ב-8 במאי, יום הלחימה האחרון באירופה, ביצע הפלה אחרונה מעל ברנו, צ'כיה - במהלך גיחת סיור הפיל מטוס יאק 9 סובייטי. עם שובו לבסיס השתתף בהשמדת הציוד הצבאי, לרבות 25 מטוסי קרב, תחמושת ודלק, ובאותו יום קודם לדרגת מיור (רב-סרן). בתפקידו כמפקד להק I בכנף 52, הרטמן נכנע עם יחידתו לנציגים של הדיוויזיה ה-90 של צבא ארצות הברית.
שיטת לחימה.
הרטמן הסביר את הצלחתו בהפעלה יעילה של הנשק שדרשה סבלנות רבה, ובנחיתות של חיל האוויר הסובייטי - לרבות באמצעי הלחימה ובשיטות הלחימה המקובעות. בקרבות האוויר נהג להפתיע את היריב, ולפתוח באש מטווח קצר מאוד - עד 20 מטר. השיטה הזאת איפשרה יתרונות רבים: הימנעות מחשיפה מוקדמת של מיקומו, פיצוי על המהירות הנמוכה יחסית של התותח, דיוק מרבי בפגיעה, בזבוז תחמושת מינימלי וצמצום יכולת היריב להגיב ולהימלט. מאידך, השיטה הובילה לפגיעות רבות משברים או מפיצוצים שמקורם במטוס הנפגע, ולכן חייבה ניתוק מגע והערכה מחודשת של המצב לאחר כל קרב. הרטמן תיאר זאת בקיצור "צפה-החלט-תקוף-שבור" - צפה ביריב, החלט איך לתקוף, תקוף, נתק מגע והערך מחדש את המצב.
לאחר המלחמה.
הרטמן נמסר עם אנשי יחידתו לסובייטים ב-24 במאי 1945, בהתאם להסכם למסירת שבויי מלחמה שנערך בוועידת יאלטה. הוא סירב לשתף פעולה עם המודיעין הסובייטי או להצטרף לחיל האוויר של גרמניה המזרחית, והואשם בפשעי מלחמה שקריים - בהם ירי מכוון על 780 אזרחים בבריאנסק, תקיפת מפעל לחם והשמדת 345 מטוסי קרב יקרים. הרטמן סירב להודות באשמה וניהל את הגנתו המשפטית בעצמו. הוא הורשע ונידון ל-25 שנות מאסר עם עבודת פרך. בעקבות סירובו לעבוד במאסר, הוא נשלח פעמים רבות לבידוד והועבר בין כמה מחנות עבודה.
הרטמן שוחרר לגרמניה המערבית במסגרת עסקת חליפין שבוצעה בשנת 1955, בתום עשר שנים וחצי בשבי, לצד כ-16 אלף שבויים גרמנים נוספים. עם שובו התאחד עם אשתו אורסולה - והתוודע למות בנו הבכור, שלא פגש מעולם (אריך פטר, 1945-1948). בשנת 1957 נולדה בתו, אורסולה איזבל. בינואר 1997 ממשלת רוסיה זיכתה את הרטמן מאשמה, והודתה שהרשעתו בפשעי מלחמה לא הייתה חוקית.
בשנת 1956 התגייס לחיל האוויר של מערב גרמניה, ושירת בכנף 71 - היחידה הראשונה בחיל שהפעילה מטוסי סילון בלבד. בשנים 1959–1962 שירת כמפקד הכנף, שהפעילה מטוסי קרב מדגם CL-13 סייבר (גרסה קנדית של F-86 סייבר) ובהמשך לוקהיד F-104 סטארפייטר. במסגרת האימונים עם חיל האוויר האמריקני נשלח מספר פעמים לארצות הברית. בשנת 1960 קודם לדרגת אוברסט-לויטננט (סגן-אלוף), ובשנת 1967 קודם לדרגת אוברסט (אלוף-משנה). הרטמן התנגד בחריפות ובאופן גלוי לרכישת מטוסי F-104 - הוא טען שהמטוס פגום מיסודו ולא בטיחותי, ובעקבות התנגדותו נאלץ לפרוש בשנת 1970. במהלך השנים עסקת הרכישה גררה ביקורת רבה, בעקבות תאונות אימונים רבות שהובילו למותם של 115 טייסים ול-282 התרסקויות, ובשל קישורה של העסקה לפרשיות השוחד של לוקהיד.
לאחר פרישתו, משנת 1971, עבד כמדריך טיסה בעיר הנגלר שליד בון, והופיע בצוות אווירובטי עם אדולף גאלאנד. בשנת 1980 חלה בתעוקת לב, ובעקבות מצבו הבריאותי עסק בעיקר בהדרכת טיסה. הרטמן הלך לעולמו ב-20 בספטמבר 1993, בגיל 71.
לודוויג אוגוסט פרנקל
ד"ר לודוויג אַוּגוסט, רִיטֶר פון פרנקל-הוכווארט (בגרמנית: Ludwig August Ritter von Frankl-Hochwart, שמו העברי: אברהם אלעזר; 3 בפברואר 1810, חראסט, בוהמיה – 12 במרץ 1894, וינה) היה מורה, עיתונאי, סופר ומשורר יהודי-אוסטרי, רופא בהכשרתו, מייסד בית הספר למל בירושלים.
ביוגרפיה.
נולד בעיר חראסט (Chrast) שבבוהמיה. את השכלתו היהודית רכש אצל דודו זכריה פרנקל. למד רפואה בווינה ובפדובה. למרות הכשרתו כרופא, התעסק בעיקר בשירה ובכתיבה.
קובץ שיריו הראשון, "שיר בית הבסבורג", פורסם בשנת 1832 והתאפיין בפטריוטיות, שבזכותה זכה בפרס מהקיסר האוסטרי פרנץ יוזף. קובץ שיריו השני, "אגדות מארץ קדם", התפרסם בשנת 1834 והוקדש לעיסוק בנושאים יהודיים. שירו "Chistoforo Colombo" שנכתב בשנת 1836 ועסק בכריסטופר קולומבוס, זיכה אותו באותה השנה באזרחות כבוד מאת עירו של קולומבוס, ג'נובה.
בשנת 1838 התמנה פרנקל למזכיר הקהילה היהודית בווינה. כמזכיר הקהילה יצא נגד השימוש בעוגב בבתי הכנסת, משום שראה בכך חיקוי של הנצרות. בתוקף תפקידו כמזכיר הקהילה היהודית היה אחראי גם על הארכיון ההיסטורי של יהדות וינה ופרסם מחקרים על תולדות יהדות וינה. למן 1842 ערך פרנקל את השבועון הספרותי "דפי יום ראשון" עד להחרמתו בידי הממשלה בשל התמיכה במהפכת אביב העמים.
בשנת 1848 השתתף פרנקל במהפכת אביב העמים כקצין בלגיון הסטודנטים. בזמן המהפכה חיבר פרנקל את שיר המהפכה "Die Universitat". שיר זה היה החיבור הראשון שנדפס באוסטריה ללא פיקוח של הצנזורה. הוא פורסם בחצי מיליון עותקים וחוברו לו כשלושים לחנים. כמו כן ערך פרנקל את חיבורי הסופר המהפכן אנסטזיוס גרין ופרסם מספר ספרים בעצמו.
בשנת 1856 נסע פרנקל לארץ ישראל בשליחותה של אליזה הרץ מווינה, בתו של האציל היהודי-אוסטרי שמעון אדלר למל. מטרת השליחות הייתה הקמת בית ספר יהודי מודרני ראשון בירושלים, שבו ילמדו הנערים מקצועות כלליים נוסף על לימודי הקודש. דבר זה היה חידוש גדול בחיי יהודי ירושלים באותה העת.
פרנקל עלה לירושלים ושכר דירה ברובע היהודי. הרבנים האשכנזים התנגדו נחרצות להקמת המוסד החדש, ועשו ככל שעלה בידם על מנת למונעו מכך, כפי שעשו למשה מונטיפיורי ורוטשילד בשנות הארבעים של המאה ה-19. אולם פרנקל קיבל תמיכה מסוימת מרבני העדה הספרדית בירושלים ובראשם הראשון לציון, הרב חיים ניסים אבולעפיה. תומך נוסף בהקמת בית הספר היה רבי יהוסף שוורץ אשר מקורב לחוגי היישוב הישן. כמו כן זכתה הקמת בית הספר לתמיכה מהקונסול האוסטרי בירושלים, גראף פיצמאנו. בית הספר נחנך בט"ז בתמוז בשנת 1856, חרף ההחרמות וכתבי הפלסתר שהוצאו נגד פרנקל באותה שנה. פרשה זו הסעירה את העולם היהודי בארץ ובאירופה, ומצאה דרכה אף לרומן ההיסטורי-דוקומנטרי "תמול שלשום" מאת ש"י עגנון.
"ירושלימה!".
פרנקל פרסם את רשמיו משליחותו בארץ ישראל ומביקוריו בארצות השכנות ואת חוויותיו בייסוד בית הספר בספרו "ירושלימה!". בספר המסעות שנכתב במקור בגרמנית יש שני חלקים: החלק הראשון, "Nach Jerusalem" ("ירושלימה") נדפס בווינה בשנים 1858–1860, והחלק השני, "Nach Aegyptan" ("מצרימה"), נדפס בווינה ב-1860. באותה שנה פורסם תרגומו העברי של החלק הראשון של הספר על ידי מנדל בר"י שטרן בשם "ירושלימה", ובשנת 1862 פורסם תרגום חלקו השני "ממצרים" על ידי א"ב גוטלובר. הספר תורגם למספר שפות נוספות (אנגלית, 1859; הולנדית), והוא מהווה מקור היסטורי חשוב.
פרנקל הביא עמו סלע מהר ציון על מנת שזה ישמש כאבן הראשה לבית הכנסת הרפורמי החדש בווינה. הוא לא היה ציוני במובן המקובל של המילה, ובספרו "ירושלימה!" הוא כותב שארץ ישראל סיימה את תפקידה הפעיל בהיסטוריה היהודית:
בשנות ה-60 של המאה ה-19 העלה פרנקל את הרעיון להשתמש בצבעים כחול ולבן בדגל של עם ישראל משום שאלו הצבעים בטלית אשר בה מתעטף היהודי בתפילה.
בשנת 1876 ייסד פרנקל בווינה בית ספר לילדים יהודיים עיוורים. באותה שנה הוענק לו תואר אצולה על פעילותו החברתית.
שיריו של פרנקל, שכתב בשפה הגרמנית, אשר עוסקים במקרא ובאגדה, תורגמו על ידי שמעון בכרך לעברית בבודפשט בשנת 1881; שם קובץ השירים הוא 'מלך אביון'. בשנת 1880 יצאו לאור כל שיריו בשלושה כרכים.
יצחק שמואל ריג'יו
עכבר מחשב
לודויג אוגוסט פרנקל
מאיר חברה למכוניות ומשאיות
"מאיר" חברה למכוניות ומשאיות בע"מ היא חברה המייבאת כלי רכב לישראל.
היסטוריה.
החברה הוקמה ביוני 1967 על ידי מאיר קז, וכאשר נפטר בשנת 1976, הוריש את החברה לבנו, ישראל קז ובתו נילי ובעלה יעקב שחר.
תחילה ייבאה החברה את מכוניות חברת "וולוו" השוודית. שאת הזיכיון לשיווקם בישראל החזיק מאיר קז עוד מתחילת שנות ה-60. עד אז היבואן הרשמי של "וולוו" בישראל עסק בעיקר בשיווק משאיות ואוטובוסים מתוצרת החברה, וחברת "וולוו" החליטה לתת לקז את הזיכיון לשיווק בישראל של כל כלי הרכב שהיא מייצרת. בשנת 1969 בוטלו מכסי מגן שהוטלו על יבוא משאיות ואוטובוסים, כדי להגן על הייצור המקומי של מפעלי רכב אשדוד (שפעלה בשותפות עם חברת ליילנד מוטורס הבריטית (Leyland Motors) ), ונתח השוק של "מאיר" בתחום זה גדל. בשנת 1971 זכתה החברה בפרס הסוכן המצטיין של חברת "וולוו" ברחבי העולם. באותן השנים שווק "וולוו" כרכב יוקרתי ואמין, והוא זכה לחשיפה רבה לאחר שנבחר כרכב שרד לשרי הממשלה ועובדי מדינה בכירים.
בשנת 1974 החלה לייבא מכוניות פרטיות מתוצרת חברת "דאף" ההולנדית, שאותו רכשה חברת "וולוו". "דאף" מייצרת משאיות, אך פעילות זו הוחזקה בנפרד, ושהיבואן שלה בישראל היא קבוצת תעבורה, מתחרה עם חברת "מאיר" בשוק המשאיות בישראל.
ביולי 1989 זכתה החברה בזיכיון ליבוא רכבי חברת "הונדה" היפנית לישראל. המכוניות שווקו בישראל החל מאפריל 1990, וזכו להצלחה תוך זמן קצר.
בשנת 1992 זכתה החברה בזיכיון ליבוא גם את אופנועי חברת "הונדה", והחלה מיד בשיווק עשרה דגמי אופנועים שונים של היצרן.
בשנת 1995 החלה החברה לייבא את מכוניות "יגואר". בשנת 2016, במסגרת איחוד היבוא של מותגי קבוצת טאטא הועבר יבוא יגואר לחברת המזרח לשיווק מכוניות, יבואנית "לנד רובר".