במידה ומספר קבוצות בבית סיימו עם אותו מספר נקודות, ההכרעה הייתה נקבעת לפי סדר חשיבותם של התנאים הבאים: יתרון בהפרש שערים, יתרון בשערים שנכבשו, יתרון בשערים שנכבשו במשחקי חוץ, הגרלה. בשלבים שלאחר הבתים החל להיות מיושם חוק שערי חוץ. כמו כן, הקבוצות דורגו בהתאם להישגיהן בשלב הבתים: 1-8 מנצחות הבית, 9-16 הקבוצות שסיימו במקום השני. במידה ולא הושגה הכרעה לאחר 120 דקות, הקבוצות ביצעו סדרת בעיטות עונשין.
ת'וריא א-שאווי
ת'וריא א-שאווי (בערבית: ثريا الشاوي בצרפתית: Touria Chaoui; 14 בדצמבר 1936, פאס, מרוקו - 1 במרץ 1956) הייתה טייסת מרוקאית, האישה המרוקאית הראשונה שקיבלה רישיון טיס. נרצחה בגיל 19.
ביוגרפיה.
א-שאווי נולדה ב-14 בדצמבר 1936 במרוקו לזינה ולעבד אל-ואד, עיתונאי, במאי ומפיק תיאטרון דובר צרפתית שהתנגד לכיבוש הצרפתי במרוקו. כשנולדה, קראו לה הוריה ת'וריא (מערכת הפליאדות בערבית). תחילה אביה התאכזב משום שרצה בן, אולם נקשר אליה במהרה והתייחס אליה כשווה. בילדותה שיערה קוצץ והיא לבשה מכנסיים. בהיותה בת שמונה, נולד אחיה, צלאח א-דין. בשנת 1948, עברה משפחתה להתגורר בקזבלנקה.
כטייסת.
בשנת 1950, א-שאווי ואביה נסעו במונית וראו את שדה התעופה טיט מלאל שהצבא הצרפתי בנה סמוך לקזבלנקה אחרי מלחמת העולם השנייה לצורך אימון הטייסים הצרפתים. מגיל צעיר, א-שאווי נמשכה לעולם התעופה ורצתה ללמוד לטוס, אך כנערה במרוקו - לא היה לה סיכוי להתקבל לקורס טיס. בשנת 1948, אביה, שהיה חלוץ בקידום התיאטרון המרוקאי, קיבל הזדמנות לשחק בתפקיד ראשי בסרט הצרפתי 'La Septième Porte' לצד השחקנים הצרפתים ז'ורז' מרשל ומריה קסרס . גם ת'וריא, שהספיקה לגלם מספר תפקידים קטנים בהפקות תיאטרון של אביה, שיחקה בסרט זה. קרבה זו לצרפתים איפשרה לא-שאווי להגשים את חלומה. א-שאווי ואביה הגיעו לשדה התעופה ועבדלוואד ביקש לרשום את בתו לקורס טיס. הקצין סבר כי א-שאווי לא תשרוד שבוע אולם הסכים לתת לה הזדמנות. במהלך לימודיה, הפגינה א-שאווי יכולות טכניות מרשימות ועמדה בכל מטלות הקורס. לאחר שנה, ב-17 באוקטובר 1951, חודשיים לפני שמלאו לה 16 שנה, א-שאווי קיבלה רישיון טיס והפכה לטייסת הראשונה בהיסטוריה של מרוקו. אירוע זה זכה לסיקור תקשורתי בכל רחבי העולם, וא-שאווי זכתה לברכות מארגוני נשים אף קיבלה תמונה חתומה מהטייסת הצרפתייה ז'קלין אוריאול (כלתו של נשיא צרפת, וינסנט אוריאול ). סולטן מרוקו, מוחמד החמישי, הזמין אותה לארמונו וברך אותה על הישגיה.
זמן קצר לאחר שקיבלה את רישיון הטייס, א-שאווי חלתה בדלקת ריאות (ככל הנראה בגלל תנאי הקור הקשים שחוותה באימונים בתא הטייס). היא נלקחה לטיפול בבית החולים, והרופא אמר להוריה כי נשארו לה 10 ימים לחיות. דבר האירוע עבר במהרה לסולטן ששלח מטוס מלכותי לקחת אותה לסנטוריום שבפסי , צרפת. א-שאווי אושפזה שם למשך ששה חודשים והבריאה.
לקראת עצמאות מרוקו.
ב-20 באוגוסט 1953, צרפת הגלתה את הסולטן לקורסיקה והחלה תקופה של טרור והתנקשויות פוליטיות, שמטרתם הייתה (מצד הצרפתים) לחסל גורמים המאיימים על הכיבוש הצרפתי במרוקו או (מצד המרוקאים) לחסל את הכיבוש הצרפתי. כמו כן, החלו עימותים פנימיים בין ארגונים מרוקאים שונים השואפים לשליטה במדינה, כשכל ארגון טוען שהוא הארגון שמשקף נאמנה את ערכי אזרחי מרוקו או את ערכי האסלאם (חלקם החזיקו באידאולוגיה דמוקרטית וחלקם שאפו לכונן מדינת שריעה).
א-שאווי, שנהגה ללבוש אוברול , נהגה במכונית וכמובן החזיקה במעמד הסמלי של אישה טייסת - הפכה להיות מטרה בקרב אנשי אסלאם קיצוניים שראו בה בגידה בערכי הדת, וגם בקרב צרפתים קיצוניים שראו בה סמל לעצמאות מרוקאית. א-שאווי שהתה רבות במועדון התעופה אולם התנדבה גם בשני ארגונים של משפחות עשירות: "עתיד ילדות מרוקו" ו"מיטת העניים". מטרת ארגונים אלו הייתה להפיח בילדות קטנות חוש עצמאיות ותושייה על ידי לימוד קרוא וכתוב. במהלך התנדבותה, היא גילתה שחיתות כספית בארגונים אלו ומהלך פגישה עם כל חברות הוועד - דיווחה על ממצאיה.
משפחת א-שאווי סבלה מרדיפות וממעקבים של אנשי הכיבוש הצרפתי, ובאישון לילה ת'וריא בת ה-18 הסיעה את משפחתה למדריד. בשנת 1955, חזרה המשפחה למרוקו. ב-16 בנובמבר 1955, הסולטן חזר למרוקו והתחושה שעצמאות המדינה קרבה התגברה בקרב הציבור. ב-18 בנובמבר 1955, אנשים יצאו לרחובות כדי לחגוג את שובו. א-שאווי הטיסה מטוס דרכו פיזרה פתקים המברכים את חזרתו של הסולטן. הופעתה זכתה למחרת היום לסיקור בעיתונים, והיא הוצגה כסמל לעתידה הזוהר והמבטיח של מרוקו.
מותה.
ב-1 במרץ 1956, יום לפני הכרזת עצמאות מרוקו, הרחובות התמלאו בחוגגים. ת'וריא בת ה-19 אספה את אחיה הקטן בן ה-11 במכוניתה והם נסעו יחדיו לביתם. כשהגיעה לביתה היא עצרה את רכבה בצד וצפרה. לאחר מכן, הוציאה את ראשה מחלון הרכב, קראה בקול, ואמה יצאה מהמרפסת. באותו הרגע, גבר מרוקאי התקרב אליה וירה לעברה שני כדורים שפגעו בראשה. ת'וריא מתה במקום. היורה נמלט ונעלם בהמון החוגג. רצח זה מעולם לא פוענח. בשנת 2015, סיפר אחיה כי במרוקו קיימים גורמים שאינם רוצים להזכיר את עצם קיומה של אחותו, ששמה נעדר כמעט מכל ספרי הלימוד בבתי הספר במרוקו וכי הנשים במרוקו אינן מעזות יותר להיות כמוה.
קיימות מספר שמועות לגבי זהות הרוצח ומניעיו. שמועה אחת טוענת שמדובר היה ברצח על רקע רומנטי ובכך רומזת כי ת'וריא הביאה את הרצח הזה על עצמה. שמועות אחרות מטילות את האשמה על ארגוני אסלאם קיצוניים או על ארגונים צרפתים קיצוניים. אחיה סבור כי הרוצח נשלח על ידי גורמים צרפתיים. לדבריו, הדרך בה ת'וריא נרצחה אופיינית להתנקשויות פוליטיות מפורסמות של ארגון הטרור הצרפתי 'היד האדומה' .
א-שאווי קבורה בבית הקברות אל פס בקזבלנקה. על מצבתה כתוב: "הירח העצוב שר לנעוריה. הבתולה מצאה את אלוהים. מרטיר של אומה. כדור של בוגד מצא את ראשה".
ג'ון ויטפילד
דיים ג'ון רוזמרי ויטפילד, DBE (באנגלית: June Rosemary Whitfield; 11 בנובמבר 1925 – 28 בדצמבר 2018) הייתה שחקנית אנגלייה, המוכרת בבריטניה מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 מהופעותיה ברדיו ובסדרות קומיות בטלוויזיה.
הפריצה הגדולה של ויטפילד הייתה ב-1953, כששיחקה בתפקיד הראשי בקומדיה הרדיופונית "Take It From Here". בהמשך התחילה להופיע בטלוויזיה בין השאר עם הקומיקאי טוני הנקוק . ב-1966 שיחקה ויטפילד בתפקיד הראשי בסיטקום "Beggar My Neighbour" במשך שלוש עונות. היא גם הייתה בצוות השחקנים של סדרת סרטי "Carry On".
ב-1968 החלה שותפות רבת שנים של הופעות בטלוויזיה בין ויטפילד לשחקן טרי סקוט . השיא היה בהופעתם כזוג נשוי בסיטקום "Happy Ever After" (בשנים 1974–1978) ובסיטקום "טרי וג'ון" (1979–1987). החל מ-1992 הופיעה ויטפילד בתפקיד אמה של אדינה מונסון בסדרה הקומית של ג'ניפר סונדרס "פשוט נהדרת". עוד גילמה דמות קבועה בסיטקום "בערוב ימי היין" ודמות בסדרה "הדשא ירוק יותר".
ביוגרפיה.
ג'ון רוזמרי ויטפילד נולדה בסטריטהאם שבלונדון בשנת 1925. אביה היה מנהל חברה בשם "Dictograph Telephones" שהקים אביו ביורקשייר. שני הוריה היו שחקנים חובבים. הופעת הבכורה שלה על הבמה הייתה בגיל שלוש, כשאמה רשמה אותה לסטודיו למחול רובינסון. ויטפילד למדה בבית הספר התיכון סטריטהאם היל. במלחמת העולם השנייה היא פונתה לבוגנור רג'יס , שם למדה בבית הספר סנט מייקל, ולפנזנס שבקורנוול. אחרי כן עברה עם הוריה להאדרספילד, שם למדה קצרנות וכתבנות. היא המשיכה לפתח את כישורי המזכירות בקולג' פיטמן שבבריקסטון היל. ב-1944 סיימה ויטפילד את הלימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
תחילת הקריירה.
ויטפילד התחילה את הקריירה שלה בשנות הארבעים של המאה העשרים ברדיו יחד עם השחקן והשדרן וילפרד פיקלס , וכן הופיעה על במות התיאטרון בווסט אנד. ב-1951 הופיעה לראשונה בטלוויזיה בתוכנית "The Passing Show". עוד באותה שנה הצטרפה להפקה הלונדונית של המחזמר "דרום פסיפיק".
הפריצה הגדולה שלה הייתה ב-1953 כשהחליפה את ג'וי ניקולס בקומדיה הרדיופונית המצליחה "Take It From Here". לצדה כיכבו ג'ימי אדוארדס ודיק בנטלי . בחלק מהתוכנית שנקרא "The Glums" היא גילמה את את', ארוסתו של רון גלום הטיפש (בגילומו של בנטלי). במהלך 15 השנים הבאות הופיעה ויטפילד בתפקידים קטנים בטלוויזיה בהם בסדרה "Dixon of Dock Green", ב-"Arthur's Treasured Volumes", ב-"The Arthur Askey Show", בקומדיה "Faces of Jim", בסדרה "המופע של בני היל", בסיטקום "סטפטו ובנו" ובסדרת הטלוויזיה של פרנקי האוורד. ב-1961 גילמה את דמות האחות בפרק "The Blood Donor" בסדרה "הנקוק".
ב-1959 הופיעה ויטפילד בסרט "Carry On Nurse" הראשונה מסדרת הופעות בסרטי "Carry On".
הצלחה בטלוויזיה.
ב-1966 החלה ויטפילד לככב בסיטקום "Beggar My Neighbour" בדמות רוז גארווי. הסדרה הסתיימה ב-1968, ובשנה שאחרי כן הופיעה ויטפילד בתוכנית במשך שש שנים עד 1974. זו הייתה תחילת השותפות הטלוויזיונית שלה עם טרי סקוט שנמשכה עד 1987. במקביל להופעתה בסדרה שיחקה ויטפילד ב-"The Best Things In Life", בסדרה הקומית "The Goodies", ב"המופע של דיק אמרי", בסיטקום "Bless This House" ובסדרת הדרמה "משפחת פאליסר". ב-1972 השתתפה בסרט "Bless This House" עם טרי סקוט בתפקיד בעלה, ובסרט "Carry On Abroad". ב-1973 שיחקה בסרט נוסף בסדרה "Carry On Girls".