לאחר הבחירות לנשיאות פקיסטן, נהפך זולפיקאר עלי בהוטו, סוציאליסט דמוקרטי כריזמטי לנשיא פקיסטן ב-1971 ולאחר מכן לנשיא ב-1974. תקופה זו נחשבה כ״מלחמה קרה שקטה״ בין ארצות הברית לפקיסטן, אשר הייתה מונהגת תחת שלטון סוציאליסטי-דמוקרטי.
תחת בוטו, פקיסטן התקרבה לברית המועצות ויצרה עמהמ קשרים הדוקים. בוטו ניסה לשמור על איזון עם ארצות הברית, אבל ניסיונותיו נדחו על ידי ארצות הברית. בוטו התנגד לתפיסות השמאלניות פקיסטניות, אבל תמך בפוליטיקה של השמאל, שארצות הברית התנגדה אליו כבר מהתחלה.
היחסים בין שתי המדינות הידרדרו משמעותית תחת נשיאותו של ג'ימי קרטר, אשר היה אנטי-סוציאליסטי והידק את האמברגו על פקיסטן.
דיקטטורה צבאית (1977-1988).
בשנת 1979, קבוצה של סטודנטים פקיסטנים שרפו את שגרירות ארצות הברית באסלמבאד.
לאחר עידן בוטו, יחסי פקיסטן וארצות הברית השתפרו מאוד. ב-24 בדצמבר 1979, פלשה ברית המועצות לאפגניסטן. בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, פתחו ארצות הברית ופקיסטן במבצע ציקלון, הנועד להביס את הסובייטים באפגניסטן ולסכל את המשטר הקומוניסטי במדינה זו. במהלך המשטר הצבאי של הגנרל זיא-אול-חאק, היחסים בין ארצות הברית לפקיסטן הגיעו לנקודה מקסימלית וארצות הברית העניקה לפקיסטן סיוע צבאי של כמיליארד דולר.
הפלישה הסובייטית לפקיסטן הדגישה את האינטרס המשותף לארצות הברית ולפקיסטן בהתנגדות לברית המועצות.
ב-1981, סיכמו ארצות הברית ופקיסטן על סיוע צבאי וכלכלי שיינתן לפקיסטן בסך 3.2 מיליארד דולר.
במהלך כהונתו של רונלד רייגן כנשיא ארצות הברית, רייגן תמך במשטר הצבאי בפקיסטן ובמהלך כהונתו בוצעו כמה עסקאות נשק בין ארצות הברית לפקיסטן.
לאחר המלחמה הקרה.
הממשלה הדמוקרטית של פקיסטן (1988-1998).
לאחר מותו של זיא, שוקמה הדמוקרטיה בפקיסטן. במקום המשטר הצבאי של זיא, הוקמה שוב ממשלה דמוקרטית בפקיסטן. במהרה היחסים בין שתי המדינות שוב התדרדרו. ארצות הברית נקטה עמדה קשה נגד התפתחותה הגרעינית של פקיסטן והתקרבה להודו.
הקרע ביחסים.
ב-1992, יעץ שגריר ארצות הברית בפקיסטן, ניקולס פלאט כי אם פקיסטן תמשיך לתמוך בטרוריסטים בהודו, מזכיר המדינה עשוי למצוא עצמו מגדיר את פקיסטן ברשימת המדינות המממנות טרור.
2001 ואילך.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הפכה פקיסטן לבעלת ברית של ארצות הברית במלחמה בטרור.
ב-2003, ארצות הברית מחקה לפקיסטן חוב של כמיליארד דולר, עקב מלחמתה בטרור.
בעקבות רעידת האדמה בקשמיר, הבטיחה מזכירת המדינה האמריקאית, קונדוליזה רייס, כי ארצות הברית תתמוך במאמצי הסיוע ותעזור לפקיסטן לבנות מחדש את האזורים שנהרסו.
הברית בין פקיסטן לארצות הברית במלחמה בטרור.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הצטרפה פקיסטן לברית עם ארצות הברית במטרה להילחם בטרור.
לאחר שפקיסטן לא הצליחה לשכנע את הטליבאן למסור את אוסאמה בן לאדן ואנשים נוספים באל-קאעידה, סיפקה פקיסטן לארצות הברית מידע על מספר נמלי תעופה צבאיים ותמיכה לוגיסטית בהתקפה על אפגניסטן. לאחר הפיגוע, פקיסטן עצרה כמעל 500 חברי אל-קאעידה.
בהמשך לברית הצבאית בין ארצות הברית לפקיסטן, הסירה ארצות הברית את הסנקציות על פקיסטן וכיום פקיסטן, מקבלת סיוע, בעיקר צבאי, של כ-10 מיליארד דולר מאז 2001. ביוני 2004, הגדיר הנשיא ג׳ורג׳ ווקר בוש, את פקיסטן כבעלת ברית חשובה של ברית נאט״ו, וזו זכאית בין היתר לטכנולוגיה אמריקנית מתקדמת.
פקיסטן איבדה אלפי אנשים מאז הצטרפותה למלחמה בטרור עם ארצות הברית, בצורה של חיילים ואזרחים. אזורים שלמים הפכו לאזורים טרוריסטים בשליטת הטליבאן ופצצות התאבדות היו דבר שכיח בפקיסטן מאז 2001.
הסיוע הצבאי של ארצות הברית לפקיסטן מאז פיגועי 11 בספטמבר.
פקיסטן היא בעלת ברית של נאט״ו.
בשנת 2002, קיבלה פקיסטן כ-25 מיליארד דולר בסיוע צבאי וכלכלי ומכירת ציוד צבאי. הציוד אשר קיבלה פקיסטן היה שמונה מטוסי F-16 חדשים, שמונה מטוסי פטרול ימיים מסוג 6,000, טילים נגד טנקים מסוג 500, שני טילי אוויר-אוויר מסוג 6, מטוסי תובלה מסוג 20 ועוד.
במחצית מחלוקת חבילת הסיוע הייתה בעת ממשל בוש וכמחצית בעת ממשל אובמה. הסיוע שנתן אובמה לפקיסטן היה יותר כלכלי מאשר צבאי.
פרנק מריל
פרנק דאו מריל (באנגלית: Frank Dow Merrill; 4 בדצמבר 1903 - 11 בדצמבר 1955) היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית אשר התפרסם כמפקד יחידת הפשיטה 5307 ("הפושטים של מריל") במהלך המערכה על בורמה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
מריל נולד ב-4 בדצמבר 1903 בהופקינטון, שבמדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית. ב-1922 הוא התגייס לצבא ארצות הברית כטוראי, והגיע לדגת סמל ראשון. ב-1925 נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט), וסיים אותם ב-1929. במקביל מריל סיים ב-1932 תואר ראשון בהנדסה צבאית מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. ב-1938 מונה לנספח הצבאי בטוקיו, ובתפקידו זה למד את השפה היפנית. ב-1941 נשלח לפיליפינים כאחד מנאשי צוותו של דגלאס מקארתור. באותה שנה הוא נשלח לראנגון שבבורמה הבריטית. בדצמבר של אותה שנה ביצעו היפנים את המתקפה על פרל הארבור, גוררים בכך את ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, ובינואר 1942 פלשו היפנים לבורמה, מתחילים בכך את המערכה על בורמה. מריל נותר בבורמה במהלך שני האירועים הללו. ב-25 במאי 1942 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, וב-8 בינואר 1943 לדרגת קולונל. קידומו לדרגת בריגדיר גנרל ב-8 בנובמבר של אותה שנה, הפך אותו לאחד הגנרלים האמריקאים הצעירים ביותר מאז מלחמת האזרחים האמריקנית. באותה תקופה הוא החל להתקרב אל הגנרל ג'וזף סטילוול, ופיתח מחלת לב.
הפושטים של מריל.
לקראת סוף שנת 1943, הטיל נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט על מריל להקים כוח בסדר גודל בריגדה, אשר יילחם ביפנים בבורמה מאחורי קווי האויב בדומה לצ'ינדיטים של אורד וינגייט. בינואר 1944 הוקם הכוח כרגימנט מתנדבים תחת שם הקוד "גלאהד" (Galahad). זמן קצר לאחר הקמת הכוח, הוא כבר כונה בידי העיתונות "הפושטים של מריל". ב-7 בפברואר, יצא הכוח למשימת החדירה הראשונה שלו בבורמה. כעבור תשעה ימים עברו הפושטים 175 ק"מ והגיעו לסופה של דרך לדו בשינגביאנג - דרומית למפקדתו של סטילוול.
סטילוול נשא נאום מוטיבציה בפני הפושטים, ולאחר מכן כינסו הוא ומריל את סגלי הפיקוד שלהם באוהל סמוך כדי לדון בפרטי הפשיטה. כעבור מספר דקות אזלה סבלנותו של סטילוול והוא פנה אל מריל: "לעזאזל! בוא נצא, פרנק, ונסדיר בינינו את העניין הזה". הם לקחו את מפת המערכה משולחן התכנונים, כרעו על ברכיהם למרגלות אחד העצים, והכינו את התוכנית בעצמם. ב-24 בפברואר התפצלו הפושטים לשלושה גדודים (ה-1 ה-2 וה-3), במטרה לאגף את הדיוויזיה ה-18 היפנית. תוכנית המתקפה נקבעה ל-3 במרץ, אולם היה על הפושטים להגיע אל הכפר ואלאובום, מרחק רב מהאזור. הפושטים חדרו אל הג'ונגלים של בורמה, ונאלצו ללכת באזורים קשים ולהתמודד עם בעיות של חום, עלוקות וחיות טרף. רק ב-4 במרץ הגיעו הפושטים לוואלאובום, אולם עד אז, מספר תקריות בינם לבין חיילים יפנים הספיקו לעורר את תשומת לבו של שיניצ'י טנאקה מפקד הדיוויזיה ה-18. כאשר מחלקה של הגדוד ה-3 חצתה את נהר נומפייק, התגנבו אליה היפנים והתקיפו אותה במתקפת בנזאי. האמריקנים התגוננו היטב, והסבו ליפנים אבדות כבדות, אולם היפנים הצליחו להתקדם לאט לאט לכיוון עמדותיהם, כאשר התחמושת האמריקנית הולכת ואוזלת. הכוחות האמריקנים מעבר לנהר פתחו באש מרגמות 81 מ"מ, וכך אפשרו למחלקה שחצתה את הנהר לסגת חזרה.
מריל הודיע לסטילוול באלחוט על המאורעות, אולם בשל ביקורו הצפוי של הלורד מאונטבאטן הבריטי במפקדתו, החליט סטילוול לדחות את המתקפה המתוכננת על ואלאבום ל-6 במרץ. אלא שכבר למחרת פתחו היפנים במתקפות בנזאי על הגדוד השני. האמריקנים התגוננו היטב, ואיבדו רק חייל אחד אל מול אבדות כבדות שספגו היפנים. האמריקנים הצליחו להאזין לשידורי האלחוט של היפנים, ומהם עלה שהכוח היפני בוואלאבום מנותק למעשה, וטנאקה נתן פקודה לפנות אותו עד למחרת בבוקר. האמריקנים מיהרו להשתלט על האזור, אלא שעד מהרה הבינו שנפלו למלכודת. בבוקר ה-6 במרץ פתחו היפנים בהפצצות כבדות, ואף ירו פצצות מרגמה על עצים כדי שימעכו את האמריקנים. בסביבות הצהריים הבחינו האמריקנים בנצנוצי חרבותיהם של חיילים יפנים, ועד מהרה נראה טור יפני בן 5,000 חיילים מתקרב. הקריאה "טנו הייקה בנזאי!" ("עשרת אלפים שנים לקיסר") שבקעה מפיהם, נשמעה למרות הדי הפיצוצים.