איירין איבר (בגרמנית: Irene Eber, לבית גמינדר (Geminder); 29 בדצמבר 1929, האלה – 10 באפריל 2019, ירושלים) הייתה חוקרת של סין. היא הייתה פרופסור אמריטה בקתדרה על שם לואי פריברג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים, סינולוגית ועמיתה בכירה במכון המחקר על שם הארי ס' טרומן. היא התמחתה בתרגומים מסינית.
ביוגרפיה.
איירין איבר נולדה בשנת 1929 לידידיה ולהלנה גמינדר בעיר האלה בגרמניה. היא גורשה יחד עם משפחתה בגירוש זבונשין והגיעה לבסוף לעיר מיילץ. היא שרדה את צעדות המוות והגיעה לגטו דמביצה. עד סוף המלחמה איבר הסתתרה בלול של משפחה פולנייה. אחרי המלחמה איירין עברה לקליפורניה והשלימה דוקטורט בתחום לימודי סין. איירין איבר עלתה לישראל בשנת 1969.
בנטלי S1
בנטלי S1 (באנגלית : Bentley S1, קרוי גם : בנטלי קונטיננטל S1) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית בנטלי אשר יוצרה בין השנים 1959–1955 בבריטניה
נאוה צוקרמן
נאוה צוקרמן היא מנהלת אומנותית ובמאית ישראלית. הקימה את תיאטרון תמונע בשנת 1987.
ביוגרפיה.
נאוה צוקרמן נולדה ביד אליהו בתל אביב. אמה שפרה ילידת רוסיה הגיעה לישראל בגיל חודש וגדלה בירושלים. אביה הגיע לארץ בגיל 12 מבסרביה. סבה היה מדור ההשכלה ברוסיה והיה פעיל בקהילה היהודית בעירו בה הקים את התיאטרון והעיתון הראשונים.
בגיל 5 נשלחה נאוה צוקרמן ללמוד בלט לפי בקשתה. מאוחר יותר כאשר המשפחה העתיקה את מגוריה לתל אביב, והמצב הכלכלי הורע, הוזמנה על ידי המורה לריקוד להמשיך בלימודי הריקוד חינם. בחופש הגדול הייתה מגיעה לסטודיו, מנקה אותו ורוקדת להנאתה.
לאחר לימודיה התיכוניים, התגייסה לצה"ל, שם שרתה כקצינת ח"ן בפיקוד הגדנ"ע.
בגיל 22 נישאה למיקי צוקרמן (ממייסדי מכון פילת) ופתחה סטודיו לתנועה ומחול לילדים בגבעתיים.
למדה ספרות כללית ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב ותנועה בסמינר הקיבוצים.
לאחר גירושיה ממיקי פגשה בשנות ה-70 את אילן רוזנטל והם הפכו לזוג ושותפים ליצירה. כיום היא מתגוררת בתל אביב ולהם בת בשם מאי.
קריירה.
בהיותה סטודנטית ב"מכון לחינוך התנועה" בסמינר הקיבוצים, בהנהלתה של נעמי בהט, נשלחה נאוה צוקרמן לסדנה בפריז אצל הרקדנית והכוריאוגרפית מרתה גרהם למשך שלושה חודשים.
בשנת 1981 ייסדה את אנסמבל "תמו-נע", שם הנחתה סדנאות בתיאטרון, מחול ותנועה. כן הנחתה סדנאות בבי"ס לתיאטרון חזותי בירושלים, לימדה בבי"ס לאמנויות במצפה רמון, באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב
לימדה והנחתה גם באוניברסיטת טנסי, בבי"ס לאומנויות בבולטימור, בתיאטראות בלובלין, לודג', קרקוב, בפוזנן מדריד ובפסטיבל סדנאות בלונדון.
במשך השנים יצרה וביימה כ-20–30 הצגות שהוצגו בישראל ומחוצה לה.
בשנת 1987 ייסדה את תיאטרון תמונע שתחילה שימש להפקת הצגות תיאטרון שוליים בלבד, ובשנת 1999 הפך למרכז תרבות רב תחומי.
בנוסף יזמה פסטיבלים שנתיים למשל: בתחום המחול פסטיבל אינטימדנס, בתחום המוזיקה פסטיבל אולטראסאונד, בתחום התיאטרון פסטיבל תמונע ובתחום האמנות הרב תחומית – פסטיבל א-ז'אנר (בשיתוף עם יאיר ורדי).
בשנים 2000 עד 2005 שימשה כמנהלת האמנותית של פסטיבל "הרמת מסך" במרכז סוזן דלל
פרסים והוקרה.
בשנת 2009 זכתה בפרס על מפעל חיים של משרד התרבות ליוצרים ולמבצעים בתחום המחול.
בשנת 2019 זכתה בפרס קיפוד הזהב של תיאטרון הפרינג על מפעל חיים
ששת הגדולים
ששת הגדולים (באנגלית: Big Six) הוא הכינוי שניתן לשישה פעילים בולטים, ממארגני המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות שנערך באוגוסט 1963 כחלק ממאבקם של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח. השישה הם: מרטין לותר קינג, ג'יימס פארמר, ג'ון לואיס, א. פיליפ רנדולף, רוי וילקינס וויטני יאנג.
ג'יימס פארמר התייחס למונח "שישה הגדולים" באוטוביוגרפיה שלו ("Lay Bare the Heart" - 1985), כמקור להקמתה של המועצה למנהיגות זכויות האדם. הוא לא כלל את א' פיליפ רנדולף ברשימת "ששת הגדולים", במקום זאת כלל את דורותי הייט, נשיאת המועצה הלאומית לנשים שחורות (National Council of Negro Women) כאחת מששת הגדולים. הוא גם ציין כי העיתונות התייחסה לא פעם לקבוצה כ"ארבעת הגדולים", למעט הייט וג'ון לואיס, אותם ייחס לסקסיזם ולהטיה בגילאים, בהתאמה.
ששת הגדולים.
מרטין לותר קינג.
מרטין לותר קינג (15 בינואר 1929 – 4 באפריל 1968), יו"ר התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית (SCLC), היה כומר בפטיסטי, פעיל והמנהיג המפורסם ביותר של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח. קינג זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1964, וב-1977, תשע שנים לאחר הירצחו, קיבל את מדליית החירות הנשיאותית עבור קידומו למניעת אלימות וקידום שוויון זכויות. קינג נחשב עד היום לשוחר שלום ולקדוש מעונה על ידי רבים ברחבי העולם. לכבודו מצוין מדי שנה יום מרטין לותר קינג ואנדרטת מרטין לותר קינג נבנתה לכבודו בוושינגטון די. סי..
ג'יימס פארמר.
ג'יימס פארמר (12 בינואר 1920 – 9 ביולי 1999), בשנת 1942, הקים את הקונגרס לשוויון גזעי (CORE) ארגון פציפיזם שיועד להשגת הרמוניה גזעית ושוויון באמצעות מחאה והתנגדות בלתי אלימה. כאשר חסידיו של פארמר שאלו אותו פעם, "מתי אתה מתכוון להילחם?" תגובתו של איכר הייתה, "אנו נלחמים לאחור, אנו משתמשים בנשק החדש, התנגדות." תורתו של פארמר הייתה לקיים ישיבות המוניות במרחבים ציבוריים כאות מחאה ונסיעות חופש, ניסיונות להילחם בהפרדה גזעית במסעדות ובתחבורה. פעולות אלה אפשרו ל-CORE להשיג תמיכה ופרסום בינלאומיים, מכיוון שאנשים ברחבי המדינה קיבלו השראה להיות מתנדבים בארגון שיצדד בזכויות אזרח. לימים סיפר פארמר, כי משיכה של קהל רחב זה היא הישגו הגדול ביותר.
פארמר לא נכח במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות מכיוון שנכלא קודם לכן בגין "הפרעה לשלום" לאחר ניסיונותיו לארגן הפגנות. בהמשך, התמודד עם ביקורת על החלטתו להיות מועסק על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון, שלדברי פארמר הייתה זו הזדמנות עבור אפריקאים-אמריקאים להשפיע ישירות על המדיניות הפדרלית. בשנת 1998, זמן קצר לפני מותו, זכה במדליית החירות הנשיאותית על מאמציו למען זכויות האזרח.
ג'ון לואיס.
ג'ון לואיס (21 בפברואר 1940 – 17 ביולי 2020) הפך למנהיג בתנועה לזכויות האזרח כנשיא הוועדה למניעת אלימות בקרב סטודנטים (SNCC) וכמשתתף עם מנהיגים אחרים שנלחמו על זכויות אזרח כגון: דיאן נאש, ג'יימס באבל וברנרד לאפייט בתנועת הסטודנטים נאשוויל (1959–1962). לואיס היה אחד מ-13 רוכבי החופש. בזמן לימודיו באויברסיטה, השתתף בישיבות המוניות כאות מחאה במסעדות מופרדות בנאשוויל. מקומות ישיבה אלה העניקו השראה לאחרים ברחבי המדינה ליזום מחאות דומות על הפרדה גזעית במסעדות ותחבורה ציבורית. לואיס, בגיל 23, ייצג את SNCC בנאום שנשא ב-28 באוגוסט 1963 ובמרץ במצעד בוושינגטון, הצעיר מששת הגדולים שעשה זאת. לואיס ייצג את המחוז החמישי בג'ורג'יה, מחוז הכולל כמעט את כל אטלנטה, בבית הנבחרים של ארצות הברית משנת 1987 ועד מותו. ב-2010 קיבל את מדליית החירות הנשיאותית.
א. פיליפ רנדולף.
א. פיליפ רנדולף (15 באפריל 1889 – 16 במאי 1979), היה סוציאליסט מתנועת הפועלים. בשנת 1925 הוא ארגן את "Brotherhood of Sleeping Car Porters". היה זה המאמץ הרציני הראשון להקמת איגוד עובדים וזכויות עבור עובדי חברת פולמן, חברה שהייתה מעסיקה מרכזית של אפרו-אמריקאים.
רוי וילקינס.
רוי וילקינס (31 באוגוסט 1901 – 8 בספטמבר 1981) היה פעיל זכויות אזרח בולט כבר משנות השלושים. בשנת 1955 מונה למנהל האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים (NAACP). היה בעל מוניטין כדובר רהוט של התנועה לזכויות האזרח. הוא השתתף במצעד בוושינגטון (1963), במצעדים מסלמה למונטגומרי (1965) ובמצעד נגד הפחד (1966).
ויטני יאנג.
ויטני יאנג (31 ביולי 1921 – 11 במרץ 1971) בילה את רוב הקריירה שלו במניעת אפליה בשוק העבודה, בפרט בדרום ארצות הברית. בשנת 1961 נבחר יאנג כמנהל הליגה האורבנית הלאומית, תפקיד אותו מילא עד מותו בטרם עת בשנת 1971. כמנהל המִנהל, הוא הפך את הליגה הלאומית העירונית מארגון זכויות אזרח פסיבי לארגון שנלחם באגרסיביות למען הצדק, הוא עשה זאת על ידי הצגת מדיניות ותוכניות חינוכיות חדשות שלא הוכרו על ידי חברי הליגה הלבנים.
ג'סיקה ברודי
ג'סיקה ברודי (באנגלית: Jessica Brody) היא סופרת אמריקאית שכותבת בעיקר ספרי ילדים ונוער. בסך הכל היא פרסמה כ-20 ספרים.
לאחר שבגרה ממכללת סמית' במסצ'וסטס, ג'סיקה ברודי עברה כמה שנים במטרו גולדווין מאייר כיועצת פיננסית. בשנת 2005 היא החליטה לעזוב את מקום עבודתה ולעסוק בכתיבה בלבד ובכך לממש את חלום הלדות שלה.
היצירה הראשונה שהיא כתבה לאחר עזיבת העבודה לא פורסמה לעולם. ברודי ניסתה לעניין מספר הוצאות לאור אך ללא הצלחה. היא כתבה ספר חדש שהוצאה לאור ונמכר תוך עשרה ימים.
בשנת 2010 ג'סיקה ברודי כתב ספר חדש The Karma Club שהיה ספרה הראשון לנוער. הספר שלה My Life Undecided הודפס בשנת 2011 ותורגם לעברית כעבור שנה תחת שם "הבלוג של החיים שלי".
למספר ספרים של ג'סיקה ברודי נמכרו זכויות לצילומי סרט קולנוע, אך זכויות אלו טרם מומשו.
יחידה 5353
אליזבת קופין
אליזבת רבקה קופין (באנגלית: Elizabeth Coffin; 1850–1930) הייתה אמנית, מחנכת ופילנתרופית אמריקאית, הידועה בציוריה של ננטקט, מסצ'וסטס. היא הייתה אחת מ"הנשים החדשות" של המאה ה-19.
ראשית חייה.