הפסלים העתיקים ביותר שמקורם באפריקה שמדרום לסהרה, הם כאמור הפסלים של שבט הנוק בניגריה. פסלים אלו עשויים מטרקוטה, קרמיקה עשויה חרס המשמשת ליצירת כלים, והם המזוהים ביותר עם תרבות הנוק, שנחשבת לאחת מהציוויליזציות העתיקות והמפותחות ביותר במערב אפריקה. התקופה בה מתוארכת תרבות הנוק היא בין 900 לפנה"ס ועד ל-200 לספירה, אך יש חוקרים שטוענים כי התרבות החלה מהמחצית של האלף השני לפנה"ס (1500 לפנה"ס לערך) ועד תחילת הספירה הנוצרית שנת 0.
פסלי הטרקוטה הם בין החפצים המזוהים ביותר עם היבשת האפריקאית, וקיימת הסברה כי תרבות הנוק הייתה לראשונה שעיבדה ברזל מבין כלל הציוויליזציות שמדרום לסהרה. פסלי הנוק החלו למעשה את העשייה בפיסול מחוץ לגבולות מצרים.
לאורך ההיסטוריה ניכר כי האפשרויות של דגמי פסלי הנוק היו כמעט ובלתי מוגבלות. פסלים שונים ייצגו חולי, מלחמה, אהבה ומוזיקה. לדוגמה, נמצא פסל של גבר ואישה כורעים זה מול זה, וזרועותיהם כרוכים סביב השני בחיבוק אוהב. דוגמה נוספת היא של אסירים הקשורים בשלשלאות באזור הצוואר והמותניים. ודוגמה אחרת היא של דמות של גבר בעל שפם דקיק ופה פעור, כאילו עוסק בשירה, ודמות של גבר שאוחז בין רגליו בתוף, כשיקוף של העולם המוזיקלי המקומי.
ואולם, על אף הגיוון הרב בדמויות הנוק, קיימים מאפיינים שחוזרים על עצמם בפסלים באזורים נרחבים לאורך השנים. הדמויות הן כמעט תמיד בעלות ראש גדול, עיני שקד ושפתיים פשוקות, ולרוב בעלות תסרוקות או כובעים מפוארים, אשר סימלו את מעמדם החברתי. תנוחה נפוצה היא של גבר יושב וצופה לאופק, כשידיו מונחות על ברכיו. תנוחה שכזו אף הייתה למושא העתקה וזיוף של חקייני פסלים רבים. עיצוב עיני השקד והשפתיים הפשוקות מהווים מאפיינים אמנותיים שחזרו על עצמם במשך אלפי שנים אחרי שתרבות הנוק הסתיימה.
בחינה מיקרוסקופית של הפסלים מראה כי החימר ככל הנראה הגיע ממקור יחיד ולא ידוע, עובדה אשר יכולה להצביע על מחוז משותף ומרוכז של תרבות הנוק. מעבר לכך, במקרים שונים נמצאו פסלי הנוק בכמויות רבות באזורים מוגדרים, דבר שמעיד על אוכלוסייה גדולה.
מעט מאוד ידוע על האופן בו נגדעה תרבות הנוק. הסבר אפשרי לסיום תקופת הנוק כוללים ממצאים מדעיים המתארים ירידה חדה בהיקף של חרסינה וטרקוטה בשכבות הקרקע מהתקופה הרלוונטית.
היסטוריונים בתחום האומנות נהגו לראות באומנות הנוק כתופעה בודדת, כשריד בודד המנותק מרצף האומנות האפריקאית. אולם, במחקר המודרני בוחנים ציוויליזציות מאוחרות יותר בדרום ניגריה אשר רכשו כישורי עיבוד מתכות, דיוקנאות נטורליסטיות ויכולות נוספות ומקובל לחשוב שמקורם מתרבות הנוק.
תרבות האיפה (ife) צמחה בדרום-מערב ניגריה, והתמחתה גם היא בתחום הפיסול. ישנם חוקרים בתחום הטוענים שתרבות האיפה הושפעה מתרבות הנוק בתחום האומנות ושאבה את סגנונה ממנה. אולם ישנם חוקרים שטוענים שאין הוכחות לכך שאנשי האיפה נחשפו לפסלי הטרקוטה של תרבות הנוק, ולכן על אף הדמיון הרב בחפצי האומנות של שתי התרבויות אין ביניהן קשר של השפעה אחד על השני. בני האיפה ידועים כאמור בפיסול באמצעות ברונזה נטורליסטית, אבן וטרקוטה, ותקופת השיא של הביטוי האומנותי של בני האיפה הייתה בין השנים 1200 ל-1400 לספירה. הפסלים שיצרו היו בדרך כלל ראשים ודמויות אנושיות אחרות, בגדלים שונים ועם חריטות שונות על גביהם, ונמצאו עליהם מגוון רחב של סימוני גוף בכלל וצילוקים באזור הפנים בפרט. חפצי אומנות נוספים שמזוהים עם בני האיפה הם חרוזי זכוכית שהתגלו האתרים מרוחקים כמו מאלי, מאוריטניה וגאנה.
אמנות גוף.
אמנות גוף היא תחום אמנות רחב מאוד ונפוץ באפריקה שמדרום לסהרה. זהו כלי לביטוי עצמי הן מבחינה אסתטית, והן מבחינה רוחנית.
ציורי גוף בקרב שבט הדנגמה (dangme) בדרום גאנה נפוצים בעיקר בקרב הנשים בשבט, והם נעשים באמצעות גירים, תערובות של ירקות ופחמים. כוהנות הדת האפריקאיות נוהגות לצייר על גופן לקראת אירועים מיוחדים, טקסים וריטואלים דתיים. כוהנות הדת מעטרות את גופן או בעיטורים מקובלים המציינים את המאפיינים של האל הספציפי אותו מייצגת הכוהנת, או שבמקרים מיוחדים מתרחש תהליך שבו נכנסת הכוהנת לטראנס, והאל הספציפי מביא לידי ביטוי דרישה לעיטורים שהוא רוצה שיעטרו את גופה של הכוהנת. תהליך הציור על הגוף עשוי להימשך שעות רבות, ולהתלוות בחוויה עוצמתית ומיוחדת.
הפיגמנט הלבן הוא הפיגמנט הנפוץ ביותר בציורי הגוף של שבט הדנגמה בדרום גאנה, ועיצובים וסימונים שונים מצביעים על האלים השונים, על דתות ועל מעמדות חברתיים (צ'יפים ומלכים סומנו בעיטורים מיוחדים וכך הובדלו מיתר האנשים).
מסורת מיוחדת של אמנות גוף ופנים נפוצה בקבוצות נשים בליבריה ובסיירה לאון, אשר מדריכות נערות בתהליך התבגרותן. תהליך זה מלווה באמצעות טקסים מסורתיים שונים, אשר במהלכם המשתתפות עוסקות בצביעת הפנים ובציורי גוף.
תחום עיסוק נוסף של נשים באפריקה, ובייחוד בניגריה, הוא סימון הגוף וצילוקים. הצילוקים נעשים על ידי נשים בתהליך הכולל מספר שלבים, מתחיל מגיל שש ומסתיים בבגרות. כל שלב בתהליך הזה מלווה בריטואלים קבועים. הצורות והסמלים של הצילוקים משקפים שלבים חשובים בתהליך ההתבגרות של הילדה. הצלקת הראשונה למשל, נעשית ליד הטבור, כדי להדגיש את הפוטנציאל שלה לפריון. צילוקים אלו נמשכים שנים כואבות וטקסים רבים, עד שנחשבים לבעלי השפעה. תהליך זה נתפס כתוסף אסתטי ומדגיש את זהות הנערה בהפיכתה לאישה בוגרת, עם כל המשמעויות הנלוות לכך בחברה.
טקסטיל.
בקרב שבט היורובה, בדרום-מערב ניגריה ובדרום מזרח בנין, האגונגון (Egungun) מתייחס לכלל הדמויות חובשות המסכות במסגרת מיצגי מסכות או טקסים אחרים. לרוב, הכוונה בשימוש במונח זה מתייחסת לטקסים שנתיים של התקשרות עם האבות הקדמונים וזימונם. במהלך טקסים אלו מבקשים המשתתפים לכבד את השושלת של אבותיהם הקדמונים ולקבל את ברכתם. תלבושות האגונגון חובות בתוכן עוצמות אשר משתחררות עם לבישתן והתחלת טקס האגונגון.
משמעות הבדים בעולמם של היורובה היא מרכזית מאוד, ומלווה אותם בכל תחומי החיים. עירום מבחינתם משקף ינקות, חוסר שפיות או חוסר אחריות חברתית. תלבושותיהם משקפות את מעמדם החברתי ורמת היוקרה המיוחסת להם – ככל שעולה רמת התכנון והפירוט של הבגד, כך מזוהה האדם כבעל מעמד חברתי גבוה יותר. תלבושות האגונגון מורכבות ממספר שכבות בד יקר, אשר משקף את העושר והסטטוס החברתי של המשפחה, כמו גם את כוחו של האב הקדמון.
השכבה הראשונה של הבגד, זו הקרובה ביותר לגוף האדם עשויה מ- "aso oke", בד מפוספס בגוונים לבן ואינדיגו (גוון כחול כהה). בד זה מדמה את המעטה איתו עוטפים את המת. בד זה, ביחד עם רשת לאזור הפנים והידיים, תפקידם לכסות את כל הגוף ובכך להבטיח את האנונימיות של לובש הבגד. מעל שכבת בד בסיסית זו, מתווספות שכבות בד נוספות, דשי בגד, כמעין כנפיים אשר מסתחררות ונפתחות עם תנועת הסיבוב של לובש התלבושת, ויוצרות "רוח של ברכה". שכבות אלו מעוטרות בטלאים, מקלעות, נצנצים וקמעות להגנה מפני אויבים.
תלבושות אלו נשמרות ומתחדשות בכל שנה לשימוש חוזר, אך קיימים מקרים בהם האב הקדמון דורש תלבושת חדשה, ומגויסים מאמצים רבים להכנתה.
חברת האגונגון מורכבת מגברים ונשים, אך הגברים הם היחידים שמורשים ללבוש את התלבושות לטקסים. הנשים יכולות להשתתף בשירה ובתפילה שמלווה את פסטיבל האגונגון.
הצבעים המזוהים עם הגברים באפריקה נהגו להיות צבעים חזקים ובולטים ואילו הצבעים המזוהים עם הנשים היו יותר עדינים. ניכר כי הגבולות הללו היטשטשו. בתרבויות אפריקאיות רבות הצבעים לבן ואדום מזוהים עם המוות.
הטקסטיל באפריקה מסמל קבוצות אתניות, ואת זהותן. בניגריה לדוגמה, כאשר יוצאים לטיול או הולכים לאירועים מחוץ לאזור מגוריהם, נהוג ללבוש את אותו סוג הבגד וצבעו, או לפחות להחזיק בקו אחיד וייחודי.
אחד מהסממנים המוכרים של התרבות והמורשת האפריקאית בתחום הטקסטיל הוא בד הקנטה שמקורו בגאנה. בד הקנטה הוא סוג של בד עשוי ממשי ומכותנה שזור ברצועות, אשר נוצר לראשונה על ידי בני שבט האקן בגאנה וממלכת אשנטי. לאורך השנים אומץ הבד על ידי אנשים מחוף השנהב ומדינות אפריקאיות אחרות. במקור בד הקנטה נחשב לתלבושת מלכותית שנלבשה על ידי המלכים אך ורק באירועים חגיגיים יוצאי דופן, אך עם הזמן הפך לנפוץ יותר ויותר וחגיגיותו נחלשה.
מקור השם קנטה (kente) מגיע מהמילה kenten שמשמעותה בשפתם של שבט האקן היא סל, ומתייחסים אליו כאל בד שארוג כמו סל.
ניתן לזהות את בד הקנטה על-פי הצורות והדוגמאות הססגוניות והמרהיבות, בצבעים בהירים, צורות גאומטריות ועיצובים נועזים. מעבר לכך, לצבעים של בד הקנטה יש משמעויות שונות:
אפריקה המרכזית והדרומית.
זמביה.
האומנות בזמביה שופעת ומגוונת, והיא ביתם של כמה מהאמנים המוכשרים והיצירתיים ביותר בעולם. הרצון של האמנים מזמביה ליצור כל כך חזק שהם ישתמשו בכל חומר יצירה, החל משקי יוטה ועד לצבע מכוניות. לפעמים אף סדינים ישנים משמשים כבסיס לאומנות שלהם וכחתיכות קנבסים.
האומנות בזמביה החלה בתקופת הקולוניאליזם ומאז היא פורחת ומשגשגת. אולם האמנים בזמביה חווים קשיים שונים, וגם היום חומרים כמו צבעי שמן, מברשות, ובדי קנבס צריכים להיות מיובאים מדרום אפריקה ומעלים את מחיר החומרים באופן משמעותי. מעבר לכך בזמביה אין מתקנים פומביים, כדוגמת ספריות בנושאי אומנות, אליהם יכולים האמנים לגשת ולהרחיב את השכלתם בתחום האומנות, ויש מעט מאוד אופציות ללמוד אומנות ברחבי המדינה.