במשימה זו הופעלה לראשונה הזרוע הרובוטית של המעבורת.
במשימה זו התגלתה השחיקה הגדולה ביותר שנצפתה אי פעם באטמי הטבעת של מנוע רקטת ההאצה הימנית של המעבורת, עד אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר, שהתפוצצה לאחר שגזים דלפו מאחד מאטמים אלה והציתו את מכל הדלק הראשי של המעבורת.
מטבח
מטבח הוא חלל המשמש לאחסון והכנה של ארוחות. בבתי מגורים מדובר בדרך כלל בחדר או חלל מוגדר. במוסדות בהם מוגשות ארוחות קיים לעיתים מטבח מוסדי.
המטבח המודרני בבתי מגורים כולל בדרך כלל מכשור כתנור אפייה, תנור מיקרוגל, מקרר לאחסון המזון ולעיתים מדיח כלים. מבנה המטבח מעוצב כך שלפחות באחת מפאותיו מצוי משטח שיש וכיור המשמש לניקוי כלי הכנת המזון וכלי האכילה. ברוב המטבחים, מצויים גם ארונות וריהוט אחר לאחסון כלי אוכל ובישול וכן מוצרי מזון יבשים שאינם נדרשים לשמירה בקירור. מלבד זאת, מזווה שמצוי במטבח או סמוך לו מאכסן אף הוא מוצרי מזון.
המילה "מטבח" משמשת במובן מושאל גם ככינוי לתרבות הקולינרית של עם או אזור מסוים (כגון המטבח הגרמני או המטבח הצרפתי), וכן לתיאור עבודה קבוצתית בתחומים אחרים (למשל "המטבח של גולדה")
אף שמטרתו העיקרית של המטבח היא הכנת ארוחות, המטבח מהווה לעיתים (בהתאם לגודלו של בית המגורים) מקום מפגש לבני הבית לאכילה משותפת או לבישול ואפיה יחדיו.
התפתחות המטבח.
התפתחות המטבח קשורה בקשר ישיר להתפתחות שיטות הבישול ובעיקר שיטות חימום המזון ואפייתו. עד המאה ה־18 הייתה האש אמצעי החימום היחיד ובהתאם לכך נבנה המטבח סביב תנור מרכזי (בדרך כלל המופעל על ידי עצים או פחמים). עם גילויי אמצעי חימום חדשים (המבוססים על חשמל או גלי מיקרו) השתנה מראהו ומבנהו של המטבח באופן גורף ומשמעותי. השפעה נוספת על צורתו של המטבח הייתה התרחבות השימוש בביוב וצנרת מים זורמים (אף שזו הומצאה כבר במאה השלישית לפני הספירה) והוספת כיורים למטבח פתרה את הצורך בהבאת מים מהפלג הסמוך או הבאר הסמוכה.
העת העתיקה.
המטבח בעת העתיקה, כפי שידוע לנו מכתבים שנשמרו מיוון העתיקה היה אטריום - חדר מקורה הסמוך לחצר פתוחה.
בבתי עשירים היה חדר המטבח חדר נפרד, בדרך כלל סמוך לחדר הרחצה, על מנת לאפשר לאש המצויה במטבח לחמם מים אשר שמשו גם לרחצה. בקרבת המטבח היה מצוי בדרך כלל חדר מזווה קטן.
בתקופת האימפריה הרומית, במרבית הבתים לא היו מטבחים, והבישול בוצע במטבחים מרכזיים גדולים. בבתי העשירים (וילות) היו מטבחים גדולים אשר איפשרו הכנת סעודות למשתתפים מרובים. מטבחים אלה נמצאו במרחק מה ממבנה האירוח והמגורים על מנת למנוע מהעשן להיכנס לחדרי המגורים. המטבחים היו סמוכים למגורי העבדים של בעלי הבתים, מאחר שהעבדים סייעו בתפעול המטבח, על פי הוראות טבחים קבועים או טבחים שנשכרו לצורך הכנת סעודות. במטבחים אלה לא היו ארובות.
ימי הביניים.
אירופה.
המטבחים בבתים המארכים באירופה של ימי הביניים היו סביב האש שבערה בנקודה הגבוהה ביותר במבנה. המטבחים היו בכניסה לבתים, סביב המדורה. בבתים אלה לא היו ארובות, וחור בתקרת המבנה אפשר את צאת העשן.
בבתי האצולה באירופה היו המטבחים חדר נפרד בקומה התחתונה של הבניין, במטרה להפרידו מהחדר המרכזי של המצודה שבו נאכלו הארוחות והתקבלו האורחים.
המטבחים באירופה השתנו באופן מועט ביותר במהלך ימי הביניים. הם היו חשוכים, מלאי עשן ולכלוך וכונו בשל כך "מטבחי עשן". בערים אירופאיות במאות ה־10 עד ה־12, המטבחים היו אש פתוחה במרכז החדר. בבתי העשירים הוקצה חדר נפרד בקומה עליונה של המבנה למטבח (האורוות היו בקומה התחתונה, וחדרי המגורים בקומה השנייה).
בטירות ובמנזרים היה המטבח במבנה נפרד.
עם המצאת הארובה הועבר מקור האש מאמצע החדר לקיר צדדי. ראשית נבנו "אחים" מלבנים ומלט, ובהם נתלו סירי ברזל, ברונזה ונחושת אשר החליפו את כלי החרס שהיו בשימוש בתקופות קודמות. המוט עליו נתלו הסירים ניתן היה להזזה מעלה ומטה על מנת לשלוט בטמפרטורת בישול המזון.
לאונרדו דה וינצ'י המציא מכשיר אוטומטי המסתובב ומאפשר צלייה אחידה של בשרים.
החל מימי הביניים המאוחרים, פחת השימוש במקור החום של המטבח כמקור החום של המבנה כולו, ונבנו "אחים" בחדרים שונים. מאוחר יותר נבנו תנורי לבנים אשר מנעו מהעשן להתפזר בחדרי המגורים של בני האצולה.
המטבח הבינימי נותר בלא שינוי באזורים כפריים עד אמצע המאה ה־20, ובמזרח אירופה, לעיתים גם עד נפילתו של הגוש המזרחי.
יפן.
התנורים הראשונים שהתגלו ביפן התפתחו בין המאה השלישית למאה השישית. תנורים אלה שנקראו "קאמדו" היו עשויים חימר וטיט, והוסקו על ידי עץ או פחם. לתנורים היה פתח בחזיתם ופתח בחלקם העליון שבו יכלו לתלות את סיר הבישול. קודם להמצאת התנורים (ואף לאחר מכן – עד אמצע המאה ה־18) נעשה שימוש בבורות שהוסקו בפחמים. לרוב התקיימו שני סוגי התנורים במקביל, כאשר התנור שימש לחימום אורז, ואילו בור ההסקה שימש לחימום הבית ולבישול מרקים.
מטבח אמריקאי קולוניאלי.
באמריקה הקולוניאלית, בדומה למטבח האירופי של ימי הביניים, האח אשר חיממה את בקתת העצים שימשה גם למקום הבישול המשפחתי. רק מאוחר יותר הפך המטבח לחדר נפרד.
מדינות דרום ארצות הברית, בשל אופיין הסוציאלי והתפתחות בתי האחוזה הקולוניאלים, הפרידה את חדר המטבח אשר נוהל על ידי העבדים מהאזורים שבהם התגוררו הלבנים בעלי העבדים.
בשל החום הרב במטבחים של האחוזות הדרומיות הקפידו הלבנים שלא להיכנס אליהן, והן נבנו בחלק מהמקרים במבנים נפרדים, וביתר המקרים במרוחק מחדרי האוכל והאירוח.
עידן התיעוש.
הפיתוחים הטכנולוגיים של המהפכה התעשייתית הביאו לשינויים מרחיקי לכת במבנה המטבח הביתי. המצאתם של תנורי הברזל, אשר כיסו את האש לחלוטין והיו יעילים יותר הביאה להפחתת אובדן האנרגיה ו"הוצאתו" של העשן מהמטבח. תנור פרנקלין משנת 1740 שימש במקורו לחימום ולא לבישול, אולם בשנת 1800 תכנן בנג'מין תומפסון האנגלי את "תנור רמפורד" ששימש לבישול ואיפשר בישול בכמה סירים בו זמנית. תנור זה היה יכול לשמש רק במטבחים הגדולים של בתי האצולה בשל גודלו, ולא אפשר שימוש במטבחים קטנים.
"תנור אוברלין" היווה פיתוח קטן יותר של תנור רמפורד. המצאה זו משנת 1834 הפכה להצלחה מסחרית בארצות הברית ו־90,000 תנורים נמכרו במהלך שלושים שנים. תנורים אלה עדיין הוסקו בעץ, על אף השימוש בגז לתאורה.
תופעת העיור של המחצית השנייה של המאה ה־19 הביאה להתפתחות נוספת של המטבחים. בשל המיקום המועט בערים נבנו חדרי מטבח קטנים יותר (אשר שימשו גם כחדרי מגורים). הבנייה הצפופה בקומות הביאה להכרח בהתפתחות הביוב העירוני וניקוז הדירות בכלל (חדרי הרחצה) והמטבחים בפרט.
בתקופה זו נעשה לראשונה שימוש בגז לחימום ובישול מזון.
בראשיתה של המאה ה־20 נכנס החשמל למטבח, אולם התנורים החשמליים לא היו פופולריים. התנור החשמלי הראשון הוצג בשנת 1893 בתערוכה העולמית של שיקגו אולם רק בשנות ה־30 של המאה ה־20 החלו תנורים אלה להימכר בצורה מסחרית.
השינויים הסוציאליים שנבעו מהמהפכה התעשייתית תרמו אף הם להתפתחות המטבח המודרני. משפחות שעבדו במפעלים נאלצו להתגורר בדירות צפופות בנות שני חדרים, בבניינים בעלי חמש ושש קומות. חדר המטבח היה למעשה חדר המשפחה ביום וחדר שינה בלילה. חיבור הבתים למערכת מים זורמים כלל בדרך כלל חדר שירותים אחד בכל קומה וברז מים אחד בכל קומה. בכל דירה היה תנור בישול אחד המוסק בעצים. רק בתחילת המאה ה־20 החלו לחבר את כל הדירות למים זורמים.
שינויים אלה התייחסו רק למגורי המעמדות הנמוכים. מטבחי המעמדות הגבוהים נותרו בלא שינוי – המטבחים הגדולים של בתי האחוזות ובתי האצולה תופעלו על ידי המשרתים, אולם שימוש בתנורי חשמל הביא למטבחים פחות עשנים. שינוי שהופיע בבתי האצולה במאה ה־18 וה־19 היה ריצוף המטבח ובניית ארונות לאחסון כלי המטבח (אשר קודם לכן אוחסנו על מדפים).
מעמד הביניים שנוצר באמצע המאה ה־19 ניסה לחקות את מטבחי האצולה במטבחים קטנים יותר בדירותיהם העירוניות. מטבחים אלה שימשו חדר אוכל לבני המשפחה ולא חדר אוכל למשרתים (למעמד הביניים החדש היה מספר מועט של משרתים, אם בכלל).
המטבח המודרני.
יציאתם של כל בני המשפחה לעבוד הביאה בשנת 1926 לפיתוחו של מטבח פרנקפורט. מידות מטבח זה היו 1.9 מטרים על 3.4 מטרים ותכנונו היה קבוע. מטרת מטבח זה הייתה לאפשר בישול בזמן מינימלי ובעלות נמוכה יותר, וזאת על מנת לאפשר לנשים לעבוד מחוץ לבית יותר שעות. מטבח זה נבנה בכ־10,000 בתים שתוכננו על ידי האדריכל ארנסט מאי בפרנקפורט.
רעיון הסטנדרטיזציה שמקורו במטבח טיילור הפך למאפיין של המטבח המודרני. בכל מטבח מודרני ישנם ברזי מים קרים וחמים, תנור חשמלי וכירת גז או חשמל. הרעיון של ארונות אחידים ("מטבח שוודי") מקורו אף הוא במטבח טיילור.
גישה זו של צמצום שטח המטבח הגיעה לשיא קיצוניותה במטבחו של לואיג'י קולאני משנת 1969 שבו ישב הטבח על כיסא מסתובב וכל מכשירי המטבח היו מסודרים סביבו.
השלטונות הקומוניסטיים בארצות מזרח אירופה ראו את הבישול כ"הכרח" הדורש זמן מינימלי שכן הוא מבזבז את זמנה של האישה אשר צריכה לעבוד כמו הגבר במפעלים ולא בבית. כמו כן, נבנו בארצות אלה שיכונים רחבי היקף בעלויות נמוכות. שיקולים אלה הביאו לסטנדרטיזציה של המטבחים בגוש המזרחי. בגרמניה המזרחית ה"מטבח הסטנדרטי" היה חדר ששטחו 4 מ"ר, ללא חלונות, שהיה בסמוך לחדר האוכל וחדר המגורים (שטח הדירה היה קבוע: 55 מ"ר).
סוף המאה ה־20.
הפיתוחים הטכנולוגיים, ובייחוד אפשרויות הבידוד, מיזוג האוויר והוצאת הריחות של שנות ה־80 הביאו לכך שאפשר היה לאחד את המטבח עם חדר המגורים, דבר שלא התאפשר קודם בשל החום במטבח והריחות היוצאים ממנו.