עוד באותה שנה (1218) שלח ג'ינגיס משלחת של 500 איש כדי לפתוח באופן רשמי את קו המסחר עם חווארזם. כאשר הגיעה המשלחת לעיר אוטרר בחווארזם, מושל העיר ציווה לעצור את כל המונגולים באשמת ריגול. בתגובה ג'ינגיס חאן שלח קבוצה נוספת של שלושה שגרירים מהם שניים מונגולים ואחד מוסלמי כדי לפגוש את השאח' ולדרוש ממנו את שחרורם של חברי המשלחת ולהעניש את מושל העיר. השאח' בתגובה הוציא להורג את שלושת השגרירים ושלח את גופותיהם חזרה לחאן וגם הורה להרוג את כל חברי המשלחת המונגולית. בעיני ג'ינגיס חאן נחשבו השגרירים כחסינים דיפלומטית, כמי שאסור לפגוע בהם. הדבר הוביל לפלישה לחווארזם ב-1219 שהוביל ג'ינגיס בעצמו.
ההכנות לפלישה.
ג'ינגיס חאן אסף צבא אדיר שמוערך בין 200,000 ל-300,000 חיילים ביחד עם המצביאים הטובים ביותר שלו. בנוסף הוא צירף לצבא שלו חיילים זרים כמו מומחים סינים ללוחמת מצור ולבניית גשרים. בפלישה לפרס השתמש החאן לראשונה במתקפה לא ישירה, שלימים תהפוך להיות מודל של צבאות רבים כמו של גרמניה הנאצית. ג'ינגיס פיצל את כוחותיו לשלושה, ושלח אחד מהם לרדוף אחרי השאח' ולהרגו, בזמן שיתר הצבא ישמיד את כוחותיו של המלך ויהרוס את המדינה.
הפלישה.
לשאח' היה צבא בגודל של כ-400,000 חיילים בקירוב, אך הוא לא אורגן לצבא אחד אלא פוצל בין ערים שונות, משתי סיבות. הראשונה היא שהשאח' פחד שכל צבאו יהיה מאורגן כיחידה אחת, תחת פיקוד אחד. הסיבה השנייה היא שדיווחים שהגיעו מסין אמרו שהמונגולים לא מומחים בלוחמת מצור, ומתקשים לכבוש ערים ומבצרים שנמצאים מאחורי חומה. החלטות אלו של השאח' התבררו מאוחר יותר כשגיאות חמורות שעלו לו בממלכתו.
המזרח התיכון.
הפלישה המונגולית למזרח התיכון כללה הן כיבושים בכוח, והן כניעה מרצון של האזורים שכיום הם: איראן, עיראק, סוריה, וחלקים מטורקיה בשנים 1260 ו-1300 בשנים אלו שלטו המונגולים לתקופה קצרה גם על ארץ ישראל. הקרבות החשובים במזרח התיכון היו הקרב על בגדאד בשנת 1258, כשהמונגולים בזזו את העיר שהייתה במשך 500 שנים מרכז העולם האיסלאמי, וקרב עין ג'אלות בשנת 1260, בו הממלוך המצרי הצליח לעצור בפעם הראשונה את ההתקדמות המונגולית בעין ג'אלות כיום: הג'אלוד, נחל ג'אלוד למעשה נחל חרוד ומעיין חרוד שבעמק יזרעאל המזרחי.
עקב שילוב של בעיות פוליטיות וגורמים גאוגרפיים, כמו חוסר בשדות מרעה לסוסים, הפלישה המונגולית למזרח התיכון הייתה הגבול הרחוק ביותר שהמונגולים הגיעו באזור של הים התיכון ואפריקה.
אירופה.
הפלישה המונגולית לאירופה כללה בעיקר את כיבוש רוס של קייב, רובה של רוסיה, פולין והונגריה. במשך שלוש שנים (1240-1237) המונגולים החריבו עד היסוד את כל הערים המרכזיות של רוסיה, מלבד הערים נובגורוד ופסקוב.
רוסיה.
רקע.
סוף המאה ה-12 - תחילת המאה ה-13 התאפיינה בהחלשות של קייב כמרכז של רוס של קייב ועליית כוחם של נסיכויות הצפוניות ונסיכות ולדימיר במיוחד. בהדרגה מרכז הכוח עובר לוולדימיר אך התהליך התאפיין במאבקים פנימיים בין הנסיכים הצפוניים ובראשם נסיכות ולדימיר לבין הנסיכים בדרום ובראשם נסיכות גאליץ'-וולין.
בפעם הראשונה ג'ינגיס חאן החליט על תחילת מסע למערב עוד בשנת 1221. בשנת 1223 התרחש הקרב על נהר קלקה בו הכוחות המשותפים של הקומנים ונסיכים מדרום רוסיה נחלו תבוסה מוחצת. אומנם לאור האבדות וקשיים במערכה בבולגריה של הוולגה הכוחות המונגולים לא המשיכו בהתקדמות לכיוון קייב חזרו מזרחה. בשנת 1229 אוגדיי חאן יוצא במערכה נגד בולגריה של הוולגה. תוך מספר שנים המונגולים השלימו השתלטות על בולגריה של הוולגה ובשנת 1236 פליטים בולגרים מתיישבים במספר ערים בצפון רוסיה. גם במהלך שנה זו, יורי השני, נסיך ולדימיר שברשותו היה כוח צבאי המשמעותי בין הנסיכים הרוסים לא ניצל אותו לטובת תמיכה בבולגרים וניצל אותו במאבקים פנימיים והשתלטות על קייב. הוא ניצל את הכוח שלו לביטול מיסים שעד כה כל הנסיכים הרוסים שילמו לנסיכי קייב.
במקביל, נסיכויות רוסיות בצפון ומערב ניהלו מערכות צבאיות נגד כוחות של הגרמנים והשוודים שפלשו במסגרת מסעי הצלב הצפוניים.
הכיבוש.
על פי העדויות בכרוניקות, לא הייתה פלישת המונגולים בסוף 1237 הפתעה. הכוחות העיקריים של המונגולים בראשות באטו חאן התקדמו דרך ריאזן לכיוון ולדימיר. יורי השני, נסיך ולדימיר שלח מולם כוח הצבאי בראשות בנו וסבולוד בתוספת כוחות מנובגורוד. לאחר 6 ימי מצור נפלה העיר ריאזן בידי המונגולים; הכוחות היריבים נתקלו זה בזה ליד העיר קולומנה. בקרב שהתפתח, קרב קולומנה, נחלו הרוסים מפלה ואבדות כבדות, והמונגולים המשיכו בהתקדמות לכיוון ולדימיר. הנסיך יורי נמלט לצפון במטרה לאסוף כוחות צבא חדשים, ובתקווה להגעת כוחותיו של אחיו, נסיך קייב, ונסיכים נוספים. ב-20 בינואר 1238 כבשו המונגולים את מוסקבה; בקרב זה נפל בשבי המונגולי ולדימיר, בן נוסף של הנסיך יורי, שעמד בראש הכוחות במוסקבה. במהלך פברואר 1238 כבשו המונגולים את העיר ולדימיר וערים נוספות בנסיכות ולדימיר, והרגו את כל משפחת הנסיך.
במקביל להתקדמות בנסיכות ולדימיר כבשו כוחות נוספים של המונגולים ערים לחופי הוולגה. בפברואר 1238 התחולל הקרב על נהר סיט, במהלכו נהרג הנסיך יורי, ולמעשה הסתיימה התנגדות מאורגנת ומאוחדת לפלישה בצפון-מזרח רוסיה. ב-5 במרץ 1238 התאחדו הכוחות המונגולים, אך לא המשיכו בהתקדמות לכיוון נובגורוד. לא ברור האם הסיבה לכך היה החלשות הכוחות עקב האבדות הגדולות או העדר דרכים עבירות בתקופת האביב. באביב 1238 המונגולים החלו במצור על העיר קוזלסק בנסיכות צ'רניגוב. המצור היה קשה ונמשך 7 שבועות. רק במאי 1238 נכבשה העיר בידי המונגולים. בסוף 1238 ותחילת 1239 השלימו המונגולים את ההשתלטות על הנסיכויות הרוסיות בצפון מזרח רוסיה.
ב-5 בספטמבר 1240 החלו הכוחות המונגוליים, בראשות באטו חאן, במצור על קייב. העיר נכבשה ב-19 בנובמבר. לאחר כיבוש העיר המונגולים המשיכו בהשתלטות על חלקיה הדרומיים של נסיכות קייב, והמשיכו מערבה לכיוון נסיכות גאליץ'-וולין.
תיאורים.
ג'ובאני דה קרפיני, שליח האפיפיור למונגוליה, שעבר דרך קייב בפברואר 1246, כתב: "codice_1
ג'רמי דיוויס
ג'ו דיוויס
איי פרנס
איי פרנס (באנגלית: The Islands of Furness) הם קבוצת איים הממוקמים מדרום-ממערב וממזרח לחצי האי פרנס שבאנגליה, והם קבוצת האיים השלישית בגודלה באנגליה.
גאוגרפיה.
האיים קטנים בשטחים, ואולם האי ויילני הוא השמיני בשטחו באנגליה (שטחו כ-13 קמ"ר).
מרבית האיים לא מיושבים. באיים כ-15,000 תושבים המהווים 20% מתושבי נפת בארו-אין-פרנס.
האיים העיקריים הם:
האיים צ'אפל, פיל, פאולני ושיפ הם איי גאות ושפל, וניתן להגיע אליהם בהליכה רגלית בזמן השפל.
אליהו פיטלסון
אליהו פיטלסון (18 באוגוסט 1903 - 30 ביולי 1974) היה מהנדס ישראלי.
קורות חיים.
אליהו פיטלסון נולד בשנת 1903 בעיר אודסה שברוסיה. בגיל שנה וחצי עלה לארץ ישראל עם משפחתו אך ללא אביו, שנותר באודסה כדי להמשיך ולפרנס את המשפחה והצטרף שנה מאוחר יותר. המשפחה התיישבה תחילה ביבנאל, אך תוך זמן קצר עברה לזכרון יעקב, שם עבדה אמו כמיילדת בבית החולים המקומי, ובה גדל והתחנך. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר היסודי בזכרון יעקב בשנת 1917, החל את לימודיו התיכוניים בבית הספר הריאלי בחיפה וב-1920 היה לאחד מבוגריו הראשונים (תעודת הגמר שקיבל הייתה מספר 15 של המוסד).
עם סיום לימודיו החל לעבוד, כמו אביו, בחברת פיק"א כעוזר למודד בייבוש ביצות כבארה שהשתרעו במישור חוף הכרמל. במקביל למד צרפתית והתכונן ללימודי הנדסה בבלגיה. ב-1922 נסע ללמוד הנדסה אזרחית באוניברסיטת גנט שבבלגיה, בה סיים את לימודיו ב-1926. במהלך לימודיו נשא לאישה את טובה, ילידת הארץ ובת למשפחת פרידלנד שעלתה לארץ ישראל עוד בשנת 1858. עם סיום לימודיו עברו בני הזוג לפריז, ולאחר שנה שבו לארץ ישראל והשתקעו בירושלים.
פיטלסון הקים את חברת "מדבן" שהתמחתה במדידה ובנייה, ובה היה שותף עם המהנדס והמודד מורנו מיוחס, ובשיתוף מקצועי עם משרד האדריכלים של דב כרמי. יחד תכננו והקימו עשרות בנייני ציבור ומגורים בירושלים ובתל אביב. רבים מהם שנבנו בשנות ה-30 בסגנון הבינלאומי זכו להערכה ופרסום בכתבי עת מקצועיים. בין המבנים שבנתה החברה בירושלים: בניין המשרדים "בית האחים דוד" במפגש הרחובות קרן היסוד וז'בוטינסקי, בית זילברשטיין ברחוב הפלמ"ח 10, בית אלישר ברחוב רמב"ן, "בנייני הארמנים" ברחוב שלומציון המלכה, בניין מגורים ומסחר בפינת רחוב כורש ורחוב שלמה המלך שנבנה עבור הארמנים בשיתוף האדריכל דוד אנטול ברוצקוס.
בשנת 1941, עת פעילות הבנייה הפרטית בארץ הצטמצמה בגלל מלחמת העולם השנייה, הקים יחד עם משפחת קבלנים ערבית מבית לחם חברה קבלנית לבניין. החברה ביצעה עבודות רבות עבור הצבא הבריטי ובכלל זה הקמת מחסני צבא ליד חיפה, מסלולים בשדה התעופה ברמת דוד ובתי החולים הצבאיים במושבה הגרמנית בחיפה ובכפר ביל"ו.
פיטלסון התנדב לארגון ההגנה החל מ-1929. עמד בראש "קלוב התעופה" בירושלים, שנועד לקרב צעירים לתחום התעופה. בהמשך שימש בתפקיד קצין אפסנאות של מחוז ירושלים ובתפקיד זה שרת עד תום מלחמת העצמאות, אז השתחרר מצה"ל בדרגת סרן. ב-1949 חידש את פעילות חברת "מדבן" בשותפות חדשה עם בכור שוקרי כליפא. במסגרת זו המשיך, בעזרת הניסיון שרכש כקבלן, בביצוע עבודות של בנייני ציבור כמו בית הספר המקצועי על שם ברנדייס, בית החולים לחולי נפש בגבעת שאול ומבני תעשייה ומלאכה בשכונת מקור ברוך.