ב-1825 החליט לעזוב את ההוראה בגלל קשיים כספיים ואחרים, ונסע ללמוד רפואה בבודפשט. הלימודים נמשכו חמש שנים והוא התפרנס בהן בדוחק ופרנס את אשתו וילדיו בברודי משיעורים פרטיים בעברית שנתן בבתי עשירים בבודפשט. בסיום הלימודים לא קיבל תואר דוקטור אלא רק תואר "מגיסטר לכירורגיה", משום שהיה חסר השכלה תיכונית. ב-1829 התיישב בעיירה ראווה. ב-1831 פרצה מגפת כולרה בגליציה, ובהוראת ממשלת גליציה נסע בין העיירות לטפל בחולים וחיבר חוברות רפואה עממית. בין השאר טיפל בידידו יהודה ליב מיזס עד פטירתו מן המחלה.
עם תום המגפה השתקע בברודי, שם התפרנס מטיפול בחולים עניים (בעשירים לא יכול היה לטפל מכיוון שלא היה לו תואר דוקטור). בשנותיו בברודי פרסם את רוב הסאטירות שלו: "חסידות וחכמה" (כרם חמד ב, 1836), "סני וסנסני וסמנגלוף" (כרם חמד ג, 1838), "תשליך" (פראג ת"ר, 1840) ו"גלגול הנפש" (לייפציג תר"ה, 1845). הוא התפרסם כמחבר מוכשר ומוערך וכל פרסום שלו זכה לביקורות אוהדות בחוגי המשכילים; שד"ל כינה אותו "נעים סאטירות ישראל". בשנים אלה הושפע גם ממאורעות הזמן: בעקבות עלילת דמשק החל לכתוב חיבור בשם "מגילת דמשק", אך לא השלימו. ב-1848 - 1849 פעל עם אחרים בתחום האמנציפציה ליהודים בגליציה על רקע מהפכות "אביב העמים". ב-1850 נסע עם בתו החולה לעיירת המרפא קרלסבד, ובשובו החל לכתוב מאמר פובליציסטי-פרוגרמטי בשם "הצופה בשובו מקארלסבאד או תולדות החלוץ", שעסק בתחיית הלשון העברית הכתובה, בחכמת ישראל ובהתחדשות היהדות. ארטר לא הספיק להשלים את המאמר, והוא הושלם בידי יהושע השל שור, שגם הדפיס אותו בראש הגיליון הראשון של כתב העת "החלוץ".
ארטר נפטר בחול המועד פסח ה'תרי"א, 20 באפריל 1851. לאחר מותו כונסו חיבוריו הסאטיריים, עם הוספות שונות, בידי מאיר הלוי לטריס והודפסו בשם "הצופה לבית ישראל" (וינה 1858). בהוצאה השנייה נוסף גם חיבור למדני-הלכתי יוצא דופן של ארטר בשם "קיצור דיני הקרבנות והטומאות", שמעיד על השכלתו התורנית של ארטר. "הצופה לבית ישראל" יצא במהדורות רבות נוספות, לאחרונה על ידי מוסד ביאליק, בעריכת יהודה פרידלנדר (ירושלים תשנ"ו 1996).
יצירותיו.
הסאטירות של ארטר עוסקות בחיים היהודיים בגליציה, ונכתבות מנקודת המבט המשכילית, המתנגדת לחיים היהודיים הישנים, ובפרט לשליטתם של הרבנים והצדיקים החסידיים. ארטר מבקר את כל הקבוצות החברתיות וחושף את הבטלנות והצביעות בחברה היהודית. בסאטירות שלו הוא משלב גם חוויות אוטוביוגרפיות שעבר בעצמו. ניכרת בכתביו השפעה של הסאטירות היווניות של לוקיאנוס, אותן קרא בתרגומו הגרמני של וילנד.
כשאר המשכילים בזמנו השתמש ארטר בעיקר בלשון המקרא, ובמידה נדירה לא נמנע להוסיף מילים מלשון חז"ל ולשון ימי הביניים. לדברי יוסף קלוזנר, "רוח הלשון [של ארטר] היא עברית טהורה, אבל דרך הביטוי היא אירופית גמורה". לפי קלוזנר, ארטר הוא הראשון שהצליח לעשות שימוש בשפה העברית לכתיבה שוטפת, שהצורה איננה מעיקה בה על התוכן. בלשון חיה ורעננה כזו לא הצליח לכתוב איש מן המשכילים לפניו; אחרי ארטר בא אברהם מאפו, ושניהם השפיעו על פרץ סמולנסקין, יל"ג וסופרי העברית בדורות הבאים.
חיבוריו העיקריים של ארטר הם:
חוקר הספרות וההיסטוריון יוסף קלוזנר כותב:
Themarker
דהמרקר
דה-מרקר
The-marker
בווינגראד
פליניוס האב
מערת ניקנור
מערת ניקנור היא מערכת מערת קבורה הנמצאת בגן הבוטני הלאומי שנמצא בחלקו הצפוני של קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים ובה נתגלתה גלוסקמא המתייחסת ל"ניקנור עושה הדלתות".
גילוי המערה ומחקרה.
באוקטובר שנת 1902 התגלתה מערה בתוך שטח שקנו ג'ון וקרוליין אמילי גריי היל (Gray Hill) במטרה להרחיב צפונה את מעון החורף שלהם בהר הצופים.
מאחר שגריי היל שהה בחוץ־לארץ באותו הזמן, דיווח הממונה על משק הבית לקונסול הבריטי על התגלית. בתו של הקונסול, הארכאולוגית גלדיס דיקסון, חקרה את המערה. בביקורה הראשון במערה היא התרכזה בעיקר במבנָהּ ובמוטיבים הארכיטקטוניים שלה. בביקורה השני היא התרכזה בחקר שבע הגלוסקמאות שהיו במערה, שבינתיים כבר הספיקו לעבור לקישוט גן האחוזה. שש מהגלוסקמאות שנבדקו התגלו כרגילות למדי, אך על הגלוסקמה השביעית התגלתה כתובת ביוונית עתיקה ובעברית.
שלושה ימים לאחר מכן, לאחר שהתפרצות מחלת הכולרה בין עובדיו הכריחה אותו להשעות את החפירות בתל גזר, הגיע רוברט מקאליסטר לירושלים. מקאליסטר בדק את המערה ואת הכתובת, ותצלום של הכתובת הועבר לשארל קלרמון-גנו.
בשנה שלאחר מכן פורסמו שני מאמרים על המערה ברבעון של הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל. ראשון, פרסם קלרמון-גנו את ממצאיו על כתובות שונות מארץ ישראל, ובכללן כתובת ניקנור. הפרסום השני נעשה על ידי דיקסון, ובו תיאור של המערה וממצאיה יחד עם שרטוטים של המערה, פרי עטו של מקאליסטר.
הגלוסקמה הועברה בשנת 1903 למוזיאון הבריטי, שם היא שוכנת עד היום.
כתובת ניקנור.
הממצא החשוב ביותר שהתגלה במערה היה הכתובת שזכתה לכינוי כתובת ניקנור.
הכתובת כתובה על־גבי גלוסקמה: זו מעוטרת משלושת צדדיה, ועל צידה הרביעי הכתובת, ובה שלוש שורות ביוונית ושורה אחת בעברית או בארמית:
תרגום:
כאמור, קלרמון-גנו היה הראשון שפענח את הכתובת, והיה הראשון שזיהה את נקנר האלכסנדרוני "שעשה את הדלתות" עם אותו ניקנור המוזכר בתלמוד כמי שהציב את דלתותיו של שער ניקנור, תוך דחיית הרעיון שהדלתות הנזכרות הן למעשה דלתות מערת הקבורה, שהרי הישג כה פעוט לא היה מתועד על הגלוסקמה. קלרמון-גנו הבין את המילה "אלכיסא" כקיצור של "האלכסנדרוני", ולפיכך הגיע למסקנה כי הגלוסקמה הכילה את עצמותיו של ניקנור עצמו.
כמו לתגליות ארכאולוגיות חשובות רבות, גם לזו קמו עוררין שניסו לטעון כי הכתובת היא מעשה זיוף, דבר שדרבן את מקאליסטר לכתוב מאמר ובו הוא מפרט את תהליך גילוי הכתובת ואי־הסבירות שמדובר במעשה זיוף.
פירושו של קלרמון-גנו, יחד עם תיקונים קלים שהציע מקאליסטר במאמרו, היה המקובל בעולם המחקר במהלך שנים רבות. פירוש זה היה בעייתי, שהרי מהיוונית, שנכתבה ביחסת הקניין, עולה שלא מדובר בניקנור עצמו, אלא בצאצאיו. החוקרים העדיפו להתעלם מבעיה זו, שהתגמדה אל מול שתי בעיות אחרות - גלוסקמאות אמורות להכיל עצמות אדם אחד בלבד, והשם הפרטי "אלכיסא" אינו מוכר ביהודה בתקופה זו.
מאז ימיהם של קלרמון-גנו ומקאליסטר נפתרו שתי בעיות אלו, כאשר התגלו גלוסקמאות המכילות עצמות שני אנשים, כמו גם עדויות לשם "אלכיסא".
אליעזר ליפא סוקניק, שעסק בניקוי המערה והחפירות בה מטעם האוניברסיטה העברית בין השנים 1928-1929, מסכם את הדיון ופוסק כי הגלוסקמה הכילה את עצמותיהם של שני אנשים, נקנר ואלכיסא, שהיו צאצאיו של ניקנור, שהציב את הדלתות בבית המקדש.
מבנה המערות.
המערה חצובה בקפידה בתוך סלע הקירטון של הר הצופים כאשר ישנם כמה אולמות קבורה וחמש כניסות אליה מחוץ למערה חצובה חצר מלבנית עם פינות ישיבה, שבצדה הדרום-מזרחי נמצאות חזית המערה ובה חמש הכניסות אליה.
חזית המערה היא למעשה סטיו. צורה זו אופיינית למערות הקבורה המפוארות של ירושלים בימי הבית השני, אבל בשאר המערות, כגון קברי המלכים או קבר בני חזיר, נמצאים עמודים מונוליתיים החצובים בסלע, ואילו כאן, בסיסי העמודים שנשתמרו מעידים כי העמודים היו בנויים אבני גזית. הסיבה לכך נעוצה, כנראה, באי־התאמתו של הסלע המקומי לבנייה.
הסטיו, שבמקורו היה מקורה אך עם השנים נפלה תקרתו, נפתח לתוך ארבעה אולמות קבורה, ובכל אחד מהם מספר כוכים. בין האולמות ישנם מעברים, שהשקעים בסלע סביב פתחיהם מלמדים כי היו מכוסים בלוחות אבן, תופעה ייחודית למערה זו.
אולם קבורה חמישי, שאינו מקושר לשאר האולמות, נפתח מפתח בחצר שנמצא מימין לחזית, ובצדה המזרחי של החצר חצובים ארבעה פירי קבורה.
חרסים מהתקופה הביזנטית שנמצאו בקרקעית הפירים שבחצר, וכן שני צלבים שנחקקו על קיר החדר המרכזי, מראים שהשימוש במערה המשיך עד לתקופה הביזנטית. העובדה שגלוסקמת ניקנור נשארה במערה עשויה להעיד כי השימוש הממושך במערה נעשה על ידי בני המשפחה.
הממצא שהתגלה על ידי דיקסון במערה כלל שבע גלוסקמאות, מהן שלוש חלקות וארבע מעוטרות, שברי סרקופג אחד ומגוון חרסים. בעבודות הניקוי והחפירה שנעשו על ידי סוקניק בשנות ה-20 התגלו מספר מסמרי מתכת, דבר המלמד על שימוש בגלוסקמאות וארונות קבורה מעץ.
התוכנית האדריכלית של המערה, סגנונה האמנותי, וכן הממצא שבתוכה, מאפשרים לתארך את המערה לאמצע המאה הראשונה לספירה, בקירוב.
הפנתיאון הלאומי הראשון של ישראל.
ב-1934, הועלו עצמותיו של יהודה לייב פינסקר ממקום קבורתו באודסה ונטמנו באולם מספר 2 של מערת ניקנור. יוזם ההעלאה היה מנחם אוסישקין, שרצה להקים פנתאון לאומי במערה.
בישיבת הקרן הקיימת לישראל, הוחלט על הקמת הפנתיאון:
אולם רעיונו של אוסישקין לא יצא לפועל, והאדם השני והאחרון שנטמן במערה, בצהרי יום שישי, 3 באוקטובר 1941, היה אוסישקין עצמו.
חלקת גדולי האומה הוקמה לאחר קום המדינה בהר הרצל, בין השאר מכיוון שהר הצופים היה מובלעת בתוך ירדן.
קבר ניקנור
כתובת ניקנור
אקספו תל אביב