ב־2 באפריל אישרה לוב את המוות הראשון כתוצאה מהנגיף. זו הייתה אישה אלג'ירית בת 85.
ב-5 באפריל נפטר מחמוד ג'יבריל, בן 68, שעמד בראש מועצת המעבר הלאומית הבינלאומית בשנת 2011 לאחר שאושפז בבית החולים ב-21 במרץ.
ב־6 באפריל, כוחות בפיקודו של ח'ליפה חפתר פתחו בפיגוע רקטות גראד נגד בית החולים הכללי אל ח'דרה, אחד מבתי החולים הגדולים של טריפולי, הם פצעו שישה עובדי בריאות ופגעו באופן משמעותי בבית החולים, בו 300 חולים. זו הייתה הפעם השלישית שהכוחות של הפטר תקפו מתקנים רפואיים במהלך המצור המוגבר שלהם על טריפולי.
למחרת, אישרה קירנאיקה את המקרה הראשון שלה. עד 7 באפריל אישרה לוב 20 הדבקות בנגיף, בעיקר במערב לוב. אחרי שבוע, הטילה ממשלת ההסכמה הלאומית עוצר של 24 שעות לתקופה של 10 ימים החל מ-17 באפריל.
ב- 26 ביוני, הממשלה הנתמכת על ידי האו"ם האריכה עוצר לילי לשבועיים נוספים.
חרטומן אמריקאי
חרטומן אמריקאי (שם מדעי: Scolopax minor) הוא מין של חרטומן החי בטבע לאורך מזרח אמריקה הצפונית, מדרום-מזרח קנדה ודרומה לארצות הברית עד לפלורידה וטקסס ומערבה עד קנזס ומיזורי, אם כי נמצאו גם פרטים שעפו יותר צפונה ומערבה.
החרטומן הוא עוף מוסווה בעל כסות נוצות המחקה את העלים והזרדים של קרקעית היערות והחורשים בהם הוא חי. הוא מזכיר מאוד את החרטומן האירופי. אורכו 25 עד 30 סנטימטרים ומשקלו 140 עד 230 גרם. הנקבות מעט כבדות וגדולות יותר מהזכרים. לחרטומן מקור ארוך וישר מאוד בצבע ורוד חיוור, גוף אפור מנומר בשחור ובכתמים בהירים לאורך הגוף והעיניים שחורות.
החרטומנים הם מעופפים חלשים, ולרוב הם יושבים על קרקעית היער ומחפשים במקורם חרקים ותולעים, בעוד עיניו הגדולות מתבוננות סביב בהיקף גדול אחרי טורפים. כאשר יש סכנה הם משתופפים ומסתמכים על הסוואתם ורק כשהסכנה ממשית הם ינסו לעוף.
החרטומנים הם עופות ציד והם מותרים לציד. למרות זו מצבם הוא "ללא חשש" בטבע, אף שהוא נפגע מכריתת יערות בחלק מתחומי מחייתו.
שדה חיטה עם ברושים
שדה חיטה עם ברושים היא סדרה ובה שלוש יצירות של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך משנת 1889. כל היצירות הוצגו במרכז הפסיכיאטרי שבמנזר סן-פול דה מסול שבסן רמי דה פרובאנס, בתקופה שואן גוך אשפז את עצמו מרצון בין מאי 1889 למאי 1890. הנוף המתואר ביצירות הוא מחדרו של ואן גוך במוסד המשקיף לשדה ולהרים הסמוכים.
אודות היצירה.
ביצירות מוצג רקע של שדות חיטה זהובים שבהן ברוש מצוי הניצב בשמאל הציור הנראה כאובליסק. במרכז התמונה ניתן לראות עצי זית, ובאופק ניתן לראות גבעות והרים וכן שמים בצבע תכלת עם עננים לבנים. הגרסה הראשונה (F717) נעשתה ככל הנראה בין יוני ליולי 1889, בתקופה שלאחר השלמת "ליל כוכבים". ואן גוך כנראה צייר מחוץ למוסד הפסיכיאטרי, בעת שהותר לו לצאת החוצה. ואן גוך החשיב את היצירה כאחת מיצירות הקיץ הטובות ביותר שלו. במכתבו לאחיו, תיאו, הוא ציין כי השדה הזהוב מסמל שדה בשמש בחום רב ועבה כלשונו.
ואן גוך נאלץ להפסיק את עבודתו עקב מצבו הנפשי, ורק בסוף אוגוסט או בתחילת ספטמבר הוא חזר לצייר. הוא העתיק את היצירה המקורית לשני העתקים נוספים; האחד באותו גודל (F615) והשני בגודל קטן יותר (F743). ההעתק הראשון נעשה ללא הפסקה עם שינויים קלים לאחר מכן. תחילת ואן גוך השתמש בפחם כדי ליצור את הסקיצה של הציור ולאחר מכן הוא הוסיף צבעים; תחמוצת אבץ לעננים, כחול קובלט לשמיים, צהוב כרום לשדות חיטה, פיגמנט ירוק-כחלחל בהיר וירוק אזמרגד לשיחים ולעץ הברוש ונגיעות של צבע שני לשיחי הפרג. בגרסה הראשונית נעשתה עבודה רבה, יותר מבהעתקים. ואן גוך שלח את הגרסה הקטנה יותר של היצירה לאימו ולאחותו כמתנה.
ואן גוך שלח את שתי הגרסאות הגדולות של היצירה לתיאו בספטמבר 1890. ב-1900 אלמנתו של תיאו מכרה את הגרסה הראשונית לאמן אמיל שופנקר. היצירה עברה לאחר מכן לידיהם של אלכסנדר ברת'ייר פול קאסייאר, והיא הוצגה בפריז בשנת 1909. פרנץ פון מנדלסון רכש את היצירה ב-1910, והיא נשארה בהחזקת משפחת מנדלסון עד למכירתה לאמיל בוארל בציריך בשנת 1952. ב-1993, בנו של בוארל מכר את היצירה למוזיאון המטרופוליטן לאמנות בסכום של 57 מיליון דולר בעזרתו של הנדבן ולטר אננברג. זוהי אחת היצירות האמנות היקרות ביותר בעולם עם שווי של מעל 100 מיליון דולר (נכון לשנת 2019). הגלריה הלאומית מחזיקה בגרסה הגדולה השנייה של היצירה. הגרסה המוקטנת של היצירה מוחזקת באוסף פרטי. הגרסה המוקטנת נמכרה לראשונה בסותבי'ס ב-1970, ובארצות הברית ב-1987.
פארק גילוול
פארק גילוול הוא אתר מחנאות ומרכז פעילות לקבוצות צופים וצופות, כמו גם בתי ספר וארגוני נוער אחרים. האתר כולל גם מרכז הכשרות וכנסים, ומארח אירועים חברתיים כמו חתונות ומסיבות יום הולדת. המקום, שכולל 44 דונם, נמצא בסוארדסטונברי, יער אפינג, קרוב לצ'ינגפורד, לונדון.
בשלהי ימי הביניים האזור היה חווה, שגדלה והפכה לאחוזה עשירה שהתפרקה לקראת 1900. השטח נקנה בשנת 1919 על ידי נציב הצופים ויליאם דה בויס מקלארן והוענק לארגון הצופים של בריטניה כדי לספק מקום מחנאי לצופי לונדון, ומרכז הכשרות לצופים. מכיוון שמנהיגי צופים מכל מדינות העולם הגיעו לפארק גילוול להכשרת קורס תג היער שלהם, המקום הפך לאחד ממוקדי העניין המרכזיים של .
האתר מכיל מספר שדות קמפינג, חדרי אירוח, אתרים היסטוריים, אנדרטאות צופיות, ופעילויות רבות בחוץ. האתר יכול להכיל אירועים של עד 10,000 איש, ובאופן קבוע הוא עושה זאת באירועי צופים לאורך כל השנה.
פארק גילוול משמש גם בתור המטה של חברת Scout Adventures והוא אחד מתשעה מרכזי הפעילות של צופי בריטניה, לצד קרופורדבורן, דאון, פרני קרוטס, Great Tower, וודהאוס פארק, Yr Hafod ויולברי.
היסטוריה.
החווה המקורית בשלהי ימי הביניים.
את ההיסטוריה של פארק גילוול ניתן לייחס לשנת 1407, כאשר ג'ון קרו היה הבעלים של ג'ילדיפורדס, השטח שבסופו של דבר יהפוך לפארק גילוול. בין 1407 ל־1422 מכר קרו את האדמה לריצ'רד רולפה, והאזור נודע בשם גילרולפס, כאשר "גיל" באנגלית עתיקה היא גיא. לאחר מותו של רולפה בשנת 1422, חלקים שונים של הנכס נקראו "גילוול הגדול" ו"גילוול הקטן". שני האזורים נקראו על שם "wella" (אנגלית עתיקה), או מעיין. בית חווה קטן עומד בחוות גילוול מאז ועד היום.
בערך בתקופה זו רכש ריצ'רד אוסבורן נכס סמוך למקום. בשנת 1442 הוא בנה בית מגורים גדול בשם אוסבורן הול, שעמד במשך 300 שנה. האגדה מספרת כי בראשית המאה ה־16, המלך הנרי השמיני היה הבעלים של האדמה ובנה אכסניה לציד עבור בנו אדוארד. בסביבות שנת 1736 החל שודד הדרכים דיק טורפין להשתמש ביערות של גילוול כדי להסתיר את עצמו ולארוב למטיילים העוברים בכבישים המובילים אל לונדון.
בשנת 1754 רכש ויליאם סקרימשייר את גילוויל הגדול, גילוול הקטן ומחצית מהאחוזה של אוסבורן, כולל אולם אוסבורן. סקרימשייר הרס את אולם אוסבורן ובנה בית מגורים חדש, אותו כינה גם אולם אוסבורן. הבניין הזה נקרא כיום הבית הלבן. ניתן לתארך את בניית הבית הלבן לתקופה זו, אך לא לעידן קודם. לאונרד טרסיליאן קנה את האחוזה בשנת 1771 והרחיב את אחזקות האדמות ואת גודל המגורים.
אשתו הראשונה של טרסיליאן, מרגרט הולנד, נפטרה צעירה לאחר שילדה שלוש בנות. לאחר מכן התחתן טרסיליאן עם אליזבת פוסון. ברצונו שגילוול יעבור לבתו הבכורה, ששמה גם מרגרט, ערך טרסיליאן הסכם טרום-נישואים עם אביה של פוסון. עד למותו של טרסיליאן בשנת 1792, התחתנה מרגרט הצעירה עם ויליאם באסט צ'ינרי (1766–1834), אחיו הגדול של הצייר ג'ורג צ'ינרי.
אחוזה עשירה במאה ה־18.
הצ'ינרים היו עשירים ומשפיעים. אביו של ויליאם צ'ינרי, ששמו גם ויליאם, היה בעל אניות סחר וקרא לאחת מהן גילוול בשנת 1800. ויליאם ומרגרט צ'ינרי התגוררו בתחילה בלונדון, ואחרי שלוש שנות נישואים, אחרי שירשו את גילוול בשנת 1792, הם עברו לגילוול בשנת 1793. עד מהרה הם זעזעו את האוכלוסייה בכך ששינו את השם "היכל אוסבורן" ל"היכל גילוול". ויליאם צ'ינרי הרחיב את אחזקות האדמות של גילוול באמצעות רכישות משמעותיות במשך 15 שנה, ועם אשתו הפך אותה לאחוזה כפרית עם גנים, שבילים ופסלים. חלקים מהגן, השבילים ושינויי הדירות קיימים עד המאה ה־21. ויליאם צ'ינרי נחשף כמלבין הון קטן מהאוצר הבריטי בו עבד והודח מכל תפקידיו ב־12 במרץ 1812. מרגרט צ'ינרי נאלצה להעביר Gilwell Estate אל האוצר המלכותי ב־2 ביולי 1812.
משפחת צ'ינרי בלטה מספיק כך שבני האצולה האנגלית ביקרו אותם לעיתים קרובות בשנות ה־90 ובתחילת המאה ה־19. המלך ג'ורג 'השלישי ביקר מדי פעם, והנסיך, לימים ג'ורג' הרביעי, היה מבקר קבוע. בנו השביעי של ג'ורג' השלישי, הנסיך אדולפוס, הפך לחבר משפחה, התגורר בגילוול תקופה מסוימת ולימד את בנם הבכור ג'ורג'.
גילפין גורסט קנה את האחוזה בשנת 1815 במכירה פומבית ציבורית, ובנו מכר אותה לתומס אוסבורן בשנת 1824. כאשר גשר לונדון הוחלף ב־1826, אוסבורן קנה חתיכות של אבן המעקות, אשר מתוארכים לשנת 1209, והקים מאחורי הבית הלבן מתחם דשא לבאפלו. האחוזה שינתה בעלות פעמים רבות יותר, אולם משפחות אלו לא החזיקו בנכס והיא עמדה למכירה שוב משנת 1900. הכומר קרנשו, תושב המקום, קנה את האחוזה בשנת 1911 והיה הבעלים האחרון לפני ארגון הצופים הבריטי.
הקשר לתנועת הצופים.