הֹר הָהָר - החלק ההררי של ההר, הוא שם מקום הנזכר בספר במדבר, המשמש כגבולה הצפון מערבי של ארץ ישראל.
הר ההר הצפוני מתואר כנקודת הגבול הצפונית מערבית של ארץ ישראל: .
מיקום משוער.
בתלמוד הבבלי מזוהה הר ההר כ"טורי אמנון". זיהויו המדויק של ההר נתון במחלוקת. בדומה, תרגום יונתן מתרגם את הביטוי 'הר ההר' שבתורה ל'טורוס אמנוס' המזוהה עם דרום הרי הטאורוס, בדרום טורקיה, מצפון לקו רוחב 36.
הרמב"ם מזהה את הר ההר עם העיר הסורית בניאס השוכנת מעט מצפון לקו רוחב 35.
רבי אשתורי הפרחי (יצחק הכהן) קובע כי הר ההר הוא הר אל-אקרע אשר לצפון לאטאקיא וכן העיר ״עמה״ אשר לשבט אשר נמצאת בכיוון מזרח ההר, אלא שבתקופה זו קראוהו ״עים״ וכן הערים ״חלבה״ ״רחב״ ו״חמם״ אשר כולם התחלקו לשבט אשר נמצאות באזור הר זה.
הר"ש סירילאו מזהה את הר ההר סמוך לטריפולי, באזור ההררי שמצפון לעיר בתרון.
בעל הספר 'אדמת קדש' מזהה את הר ההר באזור הכפר 'חמנה' השוכן כשלושים ק"מ ממזרח לביירות, ומהווה חלק מרכס הרי הלבנון.
החוקר חיים בר-דרומא משער כי הֹר ההר הצפוני הוא ההר הענק הר ארג'ייס שבלב אנטוליה.
הפיגוע ביהוד (1953)
הפיגוע ביהוד היה פיגוע טרור שביצעו חברי חוליית פדאיון פלסטינית ב-12 באוקטובר 1953, בבית במועצה המקומית יהוד. שלושה מבני משפחת קאניאס, האם סוזאן (בת 39) ושני ילדיה שושנה (בת 3) ובני (בן שנה), נרצחו בפיגוע ובנה הבכור נפצע באורח קל. בעקבות הפיגוע בוצעה פעולת קיביה.
הפיגוע.
בשעות הערב של יום שני, 12 באוקטובר 1953, חדרה חוליית פדאיון פלסטינית מהגדה המערבית והגיעה ליהוד. באותו זמן ישנו בבית משפחת קאניאס שבקצה רחוב 16 שבעיר, אם המשפחה, שבעת ילדיה וסבתם. אב המשפחה לא שהה באותו זמן בבית, משום שעבד במפעל בנגב וחזר לביתו רק פעם בשבוע. כל הנוכחים בבית לנו באותו החדר. בשעה 1:30 בלילה קרבו המחבלים לבית, והשליכו רימון יד לחדר השינה דרך החלון.
אם המשפחה, סוזאן קאניאס, ושניים מילדיה, בנימין בן השנה וחצי ושושנה בת הארבע, ישנו במרכז החדר. שני הילדים נהרגו מיד, וסוזאן, שנפצעה באורח אנוש וידה נקטעה, מתה מפצעיה בבית החולים. הסבתא וחמשת הילדים האחרים ישנו על מיטה וספה בצד החדר ולא נפגעו, משום שרסיסי הרימון התפזרו לטווח קצר. רק הבן הבכור, שישן סמוך לחלון, נפצע באורח קל.
סמוך לשעה 2 בלילה, נפתחה אש על רכב שנסע בכביש בין לוד לחיפה. הנהג הגביר את מהירותו והצליח להימלט. מאוחר יותר נמצאו על המכונית חמישה קליעים, והנהג דיווח על האירוע למשטרת פתח תקווה. סבורים כי האלמונים שפתחו באש על המכונית הם חברי החוליה שביצעה את הפיגוע ביהוד כמחצית השעה קודם לכן.
עקבות המחבלים הובילו לסביבות הכפר רנתיס, כחמישה קילומטרים צפונית לכפר קיביה. לפי ההיסטוריון בני מוריס, "התקיפה חזרה על דפוס שנשתגר" מאז חודש מאי אותה השנה.
בעקבות הפיגוע.
מפקד הלגיון הירדני, ג'ון באגוט גלאב, חשש מפני פעולת תגמול ישראלית ולכן הציע שגששים ישראלים יעקבו על כלבי גישוש אחר מבצעי הפיגוע בתוך שטח ירדן. הייתה זו הפעם הראשונה שירדן הציעה הצעה שכזאת. אלא שהגשש וכלבו אבדו את העקבות והריח במרחק לא רב מהגבול, סמוך למשטרת רנתיס. בעקבות זאת, הבטיח גלאב שירדן "תעשה כל שביכולתה להעמיד לדין את האשמים, אם הם מצויים בשטח ירדן". ב-14 באוקטובר גינתה ועדת שביתת הנשק ישראל־ירדן את הרצח המשולש, ובאופן יוצא דופן, הצביע הפעם נציג ירדן בוועדה בעד החלטת הגינוי.
אולם כבר בבוקר 13 באוקטובר החליטו ראש הממשלה דוד בן-גוריון (שהיה בתקופה זו בחופשה), הרמטכ"ל מרדכי מקלף, ראש אג"ם משה דיין וממלא מקום שר הביטחון פנחס לבון, לבצע פעולת תגמול קשה בתגובה לפיגוע. הכפר קיביה נבחר כיעד לפעולה. פעולת קיביה לא הובאה לאישור הממשלה, ושר החוץ וממלא מקום ראש הממשלה, משה שרת, לא הוכנס בסוד המבצע.
במהלך פעולת קיביה פוצצו כ-45 בתים ונהרגו כ-60 אזרחים מתושבי הכפר, רובם נשים וילדים. לצה"ל לא היו נפגעים.
הבעל שם ממיכלשטאדט
זכות השיבה הפלסטינית
האוקטגון (ניו יורק)
האוקטגון (באנגלית: The Octagon) הוא מבנה מתומן רב-קומות השוכן באי רוזוולט שבניו יורק. המבנה נבנה לראשונה ב-1834 ובמקור המבנה נפתח כבית חולים פסיכיאטרי ב-1841. הארכיטקט שעיצב את המבנה הוא אלכסנדר ג'קסון דייוויס . מבנה זה הוא השריד האחרון של בית החולים.
לאחר שהמבנה שרד שתי שרפות, הוא כמעט נהרס אך הוא עבר שיקום ושיפוץ. כיום, האוקטגון משמש כבניין מגורים.
היסטוריה.
לאחר שהעיתונאית נלי בליי חשפה התעללות בבית החולים פסיכיאטרי, החשיפה שימשה לה השראה לכתיבת הספר "עשרה ימים בבית המשוגעים" ב-1887.
ב -16 במרץ 1972 האוקטגון נרשם ברשימה הלאומית של מקומות היסטוריים.
האוקטגון קיבל פרס הכולל זיכויי מס ממדינת ניו יורק לאחר שעבר שיפוץ בנייה ירוקה. בשנת 2006 נבנה בית מגורים על הבניין בצורתו המקורית מ-1841. המבנה עומד כיום בתקן האמריקאי לבנייה ירוקה LEED החל משנת 2008.
ויליאם הנרי הריסון מוריס הבן
ויליאם הנרי הריסון מוריס הבן (באנגלית: William Henry Harrison Morris, Jr.; 22 במרץ 1890 – 30 במרץ 1971) היה לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית אשר פיקד על כוחות שריון במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
מוריס נולד ב-22 במרץ 1890 בעיר אושן גרוב שבמדינת ניו ג'רזי, ארצות הברית. לאחר שסיים את לימודיו, נרשם ב-1907 ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט). הוא סיים את לימודיו ביוני 1911, והוצב כלוטננט משני ברגימנט הרגלים ה-19 אשר בסיסו היה בפיליפינים. בין 1912–1914 שרת ברגימנט הרגלים ה-15 אשר הוצב בטיינג'ין שבסין. בין 1914–1916 שרת בטקסס, ובין היתר היה קצין הכשרת מילואים ומאמן כדורסל וכן הקים משפחה עם אידה מרגריט דאונינג. ב-1917 מונה לקצין המודיעין של רגימנט הרגלים ה-9. ב-15 במאי 1917 הוא הועלה לדרגת קפטן, ולאחר הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה קודם לדרגת מייג'ור.
ביולי 1918 נשלח לחזית המערבית כמפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-360. הרגימנט שלו היה חלק מהדיוויזיה ה-90 של חיל המשלוח האמריקני בפיקודו של ג'ון פרשינג. הוא פיקד על הגדוד שלו במהלך קרב סן מייל ומתקפת מז-ארגון, ונפצע ב-1 בנובמבר 1918, רק עשרה ימים לפני תום מעשי האיבה ב-11 בנובמבר. על חלקו במהלך המלחמה קיבל את צלב השירות המצוין - העיטור השני בחשיבותו של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, וכן את לב הארגמן. לאחר סיום המלחמה, הגדוד שלו נותר בגרמניה כחלק מכוח הכיבוש האמריקני שם. לאחר חזרתו לארצות הברית שימש כראש מטה הקורפוס ה-9. עד 1937 למד במכללות שונות ומילא תפקידי ניהול ומטה. ב-1937 מונה למפקד הגדוד ה-2 שברגימנט הרגלים ה-66 אשר הוצב בפורט בנינג, ג'ורג'יה. בין 1938–1940 הוצב במטה הכללי, ולקראת סוף שנת 1940 מונה למפקד רגימנט השריון ה-66.
מלחמת העולם השנייה.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941, היה מוריס מפקד רגימנט השריון ה-66. בפברואר 1942 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל (כוכב אחד), ומונה למפקד דיוויזיית השריון ה-6. במאי 1943 הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל (שני כוכבים), ומונה למפקד קורפוס השריון ה-2. הוא נשלח כמשקיף על פלישת בעלות הברית לאיטליה באזור סלרנו, ובספטמבר 1943 חזר לארצות הברית. ב-9 באוקטובר של אותה שנה הפך הקורפוס שלו לקורפוס מוטס, ושמו שונה ל"קורפוס המוטס ה-18". ביולי 1944, בעקבות בקשה ששלח לג'ורג' מרשל, הוא הועבר לפקד על דיוויזיית השריון ה-10 ("טייגר"). ב-23 בספטמבר של אותה שנה, נשלחה הדיוויזיה שלו לחזית המערבית ונכנסה לצרפת דרך נמל שרבורג, ולאחר חודש אימונים נשלחה לחזית כחלק מהארמייה השלישית של ג'ורג' פטון.
הדיוויזיה שלו השתתפה בכיבוש מארס לה-טור ומץ מידי הגרמנים, ובפריצת קו זיגפריד. ב-18 בדצמבר 1944 נכנס צוות קרב מהדיוויזיה שלו לבסטון שבבלגיה, וחייליו היו לחיילים האמריקנים הראשונים שנכנסו אל העיר. הדיוויזיה לקחה חלק חשוב במצור על בסטון במהלך הקרב על הבליטה. בשל תפקודו המעולה בקרב הוא מונה למפקד הקורפוס ה-6, אשר היה חלק מהארמייה השביעית של אלכסנדר פאץ', אשר הייתה בתורה חלק מקבוצת הארמיות השישית של ג'ייקוב דיוורס. במסגרת זו השתתף בחציית הריין ב-24 במרץ 1945, ובפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה. חייליו הגיעו למעבר ברנר בגבול שווייץ ופגשו שם את כוחות הארמייה החמישית של מארק קלארק שהבקיעו מאיטליה. הוא פיקד על הקורפוס ה-6 עד סיום המלחמה.
לאחר המלחמה.
לאחר סיום המלחמה שרת מוריס במשרד המלחמה בין 1945–1948, וב-1949 מונה למפקד פיקוד הגנת הקריביים של ארצות הברית, והועלה לדרגת לוטננט גנרל (שלושה כוכבים). בתפקיד זה הוא נותר עד פרישתו מהצבא ב-1952. הוא נפטר בוושינגטון די. סי. ב-30 במרץ 1971 שמונה ימים לאחר יום הולדתו ה-81. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון בווירג'יניה (מדור 5 קבר 47).
ראש ממשלת אלבניה
ראש ממשלת אלבניה (באלבנית: Kryeministri i Shqipërisë) הוא האדם העומד בראש הקבינט של אלבניה. ראש הממשלה מחזיק במשרה הבכירה במדינה והוא מנהל את הרשות המבצעת באלבניה, אם כי ראש המדינה הוא נשיא אלבניה.
התפקיד.
התפקיד נוסד ב-29 בנובמבר 1912 עם קבלת העצמאות של אלבניה מהאימפריה העות'מאנית. הראשון שכיהן בתפקיד היה איסמעיל קמאלי .
ראש מועצת השרים הוא ראש הממשלה, הממונה על ידי הנשיא. ראש הממשלה ממליץ לנשיא אילו אנשים יתמנו לשרים בממשלתו, ורק לאחר שהנשיא מאשר זאת, השרים מושבעים לתפקידם. האספה הלאומית חייבת לתת אישור סופי להרכב הקבינט, אחרת מלאכת הרכבת הממשלה עוברת למנהיגה של המפלגה השנייה בגודלה באספה הלאומית.