המרכז לסיוע משפטי על שם סילביה ריברה (באנגלית: The Sylvia Rivera Law Project או SRLP) הוא ארגון המבוסס בניו יורק ומציע שירותים משפטיים לאנשים טרנסג'נדרים, אינטרסקס, ובעלי זהויות מגדריות לא-בינאריות. הארגון הוקם ב-2002 על ידי דין ספייד, פרופסור למשפטים ופעיל טרנסג'נדר, ונקרא על שם הפעילה הטרנסג'נדרית סילביה ריברה, הידועה עבור חלקה במהומות סטונוול ב-1969, ואשר נפטרה בשנה שהמרכז נוסד.
מטרות.
מתוך הצהרת הכוונות של הארגון:
המטרות של הארגון הן להנגיש שירותים משפטיים לאנשים טרנסג'נדרים, אינטרסקס, ובעלי זהויות לא-בינאריות שהכנסתם נמוכה, להציע חינוך ציבורי ולקדם רפורמות משפטיות כדי למגר אפליה ממסדית מטעם המדינה על בסיס זהות ומבע מגדריים. בכוונת הארגון גם להקים קולקטיב לפיתוח כישורי הנהגה בקרב אנשים טרנסג'נדרים, אינטרסקס ובעלי זהויות מגדריות לא-בינאריות שהם אנשים של צבע, תוך כדי השתתפות בתנועה הרחבה יותר לצדק גזעי, חברתי וכלכלי.
תחומי פעילות.
עורכי דין ופעילי שטח מטעם ה-SRLP עובדים במגוון תחומים, כולל אפליה תעסוקתית, פלילים, שירותים ומרחבים מופרדים מגדרית, ורישום במסמכים ומשרדים רשמיים.
עקרונות וחזון.
פעילים ב-SRLP גורסים ששורש הבעיה בנושא אפליה מגדרית טמונה בשיטה עצמה. הם גורסים שעל אינדיבידואלים החווים דיכוי להתאחד כדי לקדם מטרות של צדק ושוויון; שעל המדוכאים לפעול למען עצמם, כי אין מזור דרך ערוצים רשמיים, שפעמים רבות יוצרים את הפערים בין אנשים על בסיס מגדר או צבע, במקום למנוע או לתקן אותם. ולכן, הפרויקט עובד עם קבוצות מגוונות מבחינת זהות, מתוך אמונה שהדיכויים השונים שלהן מקורם זהה, וכן שאין מזור שיאה רק לקבוצה אחת, אלא שהפתרון עבור כל הקבוצות קשור בקשרים הדוקים. הארגון עצמו מתנהל באופן שוויוני וללא היררכיות.
Psychological refractory period
המונח psychological refractory period (ובקיצור: PRP) מתייחס בנוירופסיכולוגיה לפרק הזמן שבו תגובה לגירוי שני מואטת באופן מובהק משום שהגירוי הראשון עדיין נמצא בשלבי עיבוד. לעיכוב כזה בזמן תגובה, כשאדם נדרש לחלק קשב, יש השפעות שליליות שניכרות בתחומי מחקר רבים. ניתן לעשות שימוש בתופעת ה-PRP כדי לחקור תהליכים הדורשים חלוקת קשב כגון קריאה בקול, שימוש בשפה או נהיגה ודיבור בטלפון בו-זמנית. היחסים שבין תופעת ה-PRP לבין אישיות, גיל וצריכת אלכוהול וקפאין הם מושא למחקר גם כן.
התופעה.
תופעת ה-PRP היא תוצר של פרדיגמה בה שני גירויים שונים מוצגים זה אחר זה במהירות, כאשר נדרשת תגובה מהירה לכל אחד מהם. הפרדיגמה שתוצג לשם הדגמה היא של מודל צוואר הבקבוק (central bottleneck model) המסביר את תופעת ה-PRP. ישנם מודלים שונים המסבירים תופעה זו שיוצגו בהמשך.
הפרדיגמה הניסויית.
להלן דוגמה לפרדיגמה ניסויית של PRP. בפני הנבדק שתי מטלות. המטלה הראשונה דורשת מהנבדק ללחוץ על מקש האות 'מ' במקלדת באמצעות האצבע הימנית כאשר על המסך מופיע ריבוע ירוק. המטלה השנייה דורשת מהנבדק ללחוץ על מקש האות 'ה' במקלדת באמצעות האצבע השמאלית כאשר על המסך מופיעה הספרה '3', וללחוץ על האות 'ב' באמצעות האמה השמאלית כאשר על המסך מופיעה הספרה '4'.
לאורך מספר ניסיונות, הזמן שבין הופעת הגירוי של המטלה הראשונה לבין הופעת אחד מהגירויים של המטלה השנייה (SOA) משתנה. כך לדוגמה, ערך המשתנה SOA יהיה לעיתים 150 מ"ש ולעיתים 1000 מ"ש. זמן התגובה למטלה השנייה יהיה ארוך יותר כאשר ה-SOA יעמוד על 150 מ"ש מאשר הוא יעמוד על 1000 מ"ש. משתנה העיכוב בעיבוד (Delay) מתאפס דווקא כאשר ה-SOA הוא ארוך ולא קצר.
דרמטופיטוזיס
רוברט אייסלר
בלה קיראי
בלה קיראי (בהונגרית: Király Béla; 1912, קאפושוואר – 2009, בודפשט) היה קצין בצבא ההונגרי, היסטוריון, פוליטיקאי הונגרי וחסיד אומות העולם.
קורות חיים.
בשנת 1930 החל קיראי בקריירה של חייל מקצועי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה זכה קיראי בצלב הברזל על שירותו בצבא ההונגרי לצד גרמניה.
בין השנים 1941–1943 גויסו עשרות אלפי גברים יהודים מהונגריה לשורות פלוגות העבודה ונשלחו לחזית המזרחית, להילחם נגד הצבא האדום, לצד הצבא ההונגרי. קיראי היה קצין בכיר בצבא ההונגרי ששרת בחזית המזרחית. בניגוד לרבים מעמיתיו הקצינים, קיראי אהד את היהודים והיה רגיש למצוקתם. הוא היה אחראי לאספקת מזון לאחת החטיבות, חטיבה 201, שלה השתייך כוח עבודה יהודי. כשהגיע לחזית, ציווה קיראי שליהודים יינתנו מדים חמים של הצבא וזאת כדי להחליף את הבגדים האזרחיים המרופטים שלבשו. כמו כן הנפיק להם סמלים של הצבא וכן נעליים, שחסרו לרבים מהם. הוא וידא שהקצבות המזון שניתנו ליהודים יהיו זהות לאלו של החיילים ההונגרים האחרים. עקב מעשיו של קיראי לא היה אפשר להבדיל בין יהודים לנוצרים ביחידות שעליהן היה קיראי אחראי, וכך, כשהרגו הגרמנים יהודים רבים ששרתו בשורות פלוגות העבודה, לא הוצאו להורג אנשי צוותו של קיראי כיהודים רבים אחרים ששרתו בצבא ההונגרי. בכך שסיפק מדים ליהודים הפר קיראי את פקודות הצבא ההונגרי.
לאחר המלחמה.
בשנת 1945 הביע קיראי הזדהות עם הקומוניזם ובשנת 1949 היה ממייסדי האקדמיה הצבאית של בודפשט. בשנת 1951 נדון לעונש מוות במשפט ראווה אך עונשו הומר במאסר עולם. במאסר למד אנגלית. הוא קיבל חנינה ב-1956 והתמנה על ידי אימרה נוג' לתפקיד מפקד המשמר הלאומי ההונגרי. בשנה זו היה מפקד העיר בודפשט בעת המרד ההונגרי.
בסוף 1956 הגיע קיראי לארצות הברית והחל ללמוד באוניברסיטת קולומביה. לאחר לימודיו החל ללמד באוניברסיטת ניו יורק היסטוריה של ימי הביניים והיסטוריה צבאית. אחרי סתיו העמים ב-1989 חזר קיראי להונגריה, נהיה חבר מפלגת ברית הדמוקרטים החופשיים ונבחר מטעמה לפרלמנט ההונגרי. הוא היה חבר הפרלמנט בין 1994-1990.
הכרה.
בשנת 1993 הוכר קיראי בתור חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
כתובת אחירם
הקבינט של לוון
הקבינט של לוון (בשוודית: Löfven Cabinet) הוא כינויה הכולל של ממשלות שוודיה ה-53, ה-54 וה-55 במניין (ממשלות מיעוט), בראשותו של חבר הפרלמנט השוודי סטפן לוון. הממשלה ה-53 הושבעה ב-3 באוקטובר 2014, וזכתה לאמון הריקסדאג, שנבחר בבחירות שנערכו ב-14 בספטמבר 2014, בהן זכתה רשימת מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה ב-113 מושבים (31%). בהרכבים משתנים, ממשלה זו והשתיים שבאו לאחריה (ה-54 וה-55) כיהנו בין השנים 2014-2021.
בממשלה כיהנו, כולל ראש הממשלה, 24 שרים, שהתחלקו שווה 12 גברים ו-12 נשים. שתי הסיעות שהרכיבו את הקואליציה הן: מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה והירוקים, שלהן יחדיו רק 138 מושבים מתוך 349 (39%). לפיכך, הקבינט של לוון נחשב לאחד מהממשלות החלשות ביותר בהיסטוריה של שוודיה. עם זאת, מאחר שהעקרונות הדמוקרטים מהווים חלק מרכזי בתרבות שלטון החוק של שוודיה בגלגוליה השונים מאז שנות ה-90 של המאה ה-19, ניצחון מפלגתו של לוון יד ביד עם מפלתה של מפלגת השלטון של ראש הממשלה המכהן בבחירות 2014, הקנו לקבינט החדש את זכות קיומו והוא זכה לאמון הריקסדאג ומלך שוודיה.
הרכב הממשלה.
נתונים סטטיסטיים.
הנתונים שלהלן מתייחסים להרכב הממשלה ביום הקמתה, ב-3 באוקטובר 2014:
פסק דין גנזך
פסק דין גנזך הוא פסק דין מנחה בדין הנזיקי הדן בשאלת הסבירות של עקרון הקטנת הנזק. לפי פסק הדין, אין לייחס חשיבות להרגשותיו הנפשיות הסובייקטיביות של הניזוק, אלא להתייחס אל האדם הסביר בנסיבות המקרה. כך, יש לבחון האם הניזוק הקטין את הנזק לפי דרישות האדם הסביר, ולא לפי תחושותיו הסובייקטיביות.
עובדות המקרה.
המערער, שלמה גנזך, נפגע ברגלו בתאונת דרכים. רגלו קוצרה ומאז סבל מצליעה ונכות של 31.5%. לאחר התאונה הוא חזר לעבודה מלאה בשני בתי-ספר בהם עבד כמורה לפני התאונה. אולם, לאחר שנה פרש לפנסיה מוקדמת מאחת המשרות ולאחר שנה נוספת גם מהשנייה, לטענתו בגלל שלאור צליעתו חש השפלה לנגד עיני עמיתיו ותלמידיו. כן טען שנכותו גרמה לו לעייפות ותחושה כי אינו ממלא את תפקידו כראוי. הוא תבע מהביטוח פיצויים בשל הפרישה המוקדמת. הביטוח סירב לשלם וטען שאין קשר בין התאונה לפרישה המוקדמת.
בתחילה גם טען גנזך שבעקבות התאונה נמנע ממנו לעבוד כבודק בחינות בגרות, אולם בהמשך זנח טענה זו.
פסיקת בית המשפט.
בית המשפט המחוזי פטר את חברת הביטוח מפיצוי גנזך בגין פרישה מוקדמת לפנסיה, וקיבל את טענת חברת הביטוח שלא הוכח קשר סיבתי בין הפרישה המוקדמת לתאונה.
בית המשפט העליון, בפסק דין שנכתב על ידי השופט תיאודור אור, בחן את המקרה על פי הכלל שחובתו של הניזוק להקטין את נזקו, כפי שהיה עושה אדם סביר, ובכלל זה למנוע נזק של הפסד כושר ההשתכרות, אם הוא מסוגל לחזור לעבודה. בית המשפט קבע שהמבחן לקבוע מתי ייחשבו מעשיו או מחדליו של ניזוק כסבירים הוא לפי מבחן האדם הסביר: האם אדם סביר במצבו של הניזוק, על כל מוגבלותו, קשייו ואי הנוחות הנגרמים לו במקום העבודה, היה חוזר או מתמיד בעבודתו אם לאו, ואין לתת משקל מכריע להרגשתו או רצונו הסובייקטיביים של הניזוק.
במקרה של גנזך, קבע בית המשפט, שהאדם הסביר היה ממשיך בעבודתו ולא פורש לפנסיה, ולכן אין לראות קשר בין פרישתו של המערער לפנסיה לבין התאונה שעבר, ממספר סיבות:
לגבי אי-הנוחות ואי-הנעימות בשל יחס מעבידיו ותלמידיו לנכותו, קבע בית המשפט שאין באלה כדי להצדיק את פרישתו מהעבודה. השופט אור כתב שאם לא יקבע כך, הרי בכל מקרה של נכות גלויה ניכרת יוצדק הניזוק בהימנעו לחזור למעגל העבודה.
השפעה.