ויילי יצא לדרך מדבלין בספטמבר 1788 עם פמליית מלווים ו"מטען גדול של יין מדֵירה" לצהלת קהל גדול שנאסף ברציפים שעל גדות הליפי. בגיברלטר פגש בחברו יוּ מוּר (Hugh Moore) שילווה אותו לאורך הדרך. ההפלגה הארוכה הסתיימה בסמירנה, ומשם המשיכו ויילי ואנשיו לקונסטנטינופול בדרך היבשה. בעזרת השגריר הבריטי לאימפריה העות'מאנית הושגו רישיונות מתאימים להמשך המסע, והחבורה הקטנה – ויילי, ידידו מוּר ובן לוויה ארמני, פאולו, שנמצא להם בסמירנה, שלט בשפות האזור ושימש להם כמדריך וגם כמשרת – הפליגה לארץ ישראל בינואר 1789. תחנתם הראשונה בארץ ישראל הייתה עכו שם נחתו ב-23 בפברואר 1789. מעכו יצאו בתוך יום לנצרת וממנה רכבו לירושלים דרך עמק יזרעאל, ג'נין ושכם בלוויית מדריך מקומי, נהגי פרֵדות ומשמר חיילים. הנוסעים עטו על עצמם בגדי מקומיים בתקווה שלא יבלטו לעין. לירושלים הגיעו ביום האחרון של פברואר ועשו בה ימים ספורים, שבמהלכם ביקרו גם בבית לחם. ויילי נשמע לאזהרות, לא התעקש על תוכניתו לרדת אל נהר הירדן והסתפק במבט מרחוק אל נופי ים המלח. הדרך אצה לו משום שהספינה שבה ביקש לחזור לאירופה עמדה להפליג, ואחרות לא נראו באופק. הדרך חזרה מירושלים הייתה רצופה תלאות. בעכו היה עליהם להיענות להזמנתו של הואלי אחמד אל-ג'זאר לארמונו, להקשיב בסבלנות להתפארויותיו ואף להעניק לו שי – אקדח יקר. אף על פי שהיה דחוק בזמן, הספיק לפני הפלגתו לסור לחיפה כדי לרכוש סוס ערבי מיוחס ולטפל בסדרי העברתו לאנגליה.
דיווחיו של ויילי על מה שראה בדרכו מתבססים על מה שמצא בכתבי אחרים, ואין בהם תרומה ייחודית לחקר הארץ. אין להגדיר את ביקורו בארץ הקודש כמעשה צליינות דתי, אף שחווה התרגשות רבה נוכח קבר ישו בכנסיית הקבר. מכל מקום, הוא השיג אישורים חתומים מאב מנזר הבשורה למרים בנצרת ומאב מנזר סן סלוודור בירושלים, ובעזרתם הוכיח שעמד בתנאי ההימור. ויילי גם העתיק כתובות של מצֵבות, בהן אלה של מנהיגי מסע הצלב הראשון גוטפריד מבויון ובלדווין הראשון, מלך ירושלים, אולי כדי להמציא הוכחות נוספות לביקורו בארץ הקודש. את ספר זכרונותיו כתב כתשע שנים אחרי שובו מהמזרח, והיה סיפק בידו למצוא את הדרוש לו בכתבי אחרים. לא מן הנמנע שוויילי התכונן למסעו בעזרת כתבי נוסעים, בהם חיבורו "מסע לסוריה ולמצרים״ של וולני, שמהדורת התרגום שלו לאנגלית ראתה אור בדבלין ב-1788, וכן ספרו של פרנסואה דה טוט על "הטורקים והטטרים", שנדפס בדבלין כבר ב-1785.
בחזרה לדבלין.
ויילי הפליג מנמל עכו ב-10 במרס 1789. בקפריסין שהה כשבועיים. אחרי מסע ממושך בים, עצירה בקנדיה שבכרתים ועיכוב בענאבה בחסות הדיי של אלג'יריה, הגיע ב-6 במאי למארסיי, שבה חויב לשהות שלושה שבועות בהסגר. ממנה נסע בדרך היבשה לפריז ועשה זמן-מה בלונדון. לדבלין הגיע ביולי 1789, כעשרה חודשים אחרי צאתו לדרך. עם שובו היה ויילי לאיש השעה, כפי שמעידות הידיעות בעיתונות בת הזמן. הוא אסף את כספי הזכייה בהימור, ולא בלי שמחת ניצחון: "חבריי, שהשקיעו את כספם בהנחה שהמסע [לירושלים] אינו בר-ביצוע, נאלצו באי רצון לשלם לי את ה-15,000 ליש"ט", כתב בזכרונותיו. ויילי נשאר בדבלין למשך השנתיים הבאות, שאחריהן עבר ללונדון ובילה במקומות שונים באירופה, כולל פריז בעיצומה של המהפכה. הוא לא חדל מרדיפת תענוגות ומשחקי מזל וחובותיו הלכו ונערמו והגיעו לסכומי עתק. הוא אף נאסר בגינם בלונדון ונחלץ ממאסרו בהתערבות גיסו, הלורד צ'נסלור של אירלנד , אך נאלץ למכור את אחוזותיו ולעקור כליל מארצו. ויילי השתקע עם בת זוגו מריה קורטני וילדיהם באי מאן שבים האירי, שם מצא מקלט מנושיו. גם ביתו החדש באי מאן הפך נושא להימור. ויילי התערב שיבנה את בית מגוריו על אדמת אירלנד מבלי להתגורר בה, וכך היה. הוא ייבא אדמה מארצו ופיזר אותה על הגבעה שעליה נבנה הבית. שיפור במצבו הכלכלי איפשר לוויילי לפרוע את חובותיו, למצוא מחוז בחירה חדש ולכהן בבית הנבחרים האירי משנת המרד האירי של 1798 ועד מותו ב-1800. לא ברור מה פעל שם, אבל כהונתו העניקה לו חסינות מתביעות אזרחיות. בהצבעה על חוק האיחוד של 1800 נהג בהפכפכות, ונפוצו שמועות לפיהן נטל שוחד משני הצדדים, התומכים והמתנגדים כאחד.
אחרית.
ויילי מת בפתאומיות בדרכו מליברפול ללונדון, בטרם מלאו לו 34 שנים. הוא נקבר מיָד במקום מותו בעיירה קנוטספורד שבמחוז צ'שייר באנגליה, ונסיבות מותו נותרו נושא להשערות. פרטי חייו ומעשיו של תומאס ויילי הפרוע לשמצה היו לשיחת היום בדבלין שנים רבות אחרי שעבר מן העולם, אם כי אין ספק שלא נעדרו מהם גוזמאות ובדיות.
בשנות חייו האחרונות העלה ויילי את סיפור חייו על הנייר וייחד בו פרקים למסעו בארץ ישראל ולשהותו בירושלים. כתב היד נשמר אצל מנהלי העיזבון שלו ופורסם בדפוס רק ב-1906.
ב-2019 ראה אור ספרו של דייוויד ריאן, "באק ויילי: גדול ההרפתקנים של אירלנד". הספר נכתב על סמך זכרונותיו של ויילי, הן הנוסח הערוך שראה אור ב-1906 והן זה שבכתב היד המקורי, על יומניו של יוּ מוּר, מי שליווה את ויילי במסעו לארץ ישראל, על פרסומים בעיתונות בת הזמן ועל מסמכים שונים שנמצאו לריאן בארכיבים.
אִזכורים בתרבות.
בלדה דבלינאית ארוכה – "Whaley's Embarkation" – מספרת על יציאתו למסע לירושלים.
ג'יימס ג'ויס מזכיר בספרו "דיוקן האמן כאיש צעיר" את גרם המדרגות הסודי "מימיו של באק ויילי" בבניין שבו למד. ביתו של ויילי בדבלין (ב-Stephen's Green) נמכר על ידי יורשיו והיה עד 1970 חלק ממתחם האוניברסיטה הקתולית של אירלנד , והוא משמש כיום כמוזיאון הסִפרוּת של אירלנד (MoLI).
תומאס ויילי (כ"תומאס הירושלמי") הוא דמות מרכזית בספרו מ-2009 "סוד בראשית" של טום נוקס (שם העט של שון תומאס ).
ב-2016 שודרה בערוץ הטלוויזיה האירי סדרת תיעודית בת ארבעה פרקים דוברת אירית בשם "Bóthar Buck" ("הדרך של באק"), שבה שוחזר מסעו של ויילי לירושלים.
קישורים חיצוניים.
"Buck Whaley's Memoirs Including His Journey to Jerusalem", London: Moring, 1906
כרך ראשון,
שני
טקס פרסי גראמי ה-63
טקס פרסי גראמי ה-63 (באנגלית: 63rd Annual Grammy Awards) התקיים ב-14 במרץ 2021 ועסק בהישגים הבולטים של תעשיית המוזיקה העולמית מ-1 בספטמבר 2019 ועד ל-31 באוגוסט 2020. הטקס התקיים בסטייפלס סנטר והנחה אותו השחקן טרוור נואה. המועמדים הוכרזו ב-24 בנובמבר 2020, על ידי יו"ר ומנכ"ל האקדמיה להקלטות הארווי מייסון ג'וניור, במהלך שידור חי וירטואלי.
ביונסה קיבלה את מספר המועמדויות הרב ביותר בטקס, עם תשע מועמדויות, כשאחריה טיילור סוויפט, דואה ליפה ורודי ריץ' עם שש מועמדויות.
הטקס היה אמור להתקיים במקור ב-31 בינואר 2021, אך ב-5 בינואר 2021 האקדמיה להקלטות דחתה את הטקס ל-14 במרץ עקב עלייה במקרים של מגפת הקורונה באזור לוס אנג'לס, כמו גם בעיות בריאותיות וביטחוניות.
שינויים בקטגוריות.
בטקס גראמי לשנת 2021, האקדמיה הכריזה על מספר שינויים בקטגוריות וחוקי הטקס:
מחלוקת.
בעקבות הכרזת המועמדויות בערב 24 בנובמבר 2020, הופנו כלפי הנהלת הגראמי ביקורות רבות. למעלה משני מיליון ציוצים בעת ההכרזה. ברשתות החברתיות וכלי התקשורת עסקו בין היתר בכך שאחד מהאמנים המצליחים ביותר בשנת 2020, דה ויקנד, לא קיבל מועמדות אחת בטקס. דה ויקנד צייץ בטוויטר על כך, כי "הגראמי נשארו מושחתים. אתם חייבים לי, למעריצים שלי ולתעשייה שקיפות [...]".
על פי ynet, נאמר כי יושב ראש האקדמיה הלאומית לאמנויות ומדעי ההקלטה שבוחרת את המועמדים לפרסי גראמי הגיב להאשמות והודה כי גם הוא עצמו היה מופתע מההחלטה וכי הוא חושב שהמוזיקה של דה ויקנד מצוינת. "בסופו של דבר, זה בתלוי בוועדה שמצביעה", הוא אמר. "אנחנו בוחנים את זה מחדש בכל שנה, מעלים תהיות ודנים בתהליך. עשינו את זה השנה, בשנה שעברה ונעשה את זה גם בשנה הבאה". כמו כן, הוא דחה על הסף את האפשרות שהוועדה, שבה משתתפים כ-20 מוזיקאים מקצועיים, הפלתה את אחד המועמדים בכוונה תחילה. "הם הקשיבו בביקורתיות לכל שיר שהגיע אליהם, ואני לא חושב שהתהליך היה פגום".
מעבר למחלוקת עם דה ויקנד, האשימה הזמרת-יוצרת טייאנה טיילור את הגראמי באפליית נשים. היא הצהירה כי "היה עדיף אם הייתם משנים את שם קטגוריית "אלבום ה-R&amp;B הטוב ביותר" ל-"אלבום ה-R&amp;B בביצוע גבר הטוב ביותר", היות שכל מה שאני רואה כאן זה זין בקטגוריה הזו". בהמשך, פרסמה ציוץ נוסף בו אמרה "ברנדי. . קלאני. סאמר ווקר. ויקטוריה מונה. ג'נה. ג'וג'ו. ארי לנוקס. סיזה. טינשיי. הרשימה נמשכת ונמשכת. אבל דעו, אתן אהובות ומוערכות כאן. לילה טוב ". בהמשך, האשימה הראפרית ניקי מינאז' את הגראמי בגזענות. היא פרסמה ציוץ שהפך לוויראלי וצבר למעלה מ-400 אלף לייקים, אזכורים ושיתופים, בו הצהירה כי: "לעולם אל תשכחו שהגראמי לא העניקו לי את פרס גראמי לתגלית השנה שלי כשהיו לי שבעה שירים בו זמנית בבילבורד הוט 100 וכשהיה לי את שבוע הפתיחה הגדול ביותר לאלבום של ראפרית. הם נתנו את זה למוזיקאי הלבן בון איבר".
הזמר ג'סטין ביבר כתב פוסט בו הוא מבקר את האקדמיה על כך שאלבומו "Changes", אותו הוא הגדיר כאלבום R&amp;B, מועמד בקטגוריות הפופ. לטענותיו ענה נשיא הארגון הארווי מייסון כי
הופעות.
קדם-טקס.
האמנים שהופיעו בקדם-טקס הוכרזו ב-2 במרץ 2021.
הטקס המרכזי.
האמנים שהופיעו בטקס המרכזי הוכרזו ב-7 במרץ 2021.
זוכים ומועמדים.
המועמדים והזוכים (מודגשים) לטקס פרסי גראמי ה-63 היו כדלקמן:
הקטגוריות הראשיות.
הקלטת השנה
אלבום השנה
שיר השנה
תגלית השנה
פופ.
ביצוע סולו הפופ הטוב ביותר
ביצוע הפופ הטוב ביותר של צמד/להקה
אלבום הפופ הווקאלי העממי הטוב ביותר