בנובמבר 1981 הציגה נאמן במסגרת התערוכה הקבוצתית "רוח אחרת", שהתקיימה במוזיאון תל אביב לאמנות. במסגרת התערוכה הציגה ציור בשם "אשה מביטה בצב" (1981) ובו דמויות אדם סכמטיות העוסקות בפעילויות גופניות שונות. האופי ה"ציורי" יותר של עבודה זו ושל עבודות אחרות מאותה עת, היווה חידוש באופי עבודותיה של נאמן. הדבר התבטא בצמצום השימוש בטקסט בעבודות, בהפסקת השימוש בתצלומים בעבודות, בצבעוניות מגוונת יותר, בציור על משטחי ציור גדולי-ממדים ובשימוש בדימויים חזותיים מתולדות האמנות המערבית (כגון דימויים מציוריו של פרנסיסקו דה גויה). אוצרת התערוכה, שרה בריטברג-סמל, ששימשה גם כאוצרת לאמנות ישראלית במוזיאון, הרבתה להציג את יצירתה של נאמן במהלך שנות השמונים במוזיאון תל אביב ובמסגרות אחרות.
ב-8 ביוני 1982 נפתחה תערוכת יחיד של נאמן במסגרת הביתן הישראלי בביאנלה של ונציה. לצד נאמן הציגה גם תמר גטר תערוכת יחיד בביתן. נאמן הציגה ציורים גדולי ממדים ובהם דימויים של דמויות אנוש לצד קופים המאזכרים רעיונות מ"מוצא המינים" של דרווין. במרכז הציור הענק "לויד ופלויד, ילדים רתומים" (1982), לדוגמה, יצרה נאמן משפחה אנושית, הנישאת על גבו של אב המשפחה במעין פירמידה אנושית. לפניהם מתוארות שתי דמויות מקבילות - של קוף ושל אדם - המתוארות בפרופיל לצופה.
בריטברג-סמל, אוצרת התערוכה, תיארה בקטלוג התערוכה את עבודתה של נאמן כעוסקת בדימויים של היברידיות וגרוטסק. על פי בריטברג-סמל, הציור של נאמן עושה שימוש בדימויים קבועים ה"עוברים עיבוד ציורי וצבעוני אשר קושר, מסבך ומסכסך תאוריה בתאוריה, דימוי בדימוי, מצב במצב, אדם באדם, עד אשר מצב הסדר לכאורה מכיל בתוכו את כל הסדקים המצביעים על הריסתו". דמויות "משפחת האדם" שהציגה נאמן ביצירותיה, ובייחוד דמויות הילדים הרבים המוצגים בעבודות, מאופיינות בחוסר הבעה ומראן הוא כשל בובה או פוחלץ.
כמה ימים לאחר פתיחת התערוכה, עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה, הוטמן לצד דלת הכניסה של הביתן הישראלי מטען חבלה. מטען זה גרם לשריפת אחת מעבודותיה של גטר, ואילו לוח עץ לבוד של הציור "קרבת דם" (1982) של נאמן חורר מן הפיצוץ.
בשנת 1983 הציגה נאמן תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות. תערוכה זו פתחה מחדש את "ביתן הלנה רובינשטיין" כמבנה להצגת אמנות ישראלית. התערוכה הכילה מבחר מעבודותיה של נאמן משנות ה-70, לצד ציורים מן התצוגה בוונציה וציורים חדשים. ציוריה של נאמן מאותן שנים זכו לביקורות מעורבות בעיתונות הישראלית. שרית שפירא ציינה, על אף ריבוי הסמלים הגופניים בעבודותיה של נאמן, את הכפפתם של דימויים אלו למערכת תבונתית חיצונית. רפי לביא ציין את השפעתם של מרסל דושאן וג'ספר ג'ונס על עבודתה של נאמן ואת היחס המורכב בין הדימויים השונים בעבודות. לעומתו, ראו מבקרים אחרים בחיבור אינטלקטואלי זה מכשלה להבנת העבודות. טליה רפופורט, לדוגמה, תיארה את העבודות כ"עוסקות בהתפתחויות אורגניות בסגנון סכימאטי מוזר".
בשנת 1986 הוצג מבחר מעבודותיה החדשות והישנות של נאמן במסגרת התערוכה "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית". בין העבודות החדשות בלט הציור "The eyes in the field" (בעברית: "העיניים בשדה") משנת 1983, שהוצג לראשונה בתערוכה בגלריה דביר בשנת 1984. בחלקו התחתון של הציור הופיעו דמויות אדם סכימאטיות ודימוי של מוח על רקע של להב של סכין גילוח. בחלקו העליון של הציור של הציור הופיעו דימוי סכמאטי של עיני אדם, המנותקות מגוף כלשהו ונתונות על רקע דקורטיבי.
העיסוק של נאמן בראייה ובכינון זהות, שהופיע כבר בעבודותיה המוקדמות, הפך לעיסוק מרכזי בסדרת עבודות מן המחצית השנייה של שנות השמונים. מוטיבים איקונוגרפיים של הצצה ואקסהיביציוניזם הופיעו ברבות מעבודותיה. ציורים שונים הכילו דימויים של בגדי גברים ריקים, המאזכרים את יצירותיו של דושאן, ובמיוחד את "הזכוכית הגדולה". בשנת 1989 הציגה נאמן תערוכה מעבודות אלו בגלריה ג'ולי מ. בתל אביב.
בשנת 1989 נולד יהונתן, בנה של נאמן ושל בן זוגה יוסי מר חיים.
שנות התשעים.
במהלך שנות התשעים של המאה ה-20 החלה נאמן ליצור ציורים העושים שימוש במבנים גאומטריים. אחת מסדרות העבודות שיצרה עשתה שימוש ברישום של עץ ועליו זאבים, אשר נלקח מתיאור חלום של אחד ממטופליו של זיגמונד פרויד הידוע כ"איש הזאבים". לעיתים שולב דימוי העץ עם מבנים גאומטריים המאזכרים ציור מופשט גאומטרי ובמיוחד עם ציורים של פיט מונדריאן. שימוש שונה בדימוי העץ הופיע בסדרה של ציורים והדפסים המתבססים על הנגדה של דימויים לשוניים וחזותיים. בציור "עצי אור ומטח זהב" (1993), לדוגמה, עשתה נאמן שימוש בצבע הצהוב כדימוי כפול של אור ושל שתן.
סדרה נוספת נוצרה בעזרת יצירה עמלנית של משבצות צבעוניות, שהרכיבו משטחים צבעוניים. בציור כגון "To Throw the Baby Along with the Bath" (1994), יוצרות המשבצות צורה המאזכרת להב של סכין גילוח. בנוסף, שיבצה נאמן דימויים של שפן וברווז, בהם השתמשה כבר בעבר.
ב-16 בפברואר 1999 נפתחה במוזיאון תל אביב תערוכת יחיד גדולה של נאמן בשם "ה' צבעים". באנגלית נקראה התערוכה "Legion" (לגיון), שהוא מושג שנלקח מן הברית החדשה. על פי נאמן "זה השם שנותן לעצמו האיש מוכה הדיבוק". לצד עבודות חדשות הוצגו בתערוכה זו גם מבחר עבודות משנות השבעים. רבות מן העבודות החדשות בתערוכה כללו הפניות אל מושג האלוהות. בעבודות הנושאות את השם "ה' צבעים" שיבשה נאמן את שם האל המירה אותו לביטוי ארס-פואטי על מהות הדימוי האמנותי.
סדרת ציורים זו עשתה שימוש בדגם המשבצות מעבודותיה הקודמות של נאמן, אולם נאמן השאירה את רצועות ניר הדבק (מסקינטייפ) שבעזרתן נוצרו. "העבודות נראות לעיתים כמונוכרומים", העידה נאמן, "בשל הצבע האחיד המונזל מעל למשבצות, מכתים את המסקינג טייפ ונותר עליו. הרבגוניות של המשבצות מפנה מקומה לחד-צבעוניות של מסך הנייר, כעין נטיפה אחידה של 'מבול' צבעוני זה או אחר, שמסתיר את הקשת הפוליכרומית של צבעי המשבצת".
שירת ברבורים.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 שימשה טכניקת עבודה זו כמסגרת לעבודות בעלות התייחסויות להיסטוריה ולהיסטוריה האישית של האמנית. ב-16 בפברואר 2002, לדוגמה, נפתחה בבית גבריאל בצמח התערוכה "ניסים על המים" שאצר גדעון עפרת. בתערוכה הציגה נאמן עבודות בעלות רובד ביוגרפי, המתבטא בשימוש בדימויים של הכנרת ושל תיאורי ניסים מן הברית החדשה הקשורים בה כגון נס החזירים בכורסי או הליכתו של ישו על המים. בנוסף, יצרה נאמן גרסה חדשה למיצב "העיניים של המדינה" בשם "העין של המדינה". התערוכה ננעלה זמן קצר לאחר פתיחתה עקב אירועי מלחמת המפרץ השנייה.
סדרת עבודות אחרת הוצגה ב-2013 בתערוכת היחיד בשם "Wit/ויץ/Wit". חלק מן העבודות בסדרה, שהיוותה המשך לסדרת העבודות שהציגה נאמן בתערוכה "חתול, חיוך, חיתוך" (2010), עסקו במשמעויות סמנטיות של צבע - כחומר וכמטאפורה אסתטית. "מתוך העניין שלי בשמות של צבעים", תיארה נאמן, "מצאתי צבע שחור כהה שנקרא 'אדמה גרמנית – Deutsche Erde'. פני השטח של עבודה בשם זה שתוצג בתערוכה, נצבעו בטפטופים ונזילות מונוכרומטיים של הצבע ה"גרמני". טפטוף כנוכחות של האקראיות הקונקרטית של הצבע הנוזלי ובו בזמן כייצוג אמנותי של אירוע קטסטרופלי, של פציעה".
בשנת 2014 זכתה נאמן בפרס ישראל לאמנות. לרגל הזכייה נפתחה ב-25 בנובמבר תערוכת יחיד רטרוספקטיבית שלה בגלריה של המדרשה לאמנות בתל אביב בשם "מיקי - Mouth".
בשנת 2019 הציגה נאמן סדרת ציורים, עליה עבדה משנת 2016 תחת השם "שירת ברבורים". הציורים התמקדו בציטטות מתוך דבריהם האחרונים של אישים ואמנים שונים ובהם פרנץ קפקא, אנה פבלובה, ולדימיר נבוקוב ואחרים. על פי נאמן, בעבודות אלו רגע המוות עובר היפוך, שכן "כל עבודה מגיעה לסיומה על ידי קבלת כותרת כחתימה ״על המצח״, כמו הגולם מפראג שנלוש מחומר ועפר וחתימה מאגית על המצח החייתה אותו".
ג'יימס גראהם באלארד
ג'יימס גראהם באלארד (באנגלית: James Graham Ballard; 15 בנובמבר 1930 - 19 באפריל 2009) היה סופר בריטי, מהידועים בסופרי "הגל החדש" של המדע הבדיוני. ספריו המוכרים ביותר הם "קראש" השנוי במחלוקת, והרומן האוטוביוגרפי "Empire of the sun" (תורגם לעברית בשם "קיסרות השמש"), העוסק בחוויותיו במלחמת העולם השנייה במחנה מעצר יפני. שני הספרים עובדו לסרטים: "אימפריית השמש", שביים סטיבן ספילברג ב-1987 ו"קראש", שביים דייוויד קרוננברג ב-1996.
שם התואר האנגלי "Ballardian", שפירושו "דומה או מזכיר את המצבים המתוארים ביצירתו של ג'. ג. באלארד, בעיקר נופים עגומים שנוצרו על ידי בני האדם וההשפעות הפסיכולוגיות, הטכנולוגיות, הסוציאליות והסביבתיות שהתפתחו בהם", נכלל במילון קולינס.
חייו.
אביו של באלארד היה כימאי של חברת טקסטיל גדולה, ומונה ליושב ראש והמנהל של החברה בשאנגחאי, שם נולד באלארד. באלארד בילה את ילדותו המוקדמת בהתיישבות הבינלאומית בשנגחאי, אשר בה שלטו האינטרסים הבריטיים בין השנים 1843 ל-1941. הוא נשלח ללמוד בקתדרלה של שנגחאי. אחרי פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה, נאלצה משפחתו של באלארד לפנות באופן זמני את ביתה בפרברים ולשכור בית בדרום שנגחאי על מנת להימנע מפגיעה על ידי הכוחות הלוחמים. לאחר שכבשו היפנים את שנגחאי נשלח באלארד עם משפחתו למחנה מעצר לאזרחי אויבותיה של יפן, שבו שררו תנאים קשים. במחנה זה הוחזקו בני המשפחה עד סוף המלחמה ולאחריה הם שבו לאנגליה.