ההר, שגובהו 2,500 מטרים מעל פני הים, נקרא על שם העיירה הוזמר הסמוכה.
רוכב הרפאים.
רוכב הרפאים "Ghost Rider" הוא כינויו של צל ההר, בצוקים הדרומיים של ההר הפונים לעיירה הוזמר, הנראה כדמות הרכובה על סוס, ולצידה דמות ההולכת ברגל.
דמות זו הפכה להיות חלק מהפולקלור המקומי, ולסמל העיירה פרני. קבוצת ההוקי המקומית נקראת "רוכבי הרפאים של פרני" (Fernie Ghostriders).
על פי המסורת המקומית, בעת שהוקמה העיר פרני על ידי ויליאם פרני (William Fernie) הוא פגש שבט אינדיאנים מקומי, וראה שאחת מבנותיו של הצ'יף לובשת שרשרת העשויה פחם. פרני ביקש מהצ'יף להראות לו את מקור הפחם בתמורה לך שישא לאישה את ביתו. לאחר שנודע לו מקור הפחם פרני הפר את ההסכם, והצ'יף קילל את העיירה שפרני הקים שהיא תישרף ותחרב - כתזכורת לקללה זו רואים את הבת רוכבת על סוס כצל על ההר, ואת אביה הולך לצידה. העיירה פרני נשרפה פעמיים - בשנת 1904 ובשנת 1908 וכן נהרסה על ידי שיטפון שנגרם עת שנהר אלק עלה על גדותיו בשנת 1916.
בעקבות זאת, ועל מנת להסיר את הקללה, ב-15 באוגוסט 1964 נפגש ראש העיר של העיירה עם הצ'יף אמברוז גראוול (המכונה "צ'יף הנשר האדום") משבט הקוטנאי, ונערך טקס הסרת קללה.
הר הוסמר
הר הוזמר
הר הוזמר (איווה)
הר הוזמר (באנגלית: Mount Hosmer) הוא הר שגובהו 317 מטרים מעל פני הים, בסמוך לעיירה לאנסינג שבמדינת איווה שבארצות הברית. ההר ממוקם בסמוך לנהר המיסיסיפי העליון, על הגבול בין איווה לבין מדינת ויסקונסין.
סביבות ההר הן חלק משמורת טבע - פארק הר הוזמר.
מקור השם.
ההר נקרא על שם הפסלת הרייט הוזמר, שזכתה במירוץ לפסגת ההר בשנות ה-50 של המאה ה-19.
סאלח, פה זה ארץ ישראל
סאלח, פה זה ארץ ישראל הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2017 העוסק בקליטת העולים מיהדות ארצות האסלאם בישראל בשנות ה-50. יוצרי הסרט הם דוד דרעי (שהוריו עלו ממרוקו ויושבו בירוחם), דורון גלעזר ורותי יובל.
הסרט הוקרן לראשונה ב-15 במאי 2017 במסגרת פסטיבל הסרטים דוקאביב, בו התמודד בתחרות הישראלית, וזכה בפרס הבימוי (שהוענק לדוד דרעי) ובפרס התחקיר (שהוענק לטליה אלוני ולרנן יזרסקי). ב-19 בספטמבר 2017 הסרט היה מועמד בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2017.
בפברואר 2018 הסרט עובד לסדרה תיעודית בת ארבעה פרקים ושודרה בערוץ רשת 13, הסדרה כללה גילויים נוספים וחדשים על אלו שהופיעו בסרט.
תקציר העלילה.
הסרט עוסק בסיפור קליטתם של יוצאי ארצות האסלאם, ויישובם בעיירות פיתוח, שתוארה במחקרים אקדמיים. טענת יוצרי הסרט היא שעולים שהגיעו בשנים 1954–1956 נשלחו ליישב את הפריפריה בדרכי רמייה כשננקטה נגדם אפליה, בייחוד בהשוואה לקליטת יוצאי פולין בעליית גומולקה שנתיים אחר כך. בסרט נטען שמובאים לראשונה פרוטוקולים של הסוכנות העוסקים בקליטת העולים. את הקריינות לפרוטוקולים המובאים ביצע ירון לונדון.
הסרט דן גם בבעיות התעסוקה, הכלכלה והדיור ובהסללה בחינוך בעיירות הפיתוח, ומובאים בו ראיונות עם עולי שנות ה-50, ומרואיינים שעסקו בקליטת העולים. בחלק מן הסדרה מובאות תגובות של עולי שנות ה-50 הצופים בסדרה, שקובצו באולם על מנת לצפות בה.
המשתתפים בסדרה.
במאי הסדרה, דוד דרעי, מופיע לכל אורך הסרט ופרקי הסדרה, כמראיין, וגם כדמות מרכזית המספרת את סיפורה האישי. קריין הפרוטוקולים החסויים הוא ירון לונדון. לצידם מופיעים בסרט ובסדרה גם שורה של מומחים, המחזקים ומרחיבים בעדויותיהם המצולמות את טענות הבסיס שלה. ביניהם פרופ' סמי שלום שטרית, פרופ' ארז צפדיה, חתן פרס ישראל פרופ' אלישע אפרת, חתן פרס ישראל ושר החוץ לשעבר דוד לוי, חבר הכנסת ושר הביטחון לשעבר עמיר פרץ, בני משפחת דרעי המורחבת, ד"ר אבי פיקאר ועוד.
ביקורת.
הסרט והסדרה הניבו מיד עם שידורם תגובות רבות, שנעו מעשרות ביקורות נלהבות ("חומר נפץ חברתי ופוליטי" - סמדר שילוני, ynet. "צפיית חובה" - גילי איצקוביץ' - הארץ, "סרט חזק ומאוד חשוב" - קובי מידן, "קשה לצפות בסרט מבלי להתכווץ. הבטן מתהפכת" נירית אנדרמן, הארץ), ודיוני רשת רחבים, ועד ביקורות חריפות על אמיתותן ההיסטורית של הטענות. בין היתר, ההיסטוריון ד"ר אבי פיקאר, שמופיע בסרט, האשים את יוצריו בהטייה ועריכה מגמתית, תוך התעלמות והעלמה של עובדות.
כמו כן, נטען כי מרבית החומר שהוצג בסרט כגילוי ראשוני כבר התפרסם בעבר במאמרים אקדמיים, וכי מסמכים שהוצגו בסרט כחסויים היו גלויים ופתוחים לציבור. טענת נגד לטענה זו גורסת כי החשיפה המצומצמת של חלק מהעובדות שמופיעות בסדרה במאמרים אקדמיים, שתפוצתם והשפעתם הציבורית זניחה, לא עוררה הד ציבורי.
בסרט מצוטט לובה אליאב כמי שהורה על הורדה אלימה ואכזרית של עולים חדשים ממשאיות באמצעות לחיצה על כפתור ש"שופך" אותם לאדמה. יש הטוענים כי ציטוט זה הוצא מהקשרו מתוך דבריו בריאיון מוקלט, ובכך ציירו את אליאב באור הפוך ממה שעשה כל חייו למען העולים בכלל ועולי מרוקו בפרט. דורון גלעזר, אחד מיוצרי הסדרה, אף הודה: "אני מודה שטעינו, ושנגרם לו עוול". במאי הסדרה דוד דרעי ושאר יוצריה עומדים מאחורי הציטוט הזה.
בקורת נוספת מתייחסת לכך שהסדרה יוצרת את הרושם כי פרופסור אלישע אפרת היה "איש שטח", שעסק ביישוב העולים בעיירות הפיתוח בעוד שבתקופה בה הוקמו כמעט כל עיירות הפיתוח (שנות ה–50 של המאה הקודמת), אפרת היה סטודנט בשנות ה–20 לחייו, ועסק בהדרכת נוער ובהוראת עברית. במאי הסדרה דוד דרעי אישר בתגובה שפרסם כי אפרת הצטרף לאגף התכנון של משרד הפנים רק ב-1960, אך טען כי אין הדבר רלוונטי לעיקר הטענות העולות בסרט, כי גם לאחר מכן יושבו עולים בעיירות הפיתוח, וכי לפרופ' אלישע אפרת היה חלק פעיל בכך, כפי שתיאר בעדותו המצולמת המופיעה בסדרה.
אשת הברזל (סדרה)
אשת הברזל (סדרת טלוויזיה)
בן לוקח בת (סדרה)
ג'ימי ניוטרון (סדרה)
גאווה ודעה קדומה (סדרה)
הפנטגון (סדרה)
הירושה (סדרה)
ואן הלסינג (סדרה)
מדיום (סדרה)
מבוקש (סדרה)
תהילה (סדרה)
קוראי מגלה
הגביע האיטלקי בכדורגל
עדנה אפק
עדנה אפק (נולדה ב־1943) היא משוררת, סופרת, בלשנית, אומנית וציירת, אשת חינוך, מקימה ומייסדת כתבי עת מקוונים לשירה וספרות, מרצה וחוקרת בתחומי השפה, הספרות והתרבות העברית.
ביוגרפיה.
עדנה אפק נולדה בחיפה. היא בתם של בלהה הומינר ודויד אדירי (שינקרבסקי), מעצירי השבת השחורה. אפק היא נינתו של הרב שמואל הומינר. היא בת דודתה של הסופרת והמשוררת דליה רביקוביץ, איתה הייתה ביחסי ידידות קרובה. בין השאר, ליקטה וערכה ספר משיריה.
פרופ' אפק התמחתה בהובלת שינוי במערכת החינוך, שיווק מוסדות חינוך וחברה, פיתוח מודלים חינוכיים חדשניים והוראת חשיבה יצירתית וחדשנית חינוכית. בין השאר כתבה וערכה תוכניות לימודים בתחומי דעת שונים בעבור משרדי ממשלה וגופים ציוניים, הקימה בתי ספר ושימשה יועצת למשרד החינוך והעבודה בתחום החינוך הלשוני ושימור מורשת בחברה טכנולוגית. יזמה והטמיעה את תוכנית "הקשר הרב-דורי: שימור מורשת בסביבה טכנולוגית". התוכנית, שזכתה לפרס פורד-ישראל, פועלת עד היום בבתי ספר רבים ברחבי הארץ. פיתחה תוכניות לימודים להוראת השפה העברית והספרות העברית בעבור מוסדות אקדמיים בארצות הברית ובבתי ספר במקסיקו, דרום אפריקה ואנגליה. תכננה ויישמה מערכות חינוכיות וחברתיות חדשניות, עיצובים ובניית סביבות למידה וירטואליות, ויצירת שותפות בית־ספרית וקהילתית. כמו כן פיתחה ובנתה את "המכללה הווירטואלית לאזרחים ותיקים" במרשתת, בעבור המחלקה למכללות במשרד החינוך.
בשנת 2018 ייסדה עם הסופר אלירן דיין את צמדים כתב עת לשירה רב־תרבותית ובשנת 2019 ייסדו השניים את רסיסים - דו־ירחון מקוון לסיפורים קצרים ואת כתב העת המקוון בעקבות דמויות המקרא - אחריך נרוצה. בשנת 2020 ייסדו יחדיו את צמדים צעיר כתב עת ליצירה עברית צעירה כשפה זרה.
פרסמה ספרי שירה וסיפורים וכן ספרי לימוד ומאמרים רבים בתחומים בהם היא עוסקת. מאמרים, שירים וסיפורים פרי עטה מפורסמים באסופות, באתרים במרשתת, ברשתות החברתיות ובכתבי עת מודפסים ומקוונים בישראל ומחוצה לה.
ב-2021 הוציאה לאור בשיתוף עם אלירן דיין את הספר "לבד בשני קולות", ספר המיועד לבני נוער ועוסק בתופעת החרם, הביוש והנידוי החברתי בו לצד הסיפורים גם שאלות ותשובות על התופעה.
כתבי עת.
כתבי עת שהקימה בשיתוף הסופר אלירן דיין:
מהפכה (סדרה)
מובי דיק (סדרה)
מזכירת המדינה (סדרה)
קוונטיקו (סדרה)
צווארון לבן (סדרה)
כוח מיוחד (סדרה)
צמדים הפוכים
המלט (סרט, 1990)
המלט (באנגלית: Hamlet) הוא סרט דרמה משנת 1990, המבוסס על הטרגדיה באותו שם מאת ויליאם שייקספיר, בבימויו של פרנקו זפירלי ובכיכובו של מל גיבסון בתפקיד הראשי. עוד מופיעים בסרט גלן קלוז, אלן בייטס, פול סקופילד, איאן הולם, הלנה בונהם קרטר, סטיבן דיליין, ונתניאל פרקר. הסרט הוא קופרודוקציה בינלאומית, אמריקאית בריטית וצרפתית. זהו הסרט הראשון שהופק בחברת Icon Productions, שגיבסון היה שותף בהקמתה.
תקציר העלילה.
בדנמרק, הנסיך המלט מעורב במזימה להשתלט על המלוכה. דודו האכזר קלאודיוס רוצח את אחיו ותופס את מקומו כמלך. לאחר שהמלט פוגש את רוח אביו חסרת המנוחה, הוא מעמיד פנים כמטורף, ומתכנן לנקום את מותו.
הפקה.
באפריל 1989 הודיע זפירלי במסיבת עיתונאים בלוס אנג'לס על כוונתו להפיק את הסרט, והוכרז כי מל גיבסון יגלם את המלט. זפירלי רצה ליצור עיבוד למחזה השייקספירי, שיהיה נגיש ומושך לקהל הצעיר. ליהוקו של גיבסון נעשה בכוונה למשוך את קהל היעד האמור. גלן קלוז נבחרה להשתתף בסרט בעקבות הצלחת מותחנים בכיכובה, וביניהם "להב משונן" ו"חיזור גורלי".