מחקר ארכיוני העלה כי אין בסיס לטיעונים לפיהם בישראל נערך מבצע המוני ויחיד במינו לביעור גזזת באמצעות הקרנות, וכמו כן אין בסיס לטיעונים כי אוכלוסיית היעד של ההקרנות כנגד גזזת הם באופן בלעדי ומוחלט ילדי העולים המזרחיים או שהטיפולים נעשו באופן מכוון תוך התעלמות מסיכוני הקרינה. המחקר מציג ראיות לאי נכונותו של טיעון נוסף ולפיו מוקרני הגזזת היו אך ורק ילדים מזרחים שמספרם נע בין 100,000–200,000 ילדים, ולפי מסמכים ארכיוניים מספר המוקרנים בארץ ישראל ובהמשך במדינת ישראל, יהודים ומיעוטים, עומד על כ-31,400 ילדים, מהם 4,300 בתקופת המנדט, 12,000 בשער העלייה, 10,600 במכונים פרטיים, 4,500 מיעוטים (14%), וכן כ-47,600 ילדים יהודיים טופלו מחוץ למדינה, בקהילות היהודיות במזרח אירופה ובצפון אפריקה גם יחד (במזרח אירופה כ-27,600 ילדים ובצפון אפריקה כ-22,000 ילדים).
קיס (פירושונים)
יחסי גרמניה–סיירה לאון
יחסי גרמניה–סיירה לאון הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרפובליקה של סיירה לאון.
היסטוריה.
הרפובליקה הפדרלית של גרמניה הכירה רשמית בסיירה לאון מיד לאחר שקיבלה עצמאות בשנת 1961 ופתחה שגרירות בפריטאון. גרמניה זוכה להערכה רבה לא רק על ידי נציגי הממשלה אלא גם על ידי האוכלוסייה. שגרירות גרמניה בפריטאון, שהייתה סגורה מאז שנת 1999, נפתחה מחדש בשנת 2003.
הנשיא ארנסט באי קורומה מסיירה לאון ערך ביקור ממלכתי בגרמניה בפברואר 2011. השר הפדרלי לשיתוף פעולה כלכלי ופיתוח דירק ניבל נסע לפריטאון באוגוסט 2012, וכך גם השר לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי (BMZ) תומאס זילברהורן , בפברואר 2016.
שיתוף פעולה בפיתוח.
המוקד העיקרי של היחסים הדו-צדדיים הוא אמצעי שיתוף פעולה בפיתוח. אלה מיושמים בשטח על ידי Deutsche Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit (GIZ) GmbH, Kreditanstalt für Wiederaufbau (KfW) וכמה ארגונים לא ממשלתיים גרמנים ובינלאומיים כמו Welthungerhilfe (לשעבר Agro Action הגרמני) וארגונים המזוהים עם הכנסיות.
תחומי עדיפות של שיתוף פעולה בפיתוח הם תעסוקת נוער, הכשרה מקצועית וחקלאות. בהתחשב בהשלכות מגפת האבולה, חיזוק ופיתוח נוסף של מגזר הבריאות במדינה הפך לעדיפות נוספת. בנוסף, גרמניה מספקת שירותי ייעוץ לפרויקט אזורי בנושא שימוש שקוף בהכנסות מחומרי גלם. שיתוף הפעולה בפיתוח כולל גם פרויקטים התומכים במניעת HIV / איידס וחיזוק זכויות נשים.
בדצמבר 2015, משרדי החקלאות בסיירה לאון וגרמניה וארגון המזון והחקלאות של האו"ם (FAO) נכנסו לשותפות קרקעית משולשת שנועדה לתמוך בסיירה לאון ביישום ההנחיות מרצון בנושא שליטה אחראית בקביעת אדמות, דייג ויערות בהקשר לביטחון תזונתי לאומי (VGGT). במהלך מגפת האבולה, גרמניה תמכה בסיירה לאון בתרומות כספיות וטכניות משמעותיות.
גרמניה היא אחת השותפות הבילטרליות העיקריות של סיירה לאון, יחד עם בריטניה, אירלנד, האיחוד האירופי וארצות הברית. ארגונים בינלאומיים עוסקים הרבה בסיירה לאון ומנהלים בדרך כלל משרד במדינה. ראוי להזכיר במיוחד את הסוכנויות המתמחות של האומות המאוחדות (כגון UNDP, FAO, WHO, יוניצ"ף) וכן הבנק העולמי, קרן המטבע הבינלאומית, בנק הפיתוח האפריקאי ותורמים וארגוני סיוע ציבוריים ופרטיים אחרים.
תקן ISO 27799
אהוביה סנדק
פרנץ מונייאו
פרנץ מונייאו (בגרמנית: Franz Monjau; 30 בינואר 1903 – 28 בפברואר 1945) היה צייר ומורה לאמנות אקספרסיוניסט גרמני, נרצח במחנה הריכוז בוכנוואלד.
ביוגרפיה.
אביו, מקס מונייאו, היה יצרן מברמן. אמו פאולה, לבית מאיר, הייתה בתו של סוחר יין יהודי במיינץ. שני ההורים התנהגו כקתולים. בסביבות 1910 עברה המשפחה לדיסלדורף שם אביו הפך לנציג הראשי של יצרנית הסיגריות, א. מ. אקשטיין. לאחר שסיים את לימודיו היסודיים, הוא נרשם ל-Kunstakademie Düsseldorf, שם למד בין השנים 1922–1926 כסטודנט אמן של היינריך נאון.
כצייר בעל מקצוע חופשי, הוא הפך לחבר ב"יונג ריינלנד" ואחר כך, ב"זצ'סיון". שתי העמותות הביאו אותו למגע עם חברי המפלגה הקומוניסטית בגרמניה (KPD). אחרי תערוכה גדולה ב-GeSoLei הוא קיבל עבודה עבור המחלקה להיסטוריה של המדע - ציורים המתארים את אלברטוס מגנוס ואת המתנגד לציד מכשפות, יוהאן ווייר. הרווחים שלו מפרויקטים אלה אפשרו לו לבלות מספר חודשים בנסיעה לימודית לפריז.
בשנת 1930 התחתן עם מורה להתעמלות, מארי מרטנס (1903–1997), המכונה "מיקה", אותה פגש שנה קודם בקרנבל. בין השנים 1931–1933 הוא היה מורה בדיסבורג ובדיסלדורף. הוא למד גם באוניברסיטת קלן, לקח שיעורים במדעי החינוך ופסיכולוגיה והעביר הרצאת אמנות מדי פעם.
בשנת 1933 נעצרו מונייאו, מיקה, וכמה חברים ונכלאו לזמן קצר, כחלק מסדרת פעולות שנעשו נגד "מפיצי עלונים", של המפלגה הקומוניסטית. בהתבסס על הוראות החוק החדש (1933) לשיקום שירות המדינה המקצועי, הוא סולק מתפקידי הוראה, היה מנוע מלהבחן בבחינה הפדגוגית ובסופו של דבר פוטר משירות המדינה.
בין השנים 1936–1938 עבד כמורה לציור בית ספר יהודי פרטי בדיסלדורף. הוא ערך גם כמה טיולי ציור לים הצפוני, הולנד ובלגיה. בשנת 1941 נשלחה מיקה לעבוד בבית חולים בברלין ולימדה באופן בלתי חוקי בכמה בתי ספר יהודיים. פרנץ עבר הכשרה מחודשת והוסמך כשרטט ונשלח לעבוד באלפונס קוסטודיס, חברת לבניית ארובות.
זמן לא רב לאחר מכן הועברה אמו, פולה, לטרזיינשטט והוא נבהל מיהדותו, מכיוון ש"חצי יהודים" (מישלינגס) היו כפופים לחוק מסובך ומשתנה. ואז, ב-12 ביוני 1943, הושמדו הסטודיו שלו בדיסלדורף ורוב יצירותיו בהפצצה. לבסוף, בשנת 1944, הוקע על ידי עמית לעבודה על כך שלא הגיב ל"הייל היטלר". הוא נעצר והועבר לכלא הגסטפו המקומי. בשנה שלאחר מכן הוא הועבר לבוכנוואלד, שם נפטר.
בשנת 1962 הוקמה בגולצהיים אבן זיכרון, אשר כיבדה את פרנץ מונייאו, יולו לוין ופטר לודוויגס.
בשנת 1998, לאחר מותה של מיקה, נוצרה קרן "Stiftung Monjau-Levin" ואוסף גדול של ציורי ילדים, שהיא החביאה בזמן השואה, שהושגו מבעלה ומיולו לוין שלימדו בבתי ספר יהודיים, קיבל מקום רשמי במוזיאון בדיסלדורף.
אבן זיכרון הונחה בסמוך למעונם לשעבר.
תוכנית אנדיניה
תוכנית אנדיניה (בספרדית: Plan Andinia) היא תאוריית קונספירציה אשר טוענת כי קבוצות יהודיות מתכננות להקים מדינה יהודית בחלקים מארגנטינה וצ'ילה, התיאוריה מובססת על ניפוח הצעות היסטוריות להגירה יהודית מאורגנת לארגנטינה בסוף המאה ה-19 וכן בתחילת המאה ה-20 (אולם לא נכללו תוכניות רציניות להקמת מדינה יהודית אלא לביצוע גלי עלייה גדולים ומושבות בבעלות יהודית בלבד). תיאוריה זו נפוצה מאוד בחלקים מהשמאל הרדיקלי הארגנטינאי והצ'יליאני וגם חלקים נרחבים מהימין הקיצוני באותן מדינות. עם זאת, לטענת הליגה נגד השמצה ומכון המחקר הישראלי המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, אין הוכחות לקיומה של התוכנית והיא לא יותר מתאוריית קונספירציה.
תוכנית זו שימשה בארגנטינה כאמצעי רטורי על ידי חוגי הימין הקיצוני וכעילה לתקוף יהודים ומוסדות יהודיים. ב-1971 הופיע עלון בקרב קצינים בצבא הארגנטינאי בשם "תוכנית אנדיניה", שהאשים את יהודי העולם וגורמים ציונים בתכנון השתלטות על דרום ארגנטינה, מאז התרחבה תפוצה של התיאוריה ברחבי יבשת דרום אמריקה.
הגירה יהודית לארגנטינה ותוכניות ציוניות מוקדמות.
כבר החל מ-1880 הייתה לממשלות ארגנטינה מדיניות של הגירה מסיבית, והנטיות הליברליות של ממשלו של נשיא ארגנטינה, חוליו רוקה גרמו ליהודי אירופה להרגיש רצויים במדינתו.
מוריס הירש תמך באמצעות יק"א בהתיישבויות חקלאיות במקום ואף החזיק מושבות שנודעו כמושבות הברון הירש בארגנטינה, כחלק מתוכניתו להקים אוטונטמיה יהודית בארגנטינה, כאלטרנטיבה למדינה בארץ ישראל. עם זאת, אלה לא כללו תוכניות למדינה יהודית עצמאית ומסודרת במקום אלא לאוטונומיה יהודית מקומית בלבד. הרעיון של מדינה יהודית שלא תוקם בפלשתינה אלא במקומות אחרים בעולם לא היה מיוחד או פורץ דרך. היו תוכניות רבות להקמת מדינות יהודיות ברחבי העולם, בהם הצעה להקמת מדינה יהודית באוגנדה, בסין תחת שלטון האימפריה היפנית ואפילו באלסקה.
האוכלוסייה היהודית בארגנטינה גדלה ושגשגה בשנים שלאחר מכן, אם כי בסופו של דבר הקהילה הפכה עירונית הרבה יותר.
התפתחות התיאוריה.
לימין הקיצוני הייתה דריסת רגל חזקה בצבא הארגנטינאי, בחוגים צבאיים רבים הניחו אישים כי תוכנית אנדיניה היא עובדה אך במקביל אמרו כי התנועה הציונית זנחה את כל התוכניות הקשורות לארגנטינה עשורים רבים לפני.
גרסאות מודרניות של התוכנית פורסמו בתדירות בתקשורת הנאו-נאצית במדינה כבר מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 ונטען כי התוכנית הישראלית היא לכבוש חלקים מפטגוניה ולהכריז שם על מדינה יהודית נוספת, עם זאת תיאוריה זו לא התרחבה והתבססה בשיח הפוליטי המרכזי, מנגד ישראלים רבים טענו כי דברים אלו הם "עלילה" ואף טענו כי אין ראיות או מחקרים אקדמיים המאשרים את הטענות הארגנטינאיות. הבחירה בפטגוניה היא תוצאה של הבחירה של ישראלים רבים לעשות את הטיול לאחר השירות הצבאי שלהם בפטוגניה.
במהלך המשטר צבאי שהיה במדינה בין 1976–1983 עונו כמה אסירים ועצורים יהודים, הידוע בהם היה העיתונאי חקובו טימרמן, מטרת העינויים הייתה לנסות להוציא מהם מידע על התוכנית, כגון "ההכנות של צה"ל לביצוע הפלישה לפטוגניה".
בתרבות.
התוכנית היוותה נושא מרכזי בסדרת הריגול "יוסי, המרגל אכול החרטה", בכיכובם של גוסטבו בסני, נטליה אוריירו, איציק כהן ומורן רוזנבלט.
כאפיסא