באפריל 2014 פורסם כי תוכנית המגדל הגבוה עודכנה כך שיכלול 65 קומות בגובה של 256 מטרים. המגדל הגבוה ישמש למגורים בלבד ויכלול 338 דירות.
במרץ 2015 הודיעה חברת אזורים על ביטול התוכנית לבניית המגדל הגבוה, עקב עיכובים בקבלת היתר בנייה מהעירייה.
ביולי 2016 חזרה והפקידה הוועדה המחוזית את תוכניות הבינוי למתחם שיכללו מגדל מגורים בן 60 קומות, מגדל משרדים בן 45 קומות וכן צמד מגדלים שאמורים להיות בגובה של כ-30 קומות שהראשון ביניהם כבר נמצא בבנייה מתקדמת ומיועד לאכלוס עד תום 2017.
ביולי 2020 הושלמה יציקת המפלס התחתון והחלו רשמית עבודות הבניה על המגדל.
ביעור חמץ
ביעור חמץ הוא מנהג שתיקנו חז"ל בנוסף למנהג בדיקת חמץ, כדי לקיים את מצוות ביטול החמץ בהידור לפני חג הפסח. המנהג הוא על כל אדם לבער את החמץ המצוי בחזקתו בערב החג. צורת הביעור ואופיו נידונה בהרחבה בספרות חז"ל.
דיני הביעור.
נהגו ישראל להדר ולבער את החמץ בשרפה, על פי דעת רבי יהודה שטען כי ניתן לבער בשרפה בלבד. עם זאת, הלכה למעשה אפשר לבער את החמץ בדרכים שונות כמו: פיזור ברוח, הורדת החמץ בבית שימוש, לפגום את החמץ באקונומיקה וכדומה. לאחר הביעור יש לבטל את החמץ, כלומר להסכים במחשבה בלב שלם שהחמץ מבוטל וחשוב כעפר הארץ. ואף שכבר נעשה ביטול בערב הקודם, בעת בדיקת החמץ, יש לחזור ולבטלו שוב, כי את החמץ של ארוחת הערב והבוקר לא היה ניתן לבטל בבדיקת החמץ. נוסח הביטול המקורי נכתב בארמית, לכן נוהגים לאמר אותו בארמית ולאחר מכן לומר גם בשפה אותה המבטל מבין.
לשון נוסח הביטול בארמית הוא:
לשון נוסח הביטול בעברית:
ויש מוסיפים את המילה "הפקר" לפני המילים "כעפרא דארעא", פעם אחת מתוך שלש.
זמן הביעור הוא עד שעה חמישית בשעות זמניות (שעה 11:00 לערך). סוף זמן אכילת החמץ הוא מוקדם יותר, בסוף שעה רביעית בשעות זמניות (שעה 10:00 לערך).
בריכוזי האוכלוסייה החרדית במדינת ישראל, נהוג לבצע את שריפת החמץ במדורות גדולות וציבוריות. יש נוהגים גם לשרוף את ארבעת המינים, יחד עם החמץ.
מהות ביעור החמץ.
במהותו של ביעור החמץ נחלקו תנאים. לדעת רבי יהודה "אין ביעור חמץ אלא שרפה", ואילו לדעת חכמים "אף מפרר וזורה לרוח או מטיל לים". הגר"ח מבריסק מבאר שמחלוקתם של רבי יהודה וחכמים תלויה בהגדרה היסודית של מצוות הביעור: האם זו מצווה תכליתית, שבעצם פעולת השרפה הנעשית בחמץ יש מצווה, או שמא מצווה אמצעית היא, שרשותו של האדם תהיה מנוקה מחמץ, ומלאכת הביעור אינה אלא אמצעי לכליון והעדר החמץ. ר' יהודה שמקפיד על איכות הביעור, שתעשה דווקא בשרפה, סימן שסובר שהמצווה היא בעצם הביעור. ולחכמים, שההשבתה לשיטתם נעשית בכל דרך, אין המצווה בגוף החמץ המבוער אלא בתוצאה דווקא: אפיסת החמץ מרשותו של האדם.
על החקירה עצמה, מבלי לתלות את הדבר במחלוקת התנאים, עמד כבר המנחת חינוך ובאריכות רבה הוא מתאמץ להוכיח שהדבר תלוי במחלוקת ראשונים. במהלך דיונו הוא אף מעלה הווה אמינא לנפקא מינה הלכתית: לסוברים שבעצם מעשה ההשבתה יש מצווה, יש על האדם מצווה לשייר לעצמו חמץ כדי שיוכל לבערו בערב פסח ולקיים מצוות "תשביתו", כדרך שיש מצווה ללבוש בגד של ארבע כנפות כדי להתחייב בציצית. אמנם לדעת הסוברים שהמצווה מתקיימת בשב ואל תעשה, אין מצווה שיהיה לאדם חמץ ברשותו בערב פסח, וכפי שכתב המהרי"ק: "...דאטו [וכי] מי שאין לו חמץ כלל, ואפילו פסק חמצו ל' יום קודם הפסח, יצטרך לקנות חמץ כדי לשרפו ולקיים מצווה ד'תשביתו' [?] אלא ודאי דבר פשוט דאין לך השבתה גדולה מזו".
במחשבת ישראל.
בספר הזוהר כתוב: "חמץ ומצה - דא יצר הרע ודא יצר טוב" (זה יצר הרע, וזה יצר טוב). ומזכיר פעמים רבות שהמצה מרמזת לצד הקדושה וחמץ לצד הסטרא אחרא. ונכתב עוד שחמץ הוא בחינת חימוץ המחשבה, בחינת פגם הדעת, אבל מצה הוא דעת. ולכן בפסח שהוא תחילת תהליך ההיטהרות לקראת קבלת התורה בשבועות, אזי עיקר התיקון הוא אכילת מצה, המסמלת את פינוי המוח מחמץ. ובדיקת החמץ היא כל אחד לפי דרגתו הרוחנית, לתקן את מעשיו ולהשתפר, ולסלק מעצמו כל מחשבה רעה שיש במוחו.
מובא בשם האר"י: "הנזהר ממשהו חמץ בפסח - מובטח לו שלא יחטא כל השנה כולה". וביארו את כוונתו, שהיצר הרע תמיד מתחיל ב"משהו", בחוט השערה. אך ירא שמים לא שומע ליצר הרע גם ב"משהו", לכן מי שנזהר מ"משהו חמץ", כלומר אדם שהוא ירא שמים, ומקפיד בפסח גם על המשהו, אז זה סימן שהוא לא יחטא כל השנה כולה.
ולכן נהגו לומר אחר הביעור "יהי רצון" זה:
בדיקת חמץ
בדיקת חמץ היא המצווה לחפש את החמץ בערב חג הפסח כדי לבערו מהבית, כפי שנאמר במשנה: .
בהלכה מקובל תהליך בן שלושה שלבים, שבאמצעותם מטפלים בחמץ לקראת חג הפסח: בדיקה, ביטול וביעור (השמדה). לאחר טקס הבדיקה מבטלים את החמץ; כלומר, מכריזים על החמץ שלא נמצא בבדיקה שהרי הוא כ'עפרא דארעא' (עפר הארץ), ולמחרת מבערים את החמץ שנמצא בבדיקה. (מצווה לעשות זאת באמצעות שרפה, אך אפשר לבערו באופנים נוספים, כגון השלכה לים).
מקור המצווה.
מדין התורה אסור שיהיה ברשות האדם חמץ בפסח, כפי שנאמר: , ובפסוק נוסף: . כמו כן התורה מצווה על האדם "להשבית" את החמץ שברשותו לפני הפסח: (ה"יום הראשון" הוא ערב הפסח, י"ד בניסן לפני הצהרים). ובתלמוד נאמר שההשבתה אינה חייבת להיות על ידי השמדה ומספיק לבטל בלבד (ביטול חמץ הוא הכרזה כי האדם רואה בחמץ שברשותו דבר בטל וחסר ערך, כעפר הארץ). אמנם כאשר לא נעשה 'ביטול', נחלקו הראשונים האם ישנה חובה מן התורה לבדוק את החמץ: יש מן הראשונים שסוברים שאז חובת הבדיקה היא מן התורה, ויש שסוברים שמן התורה אין חיוב בדיקה, מכיוון שמהתורה אינו עובר איסור אלא בחמץ שידוע לו על מקום המצאו, אך אין חיוב לחפש אחר החמץ.
אך כמה ראשונים מבהירים, שאפילו שביער את החמץ על ידי ביטולו, תיקנו חכמים חובה לבדוק את החמץ. שלשה טעמים נתנו לתקנה זו: האחד, שמא יהיו אנשים שביטול חמצם לא היה בלב שלם, ויעברו על איסור בל יראה ובל ימצא. השני, שמא תוך כדי הפסח ימצא אדם חמץ ויאכלנו. ועל אף שברוב איסורי התורה לא מופיע שהאדם צריך לבערם מביתו שמא יבוא לאכלם, אך חמץ שונה משאר האיסורים בכך שהאדם רגיל לאוכלו כל השנה, ולכן גדל החשש שמא יבוא לאכלו, הטעם השלישי לבדיקה הוא כמין 'תזכורת' לבטל את החמץ. יש אף המדגישים כי עיקר כוונת התורה - בבדיקה ובביעור הממשי של החמץ, ולא בביטול.
התלמוד הירושלמי מסמיך את מצוות בדיקת החמץ על פסוק מהתורה: "ושמרתם את המצות - אם אינו עניין לאכילת מצה תנהו עניין לביעור חמץ" (הירושלמי אף מסמיך את זמן הבדיקה למקרא).
להלכה, חובה לנקוט בשתי הדרכים: ביעור (כולל בדיקה) וביטול.
זמן המצוה.
כאמור, זמן המצווה הוא "אור לארבעה עשר" כלומר בליל י"ד ניסן, בתחילת הלילה. זמן זה נקבע כבר מהלילה, משום שבלילה אנשים מצויים בבתיהם, ואינם טרודים בעסקיהם, וכן משום שבלילה אור הנר מאיר בצורה טובה יותר את המקומות הנסתרים בבית, שבהם עשוי להימצא חמץ.
התלמוד קובע, שאין להתחיל ללמוד תורה בזמן זה, שמא ישקע האדם בלימודו, וישכח לבדוק את החמץ. אם קיים שיעור שזמנו קבוע שמתחיל לפני זמן הבדיקה, אין נוהגים לבטלו, אלא מודיעים בתחילתו או בסופו שלא לשכוח לבדוק חמץ.
מטעם זה גם אין להתחיל לאכול סעודה או לעסוק במלאכה חצי שעה לפני זמן הבדיקה.
מי שלא בדק את החמץ מסיבה כלשהי בליל ארבעה עשר, חייב לבדוק משך היום שלמחרת. ואם לא בדק לפני הפסח יבדוק ויבער את החמץ בפסח, ואפילו אם עבר הפסח ולא בדק את החמץ, יבדוק לאחר הפסח, ויבער את החמץ שנמצא, אך כיוון שבדיקה זו אינה נעשית אלא רק כדי לבער חמץ שעבר עליו הפסח, שאיסורו הוא רק מדרבנן – אין מברכים על בדיקה זו.
אם אדם יוצא מביתו לפני ליל בדיקת חמץ, מוטל עליו לבדוק את החמץ בלילה האחרון לפני יציאתו. חובה זו מותנית בכך שהאדם יוצא מביתו תוך שלושים הימים שלפני פסח (כלומר: מפורים ואילך), אך אם אדם יוצא מביתו לפני זמן זה, ואין בכוונתו לחזור לביתו לקראת הפסח או בפסח עצמו – די לו בביטול.
מקומות שצריכים בדיקה.
כל מקום שאנשים רגילים להיכנס אליו עם חמץ צריך לבדקו. מקום שבעלי חיים האוכלים את החמץ נמצאים בו אין צורך לבדקו (כאשר לא ידוע בוודאות שהכניסו לשם חמץ), משום שסביר להניח שבעלי החיים אכלו את החמץ אם היה שם.
חובת הבדיקה אינה רק בבית הפרטי, אלא גם במקומות ציבוריים שמכניסים בהם חמץ, כגון חדרי מדרגות, בתי כנסת, משרדים, חנויות ומבני ציבור.
בזמננו "מקומות שצריכים בדיקה" באופן מיוחד (מלבד מטבח וחדר אוכל) הם תיקים וכיסי בגדים ומעילים ואף מכוניות פרטיות. בבית בו מצויים ילדים קטנים – כמעט כל מקום בבית, אליו הם מסוגלים להגיע, נחשב כ"מקום שמכניסים בו חמץ".
יש הסוברים שיש לבדוק מחמץ גם ספרים שמשתמשים בהם בשעת הארוחה, כגון זמירות לשבת, ברכונים וספרים הנלמדים בסעודה.
הרמ"א קובע כי יש לנקות את הבית בי"ג בניסן, לפני הבדיקה, כדי להקל על ביצוע הבדיקה (ייתכן שהלכה זו היא העומדת ביסוד המנהג לערוך ניקוי יסודי לפני פסח). ניקוי זה אינו פוטר את האדם מחובת בדיקת חמץ, אך לפי הרבה פוסקים מי שעשה ניקוי יסודי של הבית - כפי שרבים עושים בתקופה שלפני פסח – אינו חייב לבדוק בדיקה יסודית, והוא יכול להסתפק בבדיקה שטחית יותר, ולדלג על מקומות שידוע לו שנבדקו כבר במהלך הניקוי.
לאור הנר.
הבדיקה צריכה להיעשות לאור הנר, משום שבאמצעותו ניתן לראות היטב 'בחורים ובסדקים'. בנוסף דרשו חכמים מן הפסוקים שחיפוש טוב נעשה באמצעות נר, ככתוב: