דרכי העיצוב של הטקסט ההיסטורי.
בספרו "מטא היסטוריה" חקר וייט את דרכי הניסוח והעיצוב הספרותי של כמה מן ההיסטוריונים החשובים של המאה ה-19, כמו: לאופולד פון רנקה, קרל מרקס, ז'ול מישלה, יעקב בורקהרדט ואלכסיס דה טוקוויל, ומנסה להפיק מהן הסבר לשאלה כיצד המחקר ההיסטורי מעצב את ההיסטוריה. הוא טוען שניתן לשים לב לארבעה רכיבים בטקסט ההיסטורי, שכל אחד מהם מתחלק לארבע אפשרויות. ארבעת הרכיבים הם:
סוגי הסבר.
וייט מונה ארבעה סוגי הסבר היסטורי, כלומר סוגי תשובות אפשריות לשאלה: מדוע התרחש אירוע מסוים? אפשרות אחת היא ההסבר הפורמיסטי, כלומר: הסבר המדגיש את ייחודיותו של האירוע המוסבר ומדגיש את חד פעמיותו, סוג הסבר זה מראה כיצד צרוף נסיבות היסטוריות ייחודיות הביאו להתרחשות מאורע היסטורי. סוג ההסבר השני הוא ההסבר האורגניציסטי, כלומר: הסבר המעמדי כל מאורע היסטורי כחלק ממכלול, ומסביר אותו כחלק מתכלית גדולה יותר. סוג ההסבר השלישי הוא הסבר מכניסטי, כלומר: הסבר המתבסס על חוקיות, הסברים מסוג זה טוענים שהתרחשות אירוע מסוים נובעת מהתממשותם של כללים התקפים בהיסטוריה. סוג ההסבר האחרון הוא ההסבר הקונטקסטואלי, כלומר: הסבר המעמיד את האירוע לאור תקופתו ומקומו ומסביר כיצד הוא היה הגיוני לאור הנסיבות.
נטיות אידאולוגיות.
וייט מונה גם ארבע נטיות אידאולוגיות אפשריות בניסוח ההיסטורי. הנטייה הראשונה היא אנרכיזם, השואפת לשינוי מיידי ומהיר של המבנה החברתי כדי לייצר מציאות אוטופית, תוך געגועים לעבר הנתפס כנפלא. הנטייה השנייה היא שמרנות, הטוענת שיש לתת למציאות להתקדם בקצב איטי ו"טבעי". גם השמרנות וגם האנרכיזם מתבססות על אינטואיציה ולא על ניתוח שיטתי-מדעי. נטייה שלישית היא רדיקליזם, שבדומה לאנרכיזם שואפת לשינוי מהיר, אך בניגוד אליו אין בה געגועים לעבר רחוק והיא מתבססת על ניתוח ולא על אינטואיציה. הנטייה האחרונה היא ליברליזם השואפת לשינוי הדרגתי, אך כמו הרדיקליזם, ובניגוד לשמרנות היא מתבססת על רציונליות מדעית.
סוגי העלילה.
לדעת וינריב ניתן לזהות ארבעה סוגים של ניסוח הטקסט ההיסטורי בתבניות ספרותיות. העלילה נוצרת על ידי תחימת האירוע ההיסטורי (הקביעה מתי הוא מתחיל ומסתיים) ועל ידי שימת דגש על מאפיינים מסוימים בו תוך הדגשה פחותה של מאפיינים אחרים. סוג ההעללה הראשון הוא רומנסה שעיקרה סיפור גיבורים. על פי וייט הרומנסה מבטאת חיפוש של הזהות העצמית וניצחון הגיבור היחיד על העולם הסובב אותו. סוג ההעללה השני הוא הטרגדיה. בטרגדיה מתואר מאבק של דמות בודדת או דמויות אחדות במצב קשה שהם נקלעו אליו, בדרך כלל מסתיים המאבק באסון. סוג ההעללה השלישי הוא הקומדיה. גם הקומדיה מתארת מאבק של אדם במצב קשה שהוא נקלע אליו אלא שמצב זה נובע משורה של אי הבנות או צירופי מקרים. בסופה של הקומדיה הגיבור מצליח בדרך כלל לנצח, אך זהו ניצחון הנובע מהשלמה עם המצב הקיים. סוג ההעללה האחרון הוא הסאטירה. הסטירה מתארת פגמים וליקויים במציאות ומראה כמה בני אדם מוגבלים ולא מצליחים להילחם בקשיים.
סוגי השאלות.
ישנם גם ארבעה סוגי השאלות, לדעת וייט, הנפוצים בטקסט הספרותי, והם המפתח לאידאולוגיה ולגישה הספרותית של המחבר ההיסטורי. סוג ההשאלה הראשון הוא המטפורה, כלומר: שימוש במילה מסוימת כדי לתאר מושג מתחום ידע אחר תוך התבססות על דמיון בין שני המסומנים. למשל: "פלוני החזיק בעמדות ניציות" כאשר הנץ מתאר תוקפנות. סוג ההשאלה השני הוא מטונימיה, כלומר: שימוש במילה הקשורה בקשר של סיבה, או המחשה למסומן, כדי לתאר אותו. למשל: "פלוני זכה בכס מלכות", כאשר הכוונה היא שהוא זכה במלוכה ולא רק בכס. סוג ההשאלה השלישי הוא סינקדוכה, כלומר: שימוש בחלק ממכלול כדי לתאר את השלם או בשלם כדי לתאר את החלק. למשל: "ישראל זכתה במדליה במשחקים האולימפיים" כאשר ישראל (השלם) מתארת את הספורטאי שזכה בפועל (החלק). סוג ההשאלה האחרון הוא אירוניה, כלומר: שימוש במילים כאשר כוונתן שונה מן המשמעות הפשוטה שלהן. לדוגמה: "המדינה ממש דואגת לנזקקים" כאשר הכוונה היא שהיא איננה דואגת להם.
ממצאיו של וייט.
וייט טען ששילוב של ארבעת הגורמים הללו יוצר להיסטוריון את הסגנון הייחודי שלו. מסקנתו היא שהסגנון של ההיסטוריונים איננו נובע מהסתכלות אובייקטיבית בעובדות אלא בעיקר מגישות נרטיביות ספרותיות המעצבות את תפיסת עולמם ולפיכך גם את ההיסטוריה שהם כותבים. וייט טען שיש הקבלה בין ארבעת הרכיבים הספרותיים, כאשר הרכיב הקובע הוא סוג ההשאלה. היסטוריון המשתמש בסוג השאלה מסוים יחזיק בדרך כלל גם בנטייה אידאולוגית, סוג העלילה ובדפוס הסבר התואם את סוג ההשאלה שלו. ניתן לסכם את הסגנונות ההיסטוריים שמצא וייט בטבלה דלקמן:
השפעה וביקורת.
הגותו של וייט ספגה ביקורת. דרישתו לראות בהיסטוריה ענף של הספרות עוררה מחלוקות והתנגדויות בקרב היסטוריונים מן האסכולה המודרניסטית. אלו טענו שלהיסטוריה יש יתרון על הספרות בכך שהיא עוסקת בעובדות ומנתחת אותן בדרך רציונלית, בניגוד לספרות שכלל לא מתיימרת לשקף אמת היסטורית ובטח שאין לה מתודולוגיה סדורה כיצד לעשות זאת. הוגים מן האסכולה הפוסטמודרנית ביקרו את הקיבעון של וייט בחלוקה לארבע, וטענו שיש לתת גמישות יתר בהגדרת הסגנונות ההיסטוריים ומאפייניהם השונים.
תשובתו למבקריו, במיוחד בנוגע לנקודת המבט הפוסטמודרניסטית בהגותו, הייתה: על אמנות הכתיבה הוא אמר שמבחינתו זו היא האמנות האמיתית של ההיסטוריה, שנוטים להזניח.
למרות הביקורת תורתו של וייט זכתה לתהודה והשפעה רבה והוא נחשב על ידי רבים לאחד מגדולי הפילוסופים של ההיסטוריה במחצית השנייה של המאה ה-20.
אלינה לואנסון
אלינה לואנסון (נולדה ב-11 ביולי 1966) היא שחקנית אמריקאית ילידת רומניה.
ביוגרפיה.
לואנסון נולדה בבוקרשט למשפחה יהודית. אביה ניצול שואה, ששהה במחנה ריכוז. היא היגרה עם אמה לארצות הברית. לאחר סיום התיכון החלה ללמוד משחק בניו יורק ושיחקה במספר הפקות בתיאטרון.
היא שיחקה בעשרות סרטים וסדרות. היא גילמה את תפקיד דיאנה רייטר בסרט רשימת שינדלר. ב-1994 שיחקה בסדרה סיינפלד כמתעמלת היוצאת עם ג'רי. בשנה זו גם שיחקה את תפקיד נדיה בסרט הערפדים "נדיה".
ב-1995 שיחקה בסרט אנטוניה שלי המבוסס על הרומן בעל אותו שם.
ב-1997 שיחקה בסרט "שש דרכים ליום ראשון" לצד דבי הארי.
ב-1998 שיחקה בסרט חכמת התנינים / חיי נצח לצד ג'וד לאו.
ב-2005 שיחקה בסרט מים אפלים.
ב-2006 שיחקה ב-פיי גרים, המהווה סרט המשך להנרי פול.
ב-2009 שיחקה בסרט "לורדס" לצד לאה סדו.
משרד התעופה של הרייך
משרד התעופה של הרייך (בגרמנית: Reichsluftfahrtministerium ובראשי-תיבות: RLM) היה משרד ממשלתי בתקופת גרמניה הנאצית שריכז את כל הפיתוח, הייצור וההצטיידות של מטוסים צבאיים ואזרחיים, את הפיקוד העליון על הלופטוואפה (חיל האוויר של גרמניה הנאצית) וכל נושא משיק ובפרט מחקר ופיתוח של אמצעי לחימה. למעשה, היה המשרד זרוע ביצועית אישית ובסיס כוח עבור השר שעמד בראשו במשך כל תקופת קיומו, הרמן גרינג, שכיהן בד-בבד גם כמפקד הלופטוואפה. גרינג מילא תפקיד מוביל בבניית הלופטוואפה בשנים 1933–1936, אך חלקו הלך וקטן עד שבשנת 1937 הפך סגנו ארהרד מילך לשר דה פקטו. מטה המשרד שכן בבית דטלף-רובדר, בניין ענק (7 קומות, 250 מטר אורך ושטח כולל של 112,000 מטר רבוע) ברחוב וילהלמשטראסה במרכז ברלין. משרד התעופה הוא דוגמה אופיינית לממשל הנאצי: נושא התעופה הצבאית הוצא מידיהם המקצועיות של קציני הצבא וראשי התעשיות והופקד בידיהם של אנשי מפלגה חסרי הכשרה.
היסטוריה.
עד פרוץ מלחמת העולם.
בפברואר 1933 מינה היטלר את גרינג לעמוד בראש הסוכנות (Commissariat) לתעופה שהפכה למשרד ממשלתי חודשיים לאחר מכן. ב-25 במרץ 1933 איגדה התאחדות הספורט האווירי הגרמנית (DVLA) את כל ארגונים הפרטיים והלאומיים שעסקו בתקופה, גרינג הוציא צו שהשתלט על מפעלי הייצור של יונקרס והכפיף את חברת התעופה האזרחית, לופטהנזה, לסוכנות. המשרד הוקם ב-5 במאי 1933 והשליטה של גרינג על כל ההיבטים בתחום התעופה הפכה מוחלטת. ארהרד מילך, מנכ"ל לופטהנזה לשעבר, התמנה כסגנו וכאחראי על פיתוח ורכש מטוסים וחימוש צבאי ואלברט קסלרינג מונה למזכיר ה"וועדה המדינתית לתחבורה אווירית", שם קוד למטה הלופטוואפה. המיזוג של כל ארגוני התעופה הצבאית תחת משרד התעופה הושלם ב-15 במאי 1933, שצוין כ"יום ההולדת" הרשמי של הלופטוואפה. המשרד נחלק להלכה לשניים: "המשרד להגנה אווירית" (Luftschutzamt (LA, בראשות מילך ו"המשרד הכללי לתעופה" (Allgemeines Luftamt (LB, בראשות גרינג.
המבנה הארגוני של המשרד נקבע בספטמבר 1933 וכלל שש מחלקות:
ב-1934 נוספה (Luftzeugmeister (LZM - מחלקת הלוגיסטיקה