוץ.
כיכר דורבר כוללת עשרות מקדשים לאלים השונים. בין המקדשים החשובים:
תיירות.
רק בשנת 1956 נסללה בנפאל הדרך ראשונה שיועדה לתנועת כלי רכב, שקישרה את העיר עם הודו. בשנת 1974 נפתחה המדינה לטיסות בינלאומיות. במהלך העשורים האלו, נהפכה התיירות לענף כלכלי חשוב ביותר בכלכלת העיר.
הקפיצה הגדולה בתיירות ארעה בשנות ה-70, אז הגיעו לעיר המוני תיירים. המחירים הזולים, הקרבה לטבע וגם הגישה המקילה של השלטונות כלפי שימוש וסחר בסמים, משכו למקום תיירים רבים שבחלקם הגדול נמנו על תרבות ההיפים, שהגיעו לאזור בעקבות משיכה לתורות הפילוסופיות והדתיות של ההינדואיזם והבודהיזם. תרבות זו השפיעה מאוד על אופי העיר, וגם כיום יש בה תרבות תרמילאית ענפה, בעיקר של צעירים מהעולם. חלק גדול מהתיירים הבאים לנפאל הם מטיילים ומשלחות של מטפסי הרים המגיעים דרך קטמנדו. רוב התיירים מתרכזים ברובע הטאמל שבמרכז העיר, אזור הגדוש באכסניות (גסט האוס) ומלונות, מסעדות, וכן סוכנויות טרקים וחנויות לציוד טיולים ומזכרות.
העיר מושכת אליה גם תיירים ישראלים רבים. מדי שנה נערך סדר פסח המוני בעיר למאות התרמילאים הישראלים בעיר על ידי בית חב"ד המקומי בהנהלת הרב חזקי ליפשיץ ורעייתו חני.
אלגר
לואי דה בורדונה
טייני טונס
רוברט פלנט
פלורוסנציה
פעמונים
פעמונים ארגון חסד הוא עמותה החותרת למציאות שבה המשפחות בישראל מנהלות חיים כלכליים מאוזנים ואחראיים בדרך ישרה, מציאות שתסייע לבניית חוסן כלכלי וחברתי. הארגון נוסד בשנת 1997 על ידי אוריאל לדרברג ונרשם כעמותה בשנת 2002.
פעמונים חותר לשיתוף פעולה עם ארגונים נוספים מהמגזר השלישי, כולל מוסדות וולונטריים וארגונים ללא כוונות רווח (מלכ"רים), ועם גופים במגזר הציבורי והעסקי.
פרופיל הפעילות.
פעילות הארגון מתבצעת באמצעות מספר כלים:
תהליך הליווי וההדרכה למשפחות.
השירות של ארגון פעמונים מיועד לכלל הציבור, מתוך גישה שלפיה פיתוח מיומנויות להתנהלות כלכלית נכונה הוא כלי חיוני העשוי לתרום לכל משפחה. עם זאת, השירות של פעמונים מותנה במוטיבציה וברצון המשפחה לקבל סיוע ולבצע תהליך של שינוי, בנכונותה לשתף פעולה תוך שקיפות מלאה ובקיומה של הכנסה קבועה או פוטנציאל ומאמץ מוכח ליצירת הכנסה קבועה.
המשפחה נמצאת במרכז תהליך העבודה של פעמונים. פנייתה היא הבסיס למתן השירות, והתקדמותה בתהליך ההבראה הכלכלית נעשית בסיוע צמוד של פעמונים. על מנת שהשירות יהיה נגיש לכלל האוכלוסייה ניתן הליווי האישי ללא תשלום.
השירות למשפחות הפונות נעשה על ידי מתנדבים. עקרון ההתנדבות תורם לפיתוח אחריות הפרט בקהילה לזולת, מסייע להירתמות המשפחה לתהליך ההבראה ומאפשר סיכויי הצלחה גבוהים יותר. נוסף על כך, ההתנדבות מאפשרת הגדלה של היקף הפעילות והפצת העקרונות והערכים של פעמונים. בקרב קהלים ואוכלוסיות רבות ומגוונות.
סדנאות והרצאות.
פיתוח תחום הסדנאות וההרצאות בארגון החל בשנת 2007 כאשר הקימו בפעמונים אגף בשם פהמ"ון ("פעילות הדרכה מונעת"), מתוך ההבנה שחלק משמעותי בהתמודדות עם הבראת משקי הבית מגיע כבר בשלב המניעה.
הסדנאות וההרצאות מותאמות לכל קבוצה החל מנוער ועד לגיל השלישי. כמו כן הארגון מעביר סדנאות והרצאות בכלכלת המשפחה לגופים עסקיים.
למידה והתייעלות.
פעמונים מפעילה יחידת מחקר ופיתוח העוסקת בלמידה שוטפת של תהליכי ליווי המשפחות, ומפתחת כלים חדשניים המשמשים את המלווים בעבודתם השוטפת.
מועצת הקומיסרים העממיים
סובייט נרודניך קומיסרוב
נלסון גליק
נלסון גְלִיק (Nelson Glueck; 4 ביוני 1900, סינסינטי, אוהיו – 12 בפברואר 1971, שם) היה ארכאולוג יהודי-אמריקאי, רב רפורמי ומחנך. תלמידו של הארכאולוג ויליאם אולברייט. מראשוני הארכאולוגים של ארץ ישראל.
קורות חיים.
נולד בסינסינטי. בוגר אוניברסיטת סינסינטי ב-1920. קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת יינה שבגרמניה ב-1926. בין 1,000 האתרים שסקר במזרח התיכון ניתן למנות את מכרות הנחושת של בקעת תמנע, אותן ייחס למלך שלמה (תקופה ארוכה לאחר מכן סברו רוב המומחים כי אין לטענה זו תוקף, אולם בשנים האחרונות היא אוששה ושיא פעילות האתר תוארכה למאה העשירית לפני הספירה, תקופתו של שלמה) ואת עבר הירדן המזרחי. בין ידידיו: דוד בן-גוריון, אבא אבן, גולדה מאיר והנרייטה סאלד.
ב-1947 נתמנה לנשיא ההיברו יוניון קולג' בסינסינטי. מ-1950 שימש כנשיא האיחוד של ההיברו יוניון קולג' והמכון היהודי לדתות. כתב מספר ספרים על ארכאולוגיה, וכן עבודת דוקטורט חשובה על המושג "חסד" במקרא, שיצאה כספר.
בשנת 1963 הקים גליק בירושלים את "בית הספר למקרא ולארכאולוגיה של ההיברו יוניון קולג'", היום המכון לארכאולוגיה ומקרא ע"ש נלסון גליק המכון הוקם כדי לאפשר בסיס לחוקרים אמריקאים העוסקים בנושא, לאחר שמכון אולברייט לארכאולוגיה נשאר בצידה המזרחי של ירושלים.
על שמו נקרא רחוב בשכונת רמות ב' בירושלים.
החפירות בתל-אל-חלייפה, היא אילת הקדומה.