בעונת 2016/2017 שיחק 19 משחקים במדי פיינל גנצליק מהליגה הטורקית הראשונה אולם עזב אותה ב-2017 והצטרף למדי חקמה הלבנונית.
ב-2017 חתם במדי פוארזה רגייה המקסיקנית, אך עזב אותה והצטרף בינואר 2018 למדי CD אספניול דה טאלקה מצ'ילה.
בעונת 2018/2019 חתם בקבוצת טרוביל מצרפת.
קווינסלנד מספר 1
ונוס (פירושונים)
ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו
ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו הוא אגף של מוזיאון תל אביב לאמנות שנוסד בשנת 1959. הביתן ממוקם בצומת הרחובות דיזנגוף–תרס"ט, כחלק ממתחם התרבות של העיר ולצדם של היכל התרבות ותיאטרון הבימה. נקרא על שם תעשיינית הקוסמטיקה היהודייה-פולנייה, הלנה רובינשטיין.
היסטוריה.
מוזיאון תל אביב לאמנות נוסד ב-1932 ב"בית דיזנגוף" בשדרות רוטשילד. עם התפתחות המוזיאון וביסוס מעמדו בקרב תושבי העיר נוצרה דרישה להקים מבנה ייעודי רחב ממדים שיענה על הצרכים החדשים של אחסון האוספים, הצגת התערוכות ואירוח אירועי התרבות השונים שהתקיימו בו.
השטח שנבחר למוזיאון החדש היה חלק מקרקע שהוקצתה עבור "כיכר התרבות" של העיר עוד בסוף שנות ה-20 והיא כללה גם את היכל התרבות ותיאטרון הבימה. רק באמצע שנות ה-40 החלה העירייה לקדם את הקמת הכיכר וב-1946 הוכרזה תחרות לתכנון המתחם כולו. בחבר השופטים כיהנו ראש העירייה ישראל רוקח, ממלא מקום ראש העירייה אליעזר פרלסון, מהנדס העיר יעקב בן-סירה, האדריכלית ג'ניה אוורבוך והאדריכל מוניו וינרויב. ההצעה שנבחרה הייתה זו של האדריכלים זאב רכטר ודב כרמי. שני המשרדים חילקו בניהם את העבודה על המבנים השונים בכיכר ואת תכנון המוזיאון מסרו לשני בניהם, ממשיכי דרכם במקצוע, יעקב רכטר ורם כרמי. רכטר היה אמון על השלב הראשון בפרויקט בו נבנה אחד האגפים כהשלמה לפעילות המוזיאלית ב"בית דיזנגוף". כרמי היה אחראי על הרחבת האגף וסיום המבנה שהתעתד להכיל את עבודת המוזיאון על כל ענפיה.
מימוש השלב הראשון התאפשר הודות לתרומתה של אשת העסקים הלנה רובינשטיין, אליה פנו באמצע שנות ה-50 מנהל המוזיאון אויגן קולב, ראש עיריית תל אביב חיים לבנון והקרן האמריקאית למוסדות ישראל. רובינשטיין נענתה לבקשה והעניקה תרומה למימון הקמתו של ביתן שיקרא על שמה כאגף במוזיאון העתידי. עבודת הקמת המבנה החלו במרץ 1957, והוא תוכנן להתחבר בהמשך לבניין היכל התרבות ולבניין הבימה, במסגרת אגפים נוספים שתוכננו למוזיאון.
תכנון המוזיאון, ובכללו הביתן, שיקף מגמות בינלאומיות עכשוויות שעסקו בתפקיד שמילא מבנה המוזיאון ביצירת חוויית הצפייה בתערוכות. ברוח זו תוכננו אולמות התצוגה בתוכנית פתוחה וגמישה שאינה מגבילה את המבקר למסלול צפייה יחיד.
עלות הקמתו של הביתן הסתכמה ב-400,000 לא"י, מהן 180,000 מתרומתה של רובינשטיין. עם פתיחתו ב-1959 היה גודל המבנה כ-1200 ממ"ר.
אירוע חנוכת הביתן נערך ב-22 בינואר 1959 בטקס רב משתתפים בו נכחו הלנה רובינשטיין ומנהל משרד החינוך והתרבות משה אבידור. בחוברת שהופקה לרגל האירוע מצורפים דברי ברכה מאת גולדה מאיר ופנחס ספיר - שרת החוץ ושר המסחר והתעשייה בשעתו - מנהל המטרופוליטן בניו יורק, מנהל המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, ומושל מדינת ניו יורק, נלסון רוקפלר, שכתב את הדברים הבאים:
"חנוכת מרכז אמנותי הוא תמיד מאורע גדול ומעודד לכל עם ועם. אני מאמין שלעמים רבים ייסוד מרכז כזה הוא סמלי ביותר, כי האמנות היא הדוברת בשפה בין-לאומית. אמנות היא אחת הצורות הנעלות להבעת ידידות, יופי וחופש. היא מהווה קשר והבנה בין אנשים ועמים".
לרגל חנוכת המבנה הציג קולב מבחר יצירות מאוסף המוזיאון בתערוכה שזכתה לשבחים רבים בשם "המוזיאון מציג את עצמו".
ב-1962, לאחר שהושלמה עבודת התכנון של המוזיאון כולו, הוחלט שלא להתקדם בבנייה באתר שנבחר ולהקים את המוזיאון בשדרות שאול המלך. בין הסיבות להחלטה זו היו טענת העירייה כי השטח המקורי קטן מידי עבור המוזיאון המרכזי של העיר ומחלוקת ציבורית שהתעוררה בעקבות עקירתם המיועדת של עצי שקמה עתיקים הנטועים באתר. העירייה החליטה על שימור העצים ובעזרת תרומה הוקם במקום גן יעקב בתכנונו של יעקב רכטר.
בעקבות ההחלטה להקים את המוזיאון במיקום אחר הפך ביתן הלנה רובינשטיין למבנה עצמאי. על מנת להתאים את הביתן לייעודו החדש הוא שופץ באופן מקיף ב-1964 בעזרת תרומה של 100,000 דולר מקרן רובינשטיין. ב-1968 שופץ המבנה שוב על מנת להתקין חלל מתאים לתצוגת אוסף חדרי המיניאטורות התקופתיים שהתקבל מעיזבונה של רובינשטיין. בשנת 1970 תרמה קרן רובינשטיין למוזיאון סכום נוסף, בסך 50,000 דולר, לטובת הפעילות האמנותית בביתן.
ביתן הלנה רובינשטיין שימש כמקום התצוגה העיקרי לתערוכות מתחלפות עד פתיחת מבנה המוזיאון בשדרות שאול המלך ב-1971. לאחר העברת הפעילות המוזיאלית השוטפת לבניין החדש מוקמו בביתן סדנאות האמנות של המוזיאון שפעלו ב"בית דיזנגוף" משנת 1964. פרויקט חינוכי זה שילב לימודים עיוניים בתולדות האמנות והתנסות מעשית, וכיום הוא פועל במרכז מאירהוף לחינוך לאמנות.
כיום מתפקד הביתן כאגף של המוזיאון ומוצגות בו תערוכות מתחלפות בכל תחומי העשייה האמנותית העכשווית בישראל ומחוצה לה.
במרץ 2019 התפרסמה הודעה כי ייחל תהליך של שיפוץ וחידוש הביתן הודות לתרומה בסך 5 מיליון דולר שהתקבלה מטעם קרן משפחת אייל ומרלין עופר. בעקבות התרומה יוסב שם הביתן ל"בניין אייל עופר לאמנות", אך גם תרומתה של קרן הלנה רובינשטיין בעבר תזכה להנצחה. על השיפוץ יופקד האדריכל אמנון רכטר, בנו של יעקב רכטר. ההערכה היא כי התכנון והביצוע ימשכו כשלוש שנים. עם זאת על שינוי השם נמתחה ביקורת.
מיוני עד נובמבר 2019 הורחבה פעילות הביתן לשעות הלילה והוא החל לתפקד כמוזיאון לילה.
הציפורים
מרכז למחקר גרעיני
מעש
הלנים
הלנים (Έλληνες) הוא הכינוי לכלל השבטים ממוצא הודו אירופי שאכלסו את יוון החל מאמצע האלף השני לפנה"ס.
מקור השם הלנים הוא כנראה משם של שבט קטן ששכן בדרומה של תסליה באזור שנקרא הלאס. הפלישה הדורית, שהתרחשה כנראה בסוף האלף השני לפנה"ס, הביאה להתפשטות השם גם לאזורים דרומיים יותר. הכינוי הלנים מוזכר אצל הומרוס רק פעמיים, כאשר לרוב הוא משתמש בכינויים "אכיאים", "דנאים" או "ארגיוים" על מנת לתאר את כלל העם היווני.
המשוררים הסיודוס וארכילוכוס, בני המאות ה-8 וה-7 לפנה"ס, השתמשו כבר באופן קבוע בכינוי הלנים או פאנהלנים, בכתביהם כאשר התייחסו לכלל העם היווני. נראה שבמהלך המאה ה-7 לפנה"ס הכינוי הלנים נעשה רווח ומקובל בכל חלקי יוון, כפי שניתן לראות מכך שהשופטים במשחקים האולימפיים כונו "שופטי ההלנים".
לפי המיתולוגיה היוונית מקור השם הלנים הוא בשמו של בנם הבכור של דאוקליון ופירה, "הלנוס". לפי האגדה, דאקוליון ופירה היו הניצולים היחידים ממבול שהוריד זאוס, אבי האלים, על מנת להשמיד את הגזע האנושי. הלנוס, בנם, נחשב כאבי הגזע ההלני ובניו, לאבות השבטים ההלנים השונים.
ההלנים הורכבו מ-4 שבטים עיקריים: איונים, איולים, דורים ואיכאים. אלו נבדלו זה מזה בלשונם, תרבותם, דתם ובהתפשטותם הגאוגרפית ביוון ומאוחר יותר ברחבי ארצות אגן הים התיכון. נראה שהחל מאמצע האלף ה-2 לפנה"ס, החלו שבטים אלו חודרים בגלים גלים ליוון מכיוון צפון, תוך כדי שהם דוחקים או מתמזגים עם הילידים המקוריים של הארץ, הפלאסגים ועם בני התרבות המיקנית ששלטו עד אז בארץ זו.
בסוף האלף ה-1 לפנה"ס, גל חדש של שבטים הלנים, הדורים, החל לנדוד לתוך יוון, תוך שהוא דוחק בשבטים האחרים, לגלי הגירה מיוון גופה אל המערב, אל אסיה הקטנה . ההלנים המשיכו במסורות של הגירה, התפשטות והקמת מושבות לאורך כל ההיסטוריה שלהם, מהגעתם הראשונה ליוון ועד שלהי התקופה ההלניסטית ונציגים מקרב כל 4 השבטים השונים הגיעו לכל קצוות העולם המוכר בתקופה ההיא, מהודו ועד ספרד.
השם "הלאס" משמש כשמה של יוון בעת העתיקה וגם, בימינו כשמה של יוון המודרנית. המונח הלניזם, נטבע בעת החדשה על ידי החוקר הגרמני יוליוס ולהאוזן, (והוא מתועד לראשונה כבר בעת העתיקה, בספר מקבים ב, ככינוי למתיוונים, וכניגוד למונח "יהדות"), נטבע על בסיס שמם הקדום של היוונים.
ז'יולי שרטאווה
ז'יוּלי שַרטַווָה (גאורגית: ჟიული შარტავა; 7 במרץ 1944 - 27 בספטמבר 1993) היה מדינאי גאורגי שעמד בראש מועצת השרים של אבחזיה, ונהרג על ידי מורדים אבחזים במהלך הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה, בשנת 1993.
שרטווה נולד ב-7 במרץ 1944 בסוחומי, והיה מהנדס בהשכלתו.
הוא היה head of the Georgian communist party's Organizational- Party Work Department
בשנת 1992, בתקופת שלטונו של זוויאד גמסחורדיה, הוא נבחר לפרלמנט של גאורגיה דרך מחוז הבחירה רוסתווי רבתי (השיטה הרובנית), יחד עם שבעה חברי המפלגה הקומוניסטית לשעבר שנבחרו באותו הדרך, ביניהם תנגיז סיגואה, תנגיז קיטובאני וג'אבא יוסליאני, ב-90% מהקולות. ב-11 בינואר 1990 הוא נבחר להיות ראש מועצת השרים החוקי (מאוחר יותר ממשלת הרפובליקה האוטונומית של אבחזיה, הגוף המוכר בעולם כממשלת חבל המריבה אבחזיה). בשנת 1992, במהלך מלחמת אבחזיה, בתקופת שלטונו של אדוארד שוורדנדזה, הוא התמנה לראש המועצה להגנה עצמית של הרפובליקה האוטונומית של אבחזיה.
כאשר הבדלנים האבחזים השתלטו על סוחומי, ב-27 בספטמבר 1993, סירב, שרטווה, יחד עם: גורם גביסקיריה, ראול אשבה, ממיה אלאסניה, סומבט סאקיאן, מישה קוקיה ואחרים, להימלט, ונתפס בידי המיליטנטים האבחזים. בתחילה הובטח שלומם, אולם לאחר מכן הם נהרגו. על פי הדו"ח התקופתי מזכ"ל האו"ם על המצב באבחזיה הוא הוצא להורג בברוטליות, יחד עם שאר חברי מועצת השרים.