משרד החקלאות ופיתוח הכפר הוא משרד בממשלת ישראל האחראי על החקלאות והמרחב הכפרי. בין פעילויותיו העיקריות של המשרד: תכנון ופיתוח ההתיישבות, החקלאות והכפר, מתן שירותים וטרינריים, שימור קרקע, ניקוז והגנת הצומח. המשרד משתף פעולה עם גופים ציבוריים כגון מינהל מקרקעי ישראל, הרשות הממשלתית למים ולביוב, קרן קיימת לישראל, מכון וולקני, החטיבה להתיישבות ועוד.
מבנה וסמכויות המשרד שונו במקצת במהלך השנים (למשל: נציבות המים הייתה שייכת בעבר למשרד זה) ועד לממשלת ישראל העשרים וחמש נקרא "משרד החקלאות".
יעדי משרד החקלאות ופיתוח הכפר.
יעדי המשרד לאורך השנים הושפעו מאופי התקופה, רצונותיו של שר החקלאות המכהן, שינויים באורחות החיים של אזרחי המדינה, פיתוחים טכנולוגיים והתפתחויות בסחר הבינלאומי, אך הגדרת מטרתו העיקרית נותרה בעינה מאז שנות ה-20 של המאה הקודמת: "המדיניות הממשלתית בחקלאות חותרת להגיע לאספקה עצמית במזון לאדם ולחי, לצמצם את היבוא החקלאי, לפתח את הייצור החקלאי המיועד ליצוא..." (ויס, 1920, ע' 42).
יעדי המשרד.
בראיון לתוכנית הטלוויזיה "משחקי כיס" ב-22 בנובמבר 2021, אמר שר החקלאות המכהן, עודד פורר: "מה שעומד לנגד עיני וגם צריך לעמוד לנגד כל חברי הממשלה, זה טובת אזרחי ישראל. אנחנו צריכים לדאוג שיהיו כאן מוצרים טובים על המדף במחירים הוגנים. כל השאר פשוט לא מעניין.".
יחידות המשרד.
במשרד החקלאות מעל לעשרים יחידות, ביניהן:
משרד החקלאות
שר החקלאות
שר התחבורה
צלוחית פטרי
לימבו
לִימבּוֹ (מלטינית מאוחרת, מהמילה הטווטונית "limbus" שפירושה אימרת הבגד, גבול) בתאולוגיה של הכנסייה הקתולית הוא הגבול בין גיהנום לגן עדן שבו שוהות נשמות של אנשים שלא חטאו אישית אך לא נוקו מהחטא הקדמון. על אף שלא נידונו להיענש, נשמות אלו אינן נהנות מהשהות הנצחית עם אלוהים בגן עדן.
מושג הלימבו התפתח כנראה באירופה בימי הביניים. קיימים שני סוגים של לימבו בתאולוגיה הנוצרית-קתולית:
מושג זה אינו חלק מהדוקטרינה הרשמית של הכנסייה (בהשוואה לכור המצרף למשל). על פי ספרי ההדרכה הרשמיים של הכנסייה, "לימבו" הוא מצבן של נשמות שלכאורה אינן ראויות לגיהנום, אך אינן יכולות לפסוע בנתיב השמימי לגן העדן.
בהשאלה נעשה שימוש במונח זה בספרות האנגלית (לדוגמה בגן העדן האבוד של ג'ון מילטון) לתיאור מקום או מצב של ריתוק או בידוד, כלומר ל"כלא". מהספרות עברה המלה לשפה האנגלית לתיאור מצב של אדם או מיזם הנמצאים בקיפאון עד שפעולה חיצונית תניע אותו.
לימבו האבות ("limbus patrum").
מכונה גם "חיק אברהם". קטעים אחדים בברית החדשה תומכים באמונה כי אנשים טהורים שמתו לפני תחייתו של ישו לא עלו לגן עדן אלא נאלצו להמתין שישו יפתח את שערי גן עדן. ישו אמר ל"גנב הטוב" כי שניהם יהיו יחדיו "היום" ב-"גן עדן" (הבשורה על-פי לוקאס כג 43). אך בין תחייתו של ישו לעלייתו השמימה אמר ישו לחסידיו כי הוא "עדיין לא עלה לאביו" (הבשורה על-פי יוחנן כ 17). הוא גם מתואר כמי שמטיף ל"נשמות שבכלא". בימי הביניים תיארו לעיתים מחזות דתיים את ישו המוביל התקפה דרמטית המכונה "שידוד הגיהנום" במהלך שלושת הימים בין הצליבה לתחייה. התקפה זו הוצגה כשחרור נשמותיהם של הצדיקים והובלתן המנצחת לגן העדן. דימויים אלה מצויים עדיין בליטורגיה של הכנסייה האורתודוקסית בין יום שישי הטוב לפסחא.
לימבו הילדים ("limbus infantium" או "puerorum").
על פי ההלכה הקתולית נידונה נשמתו של מי שלא הוטבל אך לא חטא (כדוגמת תינוקות שמתו בטרם הוטבלו, או הסובלים מפיגור שכלי) לשהות בלימבו.
החשיבות המהותית של סקרמנט הטבילה בתאולוגיה הקתולית חייבה את המסקנה כי מי שלא הוטבל אינו זכאי להיכנס לגן העדן. על פי תאולוגיה זו, אדם מטוהר מהחטא הקדמון של הטבע האנושי על ידי הטבילה, שבה הוא מתאחד עם ישו שהסיר מהאנושות חטא זה. לפיכך נמנע מאלו שלא הוטבלו לחוות את ה"חזון המבורך" שממנו נהנות נשמות בגן עדן. אבות הכנסייה הקתולית כדוגמת אוגוסטינוס קבעו באופן פסקני כי במקרה זה ילכו נשמות התינוקות שמתו בטרם הוטבלו לגיהנום.
הצהרות של הכנסייה הקתולית במאות ה-13 וה-15 קבעו כי נשמות של אלו שמתו כשחטאם היחיד היה החטא הקדמון (כלומר תינוקות שטרם הוטבלו) אכן יורדות לגיהנום אבל מקבלות עונשים קלים מאלה האשמים בחטא ממשי. קללת התינוקות ומידת קלות העונש שלהם הפכו חלק מהאמונה, אך המקום בשאול בו שוכנות נשמות אלה ואופי העונשים שיקבלו נותרו פתוחים. תאולוגים אחדים סוברים כי התינוקות בלימבו סובלים מידה מסוימת של עצב בשל האושר האלוהי שנגזל מהם. אחרים, כדוגמת תומאס אקווינס, סוברים כי הם נהנים מאושר טבעי בלתי מוגבל, שאינו נפגם מתחושת האובדן של האושר העל־טבעי שיכלו לחוות לו הוטבלו.
בשנים האחרונות יש מגמה לבטל את קיומו של לימבו הילדים, בין השאר משום שמונח זה מחליש את טיעוניהם של הקתולים כי ביצוע הפלה מלאכותית שקול לרצח כיוון שהעובר הוא אדם שלם. כך למשל האפיפיור יוחנן פאולוס השני באנציקליקה "Evangelium Vitae" (בשורת החיים) נגע בנושא כשכתב על ה"קורבנות" של ההפלות. הוא אמר כי הכנסייה אינה יודעת את גורלם של תינוקות שלא הוטבלו, אך הציע לקתולים לבטוח באהבתו ובחמלתו של אלוהים.
האפיפיור לשעבר בנדיקטוס ה-16 שקל כנראה לאשר את הקטכיזם של ועדה בינלאומית של תאולוגים (שהוא עמד פעם בראשה) שהתכנסה בדצמבר 2005 והכריזה שהלימבו אינו חלק מהגיהנום ואף פעם לא היה, וכי גבר או אישה חייבים לחטוא מעבר לחטא הקדמון על מנת שישכנו במחיצתו של השטן.
אדר סורי
אֶדֶר סוּרִי (שם מדעי: Acer obtusifolium, שמות נרדפים A. orientale ,A. syriacum) הוא מין בסוג עץ האדר. זהו עץ נמוך, ירוק-עד, המוכרז כצמח מוגן בישראל.
מאפיינים.
האדר הסורי גדל בבתי גידול טבעיים בלבד, בחורש ויער ים תיכוני לח, בעיקר בגליל העליון. הוא מצוי בקרבת מורדות נחלים - וגדל בעיקר במדרונות הפונים צפונה על גבי נוף של סלעי דולומיט ואבן גיר.
לאדר סורי פרי דו-כנפי, המורכב משתי כנפיות הנפרדות בהבשלה. הזרע נפוץ ברוח עת הכנפית מביאה לסיבוב יחידת ההפצה ברוח בדמות מדחף (פרופלור) ובכך להאטת מהירות הנפילה. יחידת הפצה הנותרת באוויר בדרך זו עשויה לפוץ בסיוע הרוח למרחק רב יחסית.
עלי העץ נגדיים, ושסועים לשלוש אונות.
לפי הספרות הבוטנית, צמח זה יכול לגרום לתגובה אלרגית.
המלך חוסיין
אלכס אברבוך
אלכסנדר (אלכס) ולרייביץ' אברבוך (ברוסית: Александр Валерьевич Авербух; נולד ב-1 באוקטובר 1974) הוא אתלט ישראלי שייצג לפני כן גם את מולדתו, רוסיה. סגן אלוף העולם (אדמונטון 2001), בעל מדליית ארד מאליפות העולם (סביליה 1999), פעמיים ברציפות אלוף אירופה (מינכן 2002 וגטבורג 2006) ואלוף אירופה באולם (גנט 2000) בקפיצה במוט.
אברבוך מחזיק בשיא הישראלי בקפיצה במוט (5.93 מטר).
ביוגרפיה.
אברבוך נולד באירקוצק, סיביר שברוסיה הסובייטית. החל להתאמן בקפיצה במוט בגיל 9. לפני שעלה הוא היה מורה לספורט בבית ספר. ייצג את רוסיה בשנת 1997 כשזכה במדליית הארד בקרב 10 באליפות אירופה עד גיל 23. בשנת 1999 עלה לישראל וקיבל אזרחות ישראלית. כבר באותה שנה הפך לאתלט הבכיר ביותר במדינה, כאשר זכה במדליית הארד בקפיצה במוט באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בסביליה ספרד בתוצאה של 5.80 מטר, אחרי מקסים טרסוב מרוסיה שקבע שיא אליפות חדש של 6.02 מטר ודמיטרי מרקוב מאוסטרליה (5.90 מטר), ובכך הפך לאתלט הישראלי הראשון שזכה במדליה באליפות עולם.
באליפות אירופה באולם שנערכה בגנט בלגיה בפברואר 2000 זכה אברבוך במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.70 מטר. שבעה חודשים לאחר מכן, הוא עלה לגמר באולימפיאדת סידני (2000) וסיים במקום העשירי בתוצאה של 5.50 מטר.
בתחרות שנערכה באולם בסטוקהולם שוודיה ב-15 בפברואר 2001 זכה אברבוך במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא ישראלי חדש של 5.86 מטר. חודש לאחר מכן, באליפות העולם באולם שנערכה בליסבון פורטוגל במרץ 2001 הוא סיים במקום רביעי בקפיצה במוט בתוצאה של 5.70 מטר.
סגן אלוף העולם.
בתחרות שנערכה בתל אביב ב-30 ביוני 2001 קבע אברבוך בקפיצה במוט שיא ישראלי חדש של 5.90 מטר. חודש ושבוע לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה באדמונטון קנדה באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 5.85 מטר, אחרי דמיטרי מרקוב שקבע שיא אליפות חדש של 6.05 מטר ולפני האלוף האולימפי ניק הייסונג מארצות הברית (5.85 מטר), ובכך קבע את הישג השיא של האתלטיקה הישראלית. עשרה ימים לאחר מכן, הוא קבע בתחרות בגייטשייד שיא ישראלי חדש של 5.91 מטר. שבועיים לאחר מכן, הוא זכה במדליית זהב באוניברסיאדה בתוצאה של 5.80 מטר.
אלוף אירופה.
באליפות אירופה שנערכה במינכן גרמניה בשנת 2002, 30 שנים לאחר טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, זכה אברבוך במדליית זהב היסטורית בקפיצה במוט בתוצאה של 5.85 מטר, לפני לארס בירגלינג וטים לובינגר שניהם מגרמניה (5.80 מטר).
בתחרות שנערכה במדריד ספרד ב-19 ביולי 2003 קבע אברבוך בקפיצה במוט שיא ישראלי חדש של 5.93 מטר (השיא הנוכחי).
באולימפיאדת אתונה בשנת 2004 עלה לגמר פעם נוספת וסיים במקום השמיני. באותה שנה ניצח אברבוך בשני מפגשים רצופים של "ליגת הזהב". באותה שנה הוא אף נבחר לצד ספורטאים ישראלים בולטים נוספים להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל.