גביע ההכתרה (באנגלית: Coronation Cup) היה תחרות כדורגל חד-פעמית שנערכה לכבוד חגיגת הכתרתה של המלכה אליזבת השנייה. בתחרות שנערכה במאי 1953 בגלאזגו, סקוטלנד השתתפו ארבע קבוצות אנגליות וארבע קבוצות סקוטיות. בדומה לגביע תערוכת האימפריה, תחרות זו נחשבה ליוקרתית בזמנה ואפשרה לקבוצות לבחון את יכולותיהן מול קבוצות מליגות אחרות, בימים שלפני הכדורגל האירופי. סלטיק והיברניאן הסקוטיות נפגשו בגמר שנערך באצטדיון האמפדן פארק, סלטיק ניצחה בתוצאה 0-2 בפני קהל של 117,060 צופים.
אקוויקלוד
אקוויקלוד היא שכבת סלע (או קרקע) אטימה למים. מי התהום הזורמים לאיטם בתת-הקרקע אינם יכולים לחלחל דרך שכבה זו, ונוטים להצטבר מעל לאקוויקלוד (בתוך שכבת האקווה הרווי). דוגמאות לסלעים (או קרקעות) היוצרים אקוויקלוד: קירטון, חרסית, חוואר, גבס, גרניט ומלחים שונים. המשותף לחומרים המרכיבים את שכבת האקוויקלוד הוא היותם בנויים מגרגירים זעירים, ביניהם ישנם מרווחים דקים מאוד, ולכן מים אינם יכולים לחלחל דרכם.
מנזר גלסטונברי
מנזר גלסטונברי (באנגלית: Glastonbury Abbey) בגלסטונברי שבמחוז סאמרסט באנגליה מחשיב עצמו היום ל"כנסייה הנוצרית העתיקה ביותר על פני האדמה" בהסתמך על ההתיישבות הראשונה של נזירים באזור בשנת 63, במקביל לסיפור על ביקורו של יוסף הרמתי בממלכת אבלון, שהביא עמו את הגביע הקדוש ונטע את דרדר גלסטונברי.
היסטוריה.
קהילת נזירים כבר חייתה בגלסטונברי כאשר המלך אינה מממלכת וסקס הורה להקים במקום כנסיית אבן בשנת 712, ששרידיה מהווים כיום את חלקו המערבי של המנזר, אך במאה התשיעית נהרסה גלסטונברי בידי הדנים. הקדוש הסקסוני ניאוט היה שמש כנסייה בגלסטונברי בטרם עבר להקים קהילה משלו בסאמרסט. במאה העשירית הורחבה כנסיית המנזר בידי ראש המנזר, דנסטאן הקדוש, שהיה גם זה שהנהיג את החוקים הבנדיקטיניים במנזר, לפני שהתמנה לארכיבישוף מקנטרברי בשנת 960. בתחומי המנזר נקברו אדמונד הראשון מלך אנגלייה, ואדמונד השני, שלאחר שהפסיד את אנגלייה לקאנוט הגדול שמר על תוארו כמלך וסקס.
מנזר גלסטונברי הגיע לשיא הדרו במהלך הכיבוש הנורמני ב-1066. ראש המנזר הנורמני החדש, תורסטין (Turstin), הוסיף מבנים לכנסייה והרחיק את מרכזה מבית הקברות הסקסוני העתיק. בשנת 1077 הודח תורסטין מתפקידו לאחר שמשרתיו החמושים טבחו בנזירים לפני מזבח הכנסייה. ב-1086, בעת פרסומו של ספר יום הדין, היה מנזר גלסטונברי העשיר ביותר במדינה. ראש המנזר אנרי מבלואה (Henri de Blois), הזמין את כתיבת דברי ימי המנזר מההיסטוריון ויליאם ממלמסברי ( William of Malmesbury) בשנת 1125, שדברי האגדה ששילב בספרו הפכו את המנזר למוקד משיכה לעולי רגל, וסייעו לשמור על קיומו של המנזר.
ב-1184 כילתה שרפה רבים מהמבנים בתחומי המנזר, ובמהלך המאה ה-12 שוחזר רק חלק מהכנסייה המרכזית כדי שיוכל לשמש לתפילות, בזמן שכנסייה חדשה נבנתה. ב-1191 התגלו קבריהם של המלך ארתור והמלכה גווינביר בבית הקברות וסיפקו סיבות נוספות למבקרים להגיע למנזר. הקברים התגלו בתיבת עץ אלון שנקברה בעומק של 5 מטרים, שכוסתה באבן שעליה נחקק "כאן נטמן המלך הנודע ארתור באי אבלון". חמש שנים לאחר מכן הבישוף סווריק פיצגלדווין (Savaric FitzGeldewin) מבאת' שכנע את האפיפיור סלסטינוס השלישי לצרף את מנזר גלסטונברי לתחומי בישופותו, והעביר לשם את מושבו כבישוף של גלסטונברי. עם זאת, הנזירים במנזר לא סרו למרותו, וסירבו להתיר לו להיכנס למנזר. רק ב-1219 הוחזרה הבישופות למעמדה הקודם.
בשנת 1278 השתתפו המלך אדוארד הראשון והמלכה אלינור בטקס הקבורה מחדש של שרידי גופתו של המלך ארתור לרגלי מזבח הכנסייה בגלסטונברי, ושימרו את מעמדו של מנזר גלסטונברי כחשוב ביותר באנגליה לאחר מנזר וסטמינסטר. עדות לכך ניתן לראות בשרידים של מטבח המנזר, שכלל ארבעה תנורים גדולים. חפירות ארכאולוגיות באזור זה גם חשפו דירה שנבנתה במיוחד לרגל ביקורו של המלך הנרי השביעי במנזר, וחומה שהוקמה מסביב למנזר כדי להגן על יושביו בזמן מלחמות השושנים. בספטמבר 1539, בעקבות צו של המלך הנרי השמיני כחלק מפירוק המנזרים באנגליה, הוחרמו כל נכסי המנזר, וראש המנזר, ריצ'רד ויטינג הוצא להורג בתלייה באשמת בגידה במלכות.
ב-1908 רכשה הכנסייה האנגליקנית את חורבות המנזר, ובשנת 1924 נערכה בפעם הראשונה עלייה לרגל מטעם כמה כנסיות מקומיות לשרידי המנזר. העלייה לרגל עדיין מתקיימת בכל סוף שבוע שני של חודש יולי, ומושכת כיום מבקרים מכל רחבי מערב אירופה, המשתתפים בטקסי דת הנערכים על פי המסורות האנגליקנית, הקתולית והאורתודוקסית.
אדריכלות.
חורבות הכנסייה הגדולה, יחד עם קפלת הגבירה, הן בניין רשום מדרגה I, ומונומנט רשום. הן שוכנות בתוך פארק גדול בן 150 דונם, הפתוח לקהל בתשלום. הכניסה לפארק היא מבית השער של המנזר, שנבנה באמצע המאה ה-14 ושוחזר לחלוטין ב-1810. בניין האסם מהמאה ה-14 של המנזר מחוץ לחומות פתוח גם הוא לציבור בתשלום, כחלק ממוזיאון החיים הכפריים בסאמרסט (Somerset Rural Life Museum).
אורך הכנסייה הגדולה 67 מטרים, ורוחבה 14 מטרים. בית המקהלה היה באורך 47 מטרים והטרנספט היה באורך 49 מטרים. קפלת סנט ג'וזף הייתה באורך 34 מטרים וברוחב 7.3 מטרים. השרידים שנשארו הם של הארקדות של הטריפוריום, ובחלק העליון קומת תאורה (clerestory), של הקירות שתמכו במגדל המרכזי. מקטעים אחרים של מבנים ששרדו כוללים חלקים מהקירות החיצוניים של המעברים של בית המקהלה והרטרוקווייר. כמו כן שרדו עבודות באבן מקיר הספינה המשנית הדרומית, החזית המערבית ומבנה הגליל יחד עם הקריפטה המקושרת לקפלת סנט מרי. קפלת הגבירה שקירותיה שרדו, תוארה ב-1478 באורך 31 מטרים וברוחב 7.3 מטרים.
מטבח אב המנזר.
מטבח אב המנזר (Abbot's Kitchen), תואר כ"אחד המטבחים השמורים בצורה הטובה ביותר באירופה". הבניין המתומן מהמאה ה-14 נתמך בתמיכות מעוגלות בכל צד המובילות לקרניז ובו גרגוילים גרוטסקיים. בפנים יש ארבעה קמינים מקושתים גדולים עם יציאת עשן מעליהם, ובמרכז הגג הפירמידלי יש יציאה נוספת. המטבח היה צמוד לבית אב המנזר שגובהו היה 24 מטרים, אם כי שרד רק קטע קטן מקיר המבנה.
בית המנזר.
בין חומות המנזר שוכן בית המנזר (Abbey House) ששימש עד 2018 כמקום מפלט לדיוקסיה של באת' וולס. המבנה פתוח לעיתים לציבור לאירועים מיוחדים, ומשמש כמרחב מנהלתי נוסף למנזר.
המבנה, בסגנון גותי טיודור, נבנה בין 1829 ל-1830 על ידי ג'ו באקלר (John Buckler) עבור ג'ון פריי ריווס (John Fry Reeves) מאבנים שנלקחו משרידי מנזר גלסטונברי.
טיפול בנזעי חשמל
דימתיל סולפוקסיד
דימתיל סולפוקסיד (dimethyl sulfoxide; בראשי תיבות: DMSO) הוא תרכובת אורגנית קטנה המשמשת את האדם כממס אורגני יעיל במיוחד.
היסטוריית סינתזה.
DMSO התגלה בשנת 1866 על ידי הכימאי הרוסי אלכסנדר מיכיאלוביץ זייצב לאחר חמצון דימתילסולפיד על ידי חומצה חנקתית. הוא דיווח על התגלית כבר בשנת 1867, אך לא הייתה התעניינות רבה בחומר עד שבשנת 1958 התגלתה תכונת ההמסה שלו.
אנזים דימתיל סולפוקסיד רדוקטז המכיל מוליבדניום המזרז חיזור של דימתיל סולפוקסיד לדימתיל סולפיד.
מבנה ותכונות פיזיקליות.
DMSO מורכב משתי קבוצות מתיל (CH3) הקשורות לקבוצת סולפוקסיד (S=O). נקודת ההתכה של DMSO היא 18.5 מעלות צלזיוס ונקודת הרתיחה - 189 מעלות. התרכובת מתחילה לבעור ב-95 מעלות, והיא רעילה למדי וגורמת לגירוי העיניים, העור ומערכת הנשימה.
שימוש.
DMSO משמש בתעשייה הכימית כממס בתגובות כימיות רבות וכן כממס של חומרים לקראת בדיקתם בשיטות אנליטיות שונות, כגון NMR. בנוסף משמשת התרכובת כמסיר צבע וכחומר ניקוי בתעשיית האלקטרוניקה. DMSO מסוגל לחדור בקלות דרך ממברנת התא ביצורים חיים ולשאת עמו תרכובות המומסות בו. ברפואה מנוצלת תכונה זו לשם הקלת הספיגה של תרופות בגוף, ומספר תרופות ניתנות בתוספת DMSO. בנוסף משמש לעיתים DMSO כתרופה אנטי-דלקתית. בביולוגיה המולקולרית משתמשים ב-DMSO על מנת להחדיר תרכובות שונות לתאים; במיוחד מדובר בהחדרת DNA זר לתאי חיידקים לשם שכפולם (תהליך הקרוי טרנספורמציה). DMSO מסוגל גם לעיתים לשפר את יעילותן של תגובות PCR; התרכובת מקלה על הפרדת שני גדילי ה-DNA בשלב הראשון של ה-PCR.
מרקם פורפירי
מרקם פּורפירי הוא מרקם של סלעי יסוד המתאפיין בגבישים גדולים הנראים בבירור רב והקרויים לכן פֶנוקריסטים (מיוונית - "גבישים נראים") בתוך מסה של גבישים קטנים יותר שבדרך כלל אינם נראים לעין הבלתי מזוינת המכונה מסת אם.
כל מרקם של סלע יסוד שבו יש שני גדלים של גבישים הוא מרקם פורפירי, הן כשהסלע הוא אפינטי (דק גרגיר) שבו לא ניתן לראות את הגבישים הבונים את מסת האם בעין הבלתי מזוינת, כמו בבזלת, והן כשהסלע הוא פנריטי (גס גרגיר) שבו ניתן לראות את הגבישים הבונים את מסת האם בעין בלתי מזוינת, ושבו יש פנוקריסטים גדולים מאוד (בגודל של כמה ס"מ), כמו גרניט.
מקור המונח הוא בסלע פורפיר, סוג של אנדזיט בעל גוון סגול (מכאן מקור השם - המילה הלטינית שמקורה יווני לצבע הסגול) ששימש כאבן קישוט למבנים ציבוריים בתקופת רומא העתיקה שבו מסת האם היא אפינטית ובו יש פנוקריסטים של פצלת השדה וקוורץ.
מרקם פורפירי קיים במגוון רחב של סלעי יסוד כמו גרניט, ריוליט, דיוריט, אנדזיט ובזלת.
תהליך היצירה.