החבורה מגלה כי הכניסה למימד השני הוא דרך הארון בחדר השינה של הילדים, ואילו היציאה היא דרך התקרה בסלון. כשהקבוצה מנסה להציל את קרול אן, דיאן עוברת דרך הכניסה קשורה בחבל המושחל דרך שני הפורטלים. דיאן מצליחה להשיב את קרול אן, ושתיהן צונחות מהתקרה על הרצפה מחוסרות הכרה. כשהן מתאוששות, טנגינה מכריזה כי הבית כעת "נקי".
זמן קצר לאחר מכן, המשפחה מתכוננת לעבור למקום אחר. במהלך הלילה האחרון שלהם בבית, סטיבן נוכח בפגישה עם טיג ודיינה הולכת לדייט, ושניהם עוזבים את דיאן, רובי, וקרול אן לבד בבית. "החיה" אורבת לדיאן והילדים, בניסיון לחטוף אותם שוב. דיאן והילדים בורחים מהבית ומגלים ארונות וגופות מרקיבות המתפרצים החוצה מן האדמה ברחבי השכונה. כשסטיבן ודיינה חוזרים הביתה למהומה, סטיבן מבין כי במקום להעביר את בית הקברות למקום חדש, טיג רק הזיז את המצבות והגופות נשארו מאחור, מה שחילל את הקבורה. המשפחה בורחת מהשכונה בעוד הבית עצמו קורס לתוך מימד אחר, לתדהמתם של השכנים. המשפחה מתאכסנת במלון ללילה, וסטיבן דוחף את הטלוויזיה של החדר למרפסת.
רימייק.
בשנת 2014 המפיק סם ריימי והבמאי הישראלי-אמריקני גיל קינן הפיקו את הרימייק "פולטרגייסט", שיצא לאקרנים בקיץ 2015. סם רוקוול, רוזמרי דוויט וג'ארד האריס מככבים בסרט על רוחות הרפאים התוקפות משפחה שגרתית ואת ילדתם הקטנה מדיסון (בגילומה של קנדי קלמנטס).
הארצות הבלטיות
מבצע ארי הים
שבות
"שבות" היא החובה ההלכתית להימנע ממעשים, הפוגעים בשביתת השבת, אף שאינם חלק מל"ט מלאכות שבת או מתולדות ל"ט המלאכות. דין "שבות" כולל ארבעה סוגי מעשים: פעולות שיש בהן הפרה מובהקת של שמירת 'כבוד' השבת, פעולות ה'דומות' למלאכות, ופעולות שהעושה אותן יש חשש 'שמא' יעבור על מלאכה אסורה. וכן פעולות שיש בהן 'מראית העין' שהרואים יחשבו שעבר על איסור תורה
איסורי שבות הוגדרו על ידי חז"ל, ומעט מהם מוזכרים כאיסורים כבר בתנ"ך.
חובת השבות חלה בשבתות, בימים טובים וביום הכיפורים.
מקור דין שבות ותוקפו.
החובה להימנע ממעשי שבות ביום השבת נלמדה מהפסוק או מהפסוק . פסוקים נוספים נזכרו במדרשי ההלכה כדי ללמד דיני שבות ביום טוב וביום הכיפורים.
דין "שבות" מכיל בסיס מורכב ודו-ערכי; מחד, מקורו נובע לכאורה מהפסוקים שבמקרא, ומאידך, פרטי הדינים וההגדרות המסוימות שלו תוקנו על ידי חז"ל.
בעקבות דו-ערכיות זו, העלו הראשונים כיוונים שונים בביאור תוקפם של הלכות שבות: על פי כיוון אחד, האיסור מהתורה הוא חובה כללית ומי שמקפיד להימנע ממלאכה בלבד ולא נמנע ממעשי שבות כלל מפר את ציווי התורה, שכן השבת נעשית אצלו כמו יום חול כמעט. לעומת זאת מי ששומר על דיני שבות באופן כללי אך מפר פרט אחד מהם עובר על איסור חכמים בלבד. על פי כיוון אחר, חובת השבות היא כולה מדרבנן, והפסוקים משמשים כאסמכתא.
מורכבות זו בולטת בדברי הרמב"ם בפתיחה לאיסורי שבת מדרבנן:
דוגמאות.
דוגמה לפעולה שנאסרה מדין "שבות" מכיוון שהיא הפרה מובהקת של כבוד השבת והבדלתה מימות החול, היא הכנה משבת לחול, כגון "קניבת ירק", בה הפעולה היא ניתוק העלים מהקלחים כדי להכינם לקראת חיתוך אחרי השבת, שיש בה טורח שלא לצורך השבת עצמה.
דוגמה לפעולה שנאסרה בגלל דמיונה למלאכה אסורה היא איסור סחיטת פירות הדר משום שמלאכה זו דומה לסחיטת ענבים וזיתים, האסורים מחמת מלאכת דש. וכן רדיית דבש מכוורת, מכיוון שזו פעולה הדומה לתלישה האסורה בגין מלאכת קוצר, שהיא אחת מל"ט מלאכות שבת.
דוגמאות לפעולות שנאסרו מחשש שמא יבואו לעבור על אחת מל"ט מלאכות שבת, מובאות במשנה: טיפוס על עץ מחשש לתלישת עלים או ענפים, רכיבה על בהמה מחשש לחיתוך זמורה לשוט, שחיה בשל חשש ליצירת סירה, ומחיאת כף וריקוד בשל חשש לתיקון כלי מוזיקה שהתקלקל. דוגמה נוספת היא איסור להריח פרי אכיל בעודו על עץ, מחשש שיבוא לתלוש אותו ויעבור על מלאכת קוצר. דוגמה נוספת היא רדיית הפת שנאסרה מחשש שמא יבוא לעבור על מלאכת אופה שהיא אחת מל"ט מלאכות שבת.
דוגמאות לפעולות האסורות מחמת 'מראית העין' איסור תליית בגד לח - רטוב מחמת שלא יאמרו הרואים, פלוני כיבס בגד בשבת.
מעשה שבות יכול להיות אסור גם מכמה טעמים כאחת, דוגמה לכך היא מסחר בשבת, שמצד אחד יש בו הפרה בוטה של כבוד השבת והבדלתה מימות החול, ומצד שני יש בה חשש של גרירה למלאכת כותב, ברישום המלאי או ברישום שטר מקח.
אין שבות במקדש.
מעשים רבים שנאסרו בדרך כלל משום שבות, הותרו בבית המקדש על פי הכלל "אין שבות במקדש", וטעם הדבר הוא "לפי שכהנים זריזים הם ויודעים להיזהר שלא יבואו לידי איסור תורה" ואף מעשה שאינו מוטל על הכוהנים, אלא שהוא מעשה מומחה, הותר במקדש, לפיכך תקיעת שופר בשבת, שאסורה בכל מקום משום שבות, הותרה במקדש.
שבות בקיום מצוות.
התלמוד פוסק כי מותר לומר לגוי להביא מים חמים לצורך קיום מצוות ברית מילה בשבת, על אף שהגוי מעביר את המים דרך חצר שאין בה עירוב ובכך מבצע מלאכת הוצאה מרשות לרשות, אף על פי שהוראה לגוי לעשות מלאכה בשבת אסורה בדרך כלל משום שבות מחבר ספר "העיטור" סבור שפסק זה מתייחס למקום שמהווה רשות הרבים, והסיבה שהפעולה מותרת על אף שמדובר בהוראה לגוי לבצע מלאכה מדאורייתא - הוצאה מרשות לרשות - היא שכל דיני "שבות" שגזרו חכמים הותרו לצורך מצווה. פרשנות זו אינה מוסכמת על שאר הראשונים, הסבורים שרק "שבות דשבות" הותרה לצורך מצווה.
"שבות דשבות".
מונח זה אינו מופיע בתלמוד, אך בספרות הפוסקים הוא משמש כדי לתאר פעולה שכדי לאסור אותה יש לקבל שני איסורים מדרבנן. כך לדוגמה, עשיית מלאכה שלא לצורך מטרתה המקורית, הנקראת מלאכה שאינה צריכה לגופה אסורה מדין "שבות". עשיית אותה מלאכה בשינוי, שזו דרך פעולה שאסורה רק מדרבנן, מוגדרת כ"שבות דשבות". דוגמה נפוצה ל"שבות דשבות" היא אמירה לנוכרי לבצע פעולה שאסורה משום "שבות", ובכך האיסור מורכב משני "שבותים": הראשון הוא האמירה לנוכרי, שנאסרה בעצמה משום שבות, והשני הוא הפעולה שהנוכרי עושה, שנאסרה משום "שבות".
כאמור, במקרה בו נפסק בתלמוד שמותר להגיד לנוכרי לבצע איסור בשבת לצורך קיום מצוות ברית מילה, רוב הראשונים סבורים שהדבר מותר רק מכיוון שזה מצב של "שבות דשבות" ולא "שבות" רגיל. הרמב"ם מפרש את פסק התלמוד כנסוב על מצב בו החצר מהווה כרמלית, בה איסור ההוצאה מרשות לרשות הוא רק מדרבנן, ולכן מדובר ב"שבות דשבות" שהותרה במקום מצווה. התוספות מחמירים אף יותר מהרמב"ם, ומסבירים שהסיבה בגינה הותר לומר לגוי לבצע איסור היא משום שמדובר במצוות ברית מילה שהיא מצווה חשובה, אולם בשאר המצוות אפילו "שבות דשבות" אסורה. תוספות מוסיפים כי לצורך מצוות יישוב ארץ ישראל החשובה, מותר לעבור אפילו על "שבות" רגיל.
להלכה נפסק כדעת הרמב"ם, שמותר לעבור על "שבות דשבות" לצורך קיום מצווה, במצב של מחלה או "לצורך גדול", וכן כדי למנוע הפסד כספי משמעותי.
חק השבות
קרב אייגוסה
קרב אייגוסה הוא קרב ימי שניטש ב-241 לפנה"ס, בשלהי המלחמה הפונית הראשונה, בין הרומאים לקרתגים. אייגוסה (Aegusa), כיום פביניאנה (Favignana), הוא אי בקבוצת האיים האגאדיים במערב סיציליה. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של הרומאים והכריע את גורל המלחמה כולה לטובתם.
רקע היסטורי.
ניצחון הקרתגים בקרב דרפאנה (249 לפנה"ס) הכשיל את ניסיון הרומאים לכבוש את אחרוני המאחזים הפוניים בסיציליה ולהביא לסיום המלחמה הארוכה. הסיכויים להכריע את העיר ליליבאום - הנתונה במצור מאז שנת 250 לפנה"ס - קטנו עקב אובדן הצי הרומאי בקרב. הקרתגים, שנחלו בו את ניצחונם הימי הגדול היחיד משך המלחמה כולה, שלטו שוב בים ויכלו להעביר באניותיהם אספקה לנצורים באין מפריע. הם תקפו את אניות הרומאים העוגנות ליד ליליבאום, חלקן לכדו ואת האחרות העלו באש. וכאילו לא די בכך, שייטת אניות משא רומאיות, שהובילה בלא ליווי הולם אספקה ותבואה לצבא הצר על ליליבאום, הותקפה גם היא ומקצת האניות נתפסו על מטענן. צי המלחמה הרומאי, שנכשל בהגנה על אניות המשא, לא נחלץ אף הוא ללא פגיעה, נלכד בסערה ליד כף פאכינוס (Pachinus) ואניותיו נטרפו על סלעי החוף. בעקבות פורענויות אלה נטשו הרומאים את הזירה הימית, ובין השנים 248-243 לפנה"ס ניהלו את מלחמתם בסיציליה ביבשה בלבד ללא כל הכרעה.
בחלוף חמש שנים נמלכו הרומאים שוב בדעתם. הם הבינו כי הניצחון לא יושג אלא באמצעות הצי המלחמתי, ששליטתו בים תנתק את חילות הקרתגים מהאספקה דרך הים, כך שניתן יהיה להכריעם בזמן קצר בקרבות יבשה. היה זה הצי הרביעי שבנו הרומאים משך המלחמה, אך שלא כמו בפעמים הקודמות, בנייתו מומנה מתרומות של אזרחים עשירים ולא מקופת המדינה. זאת ועוד, מאתיים החמש-חתריות שהושקו ב-242 לפנה"ס היו קלות-מבנה, ונבנו על פי דגם האניות הקרתגיות מהירות התנועה והתמרון. דומה כי הרומאים גמרו אומר לסיים את המלחמה ויהי מה.
ההכנות לקרב.
הפיקוד על הצבא והצי נמסר לידי הקונסול גאיוס לוטאטיוס קאטולוס (Gaius Lutatius Catulus), אשר מיד עם הגיעו לסיציליה בראשית קיץ 242 לפנה"ס השתלט על נמל דרפאנה ועל המעגנים ליד ליליבאום, והחל בהטלת מצור יבשתי על דרפאנה. תוך כדי כך אימן מדי יום את החותרים, המלחים וחיילי הצי, "בזוכרו את הנחת היסוד" - כדברי פוליביוס - "שרק בקרב ים יוכל להשיג הכרעה ניצחת".