הופעתו הבולטת הראשונה של צפלין בזירה הציבורית הייתה במחנה הכדורים הפורחים של פרופסור תאדאוס ס. לווי בעת "קרבות חצי האי" בווירג'יניה (הידועים בשם "המערכה הפנינסולרית") בשנת 1862, כחלק ממלחמת האזרחים האמריקנית. הגישה לכדורים הפורחים במחנה זה הוגבלה לגורמים צבאיים בלבד ולכן לווי לא יכול היה לספק את סקרנותו של צפלין. תחת זאת, הוא שלח אותו למחנה אחר לכדורים פורחים, שם היה ביכולתו של האווירונאוט הגרמני ג'ון שטיינר לסייע יותר לצפלין הצעיר. בשנות השבעים של המאה ה-19 שב צפלין לאמריקה כדי לפגוש את פרופסור לווי המנוסה וללמוד ממנו על טיסה בכדור פורח.
החל משנת 1880 עסק צפלין ברעיון של כדורים פורחים מונחים. כבר בשנת 1874 שירטט את המבנה הכללי, וכתב למלך וירטמברג על כך שגרמניה מפגרת אחר צרפת ורק ספינות אוויר גדולות יהפכו ישימות לשימוש צבאי.
בשנת 1899 הוא החל לבנות את ספינת האוויר הקשיחה הראשונה שלו בפרידריכסהאפן (אשר הייתה מבוססת על עיצוב מוקדם יותר של דויד שוורץ), שבה טס שלוש פעמים מעל אגם קונסטנץ. טיסותיו הצליחו יותר ויותר ועוררו התלהבות ציבורית רבה, שאפשרה לו להמשיך בפיתוח כלי הטיס. הגרסה השנייה של ספינת האוויר מומנה כולה מכספי הציבור אשר נאספו ממכירת כרטיסי הגרלת לוטו. פריצת הדרך הכלכלית של המפעל באה רק לאחר שספינת האוויר צפלין LZ4 התרסקה ליד אכטרדינגן בשנת 1908. ההתרסקות עוררה את התעניינות הציבור בפיתוח ספינות האוויר. במבצע לגיוס כספים לאחר האירוע נאספו למעלה משישה מיליון מארקים גרמניים, ובכסף מומנה הקמתה של חברת "Luftschiffbau Zeppelin GmbH" ונוסדה "קרן צפלין".
באותה שנה רכש צבא גרמניה את ספינת הצפלין LZ3 ושינה את שמה ל-Z1. החל משנת 1909 נכנסו הצפלינים לשימוש גם בתעופה האזרחית. עד שנת 1914 הטיסה חברת DELAG הגרמנית כמעט 35,000 נוסעים בכ-1,500 טיסות ללא כל תקלה.
צפלין מת בשנת 1917, בטרם הסתיימה מלחמת העולם הראשונה. בתום המלחמה נסגר מפעל צפלין בהתאם לתנאי הסכם ורסאי, והחברה זכתה לתחייה מחודשת בהנהגת יורשו הוגו אקנר.
נושאת מטוסים גרמנית מתקופת מלחמת העולם השנייה (אשר בנייתה לא הושלמה), נקראה על שמו "גראף צפלין", וכך גם ספינות האוויר LZ-127 ו-LZ-130 שטסו בשמי ארץ ישראל בשנים 1929 ו-1931.
כ&quot;ס
תומאזו אנטוניו ויטאלי
תומאזו אנטוניו ויטאלי (באיטלקית: Tomaso Antonio Vitali; 7 במרץ 1663 - 9 במאי 1745), היה מלחין וכנר איטלקי.
ביוגרפיה.
אביו, ג'ובאני בטיסטה ויטאלי, (1644–1692) היה גם הוא מלחין וכנר מפורסם והוא לימד את בנו נגינה בכינור וייעד אותו לעסוק באותו המקצוע.
בשנת 1674 עבר עם אביו לעיר מודנה שם הועסק בתזמורת חצר האצולה אסטה תחילה כנגן ואחר כך כמנהל התזמורת ומורה לכינור עד 1742.
יצירותיו.
ויטאלי חיבר בעיקר יצירות קאמריות לכינור-טריו סונאטות וסונאטות לכינור. הוא ידוע ומפורסם עד היום רק בזכות יצירה אחת - השאקון לכינור סולו בסול מינור. זהו קטע שכנרים רבים מנגנים כהדרן. יאשה חפץ ניגן אותו בשנת 1917 בקונצרט הבכורה שלו באולם קרנגי.
השאקון התפרסם לראשונה על ידי המלחין והכנר פרדיננד דוד (1810–1873) שפרסם בשנת 1867 ספר ללימוד נגינה בכינור ובו עיבודים של יצירות של מלחינים שונים ובתוכם השאקון של ויטאלי.
מוזיקולוגים רבים סבורים שהשאקון נכתב על ידי פרדיננד דוד עצמו ולא על ידי ויטאלי.
ג'מה ג'ונס
ג'מה ג'ונס (באנגלית: Gemma Jones; נולדה ב-4 בדצמבר 1942, לונדון) היא שחקנית אנגלייה המופיעה על במת התיאטרון ועל מסכי הקולנוע והטלוויזיה. אביה גריפית' ג'ונס ואחיה ניקולס ג'ונס אף הם שחקנים מצליחים.
מחוץ לבריטניה זכתה להכרה לראשונה ב-1974 כשהופיעה בתפקיד ויקטוריה, הנסיכה המלכותית ב-" Fall of Eagles", סדרת הדרמה הטלוויזיונית של ה-BBC, ובתפקיד הראשי בסדרה "הדוכסית מרחוב דיוק". ב-1995 השתתפה בסרט "על תבונה ורגישות", בתפקיד מרת דשווד, לצידן של אמה תומפסון וקייט וינסלט.
בין תפקידה הבולטים בקולנוע היו ליידי קווינסברי בסרט "ויילד" (1997), גרייס וינסלו ב"כבודו של וינסלו", פם ג'ונס, אמה של ברידג'יט ג'ונס, ב-"יומנה של ברידג'ט ג'ונס" והאחות פופי פומפרי ב"הארי פוטר וחדר הסודות" ובסרט השישי בסדרה זו-"הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם".
בשנים 2007 ו-2008 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "ספוקס" של ה-BBC בתפקיד קוני ג'יימס.
ג'ונס זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרט הטלוויזיה "Marvellous" משנת 2014 בתפקיד מרי, אמו של ניל בולדווין.
עוד ב-2014 שיחקה ג'ונס בתפקיד פטוניה האו במיני-סדרה "Capital" המבוססת על רומן באותו שם מאת ג'ון לנקסטר.
כרכום (פרח)
טוביה דובלרו
טוביה דובלרו (20 בנובמבר 1967 - 4 בפברואר 2016) היה שחקן ישראלי ששיחק בעיקר בסרטים בשנות ה-80.
בגיל 13, שיחק דובלרו בתפקיד אורח בסרט "סיפור אינטימי" שביים נדב לויתן וכתב לצד דליה מבורך.
סרטו הראשון המשמעותי הוא "הפנימייה" משנת 1983 בבימויו של יעוד לבנון. בסרט גילם נער מתבגר המנסה לקנות את מעמדו בין חבריו המקובלים. בסרט "הפנימיה" דובלרו הוא המספר והסרט מוצג דרך עיניו.
סרטו השני היה "הדודה מארגנטינה" משנת 1984 בבימויו של ג'ורג' עובדיה, סרט בורקס ישראלי ששילב קטעי ארוטיקה ופורנו רך. דובלרו מגלם את הטבח הביתי.
סרטו השלישי והאחרון היה "חסמבה ושודדי הסוסים", על פי ספרו של יגאל מוסינזון, שגם כתב את התסריט ובבימוי של הלל דמרון. בסרט מגלם דובלרו את אהוד השמן.
לאחר סרטים אלה כמעט ולא עסק במשחק, אך בשנות האלפיים השתתף בפרסומות ובסדרות הטלוויזיה "זינזאנה", "אשליות" ו"שלווה" של הבמאי חיים בוזגלו.
באפריל 2012 נעצר יחד עם בנו על ידי המשטרה בחשד לייבוא של כמעט טונה סמים והפצתם בפיצוציות בתל אביב.
נפטר ב-4 בפברואר 2016.
פיל טיילור
פיל טיילור (באנגלית: Philip Henry Taylor; 18 בספטמבר 1917 - 1 בדצמבר 2012) היה כדורגלן ומאמן כדורגל אנגלי.
קריירת משחק.
טיילור נולד בבריסטול והחל את קריירת המשחק שלו בקבוצה המקומית של עיר הולדתו, בריסטול רוברס, עד שבמרץ 1936 חתם בליברפול, בעבור 5,000 ליש"ט ובעבור השחקן טד הארת'היל שעבר לבריסטול. את הופעת הבכורה שלו ערך טיילור ב-28 במרץ במשחק ליגה מול דרבי קאונטי שהסתיים בשוויון 2-2, בו כבש טיילור את שער השוויון המאוחר. טיילור הצטרף לליברפול כחלוץ מרכזי צעיר עם פוטנציאל רב, אך תחת שרביטו של ג'ורג' קיי הוסב תפקידו לבלם, תפקיד בו התפתח טיילור לשחקן הגנה מסוגנן ושלו.
טיילור היה חלק מהקבוצה זוכת האליפות של עונת 1946/1947, כאשר הופיע ב-35 משחקים, בהם כבש שער אחד. טיילור ערך 3 הופעות במדי נבחרת אנגליה, את הופעת הבכורה ערך ב-18 באוקטובר 1947 במשחק במסגרת אליפות הבית הבריטית בו ניצחה אנגליה 0–3 את ויילס.
בעונת 1949/1950 קיבל טיילור את תפקיד הקפטן והוליך את הקבוצה לגמר גביע ההתאחדות בו הפסידו האדומים לארסנל 0-2. בסך הכול שיחק טיילור 345 משחקים במדי ליברפול והבקיע 34 שערים. כאשר פרש בשנת 1954 הצטרף טיילור לצוות המאמנים באנפילד.
קריירת אימון.
טיילור התמנה למאמן ליברפול ב-1956 כאשר המאמן דון ולש פוטר לאחר שלא הצליח להחזיר את המועדון לליגה הבכירה. טיילור לקח את המושכות והיה נחוש להחזיר את ליברפול למקום אליו היא שייכת והחתים מיידית את אלן אקורט, טומי יאנגר ומי שעתיד היה להיות בורג מרכזי בליברפול במשך למעלה מארבעים שנה - רוני מוראן.
עם זאת, לא הצליח טיילור להשיג את המטרה שהציב לעצמו, ולאחר התחלה פושרת לעונת 1959/1960 הוא התפטר באומרו ש"המאמץ הכרוך בלנסות לעלות ליגה התברר כיותר מדי". טיילור אמר לעיתון הליברפול אקו על החלטתו הקשה - "לא משנה כמה גדולה הייתה האכזבה של המנהלים מכשלוננו לעלות בחזרה לליגה הבכירה, היא לא הייתה גדולה מאכזבתי שלי. הפכתי זאת למטרה שלי. כיוונתי את לבי לכך ושאפתי לכך עם כל האנרגיה שיכולתי לאגור. שאיפתי לא הספיקה ועכשיו הגיע הזמן להעביר את התפקיד למישהו אחר ולראות אם הוא יצליח במידה רבה יותר." כך אכן היה, כאשר למחליפו בתפקיד של טיילור מונה ביל שאנקלי.
עומר בר לב
רוני מוראן
רוני מוראן (באנגלית: Ronnie Moran; 28 בפברואר 1934 - 22 במרץ 2017) היה קפטן ומאמן ליברפול, אשר שימש פעמיים כמאמן זמני (לאחר עזיבתם של קני דלגליש וגריים סונס בהתאמה). מוראן היה העובד בעל הוותק הרב ביותר במועדון כאשר פרש ב-1998.
קריירת משחק.
מוראן נולד בקרוסבי, הסמוכה לליברפול, והחל את קריירת המשחק שלו בליברפול כחשמלאי מתמחה ושיחק בקבוצת דרג ג' של המועדון. תפקידו המקורי היה מגן שמאלי והוא חתם על חוזה מקצועני תחת המאמן דון ולש בינואר 1952 וערך את הופעת הבכורה שלו ב-22 בנובמבר 1952 בהפסד 2-3 לדרבי קאונטי, כאשר היה בן 18 בלבד.
מוראן ביסס את מקומו בהרכב בעונת 1955/1956. בתקופה זו דעכו האדומים בליגת המשנה באנגליה, אך מוראן הוכיח את כישוריו כמגן עקשן שכמעט ולא נכנע לשחקני כנף במהירות וכן היה מומחה לפנדלים. מוראן הראה את התמדתו הרבה כאשר החמיץ שישה משחקים בלבד בין 1955 ל-1959.
לקראת סוף שנות ה-50 קיבל מוראן את תפקיד הקפטן של ליברפול. ב-1961/1962, לאחר תקופה ממושכת מחוץ להרכב, שותף מוראן ב-16 משחקים כאשר האדומים הצליחו לחזור לליגה הבכירה וכעבור שנתיים היה חלק מהרכב הקבוצה שזכתה באליפות הליגה, כשהחמיץ שבעה משחקים בלבד לאורך כל העונה.