בתחילת שנות ה-90 פעילותה הפמיניסטית של לוי תפסה תאוצה, והיא יחד עם קבוצת פעילות חברתיות מארגון הל"ה נכנסות לזירה הפמיניסטית הישראלית כדי להוסיף את קולן לשיח הפמיניסטי ולהציב את הזכויות והצרכים של נשים מזרחיות וקבוצות מיעוט אחרות על סדר היום, אך הפוליטיקה הפמיניסטית הישראלית, אשכנזית דחקה לשוליים את הנשים המזרחיות. היא הדירה אותן והן בבחינת שקופות ובלתי נראות בעיניה. וכפי שלוי ציינה . תביעתן של המארגנות המזרחיות, ביניהן לוי, כי יכירו בכך שהמזרחיות הן קבוצה מובחנת בעלת היסטוריה שונה של דיכוי ואפליה, ומכאן סדר יומן הפוליטי שונה, לא נענתה. הנשים הפמיניסטיות היהודיות הלא מזרחיות דרשו מהמזרחיות שלא ידברו על האישה המזרחית, אלא רק על דיכוי מצד הגבר המזרחי. על כך לוי אמרה מעל הבמה כבר בכנס התשיעי של הפמיניזם הישראלי עולים אותות הפירוד בין הפמיניסטיות המזרחיות לאשכנזיות שהפכו לאקורדים צורמים בכנס הפמיניסטי העשירי. כנס זה חשף את המתחים הפנימיים בין הנשים בפמיניזם הישראלי. יחסן המזלזל והעוין של הנשים המארגנות שדברו על "אחיות" (sisterhood), אך התנהגותן הייתה מדכאת ופטרונית. הנשים האשכנזיות התעלמו מהנשים המזרחיות ומצרכיהן. התנהגות זו הובילה את תקוה וחברותיה המזרחיות כמו אלה שוחט, ומירה אליעזר לפרוש מהתנועה הפמיניסטית הכללית, המיינסטרימית. בהודעת הפרישה אמרה לוי:
כך האכזבה מהתנועה הפמיניסטית הובילה להקמתו של כנס הנשים המזרחיות הראשון בנתניה ביולי 1996 תחת הכותרת "אנחנו כאן וזה שלנו". בין מארגנות הכנס היו: מירה אלעזר, נוגה בוזגלו דגן, תקוה הוניג-פרנס, רונית חכם, הנרייט דהאן, ורה קרקו וכן לוי. לוי פעלה ללא לאות הן בהל"ה והן בשדה הפמיניסטי כדי להעצים נשים להיחלץ מהמסגרת הסטריאוטיפית המקבעת אותן כאובייקט ולתבוע את קולן וזכותן להשתתף כשוות בחיים החברתיים. היא ראתה בכל מאבק של נשים לשינוי מצבן חלק ממאבק פמיניסטי. . לוי ראתה בפמיניזם מכשיר לפיתוח תודעה ביקורתית ורצון להניע סוכנות קולקטיבית: הנשים תשמשנה כשגרירות של פמיניזם בקהילותיהן. .
לוי הייתה אישה רבת פעלים שעולמות שונים השתלבו בתוך חייה, והיא פעלה בנחישות ואמונה למען צדק ושוויון. היא האמינה שהמאבקים המגדריים, מזרחיים, חינוכיים ופוליטיים אחד הם, ולא ניתן להפריד ביניהם, ולא ניתן היה להפריד אותה מהם. חברתה, פרופסור אלה שוחט אמרה עליה:
אמפיגנטודונטים
אמפיגנטודונטים (שם מדעי: Amphignathodontidae) היא משפחה של דו-חיים מעל משפחת אילניתאים שבתת סדרת סדרת ניאובטרכיה שבסדרת בעלי זנב. ע"פ כמה חלוקות משפחה זו היא חלק ממשפחת ההמיפרקטיים (Hemiphractidae).
המשפחה כוללת צפרדעים החיות בקרקעית יערות הגשם של אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית וכוללת 2 סוגים: צפרדע הכיס ("Gastrotheca") ו-"Flectonotus".
מינים אלה בעלי גוף מוסווה ובעל פסים המקשטים את גופם ובעלי קרני עיניים גדולות. הם קטנים ומטפסים עצים טובים ובעלי אצבעות זריזות. הראשנים מטפסים על גבה של אמם או במינים מסוימים, נמצאים ב"כיס" שבבטנה.
משעול
משעול היא מילה עברית שפירושה "שביל".
דנילו סוארס
דנילו תאודורו סוארס (בפורטוגזית: Danilo Teodoro Soares, נולד ב-29 באוקטובר 1991 בבלו הוריזונטה שבברזיל), ובקיצור דנילו, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת בוכום.
דנילו גדל במועדון הפאר גרמיו מעיר הולדתו פורטו אלגרה, ובשנת 2010 נמכר למועדון האוסטרי אוסטריה לוסטנאו, ששיחקה בליגת המשנה האוסטרית. דנילו שיחק במועדון האוסטרי במשך שלוש עונות, ובשנת 2013 נמכר לאינגולשטאדט 04, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה. בעונתו הראשונה במועדון דנילו היה שחקן הרכב קבוע, וכך גם בעונת 2014/15, בה רשמה אינגולשטאדט עלייה היסטורית לליגת הבונדסליגה מהמקום הראשון. בעונת 2015/16 הגיעה אינגולשטאדט להישגים נאים בבונדסליגה, אך דנילו מיעט מאוד לשחק בעונה זו. בתום העונה שוחרר מהקבוצה.
בשלהי 2016 החל דנילו להתאמן בקבוצת המילואים של הופנהיים במטרה להשתלב מאוחר יותר בקבוצה הבכירה, אך נפצע בבוהן רגלו ולא שיחק תקופה ארוכה. בתחילת 2017 הוקפץ דנילו לסגל הקבוצה הבכירה של הופנהיים, בה היה אמור לשחק מלכתחילה, אך לא ערך הופעות.
בקיץ 2017 חתם דנילו בבוכום מהבונדסליגה השנייה, עמה העפיל לבונדלסיגה בסיום עונת 2020/2021.
תארים.
עם אינגולשטאדט 04:
ישיבת מקור חיים (שפע)
ישיבת מקור חיים (מוכרת יותר בכינוי "שפע") הייתה ישיבה גבוהה, שפעלה בשנות השמונים בירושלים. הישיבה הוקמה בשנת 1984 על ידי הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ), שעמד בראשה, יחד עם הרב שג"ר ששימש בה ר"מ. הישיבה הציגה סגנון נאו חסידי ייחודי. אף על פי שהתקיימה במשך שנים ספורות, נודעה לה השפעה רבה על שדה ישיבות הציונות הדתית ועל צמיחתן של מגמות חסידיות בקרב הציבור הדתי לאומי.
הישיבה נקראה על שם רחוב מקור חיים שבו שכנה. היא נודעה יותר בכינוי "שפע", כשמו של מוסד אחר ללימודי יהדות שהקים הרב שטיינזלץ שנה קודם לכן. בכל שנותיה מנתה הישיבה כמה עשרות בחורים ואברכים, שהורכבו מקבוצת תלמידים בוגרים של הרב שג"ר שבאו עמו מישיבת הכותל, חוזרים בתשובה שהיו מקורבים לרב שטיינזלץ ובחורים צעירים מישיבות תיכוניות. לצד מקימיה לימדו בישיבה גם הרב מנחם פרומן, שלימד בה גמרא וחסידות, הרב שמואל ריינר, הרב שבתי רפפורט, הרב יעקב מדן, המשורר אדמיאל קוסמן, פרופסור דוד הנשקה ואחרים.
הישיבה התאפיינה בפתיחות יחסית לתרבות הכללית, הסרת מחיצות בין לימוד הגמרא לעיסוק בחסידות ובעבודה פנימית, וכן עיסוק בתלמוד ירושלמי ובמדרשי הלכה שלא היה נפוץ אז בישיבות הגבוהות.
כשנה וחצי לאחר הקמת הישיבה התבקש הרב פרומן לעזוב את הישיבה, אך הוחזר לאחר מחאות של התלמידים. בסוף זמן קיץ של שנת 1988 עזב הרב שג"ר את הישיבה, ועימו עזבו כמעט כל התלמידים. הישיבה התקיימה עוד שנה עם מחזור חדש, ואז נסגרה. נהוג לייחס את הסגירה למתחים שנוצרו בין הרבנים שהובילו את הישיבה או בין תלמידיהם. לאחר הפירוק עברו רבני הישיבה ותלמידיה למוסדות אחרים, וחלקם פנה להקים את ישיבת עתניאל. בהמשך שנות התשעים הקים הרב שג"ר עם הרב יאיר דרייפוס את ישיבת שיח יצחק, והרב עדין שטיינזלץ הקים את ישיבת תקוע.
בין בוגרי הישיבה הבולטים: הרבנים בני קלמנזון, עמי עולמי, יהונתן גוטמן, דוב זינגר, שמואל אריאל ועודד דוד, הפעיל הדתי וחבר הכנסת יהודה גליק, הסופר והעורך יהושע גרינברג, השחקן והיוצר ברוך ברנר והפסיכולוג הרב יצחק מנדלבאום.
ישיבת מקור חיים (פירושונים)
קראוגסטוריים
קראוגסטוריים (שם מדעי: Craugastoridae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי זנב. משפחה זו חיה בטבע מדרומה של ארצות הברית, דרך מקסיקו ואמריקה המרכזית, עד לאמריקה הדרומית בג'ונגלים הטרופיים.
במשחה זו מגוון גדול של מינים הכוללת קרוב ל-750 מינים. המשפחה כוללת מספר סוגים שיש מחלוקת על סיווגם. ע"פ כמה מיונים ישנה משפחה נוספת של כמה סוגים - סטרבומנטליים (Strabomantidae).
בני המשפחה בעלי גוף ורגליים גדולות, לסת מוארכת ועיניים מאירות. הם משוטטות על קרקע היער ומחפשות חרקים וחסרי חוליות והם מטפלים בראשנים על גופם או בסביבה לחה ולא בתוך המים.
גלגוב
שהכל
קולבוסוב
בארנוב
רדיכוב
הרעב באתיופיה (1984 - 1985)
סטוטשין
זאלין
פאקשנוויץ
פלאנטש
אגם באטור
בת עין ב'
ראזלא
יברוב
גדעון פרל
הרב גדעון פרל (א' בטבת תש"א – כ"ח בכסלו ה'תשפ"ב; 30 בדצמבר 1940 – 2 בדצמבר 2021) היה רב היישוב אלון שבות וממייסדיו, אב"ד לממונות בגוש עציון, דיין בבית הדין של הרבנות הראשית לענייני גיור ואב בית הדין לגיור של מכון צומת, מרבני מפלגת תקומה, מראשי ארגון רבני צוהר ואחראי על ענייני חופה וקידושין בארגון. קודם לכן היה מראשי לשכתו של רבו המובהק הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, כאשר כיהן כרב ראשי.
ביוגרפיה.
למד בירושלים בביתי הספר "מוריה" ו"לדוגמה". בהמשך בישיבת הדרום ברחובות, בראשות הרבנים הרב צבי יהודה מלצר והרב אלימלך בר שאול. אחר כך המשיך לימודיו בישיבת מרכז הרב (במשך 10 שנים) בראשות הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב שאול ישראלי, והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, שאותו ראה כרבו המובהק. באותן שנים היה בין מארגני ההפגנה של בני הישיבות נגד פעילות המסיון בירושלים, בהסכמת ראש הישיבה הרב צבי יהודה קוק. על כניסה ללא רשות לשטח הפרטי של חצר בית הספר של המסיון ברחוב הנביאים הוא נשפט, עם עוד 105 מפגינים, למאסר בן שבועים. בצעירותו שימש כמדריך בישיבת נחלים ובישיבת נתיב מאיר.
במקביל ללימודיו במרכז הרב, למד בכולל "בית התלמוד" במוסד הרב קוק בראשות הרב בצלאל ז'ולטי רבה של ירושלים ודיין בבית הדין הגדול. הוסמך לרבנות על ידי הרב ז'ולטי והרב ישראלי ועל ידי הרה"ר לישראל, וקיבל כושר לרב עיר ושימש רב אזורי של גוש עציון ורשם הנישואין. במשך השנים עסק גם בהשלמת בנין הישיבה של ישיבת מרכז הרב בקרית משה, כמזכיר ועדת הבניין. כמו כן היה ממארגני הכינוסים לתורה שבעל פה בבית מוסד הרב קוק, ומסר שם מספר הרצאות שהתפרסמו בקובץ "תורה שבעל פה".