בשבע השנים הראשונות גדל מספר החברים, בעיקר בעקבות המכביה של 1928, שהביאה לקיבוץ חלוצים מווינה וצ'כוסלובקיה, אשר הגיעו לארץ במסווה של תיירים. חברים אלה קיבלו הכשרה חקלאית בארצותיהם והשתלבו היטב בחברה ובמשק. ביחד עם מצטרפים בודדים נוספים עלה מספר החברים ל-45.
קבוצת מרקנהוף המשיכה להיות הקובעת והמשפיעה בקיבוץ ולכן התעצב בו אופי חברתי שונה משאר הקיבוצים באותה תקופה: מצד אחד, בנו המרקנהופים את חברתם על פי משנתו של מרטין בובר, שהשפיעה עליהם מנעוריהם: הם השתדלו לקיים דיאלוג פתוח, תוך כבוד הדדי, חופש דעה והתחשבות בדעתו של כל חבר; מחלוקות לובנו ובוררו בשיחה, ונפתרו בדרך של פשרה והתחשבות הדדית; בתהליך קבלת החלטות היה מאמץ להגיע להסכמה כללית, פה אחד. מצד שני, אף על פי שהיחסים בין החברים היו טובים, הם נראו קרירים למתבונן מבחוץ, שלא כמקובל בקבוצה חלוצית. מחוץ לשעות העבודה עסקו רבים מהם בענייני-רוח משלהם, ושמרו על פרטיות ומרחק אישי. בהתאם לגישה הסובלנית הכללית ניתן גם חופש לדעה הפוליטית, ובמהלך השנים התגוונו הנטיות הפוליטיות של החברים. כמחצית מהם הצטרפו למפא"י. קבוצה אחרת התקרבה לתנועת השומר הצעיר. השאר תמכו בתנועות אחרות או נקטו בנייטרליות.
הצורך להגדיל את הקיבוץ: לאחר כמה שנים החלה אזהרת חברי דגניה להתברר כמוצדקת. אמנם חברי הקיבוץ היו גאים ביכולתם להחזיק משק מוצלח בכוחות מצומצמים אך המאמץ הכרוך בכך החל לתת את אותותיו. הופיעה עייפות, שהייתה יותר נפשית מאשר פיזית: החברים הרגישו כי כל כוחות הנפש שלהם נבלעו בעבודה, ולא נותר מקום לחיי רוח, תרבות ופנאי. הם עבדו ככל יכולתם, אך כל הזמן שררה מצוקת ידיים עובדות. התברר ללא ספק, כי מספרם המצומצם לא יאפשר להם למצות את פוטנציאל ההתפתחות המשקית. בנוסף, הפרספקטיבה שלהם התרחבה, הם למדו מהקיבוצים השכנים והבינו, כי מצבם ישתפר אם יזנחו את "הבדידות המזהרת" ויצטרפו לתנועה התיישבותית גדולה ומאורגנת.
לאור כל זאת הוחלט להרחיב את המסגרת, לא על ידי בודדים אלא על ידי קבוצת-השלמה גדולה. הקיבוץ בדק את האפשרויות וכמועמד ראשון נבחר "קיבוץ ליטא", שנחשב אחד הקיבוצים החזקים והטובים. הוא השתייך לתנועת הקיבוץ הארצי, מנה כ-60 חברים וישב בפתח תקווה בהמתנה להתיישבות. במהרה נערכו פגישות היכרות, ההתרשמות ההדדית הייתה חיובית ולא עבר זמן רב עד שהוחלט בשני הצדדים על איחוד. במקביל, החליטה בית זרע להצטרף לתנועת הקיבוץ הארצי. בהסכם האיחוד הוגדרה ההצטרפות כקבוצתית-כללית, תוך הבטחת חופש בחירה לחברים, אשר לא ירצו להצטרף אישית לתנועה. האיחוד התקיים באוגוסט 1934 בחגיגיות והתלהבות רבה, ונרשם כאבן-דרך בתולדות המקום. "קיבוץ ליטא" עזב את פתח תקווה והצטרף לבית זרע.
לאחר האיחוד.
האיחוד עם "קיבוץ ליטא" הצליח מעל המשוער. קיבוץ בית זרע יצא למרחב, התבסס ושגשג כלכלית וחברתית. תוך כמה שנים פרע את כל חובותיו. חברי "קיבוץ ליטא" היו צעירים בערך בעשור מקבוצת הוותיקים ורחשו להם מלכתחילה כבוד והערכה. יחס זה כלפיהם נשמר עד סוף ימיהם. חלקם נשארו בתפקידי מפתח וניהול עוד שנים רבות, לפעמים עד זקנה ושיבה. הם הקימו משפחות וזכו לראות נכדים ונינים. קבוצת מרקנהוף נחשבה ליוצרת הבסיס האיתן של הקיבוץ, אשר תרמה לו ערכי עבודה, התנהלות משקית זהירה, כבוד לזכויות הפרט, סובלנות כלפי חריגים ותרבות מרכז אירופית. גם החופש הפוליטי של הקבוצה נשמר: אמנם הקבוצה הליטאית וכל קבוצות ההשלמה הקפידו על קולקטיביות רעיונית בנוסח קיבוצי מפ"ם, אך חברי קבוצת מרקנהוף היו חופשיים להצביע כרצונם. בחיי היום-יום לא היה כל ביטוי להבדלים הפוליטיים.
במהלך שנות האלפיים התעורר בגרמניה עניין מחודש בחוות ההכשרה במרקנהוף ובקבוצת מרקנהוף עצמה. נעשו שיפוצים בחווה ונערך בה טקס בשנת 2019, במלאת מאה שנה להפיכתה לחוות הכשרה. בדצמבר 2021 התקיים בבית זרע אירוע לציון מאה שנה לעליית הקבוצה לארץ, ויצא אלבום מיוחד בהפקת ארכיון הקיבוץ.
Echoes in Rain
Echoes in Rain (בעברית: הדים בגשם) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האירית אניה, מתוך אלבום האולפן השמיני שלה, "Dark Sky Island". השיר יצא לאור ב-9 באוקטובר 2015, על ידי חברת התקליטים האחים וורנר, כסינגל הראשון מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום השישי במצעד השירים שבפלנדריה.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי אניה ורומא ראיין והופק על ידי ניקי ראיין. השיר תואר כשיר אופטימי, בעקבות השימוש באוסטינטו, פיציקטו וכלי מיתר. הוא הושווה לסינגל הפריצה שלה, "Orinoco Flow". מילות השיר מתארות מסע בחזרה לבית, תוך שהן מתארות את המסע בפרקי זמן שונים כמו יום ולילה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-40 מיליון השמעות.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-20 בנובמבר 2015, ביום בו יצא האלבום "Dark Sky Island", עצמו. הוא מציג את אניה, כשהיא מבצעת את השיר ביחד עם תזמורת כלי המיתר Wired Strings ומקהלה נשית, בבית הספר הארו בלונדון. בקליפ מוצג גלובוס, שממחיש את הקונספט שלו.
נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-6.2 מיליון צפיות. קליפ המילים צבר למעלה מ-21 מיליון צפיות.
ארתור פיליפ
ארתור פיליפ (באנגלית: Arthur Phillip; 11 באוקטובר 1738 - 31 באוגוסט 1814) היה קצין הצי המלכותי הבריטי ומושל ניו סאות' ויילס הראשון, שהוביל את ההתיישבות הבריטית באוסטרליה. הוא הקים את מושבת העונשין הבריטית שמאוחר יותר הפכה לעיר סידני.
לאחר ניסיון רב בים, הוביל פיליפ את הצי הראשון לאוסטרליה כמושל המיועד להתיישבות האוסטרלית בניו סאות' ויילס. בינואר 1788 הוא בחר את המיקום שלה במפרץ ג'קסון, המקיף את נמל סידני.
פיליפ היה מושל שהרחיק ראות ועד מהרה הוא הבין שניו סאות' ויילס הזדקקה למנהל אזרחי ולמערכת לשחרור הנדונים לגלות. אך תוכניתו להביא סוחרים מיומנים נדחתה והוא ניצב בפני בעיות קשות של מחסור בכוח אדם, במשמעת ובאספקה.
הגעת הצי השני והצי השלישי הטילה לחצים חדשים על המשאבים המקומיים המצומצמים, אך עד אשר הפליג פיליפ בדצמבר 1792 בחזרה למולדתו, התעצבה כבר דמותה של המושבה, עם מערכת רשמית להענקת קרקעות, מערכת חקלאית שיטתית ומערכת אספקת מים.
ב-1805 פרש פיליפ מהשירות, אך המשיך להתכתב עם ידידיו בניו סאות' ויילס ולקדם את ענייני המושבה.
ראשית חייו.
ארתור פיליפ נולד בלונדון כבן הצעיר מבין שני ילדיהם של ג'ייקוב פיליפ ואליזבת בריץ'. אביו היה מורה לשפות מפרנקפורט ששירת גם הוא בצי המלכותי כימאי ראשי (Able seaman) וכעוזר כלכל. אמו הייתה אלמנתו של הימאי ג'ון הרברט, ששירת בג'מייקה על סיפון אה"מ טרטר ונפטר ממחלה ב-1732. בעת לידתו של ארתור פיליפ, התקיימה המשפחה בצניעות והתגוררה בשכירות ליד רחוב צ'יפסייד שבסיטי של לונדון.
על שנות ילדותו הראשונות של פיליפ לא שרד מידע. אביו ג'ייקוב נפטר ב-1739, ולאחר מכן נקלעה המשפחה ככל הנראה לזמנים קשים. ב-22 ביוני 1751 הוא התקבל לבית הספר של בית החולים של גריניץ',שהיה בית ספר לבניהם של ימאים עניים. בלימודיו בבית הספר הוא התמקד בלימודי ספרות, חשבון ומיומנויות בימאות, כולל קרטוגרפיה. פיליפ היה תלמיד מוכשר ולעיתים פרפקציוניסט. מנהל בית הספר, הכומר פרנסיס סווינדן, תיאר אותו כ"צנוע, הוגן, וענייני עד הפרטים הקטנים בכל משימה שלקח על עצמו".
פיליפ נשאר בבית הספר גריניץ' במשך שנתיים וחצי, משך זמן שהיה ארוך יותר באופן יחסי בהשוואה לתקופת הלימודים של שנה של התלמיד הממוצע במוסד. בסוף שנת 1753 הוא הוחתם על חוזה כמתלמד על סיפון הספינה פורצ'ן (Fortune), ספינת ציד לווייתנים במשקל של 210 טונות בפיקודו של ויליאם רידהד. ב-1 בדצמבר הוא עזב את בית הספר ובילה את החורף על סיפון הפורצ'ן בהמתנה לתחילת עונת ציד הלווייתנים של 1754.
מסעותיו הראשונים.
את הקיץ של 1754 בילה פיליפ בציד לווייתנים ליד סבאלברד שבים ברנץ. כמתלמד, כללו תחומי האחריות שלו הסרת השומן מגופות הלווייתנים ואריזתו בחביות. המזון היה בצמצום, ושלושים חברי צוות הפורצ'ן ניזונו מביצי ציפורים, חזרת הגינה והיכן שהתאפשר, מבשר אייל הצפון. ב-20 ביולי אותה שנה שבה הספינה לאנגליה. לאנשי צוות ציד הלווייתנים שולם שכרם והם הוחלפו ב-12 מלחים ליציאה למסע חורף אל הים התיכון. כמתלמד נותר פיליפ בספינה והשתתף במסע סחר לברצלונה ולליבורנו, לשם נשאה הספינה מלח בישול וצימוקים, ושבה דרך רוטרדם עם מטען של דגנים והדרים. הספינה עגנה באנגליה באפריל 1755 והפליגה מיד לסאבאלברד לעונה נוספת של ציד לווייתנים. פיליפ היה עדיין חבר בצוות הספינה, אך פרש מההתלמדות ב-27 ביולי. ב-16 באוקטובר הוא התגייס לצי המלכותי והוצב כימאי על סיפון אה"מ "בקינגהאם" , ספינה שהייתה מחומשת ב-68 תותחים.
בעת שירותו על הבאקינגהאם הוא השתתף בקרבות מלחמת שבע השנים, כולל בקרב מינורקה . ב-1762 הוא עבר לשרת על סיפון אה"מ "סטירלינג קאסל" ועל שירותו הפעיל בקרב הוואנה הוא קודם לדרגת לוטננט. המלחמה הסתיימה ב-1763 ופיליפ שב לבריטניה. ביולי אותה שנה הוא נשא לאישה את מרגרט דניסון, אלמנה שהייתה מבוגרת ממנו ב-16 שנים, עברה ללינדהרסט שבהמפשייר, והקימה שם חווה. נישואי הזוג לא היו מאושרים, והם נפרדו ב-1769 כאשר פיליפ שב לצי. בשנה שלאחר מכן הוא הוצב כלוטננט משנה על סיפון אה"מ אגמונט , אוניית קו חדשה שחומשה ב-74 תותחים.