המזימה האפיפיורית ומשבר ההחרגה.
בשנת 1678 החל טיטוס אוטס לפרסם את תאוריית הקונספירציה שהמציא אודות המזימה האפיפיורית להתנקש במלך ולהפוך את אנגליה לממלכה קתולית. בתום שלוש שנים של סערה התברר שהמזימה היא בדיה, אך הציבור והפוליטיקאים בלונדון התייחסו אליה בתחילה ברצינות. לשפטסברי היה תפקיד מרכזי בניסיון לטפל במזימה ולעצור את מי שלכאורה שיתף איתה פעולה. על אף שלא הייתה לו יד ביצירת הבדיה, הוא ידע להשתמש בה לטובתו הפוליטית. לרבים בציבור ובפרלמנט נראה היה שהתחזיות הקודרות של שפטסברי על השתלטות קתולית עוינת עומדות להתממש, והוא הצליח למצב את עצמו כדמות מפתח במאבק נגד תרחיש זה. הוא תמך בהחמרה של החוקים נגד קתולים ובהרחקה של המלכה ושל ג'יימס מחצר המלך. בנוסף, הוא דאג לכך שאוטס יקבל הגנה ומקום מגורים, כך שניתן יהיה לחקור את המזימה ואת עדויותיו. אזרחי לונדון ראו בשפטסברי דמות מרכזית בניסיון להילחם בקונספירציה, והם אף שילמו עבור הרחבת ההגנה סביבו.
שפטסברי בחר להפנות את מאמציו הפוליטיים כנגד ג'יימס, במטרה למנוע ממנו לרשת את המלוכה. ב-3 במרץ 1679 ג'יימס יצא בהוראת המלך לגלות זמנית בבריסל. באותו החודש נשא שפטסברי בפרלמנט החדש (Habeas Corpus Parliament) נאום בו הוא טען כי "קתוליות [popery] ועבדות הולכות יד ביד כמו שתי אחיות". במהלך הדיונים על המזימה הוקראו בבית הנבחרים מכתבים שבהם התגלה שדנבי, אויבו של שפטסברי, ניהל מגעים סודיים עם צרפת בשעה שהפרלמנט התייחס למדינה השכנה כאויבת. דנבי נאלץ להתפטר, אך למורת הרוח של יריביו המלך הבטיח לו פנסיה נדיבה ותואר מרקיז. בתגובה, הרוב בבית הנבחרים הצביע בעד צו פרלמנטרי (bill of attainder) שהאשים את דנבי בבגידה. שפטסברי העדיף שדנבי, כמו ג'יימס, יוגלה מאנגליה, אך לבסוף הוא תמך בצו שהביא לכליאה של דנבי במצודה.
צ'ארלס חשב שניתן להשקיט את שפטסברי על ידי מינויו לתפקיד בכיר, ומינה אותו ללורד נשיא המועצה, תפקיד שגם הבטיח משכורת נדיבה של 4,000 פאונד בשנה. אולם, החישובים של צ'ארלס היו מוטעים. במאי 1679 שפטסברי קידם הצעת חוק (Bill of Exclusion) בבית הנבחרים, לפיה ג'יימס לא יורשה לרשת את המלוכה. ההצעה עברה בקריאה שנייה ב-21 במאי, ומספר ימים לאחר מכן פיזר המלך את הפרלמנט כדי למנוע מההצעה להפוך לחוק. המשבר החוקתי והסערה הפוליטית סביב הניסיון למנוע מג'יימס לרשת את הכתר כונה על ידי היסטוריונים "משבר ההחרגה" או "פולמוס השלילה" (The Exclusion Crisis). הקבוצה שהתגבשה סביב שפטסברי כאופוזיציה לג'יימס, לא הייתה מאוחדת, אך יש שרואים בה את היסוד להתגבשות המפלגה הוויגית.
שפטסברי פוטר מתפקיד הלורד נשיא המועצה באוקטובר 1679, לאחר שיזם, ללא התייעצות עם המלך, ישיבה של המועצה בה נידונה החלטת המלך לאפשר לג'יימס לעבור מבריסל לסקוטלנד. זמן קצר לאחר מכן הוא יצר קשר עם הדוכס ממונמות' שהוגלה גם הוא מאנגליה, וקרא לו לחזור. הדוכס היה בנו הלא חוקי של צ'ארלס ושפטסברי ראה בו אלטרנטיבה לג'יימס. מונמות' הקשיב לשפטסברי והתקבל ברחובות לונדון בקריאות שמחה. בנוסף, שפטסברי אסף חתימות לעצומה שקראה למלך לכנס את הפרלמנט החדש (צ'ארלס השעה את הפרלמנט שנבחר בקיץ לפני שהספיק להתכנס) וניסה להאשים את ג'יימס בפני חבר מושבעים גדול בקשר קתולי. הפרלמנט התכנס לבסוף באוקטובר 1680 והצעת החוק למנוע מג'יימס את המלוכה עברה לבית הלורדים, שם היא נדחתה למרות נאום נרגש ששפטסברי נשא בעדה. הוא המשיך לקדם את מטרותיו, ולבסוף המלך נאלץ לפזר את הפרלמנט ולקרוא לבחירות חדשות.
הפרלמנט החדש - פרלמנט אוקספורד - התכנס בפברואר 1681, ושפטסברי המשיך לקדם בו את שלילת המלוכה מג'יימס. הוא הכריז באופן גלוי על תמיכתו בדוכס מונמות' וקרא למלך להכריז עליו כבן לגיטימי. הצעת החוק לשלילת המלוכה מג'יימס הוחזרה כחודש לאחר שהפרלמנט התכנס וצ'ארלס פיזר את הפרלמנט יומיים לאחר מכן.
יציאה לגלות ומותו.
הלך הרוח החל להתשנות ב-1681 לטובת תומכיהם של צ'ארלס וג'יימס (שיש המזהים אותם כבסיס לצמיחת המפלגה הטורית). ביולי 1681 שפטסברי נעצר באשמת בגידה והובא בפני חבר מושבעים גדול. האישומים היו חלשים ומרבית המושבעים היו תומכי הוויגים. שפטסברי שוחרר מחוסר אשמה ותומכיו הטביעו מדליה כדי לחגוג את האירוע. אולם, הוא לא הפסיק את פעולותיו כנגד ג'יימס. כשצ'ארלס חלה ב-1682 ועלה החשש שחילופי השלטון עשויים להתרחש בקרוב, הוא החל לתכנן מרד, בשיתוף פעולה של מונמות' ואצילים אחרים. בסופו של דבר המרד לא יצא לפועל כיוון שצ'ארלס החלים. באותה השנה נערכו בחירות חדשות לחבר המושבעים הגדול והרכבם השתנה משמעותית לטובת הטורים. שפטסברי הבין שאם האישומים נגדו יועלו שוב סיכוייו לחמוק ממאסר או עונש כבד יותר נמוכים. כדי להימנע מכך הוא ברח להולנד והתיישב בדצמבר 1682 באמסטרדם.
הבריאות של שפטסברי, שסבל ממחלת כבד כרונית, התדרדרה במהלך המסע שלו לאמסטרדם. הוא התוודה בפני הכומר רוברט פרגוסון שהוא מאמין אריאני, ויום לאחר מכן, ב-21 בינואר 1683 הוא נפטר. הוא נקבר במקום בו נולד בדורסט.
קולוניאליזם ופרובינציית קרוליינה.
לורד אשלי החל לעסוק בקולוניות בעולם החדש ב-1646 או לפני כן, כאשר השקיע במטעי סוכר בברבדוס. כחלק מהשקעותיו שם הוא השקיע גם בסחר בעבדים וקנה מניות בספינה שהובילה עבדים מאפריקה לאיים הקריביים. בהמשך הוא היה חבר בוועדה שעסקה במסחר ובמטעים בקולוניות (Council of Trade and Plantations). הוא היה אחד המייסדים של חברת מפרץ הדסון והחזיק בחלק נכבד ממניותיה. בשנת 1673 הוא מונה לסגן מושל של החברה, תפקיד בו כיהן עד שמכר את מניותיו ב-1679. בנוסף הוא השקיע בעסקים באיי בהאמה ובברמודה. הוא היה המושל של חברת איי סאמרס ששלטה בברמודה. הוא עזר לארגן את החברה האפריקנית המלכותית , שעסקה בסחר העבדים האטלנטי, והשקיע בה סכום נכבד. הוא כיהן כמשנה למושל של החברה, תחת ג'יימס הדוכס מיורק שכיהן כמושל.
המעורבות המרכזית של אשלי בקולוניאליזם החלה כאשר ב-1663 הוא קיבל יחד עם שבעה אצילים אחרים צ'רטר מלכותי על האדמות של פרובינציית קרוליינה, שטח נרחב שנמצא כיום בדרום מזרח ארצות הברית. השמונה נקראו יחד הלורדים-הבעלים (Lords-Proprietors). מבין השמונה ההשקעה של שפטסברי והמעורבות שלו בענייני הפרובינציה הייתה המשמעותית ביותר. הסמכויות שניתנו לשמונת לורדים היו רחבות מאד: הם לא היו רק בעלי האדמות, אלא גם בעלי הזכות למנות מושלים, שופטים, וכל תפקיד אחר, אזרחי או צבאי; הייתה להם זכות להעניק תארים (כל עוד לא היו אלה תארים אנגלים) ולהכריז על שלטון צבאי במקרה של מרד; הם יכלו גם לייצא סחורה לאנגליה ולהטיל מכסים על סחורה המגיעה לקרוליינה; גם בנושאי דת הם היו הסמכות העליונה.
המאמצים למשוך מתיישבים אנגלים לקורליינה לא עלו יפה בתחילה, והחוקה היסודית של קרוליינה, שנכתבה על ידי אשלי ולוק, נועדה בין השאר למשוך מתיישבים חדשים. החוקה שהודפסה ב-1669 הכריזה על כוונת הבעלים להפוך את קרוליינה לממשל פרלמנטרי שאינו דמוקרטי, אך מבוסס על עקרון של שלטון החוק. סעיפים 71–78 בחוקה קובעים הסדרים מדוקדקים ליצירת פרלמנט שיתכנס באופן קבוע (בניגוד לפרלמנט האנגלי שכונס על פי הוראת המונרך). סעיף 90 קובע שליטה אזרחית בנוגע לרישום נישואים, לידות ופטירות. החוקה התבססה גם על עיקרון של סובלנות דתית כלפי מאמינים. סעיף 95 קובע שאף אדם אתאיסט לא יוכר כאדם חופשי בקרוליינה. סעיף 97 קובע שהשלום הציבורי יישמר תחת ריבוי של דעות וששלומם של יהודים, עובדי אלילים ואחרים שחורגים מהדת הנוצרית יישמר. הוא קובע גם שכל שבעה אנשים שמאוחדים תחת דת מסוימת יוכלו להקים כנסייה ולתת לה שם. עקרונות אלה שיקפו את העמדות של לוק ושפטסברי לגבי חשיבותה של הסובלנות והעליונות של החוק בממשל. במאה ה-18 וולטר העריך את העקרונות האלה וכתב: "הביטו לעבר ההמיספרה האחרת, ראו את קרוליינה, שהמחוקק החכם שלה הוא לוק". אולם, החוקה גם נתנה לגיטימציה לעבדות וקבעה ש"לכל אדם חופשי בקרוליינה כוח וסמכות אבסולוטיים על עבדיו השחורים, יהיו דתו ודעותיו אשר יהיו" (סעיף 107).
באותה שנה שבה פורסמה החוקה היסודית החליטו הלורדים הבעלים שתצא משלחת בפיקודו של ג'וזף ווסט כדי להקים ישוב קבע בפרובינציה. ב-1680 הם הקימו את העיר צ'ארלס טאון (לימים צ'ארלסטון), במקום נוח למעגן בו מספר נהרות נפגשים ונשפכים לאוקיינוס האטלנטי. שני הנהרות שעוברים בתוך העיר נקראים על שם אנתוני אשלי קופר, נהר אשלי ונהר קופר. זו הייתה העיר המתוכננת הראשונה בצפון אמריקה, הבנויה על בסיס רחובות שתי וערב. לפי תומאס ד. וילסון היא הייתה הניסיון הראשון ליצור "קולוניה מתוכננת" על פי עקרונות רציונליים, והייתה לה השפעה רבה על התרבות בדרום ארצות הברית.
יחסיו עם ג'ון לוק.
אשלי פגש את לוק לראשונה בשנת 1666. לוק היה סטודנט וחונך בכרייסט צ'רץ', ואשלי נסע לאוקספורד כדי להירפא מבעיה רפואית שהציקה לו בעזרת מי מרחצאות. השניים התיידדו והמשיכו לשמור על קשר לאחר מכן. באביב 1667 אשלי שלח ללוק הזמנה לגור לבביתו - בית אקסטר בלונדון - ולוק נענה.