כעבור זמן קצר נערמו בריקדות ברובע המארה בפריז. גויסו כוחות צבא ונגד הבריקדות נשלחו 40,000 חיילים. ברחוב טרנסנונן סמל נפצע על ידי ירייה מתוך אחד הבתים. החיילים התקיפו את הבניין והרגו בו 12 דיירים. "הטבח ברחוב טרנסנונן" הפך לסוגיה כואבת, ומשך האשמות כבדות נגד טייר מצד הרפובליקנים והסוציאליסטים.
טייר הקדיש מזמנו גם לטיפוחה של פריז ולקישוטה. הוא הורה לפנות את השטח מלפני הקולונדה המזרחית של הלובר, כך שהמבקרים יוכלו ליהנות יותר מהמראה סביבם, ויזם את שיפוץ גלריית אפולו, ששימשה לאחד מאתרי התערוכות המפורסמים בעיר. הוא הזמין תבליטים בשביל שער הניצחון והזמין מאז'ן דלקרואה ציורי קיר בספריית הסנאט ופרסקאות על קירות כנסיית סן סולפיס, חרף התנגדות המלך לואי פיליפ ששנא את אמנותו של דלקרואה.
ראש ממשלה בשנת 1836.
בינואר 1836 איבדה הממשלה הבלתי פופולרית של דוכס ברויי את הרוב בבית הנבחרים והמלך חיפש ראש ממשלה חדש. כפי שעשה ב-1830 הוא בחר באדם שהיה בטוח שייכשל מהר בתפקידו: אדולף טייר. בקשר לטייר אמר לואי-פיליפ לוויקטור הוגו: יש לו אופי, אבל הוא מקולקל על ידי המנטליות של "נובוריש"; הוא הראה את עצמו כאחד שאינו יודע שובע". לואי-פיליפ ציטט את דעתו של טלייראן עליו: אין לך מה לעשות עם טייר, אם כי הוא יכול להיות כלי מצוין. אבל הוא אחד מאותו סוג של אנשים שאתה יכול להשתמש בו רק אם תשביע את רצונותיו; אולם לעולם אינו יודע שובע. ביש המזל בשבילך ובשבילו, הוא שאינך יכול להפוך אותו לקרדינל".
טייר הסכים לתפקיד והרכיב ממשלה, שבה שמר לעצמו גם את תיק החוץ. הוא הסביר בבית הנבחרים: "על ארצנו רובצות הסכנות הגדולות ביותר ועלינו להיאבק בחוסר הסדר בכל כוחנו. כדי לחסוך מאיתנו מהפכה עלינו לשמור עליה ממעשים בלתי מחושבים. כשמעשים כאלה מתרחשים ברחובותינו או כשמשתמשים לרעה במוסדות, אשתדל אני, באמצעות הכוח ובחוקים, למנוע זאת". טייר השיג בבית הנבחרים רוב של 251 קולות מול 99. ממשלתו החדשה יזמה בניית מסילת רכבת ראשונה בצרפת, בין פריז לסן ז'רמן (אותה תיאר בשיחות פרטיות כ"צעצוע לפריזאים") וסגר את מפעל ההגרלות הלאומי מסיבות מוסר.
ההתנגדות האלימה לשלטון של לואי-פיליפ גאתה והלכה. אדם חמוש בשם אליבו ניסה לירות למוות במלך, שניצל הודות לשריון מרכבתו. המשטרה קישרה את אליבו לקבוצה מהפכנית חשאית הקרויה "המשפחות" (Les Familles) בראשות ארמאן ברבס ולואי אוגוסט בלאנקי. שניהם נעצרו אך שוחררו מאוחר יותר כדי להתפנות בהמשך לתוכניות מהפכניות עוד יותר שאפתניות. בגלל האיום החדש של פיגועי טרור, החליט לואי-פיליפ שלא לחנוך בעצמו את שער הניצחון שבנייתו החלה בימי נפוליאון והושלמה זה עתה. טייר חנך אותו ב-29 ביולי 1836. היחסים בינו למלך נעשו יותר ויותר מתוחים. המלך חסם את מרבית יוזמותיו הדיפלומטיות של טייר והנהיג בעצמו את מדיניות החוץ. טייר הציע לו לחקות את הדגם הבריטי ולאפשר לראש הממשלה לנהל את כל העניינים הדיפלומטיים והצבאיים. אולם לואי-פיליפ סירב לזאת, בטענה שצרפת אינה אנגליה ושהוא ראש הדיפלומטיה וגם ראש הצבא. טייר הרגיש שאין לו ברירה אלא להתפטר, ועשה זאת ב-29 באוגוסט 1836. את מקומו תפס לואי-מטייה מולה, שהיה שמרן מלוכני בדעותיו.
באופוזיציה ושוב ראש ממשלה בשנים 1837–1840.
אחרי פרישתו מהממשלה נסע טייר לאיטליה. ביקר קודם ברומא, בה ביקר אצל חברו אנגר שכיהן כמנהל של וילה מדיצ'י וארגן לו סיור של המונומנטים בעיר. אחר כך שם טייר פעמיו אל פירנצה, ממנה נפעם והחליט לכתוב את תולדותיה. שכר וילה על גדת אגם קומו והתחיל לאסוף תעודות בשביל מחקרו. נסע לאיטליה פעמיים בשנת 1837, שכר הפעם את וילה די קסטלו על יד פירנצה והמשיך לבקר בארכיונים.
בינתיים הפופולריות של המלך לואי פיליפ הלכה וירדה. המלך שרד שלושה ניסיונות התנקשות בחייו ובבחירות ב-4 בנובמבר 1838 הצטיינה עליית כוחו של המחנה מרכז-שמאל.
טייר חזר לבית הנבחרים בינואר 1839 נאם שורה של נאומים שבהם הוקיע את ממשלת המלכות בראשותו של מולה. הממשלה ראתה עצמה מותקפת מכל הצדדים - מן הימין הקיצוני, השמאל הקיצוני והמרכז. מולה נאלץ להתפטר וקרא לבחירות חדשות שהתקיימו ב-2 במרץ 1839.
האופוזיציה זכתה בניצחון אבל התקשתה להרכיב קואליציה בגלל הבדלי דעות בין הסיעות השונות.
במשך שלושה חדשים צרפת נותרה ללא ממשלה. ראשי הרדיקלים, ברבס ובלאנקי, ראו בכך רגע מהפכני, הזדמנות למהפכה אלימה. הם הקימו ארגון חשאי בשם "Societé des Saisons" ("חברת העונות"), שאליו הצטרפו כ-15,000 חברים. ב-12 במרץ 1839, בעוד מרכז פריז הייתה ריקה, הם הסתדרו בכמה שורות חמושות והצליחו לכבוש את ארמון המשפט ("פאלה דה ז'וסטיס") ואת בית העירייה ("אוטל דה ויל"). ממרפסת העירייה ברבס קרא צו שהצהיר על הקמת ממשלה מהפכנית. אך הצבא הגיב מיידית ועד הערב המהפכה צומצמה לכמה בריקדות בשכונת פובור סן דני. ברבס ובלאנקי נעצרו ונידונו למאסר עולם בבית הסוהר שבמון-סן-מישל.
טייר מצא הזדמנות לרוץ לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים אך הפסיד בהפרש של 206 ל-213. המלך שבתקופה זו שנא אותו התבדח בסיפוק באומרו "לטייר כוח של אבטיח המכה באבן", אבל האמת הייתה שטייר נהנה מתמיכה חזקה בבית הנבחרים. במנותו ראש ממשלה, אמר לו המלך: "עליי להיכנע לך ואני משלים עם חרפתי. כפו אותך עליי. אתה תשליך את ילדי לרחובות. אולם אני מלך חוקתי ואין לי ברירה אלא לסבול זאת."
כראש ממשלה שמר טייר לעצמו גם את תפקיד שר החוץ. הישגו המרעיש ביותר היה כשהשיג מבריטניה את החזרת עצמותיו של נפוליאון מן האי סנט הלנה. זה היה רעיון שמאוד ערב לו מפני שזה עתה התחיל לכתוב היסטוריה של הקונסולט ושל האימפריה ב-20 כרכים. במקום לפנות באופן רשמי הוא העדיף לכתוב לידיד אישי אנגלי, הלורד קלרנדון, שהיה שר בממשלה הבריטית, באלו המילים: "להחזיק גופה כשבויה אינו דבר מתאים לכם וראוי מצד ממשלה כמו שלכם. החזרת שרידי גופה אלה היא סגירת מעגל סופית על חמשים השנה שעברו, ותהווה חותם לפיוסינו ולבריתנו ההדוקה".
ראש הממשלה הבריטי, הלורד פלמרסטון, שקל את העניין והסכים להיענות לבקשה. העברת הגופה נתקלה בהתנגדותם של כמה מחברי הפרלמנט הצרפתי, כולל למרטין שחששו מהתעוררות הרגשות הרפובליקניים, אולם התקבלה בקורת רוח על ידי העם. אוניית מלחמה נשלחה לסנט הלנה וטייר שקד על פרטי עיצוב הקבר ועל תכנון המצעד שהיה אמור להוביל את הגופה אל הקבר שנבנה בתוך האינווליד.
אירוע החזרת שרידי נפוליאון הוכתר בהצלחה אדירה ומשך המון מבקרים בפריז. אולם הוא התרחש כשטייר כבר היה מחוץ לממשלה.
בעוד עצמות נפוליאון היו בדרך מסנט הלנה לפריז, ב-5 באוגוסט 1840 הגיעו ידיעות בלתי צפויות: לואי-נפוליאון, אחיין הקיסר המנוח, נחת בבולון עם כוח צבאי קטן וניסה להמריד את הצבא נגד המלך לואי פיליפ. החיילים בבולון סירבו להחליף צד. לואי נפוליאון נעצר, נלקח לקונסיירז'רי בפריז והועמד לדין. הוא נידון למאסר עולם ונשלח לרצות את העונש במבצר אם.
שנת 1840 הביאה למשבר פוליטי בין צרפת, רוסיה ובריטניה בגלל תמיכת צרפת במוחמד עלי, שליט מצרים. מוחמד עלי היה בן ברית ותיק של צרפת. בשנת 1829 הוא היה זה שהעניק לצרפת את האובליסק מלוקסור העומד עד לימינו בכיכר הקונקורד בפריז. לורד פלמרסטון היה משוכנע שצרפת לא תילחם והוא שלח את חיל הים הבריטי להפגיז את ביירות ולאיים על מצרים. הממשלה הצרפתית הייתה חלוקה בדעותיה. היו חששות כי צרפת איננה מוכנה למלחמה, כשהצבא הצרפתי כבר נלחם במערכה יקרה למען כיבוש צבאי של אלג'יריה. המלך הבהיר לטייר כי הוא רוצה שלום. טייר ביקש להתפטר אך המלך דחה את התפטרותו, בטענה שרצוי שהבריטים יאמינו כי צרפת תיאבק.
טייר שלח לבריטניה איגרת שבו הזהיר כי אולטימטום בריטי למצרים עלול להפר את המאזן הגלובלי של הכוחות. הוא ציווה על בניית טבעת חדשה של ביצורים מסביב לפריז. בסופו של דבר נמנע פלמרסטון מלתקוף את מצרים והמשבר הסתיים. הביצורים שהוזמנו על ידי טייר בעת המשבר נבנו עד הסוף ונודעו בפי העם כ"חומה של טייר" שלימים ועד עכשיו קבעה את הגבולות של העיר.
בתום המשבר המשיכו המתחים בין המלך לטייר. טייר הכין טיוטה של הנאום השנתי של המלך בפני בית הנבחרים והכניס בו את השורה: "צרפת מחויבת חזק לשלום, אך אינה מבקשת להשיג את השלום במחיר שאינו ראוי לאומה ולמלך שלה" ו"לא תקריב את עצמאותה הקדושה ואת כבודה הלאומי שהוענק לה על ידי המהפכה הצרפתית". לואי-פיליפ מחק שורה זו מנאומו, בחושבה פרובוקטיבית מדי כלפי שאר שליטי אירופה. טייר הגיש מיד את התפטרותו, והפעם היא התקבלה. כעבור חודש, הוא קם בפרלמנט כדי להוקיע את מדיניות החוץ של המלך, בהצהירו כי צרפת איבדה את השפעתה במזרח התיכון וחובה הייתה מצדה להגן על מצרים נגד בריטניה ועל טורקיה נגד רוסיה.
שוב על ספסלי האופוזיציה.
עם עזיבתו את הממשלה, חזר טייר לכתיבת ספרו "ההיסטוריה של הקונסולט ושל האימפריה", שהכרך הראשון שלו פורסם ב-1845. הספר זכה בהצלחה גדולה ונמכר תוך שבועות אחדים ב-22,000 עותקים. שאטובריאן גינה את הספר וקרא לו "פרסומת נתעבת לבונפרטה, ערוכה בסגנון עיתונאי". הספר תרם, שלא מרצון המחבר, להעלאת יוקרתו של אחיינו של נפוליאון ואויבו של טייר לימים, לואי-נפוליאון.