ב- 16 באוקטובר הוגש התכנון המבצעי לרבין וב-13 באוקטובר 1967 הוטל הביצוע על חטיבת הצנחנים 35 ועל סיירת מטכ"ל. המבצע בוטל, תוכנן שוב ל-12 במרץ ובוטל.
ב- 18 במרץ 1968, ליד באר אורה, עלה על מוקש אוטובוס עמוס בתלמידים מגימנסיה הרצליה שהיו בטיול באזור. מדריך ורופא נהרגו ו-28 תלמידים נפצעו. דובר צה"ל והממשלה הכריזו שתבוא לכך תגובה.
אחר מיקוש האוטובוס, המבצע הובא לאישור הדרג המדיני. ראש הממשלה דאז לוי אשכול היסס, בשל קשריה הטובים של ארצות הברית עם הממלכה הירדנית וכינס את הממשלה פעמיים קודם שנתן את אישורו למבצעים. רוב שרי הממשלה תמכו בפעולות למעט השר משה חיים שפירא מהמפד"ל.
טענה נוספת נשמעה אז, שהפעולה נועדה להביא לשקט ביום העצמאות שהיה הראשון לאחר מלחמת ששת הימים.
המבצע.
ב- 21 במרץ 1968 יצאו הכוחות למבצע באזור שמדרום לים המלח. מפקד המבצע היה ראש מטה פיקוד הדרום אל"ם אשר לוי שבהיעדרו של אלוף הפיקוד קיבל את הפיקוד.
זירת הקרב.
באזור דרום ים המלח בכפרים א-צאפי, פיפה ודחל ובואדי אל חנזירה
ביצוע.
על כוחות היבשה מהצנחנים ושריון והנדסה קרבית הוטל לכבוש את תחנות המשטרה בדחל, פיפי והמשטרה של א-צאפי ולהרוס אותן, וכן מבנים של מחבלים בכפרים ליד ובוואדי אל חנזירה. בפקודה נאמר להם שיש להרוג כל מחבל פת"ח שמתנגד ויורה, אך אין להרוג חפים מפשע, ואפילו מחבל שזרק את נשקו אין לירות בו. מסוקי חיל האוויר פעלו לסייע לכוחות, ובכמה מהמסוקים ישבו לוחמי כוח משימה מיוחד של סיירת שקד "שפיפון", שהוקם לא מכבר. על כוח זה הוטל לחוג באוויר, לזהות מחבלים, לנחות בסמוך אליהם ולחסלם. מטוסי סופר מיסטר של חיל האוויר סייעו אף הם לכוחות, והשמידו רכבים של צבא ירדן שנעו במטרה לסייע. מטוסי הסקייהוק, שכבר הגיעו לישראל, לא הורשו להשתתף במבצע בשל דרישה של ארצות הברית שהם לא יופעלו כנגד ירדן, והם הופיעו באותו זמן במסדר כנפיים בחצרים.
ההנחה הייתה שעם כניסת צה"ל לאזור לא יכנס צבא ירדן לעימות, הכוחות יחסלו ויהרסו את יעדיהם ויחזרו בסיומו לשטח ישראל.
כוח השריון וההנדסה הקרבית נעו מדרום לצפון ,משטרת דחל פוצצה ראשונה, אחרי משטרת פיפי ובסיום משטרת צאפי שהייתה הגדולה מכולן.
התוצאה.
עם סיומה של הפעולה נמנו כ-50 מחבלים הרוגים, וכן נהרסו מבני המשטרה ששימשו כמפקדות לארגוני הטרור. הפעולה הושלמה בהצלחה רבה וללא נפגעים בצד הישראלי. לא היו בלתי-מעורבים שנפגעו, למעט אדם זקן אחד שנדרס בטעות על ידי טנק.
בעקבות הסתבכותה של פעולת כראמה, הועמדה ההצלחה המתוארת בצל. מפקד המבצע אל"ם אשר לוי אמר ששמות המבצעים ("אסותא" ו"תופת") העידו על המתרחש: "לי בדרום היה אסותא - בריאות, ובמרכז היה תופת".
לאופולד, דוכס בוואריה
לאופולד, דוכס בוואריה (בגרמנית: Leopold. von Bayern; 1112–18 באוקטובר 1141), היה שליט אוסטריה בין השנים 1136–1141 ודוכס בוואריה בין השנים 1139–1141.
ביוגרפיה.
לאופולד נולד בשנת 1108, ללאופולד השלישי, מרקיז אוסטריה ולאגנס מווייבלינגן, בתם של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וברטה מסבויה.
בשנת 1136 מת אביו לאופולד השלישי, מרקיז אוסטריה, ולאופולד עלה לשלטון במקומו. בשנת 1137 הגיע לאופולד להסכם עם בישוף פסאו, ולפיו הבישוף יקבל את כנסיית פטרוס הקדוש בווינה, בעוד לאופולד יקבל שטחים נרחבים של הבישוף מחוץ לעיר, למעט שטח שעליו נבנתה מאוחר יותר קתדרלת סטפנוס הקדוש. בשנת 1139 הדיח קונראד השלישי, מלך גרמניה את היינריך העשירי, דוכס בוואריה, כחלק מהמאבק בין בית הוהנשטאופן לבית ולף, ומסר ללאופולד את דוכסות בוואריה.
ב-18 באוקטובר 1141 מת לאופולד במפתיע בנידראלטייך, ואחיו היינריך ירש את נחלותיו.
בריכת ג'וחדר
מוסדות יקירי ירושלים
מוסדות יקירי ירושלים הם אגד של מוסדות לימוד חרדים ספרדים, הכוללים גני ילדים, תלמודי תורה, ישיבות גדולות, ישיבות קטנות וכולל אברכים. מרכז המוסדות נמצא בירושלים וסניפים קיימים בבית שמש ובנתיבות ובקריית גת. במוסדות לומדים אלפי תלמידים. מייסדם הוא הרב יהודה כהן.
היסטוריה.
ירושלים.
בשנת ה'תשמ"ג (1983) יסד הרב כהן את הישיבה הקטנה ואת תלמוד התורה. בסביבות שנת ה'תשנ"ו, נוסדה הישיבה הגדולה "באר התלמוד".
הישיבה עברה מספר תחנות, ברחוב תחכמוני וברחוב ר' יוסף קארו בירושלים. כיום שוכנות שתי הישיבות באותו מבנה, ברחוב מלכי ישראל בשכונת מקור ברוך. לצד הבניין נבנו מבנים המשמשים את הישיבות והתלמוד תורה.
הרב כהן עומד בראשות הישיבה הקטנה ומכהן כנשיא המוסדות. בעבר עמד גם בראשות הישיבה הגדולה. כיום עומד בראשה בנו הרב חנוך, המשמש גם כראש ישיבה בישיבת "אהל יוסף". עם השנים פרשו הר"מים הוותיקים, ובמקומם מונו צעירים, בהם הרבנים מנחם אביטן, ומשה הראל. המשגיח הוא הרב אליהו אהרן.
נכון ל-2018, לומדים בישיבה הגדולה כ-450 בחורים, בישיבה הקטנה כ-200 ובתלמוד התורה כ-600 ילדים.
נקסום
נקסום (בלטינית: Nexum) היה מונח בחוק הרומי בתקופת הרפובליקה המוקדמת שציין את שעבוד הגוף. נקסום נבדל מעבדות בכך שהאזרח הרומי שמר על זכויותיו. הנקסום כלל טקס של שבועה בעלת תבנית קבועה, בנוכחות עדים, מאזניים ונחושת (בלטינית: Per aes et libram). מבחינה זו, הוא דמה למנקיפיום או כמו שנקרא מאוחר יותר - מנקיפטיו , טקס העברת מקרקעין, עבדים ובהמות עבודה. משועבד גוף, נקרא נקסוס (לטינית: Nexus) וברבים, נקסי (בלטינית: Nexi). ייתכן כי הנקסום נחתם במעמד ההלוואה, במטרה להבטיח תשלום חוב עתידי וייתכן כי הלווה שיעבד עצמו כאשר לא היה באפשרותו לפרוע את החוב. הנקסום בוטל רשמית בסוף המאה ה-4 לפנה"ס.
רקע.
הקנטוריון הזקן.
דוגמה מוקדמת לטיפול בחוב בחברה הרומאית ניתן למצוא בסיפור על הקנטוריון הזקן אשר מתרחש בתחילת המאה ה-5 לפנה"ס. בעיבוד הספרותי המאוחר של ליוויוס מגיע הקנטוריון הזקן לפורום, ומספר כיצד, בזמן שלחם בגבורה נגד הסַבִּינִים נשׂרף בית החווה שלו במהלך פשיטת אויב, מקנהו נחטף, והוא נותר בחוסר-כל. לאחר שכילה את הונו המשפחתי, נאלץ ללוות ושקע בחובות. בעלי-חובו, במקום להתנהג אליו בכבוד כפועל שׂכיר, נהגו בו כבעבד, כלאו אותו והכו בו. הופעתו של הקנטוריון הזקן בפורום הרומאי גרמה לתסיסה בין אזרחי רומא שדרשו כינוס דחוף של הסנאט על מנת למצוא פתרון לסוגיית החובות. תסיסה זו הייתה בין הגורמים שמציין ליוויוס לפרישה הראשונה של הפלבּאים – אירוע מכונן של התקופה הרפובליקנית. תסיסה על רקע חובות לא מוזכרת במקורות שוב עד למאה ה-4 לפנה"ס.
יש חוקרים הרואים בתסיסה של המאה ה-5 לפנה"ס, השלכה של מקורות מאוחרים יותר לאור התסיסה של המאה ה-4 לפנה"ס. עם זאת, "תריסר הלוחות" שנכתבו ב-449 לפנה"ס, נגעו, בין היתר, גם בסוגיית החוב, דבר המצביע על חשיבות הנושא בעיני מחוקקי הדקמוויראט (מוסד שבמשך שנתיים החליף את הקונסולים ותפקידו היה לכתוב את החוק הרומאי).
תריסר הלוחות.
תריסר הלוחות אשר נכתבו בעקבות דרישת הפלבּאים להעלות את החוק על כתב, קבעו כי אזרח רומי שהובא על ידי הנושה בפני מגיסטרטוס ושחובו אומת, היה זכאי לקבל 30 יום על מנת לפרוע את החוב. אם הלווה לא החזיר את החוב במהלך 30 הימים, הוא הובא פעם נוספת בפני המגיסטרט. לאחר שהוכח כי החוב טרם שולם, המגיסטרט שייך את הלווה אל הנושה. בנקודה זו, רשאי היה הנושה לשים ידיו על הלווה ולקחתו לעבד. אזרח שהיה מוכן לקחת את מקום הלווה או לפרוע את חובו, היה רשאי להוריד את ידו של הנושה מהלווה ובכך להפוך למגנו (בלטינית: Vindex). כאן, נעשית הבדלה בין שני מעמדות בכלכלה הרומית של תקופה זו. רק אזרח חופשי בעל רכוש ומעמד (אזרח היכול לשלם על הציוד הדרוש לשירות צבאי), יכול היה לשמש מגן לאדסידואוס אחר. כל אחד יכול היה לשמש מגן לפרולטריוּס , אדם שנחשב חסר רכוש, ונרשם בקנסוס כבעל צאצאים (בלטינית: Proles) בלבד. אם לא התייצב מגן, הנושה כבל את הלווה לתקופה של 60 יום. הלווה יכול היה להאכיל את עצמו, אך אם לא היה באפשרותו, על הנושה היה לדאוג לו למזון. במהלך 60 הימים, היה על הצדדים למצוא פתרון לבעיית החוב. בתום התקופה המוקצבת, הלווה נלקח לקומיטיום בשלושה ימי שוק עוקבים, על מנת להכריז על החוב. הדבר פרסם את המקרה ונתן אפשרות לאזרחים לעזור ללווה. לאחר 60 יום, אם לא הגיעו הצדדים להסכם, הלווה נלקח אל המגיסטרט בפעם השלישית. לאחר שהוכח שהחוב עדיין לא שולם, הנושה היה רשאי למסור את הלווה להוצאה להורג או למוכרו מעבר לנהר הטִיבֶּר, כלומר, מחוץ לגבולות רומא, אל האֶטרוּסקים. אדם שנמכר מעבר לנהר הטיבּר איבד את אזרחותו הרומית ועמה את כלל זכויותיו בעיר רומא ובקהילות הלטיניות. תריסר הלוחות קבעו שאם יש מספר נושים, ניתן לבתר את גופו של הלווה למספר החלקים התואם. כבר בתקופה שנכתבו בה תריסר הלוחות, היה איסור על מכירת אזרח רומאי לעבדות בתחומי העיר. מכאן נובעת חומרת העונש ונוהלו הנוקשה, הנועד להרתעה.
הנקסום כאמצעי מגשר.
הנקסום היווה אפשרות נוספת שמטרתה הייתה לגשר בין שני הצדדים. כמשועבד, הלווה נותר בחיים ולפחות ברמת החוק, שמר על זכויותיו כאזרח רומאי. נקסוס ששילם את חובו חזר להיות אזרח מלא, תוך קבלה מחדש של כל זכויותיו. הנושה לא קיבל תמורה כלכלית מהרג הלווה והתמורה ממכירתו מעבר לטיבּר הייתה חד פעמית. בעזרת הנקסום, הנושה יכול היה להשתמש במשועבדים זמן רב בתור עובדי אדמה.
יישום הנקסום.
הנקסום והמשועבד.