dbms_output.put_line ( 'error: ' || sqlerrm );
התוכנית מדגימה בלוק אנונימי שבו יש הגדרת משתנה, השמת ערך למשתנה באמצעות משפט SQL, שליחת טקסט באמצעות המארז dbms_output, וכן טיפול בסיסי בשגיאות.
משתנים וטיפוסים.
לPL/SQL ישנם סוגים רבים של משתנים, שנחלקים לקטגוריות שונות:
מעבר לסוגים בסיסים אלה, ניתן להגדיר בשפה מערכים (המכונים Collection).
תנאים.
לדוגמה:
IF :NEW.FieldName is null
NEW.FieldName :=Value:
END IF;
אורומו
גאוגרפיה של ניו זילנד
ניו זילנד היא מדינת איים בדרום האוקיינוס השקט. היא מורכבת משני איים עיקריים - האי הצפוני (North island) והאי הדרומי (South island) שנקראים גם או טה-איקה-א-מאוי (Te-Ika-a-Maui) וטה-וואי-פוונאמו (Te Wai Pounamu) במאורית, וממספר איים קטנים יותר - האי סטיוארט (Stewart Island) ראקיאורה (Rakiura) בשפת המאורים, האי ואיהקה (Waiheke), גרייט ברייר (Great Barrier Island), איי צ'טהאם ומספר איים נוספים. האי הצפוני והאי הדרומי מופרדים על ידי מצר קוק. שטחה הכולל של ניו זילנד הוא 268,680 קמ"ר, גדול במעט מזה של בריטניה, קטן במעט מזה של איטליה וגדול פי 13 משטח ישראל (בגבולות הקו הירוק). לניו זילנד אין גבול יבשתי עם מדינה אחרת, המדינה הקרובה ביותר היא אוסטרליה הנמצאת כ-1600 ק"מ מצפון מערב לניו זילנד.
הנוף הניו זילנדי מגוון ונע בין הרים מושלגים, קרחונים, חופים זהובים, אזורים תרמיים, הרי געש פעילים, יערות גשם, מישורים נרחבים ועוד. עם זאת ישנם מאפיינים החוזרים כמעט בכל אזור במדינה, בין השאר נהרות ואגמים רבים (עקב כמות המשקעים הגדולה) וקו חוף ארוך ומלא בפיורדים ומפרצים.
האי הדרומי.
האי הדרומי הוא הגדול מבין איי ניו זילנד, שטחו הוא 151,215 קמ"ר והוא חצוי לאורכו על ידי האלפים הדרומיים בהם נמצאת הפסגה הגבוהה בניו זילנד, הר קוק (3,754 מטר) ו-18 פסגות נוספות מעל לגובה של 3000 מטר. האלפים הדרומיים קרובים לחוף המערבי והמדרונות שלהם מגיעים כמעט עד לקו החוף, ממזרח לאלפים ישנם מישורים נרחבים המאכלסים את רוב תושבי האי. האלפים הדרומיים נוצרו כתוצאה מתנועה של לוחות טקטוניים והתנגשות של לוח האוקיינוס השקט עם הלוח האוסטרלי, שני גורמים נוספים שהשפיעו רבות על עיצוב האי הדרומי הם כמות המשקעים הגדולה - שיצרה אגמים ונהרות רבים וכן תנועה של קרחונים, בעיקר בעידן הקרח האחרון שיצרו רבים מהפיורדים והמצרים המפותלים בצפון ובדרום מערב האי.
האי הצפוני.
האי הצפוני הוא השני בגודלו ושטחו הוא 113,729 קמ"ר. האי הצפוני מאופיין באזורי פעילות געשית שנוצרו משקיעה של לוח האוקיינוס השקט מתחת ללוח האוסטרלי, לכל אורך האי פזורים הרי געש פעילים ואזורים של פעילות תרמית. במרכזו של האי הצפוני שוכן אגם טאופו, האגם הגדול ביותר בניו זילנד, דרומית אליו נמצא רואפהו, ההר הגבוה ביותר באי הצפוני, שהתפרץ לאחרונה באמצע שנות התשעים. במערב האי נמצא הר אגמונט (טאראנאקי), חרוט כמעט מושלם המתרומם מתוך אזור מישורי.
שטחים נוספים.
פרט לשני האיים המרכזיים שייכים לניו זילנד מאות איים קטנים יותר, רובם הגדול אינו מאוכלס ונמצא בסמוך לאיים הגדולים. בין האיים הללו נמנים האי סטיוארט הממוקם 30 ק"מ מדרום לאי הדרומי, איי צ'סאם הממוקמים כ-500 ק"מ מזרחית לאי הדרומי והאיים הפולינזיים איי קוק, טוקלאו וניווה הממוקמים בדרום האוקיינוס השקט, כ-3000 ק"מ מצפון מזרח לאי הצפוני. ניו זילנד טוענת גם לבעלות על שטח חסות רוס, גזרה מאנטארקטיקה ומספר איים הסמוכים לה.
האי סטיוארט.
האי סטיוארט הוא האי השלישי בגודלו בניו זילנד ושטחו הוא 1,746 קמ"ר, הוא ממוקם כ-30 ק"מ מדרום לאי הדרומי ומופרד ממנו על ידי מיצר פובו (Foveaux Strait). רוב האי מכוסה בצמחייה עבותה וחלקו הצפוני בוצי ברובו, הפסגה הגבוהה ביותר באי היא הר אנגלם (Mt Anglem) המתנשא לגובה של 979 מטר. באי מתגוררים כ-236 תושבי קבע והיישוב היחיד הוא העיירה אובן, כל שטחו של האי מוכרז כפארק לאומי.
אקלים.
עונת הקיץ נמשכת מדצמבר ועד פברואר, והחורף - מיוני ועד אוגוסט. האקלים הרגיל במדינה הוא נוח, ולעיתים נדירות חורג מ-30 מעלות צלזיוס כלפי מעלה או מ-0 מעלות כלפי מטה. בבירה ולינגטון הטמפרטורה הממוצעת נעה בין 6 ל-20 מעלות. כמות המשקעים רבה, ונעה ברוב האזורים בין 600 ל-1,800 מ"מ בשנה. באזורים מסוימים, בעיקר בחוף המערבי של האי הדרומי כמות המשקעים מגיעה אף ל-12,000 מ"מ בשנה.
פארקים לאומיים ושמורות טבע.
כמעט שליש משטחה של ניו זילנד, יותר מ-80,000 קמ"ר מוכרזים כפארקים לאומיים או שטחים אחרים המוגנים מסיבות סביבתיות, תרבותיות, היסטוריות או מדעיות. בניו זילנד מוכרזים 14 פארקים לאומיים, המשתרעים על שטח של כ-25,000 קמ"ר. הפארק הלאומי טונגרירו הוכרז ב-1887 והיה הפארק הלאומי הראשון בניו זילנד, הפארק הלאומי הגדול ביותר בניו זילנד הוא הפארק הלאומי פיורדלנד בדרום האי הדרומי, שטחו הוא 12,519 קמ"ר והוא אחד הפארקים הלאומיים הגדולים בעולם. בנוסף לפארקים הלאומיים קיימות בניו זילנד 20 שמורות יער בשטח כולל של 18,000 קמ"ר, כ-3500 שמורות טבע קטנות בשטח כולל של 15,000 קמ"ר ו-21 שמורות ימיות.
המשרד לשימור (Department of Conservation - DOC) הוקם ב-1987 ומאז מנהל את כל הפארקים הלאומיים ושמורות הטבע בניו זילנד, אחראי על פרויקטים של שיקום סביבתי, שימור מינים, הגנה מפני שרפות, סימון ואחזקת מסלולי טיול, מתקני קמפינג ובקתות ללינה בטרקים.
הפארקים הלאומיים בניו זילנד הם (מצפון לדרום) -
מכתב הטייסים
מטוס קרב קל משקל
תוכנית מטוס קרב קל משקל (LWF - Lightweight Fighter) הייתה תוכנית להערכת טכנולוגיה של חיל האוויר האמריקני שיזמה קבוצה לא רשמית אך בעלת השפעה של קצינים ומנתחים ביטחוניים שכונתה "מאפיית מטוס הקרב" ("Fighter Mafia") בשנות השישים.
התוכנית החלה בעקבות תאוריית האנרגיה-יכולת תמרון (E-M - Energy-Maneuverability) של מייג'ור ג'ון בויד, לפיה למשקל רב מדי יש השלכות קשות על יכולת התמרון של מטוס. המטוס החדש היה אמור להיות מטוס קרב קל משקל לפעולה ביום, בעל יחס דחף למשקל גבוה, משקל כולל נמוך מ-20,000 פאונד (מחצית ממשקלו של ה-F-15 איגל), ויכולת תמרון גבוהה. תוצרי התוכנית היו ה-YF-16 וה-YF-17; האחרון יאומץ על ידי הצי האמריקני כ-F/A-18. מאוחר יותר בתוכנית, ב-1974, עם הבטחה לרכישה על ידי מדינות אירופאיות, שינה חיל האוויר האמריקני את שם התוכנית ל"מטוס קרב לקרבות אוויר" (ACF - Air Combat Fighter), והתחייב לרכוש 650 מטוסי YF-16, שיאומץ כ-F-16.
היסטוריה.
בשנות השישים, הן חיל האוויר האמריקני והן הצי האמריקני נמצאו בתהליך רכישת מטוסי קרב גדולים וכבדים שיועדו בעיקר לקרבות באמצעות טילים. מיזם פורקאסט (Project Forecast), ניסיון מ-1963 של חיל האוויר לזהות מגמות נשק עתידיות, קבע שהמענה לצורכי חיל האוויר ל-20 השנים הבאות הוא גרסאות חמושות בטילים של ה-F-111 וה-F-4 פנטום, ושמטוס בקרבות אוויר חייב להיות מסוגל להשמיד כלי טיס באוויר בטווחים ארוכים באמצעות מערכות נשק מתקדמות. תוכנית ה-F-X לרכישת מטוס קרב, שמוזגה בתחילה לתוכנית TFX, נכתבה בהתאם לקווים אלו. בהתבסס על עבודתו של ג'ון בויד ותאוריית ה-E-M שלו, שוכתבה הצעת חיל האוויר במידה רבה על מנת לשקף את ממצאיו. כך, הכנף הכבדה בעלת הגאומטריה המשתנה הורדה מהתכנון, מה שהפחית את המשקל הכולל מיותר מ-60,000 פאונד לקצת בפחות מ-40,000, ואת המהירות המרבית למאך 2.3, מ-2.5. אולם, למרות שתרומותיו של בויד היו משמעותיות, הוא חש כי הייתה זו עדיין פשרה.
בויד, מנתחי הביטחון טום קריסטי ופייר ספריי, וטייס הניסוי קולונל אוורסט ריצ'וני היוו את הליבה של מה שהם כינו "מאפיית מטוס הקרב" שעבדה מאחורי הקלעים בשלהי שנות השישים לקידום מטוס קרב קל משקל כחלופה ל-F-15. ב-1969, תחת המסווה שהצי מפתח מטוס עתיר ביצועים וקטן, ריצ'וני זכה ב-149,000 דולר למימון מחקר שכותרתו "Study to Validate the Integration of Advanced Energy-Maneuverability Theory with Trade-Off Analysis". סכום כסף זה חולק בין נורת'רופ וג'נרל דיינמיקס לבניית ההתגלמות של תאוריית ה-E-M של בויד - מטוס קרב קטן, קל משקל, וטהור ללא מנשאי פצצות. נורת'רופ דרשה וקיבלה 100,000 דולר לתכנון ה-YF-17; ג'נרל דיינמיקס, שהייתה להוטה לכפר על כישלונה עם ה-F-111, קיבלה את היתרה לפיתוח ה-YF-16.
חיל האוויר האמריקני בחן קונספט דומה מוקדם יותר. ב-1965, חיל האוויר האמריקני הקפיא מחקר בעדיפות נמוכה לפיתוח מטוס קרב קל משקל מתקדם לפעולה ביום (ADF - Advanced Day Fighter), מטוס קרב במשקל 25,000 פאונד. אולם הוא ננטש ב-1967 לאחר הכרזתו של המיג-25 על מנת למקד את המאמצים בפיתוח ה-F-15. מזכיר ההגנה מלווין ליירד וסגנו דייוויד פקארד, שמונו לתפקידם עם עליית ממשל ניקסון ב-1969, הביעו עניין במחקרים אלו ותמכו ברעיון. במאי 1971, הקונגרס הפיק דו"ח ביקורתי על ה-F-14 וה-F-15 ותמך בהשקעת 50 מיליון דולר בפיתוח מטוס קרב קל משקל חלופי. בעקבות זאת הוקצו 12 מיליון דולר לתוכנית ה-LWF בתקציב של שנת 1972. ב-6 בינואר 1971 הוגשה לתעשייה בקשה להצעה למטוס קרב במשקל 20,000 פאונד שישלים את ה-F-15. ספריי עמד על כך שהמטוס יבחר משני אבות-טיפוס, כפי שדרש בעבר בתוכנית ה-A-X, שיתמודדו מול מטוסי המיג-17 והמיג-21 שהיו בנליס, וה-F-4 פנטום. יתר על כן, ספריי דרש שהטייסים שיעריכו את המטוסים לא יהיו טייס ניסוי ושכל אחד יטוס על שני המטוסים.