הבילבי הענק שימש בעבר כמקור לפרווה רכה וכאוכל מסורתי אהוב על ידי העמים האבוריג'ינים של אוסטרליה. זנבו המנוצה של הבילבי, היה בשימוש רב אצל האבוריג'ינים למטרות קישוט ופולחן וכונה על ידם "אלפיטה". משלחת של חוקרים שעברה במרכז אוסטרליה ב-1902 ציינה כי "אם לשפוט לפי כמויות האלפיטה במחנות הילידים, מוכרח שבנדיקוטים אלה נמצאים בשפע באזור ומתרבים בו בהצלחה, שכן לולא כך הביזה המתמדת של הילידים הייתה משמידה אותם". עם זאת בתקופות מאוחרות יותר צוין שזנבם של הארנבים שהובאו לאוסטרליה החליפו את זנב הבילבי בתור קישוטים. הבילבי היווה מקור מזון חשוב עבור האבוריג'ינים, והאורניתולוג ג'ון גולד ציין בשנת 1863 שבשרו של הבילבי מתוק וערב וכי הוא ממליץ אף לייבא זאת לאירופה. עד המאה ה-20 שווקו פרוות בילבי בכמויות גדולות מאדלייד לאירופה בשל מרקם המשי העדין והרך שלהם. הנדירות הנוכחית של המין ומעמדו המוגן גרמו לשימושים אלו להיות נדירים מאוד, אם כי הממשלה האוסטרלית מאפשרת לאבורג'ינים לצוד בילבים באופן מוגבל למטרות פולחן. הבילבי משמש כקמע עבור שבטים ילידים, וכסמל של תוכניות שימור לבעלי חיים וצמחים הנמצאים בסכנת הכחדה. בנוסף לכך, באוסטרליה ישנו חג המכונה "יום הבילבי הלאומי" הנחגג באמצע חודש ספטמבר, ובו רשויות השימור מגייסות כספים עבור פעילויות לשימור המין ומקדמות קמפיינים של חינוך ומודעות ליצור זה. באזורים מסוימים באוסטרליה, ישנו תמרור מיוחד עליו מאוירת צללית של בילבי, המונח בעיקר בכבישים ודרכים הנחציים על ידי הבילבים באופן קבוע כדי למנוע דריסה שלהם על ידי כלי רכב. בשנת 2014, הנסיך ג'ורג' מקיימברידג' ביקר יחד עם הוריו בגן החיות טארוגה שבסידני וגולת הכותרת הייתה צפייה והאכלה של הבילבי הענק. כמחווה לכך הבילבי קיבל את השם "ג'ורג'" על ידי עובדי הגן.
את הבילבי ניתן לתפוס בטבע בעיקר על ידי חפירה במחילותיו. השיטה העיקרית ללכידתו היא לחפור בפתח אחד לעומק ולארוב לו סמוך לפתח אחר של המחילה שממנו ינסה להימלט; בדרך כלל כדי ללוכדו נדרש ידע רב במערכת המחילות של הבילבי וכן באנרגיה לא מבוטלת. האבוריג'ינים מפגינים מיומנות רבה ביכולת לחזות את הפתחים שמהם ייצא הבילבי ואף את רגע היציאה המשוער. במהלך הניסיונות ללוכדו הבילבי יבצע בריחות מהירות ביותר ברמה כזאת שתתיש את האדם שינסה ללוכדו.
בשל אופיו הרגוע והצייתני, הבילבי ניתן לאילוף בקלות: כ-7 ימים בלבד מרגע תפיסתו בבר הוא כבר מתרגל לאכול מהיד של מטפלו אך זאת בתנאי שיהא כלוא בכלוב קטן יחסית ומקורה; בנוסף לכך, הוא מתרבה היטב בשבי על בסיס תזונה פשוטה של זרעוני ציפורים ותערובת דגנים. בניגוד לשאר הבנדיקוטאים, זנבו המנוצה של הבילבי יכול להוות אמצעי נוסף לאחיזה נוחה בו מבלי שהדבר יגרום להפשטה של העור או לשבירת החוליות של הזנב. בשל מאפיינים אלו, ניתן לומר ללא ספק שלולא הנדירות של המין הבילבי היה יכול להיות חיית מחמד פופולרית מאוד. החוק האוסטרלי אוסר החזקה או סחר בבילבים חיים ומתים ללא היתר שהונפק על ידי רשות הטבע, והעונש המרבי על הפרת חוק זה הוא קנס של 4,000 דולר או 12 חודשי מאסר.
בעוד שברוב העולם הבילבי הענק אינו מין ידוע כל כך, באוסטרליה הוא מוכר היטב על ידי האוכלוסייה המקומית. הסיבה העיקרית לכך היא טביעת המושג "בילבי הפסחא" המהווה תחליף לארנב הפסחא שבשאר המדינות הנוצריות. השימוש המתועד הראשון במושג זה היה בסיפור "בילי אוסי – בילבי הפסחא" שנכתב על ידי ילדה אוסטרלית בת 9 בשנת 1968, ואשר יצא לאור מספר שנים לאחר מכן כספר ילדים. בעקבות כך בשנת 1990, מנהל הקרן האוסטרלית להשמדת הארנבים – ניקולס נולאנד, הציע להחליף את ארנב הפסחא בבילבי שהוא חיה ידידותית יותר לסביבה ואהודה, בעיקר משום שהארנבים היו שנואים מאוד על ידי החקלאים והתושבים האוסטרלים בשל היותם מינים פולשים ומזיקים שמהווים מכת מדינה. הרעיון נקלט היטב בין השאר לאחר כתיבת מספר סיפורי ילדים על ידי סופרים אוסטרלים ובעזרת קידומו על ידי קבוצות שימור אוסטרליות, וניתן לראות בחנויות רבות לקראת חג הפסחא דמויות בילבי משוקולד ומוצרים קשורים אחרים כצעצועים ובובות. חלק מהרווחים של מוצרים הקשורים לבילבי נתרמים עבור פעולות לשימורו ובנוסף לכך הקמפיין המוצלח גרם להגברת המודעות למאמצי השימור של הבילבי.
מעמד אקולוגי.
מעבר לכך שהבילבי מהווה מקור מזון עבור מספר טורפים מקומיים ומינים פולשים, התפקיד החשוב ביותר של הבילבי הענק הוא ללא ספק היותו "מין מהנדס סביבה" (בדומה לבונה קנדי למשל). בבעלי חיים, מהנדסי מערכות אקולוגיות הם יצורים שמשנים, שומרים, יוצרים או הורסים עצמים כל שהם בתוך הסביבה הפיזית שלהם. אצל הבילבי, התזונה שמורכבת מזרעים, חרקים או מזון אחר שנמצא בתוך האדמה, מאלצת אותו לחפור בורות וגומות עד עומק של 25 ס"מ לצד מחילותיו הארוכות שננטשות בשלב מסוים. החפירות הללו הופכות לאחר מכן לגומחות אקולוגיות שבהם זרעים, מים וחומרים אורגניים אחרים מתחילים להתקבץ, להתפרק או להרקב. החפירות של הבילבי יוצרות בשל כך "טלאים פוריים" ברחבי המדבר האוסטרלי, לאחר שהזרעים מתוך הצמחים שנרקבו נובטים בזמן המתאים, או כאשר עשבים ושיחים מצליחים לינוק מהמים המתאספים בהם. מחקרים בדקו הבדלים בין אזורים ללא נוכחות של הבילבי וכיסאי חופר נוסף – הבטונג המתחפר, לבין אזורים שבו אחד מהמינים נוכח; מהנתונים היה ניתן להסיק, כי אזורים ללא נוכחות מינים מתחפרים התאפיינו בדלילות בולטת של המיקרו-פאונה האוסטרלית, למרות נוכחותם של הארנבים אשר גם הם חופרים מחילות. בנוסף לאמור לעיל, הבילבי מביא תועלת אקולוגית ניכרת בכך שהוא מדביר חרקים מזיקים בכמויות ובכך מסייע בעקיפין לצמחייה המדברית באוסטרליה.
בילבי זוטר
בילבי זוטר (שם מדעי: "Macrotis leucura"; מוכר גם כבילבי לבן-זנב, בנדיקוט ארנבי זוטרי או בכינוי האוסטרלי יאלארה) הוא מין של כיסאי אוסטרלי קטן ממשפחת הבילביים שהיה אנדמי לאזורים הצחיחים של יבשת אוסטרליה והוכחד מן העולם בסביבות 1960 או אף לפני כן.
המין תואר מדעית לראשונה בשנת 1887 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס על סמך דגימה מפוחלצת יחידה מתוך אוסף היונקים של מוזיאון הבריטי. בתחילה הוא קיבל את השם המדעי "Peregale leucura", ולבסוף קיבל את שמו הנוכחי. מאז גילויו ועד הכחדתו, מעט מאוד היה ידוע על המין.
אנטומיה ומראה.
לבילבי הזוטר הייתה פרוות משי חלקה ורכה בניגוד לפרווה הקוצנית אצל סוגי הבנדיקוט. צבע הפרווה שלו נע בין חום צהבהב בהיר עד לאפור-חום, כאשר הגחון והבטן היו בצבע לבנבן חיוור או צהבהב. בחלק האחורי של הגב היה לו פס אפרפר או חום כהה יותר מהצבע של שאר הגוף. הגפיים והזנב של המין היו בצבע לבן - מה שהקנה לו את שמו השני.
הבילבי הזוטר היה יונק עם דו-צורתיות זוויגית, כאשר הזכרים היו גדולים יותר מהנקבות. אורך ראשו וגופו של זכר בוגר היה 36–44 סנטימטרים (440-365 מ"מ), ואורך ראש וגוף של נקבה בוגרת היה 30.9-30.2 סנטימטרים (390-320 מ"מ). לבילבי הזוטר היה זנב ארוך למדי ביחס לגופו (70% מהאורך הכולל), כשאורכו הכולל היה 20.7-10.5 סנטימטרים (275-115 מ"מ). הזנב היה קירח בתחילתו והסתיים בציצה שעירה בקצהו. המשקל של פרט בוגר היה 300–450 גרם (בין רבע לחצי קילוגרם). לנקבת הבילבי היה כיס באזור המפשעה שנפתח כלפי אחורה.
כקרובו - הבילבי הענק, גם הבילבי הזוטר התאפיין בזוג אוזניים גדולות וארוכות מאוד ביחס לגוף שדמו לאוזני הארנב. הגפיים הקדמיות שלו היו קצרות מאוד ביחס לרגליים, והיה לו חרטום מחודד שהסתיים בחוטם ולוע דקים וקטנים. ביחס לחוטם העיניים היו גדולות למדי, ובאזור הלחיים היו לו זיפים שחרחרים קטנים.
חלוקת האצבעות של הבילבי הייתה מוזרה: בגפיים הקדמיות היו שלוש אצבעות עם טפרים מעוקלים, ושתי אצבעות הנותרות היו קטנות מאוד; ברגליים האחוריות היו לבילבי 3 אצבעות בלבד בדומה לקנגורו: האצבע הראשונה הייתה למעשה מורכבת משתי אצבעות מאוחדות (2 ו-3), האצבע השנייה (4) הייתה גדולה מאוד והאצבע האחרונה (5) הייתה בגודל בינוני. הבוהן (1) נעדרה אצל הבילבי.
תפוצה ובית גידול.
הבילבי הזוטר היה אנדמי למרכז יבשת אוסטרליה. מכיוון שבעת התגלותו למדע המין כבר היה נדיר יחסית וקומץ של דגימות נאספו באזורים בודדים, על כן, טווח התפוצה ההיסטורי של המין לא היה ברור דיו; עם זאת הוא כנראה השתרע על פני דרום הטריטוריה הצפונית, צפון אוסטרליה הדרומית ומזרח-מרכז אוסטרליה המערבית.
בית הגידול של הבילבי הזוטר כלל גבעות, סלעים, דיונות, תלוליות ומישורי-עשב צחיחים, לצד כיסי סבך ועצים דלילים ברחבי המדבריות האוסטרלים במרכז - מדבר גיבסון, מדבר סימפסון ומדבר החול הגדול. הטמפרטורות בתחומי מחייתו ההיסטוריים הם 20–40 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 100–500 מילימטר לשנה.
אקולוגיה.
הבילבים הזוטרים היו יונקי מדבר ליליים. בשל חוש הראייה הגרוע שלהם יחד עם זמן הפעילות החשוך, הבילבים היו מסתמכים בעיקר על חוש הריח והשמיעה המצוין שלהם כדי לתור אחר מזון. הבילבי הזוטר היה בעל חיים אוכל-כול; תזונתו כללה בעיקר חרקים קטנים, פירות, זרעים, נמליים, טרמיטים, חיפושיות, זחלים, ופטריות. בניגוד לשאר הבנדיקוטאים, לבילבי הזוטר הייתה חיבה רבה למזון מהחי, ודווח שמכרסמים קטנים היו מהווים חלק ניכר מתזונתו. בנוסף לכך, במקרים יוצאי דופן של בצורת ומחסור במזון, נקבות הבילבי היו עשויות לאכול את צאצאיהן על מנת לשרוד.