מירי (אילן פלד) איבדה את כל מה שהיה לה, הכסף, הבית, החברים ועוד. היא פתחה בפרק ג' בחייה - עברה לבת ים שם התחילה לבנות הכל מחדש. שם היא עובדת בעבודות שונות. אחותה תקווה (יעל פוליאקוב) היא הסיבה לכל מה שמירי איבדה. תקווה הפילה על מירי את כל החובות, הוצאות ועורכי הדין עד שלא נשאר לה שקל ובנוסף נכנסה לכלא לחמש שנים. במהלך כל התקופה השתיים לא דיברו ולא היו בקשר. בתקופת הכלא תקווה הכירה את כל ראשי המאפיה ויצרה קשרים עם העולם התחתון. היא יוצאת מהכלא עם מסמך מפליל ששווה הרבה כסף.
דמויות.
מירי בן חיים / פסקל (אילן פלד) - איבדה את כל מה שהיה (הכסף, הבית, החברים ועוד), בעיקר בגלל תקווה אחותה. נכנסה לכלא לעשר שנים. לאחר שחרורה מהכלא עברה לבת ים ופתחה בפרק ג' בחייה. עובדת כמלצרית (במסעדה התקועה בשנות ה-70) וגם כנהגת מונית. ניתקה קשר עם תקווה אך לאחר זמן מה מחדשת את הקשר איתה וחוברת אליה כנוכלת ערמומית.
תקווה בן חיים (יעל פוליאקוב) - גרמה לכך שמירי איבדה את כל מה שהיה לאחר שהפילה על מירי את כל החובות, ההוצאות ועורכי הדין עד שלא נשאר למירי שקל. בתקופת הכלא הכירה את כל ראשי המאפיה ויצרה קשרים עם העולם התחתון. לאחר שחרורה מהכלא היא יוצאת עם מסמך מפליל ששווה הרבה כסף. מירי ניתקה קשר איתה אך לאחר זמן מה מתחדש הקשר איתה והיא חוברת אליה כנוכלת ערמומית.
בסדרה משתתפים גם: אפי בן ישראל, אורית שחף, תום פטרובר, ישי לוי, דורית בר אור, אילן ברזילי ועוד. בנוסף גם משחקים בתפקידי אורח גם שותפיהם של פלד ופוליאקוב ל"אחד העם 1" ול"אחד העם 101": במאי הסדרה ארז בן הרוש בתפקיד חבשוש, אורי גוטליב בתפקיד שמי קיסר וענת מגן שבו שחזרה לגלם במסגרת תפקיד האורח את אילנית, כמו כן פוליאקוב חזרה לדמותה של שולה נמירוביץ' נמיר באחד הפרקים.
הפקה.
ב-20 במרץ 2018 שוחרר סרטון בערוץ היוטיוב של yes. בסרטון אישרה yes על עליית סדרה חדשה בשם "הנוכלות", שתהיה המשך לעלילה של האחיות מירי ותקווה פסקל. את הסדרה יצרו וכתבו אילן פלד ויעל פוליאקוב, כאשר הם גם השחקנים הראשיים בה. לאחר שחרור הסרטון, הצילומים החלו רק בתחילת 2019. במרץ 2019 פורסם שארז בן הרוש (ששיחק באחד העם 1 ובאחד העם 101) יהיה הבמאי בסדרה, ובנוסף ישחקו בסדרה גם אפי בן ישראל, אורית שחף, תום פטרובר, ישי לוי, אילן ברזילי ועוד.
חואן סולר
חואן סולר (בספרדית: Juan Soler Valls Quiroga; נולד ב־19 בינואר 1966) הוא שחקן ארגנטינאי ודוגמן עבר.
קריירה בטלוויזיה.
1994-2000.
את הקריירה שלו החל סולר בשנת 1994 בסיטקום TV show Montaña Rusa (רכבת הרים). בשנת 1995 שיחק בטלנובלה המקסיקנית Acapulco "Acapulco" ,cuerpo y alma (אקולופו הגוף והנפש) בתפקיד הומוברטו באוטיסטה.
באותה שנה שיחק בטלנובלה Bajo un mismo rostro (תחת אותן פנים) בתפקיד מרסלו ובשנת 1996 שיחק בטלנובלה Cañaveral de pasiones (קרנבל של תשוקה) בתפקיד פאבלו מונטרו לצד דניאלה קארסט. בשנת 1997 שיחק בטלנובלהPueblo chico, infierno grande (עיירה קטנה, גיהנום גדול) בתפקיד גנארו אונצ'י. בשנת 1998 שיחק בטלנובלה Ángela (אנג'לה) לצד אנחליקה רייברה בתפקיד מריאנו באוטיסטה. בשנים 1999–2000 שיחק בטלנובלה María Emilia, querida (מריה אמיליה יקירתי) בתפקיד אלחנדרו אגווארו גונזלס.
2001-2009.
בשנת 2001 שיחק בטלנובלה Sin pecado concebido (ללא חטאים) בתפקיד אוקטביו אלנדה. בשנת 2002 שיחק בטלנובלה La otra (אחרת) בתפקיד אלוורו אינבז. בשנת 2003 שיחק בטלנובלה Bajo la misma piel (תחת אותו העור) בתפקיד אלחנדרו רואיז קלדרון. בשנת 2004 גילם דמויות שונות בתוכנית המקסיקנית La hora pico (זמן שיא). בשנים 2004–2005 שיחק בטלנובלה Apuesta por un amor (להמר על האהבה) בתפקיד גבריאל דוראן. בשנת 2006 שיחק בגרסה המקסיקנית של הסדרה Amor mio (אהובי) בתפקיד פבלו. בשנים 2006–2007 שיחק בגרסה המקסיקנית של הטלנובלה בטי המכוערת בתפקיד אלדו. בשנת 2007 הופיע בתפקיד אורח בטלנובלה ¿Y ahora qué hago? (מה עכשיו) בתפקיד חואן. בשנים 2007–2008 שיחק בטלנובלה Palabra de mujer (מילה של אישה) בתפקיד מרטין. בשנת 2008 הופיע בתפקיד אורח בטלנובלה Mujeres asesinas (נשים רוצחות) בתפקיד פרננדו קבודו. בשנת 2009 הופיע בתפקיד אורח בסדרה המקסיקנית Hermanos y detectives.
2010-2018.
בשנים 2010–2011 כיכב בטלנובלה "שקרים" בתפקיד חרונימו לצד סילביה נבארו. בשנת 2013 שיחק בטלנובלה המקסיקנית Marido en alquiler (בעל להשכרה) בתפקיד רינלדו, לצד מיגל ורוני. בשנת 2014 שיחק בטלנובלה מלכת הלבבות לצד פאולה נונייס, אאוחניו סייר, קתרין סיאקוצ'ה ולאורה פלורס בתפקיד ויקטור דה רוסס. בשנת 2017 קיבל תפקיד אורח בטלנובלה Su nombre era Dolores (שמה הוא דולורס) בתפקיד אדוארדו. בנוסף, באותה שנה שיחק בטלנובלה Nada personal (שום דבר אישי) בתפקיד ראול ריי. בשנים 2017–2018 שיחק בטלנובלה Me declaro culpable (מודה באשמה) בתפקיד פרנקו.
חיים אישיים.
סולר נולד בארגנטינה להורים ממוצא קטלוני וגליסיאני, חואן וולס וקוקי קרוגה. לסולר שלושה אחים: פאקונדו, מריה חוזה ומריה אינס.
בשנת 1991 נולדה בתו הראשונה של סולר, ולנטינה, המתגוררת בארגנטינה. בשנת 2003 התחתן סולר עם השחקנית מגדלנה "מאקי" מגילבסקי ולזוג נולדו שתי בנות: מיה, בתו השנייה, בשנת 2004; ואזול, בתו השלישית, בשנת 2007. למיה יש הפרעה מולדת בשם סיטוס אינברסוס. בחודש מרץ 2005 איבדו בני הזוג הריון שלישי, לאחר שלושה חודשים.
רבי משה קורדובירו
יצחק די-בוטון
יצחק די-בוטון (נכתב גם דה-בוטון; גם יצחק א. די בוטון) (25 במאי 1898 – 7 באוקטובר 1967) היה סופר, עיתונאי ופעיל ציבור יהודי-יווני, רופא שיניים במקצועו. היה פעיל ציוני בקסטוריה ושימש כיו"ר קרן קיימת לישראל וכחבר מועצת העיר בקסנתי שביוון. פעל להפצת השפה העברית, החינוך העברי והציונות בקרב קהילות יהודי יוון, ולשם כך ייסד וניהל ביוון מספר אגודות והוציא לאור מספר עיתונים בעברית ובלאדינו. במחצית השנייה של חייו חי ופעל בתל אביב.
קורות חיים.
נולד ב-1898 בסלוניקי שביוון, בנם של אברהם די-בוטון, ממשכילי וממנהיגי הקהילה המקומית, מצאצאיו של הרב אברהם די-בוטון, ולאה בת הרב יצחק אלחסיד, מרבני העיר.
בגיל שלוש התייתם מאביו, וכשבגר החל ללמוד בבית הספר של כל ישראל חברים. בגיל 13 ייסד בבית הספר את אגודת התלמידים "תקוות ציון", שמטרתה הייתה הפצת השפה העברית בין התלמידים באמצעות לימוד עצמאי ומאורגן. מנהל בית הספר, יוסף נחמה, שדגל בהפצת השפה הצרפתית, הורה לעכב את הענקת תעודות הגמר של התלמידים שהשתתפו בלימוד ובהפצת העברית. לאחר שדי-בוטון הודיע כי יפנה לפרסם את המקרה בעיתונות, הורה המנהל לשלול מחברי האגודה את הארוחות שניתנו להם בבית הספר, ולגרש ממנו תלמידים נוספים שיצטרפו אליה. רוב חברי האגודה פרשו ממנה, מלבד ארבעה, ודי-בוטון החליט לפרסם את המקרה בכתב עת מקומי, שממנו נפוץ הסיפור וקיבל גיבוי על ידי כלל העיתונות היהודית. לאחר הפרסום, חשש המנהל שדבר המקרה יגיע להנהלת כל ישראל חברים בפריז, ולבסוף הורה להעניק לתלמידים את תעודות הגמר.
בסיום לימודיו בבית הספר של כל ישראל חברים המשיך ללימודים בקולג' צרפתי. בהמשך החל לעסוק בפעילות ציבורית, וייסד יחד עם יוסף עוזיאל ואחרים וועד פעילים שעסק בסיוע ל-40,000 יהודים שנותרו ללא קורת גג. בתקופה זו גם הוציא לאור ספר בלאדינו שההכנסות ממכירתו הועברו לטובת עניי העיר.
בשנת 1919 גויס לצבא היווני ושימש כצנזור בשפות צרפתית, ספרדית, יוונית וטורקית. בתקופה זו החל להוציא לאור עיתון בשם "איל שאמאר", וסיים את שירותו הצבאי בהכשרת עיתונאי. עם סיום שירותו הצבאי עבר לקסטוריה, וייסד בה את אגודת "בני ציון", והרצה בשבתות בפני בני הקהילה היהודית על היהדות והציונות. כן יצא במסע הסברה לאינטלקטואלים יוונים אודות הציונות, שלדידו נועדה לטובת היהודים, ואין לה דבר נגד העם היווני. הודות לכך, לא חששו יהודים להצטרף לתנועה הציונית, ובהמשך, חניכיו בציונות מקסטוריה ייסדו את המושב צור משה בישראל.
נודע בקשריו וביחסיו הטובים עם הממשל המקומי, וכונה בפי המקומיים "קונסול פלסטינה". בהזדמנוית רבות ניצל את קשריו ומעמדו לסייע ליהודי קהילתו.
לאחר פטירת אמו בשנת 1921, עבר להתגורר בקסנתי, שם פעל לטובת החינוך העברי ולהפצת הציונות. בשנת 1922 סיים לימודי רפואת השיניים באוניברסיטת אתונה. עם סיום לימודיו החל לעסוק במקצועו כרופא שיניים בקסנתי, והמשיך גם לעסוק בפעילות ציבורית וציונית. באותה תקופה נבחר לשמש כחבר מועצת העיר בקסנתי מטעם תנועת הסוציאל-דמוקרטים. במקביל שימש גם כיושב ראש וועד בית הספר העברי בעיר.
בקסנתי ייסד וניהל גם את אגודת "בני ציון", שייסד לראשונה בקסטוריה. בתקופה זו הוציא לאור עיתון חינמי בלתי-מפלגתי בשם "הכח". את העיתון, שניהל וערך בעצמו, הדפיס תחילה בבית דפוס בסלוניקי, ובהמשך במו ידיו בקסנתי.
פעילותו עבור קרן קיימת לישראל.
בין מגוון תפקידיו, שימש כיושב ראש קרן קיימת לישראל בקסנתי. בשנת 1923 הגיע דוד אבישר לקסנתי בשליחות מטעם קרן קיימת לישראל, וקבע את משכנו במרפאתו של די-בוטון, שהודות לפעילותו הציונית בקהילה בעיר, גדלו הכנסותיה של הקרן בעיר ובקהילות תראקיה המערבית. בשנת 1925 קבע שלום פזי את משכנו במרפאתו של די-בוטון, שבמשך חודש שימשה כמרכז לפעילות הקרן בעיר. בתקופה זו נתלו במרפסת המרפאה דגל יוון ודגל התנועה הציונית, והדבר הביא את יהודי העיר להגדיל את תמיכתם ותרומתם לבניין ארץ ישראל.