הסיפור של מילטון בנוי סביב שני קווים: זה של שטן וזה של אדם וחוה. הסיפור של לוציפר (השטן) הוא הומאז' לאפוסים המלחמתיים הישנים. מבחינה כרונולוגית, הוא מתחיל באמצע העלילה, לאחר שלוציפר והמלאכים המורדים האחרים נוצחו והושלכו בידי האל אל הגיהנום. בפנדמוניום, לוציפר צריך להשתמש ביכולת הרטורית שלו כדי לארגן את חסידיו; הוא נעזר על ידי ממון ובעל זבוב. בסוף הדיון, מתנדב שטן להרעיל את האדמה שזה עתה נוצרה. הוא מתמודד עם סכנות של התהום בעצמו, באופן הדומה לאודיסאוס או איניאס.
הסיפור השני שונה במידה רבה, והוא סוג חדש של אפוס: אפוס ביתי. אדם וחוה מוצגים בפעם הראשונה בספרות הנוצרית כאשר היחסים ביניהם אינם חטא. יש להם תשוקות, אישיות, והם גם מקיימים יחסי מין. שטן מצליח לפתות את חוה, ואדם, שרואה שחוה חטאה, חוטא באופן דומה על ידי אכילה מהפרי. באופן זה מילטון מציג את אדם כדמות הרואית אך גם כחוטא גדול יותר מאשר חוה. הם מקיימים יחסי מין שנית, אך הפעם תוך תשוקה שלא הייתה קיימת קודם. לאחר שהם נעשים מודעים לטעות שעשו באכילה מ"פרי" עץ הדעת, הם רבים. אולם, בעקבות תחינותיה של חוה, הם משלימים במידת-מה. אדם ממשיך במסע חזוני עם מלאך, שבו הוא רואה את חטאי האדם ואת המבול, והוא נעצב על החטא שהם שחררו בעקבות האכילה מהפרי. עם זאת, מראים לו גם את התקווה - האפשרות לגאולה - דרך חזון של ישו הנוצרי. אז הם מושלכים מגן העדן ומלאך מוסיף שניתן למצוא "גן עדן בתוכך, מאושר בהרבה". כעת הם ביחסים מרוחקים עם האל, שנמצא בכל מקום אך אינו נראה (בניגוד לאב הממשי בגן העדן).
חווה מוצגת כנרקיסיסטית המאוהבת בעצמה (בוהה בהשתקפותה במים), ואחד המלאכים מנסה לשכנעה להתאהב באדם. תחילה היא מתנגדת ומתאכזבת מאדם. היא מבינה שעליה לציית לו בגלל חוכמתו אך היא אינה מפסיקה לשאול אותו שאלות אודות היקום. חווה לא תכננה בעצמה לשאול זאת, אלא שמדובר בשטן ששותל את השאלות במוחה וגורם לה לפקפק באלוהים. הפקפוק באמונה הוא זה שיביא לגירוש אדם וחווה מגן עדן, ואדם מנסה להגן על אשתו כדי למנוע גירוש זה, אך הוא נכשל. ביצירה מופיע המושג "אל" באנגלית באות גדולה- המציינת את אלוהים, ובאות קטנה המציינת את השטן (אל פגאני).
תגובות וביקורת.
מקובל, כי האפוס הוא אחת מהיצירות החשובות ביותר בשפה האנגלית. מכיוון שהיא מבוססת על כתבי הקודש, יש שטוענים כי יש לה פחות חשיבות בתוך הקאנון המערבי בעקבות החילון. אולם, דעה זו אינה מקובלת על כולם, וגם מבקרים שנחשבים ל"חילונים" מכירים בחשיבותה הרבה של היצירה. ב"נישואי גן העדן והגיהנום" לויליאם בלייק, "קול השטן" טוען:
קביעה זו נעשתה לפרשנות השכיחה ביותר של היצירה במאה העשרים, אך בקרב מבקרים כמו ק. ס. לואיס וסטנלי פיש, פרשנות זו אינה מקובלת. מבקרים אלה רואים בתאולוגיה של גן העדן האבוד כמתאימה לכתבי הקודש שעליהן היא מבוססת.
בחציה השני של המאה העשרים, עברה ההבנה הביקורתית של האפוס למוקד פילוסופי ופוליטי יותר. במקום התפיסה הרומנטית של השטן כגיבור היצירה, מקובל שהשטן מוצג בתחילה כגיבור קלאסי אך לאחר מכן דמותו מופחתת עד שהוא רק נחש לוחך עפר, שאינו מסוגל לשלוט אפילו בגופו-הוא. את הזווית הפוליטית אפשר לראות בחיכוך הבסיסי בין האופן השמרני וההיררכי שבו השטן תופס את היקום, וה"דרך החדשה" של האל ובנו כפי שהיא מוצגת בספר ג'. במילים אחרות, המגמה העיקרית של היצירה היא לא הרשעות או הגבורה של השטן, אלא המתח בין ההיררכיה של "הברית הישנה" (המשתקפת בשטן ואף במלאכים גבריאל ורפאל) והמהפכנים של "הברית החדשה" (בן האל, אדם וחוה) שמייצגים מערכת חדשה של ארגון אוניברסלי שאינו מבוסס על מסורת, תקדים ונוהג אלא על הסכמה מודעת ושלמה לאמונה מצד אחד, ועל תפקיד שמתקבל בשל יכולת ואחריות מצד שני. מגמה זו עושה שימוש רב ביצירות האחרות של מילטון ובביוגרפיה שלו, כמהפכן אנגלי ומבקר חברתי.
חוסה מריה ויטייר
חוסה מריה ויטייר (בספרדית: José María Vitier; נולד ב-7 בינואר 1954, הוואנה) הוא מלחין ופסנתרן קובני.
סגנונו המוזיקלי מאופיין בשילוב מוטיבים מהפולקלור הקובני והשפעות ג'אז עם ז'אנרים של מוזיקה קלאסית.
ויטייר כתב מוזיקה לקולנוע, לטלוויזיה לתיאטרון ולבלט, לצד יצירות לתזמורות סימפוניות וקאמריות, למקהלה, לפסנתר סולו, ולהרכבי ג'אז. מהידועות ביצירותיו הן "המיסה הקובנית" (Misa Cubana) והנעימה לסרט הקובני "תותים ושוקולד" (Fresa y Chocolate).
רזבן פלוראה
סואץ (עיר)
סוּאֵץ (בערבית: السويس, תעתיק מדויק: אלסויס, תעתיק חופשי: אַ-סּוּאַיְס) היא עיר נמל בצפון-מזרח מצרים ובירת המחוז הקרוי על שמה. העיר שוכנת על החוף הצפוני של מפרץ סואץ בקצה הדרומי של תעלת סואץ כ-123 ק"מ מזרחית לבירה קהיר. נכון ל-1 ביולי 2020 אוכלוסיית העיר מונה 691,693 בני אדם.
בעיר יש שני נמלי-ים, פורט איברהים ופורט תאופיק, שהם נמלים מפותחים מאוד. מסילות רכבת וכבישים מהירים מחברים את העיר עם קהיר ופורט סעיד. בעיר יש מפעל פטרוכימי, ולמזקקות הנפט שלה יש קווי-צינורות הנושאים את התוצר הסופי לקהיר. סואץ היא תחנת דרך עבור עולי-רגל מוסלמים הנוסעים אל מכה וממנה. במאה ה-7 עיר ליד המיקום של סואץ של ימינו היה הקצה המזרחי של התעלה שחיברה בין נהר הנילוס לבין הים האדום. במאה ה-16 סואץ הייתה תחנה ימית של האימפריה העות'מאנית. חשיבותה כנמל גדלה לאחר שתעלת סואץ נפתחה ב-1859. העיר ננטשה במהלך מבצע קדש וכמעט ונחרבה עד היסוד במהלך מלחמת ההתשה (מבצע אבוקה) ומלחמת יום הכיפורים בין מצרים וישראל. הבנייה מחדש של סואץ החלה זמן קצר לאחר שהמצרים פתחו מחדש את תעלת סואץ, בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
יהודים בסואץ.
קהילה יהודית הייתה בסואץ וכרב העיר עד למלחמת העולם הראשונה כהן הרב שלום דנגור (1832, בגדאד — 1916, סואץ) היה דיין בעיראק ורב העיר סואץ שבמצרים, רוכש אדמות קיבוץ נירים.
כמו כן במערב העיר נמצא 'תל אל יהודיה', עדות לנוכחות יהודית בעת העתיקה. על פי החוקר בר דרומא, עצמון (תרגום=קיסם), המוזכרת כנקודת גבול ארץ ישראל בפרשת מסעי הייתה במפרץ סואץ, מקום בו מסתיימת בימינו תעלת סואץ. מבחינת צלצול השמות, סואץ נקראת קולוסוס וקליסמה, ומכאן מגיעים התרגומים לקיסם.
תעלת סואץ.
תעלת סואץ היא תעלת מים מלאכותית המשמשת למעבר אוניות ממזרח אסיה, האוקיינוס ההודי וים סוף, לים התיכון ולאירופה. אורכה של התעלה 162.5 ק"מ והיא נמתחת בין הערים סואץ בדרום לפורט סעיד ופורט פואד בצפון. רוחבה של התעלה נע בין 100 ל-200 מטרים, ועומקה בין 10 ל-20 מטרים.
חשיבותה הגדולה של התעלה היא מתן האפשרות לספינות הנעות בין אסיה לאירופה להימנע מהצורך להקיף את אפריקה דרך כף התקווה הטובה והאוקיינוס האטלנטי הסוער, ובכך לקצר ולהוזיל משמעותית את הדרך.
בניית התעלה שחיברה בין הים התיכון לים האדום דרך רצועת היבשה שחיברה בין אסיה לאפריקה ועברה בעיר, הייתה תוכנית עתיקה שהשתנתה פעמים רבות במהלך ההיסטוריה. הרומאים עשו שימוש באזור למעבר של סירות קטנות וקראו לו תעלת הפרעונים.
שבץ דימומי
יהדות מסינה
יהדות מסינה היא קהילה יהודית היסטורית בעיר מסינה אשר באי סיציליה, כיום באיטליה.
ההיסטוריה היהודית של מסינה.
במסינה התקיימה קהילה יהודית עוד מהתקופה הרומית. קיימת דעה כי בעבר יהודי מסינה גרו בגטו הנקרא ג'ודקה (Giudecca) גטו מסינה הוא הוקם בשנת 594. מרכז קהילת מסינה היהודית נמצא בשכונה בשם ה"קוארטיירה פרפורטו" (Quartiere Paraporto).
פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הקהילה היהודית במסינה נהנתה משיויון זכויות ואוטונומיה. מבין היהודים היו צורפים אמנים רבים. צורף ופסל יהודי מפורסם בשם גִדְעוֹן (Gaudio), הוזמן בשנת 1230 לחצרו של פרידריך השני, לייצר עבורו מטבעות של זהב שכונו בשם "אוגוסטוס" (Augustale).
גירוש ספרד.
אוכלוסיית היהודים הגיעה לידי 2,400 תושבים - 180 משפחות - 3% מאוכלוסיית העיר - בשנת 1453. הרדיפות של היהודים בספרד השפיעו גם על התושבים בסיציליה שהחלו לעשות פרעות ביהודי האי. בשנת 1474 נערכה עלילת דם ביהודי מסינה ובשנת 1493 גורשו יהודי מסינה, קהילה שמנתה כ-3,000 יהודים, בגלל גירוש ספרד. יהודי מסינה המגורשים חיפשו להם מקום אחר להתגורר בו. הם עברו להתגורר באיסטנבול.
אמנציפציה ליהדות מסינה.
מלכים הזמינו למסינה מגדלי משי יהודיים על מנת שיפתחו תעשיית משי סיציליאנית באזור מסינה. סוחרים יהודיים נהגו לסחור במשי ועודדו גידול טוואי המשי במסינה. משי מסינה היה פופולרי מאוד באירופה. במטרה להפוך את לעיר נמל חופשי חשובה באגן הים התיכון, פנו ארבעה מלכים אל היהודים לבוא ולהתיישב במסינה:
שלט בשנים 1700-1665.
שלט בשנים 1740-1711.
שלט בשנים 1788-1735.
שלט בשנים 1825-1816.
קארלוס השני מבית הבסבורג הספרדי.
קארלוס השני בית הבסבורג הספרדי ניתן שוויון חוקי ליהדות מסינה בשנת 1695. בשנת 1696 הגיעו לעיר יהודים. עם הזמן, גדלה הקהילה ב-1,100 תושבים והוקם גטו חדש (Quartiere Terranova).
היהודים היו מעורבים כמעט בכל ענפי התעשייה והסחר במסינה: תעשיית טקסטיל - כולל בגדי משי.
בשנת 1700 ההבסבורגים הספרדים נמוגו (מה שגרם למלחמת הירושה הספרדית) וכך גם ההבסבורגים האוסטרים בשנת 1740 (מה שגרם למלחמת הירושה האוסטרית).
קארלו השישי מבית ההבסבורג האוסטרי.
נתן המלך קארלו השישי מבית ההבסבורג האוסטרי (Carlo VI d'Austria) רשות ליהודי מסינה להתיישב במסינה, בעיקר כי רצה לנצל את קשריהם המסחריים לפיתוח כלכלת מסינה, ולכן היגרו יהודים רבים. ההבסבורגים האוסטרים נמוגו בשנת 1740 (מה שגרם למלחמת הירושה האוסטרית).
קרלוס השלישי מבית בורבון בספרד.