צ'אפון, מחברות הדור הראשון של הבלוסטוקינג, הייתה סופרת ומחברת מדריכים לנשים. היא נולדה בנורת'האמפטונשייר. אביה היה חוואי וג'נטלמן אמיד. היא קיבלה השכלה טובה יחסית לנשים באותה תקופה, שכללה לימוד צרפתית, איטלקית, לטינית, מוזיקה וציור. בגיל תשע היא כתבה, למורת הרוח של אמה, את הרומן הקצר הראשון שלה, "האהבות של אמורט ומליסה" ("The Loves of Amoret and Melissa"). בשנת 1750 פרסמה מספר מאמרים קצרים לשבועון The Rambler של סמואל ג'ונסון. באותה שנה החלה התכתבות עם סמואל ריצ'רדסון, שזכתה לעניין רב מצד הציבור ועסקה בזכותן של נשים להפעיל את כוח השיפוט ולהתייעץ עם רגשותיהן כאשר מוצע להן שידוך. חלופת המכתבים הופצה בתקופתה, אך הודפסה באופן רשמי רק ב-1807. בניגוד לרצון של אביה היא התחתנה עם ג'ון צ'אפון, עורך דין ובנה של המחברת שרה צ'אפון. לאחר שהתאלמנה התקרבה למעגל הבלוסטוקינג, ובתמיכת מונטגיו פרסמה ב-1773 את המכתבים שכתבה לאחייניתה, בחיבור אפיסטולרי בשם "מכתבים על השיפור של השכל" ("Letters on the Improvement of the Mind"). זו הייתה העבודה המוערכת ביותר של צ'אפון, והיא זכתה לאהדת המלכה שארלוט, שחינכה את הנסיכה המלכותית לפיה.
מרי דלאני (Mary Delany; 1700 – 1788) -
דלאני הייתה אמנית וסופרת שניהלה חליפת מכתבים רחבת היקף עם בני זמנה. היא הייתה מהדור הראשון של הבלוסטוקינג. היא הייתה משכילה יחסית לנשים בתקופה וקראה באיטלקית וצרפתית. הוריה היו מלוכנים וקרובים לחצר של המלכה אן. דודה ארגן לה נישואים בגיל שבע-עשרה עם בעל אדמות אמיד בשנות השישים לחייו. לאחר שמת בעלה היא עברה ללונדון והחלה לעסוק באומנות. היא פיתחה שיטה של "פסיפס נייר". אחת מעבודותיה (Flora Delanica) נמצאת כיום במוזיאון הבריטי. בשנות ה-30 היא נסעה לאירלנד, שם הכירה את ג'ונתן סוויפט, עמו היא ניהלה תכתובת ארוכה, שפורסמה ב-1766. כעשור לאחר שהכירה את סוויפט היא התחתנה עם חברו, הכומר האנגליקני פטריק דלאני. היא כתבה רומן בשם "מריאנה" שמעולם לא פורסם, תרגמה ספר בוטניקה מלטינית, וכתבה ספר עצות לאחייניתה. כתיבתה האוטוביוגרפית ומכתביה פורסמו לאחר מותה. דלאני הייתה קרובה לחצר המלוכה, וב-1785, לאחר שהתאלמנה, היא קיבלה פנסיה ובית בווינדזור, שם חיה עד מותה.
שרה פילדינג (Sarah Fielding; 1710 – 1768) -
פילדינג הייתה משוררת, מחברת נובלות וספרות לילדים, מהדור הראשון של הבלוסטוקינג. היא נולדה בדורסט. אמה נפטרה כשהיא, שני אחיה ושלוש אחיותיה היו ילדים, וסבתה מצד אמה גידלה אותם. בבית הספר לא קיבלה השכלה מרשימה, אך לאחר מכן למדה בעצמה צרפתית ולטינית וקראה ספרות אירופית. אחרי שסבתה מתה היא גרה יחד עם אחיותיה עד שבשנים 1750–1751 כל שלוש האחיות נפטרו. ב-1754 היא עברה לבאת', שם גרה שרה סקוט, אחותה של אליזבת מונטגיו, והיא הייתה לחלק ממעגל הבלוסטוקינג. מלבדן, הייתה בקשרים עם אנשי ספרות וחברה אחרים, כולל אחיה, המשורר הנרי פילדינג. ככל הנראה היא תרמה מכתיבתה לנובלה של אחיה מ-1742 בשם הרפתקאות ג'וזף אנרוז ולכתבים אחרים שלו. הנובלה הראשונה שכתבה לבדה היא "ההרפתקאות של דייוויד סימפל בחיפושיו אחר ידיד נאמן" ("The Adventures of David Simple in Search of a Faithful Friend") מ-1744. הנובלה זכתה להצלחה ובהמשך היא פרסמה שני ספרי המשך. ספר הפרוזה הראשון שכתבה לילדים הופיע ב-1749 בשם "האומנת: או, האקדמיה הקטנה לנשים" ("The Governess; or, the Little Female Academy"). באותה שנה כתבה חיבור ביקורת על רומן המכתבים המצליח "קלריסה" של סמואל ריצ'רדסון. היא כתבה מספר ספרים נוספים לילדים ותרגמה את הזכרונות של קסנופון לאנגלית. היא פיתחה תאוריה חינוכית וגילתה עניין רב בנושאים הקשורים לשוויון בין המינים.
הסטר ת'רייל (Hester Thrale; 1741 – 1821) -
ת'רייל הייתה דמות מרכזית בדור השני של הבלוסטוקינג. היא אירחה מפגשים של הבלוסטוקינג בביתה, והייתה אחת הנשים הראשונות שפרסמו יצירות בז'אנרים של כתיבה ביוגרפית, כתיבה אנקדוטלית וספרות מסע . חברותה עם מונטגיו חיברה בין שני הדורות. היא הייתה בת יחידה, וקיבלה מהוריה השכלה טובה שכללה לימודי שפות מודרניות, לטינית, לוגיקיה, ורטוריקה. המורה שלה היה הפילוסוף והכומר האנגליקני ארתור קולייר. היא התחתנה ב-1763 עם הנרי ת'רייל, איש עסקים מצליח ובעלים של מבשלת שיכר. ב-1765 הכירה את סמואל ג'ונסון, שהפך לחבר קרוב, ודרכו הכירה מעגלים רחבים יותר של אנשי החברה בלונדון. כתביה על ג'ונסון ואחרים, כמו גם מכתביה ויומנה, מהווים עד היום מקור היסטורי להבנת חיי החברה הגבוהה בלונדון. היא כתבה ספר על המסע שלה יחד עם בעלה השני, המוזיקאי גבריאל פוצי, בגרמניה, צרפת ואיטליה. בנוסף כתבה מילון שימושי באנגלית ("English Synonymy") ופמפלט פוליטי בשם "Three Warnings to John Bull Before He Dies". יחסיה עם הבלוסטוקינג החלו ב-1765. אולם, דעותיה לגבי נישואים שניים ושאיפתה להשתכר מכתיבה הבחינו אותה מרוב חברות המעגל האחרות והעיבו על יחסיה עמן.
חנה מור (Hannah More 1745 – 1833) -
מור נחשבת לחלק מהדור השני של הבלוסטוקינג, אך הייתה מיודדת גם עם נשות הדור הראשון. היא הייתה משוררת, מחזאית, מסאית, והביעה את דעותיה השמרניות יחסית בכתבים על דת ומוסר. היא הייתה גם פילנתרופית שעסקה בחינוך של עניים ודמות בולטת בתנועה לביטול העבדות. אביה היה מנהל בית ספר, והוא לימד אותה ואת ארבע אחיותיה לטינית. שלוש אחיותיה הבכורות פתחו בית ספר בבריסטול, שם היא התחנכה, למדה שפות וספרות קלאסית. מאוחר יותר היא עבדה שם כמורה. היא הייתה קרובה לדייוויד גריק, שהפיק את המחזות שכתבה. ב-1762 כתבה את הדרמה הלירית הראשונה שלה, "החיפוש אחר האושר" ("The Search After Happiness"), שעלתה לבמה בבית הספר בבריסטול ומאוחר יותר הודפסה בלונדון ויצאה עד 1800 ב-12 מהדורות. הדרמה עוסקת בחינוך של נשים ותפקידן בחברה. היא כתבה גם חמש דרמות חינוכיות שמתבססות על סיפורי התנ"ך. בשנת 1774 תרגמה מאיטלקית את המחזה אטיליוס רגולוס של פייטרו מטסטאזיו. בשנת 1782 היא כתבה את פואמה ארוכה בשם "The Bas Bleu: or, Conversation", שעוסקת באידיאל השיחה הרציונלית של הבלוסטוקינג (ראו למעלה). דרך מעגל הבלוסטוקינג היא הכירה את סמואל ג'ונסון שפרסם כתבים נוספים שלה, והיא עצמה סייעה לקדם יצירה של נשים אחרות במעגל. היא כתבה שמונה "מסות על נושאים שונים, במיוחד עבור נשים צעירות" ("Essays on Various Subjects, Principally Designed for Young Ladies"), שהתפרסמו ב-1777 ויעצו לנשים לעסוק בנושאים שהחשיבה לנשיים, כמו ביקרות מוסרית, ולא בנושאים שבהם מצטיינים גברים, כמו סאטירה, אפוסים, וטרגדיה, זאת בניגוד לעיסוקים שבחרה בעצמה. החיבור המצליח ביותר שלה היה "תוכחות על מערכת החינוך המודרנית לנשים" ("Strictures on the Modern System of Female Education"), שיצא בשני כרכים ב-1799. בחיבור היא מבקרת גם את גישתו של ז'אן-ז'אק רוסו לחינוך נשים - ההתייחסות לנשים כיצור סנטימנטלי בלבד - וגם את הגישה של מרי וולסטונקראפט - שעוסקת בחינוך של נשים דרך הפריזמה של דיון על זכויות האישה. גישתה שלה הייתה אוונגליסטית, והיא התייחסה לחינוך מוסרי של נשים כמפתח לאופי המוסרי של האומה. אמונתה האוונגליסטית בעשורים האחרונים לחייה הבחינה אותה משאר נשות הבלוסטוקינג, שהיו ברובן אנגליקניות. כפילנתרופית הקימה בתי ספר לחינוך של עניים באזורים כפריים. היא האמינה שעניים לא צריכים ללמוד קרוא וכתוב, על מנת שלא יתייאשו ממצבם.
אנה ברבולד (Anna Barbauld; 1743 – 1825) -
ברבולד הייתה משוררת, מסאית, ומבקרת ספרות מהדור השני של הבלוסטוקינג. היא כתבה גם חיבורים פוליטיים וחיבורים דידקטיים לילדים. אביה היה מורה פרסבטריאני, והוא לימד אותה לטינית, יוונית ושפות מודרניות. בעלה היה כומר צרפתי, גם כן לא קונפורמיסט מבחינה דתית, ויחד הם ניהלו בית ספר לבנים בסאפוק. עמדותיה היו ליברליות ביחס לנשים אחרות במעגל הבלוסטוקינג. היא תמכה במהפכה הצרפתית, בביטול העבדות, בחופש הדת ובחופש הביטוי. היא פרסמה ב-1773 ספר פואמות וספר פרוזה (האחרון יחד עם אחיה). ב-1781 פרסמה את "המנונים בפרוזה לילדים" ("Hymns in Prose for Children"). בשנות ה-90 פרסמה טקסטים פוליטיים שמחו על הכרזת המלחמה על צרפת בתגובה למהפכה. היא ערכה ספר שירה של ויליאם קולינס , את התכתובת של סמואל ריצ'רדסון וספר על מחברי נובלות אנגלים, שכלל מאמרי ביקורת ומאמרים ביוגרפיים. ב-1812 כתבה פואמה סאטירית שחזתה את מפלת האימפריה הבריטית ("Eighteen Hundred and Eleven"). עבודותיה זכו להערכה רבה מצד בני זמנה.
מצוקי קנונבול
מצוקי קנונבול (באנגלית: Cannonball Cliffs; מילולית: מצוקי כדור התותח) הם מצוקים בצידו המזרחי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
המצוקים ממוקמים מדרום לשפכו של קרחון נפטון.
המצוקים הם שני רכסים שגובהם 500 מטרים מעל פני הים.
המצוקים משתרעים בכיוון - מזרח-מערב, שמחבר אותם מצוק נוסף שכיוונו צפון-דרום.
היסטוריה.
מיפוי המצוק.
המצוק מופה בהתבסס על תצלומי אוויר מסוג טרימטרוגון שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון, שנערכה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1947–1948, וכן בהתבסס על סקרים על הקרקע שנערכו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בין השנים 1948–1950.
מקור השם.
שמו של המצוק ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
המצוק נקרא על שמם של אבני החול באזור, המכילות מספר רב של קונקרציות חומות, המכונות "כדור תותח" (באנגלית: קנונבול).
לקריאה נוספת.