הצמח גדל בביצות ומקווי מים מתוקים גדולים ללא זרימה חזקה, ושעומקם עד 5 מטרים. המים המועדפים לו הם חומציים במעט, מים המכילים סידן אינם טובים לו, הקרקע בוצית ומדושנת.
גבעולו השקוע במים של הצמח מגיע לאורך של 4.5 מטר, ומעוגן אל הבוץ בשורשים עדינים מאוד שחודרים לאדמת הבוץ לעומק של 30–60 ס"מ.
לצמח ישנם שני סוגי עלים, עלים עדינים דמויי נוצה הצומחים לאורך הגבעול מתחת לפני המים, ועלים רחבים הצפים על פני המים ומחזיקים את הצמח, צורתם סגלגלה-משולשת אורכם כ2–3 ס"מ ושפתם משוננת כמסור. הם סדורים במבנים דמויי שושנה בקוטר כשלושים ס"מ, בפטוטרת כל עלה חלק מעובה וספוגי באורך5–9 ס"מ המגביר את כושר הציפה. העלים ירוקים אך העלים הבוגרים מקבלים צבע אדום-סגול בתקופת הסתיו ולאחר מכן נושרים.
בלוטות המפרישות חומצה מצויות בתחתית העלים ועל הגבעול, משערים כי נועדו למנוע אכילתם על ידי בעלי חיים.
הפרחים לבנים בעלי ארבעה עלי-כותרת מופיעים בקיץ (יולי-אוגוסט) ומואבקים על ידי חרקים. הפרי חום כהה וקשיח בעל שניים או ארבעה עוקצים מחודדים המסייעים לו להשתרש באדמת הבוץ. הזרעים יכולים להתקיים עד 12 שנים בסביבה לחה, אך על פי רוב נובטים כבר בתוך שנתיים, אם יתייבשו לא יהיו ראויים שוב להצמיח.
הצמח מתרבה כשהתפרחות ששונות העלים ניתקות מהגבעול ונסחפות בזרמי המים, או על ידי הפירות שנתפסים על חפצים או אף על בעלי חיים ומועברים למקומות אחרים.
הפרי הקשיח מבשיל בחורף. הוא מכיל בתוכו ליבה לבנה המורכבת מ20 אחוז עמילן, הוא מהווה מקור טוב לוויטמין B2 כמו כן מכיל רעלן אשר מתפרק בבישול.
היסטוריה בשימוש האדם.
מחקר הארכאולוגי בדרום גרמניה נראה כי תושבי המקום בתקופות פרהיסטוריות הסתמכו על צמחי המים כהשלמת תזונה, בשנים שיבול הדגנים לא עלה יפה ייתכן כי צמחי המים היו מרכיב התזונה העיקרי כיום בגרמניה הטראפה כל כך נדיר עד שמוגדר בסכנת הכחדה
בהודו ובפקיסטן ידועים בשמות "סינגהרה" או "פניפל" ונפוצים כגידולי מים. הפרי נאכל כשהוא חי או מבושל. לאחר שהתייבש, הוא נטחן לקמח שנקרא סינגרה קה אטה, המשמש את המקומיים כמרכיב ב"פולחאר" (דיאטת פירות) במיוחד בימי הצומות בדת ההינדו.
עד 1880 היה אפשרי להשיג ערמוני מים בשווקים ברחבי אירופה, בצפון איטליה היו נמכרים ערמונים קלויים, באותה מידה שהיום עדיין נמכרים ערמונים מתוקים. בחלקים רבים של אירופה היו מוכרים ונלקטו למזון עד תחילת המאה העשרים. כיום, לעומת זאת, הפך הצמח להיות נדיר. לכמעט-היעלמות שלו עשויות להיות מספר סיבות, משינויים אקלימיים, שינויים בהרכב התזונתיים במקווי המים, וגם ניקוז המים באדמות ביצה שצמצמו את תחום מחייתו.
לארצות הברית הגיע הט. נטנאס לראשונה בסביבות שנת 1874, כשניטע בגן הבוטני של אוניברסיטת הרווארד. משם התפשט כשעובד הגן החליט על דעת עצמו להשליך זרעים של הצמח למקווי מים ונהרות. הבוטניקאי צ'ארלס ספרג סרג'נט התריע כבר בשנת 1879 על סכנת התפשטות מוגזמת של הצמח, לפי סימנים ועדויות שהגיעו אליו על המצאות מוגזמת שלו.
קלסטרופ מים הוכרז כמין פולש מורמונט ועד וירג'יניה, והוא מסווג מזיק בפלורידה, צפון קרולינה ובוושינגטון. גם באוסטרליה במדינת ניו סאות ווילס הוכרז מזיק.
בשנת 2011 בגרמניה ושווייץ זכה ערמון המים בתואר .
אחריות בהעברת מחלות.
Fasciolopsiasi היא מחלת מעיים מדבקת בבני אדם וחזירים הנגרמת על ידי טפיל ואנדמית לאזורים של דרום אסיה, סין, טאיוואן, מלזיה והודו. הוא עשוי להיות מועבר דרך ערמוני המים ושאר צמחי מים וביצה אחרים.
בדיקה סרולוגית
אולג ינקובסקי
פיליפ יאנקובסקי
פיליפ אולגוביץ' יאנקובסקי (נולד ב-10 באוקטובר 1968) הוא שחקן ובמאי קולנוע רוסי, בנו של השחקן אולג יאנקובסקי.
חיים וקריירה.
פיליפ יאנקובסקי נולד ב-10 באוקטובר 1968 בסרטוב במשפחת השחקנים אולג ינקובסקי וליודמילה זורינה. באותה תקופה הוריו שיחקו בתיאטרון הדרמה של סרטוב. כשפיליפ היה בן ארבע, המשפחה עברה למוסקבה.
תפקידו הראשון כשחקן היה בסרט מראה 1974 מאת אנדריי טרקובסקי. באותה שנה היה לו תפקיד קטן בסרט "תחת שמי אבן". התפקיד הראשון של פיליפ בבגרותו היה בסרט מסע סנטימנטלי לתפוחי אדמה (1986).
בשנת 1990 סיים את בית הספר לאמנות התיאטרון במוסקבה (בקורס של אולג טבקוב). אחר כך למד ב משנת 1990 ועד 2004 בפקולטה לבימוי (סדנה של ולדימיר נאומוב).
יאנקובסקי החל את קריירת הבימוי שלו בסרטוני מוזיקה - הוא יצר כ-150 סרטוני מוזיקה. בשנת 1997 הוא היה מועמד לפרס Ovation כבמאי סרטוני המוזיקה הטוב ביותר.
את הופעת הבכורה שלו הוא עשה בשנת 2002 עם הסרט העלילתי "בתנועה", שעבורו זכה בפרס "תגלית השנה" בטקס פרסי ניקה בשנת 2003 ופרס הקהל בקינוטאבר. הסרט גולל את סיפורו של סשה גורייב (קונסטנטין חבנסקי), עיתונאי מצליח ומקסים שפתאום מבין שהוא מצא עדויות מטרידות על חברו הפוליטיקאי.
עבודת הבימוי הבאה הייתה גרסת הקוםנוע משנת 2005 לרומן הבלשי של בוריס אקונין, יועץ ממלכתי. אולג מנשיקוב, ניקיטה מיכאלקוב וקונסטנטין חאבנסקי גילמו את התפקידים הראשיים בסרט. בשנת 2006 ביים את נושא החרב בכיכובם של ארטיום טקצ'נקו וצ'ולפן חמטובה.
חיים אישיים.
בריאות.
כאשר פיליפ היה בן 41, הוא אובחן כחולה לימפומה. בשנת 2016 דווח כי יאנקובסקי נרפא מסרטן שלב III, לאחר שעבר כימותרפיה שבע פעמים.
אוקסנה פנדרה
אוקסנה אולגובנה פנדרה (נולדה ב-7 בנובמבר 1967 באודסה, מחוז אודסה, אוקראינה הסובייטית, ברית המועצות) היא שחקנית רוסייה.
ביוגרפיה.
אוקסנה אולגובנה פנדרה נולדה ב-7 בנובמבר 1967 באודסה. אביה היה השחקן אולג פנדרה. בשנות השישים היה חלק מלהקת התיאטרון הרוסי באודסה. אולג עבר לחברובסק בשנות השבעים המוקדמות, עבד בתיאטרון הדרמה של המחוז הצבאי במזרח הרחוק באוסוריסק. הוריה התגרשו, וכשאוקסנה הייתה בת ארבע עשרה, אמה התחתנה בשנית והם עברו למוסקבה.
היא הופיעה לראשונה בקולנוע בשנת 1979, עם תפקיד קטן בסרט הרפתקאות אלקטרוניק.
בשנת 1988, אוקסנה פנדרה תפסה את המקום השני בתחרות היופי הראשונה בברית המועצות "יופי מוסקבה".
בשנת 1993 סיימה את לימודיה באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון, בסדנה של אנטולי וסילייב.
פנדרה התחתנה עם הבמאי פיליפ יאנקובסקי בשנת 1990 והופיעה בסרטיו בתנועה (2002), יועץ ממלכתי (2005) וראש הסלע (2008) וכיכבה לצדו בסרט ברוטוס בטרילוגיית עדים.
בשנת 2010 כיכבה השחקנית בדרמה "אודות אהבה" על האליטה הרוסית, שם בן זוגה למסך היה פיודור בונדרצ'וק. פנדרה גילמה בסרט הסאטירי של בוריס חלבניקוב לפני שהלילה יפריד בינינו שנעשה בשנת 2012. באותה שנה יצא הסרט אורות בתי הזונות, בו השחקנית גילמה את התפקיד הראשי של מאדאם בית הזונות, ליובה, שמאוהבת במשוררת מופרעת מנטלית.
אוקסנה פנדרה זכתה בתואר השופטת המיוחדת של חבר השופטים בפסטיבל קינוטאבר בשנת 2011.
בשנת 2016, פנדרה ביצעה את אחד התפקידים העיקריים בסדרה חמקמק. בשנת 2017 השחקנית עבדה על סרט הדרמה של קלים שיפנקו סאליוט 7, שהוקדש להצלת תחנת החלל הסובייטית סאליוט 7 בשנת 1985.
חיים אישיים.
בשנת 1990 נישאה אוקסנה פנדרה לפיליפ יאנקובסקי. יש להם שני ילדים, איוואן ויליזבטה.
שרלוט מורצ'יסון
שארלוט מורצ'יסון (Charlotte Murchison; 1788–1869) הייתה גאולוגית בריטית ילידת המפשייר, אנגליה. היא הייתה נשואה לגאולוג רודריק מורצ'יסון.
כמה פעמים במהלך חייה נסעו בני הזוג ברחבי יבשת אירופה וביקרו במקומות בצרפת, באלפים ובאיטליה. היא גם ציירה שרטוטים רבים של חתכים גאולוגיים, תיעדה צוקים וציירה מאובנים, באנגליה במהלך מסעותיהם הרבים כולל חוף יורקשייר בשנת 1826. לאורך כל חייה ומסעותיה, היא עשתה עבודה חשובה באיסוף מאובנים. יצרה רישומים גאולוגיים של תכונות חשובות בנוף. לצד התיעוד המדעי המפורט, היא יצרה גם המחשה אמנותית יותר של הנוף. במהלך עבודתה היא עזרה לבעלה בפרסומים הרבים שלו. רבים מאיוריה, כמו "עמק גוסאו" (באוסטריה) שולבו ביצירות שבעלה פרסם. שארלוט תרמה בצורה משמעותית לקריירה של בעלה. באחת הנסיעות שעשתה עם בעלה היא חלתה במלריה והתמודדה עם סיבוכיה לאורך כל חייה עד מותה.
שרלוט מורצ'יסון נפטרה ב־9 בפברואר 1869 בכיכר בלגרבה, לונדון. היא נקברה בבית הקברות ברומפטון בלונדון.
חיים אישיים.
שרלוט נולדה למשפחת הגנרל פרנסיס הוגונין (נפטר בשנת 1836), שתואר אחר כך כאינטליגנטי ביותר על ידי בתו שרלוט. בגיל 27 היא פגשה את רודריק מורצ'יסון, שהיה קצין בצבא, והם התחתנו בהמשך אותה שנה, ב־29 באוגוסט 1815.
בשנת 1816 יצאו הזוג הצעיר לסיור בצרפת, האלפים ואיטליה, שם שארלוט תיעדה את הצומח על פי תצורות הסלעים באזורים השונים. לאחר שהיו בחורף בגנואה, הם נסעו לרומא ונשארו שם במהלך הקיץ. שם שרלוט חלתה וכמעט מתה ממלריה. אף שהחלימה, השפעות המחלה נמשכו לאורך כל חייה. בזמן שהיו ברומא התיידדו עם מרי סומרוויל (1780–1872), שכתבה עליהם אחר כך באוטוביוגרפיה שלה, וקבעה כי שרלוט היא "אשה מוכשרת וחביבה, ציירה יפה, ומה שהיה נדיר באותה תקופה - היא למדה גאולוגיה. הדבר נבע בעיקר מהקריירה של בעלה שפנה לאותם תחומים שבהם לאחר מכן השיג יוקרה רבה."
לאחר נסיעתם לאירופה, הם עברו לטירת ברנרד, מחוז דרהאם. שם המשיכה שרלוט באיסוף ובלימוד מינרלים אף על פי שבעלה התמקם בשלב זה בחייו הרחק מהגאולוגיה. לאחר בילוי שנים באורח חיים זה שרלוט, יחד עם סר האמפרי דייווי, שכנעו את רודריק להמשיך את לימודי הגאולוגיה ובשנת 1824 עברו בני הזוג ללונדון על מנת שרודריק ישתתף בהרצאות בנושא.