נולד בשנת ה'ת"צ (1730) בוויטבסק שבאזור רוסיה הלבנה, בדוכסות ליטא שבאיחוד הפולני-ליטאי. אביו משה היה ממקורבי הבעש"ט, והביא אליו את בנו כבר בגיל תשע. לאחר שגדל התגורר במינסק, והיה מגדולי תלמידיו של המגיד ממזריטש והפיץ חסידות בשליחותו ברוסיה הלבנה ("רייסין") ובליטא (בליטא יחד עם רבי אהרן הגדול מקרלין). לאחר פטירת המגיד חזר לוויטבסק ולאחר מכן עבר להורודוקי הסמוכה. לאחר פטירת המגיד הוכתר למנהיג החסידים ברוסיה הלבנה על פי צוואת המגיד. משפט מפורסם מיוחס אליו: "ברייסין מצאתי לבבות שלמים ובגדים קרועים, הפכתי אותם ללבבות קרועים ובגדים שלמים". יחד עם רבי שניאור זלמן מלאדי ניסה להפגש עם הגאון מווילנה, כדי להניאו מהתנגדותו לחסידות, אך הפגישה לא יצאה לפועל, כיוון שהגר"א מיהר לעזוב את העיר לפני הגעתם. לאחר עלייתו לארץ מילאו את מקומו בהנהגת חסידי רוסיה הלבנה תלמידיו, רבי ישכר בער מליובאוויטש ורבי שניאור זלמן מלאדי.
העלייה לארץ ישראל.
באדר ה'תקל"ז (1777) עלה לארץ ישראל בלווית שלוש מאות איש, שרובם הצטרפו באמצע הדרך, ובתוכם שני תלמידיו - רבי אברהם מקליסק ורבי ישראל מפולוצק. גם רבי שניאור זלמן מלאדי הצטרף אך חזר בו באמצע המסע ונשאר בחו"ל בהוראתם של רבי מנחם מנדל מוויטבסק ורבי אברהם מקליסק כדי שינהיג את חסידי רוסיה הלבנה.
תחילה התגורר בפקיעין, לאחר מכן עבר לצפת אך בשל רדיפות הטורקים והערבים, ועלילה שהעלילו עליו, עבר לטבריה, וייסד בה את היישוב החסידי. יש אומרים שהתיישב בדירתו של ר' שלמה מחלם לאחר שזה עזבה. בהמשך בנה רבי מנחם מנדל מבנה בן שלש קומות שהיה למרכז החבורה החסידית, ובו שהו החסידים בימי מגפת הדבר של שנת 1786. (כיום ישנו במקום כולל אברכים של חסידות קרלין סטולין). הוא כילה את כל כספו על יישוב ארץ ישראל והחזקת עדתו, עד שנפטר עני מרוד. היה בין מקימי קופת מעות ארץ הקודש בנשיאותו של רבי שניאור זלמן מלאדי ולאחריו רבי מרדכי מלעכוויטש שדאגה להעביר כספים מחו"ל עבור היישוב החסידי בארץ ישראל. הוא נפטר בא' באייר ה'תקמ"ח (1788) בטבריה, ונקבר בבית העלמין הישן בטבריה, בחלקת תלמידי הבעש"ט. השאיר בן ובת, רבי משה וזיסל אשת רבי דב בער. בשנת התשע"ג שופץ קברו.
אישיותו.
אישיותו התאפיינה בצניעות רבה. נהג לחתום את איגרותיו בתואר "השפל באמת", גם על מצבתו לא הסכים שיכתבו דברי הלל ושבח, אלא רק את שמו. הרמ"מ ראה לנכון את הצורך לאיחוד הקהילות בעם ישראל בין ספרדים ואשכנזים ואף השיא את בתו לבנו של הרב אבולעפיה מטבריה.
ספריו.
רבי מנחם מנדל חיבר מספר ספרים חשובים, הידוע ביניהם הוא הספר "פרי הארץ", בספר פירושי פרד"ס על חמשה חומשי תורה על דרך החסידות ובסופו מכתבים (שחלקם כתב רבי אברהם מקאליסק, תלמידו המובהק ויד ימינו) אשר נשלחו אל חסידיו במזרח אירופה. תוכנם של המכתבים כלל דברי שבח וחיזוק חידוש ההתיישבות בארץ ישראל ובטבריה בפרט, בקשות לעזרה ולתמיכה כלכלית, וכן הוראות להנהגת החסידים שהשאיר מאחוריו.
ספריו הנוספים הם "פרי העץ" ו"ליקוטי אמרים".
קישורים חיצוניים.
ספריו
אודותיו
רוזנות אדסה
רוזנות אדסה (Edessa) הייתה אחת המדינות הצלבניות שהתקיימה במאה ה-12, אשר בירתה ומרכזה הייתה העיר אדסה, הידועה גם בשמה הטורקי אורפה, ואשר מלבד היותה מזוהה בעבר כאור כשדים המקראית, היוותה את אחת הזירות החשובות של התפתחות הנצרות הקדומה. בניגוד לשאר המדינות הצלבניות אשר שכנו לחופיו של הים התיכון הייתה רוזנות אדסה חסרת מוצא לים, אולם החוסר בגישה לנתיבי התחבורה הימיים היה רק אחד הסממנים לבידודה של הרוזנות. מאז היווסדה הייתה הרוזנות מנותקת מהלך הרוח הרווח בשאר המדינות הצלבניות, והיחסים בינה לבין שכנתה הקרובה נסיכות אנטיוכיה היו לרוב פושרים ביותר. גם מיקומה הגאוגרפי של הרוזנות לא תרם לקרבתה אל שאר המדינות: מרבית הרוזנות, ובכלל זה עיר הבירה, נמצאה מזרחית לנהר הפרת, ובכך הייתה מנותקת הלכה למעשה משאר האזורים בהם שלטו הצלבנים. חלקיה של הרוזנות אשר נמצאו מערבית לנהר הפרת נוהלו כאוטונומיה עצמאית מהמבצר הצלבני בטילבסאר (Tilbeşar).
היסטוריה.
היווסדה של הרוזנות.
בשנת 1098 בשעה שצבא הצלבנים עשה את דרכו לעבר ירושלים כחלק ממסע הצלב הראשון, פרשו ממנו אציל ממוצא צרפתי בשם בלדווין (לימים יהפוך לבלדווין הראשון, מלך ירושלים), ועמו מספר אצילים נוספים מקרב הכוחות הצלבנים שנעו מאסיה הקטנה דרומה לכיוון אנטיוכיה וירושלים. בלדווין ומרעיו פנו לכיוון קיליקיה, ככל הנראה במטרה לכבוש שטחים באסיה הקטנה, שם יקימו טריטוריות עצמאיות משלהם. לא ידוע האם הייתה זו כוונתו של בלדווין עצמו, אולם ידוע בוודאות כי עמיתו טנקרד פרש מצבא הצלבנים למטרה זו בדיוק.
לאחר שעברו בשערי קיליקיה הגיעו הצלבנים לעיר אדסה, שם שכנע בלדווין את מושל העיר טורוס לאמצו כבנו החוקי וכיורשו. טורוס, שהיה יווני-אורתודוקסי בהשקפתו הדתית, היה שקוע בסכסוך מתמשך עם נתיניו הארמנים, וזמן קצר לאחר שאימץ את בלדווין כיורשו נרצח ב-9 במרץ 1098 בידי מתנגדיו. לא ידוע האם ידו של בלדווין הייתה מעורבת ברצח, אולם מיד לאחריו קיבל בלדווין את העיר לידיו, הכתיר את עצמו כרוזן אדסה וייסד בצעד זה את הרוזנות.
בשנת 1100 הוכתר בלדווין למלך ממלכת ירושלים לאחר מות אחיו, גוטפריד מבויון. רוזנות אדסה עברה לידי דודנו של בלדווין, בלדווין מבורק, ועמו שלט ז'וסלין דה קורטניי, אדון העיר טילבסאר (אז "טורבסל") אשר על הפרת, ששימש כמושל בפועל על מערב הרוזנות והמגן עליה מפני התקפות הסלג'וקים הטורקים.
אדוניה הצלבנים החדשים של הרוזנות יצרו קשר אמיץ עם נתיניהם הארמנים, קשר שבא לידי ביטוי בבריתות נישואין בין שני הצדדים. שלושת רוזניה הראשונים של אדסה נישאו כולם לנשים ארמניות. הארמנים אהדו לרוב את השליטים הפרנקים וראו בהם משחררים, האחרונים גמלו להם על כך ומינו אותם לעמדות בכירות בשלטון ולארמנים הייתה השפעה רבה על הפוליטיקה המקומית.
היחסים עם השכנים המוסלמים.
זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון באדסה היה בלדווין השני מעורב היטב בנעשה בזירה הפוליטית של ארצות צפון סוריה ואסיה הקטנה. הוא עזר לגייס את הכופר לשחרורו של בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה, מידי הטורקים הדנישמנדים בשנת 1103, ויחד עם אנטיוכיה תקף את צבא האימפריה הביזנטית בקליקיה בשנת 1104.
מאוחר יותר באותה השנה הותקפה אדסה בידי שליטיה המוסלמים של העיר מוסול (בעיראק של ימינו), התקפה בה נפלו בלדווין השני וז'וסלין בשבי לאחר המפלה שנחלו בקרב חרן. עם שבייתם של מנהיגי הרוזנות עלה לשלטון באדסה טנקרד, עמיתו לשעבר של בלדווין הראשון ואחיינו של בוהמון נסיך אנטיוכיה, ושלט בה עד לשחרורם של השניים בשנת 1108. לאחר שחרורו של בלדווין השני מהכלא המוסלמי סירב טנקרד לוותר על כיסאו, ואילץ בכך את בלדווין לאחד כוחות עם מספר שליטים מוסלמים שיעזרו לו לשוב אל כס הרוזן באדסה.
בשנת 1110 תקפו שליטי מוסול בשנית, והפעם הצליחו לכבוש את מרבית שטחי הרוזנות שממזרח לנהר הפרת. גם בהתקפה זו לא נפגעה העיר אדסה עצמה, וזאת מפני שהמוסלמים ביכרו לחזק את שליטתם על נתיניהם מאשר לקבל תחת ידיהם נתינים חדשים בני לאום שונה אשר עלולים לערער את יציבות השלטון.
בשנת 1118, עם מותו של בלדווין הראשון, הוכתר בלדווין השני כמלך ממלכת ירושלים, ואת מקומו כרוזן אדסה ירש שותפו לשלטון, ז'וסלין. בשנת 1122 נפל ז'וסלין בשנית בשבי המוסלמי, וכאשר חש בלדווין השני להצילו הוא נתפס ונשבה אף הוא, מותיר בכך את ממלכת ירושלים ללא שליט. ז'וסלין, שהשכיל לברוח מידי שוביו ב־1123, דאג לשחרור חברו בשנה שלאחר מכן.
ניתן אם כן לסכם את יחסי הרוזנות עם שכניה המוסלמים כיחסי איבה עדינה. מצד אחד הייתה הרוזנות נתונה במלחמות חוזרות ונשנות עם המוסלמים, אולם לתפיסתם של המוסלמים לא היו אלו מלחמות שנועדו למחות את זכרה מעל פני האדמה, כי אם מלחמות אשר נועדו להבטיח את שלומן של הממלכות המוסלמיות. הנוצרים מצידם ניהלו מלחמות שנועדו להרחיב את גבולות הרוזנות, ומתוקף היותן כאלה הן לא היו מלחמות בהן נלחמו עד לטיפת הדם האחרונה, אלא מאבקים מקומיים שהנוצרים משכו את ידם מהם ברגע שהיה נדמה כי דבר מה עלול להשתבש. איזון עדין זה נשמר בשנותיה הראשונות של הרוזנות, אולם כשהחריפו הקרבות של הצלבנים במוסלמים בגזרת ארץ ישראל, השפיע הדבר גם על המצב באדסה כך שלבסוף כבשו המוסלמים את הרוזנות על מנת למגר את יושביה הנוצרים כליל.
מאידך גיסא, כאשר נזקקו שליטיה הצלבנים של אדסה לעזרת המוסלמים, נאותו האחרונים לעזור לשכניהם הנוצרים, כאשר האינטרסים הנוצרים תאמו את אלו המוסלמים.
נפילתה של הרוזנות.
ז'וסלין נהרג בקרב בשנת 1131 והרוזנות עברה לידיו של בנו, ז'וסלין השני. באותו הזמן איחד השליט המוסלמי זנגי את ממלכות חלב ומוסול והחל מאיים על הרוזנות הנוצרית. ז'וסלין השני בשאננותו לא דאג לביטחונה של הרוזנות ואף ניתק בהפגנתיות את קשריו עם רוזנות טריפולי אשר כתוצאה מכך סירבה לשלוח תגבורת לאדסה כאשר זנגי החליט לתקוף.
זנגי הטיל מצור על אדסה בשנת 1144 ולכד אותה ב־24 בדצמבר של אותה השנה. ז'וסלין השני ברח אל השטחים שמערבית לנהר הפרת והמשיך לשמש כרוזן בשטחים אלו ועם מותו של זנגי בספטמבר 1146 אף הצליח להשתלט לזמן קצר על בירתו הכבושה. חודשיים לאחר מכן, בחודש נובמבר כבשו המוסלמים את הבירה בשנית. ז'וסלין, אשר הצליח ברגע האחרון לברוח מפני התוקפים המוסלמים, נתפס לבסוף בשנת 1150 והוחזק כשבוי בחאלב עד למותו בשנת 1159.