מטרת בית הספר של קלן הייתה להוות מיקרו-קוסמוס של העולם האמיתי, הן בתחומי הידע והנושאים הנלמדים והן בהענקת כלים מעשיים והזדמנויות התנסות שונות. כך שהתלמידים למדו לנהל את חשבונות מצרכי המטבח, ציוד המחסן והחנות הבית ספרית, מתוקף כך היה עליהם לדעת חשבון ולהבין את היקף האחריות לכל עניין גדול כקטן. כך גם בלימודי גננות וחקלאות בגינה הבית ספרית (שאת תוצריה מכרו לתושבי השכונה) ומתוקף כך לימודי טבע שכללו את עולם הבוטניקה, עולמם של המזיקים ואת עונות שנה והשלכותיהן.
שאיפתה הייתה להקים מוסד בעל גישה חינוכית שונה וייחודית אשר יותאם לעולם שמחוץ לכותלי בית הספר, כזה שישמור על ערכי התרבות של עם ישראל וידגיש אותם תוך כדי עבודת החינוך שתכין את התלמידים לחיים מאושרים ופרודוקטיביים בארץ ישראל.
מימון.
הקמת בית הספר נתקלה בקשיים כלכליים בתחילה כיוון ולרשות קלן לא עמד תקציב כלשהו. תוכנית הקמת המוסד נשענה כולה על תשלומי ההורים שהיוו חלק אינטגרלי ממערכת בית הספר, שכר הלימוד השנתי ולבסוף תרומת ידידים מארצות הברית שהאמינו בדרך החינוך הפרוגרסיבית ושאפו להטמיע אותה גם בישראל בעזרתה של קלן.
קלן האמינה כי בית הספר יוכל לעמוד על רגליו בהסתמך על מקורות מימון אלו בנוסף להכנסות המוסד ממכירת תצרוכת פנימית (מצרכים, תצרוכת חקלאית וכו'). אך כבר בשנה החמישית להיווסדות בית הספר נקלע המוסד לקשיים כלכליים וקלן נצרכה לצאת לסבב גיוס כספים בארצות הברית.
בין ידידיה ותומכיה של קלן ניתן למצוא את השופט יוליאן ו. מק שקיבל על עצמו לאסוף עבור קלן כ-5000$ מדי שנה עבור בית הספר הפרוגרסיבי הראשון בישראל. נוסף לכך, הוקמה קרן מיוחדת למען בית הספר בקרב ידידי בית הספר בארצות הברית.
שגרת בית הספר.
בית הספר החל את דרכו בבניין ערבי ישן ברחוב החבשים בירושלים ששימש כבית מגורים בקומתו השנייה ועל כן הביא עמו מגבות רבות. על אף הקשיים הכלכליים, המבניים והלוגיסטיים, בית הספר החל את דרכו עם 13 תלמידים ובתוך ארבע שנים שילש את מספר תלמידיו. מעניין לציין שעל אף הקשיים שצוינו לעיל, בית הספר הפרוגרסיבי היה בית הספר היחיד בירושלים ששילם למורים את משכורתם בזמן ובמלואה. גם נתון זה היה חלק מראייתה הרחבה של קלן באשר למערכת אוטופית ובלתי מתפשרת של חינוך ושל מחייה.
קלן עצמה מילאה תפקידים רבים בבית הספר, מלבד ההוראה בכל הכיתות, קלן שימשה כמבשלת ואף כעוזרת. עובדות אלו הן שהביאו למעורבות רבה יותר של המשפחות ששלחו את ילדיהן לבית הספר והסכימו להיות מעורבים בחינוך ילדיהן.
גם את יכולותיה האמנותיות הביאה קלן לידי ביטוי בבית הספר ומתואר כי ראתה באומנות כלי לביטוי המחשבה העצמית ופיתוחה. "קלן נהגה לתת לילדים גיליונות נייר ענקיים כדי שיוכלו לצייר ללא מעצורים, ומעולם לא העבירה ביקורת שלילית על הציורים..."
התפיסה הכוללת של שיטת החינוך בבית הספר הושתתה על ערכים ואידיאלים אשר באו לידי ביטוי בהחלטות ניהוליות הנוגעות ליום יום. על כן, עם ראשית הלימודים הלך והתעצב אופיו של בית הספר בעזרת ההורים שלקחו חלק לאור שיטתה של קלן ואף ממשלת המנדט של אותם הזמנים העניקה סיוע כספי מועט לבית הספר.
המקצועות העיוניים של בית הספר כללו לימודי עברית, אנגלית, ערבית, היסטוריה, פיזיקה, גאוגרפיה, מתמטיקה, תנ"ך, דברי ימי עמנו וידיעת הארץ. המקצועות המעשיים שנלמדו בבית הספר כללו לימודי אמנות, ציור, רישום, צביעה, מוזיקה, המחזה, ריתמיקה, בישול, התעמלות, תפירה, נגרות, קניית מזון, כריכה ועבודת גינה.
כל אלו, על פי אמונתה של קלן נועדו להעניק תמונה שלמה וכלים הוליסטיים אשר יהוו כישורי חיים לתלמידים היוצאים לעולם האמיתי בגמר לימודיהם.
דרכה של קלן הלכה וצברה תאוצה והשמועות אודות בית הספר בעל שיטות חינוך שונות ומתקדמות עשו להן כנפיים וכך הלך ועלה מספר ההורים שביקשו לרשום את ילדיהם לבית הספר.
פתיחת בית הספר לאוכלוסיות ייחודיות.
קלן הבינה את הפוטנציאל הטמון בביקוש הרב והחליטה לפתוח את בית הספר בפני שתי אוכלוסיות ייחודיות נוספות- "מקופחי החינוך" וילדי עליית הנוער.
בשנת 1939 החליטה קלן לקבל אל בית הספר 30 נערים ונערות בגילאי 9–13 אשר נחשבו למעוטי יכולת ו"מקופחי חינוך", כפי שנקראו אז. נערים ונערות אלו התקבלו לאחר מבחני אינטליגנציה וכושר מעשי. פרויקט מקופחי החינוך החל בארוחה חמה בשעות הצהריים שמומנה על ידי קרן המסעדות של ארגון נשות הדסה, שלאחריה נלמדו שני שיעורים עיוניים ושניים מעשיים בהתנדבות מורי בית הספר. עוד באותה השנה, התוכנית הורחבה וכללה לימודים מ8:00 עד 16:00. קלן העידה על תוכנית מקופחי החינוך ואמרה: "העיסוק במלאכת היד והשימוש המתמיד בכלים וחומרים הנחילו להם הצלחה במיומנות ואפשרו להם להתגבר על נחשלותם האינטלקטואלית תוך הרגשת סיפוק ורצון להתקדמות"
לאורך השנים עלה מספר התלמידים בבית ספרה של קלן ובשיאו הכיל כ-220 תלמידים ותלמידות משלוש המגמות השונות. (מצ"ב טבלה, נספח מס' 1)
עם הקמת המדינה חל שינוי בבית הספר ובמפעל החינוכי כולו. הממשלה פרסמה את חוק חינוך החובה לילדים בגיל 5–14 והמוסד צריך היה להשתלב במערכות החינוכיות המקובלות. כיוון וילדים רבים לא מצאו את מקומם במערכת החינוך הרגילה, ניאות משרד החינוך לאפשר לבית המלאכה וללימודים המעשיים של בית ספרה של קלן להמשיך ולקלוט תלמידים לשורותיו, אך בהכוונה ייעודית של הלימודים המעשיים.
קשיים וסגירה.
לקראת שנת 1951 נכפה על קלן להעתיק את מפעלה לבניין אחר, אשר היה קטן מלהכיל את כל התלמידים. מספר התלמידים הלך וקטן ותמורות במערכת החינוך לא אפשרו לקלן להשאיר את בית הספר במתכונתו האוטופית. כך, הפך בית הספר ממוסד לחינוך מתקדם למוסד הקולט אל שורותיו את מעוטי היכולת, וילדי עליית הנוער בלבד. בשנת 1951 לא ניתן היה עוד להחזיק את בית הספר במתכונתו לאור דרישות המערכת ומשרד החינוך ובית הספר נסגר.
סוף חייה.
באותה שנה, חזרה דבורה קלן לארצות הברית ושהתה בה למשך כשנתיים. בשנת 1953 שבה לישראל ולעבודה חינוכית בקרב אוכלוסיית עליית הנוער. בתחילת שנת 1954 קיבלה קלן משרת הוראה בחוות הנוער הציוני בשכונת קטמון בירושלים ושם הקימה בית מלאכה בו עבדה עם כ-30 מתלמידי החווה.
סגל העובדים בחוות הנוער עמד לימינה במאמציה האחרונים בעבודתה החינוכית ונתן לה את ההרגשה של יוצרת ומגשימה ואף ליווה אותה עד סוף דרכה. במשך תקופה של כשלוש שנים המשיכה קלן לעסוק בחינוך עד פטירתה.
דבורה קלן נפטרה ב-2 במרץ 1957 ונקברה בהר המנוחות.
ריגובר סונג
ריגובר סונג בהנאג (; נולד ב-1 ביולי 1976 בנקנגילקוק שבקמרון) הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת הבלם, המשמש כמאמנה של נבחרת קמרון בכדורגל.
סונג שיחק לאורך הקריירה בליגות הבכירות בצרפת, איטליה, אנגליה, גרמניה וטורקיה, שם זכה בשתי אליפויות טורקיה ובשני גביעים. סונג הוא השחקן בעל מספר ההופעות הגבוה ביותר בתולדות נבחרת קמרון, עם 137 הופעות. הוא השחקן שהשתתף במספר הרב ביותר של טורנירי גביע אפריקה לאומות (8, מתוכן שתי זכיות), ובעל מספר ההופעות הרצופות הגבוה ביותר בתולדות הטורניר (36). בנוסף, ייצג סונג את נבחרתו בארבעה טורנירי מונדיאל, הראשון שבהם עוד בטרם מלאו לו 18. הוא השחקן הצעיר ביותר שהורחק בכרטיס אדום במסגרת המונדיאל, ויחד עם זינדין זידאן הוא היחיד שהורחק בשני טורנירי מונדיאל שונים.
אחיינו הוא שחקן הכדורגל אלכסנדר סונג.
קריירת משחק.
סונג החל את הקריירה בקבוצת הנוער של טונר יאונדה. לקראת עונת , לאחר שכבר ייצג את במונדיאל 1994, החל את הקריירה הבוגרת בקבוצת מץ מליגת העל הצרפתית. סונג השתלב היטב בהרכב קבוצתו כבר בעונת הבכורה שלו, בה ערך 24 הופעות ליגה וכבש פעמיים. עונה אחר כך היה סונג שותף לזכייתה של קבוצתו בגביע הליגה הצרפתית, שגברה במשחק הגמר 3–4 בדו-קרב בעיטות עונשין על אולימפיק ליון, לאחר שוויון 0-0 בתום ההארכה. סונג פתח בהרכב ושיחק לאורך כל משחק הגמר, לצד בני ארצו ז'אק סונגו ופטריק אמבומה. סונג היה לשחקן הרכב קבוע במשך ארבע עונות במדי מץ. בעונת , הרביעית והאחרונה של סונג בקבוצה, התקרבה מץ לזכייה מפתיעה באליפות צרפת, אך סיימה כסגנית האלופה בעקבות הפרש שערים נחות מהאלופה לאנס. בסך הכול ערך סונג 123 הופעות ליגה במדי מץ, בהן כבש שלושה שערים.
לקראת עונת הצטרף סונג לעולה החדשה לסרייה א', סלרניטנה של המאמן דליו רוסי. במהלך חצי העונה הראשונה שלו בקבוצה הוקפא סונג ולא שותף במרבית משחקיה של סלרניטנה. בינואר 1999, בתום חצי עונה בלבד בה ערך ארבע הופעות ליגה וכבש שער אחד, זומן סונג למבחנים בליברפול. סונג הצליח להרשים את המאמן ז'ראר הוייה, והשלים את המעבר לקבוצה תמורת כ-2.7 מיליון ליש"ט. עד לתום אותה עונה ערך 13 הופעות ליגה במדי הקבוצה. בעונת הוגבל סונג ל-18 הופעות ליגה בלבד, וזאת לאחר שהחמיץ כשלושה חודשים מהעונה בעקבות הופעותיו במדי קמרון. בפתיחת עונת התקשה סונג להשתלב בהרכב הקבוצה, ורשם שלוש הופעות ליגה בלבד בחודשי הפתיחה של העונה, שלאחריהם עזב את הקבוצה לאחר כעונה וחצי.
ב-28 בנובמבר 2000 הצטרף סונג לקבוצת וסטהאם יונייטד של המאמן הארי רדנאפ, תמורת כ-2.5 מיליון ליש"ט בנוסף להעברתו של דניאל סיולונד הפיני לליברפול. הקבוצה ראתה בסונג כמחליף אפשרי לבלם המוביל ריו פרדיננד, שעזב באותו הקיץ ללידס יונייטד. עד לסיום העונה ערך סונג 19 הופעות ליגה בלבד, וסייע לקבוצתו לשרוד בליגה מהמקום ה-15 בטבלה. הוא פתח עם וסטהאם את עונת , אך לאחר חמש הופעות בלבד הושאל לפ.צ. קלן מהבונדסליגה. הוא הספיק לערוך 16 הופעות ליגה עד לתום העונה, אז ירדה הקבוצה לליגת המשנה.