בשנת 1870 הפקיד אותו הקיסר נפוליאון השלישי על פיקוד המשמר הקיסרי, והוא מילא חלק חשוב בסבב הלחימה במץ. אולם התנהלותו בקרב גרבלוט הייתה מוטלת בספק, לאחר שהפרוסים היו מותשים מהלחימה והנפגעים הכבדים, הצרפתים היו מוכנים לפתוח התקפת נגד, אך מפני שבורבאקי סירב להטיל את המשמר הקיסרי הצרפתי לקרב מכיוון שהוא ראה בכך תבוסה, ובשל כך הסתיים הקרב בניצחון פרוסי.
אירוע מוזר של המצור על מץ, במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, קשור בשמו של בורבאקי. אדם שכינה את עצמו רג'נייר, בסביבות 21 בספטמבר, הופיע בהאסטינגס, כדי להשיג ריאיון עם הקיסרית אז'ני, ולא הצליח להשיג זאת, אולם הוא הצליח להשיג מהנסיך הקיסרי הצעיר תמונה חתומה עם הודעה לקיסר נפוליאון. תחת אישורו של ביסמרק, הוא התייצב בפני המרשל פרנסואה אשיל בזן, ואמר לו בסמכותה של הקיסרית כי השלום עומד להיחתם ושמרשל קאנובר או הגנרל בורבאקי צריכים לנסוע להסטינגס. בורבאקי נסע מיד לאנגליה, רק כדי לגלות מהקיסרית בהאסטינגס שעבדו עליו, וברגע שהצליח להסתדר הוא חזר לצרפת.
הוא הציע את שירותיו לגמבטה וקיבל את פיקוד צבא הצפון, אך ב-10 בנובמבר הועבר לצבא הלואר. בפיקוד על צבא המזרח המאומן והלא מאובזר בחופזה, עשה בורבאקי את הניסיון להסיר את המצור על בלפור, שאחרי ניצחונו בווילרסקסל הסתיים בתבוסת הצרפתים בקרב שלושת הימים בקרב ליסאין. כוחות גרמנים אחרים תחת מנטאופל סגרו כעת על בורבאקי, ובסופו של דבר הוא נע אל גבול שווייץ עם שארית כוחותיו. כוחותיו היו במצב הנואש ביותר, בגלל חוסר מזון; ומתוך 150,000 לוחמים שהיו תחתיו בתחילת הקרב, רק 87,000 חיילים עם 12,000 סוסים ברחו לשטח שווייץ. הם חצו את הגבול המערבי של שווייץ בלס ורייר, סיינט-קרואה, וולורבה ובוואלה דה ז'וקס בתחילת פברואר 1871. הם פורקו מנשקם ועוכבו במשך שישה שבועות לפני שהוחזרו במרץ. במקום להיכנע להשפלת כניעה אפשרית, בורבאקי האציל את סמכויותיו לגנרל קלינשאן ב-26 בינואר 1871 וניסה להתאבד באותו לילה. הוא ירה באקדח במצחו שלו, אבל הכדור איכשהו "השתטח כנגד לוח ברזל יצוק" וחייו ניצלו. קלינשאן נשא את בורבאקי לשווייץ, שם התאושש דיו כדי לחזור לצרפת.
אחריתו.
ביולי 1871 הוא שוב לקח את הפיקוד על ליון ובהמשך הפך למושל צבאי. בשנת 1881, בגלל דעותיו הפוליטיות, הוא הוצב פרש מהצבא. בשנת 1885 הוא היה מועמד לסנאט, אך לא נבחר, וב-22 בספטמבר 1897 הוא מת בבאיון.
דפדוף פסים
שארל דניס בורבאקי
רמת היצ'קוק
רמת היצ'קוק (באנגלית: Hitchcock Heights) היא רמה הררית המכוסה ברובה קרח, בצידו הדרומי של מפרץ מובילויל, בחוף המזרחי של חצי האי האנטארקטי, באזור חוף באומן של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גובהה של הרמה 1,800 מטרים מעל פני הים.
הרמה ממוקמת בין קרחון מאייטלנד וקרחון אפולו.
היסטוריה.
גילוי הרמה.
הרמה צולמה מהאוויר על ידי סר הוברט וילקינס ב־20 בדצמבר 1928, ועל ידי לינקולן אלזוורת' בשנת 1935.
הרמה צולמה מהאוויר על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1947; מיפוי נוסף בוצע על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בשנת 1958.
מקור השם.
שמה של הרמה ניתן לה בשנת 1952 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים; בתחילה ניתן השם "הר היצ'קוק" להר הגבוה ביותר ברמה.
רק לאחר המיפוי של שנת 1958, ניתן שם ההר לרמה כולה.
ההר (ואחריו הרמה) נקראו על שמו של צ'ארלס ב. היצ'קוק (Charles B. Hitchcock), חבר החברה הגאוגרפית האמריקאית, אשר השתמש בתצלומי האוויר להכנת מפת האזור לראשונה.
זיכרון הגן באטן
זיכרון הגן באטן (בהולנדית: Herinnering aan de tuin van Etten) היא יצירה באמצעות צבע שמן משנת 1888 של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך. הציור נוצר לקישוט חדרו של ואן גוך בארל. כיום, היצירה מוצגת במוזיאון ארמיטאז' שבסנט פטרסבורג.
אודות היצירה.
הציור מתייחס לגן אטן הנמצא בצפון בראבנט היכן שאביו של ואן גוך, תיאודורס, שירת ככומר בבית כמורה. וינסנט בילה שם בין חג פסחא לחג המולד ב-1881. התקופה של ואן גוך באטן היא ראשיתה של הקריירה שלו כצייר. ואן גוך הצליח מאוד בציורי הרקע שלו, אך התקשה בציורי דמויות, לכן הוא נעזר בצ'ארלס ברגיו. הצייר פגש את אנטון מאופה בהאג, והלה עודד אותו להמשיך ביצירותיו. באותה תקופה ואן גוך לא התפתח כצייר, ובעקבות המפגש עם מאופה, הוא החליט להמשיך לצייר בחזרתו לאטן.
באותו קיץ, וינסנט התאהב באלמנה קי פוס-סטריקר שדחתה אותו כאשר הוא הציע לה נישואים. התקרית גרמה לו לריב עם אביו, לעזוב את בית הוריו ולקבוע את מגוריו בהאג. לאחר מכן, ואן גוך צייר בדרנתה, בנונאן ובאנטוורפן. ב-1886 הוא עבר לגור עם אחיו תיאו בפריז, וב-1888 הוא עבר לארל ששם הוא פגש את הצייר פול גוגן.
היצירה מושפעת בבירור מיצירתו של גוגן "Arlésiennes" שנוצרה באותה תקופה. בציורו של גוגן, אחת הנשים המתוארות היא מאדאם ז'ינו, בעלת קפה תחנת הרכבת היכן שואן גוך וגוגן גרו בתקופה מסוימת. הדעות חלוקות מיהן הדמויות בציורו של ואן גוך. חלק סוברים כי הנשים בציור הן אימו ואחותו של ואן גוך, אולם יש מי שסבור כי האישה הצעירה היא קי פוס. במכתב לאחותו, ואן גוך היה עמום בנוגע לזהות הנשים בציור.
בזיכרון הגן באטן ניכר שינוי מיצירותיו הקודמות של ואן גוך. יש הטוענים כי ואן גוך הושפע מסגנון הסימבוליזם, המשלב בין סגנונות שונים כמו נאו-אימפרסיוניזם וג'פוניזם, שנוצר על ידי גוגן ואמיל ברנאר. לאחר מותו של ואן גוך, גוגן טען שהוא לימד אותו על הסגנון החדש ועזר לו להתגבר על עצבותו בשל חוסר הצלחתו. לטענתו של גוגן, עזרתו סייעה לואן גוך להשלים את ציוריי החמניות המפורסמים שלו. אולם, האלסקר סבר כי טענותיו של גוגן לא מדויקות וכי ואן גוך כבר היה בשיאו כשהוא פגש לראשונה את גוגן. ואן גוך אכן הושפע מסגנונו של גוגן, וזה ניכר בזיכרון הגן באטן, אולם הוא חזר לאחר תקופה מסוימת לצייר בסגנון הריאליזם. באשר לציוריי החמניות - אלו הושלמו כחודשיים לפני פגישתו עם גוגן.
היצירה הוחזקה אצל אמיל שאופנקאר מ-1908 ואצל סרגיי שצ'וקין מ-1913. היצירה נרכשה על ידי מוזיאון האמנות המודרנית שבמוסקבה ב-1918. ב-1948, מוזיאון ארמיטאז' רכש את הציור. זיכרון הגן באטן הופיע בתצוגות בפריז ובמוסקבה.
הדיוויזיה ה-13 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-13 (בגרמנית: 13. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-24 בספטמבר 1815 כחטיבה במינסטר, וב-5 בספטמבר 1818 הפכה לדיוויזיה ה-13. בשנת 1864 היא לחמה במלחמת שלזוויג השנייה, והשתתפה בקרב דיבל ובקרב אלס. בשנת 1866 לחמה הדיוויזיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, שם הייתה חלק מצבא המיין, ולחמה נגד בעלות בריתה של אוסטריה בדרום גרמניה, כולל קרב לאנגנזאלצה, קרב טאוברבישופסהיים והמצור על המצודה הבווארית בווירצבורג. במלחמת צרפת–פרוסיה לחמה הדיוויזיה בקרב שפיכרן, קרב קולומבי, קרב גרבלוט והמצור על מץ, כחלק מהקורפוס ה-7.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-7 בפיקוד קרל פון איינם, אשר היה חלק מהארמייה השנייה בפיקוד קרל פון בילו. הדיוויזיה השתתפה במערכה על הגבולות לרבות קרב שרלרואה, ולאחר מכן השתתפה בקרב על המארן. בהמשך השתתפה הדיוויזיה במרוץ אל הים, בקרב אראס ובקרב איפר הראשון. בשנת 1915 היא לחמה בקרב נוב שאפל, קרב ארטואה השני וקרב ארטואה השלישי, ובשנת 1916 לחמה בקרב ורדן וב. בשנת 1917 השתתפה הדיוויזיה בקרב השני על האן, ובשנת 1918 היא השתתפה במתקפת האביב ובמתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה חזרו חיילי הדיוויזיה לגרמניה, וב-8 באוקטובר 1919 פורקה הדיוויזיה.
אן מקייב
אן מקייב (ברוסית ואוקראינית: Анна Ярославна, בצרפתית: Anne de Kiev; 1030 בקירוב – 1075) הייתה נסיכה מנסיכות רוס של קייב שהפכה למלכת צרפת בשנת 1051, לאחר שנשאה למלך אנרי הראשון. היא שלטה בממלכה כעוצרת בשם בנה, פיליפ הראשון, החל ממותו של בעלה אנרי בשנת 1060 ועד נישואיה השנויים במחלוקת לרוזן ראלף הרביעי מוואלואה. אן הקימה את מנזר סן וינסנט בסנליס, מקום מושבם של מלכי צרפת הראשונים.
ילדות.
אן הייתה בתו של יארוסלאב הראשון, הנסיך הגדול מקייב, ואשתו השנייה אינגגרד אולופסדוטר משוודיה. תאריך הלידה המדויק שלה אינו ידוע; ההיסטוריון פיליפ דלורמה הציע את שנת 1027 ואילו אנדריי גריגורייביץ' מצביע על 1032, ומסתמך על אזכור בכרוניקה של קייב על לידת בת ליארוסלאב באותה שנה.
מקומה המדויק של אן בסדר הולדתם של אחיה אינו ידוע, אם כי מקובל לראותה כבת הצעירה ביותר. מעט ידוע על ילדותה או השכלתה. חתימה שלה בכתב קירילי מופיעה במסמך משנת 1061, כך שניתן לדעת בוודאות שהיא למדה לפחות לכתוב את שמה, ודלורמה אף מניח כי היא זכתה להשכלה משמעותית יותר מאחר שיארוסלאב יחס חשיבות גדולה לחינוך והקים מספר בתי ספר בממלכתו. גריגורייביץ' הציע כי אן למדה צרפתית לקראת נישואיה עם המלך אנרי הראשון מצרפת.
אירוסין.
הנסיך הגדול יארוסלאב השיא כמה מבנותיו בנישואים פוליטיים למספר שליטים מערביים בניסיון לצמצם את השפעת האימפריה הביזנטית ולהתקרב למערב, ובגלל מדיניות זו הצרפתים הכירו את נסיכות רוס של קייב. המשא ומתן לנישואיה של אן עם המלך אנרי נערך בסוף שנות הארבעים של המאה האחת עשרה, לאחר מות אשתו הראשונה של אנרי, מטילדה מפריסיה, ובנם של השניים, שהיה יורש העצר. בשל איסור הכנסייה על נישואי קרובים, נדרש אנרי לחפש כלה שאינה קשורה למשפחתו ופנה לרוס.