יאיר לב (נולד ב-1959 בתל אביב) הוא במאי סרטי תעודה, פרופסור חבר במחלקה לאמנויות המסך בבצלאל ומרצה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. הוא חתן פרס שרת החינוך והתרבות לאמנות הקולנוע (1996) ופרס הקולנוע מטעם משרד התרבות והספורט (2018).
ביוגרפיה.
יאיר לב הוא בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (1987). כסטודנט יצר את הסרט התיעודי הקצר THE MAKING OF ABSOLUTE BEGINNERS שתיעד את מהלך הסרט "התחלות ראשונות (בבימויו של ג'וליאן טמפל ובכיכובו של דייוויד בואי) שצולם באולפני שפרטון, לונדון. עם שובו לארץ, הוא ביים את סרט הגמר שלו, סרט עלילתי קצר בשם "חורים בידיים" (1987), אשר השתתף בפסטיבל מינכן לסרטים קצרים, פסטיבל פראג ופסטיבל באדאלונה.
לב פרץ לתודעה הציבורית בשנת 1989 עם סרטו הראשון באורך מלא – "הוגו" – מהסרטים הראשונים שעסקו בצורה ישירה ונועזת בחוויית השואה מפרספקטיבה של הדור השני. בסרט מגולל הוגו לב את סיפור השרדותו יוצא הדופן הרווי בהומור שחור בשואה כשברקע נמצאת מערכת היחסים הסבוכה בינו לבין בנו הבמאי. הסרט עורר הדים ציבוריים והוצג בפסטיבל ברלין, שיקגו, מונטריאול ופסטיבל הקולנוע ירושלים.
סרטו הבא "יקנטליסה"', פורטרט של המשורר חזי לסקלי (1996) השתתף בתחרות וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים. באותה שנה זכה לב בפרס שרת החינוך והתרבות בתחום הקולנוע. סרטו הבא, "הנדון: אורי אבנרי" (2002), זיכה אותו בפרס "ברוח החופש" בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2002. הסרט הוא דיוקן של לוחם השלום, איש השמאל הרדיקלי, העיתונאי החשוב וחבר הכנסת לשעבר. הסרט הוצג בפסטיבלים בינלאומיים רבים (בין השאר בפסטיבל מינכן, ניו יורק, מיאמי. פיפ"א- ביאריץ, אוסנברוק), פסטיבל הקולנוע היהודי – וינה, פסטיבל הקולנוע הישראלי-פלסטיני בפריז), היה מועמד לפרס אופיר והוקרן בהקרנות מסחריות בבתי קולנוע בישראל וגרמניה.
בשנת 2008 השלים את סרטו "הוגו 2", בהפקת דוד דרעי, שהוא סרט המשך לסרט "הוגו". הסרט שצולם לאורך 4 שנים על ידי הבמאי עצמו, שונה מקודמו בכך שהוא מעמיד את מערכת היחסים המורכבת בינו לבין אביו במרכז הבמה ובוחן את שאלת עתיד זיכרון השואה בעולם בו לא יוותרו עוד ניצולי שואה. הסרט השתתף בתחרות וולג'ין בפסטיבל הקולנוע בירושלים 2008 והוקרן בהקרנות מסחריות בסינמטקים של תל אביב וירושלים.
לב הוא מרצה בדרגת פרופסור בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים (שם הוא מלמד משנת 1992), ובאקדמיה לאומנויות בצלאל (מאז 1999).
בין השנים 2003–2008 הנחה סדנאות לבימוי קולנוע תיעודי ב-ESCAC (בית הספר הגבוה לקולנוע בקטלוניה- ספרד), לודוויגסבורג וקלן-גרמניה וכן בוורשה.
בין השנים 2008–2018 תיפקד לב כאחראי תוכן והדרכה ( Head of Studies) בפרויקט "גרינהאוס" לפיתוח קולנוע תיעודי של יוצרים צעירים מאגן הים התיכון. בין הסרטים הבולטים שפותחו ב"גרינהאוס": חמש מצלמות שבורות בבימוי עימאד בורנט וגיא דוידי (שהיה מועמד לפרס האוסקר), שתיקת הארכיון בבימוי יעל חרסונסקי, "אחרייך" בבימוי רנא אבו פריחה, "Midnight Traveller".
בשנת 2017 הוא ביים בשותפות עם אתי ויזלטיר ובהפקתה את "הגעגועים של מאיה גורדון", פורטרט פיוטי של אמנית ישראלית-פולניה אאוטסיידרית בחייה ובעבודותיה. הסרט השתתף פסטיבל דוקאביב של אותה שנה ובפסטיבל ART ברחבי פולין.
בשנת 2017 התמנה לב לפרופסור חבר במחלקה לאמנויות המסך באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
סרטו הבא "אתה מת רק פעמיים" (2018) שנוצר בשיתוף דוד דרעי שהפיק, צילם והיה שותף לכתיבת התסריט, היה להצלחה ביקורתית וקופתית גדולה. הסרט הוא מותחן בלשי תיעודי במהלכו יוצא לב, כבלש לכל דבר ועניין, לחשוף את זהותו האמיתית של הפלוני שגנב את זהותו של סבו בזמן מלחמת העולם השנייה. הסרט, קופרודוקציה ישראלית-אוסטרית בהפקה משותפת עם חברת NGF, השתתף ביותר מארבעים פסטיבלים בינלאומיים ברחבי העולם (בין השאר בדוק אביב, סלוניקי, דיאגונלה-אוסטריה, שאגרין פולס -אוהיו, קרקוב) וזכה בשלל פרסים ומועמדות לפרס אופיר. ההקרנות המסחריות בישראל, שנמשכו כמעט שנה משכו עשרות אלפי צופים והסרט אף היה ברשימת עשרת הסרטים הרווחיים ביותר בסינמטק תל אביב.
לאורך השנים ביים לב כתבות, סרטי הדרכה וחינוך, בין השאר ל"עובדה", לשירות הסרטים הישראלי ועוד.
בשנים 2000- 2008 לב ערך והנחה בסינמטק תל אביב את "מועדון תרבות" של פורום היוצרים הדוקומנטריים, בו הוא שימש כחבר הנהלה באותן שנים.
מאז ועד היום לב הוא פעיל מרכזי בזירת הקולנוע הישראלי יחד עם מעורבות בהוראה ועשייה של סרטים בארץ וברחבי העולם וכן בכתיבה על קולנוע תיעודי בכתבי עת בישראל ובאירופה.
מאפייני יצירה.
בסרטיו מבקש יאיר לב לעצב דיוקנאות אנושיים שבאמצעותם הוא בוחן דינמיקות חברתיות ופוליטיות. בנוסף, הוא חוקר את מעמדו ומקומו של הדוקומנטריסט ביחס למציאות המצטלמת, ואת מהותם של השחזור והעדות ביצירה התיעודית. כבר בסרטו התיעודי הראשון, הוגו, מיקם עצמו לב במעמד של עד לעדות שמוסר אביו, ניצול השואה, על חוויותיו במחנות והישרדותו. היה זה סרט חלוצי בהצגתו את הדינמיקה שבין בן הדור השני לשואה והוריו, במקרה זה האב שניצל ובשימוש שהוא עשה בהומור כאמצעי קולנועי וכתמה אנושית בהקשר לשואה. בסרט תוהה לב לגבי משמעות היותו עד לסיפורו של אביו, וכן למעמדו האתי כמתעד-בן המציב את המצלמה אל מול אביו ושאר בני משפחתו. הנכחתו את עצמו ואת צוות הצילום בסרט מעוררת מודעות אתית ואסתטית לסוגיה. מודעות זאת תנכח ביתר שאת בסרט ההמשך הוגו 2, שנעשה כמעט עשרים שנה אחרי הוגו. בסרט חוזר לב אל אביו, עתה זקן וחולה, ומרחיב, באופן חסר סנטימנטים, את הדיון בדינמיקה המשפחתית באמצעות משפחתו-הוא בצל זיכרון השואה והפחד מאובדנו.
בסרטיו הבאים, יקנטליסה והנדון: אורי אבנרי, בולטת נטייתו של לב לפנות אל מי ששירתם ועמדתם הפוליטית, המשורר חזי לסקלי ואורי אבנרי בהתאמה, מעצבים מבט מפוכח, ביקורתי, על החברה הישראלית. סרטיו לעולם אינם מתמקדים במיינסטרים, אלא במי שמעוררים מחלוקת – אמנותית, פוליטית – מייצרים ומשמרים אותה כחלק מהאידאולוגיה שלהם. היבט זה בולט גם בסרטו הגעגועים של מאיה גורדון, שהגיבורה האמנית שלו חיה בעולם סוריאליסטי של זיכרונות ילדות ותחושת תלישות המסרבת להירגע. סרטיו של לב עוסקים במהותה של הזהות הישראלית, במרכיביה המסוכסכים והשבורים, מתוך ניסיון להגדיר מתוכם גם את מעשה התיעוד עצמו.
היבט זה ניכר במיוחד בסרטו האחרון, אתה מת רק פעמיים, שבו זהותו של לב עצמו, כמתעד, נעה על הגבול שבין דמות ממשית ובדיונית, בניסיון להתחקות אחר זהותו של מי שהתחזה לסבו בתקופת מלחמת העולם השנייה. השואה שבה ונעשית נוכחת בסרט זה, כמו בקודמיו, כחלק מחיפוש אובססיבי של הקולנוען-מתעד אחר זהותו שלו עצמו, ואחר ההיסטוריה המשפחתית בשנות המלחמה.
הכור האטומי בדימונה
שמי זרחין
שמי (שמעון) זרחין (נולד ב-9 באוגוסט 1961) הוא במאי קולנוע, תסריטאי וסופר ישראלי. זוכה שלושה פרסי אופיר ופרס משרד החינוך והתרבות לקולנוע לשנת 1996.
ביוגרפיה.
זרחין נולד וגדל בטבריה. בתקופת לימודיו בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, כתב וביים את סרטו הקצר "הקסם האחרון של סבא" וזכה בפרסים עליו.
סרטו הראשון באורך מלא, "לילסדה" (1995) זכה בפרס התסריט בפסטיבל הבינלאומי של מונטריאול והשתתף בלמעלה מ-200 פסטיבלים ברחבי העולם.
סרטו "מסוכנת" (1998), שנכתב במיוחד עבור גילה אלמגור ומשה איבגי, זכה בשבעה פרסי אופיר, בהם פרס הבימוי.
המחזה פרי עטו 'המפץ הגדול חוזר' הוצג בפסטיבל "פותחים מסך" 2001 וזכה בפרס מטעם קרן רבינוביץ.
סרטו "הכוכבים של שלומי" (2003) זכה ב-20 פרסים ואותות הוקרה בפסטיבלים בינלאומיים שונים ברחבי העולם (בהם פרס אהוב הקהל בוואיאדוליד שבספרד; פרס הסרט, פרס התסריט, פרס איגוד המבקרים פיפרסקי ופרס ההומאניות של ארגון הכנסיות בפסטיבל פסטרויה פורטוגל; פרסי הסרט והבימוי במוסקבה; פרס הסרט בג'יפוני איטליה; ופרסים אחרים בארצות הברית, פולין, צ'כיה, גרמניה, שוודיה ועוד). הסרט זכה להפצה מסחרית בבתי קולנוע בארצות הברית, צרפת, סינגפור ועוד.
ב-2005 כיהן כמנהל תחום הדרמה בקבוצת התקשורת "כאן", שהתמודדה במכרז ערוץ 2, אך הקבוצה לא זכתה במכרז ופורקה ב-2007.
בשנת 2006 יצא סרטו הרביעי כבמאי ותסריטאי "אביבה אהובתי", אשר צולם ברובו בטבריה, עיר ילדותו. על הסרט זכה זרחין בפרס אופיר, על בימוי ותסריט, והסרט זכה ב-4 פרסים נוספים, כולל הסרט הטוב ביותר לשנת 2006 אותו חלק יחד עם הסרט "אדמה משוגעת". באותה שנה זכה סרטו של זרחין בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-42 בשיקגו בפרס התסריט המצטיין.
כתסריטאי כתב את התסריטים לסרטי העלילה "סיפורי תל אביב" (1992) בבימוי אילת מנחמי ונירית ירון, "סודות משפחה" (1997) בבימוי ניצה גונן, ואת התסריט "נודל" (2007) שכתב בשיתוף עם איילת מנחמי.
בשנת 2007 יצא מארז ה-DVD של סרטי שמי זרחין, הכוללים את "לילסדה", "מסוכנת", "הכוכבים של שלומי" ו"אביבה אהובתי". במרץ 2020 יצא בחברת הליקון מיוזיק אלבום פסקול הסרט, הכולל גם רמיקסים וקטעים שלא נכללו במהדורה המקורית
שמי זרחין מלמד כתיבת תסריטים ובימוי בבית הספר סם שפיגל בירושלים למן הקמתו. במסגרת זו חנך עשרות רבות של סרטי סטודנטים, ובהם הסרטים הקצרים "סוסי ים" (ניר ברגמן), "ל"ג בעומר" (שרון עמרני), "חינה" (עידן הובל), "חיילת בודדה" (טליה לביא).
בנוסף, ביים זרחין עשרות סרטי פרסומת, כמה מפרקי סדרת הטלוויזיה "האשה האחרת", ערך וייעץ לתסריטים רבים (כולל לסדרת הסרטים "שיעור מולדת"), כתב מאמרים וביקורות בעיתונים ועוד.