לאחר שחרקי הקרקס מסיחים את דעתם של החגבים מספיק זמן כדיי להציל את המלכה, פליק פותח את הציפור; בהתחלה החגבים האמינו, אבל פ. ט. פרעוש, שחושב שזו ציפור אמיתית, שורף אותה, חושף אותה כמרמה. הופר מכה את פליק כנקמה, באומרו כי הנמלים הן צורות חיים צנועות ושפלות שחיות לשרת את החגבים. עם זאת, פליק מגיב כי הופר חושש למעשה מהמושבה, מכיוון שהוא תמיד ידע מה הם מסוגלים, ומעורר את הנמלים ואת חרקי הקרקס להילחם בחגבים. הנמלים מנסות לשגר את הופר מאי הנמלים באמצעות תותח הקרקס של פ. ט. פרעוש, אבל פתאום מתחיל לרדת גשם. בתוהו ובוהו שלאחר מכן הופר משחרר את עצמו מהתותח וחוטף את פליק. לאחר שחרקי הקרקס לא מצליחים לתפוס אותם, אטה מצילה את פליק. כאשר הופר רודף אחריהם, פליק מפתה אותו לקן הציפור שהוא, דוט, וחרקי הקרקס נתקלו בהם קודם. מתוך מחשבה שהציפור היא עוד מרמה, הופר מתלה אותה לפני שהוא מגלה בבהלה שהיא אמיתית, ונלכד ונטרף על ידי האפרוחים שלה.
לאחר שהאויבים שלהם נעלמו, פליק שיפר את ההמצאות שלו יחד עם איכות החיים של אי הנמלים, הוא ואטה הופכים לזוג, והם נותנים לאחיו הצעיר של הופר - מולט וכמה נמלים ל- פ. ט. פרעוש להיות חברים חדשים בלהקתו. אטה ודוט הופכים בהתאמה למלכה והנסיכה החדשה. הנמלים מברכות את פליק כגיבור, ונפרדות מלהקת הקרקס, שמבטיחות לחזור בעתיד.
ביקורת חברתית.
הסרט מציג את נושא הריבונות. כאשר הנמלים מיוצגים כעם נכבש ומדוכא על ידי החגבים, עליהם לשלם מיסים קשים ואף מועבדים בפרך דברים אשר גורמים לעיתים לפגיעה בהישרדותם של הנמלים. הנמלים עובדות יחדיו כדי להילחם בעם המדכא אותם ולהשיג את ריבונותם ועצמאותם כ"עם".
הדימוי של "נמלים" מתאר את האנשים הקטנים בעם ואף הדרך שבה חלק מהשליטים רואים את העם. אך הנמלים הקטנים יכולים להתאגד יחדיו והשיג את חירותם ועצמאותם כקבוצה אחת גדולה ומאוחדת.
הסרט מראה שמעמד הוא דבר יחסי, אשר לו פרספקטיבות שונות. מעמד הנמלים נמוך משל החגבים אך מעמד החגבים נמוך משל הציפורים.
הסרט מציג קבוצת עובדי קרקס, שהם סוגים שונים של חרקים, בעלי הבדלי חיצוניות, גישה, הרגלים, מנהגים ולעיתים שפה. אשר עובדים יחדיו למען מטרה אחת - ליצור אומנות ולבדר אנשים. הסרט מנסה לומר כי לאומנות יש את הכוח לשים את מעמדות, הבדלים ומלחמות בצד, ולהתרכז ביצירת דברים יחדיו.
הפקה.
פיתוח.
במהלך קיץ 1994 החלו פיקסאר בחיפוש אחר רעיונות לסרטים נוספים לאחר צאת "צעצוע של סיפור". הרעיון המקורי לסרט הגיע במהלך ארוחת צהריים משותפת של ג'ון לאסיטר, אנדרו סטנטון, ג'ו ראנף ופיט דוקטר. לאסיטר וחבריו נמשכו לרעיון של חרקים כדמויות ראשיות, חרקים כמו צעצועים היו פשוטים באותה תקופה לעיבוד להנפשה ממוחשבת, סטנטון וראנף תהו אם יוכלו לכתוב סרט שגיבוריו הם חרקים והוא יבוסס בחלקו על "הצרצר והנמלה". סטנטון וראנף החלו לדון בעניין הסרט והחלו לחשוב על רעיונות, לאסיטר אהב את הרעיון והוא הציע מספר רעיונות. הרעיון התבשל עד 1995 כשהחלו לעבוד על הסרט ברצינות.
במהלך ההקרנה המוקדמת של "צעצוע של סיפור" ביוני 1995 הובא רעיון הסרט למנכ"ל דיסני דאז מייקל אייזנר שאישר את הדבר והעביר אותו בתחילת יולי לדירקטוריון דיסני. ב-7 ביולי 1995 אישרו דיסני את הפקת הסרט.
כתיבה.
במשל "הנמלה והחגב" שעליו מבוסס הסרט החגב מבזבז את חודשי הקיץ והאביב בשירה בעוד הנמלה אוספת במהלך האביב והקיץ אוכל לחורף, כאשר מגיע החורף החגב מתחנן לאוכל מן הנמלה אך היא צוחקת עליו ומגרשת אותו; אנדרו סטנטון וג'ו ראנף החליטו כי החגב פשוט יכול לגנוב את האוכל. לאחר שסטנטון סיים את טיוטת התסריט הוא התחיל להטיל ספק באחד מוטיבי העלילה המרכזיים - כשחרקי הקרקס הגיעו למושבה לרמות את נמלים ונשארו לבסוף להילחם בהם; הוא הרגיש שחרקי הקרקס היו דמויות דוחות ושקרניות ושזה לא מציאותי אם הם יישארו להילחם וישנו את אישיותם, גם הסיבה שבגללה החרקים נשארו לא הייתה מציאותית בשביל סטנטון. סטנטון לא היו מרוצה מהתסריט כלל והוא החליט שהוא צריך שינוי גדול ובמיוחד בגישה. סטנטון החל לעבוד עם ראנף ודונלד מקרי עם שינויים בתסריט וליטש מעט את התסריט יחד עם לאסיטר.
מוזיקה.
הפסקול הופץ ב-27 באוקטובר 1998 על ידי חברת התקליטים Walt Disney Records. שיר הנושא של הפסקול, "The Time of Your Life" ("זמן החיים שלך"), נכתב, הולחן ובוצע על ידי רנדי ניומן.
קבלה.
ביקורת.
הסרט זכה לביקורות חיוביות בעיקר. באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון של 92% המבוסס על 81 חוות דעת, קונצנזוס האתר החליט כי הסרט מבדר ומלהיב. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון של 77 המבוסס על 23 ביקורות. טוד מקארתי ממגזין וראייטי שיבח את הסרט. ב-ReelViews קיבל הסרט שלושה וחצי כוכבים ושובח. רוג'ר איברט נתן לסרט שלושה וחצי כוכבים מתוך ארבעה ושיבח אותו. בעיתון לוס אנג'לס טיימס קיבל הסרט ארבעה כוכבים מתוך חמישה. בעיתון סן פרנסיסקו כרוניקל קיבל הסרט ארבעה כוכבים מתוך ארבעה והוא שובח רבות. במגזין Time שובח הסרט ונכתב כי "עלילה בוגרת ויפה; דמויות מצוינות ומסודרות; בדיחות גדושות; רגש". במגזין Entertainment Weekly שובח הסרט ונכתב עליו כי "באג לייף יכול להיות הסרט המדהים ביותר שראיתי (מבקר הקולנוע)". ב-CNN נאמר על הסרט כי "באג לייף הוא סרט מושלם לחגים. הוא מכיל מסר אופטימי גדול... משעשע עבור מבוגרים וילדים". בעיתון שיקגו טריביון קיבל הסרט שלושה וחצי כוכבים מתוך ארבעה. בשונה מן השאר קיבל הסרט ביקורת שלילית בעיתון הוושינגטון פוסט.
הכנסות.
הסרט גרף בארצות הברית $162,798,565 ו-$200,600,000 מחוץ לארצות הברית, ברחבי העולם כולו גרף הסרט $363,398,565. בסוף השבוע הראשון שלו גרף הסרט $33,258,052 ודורג ראשון בקופות, הסרט שמר על דירוגו ראשון בקופות במשך שבועיים.
ג'ובני בטיסטה ויוטי
ג'ובני בטיסטה ויוטי (איטלקית: Giovanni Battista Viotti; 12 במאי 1755 - 3 במרץ 1824), מלחין וכנר איטלקי.
ויוטי החל לנגן בכינור בגיל צעיר. היה תלמידו של גאיטאנו פוניאני. הוא התחיל קריירה מוצלחת ככנר באיטליה, ובשנת 1782 עבר לצרפת, שם המשיך ככנר ומורה לכינור. הוא היה מקובל בחוגי האצולה הגבוהה בורסאי. בין תלמידיו היה גם הכנר רודולף קרויצר, שבטהובן התרשם מביצועיו והקדיש לו את הסונטה לכינור ופסנתר מס' 9, הידועה כסונטת קרויצר.
ויוטי הקים בית אופרה והעלה בו הפקות של אופרות רבות, בעיקר של ידידו לואיג'י כרוביני.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית נאלץ ויוטי להימלט ללונדון. גם שם הצליח ככנר ומפיק אופרות. הוא ניסה כוחו גם במסחר ופתח בית מסחר ליינות שבו הפסיד את כל כספו.
בשנותיו האחרונות חזר לפריז וניהל שם את האקדמיה המלכותית למוזיקה.
ויוטי ידוע כמלחין בעיקר בשל 32 הקונצ'רטי שלו לכינור ותזמורת. מתוכם ידוע ומנוגן עד היום הקונצ'רטו מספר 22 בלה מינור (1792), שהיה אהוב מאוד על יוהנס ברהמס.
הסינפונייטה הישראלית באר שבע
הסינפונייטה הישראלית באר שבע היא תזמורת ישראלית, שמשכן הקבע שלה הוא באר שבע.
היסטוריה.
הסינפונייטה נוסדה בשנת 1973 על ידי בן-ציון כרמל ואליהו נאוי. בן-ציון כרמל היה ממונה על התרבות והחינוך בבאר שבע. הוא מינה את נסים אלשיך להיות מנצח המשנה בתזמורת קאמרית שכללה 22 נגנים. מנהלה המוזיקלי הראשון והמנצח שלה היה אבי אוסטרובסקי. מטרתה הייתה לתת מענה תעסוקתי מקצועי לעשרות המוזיקאים המצטיינים שעלו לארץ מברית המועצות (17 נגנים) והתגוררו בבאר שבע ולפתח את חיי התרבות והמוזיקה בעיר. בשנת 1977 שונה שמה ל"תזמורת באר שבע", לאחר שהצטרפו לתזמורת נגנים וכלים נוספים והמנהל המוזיקלי שלה היה מנדי רודן כ-15 שנים. בשנת 1980 שונה שמה בשנית ל"סינפונייטה הישראלית באר שבע" לאחר שנוספו אליה נגנים רבים וכלים רבים ומגוונים.
לצד הופעותיה בבאר שבע, מקיימת התזמורת סדרות קונצרטים גם בירושלים, תל אביב, כפר שמריהו, ערד, קריית גת, אופקים, אשקלון ואילת. כמו כן היא יוצאת להופעות מיוחדות בכל רחבי הארץ וברחבי העולם.
גדולי המוזיקאים בעולם הופיעו עם התזמורת, בהם המנצח ליאונרד ברנשטיין, הכנרים אייזק שטרן, פנחס צוקרמן ושלמה מינץ, הויולן יורי בשמט, החלילן ז'אן-פייר רמפל, הפסנתרנים קלוד פרנק ומנחם פרסלר, הצ'לנים פול טורטלייה, מסטיסלב רוסטרופוביץ', זמרות הסופרן שילה ארמסטרונג וריקי גיא-קירשנבאום ועוד רבים.
בשנת 1995 זכתה התזמורת בפרס הראשון של המועצה לתרבות ואמנות על ביצוע מוזיקה ישראלית ובשנת 1998 קיבלה את פרס "אמנות לעם" על הופעות בערי שדה וביישובים מרוחקים. בין השאר מקיימת הסינפונייטה סדרות קונצרטים לילדים ולנוער. התזמורת הוציאה עד כה תשעה תקליטורים, אלבומי מוזיקה ישראלית, תקליטים והקלטות לרדיו ולטלוויזיה.
בספטמבר 2015, תחת ניצוחו של יוסטוס פראנץ, קיימה הסינפונייטה מסע הופעות מתוקשר בגרמניה, לרגל 50 שנה לכינון יחסים דיפלומטיים בין גרמניה לישראל, בשיתוף תזמורת "פילהרמוניה של האומות" מהמבורג ובכך הייתה לתזמורת הראשונה בהיסטוריה של ישראל, אשר הופיעה בפני בית הנבחרים הגרמני בברלין בבניין הרייכסטאג.
בשנת 2018 שיחזרה הסינפונייטה בניצוחו של ניר קברטי את הקונצרט ההיסטורי שהתקיים בניצוחו של ליאונרד ברנשטיין באוקטובר 1948 לאחר כיבוש באר שבע.
אולם הקונצרטים של הקונסרבטוריון העירוני באר שבע היה בעבר אולם הבית של הסינפונייטה מיום היווסדה. כיום אולם הבית הנוכחי של התזמורת הוא המשכן לאמנויות הבמה באר שבע.
ראובן מס
ראובן מָס (Rubin Mass;
ו' בסיון ה'תרנ"ד, 10 ביוני 1894 – ו' בסיון ה'תשל"ט, 2 ביוני 1979) היה מוציא לאור ומייסד בית ההוצאה לאור שעל שמו, "הוצאת ראובן מס".
ביוגרפיה.