ב-1606 היה הכפר לנחלתה של משפחת מינש ממינשנשטיין שביצרה את כנסיית הכפר על שם ארגובסט הקדוש עם סוללה בראשית המאה ה-15, לאחר שהמבצרים שלהם בוורטנברג הסמוכה נהרסו בחלקם ברעידת האדמה שהתרחשה בבזל ב-1356. לאחר שהמשפחה נקלעה לזמנים קשים הם מכרו את מוטנז ואת וורטנברג לעיר בזל ב-1517. בעקבות הרפורמציה הפרוטסטנטית בבזל, הפכה הכנסייה של מוטנז לפרוטסטנטית ב-1529. ב-1628 איבדו 112 אנשים, שביעית מתושבי הכפר, את חייהם במגפת דבר. רבים מתושבי הכפר, שעדיין היו נתינים של העיר בזל, היו עניים ובאמצע המאה ה-18, כאשר הזדמן להם לעזוב את מוטנז, הם היגרו ליבשת אמריקה. ב-1790 רק שארית האיכרים שנותרו במוטנז שוחררו מהשיעבוד על ידי המועצה הגדולה של העיר בזל. בעקבות המהפכה הצרפתית בוטלה חובת תשלום מעשר כספים לכנסייה. לאחר מלחמת אזרחים קצרה פוצל ב-1833 הקנטון של בזל לשניים, קנטון בזל-לנדשאפט וקנטון בזל-שטאדט. מוטנז הייתה לחלק מקנטון בזל-לנדשאפט ונותרה כפר איכרים עד לתחילת המאה ה-20, כאשר היא החלה להתפתח כעיר התעשייתית הקטנה שהיא מהווה כיום.
גאוגרפיה ודמוגרפיה.
שטחה של מוטנז הוא 16.64 קמ"ר. מתוכם 16% משמשים לחקלאות, 40.6% הם שטחים מיוערים, 41.2% הם שטחים בנויים, 2% הם שטחי נהרות ואגמים ו-0.1% הם שטחים בלתי מעובדים.
העיר שוכנת במחוז ארלסהיים, ממזרח לעיר בזל. הכפר העתיק שכן בין גבעות ריטיהרד ווורטנברג. אזור המגורים המודרני ואזור התעשייה שוכנים לאורך הריין.
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית מוטנז 17,538 תושבים. נכון לשנת 2000 רוב אוכלוסיית העיר דוברת גרמנית (87.9%), כאשר איטלקית היא השפה השנייה הנפוצה ביותר (3.9%).
נינה אמיר
נינה אמיר (נולדה ב-17 בינואר 1999) היא שייטת ישראלית המתחרה במפרשיות מדגם 470.
קריירה.
אמיר זכתה במקום השני באליפות ישראל בדגם 420 בשנת 2015, יחד עם גילי אברך. בשנת 2016 החלה להתחרות בדגם 470, יחד עם גיל כהן. הן ויתרו על השתתפות באליפות העולם שנערכה באותה שנה כדי להקדיש את הזמן לאימונים. בתחרות גביע הנסיכה סופיה שנערכה בפאלמה דה מיורקה באפריל אותה שנה, סיימו השתיים במקום התשיעי, והבטיחו את השתתפותן באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). באליפות אירופה, שנערכה אף היא בפאלמה דה מיורקה, סיימו השתיים במקום ה-18. באולימפיאדה עצמה הן סיימו במקום ה-17.
מצראתה
אורי שרגא קלרמן
הרב אורי שרגא הלוי קלרמן (י"ג בניסן ה'תרפ"ה, 7 באפריל 1925 – ה' בסיוון ה'תשנ"ג, 25 במאי 1993) היה ר"מ בישיבת כנסת חזקיהו שבכפר חסידים דברי תורתו כונסו בסדרת ספרים בשם "אור לישרים".
ביוגרפיה.
נולד בפרנקפורט דמיין לשמואל חיים קלרמן. לאחר ליל הבדולח, בהיותו כבן 13, נלקח אביו למחנה ריכוז, ושוחרר רק לאחר שהצליח להשיג אשרת כניסה להולנד והתחייב לעזוב את גרמניה בתוך שבועיים. המשפחה עלתה לארץ ישראל ובחודש שבט תרצ"ט הגיעה לרעננה. בהמלצת רבם מגרמניה שלימים היה לחמיו, הרב חיים יוסף יעקובוביץ שכבר שהה בירושלים נשלח אורי ללמוד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה. בלומז'ה התקרב לרב שמואל רוזובסקי שלמד בחברותא בתשלום עם הבחור חיים פרידלנדר, כדי להצטרף ללימוד הציע שיגיש להם את הספרים הדרושים מן הארון.
עם הקמת ישיבת פוניבז' על ידי הרב יוסף שלמה כהנמן, בשנת ה'תש"ד, עבר הרב שמואל רוזובסקי לבני ברק, ולקח עמו כמה מתלמידיו וקלרמן ביניהם. אורי קלרמן היה אחד משבעה הבחורים הראשונים של הישיבה במשכנה הזמני בבית הכנסת הליגמן. בתקופת לימודיו בבני ברק התקרב לרב אברהם ישעיהו קרליץ (ה"חזון איש"). נישא בשנת תשי"ב.
בראשית אייר ה'תשט"ו החל לכהן כר"מ בישיבת כנסת חזקיהו ברכסים. משרה שבה נשא עד לפטירתו בה' בסיוון ה'תשנ"ג, 25 במאי 1993 ונקבר בבית העלמין בכפר חסידים.
משפחתו.
נישא ללאה, בתו של הרב חיים יוסף יעקובוביץ, ששימשה מורה במשך שנים ומסרה הרצאות.
ח'אולה אבו בקר
מיתולוגיה אינואיטית
המיתולוגיה האינואיטית היא דתם המסורתית של האינואיטים. במיתולוגיה האינואיטית קווי דמיון רבים לדתות של עמים אחרים באזור הקוטב הצפוני. את המנהגים הדתיים מסורתיים של האינואיטים ניתן לסכם כצורה של שמניזם המבוססת על עקרונות אנימיסטים.
במובנים מסוימים, המיתולוגיה האינואיטית מותחת את התפיסה הנפוצה של המונח "מיתולוגיה". בניגוד למיתולוגיה היוונית, למשל, אנשים האמינו בה, ללא הפרעה, מן העבר הרחוק עד וכולל היום. בעוד המערכת הדתית הדומיננטית של האינואיטים כיום היא הנצרות, רבים מהאינואיטים עדיין מחזיקים לפחות באלמנטים של האמונות הדתיות המסורתיות שלהם.
הקוסמולוגיה האינואיטית המסורתית היא לא דת במובן התאולוגי הרגיל, והיא דומה למה שרוב האנשים חושבים  כמיתולוגיה רק שהיא נרטיב על העולם ועל המקום של האנשים שחיים בו.  במילותיה של הסופרת האינואיטית רחל אַטִּיטוּק קִיצוּאַלִיךּ: "הקוסמוס האינואיטי נשלט על ידי אף אחד. אין כאן דמויות אמא ואבא אלוהיים. אין אלי רוח ויוצרי שמש. אין עונשים נצחיים בעולם הבא, מכיוון שאין עונשים לילדים או מבוגרים כאן ועכשיו".
אַנִירְנִיט.
האינואיטים מאמינים בכך שלכל דבר יש צורה של רוח או נפש (באינוקטיטוט: אַנִירְנִיק (anirniq) כלומר נשימה; ברבים אנירניט (anirniit)), בדיוק כמו בני אדם. רוחות אלו ממשיכות להתקיים לאחר המוות — אמונה הרווחת כיום כמעט בכל החברות האנושיות. עם זאת, לאמונה בשכיחותן של רוחות - הבסיס של מבנה המיתוס האינואיטי - יש השלכות.
על פי האינואיטים נהוג לומר "הסכנה הגדולה של קיומנו נעוצה בעובדה כי התזונה שלנו מורכבת כולה מנשמות." לפי האמונה כי לכל הדברים יש נשמות כמו אלה של בני אדם, הרג חיה הוא קצת שונה מהרג אדם. לאחר שהאנירניק של חיה או אדם מת משוחרר, הוא חופשי לנקום. הרוח המתה יכולה להירגע רק אם האדם שהרג אותה יציית למנהגים, ימנע מעשיית עברות, ויבצע את הטקסים התקינים.
הקשיחות והאקראיות של החיים באזור הארקטי גרמו לכך שהאינואיטים חיו כל הזמן בפחד מכוחות בלתי נראים. עבור האינואיטים, להעליב אניניק היה להסתכן בהכחדה. תפקידו העיקרי של ה-אַנְגַכּוּק (שמאן) בחברה האינואיטית היה לייעץ לאנשים לגבי הטקסים והאיסורים שהם צריכים לציית להם כדי לפייס את הרוחות.
מאז השפעת הנצרות על האינואיטים, אניניק הפכה למילה המקובלת לנשמה במובן הנוצרי שלה. זהו שורש המילה עבור מונחים נוצריים אחרים: אַנִירְנִיסִיאָק (anirnisiaq) פירושו מלאך ואלוהים מוצג כ-אַנִירְנִיאַלוּךּ (anirnialuk), הרוח הגדולה.
טוּנְּגַאִיט.
חלק מהרוחות הן מטבען לא מחוברות לגוף פיזי. יצורים אלו נקראים טונגאיט. חלקן רוחות עזר שניתן לקרוא להן בעת הצורך. חלקם רשעים ומפלצתיים, אשר גורמים לציד כושל ושבירת כלים. הם יכולים גם לשבות בני אדם, כמסופר בסיפור אַטַנָרְיוּאַט. אנגכוק עם כוונות טובות יכול להשתמש בהם כדי לרפא מחלה, ולמצוא חיות לצוד ולהאכיל בהם את הקהילה. הוא יכול לגרש או להילחם בטונגאיט רע; עם זאת, אנגכוק עם כוונות רעות יכול גם להשתמש בטונגאיט למטרות רווח אישי, או לתקוף אנשים אחרים עם הטונגאיט שלו. מאז השפעת הנצרות על האינואיטים, טונגאיט הפכה למילה המקובלת לשד במובן הנוצרי שלו.
אַנְגַכּוּאִיט.
אנגכוק (ברבים: אנגכואיט) הוא השמאן של קהילת האינואיטים. אנגכוק נעלם במידה רבה בחברה האינואיטית הנוצרית. הוא פועל כמתווך עם (או מגן נגד) הרוחות, מרפא וכן יועץ.
דמויות.
להלן רשימה חלקית של דמויות מיתיות אינואיטיות:
קארים חאגוי
כארים האגוי
קרים האגוי
כארים חאגוי
כרים חאגוי
קרים חאגוי
מחנה מעבר פיטיביה
מחנה מעבר פיטיבייה
מדרש הבאור
אינדיאנפוליס אולימפיאנס
אינדיאנפוליס אולימפיאנס (באנגלית: Indianapolis Olympians) הייתה קבוצת כדורסל מהעיר אינדיאנפוליס אשר שיחקה בליגת ה-NBA בין השנים 1953-1949.
היסטוריה.
עד שנת 1949 שיחקה בעיר אידיאנפוליס קבוצת אינדיאנפוליס ג'טס אשר השתתפה בליגת ה-BAA, בעוד מועדון האולימפיאנס הודיע על הצטרפותו המתוכננת לליגת ה-NBL המקבילה בעונת 1949/1950. בשנת 1949, לאחר שהוכרז על איחוד ליגות ה-BAA וה-NBL לליגת ה-NBA, הוחלט על סגירת מועדון הג'טס לטובת האולימפיאנס שלמעשה החליפו אותם כקבוצת הכדורסל של אינדיאנפוליס.
בשתי העונות הראשונות לקיומה הובלה הקבוצה על ידי הסנטר אלכס גרוזה והרכז ראלף בירד, שניהם בוגרי אוניברסיטת קנטקי, שקלעו 22.5 ו-15.9 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה. בשנת 1951, לאחר שנתיים בלבד כשחקנים מקצועיים, הודו שני השחקנים כי מכרו משחקים בהם השתתפו כשחקני מכללות, והושעו לצמיתות על ידי קומישינר הליגה מוריס פודולוף. הן גרוזה והן בירד, שנבחרו בעונות ו- לחמישיות העונה של ה-NBA, לא חזרו לשחק כדורסל לאחר המקרה והותירו את האולימפיאנס עם סגר בינוני ונטול כוכבים. לאורך ארבע העונות של הקבוצה העמידה אינדיאנפוליס מאזן מצטבר של 132 ניצחונות לעומת 137 הפסדים, וניצחה סדרת פלייאוף אחת (בפלייאוף 1950) במהלך ארבעת טורנירי הפלייאוף אליהם העפילה.
ב-6 בינואר 1951 לקחה הקבוצה חלק במשחק ה-NBA הארוך אי פעם, כשניצחה את קבוצת רוצ'סטר רויאלס בתוצאה 75-73 לאחר 6 הארכות.
בסיום עונת התפרקה הקבוצה ונערך "דראפט פיזור" על שחקניה. בשנת 1967 חזרה ליגת ה-NBA לעיר אינדיאנפוליס, לאחר שסופחה ל-NBA קבוצת אינדיאנה פייסרס מליגת ה-ABA.
קלעים מובילים.
להלן חמשת הקלעים המובילים בתולדות המועדון:
טין צ'ו
טין צ'ו (בבורמזית: ထင် ကျော်; ) הוא פוליטיקאי ומלומד בורמזי, והיה נשיא מיאנמר ממרץ 2016 ועד מרץ 2018.
צ'ו הוא האזרח הראשון המשמש בתפקיד זה מאז ההפיכה ב-1962.