ראסק נולד במחוז צ'ירוקי שבג'ורג'יה וגדל באטלנטה, שם למד בבתי ספר ציבוריים. לאחר סיום לימודיו ב-1925 עבד אצל עורך דין במשך שנתיים על מנת לממן את לימודי התואר הראשון במכללת דוידסון בצפון קרוליינה, אותם סיים ב-1931. לאחר שסיים את התואר הראשון, נסע ללמוד בקולג' סנט ג'ון של אוניברסיטת אוקספורד באמצעות מלגת רודז. לאחר ששב לארצות הברית עסק בהוראה במכללה לנשים בקליפורניה, בשנים 1934–1940. במקביל למד באוניברסיטת ברקלי וסיים שם את בית הספר למשפטים ב-1940. ב-1937 נישא לוירג'יניה פויסי. לזוג נולדו שלושה ילדים.
במלחמת העולם השנייה שירת כקצין מטה בבורמה. בסוף המלחמה השתחרר בדרגת קולונל, כשבידו אות לגיון ההצטיינות (Legion of Merit) עם עלי אלון (המציינים שהעיטור הוענק לו ביותר מהזדמנות אחת).
קריירה פוליטית.
עם שובו מהמלחמה עבד ראסק תקופה קצרה במשרד המלחמה (מחלקת ההגנה של ימינו). בפברואר 1945 הצטרף למחלקת המדינה ועבד במשרד לענייני האו"ם. באותה שנה הוא היה זה שהציע את חלוקת קוריאה לשניים, על קו הרוחב 38. ב-1949 התמנה לסגן מזכיר המדינה וב-1950 ליועץ מזכיר המדינה לענייני המזרח הרחוק. במסגרת זו היה לו תפקיד מרכזי בהחלטה האמריקאית להיכנס למלחמת קוריאה. אולם הוא היה גם דיפלומט זהיר ותמיד ביקש להשיג תמיכה בינלאומית רחבה לפעולה צבאית.
ב-1950 הצטרף לחבר הנאמנים של קרן רוקפלר. ב-1952 עזב את מחלקת המדינה והתמנה לנשיא הקרן, תפקיד בו עשה במשך שמונה שנות השלטון הרפובליקני.
מזכיר המדינה.
ב-12 בדצמבר 1960 הכריז הנשיא הנבחר קנדי על החלטתו למנות את ראסק למזכיר המדינה. בינואר 1961 נכנס לתפקיד.
ראסק נודע כמזכיר מדינה ניצי, שהאמין בשימוש בכח צבאי כדי להילחם בקומוניזם. נטייתו הראשונה בפרוץ משבר הטילים בקובה הייתה מתקפה צבאית, אך הוא שינה את דעתו אחר כך והעדיף אמצעים דיפלומטיים.
יותר מכל מזוהה ראסק, יחד עם הנשיא ג'ונסון ושר ההגנה רוברט מקנמארה, עם מלחמת וייטנאם. ראסק תמך במעורבות האמריקאית במלחמה והגן עליה בפומבי. מלבד ווייטנאם, הרבה לעסוק גם בסיוע למדינות מתפתחות ופעל לפתרון המשבר ברפובליקה הדומיניקנית. נוסף על האש שמשך ממתנגדי המלחמה, הצליח להכעיס גם את תומכי ישראל, כשהאשים אותה בהתקפה מכוונת על ספינת ביון אמריקנית במה שנודע כתקרית ליברטי בימי מלחמת ששת הימים.
ג'ונסון החליט שלא לרוץ לכהונה נוספת ב-1968. כהונתו של ראסק כמזכיר המדינה באה אל קיצה יחד עם זו של הנשיא, בינואר 1969. רק קורדל הול עמד בראש מחלקת המדינה במשך תקופה ארוכה יותר ממנו. ביומו האחרון בתפקיד העניק לו ג'ונסון את מדליית החרות הנשיאותית.
לאחר הפרישה.
ראסק פרש מן החיים הפוליטיים ופנה לאקדמיה. בין השנים 1970–1984 לימד משפט בינלאומי באוניברסיטת ג'ורג'יה שבאתונה.
לוזן
משה רוזטי
משה רוֹזֶטִי (27 בפברואר 1903 – 7 במרץ 1992) היה מזכיר הכנסות הראשונה עד השישית, משנת 1949 ועד 1968.
חייו.
רוזטי נולד בלונדון שבאנגליה בשנת 1903 בשם מוריס רוזטי, השביעי מעשרת ילדיהם של הורים יוצאי פולין. היה פעיל בתנועה הציונית (פועלי ציון) מילדות. בסוף שנות השלושים החל לעבוד כמזכיר הקרן הקיימת לישראל בממלכה המאוחדת. לאחר מכן עמד בראש מחלקת ההסברה של הסוכנות היהודית בלונדון.
הוא ניהל את השדולה הציונית בפרלמנט הבריטי, ולמד מקרוב את עבודתו ותקנונו של גוף זה. בוועידות השנתית של מפלגת הלייבור הבריטית ייצג את פועלי ציון.
בשנת 1947, כשהאונייה "אקסודוס" לא הורשתה להיכנס לארץ ישראל, פנה בנאומו לשר החוץ הבריטי ארנסט בווין, וקרא: "שלח את עמי". בשנה זו הגיע לראשונה לביקור בארץ ישראל.
בספטמבר 1948, לאחר הקמת המדינה, הוזמן רוזטי, בתור מומחה לעבודת פרלמנט, לשמש כמזכיר הכנסת, ותרם מניסיונו הרב לניסוח חלקים מתקנון הכנסת וקביעת דרכי ניהולו של המוסד. הוא כיהן תחילה כמזכיר מועצת המדינה הזמנית, ולאחר מכן כמזכיר הכנסת במשך 19 שנים, עד לפרישתו בשנת 1968. במהלך שנות כהונתו בתפקיד נבחר לשמש נשיא ארגון מזכירי הפרלמנטים העולמי, וכיהן בתפקיד זה במשך 5 שנים.
רוזטי היה נשוי לשרה לבית הרטשטיין ואב לבת. גיסו הוא חבר הפרלמנט הבריטי יאן מיקארדו.
חוש (עיר)
חוש או חושי (ברומנית: Huşi) היא עיר במחוז וסלוי, בחבל מולדובה שבמזרח רומניה.
גאוגרפיה.
העיר שוכנת בקרבת נהר הפרוט. אוכלוסייתה מונה 33,320 תושבים, נכון לשנת 2002. העיר מוזכרת במסמכים מסוף המאה ה-15.
יש כמה השערות למקור השם. על פי השערה אחת, היישוב קרוי על שמו של בעל קרקעות בשם "חוסול". השערה אחרת מקשרת את השם להוסיטים שמצאו מקלט במקום.
העיר שוכנת בין כרמים, והיין המקומי המשובח הוזכר על ידי דימיטריה קנטמיר כשני בטיבו רק ליין "גראסה דה קוטנרי״.
חושי היא עיר הולדתו של מייסד התנועה הלגיונרית האנטישמי קורנליו זליה קודריאנו.
יהודי חוש.
משערים כי התיישבות ראשונה של יהודים בעיר הייתה כבר בשנת 1484.
באפריל 2019, אלמונים חיללו 73 קברים בבית העלמין היהודי בעיר.
חושי
טטיאנה זלנסקיה
טטיאנה זלנסקיה הוכרה כחסידת אומות העולם בשל הצלת ילדה יהודייה מידי הנאצים בשנת 1941.
זלנסקיה, זמרת, ובעלה פאבל צ'ריוטה, הופיעו בתיאטרון בעיר הכבושה סימפרופול שבברית המועצות. בדצמבר 1941 פנה אליה עובד התיאטרון שבו עבדה, שהיה קשור למחתרת המקומית, בבקשה שתחביא ילדה יהודייה בביתה, כי בימים הקרובים יאספו הגרמנים את יהודי העיר להשמדה. אף שהוריה הזהירו אותה כי היא מסכנת את חייה, הסכימה זלנסקיה לקחת את הילדה היהודייה לובה קוגן. מאז אותו היום גרה לובה בת הארבע בביתם של טטיאנה ופאבל.
בתום המלחמה החלו הזוג בחיפושים אחר הוריה של לובה, אך נודע להם שאמה ואחיה הוצאו להורג ואביה נהרג בחזית.
בשנת 1965, כשלובה בת ה-24 כבר הייתה נשואה ואם לילדים, התיידד בעלה, שעבד כנהג מונית, עם נהג אחר שסיפר לו את סיפור חייו. הבעל קישר את הסיפור והבין שהאיש הוא אביה של לובה, אייזיק קוגן. קוגן האב לא נהרג בחזית, אלא חזר בתום המלחמה לסימפרופול. לאחר שנאמר לו כי אשתו ושני ילדיו נרצחו, התחתן בשנית, עבר לגור בקרסנודר והחל לעבוד כנהג מונית.
בשנת 1995 קיבלה טטיאנה זלנסקיה את תואר חסידת אומות העולם. באותה השנה עלו לישראל זלנסקיה, לובה ומשפחתה.
עופר שכטר
איי דרום ג'ורג'יה ואיי דרום סנדוויץ
ג'ינה גיזה
דניאל מנדוזה
דניאל מנדוזה (באנגלית: Daniel Mendoza; 5 ביולי 1764 – 3 בספטמבר 1836) היה מתאגרף יהודי-אנגלי.
ביוגרפיה.
חיים מוקדמים ומוצא.
דניאל מנדוזה נולד בוייטצ'אפל, אלדגייט, לונדון, אנגליה, ב-5 ביולי 1764, למשפחה של יהודים ספרדים פורטוגזים. רק כמאה שנים לפני לידתו הותר ליהודים להתיישב מחדש באנגליה, לאחר שניתן אישור מחדש לכך על ידי קרומוול בשנת 1656. הם עדיין התקבלו על ידי תושבי לונדון רבים במידה מסוימת של חשדנות והתמודדו עם אנטישמיות. אבותיו של מנדוזה הגיעו ספרד לפורטוגל, משם היגרו להולנד, שהייתה לה מדיניות של סובלנות, שם חזרו בגלוי ליהדות. בקהילה היהודית הפורטוגזית בהולנד נולד סבו. משפחתו של מנדוזה עברה ללונדון לפני לידתו. מנדוזה למד בבית ספר היהודי שערי תקווה בלונדון. הוא גדל באיסט אנד של לונדון בסביבה ענייה, ועבד כחותך זכוכית, פועל, עוזר לחנות ירקות ושחקן לפני שהתחיל באגרוף כמקצוע.
מנדוזה היה בלתי מנוצח ב-27 קרבות רצופים עוד לפני 1788. הקרבות באותה עת היו חשופים, ללא כפפות איגרוף או ציוד מגן, והסתיימו כאשר היריב לא היה מסוגל להמשיך, או כאשר הוחלט על עבירה או תיקו. לפי הרשימות, מנדוזה ניצח את היריבים הבאים בין השנים 1780 ל-1782: טום ווילסון, ג'ון הורן, ג'ון לויד, תומאס מונק, ג'ון האנד, ביל מוב, ג'ון וויליאמס, ריצ'רד דניס, ג'ורג' קאנון, אל פולר, טום ספנסר, וויליאם טיילור, ג'ון בריינטרי, וויליאם בירן, ג'ון מתיוס, ג'ורג' הואסט, ג'ורג' מקנזי, ג'ון הול, וויליאם קאנון, ג'ורג' בארי, ג'ורג' סמית', וויליאם נלסון. למרות האיסור הכללי על איגרוף באותה תקופה, הספורט זכה לפופולריות רבה; הקרב של מנדוזה נגד סם מרטין אף אושר על ידי הנסיך מוויילס שצפה בו.
נקודות השיא המוקדמות בקריירה 1780–90.
הקרב הראשון של מנדוזה התרחש ב-1780 כשהיה בן 16. באותה תקופה עבד מנדוזה אצל סוחר תה באלדגייט, לונדון. לא היה זה קרב עם פרס כספי, אלא תחרות ליישוב סכסוך עם סבל על תשלום עבור משלוח תה. הסבל דרש פי שניים מהמחיר המוסכם עבור המשלוח ומנדוזה אמר שהסבל התנהג בצורה שאינה מתאימה לג'נטלמן. לאחר ויכוחים רבים בין השוער לבעל סוכנות התה, איתגר השוער את הבעלים ליישב את המחלוקת בדו-קרב באגרופים.
מנדוזה שהאמין שהסבל מרמה את מעסיקו השברירי, נענה לאתגר בשם מעסיקו. הדו-קרב בין מנדוזה לסבל התרחש ברחוב, מחוץ לחנות התה, בטבעת איגרוף שנבנתה בחופזה, עם הצבת חבל מאולתר מסביבה. הקרב נמשך ארבעים וחמש דקות, והסתיים כאשר הסבל הכריז שאינו מסוגל להמשיך עוד. הניצחון הזה הביא תהילה למנדוזה, שכן סיפורי הקרב התפשטו בשכונות שמסביב והציגו את מנדוזה כנער מוכשר שהכה את יריבו הגדול יותר.
שיא קריירת האגרוף שלו הוגדר על ידי שלוש התמודדויות הראשונות נגד המנטור לשעבר שלו, ריצ'רד האמפריז השני, בין 1787 ל-1790. הקרב הראשון, והפחות ידוע, מביניהם התרחש ב-9 בספטמבר 1787; מנדוסה הפסיד תוך 29 דקות. קרב זה לא נחשב כחשוב בעיני היסטוריונים, אולי בגלל שהאמפריז שלט בו, או בגלל שנכחו פחות אנשים בקהל.
קרב שני: 9 בינואר 1788.