מוראן החל לסבול מפציעות ואיבד את מקומו בהרכב לגרי בירן בניצחון בגמר גביע ההתאחדות של 1965 על לידס יונייטד. עם זאת, מוראן כן שותף בניצחון המפורסם באצטדיון אנפילד על אינטר מילאנו שלושה ימים לאחר מכן, לפני ששיחק במשחקו האחרון במדי ההרכב הראשון באצטדיון סן סירו, אז הפסידה ליברפול לאינטר והודחה בחצי גמר גביע האלופות.
קריירת אימון.
ב-1966 מוראן הוזמן על ידי ביל שאנקלי להצטרף לצוות האימון, אף על פי שהמשיך לשחק בקבוצת המילואים של ג'ו פייגן במשך שנתיים נוספות. מוראן פרש באופן רשמי ממשחק פעיל בעונת 1968/1969 והצטרף לצוות האימון במשרה מלאה. ב-1971 הפך מוראן למאמן קבוצת המילואים של המועדון וב-1972/1973 הדריך אותה לאליפות הליגה המרכזית.
למוראן, שנודע בכינויו "באגסי", היה תפקיד משמעותי בסיפור הצלחתה של ליברפול בשנות ה-70 וה-80, עם הידע הרחב שלו ויכולתו להוציא את המיטב מהשחקנים. בתקופת השיא של המועדון שימש מוראן כעוזרם הנאמן של ביל שאנקלי, בוב פייזלי, ג'ו פייגן וקני דלגליש, ולאחר מכן גריים סונס ורוי אוונס. מוראן מעולם לא חיפש את אור הזרקורים ולא הציב את עצמו לפני חבריו או המועדון. הוא הפך לדמות מפורסמת על ספסל הקבוצה בשל קולו החזק שנשמע עד יציע הקופ באצטדיון אנפילד.
כאשר דלגליש הודיע במפתיע על התפטרותו מתפקיד המאמן ב-1991 מונה מוראן כמאמן זמני, תפקיד שאייש במשך 10 משחקים בלבד. מוראן הדגיש את העובדה כי אינו מעוניין לקחת את התפקיד במשרה מלאה, ופינה את מקומו לגריים סונס שמונה כמחליפו של דלגליש. מוראן נשאר חלק מצוות האימון תחת סונס ולאחר מכן תחת חברו רוי אוונס, שהפך למאמן התשיעי תחתיו עבד רוני מוראן.
מוראן הודיע על פרישתו מהכדורגל ב-1998. כמו בוב פייזלי, מילא מוראן כל תפקיד אפשרי במועדון, החל משחקן, דרך פיזיותרפיסט וכלה במאמן. בדומה לג'ו פייגן, זכור מוראן כמאמן נאמן למועדון, וכחבר מרכזי בצוות שהפך את ליברפול למועדון המצליח ביותר בתולדות הכדורגל האנגלי.
הצי היווני
הצי היווני או הצי ההלני (ביוונית: Πολεμικό Ναυτικό, "פולמיקו נאפטיקו") הוא הצי המלחמתי של מדינת יוון המודרנית. ראשיתו בספינות שנאספו ונלחמו במלחמת העצמאות של יוון בהנהגת אדמירל מיאוליס ולסקרינה בובולינה. באותן תקופות בתולדותיה של יוון המודרנית בהן נתקיימה בה מונרכיה (1833-1924 ו- 1936–1973), הוא נודע בשם הצי המלכותי (Βασιλικό Ναυτικό, "ואסיליקו נאפטיקו").
תולדות הצי היווני.
הצי במלחמת העצמאות היוונית.
הכוח הימי היווני שהוקם במהפכת 1821 כלל אוניות סוחר מוסבות, שהשתייכו לבעלי אוניות מהאיים והנמלים המורדים בשלטון העות'מאני. מאחר שמרביתן באו מן האיים אידרה (Hydra), ספטסאי (Spetsai) ופסארה (Psara), הוא כונה בשם "צי שלושת האיים". חלק מן הכסף שאספו המורדים הוקצה להזמנת אוניות מלחמה מחו"ל, ובהן אוניות קיטור. אוניות אלה ואחרות היוו את הצי הלאומי שהוקם על ידי יואניס קפודיסטריאס (Ioannis Kapodistrias) ואשר בסיסו נקבע באי פורוס (Poros).
הצי במאה ה-19.
אותון מלך יוון הגדיל את הצי בהזמינו כלי שיט חדשים בחו"ל ובבנותו מספר אוניות עזר בפורוס. בימיו, בשנת 1845, נעשה גם הצעד הראשון להקמת אקדמיה לקצינים ימיים. את ארגונו מחדש של הצי המלחמתי נטל על עצמו ראש הממשלה חרילאוס טריקופיס. הוא הזמין משלחת של מומחים מצרפת כדי לאמן מחדש את קציני הצי, וב-1884 הקים שוב את האקדמיה הימית, ה"סכולה נאפטיקון דוקימון" (Σχολή Ναυτικών Δοκίμων). כמו כן נקנו 3 אוניות מערכה חדשות ("אידרה", "ספטסאי" ו"פסארה"), שהבטיחו את עליונות הצי היווני על פני הצי העות'מאני. ברם, במהלך מלחמת יוון–טורקיה (1887) נותר הצי רוב הזמן ספון בנמלים בשל פיקוד כושל.
מלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה.
לאחר ההפיכה הצבאית של 1909 קנתה יוון מספר אוניות, שהנודעת שבהן היא הסיירת המשוריינת "גאורגיוס אוורוף" (Gerogios Averof). אונייה זו שחררה את איי הים האגאי וניצחה פעמיים את הצי העות'מאני במהלך מלחמת הבלקן הראשונה. רכישות גדולות נוספות שנעשו בחו"ל ב-1914 כללו שתי אוניות מערכה אמריקניות מיושנות מדגם "מיסיסיפי" - "לימנוס" (Limnos) ו"קילקיס" (Kilkis) - והסיירת הקלה "אלי" (Elli) שנרכשה בסין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוחרם הצי המלחמתי היווני, זו הפעם השלישית בתולדותיו, על ידי בנות הברית. כשהצטרפה יוון לבסוף למלחמה ב-1917 לצדן של בנות הברית, הוחזרו לה האוניות שנותרו ממנו.
בין המלחמות.
בין שתי מלחמות העולם ובמיוחד לאחר מלחמת יוון–טורקיה איפשר מצבה הכספי של יוון את הזמנתן של אוניות חדשות, בעיקר קלות, כמו צוללות ומשחתות, ודגש מיוחד הושם על הכשרה ואימונים. בשנות השלושים, בתקופת כהונתו של ראש הממשלה יואניס מטקסאס (Ioannis Metaxas), נעשה מאמץ לשפר את מצבו של הצי, אך הוא נקטע עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-15 באוגוסט 1940, ללא הכרזת מלחמה, טרפדה צוללת איטלקית את הסיירת הקלה "אלי" והטביעה אותה. לאחר פלישת הצבא האיטלקי ליוון ב-28 באוקטובר 1940, עשה הצי היווני יד אחת עם הצי המלכותי הבריטי נגד הרג'ה מרינה; משימתו העיקרית הייתה אבטחת קווי הקשר הפנימיים בים האגאי ומניעת ההספקה דרך הים האדריאטי אל הצבא האיטלקי באלבניה. בעקבות ההתקפה הגרמנית באפריל 1941 על יוון וכניעתה, נמלטו מרבית אוניות הצי אל אלכסנדריה, ובראשן אוניית המערכה הקשישה "אוורוף", ויחד עם אוניות צי הים התיכון הבריטי הוסיפו להילחם נגד מדינות הציר. פעולות הצי היווני התמקדו בעיקר בים התיכון, אך אוניותיו נטלו חלק גם בליווי שיירות באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס ההודי ובפלישה לנורמנדי. עם נסיגת הצבא הגרמני מיוון באוקטובר 1944, שב הצי למולדתו.
פעולות הצי לאחר מלחמת העולם ה-2.
הצי, שנותר נאמן לממשלה האנטי-קומוניסטית, השתתף במלחמת האזרחים ביוון (1946-1949). עם הצטרפות יוון לנאט"ו הלך והתהדק שיתוף הפעולה בינו לבין הצי האמריקני, והדבר בא לידי ביטוי בהסתמכות הולכת וגוברת על ספינות וכלי נשק מתוצרת ארצות הברית. מאז שנות השישים, בעקבות ההידרדרות המחודשת של היחסים בין טורקיה ליוון, עיקר ייעודו של הצי ההלני הוא להעניק מענה הולם לאיום הנשקף ממדינה זו. בשנים האחרונות, לבד מן התפקיד אותו הוא מוסיף למלא במסגרת הברית האטלנטית, השתתף הצי במלחמת המפרץ (1991) ואוניותיו אף נטלו חלק עם כוחות ימיים בינלאומיים אחרים בפעולות לדיכוי הטרור העולמי באזור האוקיינוס ההודי לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001. בשנת 2006, בעקבות מלחמת לבנון השנייה, צורפה הפריגטה היוונית "קנאריס" (Kanaris) לכוח יוניפי"ל וערכה סיורים למניעת הברחות נשק ללבנון.
דון וולש
ג'ון הולדינג
ג'ון הולדינג (אנגלית: John Houlding) היה איש עסקים בשלהי המאה ה-19 והחזיק במבשלת שיכר שהבטיחה את מצבו הכלכלי המבוסס לכל חייו. הולדינג נבחר למועצת העיר ליברפול כשמרן המייצג את רובע אברטון, לפני שמונה לראשות העירייה ב-1897. תרומתו המשמעותית ביותר, עם זאת, הייתה הקמתו של מועדון הכדורגל ליברפול ב-1892, למרות שמעורבותו בכדורגל מתחילה דווקא עם היריבים המרים אברטון.
ב-1882 חקיקה חדשה חייבה את קבוצת אברטון לשחק במגרש סגור, לאחר ששיחקו קודם לכן במגרשים הציבוריים בסטנלי פארק. בפגישה שנערכה במלון סאנדון בליברפול, אשר נמצא בבעלותו של הולדינג, החליטו אנשי אברטון לשכור מגרש בדרך המנזר. כאשר הבעלים של המגרש ביקש מאברטון לעזוב, הולדינג מצא מגרש חדש בדרך אנפילד ושילם דמי שכירות לג'ון אורל, חברו של הולדינג בתחום המבשלות. משחק הכדורגל הראשון באצטדיון אנפילד התקיים ב-28 בספטמבר 1884 ובו הביסה אברטון 0-5 את ארלסטאון.
קבוצת אברטון שגשגה ופרחה באנפילד. נבנו יציעים באצטדיון, מספר הצופים הגיע ל-8,000 בכל משחק ואברטון הייתה מהחברות המייסדות של הפוטבול ליג ב-1888. עם זאת, הולדינג החל לעצבן את המועדון - הוא העלה את אחוז הריבית על ההלוואה שנתן למועדון, והכריח את השחקנים להשתמש בשירותי בית המלון סאנדון כמלתחות לפני ואחרי משחקים.
ב-1891 איים ג'ון אורל שיוותר על המגרש באנפילד רואד. הולדינג הציע להקים חברה ולרכוש באמצעותה את המגרש. אורל הסכים למכור את המגרש, אך הולדינג שהחזיק בקרקע נוספת בסמוך לאנפילד ציפה לרכוש גם אותה באמצעות החברה.
רבים מחברי הנהלת אברטון האשימו את הולדינג בניסיון לייצר רווח על חשבון המועדון. 279 חברי המועדון נפגשו בינואר 1892 לדון בנושא. בעקבות פגישה נוספת ב-15 במרץ 1892, הוחלט לעזוב את אנפילד ולרכוש מגרש אחד. הם רכשו בסופו של דבר את גודיסון פארק בצדו הצפוני של סטנלי פארק עבור 8,000 ליש"ט.
הולדינג ואורל נותרו עם מגרש כדורגל ריק והולדינג הרגיש שדרך הפעולה היחידה היא הקמתו של מועדון כדורגל חדש - וכך הוקם מועדון הכדורגל ליברפול. משחק הבכורה של המועדון התקיים ב-1 בספטמבר 1892 - משחק ידידות מול רות'רהאם טאון, בו ניצחה "קבוצת המק'ים" 1-7. הרכב הקבוצה הראשון כלל את רוס, האנה, מקלין, קלסו, מקווין, מקברייד, ויילי, סמית', מילר, מקוין וקלווין. מקוין היה זה שהתכבד בשערה הראשון אי פעם של ליברפול.
ורדר ברמן
ורדר ברמן (בגרמנית: Werder Bremen) הוא שמו של מועדון כדורגל גרמני בעיר ברמן שבצפון גרמניה, המשחק בבונדסליגה. המועדון הוקם בשנת 1899 על ידי קבוצת בני נוער מהעיר ברמן. מסופר שבשנת 1898 הם זכו בפרס על ניצחונם בתחרות מקומית. הפרס היה ציוד ספורט וכדורגל אחד, שאתו הם שיחקו ליד הנהר וזר, ושם הבשיל הרעיון להקמת מועדון כדורגל.