הטיפול הנפוץ יותר כטיפול כירוגי עבור הציסטה היא כריתה בניתוח (יחד עם הסינוס הפילונידלי). חבישה של הפצע נחוצה, ונדרש להחליף את התחבושות פעם ביום למשך ארבעה עד שמונה שבועות. במקרים מסוימים, הריפוי יהיה רק לאחר כשנתיים. לפעמים הציסטה נפתרת באמצעות שיטת כירורגיה הנקראת מרסיפיאליציה .
במהלך הניתוח ניתן להסיר גם את הסינוס בטכניקת "הרמת שסע" או "תפר z", הניתוח נעשה בדרך כלל תחת הרדמה כללית. גישה זו שימושית במיוחד כאשר מדובר בציסטה מסובכת או כשיש ריבוי הישנויות, לאחר שימוש בשיטה זו בדרך כלל נשארת מעט רקמה צלקתית שטחית באזור שבין לחיי העכוז, ובצורה זו ישנו פחות סיכון להישנות. בגישה זו בדרך כלל יש התאוששות מהירה יותר מאשר בשיטת הניתוח המסורתי, אולם יש פחות מנתחים המיומנים בהליך הרמת שסע. ולכן, הליך זה עשוי להיות נגיש לחולים בהתאם למיקומם הגאוגרפי. ציסטות פילונידליות נוטות לחזור בעיקר אם התפרים נעשו בקו האמצע של הציסטה, ולא רחוק ממנו. חתך רחוק מקו האמצע של הציסטה מועדף, במיוחד בהתחשב באחוזי ההחלמה המועטים שיש לריפוי בעזרת חתך אמצע.
טכניקה זעירה ולא פולשנית בטיפול בסינוס פילונידלי היא בעזרת דבק פיברין. טכניקה זו גורמת לפחות כאב מאשר טיפולים מסורתיים, ויכולה להתבצע תחת הרדמה מקומית או הרדמה כללית, אינה דורשת חבישה ומאפשרת לחזור לפעילות רגילה תוך יום עד יומיים. התוצאה בטווח הארוך של תדירות ההישנות דומה לתוצאה של טכניקות יותר פולשניות אחרות. דבק פיברין הוכח כטיפול יותר טוב בציסטות מאשר חלופות פולשניות אצל ילדים, שחזרה לפעילות רגילה וכאב מינימלי לאחר ניתוח חשובים במיוחד.
טכניקת כירורגיה בפלישה מינימלית פותחה בישראל על ידי משה גיפס בשנת 2008 . השיטה שפותחה בישראל דומה לתיאור הראשון של טכניקת "קטיפת הבור" שפורסמה ב-1980. בהליך זה, מקדחה או מכשיר ביופסיה פועלים מתוך ליבת הציסטה ומסירים את הרקמה הנגועה ואת הציסטה ומשאירים רק חורים קטנים לריפוי. החזרה לשגרה אחרי הליך זה תתבצע לאחר יום או יומיים לאחר ניתוח, בלי או עם מינימום כאב. שתי הפרוצדורות שולבו בהצלחה ברומא.
בעוד שאחוזי ההתאוששות לרוב גבוהים, חלק מהחולים סובלים מהשפעות לטווח הארוך. ישנם מקרים מתועדים אשר כוללים חולים עם המשך הכאב לאחר הניתוח במשך שנים לאחר ההליך הכירורגי. עיקרי התלונות כוללים כאב כאשר יושבים במשך תקופה ארוכה של זמן, או שחיקה בחיבור בין הגב התחתון לעכוז.
אטימולוגיה.
משמעות המילה פילונידלי היא קן של השיער, המילה נגזרת מן המילים בלטינית שיער ("pilus") קן ("nidus"). מצב זה תואר לראשונה על ידי הרברט מאיו בשנת 1833. ר. מ. הודג'ס הייתה הראשונה להשתמש בביטוי ציסטה פילונידלית כדי לתאר את התופעה בשנת 1880.
התופעה הייתה נפוצה בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. המצב כונה בכינוי "מושב ג'יפ" או "מחלת רוכבי הג'יפ", בגלל שהחולים שהגיעו עקב הציסטה לרוב נסעו בג'יפים לתקופות ממושכות. הרוכבים נסעו בדרך כלל בדרכים קשות עם הרבה מהמורות והאמונה הרווחת הייתה שהציסטה התפתחה עקב הגירוי והלחץ על עצם הזנב.
וולני
ווֹלנֵי (Volney; 3 בפברואר 1757 – 25 באפריל 1820) הוא שם העט של קונסטנטן-פֿרנסוּאַה שׁסבֶּף דה לה ג'ירוֹדֵה, הרוזן של ווֹלנֵי (בצרפתית: Constantin-François Chassebœuf de La Giraudais, comte de Volney), הוגה דעות, היסטוריון, מזרחן ומדינאי צרפתי.
קורות חייו ופועלו.
ווֹלנֵי נולד למשפחת אצולה בחבל אנז'ו. נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטה של אנז'ה, ב-1776 עבר לפריז ללמוד רפואה, אך העדיף ללמוד היסטוריה. חיבורו מ-1787 על הרודוטוס ("Mémoire sur la Chronologie d'Hérodote") זיכה אותו בתשומת לבם של אנשי האקדמיה הצרפתית ושל חוגי מלומדים אחרים.
בשלהי 1782 יצא למסע ללבנט ובילה שם כשלוש שנים. אחרי שובו לצרפת סיכם את מסעותיו בספרו "מסע במצרים ובסוריה" ("Voyage en Egypte et en Syrie pendant les années 1783,1784 et 1785"). שנה לאחר מכן פרסם את חיבורו "הרהורים על המלחמה של הטורקים ושל רוסיה" ("Considérations sur la guerre des Turcs et de la Russie").
ווֹלנֵי היה מעורב בפעילות פוליטית. הוא נבחר מטעם מחוז הולדתו לנציגוּת המעמד השלישי באספת המעמדות הכללית, ובתחילת המהפכה הצרפתית היה חבר האספה המכוננת הלאומית. בכהונותיו אלה דחף להקמת המשמר הלאומי ולחלוקת צרפת לקומונות ולמחוזות. וולני השתייך לאגודת "ידידי האמת" , ארגון מהפכני צרפתי שפעל בשנים 1790–1797. כמו כן ערך כתב-עת פוליטי שכוּון "לאנשים מכל המקצועות".
בתקופה זו עסק ווֹלנֵי גם בניסויי פיתוח כלכלי בקורסיקה. הוא גילה עניין במצבו של האי עוד לפני המהפכה, שאז כיהן כממונה על סדרי המסחר והחקלאות בו. ב-1792 רכש בקורסיקה חווה שבה ביקש לבחון אפשרות של חקלאות אינטנסיבית מבוססת על איקלום גידולים הנהוגים במושבות (כגון קני סוכר, כותנה, אינדיגו וקפה), אך לא התמיד בכך. בקורסיקה התוודע למשפחת בונפרטה. בשובו לפריז פרסם דו"ח על "המצב העכשווי בקורסיקה לאשורו" ("Précis de l'état actuel de la Corse").
ווֹלנֵי, שהשתייך לז'ירונדינים, הושלך לכלא בתקופת שלטון הטרור למשך עשרה חודשים. הוא ניצַל בעור שיניו מן הגליוטינה ושוחרר עם נפילת רובספייר ביולי 1794.
תקופה קצרה לימד היסטוריה באקול נורמל סופרייר כשאך נוסד. ב-1795 מונה כחבר במכון של צרפת. באותה השנה נסע לאמריקה הצפונית, שם שהה עד 1798. את תצפיותיו ורשמיו סיכם בחיבורו מ-1803 "לוחות האקלים והקרקע בארצות הברית" ("Tableau du climat et du sol des États-Unis").
ווֹלנֵי, אף שהשתתף בהפיכת 18 בברימר, לא היה מחסידי נפוליאון בונפרטה, אך בהיותו אדם מתון וליברלי תמך במדיניות הקיסרות הראשונה. נפוליאון העניק לו תואר אצולה וצירף אותו לסנאט. וולני היה בין הראשונים שעוּטרוּ באות לגיון הכבוד הצרפתי על ידי נפוליאון. אחרי הרסטורציה של בית בורבון ב-1814, ולאור הסתייגותו מנפוליאון, אוּשר תואר האצולה שלו ונשמר מושבו בבית העליון של הפרלמנט . וולני מיעט להשתתף בישיבות בגלל רפיון גופו ובשלב מסוים פרש כליל מתפקידיו בסנאט, אבל המשיך להגיב על אירועים בחייה של צרפת.
ווֹלנֵי מת בפריז ונקבר בבית הקברות פר לשז; מצבת קברו עוצבה בצורת פירמידה. בשנת 1879 נקרא על שמו רחוב ברובע השני של פריז . פסלו הוצב ב-1898 בחזית תחנת הרכבת של עיר הולדתו קְרוֹן שבמחוז מאיין.
מעבודותיו.
ווֹלנֵי נודע כהוגה דעות בזכות חיבורו מ-1791 בתחום הפילוסופיה של ההיסטוריה – "ההריסות, או הרהורים על תהפוכותיהן של אימפריות" ("Ruins, ou Les méditations sur les révolutions des empires"), שנכתב בהשפעת רשמיו מחורבותיה של פלמירה, שכן גורלה שיקף בעיניו את תולדות עלייתן ושקיעתן של תרבויות עתיקות ואת הצפוי לתרבויות חדשות. החיבור מגלם את המחשבה הרציונליסטית, ההיסטורית והפוליטית של המאה ה-18, ובו ייחס את מפלתן של חבָרות לדחייתן את עיקרי משפט הטבע. כמו כן נתן בחיבורו זה ביטוי לחזונו בדבר איחוד כל הדתות מתוך ההכרה באמת המשותפת להן.
מיתר חיבוריו יצוינו "מחקרים חדשים בהיסטוריה עתיקה" מ-1814 ("Recherches nouvelles sur l'histoire ancienne") ו"מאמר על החקר הפילוסופי של הלשונות" מ-1819 ("Discours sur l'etude phylosophique des langes").
ווֹלנֵי עסק לא מעט בסוגיות של בלשנות ופרסם מאמרים בתחום זה. בין מניעיו ניתן לציין את השקפתו בדבר קירוב העמים. עוד בצעירותו ביקש ללמוד עברית. ערבית למד תחילה בקולז' דה פראנס והשתלם בה בעת שהותו ב-1784 במשך שמונה חודשים במנזר המֶלֶכּיתי דֵיר מר חנא בהר הלבנון.
ב-1795 פרסם וולני ספר דקדוק ללומדי ערבית. כדי להקל עליהם, יצר מערכת סימנים להאחדת התעתיק מהאותיות שבערבית (שהאלפבית שלה שימש שפות שונות במזרח, ובהן פרסית ו) לאלפבית של שפות אירופה. כמו כן הציע מערכת סימנים מתאימה לתעתיק מעברית. וולני למד סנסקריט מהבלשן האנגלי אלכסנדר המילטון . "פרס וולני" , שנוסד במימונו, מוענק מדי שנה מטעם המכון של צרפת למחקרים בבלשנות השוואתית.
וולני במזרח.
ווֹלנֵי יצא ללבנט בסוף 1782 ונחת באלכסנדריה בינואר 1783. משם נסע לקהיר שבה שהה עד ספטמבר 1783. ממצרים הפליג לארץ ישראל, ללבנון ולסוריה, הצפין עד אלכסנדרטה וגם ביקר בקפריסין. ב-1785 חזר לצרפת ובשנתיים הבאות כתב את ספרו "מסע במצרים ובסוריה". הספר זכה סמוך לצאתו למהדורות לא מעטות ולתרגומים לשפות אחדות והִקנה לוולני מוניטין ברחבי אירופה. הכרך הראשון של הספר מוקדש למצרים, והשני – לסוריה (שכללה בתקופתו גם את צפון ארץ ישראל, את צפון עבר הירדן ואת לבנון).
הספר לא נכתב כמקובל ביומני מסעות, ולפיכך נתיב מסעו של וולני וסדר המקומות שבהם ביקר אינם ברורים לגמרי; וולני גם נמנע בו מחִיווּיִים בגוף ראשון. הספר נערך כסקירה שיטתית לפי נושאים ובהתאם למחוזות העותמאנים שבהם עבר, הגאוגרפיה וההיסטוריה שלהם, מצבם הפוליטי, כלכלתם ותושביהם על עדותיהם, דתותיהם ומנהגיהם. כמו כן סיפר וולני בסִפרו על אירועים מדיניים-צבאיים בזמנו. מידע רב שאב מדיווחיהם של הקונסולים הצרפתים ושל הסוחרים הצרפתים בתחנותיהם שבלבנט.