עם פרוץ מלחמת האזרחים מונה דיקס כקצין בדרגת מייג'ור גנרל במיליציה של ניו יורק. יחד עם ג'ורג' אופדיק וריצ'רד מילפורד בלטצ'פורד, הוא הקים את ועדת ההגנה של האיחוד שהוסמכה על ידי הנשיא אברהם לינקולן להוציא כספי ציבור במהלך ההקמה וההצטיידות הראשונית של צבא האיחוד. ב-16 במאי הוא התגייס לצבא האיחוד והיה הקצין בדרגת מייג'ור גנרל הבכיר ביותר בצבא המתנדבים במהלך המלחמה. באותו יום מונו גם נתניאל בנקס ובנ'מין בטלר, אך שמו של דיקס היה בראש רשימת הקידומים, כלומר הוא היה הבכיר ביותר מבין כל הקצינים בדרגה זו בכוחות המתנדבים. בקיץ 1861 הוא פיקד על מחלקת מרילנד ועל מחלקת פנסילבניה. פעולה חשובה שלו בראשית המלחמה היית מעצרם של שישה חברי האספה הלאומית של מרילנד כדי למנוע ממנה להתכנס. מהלך זה מנע ממרילנד להצטרף למדינות הפורשות, ועל כך הכיר לו הנשיא לינקולן תודה. בחורף אותה שנה הוא פיקד על הארגון האזורי שנודע בשם "פיקוד דיקס", במסגרת ארמיית הפוטומק בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' מקללן. מיוני 1862 ועד יולי 1863 פיקד דיקס על מחלקת וירג'יניה ולאחר מכן ועד אפריל 1865 על מחלקת המזרח.
ב-22 ביולי 1862 הגיעו דיקס ומייג'ור גנרל דניאל הארווי היל מצבא הקונפדרציה להסכם לחילופי שבויים בין צבאות האיחוד והקונפדרציה. הסכם זה נודע בשם "דיקס-היל קרטל". הוא התווה סולם של הקבלות, על פיו קצין היה מוחלף תמורת מספר מסוים של חיילים וכן אפשר את חנינתם של שבויים, שקיבלו על עצמם לא לשרת שירות צבאי עד שהם הוחלפו באופן רשמי. הקרטל פעל יפה במשך כמה חודשים, אך קרס כאשר הדרומיים עמדו על כך שהיחס אל שבויים שחורים יהיה כאל עבדים נמלטים ושהם יוחזרו לבעליהם הקודמים.
ב-10 באוקטובר 1862 כתב מזכיר הצי בממשלו של לינקולן, גדעון ולס, שהתקיימו "תוכנית להיתרים, העדפות מיוחדות, וניהול בלתי ראוי" שאורגנו על ידי מזכיר האוצר סלמון צ'ייס, לטובתו של דיקס. נראה היה שהמניע של צ'ייס היה למטרה פוליטית ולא פיננסית.
דיקס כבר היה מבוגר מדי כדי לקבל על עצמו תפקידי פיקוד בשדה הקרב. היו שהאמינו שתרומתו המשמעותית ביותר למלחמה הייתה דיכויים של מהומות הגיוס בניו יורק ביולי 1863, אף על פי שהמהומות כבר שככו כאשר דיקס החליף את גנרל ג'ון וול. הוא גם היה פעיל במסגרת המצור על סאפוק , שהייתה חלק ממרחב הפיקוד של המחלקה שלו.
לאחר המלחמה.
בנוסף לתפקידיו הצבאיים והציבוריים, היה דיקס נשיא חברת יוניון פסיפיק בשנים 1863–1868, במהלך סלילתה של מסילת הברזל הטרנס-יבשתית הראשונה. הוא היה דמות מפתח בסביבתו של איל הרכבות תומאס דוראנט. לזמן קצר בשנת 1872 הוא גם היה נשיא חברת הרכבות אירי.
ב-1866 שימש דיקס כיושב הראש הזמני של ועידת האיחוד הלאומית שהתכנסה בפילדלפיה. באותה שנה הוא מונה כשגריר ארצות הברית בצרפת, תפקיד בו הוא כיהן עד 1869.
בנובמבר 1872 נבחר דיקס מטעם המפלגה הרפובליקנית כמושל ניו יורק. הוא כיהן בתפקיד בשנים 1873–1874. בבחירות הבאות, שהתקיימו בנובמבר 1874, הוא הובס על ידי סמואל טילדן. הוא גם הובס בבחירות שהתקיימו ב-1876 לראשות עיריית ניו יורק.
מותו והנצחתו.
ג'ון אדמס דיקס נפטר בניו יורק ב-21 באפריל 1879 ונקבר בבית הקברות של כנסיית השילוש הקדוש שבעיר.
זכרונותיו, הכוללים שני כרכים, קובצו על ידי בנו, מורגן דיקס.
על שמו של דיקס קרוי פורט דיקס, בסיס של צבא ארצות הברית בניו ג'רזי. כן נקראו על שמו היישוב דיקס שבאילינוי וכמה ספינות של שירות ספינות המכס של ארצות הברית.
על שמו של דיקס נקרא הר דיקס, שהוא אחד הפסגות של הרי אדירונדק שבמדינת ניו יורק. בהמשך הורחב השם לכל רכס ההרים.
מצבת זיכרון המנציחה את דיקס נמצאת בקתדרלת כל הקדושים שבאולבני, ניו יורק.
הדמוקרטיה הנוצרית הבלארוסית
הדמוקרטיה הנוצרית הבלארוסית (בבלארוסית: Беларуская хрысьціянская дэмакратыя) היא מפלגה פוליטית נוצרית-דמוקרטית בבלארוס, שהוקמה בשנת 2005, הטוענת כהמשך לתנועה קצרת מועד עם אותו שם, שהייתה קיימת בראשית המאה ה-20.
ארגונים נוצרים דמוקרטיים בבלארוס לפני מלחמת העולם השנייה.
התנועה הדמוקרטית הנוצרית הבלארוסית נוצרה במאה ה-20 בעיקר על ידי סטודנטים בלארוסים לתאולוגיה מסמינר לכמורה. החוג הדמוקרטי הנוצרי בווילנה פרסם את העיתון "ביארוס". בשנת 1917 הקימו פעילים פוליטיים מבלארוס בפטרבורג את הארגון הפוליטי הדמוקרטי הנוצרי בבלארוס - האיחוד הדמוקרטי הנוצרי. הדמוקרטים הנוצרים השתתפו בקונגרס הראשון של בלארוס בדצמבר 1917 ולקחו חלק פעיל לקראת הקמת הרפובליקה הדמוקרטית העצמאית של בלארוס בשנת 1918.
ב-6 בנובמבר 1927 נוצרה בווילנה מפלגה פוליטית חדשה תחת השם "הדמוקרטיה הנוצרית הבלארוסית". מאז הייתה המפלגה פעילה במערב בלארוס. בעוד שרוב המפלגות הפוליטיות המערביות האחרות היו שמאלניות או אפילו פרו-סובייטיות, הדמוקרטיה הנוצרית הייתה תנועת מרכז-ימין. לאחר איחוד מערב בלארוס עם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית, מנהיגים רבים וחברי התנועה הפכו לקורבנות לדיכוי סובייטי או נהרגו על ידי הנאצים במהלך הכיבוש המאוחר של בלארוס על ידי גרמניה הנאצית. מעשית, המפלגה הפסיקה את כל הפעילויות בשנת 1939. בתקופת ברית המועצות, מידע על התנועה כמו גם על כל שאר הארגונים הפוליטיים הלא-קומוניסטיים הוחזק בסתר, כשרק היסטוריונים שאושרו על ידי המדינה קיבלו גישה לארכיונים רלוונטיים.
הקמה בבלארוס המודרנית.
הניסיון הראשון להקים מחדש את התנועה התרחש בשנת 1991. הוכנו כל המסמכים הרלוונטיים להקמה מחדש, אך התנועה לא נרשמה אז.
בשנת 2005 קבוצה של פעילים דמוקרטיים הקימה קבוצת יוזמה להחיות את המפלגה הדמוקרטית הנוצרית ומאז הם פעילים תחת המותג הדמוקרטיה הנוצרית הבלארוסית. התנועה המודרנית רואה בקידום הערכים הנוצריים ופטריוטיזם בלארוסי במדינה כמטרתה העיקרית. המפלגה שטרם רשומה במשרד הפנים מתנגדת לנשיא אלכסנדר לוקשנקו ומהווה תנועה אופוזיציה. לתנועה קשרים פעילים עם קבוצות דתיות. שלא כמו קודמתה הקתולית בעיקר בראשית המאה העשרים, התנועה הנוכחית ממצבת עצמה כמפלגה המאחדת גם נוצרים אורתודוקסים ופרוטסטנטים.
החל משנת 2007 משרד המשפטים של בלארוס סירב לרשום את המפלגה כתנועה פוליטית, בעקבות הצהרות מנהיגי המפלגה לפיהן חוקי הדת נעלים יותר מחוקי המדינה. המפלגה עודדה לשלול מהשפה הרוסית את מעמד שפת המדינה השנייה בבלארוס. מעמד חשוב זה של השפה הרוסית שהושג על פי משאל עם לאומי בשנת 1995, כאשר לשם הפיכת השפה הרוסית למעמד המדינה הצביעו 83.3% מהאוכלוסייה שהשתתפה במשאל העם. המפלגה גם מגיבה באופן מאוד נוקשה בנוגע לנושאים מגדריים וסוגיות להט"בים. ב-4 ביוני 2016, מנהיג המפלגה פאוול סיביאריניץ הצהיר בריאיון לרדיו Free Europe, כי הומוסקסואליות כנורמה חברתית תשמיד את האומה הבלארוסית, עצם הרעיון של מגדר מסוכן באותה מידה כמו תעמולה גזענית או מעורר לוחמה מעמדית וכי בלארוסים הומואים מבזים את זכרם של המתים הלוחמים נגד ברית המועצות וגרמניה הנאצית.
יחסי גבון–יפן
יחסי גבון–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הגבונית לבין יפן.
סקירה כללית.
בין הרפובליקה הגבונית לבין יפן מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. הרפובליקה הגבונית ויפן כוננו את יחסיהן ב-17 באוגוסט 1960, עם הכרת יפן בעצמאותה של גבון מצרפת. גבון כוננה את שגרירותה בטוקיו בשנת 1968.
שאקו (כובע)
שאקו (בהונגרית: csákó) הוא כובע גלילי, מוגבה, קשיח ולרוב בעל מצחיה, אשר היה נפוץ ברוב צבאות אירופה וצפון אמריקה במחצית הראשונה של המאה ה-19.
מקור השאקו הוא מהוסרים הונגרים שאימצו את סגנון הכובע הזה אשר היה נהוג לפני כן על ידי רועי צאן. סביב 1790 חיילי משמר הגבול ההונגרי החלו גם לאמץ את השאקו ובמהרה יחידות רבות סביב אירופה החלו לעשות בו שימוש, והוא הפך לנפוץ במיוחד בתקופת המלחמות הנפוליאוניות. השאקו המשיך להיות הכובע הסטנדרטי ברוב צבאות אירופה ב-50 השנים שלאחר התקופה הנפוליאונית, בהדרגה הוא הוחלף על ידי עיצובים קלים, נוחים או אופנתיים יותר כמו הקאפי הצרפתי, הפיקלהאובה הגרמני וקסדת השעם הבריטית שהושפעה מעיצוב זה.
בתחילת המאה ה-20 מעט יחידות המשיכו לעשות שימוש בשטח בדגמי שאקו, לאחר מלחמת העולם הראשונה יחידות בודדות בלבד עשו בו שימוש ככובע ייצוגי הנלבש רק עם מדי ייצוג בהם יחידות משמר ויחידות בעלות מסורת ייחודית.
באופן כללי ניתן לחלק את סוגי השאקו לשלושה עיצובים כללים; שאקוים גליליים ישרים שאפיינו את הדגמים המוקדמים בעיקר בבריטניה ופורטוגל; שאקו פעמון הפוך, שאפיין את העיצוב הצרפתי, הרוסי והבריטי המאוחר יותר; ושאקוים נמוכים בשלל עיצובים, שאפיינו את עיצוב הגרמני (שאקו יגר) ועיצובים מאוחרים יותר הנפוצים גם כיום במדים יצוגיים (דוגמת הקאפי הצרפתי).
יחסי יפן–מאלי
יחסי יפן–מאלי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רפובליקת מאלי.
סקירה כללית.
בין יפן לבין רפובליקת מאלי מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. יפן ומאלי כוננו באופן רשמי את יחסיהן הדיפלומטיים בשנת 1960, בה זכתה מאלי בעצמאותה מצרפת.
אלכסנדר זילבר
אלכסנדר אלכסנדרוביץ זילבר (בלידתו של אלכסנדר אבלביץ זילבר; השתמש גם בשם הבדוי רוצ'יוב; 13 במרץ 1899, פסקוב – 29 באפריל 1970, מוסקבה) היה מלחין ומנצח יהודי רוסי.
קורות חיים.
נולד ב-13 במרץ 1899 בפסקוב, הילד החמישי מבין ששת ילדיהם של זוג יהודים מתבוללים. אחד מאחיו הגדולים היה לימים לאימונולוג ידוע, לב זילבר ואילו אחיו הקטן היה לימים לסופר ידוע, וניאמין קאברין.