המפיק ויליאם דוזייר ליהק את וסט לתפקיד ברוס ויין והאלטר אגו שלו, באטמן לסדרת הטלוויזיה בעלת אותו השם. דוזייר בחר דווקא בוסט, בין השאר, לאחר שראה אותו מגלם קפטן דמוי האופי של ג'יימס בונד בפרסומת מסחרית של חברת "נסקוויק". הוא היה בתחרות על התפקיד באטמן מול השחקן לייל וואגונר.
מופע הקאמפ הפופולרי שודר ברשת השידור ABC מ-1966 עד 1968; סרט באורך מלא, בבימויו של לסלי ה. מרטינסון עלה לאקרנים בשנת 1966.
בדמותו של באטמן, הופיע וסט בתשדיר שירות, שבה עודד את ילדי בית הספר לשמוע בקולו של נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון, שקרא להם לקנות בולי חיסכון אמריקאים, כדי לתמוך במלחמת וייטנאם.
בשנת 1970, לוסט הוצע לגלם את דמותו של ג'יימס בונד בסרט יהלומים לנצח על ידי המפיק אלברט ברוקולי. וסט סירב להצעתו, ובהמשך ציין באוטוביוגרפיה שלו כי הוא מאמין שדמותו של בונד צריכה תמיד להיות מגולמת בידי שחקן בריטי.
לאחר באטמן.
לאחר תפקידו כבאטמן, וסט, יחד עם ברט וורד ואיבון קרייג (שגילמו את דמויותיהם של רובין ובאטגירל בהתאמה) קיבלו טייפקאסטינג לאותן הדמויות. תפקידו הראשון לאחר גילומו של באטמן היה בסרט "הילדה שידעה יותר מדי" (1969). ביצועיו בסרט לא תאמו את הטייפקאסטינג שהוצמד לו לאחר שגילם את באטמן, והסרט נחל אכזבה קשה בתגובות.
במשך זמן מה, התפרנס וסט מהופעות אישיות כבאטמן. בשנת 1974, כאשר וורד וקרייג חזרו על ביצוע דמויותיהם מבאטמן בתשדירי שירות בנוגע לשכר שווה עבור נשים, וסט נמנע מכך. במקומו, השחקן דיק גוטייה גילם את באטמן לצדם של וורד וקרייג. אחת ההופעות הבלתי נשכחות של וסט כבאטמן לאחר שהסדרה באטמן הסתיימה, הייתה כאשר שיתף פעולה עם איגוד ההיאבקות מקצועית של ממפיס, שם השתתף ב"מלחמת מילים" מול ג'רי לולר.
וסט הופיע לאחר מכן בסרטים תֵּאַטְרָלִים רבים, כגון "נישואיו של סוכן מניות צעיר" (1971), "קללת ליל הירח" (1972), "המומחה" (1975), "הופר" (בתפקיד עצמו, 1978), "הזונה השמחה הולכת הוליווד" (1980), "לילה אחד חשוך" (1983) והסרט הפורנוגרפי "ליידי צ'טרלי הצעירה 2" (1985). הוא הופיע גם בסרטי טלוויזיה כמו "עיני צ'ארלס סאנד" (1972), "השטן המסכן" (1973), "נוודה סמית'"(1975), "לאהבתה (1980) ו"אני לוקח את הגברים האלה" (1983).
הוא ניסה את ניסיונו כשחקן אורח במספר סדרות טלוויזיה, בהן "מווריק", "אבחון: רצח", "אהבה, סגנון אמריקאי", "בוננזה", "העמק הגדול", "נייט גלרי", "אליאס סמית' וג'ונאס", "מניקס", "חירום!", "אליס" (סדרה המבוססת על אליס לא גרה כאן יותר), "אשת משטרה", "מבצע תחתונית", "הבנות האמריקאיות", "וגה$", "בלש גדול, בלש קטן", "לוורן ושירלי", "מעשי כשפים", "אי הפנטזיה", "ספינת האהבה", "לב אל לב", "זורו" (סדרה המבוססת על הדמות זורו), "מלך השכונה", ו"ג'ורג' לופז". וסט הופיע גם בפרק של הסדרה בוננזה שלכאורה מעולם לא שודר וכן הופיע בכמה הופעות אורח בתפקיד עצמו ב"משפחת פאודי". ב-1986 הוא כיכב בסדרת הקומדיה המשטרתית "התחנה האחרונה".
חזרה לבאטמן.
לעיתים קרובות, וסט חזר לדבב את באטמן. הפעם הראשונה בסדרה המונפשת הקצרה "ההרפתקאות החדשות של באטמן" מבית Filmation, והפעמים האחרות היו בתוכניות קצרות אחרות כגון "שעת ההרפתקה של טרזן ובאטמן" ו"טרזן והסופר 7". בשנת 1979, וסט שוב לבש את חליפת הבאטמן עבור תוכנית הטלוויזיה "אגדות גיבורי העל". בשנת 1985, חברת DC קומיקס העניקה לוסט כבוד מיוחד ב-"Fifty Who Made DC Great""" עבור תפקידו בסדרות הטלוויזיה של באטמן.
וסט היה אחד המועמדים לגילום דמותו של תומאס ויין, אביו של ברוס ויין, בסרט באטמן (1989) של טים ברטון. במקור, וסט רצה לגלם שוב את באטמן. וסט מעולם לא הופיע באחד מסרטי הקולנוע של זיכיון המדיה של באטמן לאחר שנות ה-60, וכמוהו גם ברט וורד (שגילם את רובין לצד וסט). וסט הופיע בשנת 1992 בפרק בבאטמן - הסדרה המצוירת של פוקס, אבל לא כבאטמן (קולו של באטמן דובב כבר בידי קווין קונרוי). במקום זאת, הוא דיבב את סיימון טרנט, דמות גיבור בסדרת טלוויזיה בשם "הרוח האפורה", שכעת מתקשה למצוא עבודה. המפיקים כמעט שקלו שלא לשדר פרק הזה, מאחר שהם הניחו שהפרק משקף את מצבו של וסט במציאות; עם זאת, וסט קיבל בשמחה לשחק דמות זו. וסט חזר יותר מאוחר לדבב את קולו של ראש עיריית גות'אם סיטי גריינג בסדרה האנימציה הבאטמן ברשת השידור Kids' WB.
הוא חזר לדבב את באטמן בסדרה "באטמן: זמנים חדשים". הוא שיתף פעולה עם מארק המיל, שדובב את הג'וקר גם בבאטמן - הסדרה המצוירת. וסט גם דובב שנית את דמותו של תומאס ויין באחד מפרקי הסדרה "באטמן: האמיצים והנועזים".
שנות ה-90 שנות ה-2000.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 מעמדו של וסט כאייקון פופ הוביל לכך שהופיע בסרטים רבים, ביניהם "יופי מקומי" ובסדרות טלוויזיה רבות, ביניהן קומדיית המצבים "ניוז רדיו", "מרפי בראון", "הרפתקאות פיט ופיט", "המופע של בן סטילר" ו"המופע של דרו קארי". הוא הרבה להופיע בתור "ד"ר ויין" בסדרה "זורו". בשנת 1991 הוא כיכב בפרק הפיילוט של הסדרה "לוקוול". פרק הפיילוט, שנכתב על ידי קונאן או'בריאן ורוברט סמיגל לאחר סיום הסדרה "לילה מאוחר עם קונאן או'בריאן", שודר ב-NBC בקיץ, אך הסדרה לא נבחרה לעלות לשידור. הסדרה שודרה מאוחר יותר בערוץ "טריו". ב-1994 שיחק וסט תפקיד לא-קומי כאביו של דמותו של פיטר ולר בסרט "העידן החדש" של מייקל טולקין.
הוא גילם את דמותו של גיבור חסר ישע בפרק "מתקפת המוטנט" בסדרת הטלוויזיה "צמרמורת". בפרק, גיבור התוכנית הוא גיק חובב ספרי קומיקס שגיבור העל המועדף עליו, "הצבי הדוהר" (Galloping Gazelle; הדמות שאותה משחק וסט), מתואר בדעיכתו בערוב ימיו. לקראת הסוף, הנער נדהם לגלות שהצבי הדוהר אמיתי, אף על פי שעליו (על הנער) להציל את המצב בכוחות עצמו.
בשנת 1994, וסט, ביחד עם ג'ף רובין, כתב את האוטוביוגרפיה שלו, "בחזרה אל מערת העטלף", שהוצאה לאור על ידי ספרי ברקלי. משנת 2000 ועד מותו דיבב וסט את דמותו של "ראש העיר וסט" בסדרה איש משפחה המונפשת.
ב-9 ביוני 2017 אדם וסט נפטר ממחלת הלוקמיה כשהוא בן 88. הוא הותיר אישה וארבעה ילדים.
ממשלת ברנטינג הראשונה
הסופר קאפ הבלארוסי
הסופר קאפ הבלארוסי (בבלארוסית: Суперкубак Беларусі па футболе) הוא טורניר כדורגל שנתי של משחק אחד. שני המועדונים המתחרים בטורניר הם מחזיקי תואר אליפות ליגת העל הבלארוסית בכדורגל והגביע הבלארוסי. אם אותה קבוצה זכתה גם באליפות הליגה וגם בגביע באותה עונה, הקבוצה שתיפגש מולה בסופר קאפ תהיה זו שסיימה כסגנית הליגה. המשחק נערך בפתיחתה של העונה בבלארוס.
הגביע מחולק מאז שנת 2010 ואומנם בשנת 1994 שוחק "גביע העונה", בפורמט של סופר קאפ אך הוא נערך פעם אחת בלבד ואינו נספר כמשחק רשמי של הסופר קאפ.
רות דוידסון
דואה ליפה
דואה ליפה (באנגלית: Dua Lipa; נולדה ב-22 באוגוסט 1995) היא זמרת, פזמונאית, ודוגמנית בריטית.
לאחר שעבדה כדוגמנית, חתמה ליפה עם חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ בשנת 2014 והוציאה את אלבום הבכורה שלה ב-2017. ביציאתו הגיע למקום השלישי במצעד האלבומים הבריטי והניב שמונה סינגלים בהם: "Be the One", "IDGAF", וסינגל מספר האחת בממלכה המאוחדת "New Rules", שהגיע גם כן למקום השישי במצעד הסינגלים הרשמי בארצות הברית, הבילבורד הוט 100. האלבום קיבל הסמכת פלטינה במספר מדינות ברחבי העולם וזיכה את ליפה בקטגוריות פרסי המוזיקה הבריטית לאמנית הסולו ופריצת השנה ב-2018.
הסינגל שלה בשנת 2018, "One Kiss" יחד עם הזמר קלווין האריס הגיע למקום הראשון בממלכה המאוחדת והפך לסינגל מספר האחת הארוך ביותר של אמנית באותה שנה, בעודו זוכה בפרס המוזיקה הבריטית לשנת 2019 בקטגוריית שיר השנה. באותה שנה, זכתה ליפה בפרס הגראמי לאמן החדש הטוב ביותר, כמו גם בקטגוריית הקלטת הדאנס הטובה ביותר על שיתוף הפעולה שלה עם להקת סילק סיטי בשיר "Electricity". מאוחר יותר באותה שנה, הוציאה את "Don't Start Now" בתור הסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השני שלה אשר הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי והבילבורד 100, ולמקום הרביעי במצעד סוף השנה בארצות הברית, והיה לשיר המצליח ביותר מבחינה מסחרית של אמנית במדינה בשנת 2020. הסינגלים הנוספים מתוכו: "Levitating", "Physical" ו "Break My Heart" התברגו גם כן בעשירייה הראשונה במצעד.
בשנת 2020 הוציאה ליפה את אלבום האולפן השני שלה, "Future Nostalgia" אשר הוגדר לצד שבחים מהמבקרים. בהמשך זכה ב-6 מועמדויות שונות לפרס הגראמי - כולל אלבום השנה, תקליט השנה ושיר השנה - והפך לאלבומה הראשון בראש המצעד הבריטי. שנה לאחר מכן זכתה ליפה בקטגוריות אמנית הסולו הבריטית והאלבום הבריטי של השנה בטקס פרסי המוזיקה הבריטית 2021. באותה שנה, נכללה גם כן ברשימת טיים 100 של המגזין האמריקאי טיים. ליפה עשתה את הופעת הבכורה שלה במסלול דוגמנות בתצוגת אביב/קיץ 2022 של ורסצ'ה בשבוע האופנה במילאנו.
ביוגרפיה.
ראשית חיים.
ליפה נולדה בלונדון, אנגליה שבממלכה המאוחדת ב-22 באוגוסט 1995, בהיותה הילדה הבכורה של הוריה הקוסוברים-אלבנים מפרישטינה, יוגוסלביה (קוסובו כיום). דרך סבתה מצד אמה, היא ממוצא בוסני.