במטרה לחקור את אתר א-תל השיגה יהודית מרקה-קראוזה מימון מהברון רוטשילד ורישיון חפירות מממשלת המנדט. עונת חפירות ראשונה התקיימה במשך כ-6 שבועות בספטמבר-אוקטובר 1933, על ידי יהודית מרקה-קראוזה ושמואל ייבין. עונת חפירות שנייה התקיימה ביולי 1934 על ידי מרקה-קראוזה וויליאם פוקסוול אולברייט. עונת חפירות שלישית החלה בספטמבר 1935. ממצאים מהחפירות הוצגו בתערוכה במקווה ישראל שנפתחה בנוכחות הנציב העליון בינואר 1936. החפירות העלו עיר מוקפת חומות מתקופת הברונזה הקדומה, בעלת ארמון, מאגר מים, מקדשים, ובתים רבים. העיר חרבה בשנת 2200 לפנה"ס בערך. מאז ועד למאה ה-12 לפני הספירה האתר לא היה מיושב ואז נוסד בו כפר קטן בעל 12 דונם, שנעזב במאה ה-11 לפני הספירה.
בעקבות החפירות טענו חוקרים שהממצאים הארכאולוגיים סותרים את הסיפור המקראי, שכן בעת כיבוש הארץ על פי ספר יהושע, העי כבר הייתה נטושה למשך מאות שנים. בנוסף, התיאור המספר "וַיִּשְׂרֹף יְהוֹשֻׁעַ אֶת הָעָי וַיְשִׂימֶהָ תֵּל עוֹלָם שְׁמָמָה עַד הַיּוֹם הַזֶּה" (יהושע ח, כח), צריך להיות מאוחר מהמאה ה-11. לפיכך, יש הסבורים כי תיאור כיבוש העי ושרפתה הוא סיפור אטיולוגי בדוי, שנוצר על רקע הניסיון להסביר את הממצא הבולט בשטח: תל חורבות (ולמעשה, זוהי משמעות המילה "עי").
לעומת זאת, היו שטענו שזיהוי א-תל עם העי הוא שגוי ויש לזהות את א-תל עם העיר הכנענית "בית און" שהייתה חרבה בזמן מלחמת יהושע ושימשה רק כנקודת ציון, בעוד שהעי היה יישוב קטן ששכן בסמוך לתל, ואולי נקרא על שמו. כראייה לזיהוי זה מביא יואל אליצור את העובדה שא-תל גדול פי שניים משטח התל המזוהה עם גבעון בסתירה לכתוב ביהושע שגבעון הייתה גדולה מהעי.
הגאוגרף וחוקר התנ"ך בן ציון לוריא זיהה את העי עם תל או חורבת "ג'אבר א-תנתאני", אשר נמצאת מדרום מזרח ליריחו בקצה הערבה בדרך העולה כיום לירושלים במרחק של כארבעה וחצי ק"מ מיריחו שלאחר החורבן. הרב יואל בן נון הציע לזהות את העי עם ח'רבת מרג'מה הסמוכה לעין סמיה.
הארכאולוג האמריקאי דייוויד ליוינגסטון עמד בראש קבוצת ארכאולוגים שטענה כי חורבת ניסיה הנמצאת בתחומי היישוב פסגות היא מקומה של העי. דעה זו אינה מקובלת, אך למרות זאת התקבע השם "עי" אצל תושבי היישוב, ואף קמה בסמוך לחורבה "שכונת העי".
את דה גייטס
פרוג מטאל
סימפוני איקס
משה דוד גיסר
משה דוד גִיסֶר (בכתיב יידי: גיסער; בספרדית: Moshe David Guiser; 1893, ראדום, פולין - 19 באפריל 1952, סנטיאגו, צ'ילה) היה משורר, עיתונאי, סופר, מבקר ועורך יידי.
ביוגרפיה.
משה דוד גיסר נולד בשנת 1893 בעיר ראדום שבפולין במשפחה יהודית ענייה של נפחים ויוצקי ברזל. בגיל צעיר הוכרח להפסיק את לימודיו ולסייע לאביו בעבודת הנפחות שלו. המשפחה נדדה בערי פולין השונות, לודז', ורשה וקונסק, וגיסר הצעיר עבד עבודה פיזית קשה וסבל חרפת רעב.
במלחמת העולם הראשונה גויס בכפייה על ידי הגרמנים, ונשלח לעבודה בבית יציקה בגרמניה, בקלן, לסייע למאמץ המלחמתי הגרמני. שם החל להתעניין בספרות גרמנית, ושם גם החל לכתוב את שיריו הראשונים, שכתבם על קרעי נייר מזדמנים. אחדים משירים אלה היו ראשית פרסומו בעיתונות היידיש. שירו הראשון התפרסם בשנת 1919 בביטאון פועלי ציון בווינה, "דער אידישער ארבייטער".
בשנת 1921 עבר לעיר ורשה, ושם הצטרף לחבורה הספרותית היידית "כאליאסטרע" ('כנופיה'). שיריו הותירו רושם רב על הקוראים.
בשנת 1924 היגר גיסר לארגנטינה, השתקע בבואנוס איירס, והיה מורה בבתי ספר יהודיים. במקביל המשיך בעבודתו הספרותית, והיה עורך ואף מוציא לאור של עיתוני ילדים ביידיש. הוא פרסם ספרי שירה, שירי ילדים ופרוזה. מארגנטינה שלח את שיריו לכל במות היידיש הגדולות בצפון אמריקה ובאירופה. הוא עסק גם בביקורת, ועל מאמרי הביקורת שלו נהג לחתום בשם עט דוד בנדר. שיריו וסיפוריו, שסיפרו על מולדתו בפולין, אך גם על הנופים החדשים שפגש בארגנטינה, זכו לאהדת הקוראים, ולחיבת הילדים.
בשנת 1933 היגר גיסר שוב, הפעם לסנטיאגו בירת צ'ילה. הוא הפך למו"ל ולמדפיס, והוציא לאור את ספרי שירתו וסיפוריו, ערך והוציא כתבי עת ביידיש, ופרסם גם מכתבי אחרים. כמוציא לאור, הוא נכשל: כתבי העת שהוציא היו קצרי ימים, והוא חזר לכתיבת שירה וסיפורת. כן היה פעיל מרכזי בחיי התרבות של הקהילה היהודית שם, וערך את העיתון "דאס אידישע ווארט". בשנת 1950, כשנתיים לפני מותו, ערך ביקור ממושך בקהילות היהודיות של קנדה וארצות הברית, וזכה שם לקהל מאזינים גדול ואוהד. מבחר מיצירותיו יצא לאור כבר לאחר מותו, בשנת 1953.
משה דוד גיסר נפטר ממחלה קשה באביב 1952, בגיל 59. כמה חודשים לאחר מכן עלו לישראל אלמנתו ליובה וילדיו.
בחודש מאי 2012 הפקיד בנו, אורי גיסר, את ארכיונו בספרייה הלאומית. הארכיון כולל כתבי יד של יצירותיו (בעיקר שיריו), התכתבות עם סופרי יידיש ואישים שונים בנוגע לפעילותו הספרותית והציבורית, גזרי עיתונים ובהם מאמרים מאת המשורר ועל אודותיו, וכן כמה תצלומים.
Candlemass
Candlemass (קנדלמאס) היא להקת דום מטאל אפי מסטוקהולם, שוודיה שהוקמה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בידי ליף אדלינג מנהיג הלהקה, הבסיסט וכותב השירים שלה.
הלהקה נחשבת לאחת מחלוצות תנועת הדום מטאל, כאשר אלבום הבכורה Epicus Doomicus Metallicus נחשב לאבן פינה של הז'אנר. כמו כן, הלהקה Candlemass הם היוצרים של סגנון הדום מטאל האפי (Epic Doom), שהוא תת-ז'אנר של דום מטאל המושפע מסגנון השירה של פאוור מטאל (שירה בקול נקי וגבוה) ומנסה לתת תחושה "גדולה מהחיים". שם תת-ז'אנר זה לקוח מאלבומם הראשון, Epicus Doomicus Metallicus.
הסולן מסאיה מרקולין עזב ב-1990 ולאחר כישלונו היחסי של האלבום החמישי מ-1992 הלהקה התפרקה. לאחר שלא הצליח עם להקתו החדשה אבסטרקט אלג'ברה, אדלינג הוציא שני אלבומים נוספים תחת השם קנדלמאס עם הרכב אחר.
ב-2002 התאחד ההרכב המקורי של קנדלמאס והלהקה הוציאה אלבום המתעד את הופעת האיחוד, אך הלהקה התפרקה שוב מעט מאוחר יותר. ב-2004 התאחדה הלהקה שוב והוציאה שנה לאחר מכן את האלבום הנושא את שמה, Candlemass.
באפריל 2006 הודיע סולן הלהקה מסיה מרקולין על עזיבת הלהקה, שוב מאותן סיבות של חוסר-הסכמות לגבי האלבום החדש. הוא הכריז כי הפעם הוא עוזב לתמיד ולא יחזור שוב. מרקולין הוחלף על ידי רוברט לווה.
ב-2012 הודיעה הלהקה כי לווה עזב, בעיקר בגלל איכות ההופעות החיות, ויוחלף על ידי מאטס ליוון.
ב-2018 הודיעה הלהקה על "חזרה לשורשים" ו"סגירת מעגל" עם חזרת הסולן הראשון שלה יוהאן לנקוויסט.
קנדלמאס אמרו מספר פעמים שהם אינם להקה נוצרית, אך מבחינה לירית עוסקים לפעמים בדת, וזאת על מנת לדמות את הטקסטים שהם "לפעמים מאבק בין טוב לרע". בראיון עם מייסד הלהקה, ליף אדלינג, הוא נשאל על עטיפת האלבום Candlemass (2005), המכילה צלב ואת לוגו הלהקה על רקע לבן. ליף אדלינג הודה שדת זה דבר מטופש לפי דעתו: ""בשבילי השוודים הם כל כך אנטי דתיים והצלב הזה הוא רק מטאל בשבילי. אני מאוד נגד הדת, אני חושב שזה כל כך טיפשי. גדלתי עם גולגולות וצלבים, זה סמל של מטאל"."
מישל טרכטנברג
מישל טרכטנברג (באנגלית: Michelle Trachtenberg; נולדה ב-11 באוקטובר 1985) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית-יהודייה, אשר מוכרת בעיקר בשל תפקידה בתור דון סאמרס בסדרה "באפי ציידת הערפדים", בתור ג'ורג'ינה ספארקס בסדרה "אחת שיודעת" ובזכות הופעתה בסרטים "הרייט המרגלת", "יורוטריפ", "נסיכת הקרח", "חג מולד שחור" ו"שוב בן 17".
ביוגרפיה.
טרכטנברג נולדה בניו יורק, הצעירה מבין שתי בנותיה של לאנה, מנהלת בנק, ושל מייקל טרכטנברג, מהנדס של סיבים אופטיים. אימה, מהגרת יהודייה מרוסיה, ואילו אביה, מהגר יהודי-גרמני. טרכטנברג חוגגת את חנוכה וחג המולד יחד. הסבים שלה חיים בישראל. היא למדה בתיכון קתולי כי, לדבריה, שכר הלימוד זול יותר מזה של בתי הספר היהודים. היא גדלה עם אחותה הגדולה, איירין, בשכונת שיפסהד ביי, ברוקלין, שם למדה בחטיבת ביניים באקדמיה לאמנויות ולמדעים. מאוחר יותר היא למדה בבית הספר התיכון נוטרדאם בשרמן אוקס, לוס אנג'לס, קליפורניה. היא דוברת רוסית שוטפת.
קריירה.
הופעתה הראשונה הייתה בשנת 1988 בפרסומת לנוזל כביסה. מאז היא הופיעה ביותר ממאה פרסומות. ב-1991, היא התארחה בפרק בסדרה "חוק וסדר".
את אחד מתפקידיה הראשונים, היא קיבלה בשנת 1993 בסדרה "כל ילדיי". לאחר מכן גילמה את דמותה של נונה פ' מקלנברג בסדרה "ההרפתקאות של פיט ופיט" ששודרה בין השנים 1994–1996. טרכטנברג שיחקה בסדרה "מיגו". על תפקידה זה זכתה בפרס האמן הצעיר.
באותה תקופה היא גילמה גם את לילי מונטוגמרי בסדרה "כל ילדיי", שם שיחקה לראשונה לצד שרה מישל גלר, שהייתה לאחר מכן שותפתה לסדרה באפי ציידת הערפדים.
הקריירה הקולנועית של טרכטנברג החלה בשנת 1996 בתפקיד הראשי בסרט "הרייט המרגלת". בשנת 1999 שיחקה טרכטנברג בסרט "המפקח גאדג'ט". בקיץ של שנת 2000 קיבלה טרכטנברג את התפקיד בסדרה "באפי ציידת הערפדים", בדמות דון סאמרס, בו נשארה עד לסיום הסדרה בשנת 2003.
בשנת 2004 שיחקה בסרט "יורוטריפ", שזכה להצלחה יחסית. בשנת 2005 שיחקה בסרט "נסיכת הקרח", ובשנת 2006 בסרט האימה "חג מולד שחור".
כמו כן, היא גילמה את דמותה של סלסטה בסדרת הדרמה "עמוק באדמה" ששודרה ברשת האמריקאית HBO.
החל משנת 2008 שיחקה טרכטנברג בסדרה האמריקאית "אחת שיודעת" בתפקיד ג'ורג'ינה ספארקס. באותה שנה, שיחקה טרכטנברג בסרט "שוב בן 17".
בשנת 2013, השתתפה בפרק בסדרה "מחשבות פליליות", ובסדרה "סליפי הולו".
חנא סוויד