ב-1997 זכה ריקלמה באליפות דרום אמריקה עד גיל 20 ובמונדיאל הנוער עם המאמן חוסה פקרמן. הוא זומן לסגל של נבחרת ארגנטינה למונדיאל 1998 ומונדיאל 2002, אך לא שיחק בטורנירים הללו בפועל.
במשחק רבע גמר מונדיאל 2006 בישל ריקלמה את שער היתרון לארגנטינה מול נבחרת גרמניה, אך זו הצליחה להשוות זמן קצר לאחר החלפתו של ריקלמה, ולגבור על ארגנטינה בדו-קרב פנדלים.
בעקבות ההפסד של ארגנטינה והתפטרותו של פקרמן הוא קיבל את סרט הקפטן של הנבחרת במקום סורין. אולם, לאחר שהוביל את הנבחרת במשחק הידידות הראשון בהדרכתו של אלפיו באסילה, הוא הודיע ב-13 בספטמבר 2006 על פרישתו מהנבחרת וטען כי הביקורות שהוטחו בו בתקשורת פגעו בבריאותה של אמו, שאושפזה פעמיים בחודשיים שלאחר מונדיאל 2006. באותה תקופה היו רשומות לזכותו 37 הופעות ו-8 שערים במדי הנבחרת.
ב-26 ביוני 2007 זומן ריקלמה מחדש על ידי המאמן באסילה כחלק מסגל של 23 שחקנים לקופה אמריקה 2007. הוא הצטיין במשחק השני של שלב הבתים מול נבחרת קולומביה, והבקיע בו שני שערים. בניצחון 4 - 0 על נבחרת פרו ברבע הגמר הוא הבקיע שניים נוספים ובישל שער לליונל מסי. הוא הבקיע את שערו החמישי בטורניר בפנדל בחצי הגמר מול נבחרת מקסיקו, וקבע את תוצאה המשחק הסופית (3 - 0). במשחק הגמר הפסידה ארגנטינה לנבחרת ברזיל, וריקלמה סיים את הטורניר במקום השני בדירוג מלך השערים.
ב-14 באוקטובר 2007 הוא חזר להרכב הנבחרת לאחר שלושה חודשים בוויאריאל שבהם לא שיחק, והבקיע שני שערים בבעיטה חופשית בניצחון 2 - 0 על נבחרת צ'ילה, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. ב-17 בנובמבר הוא הבקיע שניים נוספים בניצחון 3 - 0 על נבחרת בוליביה.
התאחדות הכדורגל הארגנטינאית שלחה את ריקלמה לאולימפיאדת 2008 בבייג'ינג כאחד מתוך שלושת השחקנים מעל גיל 23 שניתן לשלוח. הוא הוביל את הנבחרת האולימפית לזכייה במדליית הזהב, והבקיע שער בחצי הגמר מול נבחרת ברזיל.
ריקלמה הודיע על פרישתו מהנבחרת במרץ 2009 עקב מחלוקת עם המאמן דייגו מראדונה על הביקורת שהאחרון מתח על יכולתו בבוקה.
קאמרון דיאז
גראנד מרניה
משכילים מוקדמים
בשם משכילים מוקדמים או מבשרי ההשכלה מכנים ההיסטוריונים של תנועת ההשכלה היהודית קבוצה של יהודים בגרמניה, בפולין ובמזרח אירופה, שהחלו במהלך המאה השמונה עשרה לעסוק בתחומים של פילוסופיה ומדעים ולהחזיק בהשקפות שעד אז לא היו מקובלות ביהדות אשכנז. המשכילים המוקדמים עדיין לא פעלו באופן מאורגן כדי להציג אלטרנטיבה להנהגה של האליטה הרבנית כפי שעשו אנשי תנועת ההשכלה אחריהם, ואולם במידה מסוימת הם הכינו את הקרקע לקראת פעולות אלה.
האישים שפעלו בעולם ההשכלה המוקדמת באו מרקעים שונים. היו בהם תלמידי חכמים שבאו מהעולם הרבני והלמדני, שפנו לעיסוק בפילוסופיה, במתמטיקה ובמדעי הטבע, ובהם למשל רבי ישראל מזמושץ בעל "נזד הדמע", רבי ברוך שיק משקלוב שתרגם לבקשת הגר"א את ספר "אוקלידס", רבי יהודה הלוי הורוביץ בעל "עמודי בית יהודה", האסטרונום רפאל לוי מהנובר, רבי שלמה חלמא בעל "מרכבת המשנה" ובתקופה מאוחרת מעט יותר ר' מנשה מאיליה. גם כמה מגדולי הדור ממש, ובהם למשל הגאון מווילנה ורבי יעקב עמדן, היו בעלי גישה חיובית למדעים ולהשכלה, אך לא במידה שתאפשר לראות בהם משכילים מוקדמים של ממש. קבוצה נוספת היא של תלמידי חכמים שעסקו בדקדוק עברי, שאז העיסוק בו היה מועט מאוד אצל רוב הלומדים, ובהם ר' שלמה זלמן הנאו, ר' שלמה דובנא ור' נפתלי הרץ וייזל הצעיר (בבגרותו היה חלק מן המשכילים המאורגנים). המשכילים המוקדמים שבאו מן העולם הרבני שאבו לרוב את השראתם מכתבי הפילוסופים היהודים הרציונליים של ימי הביניים, ובראשם הרמב"ם, ובדרך כלל לא ראו עצמם כמהפכנים, אלא כמי שבאים לתקן את סביבתם ולהשיבה אל הדרך המקורית והאמיתית של היהדות.
קבוצה אחרת של משכילים מוקדמים היא של צעירים יהודים שנחשפו לעולם המדע והתרבות האירופי של עידן האורות. חלקם היו סטודנטים שלמדו באוניברסיטאות באירופה, שהלימוד בהן הותר ליהודים בהדרגה החל מסוף המאה ה-17. סטודנטים אלה, ואחרים שנחשפו לעולם זה, עמדו על המרחק הרב שבין התרבות האירופית ובין היהדות במצבה אז, ופעלו כדי לגשר על הפער ולהכניס את המדע והתרבות האירופיים לתוך עולם היהדות. בין אישים אלה אפשר למנות את אהרון גומפרץ, מרכוס הרץ, יצחק אייכל בצעירותו ואחרים. בקבוצה זו ניתן למנות גם כמה מבעלי ההון היהודים באירופה, ובעיקר יהודי החצר, שהיו נתונים גם הם להשפעת התרבות האירופית. דמות שעומדת באמצע בין שתי הקבוצות, שראשית חייה בעולם הלמדני-הרבני אך עיקר גדילתה בעולם התרבות והפילוסופיה של ברלין, היא דמותו של משה מנדלסון, למעשה החשוב מבין המשכילים המוקדמים וחוליית המעבר אל תנועת ההשכלה המאורגנת.
המשכילים המוקדמים כתבו, כל אחד בתחומו, חיבורים וספרים רבים והביעו בהם את השקפותיהם בזכות לימודי המדעים והחכמות. הם גם הסתמכו זה על חיבוריו של זה ועמדו בקשרי מכתבים. פה ושם היו גם חבורות של משכילים מוקדמים, למשל בברלין בשנות החמישים (מנדלסון, ישראל מזמושץ, אהרון גומפרץ) ובאמסטרדם בשנות השישים והשבעים (וייזל הצעיר, שלמה דובנה, דוד פרנקו-מנדס ואחרים).
בסוף שנות השבעים של המאה השמונה-עשרה ובתחילת שנות השמונים חל המעבר מעולמם של המשכילים המוקדמים אל פעולות מאורגנות וממוסדות של תנועת ההשכלה. מעבר זה חל בעיקר בדמותם של חיבורים כתובים, ובהם הביאור של מנדלסון, "דברי שלום ואמת" של נפתלי הרץ וייזל ובעיקר כתב העת "המאסף" שייסד וערך יצחק אייכל, וכן על ידי מוסדות כמו בית הספר "חינוך נערים" בברלין וחברות המשכילים בקניגסברג ובברלין. במזרח אירופה עוד נמשך עידן ההשכלה המוקדמת דור או שני דורות, עד שהגיעה גם לשם תנועת ההשכלה הממוסדת בדמותו של יצחק בר לוינזון.
ההיסטוריונים שבאו מתוך תנועת ההשכלה וכתבו את תולדותיה העניקו משקל רב לדמויותיהם של המשכילים המוקדמים וראו בהם את "מבשרי ההשכלה", הנותנים לגיטימציה מן העולם הרבני לתנועת ההשכלה. במחקר המודרני קיימות גישות שונות ביחס לדמויות אלה, למן גישה המקדימה את תנועת ההשכלה לראשית המאה השמונה-עשרה (עזריאל שוחט), דרך גישה הרואה התקדמות הדרגתית (עמנואל אטקס) ועד גישה המעדיפה לדון בתופעת ההשכלה המוקדמת כתופעה עומדת בפני עצמה, ולא כשלב בתולדותיה של תנועת ההשכלה (שמואל פיינר).
עם-עובד
מבשרי ההשכלה
Juan Román Riquelme
Juan Roman Riquelme
המשכילים המוקדמים
Riquelme
ריקלמה
דני קרמן
דני קֶרמן (נולד ב-11 בינואר 1940 בכרכור) הוא מאייר, סאטיריקן ומעצב ישראלי.
קורות חיים.
דני קרמן נולד בשנת 1940 במושבה כרכור. אביו, יעקב (1908–1991), יליד פינסק, עלה לארץ ישראל, היה חבר בתנועת "השומר הצעיר" וסיים את לימודיו בבית הספר מקוה ישראל. עם נישואיו ללאה (1908–1992) התיישבו בני הזוג בכרכור, שם נולדו הבנים אמנון ודני. האב, שמנעוריו ביקש להיות חקלאי, ניהל פרדסים, אולם בימי מלחמת העולם השנייה נאלץ לנטוש את החקלאות ופתח במושבה חנות מכולת, שממנה התפרנסה מאז המשפחה. קרמן למד בבית הספר היסודי בכרכור ולאחר מכן בבית הספר החקלאי בפרדס חנה. בגיל 16 התקבל לבצלאל, שם למד במגמה לעיצוב גרפי וסיים ב-1959. בצה"ל שירת ביחידת נ"ט מוצנחת.
לאחר סיום שירותו הצבאי ב-1962, הקים יחד עם דודנו אריק קרמן סטודיו לעיצוב שפעל במשך 14 שנים ובמסגרתו עסק בעיצוב, איור ותכנון תערוכות ומוזאונים.
החל משנות ה-60 עיצב קרמן את כל העדלאידות הגדולות בחג הפורים בעיר תל אביב. כמו כן עיצב מספר תפאורות לתיאטראות בארץ.
בשנת 1974 התפרק הסטודיו ודני קרמן החליט להתרכז בעיקר באיור, בשנים הללו אייר בקביעות בכל העיתונים החשובים ושיתף פעולה באופן קבוע עם בעלי הטורים: רות בונדי, אדם ברוך, חיים באר, אהרון בכר ואחרים. עבודותיו בעיתונות רוכזו בשני ספרים "בפירוש קרמן/קרמן" ו "זה מה שיש".
בשנת 1982 נמנה עם צוות המקימים של מדור הסאטירה "דבר אחר".
בשנת 1984 הציג קרמן סדרת פסלים "ראשי צפרים" בתערוכה משותפת עם חברו יוסל ברגנר.
קרמן אייר כ-450 ספרים, מרביתם ספרי ילדים, ושיתף פעולה עם בולטי הכותבים לילדים בארץ ביניהם: יהודה אטלס, יורם טהרלב, אפרים סידון, אפרים קישון, בנימין תמוז, נורית זרחי ונירה הראל.
כמו כן, יזם את הופעתם בעברית של ספרים קלאסיים ואייר אותם. ביניהם: "ציד הסנרק" של לואיס קרול וסיפורי "דווקא ככה" של רודיארד קיפלינג.
קרמן כתב יזם והוציא לאור ספרים רבים, חלקם עם שותפים לכתיבה: אהרון שמי ובניו של דני, תומר ואורי קרמן. בין הספרים: "על המפה", "מסביב למפה", "ביידיש זה מצלצל יותר טוב", "ספר המשלים", "שני יהודים נוסעים ברכבת", "מיהו יהודי", "שם חם", "מילימשוגעות", "ספר המפלצות השלם", "סופר ספר" ו"ספר הבדיחות האדום".
בנוסף, כתב מספר מדריכי נסיעות, ביניהם: "הולך איתך בלונדון - מדריך אישי למתקדמים" ו"שעה מלונדון" ושלושה מדריכי נסיעות לילדים: "לונדון לילד המטייל", "רומא לילד המטייל" ו"פריז לילד המטייל". בשנת 2002 יצא לאור תרגום חדש שכתב קרמן לספר "שלושה בסירה אחת" עם הערות ומסלולי טיול בנהר התמזה.
קרמן לימד איור במשך 30 שנה במוסדות שונים בארץ, ביניהם בית הספר "בצלאל" בירושלים ומכללת ויצו חיפה.
הציג כ-16 תערוכות יחיד והשתתף בעשרות רבות של תערוכות קבוצתיות בארץ ומחוצה לה, ובשונה ממרבית המאיירים בארץ, המאופיינים בסגנון מוגדר, הוא מקפיד להימנע מיצירת דפוס קבוע של איורים, ושומר על מגוון רחב של דרכי הבעה חזותיות.
בשנת 2009 זכה בתואר יקיר הפסטיבל לקומיקס, אנימציה וקריקטורה.