כאשר הנאצים תפסו את השלטון ב-1933, הצטרפה פון מלצן לתנועת ההתנגדות נגד הנאצים. במשך שנים פעלה במחתרת. ב-1935 חזרה פון מלצן לברלין ומדי פעם הגיבה לקריאות לעזרה מצד יהודים, שיכנה אותם בביתה וסיפקה להם מזון והגנה, על אף שמגוריה היו בקרבה מסוכנת לסוכני הגסטפו. עקב גישתה הפוליטית, שהייתה ידועה למשטר, לא הצליחה פון מלצן להתפרנס ברווחה ונאלצה לעבוד במספר רב של עבודות. ב-1940 החלה ללמוד רפואה וטרינרית וסיימה את לימודיה ב-1943. במהלך מלחמת העולם השנייה סיפקה הרוזנת פון מלצן בשיתוף פעולה עם הכנסייה השוודית מקלט בטוח עבור יותר מ-60 יהודים, עריקים ועובדי כפייה נמלטים, והצליחה לארגן את הברחתם למקום מבטחים. היא זייפה אשרות ומסמכים רשמיים אחרים שסייעו ליהודים רבים להימלט מברלין במשאיות, בהן נהגה לעיתים קרובות היא עצמה.
לפני מלחמת העולם השנייה הכירה פון מלצן את הסופר היהודי הנס הירשל (Hirschel), העורך לשעבר של "Das Dreieck", כתב-עת אוונגרדי גרמני ספרותי שנוסד ב-1925. מ-1942 ועד סוף המלחמה הגנה על הירשל שהסתתר במקום מסתור בתוך הספה בסלון דירתה בווילמרסדורף וכך הצילה את חייו תוך סיכון חייה. פון מלצן נכנסה להיריון מהירשל וילדה בן. בנה הוכנס לאינקובטור בבית החולים, וזה הופצץ. עקב כך פסק זרם החשמל לאינקובטור, והתינוק מת. זמן קצר לאחר מכן אימצה פון מלצן שתי ילדות.
אחרי המלחמה נישאו פון מלצן והירשל, אך נפרדו לאחר שנתיים. בשנת 1972 נישאה פון מלצן מחדש. במהלך השנים שלאחר המלחמה סייע לפון מלצן אסיר יהודי, שלא שכח את הסיוע שנתנה לו בתקופת המלחמה. פון מלצן התמכרה לסמים ואיבדה את הסמכתה בתור וטרינרית. היא אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי, והיה עליה לקרצף רצפות למחייתה.
בשנת 1975 הצליחה לשוב לעבודה בתור וטרינרית בברלין, ומשנת 1981 עבדה במרפאה במחוז קרויצברג. היא התפרסמה בכך שטיפלה בחינם בכלבים שהיו בבעלות פאנקיסטים מקומיים ובמאבקה למען שיפור תנאי חייהם של מהגרים. ב-1986 פרסמה ספר זכרונות שפרסם אותה ופתח בירור בעניינה, בירור אשר הביא להכרה בה בתור חסידת אומות העולם לאחר שנה.
מערכת ויקסבורג
מערכת ויקסבורג (באנגלית: Vicksburg Campaign) הייתה סדרה של תמרונים וקרבות, שנערכו במסגרת הזירה המערבית של מלחמת האזרחים האמריקנית, באזור ויקסבורג שבמיסיסיפי. ויקסבורג הייתה עיר מבוצרת בשליטת הקונפדרציה, אשר חלשה על המקטע האחרון של נהר המיסיסיפי שהוחזק על ידי הקונפדרציה. ארמיית טנסי של האיחוד, בפיקוד מייג'ור ג'נרל יוליסס גרנט, כבשה לבסוף את העיר ואילצה את כוחותיו של לוטננט ג'נרל ג'ון ק' פמברטון להיכנע, ובכך השלימה את השתלטות כוחות הצפון על הנהר מיסיסיפי לכל אורכו, והנחיתה מהלומה קשה על הקונפדרציה.
המערכה כללה מספר רב של מבצעים ימיים, תמרונים יבשתיים, יוזמות כושלות, ואחד עשר קרבות החל מ-26 בדצמבר 1862, ועד 4 ביולי 1863. היסטוריונים צבאיים מחלקים את המערכה לשני שלבים עיקריים:
גרנט תכנן בתחילה מתקפה בת שתי זרועות שבה מחצית צבאו, בפיקוד מייג'ור ג'נרל ויליאם שרמן, תפליג במורד המיסיסיפי, תתקדם אל עבר הנהר יאזו ותנסה לתקוף את ויקסבורג מצפון מזרח, בעוד שהוא עצמו יוביל את המחצית השנייה במסע יבשתי במורד מסילת הברזל של מרכז מיסיסיפי. יוזמה זו נכשלה כיוון שכוחות הקונפדרציה השמידו את קווי האספקה של גרנט ואילצו אותו לסגת. ללא סיוע מכוחותיו של גרנט, ניגפו כוחותיו של שרמן אל מול ההגנה האיתנה של ויקסבורג.
במהלך ינואר – מרץ 1863 יזם גרנט מספר ניסיונות או "משלחות" — מבצעי הנהרות של גרנט — על מנת למצוא גישה ימית אל קטע הנהר מדרום לוויקסבורג תוך התחמקות מסוללות התותחים ששלטו עליו. כל חמש היוזמות הללו נכשלו גם כן.
לבסוף, עם בוא האביב, חלפו ספינות תותחים וספינות תובלה של האיחוד על פני סוללות התותחים של ויקסבורג, בעוד שחייליו של גרנט נעו רגלית ממערב לנהר בשטח לואיזיאנה, ונפגשו מדרום לוויקסבורג. ב-29–30 באפריל 1863, צלחו כוחותיו של גרנט את הנהר באמצעות ספינות התובלה, ונחתו בברואינסבורג, מיסיסיפי. סדרה של פעולות הטעיה והסחה, אפשרו לצבאו של גרנט לבצע את צליחת המיסיסיפי ללא התנגדות מצד כוחות הקונפדרציה. במהלך שבעה עשר הימים הבאים, ערך צבאו של גרנט סדרת תמרונים מדרום-מזרח לוויקסבורג, ניצח בחמישה קרבות, כבש את ג'קסון, בירת מיסיסיפי, ניתק את ארמיית המיסיסיפי של הקונפדרציה מעורפה ודחק אותה אל תוך ביצורי ויקסבורג.
לאחר מצור ממושך נכנע חיל המצב בוויקסבורג, בפיקודו של פמברטון, ב-4 ביולי (יום אחרי תבוסת הקונפדרציה בקרב גטיסברג). ב-9 ביולי נכנע גם חיל המצב בפורט האדסון, מוצב הקונפדרציה האחרון על המיסיסיפי, לכוחות האיחוד בפיקוד מייג'ור ג'נרל נת'ניאל באנקס . בכך עברה השליטה על המיסיסיפי לכל אורכו לידי האיחוד, והנהר חזר להיות נתיב מסחר ואספקה חשוב עבור האיחוד. שטח הקונפדרציה בותר לשניים — טקסס, ארקנסו ולואיזיאנה נותקו למעשה מן הקונפדרציה, ונותרו כך עד תום המלחמה. מערכת ויקסבורג מוכרת על ידי היסטוריונים כמופת של פעולה צבאית, וכנקודת מפנה במלחמה.
רקע.
לוויקסבורג הייתה חשיבות אסטרטגית בעבור הקונפדרציה. ג'פרסון דייוויס נשיא הקונפדרציה אמר, אחיזת הקונפדרציה בוויקסבורג חסמה את תנועת הספנות של האיחוד במורד המיסיסיפי; בשילוב עם השליטה בשפך הנהר האדום ובפּוֹרט האדסון 390 קילומטר מדרום, התאפשרה תקשורת עם המדינות שממערב לנהר, עליהם הסתמכה הקונפדרציה כמקור חשוב לסוסים, בקר, וכוח אדם לתגבורות.
פני השטח היו אידיאליים להגנה, והיקנו לעיר את השם "גיברלטר של הקונפדרציה".
העיר שכנה על מצוק גבוה המשקיף על פיתול דמוי פרסה בנהר, חצי האי דה-סוטו, דבר אשר גרם לכך שגישה בדרך הנהר אל העיר הייתה כמעט בלתי אפשרית. מצפון וממזרח לוויקסבורג משתרעת הדלתא של מיסיסיפי (הידועה גם בשם הדלתא של היאזו), שאורכה כ-320 ק"מ מצפון לדרום ורוחבה כ-80 ק"מ ממזרח למערב. אזור זה תואר על ידי הגאוגרף וורן גרבאו כ"רשת מורכבת להפליא של נתיבי מים מצטלבים" אשר חלקם ניתן לשַיִט על ידי ספינות קיטור קטנות. האזורים בין הערוצים המודרניים של הנהרות ובין הערוצים העתיקים יצרו איים של ביצות (Backswamps), אשר על פי גרבאו "בין אם היו מוצפים ובין אם לא, היו בלתי עבירים לאדם רכוב על סוס וכול סוג של רכב גלגלי, וקשים למעבר אפילו ברגל."
נהר יאזו זורם מצפון לדרום במקביל למיסיסיפי ממערב לו, ומתמזג עם המיסיסיפי כארבעה ק"מ מצפון מערב לוויקסבורג. שרשרת המצוקים ששולטת על הגדה המזרחית של המיסיסיפי ממשיכה צפונה ותוחמת גם את גדתו המזרחית של נהר יאזו. מוצבים וסוללות תותחים של הקונפדרציה מוקמו על שרשרת צוקים זו עד היינס בלאף, כ-19 ק"מ מצפון לוויקסבורג, וחסמו את השַיִט בנהר יאזו. השטח בלואיזיאנה ממערב לנהר היה גם הוא קשה למעבר, עם דרכים גרועות והצפות בחורף.
העיר הייתה כבר תחת מתקפה ימית של האיחוד. אדמירל דייוויד פארגוט התקדם במעלה הנהר לאחר שכבש את ניו אורלינס, וב-18 במאי 1862, דרש מן העיר להיכנע. לפארגוט לא היו מספיק כוחות על מנת לאכוף את דרישתו, והוא נסוג חזרה לניו אורלינס. הוא חזר עם שייטת ספינות תותחים ביוני 1862, אולם ניסיונו להכניע את העיר על ידי הפגזה (26–28 ביוני) נכשל. השייטת הפגיזה את ויקסבורג לאורך יולי, ונלחמה מספר קרבות שוליים נגד כלי שַיִט של הקונפדרציה באזור, אולם לא היו לה מספיק כוחות על מנת לנחות אל החוף, והמאמץ להכניע את העיר ננטש. פארגוט חקר את האפשרות לעקוף את המצוקים המבוצרים השולטים על הנהר על ידי חפירת תעלה לרוחב לשון היבשה שיצר העיקול בנהר, חצי האי דה-סוטו. ב-28 ביוני החל בריגדיר ג'נרל תומאס ויליאמס , אשר היה מסופח לכוחותיו של פארגוט, לחפור את התעלה תוך שימוש בפועלים שחורים מקומיים ומספר חיילים. רבים מאנשיו נפלו קורבן למחלות טרופיות ומכות חום, והעבודה הופסקה ב-24 ביולי. (ויליאמס נהרג שבועיים אחר כך בקרב באטון רוג').
בסתיו 1862 קודם מייג'ור ג'נרל הנרי האלק מפיקוד על הזירה המערבית לגנרל המפקד של כל צבאות האיחוד. ב-23 בנובמבר הוא ציין בפני גרנט את העדפתו לפעולה משמעותית במורד המיסיסיפי לעבר ויקסבורג. סגנונו של האלק היה להותיר חופש פעולה רב בתכנון המערכה, דבר אשר גרנט הלוחמני ניצל עד תום. האלק ספג ביקורת רבה על שלא התקדם במהירות בדרך היבשה מממפיס, טנסי, לעבר ויקסבורג במהלך הקיץ כשעוד היה מפקד הזירה. הוא האמין שהצי יכול היה לכבוש את ויקסבורג בעצמו, אך לא ידע שהצי לא כלל מספיק חיילים רגליים לפעולה הקרקעית הנדרשת כדי להשלים מהלך כזה. מה שיכול היה להיות הצלחה בקיץ 1862 הפך לבלתי אפשרי בנובמבר, מכיוון שעד אז הקונפדרציה כבר תגברה משמעותית את חיל המצב באזור ויקסבורג. בנוסף לכך, יכולת הניווט בנהר הייתה עונתית; הירידה הטבעית במפלס מי הנהר במהלך הסתיו והחורף הגבילה את יעילות התחבורה הימית, את גודלן של ספינות הנהר, ואת כמות החיילים, האספקה והציוד שהן יכלו לשאת.
צבאו של גרנט צעד דרומה לאורך מסילת הברזל של מרכז מיסיסיפי, והקים בסיס קדמי בהולי ספרינגס . גרנט תכנן מתקפה בת שתי זרועות לכיוון ויקסבורג. על פקודו הבכיר, מייג'ור ג'נרל ויליאם שרמן, הוטל להתקדם בספינות במורד נהר המיסיסיפי עם ארבע דיוויזיות (כ-30,000 איש). גרנט תכנן להמשיך דרומה לאורך מסילת הברזל עד אוקספורד עם שאר הכוח (כ-40,000 איש), ולחכות שם להתפתחויות; הוא קיווה לפתות את כוחות הקונפדרציה להתרחק מן העיר ולתקוף אותו ליד גרנדה, מיסיסיפי, ובכך לאפשר לשרמן לכבוש את ויקסבורג.