חלק מפעילותו באפריקה ספג ביקורת רבה בעקבות מעורבותו בעסקאות מכירת נשק למורדי משטר במהלך מלחמת האזרחים באנגולה. במסגרת מכירות אלו, התקרב סטיבה לנשיא אנגולה הרודן דוש סנטוש.
בשנת 2010 ייסד את קרן Vital Capital, שסייעה לשיפור מצבן של אוכלוסיות מעוטות יכולת במדינות מתפתחות, בייחוד ביבשת אפריקה. הקרן משקיעה בחקלאות תעשייתית ובייצור מזון, בדיור בר-השגה ובתשתיות עירוניות, בבתי חולים, באנרגיה מתחדשת, בטיהור מים ובטיפול בשפכים, תמיד בשיתוף פעולה עם אוכלוסיות מקומיות. פעילות החברה סייעה בהקמת שירותים חיוניים כמו מי שתייה מטוהרים, חשמל ושירותי בריאות. הקרן יצרה אלפי משרות קבועות חדשות שמאפשרות מוביליות חברתית ורווחה כלכלית. מאז הקמתה זכתה הקרן בהכרה בינלאומית כמובילת דעה וחלוצה בעשייה בתחום השקעות האימפקט.
סטיבה חבר בפורום הכלכלי העולמי. בנוסף, הוא חבר בוועדה המייעצת של קרן השקעות האימפקט הישראלית Bridges, שותף בחברת הרטק המפתחת מערכות סימולציה, במרכז הרפואי לאונקולוגיה ליסוד, בחברת הבריאות הדיגיטלית פנגאה, המפתחת טיפולים מותאמים אישית לסרטן על בסיס פתולוגיה גנטית מולקולרית, ובחברת Proprep, שפתרון הלימודים המקוונים שלה מאפשר לסטודנטים לממש את הפוטנציאל שלהם בלימודי המדעים באמצעות סרטוני הדרכה ותרגולים מותאמים אישית.
סטיבה עוסק במשבר האקלים בהקשר של השקעות ירוקות והצורך לזנוח דלקים מזהמים לטובת אנרגיה מתחדשת. הוא טוען שמשבר הקורונה הוא נקודת מפנה והזדמנות בכלכלה העולמית להסטת השקעות מדלק מאובנים והפניית משאבים לפתרונות העולים בקנה אחד עם מיגור משבר האקלים.
פילנתרופיה.
סטיבה שירת בסדיר ובמילואים תחת אילן רמון כמפקד טייסת. ב־2010 היה חלק מגרעין המייסדים של עמותת קרן רמון, עמותה שהקימה רונה רמון עם חברי משפחה קרובים ואישים מובילים בחברה הישראלית. מאז הקמתה מלווה סטיבה את הפעילות החינוכית שלה ומכהן כחבר בוועד המנהל שלה. הוא שותף בהקמת מיזמים חברתיים כגון קריית אדם בלוד - מרכז לימודי, מחקרי וטיפולי המעניק טיפול נפשי לתושבי העיר, מיזם זיכרון בסלון לזכר השואה, המרכז ללימודי אפריקה באוניברסיטת בן-גוריון, בדרך לגן, אינקלו - רשת בתי ספר מכילים ועוד.
סטיבה ומשפחתו הקימו את אנאתה, חברה לתועלת הציבור שתומכת במיזמים חברתיים וחינוכיים כמו יוניטף - מועדוניות לילדי פליטים, תומכת במכינות, בבתי חולים, בתוכניות אקדמיות, מעניקה מלגות לימודים ועוד. סטיבה חבר בוועדת ההיגוי של חבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה, וקיבל בשנת 2016 תואר עמית כבוד של האוניברסיטה העברית.
במשרדו בתל אביב הקים את הגלריה ללימודי אפריקה, שבה מוצגות תערוכות המתמקדות בהצגת ובחינת האמנות האפריקאית וההתייחסות ליבשת ולתושביה. לגלריה פרויקטים משותפים עם האקדמיות לאומנות ועיצוב בצלאל ושנקר.
טיסת חלל.
סטיבה המריא לחלל ב-8 באפריל 2022 בחללית הדרגון 2 של חברת SpaceX כחלק מטיסת Axiom Mission 1 שהייתה טיסת החלל הפרטית המלאה הראשונה אל תחנת החלל הבינלאומית. סטיבה היה תייר חלל ששילם מכספו עבור הכרטיס, אך טיסתו סווגה כפרויקט לאומי ובמסגרתה הוא בצע מספר ניסויים מדעיים מטעם גופים ישראלים. מלבד ביצוע מחקרים וניסויים מדעיים, ערך סטיבה במהלך שהותו בחלל ראיונות עם נשיא המדינה יצחק הרצוג ומספר גופי תקשורת ישראלים. ב-25 באפריל חזר סטיבה לכדור הארץ.
חייו האישיים.
סטיבה נישא לאורה בשנת 1985. לזוג בת ושני בנים. בנו, עמית, נשוי לחברת הכנסת לשעבר סתיו שפיר.
הרמן פון פיקלר-מוסקאו
הרמן לודוויג היינריך פון פיקלר-מוסקאו (בגרמנית: Hermann Ludwig Heinrich von Pückler-Muskau ; 30 באוקטובר 1785 – 4 בפברואר 1871) היה אציל גרמני, שנודע כאמן מוכשר באדריכלות נוף, וכן היה מחברם של מספר ספרים שבמרכזם נסיעותיו באירופה ובצפון אפריקה, שפורסמו בשם העט "סמילאסו" ("Semilasso"). הוא נולד כרוזן פיקלר-מוסקאו (Graf von Pückler-Muskau), ומ-1822 קיבל תואר אצולה כנסיך (Fürst).
חייו.
פיקלר-מוסקאו היה הראשון מבין חמשת ילדיו של הרוזן קרל לודוויג האנס ארדמן פיקלר, והרוזנת קלמנטינה מקלנברג, שילדה אותו בגיל 15. הוא נולד ב (כיום ב) ב, שנשלטה אז על ידי נסיכות הבוחר מסקסוניה. הוא שירת זמן מה ביחידת העילית, גדוד הפרשים הסקסוני "שומרי הראש" (Garde du Corps) בדרזדן, ולאחר מכן טייל בצרפת ובאיטליה, לעיתים קרובות ברגל. בשנת 1811, לאחר מות אביו, הוא ירש את הנחלה (בגרמנית Standesherrschaft, מילולית "שלטון מדינה", סוג של חלוקה אדמיניסטרטיבית עם אוטונומיה חלקית) של מוסקאו. כשהצטרף למלחמת השחרור נגד נפוליאון בונפרטה מצרפת, הוא העביר את הניהול של מוסקאו לחברו, הסופר והמלחין . כקצין תחת הדוכס מסקסוניה-ויימאר הוא התבלט בקרבות. מאוחר יותר הוא התמנה למושל צבאי ואזרחי של ברוז'.
בשנת 1812 נסע לראשונה לאנגליה עם לאופולד שפר, שם גילה את ייעודו כאדריכל נוף לנוכח הפארקים שם. לאחר קונגרס וינה בשנת 1815 עבר החלק של פיקלר בלוזטיה מממלכת סקסוניה לממלכת פרוסיה. על פי הערכות היסטוריונים, היה פיקלר אחד מחמש עשרה בעלי הקרקעות הגדולים ביותר בממלכת פרוסיה.
ב-9 באוקטובר 1817 הוא התחתן עם לוסי פון הארדנברג (Lucie von Hardenberg; 1776–1854) בתו של , שהייתה מבוגרת ממנו בתשע שנים, וגרושה מהרוזן קרל פפנהיים. בשנת 1822 הועלה פיקלר למעמד של נסיך. בשנת 1826 הוא התגרש באופן רשמי מלוסי, שעמה הוא בכל זאת נשאר ידידותי לכל החיים. לוסי מילאה עבורו את תפקיד האם, מכיוון שנטייתו המינית הייתה לקטינות.
מעצב הפארקים והגנים שהיה שקוע בחובות רצה לנסוע לאנגליה כדי להתחתן שוב עם יורשת עשירה. פיקלר בילה שם חודשים רבים בין 1825 ל-1829 בחיפוש אחר יורשת עשירה. הוא העריץ את אורח חייהם של האצילים האנגלים בעלי הקרקע, שהוא ראה כאלמנט הטוב ביותר בחברה האנגלית. אף על פי כן, במכתביו לאשתו לוסי הוא מתח ביקורת חריפה על גירוש האוכלוסייה הכפרית באירלנד על ידי אצילים אנגלים שהעצימו את גידול הכבשים באירלנד. הוא נכח בהצגות בתיאטרון של הוד מלכותו, היימרקט ובדרורי ליין (כשהוא מעריץ את הופעתה של ). הוא למד אדריכלות נוף. בוויילס ביקר את הגבירות מל'אנגול'ן בשנת 1828 וביקר באירלנד באותה שנה. הוא לא מצא כלה, אך ספרי המסע שלו הפכו להצלחה ספרותית וכלכלית בגרמניה, ואחר כך גם באנגליה ובארצות הברית. הנסיך החליט לפיכך לנסוע לאמריקה הצפונית, אך בגלל דו-קרב החמיץ את יציאת הספינה.
במקום זאת, הוא ערך טיול למצרים דרך אלג'יר ותוניסיה, והתקבל שם כאורח ממלכתי על ידי הח'דיו מוחמד עלי וקיבל בהשאלה ארמון וצוות בתקופת שהותו. הוא המשיך למסעותיו לנוביה, לאשדות הנילוס וסודאן עד 1838, אז חזר דרומית לח'רטום, מותש. בשנת 1837 קנה בשוק העבדים בקהיר את מחבובה (محبوبة ,"אהובה" בערבית), שפחה בת לעם האורומו מאתיופיה כבת 12, שליוותה אותו בהמשך המסע. לאחר מכן החזיר אותה איתו לאירופה, אך היא חיה רק תקופה קצרה כפילגשו. הנערה חלתה בשחפת, נפטרה ב-27 באוקטובר 1840 בטירתו ונקברה במוסקאו. אחר כך הוא כתב כי היא הייתה "האדם שאהב יותר מכול בעולם". הוא גם נסע למזרח התיכון (ונפגש שם עם ליידי הסטר לוסי סטנהופ), לקונסטנטינופול (אחר כך ניסה ללא הצלחה להפוך לשגריר פרוסיה שם) וליוון.
מבחינה פוליטית הוא ייצג עמדות ליברליות והיה מקורב לרפורמטורים הפרוסים בהנהגת ברון פום שטיין. הוא דגל בשלטון עצמי פוליטי ברמה המקומית. דעות אלו, יחד עם הפנתאיזם המוצהר שלו ואורח חייו הראוותני, גרמו לכך שהיה חשוד בפרוסיה הריאקציונית של תקופת . לעומת זאת, מצד שני, השתתף פיקלר, בעקבות הקו הלאומי הרשמי של גרמניה, באופן פעיל בגרמניזציה של נתיניו הסורבים ברובם והזניח את החינוך העממי בתקופת שלטונו. בכל התקופה הוא נשאר מחובר לצבא. בשנת 1826 הוא קודם לדרגת קולונל וכבר בשנת 1833 מונה כמייג'ור גנרל. מאז 1862 הוא קיבל דרגות של כבוד (À la suite) בצבא ומונה ללוטננט גנרל בשנת 1863. ככזה, הוא השתייך למפקדתו של המלך הפרוסי במלחמת אוסטריה-פרוסיה בשנת 1866. הוא קיבל עיטור על "פעולותיו" בקרב קניגרץ, אף על פי שהנסיך בן ה-80 אז ישן לאורך כל היום. עם זאת, כשהיה בן 85 נשללה ממנו ההשתתפות במלחמת צרפת-פרוסיה בשנת 1870.
מאז שחזר ממסעותיו הוא התגורר בברלין ובמוסקאו, שם השקיע זמן רב בטיפוח ושיפור פארק מוסקאו הקיים עדיין. הקמת הפארק הכניסה אותו לחובות, ולכן בשנת 1845 הוא מכר את האחוזה במוסקאו. ואף על פי שהוא גר אחר כך מפעם לפעם במקומות שונים בגרמניה ובאיטליה, בית המגורים העיקרי שלו עבר לטירת בראניץ (Schloss Branitz) ליד קוטבוס, שם הקים פארק מפואר נוסף בסגנון גן אנגלי, כיום .
עד מותו בשנת 1871 הוא הקדיש את עצמו לכתיבה. הוא היה הסופר הגרמני הראשון שהשתמש בנייר פחם לצורך העתקות או התפתחות נוספת של מכבש הדפוס (שנמצא בבעלות המוזיאון פארק וטירת בראניץ).
מכיוון ששרפת גווית הנפטר נאסרה מסיבות דתיות, הוא נקט בתחבולה פרובוקטיבית וקבע כי ליבו יומס בחומצה גופרתית וכי גופו צריך להיות מונח בתוך סודה קאוסטית, אשלג קאוסטי וסיד קאוסטי. הוא נקבר ב-9 בפברואר 1871 ברוגם - פירמידת האגם באגם הפארק של פארק טירת בראניץ. מכיוון שהיה נטול ילדים, עברו הארמון והפארק לאחר מותו ליורשו לתואר, אחיינו, הרוזן היינריך פון פיקלר (Heinrich von Pückler), המזומנים והמלאי לאחייניתו מארי פון פאכלבל-גאהג (Marie von Pachelbl-Gehag). הסופרת ירשה את כתביו של הנסיך עם הדרישה לכתוב את הביוגרפיה של הסופר ולפרסם את התכתובות והיומנים הבלתי מודפסים שלו.
אדריכל הנוף.