אלדו בופי שחקנה של מילאן כבש 21 שערים וזכה בתואר מלך השערים. הוא עשה זאת בפעם השלישית בקריירה.
פיליפה מאינו
עונת 1942/1943 בסרייה א'
עונת 1942/1943 בסרייה א' הייתה העונה ה-43 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית. המשחקים החלו ב-4 באוקטובר 1942 והסתיימו ב-25 באפריל 1943. בגלל אירועי מלחמת העולם השנייה, זו הייתה העונה האחרונה לפני סיום הלחימה.
בליגה השתתפו 16 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
בארי וויצ'נצה היו הקבוצות שהעפילו מליגת משנה.
טורינו זכתה באליפות בפעם השנייה בתולדות המועדון.
בסיום העונה לליגת משנה ירדו בארי וליגוריה. במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו מודנה וברשה.
כדורגלנים מצטיינים.
סילביו פיולה שחקנה של לאציו כבש 22 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
בג&quot;ץ גביש נגד הכנסת
בבג"ץ 9134/12 פרופ' משה גביש ואחרים נגד הכנסת ואחרים הרכב מורחב של שבעה שופטי בג"ץ דחה, פה אחד, את עתירתם של אנשי אקדמיה בכירים להורות על בטלותו של לחוק גיל פרישה, הקובע כי "הגיל שבהגיעו אליו ניתן לחייב עובד לפרוש מעבודתו בשל גילו, הוא גיל 67 לגבר ולאישה". בג"ץ קיבל את טענת העותרים כי החוק פוגע בזכות לשוויון, הנגזרת מהזכות החוקתית לכבוד האדם, אך דחה את העתירה לאחר שקבע כי הפגיעה צולחת את תנאי פסקת ההגבלה שבסעיף 8 ל, מאחר שנעשתה לתכלית ראויה, נסמכה על שיקולים סבירים, והיא מידתית. עם זאת, פסק הדין קרא לממשלה ולכנסת לקיים דיון ציבורי ובחינה מחודשת ומעמיקה של ההסדר הקיים, המציב לא מעט קשיים עליהם עמד בית המשפט בפסק-דינו.
רקע.
בישראל, כמו במדינות רבות בעולם, נוהגת תפיסה תרבותית וחברתית לפיה יש לאפשר לאנשים לפרוש מעבודתם, תוך שמירה על רמת חיים לה היו מורגלים גם כאשר אינם מסוגלים עוד לעבוד, וזאת באמצעות קבלת תקבולים שנצברו בתקופת עבודתם (כגון פיצויי פיטורים או פנסיה חודשית) ובאמצעות קצבאות הביטוח הלאומי (כגון קצבת אזרח ותיק וקצבת נכות). תפיסה זו מוסדה בשלהי המאה ה-19, כאשר הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק קבע גיל פרישה אחיד, וקרא לכל מי שמלאו לו 65 שנה לפרוש מהעבודה ולדרוש קצבה.
עד לשנת 2004 לא היה בדין הישראלי חוק המסדיר באופן כללי את סוגיית הפרישה לגמלאות וממילא גם לא את גיל הזכאות לפרישה (המועד בו זכאי אדם לפרוש מרצון עם מלוא הפנסיה שצבר במהלך חייו) או את גיל פרישת החובה (גיל בו ניתן לחייב עובד לפרוש מעבודתו בשל גילו). גיל פרישת החובה עוגן בהסכמים קיבוציים, בתקנונים של קרנות פנסיה או בהוראות חוק שחלו על קבוצות עובדים מסוימות במשק (כגון עובדי מדינה, שופטים ואנשי צבא). בשנת 1997 מינו שר העבודה והרווחה ושר האוצר ועדה ציבורית לבחינת גיל הפרישה מעבודה, בראשות השופטת בדימוס שושנה נתניהו ("ועדת נתניהו"), עליה הוטל לבחון את סוגיית גיל הפרישה על היבטיה החברתיים והכלכליים, וכן את סוגיית האחדת גיל הפרישה לנשים ולגברים. הוועדה הגישה המלצותיה ביולי 2000, לפיהן אין להרחיק לכת כפי שקורה במדינות אחרות בהן בוטל לחלוטין גיל פרישת חובה, ויש לנקוט ב"התקדמות הדרגתית תוך בחינת ההשלכות של השינוי המוצע בגיל הפרישה" וכך הומלץ על העלאה הדרגתית של גיל הפרישה שהיה מקובל באותה עת מ-65 ל-67. במרץ 2003 אימצה הממשלה את המלצות הוועדה בהתאמות הנדרשות נוכח חלוף הזמן והשינויים במצב הכלכלי, ובינואר 2004 נחקק חוק גיל פרישה ובו נקבע גיל הזכאות לפרישה מרצון, שהועמד על 67 שנים לגבר ובכפוף להוראות מסוימות, גיל 62 לאישה, תוך מתן אפשרות לפרישה מרצון, בתנאים מסוימים, בגיל מוקדם יותר. וכמו כן נקבע גיל פרישת החובה, אשר הועמד על 67 לגבר ולאישה, באופן המאפשר למעסיק לחייב עובד לפרוש מעבודתו בשל גילו, תוך מתן האפשרות לעובד ולמעסיק להסכים ביניהם כי גיל הפרישה מהעבודה יהיה שונה מגיל פרישת החובה.
העתירה.
העותרים, פרופ' משה גביש ופרופ' מרדכי שגב, חברי הסגל האקדמי של הטכניון, טענו שהחובה לפרוש בגיל 67 אינה חוקתית ויש להורות על בטלותה. פרופ' גביש הגיע לגיל הפרישה בשנת 2014. פרופסור שגב צפוי היה הגיע לגיל הפרישה בשנת 2027. בהסכם הקיבוצי בין הטכניון לבין ארגוני העובדים נקבע שחברי הסגל האקדמי חייבים לפרוש בגיל 68, שנה מעל הקבוע בחוק. לעתירה הצטרפו פרופ' אסא כשר, מהקתדרה לאתיקה מקצועית ולפילוסופיה של הפרקטיקה, ופרופ' רות בן-ישראל, מומחית בדיני עבודה וזוכת פרס ישראל. בן ישראל הצטרפה לעתירה כחוקרת של התופעה של האפליה נגד מבוגרים בשוק העבודה.
המשיבים היו הכנסת, שר האוצר, היועץ המשפטי לממשלה (כולל המדינה) והנהלת הטכניון.
העותרים טענו שגילו של עובד לא יכול להוות אמת מידה ליכולותיו וכישוריו וכי מתן משקל לנתון זה הוא מפלה ומשפיל, המנוגד לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, התשמ"ח-1988, וכי הסדר פרישת החובה פוגע פגיעה קשה בזכותם החוקתית לשוויון ואף בחופש העיסוק, וזאת באופן העולה על הנדרש. הם טענו שניתן להמיר את מודל קביעת גיל פרישה חובה במודל של פרישה תפקודית, המבוסס על מבחני כשירות אינדיבידואלים. מודל זה פוגע פחות בזכויות העובדים המבוגרים, שכן הוא נסמך על טעם ענייני, תפקודו של העובד, ולא על קריטריון שרירותי כגיל העובד.
המשיבים לעתירה טענו שהפגיעה במבוגרים שביכולתם וברצונם להמשיך לעבוד מוצדקת נוכח היתרונות הקיימים בגיל פרישה כרונולוגי, אחיד וקבוע מראש. הם טענו שסוגיית גיל הפרישה היא סוגיה כלכלית וחברתית רבת-פנים, אשר להתערבות שיפוטית בה עשויות להיות השלכות מרחיקות-לכת על המשק הישראלי. לטענתם הסדר פרישת חובה צולח את הבחינה החוקתית. בכל הנוגע לפרשנות החוק שנקבעה בבית הדין הארצי לעבודה שקדמה לעתירה, המשיבים לא כפרו בכך שהמעסיק חייב לשקול את בקשתו של העובד להמשיך בעבודתו לאחר גיל הפרישה, אך הדגישו כי אין משמעות הדברים כי המעסיק חייב להאריך את העסקתו של העובד.
פסק הדין.
הנשיאה מרים נאור.
פסק הדין העיקרי בעתירה נכתב על ידי הנשיאה מרים נאור, אליה הצטרפו כל יתר השופטים, תוך שחלקם הוסיפו נימוקים משלהם.
נאור עמדה על כך שתקיפה ישירה של חוק בבג"ץ היא בחינה צרה בהיקפה, המחייבת איזון עדין בין עקרונות שלטון הרוב והפרדת הרשויות לבין ההגנה החוקתית על זכויות אדם ועל ערכי היסוד של המשטר בישראל, לא כל שכן כאשר מדובר בחקיקה המתווה מדיניות חברתית וכלכלית רחבת היקף כסוגיית הפרישה לגמלאות.
נאור קיבלה את טענתם של העותרים כי חוק גיל הפרישה פוגע בזכות לשוויון, הנגזרת מהזכות החוקתית של כבוד האדם, שכן מדובר בחוק שלפי לשונו ותכליתו הוא חוק גורף וכוללני המבחין לעניין פרישה מעבודה בין עובדים צעירים לבין עובדים מבוגרים. בלי כל זיקה ישירה לכישוריהם או ליכולת העבודה שלהם, והוא חל על כלל העובדים במשק מבלי להבחין בין סוגים שונים של עיסוקים.
לאחר שנקבע כי אכן יש פגיעה בזכות חוקתית, פנתה נאור לבחון האם פגיעה זו עומדת בתנאי פסקת ההגבלה, שב ל, דהיינו האם מדובר בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, האם מדובר בחוק שנועד לתכלית ראויה והאם הפגיעה אינה במידה העולה על הנדרש.
נאור קבעהשמדובר בחוק שנועד לתכלית ראויה הבא להגשים אינטרסים ציבוריים חשובים השלובים זה בזה, בהם הגנה על כבודם של עובדים ושיפור הביטחון התעסוקתי במשק עד לגיל הפרישה; מתן אפשרות למעסיק לנהל את כוח האדם במקום העבודה; שילובם וקידומם של עובדים חדשים במקומות עבודה – וקידום הגינות בין-דורית כאשר מספר מקומות העבודה מוגבל. עוד קבעה נאור כי שהפגיעה בזכות עומדת בשלושת מבחני המשנה של דרישת המידתיות: ראשית, יש קשר רציונלי בין הפגיעה שהחוק קובע לבין תכליתו, שכן הפסיקה והספרות הכלכלית והמשפטית קובעות שקביעת גיל פרישת חובה עוזרת לעובד לדעת מתי יוכל להגיע למנוחתו ועוזרת למעסיק לתכנן את כוח האדם במקום העבודה לאחר שהעובד יפרוש. שנית, המודל בו בחר המחוקק עומד במבחן האמצעי שפגיעתו פחותה. שלשית, המודל עומד במבחן המידתיות במובנו הצר. הנשיאה נאור הוסיפה כי אף שהחוק צלח את מבחן החוקתיות יש מקום להמשיך ולקיים דיון ציבורי וכי על הרשות המבצעת והרשות המחוקקת להמשיך ולדון בסוגיה מעת לעת.
כל שופטי ההרכב הצטרפו לעמדתה של הנשיאה נאור, אך חלקם מטעמים שונים.
השופטת דפנה ברק-ארז.
השופטת דפנה ברק-ארז הסכימה עם מסקנות שאר השופטים כי דין העתירה להידחות. היא הדגישה כי מבין התכליות המצדיקות את קביעתו של גיל הפרישה המחייב נודעת חשיבות מיוחדת לתכלית שעניינה ההגנה על זכויות העובדים עצמם, וכי דחיית העתירה מוצדקת בעיקר לאורה. ראשית, גיל הפרישה המחייב יוצר "אפקט של הגנה" הפרושה מעל ראשיהם של העובדים המבוגרים, במובן זה שהוא יוצר חזקה כנגד הפסקת עבודתם לפני הגיעם לגיל הפרישה, בעיקר ככל שהם מתקרבים לגיל זה. שנית, קיומו של גיל פרישה ב"אופק" מחליש במידה רבה את התמריץ של מעסיקים ליזום בדיקות כשירות כלליות לעובדים, תמריץ שהיה עשוי להתחזק באופן משמעותי בנסיבות שבהן החלטה על הפסקת עבודה הייתה מחייבת להצביע על קושי. שלישית, וחשוב לא פחות, ללא הכרה בלגיטימיות של קביעת גיל פרישה מחייב תיחלש במידה רבה הנכונות להעניק לעובדים קביעות או אף להגיע להסדרים חלקיים של ביטחון במקום העבודה. ברק-ארז הוסיפה כי יש אף בסיס לסבור שביטול ההסדר הנוכחי עשוי להשפיע גם על עובדים במקומות עבודה שבהם לא נוהגים הסדרי קביעות, בשל החשש, שעליו יש להצטער, שמעסיקים שונים "יחפשו סיבה" להפסקת עבודתם של עובדים מבוגרים יחסית.
השופט ניל הנדל.