ספיקס החל את עבודתו בבית הלבן בשנת 1974; תחילה כעוזר בצוות התקשורת של הבית הלבן ועד מהרה הפך לדובר של היועץ המיוחד לנשיא ריצ'רד ניקסון בשיאה של פרשת ווטרגייט. עם התפטרותו של ניקסון מינה הנשיא פורד את ספיקס לעוזר דוברו של הנשיא. ספיקס שימש כדוברו של המועמד לסגנות נשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית ועמיתו למרוץ של הנשיא המכהן והמועמד לנשיאות ארצות הברית, ג'רלד פורד, בוב דול במהלך התמודדותו הלא מוצלחת ביחד עם פורד בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1976.
לאחר ששימש במשך תקופה קצרה כדוברו האישי של הנשיא פורד בשנת 1977, החל ספיקס לעבוד במגזר הפרטי כסגן נשיא חברת יחסי הציבור הבינלאומית היל אנד נואולטון ("Hill &amp; Knowlton"). תפקיד בו שימש עד שנת 1981. לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1980, עבד בצוות התקשורת של קמפיין רייגן-בוש ומונה לסגן דובר הבית הלבן החדש, ג'יימס בריידי.
כשנורה ג'יימס בריידי בניסיון ההתנקשות בנשיא רייגן ב-30 במרץ 1981, הוא נשאר משותק בפלג גופו השמאלי ולא היה כשיר לשוב ולשמש כדובר הבית הלבן. אף על פי כן שמר על התואר "דובר הבית הלבן" למשך כל נשיאותו של רייגן. בהיעדרו של בריידי, ספיקס לקח על עצמו את תפקיד הטיפול בתדרוכי העיתונאים היומיים. ב-17 ביוני 1981, כחודשיים לאחר ניסיון ההתנקשות מונה ספיקס ל"סגן עוזרו של הנשיא וסגן דובר הבית הלבן". ב־5 באוגוסט 1983 מונה ספיקס ל"עוזרו של הנשיא וממלא מקום סגן דובר הבית הלבן", ונשאר בתפקיד זה עד ינואר 1987, אז התפטר. במקומו מונה מרלין פיצווטר. לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1988, שקל ספיקס לעבוד בקמפיינים של המועמדים הרפובליקניים לתפקיד המועמד הרפובליקני לנשיאות, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, ג'ק קמפ ואלכסנדר הייג; עם זאת, אנשי בוש מעולם לא חזרו אליו, ספיקס החליט כי קמפ היה "חם מדי" (כלומר מהיר מדי עם תשובה) לטלוויזיה, וגורם אחר בוושינגטון המליץ לו כי: "אתה יכול לעשות את זה (להצטרף לקמפיין של הייג) אם אתה רוצה, אבל תן לי לומר לך דבר אחד: אל הייג לא הולך להיות נשיא." לכן לא עבד בסוף עבורם.
ב-30 בינואר 1987 הוענקה לו מדליית האזרחים הנשיאותית על ידי הנשיא רייגן.
ספיקס כתב בספר זכרונותיו "Speaking Out" בשנת 1988 כי המציא פעמיים את ההצהרות שנתן לעיתונאים בעצמו וייחס אותן לנשיא רייגן. הצהרות אלה כללו הצהרה שניתנה לאחר שהופלה טיסה 007 של קוריאן אייר על ידי מטוס קרב סובייטי בשנת 1983 ועליה חבר הקונגרס האמריקאי, לארי מקדונלד והצהרה שניתנה במהלך פסגת ז'נבה בין רייגן למנהיג ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב בשנת 1985. ספיקס חשב כי דבריו של גורבצ'וב בפסגה היו מרשימים ביותר, בעוד דבריו של רייגן היו משעממים וחסרי השראה, ולכן הוא ביקש מעוזריו להמציא כמה ציטוטים, ליטש אותם בעצמו, ואז שחרר אותם לעיתונות כאילו היו הצהרותיו האמיתיות של הנשיא רייגן. גילויו של ספיקס, גרמו לשערורייה קטנה; העיתונאים התעצבנו על כך שהולכו שולל, ומרלין פיצווטר, יורשו של ספיקס כדובר הבית הלבן, כינה זאת "שערורייה" והתלונן כי הם מטילים בספק שלא בצדק את אמיתותן של הצהרות נשיאותיות אחרות שניתנות על ידי דובר הבית הלבן. ספיקס אמר "העברתי את רוח דבריו אם לא את דבריו", אך גם התנצל בפני רייגן באומרו כי "דבריי "סיפקו תחמושת לתותחי הביקורת על הנשיא רייגן, ששירתתי בנאמנות במשך 6 שנים." ספיקס עזב את עבודתו זה זמן קצר במריל לינץ' כתוצאה מהפרשה.
ספיקס נפטר בקליבלנד, מיסיסיפי ב-10 בינואר 2014 והוא בן 74, ממחלת אלצהיימר. גופתו נקברה כמה שעות לאחר מכן בבית העלמין בצפון קליבלנד.
בשנת 2017, כשלוש שנים לאחר מותו, עמד ספיקס במרכזה של מחלוקת ציבורית סביב הטיפול של ממשל רייגן במגפת האיידס בשנות ה-80 של המאה ה-20. במהלך תדרוכי העיתונאים שהעניק ספיקס לאורך מספר שנים, שאל הכתב לסטר קינסולווינג החל משנת 1982 את ספיקס מה תגובתו, אם בכלל, של ממשל רייגן למגפת האיידס ההולכת ומתפשטת. ברוב המקרים הגיבו ספיקס וצוות משרדו בבדיחות הומופוביות, צחוק וחוסר עניין; תגובות אלו נראו לרבים במידה רבה כסמל לתגובה האיטית וההתעלמות של ממשל רייגן ממגפת האיידס.
חיים אישיים.
ספיקס היה נשוי ללורה כריסטין קרופורד (ילידת 1945), אותה הכיר בתיכון ולהם שלושה ילדים. הזוג התגרש. לאחר מכן נישא ספיקס בשנית לבטי ג'יי רובינסון ובשנת 2001 בשלישית לאלטה סינדלאר, אחות מוסמכת מבת'סדה, מרילנד, שטענה כי ספיקס הוריש לה את השליטה על עיזבונו בגובה של מיליון דולר, טענה שעמדה במרכז סכסוך משפטי בינה לבין ילדיו של ספיקס. בסופו של דבר, הכריעו בתי המשפט במיסיסיפי לטובת בתו הבכורה של ספיקס, סנדי ספיקס מקליבלנד, מיסיסיפי.
אלברט סלומון
אלברט סלומון (21 ביולי 1935 - 20 בנובמבר 2020), שהיה ידוע כ"אלברט הבולגרי" היה "טרובדור" מודרני, נגן אקורדיון ופעיל חברתי בולגרי-ישראלי. היה ידוע גם בשל עזרתו לדרי הרחוב בתל אביב. סלומון נהג לערוך בקביעות מסיבות רחוב ברחוב מרכז בעלי מלאכה בתל אביב, אליהן הזמין את דרי הרחוב שבהם טיפל.
ביוגרפיה.
אלברט סלומון נולד ב-21 ביולי 1935 בסופיה שבבולגריה ליעקב ורגינה סלומון, ולו אחות קטנה בשם ביאטריס. בשנת 1943, בימי השואה, הוגלה למחנה העבודה סומוביט-טרגובישטה בעוד שרבים מבני משפחתו נרצחו. ב-1948, בתחילת העלייה ההמונית, עלה עם משפחתו לישראל דרך יוגוסלביה, והוא ומשפחתו השתקעו בבת ים וביפו, שבהן התיישבה רוב הקהילה הבולגרית. בצבא שירת סלומון בגדוד המיעוטים והשתתף במארב כנגד מחבלים. על פעולה זו זכה לציון לשבח וכן למכתב הוקרה מנשיא המדינה, יצחק בן-צבי.
למרות היותו תלמיד מצטיין בבולגריה, נתקל סלומון בקשיי קליטה בישראל ובגיל צעיר נאלץ לעזור לפרנס את משפחתו. הוא למד את מקצוע הרפדות מאביו ועבד ביחד איתו בעסק שפתח ברחוב מרכז בעלי מלאכה בתל אביב. את העסק ירש מאוחר יותר מאביו.
לפרסומו ברחבי ישראל זכה סלומון בעקבות נגינתו באקורדיון. סלומון הכיר 600 שירי עם שאותם שר בבולגרית, מקדונית, סרבית ועברית.
השתתף לא פעם בכתבות, תוכניות אירוח, תוכניות רדיו ופאנלים עם אלכס אנסקי, יוסי אלפי, אלברט כהן, דב אלבוים, אלי יצפאן, ישראל אהרוני, גברי בנאי, גידי גוב, פרדי גרובר ושי בשידור, וכן במספר סרטים אשר שודרו בין היתר בערוץ הראשון.
אלברט סלומון נפטר בבית החולים איכילוב ב-20 בנובמבר 2020, ונקבר בבית העלמין בחולון. הוא היה אב לשלושה וסב לשבעה.
כחודש לאחר מותו, דרי השכונה, בני משפחתו וחבריו ערכו לכבודו מסיבת רחוב, באותו המתחם בו עבד רוב חייו, שם הוצג לקהל שלט לזכרו.
במאי 2022, אשתו במשך כ־60 שנה, שוש, נפטרה ונקברה בחלקת הקבר שלו.
פעילות חברתית.
סלומון נהג לדאוג לחסרי הבית. בחצר החנות שלו נהג להעמיד מספר מיטות, דאג למים זורמים ומתקני היגיינה וכן דאג גם למלבושם של חסרי הבית. על פעילות זו היה מועמד לקבל הוקרה מעיריית תל אביב-יפו. אלא שלדבריהם, הטפסים הוגשו באיחור.
בעסק שלו, ברחוב מרכז בעלי מלאכה בתל אביב, נהג סלומון לערוך מסיבות רחוב מדי יום שישי, בהן היה מנגן באקורדיון ומעמיד מזון ומשקאות למען חסרי הבית שהוזמנו לקחת חלק במסיבות.
ב-2019, בעקבות מחאה כנגד סגירת שדרות ירושלים ביפו על ידי עיריית תל אביב, כשנשאל ראש העירייה, רון חולדאי, באשר לאלברט סלומון אשר נוהג להגיע כל יום שישי לשדרה ולנגן, אמר חולדאי "אז יבוא בולגרי אחר". בתגובה, הביע סלומון שקשה לו לקבל את זה היות שרון חולדאי היה ידיד אישי שלו ושהוא גר בתל אביב מאז 1948.
משבר תקופת הברונזה המאוחרת
משבר תקופת הברונזה המאוחרת (Late Bronze Age Crisis) או הקריסה של תקופת הברונזה המאוחרת (Late Bronze Age Collapse) הוא מונח במחקר היסטורי וארכאולוגי, המתייחס לתקופת מעבר מתקופת הברונזה המאוחרת לתקופת הברזל, משלהי המאה ה-13 לפנה"ס ועד ראשית המאה ה-11 לפנה"ס, במזרח התיכון ובאגן הים התיכון. במהלך תקופה זו חרבו אימפריות, ממלכות וערי מדינה רבות, התחוללו בצורות, רעב המוני, נדידת עמים, מלחמות ומהפכות חברתיות, וחלה נסיגה חמורה בסחר בינלאומי, בתרבות החומרית ובכתיבה. ארכאולוגים והיסטוריונים השוו את חומרת המשבר לזו של נפילת האימפריה הרומית במאה החמישית לספירה, שסיימה את העת העתיקה ופתחה את ימי הביניים בהיסטוריה של תרבות המערב.
הסיבות למשבר אינן ברורות. השערות במחקר כוללות בעיקר פעילות סיסמית מוגברת באזור שגרמה לרעידות אדמה, תמורות באקלים הגלובלי שגרמו ליובש ולבצורת, הגירה המונית של גויי הים שפשטו על חופי מזרח הים התיכון, ו"פגיעה מערכתית" כתוצאה משילוב והשפעה הדדית של מספר סיבות כאלו וסיבות נוספות.
המשבר מוטט את הסדר החברתי האופייני לתקופת הברונזה, שהתבסס בעיקר על אימפריות גדולות וערי מדינה המקושרות זו לזו בסחר גלובלי. התאוששות מלאה מן המשבר ארכה כמה מאות שנים בראשית תקופת הברזל, ובמהלכה קם במזרח התיכון סדר שונה, המבוסס יותר על ממלכות מקומיות, ביניהן ממלכות ישראל ויהודה בכנען.
הרקע למשבר.
לאחר תקופת חורבן חלקי קודמת בסופה של תקופת הברונזה התיכונה, במאה ה-16 לפנה"ס, החלה תקופה של שגשוג בסהר הפורה ובאגן המזרחי של הים התיכון בתקופת הברונזה המאוחרת. המשבר בסוף תקופה זו בולט ומפתיע במיוחד על רקע שגשוג זה. ההיסטוריון והארכאולוג הימי האמריקאי כריסטופר מונרו מאוניברסיטת קורנל כתב על תקופת הברונזה המאוחרת כי הייתה "יוצאת דופן בבריתות, בחקיקה, בדיפלומטיה ובסחר, אשר יצרו את העידן הבינלאומי הראשון בהיסטוריה של העולם".