עם שובו מרומא יצאה הקריירה של הנסון לדרך. הוא ניצח על התזמורת הסימפונית של ניו יורק בביצוע הפואמה הסימפונית שלו, "צפון ומערב". בשנת 1924 ניצח ברוצ'סטר, ניו יורק, על הסימפוניה הראשונה שלו, וקונצרט זה משך אליו את תשומת לבו של ג'ורג' איסטמן, ממציא המצלמה וסרט הצילום של קודאק, שבחר בהנסון כמנהל בית הספר איסטמן למוזיקה. הנסון כיהן במשרה זו במשך ארבעים שנה וקידם את המוסד לאחד מבתי הספר למוזיקה היוקרתיים ביותר באמריקה. זאת השיג בשיפור תוכנית הלימודים, בהבאת מורים טובים יותר ובהעלאת רמתן של תזמורות בית הספר. ביוזמתו הושג איזון בין מורים אירופאים לאמריקאים בסגל ההוראה, גם כשהדבר הצריך ויתור על בלה בארטוק. הנסון הציע לברטוק משרה בהוראת קומפוזיציה באיסטמן, הצעה שברטוק דחה משום שלא סבר, שאפשר ללמד קומפוזיציה. ברטוק העמיד את הנסון במצב לא נוח, משום שביקש ללמד פסנתר באיסטמן, בשעה שתקן מורי הפסנתר היה מלא וטכניקת הפסנתר של ברטוק לא ענתה על דרישות האיכות של תלמידי איסטמן.
בשנת 1925 יזם הנסון מפעל של "קונצרטים תזמורתיים של מלחינים אמריקאים" בהמשך ייסד את התזמורת הסימפונית של איסטמן-רוצ'סטר, שכללה נגנים ראשונים מן הפילהרמונית של ריצ'סטר וסטודנטים נבחרים מאיסטמן. "פסטיבלים למוזיקה אמריקאית" היו הפרויקט הבא. הנסון הרבה להקליט עם תזמורת איסטמן-רוצסטר, לא רק מיצירותיו הוא, אלא גם משל מלחינים אמריקאים אחרים, כמו ג'ון אלדן קרפנטר, צ'ארלס טומלינסון גריפס, ג'ון נואולס פיין, וולטר פיסטון, ויליאם גרנט סטיל ואחרים. הנסון העריך, שיותר מ-2000 יצירות של מעל 500 מלחינים אמריקאים נוגנו בביצועי בכורה בתקופת כהונתו באיסטמן.
לחגיגות היובל של התזמורת הסימפונית של בוסטון הזמין סרגיי קוסביצקי אצל הנסון את הסימפוניה השנייה שלו, ה"רומנטית", והשמיע אותה בביצוע בכורה ב-28 בנובמבר 1930. יצירה זו הייתה לנודעת ביותר ביצירותיו של הנסון.
בשנת 1944 קיבל הנסון פרס פוליצר על הסימפוניה הרביעית שלו, שכותרת המשנה שלה היא "רקויאם". בשנת 1945 היה לראשון שקיבל את פרס דיטסון לניצוח על מחויבות למוזיקה אמריקאית.
בין השנים 1946 ל-1962 היה הנסון פעיל באונסק"ו. הארגון הזמין אצלו את ה"פסטורלה לאבוב ופסנתר" וה"פסטורלה לאבוב, כלי מיתר ונבל" לוועידה העולמית של 1949 בפריז.
הנסון המשיך לנצח, להלחין ולכתוב גם בשנות השמונים לחייו, עד למותו ברוצ'סטר, ניו יורק.
עזריאלי - מכללה אקדמית להנדסה ירושלים
עזריאלי מכללה אקדמית להנדסה ירושלים היא מכללה אקדמית להכשרת מהנדסים. המכללה נוסדה בשנת 1999 בשם "המכללה האקדמית להנדסה ירושלים" ובשנת הלימודים תש"פ, לומדים בה כ-1500 סטודנטים לתואר ראשון בהנדסה.
בעזריאלי מכללה אקדמית להנדסה ירושלים מתקיימים גם לימודים של היחידה ללימודי המשך, בשיתוף הטכניון במגוון תחומים וחוגים.
היסטוריה.
מכללת בזק.
קמפוס המכללה נמצא בשכונת רמת בית הכרם, בירושלים בבניינים בהם הייתה ממוקמת בעבר מכללת "בזק".
מכללת בזק נוסדה בשנת 1951 על ידי יקותיאל פקטה (בנו של מיכאל פקטה, רקטור האוניברסיטה העברית בשנים 1946–1948), בשם בית הספר המקצועי לטכנאי בזק בירושלים. יקותיאל פקטה למד בגימנסיה העברית, ואחר כך קיבל תואר מוסמך במתמטיקה, פיזיקה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית. הצטרף ל"הגנה" ובשנת 1941 השתתף בקורס אלחוטנות, שנערך במגרשי התערוכה בתל אביב. לאחריו שימש כאלחוטן ההגנה בירושלים. תחילה שכן בית הספר בצריפים סמוך לתחנת הרכבת בירושלים, ובשנתו הראשונה למדו בו 11 תלמידים. יקותיאל פקטה כתב בעצמו את חלק מספרי הלימוד, גייס והכשיר את המורים.
בשנת 1972, עבר בית הספר למתחם שהוקם בשכונת רמת בית הכרם, שכלל גם פנימייה לתלמידים שהגיעו מחוץ לירושלים. באותה עת פעל בשם "בית הספר לטכנאי בזק שליד משרד התקשורת".
בשנות השמונים למדו במכללה 460 תלמידים, והיא פעלה בחסות חברת בזק שהוקמה ב-1980 כחברה ממשלתית האחראית על שירותי התקשורת בישראל, שהופרדו ממשרד התקשורת שבמסגרתו פעלו עד להקמת החברה. בוגרי המכללה קיבלו תואר טכנאי (לאחר שסיימו כיתה י"ג) או הנדסאי אלקטרוניקה וטלקומוניקציה (לאלו שסיימו כיתה י"ד), ורבים מהם עבדו בחברה לאחר סיום לימודיהם וכן גם בחופשות הקיץ של בתקופת הלימודים התאפשר לתלמידים לעבוד בבזק. רוב תלמידי בית הספר היו בנים. בשנת 1989 שיעור הבנות שלמדו במכללה היה 15%.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החליטה חברת בזק לסגור את המכללה.
יסוד המכללה האקדמית.
בנובמבר 1998 החליטה המועצה להשכלה גבוהה על הקמת המכללה האקדמית להנדסה ירושלים, כשמטרתה היא חיזוקה של ירושלים מבחינת פיתוחן של התעשיות הטכנולוגיות
עתירות הידע בעיר. המכללה היא עמותה רשומה; בין מייסדיה הרשות לפיתוח ירושלים ועיריית ירושלים והחלה לפעול משנת הלימודים תש"ס (2000/2001). עוזיאל וכסלר שימש כנשיאה, עד להחלפתו ביולי 2012 על ידי פרופ' צבי שטרן.
בינואר 2004, החליטה ועדת שרים לענייני ירושלים להקצות למכללה את השטח של מכללת בזק (עד אז פעלה במבנים שכורים בתוך קמפוס האוניברסיטה העברית גבעת רם).
בתחילת 2013 שונה שמה של המכללה לעזריאלי לאחר שדוד עזריאלי תרם סכום כסף משמעותי שהושקע בבניית קמפוס חדש, אשר יתפרס על שטח של כ־30 דונם ובו בניינים בעלי כיתות לימוד חכמות, מעבדות משוכללות ומתקדמות, ספרייה ראשונה מסוגה בתחום ההנדסה, מעונות לסטודנטים, חממה טכנולוגית ומרכז חווייתי לסטודנט. הקמפוס אמור לקום תוך חמש שנים, ויביא להגדלת מספר הסטודנטים ב-75%. באוקטובר 2015 נחנך המבנה הנוסף בקמפוס בשטח של כ-11,000 מ"ר.
בנובמבר 2017, נערך טקס הנחת אבן הפינה למגדל מעונות בן 18 קומות, ובו דירות מגורים לכ-350 סטודנטים וסטודנטיות. המגדל נחנך בנובמבר 2020.
תחומי הלימוד.
במכללה 16 מסלולי לימוד לתואר ראשון ושני, בוגר במדעים .B.Sc ו- .M.Sc בהנדסה בתחומים:
מוסקוביה
מאפי
מאפי (Mafic) הוא כינוי בגאולוגיה למינרלים סיליקטיים, מאגמה, סלעים פלוטוניים וסלעי פרץ דלים יחסית בצורן דו-חמצני – 45-52% – המכילים ריכוזים גבוהים של יסודות כבדים כברזל ומגנזיום. המונח הוא הלחם של ההברות הראשונות – Ma ממגנזיום ו-Fe מ-Ferrum, ברזל בלטינית. למרות השם, מאגמה מאפית עשירה גם בסידן ובנתרן. המונח "סלעים מאפיים" מקביל פחות או יותר למונח הקודם "סלעים בסיסיים". סלעים המכילים אחוז נמוך יותר של צורן דו-חמצני נקראים אולטרה-מאפי.
צבעם של מינרלים מאפיים הוא בדרך כלל כהה ומשום כך הם מכונים גם "מינרלים מֶלנוֹקרטיים" (בעלי צבע כהה) והם בעלי משקל סגולי גדול מ-3. מינרלים יוצרי סלעים מאפיים נפוצים כוללים אוליבין, פירוקסן, אמפיבול, ביוטיט ונציצים אחרים. הסלעים המאפיים הנפוצים הם בזלת וגברו.
מבחינה כימית מצויים הסלעים המאפיים בקצה אחד של ספקטרום הסלעים, ואילו בקצה השני מצויים הסלעים המכונים "סלעים פלסיים" – סלעים "חמוצים".
לבה מאפית.
לבה מאפית דלה יחסית בסיליקה ועשירה במגנזיום ובברזל. צמיגותה נמוכה מאחר שבשל תכולת הסיליקה הנמוכה טמפרטורת הפליטה שלה המגיעה ל-1,100°C נוטה לפגוע בקשרי הפולימר וליצור דיפוזיה בתוך הנוזל. מים וחומרים נדיפים אחרים יכולים להשתחרר בקלות יותר ובצורה מדורגת מלבה מאפית, לכן פליטתה נוטה להיות נפיצה פחות מהרי געש הבנויים מלבה פלסית.
בלבה מאפית ניתן למצוא פנוקריסטים גדולים שצמיחתם מתאפשרת בגלל התקררות איטית. לבה מסוג זה אופיינית להרי געש תת-ימיים, לרכסים מרכז אוקייניים – דוגמת הרכס המרכז-אטלנטי הנחשף באיסלנד – ולאזורים המצויים מעל נקודות חמות – דוגמת קו התלים הישראלי והאיים הגעשיים של הוואי). הלבה נפלטת בהתפרצויות הוואיניות דרך צינורות הזנה או ממערכת סדקים, ונוטה לזרום למרחק רב. זרימה זו יוצרת חרוטי טוף, חרוטי מגן ורמות געשיות. מבנים אופייניים לסוג זה של לבה הם "לבת אא" מחוספסת, "לבת פהויהוי" חלקה ובזלת כרים. הסלעים הנוצרים מלבה זו נוטים להיות כהים: בזלת, טוף, סקוריה, טרכיט ופלגוניט.
סלעים מאפיים.
מאגמה ולבה מאפיות יוצרות מגוון של סלעים:
אל-גמל
לוח שחמט
לוח שחמט הוא הלוח המשמש במשחק השחמט, בווריאציות של משחק השחמט ובמשחקים נוספים כגון דמקה, משחק האמזונות וארימא, וכן כבסיס לחידות שונות.
לוח השחמט מחולק ל־64 ערוגות (משבצות), בשמונה שורות ושמונה עמודות, הצבועות בצבעי שחור ולבן לסירוגין (או, בכלליות, צבע בהיר וצבע כהה). לשם רישום מהלכי המשחק, השורות ממוספרות מ-1 עד 8, והעמודות מסומנות א' עד ח', או A עד H (משמאל לימין).
לוח השחמט ממומש במגוון רחב של חומרים, כיד הדמיון של יוצר הלוח: נייר, קרטון, מתכת, עץ, פלסטיק, אבן, זכוכית ועוד. גודלו הנפוץ של הלוח הוא כזה שניתן יהיה לשחק בו בנוחות סביב שולחן קטן, אך יש גם לוחות קטנים במיוחד (למשל למשחק בעת טיסה או נסיעה ברכבת) ולוחות גדולים במיוחד (למשל, במגרשי משחקים).
במשחק השחמט (ובדרך כלל גם במשחקים אחרים על לוח זה) מניחים את הלוח כך שהערוגה הימנית ביותר בשורה הקרובה לכל שחקן היא לבנה. במצב התחלתי של משחק השחמט, כלי השחמט מסודרים בשתי שורות בקצהו האחד של הלוח ובשתי שורות בקצהו האחר.
במשחק דמקה מסודרים תריסר כלים לבנים זהים בשלוש שורות בקצהו האחד של הלוח (במשבצות השחורות בלבד), ותריסר כלים שחורים זהים מסודרים בשלוש שורות בקצהו האחד של הלוח (אף הם במשבצות השחורות בלבד).