6. תחומים מקצועיים שונים. אחיות צוברות ידע וניסיון בתחומים שונים, כמו סוכרת, סטומה, טיפול בפצעים, גריאטריה ,הן דרך לימודים, כמו קורסים על-בסיסיים והכשרות שונות, והן דרך עבודתן היומיומית. ידע וניסיון אלה הופכים נכס, כאשר האחיות מתמקצעות בתחום עיסוקן והופכות "מומחיות" בו.
7. תחומים ייחודיים. בכל קופה יש מיזמים ייחודים שבהם משולבות אחיות. מיזמים אלה מאפשרים לקופה להתמקצע ולהתמחות בתחום זה ומטייבים את הטיפול הניתן במסגרת הקופה. מיזם ייחודי נוגע בקשת רחבה של עיסוקים של הקופה, והוא נבחר, כדי להעצים את יכולתה לטפל במטופלים ולבסס תחומים שהיא חזקה בהם.
קשיי המקצוע.
אלימות.
האחים והאחיות הם לרוב קו ראשון בטיפול הרפואי שמקבל המטופל, והם לרוב זמינים למטופל בזמן שהוא מחכה לרופא. מעבר לכך, הביקור במרפאה או בבית החולים טעון בהרבה מקרים מכיוון שמדובר בבריאות וחולי, חיים ומוות. הסיטואציה הזו מביאה מטופלים רבים לקיצוניות רגשית, קל וחומר כשמדובר במטופל שאינו מאוזן רגשית מראש. על כן, אחים ואחיות סובלים מאלימות מהמטופלים לעיתים קרובות.
בשנת 2017, הוצתה אחות בשם טובה קררו על ידי מטופל בקופת חולים בחולון. היא הייתה בת 55 כשהמטופל שפך עליה בנזין והצית את הבניין. בתגובה, מערכת הבריאות הושבתה לשעתיים.
שחיקה.
אחים ואחיות עושים רבות למען האוכלוסייה אותם הם משרתים, וסופגים את שלל הרגשות והתחושות והחולי שהמטופלים מביעים ופורקים. זהו מקצוע עם המון נתינה, וכך גם המון שחיקה. בנוסף, אחים ואחיות עומדים בעומס עבודה כשיש אח אחד על מספר משתנה של מטופלים, בדרך כלל בין 4 ל-10 במחלקות בתי החולים. על כן, הצוות הסיעודי חווה שחיקה על בסיס תדיר.
מניעת הקשיים.
על מנת למנוע את האלימות, משרד הבריאות כינס ועדה שתדון בו ותגיע למסקנות.
על מנת למנוע את השחיקה, מומלץ לצוות הסיעודי "למלא מצברים" ולדאוג לעצמם, לפתח את עצמם מקצועית על ידי קורסים על בסיסיים ופיתוח המומחיויות והסמכויות שלהם בתוך הסיעוד, ולגוון בתפקידים כדי לא להתקבע ולהשחק.
דומיניק דה-וילפן
פוג'יין
פֿוּגְ'יֵין (במנדרינית תקנית: 福建, בפין-יין: Fújiàn) (מוכר גם כפֿוּקְּיֵן או הוֹקְּיֵן) הוא מחוז בדרום-מזרח הרפובליקה העממית של סין. שטחו כ-121,400 קמ"ר, אוכלוסייתו מונה כ-44 מיליון נפש ובירתו העיר פֿוּג'וֹאוּ. המחוז שוכן לחופי מצר טאיוואן, מול האי טאיוואן. רשמית הוא כולל גם מספר איים, ביניהם הארכיפלגים קִינְמֵן ומַאצוּ, אך אלו נשלטים בפועל על ידי הרפובליקה הסינית.
משפחת השפות הדומיננטית במחוז נקראת מין.
גאוגרפיה.
התפתחות סחר ימי הפכה את פוג'יין מאזור ספר מבודד למרכז חשוב של דרך המשי הימית החל במאה העשירית, תחת שושלות סונְג ויוֵּ'אן. העיר צ'ואנג'ואו הייתה באותה עת אחת מערי הנמל הגדולות בעולם ועסקה במסחר במשי, טקסטיל, אבני חן, חרסינה ועוד. באותה עת הייתה העיר ביתם של למעלה ממאה אלף סוחרים ערבים, והוקם בה המסגד העתיק בסין, הפעיל גם היום. היא גם הייתה בסיס למסעותיו הימיים המפוארים של ג'נג חה. זוהרה של העיר הועם באחת כאשר שושלת מינג החרימה את הסחר הימי במאה ה-15 בניסיון לצמצם את תופעת השודדי הים היפניים באותה עת. העיר לא התאוששה גם לאחר הסרת החרם ב-1550, ומרכז הכובד של הסחר הימי עבר ממנה לערים נינגבו, האנגג'ואו (במחוז גֶ'גְ'יָאנְג של ימינו), שאנגחאי, וגואנגג'ואו (בירת מחוז גואנגדונג).
סיום עידן הסחר הימי במחוז סימן את תחילתו של עידן ההגירה. החל במאה ה־16 החלו תושבים מפוג'יין להגר למדינות שכנות כגון סינגפור, הפיליפינים, מלזיה ואינדונזיה. כאשר שושלת צ'ינג הכלילה את האי טאיוואן תחת מחוז פוג'יין החלה הגירה מסיבית גם לאי זה, ומרבית תושבי האי המודרני הם למעשה צאצאי מהגרים פוג'יינים. מסורת זו של הגירה נמשכת עד היום, ורבים מהמהגרים הסינים ברחבי העולם (כולל בישראל) הם פוג'יינים או צאצאיהם. להגירה זו חלק חשוב באופי הנוכחי של המחוז, כיוון שרבים מהמהגרים בתפוצות אכן התייחסו לפוג'יין כאל מולדתם, והדבר מתבטא בקשר רציף של המחוז עם הפזורות השונות. הקשר עם טאיוואן תרם רבות למחוז החל בשנות ה-70 של המאה ה-20, והוא הפך לאחד העשירים בסין. העיר שְׂיָאמֶן בפרט מדורגת אחת הראשונות בסין בתמ"ג לנפש (לפני בייג'ינג ושאנגחאי).
נוסף על כל אלה הייתה פוג'יין, החל במאה ה־17 מוקד של מגע, לא תמיד מבורך, עם העולם המערבי, ובפרט בריטניה, שהייתה להוטה לסחור עם סין ולהפעיל עליה את השפעתה (ראו גם ההיסטוריה הסינית ומלחמות האופיום בפרט). פוג'יין מהווה נקודת מגע חשובה של סין עם יתר העולם. עם זאת פוג'יין תמיד היוותה כינור שלישי לגואנגדונג ולשאנגחאי בנושאי סחר חוץ.
המחוז הוא הררי ברובו, וחופו משונן ורצוף איים ומפרצים. האקלים מוגדר כסובטרופי. הקייצים חמים מאוד וגשומים, ואף נתונים לסכנת סופות טייפון מהאוקיינוס השקט. בינואר הטמפרטורה הממוצעת היא C° 7–10 לאורך החוף או C° 6–8 בהרים. המשקעים השנתיים הם 1,400–2,000 מילימטרים בממוצע.
כבשאר מזרח ומרכז סין, הרוב המוחץ של תושבי המחוז הם בני האן. בדרום-מזרח המחוז מתגוררים בני האקה. באזורים הררים בצפון המחוז פזורים בני שֶׁה, ואלו מהווים את המיעוט המשמעותי ביותר במחוז (בני האקה אינם נחשבים מיעוט כיוון שהממשל מחשיב אותם כהָאן).
השפות המדוברות במחוז מגוונות מאוד ומשתנות בין ערים ובין כפרים סמוכים. ככלל, מרבית הניבים הנפוצים במחוז הם ממשפחת הלשונות הסיניות מין, כשהמוכרים שבהם הם הוֹקְּייֵן, טֶאוֹצְ'יוּ וניב פֿוּג'וֹאוּ. שפת בני ההַאקָּה שבדרום שונה מאלה והיא מהווה ניב סיני משל עצמה. הגיוון התרבותי במחוז תרם גם להתפתחותם של סוגים שונים של אופרה סינית. מאפיין תרבותי נוסף של המחוז הוא מסורת ארוכה של השכלה. כך למשל, באקדמיה הסינית למדעים יש יותר בני פוג'ואו מכל עיר אחרת בסין.
המטבח המקומי מתבסס על פירות ים שונים, בין האקזוטיים שבהם ניתן למנות סנפירי כרישים, מלפפוני-ים ואוזן ים (חלזונות מהמשפחה Haliotidae). המחוז הוא גם מקור לסוגים רבים של תה, שהידוע שבהם הוא תה אוּלוֹנְג וההגייה המקומית של המלה תה היא המקור לשם בעברית.
חירון (מיתולוגיה)
נורית (יישוב)
נוּרִית הוא יישוב קהילתי השוכן על הר הגלבוע. בעבר שכנו באתר היישוב כפר עבודה ולאחריו בסיס גדנ"ע.
היסטוריה.
נורית הוקמה ביוני-יולי 1950 ככפר עבודה על ידי עולים מתימן. הוא קיבל את שמו בהשראת שמו של הכפר הערבי נוריס ששכן בבקעה הסמוכה ונכבש ב-29 במאי 1948. תושבי המושב נטשוהו בהדרגה לאחר כ-9 שנים של התיישבות במקום, פרט לתושבת אחת, נדרה "הסבתא של הגדנ"ע", שהמשיכה לגור במקום גם כשהפך לבסיס גדנ"ע ונשארה בו עד סוף שנות ה-90.
ביוני 1958 עלה למקום גרעין ההקמה של רם און, להתיישבות זמנית עד הקמת יישובם הקבוע. ב-1962 הפך המקום לבסיס גדנ"ע. הבסיס ננטש בשנת 1994 ובמקום נותרו רק נדרה וכן טפת נבו ומשפחתה בחוות בודדים הצמודה לגדר הבסיס הנטוש.
בשנת 2010 יזמה המועצה האזורית גלבוע, בראשות דני עטר, הקמת יישוב קהילתי ואקולוגי על חורבות בסיס הגדנ"ע. את היישוב הקימה המועצה האזורית גלבוע בעזרתה של החטיבה להתיישבות.
היישוב נבנה מחדש כ"ישוב אקולוגי". נכון לאוקטובר 2018 מתגוררות ביישוב כ-60 משפחות ועוד כ-15 בונות את בתיהן. שלב א' של נורית החדשה כולל כ-125 שטחים, ביניהם שטחים עם צימרים לאירוח.
שלב ב' של היישוב, נמצא בהליכי תכנון מתקדמים.
בסוף 2015 הוקם ועד חדש בשיתוף עם מועצה אזורית גלבוע ונציגי מתיישבים כדי לנהל את ענייני האגודה השיתופית.
אי געשי
עין אל אסד
עמק עירון
פוג'יאן
כסף (צבע)
כסף הוא צבע אפור מבריק המאפיין מתכות, ובפרט את המתכת כסף. עקב מקורו ושמו, צבע הכסף מקושר לעושר, יוקרה, טכנולוגיה ותעשייה.
שימושים ומשמעות.
כסף הוא הצבע של רוב המתכות. כמו כן קיימת שיטה היסטולוגית לצביעת גופים זרים בתאים בעזרת יוני כסף.
כסף מסמל יוקרה ושלמות, בין השאר כי כסף - לעומת ברזל או פלדה - היא מתכת יקרה שאינה מחלידה. מכשירים וכלים רבים מצופים בכסף על מנת להקנות להם תדמית יוקרתית, רק מעט מהם עשויים מכסף טהור. כסף מסמל קידמה טכנולוגית.
בעבר חלק ניכר מהמטבעות היו עשויים מזהב, אך היום מטבעות רבים עשויים מכסף או מצופים בכסף וצבעם הוא כסף. בעברית המילה "כסף" מתארת את המטבעות והשטרות, ומשמשת מילה נרדפת ל"הון".
בסמלי אצולה בריטיים, כסף מסמל בהירות, טוהר, מעלה או תמימות.
הכומתה האפורה של חיל ההנדסה הישראלי מוגדרת רשמית ככסופה. כתוצאה מכך החיל מכונה "הכסופים" (במקור הכומתה הוגדרה כאפורה, ולאחר מכן הגדרת הצבע שונתה לכסוף להגברת המוראל של החייל).
בקעת גינוסר
בקעת גינוסר היא בקעה הנמצאת צפונית-מערבית לכנרת.
מיקום גאוגרפי.
הבקעה גובלת בחלקה הדרום-מזרחי בכנרת (שבעבר כונתה גם ים גינוסר על שם הבקעה), בדרום בהר ארבל, במערב בהר רביד, בצפון בשמורת נחל עמוד ובצפון מזרח בהר האושר.
אל בקעת גינוסר זורמים נחל ארבל ונחל עמוד.
היסטוריה.
בבקעה עברה דרך הים שקישרה בין ארם נהריים למצרים ויש בה שרידים מכל התקופות החל מהתקופה הכנענית, עבור ביישובים יהודיים מתקופת בית שני ומהתקופה הביזנטית וכלה בתקופה הערבית.
בכתבים של יוספוס פלביוס ובכתבי חז"ל מוזכרת הבקעה כאזור פורה וטוב למגורים.
ההתיישבות.
במקום קיימים שלושה יישובים יהודיים מגדל, קיבוץ גינוסר וליבנים והישוב הבדואי ואדי אל-חמאם.
במקום קיים גם כפר נחום וכן יש מספר כנסיות במקום כמו כנסיית הלחם והדגים וכן בתי כנסת עתיקים.
בתחילת המאה ה-20 ניסו להתיישב במקום נוצרים גרמנים אך נכשלו בגלל מחלת הקדחת שהייתה נפוצה במקום.