דג'מבה, ג'מבה או ג'מביי (Djembe) הוא תוף בצורת גביע השייך לקטגוריית כלי ההקשה לניגון סולו וליוויים, והדונון (באנגלית: Doundoun/Dunun) – תופי בס, המגיעים בשלושה גדלים שונים ומוצמדים אליהם פעמוני ברזל, ובדרך כלל מנגנים עליהם יחדיו באנסמבל התופים המסורתיים של בני המלינקה, (מחבל המנדה שבמערב אפריקה).
רקע.
הצורה הנוכחית של דג'מבה התפתחה ככל הנראה מכלי כתישה. בעבר, התופים יוצרו על ידי נפחים. בעבר היו משלמים עבור הדג'מבה אגוזי קולה. תהליך בניית התוף מלווה בטקס בו בודקים את העץ ממנו מכינים את הדג'מבה, לפני כריתת העץ רוקדים סביבו ישרו ויתופפו. הנפח ופמלייתו יגישו לעץ כמנחה את עשרת אגוזי הקולה, ויסבירו לרוח העץ כי הוא העץ הנבחר וכן גם יתנצלו בפני רוח העץ על כך שצריך לכרות אותו. לאחר כריתת העץ, תגולף הצורה החיצונית הבסיסית של התוף, לאחר מכן הליבה הפנימית של העץ תרוקן מתוכן. טקס נוסף, המציין את מתן הקול לתוף הג'מבה, יתקיים מיד לאחר הגילוף הסופי של התוף ומתיחת העור על חלקו העליון. לפני שנים, השתמשו בעור של אנטילופה, מאוחר יותר השתמשו בעור של עז. הטקס הסופי יתקיים בעת הניגון על התוף, כדי לתת לתוף את קולו.
חשיפת הג'מבה למערב.
בספרו מבוא לג'מבה, קארי, מציין כי התוף הוצג לראשונה מחוץ למערב אפריקה בשנת 1950, בעת המסע העולמי של הבלט האפריקאי (Les Ballets Africains ), תחת ניצוחו של פדובה קייטה מגינאה. עד לשנות ה – 80 הג'מבה היה מוכר רק לקומץ מועט של מוזיקאים ורקדנים שהיו מעוניינים במוזיקה האפריקאית. רוב המידע על הג'מבה סיפק נגן בשם לאדג'י קמרה, (מהבלט האפריקאי), אשר משנות ה-60 אימן את הדור הבא של נגני הג'מבה בארצות הברית. העולם למעשה החל להתעניין בג'מבה רק מאמצע שנות ה – 80. בתקופה זו הופקו בעולם, ובעיקר באירופה אלבומים רבים המוקדשים לתוף זה. מסע הופעות של להקות בלט מגינאה, מאלי וסנגל זכו להענות רבה מצד הקהל שגדש את האולמות. כמות מורי הג'מבה גדלה, וחלקם יזמו סדנאות לימוד באפריקה עצמה. עם הביקוש החל גם הייצור ההמוני של התוף לצרכים מסחריים,( Charry, 1996).
ישנן מספר סיבות להתעניינות המאוחרת שגילה העולם בג'מבה, ביניהן, הבדלים תרבותיים ולשוניים בין ארצות הברית לבין הקולוניות הצרפתיות, ופטירתו ב-1984 של נשיא גינאה (Sekou Toure). באותה השנה גינאה פתחה את שעריה. שני נגנים מפורסמים הם ממדי קייטה ופמדו קונטה.
סגנון התיפוף.
את רפרטואר המקצבים שמנגנים כיום בג'מבה שאבו ממקורות שונים במערב אפריקה ולא רק מהאזור שהיה פעם חבל המנדה.
פיתוח סגנון תיפוף אחיד ובינלאומי קרה הודות לשינויים שנאלצו האמנים האפריקאיים לבצע במורשת המוזיקלית שלהם בגלל החשיפה האירופאית הנרחבת לה הם זכו. אירוע תיפוף בכפר (יכול להתרחש גם בעיר), נערך לעיתים לאורך שעות, שבמהלכן המתופפים והנגנים מתרכזים במקצב אחד או בכמה מקצבי ריקוד בודדים. כל המשתתפים באירוע מאלתרים ריקוד מול הנגנים, בין אם זה כל משתתף אחד או שניים שלושה בו זמנית. הם מאתגרים את הנגנים על ידי ריקוד מהיר. על הנגן ללוותם בהתאם למהירות הריקוד, בדרך כלל ישנה הפוגה במהירות התיפוף בזמן שהרקדנים מתחלפים, או כשמנחה הטקס (jeli), שהוא גם הזמר, שר.
סגנון התיפוף של הבלט הוא שונה. הכוריאוגרפיה מהוקצעת. ישנה קבוצה גדולה של נגנים הרוקדת בו זמנית בתיאום עם המתופפים, כדי לא לשעמם את הקהל שבא לצפות במופע אך לא מהשתתף בו, הם מנגנים לפעמים מעל ל-30 מקצבים שונים במופע שאורך שעה בלבד (שם).
באפריקה, בניגוד למעגלי מתופפים במערב, מספר המתופפים באנסמבל הוא קטן וכך גם מספר המקצבים שהם מנגנים. מספר המשתתפים המינימלי הוא שלושה: סוליסט, נגן ליווי על הג'מבה ותוף דונון.
The White Stripes
רפואת עיניים
רפואת עיניים או אופתלמולוגיה (Ophthalmology) הוא תחום ברפואה העוסק במחלות של העיניים ובפגמים בכושר הראייה. משום שהפעולות המבוצעות בידי אופתלמולוג ממוקדות בעיניים, רופאי עיניים הם רופאים מומחים וגם כירורגים.
אופתלמולוג (רופא עיניים) הוא רופא הבודק את בריאות העין ותפקודיה השונים. אופתלמולוגים מבצעים לעיתים תת-התמחות בנושא ספציפי יותר, כגון עדשת העין, נוירואופתלמולוגיה (תחום העוסק בממשק שבין העין והמוח), הקשתית, הרשתית ועוד.
אופתלמולוג בדרך כלל לא בודק את כושר הראייה ואינו מספק מרשמים למשקפיים, עדשות מגע או עזרים אחרים. פעולה זו נעשית בדרך כלל על ידי האופטומטריסט. אופטיקאי, להבדיל, הוא הטכנאי האמון על ליטוש עדשות המשקפיים, התאמתם למסגרת המשקפיים ואיפוס טכני של המשקפיים על גבי פני הלקוח.
היסטוריה.
הודו העתיקה.
המנתח ההודי סושרוטה, שנחשב למנתח הקטרקט הראשון, כתב את הספר "סושרוטה סאמהיטה" בסנסקריט ב-800 לפנה"ס, אשר מתאר 76 מחלות עיניים, כמו גם כמה מכשירי ניתוח וטכניקות אופתלמולוגים.
טרום היפוקרטס.
טרום היפוקרטס, הדגמים האנטומיים של העין היו מבוססים במידה רבה על השערות ולא על פי ניסיונות. הלובן והקרנית השקופה של העין הוגדרו כציפוי חיצוני של העין, והאישון כשכבה פנימית עם נוזל במרכז. אלקמאון מקרוטון ואחרים האמינו שהנוזל הזה היה אמצעי לראייה וזרם מהעין אל המוח דרך צינור. אריסטו פיתח את התיאורים האנטומיים האלה באמצעות הסתכלות נסיונית. הוא ניתח את עיניהם של בעלי חיים וגילה שלוש שכבות (לא שתיים), ושלושה צינורות המובילים מן העין (לא אחד).צינור אחד מכל עין נפגש בתוך הגולגולת.
רופוס.
רופוס האפסוסי, שהציג מודל יותר מודרני של העין, הבחין בשכבה נוספת רביעית מעל העין שנקראת לחמית. רופוס היה הראשון שהבחין שהעין מכילה שני תאים, תא אחד מהקרנית לעדשה (מלא במים), והשני מהעדשה לרשתית. הרופא היווני קלאודיוס גלנוס תיקן כמה טעויות, כולל את העקמומיות של הקרנית והעדשה, האופי של עצב הראייה, וקיומו של תא אחורי.
אף על פי שהמודל הזה היה בערך מודל מודרני נכון של העין, הוא הכיל שגיאות. ובכל זאת, הוא לא תוקן אלא אחרי התקופה של אנדריאס וסאליוס. אז היה גילוי של גוף הריסים, ובנוסף נראה כך שלובן העין, הרשתית, השכבה הדמית והקרנית נפגשים באותה הנקודה. התגלה גם ששני התאים מכילים את אותו הנוזל, ושהעדשה מחוברת לשכבה הדמית. קלאודיוס גלנוס ניתח את עצב הראייה ומצא שזה מוצק. הוא ספר בטעות שבעה שרירים אופטיים במקום לספור ששה. הוא הבחין גם בבלוטת הדמעות.
רפואת עיניים במזרח התיכון.
בניגוד לקודמיהם, המדענים הערבים והפרסיים בימי הביניים נהגו לשלב את התאוריה והפרקטיקה ביחד. הערבים חיברו קרוב ל–30 ספרים על רפואת עיניים, מתוכם 14 שמורים עד היום הזה. בספר של “חליפה״, שנכתב בסביבות שנת 1260, מצוינות 18 עבודות בנושא רפואת עיניים, המסכמות תקופה של 250 שנות יצירה בעידן הערבי, בהשוואה ליוונים, אשר חיברו חמש עבודות בלבד ברפואת עיניים, בתקופה המשתרעת על פני 1,000 שנים מימי היפוקראטס ועד פאולוס. הערבים שימרו את הרפואה היוונית בכללותה, תיקנו ואף הוסיפו עלייה מתרומתם האישית. לאורך השנים יוחסו באופן מוטעה הימצאות אחדות למדעני המערב, אף על פי שהן למעשה פרי עבודתם ויצירתם של רופאים ומדענים ערבים.
אבן אלנפיס שנולד בדמשק שבסוריה, עבד כרופא עיניים וכתב על רפואת עיניים. ספרו “כיתאב אלמוהאזאב פי טיב אלעין״ (ספר התיקונים ברפואת עיניים) שמור בספריית הוותיקן, וקיימים בו תיאורים על מבנה העין של חיות ועל ההבדלים בצבעי העיניים בין בני אדם.
התמחות ברפואת עיניים בישראל.
כמו כל תחום התמחות אחר, גם תחום רפואת העיניים דורש התמחות במוסד רפואי המעניק שירותים רפואיים בתחום רפואת העיניים. אדם המעוניין ללמוד ולהשתלב ברפואת העיניים בארץ או בעולם מחויב לסיים את לימודי הרפואה הכללית בהצלחה, וכן את תקופת הסטאז'. רק לאחר מכן יוכל להשתלב באחד ממוסדות הרפואה כרופא מתמחה בתחום העיניים, ועם הזמן לקבל את התואר רופא מומחה. תקופת ההתמחות היא תקופה לא קלה, ונדרשות מן המתמחים שעות עבודה רבות.
ברקית
אסטיגמטיזם
קרל שפיטלר
קרל פרידריך גאורג שפיטלר (בגרמנית: Carl Friedrich Georg Spitteler; 24 באפריל 1845 – 29 בדצמבר 1924) היה סופר שווייצרי כותב גרמנית, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1919.
חייו.
שפיטלר נולד בליאשטל שליד בזל, הוא למד תאולוגיה בציריך ובהיידלברג, לימד במשך שבע שנים ברוסיה ובפינלנד וחזר לארצו בשנת 1885. לאחר תקופת מה בהוראה עבר לעיתונאות ומשנת 1892, כאשר התיישב בלוצרן, הקדיש את עצמו לספרות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נאבק שפיטלר למען הנייטרליות של שווייץ וגם כתב חוברת בנושא זה.
בתקופת שהותו ברוסיה ובפינלנד חיבר את "פרומתבס ואפימתבס" ולאחר שובו לשווייץ הוציא אותו לאור על חשבונו תחת השם הבדוי קרל פליכס טאנדם. הספר לא משך תשומת לב. הוא חזר וכתב אותו בחרוזים בשנת 1924. כיצירתו החשובה ביותר נחשב האפוס "אביב אולימפי" שהופיע ב-4 כרכים. האפוס לא זכה לתשומת לב ראויה עד שהמנצח הנודע פליקס ויינגרטנר כתב עליו מאמר גדול מלא תשבחות. המאמר הודפס במינכן בשנת 1904. בשנת 1910 הודפסה מהדורה חדשה של האפוס בחמישה כרכים.
בשנת 1919 הוענק לשפיטלר פרס נובל לספרות "כהערכה מיוחדת ליצירה האפית "אביב אולימפי".
שפיטלר נפטר בלוצרן ב-1924.
הטכניון
כפר הנוער מאיר שפיה
אכסל מונטה
יחסים בין לאומיים
וולטר קליי לאודרמילק
וולטר קליי לאודרמילק (אנגלית: Walter Clay Lowdermilk; 1 ביולי 1888 - 6 במאי 1974) היה מומחה אמריקאי לשימור קרקע.
ביוגרפיה.