בשנת 1959 לאחר שחרורה מהשירות הצבאי, נסעה ללונדון ללימודי ספרות אנגלית. בין 1965–1971 השלימה תואר במשפטים באוניברסיטת ירושלים. בהמשך השלימה לימודי תיאטרון, באוניברסיטת תל אביב, וב-2001 סיימה לימודי גישור בלשכת עורכי הדין.
בין 2012 - 2015 למדה ציור ואמנות אצל האוצרת, רויטל בן אשר פרץ, ב"בית האמנים" - תל אביב, ולימודי אוצרות בסמינר הקיבוצים בתל אביב.
קריירה מקצועית.
בין השנים 1978 – 2002 עסקה גולדנברג בפעילות התנדבותית למען האמנות בישראל: הקימה (1978) ועמדה כעשור בראש אגודת ידידי התיאטרון הלאומי "הבימה", כיהנה כיו"ר פרויקט חילופי תרבות בין ישראל לתפוצות (1988), בחגיגות ה-40 למדינה, כיהנה כיושבת ראש פרויקט "עצמאות ומעורבות" (חילופי תרבות בין ישראל לתפוצות) וכיושבת ראש קש"ת - "קשרי תרבות".
בין השנים 1988–2015 עמדה בראש "קרן אורה" שהעניקה פרסים לשחקנים ויוצרים בתיאטרון הלאומי "הבימה".
בשנת 1990 הקימה וכיהנה כיושבת ראש "קרן תרבות אנגליה ישראל", בשנת 1992 ייסדה את עמותת עלמ"א - "עסקים למען אמנות בישראל" שם כיהנה כיו"ר העמותה עד 2002. גולדנברג הייתה חברה בהנהלות ציבוריות רבות, ביניהן: האקדמיה לאמנות "בצלאל", "האופרה הישראלית החדשה", "המועצה לאמנות ולתרבות", "מועצת המוזיאונים", "תרבות לישראל" ו"עתיד בטוח".
ב-2003, כשנה לאחר פרישתה מעלמ"א, הקימה את "פורום לגישור בגובה העיניים". הפורום התמחה בסכסוכים שבין הורים לילדים ובין בני זוג (בשיתוף עם מכון אדלר). המשרד פעל מספר שנים וחדל מפעילותו לאחר שגולדנברג נאלצה להתפנות לטיפול בבעלה שחלה.
גולדנברג יזמה את פרויקט "גן הפסלים" במכללת ספיר בנגב, כשנתיים לאחר מכן (2009) הקימה במכללה את הספרייה ע"ש ד"ר אמנון גולדנברג.
ב-2010 יזמה את הפקתו של הסרט הדוקומנטרי "גם האמת היא אופציה" להנצחת דמותו ופעילותו של אמנון בעלה.
חיים אישיים.
גולדנברג היא אלמנתו של המשפטן ד"ר אמנון גולדנברג, אם לשלושה ילדים. מתגוררת בתל אביב.
מוזגמאואר
מוזגמאואר (בגרמנית: Museggmauer, חומת המוּזֶג) עם מגדליה המוזגטירמן (בגרמנית: Museggtürmen, מגדלי המוּזֶג) היא חלק מסמלי העיר לוצרן שבשווייץ. החומה, שהייתה חלק מביצורי העיר העתיקה של לוצרן, מהווה את הנוף ההיסטורי העתיק של העיר לצד מגדל המים המפורסם של העיר והקאפלבריקה המוביל אליו.
היסטוריה.
מערכת הביצורים של לוצרן החלה להיבנות כבר במאה ה-13 במיקום פנימי יותר מזה של חומת המוזג. סקרים ארכאולוגיים מן המאה ה-20 הראו כי תחילת בניית המוזג הייתה לכל המאוחר בסביבות שנת 1370, ונמשכה בהפסקות עד למחצית המאה ה-15. לתאריכים אלו חשיבות באשר להשערה הרווחת כי בניית החומה קשורה לקרב זמפאך , שהתרחש בשנת 1386.
בין השנים 1833–1856 פורקה רוב החומה, לפי החלטת האספה העירונית של לוצרן משיקולי אסתיקה ותחבורה. קטע הביצורים הנוכחי, המוכר בשמו "מוזגמאואר", על מגדליו, לא הפריע לתנועה בשל מיקומו, ולכן השתמר ברובו.
תשעת המגדלים, ה"מוזגטירמן".
תשעה מגדלים קבועים בקטע המוזגמאואר, כולם עברו שינויים במשך השנים, חלקם הוגבהו, וחלקם שהיו במקור פתוחים לצד העיר נסגרו, בהתאם לצרכים צבאיים ואחרים שנוצרו במשך השנים.
נלי (Nölliturm).
מגדל נלי (Nölliturm) הוא המגדל הקרוב ביותר לנהר הרויס . המגדל העגול נבנה ב-1513 ומתנשא לגובה 28 מטרים. הוא משמש כמשכנה הרשמי של גילדת ואגודת הזעפרן ההיסטורית של לוצרן ובו מתאכסן הארכיון של האגודה.
מנלי (Männliturm).
מגדל המנלי (Männliturm) הוא המגדל השני במעלה ההר, מתנשא לגובה 33 מטרים.
ליגיסלנד (Luegisland).
הליגיסלנד (Luegisland) הוא המגדל העתיק ביותר בין המגדלים, שלישי ברצף המגדלים ששרדו. ראשו מגיע ל-52 מטרים מעל פני הקרקע והוא שימש כמגדל תצפית. הוא הגבוה בין המגדלים והיחיד שנותר פתוח לצד העיר.
ואכט (Wachturm).
המגדל הרביעי ברצף המגדלים הוא מגדל ואכט (Wachturm) המתנשא לגובה 44 מטרים. המגדל בגרסתו הנוכחית נבנה בראשית המאה ה-18 לאחר שהמגדל המקורי נחרב בהתפוצצות אבק שרפה. מגדל זה מכונה גם מגדל הוי, "Heuturm" (חציר, בגרמנית), על שם החציר שאוכסן בו בעבר.
ציט (Zytturm).
המגדל החמישי, ציט-טורם (Zytturm), הוא מגדל שעון ומכאן שמו. לוח המספרים והמחוג כה גדולים כך שגם הדייגים על האגם יוכלו לקרוא את השעה. השעון נבנה בידי השען הגרמני-שווייצרי בן המאה ה-16 הנס לוטרר . גובה המגדל, 31 מטרים.
שירמר (Schirmerturm).
המגדל השישי, השירמר-טורם (Schirmerturm) הוא צריח שמעליו גג בצורת פירמידה נמוכה. גובה המגדל, 27.5 מטרים.
פולבר (Pulverturm).
הפולבר-טורם (Pulverturm), מגדל האבקה, הוא המגדל השביעי. כאמצעי זהירות מפני מצבים כמו התפוצצות אבק השרפה בוואכט-טורם ב-1701, וכדי להימנע ממצב שבו נותרת העיר ללא מלאי אבק שרפה, חולק מלאי האבק העירוני לשני מגדלים. מגדל אבק-השרפה, הפולבר-טורם, הוא אחד המבנים העתיקים ביותר במוזגמאואר. גובהו 27.5 מטר.
אלנווינדן (Allenwindenturm).
מגדל אלנווידנן (Allenwindenturm) ומגדל דכלי, שני המגדלים האחרונים בשורת מגדלי המוזגמאואר כבר אינם חלק רציף ומחובר ליתר המגדלים. האלנווינדן-טורם מכונה גם הולדרמאייר-טורם.
דכלי (Dächliturm).
המגדל האחרון מבין תשעת המגדלים, מגדל דכלי (Dächliturm), ידוע גם בשם ה"חוצן-טורם" (Chutzenturm). הוא המגדל הנמוך ביותר בשורת המגדלים, אבל גג הפירמידה שלו בולט ונחשב עתיק יותר מרוב המגדלים האחרים.
יעקב הרצנשטיין
יעקב הרצנשטיין (תרי"ח, 1858 – י"ח בכסלו תרפ"ט, 1 בדצמבר 1928) היה תעשיין ביל"ויי, מראשי הקהילה היהודית אשכנזית ביפו. יזם את כתיבת השיר משמר הירדן על ידי נפתלי הרץ אימבר, שהיה שירו העברי הלאומי המפורסם של אימבר לפני התקווה.
קורות חיים.
נולד באודסה, בנו של אלכסנדר הרצנשטיין, שהיה סוחר אמיד. קיבל חינוך יהודי וכללי. החל ללמוד רפואה באוניברסיטת היידלברג בגרמניה, לאחר מכן למד משפטים והוסמך לעורך דין. הצטרף לתנועת ביל"ו.
בקיץ 1883 עלה לראשונה לארץ ישראל. בעקבות הקשיים שעשו פקידי החוף הטורקיים לעולים היהודים, מחה בפני הקונסול הרוסי ביפו. הוא נסע לבית הביל"ויים. למחרת ביקש להצטרף לחבריו הביל"ויים לעבודת במקוה ישראל, אך המנהל הירש סירב להכיר בו כביל"ויי ולתת לו עבודה. בעקבות זאת פרצה מריבה בין המנהל הירש לבין קבוצת הביל"ויים במקוה ישראל, ולבסוף התרצה והתיר להרצנשטיין לעבוד. אך הרצנשטיין נפגע מן היחס של הירש והחליט לשוב לרוסיה.
במרס 1885 עלה ארצה בשנית, הפעם כבעל הון ועסקים. בעוד חבריו הביל"ויים התנחלו בגדרה, הוא התיישב ביפו ועם הזמן היה מראשי הקהילה האשכנזית בעיר. ייסד ביפו בית מסחר לייבוא עצים לבנין ולייצוא צמוקים. בעסק העצים עבד אצלו כפקיד יעקב אלחנן ליטוינסקי, ובעסק הצימוקים הביל"ויי אלכסנדר הרכבי.
הרצנשטיין נסע לרוסיה לצורך פיתוח עסקיו. הוא הרחיב את עסקיו והחל לעסוק גם בעסקי בנקאות. הוא הגיש עזרה כספית לחבריו הבילו"יים שהתנחלו בגדרה. כמו כן החל לייבא נייר סיגריות.
באותה תקופה היה יבוא נייר הסיגריות כעין מונופול בידי הסוחר הגרמני הטמפלרי ברייש מיפו. ברייש נהג להדפיס על המעטפות של נייר הסיגריות את השיר הלאומי הגרמני משמר הריין ("וואכט אם רהיין"). לאחר שהרצנשטיין החל ביבוא נייר סיגריות, הוא ביקש מהמשורר נפתלי הרץ אימבר, שהיה אז בארץ, שיחבר שיר לאומי עברי, ואימבר חיבר את השיר "משמר הירדן", שקישט את מעטפות נייר הסיגריות שייבא הרצנשטיין.
בקיץ 1886, לאחר מותו של אברהם מויאל, שהיה מנהל ענייני חובבי ציון בארץ ישראל מטעם הועד האודסאי, התכנסה אספת עסקנים בביתו של הרצנשטיין ביפו, בה נבחר ועד לניהול העניינים בראשות שמואל הירש, בין חבריה היה גם הרצנשטיין, וכן יהושע אוסוביצקי, אברהם זלמן איכילוב וישראל בלקינד.
בעקבות עסקיו המסועפים היה בקשר הנהלת מקוה ישראל ועם פקידות הבארון לניהול המושבות וסייע להם. בעת מרד איכרי ראשון לציון נגד פקידי הברון, שיגר אליו יהושע אוסוביצקי מכתב דחוף וביקש את עזרתו לדרוש מרשויות השלטון העות'מאני שוטרים לריסון האיכרים. אך הפעם נמנע הרצנשטיין מלסייע לפקידות הבארון, ובזה מנע את התערבות השלטון העות'מאני בסכסוך יהודי פנימי שהיה עלול להסתיים באסון בגלל התנגשות עם השוטרים.
בשנת 1890 התכנסה בביתו, ביוזמת ד"ר זאב וילהלם הרצברג, אספה של עסקני יפו, שבה נוסדה לשכת בני ברית "שער ציון". באותה שנה השתתף בארגון הקהילה האשכנזית ביפו, ובאספתה הראשונה נבחר הרצנשטיין לוועד הקהילה יחד עם שמעון רוקח, חיים שמרלינג, יחיאל מיכל פינס ובצלאל לאפין.
בשנת 1892 נשא את פאני, בת אליהו ורוזה ציפרפיין, אחות ברטה, אשת הבילוי"י יוסף פיינברג, ממייסדי ראשון לציון.
בשנת 1906 יצא לאלכסנדריה, משם נסע לצרפת, ובה שהה למעלה משלוש שנים, ולאחר מכן שב לאלכסנדריה והשתקע שם ועסק במסחר. הוסיף לתמוך בענייני היישוב בארץ.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, בעקבות זרם הפליטים והמגורשים מארץ ישראל לאלכסנדריה, יזם יחד עם דוד יודילביץ (ששימש אז מנהל סניף כרמל מזרחי באלכסנדריה) את פעילות העזרה למהגרים מארץ ישראל. כעבור זמן נבחר ועד מיוחד למטרה זו, והרצנשטיין היה חבר בו. גם אשתו פעלה בוועד זה יחד עם אשת הרב הראשי של אלכסנדריה רפאל דלה-פרגולה.
נפטר באלכסנדריה בשנת 1928.
מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית
מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית (באנגלית: United States Army War College) היא מוסד ללימודים גבוהים של צבא ארצות הברית.
היסטוריה.