כך או כך, בין אם המגדל עמד במצור שהטיל סנחריב על ירושלים, כמתואר בתנ"ך (), ובין אם נבנה מאוחר יותר, גורלו לא שפר עליו בשנת 586 לפנה"ס, עם הטלת המצור הבבלי על ירושלים בידי נבוכדנאצר. העיר עמדה במצור במשך כשנה וחצי, אך אז נפרצו חומותיה, בית המקדש חרב והיהודים יצאו לגלות בבל. עדות לקרבות העזים ולשרפה שהשתוללה בעיר בעת החורבן ניתן למצוא בשרידי האפר והפיח, המכסים עדיין את חלקו התחתון של המגדל. עדות נוספה לימי הקרבות ניתן למצוא בדמות ארבעה ראשי חצים, שנתגלו בקרבת המגדל: שלושה מהם עשויים ברזל, ואופייניים לנשק שהיה בשימוש בממלכת יהודה. ראש החץ הרביעי, לעומת זאת, עשוי ברונזה, והיה כנראה חץ בבלי שנורה מעבר לחומה.
פרופסור נחמן אביגד זיהה את שער גינת במגדל הישראלי.
המגדל החשמונאי.
המגדל השני, הצמוד למגדל הישראלי, תוארך לימי הממלכה החשמונאית, וזוהה חלק מ"החומה הראשונה" של ירושלים. חומה זו מוזכרת לראשונה אצל יוסף בן מתתיהו בתיאור העיר במאה הראשונה לספירה. החומה הראשונה, שהוקמה על ידי החשמונאים, הקיפה את עיר דוד ואת הר ציון מדרום, והסתיימה בגבולה הצפוני של ירושלים באותה עת, לאורך נחל צולב (רחוב דוד של ימינו). מיקומה של החומה שם ניצל את הטופוגרפיה הטבעית, ולא פלא אפוא ששני צבאות שונים, במרחק של כ-500 שנה זה מזה, העמידו מגדל שמירה בנקודה זו דווקא. המגדל החשמונאי השתמר להפליא לרוחב 9 מטרים. הוא נבנה באבני גזית (אבנים יפות ומסותתות, בעלות מסגרת מעוצבת), המאפיינות את כל שרידי 'החומה הראשונה' בירושלים.
חשיפת האתר.
המגדל הישראלי נתגלה במקרה, בעת חפירת יסודות לבית מגורים מודרני במהלך שיקום הרובע היהודי לאחר מלחמת ששת הימים. בשל מחסור בתקציב ובכוח אדם, הוחלט שלא לבצע חפירות הצלה במקום, אך הבניין נבנה באופן שלא יהרוס את הממצאים הקבורים תחתיו. רק לאחר כמה שנים גויס הכסף והתקיימה באתר חפירה ארכאולוגית מסודרת. בתחילה נחשף רק המגדל הישראלי, ומכאן שמו של האתר, אך מאוחר יותר נתגלה גם המגדל החשמונאי.
בראשית שנות ה-2000 נתגלו עקבות של גז רדון באתר, ובשל כך סגרה החברה לפיתוח הרובע את האתר לקהל. בשנת 2015 נפתח האתר מחדש לביקור קהל.
יואכים לב
יואכים "יוגי" לב (בגרמנית: Joachim "Jogi" Löw; נולד ב־3 בפברואר 1960 בשנאו אים שוורצוואלד) הוא כדורגלן עבר גרמני ששימש כמאמן נבחרת גרמניה בכדורגל.
ביוגרפיה.
לב התחיל את הקריירה כשחקן בקבוצת פרייבורג. הוא עזב את הקבוצה וחזר אליה לסירוגין שלוש פעמים בין השנים 1978 ל- 1989. בעונת 1980/1981 שיחק לב בקבוצה הגרמנית שטוטגרט. לאחר מכן עבר לאיינטרכט פרנקפורט, בה שיחק גם כן עונה אחת בלבד. בשנת 1982 חזר לב לפרייבורג, בה נשאר עונה נוספת. לאחר שתי העונות בפרייבורג שוב החל לעבור קבוצות בתדירות גבוהה. כך עשה בקבוצתו הבאה קרלסרוהה, אותה עזב לאחר עונה אחת בלבד, שוב לטובת פרייבורג. הפעם, שלא כמו בעונות קודמות, נשאר לב במועדון כארבע עונות, עד 1989.
את המעבר הבא עשה לב אל שווייץ, אל מועדון הכדורגל השווייצרי שפהאוזן ושיחק שם במשך שלוש עונות. בעונת 1992/1993 עבר למועדון כדורגל שווייצרי אחר, וינטרטור, בו שיחק עד לסיום עונת 1993/1994. הקבוצה האחרונה בה שיחק לפני שפרש ממשחק פעיל הייתה פראואנפלד, בה שיחק עונה אחת בלבד - 1994/1995.
לב החל את קריירת האימון בקבוצה הנוער של וינטרטור, אותה אימן מ- 1992 עד 1994, עוד טרם פרש ממשחק. בשנים 1994 עד 1995 שימש כמאמן-שחקן במועדון הכדורגל פראואנפלד. מה-1 ביולי 1995 עד ה-13 באוגוסט 1996, שימש כעוזר המאמן בקבוצת שטוטגרט.
בספטמבר 1996 מונה למאמן הראשי של קבוצת הכדורגל של שטוטגרט, ובכך בפעם הראשונה אימן קבוצת בוגרים. בעונת 1996/97 הוביל את קבוצתו לגמר הגביע הגרמני וזכה עימה בתואר. הוא החזיק בתפקיד עד יוני 1998, עת עבר לקבוצת פנרבחצ'ה הטורקית. את פנרבחצ'ה אימן שנה אחת, ובאוקטובר 1999 חזר לגרמניה, לאימון המועדון קרלסרוהה, אותו עזב בתום עונת 1999/2000.
בתחילת שנת 2001 אימן לב את קבוצת אדנאספור, אותה עזב לאחר חודש וחצי בלבד. בעונת 2001/2002 אימן את קבוצת טירול אינסברוק, איתה זכה באליפות אוסטריה רגע לפני שהתפרקה. בעונת 2003/2004 אימן את הקבוצה האוסטרית אוסטריה וינה.
לאחר יורו 2004, מונה לב לתפקיד עוזר מאמן הנבחרת הלאומית של גרמניה, תחת חברו לספסל לימודי מקצוע האימון יורגן קלינסמן. לאחר שנתיים בתפקיד מונה, בתום מונדיאל 2006, למאמן הראשי במקומו של קלינסמן והוביל את נבחרת גרמניה בכדורגל לגמר יורו 2008. לאחר מכן המשיך המאמן הגרמני לדחוף את הנבחרת הגרמנית קדימה ובהצלחה רבה. גרמניה סיימה ראשונה בבית שלה במוקדמות מונדיאל 2010, ובהגרלת המשחקים במונדיאל 2010 דורגה כראש בית. באותו טורניר, הוביל לב את גרמניה למקום השלישי. זכה בפרס מאמן השנה בעולם לשנת 2014 בעקבות זכיית נבחרת גרמניה במונדיאל. הפרס הוענק על ידי פיפ"א.
במונדיאל 2018 כשלה נבחרת גרמניה לאחר שסיימה במקום האחרון בבית ו' והודחה כבר בשלב הבתים עם ניצחון אחד ושני הפסדים.
קוסמופוליטיות
קוסמופוליטיות, היא תפיסה המבקשת לראות את האנושות כקהילה אחת, ומקדשת את הנאמנות למין האנושי כולו, על-פני החלוקה ללאומים. כמו כן ניתן להתייחס לקוסמופליטיות בתור זהות גלובלית החוצה תרבויות ומדינות והמאגדת בתוכה אלמנטים תרבותיים ממקומות שונים בעולם. באופן רחב יותר תרבות קוסמופוליטית היא כזאת הלוקחת השפעה ומקיימת קשרים עם תרבויות רבות ורחוקות, והיא מאפיינת לרוב ערים גדולות ואליטות כלכליות ואינטלקטואליות.
בברית המועצות.
בברית המועצות, השימוש בביטוי קוסמופוליטיות (בניגוד לאינטרנציונליות) היה נהוג כביטוי לסטייה אידאולוגית במשטר הסטליניסטי (שאופיין בהתכנסות ב"סוציאליזם במדינה אחת"), בעיקר בשנותיו האחרונות של סטלין (1948–1953). מאבק נגד קוסמופוליטיות היה המסווה העיקרי לאנטישמיות ולרדיפת היהודים בשנותיו האחרונות של סטלין.
יומנו של מכשף
הספר יומנו של מכשף (בפורטוגזית: O Diário de Um Mago) הוא ספרו של פאולו קואלו משנת 1987 המתאר את מסעו של המחבר בעלייתו לרגל לסנטיאגו דה קומפוסטלה ב-1986 בצפון ספרד.
בספר מתואר הנוף והחוויה הרוחנית אותה עובר המחבר וכן מוסברים בו תרגילים לשיפור חיי הקורא המשלבים מדיטציה ודמיון מודרך.
עלילת הספר.
המכשף פאולו קואלו, טמן את חרבו הקודמת באדמה בציפייה לקבל עתה חרב חדשה, איתה ציפה להשיג עוצמה רבה יותר משהייתה לו עם החרב הקודמת. אך לרוע מזלו הוא התגאה במקצת על שהוא לא אדם פשוט אלא מכשף ובהתאם לכך החליט המאסטר שלו - שנתן לו את החרב המיוחלת - שלא מגיע לו לקבל אותה. נאמר לו כי אם הוא ייצא למסע רגלי ב"דרך סנטיאגו" (דרך שנוצרים רואים כמצווה בללכת בה ברגל), שהיא נקראת "דרך האנשים הרגילים", ובה ילמד אותו המדריך שלו להרגיש כאדם רגיל ולא כאדם החשוב יותר מאחרים - הוא ימצא את חרבו לאחר חיפוש. לאחר זמן רב של מחשבה, הוא אכן יוצא למסע בעזרת מדריך שהגיע אליו מטעם המאסטר שלו.
הספר, כתוב כיומן מסע המספר על מקרים רבים שקרו לו במהלך המסע, אף כי לרובם (מלבד הסיפורים על הכלב) אין כל קשר האחד לשני. לגבי כל דבר שקרה לו לימד אותו המדריך שלו דבר, כגון: האם הוא התנהג כשורה כשקרה לו מקרה פלוני? מה עליו לעשות עכשיו? וכדומה. לגבי השאלה "מה עליו לעשות עכשיו?" יש סדר מסוים מדוע כל דבר כתוב דווקא אחר הדבר שלפניו אם כי ניתן היה בקלות לכתוב זאת בסדר שונה ואף מסודר בהרבה.
סוף הסיפור הוא: שהוא מסיים את מסעו ונפרד מהמאסטר שלו, ולאחר מכן משתתף בטקס פרידה מהמדריכים שהתבצע עבור עוד כמה אנשים שנפרדו אף הם ממדריכיהם באותו הטקס. את החרב המיוחלת הוא מוצא לאחר חיפושים רק אחר שהוא כבר נפרד ממדריכו. בתחילת הספר הוא כותב הקדשה למדריך שלו.
Erasure
שרי אריסון
שָׁרי אריסון (נולדה ב־9 בספטמבר 1957) היא אשת עסקים ופילנתרופית ישראלית-אמריקאית, הבעלים של קבוצת אריסון, קבוצה עסקית ופילנתרופית. לאורך השנים התגוררה לסירוגין בארצות הברית ובישראל. בשנת 1999 ירשה חלק נכבד מרכושו של אביה, דבר אשר הפך אותה למיליארדרית, ולפרקים שונים לאדם העשיר ביותר בישראל ובמזרח התיכון. היא הייתה מזוהה בעיקר עם בנק הפועלים, אך עיקר הונה מקורו בהחזקותיה בחברת קרניבל קרוז ליינס. בשנת 2018 העריך המגזין פורבס את הונה בכ-5.4 מיליארד דולר.
ביוגרפיה.
אריסון נולדה בניו יורק בשם שרון-רוז בניו יורק שבארצות הברית למינה לבית וסרמן ולתד אריסון, ישראלי-אמריקני שעשה את הונו בחברת קרניבל קרוז ליין, חברה המפעילה אוניות לשיט תענוגות, אותה ייסד בשנת 1972. אמה עלתה מרומניה ב-1943, ואביה שנולד וגדל בתל אביב לחם במלחמת העולם השנייה ובמלחמת העצמאות. בתחילת שנות ה־50 היגרו הוריה לארצות הברית עם בנם מיקי (יליד 1949), ואביה פנה לעבודה ביוזמה פרטית. בתחילה לא זכה להצלחה רבה בעסקיו, אך בשלב מאוחר יותר התעשר בזכות הצלחתה של חברה המפעילה אוניות נופש שייסד בשנת 1972, בשם "קרניבל קרוז ליין".
בשנת 1966 נפרדו הוריה של שרי אריסון והיא עברה להתגורר עם אמה בישראל (שני הוריה נישאו בשנית לאחר מכן). שלוש שנים לאחר מכן, בגיל 12, שבה לארצות הברית ועברה לגור עם אביה ועם אחיה הבכור. היא שבה לישראל בגיל 17 על מנת ללמוד לבחינות הבגרות ולהתגייס לצה"ל. אריסון גויסה לחיל הים, לאחר שחרורה היא עברה להתגורר במיאמי לצד אביה. אריסון למדה ניהול בתי מלון ומסעדות במכללת "מיאמי דייד".
המעבר לישראל.