כבר בשחר ילדותו אהב לוטי להאזין לתקליטים ובהם שיריו של אלביס פרסלי, ואכן כאשר גדל החל מתפרסם כחקיין מוצלח של אלביס. בשנת 1989, השתתף בתוכנית הכישרונות הצעירים ההולנדית "סאונדמיקסשאו". לוטי שר את שירו של אלביס My-Boy, זכה לתשואות, ונבחר למקום השלישי. לאור ההצלחה בתחרות חתמה חברת התקליטים הבלגית אולטרהטופ, עם לוטי, על הסכם להפקת אלבום מלא. לוטי שר תוך אימוץ סגנון שירתו של אלביס, קולית, חזותית ותנועתית. 2 אלבומיו הראשונים ("לילות פלמיים" - 1990, ו"כל אשר אני חש" - 1992), הופקו בסגנון זה, והוא קיבל את הכינוי אלביס החדש (בהולנדית: De Nieuwe Elvis).
בשנת 1995 הופק אלבום מהופעה חיה של לוטי, מבצע שירים ישנים בסגנון פופ-רוק, בהשראתם של לוצ'אנו פבארוטי ולוצ'ו דאלה.
מונדיאליטו (כדורגל נשים)
המונדיאליטו לנשים (באיטלקית: Mundialito) היה טורניר כדורגל נשים בינלאומי שנערך בין השנים 1981–1988. המהדורה הראשונה של הטורניר התקיימה ביפן, ובשנים הבאות הוא התקיים ארבע פעמים נוספות בצפון איטליה. בזמן פעילותו, נחשב המונדיאליטו לאחד מטורנירי הנשים היוקרתיים בעולם, כל זאת בעידן שלפני ייסוד גביע העולם וטורניר הכדורגל האולימפי לנשים.
הנבחרת המצליחה בתולדות הטורניר היא איטליה, שגם זכתה בו שלוש פעמים וגם היחידה שהשתתפה בכל המהדורות שלו. האלופה הנוספת היא אנגליה, שקטפה את התואר פעמיים. במסגרת המונדיאליטו של 1985, ערכה נבחרת ארצות הברית את משחקיה הראשונים אי פעם, ולפיכך הוא נחשב לאחד מהטורנירים המפורסמים ביותר של המפעל.
גביע אלגארבה, טורניר נשים שמתקיים מאז 1994 בפורטוגל, מכונה לפעמים "המונדיאליטו המודרני".
Don't Let the Sun Go Down on Me
Don't Let the Sun Go Down on Me הוא שיר שהולחן ובוצע על ידי הזמר האנגלי אלטון ג'ון למילותיו של הפזמונאי ברני טופין. השיר הוקלט לראשונה בשנת 1974 על ידי אלטון ג'ון לאלבום האולפן השמיני שלו, "Caribou". השיר יצא כסינגל מתוך האלבום והגיע למקום השני במצעד בילבורד הוט 100 ולמקום ה-16 במצעד הסינגלים הבריטי. השיר זכה לפרסום מחודש בשנת 1991 כשהוקלט כגרסה חיה בביצועם של אלטון ג'ון וג'ורג' מייקל. גרסה זו הגיעה לראש מצעדי הפזמונים בממלכה המאוחדת ובארצות הברית.
רקע והצלחה.
השיר נכתב על ידי ג'ון וטופין יחד עם שאר שירי האלבום "Caribou", במהלך עשרה ימים בינואר 1974. השיר יצא לאור כסינגל ראשון מהאלבום ב-20 במאי 1974 בממלכה המאוחדת, וב-10 ביוני 1974 בארצות הברית. לאורך השיר מנגנים דל ניומן בכלי נשיפה, ריי קופר ונייג'ל אולסון בכלי הקשה, די מוריי בגיטרה בס, דייבי ג'ונסטון בגיטרה חשמלית ודייב הנטשל במלוטרון. בנוסף, שרים קולות רקע הזמרים קארל וילסון וברוס ג'ונסטון מ-The Beach Boys והזמרת טוני טניל. במקור, היו צריכים להשתתף בפזמון גם קט סטיבנס, דני היוטון, גרי בקלי, דאסטי ספרינגפילד ובריאן וילסון. בגרסאות שונות של הסינגל לעיתים הוצמדו לו גם השירים "Sick City", "Song for Guy" ו-"Sorry Seems to Be the Hardest Word".
השיר הגיע למקום השני במצעד בילבורד הוט 100 ולמקום ה-16 במצעד הסינגלים הבריטי. ב-6 בספטמבר השיר קיבל מעמד זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. בקנדה הגיע השיר לראש מצעד הפזמונים והיה שירו החמישי של ג'ון להגיע להישג זה.
השיר היה מועמד בשנת 1975 לשני פרסי גראמי - פרס גראמי להקלטת השנה ופרס גראמי לשיר השנה.
אלטון ג'ון הוציא שתי גרסאות נוספות לשיר במשך השנים – גרסת הופעה חיה שערך עם התזמורת הסימפונית של מלבורן ב-14 בדצמבר 1986 (גרסה זו נכללת באלבומו "Live in Australia with the Melbourne Symphony Orchestra"), וגרסה אקוסטית שהוקלטה ב-17 במאי 1990 במסגרת תוכנית הטלוויזיה MTV Unplugged.
הגרסה של אלטון ג'ון וג'ורג' מייקל.
אלטון ג'ון וג'ורג' מייקל הופיעו לראשונה בביצוע השיר במופע הצדקה לייב אייד ב-1985. ב-1991 השיר נכנס לסט השירים של מייקל בסיבוב ההופעות שלו "Cover to Cover", ובמופע הסיום בארנה של ומבלי, ג'ון הגיע להופיע עמו בביצוע השיר. הקלטת ההופעה החיה, שיצאה לאור באותה השנה, הפכה להצלחה גדולה גם באירופה וגם בצפון אמריקה והייתה לגרסה המוצלחת ביותר מבחינה מסחרית של השיר. בדצמבר 1991 הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ובפברואר 1992 הגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100 ובמצעד ה-Adult contemporary music של המגזין. הסינגל גם היה מועמד לפרס גראמי. הוא נכלל בהמשך בשלושה מאלבומיו של ג'ון: (1993), (1995) ו־ (2002). הכנסותיו נתרמו לעשרה ארגוני צדקה שונים לטובת ילדים בסיכון, התמודדות עם מחלת האיידס וחינוך.
הקטעים המופיעים בוידאו קליפ של הסינגל צולמו בהופעה חיה של מייקל בשיתוף ג'ון בשיקגו בפני 70,000 צופים וכן בהאנגר ששימש אותו לחזרות בברבנק שבקליפורניה. אנדי מורהאן ביים את הקליפ.
יחד עם השיר, יצאו בגרסותיו השונות של הסינגל גם שירים נוספים של מייקל בהופעה חיה - "I Believe", "Last Christmas", "If I Were Your Woman", "Fantasy" ו-"Freedom! '90".
אופנת יוניסקס
אופנת יוניסקס (באנגלית: Unisex Fashion) הוא מונח כללי שנטבע בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, ומתייחס לסגנון לבוש והופעה המטשטשים את גבולות המגדר ויוצרים נייטרליות מגדרית. בגדים ואביזרים שכלולים באופנה זו מעוצבים באופן שמותאם לשני המינים, ומיועדים לנשים וגברים כאחד.
הגדרה.
המונח יוניסקס נטבע בארצות הברית בשנת 1968, וככלל מתאר סגנון לבוש המטשטש וחוצה גבולות מגדריים תוך שאיפה לייצור מראה אנדרוגני. להתפתחותו של הסגנון הובילו מספר שינויים חברתיים שהתחוללו במערב במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20. הבולטים שבשינויים אלה היו ראשיתו של הגל השני של הפמיניזם ועליית התנועה לשחרור האישה אשר קראו תיגר על נורמות מסורתיות בכל תחומי החיים, וביניהם האופנה, ושאפו למגר את דימויי הגבר המאצ'ו והאישה השברירית.
עם זאת חשוב לציין שהיבטים של אופנת יוניסקס הופיעו גם בתקופות מוקדמות יותר. היבטים אלה באו לידי ביטוי בעיקר בלבוש נשי ששילב פריטים וגזרות מלבוש גברי, כגון מכנסיים ועניבות, אך כך גם באביזרי אופנה, תכשיטים ועיצובי שיער.
רקע היסטורי.
המאה ה-19.
עדויות ראשונות לאופנת יוניסקס ניתן לראות בשלהי המאה ה-19, במסגרת שינויי האופנה שהתחוללו כתוצאה מהשפעתה של התנועה לרפורמה בלבוש הוויקטוריאני אשר קידמה עיצוב של בגדים נוחים יותר לנשים. בתקופה זו, בתרבות המערבית יוחסו לנשים ולגברים תפקידי מגדר שונים. לגברים יוחס תפקיד אקטיבי, ואילו לנשים פסיבי, תפקיד של אובייקט המיועד למבט הגברי. חלוקה מגדרית זו באה לידי ביטוי גם בלבוש, וקיבעה את הנורמה לפיה על גברים ללבוש מכנסיים המאפשרים לנוע בקלות, ואילו על נשים ללבוש שמלות רחבות, ששמרו על צורתן באמצעות אביזרי לבוש כגון קרינולינה, אשר עקב קשיחותה ומשקלה הרב הגבילה את תנועתן של הנשים.
ניסיונות ראשונים לביסוס של תפקידים נשיים חדשים ואקטיביים יותר באמצעות לבוש הופיעו במאה ה-19 באנגליה ובארצות הברית. חברות בתנועת הנשים התחילו להביע את התנגדותן ללבישת מחוכים, וקידמו מעבר ללבוש נשי נוח יותר, שכולל נוסף לשמלות גם חליפות מכנסיים ומכנסי-חצאית המאפשרים עיסוק בספורט ובפרט רכיבה על אופניים. בבגדים אלה ניתן לראות דוגמאות ראשונות ללבוש יוניסקס. עם זאת רק נשים מעטות אימצו את רפורמת הלבוש בתקופה זו ושילבו בלבושן פריטי לבוש חוצי מגדר.
המאה ה-20.
בשנות ה-20, נראו ביטויים בולטים יותר לאופנת יוניסקס באופנה המערבית. נשים שנאלצו לצאת מהבית ולהשתתף במשק היצרני במהלך מלחמת העולם הראשונה פיתחו סגנון לבוש ששיקף את מעמדן החדש ונגד את תדמית האישה התלותית שאפיינה את עולמן הישן. הן הפגינו את העצמאות החדשה שלהן באמצעות בגדים בסגנון "א-לה-גרסון", בתרגום מצרפתית "נערי". כדי להשיג מראה נערי, נשים נהגו להשטיח את החזה בעזרת חזייה דמוית תחבושת וללבוש שמלות שהסתירו את קו המותניים. אף על פי שזו לא הייתה אופנת יוניסקס במובנה הנוכחי, היה בה ביטוי לטשטוש של גבולות מגדריים. סגנון "א-לה-גרסון" נעלם לגמרי בשנות השלושים, ואת מקומו תפסה אופנה ממוגדרת יותר שהגיעה לשיאה בשנות ה-50 ושיקפה את החזרה לתפקידי מגדר מסורתיים לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-60, חל שינוי בתפיסות חברתיות רבות ומושגים כגון גיל, מגדר ומעמד קיבלו משמעות חדשה. כתוצאה מכך חל שינוי גם באופנה, מעצבים התחילו להשתמש בבדים וחומרים חדשים ופיתחו סגנונות עיצוב ששיקפו את רוח התקופה. אחד מסגנונות אלה היה אופנת יוניסקס שהגיעה בתקופה זו לשיאה. המושג יוניסקס נטבע ב-1968, ותיאר טרנד באופנה שהופיע לראשונה בתצוגות אופנה בפריז. כמו כן בשנה זו חנויות רבות בארצות הברית הקדישו לאופנת יוניסקס אגפים נפרדים, אך אלה נסגרו עד 1970. בשנות ה-70, אופנת יוניסקס באה לידי ביטוי גם בעיצובים אנדרוגנים שנועדו לשני המינים, וגם בשילוב פרטי לבוש, גזרות, צבעים והדפסים, שאפיינו עד כה את האופנה הנשית, בלבוש גברי ולהפך. בתקופה זו גברים התחילו ללבוש הדפסים פרחוניים, גזרות צמודות ותכשיטים מגוונים. לעומת זאת נשים צירפו למלתחותיהן פריטים כגון טוקסידו, עניבות ונעליים גבריות.