מֻוחַמַּד הָאטָא (באינדונזית: Mohammad Hatta; 12 באוגוסט 1902 – 10 במרץ 1980) היה מדינאי אינדונזי ומראשי מלחמת העצמאות של אינדונזיה לצד סוקרנו ומאוחר יותר שירת בתור ראש ממשלת אינדונזיה ונודע בתואר "המכריז" על פועלו בעצמאות המדינה.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות והשכלה.
מוחמד האטה נולד בפורט דה קוק במערב סומטרה שבאיי הודו המזרחיים ההולנדיים ב-12 באוגוסט 1902. על אף כי אביו נפטר עוד כשהיה תינוק, הוא גדל בסביבה משפחתית בטוחה ואמידה, שעודדה הישגים בלימודים ונאמנות לדת האסלאם. מאפיינים אלה הפכו לעתיד חתימת ידו במהלך הקריירה שלו כאחד האינטלקטואלים המובילים בתנועה האפרו-אסייתית האנטי-קולוניאלית.
בילדותו האטה קיבל את החינוך הטוב ביותר שהיה באינדונזיה ההולנדית, כולל לימוד תיכון בשפה ההולנדית בג'קרטה. עם צאתו להולנד להמשך לימודיו בבית הספר למסחר (אוניברסיטת ארסמוס המודרנית) ברוטרדם כבר פיתח עניין רב בעניינים פוליטיים, לאחר שכיהן עוד בהיותו בשנות העשרה כקצין בארגוני הנוער במערב סומטרה וג'קרטה. זמן קצר לאחר שהגיע לרוטרדם הוא הפך לראשו של האיחוד האינדונזי (Perhimpoenan Indonesia) בתקופה שבה הוא אימץ ראייה פוליטית מפורשת.
האטה לא חזר לאינדונזיה, כפי שהוא וחבר שותפיו הלאומיים כינו את המושבה ההולנדית, עד שנת 1932. במהלך עשר השנים הללו התגלה כמנהיג מעבר לים של התנועה הלאומנית האינדונזית והתוודע לעמיתים המייצגים תנועות עצמאות אחרות, כולל המנהיג ההודי ג'ווהרלל נהרו.
בשנת 1927 האטה הואשם על ידי הרשויות ההולנדיות בכתיבת מאמרים בוגדניים. לאחר שהיה כלוא במשך שנה וחצי, התגונן האטה בהצלחה על עצמו ועל מקורביו בנאום בית משפט מסעיר ובלתי מתפשר, אשר עם פרסומו באינדונזיה העניק העלאה מרובה להשפעת תנועת העצמאות.
לאחר חזרתו לאינדונזיה האטה ובני ארצו מסומטרה ביקשו לאחד כוחות עם מנהיגים לאומניים אחרים, כולל סוקרנו. המאמצים הארגוניים של אישים אלה סוכלו על ידי המדיניות המדכאת של המדינה הקולוניאלית. סוקרנו היה הראשון להיעצר והוגלה לפלורס; בשנת 1934 האטה ותומכו סוטאן שהריר נעצרו ונכלאו בסופו של דבר במחנה הכלא בדיגול, מערב גינאה החדשה. מאוחר יותר הם הועברו לאי בנדה, שם המשיכו לנסח את רעיונותיהם ולהביע אותם במאמרים שהופצו בערים רבות באינדונזיה.
כאשר כוחות ההולנדים במזרח הרחוק נכנעו אל האימפריה היפנית בתחילת 1942 לאחר קרב איי הודו המזרחיים, האטה, דאז חזרה בג'קרטה, קיבל תפקיד מנהיגותי חדש בראש הממשלה האינדונזית ה"חופשית", תחת חסות יפן במסווה למרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי.
מלחמה ועצמאות.
יחד עם סוקרנו וסוטאן שהריר השתתף האטה בממשלת הכיבוש היפנית. הוא נותר בתקשורת עם גורמים מחתרתיים של התנועה הלאומית, והוא השתמש בתפקידו כסגן יו"ר פוטרה - ארגון הומני שנוצר בשנת 1943 - כדי להמשיך בהכנות פוליטיות לקראת עצמאות.
עם קריסת השאיפות האימפריאליות של יפן לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, אינדונזיה הכריזה על עצמאות ב-17 באוגוסט 1945 מיפן ומממלכת ארצות השפלה. הימים שקדמו לאירוע זה היו סוערים וכללו "חטיפה" קצרה של סוקרנו וחטה על ידי צעירים שדחקו למען פעולה דרמטית מצד מנהיגיהם.
סוקרנו והאטה חתמו על הכרזת העצמאות ובמהירות נקבעו על ידי הפרלמנט הזמני לנשיא וסגן נשיא, בהתאמה. ארבע השנים הבאות היו תקופת מאבק מזוין נגד ההולנדים, שהתכוונו להחזיר את השליטה על איי הודו המזרחית. עבור האטה זו הייתה תקופה של פעילות פוליטית אינטנסיבית שכללה מעצר נוסף שביצעו בו הרשויות ההולנדיים וקרע מעמיק עם סוקרנו. מקראת הסדר הפך האטה חשוב יותר ויותר למען מטרת הריבונות של אינדונזיה וניצחונה על הכוחות ההולנדיים. פועלו החשוב ביותר במשא ומתן היה כאשר התנגד להפוך את אינדונזיה למדינה פדרלית.
אידאולוגיה והשפעה.
אף על פי שלאחר מכן הושם האטה בצד המפה הפוליטית על ידי סוקרנו הרועש והתוקפני יותר, רבים מעמדותיו הפכו חשובות לא רק באינדונזיה אלא גם מבחינה בינלאומית. הוא היה היה תומך מרכזי בארגון המדינות הבלתי-מזדהות כמו גם בסוציאליזם חברתי. על פועלו כאחד הכלכלנים המובילים באינדונזיה, האטה ידוע כ"אבי התנועה הקואופרטיבית האינדונזית".
הוא גם האמין כי יש לבסס את הסוציאליזם האינדונזי באסלאם המשמש גורם מאחד לאומי. מכיוון שהיה במקורו מסומטרה והיה שונה כל כך בסגנון אישיותו מסוקרנו, הג'אווני, השניים נחשבו כמשלימים לחלוטין זה את זה בייצוג הפוליטי של הזרמים והתרבויות השונות מכל רחבי המדינה.
בסופו של דבר היו אלו אותם הבדלים אשר גרמו לפירוק השותפות של האטה וסוקרנו, וכאשר סוקרנו זנח את התהליכים הפרלמנטריים לטובת "דמוקרטיה מודרכת" בשנות ה-50 המאוחרות, הוריד האטה את הכובע וירד מהבמה הפוליטית. קריסת משטרו של סוקרנו בבלבול ובזלזול בשנת 1966 ועלייתו של סוהארטו לא הובילה לחזרתו של האטה לעמדה פוליטית רשמית; הממשלה היורשת בפיקודו של סוהארטו נשלטה על ידי הצבא, ארגון שהאטה ראה בו מושחת, לא יעיל ולא מתאים לממשל בשום פנים ואופן.
מוחמד האטה נותר ברקע הפוליטיקה האינדונזית לאורך כל שנות ה-70 למעט תקופה קצרה בשנת 1978, כאשר הסכים לשמש כיו"ר כללי של הקרן למכון למודעות חוקתית. הקרן סיפקה פורום לביטויים נועזים של ביקורת ממגוון רחב של מתנגדים לממשלת סוהארטו, אולם היא לא הצליחה להחליש באופן משמעותי את שליטתו של הצבא במוסדות ציבוריים, והיא איבדה את המומנטום שניסתה לצבור כאשר האטה נפטר ב-14 במרץ 1980.
שלומית יניסקי-רביד
שלומית יניסקי-רביד (נולדה ב-11 בנובמבר 1963) היא פרופסור חבר למשפטים בקריה האקדמית אונו, מומחית לקניין רוחני ודיני עבודה. המייסדת וראש מכון שלום למחקר משפטי השוואתי ומרכז אליהו למשפט וטכנולוגיה אונו. היא פרופסורית אורחת באוניברסיטת פורדהאם ועמיתת מחקר באוניברסיטת ייל.
תחומי המחקר העיקריים שלה הם: משפט וטכנולוגיות מתקדמות, בינה מלאכותית ובלוקצ'יין, חופש מידע, קניין רוחני, דיני עבודה, זכויות אדם וחירויות יסוד ובעיקר הזכות לשוויון, הזכות לפרטיות, זכויות אזרחיות וכלכליות, אתיקה בניהול ודיני תחרות, הצדקות תאורטיות, והיבטים השוואתיים ובינלאומיים.
ביוגרפיה.
שלומית יניסקי-רביד נולדה ב-11 בנובמבר 1963 בחולון. אביה, אליהו יניסקי, ניצול השואה, שעלה לארץ באוניית אקסודוס, היה מנהל בחברת המים מקורות ואמה אסתר יניסקי, ילידת ישראל, (לבית שבח) הייתה פעילה חברתית שזכתה באות יקיר העיר חולון בשנת 2015 ומגן העיר חולון בשנת 1999.
יניסקי-רביד הייתה בת אמצעית מתוך שלוש.
יניסקי-רביד שירתה כקצינת ח"ן, ת"ש וחינוך בפיקוד המרכז.
היא נשואה לרפאל רביד, ואם לשני בנים ובת. מתגוררת בסביון.
לימודים וקריירה אקדמית.
שלומית יניסקי-רביד סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ובמדעי החיים, שניהם בהצטיינות, באוניברסיטת בר-אילן ב-1987. לאחר מכן פנתה ללימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב, והייתה מצטיינת דיקן בכל שנות לימודיה. סיימה את לימודי התואר ב-1992.
היא התמחתה במשרד עו"ד יגאל ארנון ובשנת 1994 קיבלה רישיון עריכת דין. עבדה, בין היתר, במחלקה המשפטית ביבמ ישראל. היא בעלת משרד ומייצגת בתיקים בתחומי התמחותה.
בשנת 1999 הצטרפה לסגל המרצים בבית הספר למשפטים של הקריה האקדמית אונו ומכהנת כיום (2020) בדרגת פרופסור חבר.
בשנים 2002–2008 למדה במסלול ישיר למצטיינים לדוקטורט במשפטים ב בנושא קניין רוחני של עובדים.
בשנת 2011 יצאה לפוסט דוקטורט, בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל בארצות הברית, שם היא עמיתת מחקר ב- Information Society Project, ISP.
החל מ-2012 היא מכהנת כפרופסור אורח בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פורדהאם , ניו יורק, ארצות הברית, שם היא מרצה בתחום אתגרי טכנולוגיה כדוגמת בינה מלאכותית ובלוקצ'יין.
בין השנים 2002 ל-2010, שימשה כמרצה מן החוץ בבית הספר למשפטים ובבית הספר למנהל עסקים תואר שני באוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים 2003 ל-2011, שימשה כמרצה מן החוץ בבית הספר למשפטים ב, רמת גן.
בשנת 2010, שימשה גם כמרצה מן החוץ בבית הספר למשפטים של המכללה למנהל.
ומשנת 2020 ב.
יניסקי-רביד מכהנת גם כמרצה אורחת בתוכנית בינלאומית בסמינר למשפט השוואתי והיא חברת הנהלת הסמינר בבית הספר למשפטים, אוניברסיטת אורבינו , איטליה ושימשה כחוקרת אורחת במרכז אוקספורד לדיני תחרות ומדיניות משפטית, באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה.
פעילויות מקצועיות ותפקידים אקדמיים.
ב-2003 ייסדה יניסקי-רביד את המרכז לנשים בעבודה ועמדה בראשו עד 2010. בשיתוף שדולת הנשים בישראל בקריה האקדמית אונו, המרכז עסק בבעיית ההפליה נגד נשים במקומות העבודה, הטרדה מינית בעבודה, שכר שווה, ייצוג הולם לנשים, נשים בקבוצות מיעוט מודרות.
באותן שנים, ייסדה ועמדה בראש המרכז לזכויות בעבודה ולזכויות בקניין רוחני בעבודה וזכויות ממציאים. המרכז סיפק שירותים משפטיים פרו בונו לעובדים. בנוסף, המרכז העניק ייעוץ למגוון גופים ממשלתיים ולחברי הכנסת.