למרות הצלחתו, גם למִיד היו מבקרים. תומכיו של קודמו בתפקיד, מייג'ור גנרל ג'וזף הוקר, תקפו את מִיד בעדות בפני ועדת הקונגרס שפיקחה על מהלך המלחמה, וגורמים קיצוניים במפלגה הרפובליקנית האשימו אותו שתמך בסתר בתנועת ראשי הנחושת (Copperheads) ששאפו להגיע להסכם שלום מיידי עם הקונפדרציה. בניגוד ללִי, שהביקורת עליו נמתחה רק זמן רב לאחר המלחמה ובזהירות רבה, מְיד ספג את הביקורת בחריפות ובישירות; מתנגדיו אף ניסו שוב ושוב להדיחו מן הפיקוד, ללא הצלחה. גם כמה ממפקדי הקורפוסים שלו מתחו עליו ביקורת, וטענו שתכנן לסגת מגטיסברג במהלך הקרב. רוב הפוליטיקאים, ובראשם הנשיא אברהם לינקולן, ביקרו את מִיד על שלא רדף בנחישות ובמרץ אחרי הארמייה של צפון וירג'יניה המותשת לאחר הקרב, ואיפשר לה לסגת. כמה ממפקדיו המוכשרים של מִיד, ובהם מפקדי הקורפוסים שלו, יצאו להגנתו, אך מִיד היה מריר ופגוע מהביקורת שנמתחה עליו.
הערכה היסטורית: קרב מכריע?
קרב גטיסברג לא היה "קרב מכריע" במובן הפשוט של המונח: בדרך כלל משתמשים במושג זה כדי לתאר קרב שהכריע את המלחמה או את המערכה, כמו קרב ווטרלו או קרב הירמוך. מלחמת האזרחים נמשכה עוד שנה ועשרה חודשים לאחר הקרב. עם זאת, במבט לאחור ברור שהקרב היה נקודת מפנה במלחמה; לאחריו, לא יכול היה לִי ליזום מהלכים התקפיים, וכל מהלכי המלחמה לאחר מכן היו מהלכים שבהם התגוננה הארמייה של צפון וירג'יניה מפני המהלכים ההתקפיים של מפקד צבא האיחוד החדש, יוליסס ס. גרנט. זוהי ההשקפה על הקרב מפרספקטיבה של זמן; בני התקופה לא ראו את חשיבותו של הקרב בחודשים שאחריו.
שני הגנרלים, לִי ומִיד לא היו יכולים לדעת זאת, אך סיומו של קרב גטיסברג התרחש בעת ובעונה אחת עם אירוע מכריע נוסף: ביום האחרון של הקרב, 3 ביולי, שלח מפקד צבא הדרום שהיה נצור בעיר ויקסבורג, על גדת נהר המיסיסיפי, מסר למפקד צבא הצפון, יוליסס גרנט, ובו בקשה לדיון על תנאי הכניעה. כניעתה של ויקסבורג הייתה מכה אנושה לקונפדרציה: צבא האיחוד שלט כעת על כל אורכו של הנהר, וביתר את הקונפדרציה לשניים. הכניעה במערב הצטרפה להפסד בגטיסברג, ובמבט לאחור בישרו שתיהן על המהפך במלחמה ועל תחילת הדרך לתבוסתה של הקונפדרציה.
בית הקברות ונאום גטיסברג.
כאמור, מיד לאחר הקרב היה צורך לקבור אלפי גופות של חיילים שנותרו בשדה הקרב. גופות רבות נקברו בגבעת בית הקברות (Cemetery Hill), ליד בית הקברות האזרחי שהיה שם לפני כן. בניהולו של דייוויד וילס, משפטן אמיד בן 32, רכשה פנסילבניה 17 אקרים (69 דונם) עבור בית קברות לאלה שנפלו בקרב. טקס הקדשת בית הקברות נערך ביום חמישי, 19 בנובמבר 1863. הנואם הראשי בטקס היה אדוארד אוורט, שהיה מזכיר המדינה של ארצות הברית, סנאטור, חבר בבית הנבחרים, מושל מסצ'וסטס ונשיא אוניברסיטת הרווארד; אוורט נחשב באותה עת כנואם הגדול ביותר בארצות הברית. נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן הוזמן כדי להקדיש רשמית את אדמות בית הקברות, תפקיד משני, חגיגי וסמלי בעיקר.
הנואם העיקרי, אוורט, נאם במשך כשעתיים. נאומו של לינקולן, הידוע כיום כ"נאום גטיסברג", נמשך דקות ספורות, אך ידוע כיום כאחד הנאומים המפורסמים והחשובים בהיסטוריה, וכאחד מהטקסטים המבטאים באורח בהיר וקולע את מהותה של הדמוקרטיה.
הקמת בית הקברות הושלמה במרץ 1864. בשנים שלאחר המלחמה הועברו מאזור הקרב אלפי גופות של חיילים דרומיים, ורובם נקברו מחדש בריצ'מונד. בבית הקברות קבורים 3,512 חיילים של צבא האיחוד, 979 מהם אלמונים. בשנים הרבות מאז נקברו בבית הקברות חיילים שנהרגו במלחמות אחרות של ארצות הברית. בית הקברות כיום הוא חלק מהפארק הלאומי הצבאי גטיסברג, ועל טיפוחו ושמירתו מופקד כיום שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
פול רובינסון
פול ויליאם רובינסון (נולד ב-15 באוקטובר 1979 בבוורלי, מזרח יורקשייר, אנגליה) הוא שוער עבר אנגלי.
בעבר היה שוער לידס יונייטד שם התפתח, אך כשלידס ירדה לליגה השנייה עבר לטוטנהאם הוטספר. בתום ארבע שנים בקבוצה, עבר לבלקבורן בשנת 2008. ב-26 בינואר 2016 חתם בברנלי עד לסוף העונה. ב-17 ביולי] 2017 הודיע על פרישה ממשחק. רובינסון הופיע 41 פעמים בנבחרת אנגליה.
רובינסון הבקיע שני שערים בקריירה. הראשון נכבש בנגיחה בניצחון של לידס על סווינדון טאון בגביע הליגה. אותו משחק הוכרע בפנדלים, שם רובינסון עצר 2 פנדלים ולידס עלתה לשלב הבא. השני נכבש בבעיטה חופשית מהקצה השני של המגרש, בניצחון 3-1 של טוטנהאם על ווטפורד בפרמייר ליג.
רבינא האחרון
רבינא האחרון, או בשמו המלא רב אבינא בר רב הונא (נפטר י"ג בכסלו ד'ר"ס, 499) הוא חכם בבלי מהדור השמיני והאחרון של תקופת האמוראים. התמנה לאחר רבו, רבה תוספאה, להיות ראש ישיבת סורא במתא מחסיא, פרברה של העיר הבבלית סורא. שם פעל להשלמת עבודת רבותיו, רבינא הראשון ורב אשי, בעריכת התלמוד הבבלי וחתימת דברי החכמים של הדורות שלפניו. הוא השלים מלאכה זו זמן קצר לפני מותו.
מותו ציין את סיום תקופת האמוראים, שהם בעלי סמכות הוראה. האמור ב: "רב אשי ורבינא סוף הוראה", מיוחס על ידי רב שרירא גאון באיגרתו, לרב אשי מן הדור השישי, עורך התלמוד ורבינא דנן, אשר חתם אותו.
החכמים שלאחריו, חלקם מתלמידיו, הסבירו את הגמרא ונקראו סבוראים.
נעוריו.
רבינא האחרון היה ככל הנראה בן אחיו של רבינא הראשון. אביו של רבינא נפטר כשהלה היה תינוק, ולכן אימו הייתה זו שהכירה לו את מנהגי המשפחה. אף מרימר, מורו (חברו של רב אשי), שימר את תורת אביו אצלו. בהתבגרותו, הלך ללמוד בישיבתו של רב אשי במתא מחסיא, שבה התקבצו רוב אמוראי אותו הדור כדי להמשיך את עבודת העריכה של התלמוד, שבה פתחו רבינא הראשון ורב אשי.
דיין וראש ישיבה.
רבינא התמנה לדיין בישיבה, והיה עוסק בעיקר בדיני ממונות. אחר פטירתם של מר בר רב אשי ורבה תוספאה, שהיו לפניו ראשי ישיבת סורא, התמנה (בשנת 474) לראש הישיבה במתא מחסיא ושם כיהן בעשרים ושש השנים האחרונות לחייו. הוא פעל לסיום מלאכת עריכת התלמוד הבבלי וחתימתו. במקביל אליו, ברוב התקופה, היה רבה יוסי ראש ישיבת פומבדיתא.
תקופתו הייתה קשה ליהודים שבבל. הם סבלו לרוב מרדיפותיהם של האמגושים, כוהני הדת הפרסית, ומהגיבוי שהללו קיבלו ממלכי שושלת בית ססן הפרסיים, בהם פירוז הראשון, שנקרא בפי היהודים "פירוז רשיעא" (=הרשע), אשר בין גזירותיו גזר על חטיפת ילדים מבית הוריהם וחינוכם כגויים. הרדיפות וההרעה במצב היהודים הביאו בסופו של דבר למרד יהודי כנגד השלטון הסאסאני, בראשותו של מר זוטרא, ראש הגולה.
פטירתו.
לפי איגרת רב שרירא גאון, רבינא נפטר בישיבתו בי"ג בכסלו ד'ר"ס, שנת 499. תאריך זה אינו מוסכם, ולפי ראב"ד ב"ספר הקבלה" נפטר באותה שנה שבה נתמנה לראש ישיבה - זמן מה אחר פטירתו של רבה תוספאה, בשנת ד'רל"ד (474). הרב יצחק אייזיק הלוי, בספרו "דורות הראשונים", מגיה את הנאמר באיגרת רב שרירא גאון כדי שיתאים לדברי הראב"ד, שלדעתו מסתברים יותר.
מותו ציין את קץ תקופת האמוראים ותחילת תקופה חדשה, תקופת הסבוראים. החכמים בדורות לאחריו, אשר חלק ניכר מהם היו מתלמידיו, נקראו "רבנן סבוראי", ביארו והסבירו את התלמוד לפשוטי העם ודייקו לגבי הלכות למעשה. התלמוד אשר ערך רבינא הוא, עד ימינו, עמוד התווך של ההלכה היהודית.
מיקויאן גורביץ
קרב כיוס
ב-72 לא הייתה מלחמה
ב-72 לא הייתה מלחמה הוא סרט ישראלי אוטוביוגרפי משנת 1995 המבוסס על סיפור ילדותו של הבמאי והתסריטאי דוד קריינר שעלילתו מתרחשת בשנת 1972, שנה לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
שיר הנושא של הסרט, "אבא תרנגול", נכתב על ידי יהונתן גפן והולחן ומבוצע על ידי בנו, אביב גפן.
עלילה.
הסרט מתחיל בפורים 1968, שנה לאחר האופוריה שבה היו יוני בן ה-10, שני אחיו הקטנים והוריהם אחרי הניצחון על הערבים ושחרור ירושלים והכותל המערבי במלחמת ששת הימים.
הסרט קופץ ארבע שנים לאחר מכן, בפסח 1972. כעת, יוני הוא נער מתבגר בודד בן 14 הלכוד בבית בעייתי. כשהוא נקרע בין אמו המתוסכלת ואביו האלים, איש עסקים במקצועו, הוא יוצא נגד סמכות מוריו. כשהתנהגותו המרדנית וציוניו השליליים מביאים לסילוקו מבית הספר, הוריו נוקטים עמדה קשה: הם יחליטו על הדרך הנכונה בשבילו.
אביו של יוני מכה אותו ולמורת רוח האם, מכריח אותו לצאת לעבוד כדי לחנכו. האם מחפשת בתי ספר אחרים עבור בנה, אך אף אחד מהם לא מסכים לקבלו. הוא מחפש מקלט במוזיקה, במיקי חברו הטוב ביותר ובשכנתו רותי ההופכת לאהבתו הראשונה.
כשהם מחפשים תשובות בכיוונים שונים, ההורים מתמודדים עם הקונפליקטים בין עצמם ומתאחדים בפשרה מחרידה יותר ממה שיוני יכול היה לדמיין. הם מסכימים לשלוח את יוני לפנימייה צבאית בראשון לציון כדי לטפל במרדנות שלו, אך יוני רואה זאת כדבר גרוע יותר מגלות.
יוני מגלה שאמו בוגדת באביו עם גבר אחר והוא מלשין עליה לאביו. הוא נאלץ לעזוב את הילדות שלו מאחור ולוותר על כל מה שחשוב לו, כולל המוזיקה שבלעדיה הוא לא יכול לחיות.
לאחר שיוני מגיע לפנימייה, הוא מבקש מאביו כסף כדי לקנות משהו, ולאחר שאביו נוסע, הוא בורח לכפר נוער.
כעבור שנה ב-1973 האופוריה נהרסת כשישראל מופתעת מפריצת מלחמת יום הכיפורים.
בריטי
יווני
סקוטי
אירי
רוסי
פורטוגלי
פורטוגזי
סן לורנסו
קלוב אתלטיקו סן לורנסו דה אלמרגו (בספרדית: Club Atlético San Lorenzo de Almagro) היא קבוצת כדורגל ארגנטינאית, הנחשבת לאחת מחמש הקבוצות הגדולות של ארגנטינה לצד בוקה ג'וניורס, ריבר פלייט, אינדפנדיינטה וראסינג קלוב.
היסטוריה.
מועדון סן לורנסו נוסד ב-1 באפריל 1908, על ידי קבוצה של צעירים, בעזרת הכומר "פדרה" לורנסו מצה ונקראת על שם לאורנטיוס מרומא.