בשנת 1340 פרץ מאבק מזוין בין ממלכת פולין לדוכסות הגדולה של ליטא להחזקת שטחה של נסיכות גליציה-ווהלין המוחלשת (שהתפרקה בשנת 1349). לבסוף, אדמות גליציה-ווהלין חולקו בין ליטא לפולין בשנת 1392.
נסיכות סמולנסק.
הנסיכות נוצרה תחת נכדו של ולדימיר מונומך - רוסטיסלב מסטיסלביץ'. נסיכי סמולנסק נבדלו על ידי הרצון לכבוש שטחים מחוץ לנסיכותם. בין השנים 1181–1194, הוקמה נסיכות באזור קייב, כאשר העיר הייתה בבעלותו של סוויאטוסלב וסבולודוביץ' מצ'רניגוב, ושאר הנסיכות בבעלות רוריק רוסטיסלביץ'. לאחר מותו של סוויאטוסלב, רוריק כבש ולאחר מכן איבד את קייב מספר פעמים, וב-1203, כמו אנדריי בוגוליובסקי לפניו, בפעם השנייה בתולדות הסכסוכים האזרחיים הרס את בירת רוסיה.
שיא הכוח של סמולנסק היה שלטונו של מסטיסלב רומנוביץ', שבשנים 1214 עד 1223 כבש את קייב. בתקופה זו נובגורוד, פסקוב, פולוצק, ויטבסק והאליץ' היו בשליטת הרוסטיסלביץ'. בחסותו של מסטיסלב רומנוביץ' כנסיך קייב, התאגדו כל הנסיכויות נגד המונגולים, אך הובסו על נהר קלקה.
הפלישה המונגולית השפיעה רק על פאתי המזרח של הנסיכות ולא השפיעה על סמולנסק עצמה. נסיכי סמולנסק הכירו בתלותם באורדת הזהב, בשנת 1275 נערך מפקד מונגולי בנסיכות. מעמדה של סמולנסק היה טוב יותר בהשוואה לארצות אחרות. כמעט ולא הוטל עליה פשיטות טטריות, האחוזות שקמו בתוכה לא הוקצו לנסיכים נפרדים ונותרו בשליטת הנסיך של סמולנסק. בשנות ה-90 של המאה ה-12, שטח הנסיכות התרחב בשל סיפוח נסיכות בריאנסק מצ'רניגוב, במקביל, נסיכי סמולנסק באמצעות נישואי שושלת התבססו בנסיכות יארוסלאב. במחצית הראשונה של המאה ה-14, תחת הנסיך איוואן אלכסנדרוביץ', נסיכי סמולנסק החלו להיקרא הנסיכים הגדולים. עם זאת, בשלב זה תפקדה הנסיכות כאזור חיץ בין ליטא לנסיכות מוסקבה, ששליטיה ביקשו להפוך את נסיכי סמולנסק לכפופים להם. בשנת 1395 נכבשה סמולנסק על ידי ויטאוטאס. בשנת 1401, הנסיך יורי סוויאטוסלאביץ' מסמולנסק, בתמיכת ריאזאן, שב לכס, אך בשנת 1404 שוב כבש ויטאוטאס את העיר ולבסוף שילב אותה בתוך ליטא.
נסיכות צ'רניגוב.
צ'רניגוב התבססה בשנת 1097 תחת שלטון צאצאיו של סוויאטוסלב ירוסלביץ'.
בשנת 1223 השתתפו נסיכי צ'רניגוב במערכה הראשונה נגד המונגולים. באביב 1238, במהלך הפלישה המונגולית, נהרסו האדמות הצפון-מזרחיות של הנסיכות, בסתיו 1239 - גם הארצות-מערביות. לאחר מותו של נסיך צ'רניגוב מיכאיל וסבולודוביץ' באורדה בשנת 1246, נחלקו ארצות הנסיכות בין בניו, והגדול שבהם, רומן, הפך לנסיך בריאנסק. בשנת 1263 הוא שחרר את צ'רניגוב מהליטאים וסיפח אותה לשליטתו. החל מרומן, נסיכי בריאנסק הוכתרו בדרך כלל כנסיכיה הגדולים של צ'רניגוב.
בראשית המאה ה-14 נסיכי סמולנסק התמקמו בבריאנסק, ככל הנראה באמצעות נישואי שושלת. המאבק למען בריאנסק נמשך מספר עשורים, עד שב-1357 הדוכס הגדול של ליטא אלגירדאס גדימינוביץ' הכריע את רומן מיכאילוביץ' בקרב. במחצית השנייה של המאה ה-14, במקביל אליו, שלטו גם בניו של אלגירדאס בארצות בריאנסק. לאחר הסכם אוסטרובסקי בוטלה האוטונומיה של נסיכות בריאנסק, רומן מיכאילוביץ' הפך למושל הליטאי בסמולנסק, שם נהרג בשנת 1401.
הדוכסות הגדולה של ליטא.
במאה ה-13, כתוצאה מכפיפותם של מספר שטחים על ידי הנסיך מינדאוגאס, הוקמה ליטא, שהפכה לבסיס של מדינה חדשה. הגורם המאחד בהקמת המדינה הייתה תוקפנות הצלבנים, איתה נלחמה הדוכסות הגדולה של ליטא בהצלחה כמעט מאתיים שנה, והסכנה המתמדת מצד אורדת הזהב. בשנים 1320–1323 ערך הדוכס הגדול של ליטא גדימינאס מערכות מוצלחות נגד ווהלין וקייב. לאחר שאלגירדס גדימינוביץ' ביסס את השליטה בדרום רוסיה בשנת 1362, הדוכסות הגדולה של ליטא הפכה למדינה בה, עם גרעין פגאני ליטאי, רוב האוכלוסייה היו רוסים והאורתודוקסיה הייתה הדת השלטת. הנסיכות הפכה ליריבה למרכז מתנשא אחר של ארצות רוסיה: מוסקבה. ניסיונותיהם של אלגירדס ויורשיו להרחיב את השפעתם בצפון מזרח רוסיה הסתיימו בכישלון.
רגע מרכזי בתולדות דוכסות ליטא הגדולה היה ההסכם בשנת 1385 על איחוד אישי עם ממלכת פולין. הדוכס הגדול של ליטא יגיילו, לאחר שהתחתן עם יורשת הכס הפולני ידוויגה, הוכתר כמלך פולין. אחת ההתחייבויות שביצע יגיילו הייתה התנצרות האדמות הפגאניות בצפון מערב הנסיכות תוך ארבע שנים. מאז אותה תקופה, השפעת הקתוליות, הנהנית מתמיכה חזקה של המדינה, גדלה בדוכסות הגדולה של ליטא. כמה שנים לאחר כריתת האיחוד, כתוצאה מהמאבק השושלתי, יגיילו איבד למעשה את השליטה על הדוכסות הגדולה של ליטא, אך במקביל נותר רשמית ראש המדינה. בן דודו ויטאוטאס הפך לדוכס הגדול של ליטא, אשר שלטונו בן ארבעים השנים נחשב לתקופת הזוהר של הדוכסות הגדולה של ליטא. בתקופת שלטונו, סמולנסק ובריאנסק היו כפופים לו ובמשך זמן מה היו טבר, ריאזאן, פרונסק, נובגורוד ומספר ערים רוסיות אחרות בשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא. ויטאוטאס כמעט הצליח להיפטר מההשפעה הפולנית, אך תוכניותיו סוכלו בעקבות תבוסה הרסנית של הטטרים בקרב על וורסקלה.
לאחר מותו הבלתי צפוי של ויטאוטאס ערב ההכתרה הממשמשת ובאה בשנת 1430, פרץ שוב מאבק על השלטון בדוכסות הגדולה. הצורך למשוך את האצולה האורתודוקסית לצידם הביא להשוואת זכויות האורתודוקסים והקתולים. המצב התייצב בשנת 1440, כאשר בנו הצעיר של יגיילו קז'ימייז' נבחר לדוכס הגדול, אשר שלטונו במשך יותר מחצי מאה נודע בתקופת הריכוזיות שלו. בשנת 1458, על אדמות רוסיה הכפופות לו, הוקם מטרופוליט עצמאי של קייב.
היחלשותה ההדרגתית של הנסיכות וחוסר האפשרות לנהל באופן עצמאי את המאבק נגד נסיכות מוסקבה ההולכת וגדלה הובילו לעלייה בתלות בפולין. מלחמת לבוניה הקשה מהותית הפכה לאחת הסיבות העיקריות לכריתת איחוד חדש, שאיחד את דוכסות ליטא וממלכת פולין לפדרציה המכונה האיחוד הפולני-ליטאי. למרות המגבלה המשמעותית על ריבונותה של הדוכסות הגדולה של ליטא וכן אובדן של מספר שטחים, הנטיות הבדלניות בה לא מומשו, שהתבטאה באימוץ המהדורה השלישית של החוקה בשנת 1588. בתקופה זו הגיעו מגמות הרנסאנס האירופיות לדוכסות הגדולה, הקשורה ישירות לרפורמציה שהגיעה מארצות גרמניה.
הדוכסות הגדולה של ליטא יצאה מנצחת ממלחמת לבוניה, אך למרות זאת, השלכותיה על המדינה היו קשות מאוד. המאות הבאות התאפיינו בצמיחת הפולניות, שהובילה בהדרגה לשחיקה של התודעה העצמית "הליטאית" של המעמד הדומיננטי. תקופה זו לוותה בקתוליזציה פעילה של הגברים, מה שפגע בעמדת הכנסייה האורתודוקסית. מבחינה צבאית, הדוכסות הגדולה של ליטא הייתה חלשה למדי, מלחמות רבות במאות ה-17 וה-18 לא הצליחו בעיקר. קשיים כלכליים, סכסוכים פנימיים וחיצוניים, כמו גם ממשל בינוני בדרך כלל הובילו להחלשת האיחוד, שנפל במהרה להשפעת שכנים חזקים יותר ואיבד עם הזמן את עצמאותו הפוליטית. ניסיונות לבצע רפורמה במדינה הביאו להתנגדות גלויה מול מדינות שכנות ותגובה פנימית. בסך הכל מאמצים חלשים ולא מאורגנים הובילו להתערבות זרה, ובמהרה חלוקת המדינה בין רוסיה, פרוסיה ואוסטריה. ניסיונות חוזרים ונשנים להחיות את המדינה, הן של האיחוד והן של דוכסות ליטא העצמאית, הסתיימו לשווא.
נסיכות מוסקבה.
מוסקבה צמחה מתוך הדוכסות הגדולה של ולדימיר בסוף המאה ה-13 כירושתו של בנו הצעיר של אלכסנדר נבסקי - דניל. בשנים הראשונות של המאה ה-14 היא סיפחה מספר שטחים סמוכים והחלה להתחרות בנסיכות טבר. בשנת 1328, יחד עם אנשי האורדה וסוזדל, הם הביסו את טבר, ועד מהרה הפך הנסיך של מוסקבה איוואן הראשון קליטה לדוכס הגדול של ולדימיר. לאחר מכן, התואר, למעט חריגים נדירים, נשמר על ידי צאצאיו. במאבק עם ליטא הגנה מוסקבה על חשיבותה בתור מובילת האיחוד של ארצות רוסיה. בשנים 1378–1380 המוסקבאים הצליחו לגבור על ממאי (בקרב על נהר ווז'ה ובקרב קוליקובו), אך בשנת 1382 הצליח חאן טוכטמיש, שאיחד את האורדה, לשרוף את מוסקבה ודמיטרי דונסקוי הלך וצבר השפעה רבה.
לאחר שלטונו של איוואן השלישי (1462), תהליך איחוד הנסיכויות הרוסיות בשליטת מוסקבה נכנס לשלב מכריע. בשנת 1478 סופחה נובגורוד, בשנת 1480 הושגה עצמאות מהאורדה, בשנת 1487 החל תהליך העברת הנסיכים הכפופים לליטא עם אדמותיהם לשלטון מוסקבה. בסוף תקופת שלטונו של וסילי השלישי (1533), הפכה מוסקבה למרכז המדינה הריכוזית הרוסית, לאחר שסיפחה, בנוסף לכל צפון מזרח רוסיה ונובגורוד, את אדמות סמולנסק וצ'רניגוב שנכבשו מליטא. בשנת 1547 הוכתר הדוכס הגדול של מוסקבה איוון הרביעי לצאר. בשנת 1549 כונסה האספה הראשונה של זמסקי סובור. בשנת 1589 הפכה מטרופולין מוסקבה לפטריארכיה. בשנת 1591 חוסלה הירושה האחרונה בממלכה והנסיכויות התאגדו תחת רוסיה הצארית.
יחסי וייטנאם–צ'ילה
יחסי וייטנאם–צ'ילה הם היחסים ההיסטוריים הנוכחיים בין צ'ילה לווייטנאם. שתי המדינות חברות ב-APEC והן שותפות עיקריות בארגון השותפות הטראנס-פסיפית.
היסטוריה.
צ'ילה ווייטנאם כוננו לראשונה מערכת יחסים בשנת 1972, כאשר עוד וייטנאם ההייתה מחולקת ובעת שמלחמת וייטנאם הייתה בעיצומה. עם זאת, לאחר שאוגוסטו פינושה ביצע הפיכה בשנה לאחר מכן ובעקבות ניצחונה של צפון וייטנאם בשנת 1975 היחסים התמתנו. פינושה, אנטי-קומוניסט, היה עוין לממשלה הקומוניסטית שהוקמה אז בווייטנאם ולא היה שום קשר רשמי בשנות ה-80 בין החונטה הימנית האנטי-קומוניסטית הצ'יליאנית לבין וייטנאם הקומוניסטית. במקביל, הכלכלה המתוכננת של וייטנאם גמגמה תוך שצ'ילה עדים לצמיחה כלכלית משמעותית אשר זכה לשבחים כמו "נס של צ'ילה".
יחסים כלכליים.