בניין הקרן הקיימת נבנה ראשון הודות להלוואה שנתקבלה מפניקס, וינה. באפריל 1929 הונחה אבן פינה לבניין הקרן הקיימת והוא נחנך ב-16 במאי 1930. ביוני 1932 הושג הסכם בין קרן היסוד והוועד הלאומי על שותפות הוועד הלאומי בבנית האגף של קרן היסוד. על פי ההסכם, הקומה הראשונה, בת 20 חדרים, תשמש את הוועד הלאומי, והקומה השנייה, בת 15 חדרים, תשמש את קרן היסוד. בקומה השנייה גם נבנה אולם גדול לשימוש שני הארגונים. ב-17 באוקטובר 1932 הונחה אבן פינה לבית קרן היסוד. אירוע ראשון שהתקיים בבית קרן היסוד היה מסיבה לכבוד נחום סוקולוב בנובמבר 1934. ביולי 1933 הוצא מכרז לבחירת קבלן לבניית בית הסוכנות, בין בית הקרן הקיימת ובית קרן היסוד. למרות התקוות, הבניין לא הושלם בזמן לכינוס הוועד הפועל הציוני בשנת 1934 והכינוס התקיים בבית קרן היסוד. אגף נוסף של בית הסוכנות היהודית, בן 12 חדשים הושלם בספטמבר - אוקטובר 1935 ועלתה תוכנית לבנות אגף נוסף.
פעילות לפני קום המדינה.
הסוכנות היהודית שכנה באגף המרכזי (והגבוה מבין האגפים המהווים את בית המוסדות הלאומיים), הקרן הקיימת קיבלה את אגפו הימני של המבנה ואילו קרן היסוד קיבלה את אגפו השמאלי. עם עליית כוחה של הסוכנות היהודית והעברת מרכז כוחה מלונדון לירושלים (בעיקר לאחר בחירתו של דוד בן-גוריון לראש הנהלת הסוכנות), הפך הבניין למשכנה של "המדינה שבדרך", לצד פעילות מועצת ומנהלת העם בבית קק"ל בתל אביב, וכן הכרזת העצמאות שהתרחשה בבית דיזנגוף.
הבניין הפך למשכן הנהגת המוסדות הציונים, ומנהיגי המוסדות הלאומיים התגוררו בשכונת רחביה הסמוכה. בבניין נערכו טקסים ממלכתיים כגון טקס הבאת ביכורים שנתי, אשר ניסו להקנות צביון ממלכתי לאומי ואף צביון עצמאי ליישוב העברי בארץ ישראל ולמנהיגיו.
יהודה האזרחי בספרו "עיר אבן ושמים" מתאר טקס הבאת ביכורים לבניין המוסדות הלאומיים:
יהודה האזרחי מתאר בספרו גם את טקס "קבלת דגל ירושלים" ב"יום הדגל":
בשל חשיבות הבניין פשטו חיילים בריטיים על הבניין ב-29 ביוני 1946 ("השבת השחורה"), וחיפשו בו מסמכים הקשורים לארגון ההגנה.
בחצר המבנה חגגו תושבי ירושלים את החלטת ארגון האומות המאוחדות ביום כ"ט בנובמבר (29 בנובמבר 1947).
הפיגוע בבניין.
אנטון דאוד, ערבי נוצרי, נהג הקונסוליה האמריקאית בירושלים, הממוקמת בסמוך לבניין המוסדות הלאומיים, היה דמות מוכרת לאנשי הביטחון של בניין המוסדות הלאומיים. דאוד התגורר בסמוך לשתי מזכירות של הבניין ונהג מדי יום להביא אותן למקום עבודתן. בשל ההיכרות עמו החל במסחר זעיר של כלי נשק, אקדחים ורימונים, עם אנשי ההגנה ששהו בבניין. כאשר הללו ביקשו ממנו להשיג להם מספר מקלעי ברן, התנה זאת דאוד בהכנסת הסחורה לתוך חצר הבניין, על מנת שלא יהיו עדים להעברתה. אנשי ההגנה לא ידעו כי דאוד היה מאנשיו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני ושהוא הציע לו לנצל את קשריו הטובים לביצוע פיגוע בבניין.
ב-11 במרץ 1948, כמדי בוקר, הגיע דאוד למבנה והחנה את מכוניתו בפתח הבניין. בעת שהשומר הלך להביא את כספי העסקה, אמר דאוד שהוא הולך לקנות חפיסת סיגריות. שומר נוסף של הבניין חשד בכך שהמכונית עמדה ריקה בפתח הבניין, אולם זיהה את מכוניתו של דאוד, ולכן לא עשה דבר מלבד הזזת המכונית במורד לפתח אגף קרן היסוד של הבניין. בפיצוץ התמוטטה הקומה השנייה של אגף קרן היסוד, השומר ו-12 מעובדי הבניין נהרגו, ובהם גם מנהל קרן היסוד לייב יפה, ו-44 נפצעו.
בספרו של יגאל לוסין, עמוד האש, מופיע תיאורה של רחל מכבי מוצרי, מזכירתו של חיים הרצוג, שכיהן כראש אגף הביטחון של הסוכנות:
פיצוץ זה היה השלישי בסדרת פיגועי הטרור בירושלים במלחמת העצמאות. קדמו לו פיצוץ בניין הפלסטיין פוסט ב-2 בפברואר 1948 בו נהרגו שלושה והפיגוע ברחוב בן-יהודה ב-22 בפברואר 1948 בו נהרגו חמישים ותשעה בני אדם. חודש לפני כן, בינואר 1948, פוצץ ארגון ההגנה את מלון סמירמיס והרג 26 איש.
לאחר הפיגוע שוקם המבנה, וסביבו הוקמו גדרות ברזל וחומות ברזל. הרחבה הפכה למגרש חנייה סגור עד שנת 1987, בה שופצו הבניין והחצר. החצר רוצפה באבן והגדרות הוסרו.
פעילות אחרי קום המדינה.
מאחר שחברי מנהלת העם ששהו בירושלים הנצורה לא יכלו להגיע לתל אביב להכרזת העצמאות - ערכו חברי מנהלת העם "טקס הכרזת עצמאות" חלופי לתושבי ירושלים בחצר בית המוסדות הלאומיים. לאחר קום המדינה נערכו בבית המוסדות הלאומיים הישיבות הראשונות של הכנסת, בין 14-17 בפברואר 1949, שכללו את השבעת נשיא מדינת ישראל הראשון חיים ויצמן לנשיא.
בדצמבר 1949, כאשר הממשלה בקשה במהירות להעביר את משרדיה לירושלים, הציעה הסוכנות היהודית לשכן את משרד ראש הממשלה באגף החדש של בניין המוסדות הלאומיים שהיה אז לקראת סיום הבנייה. באופן זמני, עד סיום הבנייה של האגף החדש, שוכן משרד ראש הממשלה בבניין קרן היסוד. ב-20 בדצמבר 1949 כבר התקיימה ישיבת הממשלה בבניין. בקשת הממשלה לקבל את כל המבנה לצרכיה, תוך העברת הסוכנות היהודית לתל אביב, נדחתה על ידי ראשי הסוכנות היהודית.
משרד ראש ממשלת ישראל היה בבניין עד סוף אוגוסט 1962.
למבנה נוספה קומה שלישית בצביון הדומה ליתר קומות המבנה, וכן נבנה אגף נוסף בחלקו האחורי של המבנה למשרדים נוספים. הבניין ממשיך לשמש את הנהלת ההסתדרות הציונית, הסוכנות היהודית, הקרן הקיימת לישראל וקרן היסוד.
האנדרטה לזכר קורבנות האנטישמיות בעולם.
בשנת 2008 נחנכה בבית המוסדות הלאומיים האנדרטה לזכר קורבנות האנטישמיות בעולם. צורתה בצורת מגן דוד ועליה חקוקים שמות היהודים שנרצחו ברחבי העולם על רקע אנטישמי. כמדי שנה נערך טקס ברחבת האנדרטה לזכרם של כל היהודים שנספו בעולם על רקע אנטישמי.
המושבה הגרמנית בחיפה
מניליק השני
ירי
מניליק השני של אתיופיה
מניליק השני, קיסר אתיופיה
מנליק השני
דוד בן־גוריון
צ'ארלס סימיק
צ'ארלס סימיק (Charles Simic; נולד ב-9 במאי 1938) משורר אמריקאי ממוצא יוגוסלבי, מסאי ומתרגם.
חייו.
נולד כדושאן סימיץ' בבלגרד שביוגוסלביה. ילדותו עברה בצל אסונות מלחמת העולם השנייה. בשנת 1953 היגר עם אמו ואחיו לפריז וכעבור שנה הצטרפו אל אבי המשפחה בניו יורק. כעבור זמן קצר עברו להתגורר בפרבר של שיקגו, שם סיים את לימודי התיכון. לימודיו באוניברסיטת שיקגו נקטעו עקב גיוסו לצבא ב-1961. לאחר שחרורו ב-1963 למד לתואר בוגר באוניברסיטת ניו-יורק. ב-1964 נשא לאשה את הלן דובין, ולזוג שני ילדים.
שיריו הראשונים נדפסו בכתב העת היוקרתי לשירה, "שיקגו רוויו". ספרו הראשון יצא לאור בשנת 1966.
צ'ארלס סימיק פרסם יותר מעשרים כרכים של שירה, מסות ותרגומי שירה. הוא תרגם לאנגלית מלשונות הבלקן, מסרבית-קרואטית, מקדונית, סלובנית וגם מצרפתית. משנת 1973 קבע את מושבו בניו המפשייר, וכיהן שנים רבות כמורה ומרצה לספרות באוניברסיטת ניו המפשייר, ואף ניהל את החוגים לכתיבה יוצרת.
סימיק זכה בפרס פוליצר על שירתו בשנת 1990, כשכינס את שיריו בספר "העולם אינו נגמר". הספר יצא גם בתרגום עברי, בהוצאת "קשב לשירה". ב-2007 הוכרז כמשורר הלאומי של ארצות הברית, והוא המשורר ה-15 הנושא בתואר הנכבד הזה.
שיר לדוגמה של צ'ארלס סימיק.
אקלים קשה, תרגמה מאנגלית אורה סגל
שמן המשחה
שֶׁמֶן הַמִּשְׁחָה הוא שמן שנעשה משמן זית, מור, קינמון, קידה וקנה בושם, אשר איתו היו מושחים כהנים גדולים, מלכים ואת כלי המקדש הראשונים כדי שיוכלו לכהן בתפקידם. שמן המשחה הוכן רק פעם אחת, בתקופת משה.
מקור המצווה.
מקור המצווה מופיע בפרשת כי תשא שבחומש שמות:
דינים.
אסור לעשות את שמן המשחה כדי ש"זרים" ימשחו בו. אם בטעות עשה זאת בשוגג - יביא קרבן חטאת, אך אם במזיד - חייב כרת.
את המלכים משחו ליד מעיין, אך לא כאלה שהם בנים של מלך. אך במצב שבו יש מחלוקת מיהו המלך, מותר למשוח בני מלך כדי להודיע שהם המלכים הנבחרים.
טעמי המצווה.
טעם עשיית השמן הוא מפני שה' רצה שנעשה פעולה בנפשותינו ביום שבו נתחנך בעבודתו. טעם איסור משיחת השמן ל"זרים" ועשייתו לשימוש אישי, הוא מפני שלא נאה שאנשים פשוטים ישתמשו בשמן מכובד.
גניזת שמן המשחה.
לקראת חורבן בית ראשון ציווה יאשיהו מלך יהודה שיניחו את ארון הברית, מטה אהרן, צנצנת המן ושמן המשחה במקום מיוחד שחפר שלמה המלך, וזאת, כדי שהם לא יגלו. מאז לא היה שימוש בשמן המשחה.
הכנת שמן המשחה.
לשיטתו של רבי יהודה השמן הוכן באמצעות שליקת החומרים בשמן, ואילו לשיטת רבי יוסי היו שמים את החומרים במים, על גבי המים היו שופכים את השמן שהיה סופח את התמציות ומעבירים אותו לכלי אחר. אם כי, אפשר לראות לפי הירושלמי שרבי יהודה הוא שסובר שהיו שורים את הבשמים במים ואחרי זה שופכים עליהם שמן שהיה מקבל את ריח הבשמים ומוציאים את המים בשונה מהבבלי שנראה בו שרבי יהודה סובר כדעת רבי מאיר בירושלמי (שם)
ניסים שנעשו בשמן המשחה.
רבי יהודה מונה מספר ניסים שנעשו בשמן. כמות השמן שנוצרה הייתה 12 לוגין, אבל הוא הספיק למשיחה של המשכן כולו, כליו, אהרן ובניו, כל שבעת ימי המלואים וכן כהנים גדולים ומלכים. בנוסף, השמן עתיד להספיק לעתיד לבוא שנאמר: "שמן משחת קדש יהיה זה לי לדורותיכם".
בסמ&quot;ת
"בסמ"ת - בית ספר מקצועי תיכוני להנדסאים וטכנאים מוסמכים" היה בית ספר תיכון לחינוך מדעי וטכנולוגי שהוקם על ידי הטכניון בחיפה בשנת 1928 והיה בית הספר המדעי-טכנולוגי הראשון בארץ ישראל.
מבנה בית הספר כלל מעבדות, ספרייה ומתקני ספורט.
היסטוריה.