אדי קרבון הוא פועל נמל אמריקאי ממוצא איטלקי, שחי עם אשתו, בי (ביאטריס), ועם אחייניתו היתומה בת ה-17.5 קתי (קתרין). אדי ובי הם חשוכי ילדים, והם מגדלים את קתי כבתם. בתחילת המחזה אדי מגונן וסמכותי כלפי קתרין. הוא מתייחס אליה כילדה אהובה, ולמרות שהתבגרה לנגד עיניו, קשה לו מאוד לקבל אותה כבוגרת. המצב משתנה לחלוטין כאשר מגיעים מאיטליה שני בני דודים של ביאטריס, מרקו ורודולפו. השניים, מהגרים בלתי חוקיים, הגיעו באניה לניו-יורק בתקווה לעזוב מאחוריהם רעב ואבטלה, וכדי לסייע ולבנות חיים טובים יותר עבור משפחותיהם שנשארו באיטליה.
מרקו ורודולפו מתאכסנים/מסתתרים בביתם של אדי וביאטריס. אדי דורש במפגיע מבני משפחתו להסתיר אותם היטב מפני פקחי משטרת ההגירה, ולשמור על מוצא פיהם ולא לגלות לשכנים או למקורבים על הימצאם של המהגרים בביתו.
מרקו, המבוגר מבין השניים, הוא בעל משפחה, שדואג לשלוח כספים לאשתו וילדיו הרעבים ללחם שנותרו באיטליה, ולרכוש תרופות לבנו החולה. רודולפו הוא צעיר, יפה ובלונדיני. הוא שר, רוקד ומקסים את קתרין, וכצפוי: שני הצעירים מתאהבים זה בזו.
אדי המגונן והסמכותי נפגע, והוא מוצא ברודולפו ליקויים וחסרונות רבים ומצביע עליהם: רודולפו הוא "לא בסדר", והוא מפגין איכויות נשיות, כגון חיבתו לבגדים נאים ולתפירה, בישול, שירה, וכדומה.
אדי גם מנסה לשכנע את קתרין כי רודולפו אינו אוהב אותה אהבת אמת, וכל חפצו הוא להינשא עימה לשם קבלת דרכון אמריקאי, ואחר כך ינטוש אותה.
כאשר קתרין מודיעה למשפחה כי היא ורודולפו רוצים להתחתן, אדי הופך נואש ופונה לעזרת עורך הדין שלו. עורך הדין מודיע לו כי אין כל דרך חוקית להפריד בין הצעירים, והוא מציע לו לברך את קתרין ולהשלים עם החלטתה. אדי מבין כי הדרך החוקית היחידה העומדת בפניו למנוע את החתונה היא אם הוא יודיע לרשויות ההגירה על הימצאם של שני המהגרים הבלתי חוקיים בביתו.
בשל אמונתו והצהרותיו כי "זהו כבוד" לתת מקלט למהגרים הבלתי-חוקיים, הוא מסרב לבגוד בהם. עם זאת, אחרי שבערב חג המולד הוא מקדים וחוזר הביתה מעבודתו ו"תופס" את קתרין ורודולפו מתנים אהבה, הוא מטלפן מיד לרשויות ההגירה, כדי להביא להסגרתם של שני בני הדודים.
קתרין אשר מתעקשת להתחתן עם רודולפו, עוקרת מהבית עם חפציה. אדי מבין עתה את משמעות מעשהו, ומאיץ בבני הדודים לעזוב מיד את הבית, לפני שייתפסו, אך מאוחר מדי - אנשי משטרת ההגירה מתדפקים על דלת הדירה ועוצרים את שני המהגרים.
מרקו מבין כי אדי הוא זה שהודיע על מיקומם למשטרת ההגירה. הוא מתפרץ לעומתו נואשות, מאשים את אדי בבגידה, וצועק כי בעקבות בגידתו ימות עתה ילדו החולה, ולכן הוא עתיד לבוא עמו חשבון, ולהתנקם בו.
בגידתו בשני המהגרים גורמת לאדי לאבד את כבודו בפני שכניו, חבריו, ובני משפחתו.
עורך הדין דואג לשחרורו של רודולפו מהכלא לחתונתו, שבעקבותיה יהפוך לאזרח אמריקאי שווה זכויות, כאשר מרקו אחיו משוחרר בערבות עד לגירושו לאיטליה, תוך הבטחה מפורשת שלא יפגע באדי לרעה.
הסצנה הסופית ושיאו של המחזה, מתרחשים ביום החתונה: ביאטריס, קתרין ורודולפו מתחננים בפני אדי שיסלח לקתרין ולרודולפו, יגיע לחתונתה של קתרין ויברך אותה. אדי מתרצה לבסוף ויוצא מהבית, שם קורא לו מרקו בשמו בקול: "אדי קרבון!". אדי שולף סכין ודורש ממרקו שיתנצל בפומבי בפני כל הסובבים על כי טען כי בגד בהם, ויחזיר לו את כבודו האבוד. מרקו מסרב, ואדי החמוש בסכין תוקף אותו. בקטטה שמתפתחת בין השניים, הופך מרקו החזק את להב הסכין כלפי אדי, וכשהם נופלים תוך כדי המאבק, נדקר אדי למוות.
אקט הסיום מהווה באופן סימבולי השלכה של יצר ההרס העצמי של אדי הגובר על האופי, הצורך בכבוד וההערכה העצמית שלו, שמובילים בסחרור לאובדנו.
הצגת הבכורה של "מראה מעל הגשר" נערכה ב-29 בספטמבר 1955 בתיאטרון קורונט (כיום תיאטרון יוג'ין או'ניל) בברודוויי. הבמאי היה מרטין ריט.
הפקות בישראל.
תיאטרון "הבימה": 1956.
תיאטרון "הבימה": בימוי איציק ויינגרטן, בכורה 5 במאי 1990 בכיכובו של יוסי בנאי.
תיאטרון "הבימה": בימוי מיכה לבינסון, תרגום דן אלמגור. בכורה 25 בדצמבר 1999 בכיכובו של ג'וליאנו מר.
תיאטרון בית ליסין: בימוי ותרגום הלל מיטלפונקט. בכורה 25 בדצמבר 2009.
סלע פרץ
סלע תהום
זרג
הזרג (Zerg) הוא גזע דמיוני של חייזרים דמויי-חרקים ענקיים במשחק המחשב סטארקראפט. חרקים אלו נחלקים לנחילים המזכירים את מושבות הנמלים והטרמיטים. בכל מושבה ישנו תת-מוח (Cerebrate) כל חברי הנחיל מצייתים לו, כאשר הנחיל בנוי מלוחמים שתפקידם להגן על המושבה ופועלים המספקים את צרכיה. הזרג מתאפיינים בטכנולוגיה אורגנית ומסתמכים על מספרם הרב שיביא להם את הניצחון. בראש הזרג עומד "מוח העל" (Overmind), שנעזר במספר תת-מוחות לשלוט על הנחילים העצומים שלו.
היסטוריה.
לידת הזרג.
אחרי הכישלון של הזל-נאגא (Xel-Naga) עם בריאת הפרוטוס, שקמו על יוצריהם, החליטו הזל-נאגא לטוס הרחק מהם. לאחר טיסה שארכה אלפי שנות אור לכיוון מרכז הגלקסיה הם התיישבו בעולם אפר בשם זרוס (Zerus).
למרות הכישלון עם הפרוטוס, החליטו הזל-נאגא להמשיך בתוכנית הניסויים שלהם באבולוציה. הם פעלו לקדם את ההתפתחות של צורת החיים חסרת המשמעות ביותר על פני זרוס, גזע דמוי חרקים אשר היו ידועים בשם "זרג". בזכות הטיפולים הגנטיים שעברו הזרג על ידי הזל-נאגא הצליחו הזרג לשרוד את סופות האש שהתחוללו בזרוס ושגשגו. אף על פי שהיו קטנים מאוד ודמו לתולעים נטולי כל יכולת לשנות את הסביבה הטבעית שלהם הם הסתגלו לסביבתם והצליחו לשרוד. הזרג פיתחו לעצמם יכולת להתחפר בעורם של יצורים פגיעים פחות וניזונו מהחומרים שנמצאו בתוך גופם. הם החלו להטמיע בתוכם את התהליכים והזנים הגנטיים של אותם יצורים, ובתוך כך המבנה הגנטי של הזרג החל להשתנות ונוצרו זנים שונים של זרג.
מוח העל.
הזל-נאגא זכרו היטב כי כישלונם עם הפרוטוס היה תוצאה של האצת יתר של פיתוחם וחוסר אחידותם. על כן, למרות יצירת זנים ונחילים חדשים של הזרג, לא היה מאוחר מדי לפעול כדי לאחדם, והם יצרו את "מוח העל" (Overmind) שהיה אחראי על פיתוח ואיחוד של כל זני הזרג שנטמעו בקרב היצורים השונים.
עד מהרה התעצמו הזרג והחלו להתפשט ברחבי הגלקסיה, תוך שהם משתלטים על כוכבים שלמים ומטמיעים בתוכם עשרות מינים. בסופו של דבר הזרג פנו אף כנגד יוצריהם. עלילת משחק המחשב מתארת את הגעתם של הזרג לשטחם של בני האנוש ואת מאבקם בבני האדם ובגזע הפרוטוס.
יחידות.
הזרג מורכבים מסוגים שונים של יצורים ששולבו לנחיל על ידי "מוח העל" (אחראי על איחוד כל יצורי הזרג). יצורים אלה התפתחו בהשגחה במטרה להפוך לרוצחים יעילים. הזרג אינם משתמשים בטכנולוגיה במשמעות המקובלת של המונח, אלא בשיריונות ובכלי נשק טבעיים. ההתפתחות הביולוגית שלהם, בשילוב האכזריות והנאמנות למוח העל גרמו לזרג להיות אויב נכבד וקטלני. &lt;br&gt;
בניגוד לשאר המינים הזרג אינם מאמנים או יוצרים את צבאם בסגנון שאר המינים, כשכל יחידה מאומנת בבניין משל עצמה, אלא מדגרה משותפת מפיקה זחלים (Larva) אשר בתורם מתפתחים ללהקות של הזרג.
מבני הזרג.
המבנים של הזרג הם למעשה איברים ענקיים ההופכים את מושבת הזרג ליצור חי. הזרג מייצרים מרבד חי של חומר ביולוגי שכוחות פולשים (כמו הטראן והפרוטוס) כינו בשם מזחלה, כדי לספק את המזון והתשתית הנדרשים. מזחלה זו מתפשטת במהירות על כל אדמה פורייה שיכולה לספק חיים, מזחלה כזו נהרסת רק כאשר מושבת הזרג נהרסת.
מקדש השלום (רומא)
מקדש השלום היה מקדש ברומא העתיקה.
המקדש נבנה במקום שבו עמדו תחילה הקוריה של רומולוס, אחר כך ביתו של מניוס, הבסיליקה פורטיה וביתו של יוליוס קיסר. אוגוסטוס קיסר הרס את בית קיסר ובנה במקום את סטיו ליוויה דרוסילה (על שם אשתו).
בניית המקדש החלה בזמן הקיסר קלאודיוס והסתיימה בזמנו של אספסיאנוס, לאחר שזה חזר מנצח מיהודה. במקדש שמר אספסיאנוס את כל הכלים ואת כל העיטורים אותם הביא במסע הניצחון שלו לאחר חורבן בית המקדש השני בירושלים. באותה עת היה מקדש השלום הגדול, המפואר והעשיר במקדשי רומא.
המקדש נהרס בשריפה בשנת 192. לאחר מכן הוא שוחזר על ידי ספטימיוס סוורוס בסביבות שנת 203. האולמות שופצו כעבור מאה שנה, ובכתובים מופיעה הערכתו של הקיסר קונסטנטיוס השני ליופיים, במהלך ביקורו ברומא בשנת 357. מקדש השלום נהרס סופית נפגע במהלך בזיזת רומא על ידי אלאריק הראשון בשנת 410, ולא שוחזר אי-פעם לאחר מכן. שרידים מועטים נותרו ממנו כיום.
נתן רוזן
נתן רוזן (באנגלית Nathan Rosen; 22 במרץ 1909 - 8 בדצמבר 1995) היה פיזיקאי אמריקאי-ישראלי ומייסד הפקולטה לפיזיקה בטכניון. תחומי מחקרו היו מכניקה קוונטית, תורת היחסות, כבידה וקוסמולוגיה. על שמו קרואים הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן וגשר איינשטיין-רוזן. בוגר MIT בהנדסה אלקטרוכימית ובפיזיקה. בשנת 1953 עלה לישראל והיה לאחד מהחלוצים בתחומי מחקרו. הוא זכה בפרסים רבים, ביניהם פרס ויצמן ופרס לנדאו.
ביוגרפיה.
רוזן נולד בברוקלין, ניו יורק ב-1909, הוריו היגרו מרוסיה שנתיים קודם לכן. בגיל 13 מת אביו והמשפחה עברה לאזור בוסטון.