עובדות המקרה: אדם נפגע בגבו בתאונת דרכים. כתוצאה מהפגיעה ובשל רגישות נדירה שהייתה לו, התפתח גידול סרטני במקום הפגיעה. הניזוק תבע פיצוי מהמזיק גם על נזק זה. על פניו, מהווה הגידול הסרטני תוצאה ישירה של הנזק הראשוני - הפגיעה בגב עקב התאונה. אולם, היות שמקרים מסוג זה הם נדירים, נחשב הנזק כבלתי-צפוי. מסיבה זו, קריטית שאלת פרשנותו שלס׳ 76 לפקודה, לגבי המבחן אותו אימץ הסעיף.
ההכרעה: בית המשפט אימץ את מבחן הצפיות, אולם, להבדיל מאנגליה, החיל את הדרישה ביחס לסוג הנזק ולא ביחס לתהליך גרימת הנזק. יוצא מכך שכל נזק שניוני מאותו סוג, שהתפתח מהנזק הראשוני, ייחשב כבר פיצוי, גם אם טיבו, תהליך גרימתו והיקפו היו בלתי-צפויים לחלוטין.
להבחנה זו, בין צפיות סוג הנזק לבין צפיות תהליך גרימת הנזק והיקפו, קיימת משמעות מרחיקת לכת לעניין "הלכת הגולגולת הדקה" (חולשתו המיוחדת של התובע), שהרי אז אין צורך לדון בצפיות היקף הנזק והליך גרימתו עקב הרגישות המיוחדת, שכן מה שבוחנים הוא צפיית סוג הנזק בלבד.
בפסק דין זה ריכך בית המשפט העליון את ההלכה שנקבעה בפסק-דין רינגר.
עובדות המקרה: עורך דין מעד על אבן שפה שהושארה על המדרכה, נפל, ונפגע בידו. כשש שנים לאחר האירוע, הוא טיפס על סולם, כאשר תקף אותו כאב פתאומי בידו הפגועה וגרם לנפילתו. כתוצאה מאותה נפילה אחרונה, נפגע עורך-הדין בברכו.
ההכרעה: בהתאם להלכת רינגר, לכאורה נחשב גם הנזק שנגרם לברך כנזק בר-פיצוי, לצד הנזק שנגרם ליד, משום ששני הנזקים נופלים תחת אותה הקטגוריה של נזק גוף. אולם, בית המשפט התעלם מהלכת רינגר, וקבע כאן שתהליך הגרימה הוא בלתי-צפוי, עקב המרחק בזמן ובמקום מאירוע הנזק הראשוני. קביעה זאת, בנוסף לשיקולי צדק והוגנות, הובילה להחלטה כי אין לפצות את הניזוק. כלומר, בית המשפט קבע שצפיית תהליך גרימת הנזק מהווה שיקול רלוונטי במסגרת מבחני ריחוק הנזק.
בעניין זה בלט בחשיבותו ההבדל בין הקביעה כי מבחן הצפיות חל על סוג הנזק, לבין הקביעה כי המבחן חל על תהליך גרימתו. נקבע שם כי לגבי נזק ראשוני, יש להוכיח במסגרת ביסוס הקשר הסיבתי המשפטי גם את תהליך הגרימה, זאת בניגוד להלכת רינגר, לפיה כשמדובר בנזק שניוני, כל שצריך להוכיח הוא את צפיית סוג הנזק.
עובדות המקרה: זריקת הרדמה שקיבלה ילדה במהלך טיפול שיניים שיגרתי, אצל רופא מתנדב, גרמה לה לנזק מוחי קשה, ולשיתוק בגפיים. התוצאה הצפויה עקב שימוש בזריקה כגון זו הייתה נמנום קל וסחרחורות. הנזק המוחי הקשה היה, אפוא, בלתי-צפוי.
ההכרעה: בית המשפט קבע שרופא השיניים התרשל וכי קיים קשר סיבתי עובדתי בין ההתרשלות לבין הנזק. השאלה העיקרית בפסק הדין התעוררה בשדה הקשר הסיבתי המשפטי, משום שתהליך הגרימה במקרה דנן לא ניתן היה לצפייה, ואילו סוג הנזק כן. סיווג השיתוק כנזק ראשוני היה מוביל, אם כן, לאי-חיובו של רופא השיניים בפיצוי בגין השיתוק שנגרם לילדה.
הבעייתיות בגישתו של השופט אור, היא כי הנזק השניוני, כפי שהגדיר אותו כאן, לא נגרם במסגרת תהליך גרימה מובחן, כפי שנדרש לשם הגדרת נזק כשניוני, אלא במסגרת אותו הליך שגרם לנזק הראשוני.
עובדות המקרה: אדם נפגע בתאונת דרכים עצמית וסבל משברים ברגליים. עוד בטרם הספיק להגיש תביעה נגד חברת הביטוח שלו ולפני שמצבו הרפואי התייצב כך שהתאפשר לו לחזור לעבודה, נפגע בתאונת דרכים נוספת, בה נהרג. השאלה המרכזית שנדונה בבית המשפט המחוזי הייתה - מי מבין שתי חברות הביטוח הנתבעות - זו של המנוח, או זו של הנהג שגרם לתאונה השנייה - אחראית לנזק בגין אובדן כושר ההשתכרות של המנוח בתקופה שבין התאונה השנייה למועד המשוער של תום תוחלת חיי עבודתו.
ההכרעה: בית המשפט העליון, מפי השופטת ש' נתניהו, אישר כי שאלת היקף הנזק לו אחראי המזיק נקבעת באמצעות שימוש במבחן הצפיות, כך שהמזיק אחראי רק לאותו הנזק שצריך ויכול היה לצפות. אמנם הועלתה שאלת רלוונטיות מבחן הצפיות בנוגע לעילות נזיקיות במשטרי אחריות חמורה או מוגברת (למשל חוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים), אך השאלה הושארה בצריך עיון, משום שלא היה כאן קושי להגיע למסקנה שהנזק המדובר לא היה רחוק מדי.
בנוסף, מציינת השופטת נתניהו, כי שאלת הסיבתיות המשפטית, שבתוכה נכללת סוגיית ריחוק הנזק, בניגוד לשאלת הסיבתיות העובדתית, היא שאלה מובהקת של מדיניות משפטית, שמטרתה לתחום את גבולות האחריות בנזיקין. מטרתו של מבחן ריחוק הנזק היא לצמצם את סוג הנזק והיקפו ולברור מתוך כלל הנזקים את הנזקים להם יחוב המזיק באחריות.
עובדות המקרה: התובעת נפצעה בתאונת דרכים, אושפזה בבית חולים ולאחר מכן הועברה לשיקום. לאחר התאונה, קפצה התובעת מקומה רביעית, בניסיון להתאבד. היא הגישה תביעה בגין נזקי הגוף שנגרמו לה כתוצאה מהתאונה, ובהם כללה את הנזקים שנגרמו לה עקב ניסיון ההתאבדות. שאלת הזכאות לפיצוי בגין הנזקים שנגרמו עקב ניסיון ההתאבדות נדונה במסגרת סוגיית ריחוק הנזק.
ההכרעה: בית המשפט המחוזי קיבל את התביעה וחייב את הנתבעת לפצות את התובעת בגין כל נזקיה. ניסיון ההתאבדות הוגדר כנובע מהנכות שנגרמה לתובעת בעקבות התאונה וכהתפתחות טבעית שלה. מעניין לראות כיצד בפסק-דין זה, השופט אור, בשונה מחוות דעתו המאוחרת בפסק-דין קליפורד, אינו מתעלם מתהליך הגרימה, ומחיל עליו את מבחן הצפיות, במסגרת המבחנים לקביעת ריחוק הנזק.
פסיקת בתי המשפט המחוזיים.
עובדות המקרה: ילדה כבת ארבע נפגעה על ידי מכונית צבאית בדרכה מגן הילדים. כתוצאה מהתאונה, סבלה הילדה מנזקי גוף ואושפזה בבית חולים למשך ארבעה ימים. הילדה והוריה הגישו תביעה לתשלום נזקי התאונה כנגד נהג הרכב וכנגד המדינה. פסיכיאטר מומחה, שמונה על ידי בית המשפט, קבע לילדה התובעת 10% נכות, המורכבים בחלקם מאיחור התפתחותי מולד, שאינו קשור כלל לתאונה, וחלקם מנזקי השפעה סביבתית, שנובעת מהתנהגות הוריה בעקבות התאונה.
ההכרעה: בפסק-הדין נקבע כי יש לנהוג זהירות מפני הרחבת מבחני הסיבתיות, בייחוד במציאות הקשה של תאונות דרכים הפוגעות באחוז ניכר של האוכלוסייה וכן כאשר בנטל הפיצוי נושאת קופת הציבור. כלומר, ביהמ"ש מיישם את מבחני הסיבתיות המשפטית בהתאם למדיניות המשפטית הרצויה.
לא ברור מפסק-הדין כיצד יושם מבחן ריחוק הנזק ומדוע נקבע שהנזק שהוסב על ידי ההורים נחשב רחוק מדי מכדי לייחסו למזיק. עם זאת, מפנה בית המשפט להלכת רינגר, שם, כאמור, נקבע כי יוחל מבחן הצפיות לעניין סוג הנזק.
עובדות המקרה: אדם נפצע בתאונת דרכים, אשר בעקבותיה הפך לנכה ובעל קשיי ניידות. אשת התובע הפעילה משפחתון, אותו ניהלו השניים במשותף. עלתה בפסק-הדין השאלה - האם הנזק שנגרם לניהול המשפחתון נחשב קרוב מספיק לצורך פסיקת פיצוי בגינו.
ההכרעה: בית המשפט המחוזי קבע כי המשפחתון מהווה עסק שלתובע הייתה נגיעה ישירה אליו. על כן, יש לראות את הנזק לניהול המשפחתון כנזק שנגרם באורח טבעי ובמהלכם הרגיל של הדברים, כאמור ב- ס׳ 76(1) לפקודת הנזיקין. כמו כן, הוזכרה כאן המחלוקת, שטרם הוכרעה בפסיקה עד לשלב זה, בין מבחן הצפיות למבחן הסיכון. אך גם כאן לא עלה, בסופו של דבר, הצורך להכריע בין שני המבחנים והתאמתם למשטר אחריות מוחלטת, משום שנקבע שגם בהתאם למבחן הסיכון, הנזק האמור הוא נזק בר-פיצוי.
חוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים, התשל"ה-1975.
מקום בו עולה תדירות בישראל סוגיית ריחוק הנזק הוא במקרים של נזק הנגרם עקב תאונת דרכים. לדוגמה, אדם נפגע בתאונת דרכים ובדרך לבית החולים, פוגע ברק באמבולנס שהסיע אותו. בבית החולים, הוא מקבל זריקה, שכתוצאה ממנה נגרם לו זיהום קשה. על אילו מהנזקים המתוארים תחוב חברת הביטוח בפיצוי? פיצויים עקב נזקי תאונות דרכים מוסדרים באמצעות חוק מיוחד: חוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים (להלן: "חוק הפלת"ד").
תרופה בגין נזקי גוף
4. (א) על זכותו של נפגע לפיצוי על נזק גוף יחולו הוראות סעיפים 19 עד 22, 76 עד 83, 86, 88 ו-89 לפקודת הנזיקין [נוסח חדש] (להלן - פקודת הנזיקין), ואולם - ...
§4(א) לחוק הפלת"ד הוא ההוראה המקבילה להוראתס׳ 76(1) בפקודת הנזיקין, שלמעשה מפנה ישירות אל ההסדר בפקודת הנזיקין העוסק בריחוק הנזק ומאמצת אותו לחלוטין. מכאן, לכאורה, עולה כי ההסדר בשני החוקים זהה. עם זאת, ישנו הבדל חשוב בין שני החוקים, הנובע מהוראת ייחוד העילה ב-§8 לחוק הפלת"ד.
הוראת ייחוד העילה.
8. (א) מי שתאונת דרכים מקנה לו עילת תביעה על פי חוק זה, לרבות תביעה על פי ביטוח כאמור בסעיף 3(א)(2) ובסעיף 3(ד) לפקודת הביטוח, לא תהיה לו עילת תביעה על פי פקודת הנזיקין בשל נזק גוף, זולת אם נפגע בתאונה שנגרמה על ידי אדם אחר במתכוון.
הוראת ייחוד העילה מציבה מחסום בפני נפגע בתאונת דרכים מהגשת התביעה נגד האחראים לה לפי פקודת הנזיקין ומפנה אותו לתבוע נזקיו בהתאם לחוק הפלת"ד, מהחייבים על-פיו בלבד: הנהג, בעל הרכב, המחזיק בו והמבטח. הרציונל שעומד מאחורי הוראה זו הוא פישוט ההליכים המשפטיים עבור נפגעים ומניעת ריבוי צדדים למשפט.
בהתאם לפרשנות בית המשפט העליון להוראה זו, המחסום שהיא מהווה פועל גם כנגד תביעות של נפגע בתאונת דרכים בגין נזקים נוספים ואחרים שנגרמו לו, כתוצאה מרשלנות רפואית של מי שטיפל בו בעקבות התאונה, ללא קשר למרחק בזמן ובמקום מאירוע התאונה ולמידת הרשלנות - כלומר נזקים שניוניים. הנפגע יכול לצרף את נזק נוסף זה לתביעתו כנגד החייבים על-פי חוק הפלת"ד בלבד. הוראה זו גם שוללת את זכות הנתבעים על-פי חוק הפלת"ד לחזור אל המזיקים האחרים בתביעת שיפוי או השתתפות, כך שנוצר פטור מלא מאחריות לכל החייבים על-פי פקודת הנזיקין, שהיו אחראים לגרימת התאונה, הן ישירות והן בעקיפין. הלכה זו נקבעה בפרשת אכרם חוסיין.