בספטמבר 2020, פרצה מלחמת נגורנו קרבאך השנייה בין ארמניה לאזרבייג'ן. רוסיה הייתה בברית הגנה עם ארמניה, העבירה לה נשק והחזיקה בבסיס צבאי במדינה. טורקיה תמכה באזרים והעבירה להם נשק רב לפני המלחמה. היא גם הואשמה בשליחת שכירי חרב. המלחמה הסתיימה בהסכם הפסקת האש של נגורנו קרבאך (2020) שגובש לאחר תיווך רוסי. רוסיה, הצליחה להציב חיילים בדרום הקווקז ולמנוע נוכחות טורקית בשטח. טורקיה מצדה חיזקה את המורל הלאומי, ואזרבייג'ן שמרה על הישגים טריטוריאליים.
בפברואר 2022, לאחר שהחלה הפלישה הרוסית לאוקראינה, הביע ארדואן את תמיכתו באוקראינה. עם זאת, ב-25 בפברואר טורקיה נמנעה מהצבעה על השעייתה של רוסיה ממועצת אירופה בטענה שהיא קוראת לדיאלוג פתוח בין הצדדים בכל נסיבות.
ב-28 בפברואר, הנשיא ארדואן אישר בפומבי שהמיצרים הימיים הטורקיים ייסגרו כדי למנוע הסלמה של המלחמה, תוך שהוא גם התחייב לשמור על היחסים עם אוקראינה ורוסיה כאחד. טורקיה פעלה לפי אמנת מונטרה אשר קובעת את המדיניות ביחס למיצרים.
טורקיה אירחה שיחות בין רוסיה ואוקראינה שנועדו לסיים את הפלישה.
יחסים כלכליים.
בשנים 2001–2011, הייצוא הטורקי השנתי לרוסיה עלה 2–924 מיליון דולר ל-5.993 מיליארד דולר. בתקופה זו, סך היצוא הרוסי לטורקיה עלה מ-3.336 מיליארד דולר ל-23.953 מיליארד דולר.
קורונה (קליפורניה)
טניה פטקין
טניה פטקין החרמוני (27 בנובמבר 1910 - 29 בנובמבר 1981, ג' בכסלו ה'תשמ"ב), הייתה אתלטית ארצישראלית. זוכת שתי מדליות, כסף וארד במכביה הראשונה (1932) בקרב 3 ובקפיצה לרוחק, בהתאמה. שיאנית ארץ ישראל בקפיצה לרוחק בשנת 1931.
ביוגרפיה.
פטקין נולדה וגדלה בטטרסק, רוסיה, בתם של ישראל דב ונחמה פטקין ואחותם של בן-ציון פטקין, גלה (פטקין) רוזנפלד, מוניה (משה) פטקין ואליעזר פטקין. לאחר כמה שנים עברה עם משפחה למוסקבה. בשנת 1925 עלתה לארץ ישראל עם אחותה הבכורה, גלה, שהייתה בת 17. הן התגוררו בנס ציונה ושם היא התאמנה באתלטיקה.
בשנת 1931 קבעה פטקין בקפיצה לרוחק שיא ארץ ישראל חדש של 4.67 מטר.
במכביה הראשונה שנערכה בסוף מרץ 1932 זכתה פטקין, בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, בקרב 3 (ריצת 100 מטר, קפיצה לגובה והדיפת כדור ברזל) אחרי סיביל קוף מארצות הברית ומדליית ארד, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.0 מטר, אחרי סיביל קוף (4.35 מטר) ומרילה פרייוולד מפולין (4.32 מטר) ולפני אנדה מצנדורף מפולין (3.88 מטר), עדה יהודאית מארץ ישראל וגוטה ברלינר מפולין.
חודשיים לאחר מכן, בתחרויות אתלטיקה שנערכו בחיפה בחג השבועות זכתה פטקין במקום הראשון בשלוש תחרויות: בריצת ל-100 מטר, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4:05 מטר ובזריקת דיסקוס (19.00 מטר).
פטקין נישאה לחיים (יורקובסקי) החרמוני. לזוג נולדו שלושה ילדים, אורה (החרמוני) קופליס, רותי (החרמוני) פלמינגר ועמירם החרמוני.
נפטרה ב-29 בנובמבר 1981.
סמיון פורמן
סמיון פורמן (ברוסית: Семён Фурман; 1 בדצמבר 1920 פינסק - 16 במרץ 1978 לנינגרד היה שחמטאי סובייטי ממוצא יהודי. הוא ידוע בעיקר כמאמן שחמט.
סמיון פורמן נולד בפינסק למשפחה יהודית. הוא התחיל להופיע בתחרויות עוד לפני תחילת מלחמת העולם השנייה. באליפות ברית המועצות של שנת 1948 הוא סיים במקום השלישי (לאחר דוד ברונשטיין ואלכסנדר קוטוב). בהמשך הוא המשיך להשתתף בתחרויות בתוך ברית המועצות.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוא היה ידוע כמומחה בתאוריית השחמט. הוא היה מאמן של דוד ברונשטיין ומיכאל בוטביניק.
בשנת 1963 הוא הכיר את אנטולי קרפוב והחל לאמן אותו. בשנת 1966 קיבל דרגת רב אמן.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא היה מאמנו הצמוד של קרפוב.
הוא חלה בסרטן הקיבה ונפטר בשנת 1978 לאחר ניתוח חוזר.
יוסף בוכריץ
הרב יוסף בוכריץ (1885–1949) היה דיין ומורה צדק ברובע חארה צגירה שבג'רבה שבתוניסיה, ואב בית דין ורב העיר זרזיס שבדרום תוניסיה.
ביוגרפיה.
נולד בחארה צגירה, הרובע הקטן של ג'רבה בשנת 1885 (ה'תרמ"ה) לרב אברהם בוכריץ, אביו היה מנכבדי הקהילה, וחבר בחברה קדישא המקומית, שעסק לפרנסתו במכירת סדקית.
בצעירותו למד אצל הרב דוד הכהן גדישא, לצד הרב חיים חורי.
לאחר שאביו ביקש כי יסייע לו בפרנסת המשפחה, נאלץ להיעדר מלימודיו ברוב ימי השבוע מלבד ימי חמישי ושישי, ולצאת לעבוד כדי לסייע בפרנסת משפחתו. הרב מעתוק עתוגי הכהן, שחפץ כי יחזור ללמוד תורה, עשה עם אביו הסכם, לפיו בנו יחזור ללמוד תורה, ופרנסת המשפחה תסופק על ידי עשרה מפרנסי העיר, מדי שבוע. לבסוף התברר כי הרב עתוגי היה זה שסייע בפרנסת המשפחה, ולא פרנסי העיר.
בהמשך למד אצל הרב משה זקן מאזוז, רבה של ג'רבה, ולימים שימש כעוזרו. בסיום לימודיו אצל הרב מאזוז, נסע לתוניס הבירה, כדי ללמוד אצל הרב שלמה דאנה.
בשנת 1915 (ה'תרע"ה) החל לשמש כדיין וכמורה צדק ברובע היהודי חארה צגירה שבג'רבה. בשנת 1921 (ה'תרפ"א) עבר לכהן כאב בית דין, כמורה צדק וכרב העיר זרזיס שבדרום תוניסיה, לאחר שקודמו בתפקיד, הרב שלום הכהן, עלה לארץ ישראל. בתפקידו כרב שימש במשך כ-30 שנים, עד לפטירתו.
הלך לעולמו ב-6 במרץ 1949 (ה' באדר ה'תש"ט). ב-25 באוגוסט 1979 (ראש חודש אלול ה'תשל"ט) הועלו עצמותיו לקבורה בישראל, בהר הזיתים.
נכדו, הרב חיים בוכריץ הוא יו"ר מוסדות "יוסף לקח" באשדוד, הקרויים על שמו. על שמו גם רחוב בראשון לציון. בית כנסת "זיכרון יוסף" באשדוד, ובית כנסת ורחוב על שמו בעיר יבנה.
תלמידיו: הרב משה דריהם, הרב בנימין מקיקץ דידי, מחבר הספר "תולדות יצחק", הרב סאסי הכהן מחבר הספרים "פרוכת המסך" ו"מדרשו של שם ועבר" והרב כמוס סופר, רב המושב עלמה.
חגי פליסיאן
אריק שינגר
אריק שינגר (בגרמנית: Erik Schinegger; נולד ב-19 ביוני 1948) הוא גולש סקי אוסטרי אינטרסקס וטרנסג'נדר. הוא היה אלוף העולם לנשים לסקי במורד ההר ב-1966, אז היה מוכר בתור אישה.
תחילת דרכו.
שינגר נולד בחווה באגסדורף. אמו סיפרה שהיו לה ספקות לגבי מינו, אך המיילדת קבעה שנולדה לה ילדה. שינגר גדל כטומבוי. על אף שהאמין שהוא ילדה והזדהה כילדה, בגיל הנעורים לא התפתח כנקבה מתבגרת, ומעולם לא קיבל וסת. שינגר חשב שהוא בוודאי לסבית, גם בשל תכונותיו הגופניות וגם בשל משיכתו לבנות.
בילדות פיתח עניין בסקי, ולמד תחילה מספרים. הספורט נתן לו מפלט מההקנטות של הילדים האחרים וכן מבלבולו לגבי עצמו. בגיל 12 הלך ברגל 14 ק"מ כדי להתחרות בסקי בפעם הראשונה. הוא התחיל אחרון, במקום ה-314, אך ניצח בתחרות. משם, העפיל למקום מוביל תחילה במחוז, ואחר כך בתחרויות לאומיות.
קריירה והתאמה מגדרי.
שינגר זכה במדליית הזהב בסקי נשים במורד ההר באליפות העולם של שנת 1966 בפורטילו, צ'ילה.
לאחר הניצחון, התקבל שינגר חזרה בארצו כגיבור לאומי. הוא המשיך להצטיין, גם באירועי ספורט טכניים, והיה בין המועדפים לזכות במדליות זהב בכל אירועי סקי נשים באולימפיאדה הבאה.
אך ב-1967, בעת שהתאמן לקראת אולימפיאדת החורף של 1968 בגרנובל, הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) ערך לשינגר בדיקת מגדר. הבדיקות האלה הפכו שגורות לנוכח חשש מצד מדינות מערביות שמדינות קומוניסטיות שולחות לתחרויות נשים גברים מתחזים. הבדיקה קבעה כי שינגר הוא זכר, עם אברי מין זכריים פנימיים, ופאנל של הוועד האולימפי פסל אותו מתחרות נשים. הפאנל הכין לשינגר הצהרה לחתום עליה, לפיה הוא פורש מהספורט מסיבות אישיות. תוצאות הבדיקה לא פורסמו.
ניתנה לשינגר הבחירה הבאה: לעבור ניתוחים פלסטיים וטיפולים הורמונליים שיאפשר לו להמשיך חייו כאישה, ולשמר את קריירת הספורט וכן את המדליה מאליפות העולם – וכפי שהבהירו לו – גם את הכבוד של עיר מולדתו. או, לבחור בניתוחים שישחררו את האיברים הזכריים שצמחו אצלו רק באופן פנימי, ולחיות כזכר. כנגד עצתם של משפחתו, אגודת הסקי האוסטרית (OSV), ונותן החסות שלו, שינגר החליט בסופו של דבר לחיות כגבר.
בתחילת שנת 1968 התאשפז בקליניקה באינסברוק, והחל תהליך כואב שארך שישה חודשים של טיפולים רפואיים להתאמה מגדרית. במהלך ההתאמה המגדרית, שאינה רק כירורגי אלא גם זהותי ופסיכולוגי, שינגר תיאר את החוויה שלו כבודדה, מדכאת, ומלאת פחד. הוא היה שם לבדו, ללא משפחה, חברים אות תמיכה כלשהי. הוא ניצל את הזמן ללמוד "התנהגות גברית" מטלוויזיה ומגזינים, וכן ללמוד טכניקות של סקי גברים. במהלך זמן זה שינה את שמו מאריקה לאריק.
זמן קצר לאחר שחרורו, התחרה שינגר לראשונה כגבר, במירוץ אופניים. הוא גילה במהלך מסיבת העיתונאים על ההתאמה המגדרית שלו. התגובות בתקשורת היו סימפתיות, אך התגובות מצד הנבחרת הלאומית ובני עירו לא – ההערצה לאריקה הפכה לבושה וביזוי לאריק. העיירה חזרה בה ממענק חלקת אדמה בטענה שכתוב במענק "אריקה" ולכן אינה תקפה.
אך הדבר הקשה ביותר בעקבות השינוי, לדברי שינגר, היה שנכפה עליו לעזוב את תחום הסקי. המאמן לשעבר שלו קיבל אותו בברכה למחנה הסקי של הנבחרת הלאומית, אך הוא היה היחיד. הייתה מבוכה הדדית בינו לבין עמיתיו הספורטאים, דבר ששינגר האמין שניתן להתגבר עליו, אך על ההתכלות מצד רשויות הספורט לא הצליח להתגבר – זה אחר זה הגיעו צווים להדיחו ממחנות אימונים, מאירועי ספורט, ומכל אפשרות להתקבל לנבחרת. גם אחרי שניצח בשלושה אירועי גביע אירופה, המשיכו לחסום אותו מלהתקבל לנבחרת הלאומית, ואף מלייצג כל מדינה אחרת. לבסוף, בגיל 21, ויתר שינגר על המאבק.
מאז, ה-OSV מתעלמים מהסיפור. בחגיגות 100 שנה לאגודה, פסחו על שנת 1966 בציון ההישגים ההיסטוריים בכל שנה בהיסטוריית הארגון.