מיני המשפחה נחשבים לראשונים והקטנים שבקבוצה, ובמראם דומים לכמה מראשוני התרופודים הציידים כמו ההררזאוריים, שהתקיימו לצידם. עם זאת הם כנראה היו אוכלי כל עם צוואר ארוך וזרועות ארוכות שאולי הפכו לגפיים קדמיות תומכות. ככל הנראה הם היו דו-רגליים שהשתמשו בזנבם הארוך ליציבה. הם היו קטנים יחסית ולא עלו על אורך 2 מטר לרבות הזנב.
קבוצה זו פרימיטיבית מאוד, וחלק מהסוגים כמו "Chromogisaurus", "Saturnalia", "Panphagia" ו-"Pampadromaeus" לעיתים נחשבים לחלק ממשפחות אחרות. תת-המשפחה Saturnaliinae לעיתים נחשבת למשפחה עצמאית (Saturnaliidae). כמו כן יש מחלוקת על הכללת הסוג "Buriolestes" במשפחה.
עלייה לרגל (יהדות)
עלייה לרגל היא הפעולה של עלייה לירושלים, באחד משלוש הרגלים כלומר, החגים, שנקראו כך על פי הפסוק "שלוש רגלים תחוג לי בשנה" פסח, שבועות וסוכות. בניגוד למושג המוכר, על פי ההלכה המצווה היא להיראות בבית המקדש (מצוות "ראייה") ולא בירושלים בלבד.
המקור בתורה.
מצוות ראייה נזכרת מספר פעמים בתורה כמצווה:
בהלכה.
על פי ההלכה, המצווה היא להגיע אל בית המקדש ולהיראות בו (כי החובה היא "להראות לפני ה'"), והבאת שלושה קרבנות שונים: עולת ראייה, שלמי חגיגה ושלמי שמחה. במצוות הראייה מחויבים גברים בוגרים בלבד, ומדרבנן מחויבים גם קטנים היכולים לעלות לבית המקדש. במצוות השמחה ברגלים, המתקיימת על ידי אכילת בשר שלמי החגיגה ושלמי השמחה מחויבות גם נשים, ולכן הן צריכות לעלות לירושלים כדי לאכול מבשר הקרבנות, אולם אינן מחויבות להגיע לבית המקדש.
המשנה מתארת את העלייה לרגל כחגיגה גדולה, שבה היו מקשטים את העולים לרגל, שרים ומנגנים. מקובל כי בזמן העלייה לרגל הייתה צפיפות עצומה בירושלים, ובכל זאת אומרת המשנה: מקורות מהתקופה של סוף ימי בית שני טוענים כי המספרים הגיעו למאות אלפי ואף מיליוני עולי רגל, אם כי היסטוריונים מטילים ספק אם אכן המספרים היו כה גדולים. בסוף ימי בית שני ידוע כי היו עולים לרגל מכל רחבי הפזורה היהודית, מרומא, מאלכסנדריה, מספרד ומבבל, ומארצות נוספות. העולים הביאו עימם עושר רב לירושלים, וקבעו את מעמדה כעיר מרכזית גם למי שגר בחוץ לארץ. ישנה תקנה מיוחדת הקרויה פסי ביראות, המתירה איסור מדרבנן של הוצאה מרשות לרשות בשבת, המיועדת אך ורק להשקאת בהמות עולי הרגלים.
בארץ ישראל מתחילים לבקש בתפילה על הגשמים רק כשבועיים אחרי סוכות, כדי שעולי הרגל יוכלו לחזור לביתם ולא יתקעו בדרך בגלל הגשמים. ישנם תיאורים ארוכים במסכת סוכה על החגיגות שהיו נוהגים בהן בחג הסוכות, ועל ההכנות לחגיגות אלו.
אחרי החורבן.
מזמן חורבן בית המקדש לדעת חלק מהפוסקים, בטלה מצוות העלייה לרגל, אף שהיו והמשיכו במנהג זה, כסמל לחשיבותה של ירושלים וכתקווה לבנין המקדש. הרדב"ז פסק שבימינו בראיית רצפת המקדש מקימים את מצוות העלייה לרגל.
לאחר הקמת המדינה ובמשך 19 שנים בהן לא היה ניתן לעלות להר הבית, הונהגה על ידי משרד הדתות ומנכ"לו שמואל זנוויל כהנא, עלייה לרגל סמלית להר ציון בימי חול המועד בפסח ובסוכות. רכבת מיוחדת מתל אביב עם עולי רגל בהנהגת הרב ידידיה פרנקל הגיעה לתחנת הרכבת בירושלים ומשם בליווי תזמורות ושירה עלו רגלית להר ציון בתהלוכה מפוארת.
גם בימינו יהודים רבים נוהגים לעלות לירושלים בשלושת הרגלים לתפילה. אחד מאירועי השיא של העלייה לרגל הוא ברכת הכהנים המסורתית ברחבת הכותל.
בקרב העולים להר הבית רבים מקפידים לעלות להר הבית דווקא בזמן הרגלים ולקיים בכך זכר לעלייה לרגל למקדש בזמן שהמקדש היה קיים. ולדעת החתם סופר, עלייה זו אף נחשבת למצווה.
בקרב קהילת ביתא ישראל נהוג חג נוסף המשלב בתוכו עלייה לרגל, חג הסיגד. חג זה שנקבע בהשראת עצרת עזרא ונחמיה אשר התקיימה בימי שיבת ציון, כולל תהלוכה לראש פסגת הר עם ספרי הקודש. באתיופיה נהגו הקסים, כהני העדה, לבחור בהר מתאים וטהור לקיום העצרת, החג חל חמישים יום לאחר יום הכיפורים. בישראל, נחוג החג בירושלים בטיילת ארמון הנציב.
בחקר המקרא.
במקור הכהני אין חוק בדבר עלייה לראות את פני ה' בשלוש רגלים, ואת הקרבנות והחגיגות יש לערוך בכל מושבות ישראל ובכל הבמות. בס"י ובס"א יש חוק בדבר עלייה, אך אין לו הדגשה מיוחדת. במקור הדויטרונומיסטי המצב משתנה, מרכז הכובד של החגים הוא עלייה למקום בו יבחר ה'. ההשערה היא שמרבית חוקי הפולחן לא היו קשורים במקורם לעיר הקודש. אולם אפילו חג הפסח שבמקורו הוא חגיגה משפחתית, כולל כעת גם עלייה לרגל.
מקור השם בעברית.
כחלק מסקר הר מנשה, בניצוחו של הארכאולוג פרופסור אדם זרטל, נמצאו במרוצת השנים מספר מתחמי אבן עתיקים בסמוך ליפית, משואה, רימונים, נחל תרצה, שכם (מזבח הר עיבל) וארגמן אשר נבנו בצורת כף רגל. זרטל טוען כי מתחמים אלה, אשר כולם ללא יוצא מן הכלל נמצאים על צלעות ההרים, אולם אף פעם לא בשיא הגובה, שימשו בתור אתרי פולחן ואירועים שבטיים (להבדיל מאתרי פולחן כנעניים־פגניים שנבנו לרוב על ראשי גבעות והרים) בטרם ריכוז כל הסמכויות הדתיות והלאומיות בירושלים בימי דוד ושלמה.
זרטל מוסיף ואומר כי מתחמים אלה הם למעשה אותם הגלגלים המוזכרים פעמים רבות בתנ"ך (גלגל מלשון גל אבנים ולא כמקובל לחשוב מלשון המילה מעגל). לדבריו, בשלושת האירועים המרכזיים ביותר לעם ישראל: פסח, שבועות וסוכות היו מתאספים נציגי השבטים באותם גלגלים על מנת להקריב זבחים לאלוהים. מכאן דבק המונח "רגל" לכל אחד מאותם 3 החגים ומכאן גם, לדבריו, מקור הביטוי עלייה לרגל - עלייה פיזית, פשוטה כמשמעה, אל אותם מתחמי כף הרגל.
בהמשך כאשר רוכזו כל הסמכויות הדתיות בירושלים, איבד הביטוי עלייה לרגל את משמעותו הראשונית והקדומה וקיבל פירוש חדש, אשר השתמר בעברית עד עצם היום הזה, בתור עלייה בפועל אל בית המקדש שבירושלים.
טעמי המצווה.
בספר החינוך נכתב:
מכירות הציורים היקרות ביותר
זוהי רשימה של מכירות הציורים היקרות ביותר. השיא הנוכחי הוא במכירת NFT בה נמכרה יצירת NFT ב-532 מיליון דולר.
רקע.
היצירות היקרות ביותר בהיסטוריה, ובפרט עבודות שנעשו לפני המאה ה-19, מוחזקות לרוב במוזיאונים. מאחר שרק לעיתים נדירות מוזיאונים מוכרים יצירות, ערכם לא נאמד. ספר השיאים של גינס מחשיב את ה-"מונה ליזה" של דה וינצ'י כציור בעל הביטוח היקר ביותר. ב-1962 ה-"מונה ליזה" הוערכה בשווי של 100 מיליון דולר, ובמחיר לאחר אינפלציה המותאם לשנת 1962 השווי הנוכחי שלה נכון לשנת 2019 הוא 850 מיליון דולר.
המכירה המוקדמת ביותר ברשימה היא של החמניות של וינסנט ואן גוך ממרץ 1987 בסכום של 24.75 מיליון יורו (70.1 מיליון יורו בשווי של 2019). מכירה זו שילשה את השיא של המכירה הקודמת והתחילה עידן של מכירות יצירות אמנות בשווי גבוה. השיא הקודם היה של "הערצת המאגים" של אנדראה מנטניה על ידי מוזיאון פול גטי בכריסטי'ס בסכום של 8.1 מיליון יורו (19.3 מיליון יורו בשווי של 2019) באפריל 1985. היצירה הכי נמכרת לפני שנת 1987 היא "ג'ינברה דה בנצ'י" של דה וינצ'י בסכום של 5 מיליון דולר (38 מיליון דולר נכון ל-2019) שנרכשה על ידי הגלריה הלאומית לאמנות מבית ליכטנשטיין בפברואר 1967. השיא של "החמניות" גם כלל את הפעם הראשונה שבה היצירה הכי נמכרת הייתה גם ציור מודרני. כיום, הרשימה כוללת בעיקר אמנות מודרנית.
אחד המקרים המיוחדים של יצירות יקרות היה הגרפיטי שצייר דייוויד צ'ו על בניין המנהלה של פייסבוק תמורת מניות. על אף שצ'ו קיבל מספר מניות מוגבל על עבודתו, ערכה של היצירה נאמד בכ-200 מיליון דולר.
הרשימה אינה שלמה מפני שהיא לא כוללת רכישות שנעשו בין גורמים פרטיים. מטבע הדברים, הפרטים לגבי העסקאות האלו שמורים בחיסיון והדרך היחידה לדעת את שווי העסקאות היא רק בהערכה.
ואן גוך, וורהול ופיקאסו.
ציוריי וינסנט ואן גוך, אנדי וורהול ופבלו פיקאסו מופיעים רבות ברשימה. בעוד וורהול ופיקאסו התעשרו מאמנותם כבר בימיי חייהם, ואן גוך היה עני כל חייו והוא הצליח למכור רק יצירה אחת במהלך חייו. היצירה היחידה שואן גוך מכר היא "הכרם האדום" לאנה בוש תמורת 400 פרנקים (כ-2000 דולר). תשעה הציורים של ואן גוך המופיעים ברשימה מכרו למעלה מ-900 מיליון דולר.
היצירה הנמכרת ביותר על ידי אישה.
ג'ורג'יה או'קיף מחזיקה בשיא של היצירה היקרה שנעשתה על ידי אישה. "Jimson Weed/White Flower No. 1" מ-1932 נמכר למוזיאון קריסטל ברידג'ס של אמנות אמריקאית (Crystal Bridges Museum of American Art) ב-2014 תמורת 44.4 מיליון דולר.
היצירה הנמכרת ביותר של אמן חי.
בשנת 2019 נמכר הפסל "ארנב" (1986) תמורת 91.1 מיליון דולר.
הציור היקר ביותר הוא "דיוקן האמן (בריכה עם שתי דמויות)" (1972) מאת דייוויד הוקני תמורת 90.3 מיליון דולר.
היצירה הנמכרת ביותר של אמנות לא מערבית.
ברשימה מופיעים רק שלוש יצירות אמנות לא מערביות. היצירה הלא מערבית הכי נמכרת היא "Twelve Landscape Screens" של צ'י באי-שה, שנמכרה ב-140.8 מיליון דולר ב-2017.
ברשימה מופיעה גם יצירתו של וונג מנג.
תקודונטוזאורוס
תקודונטוזאורוס (שם מדעי: Thecodontosaurus; משמעות השם: "לטאה שקועת שן". חושבים בטעות שמשמעות השם היא: "לטאת תקודונט", אם כי פירוש השם דומה) הוא סוג של דינוזאורים בעל אגן דמוי לטאה שהיה קרוב לזאורופודים והוא הסוג היחיד במשפחת התקודונטוזאוריים (Thecodontosauridae). הוא מבין הקדומים ביותר בקבוצת דמויי זאורופודים והוא חי באנגליה במשך הטריאס העליון לפני 203.6 עד 201.3 מיליון שנה.