בית 10. "רעיונות אלו משרתים המון מטרות של הטוב הפרקטי, וכלפי חוץ הרעיון נמצא במצב המשגשג ביותר, גם כשהמיץ יוצא מכל שורשיו". עבודות האמנות שלו הן "בשרו ויינו" והוא מאכיל אחרים מזון רוחני זה, את "הקבצן והרש" או אפילו גם את "הנוסע בדרכים":
בית 11. וו. מ. רוסטי ממשיך: "הילת הסמכות והמסורת, או היוקרה, הנסובה אל מול הרעיון, האידיאל, מיוצגת על ידי התינוקת הזורחת, הנולדת על האח".
כפי שדיימון מצהיר, "מתוך יכולת ההארחה שלו (האש שעל האח), נולדה החלוקה שלו, התינוקת". התינוקת מסמלת את חוסר הסובלנות, "הכנסייה המזויפת, המסתורין של בבל", אותה מכנה לרוב בלייק רחב. (הדמות התנ"כית) הירש מציע פרשנות אחרת. ברגע שהתינוקת חסרת השם נעלמת, "מפני שהפרוטגוניסט לא מוטרד מבעיות הארץ", הוא רואה "כורח טרגי וחסר משמעות במעגל ההיסטורי של רעיונות אנושיים דתיים". כך שהתינוקת מסמלת רעיון רוחני "הנולד מתוך חורבותיהן של תקוות ארציות", ואין לכך שום קשר עם האישה הזקנה.. הבית ה-12 מבהיר ש"היא כולה עשויה מאש יצוקה, תכשיטים וזהב" ושום דבר ארצי יכול לגעת בתינוקת אשר "צמחה מתוך האש של השכל היצירתי"
בית 13. יוקרה זו מייבשת את הרעיון עצמו, ומתקשרת לאינדיבידואל מסוים, המנצל את הכבוד תודות לרעיון עצמו (כפי שאנו רואים למשל במקרה של מוסד האפיפיורות, המלוכה ועוד). הרעיון מואפל על ידי יוקרתו שלו עצמו, המשיג לעצמו אדם בעל חיים ונשמה".
בבית 14, האדם חסר הבית, הזקן הדומע, נודד שוב, אבל כבר לא סביב החורבות הישנות של עריסתו. הוא נודד הרחק הרחק, בגלות, תר אחר אמונה חדשה שתחדש אותו ("עד שהוא יזכה בבתולה חדשה"):
בית 15. הירש מציע שהבתולה היא התינוקת שגדלה כבר, ו"בהתחבקות הראשונה שלהם, הרעיון הארצי, הישן, נעלם באופן מוחלט" (הקוטג', הגן והיופי הקסום שלו, נעלמים לפני מראה עיניו).
בתים 16-17. גברים אחרים, "האורחים על האדמה", גם נעלמו מפני ש"עינו המשתנה משנה הכל". בדרך דומה, עינו של בלייק, השתנתה בגלל "הדיכאון המטופש" שלו, והוא התוודה לפני קמברלנד: "אני נחבאתי... אני מזניח את חובתי כלפי כל חבריי". כל חושיו שונו והוא יכול היה לראות רק "מדבר שחור מסביב":
וו. מ. רוסטי מסביר שבבית 18, הרעיון הישן "חוזר לינקות" ו"הופך לרעיון חדש, המשפיע על קהילה חדשה, ותחת תנאים משתנים".
בית 19. מוקסם מיופייה וממיניותה, הוא "אוכל ושותה" את "הלחם והיין", של חיוכה ועיניה, כך שהוא "נהיה צעיר יותר ויותר מיום ליום":
בית 20. אבל הזוג אינו ביחד, היא "כמו האייל הפראי", בורחת הרחק. בעוד הוא מחפש אותה. "חרדתה נוטעת עשב פראי", והיא "מצורות אהבה שונות מתפזרת", כך שהיא "מרגע לרגע נהיית לא כנה" והופכת להיות "מפלרטטת בצורה לא ישרה"
בית 21. הם נכנסים לנבכי האהבה הסוררת, חסרת המוסר, "במקום שמשוטטים אריה-הזאב וחזיר הבר". למרות זאת, דבר זה הופך את העולם ליותר ראוי למחיה.
בית 22 מחזיר אותנו לחלק הראשון של הנושא. הרעיון מתחיל בכיוון חדש - הוא כמו תינוק שנולד; החברה שעליה הוא פועל היא חברה זקנה - היא כבר לא בתולה נאה, היא אישה מבוגרת.
בית 23. בית זה את "המימוש הרגעי של האידיאל הנשי". תחום רוחני זה של בלייק המדמה את עצמו לרועה צאן בבית זה נקרא בעולה .
הסיום הוא מלא בדימויים השליליים של שירתו של בלייק משנת 1790. בבתים 24-25 הרעיון נראה כל כך חדש ולא רגיל, כך שזה נראה מקרוב, שהרעיון מעורר תדהמה רבה. התינוק שזה עתה נולד מזעיף פניו ומפחיד, מה שמתאים לאופיו המדכא של הסדר האוריזני
בית 26. לבסוף, "הוא חוזר להיות התינוק שוב והיא האישה הזקנה", ו"הכל נעשה כפי שאמרתי". "כל מי שמעז לגעת בתינוק הזעוף ייענש", למעט האישה הזקנה ה"ממסמרת אותו על הסלע". אבל כל זה הוא רק חלק מהמעגל אשר יחזור על עצמו שוב ושוב.
וו.מ. רוסטי מסכם: אין אף אחד שמסוגל להתמודד עם הרעיון ולפתח אותו באופן מלא, למעט החברה הזקנה אשר איתה הוא בא במגע. בתחילה, החברה יכולה להתמודד עם הרעיון באופן ראשוני רק באמצעות סילופו, שדרכו (כמו במקרה הקודם, בפתיחת השיר) הרעיון חייב לקבל מרות עד לניצחון הסופי. המסקנה של הירש היא, כי בעולה פנתה לכמורה, כיוון שהיא הייתה צריכה לעשות זאת, מפני שהאידיאל הרוחני תמיד קורס לתוך מדינת דת.
פרשנות לשיר מאת ויליאם בטלר ייטס.
בספר הפרשנות בן 3 הכרכים ליצירותיו של ויליאם בלייק, עבודותיו של ויליאם בלייק: פואטיקה, סימבוליזם וביקורת ("The Works of William Blake: Poetic, Symbolic and Critical, 1893") מובאת גישתו הפרשנית של ייטס באשר לשיר:
"הנוסע המנטלי מהווה בו-זמנית הן מיתוס סימבולי של השמש והן סיפור המתאר גלגול נשמות. השיר מייצג גם חזון של זמן ומרחב, אהבה ומוסר, דמיון וחומרנות. באופן דומה לשאר הסמלים המיניים השיר מאגד לתוכו שלוש משמעויות ובמרומז משמעות רביעית. לשיר יינתן פירוש נפרד מנקודת המבט של כל זואה (חיה ביוונית), פירוש עבור אוריזן ("Urizen"), פירוש עבור לובה ("Luvah"), עבור תרמאס ("Tharmas") ועבור אורת'ונה ("Urthona"). לא יהיה זה קשה לקורא עבורו הסימבוליזם של בלייק כבר לא מהווה מסתורין מבלבל, להתחקות אחר המשמעויות הללו. כמו ברוב הפסקאות הסתומות האחרות, בלייק מעניק לנו בשיר זה, רמזים אין-ספור באילו דפים לחפש אחר נרטיב מקביל הנמצא ב"ספרי הנבואה". רמזים, השופכים אור וחושפים את המשמעויות הנסתרות בשיר. רמזים אלו יימצאו לפעמים בתמונה המוצעת, ולפעמים במילים מנחות או מונחים טכניים סימבוליים אשר הרעיון העומד מאחוריהם לא מפורט בשיר עצמו, אלא במקום אחר ביצירותיו של בלייק.
הארץ בה "הנוסע המנטלי" נודד, נמצאת בתוך כל אחד מאיתנו. הגברים והנשים הם למעשה ("ירושלים", לוח מס' 38, שורה מס' 33). אחד מהאיורים הרבים ליצירתו של יאנג, "מחשבות לילה", בספרו של אדון ביין, אשר צוירה בצבעי מים, מתאר את לובה (Luvah) וואלה (Vala) בשעה שהם "יורדים לתוככי הלב האנושי". הגבר והאישה שבשיר זה, הם, בין היתר, לובה וואלה. בארץ זו דרות ("ירושלים", לוח מס' 68, שורה מס' 37).
אם התינוק הוא רגש נפשי, שמחת תינוק המייצגת את הצלם האנושי, או אז הוא ניתן לאשת הצללים חסרת השם, אישה, שבצלמה העתיק, מאחדת את התכונות של רחב ("Rahab"), תרצה ("Tirzah"), גואנדולן ("Guendolen"), אניון ("Enion"), ואלה ("Vala") ושאר הדמויות הנשיות האחרות במיתולוגיה של בלייק. האישה היא בעצם האהבה, "הצדף הארצי" (Mundane Shell), כאשר היא "מובאת לאור יום, בגאוות יופי צנוע" ("ירושלים", לוח מס' 22, שורה מס' 17). הוא קשור לסלע, העשוי דם ("ירושלים", לוח מס' 83, שורה מס' 56) הנהפך לסלע קשה ואטום, העוטה כל דבר צמחייה ("ירושלים", לוח מס' 67, שורה מס' 5). הטבע הנשי גומע לתוכו את האהבות, אותן מסמלים בני ירושלים, דן וגד (שורה מס' 22, שם). האהבות הללו, הן למעשה, צלם האנוש, הרחמים, החמלה, השלום והאהבה, אשר עתה חבליה קשורים או ממוסמרים לסלע ("ירושלים", לוח מס' 67, שורה מס' 44) או לגבעולי הצמח ("ירושלים", לוח מס' 67, שורה מס' 44 - לוח מס' 68, שורה מס' 9).
לכידתן של היללות בספלים, מהווה את אחד מסוגי הספורט של משחקי האהבה אשר נפוצים בקרב דורכי הגת ביקב של לובה ("Luvah"). דורכי הגת הללו משמשים כדמויות אנוש של עשבים - כך מזוהות דמויות כ"סלע", "דם", "נקבה", "ירק" ("ואלה", לילה 9, שורה מס' 768 ו"מילטון", לוח מס' 24, שורה מס' 38). כל זה גם שייך למלחמה (שמו האחר של היקב), אויבה של האמנות ומכאן של האדם. הוא מתקשר להפרדה בין הזכרי לנקבי וביניהם לבין האדם ("ירושלים", לוח מס' 90, שורה מס' 14). כשהסכין עורפת את הראש זוהי הכחשה ("ירושלים", לוח מס' 67, שורה מס' 24). היא עורפת את הנצח בקרב אלו אשר נכנעים לה תחת הפילוסופיה האפיקוריאנית של העץ של אלביון ("ירושלים", לוח מס' 67, שורה מס' 13). כשהסכין מפלחת את הלב, זוהי אהבה הנדחית באכזריות של קדושה הלוקחת את הבשר מהקורבן ובוחנת את גפיו של העולל ("ירושלים", לוח מס' 68, שורה מס' 57). אם כן, "האשה הזקנה" פועלת על "שמחת התינוק" כפי שאלביון ותרמאס פועלים כשהם במצב המוסרי של תמותה ושגיאה ("ירושלים", לוח מס' 22, שורה מס' 20 ו"ואלה", לילה 1, שורה מס' 46).
הדברים הללו מראים מיהו התינוק שעל הסלע. אך האישה הופכת להיות צעירה ואילו התינוק זקן, בהתאם לחוק האומר שהמעניש מתמזג עם רוחו של הקורבן ("ירושלים", שורה מס' 14).
כשהתוצאה היא כשהם נמצאים באותו גיל, אזי הם מחליפים תפקידים והוא הופך להיות אורק ברגע שאורק שחרר עצמו לחופשי מאשת הצללים חסרת השם ואף כבש אותה. כשהוא מזדקן, עושר נשמתו מורכב ממצבור חיוכיו ובכיותיו. אך הוא זכר, וגם נפש והדברים הללו משמחים אחרים, כשהוא "מלמד ברון" - כפי שהביטוי הנדוש אומר - מה שהוא "למד בסבל".
מהלהבה הנפשית שלו, צורה של יופי מתחילה ללבלב, הגורמת להנאה לבן אדם אחר. הוא, כמו טיריאל (Tiriel), מודח, לאחר ששחק את אונו הגברי - רוצה לומר, הנפשי. דבר זה היווה חלק מאמונתו של בלייק במציאותן של ישויות שכליות העשויות לגרש את יוצרן מעולמו שלו. עתה, זהו מעשה ידיו של השכל אשר סיים את עבודתו כדי ליהנות מאחר, כשישות שכלית אחרת נהנית משלו ("בעת זריעה, למד; בעת קצירה, חנך; בחורף, הפק הנאה" - "נישואי העדן והשאול", פתגם ראשון).
האורחים המנטליים, אשר עליהם הוא כבר לא חושב יותר, נידפים ומתפזרים ברוח. יש לציין, שאך ורק ראשו, הוא זה שריכז אותם. הקוטג' שלו נעלם (האם זה נכתב בפלפהאם? השווה את הביטוי הנוגע ל"ארץ השטוחה" הנהפכת לכדור, לביטוי המופיע במכתבו של מר באט, ספטמבר, 1801).