הנקבות מסוגלות להתרבות במשך כל השנה ללא עונה קבועה, אולם בכל זאת יש שיא מסוים שמתרחש באוקטובר עד מרץ. הזכרים הדומיננטיים והחזקים ביותר הם אלו שמצליחים להתרבות עם הנקבות. כל זכר ינדוד בין קבוצות של נקבות ויקבע בעזרת הריח איזה נקבה מתקרבת ליחום. כאשר הוא מוצא נקבה כזאת הוא נשאר לצידה עד היחום, אך עם זאת הוא עשוי להתחלף בזכר חזק יותר בטרם הנקבה תהיה מסוגלת להתרבות. לנקבת הוואלבי מחזור יחום של 42 ימים. הזכר שישהה לצידה ינסה לסלק מהאזור זכרים אחרים באמצעות טקסי התאבקות אופייניים לבני הסוג קנגורו: נעילת מרפקים, בעיטות לחזה, איגרוף ודחיפות; הלחימה בין הזכרים אינה קטלנית. בדרך כלל זכר מסוגל להתמודד עם זכרים אחרים רק מגיל 3 שנים.
נקבת הוולבי יולדת גור אחד לאחר תקופת הריון קצרה של 34–38 ימים. הלידה תתרחש בדרך כלל בסביבות ינואר, והגור שנראה כתולעת אדומה גדולה שוקל כ-גרם אחד בלבד; מיד לאחר הלידה הוא מטפס בעזרת הגפיים על פני הפרווה של האם עד שהוא מגיע לכיס. הגור נמצא במשך כ-37 שבועות בתוך הכיס ובמהלכם הוא יונק ללא הפסקה מאחת מ-4 הפטמות של אימו וגדל במהירות. הגור נגמל לאחר כ-15 חודשים.
בניגוד למיני וולבי רבים שבהם הנקבה אינה מאפשרת לגור לחזור לכיס בשלב מסוים, אצל וולבי זנב-שוט הגור עוזב מעצמו את הכיס ואימו אינה מונעת ממנו כלל לחזור אליו. לאחר שהגור עוזה את הכיס הוא צועד תמיד בעקבות אימו ואינו מסתתר בצמחייה. הוולבים מגיעים לבגרות לאחר 18–24 חודשים לנקבה, ומעל ל-2 שנים לזכר. הגורים הזכרים עשויים לעזוב את שטח הולדתם ולהצטרף לקבוצה אחרת.
תוחלת החיים של וולבי זנב-שוט היא עד 9.7 שנים בשבי, ועד 12 שנים בטבע.
מצב.
וולבי זנב-שוט מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל תפוצה רחבה, אוכלוסייה גדולה ויציבה, התרחשות במספר אזורים מוגנים, וחוסר באיומים רציניים. במהלך המאה ה-20, המין חווה ירידת מספרים גדולה בשל ציד, אך לאחר הכנסת חוקי ציד נוקשים למשך מספר שנים האוכלוסייה התייצבה במהירות. איומים מסוימים בכל אופן על המין כיום, הם ציד מסחרי של המין בקווינסלנד ואובדן בית הגידול מתאים בעקבות חקלאות אינטנסיבית, רעיית יתר של בעלי חיים, פיתוח מואץ של אזורי כפרים סמוך לבית הגידול ותהליך עיור באזורי החוף שגרמו כנראה להתכווצות התפוצה בקצה הדרומי של הטווח שלו. איום נוסף הוא מצד כלבים משוטטים או כאלה שהפכו לפראיים. מעבר לכך המין אינו מאוים יתר על המידה ולא צפויה ירידה בעתיד הנראה לעין.
וולבי גריי
וולבי גריי או וולבי טולאץ' (שם מדעי: "Macropus greyi") הוא מין נכחד של יונק כיס בינוני-קטן בסוג קנגורו שהיה אנדמי לדרום ויקטוריה שבאוסטרליה, והוכחד מן העולם בשנת 1939 או ב-1970. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1845 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ורג' רוברט וטרהאוס , והוא משויך לתת-הסוג "Notamacropus". שמו המדעי נגזר כדלהלן: "Macropus" = '"רגל גדולה" ומתייחס לרגליו הארוכות שמאפיינות את הקנגוראים. "greyi" הוא על שמו של הזואולוג והטקסונום הבריטי ג'ון אדוארד גריי . מבחינה גנטית וחיצונית וולבי גריי היה דומה בעיקר לוולבי סבך מערבי ולוולבי זנב-שוט.
אנטומיה.
וואלבי גריי היה בעל חיים חינני ורזה, והתאפיין במבנה גוף קומפקטי ועגול עם אוזניים צרות ועגלגלות. הראש שלו היה רחב וקצר עם חרטום משולש. העיניים והחוטם שלו היו בינוניים ושחורים. הגפיים הקדמיות שלו היו קצרות ביותר ובעלות טפרים דקיקים וחדים, והגפיים האחוריות היו ארוכות וחזקות יחסית עם 3 אצבעות בעלות 4 טפרים. הזנב היה דק וארוך למדי. אורך ראש וגוף הזכרים היה עד 810 מ"מ, ושל הנקבות עד ל-840 מ"מ. אורך זנב הזכרים היה 730 מ"מ, ושל הנקבות עד 710 מ"מ.
הפרווה של וולבי גריי הייתה קצרה ודקה למדי, והייתה מורכבת משערות צפופות דמויות צמר. הצבע הכללי של מין זה היה אפור-חום אפרפר בהיר, עם גוון צהבהב כהה על הגב; אזור הגחון והחזה היה צהבהב חיוור. הכתפיים והצד האחורי של האוזניים היו עם גוון אדמדם, כשהצד הפנימי של האוזניים היה לבנבן וקצוותיהן היו שחרחרים. מאחורי הכתפיים ועד לבסיס הזנב הפרווה הייתה מסומנת בכתריסר פסים דהויים רוחביים בדומה לנומבט, והם היו בצבע אפור בהיר וכהה לסירוגין. הזנב היה בצבע אפור חיוור בבסיס, והפך לחיוור יותר ויותר עד צבע כמעט לבן בקצהו.
הגפיים והרגליים היו בצבע חום בהיר וחיוור בניגוד בולט לכפות הידיים והרגליים השחורות. מעל העיניים היו גבות לבנות בולטות. בדומה לצבי לוולבי גריי היה פס שחור עבה ובולט מהעין עד לאף, והוא גבל בפס לבן עבה יותר מתחתיו, שהיה מתוח מהשפתיים לאורך הלחי - כמעט עד לאוזן. סביר להניח שהמרקם של פרוות הוולבי השתנה בין העונות ובין הזכרים לנקבות.
אקולוגיה.
וולבי גריי היה אנדמי ליבשת אוסטרליה ולטריטוריות דרום-מערב ויקטוריה ודרום-מזרח אוסטרליה הדרומית. בעת תחילת ההתיישבות האירופאית הטווח שלו היה מוגבל לאזור מישורי פלינדרס שלחופי האוקיינוס ההודי (בין הרי החיץ הגדול להרי פלינדרס) באזור שבו מצוי השפך של נהר מארי לאוקיינוס. עם זאת, שרידי עצמות מצביעים על כך שבתקופות מוקדמות יותר הייתה לו הפצה רחבה יותר בחוף הדרומי - כולל באי הקנגורו ובטסמניה.
בית הגידול המועדף על וולביי גריי היה מורכב מאזורי מרעה-מישוריים וערבות-עשב קצרות בתחומי הביצות, וכן בערבות עשב גבוהות ופתוחות על קרקעות חימר שבין רכסי ההרים. אזורים אלה התאפיינו בעצי אקליפטוס ובכמות משקעים גבוהה למדי. הטמפרטורות בתחומי המחייה ההיסטוריים שלו מתאפיינים בטמפרטורה של 10–30 מעלות ובכמות משקעים ממוצעת של 250–500 מילימטר לשנה.
וולבי גריי היה ידוע כבעל חיים חברתי ונטה לחיות בקבוצות קטנות. לעיתים קרובות היה ניתן לראות מספר פרטים רועים או נחים יחדיו. באזורים עם סביבת מחיה העני במשאבים, וולבים אלו נטו להיות בודדים בדרך כלל. מעבר לכך אין שום מידע זמין על האקולוגיה וההרגלים של המין, וסביר להניח שנתוני הרבייה שלו דמו למיני וולבי אחרים.
הכחדה.
החל מהגעת האירופאים ליבשת, אוכלוסיות וולבי גריי צומצמו במהירות. בין שלל האיומים שצצו באותה תקופה ניתן למנות את תרבות הציד של האירופאים לפרוותו היפה של הוולבי ולספורט, הבאתו של השועל האדום לאוסטרליה שצד את הוולבים בקלות יחסית, ובעיקר אובדן בית הגידול שהתבצע על ידי ייבוש המוני של ביצות וסילוק הצמחייה מאזור בית גידולו ההיסטורי בסביבות 1862. בעקבות כך וולביי טולאץ' נעלמו במהירות מרוב הטווח שלהם והוגבלו יותר ויותר לאזורים מבודדים.
בשנת 1920, נעשו מאמצי שימור כדי לנסות ולהציל את הוולבי שעמד על סף הכחדה. התוכנית הייתה ללכוד את הפרטים האחרונים ששרדו ולגדל אותם בשבי. מאמץ זה הסתיים באסון לאחר ש-10 פרטים מתוך 14 וולבים נהרגו בטעות בניסיון ללכוד אותם. 4 הפרטים הנותרים שרדו בשבי למשך תקופה מסוימת. ניסיון נוסף להעביר את הוולבים לאזור מוגן היטב באי הקנגורו לא נחל הצלחה. התצפיות האחרונות על וולביי גריי בטבע נרשמו בשנת 1924, והוולבי האחרון הידוע שרד בשבי עד שנת 1939. למרות זאת, מחקרים מקיפים שהתנהלו על ידי שירות הפארקים הלאומים של אוסטרליה באזור בית גידולו ההיסטורי, קיבלו מפי המקומיים דיווחים שנחשבים כאמינים על כך שהוולבים הללו היו חיים עדיין באזור בסביבות 1970.
מכיוון שחלפו 50 שנה ללא צפייה וודאית בפרט חי, ארגון השימור IUCN מסווג את וולבי גריי כבעל חיים ש"נכחד" (EX).
וולארו
וולארו או קנגורו הסלע (באנגלית: "Wallaroo"), הוא כינוי לקבוצה לא טקסונומית של 3 חיות כיס בסוג קנגורו בגודל בינוני עד גדול האנדמיות לאוסטרליה, ומהוות צורת ביניים בין קבוצת הוולבי לקבוצת הקנגורו. המינים בקבוצה משויכים לתת-הסוג "Osphranter". המין הקרוב אליהם מבחינה גנטית הוא קנגורו אדום שמרכיב יחד איתם את תת-הסוג. פירוש השם וולארו הוא "קנגורו סלע" ומתייחס לבית הגידול העיקרי של המינים, אם כי התאוריה הרווחת היא שהשם מהווה קומבינציה בין הכינוי וולאבי לכינוי קנגורו כדי להצביע על הדמיון שלו לשניהם. הוולארואים נעדרים מהחלק הדרומי של אוסטרליה, מטסמניה ומאיים דרומיים אחרים.
מאפיינים.
באופן כללי, יונק כיס מהקנגוריים שמתאפיין בגוף גדול, זקוף ורזה יחסית וחי במישורים פתוחים נקרא "קנגורו", בעוד שיונק כיס קטן עד בינוני שמתאפיין בגוף עבה וקומפקטי וחי באזורי סבך נקרא "וולאבי". הוולארו לעומת זאת חולק מאפיינים של שתי הקבוצות הללו; מצד אחד מרבית מיני הקבוצה קטנים יותר מהקנגורו ומבנה גופם עגלגל ועבה למדי בדומה לוולאבי, אולם מאידך הוולארו דומה לקנגורו בכך שהוא די גדול ומוצק לעומת הוולאבי, בעל אוזניים גדולות, ונוטה לעיתים לחיות גם במישורי עשב. במבט שטחי, הוולארואים דומים יותר לקנגורו.
קבוצת הוולארואים מתאפיינת בדברים הבאים: הפרווה שלהם גסה ומדובללת, פרקי הידיים שלהם מורמים וקצרים, המרפקים והשוקיים תחובים בתוך הגוף, העמידה שלהם זקופה בניגוד לעמידה הכפופה של הוולאבי, והמאפיין העיקרי - החוטם שלהם חשוף משיער בניגוד לקנגורו. בנוסף יש להם זנב עבה שנראה קצר מעט ביחס לגופם, ורגליהם האחוריות קצרות וחזקות. מין אחד מתאפיין בחוטם רחב ומרובע כשל הקנגורו, בעוד ששני המינים האחרים יתאפיינו בחוטם משולש במקצת וקטן יותר.