קרנברג הדגיש את חשיבות עריכת הטיפול מעמדה נייטרלית ותמך בגישה לפיה ניתן לטפל במבני אישיות פתולוגיים באמצעות ניתוח דפוסי העברה והתנגדויות הקשורים בייצוגי עצמי ואובייקט חלקיים, פרימיטיביים ובלתי מודעים. על המטפל להתמקד באופן עקבי ביחסי ההעברה ולשקף למטופל את מאמציו לשליטה אומניפוטנטית ודוולואציה. הדגש של קרנברג נשען על התיאוריה של פרויד על נוירוזה נרקיסיסטית כלא מתאימה לאנליזה ועל הגנה נרקיסיסטית כהתנגדות עמידה לתהליך הטיפולי.
המצב האנליטי בהקשר של נרקיסיזם פתולוגי על פי קוהוט.
רעיונותיו של קוהוט, לעומת זאת, מציעים מסגרת התייחסות שונה לגמרי הקשורה במודל המתבסס על הזנה והבניה מחדש באמצעות הקשר הטיפולי. קוהוט מתייחס לאשליה הנרקיסיסטית כניסיון של המטופל להשיג את ההתפתחות התקינה שלו. לטענתו, עמדה המעודדת רגרסיה לשלבי ההתפתחות הטראומטיים דרך החוויה הטיפולית מאפשרת צמיחה מתוך הרגרסיה וכי עמדה זו יעילה גם לעבודה עם מטופלים נרקיסיסטיים. פסיכולוגית העצמי של קוהוט רואה את הטיפול על ידי קבלה מוחלטת ואמפתיה לחוויה של המטופל ובכך מבססת עמדה מכילה של המטפל. נוסף לכך, קוהוט השתמש במושגים זולת עצמי והעברה נרקיסיסטית. הוא גם הכיר בחשיבות הדרישות האינטנסיביות כלפי המטפל. קוהוט ראה טיפול מוצלח כטיפול בו המטופל מסוגל לחוות את המטפל כזולתעצמי, והאמין כי חיוני שהמטפל יוכל לקבל באופן כנה את הדרישות תואמות השלב של המטופל לשיקוף או אידיאליזציה ולא יבקר אותן. כאשר המטפל מסוגל לפרש למטופל את תביעותיו כתואמות לשלב מסוים, המטופל מסוגל בסופו של דבר ובהדרגה להתאים ולערוך אינטגרציה שלהן, ולנוע לעבר לכידות של העצמי. עמדה זו מנוגדת לעמדתו של פרויד בנוגע לחוסר יכולת לבצע אנליזה להעברה נרקיסיסטית.
התייחסותם של קוהוט וקרנברג אחד לתיאוריה של השני.
קוהוט וקרנברג התייחסו לגישות אחד של השני כלא יעילות וכלא מביאות לתוצאה הרצויה. מנקודת מבטו של קוהוט, גישתו המתודית של קרנברג מפרש את האדם הפגוע נרקיסיסטית כתוקפני וכמפיק זעם נרקיסיסטי. גישת פסיכולוגית העצמי רואה בקרנברג כמייצר הפרעה נרקיסיסטית ולא כמטפל בה. מהצד השני, קרנברג רואה את גישתו של קוהוט כמובילה לכלום. לדבריו, האשליה של קבלה אינסופית מצד המטפל "משתפת פעולה" עם הגנות המטופל. וכך, לעולם לא יוכל לשמש עבור המטופל כדמות משמעותית שיכולה לעזור לו.
הגישה ההתייחסותית האינטרגטיבית.
מיטשל מציע גישה אינטגרטיבית אשר בה שתי הגישות-של קרנברג וקוהוט מתחברות יחד. לדבריו, גישות מסורתיות יותר מדגישות את הדרכים בהן ההגנות הנרקיסיסטיות באות לידי ביטוי אך, מחמיצות את התפקיד הבריא של ההגנות ובצורך שלהם על מנת להשלים שלבי התפתחות קריטיים ביחסים עם האחר. לעומת זאת, גישתו של קוהוט מדגישה את הצמיחה שיכולה להתפתח מתוך האשליה הנרקיסיסטית, אך לא שמה לב לאפשרות שהאשליה הזו יכולה גם להפריע או להגביל את ההתמסרות של המטופל ביחסים, גם מול המטפל. מיטשל מציע גישה דיאלקטית המעודדת את האשליה הנרקיסיסטית של המטופל מצד אחד, ומהצד השני גם משקפת את ההקשר הרחב יותר של החוויה הנרקיסיסטית. כלומר, לדבריו, נרקיסיזם בריא משקף יכולת לאיזון דיאלקטי בן חיים שיש בהם אילוזיה לבין היכולת להכיר בגבולות המציאות. אדם ללא אילוזיה חיי חיים ללא חיוניות, ללא הנאה, חש חוסר טעם ליצור ולבנות, כי הוא מודע לזמניות של חייו ושל הישגיו. מנגד, לאדם בעל נרקיסיזם פתולוגי החי חיי פנטזיה אומניפוטנטיים, חסרה ההכרה בגבולות המציאות ועל כן הוא לא ערוך להתמודד עם האכזבות והמגבלות שהמציאות מזמנת לו, חש מוכה פעם אחר פעם וחווה סבל רב.
הדגם ההתפתחותי של קרנברג.
אחת התרומות העיקריות של קרנברג היא המודל ההתפתחותי שלו. מודל זה בנוי על המשימות ההתפתחותיות שיש להשלים על מנת לפתח מערכות יחסים בריאות. כאשר אדם לא מצליח לבצע משימה התפתחותית מסוימת, הדבר גורם לסיכון מוגבר לפתח פסיכופתולוגיות מסוימות. כישלון במשימה ההתפתחותית הראשונה, שהיא בירור נפשי של העצמי והאחר, מעלה סיכון להתפתחות של מגוון תוצאות פסיכוטיות. אי ביצוע המשימה השנייה (התגברות על פיצול) מביא לעלייה בסיכון לפתח הפרעת אישיות גבולית.
יתר על כן, המודל ההתפתחותי שלו כולל את השקפתו של קרנברג לגבי דחפים, בו הוא שונה מפרויד. קרנברג קיבל כמובן השראה ממלאני קליין, שהמודל שלה מושפע בעיקר מהעמדה הפרנואידית-סכיזואידית ומהעמדה הדיכאונית.
החודשים הראשונים.
קרנברג ראה את התינוק בחודשים הראשונים לחייו כמי שנאבק למיין את החוויה שלו על בסיס הערכיות הרגשית של חוויה זו. התינוק נע קדימה ואחורה בין שני מצבים רגשיים שונים. המצב הראשון נחווה כמענג ומספק; המצב השני הוא לא מהנה, כואב ומתסכל. לא משנה איזה אדם נמצא, אין הבחנה בין עצמי לאחר.
משימה התפתחותית ראשונה: בירור נפשי של העצמי והאחר.
המשימה ההתפתחותית הראשונה מגלמת את היכולת לעשות הבחנה בין מה שהוא עצמי למה שהוא אחר. כאשר משימה זו לא תתבצע, אדם לא יכול לפתח תחושה מהימנה של העצמי כנפרד ומובחן משום שאינו יכול לעשות הבחנה בין החוויה של עצמו לבין החוויה של אחרים. ההשערה היא כי כשל זה הוא המבשר העיקרי לכל המצבים הפסיכוטיים. סימפטומים סכיזופרניים (הזיות, דלוזיות, פיצול נפשי) מראים חוסר יכולת להפריד בין עולם פנימי וחיצוני, ניסיון וחוויה של אחרים, ,תודעה שלו ותודעה של האחר.
משימה התפתחותית שנייה: להתגבר על הפיצול.
המשימה ההתפתחותית השנייה היא להתגבר על הפיצול. כאשר מבוצעת המשימה ההתפתחותית הראשונה, האדם מסוגל להבדיל בין דימויים עצמיים לדימוי אובייקט; עם זאת, דימויים אלו נותרים מופרדים רגשית. דימויים עצמיים אהובים ודימויים של אובייקטים טובים מוחזקים יחד על ידי השפעות חיוביות, או השפעות ליבידינליות. דימויים מלאי שנאה של העצמי ודימויי אובייקט רעים ומתסכלים מוחזקות יחד על ידי השפעות שליליות או תוקפניות. הטוב מופרד מהרע. המשימה ההתפתחותית מתבצעת כאשר הילד מסוגל לראות אובייקטים כ"שלם", כלומר הילד יכול לראות אובייקטים כטובים ורעים כאחד. לצד ראיית חפצים "שלמים", הילד נדרש לראות את העצמי כאוהב ושונא, כטוב ורע בו זמנית. כאשר אדם נכשל בביצוע משימה התפתחותית שנייה זו, הדבר יביא לפתולוגיה גבולית, כלומר לא ניתן לראות באובייקטים או בעצמי כטובים ורעים כאחד; משהו טוב, או רע, אבל שני ההשפעות לא יכולות להיות באותו אובייקט ביחד.
שלבי התפתחות.
מודל התפתחות העצמי והאובייקט של קרנברג נשען על חמישה שלבים המתארים את צמיחתן של יחידות יחסי האובייקט המופנמים. השלבים אינם סטטיים, אלא דינמיים ומשתנים בין אחד לאחר.
שלב 1 (0 עד 1 חודש): אוטיזם תקין
שלב זה מאופיין על ידי ייצוגי אובייקט עצמי בלתי מובחנים. שלב זה שווה לתפיסת האוטיזם של מאהלר, פיין וברגמן.
שלב 2 (חודשיים עד 6–8 חודשים): סימביוזה תקינה
בתחילת שלב זה הילד אינו מסוגל לשלב ערכים רגשיים מנוגדים. ייצוגים ליבידינליים וייצוגים אגרסיביים מופרדים בקפדנות לייצוג זולת עצמי 'טוב' ולייצוג זולת עצמי 'רע'.
שלב 3 (6-8 חודשים עד 18–36 חודשים): בידול עצמי מיחסי אובייקט
בשלב זה ייצוג זולת העצמי ה'טוב' מתמיין לעצמי 'טוב' ואחר 'טוב' וזמן קצר לאחר מכן ייצוג זולת העצמי ה'רע' מתמיין לעצמי 'רע' ואחר 'רע'. כישלון של הילד להבדיל בין עצמי לאחר מביא לארגון אישיות פסיכוטי; תינוק אשר לא הצליח לבצע את המשימה ההתפתחותית הראשונה והוא תקוע בשלב II. למרות שבשלב זה התרחשה הבחנה בין עצמי לאחר, האני הטוב והרע וייצוג האחר מופרדים בקפדנות באמצעות מנגנון הפיצול על מנת להגן על הקשר האידיאלי והטוב עם האם מפני ייצוגי עצמי רעים וייצוגי האם הרעים.
שלב 4 (36+ חודשים עד התקופה האדיפלית): השילוב של ייצוגי עצמי וייצוג אובייקט
במהלך שלב זה ייצוגי העצמי והאובייקט ה'טובים' (המושקעים באופן ליבידינלי) וה 'רע' (המושקעים בצורה אגרסיבית) משולבים למערכת עצמית מוגדרת ולייצוג אובייקט כולל. האדם מסוגל להבין שהעצמי או האחר יכיל מאפיינים חיוביים ושליליים כאחד. כישלון בשלב זה מביא לארגון אישיות גבולי; ילד אשר לא הצליח לבצע את המשימה ההתפתחותית השנייה והוא תקוע בשלב III. כתוצאה מכך, האני הטוב והאובייקט עדיין חייבים להיות מוגנים על ידי פיצול של טוב ורע.
שלב 5: איחוד של סופר-אגו ואינטגרציה של האגו
בשלב זה האגו, הסופר-אגו והאיד מתאחדים במבנים תוך-נפשיים מוגדרים. על ידי השלמת כל המשימות ההתפתחותיות בהצלחה, הילד פיתח ארגון אישיות נוירוטי, שהוא מבנה האישיות החזק ביותר.
השקפתו של קרנברג על דחפים.
בניגוד לנקודת המבט של פרויד, לפי קרנברג, דחפים אינם מולדים. הדחפים הליבידינליים והתוקפניים מעוצבים, מפותחים לאורך זמן על ידי חוויות של אינטראקציות עם אחרים. ההשפעות הטובות והרעות של הילד מתגבשות ומתעצבות לדחפים ליבידינליים ואגרסיביים. אינטראקציות טובות ומהנות עם אחרים מתגבשות עם הזמן לכדי דחף הנאה (ליבידינלי). באותו אופן, אינטראקציות רעות, לא מספקות ומתסכלות עם אחרים, מתגבשות לדחף הרסני (אגרסיבי) עם הזמן.
המסע למערב
המסע למערב (בסינית מסורתית: 西遊記; פין-יין: "Xī Yóu Jì") הוא אחד מארבעת הרומנים הקלאסיים הסיניים. הספר פורסם במקור בעילום שם בשנות ה-90 של המאה ה-16 בתקופת שושלת מינג, אך מתחילת המאה ה-20 נהוג לייחסו לסופר וו צ'אנג אן. יש הטוענים שזהו הספר המוכר ביותר במזרח אסיה. הספר מוכר במערב בשם קוף (מאנגלית: monkey), מכיוון שתרגומו המפורסם של ארתור ויילי לאנלית נקרא בשם זה.