התעוררותם הלאומית של השחורים באמריקה החלה בהתנפצות התקווה כי מלחמת האזרחים האמריקאית (1861–1865) תשחרר אותם מעבדות ותאפשר להם להשתלב כאזרחים שווי זכויות בכל ארצות מושבם ביבשת אמריקה ובאיים הסמוכים לה, ובעיקר בארצות הברית. מספר שנים לאחר סיום המלחמה, בשנת 1877, החל גל של רדיפות אחר השחורים במדינות הדרום על ידי ממשלות הדרום והאזרחים הלבנים. קמו במדינות הדרום "מועצות אזרחים" שהובילו יוזמות חקיקה גזענית במטרה להגביל את החירויות של העבדים המשוחררים, לייצר מדיניות הפרדה גזעית וכלים לאכיפתה. במקביל החל לפעול ארגון הקו קלוקס קלאן שפעל כארגון טרור שנועד במפורש להטיל אימה על שחורים. החלו מעשי לינץ', חקיקה מפלה, וביטול חוקים שנחקקו בעקבות המלחמה והעניקו לשחורים שוויון פורמלי. העבדים לשעבר הבינו כי למרות ביטולם הרשמי של סחר העבדים ומוסד העבדות, אין די בהם לגאול אותם מן המציאות האכזרית, המפלה והמשפילה שלתוכה "שוחררו". המורשת המובהקת של העבדות—הגזענות המודרנית—טבעה חותם עמוק והוסיפה להסביר את יחסי השליטה הבין-גזעיים, גם כאשר הנסיבות שהביאו לצמיחתה השתנו. הלאומיות הפאן-שחורה צמחה בתפוצות לא כזהות לאומית במסגרת מדינת לאום התחומה בגבולות טריטוריאליים ברורים, אלא בגבולות גזעיים: בני-אדם ממוצא אפריקאי שחיו במדינות שונות שהתרבות הלבנה שלטה בהן ומנעה בעדם מלהיות לחברים בקהילותיהן הלאומיות. העבדות, ההשפלה, האפליה הגזעית והדיכוי המתמשכים באמריקה, הם שעוררו את ראשוני המשכילים השחורים לשאוף לאחדות ולסולידריות של כל השחורים. מטרתם הייתה ללחום יחד בשלטון הלבנים ובגזענות, ולטפח בקרבם תחושת גאווה וכבוד גזעיים. ההנהגה השחורה שאפה לפתח אידאולוגיה של גאווה במוצא האפריקאי ולטפח את הקשר ואת שותפות הגורל עם המולדת—אפריקה. במסגרת מאבקם לשחרור מלא ולשוויון זכויות, הדגישו המנהיגים והאינטלקטואלים השחורים באמריקה את הזהות הגזעית, את "האישיות האפריקאית", בעלת הייחוד ההיסטורי, התרבותי והערכי, שאינה חייבת להתבטל בפני הלבנים על ידי חיקוי, שמקורו ברגשי נחיתות.
הלאומיות השחורה, שצמחה ביבשת אמריקה במאה ה-19, שייכת לעידן הלאומיות המודרנית, בה השאיפה הייתה לשחרר עמים מדוכאים מעול שלטון זר וגם מרגשי הנחיתות התרבותית שהוחדרו לתודעתם והופנמו בה. הלאומיות הייתה תגובה על העבדות, על האפליה, על הניצול ועל ההשפלה שחוו השחורים. הפגיעה שגרמה הגזענות הלבנה לשחורים הייתה כוח מניע רב עוצמה להתעוררות הלאומיות השחורה באמריקה ובאפריקה. "בעיית הגזע", דיכוי שחורים ואפלייתם בידי שלטון או חברת לבנים, הייתה נחלתם של אפריקאים משתי היבשות, ולכן, ההתקוממות נגד האידאולוגיות שהעניקו לגיטימציה למצב הזה, הייתה גורם מקשר בין חלוצי הלאומיות השחורה בשתי היבשות. הלאומיות הפאן-שחורה אמנם לא הגשימה את ציפיותיהם של השחורים—להשיג שוויון וחירות בארצות מושבם ביבשת אמריקה, אך תרומתה לצמיחת הלאומיות הפוליטית-הטריטוריאלית באפריקה הייתה עצומה. כישלון התנועה הלאומית להשגת השוויון האזרחי המיוחל של השחורים, ופנייתם של אלה אחר דרכי מאבק חלופיות בתוך החברות האמריקאיות, בצד ההתפכחות וההתמודדות, הוליכו את המנהיגות האפריקאית הצעירה להכרה בצורך בהתארגנות ובפעולה אנטי-קולוניאלית באפריקה עצמה. כך הוכשרה הקרקע להתפתחות הלאומיות הפוליטית-הטריטוריאלית באפריקה, שבעקבותיה יצאו מרבית מדינות אפריקה לעצמאות.
דמויות וארגוני מפתח בלאומיות שחורה.
הלאומיות השחורה אשר צמחה בארצות הברית במאה ה-19 לוותה על ידי דמויות מפתח מרכזיות, בניהם פרינס הול ומאוחר יותר מרטין רוביסון דילייני. אישים אלו היו חלק חשוב בצמיחת הלאומיות השחורה, הם פעלו בדרכים שונות על מנת להיאבק בעבדות השחורים בארצות הברית. רעיון משותף שהיה לשניהם הוא חזרתם של השחורים ליבשת אפריקה, שם הם יוכלו להיות חופשיים ולזכות בחופש.
פרינס הול.
פרינס הול היה מנהיג חברתי חשוב בבוסטון בעקבות מלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775–1783) ומייסד הבונים החופשיים השחורים. על עברו אין מידע רב, אך כנראה היה עבד במשך עשרים ואחת שנים. חמש שנים לאחר שחרורו, ב-1775, חמישה-עשר שחורים חופשיים, כולל הול, הצטרפו ללשכת הבונים החופשיים של החיילים הבריטים. לאחר שהבריטים עזבו, הם בנו את הלשכה שלהם, הלשכה האפריקאית מספר אחת. למרות זאת, הם לא קיבלו מעמד מלא מהלשכה האנגלית הגדולה עד 1784. הענקת הזכויות הגיעה באופן ממשי בשנת 1787, ובאותה העת הפך הול למאסטר שסוגדים לו. למרות שהיה לשחורים מעמד מלא, רוב הבונים החופשיים הלבנים מהלשכה באמריקה לא התייחסו אליהם כשווים. ולכן, הול השתמש במעמד הנהגתו כדי לארגן אקטיביזם שחור. בשנת 1787, הגיש הול עתירה, שלא צלחה, לבית המחוקקים במסצ'וסטס, לשלוח את השחורים בחזרה לאפריקה, שם הם יוכלו להיות משוחררים לגמרי וגם לשמש כשותפים למסחר. כמו כן, מאוחר יותר באותה שנה, העתירה של הול עבור מימון בית הספר הציבורי השחור נדחתה. ב-1796, בוסטון אמנם אישרה את בקשתו להקים בתי ספר שחורים, אך הם אמרו כי אין להם בניין בשבילם, והול נתן לבית הספר לפעול מביתו. הול סייע למסצ'וסטס להעביר חקיקה להוציא מחוץ לחוק את הסחר בעבדים ולהעניש את אלה שמעורבים בו (1788). עד מותו, פעל הול לביטול העבדות, לשוויון זכויות ולקידום כלכלי בחברה השחורה.
מרטין דלייני.
מרטין דלייני היה אפריקאי-אמריקאי הפעיל בתנועה לביטול העבדות. הוא היה עיתונאי, רופא, חייל, סופר, ונחשב לתומך הראשון בלאומיות השחורה. דילייני נולד כאדם חופשי ב-6 במאי 1812, בווירג'יניה שבארצות הברית. לעומתו, אביו היה עבד, וסביו שהיו ממעמד אצולה באפריקה נחטפו והובאו לשמש כעבדים בווירג'יניה. בשנת 1831 נסע דילייני מערבית לפיטסבורג, שם למד שפות ורפואה בכנסיית בית הספר לשחורים ובמכללת ג'פרסון, שם התמחה אצל רופא שהיה פעיל בתנועה לביטול העבדות. בעקבותיו, דילייני נעשה גם כן פעיל התנועה בפיטסבורג. חלק מפעולותיו כללו סיוע בהברחתם ועברתם של עבדים נמלטים, וכן סיוע בהקמת מיליציה של צעירים, כזו שתעזור בהגנה על הקהילה השחורה מפני מתקפות מצד לבנים. בהמשך, נסע דרך המערב התיכון שם השתקע והתחתן עם אשתו, בתו של סוחר אמיד ב-1843. דילייני החל להתעניין מחדש ברפואה, אך גם ייסד את "המסתורין", העיתון האפריקאי-אמריקאי הראשון, שפורסם ממערב להרי האלגני הנמצאים בין ארצות הברית לקנדה. מאמריו עסקו בהיבטים שונים של התנועה נגד העבדות, נאספו על ידי עיתונים אחרים, והמוניטין שלו החל להתפשט. למרות ההצלחה, הוגשה נגדו תלונה על תביעת דיבה על ידי "פידלר" ג'ונסון, אדם שחור אשר הואשם על ידי דיילני בלכידת עבדים, ובעקבות התביעה נאלץ למכור את העיתון.
בשנת 1850, נרשם דילייני ללימודים באוניברסיטת הרווארד, כאשר הוא ועוד שניים נוספים היו האפרו-אמריקאים הראשונים שהתקבלו לבית הספר לרפואה שם. עם זאת, מחאות של סטודנטים לבנים אילצו אותם לעזוב את הלימודים כעבור מספר שבועות בודדים. בעקבות כך, הוא חזר לכתיבה, ופרסם את "המקור של הבונים החופשיים העתיקים". החיבור בחן את האפשרות של השחורים לחזור לאפריקה. כחלק מהשאיפה של דילייני למצוא בית עבור השחורים שחיו באמריקה, הוא נסע לניגריה, באמצע שנות ה-50 של המאה ה-19. שם ניהל משא ומתן על קרקעות עבור מהגרים אפרו-אמריקאים, כמו גם כדי לחקור את מרכז אמריקה ואת קנדה כאפשרויות להתיישבות. בשנת 1865, התפרסמה הצהרת האמנציפציה של הנשיא לינקולן, אשר שינתה את הסטטוס החוקי של יותר משלושה מיליון עבדים בארצות הברית, ובעיקר ממדינות הדרום הפורשות, מ"עבד" ל"חופשי". ההצהרה נתנה לדילייני תקווה שההגירה לא תהיה הכרחית, והוא הפך פעיל בקידום שירות של אפריקאים אמריקאים בצבא האיחוד, וגייס את אחד מבניו לגדוד 54 של מסצ'וסטס. באותה השנה, הוא אף ניפגש עם לינקולן כדי לדון באפשרות שקצינים אפריקאים-אמריקאים יובילו את הכוחות. לאחר המלחמה, ניסה דילייני להיכנס לפוליטיקה. הביוגרפיה שנכתבה עליו—חייו ושירותיו של מרטין ר. דילייני (1868)—בעילום שם על ידי עיתונאית שכינתה את עצמה פרנק א. רולין, הייתה אבן הדרך שלו לשירות בוועד הפועל הרפובליקני העצמאי, וריצה לתפקיד סגן מושל דרום קרוליינה. בהמשך, ניסה ללא הצלחה להימנות גם לתפקידים פוליטיים נוספים. בשנת 1885 נפטר דילייני באוהיו.
מרקוס גארבי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, החברים בקהילה השחורה בארצות הברית נואשו מתקוותם להיות חלק בלתי-נפרד ושווה זכויות של האומה האמריקאית הלבנה והאנגלו-סאקסית. כחלק מתהליך הפוליטיזציה של השחורים בארצות הברית בעת ההיא, זכה רעיון השיבה לאפריקה לפריחה מחודשת. מרקוס גארבי (1887–1940), נולד בג'מייקה, ושם, ב-1914, ייסד את תנועתו, תנועת המונים מודרנית (Universal Negro Improvement Association, (UNIA)) במטרה "לכונן ברית ואחווה בין בני הגזע, לקדם את גאוות הגזע ואת אהבת הגזע. התנועה סייעה לשבטים נחשלים באפריקה, תמכה בכינון אומות שחורות עצמאיות, ובייסוד מדינה גדולה ומרכזית למען הגזע השחור". תנועתו של גארבי שאפה לכונן באפריקה "אימפריה שחורה", שאליה יזרמו המוני שחורים מכל הפזורות, ופעלה לבניית תשתית למימוש רעיון השיבה. במהלך פעילותה, התנועה השפיעה במידה מעטה על מצבם של השחורים באמריקה. מרביתם, ובראשם מעמד הביניים העירוני, לא נענו לקריאה לשוב לאפריקה. למרות שתוכניותיו השאפתניות נכשלו ותנועתו התפוררה, תרומתו להתעוררות הלאומית באפריקה הייתה עצומה, במיוחד בקרב משכילים במערב-אפריקה, שהושפעו עמוקות מהאיש, מתורתו ומבשורתו.
אומת האסלאם.