אריסטו מתבונן במלאכות האדם השונות, ומבחין שיש להן מטרות שונות, אך חלק מהמטרות משניות לאחרות - משניות בכך שהן נעשות לא לשמן, אלא למען מטרה ראשונית יותר שאת טובה הן "משרתות". (לדוגמה, מציג אריסטו את מלאכת הרכיבה המשרתת את מלאכת ההצבאה) אריסטו מאמין שבדומה לנגר ולסנדלר, להם יש מלאכה הייחודית להם ומאפיינת אותם כבעלי מקצוע, גם לאדם מלאכה הייחודית לו, ומאפיינת אותו כאדם. אריסטו מנסה למצוא את אותה מלאכה עליונה המשותפת לכל בני האדם וכל פעולותיהם מכוונות אליה.
אריסטו הגיע למסקנה (שהייתה מקובלת בזמנו) שטוב עליון זה הוא האושר - כל האנשים שואפים להגיע לאושר והוא טוב כשלעצמו, לא כאמצעי להשגת טוב אחר.
אריסטו מבחין בארבע מטרות עיקריות בחייהם של אנשים המנסים להשיג את האושר -
המידות לפי אריסטו.
בין מידותיו המוסריות של האדם (מידות האחראיות לפעולתיו המוסריות של אדם) מונה אריסטו את הראשיות מביניהן: האומץ, המתינות, התבונה והצדק.
מושג חשוב בתפיסת המוסר היוונית היא המידה ארטה (ביוונית, αρετη) - יכולתו של האדם להפעיל שיקול דעת בהחלטותיו ולהגיע לבחירות הנכונות במצבים נתונים. זאת אריסטו טוען יש לעשות על-פי קריטריון אותו הוא מכנה כ-'כלל האמצע'.
כלל האמצע.
כלל האמצע מייצג את יכולתו של אדם לבחור בדרך הביניים בין שתי גישות קיצוניות בהחלטותיו בנושאים שונים. למשל, חייל אמיץ (הניחן במידת האומץ) לא יהיה אחד השש אל הקרב בכל הזדמנות, גם כאשר סיכוייו לנצח קלושים – חייל כזה ייקרא פזיז. חייל אמיץ גם לא יתחמק מכל קרב, גם כאשר צבאו יהיה בעמדת יתרון – על אדם שיעשה זאת יאמר שהוא פחדן. אדם ייקרא אמיץ אם ימצא את דרך הביניים – ידע לבחור את קרבותיו בחוכמה, וישתתף רק בקרבות בהם יוכל לנצח ובאלה החשובים לו.
על מנת להמחיש את חשיבות הפניה לדרך הביניים, מביא אריסטו כדוגמה את הכושר ואת הבריאות האנושיים. בריאותנו תפגע אם נמעיט באכילה, וגם אם נפריז בה, וכך גם כושרנו ייפגע אם לא נתעמל ואם נתעמל יתר על המידה. לעומת זאת, אם נאכל ונתאמן במידה הנכונה, כושרנו ובריאותנו ישמרו ואף ישתפרו. מכך מסיק אריסטו שגם בנושאים הקשורים באומץ או במתינות יהיה עלינו לנהוג במידה הנכונה ולא להפריז לכיוון זה או אחר.
על מנת שאדם יביא עצמו לאושר, יהיה עליו להיות מסוגל להגיע להחלטות הנכונות בחייו, ולכך דרושות לו המידות.
יש להבין כי כלל האמצע אינו חשוב בשל שיפוטים נורמטיביים מוסריים הקשורים ליחסים בין האדם לזולת, אלא כלל האמצע הוא שאיפה נפשית המגלמת בחובה תקינות פסיכולוגית. בצעד זה אריסטו מחבר את חשיבות הדרך המוסרית עם הבריאות הנפשית של האדם על ידי הצבעה על חשיבות הראציונאליות הנפשית שהאדם צריך לשאוף אליה. העמידה על עקרון האמצע תביא את האדם לפעילות הראויה והנכונה ביותר ותשקף יציבות מנטלית. מעבר לכך, השאיפה של האדם להימנע מנקיטת עמדות קיצוניות היא הדרך הנכונה להגעה לאיזון מנטלי ולבריאות נפשית וגופנית גם יחד.
טוב ואושר.
אריסטו מכנה את הטוב העליון של האדם בשם "אודימוניה" או "אושר". הוא מבקש לומר בכך כי האתיקה אמנם אומרת לאיזו תכלית מן התכליות ראוי לה האדם לשאוף, אלא שעל האדם לדעת כי תכלית זו איננה אלא התכלית אותה הוא מבקש ממילא (שהרי ברור כי כל אדם רוצה באושר).
אריסטו לא משיב בשלב זה לשאלה "מהו האושר?". עם זאת, לאריסטו ברור כי הבריות טועות כאשר הן מזהות את האושר עם העושר, עם הכבוד ועם דברים אחרים מעין אלו. יחד עם זאת מצא אריסטו שהתכונות שמייחסים לאושר הן גם התכונות שיש לטוב העליון.
תכונותיו של האושר.
בהקשר זה, יש לציין את הלך המחשבה האריסטוטלי:
הלך המחשבה האריסטוטלי הוא בעל אופי אנלוגי. לנגר יש פועל מסוים, פירושו כי הנגר מבצע מעשים מסוימים, האופייניים לו, שבעזרתם הוא ממלא תפקיד מסוים (יצירת כלי עץ, ובמיוחד רהיטים). לרגל יש פועל מסוים, פירושו שהרגל מבצעת פעולות מסוימות שבעזרתן היא ממלאת תפקיד ידוע (הרגל מאפשרת לאורגניזם תנועה בשטח). הפעול, התפקיד האופייני לדבר נקבע אפוא ביחס למערכת נתונה. במקרה של הנגר, מערכת זו היא המשק, או השוק. במקרה של הרגל, המערכת היא האורגניזם, הגוף החי. בעל התפקיד משרת את המערכת באשר הוא מספק את הצרכים שלה.
מהי אותה מערכת שביחס אליה נגדיר את פועלו, את תפקידו של האדם באשר הוא אדם? ייתכן שאריסטו היה עונה על שאלה זו בכך שהאדם הוא חלק מן המכלול המהווה את היקום או הטבע, ובמסגרת זו יש לו תפקיד מוגדר.
תפקידו של האדם במכלול הטבע.
אפשר להניח, כי אנו מגלים את פועלו המיוחד של הסנדלר, על ידי השוואה בינו לשאר האומנים, וחיפוש מענה על השאלה במה הוא נבדל מהם. באופן דומה, אנו מגלים מהי פועלה של היד, או של הכליה, על ידי כך שאנו מוצאים במה פעולתה איננה דומה לפעולות שאר איברי הגוף. לדעת אריסטו, כך עלינו לנהוג גם לגבי האדם. עלינו לשאול: איזו פעילות אופיינית לאדם וחסרה אצל שאר היצורים, דהיינו - צמחים ובעלי חיים? מפעילות זו נוכל ללמוד מהו פועלו המיוחד של האדם.
בתשובתו לשאלה זו מתבסס אריסטו על תורת הנפש שלו. לפי אריסטו, הנפש היא היסוד הפנימי שעל פיו מוסברות כל תופעות החיים. התוכן הממשי של מושג הנפש נגזר ממכלול תפקידיה, כאשר תפקידים אלה זהים למעשה עם תכונות היסוד של היצור החי. אריסטו מדגיש כי לנפש בעיקר שלושה תפקידים:
ככל שהנפש ממלאת יותר תפקידים (ובדרגת שכלול גבוהה יותר) רמת ההתפתחות של היצור גבוהה יותר.
כשם שהסנדלר הטוב, הוא אותו סנדלר המבצע את תפקידו כהלכה, כך האדם הטוב הוא זה המפעיל את המחשבה שלו בצורה הטובה והמוצלחת ביותר.
לדעת אריסטו, האדם הטוב הוא האדם המאושר. בנוסף: האושר הוא פעילות. התכלית העליונה של האדם היא, אפוא, הפעלת כושר המחשבה שלו. בהפעלת כושר המחשבה שלו האדם גם מממש את אושרו.
אושר הוא דבר מתמשך. אריסטו מתנגד לתפיסת האושר כתחושה רגעית חולפת. הביטוי "אושר" מתאר, לדעתו, מהלך חיים שיש לו שלמות. כשמדובר באושר, מדובר באיכות החיים בכללותם ולא ברגע זה או אחר שלהם.
מימוש עצמי.
האדם הטוב, המאושר, הוא זה שמפעיל את תכונותיו הייחודיות. ככל שאדם מממש יותר את מה שמייחד אותו, כאדם, ככל שהוא מוציא מן הכוח לפועל בצורה שלמה יותר את מה שטמון בו ומאפיין אותו כבעל תבונה, כן הוא טוב ומאושר יותר.
הטוב העליון = תכלית לשמה = האושר = פועלו המיוחד של האדם = פעילות המחשבה.
אומנם אפשר שהאדם המפעיל את שכלו יהיה רע או שהוא יהיה אומלל. אפשר גם שאדם המשתמש בכלי המחשבה שלו יעשה כן למטרות אחרות (שימוש מדעי, למשל). דוגמאות נגד אלו מוכיחות כי אי אפשר לקבל את הזהות הזאת כסוף פסוק משביע רצון. ואכן, אריסטו לא הסתפק בזהות זו.
האושר שבעיון.
אריסטו מבחין בין שני סוגים של פעילות מחשבתית:
מכל הדברים האלה נובע כי לא שיקול דעת שמטרתו מעשה, אלא דווקא העיון, שמושאו אלוהים – הוא אותה פעולה המזוהה עם האושר.
הטוב העליון = תכלית לשמה = האושר = העיון
כאשר אריסטו מדבר על העיון, כוונתו, בסופו של דבר, למימוש ההתפלספות בעולם האמיתי. שיאה של ההתפלספות, לפי אריסטו, הוא העשייה בפועל לפי הפילוסופיה, בניגוד לאפלטון ולסוקרטס שראו בדיון הפילוסופי את שיא הפילוסופיה ואת האושר האמיתי.
מהו המעשה הטוב?
המסורת היוונית איננה מתייחסת למעשה הבודד, אלא כלפי תכונות האדם או סגולות אופיו. בהתאם למסורת זו פועל גם אריסטו. שאלתו היא "מהי הסגולה הטובה?".
האדם מממש את מהותו כאדם, אם הוא משתמש בשיקול דעתו. מצד שני, האדם המשתמש נכון בשיקול דעתו יתנהג לפי הסגולה הטובה. לכן האדם המממש את מהותו כאדם, הוא גם אדם טוב. כשם שהמנגן הטוב הוא מי שמבצע כהלכה את פועלו של המנגן (מנגן היטב), כך האדם הטוב הוא מי שמגשים בהצלחה יתירה את פועלו המיוחד של האדם, שהוא היגיון המחשבה.
מצד אחד אריסטו מזהה את האדם המאושר עם האדם המפעיל את מחשבתו. מצד שני, הוא מזהה את האדם בעל הסגולה הטובה עם האדם המפעיל את כושר מחשבתו. באופן זה מתקבלת הזהות:
האדם הטוב (בעל הסגולה הטובה) = האדם המאושר.
זהות זו יכולה להוות תשובה לכל האומר כי "צדיק ורע לו רשע וטוב לו". באופן זה יוצרת משנתו של אריסטו הנעה חזקה לרכישת הסגולה הטובה.
האדם הטוב הוא המפעיל את כוח שכלו כדי לבחור במעשים. שיקול הדעת בבחירת המעשים מתאפיין בכך שהכלל המדריך אותו הוא בחירה במידה האמצעית, או התנהגות לפי "דרך האמצע".
נקודת האמצע עליה מצביע אריסטו איננה אחת, אלא היא שונה מאדם לאדם וממצב למשנהו. מדבריו מתקבלת הגדרה מעניינת של המעשה שראוי לעשותו: זהו מעשה המתאים לגמרי לסיטואציה, שלה חמישה מרכיבים יסודיים (עיתוי, אנשים בהם נוגע המעשה, דברים המושפעים מן המעשה, מטרת המעשה ואופן ביצועו).
אריסטו מסיים את אפיון הסגולה הטובה במילים "וכדרך שיגדירנו האדם הנבון". האדם הנבון הוא מי שיודע להשתמש כהלכה בעיקרון המידה האמצעית, מתוך התחשבות בחמשת מרכיבי הסיטואציה. אפשר שאריסטו סבור, שלא כל אדם יכול להגיע לדרגתו של האדם הנבון. אם כך הוא הדבר, הרי שמשתמעת מדבריו ההצעה כי מי שאיננו נבון, ינהג בתבונה אם יחקה את האדם הנבון.
תנאים הפוטרים מאחריות.
לפי אריסטו, אנו נוהגים לשבח ולגנות את מעשיהם של אחרים ולחוש גאווה או רגשות אשם על מעשינו. תחושות אלו קשורות למה שנהוג לכנות בשם "אחריות מוסרית". לכאורה, מן הראוי לגנות כל מעשה רע אולם אנו נוטים לסלוח לאדם אם נראה לנו כי היו תנאים המתרצים והמשחררים אותו מאחריות לאותו מעשה.