באחד במאי הסמוך לייסוד התנועה התקיימה ההפגנה הראשונה שלה, ליד משרדי משלחת ברית המועצות לאו"ם, ובעקבותיה באו רבות נוספות לאורך שנים. ההפגנות התאפיינו במבעים יצירתיים ובהתייחסויות היסטוריות, כגון מצעד עם שופרות לזכר הפלת חומות יריחו, ועוד. הן צברו לאורך השנים קהל רב ומסור והשפעתן גברה. במקביל נוצרו קשרים עם בעלי השפעה בממסד האמריקאי. כבר חצי שנה לאחר הקמת התנועה, באוקטובר 1964, הגיעו להשתתף בעצרת במנהטן שני הסנאטורים של מדינת ניו-יורק ויועצו של לינדון ג'ונסון מאיר פלדמן, שהביא מסר של תמיכה מהנשיא.
בירנבאום ניהל את התנועה בעיקר מביתו בניו יורק, בו השתקע בשנת 1963. לצדו פעלו גלן ריכטר, הרב שלמה ריסקין, הרב אבי וייס ורבים אחרים. אחד התומכים הבולטים בתנועה היה הרב שלמה קרליבך, שלבקשת בירנבאום חיבר בשנת 1965 למען המאבק את שירו המפורסם 'עוד אבינו חי'. קרליבך שר את השיר לראשונה דווקא בצ'כוסלובקיה, בביקור לכבוד פורים אצל יהודים מפראג, והופעת הבכורה של השיר בארצות הברית הייתה ב'מצעד יריחו' עם השופרות, באפריל של אותה שנה. גם השיר 'לא אמות כי אחיה' נכתב לבקשת בירנבאום. פעיל אחר שהיה קשור לתנועה היה הרב מאיר כהנא. בשנת 1968 הוא פרש ממנה על רקע חילוקי דעות לגבי שיטת המחאה, והחל לנהל - עם חבורת צעירים שהתגבשה סביבו - מאבק אלים, דבר שיעקב בירנבאום ושאר מובילי המאבק התנגדו לו נחרצות.
לאורך השנים התנועה פרצה גם מעבר לגבולות ארצות הברית, בעיקר ליהדות בריטניה. ייתכן שבעקיפין השפיעה גם על כניסת ישראל למאבק הפומבי, בשנת 1969.
ייחודה של התנועה ותרומתה.
גם לפני ההפגנה הראשונה של SSSJ התקיימו הפגנות ספורות נגד דיכוי היהודים בברית המועצות, אך לאף אחת מהן לא היה המשך. מאבק הסטודנטים למען יהדות ברית המועצות הצליח לנהל מסע מתמשך של מחאה ולחצים, תוך גיוס עוצמה גוברת והולכת. בכך הוא פתח למעשה לראשונה במערכה גלויה וחזיתית נגד השלטונות הסובייטיים, בדחותו את הגישה שמשלה אז בכיפה בקרב המעטים שהיו פעילים בנושא, ודגלה בדיפלומטיה שקטה.
התנועה העלתה באופן גובר והולך את המודעות לנושא יהודי ברית המועצות, ואת הנכונות של ארצות הברית לתקוף את הסובייטים וללחוץ עליהם סביב נושא זה. אחד השיאים היה תיקון ג'קסון-ואניק שנחתם בידי הנשיא ג'רלד פורד בשנת 1975, והתנה שיפורים ביחסים הכלכליים בין שתי המעצמות בהקלת הקשיים שהוטלו על המבקשים להגר מברית המועצות.
המחאה שהחלה בארצות הברית עזרה להדהודה והגברתה של מחאת הדיסידנטים ואסירי ציון מתוך ברית המועצות, ובמידה מסוימת הן הזינו זו את זו. בשנים 1971–1979 נפתחו מעט שערי ההגירה של ברית המועצות, וכ-145,000 יהודים יצאו לישראל. המחאה נמשכה כל העת עד לנפילת ברית המועצות ב-1989–1990, שבעקבותיה עלו לישראל יותר ממיליון יהודים ובני משפחות יהודיות. הגם שאין להגדיר ולבודד במדויק את גורם ההשפעה של תנועת המחאה של יעקב בירנבאום, דבר זה נחשב במידה רבה להצלחה שהוא אחד מאבותיה הראשיים.
תחום השפעה נוסף, קשה יותר למדידה, הוא תרומתה של התנועה שהקים יעקב בירנבאום בתחום החברתי-תודעתי בקרב הציבור היהודי בארצות המערב. פעילים במאבק העולמי שעורר, פעילי עלייה מתוך ברית המועצות ומשקיפים חיצוניים מתארים את התנועה ככזו שהעניקה ביטחון עצמי, זהות איתנה ואחדות ליהדות ארצות הברית. יוסי קליין הלוי כתב:
הרב ריסקין תיאר את המהלך שעבר על יהודים שהצטרפו להפגנות כחזרה לזהות היהודית-מסורתית:
אסיר ציון יוסף מנדלביץ' העיד שיהודים אמריקאים רבים, בוגרי המאבק, תיארו בפניו את תקופת ההפגנות כתקופת-שיא בחייהם, שנתנה משמעות ותוכן לזהותם היהודית. מאפיין בולט בחשיבותו של המאבק, לדבריהם, היה בזה שדרש פעולה אקטיבית ונתן תחושת אחריות לפעילים, בניגוד לתמיכה במדינת ישראל - שהוותה אף היא גרעין להזדהות יהודית, אך לא הייתה תלויה כל כך בהשפעתם של אנשים מן השורה שיפגינו בעדה.
ביקורת.
כשהקים בירנבאום את תנועת המאבק, הגישה השלטת בקרב יהדות אמריקה גרסה פעילות דיפלומטית שקטה. היה חשש שפעילות 'רועשת' כזו שבירנבום הוביל רק תחמיר את מצבם של היהודים בברית המועצות, והיו בין יהודי ארצות הברית שחששו כי היא תעכיר את היחסים כלפיהם בתוך ארצות הברית, כקבוצה שמחבלת במדיניות המעצמה לצרכים פרטיקולריים.
רוב ההתנגדות הזו פחתה או נדחקה לשוליים ככל שההפגנות גברו ונראה שהשפעתן חיובית. מי שנשאר באופן עקבי בעמדה שלילית לגביהן היה אדמו"ר חב"ד הרבי מלובביץ', שניהל מערכת מסועפת של פעילים למען יהדות ברית המועצות בתוך המעצמה הסובייטית, וראה בהפגנות נזק ליהודים שם ולסיכויי העלייה. לדבריו, גם כל היתרי היציאה וההקלות שהושגו היו מושגים בקלות רבה יותר ובמידה רבה יותר ללא המאבק הפומבי.
התנגדות מסוג שונה לחלוטין באה מכוונו של הרב מאיר כהנא, שכאמור ראה בהפגנות השקטות והממושמעות פעילות 'רכה' מדי ובשנת 1968 פרש ובעזרת קבוצה מצומצמת של צעירים ניהל מאבק אלים, שהגיע עד רצח עובדת בקונסוליה הסובייטית.
בממסד הישראלי, שתחזק קשר רצוף עם מנהיגי יהדות אמריקה, הגישה הייתה מורכבת. כפי הנראה התפיסה המרכזית תמכה בהפגנות, אך רצתה שיהדות ארצות הברית תנהל אותן ממקומה, ושישראל עצמה לא תיקח בהן חלק. לאורך הזמן ישראל הגיעה גם היא לכיוון של פעילות פומבית, וזו נפתחה ב-10 בנובמבר 1969, כאשר גולדה מאיר קראה בשידור חי את מכתב ח"י המשפחות מגאורגיה, ובמקביל שגריר ישראל באו"ם יוסף תקוע הגיש אותו למזכיר הארגון.
חיים אישיים.
יעקב בירנבאום התחתן עם פרידה בלוסטון - ממתפללות בית הכנסת לינקולן סקוור, ומחברות גרעינה הראשון של תנועת המחאה. לזוג לא היו ילדים.
את ארכיון הכתבים והתיעוד של SSSJ מסרו יעקב ופרידה בירנבאום לישיבה יוניברסיטי.
הנצחה.
באוקטובר 2015, כשנה וחצי לאחר פטירתו, נקרא רחוב מגוריו של בירנבאום בשכונת וושינגטון הייטס בניו-יורק על שמו. בישראל, נכון להיום, אין הנצחה ממלכתית לבירנבאום.
מקלארן 650S
מקלארן 650s היא מכונית ספורט במרכב קופה שיוצרה על ידי מקלארן אוטומוטיב בין השנים 2014 ל-2017. היא נחשפה בשנת 2014.
מפרט טכני.
ה-650s כוללת מנוע בנזין V8 צילנדרים עם שני מגדשי טורבו בנפח 3.8 ליטרים המספק כ-641 כוחות סוס ומומנט של 69.1 קילוגרם. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 3.0 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 333 קילומטרים לשעה.
גרסאות.
650s ספיידר.
הוכרזה לראשונה בפברואר 2014, ה-650S ספיידר הייתה גרסת גג נפתח ל-650S. גרסה זו שקלה 40 קילו יותר מגרסת הקופה, אך היא הציעה ביצועים כמעט זהים: האצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-3 שניות ומהירות מרבית של 328 קמ"ש.
MSO 650S.
גרסת ה-MSO (יחידת המבצעים המיוחדת של מקלארן, בתרגום חופשי) של ה-650S הייתה מוגבלת ל-50 רכבים בלבד. הגרסה הציעה תוספת קרבון וצבעים ייחודיים. בנוסף לכך, היא הציעה גלגלי סגסוגת, הקלים ב-4 קילוגרמים מהגלגלים הרגילים.
בספטמבר 2014 מקלארן הכריזה על דגם נוסף, ה-625C, שהוצע בגרסת קופה וקבריולה. קהל היעד של הרכב היה מדינות דרום אסיה.
מונע על ידי אותו מנוע V8 3.8 ליטר בעל מגדש טורבו כפול, אך על ידי כוח מוגבל ל-616 כוחות סוס. הגרסה הזאת קיבלה מתלים רכים יותר. הבלימה התבצעה באמצעות דיסקים מברזל ולא מסיבי פחמן כמו ב-650S.
650S לה מאן.
גרסת הלה מאן הוכרזה בתחילת 2015 על מנת לציין 20 שנה לזכייה של מקלארן במירוץ.
הגרסה שיוצרה על ידי MSO הוגבלה ל-50 יחידות. הגרסה הושראה על ידי המכונית F1 GTR שזכתה במירוץ ב-1995.
צולל דרומי
צולל דרומי (שם מדעי: "Netta erythrophthalma") הוא מין עוף מים ממשפחת הברווזיים. למרותששמו צולל הוא אינו שייך לסוג צולל אלא לסוג נטה, הקרוב אליו.
אורך הצולל הדרומי 48–51 ס"מ. הוא בעל נוצות שחורות למעט בצידיו החומים. מקורו גדול ורחב וצבעו תכלת ועיניו אדומות. הנקבות לעומת הזכרים בהירות יותר וצבעם חום-בהיר-קרם עם פנים וצוואר לבנים למעט בחלק העליון וסביב העיניים שם הם חומים.
ישנם 2 תת-מינים של הברווז: תת-המין האפריקני (המצוי בישראל) ותת-המין הדרום-אמריקאי. שניהם חיים באזורים טרופיים רדודים.
ברווזים אלה משכשכים מזון מפני המים אך גם צוללים להשיג מזון מתחת למים. הם חיים בנהרות איטיים ואגמים וחיים בלהקות של עד 5,000 פרטים. הם ניזונים מתחת למים בעיקר מצמחייה מימית וגם מחרקי מים, רכיכות ודגיגים.
אווה פרנסיס
אווה פרנסיס (נולדה בשנת 1952) היא זמרת ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה בשם שריתה אלפסי בטנג'יר, שבמרוקו. בשנת 1963 עלתה לישראל והתגוררה בפתח תקווה.
בגיל 16, החלה לעבוד עם האמרגן אברהם אלון, ובעצתו, שינתה את שמה לאווה פרנסיס, כדי לא להיות מזוהה עם זמרת כושלת משנות הארבעים ששמה שריתה.
פרנסיס הופיעה ברחבי הארץ במועדונים ובבתי מלון ושרה בעברית, ספרדית, צרפתית, איטלקית ואנגלית. בתחילת שנות השבעים, החלה לעבוד עם האמרגן איתן גפני.
בשנת 1971, ביצעה לראשונה הקלטה באולפן הקלטות. השיר הראשון שהקליטה היה "ים של דמעות" שגרף הצלחה באותה השנה. בשנת 1985, השיר הוקלט כגרסת כיסוי על ידי הזמר זוהר ארגוב ויצא לאור בתקליט הנושא את שמו: ים של דמעות.
בשנת 1972, הקליטה את השירים 'אני תמיד כזאת', 'אתה' ואת 'היו שני חברים'. בשנת 1973, השתתפה בפסטיבל הקצב הלועזי ושרה באיטלקית את השיר 'הפרפר'.
לאחר מכן, טסה לדרום אפריקה למסע הופעות שנמשך חצי שנה. כשחזרה לישראל, הופיעה בפני חיילים במהלך מלחמת יום הכיפורים, ובסוף אותה השנה שבה לדרום אפריקה, בה הופיעה עד שפרשה מעולם המוזיקה בשנת 1978.