מגבלות ההגירה המתמשכות של הספר הלבן הבריטי משנת 1939 גרמו לכך שלא ניתן היה להוציא לפועל תוכנית כזו לתוקף מיידית. עם הקמת ישראל, ממשלת בן-גוריון הציגה בפני הכנסת תוכנית חדשה - להכפיל את האוכלוסייה היהודית שמנתה כ-600,000 איש, בתוך 4 שנים. ההיסטוריונית הישראלית, דבורה הכהן, מתארת את ההתנגדות למדיניות הגירה זו בממשלת ישראל החדשה: טענה אחת הייתה כי "אין הצדקה לארגן הגירה רחבת היקף בקרב יהודים שחייהם אינם בסכנה, במיוחד כאשר הרצון והמוטיבציה היו לא שלהם". טענה נוספת התייחסה ליכולת הקליטה בהתבסס על כך שתהליך קליטת העולים שכבר הגיעו גרם ל"מצוקה מוגזמת". עם זאת, כוח ההשפעה וההתעקשות של בן-גוריון הבטיח שההגירה הבלתי מוגבלת תימשך. התוכנית תוארה כ"אירוע מכריע" ב"דמיין את המדינה היהודית" ו"הרגע שבו הקטגוריה של יהודים מזרחים במובן הנוכחי של מונח זה, כקבוצה אתנית מובחנת מיהודים ילידי אירופה, הומצא". העלייה בקנה מידה גדול בשנים הראשונות לאחר הכרזת הקמתה של ישראל הייתה תוצר של שינוי מדיניות זה לטובת הגירה המונית שהתמקדה ביהודים ממדינות ערב ומדינות מוסלמיות.
רקע.
בועידת בילטמור בשנת 1942 קידם בן-גוריון את הרעיון של עלייתם לארץ-ישראל של שני מיליון יהודים במטרה לבנות את הרוב היהודי הנדרש ליצירת "קהיליה יהודית" ("Jewish Commonwealth") כהחלטת הועידה. ההנחה הייתה עד אז שרוב העולים יהיו יהודים אשכנזים. בן-גוריון תיאר את כוונותיו בפגישת מומחים ומנהיגים יהודים:
ועדת התוכנית.
בן-גוריון ביקש ניתוח ראשוני אודות פוטנציאל הקליטה במדינה בתחילת 1941, ובסוף 1942 הזמין "תוכנית אב" להגירה המוצעת. הוא מינה ועדת מומחים, ועדת תכנון, שתחקור כיצד כלכלת ארץ ישראל המנדטורית יכולה לתמוך במיליון מהגרים יהודים חדשים.
ועדת התכנון ("ועדת התיכון", המכונה גם "ועדת הארבעה") הוקמה במטרה לפתח תוכנית ולהחליט על עקרונותיה המנחים, וליצור ועדות משנה של מומחים למגזרים שונים ולפקח על עבודתם. בן-גוריון האמין כי על ידי בחירת חברי הוועדה הוא יוכל לצבור תמיכה הן בהסדרי התכנון והן בהיבטים הפוליטיים שלהם. בן-גוריון היה יו"ר הוועדה שכללה גם את אליעזר קפלן, גזבר הסוכנות היהודית, אליעזר הופיין, יו"ר הבנק האנגלו-פלסטיני, אמיל שמורק, ראש המחלקה למסחר ותעשייה בסוכנות היהודית ומזכירות של שלושה אנשים המורכבת מכלכלנים..
הוועדה התכנסה לראשונה ב־11 באוקטובר 1943 בביתו של קפלן, שם התקבלה ההחלטה להתכנס מדי שבוע בבניין המוסדות הלאומיים בירושלים. בן-גוריון השתתף באופן קבוע ובחן את דוחות ועדת המשנה בפירוט. הוועדה הקימה ועדות משנה המורכבות ממומחים לבחינת נושאי התכנון בנוגע לפיתוח קרקע, מים, התיישבות, תעשייה, תחבורה, מגורים, כספים ועוד. ועדת התכנון הגישה דוחות לאורך שנת 1944 ותחילת 1945.
בין הדברים הראשונים עליהם דנה הוועדה הייתה הגדרת יעדיה. בן-גוריון הצהיר על שתי מטרות:
שאר חברי הוועדה מצאו כי המטרה הראשונה אינה מציאותית. בסופו של דבר בן-גוריון התרצה והסכים לשתי תוכניות. התוכנית "הגדולה" - התיישבות מהירה של מיליון יהודים ויצירת רוב יהודי ושלטון יהודי, והתוכנית "הקטנה", התיישבות של עוד מיליון יהודים בתוך כמה שנים.
התוכנית.
התוכנית, בה צפויה הגעתם של מיליון יהודים במשך 18 חודשים, הושלמה בקיץ 1944, וכללה פירוט על תעבורה, מחנות פליטים והמימון הנדרש.
התוכנית הוצגה לראשונה למנהלת הסוכנות היהודית ב־24 ביוני 1944, לא כתוכנית אופרטיבית מאחר שהגבלות ההגירה הבריטיות היו עדיין קיימות באותה תקופה, אלא כתוכנית פוליטית לגיבוש דרישות ההסתדרות הציונית בסוף מלחמת העולם השנייה. החל משנת 1944 ואילך הפכה התוכנית למדיניות הרשמית של ההנהגה הציונית, ועליית יהודים מארצות ערב ומוסלמים הפכה "מפורשת או מרומזת בכל ההצהרות, העדויות, המזכרים והדרישות שהוציאה הסוכנות היהודית מאז מלחמת העולם עד הקמת המדינה".
בן-גוריון ראה את העלייה בראש סדר העדיפויות של הפרויקט הציוני, אך היה מודע לאתגרים של פרויקט כה רחב היקף, ואמר בעקבות מלחמת העצמאות ב-1948:
המדד הארגוני הראשון של התוכנית היה תוכנית הפעולה הכללית בסוף 1943 שכותרתה 'החלוץ האחיד לארצות המזרח', שתציע קורס לשליחים ממחלקת ההגירה של הסוכנות היהודית בהמשך יישלחו לארצות האסלאם. פעילויות אלה במדינות האסלאם איבדו את דחיפותן ומשיכתן לאחר מלחמת העולם השנייה, והגברת המשאבים שקיבלו פחתה. מספר הפעילים במדינות אלה היה זעום בהשוואה לאירופה, ואף לא היו מספיק כאלה לקיים את מה שכבר הוקם.
מועמדי הגירה.
חקירת מקורות העולים והיקפם התגלתה באופן בולט בדיוני ועדת התכנון. הוצגו בפניהם נתונים רבים - התפלגות ומספר היהודים בכל מדינה, כולל שינויים באוכלוסייה במהלך מלחמת העולם השנייה, וניתוח ההזדמנויות הכלכליות והתעסוקתיות בקהילות אלה. שלוש קבוצות עיקריות נחשבו בתחילה כמועמדות להגירה מיידית:
נלקחה בחשבון האפשרות של מספר קטן יותר של אנשים מ-2 הקבוצות הראשונות, ובמקרה זה יהיו יותר עולים מהקבוצה השלישית. באמצע 1944, עם היוודע היקף השואה, החלה התמקדות בהגירה פוטנציאלית ממדינות מוסלמיות. המוקד העיקרי של התוכנית היה יהודים מעיראק, סוריה, טורקיה, איראן ותימן.
ביולי 1943 הציג אליהו דובקין, ראש מחלקת ההגירה של הסוכנות היהודית, מפה של כ־750,000 יהודים המוערכים בארצות האסלאם וציין כי:
באופן דומה, בן-גוריון הצהיר בפגישה של הנהלת הסוכנות היהודית ב־28 בספטמבר 1944 כי "המינימום שלי היה שני מיליון: עכשיו שהושמדנו אני אומר מיליון". ב־30 ביולי 1945 הצהיר בן-גוריון ביומנו:
אחד הנושאים שעלו במהלך הדיונים בתוכנית המיליון היה ביטחון הקהילות היהודיות במדינות האסלאם. בנאום הוועדה המרכזית של מפא"י בשנת 1943 הציג אליהו דובקין את השקפתו כי יצירת ישראל בפלסטין הערבית תיצור סכנה ליהודים החיים בארצות ערב אחרות. ובן-גוריון כתב באותה תקופה על "האסון שעליו צפויים היהודים בארצות המזרח להתמודד כתוצאה מהציונות", אף על פי שתחזיות קודרות אלה הוכחו כשקריות.
מדיניות להעצמת הפעילות הציונית במדינות היעד יושמה כדי להבטיח שהמהגרים יגיעו. אסתר מאיר-גליצנשטיין מציינת כי "מעניין שבן-גוריון מציין סיבות פוליטיות ורציונליות להבאת עקורים יהודים מאירופה, ואילו בדיון על העלייה של היהודים מארצות האסלאם הוא מזכיר לא רק סיבה פוליטית ורציונלית, אלא גם תרבותית - הסבר אוריינטליסטי, מכיוון ש'ניוון' המזרח היה אחד המרכיבים הבסיסיים של תפיסה זו".
לאחר הקמתה של מדינת ישראל.
יישום חלק ניכר מתוכניותיה והמלצותיה של תוכנית המיליון התרחש במדינת ישראל שזה עתה הוקמה, לאחר הקמתה בשנת 1948. זה כלל עלייה המונית, הקמת מחנות עולים ומעברות, הסכם השילומים בין ישראל למערב גרמניה, המוביל הארצי ותוכנית המתאר הארצית.
כתוצאה מנסיגת הכוחות הבריטיים והכרזת מדינת ישראל במאי 1948, הוסרו מגבלות ההגירה למדינה, מה שאיפשר ליישם את שינויי המדיניות הנוגעים לעלייה רחבת היקף שהתמקדו ביהודים ממדינות ערב ומדינות מוסלמיות. לאחר מכן ממשלת בן-גוריון הציגה בפני הכנסת תוכנית להכפיל את אוכלוסיית המדינה שמנתה 600,000 איש בתוך ארבע שנים. למדיניות הגירה זו הייתה התנגדות מסוימת בממשלת ישראל החדשה, כמו אלה שטענו כי אין "הצדקה לארגן הגירה רחבת היקף בקרב יהודים שחייהם אינם בסכנה, במיוחד כאשר הרצון והמוטיבציה אינם שלהם". וכן אלו שטענו כי תהליך הקליטה גרם ל"מצוקה מוגזמת ". עם זאת, כוח ההשפעה וההתעקשות של בן-גוריון הבטיח את המשך העלייה הבלתי מוגבלת.
לדברי ד"ר אירית כץ, המעברות היו תוצר של תוכנית זו. ד"ר רוי קוזלובסקי מציין כי קיומה הקדום של תוכנית המיליון מרמז כי "מושג המעברה היה למעשה התנאי המוקדם להגירה המונית, ולא השפעתה". ד"ר פיירה רוסטו תיארה את הוויכוח סביב תנאי המעברות ואמרה את דעתה כי "הנושא השנוי ביותר במחלוקת מבחינה זו אינו התוצאה (למשל המעברות) של הבחירה, אלא הבחירה כשלעצמה להביא ישראל כל כך הרבה אלפי מהגרים, בעקבות רעיון "תוכנית המיליון" שהוצג על ידי בן-גוריון בשנת 1944 ".
סיפוח חצי האי קרים לאימפריה הרוסית
יצא בשאלה
שברולט קמארו הדור השישי
שברולט קמארו הדור השישי (באנגלית: Chevrolet Camaro sixth generation) היא מכונית ספורט במרכב קופה, שמיוצרת על ידי שברולט משנת 2015. היא הדור השישי של מכונית הספורט שברולט קמארו. היא נחשפה ב-16 במאי 2015. דגמי ה-SS וה-ZL1 הגיעו לישראל ב-27 בינואר 2021.
הקמארו דור שישי נמכר באירופה עד ל-31 באוגוסט 2019, שאז הותקנו תקנות פליטה חדשות באירופה ובכך הסתיימו המכירות של הקמארו דור שישי שלא יכלה לעמוד בהם.
מפרט טכני.
הדור השישי משווק עם שני מנועי בנזין.
גרסאות.
קמארו SS.
גרסת ה-SS (סופר-ספורט) כוללת מנוע בנזין V8 צילנדרים בנפח 6.2 ליטר טורבו המספק כ-455 כוחות סוס. תיבת הילוכים ידנית בעלת שישה הילוכים או תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 4.0 שניות.
קמארו ZL1.
גרסת ה-ZL1, היא גרסת הביצועים הגבוהים של הקמארו SS, שהוצגה בשנת 2016. היא כוללת עיצוב יותר אגרסיבי וספורטיבי וכוללת כנף אחורית מאחור, חישוקי 20 אינץ' כסטנדרט, קימורים בבטן, מסך מגע ולוח מחוונים חצי דיגיטלי, תא המטען בנפח 257 ליטרים אך ישנה אפשרות לקפל את המושבים האחוריים ובכך להגדיל את נפח תא המטען.