ממשלת ישראל השתים עשרה, בראשותו של לוי אשכול, פעלה מ-22 בדצמבר 1964 עד 12 בינואר 1966, בתקופת כהונתה של הכנסת החמישית.
הקמת הממשלה.
באוקטובר 1964 שב בן-גוריון והעלה את נושא "הפרשה" באוזני ראש הממשלה לוי אשכול. זאת, על סמך בדיקתם של העיתונאי חגי אשד, עורך הדין אהרן חטר-ישי (לשעבר הפרקליט הצבאי הראשי) ועורך דין יצחק טוניק (לשעבר התובע הצבאי הראשי ולעתיד ראש לשכת עורכי הדין בישראל ומבקר המדינה), כי ועדת השבעה עיוותה את הדין.
לאחר שהיועץ המשפטי לממשלה, מרדכי בן זאב, חיווה דעתו כי ועדת השבעה קיבלה על עצמה לקבוע עובדות בעניין שנוי במחלוקת מבלי שיהיה לה מעמד שיפוטי המוכר בחוק, וכי חוות דעתה אינה בעלת ערך מעבר להבעת דעתם האישית של השרים שהרכיבו אותה, החל בן-גוריון במאמצים לכנס את מרכז מפא"י על מנת שיחליט על חידוש החקירה.
משראה אשכול, כי נראה שמרכז המפלגה יחליט על חידוש החקירה, נקט בצעד דרמטי, וב-15 בדצמבר 1964 הודיע על התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה, שכן אינו חופשי להחליט ברצונו בעניין ממלכתי כמו הקמת ועדת חקירה משפטית. ההתפטרותו טרפה את קלפיו של בן-גוריון. עתה, סירב בן-גוריון להופיע בפני מרכז המפלגה שכן "לא אשחית דבריי על אוזן לא שומעת". שרי מפא"י הבינו כי הם נדרשים לבחור בין עמדתו של בן-גוריון, שהיא בבחינת "יקוב הדין את ההר", לבין עמדתו של אשכול. רובם בחרו באשכול. לאחר הפצרות השרים, ולאחר שנשיא המדינה הטיל על אשכול להרכיב ממשלה, שב אשכול והרכיב את הממשלה, בהרכבה הקודם, בתוך שבוע ימים לאחר התפטרותו.
הרכב הממשלה.
הממשלה מנתה עם כינונה 16 שרים, בהרכב זהה לממשלת ישראל האחת עשרה בעת סיום תפקידה. מספר השרים נשמר לאורך כהונתה, כאשר במהלכה היו שני חילופים: משה כרמל החליף את ישראל בר יהודה שנפטר, וחיים יוסף צדוק החליף את יוסף אלמוגי, שהתפטר ועבר לרפ"י.
הגלוסקמא של ג'יימס
גלוסקמת אחי ישו
שנים עבריות ד'ת&quot;ש - ד'תשצ&quot;ט
שנים עבריות ד'ת&quot;ת - ד'תתצ&quot;ט
שנים עבריות ד'תת&quot;ק - ד'תתקצ&quot;ט
שנים עבריות ה'ת' - ה'תצ&quot;ט
ה'שצ&quot;ט
ה'שצ&quot;ח
ה'שצ&quot;ז
ה'שצ&quot;ו
ה'שצ&quot;ה
יריעה אלגברית אפינית
במתמטיקה, ובמיוחד בגאומטריה אלגברית, יריעה אלגברית אָפִינית היא קבוצת האפסים המשותפים של אוסף פולינומים נתון. יריעות אלגבריות אפיניות הן אבני הבניין מהן נבנות יריעות אלגבריות שמהוות אובייקט מרכזי הנחקר במסגרת הגאומטריה האלגברית הקלאסית.
הגדרה פורמלית.
נניח כי "k" הוא שדה סגור אלגברית, ונסמן בformula_1 את המרחב האפיני ה-"n"-ממדי - אוסף ה-nיות של איברים מ-"k", כלומר formula_2. ניתן לראות באיבר "f" בחוג הפולינומים ב-"n" משתנים formula_3 פונקציה formula_4. בהינתן תת-קבוצה formula_5, נגדיר את אוסף האפסים המשותפים של "S" על ידי:
formula_6
תת קבוצה "V" של formula_1 תקרא יריעה אלגברית אפינית אם formula_8 עבור קבוצה formula_9 כלשהי.
יריעות אי-פריקות.
יריעה אלגברית אפינית שאינה ריקה "V" תקרא אי-פריקה אם לא ניתן להציגה כאיחוד של שתי יריעות אלגבריות אפיניות לא ריקות שונות.
בעבר היה נהוג להשתמש בשם יריעה רק עבור יריעות אי-פריקות. טרמינולוגיה זאת עדיין נמצאת בשימוש במקורות מסוימים. כאשר משתמשים בה, נהוג לקרא ליריעות אלגבריות שאינן בהכרח אי-פריקות "קבוצות אלגבריות".
טופולוגית זריצקי.
על יריעות אפיניות ניתן להגדיר טופולוגיה (הנקראת טופולוגית זריצקי) בצורה טבעית על ידי כך שמכריזים על כל הקבוצות האלגבריות להיות קבוצות הסגורות.
בהינתן תת-קבוצה "V" של formula_1, נגדיר את הקבוצה "(I(V" להיות אוסף כל הפולינומים המתאפסים בכל "V", כלומר:
formula_11
זהו אידיאל בחוג formula_3.
"V" סגורה אם ורק אם
formula_13
חוג הקואורדינטות והממד של יריעה.
ניתן להראות כי קבוצה אלגברית אפינית "V" היא אי פריקה אם ורק אם "(I(V" הוא אידיאל ראשוני. עבור יריעה אלגברית אפינית "V", לחוג המנה formula_14 קוראים "חוג הקואורדינטות" של "V". מאחר שבמקרה זה "(I(V" הוא אידיאל ראשוני, הרי שחוג הקואורדינטות של "V" הוא תחום שלמות.
הממד של יריעה אלגברית "V" מוגדר להיות ממד קרול של חוג הקואורדינטות של "V". הממד של המרחב האפיני ה-n ממדי (כלומר של formula_1) הוא בדיוק "n".
מכיוון שעבור זוג פולינומים formula_16 מתקיים כי formula_17 אם ורק אם לכל formula_18 מתקיים formula_19, הרי שניתן לראות באיברי חוג הקואורדינטות של "V" פונקציות המוגדרות על "V".
מורפיזמים של יריעות אלגבריות.
מורפיזם בין שתי יריעות אלגבריות formula_20 ו formula_21 הוא העתקה פולינומית בין המרחבים האפינים formula_22 ו formula_23 (זאת אומרת formula_24 פולינומים ב formula_25 משתנים) שמעבירה את formula_26 ל-formula_27.
יריעות אלגבריות X ו-Y נקראות איזומורפיות אם קיימים מורפיזימים formula_28 ו-formula_29 כך ש-formula_30 ו-formula_31, כלומר: הרכבתם מניבה את מורפיזם הזהות על כל יריעה בהתאמה. באופן דומה, אם קיימות קבוצות פתוחות לא ריקות formula_32 וformula_33 ומורפיזמים formula_34 כך ש formula_35 אז היריעות X ו-Y נקראות שקולות בי-רציונלית.
אנריקה גספר אי רימבאו
אנריקה לוסיו אאוחניו גספר אי רימבאו (בספרדית: Enrique Lucio Eugenio Gaspar y Rimbau; 2 במרץ 1842 – 7 בספטמבר 1902) היה דיפלומט וסופר ספרדי שכתב מחזות, סרסואלות (אופרטות ספרדיות) ורומנים.
ביוגרפיה.
אנריקה גספר אי רימבאו נולד במדריד להורים שהיו במקצועם שחקנים. לאחר מותו אביו, עבר רימבאו עם אמו ושני אחיו לוולנסיה. הוא למד מדעי הרוח ופילוסופיה, הוא לא השלים את לימודיו משום שהפסיקם לאחר שהחל לעבוד בבנק המסחרי של המרקיז מסן חואן.
כבר בגיל 13 כתב את הסרסואלה הראשונה שלו, ובגיל 14 היה כתב בעיתון "לה אילוסטרסיון ולנסיאנה" (La Ilustración Valenciana). כשהיה בן 15 הופיעה אמו בקומדיה הראשונה שכתב. בהיותו בן 21 חזר למדריד על מנת להקדיש את עצמו לכתיבה.
שנות השיא שלו כסופר היו בין 1868 ל-1875, כשכתב אופרות דווקא עבור הקהל הבורגני ולא עבור האריסטוקרטיה. בתקופה זו הוא כתב גם דרמות היסטוריות והיה חלוץ התיאטרון החברתי בספרד.
כשהיה בן 23 נשא גספר אי רימבאו לאישה את אנריקטה באטייס אי ברטאן דה ליס (Enriqueta Batllés y Bertán de Lis), אריסטוקרטית יפהפייה, למורת רוחם של הוריה. לאחר שנולד ילדם השני, כשהיה רימבאו בגיל 27, הוא הצטרף לשירות החוץ הספרדי.
הוא שירת ביוון ובצרפת, ואז מדריד, ובסופו של דבר שירת כקונסול בסין, תחילה במקאו ואחר כך בהונג קונג. במהלך זמן זה המשיך לכתוב אופרות, בנוסף לכתיבה לעיתון "אל דיאריו דה מנילה" (El Diario de Manila).
משחזר לספרד הוא עקר לאולרון (Olorón), אף על פי שמשפחתו התגוררה בברצלונה שם הוא העלה על הבמה אופרה בקטלאנית. אחר־כך הוא התגורר במקומות שונים בדרום צרפת. אשתו מתה במרסיי היכן ששירת כקונסול. כשמצבו הבריאותי התדרדר, פרש רימבאו לאולרון עם בתו, חתנו ונכדיו. גספר אי רימבאו מת באולרון ב-1902 בהיותו בן 60.
אל אנאקרונופטה.
"אל אנאקרונופטה" (El anacronópete - נאולוגיזם שמשמעו "מי שטס כנגד הזמן") הוא אחת מעבודותיו החשובות ביותר של גספר אי רימבאו. הרומן, שיצא לאור בברצלונה ב-1887, הוא מסוגת המדע הבדיוני ועוסק במסע בזמן בעזרת מכונה וקדם בכך לספרו הידוע של הרברט ג'ורג' ולס, "מכונת הזמן".
הרומן, בצורת סרסואלה, היה הראשון להעלות רעיון של שימוש במכונה הנוסעת בזמן, ה"אנאקרונופטה". האנאקרונופטה היא קופסת ברזל יצוק ענקית המונעת בחשמל המפעיל ארבעה מכשירים פנאומטיים גדולים המסתיימים בצינורות לשם הנסיעה, וגם מכשור נוסף, כולל מכונה המייצרת "נוזל גרסיה", המונע מהנוסעים להצעיר בשעה שהם נוסעים אחורה בזמן. פנים המכונה כולל כמה אביזרי נוחיות הכוללים, בין שאר הפלאים, מטאטאים הפועלים מעצמם.
המכונה מספקת רקע לסיפור בשלוש מערכות, בהן קבוצת הדמויות הבאות נוסעות בזמן: דון סינדולפו גרסיה, מדען מסרגוסה וממציא המכונה, חברו ועוזרו בנחמין, קלריטה, אחייניתו של סינדולפו ובת חסותו, משרתת, קפטיין לואיס, אהובה של קלריטה, כמה הוסרים ספרדים וכמה נשים צרפתיות קשישות בעלות "מוסר רופף" שראש עיריית פריז רוצה להצעיר על מנת שיחזרו לפרוח.
במערכה הראשונה מסביר דון סינדולפו את תאוריית הזמן שלו. האטמוספירה היא שיוצרת את הזמן כפי שמדגים שימור מזון בפחיות סגורות הרמטית.
בכך שהיא טסה במהירות כנגד כיוון סיבוב כדור הארץ "מבטלת" המכונה את חלוף הימים (מכונה דומה מוצגת בסרט סופרמן) הקבוצה יוצאת מפריז מהתערוכה העולמית של פריז (1878) וחוזרת בזמן לקרב טטואן ב-1860. קבוצת ההוסרים של לואיס שקלריטה ציפתה כי יגנו עליה מפני סינדולפו הפכו לילדים ונעלמו שכן הם לא היו מוגנים על ידי ה"נוזל של האי השתנות".
המכונה יוצאת שוב למסע וחוזרת לפריז ביום לפני שיצאו למסע המקורי ואז עוזבות הנשים "שהתחדשו" את המכונה.