ב-1968 לאחר שעזבה את בית הספר בלוטון שבאסקס, שיחקה סטדמן בתיאטרון רפרטוארי והופיעה בהתחלה בעיר לינקולן. תפקידה הראשון היה כתלמידה המפתה סנדי, במחזה "פריחתה של מיס בורדי". במחזה של מייק לי "המסיבה של אביגיל" גילמה את דמותה של בוורלי המפלצתית, והופיעה שוב באותו תפקיד בעיבוד הטלוויזיוני של המחזה. סטדמה זכתה בפרס אוליבייה על תפקידה במחזה "קול קטן", וכן שיחקה ב"חתולה על גג פח לוהט", ב-"Entertaining Mr Sloane", ב"מלון פרדיסו" ועוד. בין התיאטראות בהם הופיעה היו תיאטרון רויאל קורט, התיאטרון המלכותי, תיאטרון האולד ויק, תיאטרון המפסטד, נוטינגהאם פלייהאוס, אברימן ליברפול והתיאטרון המלכותי הלאומי.
ב-1983 כיכבה בתפקיד אלמיר בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית למחזה "טרטיף" מאת מולייר. ב-2010 שיחקה בתפקיד מאדאם ארקאטי בהפקה מחודשת של "Blithe Spirit" מאת נואל קאוורד, והשתתפה בסיבוב הופעות מנובמבר 2010 ועד מרץ 2011.
קולנוע.
סטדמן השתתפה בסרטי קולנוע רבים בהם "P'tang, Yang, Kipperbang", "A Private Function", "אלופים", "בקצב השעון", "יום שני הסוער", "הרפתקאות הברון מינכהאוזן", "שירלי ולנטיין", "Wilt", "מותק של חיים", "Blame It on the Bellboy", "טופסי טורווי" ובסרט "קונפטי". בשנת 2021 תשחק בסרט הפעולה הבריטי-אמריקאי "", מהווה פריקוול והפרק השלישי בסדרת סרטי קינגסמן.
טלוויזיה.
בטלוויזיה הופיעה סטדמן בסדרה "גדולים מהחיים" בתפקיד בטי, בסדרה "Grumpy Old Women", בסדרת האנימציה "Stressed Eric", בסיטקום "שיאכלו עוגות", במיני-סדרה "הבלש המזמר", ב-"No Bananas", במחזה "מעגל הגיר הקווקזי", בסדרה "Adrian Mole: the Cappuccino Years" בתפקיד פולין מול, בסרט הטלוויזיה "The Missing Postman" לצידו של ג'יימס בולאם ובמיני-סדרה "גאווה ודעה קדומה" בתפקיד גברת בנט. ב-1991 שיחקה בתפקיד לורן פטרסון בסדרה "Gone to the Dogs" ובהמשכו "Gone to Seed".
היא השתתפה בדרמות לטלוויזיה שביים מייק לי בהם "Nuts in May", "Hard Labour" ו"המסיבה של אביגיל". עוד השתתפה בסדרה הקומית "The Worst Week of My Life" של ה-BBC. ב-2007 שיחקה בתוכנית "Coming Home" של BBC ויילס על אודות משפחתה הוולשית.
בין השנים 2007 ו-2009 הופיעה סטדמן בסדרה הקומית של ה-BBC "גאווין וסטייסי" בתפקיד פאם שיפמן, אמו של גאווין. עוד שיחקה בשנת 2007 בעיבוד של BBC Four לרומן "פאני היל".
ב-2014 השתתפה סטדמן בפרק סדרה "הסודות", וב-2015 שיחקה בעונה השלישית של הסדרה "אורפן בלאק".
בשנת 2020 החלה לככב בסדרה דרמה של ה-BBC "חיים ביחד" בתפקיד ראשי של גייל ריינולדס, אישה המגלה אי-שביעות רצון בנישואים שלה.
חיים אישיים.
בעת צילומי הסרט "Hard Labour" במנצ'סטר 1972, נסע הבמאי מייק לי לליברפול לראות את המחזה "The Foursome" מאת טד וייטהד (סטדמן שיחקה באותה עת בהצגה עם "ליברפול אברימן"). לי הזמין את סטדמן להופיע בסרט שלו, ובמהלך עשיית הסרט הם היו לזוג. השניים התחתנו ב-1973 ונולדו להם שני בנים, טובי (יליד 1978) וליאו (יליד 1981). בני הזוג נפרדו ב-1995 והתגרשו בשנת 2001.
בן זוגה של סטדמן הוא השחקן מייקל אלווין, הם חיים בהייגייט שבלונדון.
מכונית השנה בצפון אמריקה
מכונית השנה בצפון אמריקה (באנגלית: North American Car of the Year) הוא פרס הניתן מדי שנה בשתי קטגוריות: "מכונית השנה" ו"משאית השנה" מאז שנת 1989. ההחלטה על הפרס ניתנת על ידי חבר שופטים המורכב מעיתונאי רכב מארצות הברית וקנדה. ההכרזה על הזוכים בפרס נעשית במהלך תערוכת הרכב של דטרויט המתקיימת בחודש ינואר.
תהליך הבחירה.
הרכבים המועמדים לפרס הם דגמים חדשים או דגמים שעברו שינוי משמעותי במהלך השנה האחרונה. מתוך כל המועמדות האפשרית נבחרות לבסוף 10 מכוניות ו-12 משאיות. הצבעת השופטים מבוצעת ב-2 שלבים: בשלב הראשון כל שופט מקבל 50 נקודות המתחלקות בצורה שווה בין קטגוריית הרכבים לקטגוריית המשאיות. כל שופט מחלק את הנקודות בין המועמדות על רצונו, כאשר סכום הנקודות המקסימלי שניתן לתת לרכב עומד על 10 נקודות. כל שופט רשאי לתת את הציון המקסימלי לרכב אחד בלבד בכל קטגוריה. 3 המכוניות והמשאיות הזוכות למספר הנקודות המצטבר הגבוה ביותר עולות לשלב הגמר.
בשלב הגמר מקבל כל שופט 10 נקודות לכל קטגוריה - השופט יכול לבחור לחלק את הנקודות בין המועמדות או לתת את כל הנקודות למועמדת אחת.
רשימת המועמדות והזכיות לפי שנה וקטגוריה.
בכל קטגוריה מופיעים שלושת הדגמים שהגיעו לגמר. הדגם המודגש הוא הזוכה בכל קטגוריה.
הערה: כלי הרכב שמועמדים או זוכים בתואר משאית השנה, אינם משאיות בכלל אלא בעיקר טנדרים, מסחריות ורכבי SUV. הם מגיעים לקטגוריה זו, מאחר שכלי רכב אלו מוכרים על פי החוק בארצות הברית כ-"Light truck", כלומר כמשאיות קלות.
הרמן פוירטש
גנרל חיל הרגלים הרמן פוירטש (בגרמנית Hermann Foertsch; 4 באפריל 1895 - 27 בדצמבר 1961) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
פוירטש נולד ב-4 באפריל 1895 בדרנו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1913 התגייס פוירטש לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרובאים ה-175 (פרוסיה המזרחית ה-8), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואף נפצע במהלך הקרבות. בסתיו 1916 הועבר לרגימנט הסער ה-7, וב-18 בדצמבר 1917 הועלה לדרגת אובר לוטננט (סגן), וב-20 ביוני 1918 הועלה לדרגת האופטמן (סרן). על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פוירטש ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1930 מונה פוירטש למפקד פלוגה 6 ברגימנט הרגלים ה-17, וב-17 באוגוסט 1932 הועלה לדרגת מאיור (רב-סרן), והועבר למשרד המלחמה. ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד הגדוד ה-4 ברגימנט הרגלים ה-4, וב-1 בינואר 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט (סגן-אלוף). ב-1 בפברואר 1937 מונה למדריך טקטיקה באקדמיה הצבאית, ב-1 ביוני 1938 הועלה לדרגת אוברסט (אלוף-משנה), וב-26 באוגוסט 1939 מונה לראש מטה המחוז הצבאי ה-8.
מלחמת העולם השנייה.
ב-21 באוקטובר 1939 מונה פוירטש לראש מטה הקורפוס ה-26, והשתתף עמו במהלך המערכה על צרפת כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות B, ובשלב השני כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות A. בתחילת אוקטובר 1940 מונה פוירטש למפקד קורסי המטה הכללי בברלין, וב-10 במאי 1941 מונה לראש מטה של הארמייה ה-12, והשתתף עימה במערכה בבלקן. ב-1 בפברואר 1942 הועלה פוירטש לדרגת גנרל מיור (תת-אלוף), וב-1 בינואר 1943 מונה לראש מטה קבוצת ארמיות E, שהוקמה על בסיס הארמייה ה-12. ב-10 ביולי 1943 קיבל פוירטש על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-12 באוגוסט 1943 מונה לראש מטה קבוצת ארמיות F. ב-1 באוקטובר 1943 הועלה לדרגת גנרל לוטננט (אלוף), וב-28 במרץ 1944 מונה למפקד הדיוויזיה ה-21, שהייתה חלק מהקורפוס ה-28 במסגרת הארמייה ה-18. ב-27 באוגוסט 1944 קיבל פוירטש על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-21 בספטמבר 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-10, שהיה חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. ב-9 בנובמבר 1944 הועלה פוירטש לדרגת גנרל חיל הרגלים (רב-אלוף), וב-20 בדצמבר 1944 פרש מתפקידו והועבר לעתודת המילואים. ב-15 בפברואר 1945 מונה פוירטש למפקד הארמייה ה-19, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות G, וב-28 בפברואר מונה למפקד הארמייה הראשונה, שהייתה אף היא חלק מקבוצת ארמיות G. ב-6 במאי 1945 נכנע פוירטש בפני הכוחות האמריקנים בשם גנרל פרידריך שולץ וקבוצת ארמיות G ליד מינכן.
לאחר המלחמה.
פוירטש שוחרר מהשבי בתחילת 1948. לאחר שחרורו התגורר פוירטש במינכן, עד למותו ב-27 בדצמבר 1961.
מרקנאסו
משחק הכדורגל בין ל התקיים במרקנה בריו דה ז'ניירו, ברזיל ב-16 ביולי 1950, והיה המשחק המכריע של בית הגמר במונדיאל 1950. אורוגוואי גברה על ברזיל בתוצאה , וזכתה בתואר אלופת העולם. המונח מרקנאסו (בפורטוגזית: Maracanaço), שמשמעותו המילולית היא "האסון במרקנה", הפך לשם נרדף למשחק בקרב תושבי ברזיל.
בפעם היחידה בתולדות גביע העולם בכדורגל, הוכרע הטורניר בבית גמר ולא במשחק נוקאאוט. למרות זאת, המשחק המדובר היה בעיני רבים למשחק הגמר המעשי של הטורניר. במסגרת המחזור השלישי והאחרון של בית הגמר, נפגשו ברזיל, מארחת הטורניר, ואורוגוואי. ברזיל הקדימה ערב המשחק את אורוגוואי בנקודה אחת, כך שאורוגוואי הייתה חייבת ניצחון על מנת לזכות בגביע העולם, בעוד ברזיל הסתפקה בתוצאת תיקו. ברזיל עלתה ליתרון ראשון מיד לאחר פתיחת המחצית השנייה משערו של פריאסה, אך אורוגוואי השלימה מהפך בזכות שערים של חואן סקיאפינו ואלסידס גיג'ה, וזכתה בתואר. תוצאת המשחק הייתה לאחת ההפתעות הגדולות בטורניר גביע העולם.
אורוגוואי זכתה בתואר בפעם השנייה בתולדותיה, עשרים שנים לאחר זכייתה במונדיאל 1930. במשחק צפו 173,850 צופים, ולפי גרסה אחרת 199,854 צופים, שיא הצופים באצטדיון למשחק כדורגל בודד בהיסטוריה.
כל 22 השחקנים שנטלו חלק במשחק, כבר אינם בין החיים. האחרון מביניהם שנותר בחיים היה כובש שער הניצחון, אלסידס גיג'ה, שנפטר בדיוק 65 שנים לאחר המשחק, ב-16 ביולי 2015, בגיל 88.
רקע.
הדרך אל המשחק המכריע.