בשנת 1931 התגבש הקולגיום של בית המשפט העליון בברית המועצות לענייני תחבורה והוכרז ההרכב החדש של מושבי המליאה של בית המשפט - יו"ר בית המשפט העליון של ברית המועצות, סגנו, יו"ר מושבי המליאה של בתי המשפט העליונים של הרפובליקות, יו"ר הקולגיום של בית המשפט העליון של ברית המועצות וארבעה חברי ועדת הנשיאות של הוועד המרכזי, בהם גם נציג אחד של המשטרה החשאית הסובייטית.
בשנת 1935 נערכו תיקונים לחוקה של ברית המועצות, שהשפיעו על הסעיפים הנוגעים לבית המשפט העליון של ברית המועצות. בפרט הובהר מבנה בית המשפט. על פי הסעיף החדש, בית המשפט העליון של ברית המועצות פעל בהרכב שכלל את:
בנוסף, בית המשפט העליון קיבל את הזכות לבטל ישירות את צווי השיפוט של הערכאות העליונות ברפובליקות, אם הן נוגדות את החקיקה הסובייטית (על פי הנורמות שהיו קיימות בעבר, בית המשפט העליון יכול היה לערער רק על מעשים כאלו לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית).
חוקת 1936 קבעה את בית המשפט העליון של ברית המועצות בתור הגוף השיפוטי הגבוה ביותר. על פי החוקה, בית המשפט העליון של ברית המועצות הופקד על הפיקוח על הפעילות השיפוטית של הגופים השיפוטיים השונים של ברית המועצות, כמו גם על הגופים השיפוטיים של רפובליקות ברית המועצות, בגבולות שנקבעו על ידי החוק. בית המשפט העליון נבחר על ידי המועצה העליונה של ברית המועצות לתקופה של חמש שנים ויושבי הראש של בתי המשפט העליונים של הרפובליקות היו בעלי תפקידים רשמיים בבית המשפט (סעיף 105 לחוקה).
מבנה 1938–1957.
ב-16 באוגוסט 1938, על בסיס חוקת ברית המועצות, אומץ חוק "אודות מערכת המשפט של ברית המועצות והרפובליקות האוטונומיות", שהכניס שינויים במבנה בית המשפט העליון של ברית המועצות (נוצר קולגיום הרכבות ובוטלו קולגיות התחבורה והקולגיות המיוחדות).
מבנה בית המשפט העליון של ברית המועצות בשנת 1939.
במהלך שנות מלחמת העולם השנייה, חלו שינויים מסוימים במבנה בית המשפט העליון. אז נוצרו קולגיום הרכבת הצבאית (בשל הכנסת חוק בנושא תובלה בעת מלחמה), שהעבירו סמכויות ותפקידי פיקוח לבתי הדין הצבאיים. כמו כן, בשנת 1944 הוקמה הקולגיה השיפוטית לבתי המשפט למחנות כמעמד של חיסול ופיקוח בתיקים שנחשבו על ידי בתי המשפט למחנות שהוקמו באותה תקופה (בתי משפט מיוחדים שהופעלו במסגרת מערכת גולאג והייתה נפרדת מבית המשפט העליון).
מבנה 1949.
בסך הכל 309 עובדים, כולל 69 שופטים היו בבית המשפט העליון.
מבנה 1956.
בסך הכל 320 עובדים, כולל 69 שופטים היו בבית המשפט העליון.
No Taboo
יוז'ף קלן
יוז'ף קלן (במקןר עד 1918 קליין, בהונגרית: Kelen József; וליקי ביצ'קיב, 12 בינואר 1892 – מוסקבה, מקום ההוצאה להורג קומונארק, 19 במרץ 1938) היה מהנדס מכונות, סגן קומיסר עם, וקומיסר העם לאחר מכן, אחיו המבוגר של אוטו קורווין, הפוליטיקאי, בן דודו של פאל היידו, בעלה של הפוליטיקאית יולאן קלן. קלן נולד בכפר על גדה הימנית של נהר הטיסה. היום באוקראינה, אז בהונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ביוגרפיה.
יוז'ף קלן נולד במשפחה יהודית. אביו היה ז'יגמונד קליין, אמו ברטה אייזנשטאדט, הוא התוודע לתנועת הפועלים בברלין כשהיה שם סטודנט במכללה. בשנים 1910–1914 עבד כמרצה באיגוד העובדים המרקסיסטיים. במהלך מלחמת העולם הראשונה עבד כמהנדס בחברת החשמליות. הוא היה חבר בתנועה האנטי-מיליטריסטית (סוציאליסטים מהפכניים). ב־30 ביולי 1917 נשא לאישה את יולן בלומה פריד בבודפשט. הוא נעצר בינואר 1918 בגין הפצת עלונים. קלן היה אחד החברים המייסדים של מפלגת הקומוניסטים של הונגריה ה- KMP. הקמת ה- KMP נספרת ממועד הפגישה שהתקיימה בדירתו של קלן ברחוב וישגראדי ב־24 בנובמבר 1918, כאשר הוחלט לא רק להקים את ה- KMP, אלא גם לפרסם את "העיתון האדום". לאחר הכרזת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, מונה לסגן קומיסר העם לייצור סוציאלי, ומאפריל 1919 התמנה לקומיסר העם (שר בממשלה), לחבר ב"מועצה הכלכלית הלאומית" וב"וועדה המינהלית הפדרלית". הוא נעצר לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית, כאשר הגיעה אליו הידיעה כי אחיו הצעיר, אוטו קורווין, הוצא להורג. הוא נידון למאסר עולם במשפט של קומיסרי העם (משפט קומיסרי העם התקיים בשנת 1920 תחת ממשלת סימוני-סמאדאם וממשלת טלקי הראשונה. נושא המשפט היה פעילותם של עשרה קומיסרי העם של המועצה הממשלתית המהפכנית. מתוך 10 הנאשמים, 4 נידונו למוות והשאר למאסר עולם, אולם למרות ההרשעות הצליחו אלה לעזוב לרוסיה במסגרת "מבצע חילופי השבויים" הסובייטי-הונגרי. כך באוגוסט 1922 עבר קלן לברית המועצות במסגרת זו. שם עבד בקומיסריאט העם של התעשייה הכבדה. בשנים 1926–1931 היה ראש מחלקת ייבוא מוצרי חשמל במשלחת הסחר הסובייטית בברלין. לאחר שובו לברית המועצות, מונה לראש פרויקט התכנון (Tyeploenyergoprojekt) של תחנות הכוח התרמיות בכל רוסיה. ב־14 בינואר 1938 הוא נעצר במוסקבה באשמת ריגול ומעורבות בפעילות אנטי-מהפכנית. הוא נידון למוות והוצא להורג ב -19 במרץ 1938. שמו טוהר רק ב -19 בנובמבר 1955.
שאנדור קלנר
שאנדור קלנר (בהונגרית: Kellner Sándor, אוסלאר 3 בספטמבר 1887 - שופרון, 6 באוקטובר 1919) היה עובד דפוס, עובד מפלגת הקומוניסטים בהונגריה, גיסו של יוז'ף רבינוביץ. בגיל צעיר עבר לבודפשט, שם הצטרף לאיגוד המקצועי של עובדי הדפוס. הוא נלחם כחייל במלחמת העולם הראשונה. במהלכה נפל בשבי הרוסי, שם הצטרף להתארגנות שבויי המלחמה ונלחם במלחמת האזרחים ברוסיה. הוא שב להונגריה בנובמבר 1918 והשתתף בהקמת ה-KMP. בזמן הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה קומיסר העם בחבר הנאמנים של העיר שופרון. לאחר נפילת הדיקטטורה של הפרולטריון נמלט לכיוון יוגוסלביה, אך זוהה נלכד, עונה ונרצח.
ביוגרפיה.
מאוסלר עד סרטוב.
אביו היה שמואל קלנר, מורה מאוסלאר, ואמו הייתה קרולינה וייס. שאנדור הגיע לבודפשט בגיל ארבע עשרה. כחניך דפוס הצטרף לתנועת הפועלים הצעירים בבודפשט, ובשנת 1904, לאחר סיום חניכתו, הצטרף לאיגוד עובדי הדפוס והכיר שם את דיולה אלפארי (בשמו הקודם משה אדלר). בשנה שלאחר מכן הוא יצא למסע לימודים; ביקר באוסטריה, בגרמניה ובשווייץ, ואחר כך חזר הביתה בשנת 1906 ועבד בבית הדפוס רטינג בשופרון, לאחר מכן היה לאחד ממקימי חוג גלילאו. הוא נלחם במלחמת העולם הראשונה, נפל בשבי בחזית ברוסיה בשנת 1915 ונשלח למחנה הכליאה בסראטוב, שם פעל בשכנוע ובהתססה של השבויים באופן קבוע; הפך למנהיג קבוצת המשכנעים הסוציאליסטים המקומית. בשנת 1917, כחבר הוועדה שבחנה מינוי נציגים השתתף בקונגרס שבויי מלחמה במוסקבה ונפגש שם עם בלה קון, טיבור סמואלי וקארואי ואנטוש. בהמשך נלחם קלנר כמפקד המשמר האדום של סרטוב במלחמת האזרחים ברוסיה.
מהקמת המפלגה עד מותו המוקדם.
בנובמבר 1918 חזר עם יוז'ף רבינוביץ להונגריה והפך לאחד המייסדים והמארגנים של מפלגת הקומוניסטים בהונגריה. זה היה בערך הפעם הראשונה שהוא שפגש את אחותו של רבינוביץ, אילונה, שאת ידה ביקש עד מהרה.
ב־20 בפברואר 1919, קלנר נעצר יחד עם שאר הקומוניסטים, והוא לא שוחרר, אלא לאחר הכרזת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, ב־22 במרץ. עוד בחודש מרץ מונה לקומיסר העם של חבר הנאמנים של מחוז שופרון, ובמסגרת התפקיד הזה מינה את דז'ה אנצברודר לקומיסר צבאי של העיר שופרון והמחוז כולו. ב־26 באפריל התחתן בבודפשט עם אילונה רבינוביץ', בתם של מור רבינוביץ' והרמין רבינוביץ'. הוא כתב בקביעות בעיתון האדום בשופרון, הוא תמך בהצטרפות לצבא האדום ההונגרי והתייצב ללא רחם נגד המורדים נגד הרפובליקה. למרות ביטול מעמדו המלא של קלנר כקומיסר העם, לבקשתם של תושבי שופרון, הוא המשיך להפעיל את סמכויותיו ללא כל השלכות מעשיות. הוא היה תומך ללא רסן של הקומוניזם, ובקונגרס המפלגה ב־13 ביוני 1919 מתח ביקורת חריפה על הפוליטיקאים הסוציאל-דמוקרטים שברובם שהתנגדו לדיקטטורה של הפרולטריון. הוא דרש לנקות את המפלגה מגורמים שלדעתו לא היו ראויים.
עם זאת, זה לא קרה. בעצרת הלאומית של המועצה קלנר נקלע לוויכוח עם הסוציאל-דמוקרט ז'יגמונד קונפי, שכמו בלה קון טען לאימוץ מסמך שכונה "תרשומת קלמנסו". התרשומת התקבלה בסופו של דבר, אך למרות הבטחתו של קלמנסו, הרומנים לא פינו את אזור הטרנס-טיסה, והמתקפה הנגדית ההונגרית קרסה. הצבא התפרק, תומכי הרפובליקה התנערו מהקומוניסטים, כך שב -1 באוגוסט 1919 התפטרה ממשלת הרפובליקה. קלנר נמלט דרומה, אך בלטנה, יחד עם יוזף רבינוביץ זוהה, נלכד ונלקח לשופרון. הוא עונה קשות ואז יצא עם כמה אסירים אחרים לכיוון הכלא בשופרונקהידה. לאורך הדרך, אם בשל הסיבה שהוא ניסה לברוח או מפני שלא יכול היה להמשיך, נורה למוות. על פי גרסה אחרת, המסופרת על ידי לאיוש ז'יגמונד, אחד מחבריו של קלנר, קלנר נקשר בשרשראות ברזל לאסיר אחר בשם גאבור קנאפּ ואז הם צייתו לפקודתו של סרן בשם הרטמן והתחילו את המסע לכלא על ברכיהם. את קנאפ עיוורו בדרך ואז הקפטן דאג שסוסו יבעט בחזהו של קלנר ולאחר מכן ירמוס אותו למוות.
לזכרו.
בשנת 1971, בית הספר היסודי בכיכר 1 במאי - היום בית הספר היסודי בכיכר דיאק - קיבל את שמו של שאנדור קלנר. עם הטקס לשינוי השם, הועבר אפרו של קלנר משופרונקהידה לבית הספר, נקבר מחדש בכיכר מול בית הספר, והוקם פסל מעל הקבר. בשנת 1990 שמו של בית הספר שונה שוב ל"בית הספר היסודי כיכר דיאק". בשופרון, רחוב נשא את שמו. ספר השירים של המשורר פרנץ באראני בשם "טירת המוות" ציין שבעה מההרוגים לאחר נפילת הרפובליקה, וביניהם גם את שאנדור קלנר.
Norman Fucking Rockwell (שיר)