תעשיית הגתות בארץ ישראל הייתה מפותחת מאוד החל מימי קדם ועד המאה השביעית. בתקופה הביזנטית פרחה תעשיית היין בשל השימוש הפולחני הרב שעושים הנוצרים ביין. מתקופה זו שרדו אלפי גִּתּוֹת בכל ארץ ישראל, המתאפיינות במשטחי דריכה ענקיים המרוצפים בפסיפסים, מערכות ניקוז משוכללות, תאי אחסון ובורות איגום גדולים. דוגמאות לגתות ביזנטיות כאלה ניתן למצוא, למשל, בחורבת חכלילי בכניסה לבת עין שבגוש עציון; בכנסיית יוחנן בהרים שבעין כרם בירושלים; בחורבת דיר סמען שבשומרון ובכפר יעבץ שבשרון.
בעקבות הכיבוש הערבי של ארץ ישראל נהרסו במכוון אלפי גתות פעילות על ידי המוסלמים, שדתם אוסרת עליהם שתיית יין, ותעשיית היין שקעה. בעת החדשה התפתחה שוב תעשיית היין בארץ ישראל, אך הטכנולוגיה מאפשרת היום לבצע את רוב פעולת הריסוק והאיגום בעזרת מכונות. למרות זאת עוד ניתן למצוא גתות מסורתיות פעילות בכפרים ערביים-נוצריים בארץ יהודה ובגליל, וכן באתרי תיירות, כמו מרכז המבקרים בכפר עציון או בכפר התלמודי שבקצרין העתיקה.
מלאכת הפקת היין והתירוש בגת בדברי חז"ל.
הגפן היא אחת משבעת המינים בהם השתבחה ארץ ישראל. חשיבותה הרבה, הן למאכל והן לטקסים יהודיים כמו קידוש והבדלה, הביאו לגידולה הנרחב, ולאזכורים רבים שלה ושל מלאכת הפקת מוצריה במשנה ובתלמוד. ממקורות אלה ניתן ללמוד על מלאכת הפקת היין והתירוש בגת הארצישראלית באותה עת.
המקורות מלמדים כי מבנה המתקנים החקלאיים להפקת תירוש ויין היה מורכב ושונה ממקום למקום: לעיתים הייתה הגת קטנה, והובילה לבור אחד, ולעיתים היה זה מתקן ציבורי, ששימש יותר מחקלאי אחד. כך למשל בתוספתא מסכת תרומות (פרק ג' משנה ז'): "גת אחת לשתי בורות, או שתי גתות לבור אחת; שתי גתות לשתי בורות...". כן מסופר כי הגת צופתה בחומר אטום לחלחול, כדי למנוע אובדן של תירוש. אחד החומרים ששימשו לכך היה זפת, כמתואר בתלמוד בבלי: "גת של אבן שזפתה עובד כוכבים". כדי למצות את המרב מהענבים, היו גתות בהן גלגלו החקלאים לאחר הדריכה אבני רחיים עגולות וכבדות, שנקראו 'עגולים', אך זאת רק לאחר פינוי התירוש שכבר נסחט מבורות האיגום, שכן ה'עגולים' ריסקו את הגרעינים והפיקו בשל כך תירוש פחות איכותי.
התירוש זרם לבור האיגום דרך בדים או מחצלות מסוגים שונים, כמו "משמרת של יין", "סודרין" או "כפיפה מצרית", שנועדו לסננו מגרעינים וזגים (קליפות). לאחר האיגום נאסף התירוש לתוך חביות שהוצבו בסמוך לגת, בכלי שנקרא 'מחץ' או 'משפך'. החביות היו מסוגים וגדלים שונים, כמתואר ב): "מקדרות הדקות ועד חביות לודיות (מהעיר לוד) - ברביעית (מידת נפח של נוזלים); מלודיות ועד לחמיות (מבית לחם) - בחצי לוג". החביות היו נחתמות בחרס, חוץ מ"הקנקנים בשרון" שהיו "פיטסות נאות ומגופרות (מצופות בגופר)", ומחירן היה גבוה יותר. "התחנה האחרונה" של התירוש והיין שהובאו מהגת הייתה מכל גדול שנקרא 'חצב', 'נאד', 'לגין' או 'צרצור', כמפורט בתלמוד הבבלי. ה'חצב' היה הכלי הגדול ביותר: "חצבים גדולים, שיעורן בשני לוגין" ואילו 'צרצור' הוא הקטן מכולם, כמתואר בתלמוד: "והוא פך קט".
גבינת קשקבל
Synchronous optical networking
Synchronous Optical NETworking (בראשי תיבות: SONET) ו-Synchronous Digital Hierarchy (בראשי תיבות: SDH) הם תקנים המאפשרים העברה של מספר זרמי נתונים דיגיטליים שונים על גבי אותו סיב אופטי בצורה סינכרונית, בעזרת לייזר או אור LED בעל קוהרנטיות גבוהה. השיטה פותחה כדי להחליף את PDH, ששימש להעברה של מספר גדול של שיחות טלפון ונתונים, תוך הימנעות מבעיות סנכרון.
SONET הוא תקן שנמצא בשימוש בעיקר בארצות הברית וקנדה, בעוד ש-SDH הדומה לו נמצא בשימוש בשאר העולם וגם בישראל, וציוד תמסורת רב ברשתות הטלפון פועל לפיו. למרות ש-SONET פותח לפני SDH, הוא נחשב לגרסה של SDH בשל הנפוצות הגדולה יותר של SDH בעולם.
פרוטוקול SDH פותח במקור על ידי מכון התקנים האירופי לטלקומוניקציה (ETSI) וכיום מוגדר בתקני איגוד הטלקומוניקציה הבין-לאומי (ITU) במספרים G.783, G.784, G.803, ו-G.707. פרוטוקול SONET מוגדר בתקן GR-253-CORE של חברת Telcordia ובתקן T1.105 של מכון התקנים האמריקני, שמגדיר העברת מידע דגיטלי בסיבים תוך שימוש בלייזרים או בדיודות פולטות אור (LED).
שני הפרוטוקולים פותחו בשנות ה-80 כדי להחליף את מערכות ה-PDH המיושנות, כדי להאחיד את ציוד הטלפון בקצב גבוה, להגדיל את אמינות הציוד ולאפשר שימוש בציוד של ספקים שונים.
הערות שוליים.
למרות שבתקן מוגדרים כל הקצבים שבטבלה, הקצבים המצויים יותר מתחילים ב-OC-3 ועולים בכפולות של 4 (באופן מעשי אין ציוד בקצב OC-24).
משיקולים כלכליים, רוב מערכות התמסורת פועלות בקצבים של OC-48 ו-OC-192, המכונים גם "2.5 גיגה ביט לשנייה" ו-"10 גיגה ביט לשנייה", קירוב לקצבים המדויקים של התקנים. OC-768, הפועל בקצב של 40 גיגה ביט לשנייה, הוא תקן חדש והציוד שפועל בו יקר, ולפיכך אין עדיין פריסה ניכרת של ציוד בקצב זה.
פלס&quot;ר 7
קרל גוגנהיים
זאב שרף
זאב שֵׁרְף (21 באפריל 1906 – 18 באפריל 1984) היה שר, חבר הכנסת, מראשי תנועת העבודה ומזכיר הממשלה הראשון.
ביוגרפיה.
שרף נולד בשנת 1906 בכפר איזבור (כיום איזבוארלה סוצ'ביי ברומניה), במחוז סלטין שבחבל בוקובינה שבגבול בין אוקראינה ורומניה, אז בחלק האוסטרי של אוסטרו-הונגריה, בנם של רחל לבית פומרנץ ומאיר צבי שרף (Scharf).
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל מרומניה.
לאחר עלייתו לארץ היה שרף פעיל בתנועת הנוער של "פועלי ציון", ובמשך זמן-מה היה חבר קיבוץ שפיים. שרף היה אף ממייסדי ומראשי תנועת הנוער "הבחרות הסוציאליסטית".
במחצית השנייה של שנות ה-30 כיהן שרף כמזכיר מרכז "הפועל".
במלחמת העולם השנייה שירת שרף במפקדת "ההגנה", והיה ממפקדי הש"י (שירות ידיעות), שירות המודיעין של ארגון "ההגנה", בשנים 1949–1944. תחום טיפולו היה בעיקר ארגוני האצ"ל והלח"י.
משנת 1941 התגורר בירושלים. בין השנים 1945–1947 כיהן כמזכיר המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
היה נשוי להניה (בת משה). שני ילדיו נקראו יאיר וצפור.
פעילותו למען הקמת המדינה.
בדצמבר 1947 נתמנה שרף למזכיר "ועדת המצב", שהייתה הוועדה אשר התכוננה לקראת הכרזת המדינה והכינה את הקמתו של מנגנון המדינה.
בשנת 1948 נתמנה למזכיר הממשלה הזמנית, הכין וניהל את טקס הכרזת המדינה, וכיהן בתפקיד מזכיר הממשלה בין השנים 1948–1957, בממשלותיהם של דוד בן-גוריון ומשה שרת.
בשנת 1954 מונה לממונה על הכנסות המדינה במשרד האוצר לאור כוונתו להנהיג מדיניות תקיפה של גביית מיסים. לאחר שבע וחצי שנים, באוגוסט 1961 התפטר מתפקיד זה, לאחר שהתנהלות מדיניות המיסים של ישראל נכנסה לשגרה. עם פרישתו של טדי קולק מתפקיד מנכ"ל משרד ראש הממשלה ב-1964 מונה שרף ליועץ כללי לראש הממשלה, כמינוי זמני עד לבחירות לכנסת, ובהתנדבות, זאת על מנת שלא יהפוך לעובד מדינה ובכך תמנע ממנו האפשרות להיבחר לכנסת ותפגע הפנסיה שלו.
פעילות פרלמנטרית.
בבחירות לכנסת השישית בשנת 1965 נבחר שרף לראשונה כחבר הכנסת, וכיהן בכנסת עד 1973. בראשית ימי הכנסת השישית כיהן שרף כחבר בוועדת הכספים ובוועדת הפנים.
ב-22 בנובמבר 1966 התמנה שרף לתפקיד שר המסחר והתעשייה בממשלת אשכול, וב-5 באוגוסט 1968 התמנה לתפקיד שר האוצר בנוסף על תפקידו הקודם. שרף המשיך לכהן בשני תפקידים אלו גם בממשלה שהקימה גולדה מאיר לאחר פטירת אשכול.
לאחר הבחירות לכנסת השביעית, והקמת הממשלה בשנית בידי גולדה מאיר, התמנה שרף לתפקיד שר השיכון, בו כיהן לאורך כל ימיה של אותה הממשלה (עד 10 במרץ 1974). בזמן היותו שר השיכון נתן עדיפות לבעיות הזוגות הצעירים, וגם מצוקת השכונות הייתה לנגד עיניו, ולכן המליץ להקים ספריות עשירות במאגרי מידע, כדי לאפשר הכנת שיעורים גם לתלמידים ממשפחות מרובות ילדים.
תפקידים נוספים שבהם כיהן.
זאב שרף נפטר בירושלים ונטמן בבית העלמין סנהדריה בעיר.
מעשר שני
מעשר שני היא מצווה מהתורה להפריש עשירית מיבול התבואה השנתי (בנוסף על המעשר הראשון). מעשר שני הוא מעשר מיוחד שאינו ניתן לאף אדם ועל החקלאי עצמו לאוכלו בקדושה ובטהרה בירושלים.
המצווה מתקיימת בשנה הראשונה, השנייה, הרביעית והחמישית למניין שנות מחזור השמיטה. בשנים שבהן אין מפרישים מעשר שני, כלומר בשנה השלישית והשישית למחזור השמיטה, מפרישים מעשר עני. השנה הנוכחית () היא שנת במחזור ולכן היא שנת .
מקור המצווה.
ב נאמר:
וכן ב:
ומכאן למדו חכמים את כל דיני מצוות מעשר שני ואכילתו בטהרה בירושלים.
פרטי המצווה.
חישוב המעשר.
מתוך כלל הפירות בשדה, לאחר שהפריש בעל השדה מעשר ראשון ללוי יש להפריש מהפירות שנותרו מעשר (10%) נוסף שהוא כ-9% מכל הפירות שהיו בתחילה.
מחזור מעשר שני ומעשר עני מורכב משלוש שנים, שנתיים מעשר שני, ושנה שלישית מעשר עני, עוד שנתיים מעשר שני ושנה שישית מעשר עני. לאחר מכן שנת שמיטה וחוזר חלילה.
פדיון ואכילת המעשר בירושלים.
בשונה מכלל המעשרות, מעשר שני נשאר למרות הקדושה שבו ברשות בעל הפירות ועליו לאכול אותו עם בני משפחתו בטהרה גדולה מאוד בירושלים.
מי שקשה לו להעלות את הפירות לירושלים, יכול לפדות אותם תמורת כסף, ואז הפירות נחשבים לחולין והקדושה עוברת לכסף. את הכסף יש להעלות לירושלים ולקנות בו מאכלים, שאותם יש לאכול בטהרה כמו דין אכילת מעשר שני.