אבתכאר הייתה האישה הראשונה ששימשה כסגנית נשיא איראן עם עליית הרפורמיסטים לשלטון. יחד עם זהרה שוג'אעי, היא השתתפה בממשלה הראשונה מאז המהפכה האסלאמית. היא תוארה כצד שמאל בבריתו של מוחמד ח'אתמי. אבתכאר עמדה בראש המחלקה לאיכות הסביבה במשך שמונה שנים, והציגה שינויים מבניים, ארגוניים וכיוונים חדשים ומקוריים המאפשרים להנדס מחדש של הגוף הממשלתי. במהלך כהונתה שופרה המודעות הסביבתית, ורמת התמיכה באקטיביזם חברתי כלפי איכות הסביבה עלתה.
מינויה של אבתכאר הוביל לגילוי עברה וחזרתו לסדר היום הציבורי. בארצות הברית הועלו שאלות לגבי מודעתו והבנתו של הנשיא ח'אתמי באשר למידת מעורבותה של אבתכאר בהחזקת בני הערובה האמריקאים, והביעו את כעסם על המינוי. אנשי אקדמיה רבים, כמו גם אנשי רוח, פרסמו בכתביהם את דעתם על המינוי של אבתכאר, בהתייחס לעברה המפוקפק. בעקבות המינוי אף הכריזו כמה שגרירים בטהארן כי לא יהיו מוכנים להיפגש עמה ולא יאפשרו קשרים רשמיים עם משרדה.
ביום האישה הבינלאומי ב-1998, כסגנית הנשיא, היא נשאה נאום בו גינתה בחריפות את דיכוי הנשים באפגניסטן על ידי תנועת הטליבאן. הופעתה עוררה תגובות של אנשי תקשורת מערביים שהאשימו אותה בצביעות, שכן היא עצמה לבשה צ'אדור, תזכורת לחג'אב באיראן, שרבים במערב רואים בה פגיעה בזכויות הנשים. במארס שנת 2002, אבתכאר הייתה אחת הנואמות המרכזיות באספה של מנהיגות לאיכות הסביבה בהלסינקי, בחסות המשרד לאיכות הסביבה הפינית. בספטמבר 2002 השתתפה אבטקר בפסגה העולמית בנושא פיתוח קיימות, שהתקיימה ביוהנסבורג שבדרום אפריקה. במאי 2005 עמדה בראש הוועידה הבינלאומית בנושא איכות סביבה, שלום ודיאלוג בין תרבויות ותרבויות, שהתקיימה בטהראן. האירוע נערך על ידי המחלקה לאיכות הסביבה של אבתכאר, וכן על ידי תוכנית האו"ם להגנת הסביבה.
סגנית הנשיא - קדנציה שנייה (2013 - 2017).
אבתכאר כיהנה כסגנית הנשיא וכראש אגף איכות הסביבה בתקופת כהונתו הראשונה של הנשיא רוחאני, בשנים 2013-2017. בתקופה זו, על אף האתגרים העצומים הניצבים בפני סביבתה של איראן, ובלי קשר להתנגדות העזה של קבוצות אינטרסים פוליטיות, ננקטו צעדים משמעותיים להגברת המודעות לאיכות הסביבה. לראיה, הוגשו שתים עשרה הצעות חוק סביבתיות, ונוספו הוראות, הנחיות ותקנות רבות הקשורות באיכות הסביבה בתקופה זו. בין היתר קודמו תוכניות לאומיות לשיפור איכות האוויר ולהורדת זיהום האוויר, באמצעות שיתוף פעולה הדוק בין ענפי תעשייה שונים, שאכן הוביל למגמות חיוביות בתחומים אלה. אבתכאר הובילה מדיניות כלכלית-תעשייתית שדוגלת בשימוש נמוך ככל הניתן בפחמן. גישה זו אומצה על ידי הממשלה והביאה עמה הישגים חשובים בתחום האנרגיה המתחדשת, כולל יותר מ-500 מגה-וואט שהופקו במתקנים סולאריים ושינויים נוספים חדשים, שעד כה לא נראו באיראן.
בתחום החינוך בוצעו שורה של צעדים להעלאת המודעות, ביניהם קמפיין גדול לקידום החינוך הסביבתי, הכולל טקסטים הקשורים לסביבה, ופרסומו של הספר "בני האדם והסביבה". בנוסף לכך, גם ארגונים לא ממשלתיים ועמותות שונות הצטרפו לגל ההצלחות ותמכו במדיניות ובפיקוח שהובילה אבתכאר. במהלך כהונה זו קודמה גם מעורבותו של המגזר הפרטי בניהול אזורים מוגנים (שמורות טבע) ושימור חיות הבר באמצעות חקיקה. כמו כן הוצגה חקיקה מיוחדת עבור הקמה של תוכניות לשימור מינים הנמצאים בסכנת הכחדה בפעם הראשונה. פקחים בשמורות הטבע זכו לתהליך הכשרה יסודי ומעמיק, משכורות גבוהות יותר מבעבר ושיפור מעמדם בחברה האיראנית. גם ארגונים בינלאומיים כמו אונסק"ו תרמו את חלקם, ונעשו שיתופי פעולה רבים שתרמו לחקלאים מקומיים והכשרתם, שימור מינים מקומיים, כנס ראשון של האו"ם על מאבק באבק וסופות חול, סמינרים בנושאי דת וסביבה ועוד פרויקטים רבים אחרים.
גם בתחום התרבות ניכרה השפעתו של המשרד להגנת הסביבה בראשותה של אבתכאר. הפסטיבל הבינלאומי החמישי לסרטים ירוקים זכה להתחדשות. התקיימו ארבעה סבבים של תערוכת איכות הסביבה הבינלאומית והוענקו פרסים ארציים בתחרות התעשייה הירוקה. קמפיינים ארציים החלו להתפרסם תחת הסיסמאות "לא לפלסטיק", "הפחתת הפסולת"; "שימור אנרגיה", ועוד קמפיינים רבים נתמכו וקודמו. הוועדה הארצית לקיימות חיזקה את מעמדה הסקטוריאלי והפכה לגוף יעיל לקידום הקיימות ברמה הארצית.
אותות כבוד ופרסים.
בשנת 2006 זכתה אבתכאר בפרס עולמי על כך שהוכרזה על ידי האו"ם כמנהיגה "סביבתית" בולטת, אשר מהווה השראה לעולם כולו במדיניותה ובמהלכים הסביבתיים שהנהיגה באיראן. בנאומה, אבתכאר ציינה כי היא מאמינה שהפרס היה פרי מאמץ קבוצתי, שגם החוקרים והמומחים שעבדו עמה במחלקה לאיכות הסביבה הם שותפים לו. היא התייחסה גם לנשיא ח'אתמי, אשר לטענתה תרם גם הוא תרומה חשובה בהדגשת חשיבותן של יוזמות סביבתיות. ב-5 בינואר 2008 נבחרה על ידי העיתון "הגרדיאן" לאחת מ-50 המנהיגים הסביבתיים החשובים בעולם. היא הייתה האישה המוסלמית היחידה ברשימה. במהדורת 2012 של המגזין "מוסלמי500" (Muslim500), אבתכאר נבחרה לאחת מ-500 המוסלמים המשפיעים ביותר בעולם. בשנת 2016 קיבלה את התואר "דוקטור לשם כבוד" בחוג למדעי המדינה של אוניברסיטת הנקוק בקוריאה.
חפרפרת מצוייצת
כנפתן חלק-זנב
כנפתן חלק-זנב (שם מדעי: "Mobula munkiana") הוא מין של דג סחוס ממשפחת הטחניים השייך לסוג כנפתן. דג זה חי במערב אוקיינוס השקט ממפרץ קליפורניה עד לפרו וכן באיים שונים באוקיינוס.
אורך גופו של הכנפתן עד 1.1 מ' והוא המין הקטן ביותר בסוגו. צבעו אפור כהה עם פסים שחורים לאורך הפנים וה"קרניים" והפה לבנים. הבטן אפורה בהירה וסנפירי החזה הענקיים לבנים. לדג עיניים בקצה של זיזים דמויי-קרניים וגופו ארוך עם זנב ארוך ודק בצבע אפור. הזנב עוזר לכנפתן לתמרן. יש לו סנפירי חזה גדלים וגוף שטוח. לפני הזנב ישנו סנפיר גב קטן.
הוא חי בימים הטרופיים והממוזגים של מערב האוקיינוס השקט ונודד בהם בנחילים גדולים. הוא ניזון מזואופלנקטון אותו הוא מלקט עם פיו העצום בעל המסננת ולעיתים יצוד גם להקות דגים קטנים.
הכנפתן ידוע בקפיצותיו מעל המים, לעיתים תוך ביצוע גלגול שלם, אותם הוא מבצע לבדו או בקבוצות.
אדריאנו פנטה
אנדריאנו פנטה (באיטלקית: Adriano Panatta ; נולד ב-9 ביולי 1950) הוא טניסאי עבר איטלקי. הוא היה פעיל בעיקר בשנות ה-70. זכה רק פעם בטורניר גראנד סלאם ובנוסף לזה זכה 10 פעמים בתחרויות שונות.
אביו עבר במועדון טניס ומגיל צעיר אדריאנו פנטה שיחק טניס. לפני זה עבר לטניס מקצועני הוא ניצח במספר תחרויות לצעירים.
במחצית שנות ה-70 הוא זכה במספר תחרויות. בשנת 1976 אנדריאנו פנטה היה שותף לזכיית נבחרת גביע דייוויס של איטליה בגביע. כמו כן הוא הגיע עם הנבחרת עוד שלוש פעמים לגמר הגביע.
לאחר סיום הקריירה אדריאנו פנטה היה קפטיין של נבחרת איטליה מספר שנים וניהל תחרות טניס ברומא.
גרדה לרנר
גרדה הדוויג לרנר (לבית קרונשטיין; 30 באפריל 1920 – 2 בינואר 2013) הייתה היסטוריונית וסופרת יהודיה אוסטרית ממוצא אמריקאי. בנוסף לפרסומיה האקדמיים הרבים, היא כתבה שירה, סיפורת, מחזות, תסריטים, ואוטוביוגרפיה. היא שירתה כנשיאת הארגון להיסטוריונים האמריקאים בשנים 1980–1981. בשנת 1980 היא התמנתה לפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון, שם היא לימדה עד לפרישתה בשנת 1991.
לרנר הייתה אחת המייסדים של החקר האקדמאי בתחום היסטוריית נשים. בשנת 1963, בהיותה עדיין סטודנטית לתואר ראשון ב"בית הספר החדש למחקר חברתי", היא לימדה את הקורס "נשים גדולות בהיסטוריה האמריקאית", הנחשב לקורס המכללה הרגיל הראשון בהיסטוריית נשים המוצע בכל מקום.
היא לימדה באוניברסיטת לונג איילנד בשנים 1965–1967. היא מילאה תפקיד מפתח בהתפתחות תוכנית לימודים בהיסטוריית נשים והייתה מעורבת בפיתוח תוכניות לתואר בהיסטוריית נשים במכללת שרה לורנס (שם לימדה בשנים 1968–1979 והקימה את התוכנית לתואר ראשון בהיסטוריית נשים) ובאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון, שם השיקה את התכנית הראשונה לדוקטורט בהיסטוריית נשים. כמו כן עבדה באוניברסיטת דיוק ובאוניברסיטת קולומביה, שם הייתה מייסדת של הסמינר בנושא נשים.
בתחילת החיים.
נולדה בשם גרדה הדוויג קרונשטיין (Gerda Hedwig Kronstein) בווינה, אוסטריה ב-30 באפריל 1920, בתם הראשונה של אילונה (לבית נוימן) ורוברט קרונשטיין (Robert Kronstein), זוג יהודי אמיד. אביה היה רוקח ואמה אמנית. על פי האוטוביוגרפיה שלה, היו לגרדה יחסים מורכבים עם אימה כילדה. כמבוגרת, גרדה האמינה כי אמה אילונה נאבקה משום שלא התאימה לתפקיד האם והרעיה הווינאית. לגרדה הייתה אחות צעירה, והן למדו בבתי ספר מקומיים ובגימנסיה.
לאחר אנשלוס, הייתה קרונשטיין מעורבת בהתנגדות האנטי-נאצית. היא ואמה נכלאו באותה שנה לאחר שאביה נמלט לליכטנשטיין ולשוויץ, שם שהה בתקופת המלחמה. במשך שישה שבועות שהתה בתא עם שתי נשים נוצריות שנעצרו מסיבות פוליטיות. הן חלקו איתה מזון משום שהיהודים קיבלו מנות מוגבלות. בשנת 1939 עברה אמה לצרפת, ואחותה של לרנר עברה לארץ ישראל. באותה שנה היגרה גרדה לארצות הברית בחסות משפחתו של בובי ג'נסן, ארוסה הסוציאליסטי. בשנת 1939 אמה עברה לצרפת, ואחותה עברה לפלסטין. באותה שנה גרדה היגרה לארצות הברית תחת חסותה של משפחתו של בובי ג'נסן, אליו התארסה.
הקריירה.
נישאה לג'נסן, הזוג התיישב בניו יורק. היא עבדה במגוון עבודות בתור מלצרית, אשת מכירות, פקידה, טכנאית רנטגן, וכמו כן כתבה ספרות ושירה. היא פרסמה שני סיפורים קצרים, ובהם סיפורים ראשונים על סיפוח אוסטריה הנאצית.