אף יהודי לא ישאר מאחור במקור זה באנגלית בשם No Jew Will Be Left Behind הוא אלבום הבכורה של הזמר יוצר החסידי אברהם פריד. האלבום יצא ב-1981 בחברת גל פז. רוב השירים הולחנו עלי ידי יוסי גרין שהמשיך לשתף פעולה עם אברהם פריד באלבומים הבאים.
האלבום ידוע גם בשמו השני "אני מאמין".
רקע.
האלבום יצא ב-1981 ובו 8 רצועות עם שירים חסידיים בעברית ואנגלית של גדולי המלחינים במוזיקה החסידית.
האלבום כולל ביצוע לניגון מודז'יץ המפורסם אני מאמין (רצועה מספר 8)
האלבום כולל שני שירים באנגלית, הראשון הוא שיר הנושא של האלבום "אף יהודי לא יוותר מאחור" בו שיתף לראשונה פריד פעולה עם יוסי גרין. השיר הלחין גרין למילים של פנינה חנלס שנכתבו בהשראת דרשה של הרבי מליובאוויטש בכך שעם בוא המשיח כל היהודים יעלו לארץ ישראל ואף אחד מהם לא יוותר מאחור. השיר הנוסף באנגלית הוא "The Return" - "החזרה" העוסק בתפילה בכותל המערבי.
החנות של מופטופ
החנות של מופטופ (באנגלית: Mopatop's Shop) היא סדרת טלוויזיה בריטית לילדים בכיכובן של בובות מבית היוצר של חברת ג'ים הנסון ששודרה ברשת CITV בשנת 1999. הסדרה שודרה בישראל בערוץ הופ! בשנת 2000 ובשידורים חוזרים בטלוויזיה החינוכית. בגרסה הישראלית הסדרה כללה 130 פרקים ובמקור 260 פרקים.
סקירה כללית.
הסדרה עוקבת אחר חבוב ענק דמוי דרקון בשם מופטופ (מדבב בעברית: דן שצברג) והעוזרת שלו, דמוית כלב-ברווז בשם פאפידאק (מדבבת בעברית: גיתית שובל). הם מנהלים ביחד את החנות של מופטופ, חנות המשמשת לממכר כל דבר העולה על הדעת. בנוסף להם ישנם גם משפחה של עכברים יחד עם מוסי העכברון הקטן (מדבב בעברית: אמיר איבגי), דובו העצלן השליח, ארני ברני המתקן, קלאודיה הציפור השכנה ועוד. בכל פרק מופיעות בובות שמקורן בסדרות אחרות של חברת ג'ים הנסון, ביניהן "מופע החיות", "הדוב בבית הכחול", "החבובות", "הפרוגלים" ועוד; הן משמשות כלקוחות בחנות וגם כאביזרים הנמצאים בה.
משכן ישראל
ויניפרד נייטס
ויניפרד נייטס (באנגלית: Winifred Knights; 1899 – 1947) הייתה ציירת בריטית. בין עבודותיה הבולטות ביותר הם "הנישואין בקאנה" שצויר עבור בית הספר הבריטי ברומא, והציור עבור מלגת רומא "המבול", שמוחזק על ידי טייט בריטניה. היא הייתה אחת מכמה אמנים בריטיים שהשתתפו בתחיית הדימויים הדתיים בשנות העשרים, תוך שמירה על אלמנטים של סגנון מודרניסטי.
ביוגרפיה.
ויניפרד נייטס נולדה ב -5 ביוני 1899 בפרבר סטרייתאם בדרום לונדון. משנת 1912 למדה בבית הספר לבנות של ג'יימס אלן בדולוויץ' שם גילתה כישרון אמנותי מוקדם. היא למדה הכשרה לאמנות פורמלית בבית הספר לאמנות סלייד בשנים 1915–1917 ושוב בשנים 1918-20, בהדרכת הנרי טונקס ופרד בראון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נייטס הייתה בטראומה לאחר שהייתה עדה לפיצוץ סילברטאון בעבודות עיבוד של חומר הנפץ בינואר 1917, מה שהוביל להפסקה בלימודיה שם. היא הסתתרה בחווה של אביה בוורסטרשייר. בתום המלחמה, כשחזרה אל בית הספר, החלה לבנות נושאים אישיים כדי לעורר את עבודתה, כולל מלחמה ושלום, עיר ומדינה והמעמד החברתי של גברים ונשים.
בשנת 1919 ציירה נייטס את "נטישת עבודות התחמושת" וזכתה בפרס הקיץ של סלייד. בשנה שלאחר מכן היא הפכה לאישה הראשונה באנגליה שזכתה במלגה היוקרתית לציור דקורטיבי שהוענק על ידי בית הספר הבריטי ברומא על ציורה עטור השבחים "המבול". בשנת 1920 התארסה לסטודנט העמית ארנולד מייסון ועברה להתגורר באיטליה כדי להשלים את מלגת לימודיה והתגוררה באנטיקולי קוראדו, כפר קטן מדרום רומא.
בשנת 1922 רכש הטייט נוף איטלקי שצוירה על ידי נייטס. היא נשארה ברומא בין השנים 1920-1925. היחסים עם מייסון הסתיימו והיא נישאה לחוקר רומא תומאס מונינגטון ב־23 באפריל 1924.
עבודתה הגדולה הראשונה ברומא, "הנישואין בקאנה", הושלמה בשנת 1923. הציור סייר ברחבי העולם. נדחה לאחסון בטייט ואחר כך לחדר מדרגות בלתי נגיש במשרד בית הספר הבריטי בלונדון. בשל גודלו הרב, אוספים בריטים כמו מוזיאון טייט ופיצוויליאם בקיימברידג' לא הציעו להוסיף את הציור לאוספי הקבע שלהם. בסופו של דבר בשנת 1958 הוענק הציור מבית הספר הבריטי ברומא לגלריה הלאומית לאמנות של ניו זילנד.
נייטס חזרה לסלייד בשנים 1926-27 והציגה בגלריה האימפריאלית בקנסינגטון והן בגלריה דובין. בתקופה 1928-33 נייט ביצעה סצנות מזבח מחייו של סנט מרטין מטורס עבור קפלת הזיכרון מילנר בקתדרלת קנטרברי. בשנת 1929 נבחרה נייטס למועדון האמנות האנגלי החדש, אך מעולם לא הציגה איתם.
בשנת 1933 קנו סטיבן קורטולד ואשתו וירג'יניה את ארמון אלת'ם. הם הזמינו את נייטס ומונינגטון, ששיתפו פעולה עם מעצב הפנים השוודי רולף אנגסטרומר והמעצב האיטלקי פיטר מלכרידה, לעבוד על קישוט חללי הפנים של הבניין.
נמייטס מתה מגידול במוח בלונדון בשנת 1947 בגיל 47.
הרטרוספקטיבה הגדולה הראשונה של ויניפרד נייטס נערכה בגלריית התמונות של דוליץ' מיוני עד ספטמבר 2016.
המבול.
כדי להתמודד על מלגת רומא, התלמידים התבקשו לצייר סצנה של המבול, בשמן או טמפרה בגודל של מטר וחצי על שני מטר, ואשר היה צריך להסתיים בפרק זמן של שמונה שבועות (החל מה -5 ביולי). עשרת השופטים כללו את ג'ורג' קלוזן, ג'ון זינגר סרג'נט, פיליפ וילסון סטיר ודייוויד יאנג קמרון. תיאור המבול של נייטס נמסר במספר גרסאות, כולל סצנה בחזית התמונה של נח ומשפחתו שהעמיסו את החיות על התיבה. עם זאת, ככל שהזמן חלף נאלצה נייטס לפשט את הציור שלה עם אנשים שנמלטו מהמים העולים, וניתן לראות את תיבת נח מרחוק מימין. אמה של נייט דיגמנה את הדמות המרכזית הנושאת תינוק ובן זוגה ארנולד מייסון דיגמן את הדמות הגברית לצידה. נייטס הציגה את עצמה כדמות שנמצאת במרכז, מימין החזית. המבול הוצג בביתן הבריטי בתערוכת פריז בשנת 1925.
נייטס הייתה ידועה בשמלתה הייחודית, גרסה מסוגננת של תלבושת איכרים איטלקית מהמאה התשע עשרה, המאופיינת בחצאית רופפת באורך הקרסול, חולצה מכופתרת רגילה, כובע שחור רחב שוליים ושרשרת אלמוגים ועגילים. [12] כמה מציורי נייטס כוללים דיוקנאות עצמיים, כולל המבול והנישואין בקאנה. את נייטס ניתן לראות בחזית ציור המבול שהיא הדמות השלישית בצד שמאל, וכן היא יושבת ליד השולחן ב"נישואין בקאנה". בשני הציורים נייטס תארה ​​את עצמה לבושה בשמלתה ייחודית.
Oxygen (שיר של וינונה אואק ורובין שולץ)
Oxygen הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית סשה סלואן בשיתוף המפיק המוזיקלי והדי ג'יי הגרמני רובין שולץ. השיר יצא לאור ב-29 במאי 2020, על ידי חברות התקליטים מנטלו מיוזיק ו-Spinnin' Records, כסינגל שלא מתוך אלבום.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של שולץ ב-28 במאי 2020, בסמוך לצאתו כסינגל.
המועדון הערבי
המועדון הערבי (בערבית: النادي العربي, נהגה: א-נאדי אל-ערבי; תעתיק מדויק: אלנאדי אלערבי) היה ארגון שפעל בפלשתינה (א"י) בתקופת השלטון הצבאי הבריטי. הארגון הוקם בירושלים בנובמבר 1918, או מעט קודם כן, כסניף של ארגון כל-סורי שהוקם באותה עת בדמשק. הארגון בירושלים הוקם בעקבות התגברות גלי ההגירה היהודים, הכיבוש הבריטי והצהרת בלפור.
המועדון בדמשק.
המועדון הערבי בדמשק הוקם בינואר 1919 בידי לאומיים צעירים מארץ ישראל וגם מסוריה, כתגובה להסכם בין פייסל לחיים ויצמן. רוב חברי המועדון היו צעירים פלסטינים, שהגיעו לדמשק במטרה לפעול לשילוב פלסטין בתור "סוריה הדרומית" במדינה הערבית שבראשות פייסל. עם מקימיו נמנו הפלסטינים אמין אל-תמימי ואחמד חלמי, והסורי פח'רי אל-בארודי, שהיה גם מפקד משטרת דמשק. המועדון בדמשק איחד צעירים מוסלמים ונוצרים ובני משפחות יריבות. הוא התפרק עם נפילתה של ממשלת פייסל ותבוסתה לצרפתים (יולי 1920).
המועדון בירושלים.
סניפי המועדון בארץ ישראל לא היו ממש כפופים למועדון בדמשק.
הנהגת המועדון הירושלמי ומרבית חבריו היו חלק ממשפחת אל-חוסייני – משפחה ותיקה ומיוחסת בירושלים. נשיא הארגון היה חאג' אמין אל-חוסייני. משפחת אל-חוסייני החזיקה בתפקידים רבים במינהל הירושלמי ולכן היו מקורבים לשלטון הבריטי. זו הייתה הסיבה שלהבדיל מארגון "המועדון הספרותי" (אל-מונתדא אל-אדבי), שהיה תחת השפעה צרפתית ופיתח עוינות לבריטים, "המועדון הערבי" נשא אופי פרו-בריטי.
הארגון עסק בפעילות חברתית ותרבותית כשהוא נושא את הסיסמה "ארצנו לנו". חבר הארגון כאמל אל-בודיירי ייסד בספטמבר 1919 את העיתון הלאומי הערבי הראשון בשם "סוריא אל-ג'נוביה" (סוריה הדרומית) – שם שמייצג את עמדתו של הארגון, שקראה להכליל את שטחי פלשתינה כחלק מ"סוריה הגדולה" תחת הנהגתו של המלך פייסל בדמשק. הארגון נשא אופי פרו-בריטי, ככל הנראה בשל העובדה שהנהגתו, בני משפחת אל-חוסייני, כיהנה בתפקידים רבים בממשל הירושלמי והייתה מקורבת לשלטון הבריטי.
אנשי הארגון מדמשק היו מגיעים מפעם לפעם לירושלים להדרכת הפעילים וכן שליחים מטעם הארגון הירושלמי פעלו בדמשק שמדי פעם תמכה כלכלית בארגון הירושלמי. הקשרים בין שני הארגונים היו הקשר הראשי בין הדוגלים בעצמאותה של סוריה הגדולה בדמשק ובפלשתינה (א"י).
ממש כמו ארגון "המועדון הספרותי", "המועדון הערבי" נשא אופי אנטי-ציוני מובהק ונאבק בעד היספחות לסוריה תחת ממשלתה הערבית.
בינואר 1920 הציג סניפו של המועדון בשכם מחזה בשם "חורבן פלסטין", המשקף את האנטי-ציונות של המועדון. במחזה זה מפתה נערה ציונית שני גברים ערבים וגונבת את כספם ואת אדמותיהם. המחזה מסתיים בהתאבדותם של שני הגברים, הצועקים: "הארץ נחרבה, היהודים גזלו מאתנו את ארצנו ואת כבודנו".