מרכז וואהל נבנה בין השנים 2001–2005 ומשתרע על כ-4,900 מטרים רבועים. המבנה תוכנן על ידי האדריכל דניאל ליבסקינד וחברת האדריכלות המקומית, החדר. בשנת 2006 זכה מרכז וואהל בפרס המכון המלכותי לאדריכלים בריטים (RIBA) על אדריכלותו. המבנה הוגדר בשנת 2019 כאתר לשימור.
עיצוב.
המבנה, שהיה הראשון שתוכנן על ידי דניאל ליבסקינד בישראל, נבנה בתקציב קטן יחסית. התקציב שעלה להקמת המרכז, 43 מיליון שקל, הגיע בחלקו מהפילנתרופ הבריטי מוריס וואהל.
שלושה סורגים מלבניים ארוכים מהווים את בסיס הבניין, שמעליו עומד אולם של 1,000 מושבים. לדברי ליבסקינד, צורתו הזוויתית של המרכז ממחישה "את הקשר ההדדי בין הדינמיקה של הידע לתפקיד המאחד של האמונה". אותיות עבריות היוו השראה לצורות החלונות, שנחתכו על פני אלומיניום בצבע זהב.
קסדת פלדה לכוחות מוצנחים
קסדת פלדה לכוחות מוצנחים (באנגלית: Helmet, Steel, Airborne Troops או בר"ת HSAT) היא קסדת פלדה שפותחה עבור הכוחות המוצנחים והמיוחדים של הממלכה המאוחדת ובעלות בריתה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקסדה הגיעה לאחר מלחמת העצמאות לידי צה"ל ושימשה את כוחות הצנחנים והיחידות המיוחדות של צה"ל לאורך כל המבצעים ומערכות ישראל עד סוף שנות ה-70. "קסדת הצנחנים" הייתה אייקונית ואהובה על הלוחמים בארץ ועיצובה השפיע על עיצוב קסדת הקבלר הישראלית (OR-201) שנכנסה לשירות ב-1976 ולמעשה החליפה אותה.
היסטוריה.
עם הקמת היחידות המוצנחות הראשונות ב ותחילת הכשרת החיילים ביכולות צניחה באמצע 1940, עלה הצורך בציוד מגן לראש המותאם לצניחה. קסדות הפלדה הבריטיות עוצבו עם שוליים רחבים שלא התאימו לציוד הצניחה, לשם כך עוצבה קסדת בד קשיחה כפתרון זמני שהייתה למעשה טבעת מרופדת ללבישה באימון והמשיכה לשמש לאימונים לאורך שנות המלחמה. בשנת 1941 פותחה קסדת פלדה מבצעית לשימוש הצנחנים ששאבה השראה (כמו עם רוב ציוד הצניחה הבריטי בתקופה) מקסדת הפלשירמיאגר הגרמנים (ה-M36/40). קסדה זו שנקראה "דגם P" עוצבה באופן קמור סביב הראש וללא שוליים היוצאים כלפי חוץ, היא כללה רצועת גומי לאורך בסיס הקסדה ורצועות סנטר מעור חום שהתחברו לבסיס הקסדה בארבע נקודות. היא חולקה לצנחנים וכוחות מיוחדים במספרים קטנים החל מסוף 1941 ועברה את טבילת האש הראשונה שלה במבצע בייטינג בפברואר 1942.
באמצע 1942 קיבלה הקסדה את השם "קסדה, פלדה, כוחות מוצנחים" (HSAT) והיא עברה מספר שיפורים. דגם זה כלל רצועת בד סינטטני לאורך בסיס הקסדה במקום הגומי וביטנה מבד במקום מעור, רצועות הסנטר עברו שינוי קל ועברו לעור שחור, בנוסף נוספו קוביות גומי פנימיות לבלימה זעזועים בין הראש לקסדה. הדגם הראשוני של ה-HSAT היה לדגם היצור הראשון לאחר הפילוט של הדגם P ובנראותו החל להתרחק מהעיצוב הגרמני עליו התבסס. מספר חודשים לאחר מכן התבצע מקצה שיפורים קל נוסף עם פיתוח הדגם I (MK I) לקראת סוף 1942, שכלל ביטול הרצועה בבסיס הקסדה ובמקומה שולי הקסדה נעטפו בטבעת פלדה דקה בלבד. הדגם האחרון שפותח במהלך המלחמה היה דגם II שיצא במהלך 1944 וכלל בעיקר שינוי רצועת הסנטר מעור לבד ברזנט עבה, עם כי בנקודת העגינה של הרצועות לסנטר נותרה פיסת עור אליפטית.
לאחר מלחמת העולם השנייה פותח הדגם האחרון של הקסדה הסימן III שהמשיך לשמש את הכוחות המוצנחים עד לתחילת שנות ה-80, דגם זה כלל בעיקר שינוי לרצועות הסנטר (מארבע נקודות חיבור לקסדה לשלוש נקודות). במהלך שנות ה-80 בדומה לצבאות רבים אחרים, החל הצבא הבריטי לעבור לקסדות בליסטיות מבוססים על חומרים סינתטיים במקום פלדה, וכך גם קסדת הצנחנים פותחה עם עיצוב דומה אך על בסיס הרכב פלסטית. בהמשך הקסדות פותחו על בסיס קבלר ובהדרגה עברו הכוחות המוצנחים לעשות שימוש בקסדות הסטנדרטיות של הצבא הבריטי (הסימן 6, והחל מתחילת שנות האלפיים הסימן 7).
קסדת הצנחנים בצה"ל.
קסדות הצנחנים הבריטיות הגיעו לידי צה"ל עם סיום המנדט הבריטי ונכנסו לשימוש יחידות הצנחנים הישראליות. הקסדה שימשה את הצנחנים מקום המדינה ועד שהוחלפה סביב שנת 1976 בקסדת קבלר שפותחה בארץ (קפלס"ט OR-201), בארץ הייתה מוכרת בתור קסדת פלדה (קפל"ד) צנחנים ושימשה את צה"ל לצד קסדת M1 האמריקאית ששימשה את כל שאר הכוחות. קסדת הצנחנים הפכה לסמל אייקוני בצה"ל ונחשבה לנוחה בהרבה מהקסדה האמריקאית, היא שימשה את היחידות המיוחדות וצנחני צה"ל לאורך כל המבצעים, הפעולות והמלחמות כולל מלחמת העצמאות, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים היא נותרה בשימוש מילואים עוד מספר שנים לאחר החלפתה בסוף שנות ה-70.
טוביאס האסלינגר
טוביאס האסלינגר (בגרמנית: Tobias Haslinger; 1 במרץ 1787, באד צל, אוסטריה עילית – 18 ביוני 1842, וינה) היה מוציא לאור ומלחין אוסטרי, מהתקופה הקלאסית והרומנטית.
ביוגרפיה.
טוביאס האסלינגר נולד ב-1 במרץ 1787 בבאד צל באוסטריה עילית. כנער מקהלה בעיר לינץ למד לנגן על מספר כלי נגינה ועבד בחנות המוזיקה של הקאפלמייסטר . משנת 1810 גר בווינה, שם עבד תחילה כמנהל חשבונות ולאחר מכן כשותף בסוכנות האמנות של זיגמונד אנטון שטיינר, אותה רכש בשנת 1826. הוא ניהל את ההוצאה לאור שכללה גם את הדפוס ואת החריטה והפך אותם לעסק בינלאומי. האסלינגר פרסם יצירות מאת בטהובן, פרנץ שוברט, לואי שפור, יוהאן נפומוק הומל, יוזף מייסדר , איגנץ מושלס, קרל מריה פון ובר, מוצרט, קארל צ'רני, מוציו קלמנטי, וכן את מכלול יצירותיו של יוהאן שטראוס האב. האסלינגר היה המוציא לאור הזר הראשון של שופן, אותו פגש בשנת 1829 במהלך ביקור של שופן בווינה. האסלינגר הסכים לפרסם את יצירתו של שופן בתנאי שינגן אותה בקונצרט בפומבי ובתנאי שימכור לו את הזכויות.
בשנת 1821 הקדיש לו לודוויג ואן בטהובן את הסקרצו "הו טוביאס!", קאנון עם שלושה קולות.
טוביאס האסלינגר היה גם מלחין והלחין בין היתר את היצירה "סונטינה בדו מז'ור".
בנו קרל האסלינגר המשיך את דרכו כמוציא לאור ומלחין.
פרסים והנצחה.
מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השלישי. העניק להאסלינגר את מדליית הזהב הגדולה לאמנות ולמדע, שהוענקה לו על ידי שגרירות פרוסיה בווינה. האסלינגר העניק למלך בתמורה עותק של הקנטטה "הרגע המפואר" של בטהובן. בשנת 1894 נקראה על שמו סמטה ברובע ה-16 וה-17 של וינה - האסלינגרגאסה.
"הו טוביאס" מאת בטהובן.
"הו טוביאס" הוא קאנון עם שלושה קולות ברה מינור מאת המלחין לודוויג ואן בטהובן אופוס 182 אשר נכתב בעשירי לספטמבר 1821 והוקדש לטוביאס האסלינגר. היצירה היא בדיחה מוזיקלית שכל נושאה מדבר על טוביאס האסלינגר, שהיה חברו של בטהובן.
בטהובן שלח להאסלינגר מכתב בו כתובה הבדיחה המוזיקלית. המכתב משמש למעשה רק את מטרת שליחת הקאנון להאסלינגר עם הטקסט "הו טוביאס, דומינוס הסלינגר, הו!". בטהובן בתחילה רושם את היצירה כקאנון פשוט ומאוחר יותר מפתח אותה כיצירה המושרת לשלושה קולות. בטהובן מתאר במכתב את ההתחלה כביכול של ההלחנה. בטהובן מספר שבטיול מבאדן-באדן לווינה הוא נרדם וחלם על טיול במזרח. בירושלים הגיע אליו התנ"ך ואיתו השם טוביאס, כמו גם המנגינה לקול אחד, ציין. אולם עם התעוררותו שוב הוא שכח זאת. כשנסע באותה קטע בדרך בדרך חזרה, הפעם ער, הופיעה במוחו מנגינה דומה אותה כתב אז כקאנון בן שלושה חלקים. בטהובן מסיים את המכתב בהמלצות שהאסלינגר צריך לחשוב כדי לספק את נפשו. גם זה היה נושא שהופיע לעיתים קרובות בהתכתבויות של בטהובן עם האסלינגר ונראה היה כי זו בדיחה רצה בין השניים.
יצירות.
יצירות לפסנתר.
שמה המקורי היה Leichte und angenehme Sonatine für das Pianoforte mit Begleitung einer Violine או בתרגום חופשי: סונטינה קלה ונעימה לפסנתר בליווי כינור. היצירה כתובה סגנון קלאסי.
מדובר ביצירה קצרה וקלה במשקל 4/4. היצירה במקור הולחנה לכינור אולם עובדה לנגינה על פסנתר, ומנוגנת על ידי תלמידי פסנתר מתחילים בשנים ג'–ה'.
היצירה קצבית ובעלת אופי שמח, ומורכבת משני חלקים: החלק הראשון של הסונטינה, מז'ור-מינור והחלק השני, במפעם "אלגרו" – מהיר ושמח. היצירה מתחילה בפיאנו, וכך ממשיכה עד חצי החלק השני. לאחר מכן, היא מתחזקת ומתגברת עד סופה.
ג'וליאן קוסטוב
ג'וליאן קוסטוב (בבולגרית: Юлиaн Костов; נולד ב-25 באוגוסט 1989) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה, יוצר סרטים ושחיין עבר בולגרי. קוסטוב חי ויוצר בלונדון ולסירוגין בלוס אנג'לס.
ביוגרפיה.
קוסטוב נולד בוארנה בבולגריה. אביו הוא בעל עסק לוגיסטי ואמו שופטת. יש לו אחות צעירה, ליה קוסטובה. קוסטוב למד אנגלית כשהוא צפה בטלוויזיה האמריקאית.
קוסטוב למד בבית ספר תיכון בורנה. לאחר מכן החל ללמוד מנהל עסקים באוניברסיטת טילבורג, בהולנד. לאחר שנתיים הוא החליט לעבור לבריטניה כדי לעסוק במשחק, בהשראת הופעתו של הית' לדג'ר בסרט האביר האפל. הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת ויילס בקרדיף (כיום אוניברסיטת קרדיף מטרופוליטן) וסיים תואר ראשון בלימודי מנהל עסקים בשנת 2011. באותה שנה התקבל לתיאטרון הנוער הלאומי באותה שנה.
שחייה.
קוסטוב מחזיק ביותר מ-60 מדליות כשחיין מקצועי, כולל מדליית ארד במשחקי הבלקן בשנת 2007. בגיל 12 היה קוסטוב לאלוף פנטאתלון בקבוצת הגיל שלו. הוא היה אלוף ארצות הבלקן בשחייה בין השנים 2005–2009.
אוגוסט דה פורבין
בית המשפט העליון בארצות הברית
בוסטוק נגד מחוז קלייטון
טימו סטאוויצקי
טימו סטאוויצקי (בפינית: Timo Stavitski; נולד ב-17 ביולי 1999) הוא כדורגלן פיני ממוצא רוסי, חלוץ מועדון הכדורגל הצרפתי "קן".
ביוגרפיה.