נראה שהאי התגלה לראשונה על ידי אדוארד בראנספילד מעל סיפון הדו-תורנית "ויליאמס" בינואר 1820, אם כי הוא כינה אותו כף. בשנת 1829 שייט מגלה הארצות קפטן הנרי פוסטר סביב האי. ב-1873 היה אדוארד דלמן הגרמני לאדם הראשון שירד אל האי והגדיר אותו בדיווחו "מקום בודד".
את שמו של האי נתנה לו המשלחת האנטארקטית הבלגית, 1899-1897, בראשות אדריאן דה ז'רלאש, להנצחת זכרו של קרל אוגוסט וינצקה, ימאי נורווגי שנפל מסיפון אוניית המשלחת וטבע ב-22 בינואר 1898.
המאה ה-20.
בריטניה הקימה בסיסים על האי דספשן ובמפרץ של האי הבריטי וינצקה בשנת 1944 ועוד בסיס במפרץ התקווה, ב-1945, לדיווחי מזג אוויר ושלילת אפשרות של פעילות הצי הגרמני. רק אחד משלושת הבסיסים הללו שרד, על האי גודיה, במפרץ של פורט לוקרוי, לחוף יוגלה פוינט, סמוך לקצה הדרום-מערבי של האי וינצקה.
מגדלור ארגנטינאי הוצב בשנת 1947 בקצה הדרומי של תעלת פלטייה על האי הסמוך דומר, וצריף מחסה נבנה במפרץ דוריאן בשנת 1957, מצפון לפורט לוקרוי. הסקר הבריטי באנטארקטיקה (BASׂ) הקים ב-1975 צריף היערכות, שנודע בשם מחסה דאמוי פוינט, סמוך למחסה הארגנטינאי, כדי שישמש בסיס למסלול נחיתה זמני על הקרח למטוסים, בעונת הקיץ. צריף זה הוצא משימוש ב-1995 וכיום הוא ניצב, לאחר שיפוץ ושיקום, כאתר היסטורי.
האי צולם מהאוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1956.
עוד תחנה מדעית, ("ילכו") הוקמה בשנת 1962 על ידי הצי הצ'יליאני במפרץ הדרומי של האי דומר. מחסה חירום נבנה ב-1957 באליס קריק, 150 מ' דרומית לאי גודיה על חופו המזרחי של האי, ואליו הצטרף כעבור שנתיים צריף גדול יותר, לשימוש צוות תחזוקה של אנטנה אלקטרומגנטית בתדר נמוך וציוד לקליטה מרחוק. שני הצריפים הללו פורקו בשנת 1996 עקב מצבם הרעוע, ואילו בסיס A באי גודיה שוקם ושופץ.
קלאונימוס
קלאונימוס (ביוונית: Κλεώνυμος; סוף המאה ה-4 לפנה"ס ותחילת המאה ה-3 לפנה"ס) היה נסיך מצביא ומדינאי ספרטני.
ביוגרפיה.
קלאונימוס, היה בנו השני של מלך ספרטה קלאומנס השני מהשושלת האגידית. היה לו אח מבוגר בשם אקרוטאטוס. סביב שנת 309 לפנה"ס, מת אביו. מכיוון שאקרוטאטוס מת עוד לפני כן, סבר קלאונימוס שהוא יקבל את הכתר. עם זאת, מועצת האפורים בחרה באחיינו הצעיר אראוס הראשון, בנו של אקרוטאטוס, כמלך. לטענת פלוטרכוס הסיבה לכך הייתה שקלאונימוס היה בעל "מזג אלים ושרירותי". עם זאת לטענת פאוסניאס, האפורים ניסו לפייסו על ידי כך שהציעו לו כיבודים שונים ונתנו לו לפקד על הצבא הספרטני.
בשנת 303 לפנה"ס, פנתה העיר טאראנטו ביוון הגדולה, שהותקפה בידי הלוקאנים, פנתה אל ספרטה בבקשת עזרה. בתמיכת מועצת האפורים והמלכים, יצא קלאונימוס בראש צבא של שכירי חרב אל איטליה במטרה לסייע לטאראנטו. שרדו שני תיאורים של המסע. אחד בידי דיודורוס סיקולוס והשני בידי טיטוס ליוויוס. עם זאת, אין שום דמיון בין שני התיאורים, עד שמומחים מודרניים מעריכים שמדובר למעשה בשני מסעי מלחמה שונים.
המסע הראשון, המתואר בידי דיודורוס, ככל הנראה החל בשנת 303 לפנה"ס. קלאונימוס הגיע לאיטליה בראש כוח גדול, והגדיל מאוד את צבאו באמצעות גיוס יוונים מקומיים. בני העיר מאטאפונטום (Metapontum) סירבו להצטרף אליו, ובתגובה הסית קלאונימוס את הלוקאנים לפלוש לאדמותיהם. קלאונימוס הדף את הפלישה, והציג עצמו כמשחרר. הוא החזיק בעיר בכוח הזרוע, ולקח 600 כיכרות כסף ו-200 עלמות ממשפחות האצולה כבני ערובה. הוא חי חיי מותרות, ודיודורוס מציין שהוא "לא עשה דבר ראוי למען ספרטה". הוא תכנן לבצע פלישה לסיציליה במטרה להפיל את השלטון של אגתוקלס, אולם דחה אותה שוב ושוב. הוא פלש לקורקירה, וזאת במטרה להיות מוכן לקחת חלק במלחמות הדיאדוכים המשתוללות. הוא נאלץ לסגת מקורקירה, לאחר שנודע לו על התקוממות נגד שלטונו באיטליה.
הוא חזר לאיטליה ודיכא את ההתקוממות ביד קשה. עם זאת, הלוקאנים מכל רחבי האזור התאחדו נגדו והנחילו לו תבוסה ניצחת. במקביל, סערה עזה תקפה את הספינות שלו ורבות מהן טבעו. הוא נאלץ לפנות את איטליה ולחזור לקורקירה. סופו של המסע אינו ברור.
המסע השני, המתואר בידי טיטוס ליוויוס, התרחש ככל הנראה בשנת 302 לפנה"ס. על פי ליוויוס, קלאונימוס כבש את העיר טאוריאה (מיקומה כיום אינו וודאי), עם זאת הרומאים אילצו אותו לסגת חזרה. לאחר מכן הוא הפליג צפונה אל עבר הים האדריאטי, וכדי להימנע מנפילה בידיהם של שודדי הים האילירים, נחת בחוף של ונטיה שבאיטליה על שפך נהר ברנטה. הוא הפליג במעלה הזרם אל אזור פאדובה, ופשט על הכפרים הסמוכים. עם זאת, הגאלים באזור תקפו אותו, הסבו לו אבדות כבדות והטביעו רבות מספינותיו. ליוויוס מספר שעד ימיו (המאה ה-1 לספירה) ניתן היה לראות את שרידי הספינות הספרטניות בפאדובה, וכי המקומיים נהגו מדי שנה לציין את תאריך הקרב באמצעות קרב מדומה של ספינות. גם סופו של מסע זה אינו ברור, ככל הנראה קלאונימוס חזר לספרטה במפח נפש.
בשנת 293 לפנה"ס נשלח לפקד על גיס ספרטני שהיה אמור לסייע לליגה הבויאוטית נגד דמטריוס פוליורקטס מלך מוקדון. עם זאת, כאשר דמטריוס הטיל מצור על תבאי, נסוג קלאונימוס והניח את הבויאוטים לנפשם. הם נכבשו בידי מוקדון.
קלאונימוס לא סלח מעולם על דחייתו לכס ספרטה. כאשר הופיע בפלופונסוס פירוס מלך אפירוס, קלאונימוס מיהר להצטרף לצבאו. הוא ניהל את המצור של פירוס על טרויזן, ועל פי פוליאינוס ירה אל תוך העיר כידונים שעליהם הורה לכתוב "באתי כדי לשמר את החופש של טרויזן". כמו כן הוא שחרר אסירים בני טרויזן חזרה לעירם. ובעוד הפלגים השונים בעיר עסוקים בוויכוח האם מחוותיו של קלאונימוס אמתיות הן או מרמה בעלמה, חייליו טיפסו בחשאי על הקירות וכבשו את העיר. כמו כן פוליאינוס מספר שהוא ניהל את המצור על איגאי. בהמשך, קלאונימוס שכנע את פירוס לתקוף את ספרטה. באותו זמן אראוס היה בכרתים וסייע שם לעיר גורטין נגד קנוסוס. בספרטה הרוחות סערו והיו שהציעו להבריח את הנשים מחוץ לעיר. תוכנית זו נתקלה בהתנגדות שכן לא ייתכן שהנשים יחיו בעוד ספרטה תיפול. הנשים והגברים יחד עמלו לחפור תעלה נגד פילי הקרב של פירוס. במשך יומיים הצליחו התושבים לעמוד נגדו, ולאחר מכן שלח אנטיגונוס גיס שכירים שלו תחת פיקודו של אמינאס איש פוקיס לעזרת העיר. ואראוס חזר מכרתים עם 2,000 חיילים. מצבו של פירוס היה בכי רע, והוא נאלץ לנטוש את המצור על ספרטה.
מכאן ואילך לא ידוע עליו דבר.
משפחתו.
לא ידוע מתי, קלאונימוס נשא לאשה את כילוניס היפה, בתו של לאוטיכידס מהשושלת האאוריפונטידית. עם זאת, כילוניס לא אהבה אותו, והתאהבה באופן נואש באחיינו אקרוטאטוס השני. מאוחר יותר היא נישאה לאקרוטאטוס, וילדה לו את אראוס השני. היה לקלאונימוס בן, לא ידוע מאיזו אשה, בשם לאונידס השני.
לאחר מותו של אקרוטאטוס, הוכתר אראוס השני כמלך, ומכיוון שהיה עוד קטין היה צורך באפוטרופוס למענו. לפיכך נבחר בנו של קלאונימוס, לאונידס השני, כאפוטרופוס שלו. לאחר מותו של אראוס, הפך לאונידס למלך.
ממלכת דבלין
ממלכת דבלין (באירית: Ríocht na Dubh Linn) הייתה ממלכה שהוקמה על ידי הוויקינגים הנורווגים באירלנד בשנת 839. בזמן שלטונו של מייסדה – תורגסט – היא השתרעה על מרכז וצפון-מזרח האי, אך שרדה שש שנים בלבד.
פלישה נוספת מנורווגיה הביאה להקמתה מחדש ב-853. הממלכה המחודשת שלטה על רוב השטח המוכר בימינו כמחוז דבלין. לעיתים, שלטונה התפשט גם על מושבות נורווגיות נוספות באירלנד (למרות שלא התקיים רצף טריטוריאלי בינן לבין אזור דבלין). אוכלוסיית המתיישבים הנורווגית התמזגה עם הזמן באירים המקומיים והממלכה נהפכה לנורדית-גאלית. בירתה הייתה דבלין, שהוקמה כמאחז על ידי מייסד הממלכה תורגסט.
באמצע המאה ה-10 הממלכה החלה לשגשג מבחינה כלכלית, בזכות קשרי המסחר הענפים עם הוויקינגים באיים הבריטיים. במחצית השנייה של המאה ה-10, דבלין גם הגיעה לשיא כוחה המדיני והצבאי, אך החלה לאבד אותו לפני סופה של אותה מאה.
מאמצע המאה ה-11 החל מאבק שליטה על דבלין המוחלשת בין ממלכות לנסטר ומנסטר האיריות, שהועצם על ידי המשך שגשוגה הכלכלי. מאז, דבלין הייתה ממלכת חסות של אחת הממלכות האיריות היריבות. במהלך רוב התקופה הזו, היא אף נשלטה על ידי נציגי שושלות המלכות האיריות. בשנת 1170 הממלכה נכבשה על ידי אצילים אנגלו-נורמנים, ובשנת 1171 סופחה לממלכת אנגליה.
היסטוריה.
תורגסט.
בשנת 795 הוויקינגים תקפו לראשונה את אירלנד. בשנת 837 ויקינגים נורווגים בהנהגת תורגסט (Thorgest) הגיעו דרך הים האירי אל מזרח אירלנד. הכוח הפולש כלל 120 ספינות, שמחציתן התקדמו אל פנים הארץ דרך הנהר בוין, ומחציתן דרך הנהר ליפי. בשנת 839 הפולשים ערכו פשיטה במנזר שבעיר ארמה — מרכז דתי חשוב, שממוקם בפרובינציית אלסטר. ההתייחסות הראשונה אל הוויקינגים בדברי ימי אלסטר (כרוניקה צפון-אירית מימי הביניים) היא משנת 841. ברשומה הראשונה מאותה שנה כתוב: "הפגנים עדיין בלוך ניי" (אגם באלסטר).
בשנת 841 תורגסט כבש את הכפר דבלין, שהיה מיושב בחקלאים ובדייגים. על גבעה סמוך לחוף, שעליה נמצאת כיום טירת דבלין, הוא בנה מאחז מבוצר. כך נהפך דבלין למרכז שליטה, שממנו ניהל תורגסט את המשך הכיבושים באזור. בשטחים הכבושים הוקמה ממלכת דבלין, שהשתרעה ברציפות על מחוזות אלסטר, קונאכט ומידה (מרכז וצפון-מזרח אירלנד). במסע ההתפשטות שלהם, הוויקינגים השתלטו גם על שטחים (מובלעות) בפרובינציות לנסטר ומנסטר, על איים בים האירי ולחופו המזרחי בוויילס.