במרץ 2011 ראיינה רהב-מאיר באופן בלעדי את שרה נתניהו. בריאיון הגיבה נתניהו לראשונה לביקורת נגדה. בין היתר, ראיינה גם את משה טלנסקי, הרב עובדיה יוסף, ענת קם, ארקדי גאידמק, לב לבייב ושולה זקן. רהב-מאיר חשפה את נישואי יגאל עמיר ללריסה טרימבובלר.
רהב-מאיר כותבת טור שבועי "פרשות השבוע" ב"המוסף לשבת", המוסף הפוליטי של "ידיעות אחרונות".
נבחרה על ידי "גלובס" לאשת התקשורת האהובה בישראל ועל ידי המגזין ליברל לאחד מ-50 המשפיעים בישראל, באתר "ליברל". עיתון הג'רוזלם פוסט בחר בה לאחת מ-50 היהודים המשפיעים בעולם.
במרץ 2016 זכתה במכרז של משרד החינוך להנחיית חידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי, אך ויתרה על התפקיד, לאחר שנודע לה כי המנחה הקודם של החידון, אבשלום קור, מעוניין להמשיך להגישו, ושקיבל את ההודעה על החלפתו לאחר 28 שנים, במסרון. ביום העצמאות 2016 הנחתה את טקס הדלקת המשואות לצדו של השחקן עמוס תמם.
שיעורי תורה.
מאז ספטמבר 2015 מעבירה רהב-מאיר שיעור שבועי על פרשת השבוע, תוך התייחסות לאקטואליה השבועית. השיעור החל כיוזמה מקומית והפך לאירוע שבו משתתפים מאות אנשים מדי שבוע, ורבים נוספים צופים בו במרשתת. השיעור מתקיים מדי יום רביעי בהיכל שלמה בירושלים, משודר ברדיו גלי ישראל וזמין בווידאו ובתמליל באינטרנט. במלואת שנה לשיעור הוא אירח את נשיא המדינה רובי ריבלין. השיעור משלב פרשנים מסורתיים וכולל גם אנקדוטות אישיות, התייחסות לחדשות, לעולם הניו מדיה ולתקשורת הישראלית, וכן מכתבים שהקהל עצמו שולח לרהב-מאיר, על מנת שיוקראו בשיעור. רהב-מאיר גם מפיצה "סטטוס יומי" בוואטסאפ, המתורגם לעשר שפות, לעשרות אלפי רשומים. ב-2016 יצא לאור ספרה "הסטטוס היהודי", בהוצאת ידיעות ספרים, שגם תורגם לאנגלית.
מאז החל השיעור הוזמנה רהב-מאיר לדבר על פרשת השבוע ועל אקטואליה בין היתר בפורום מטכ"ל, במוזיאון הסובלנות בלוס אנג'לס ובכנס הוועד היהודי-האמריקאי בווושינגטון די. סי.
העיסוק הרב של רהב-מאיר בתקשורת ובפרשת השבוע במקביל, הוביל לחיקוי שלה בתוכנית "ארץ נהדרת".
ב-2021 זכתה בפרס ירושלים על הנגשת עולם התורה ופרשת השבוע בזווית אקטואלית.
חיים אישיים.
רהב-מאיר מתגוררת בירושלים עם בעלה העיתונאי ידידיה מאיר, וחמשת ילדיהם. באוגוסט 2019 עברה עם משפחתה לניו יורק, כשליחת "המזרחי העולמי", שם היא לימדה, הרצתה וסיקרה את יהדות אמריקה. במרץ 2020 היא שבה ארצה עם משפחתה עקב מגפת הקורונה.
קנצ'וגה
קנצ'וגה (בפולנית: Kańczuga; ביידיש: קאַנטשיק) היא עיירה בגליציה שבפולין, לא הרחק מהעיר טרנוב, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
קאנצ'וגה החלה ככפר בבעלות אצילים, אשר הוענקו לו זכויות עיר בשנת 1441. בסוף המאה ה-15 נפגעה העיירה קשות כתוצאה מפלישת הטטרים. בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית.
מבחינה מנהלית העיר מהווה מרכז של מועצה אזורית שכוללת 14 יישובים לרבות ליפניק.
יהודי קנצ'וגה.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-16. בקנצ'וגה התגוררה אוכלוסייה יהודית מעורבת שכללה זה לצד זה חסידים, מתנגדים וחופשיים, כשבין התנועות הציוניות הייתה תנועת בית"ר התנועה הדומיננטית ביותר ביישוב. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 967 יהודים, קרוב למחצית מתושביה.
בזמן הכיבוש הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה נצטוו יהודי העיירה לשלם לשלטונות סכומי כופר גבוהים, והם נלקחו לעבודות כפייה. בקיץ 1942 ערכו הגרמנים אקציה בעיירה, בה רוכזו כל יהודיה בבית הכנסת המקומי. משם נלקחו היהודים למחנה מעבר בפלקיניה, בו נערכה בהם סלקציה, תוך ירי בקשישים ובחולים, שליחת כ-150 גברים למחנות עבודה ושליחת כל הנותרים בקרונות משא למחנה ההשמדה בלז'ץ. מספר יהודים שהצליחו להימלט מהאקציה נרצחו בידי פולנים ביערות הסביבה.
לאחר השואה, בליל הסדר תש"ה, נרצחו בידי פולנים לאומנים 13 יהודים מהעיירה ששבו אליה.
בין יוצאי קנצ'וגה בישראל מאיר יערי ובנימין זיגל.
מכנף נאה
מכנף נאה (שם מדעי: "Tipuana tipu", קרוי גם רוזווד) הוא עץ נשיר ממשפחת הפרפרניים. הוא קיבל את שמו מצורת פירותיו, הדומה לכנף.
תכונות.
גזעו של המכנף הנאה עבה וצבעו חום, קליפתו מחוספסת. עליו ירוקים, מנוצים פעם אחת, והעלעלים בצורת אליפסה. העץ יכול להיתמר לגובה של בין 12–15 מטרים ולהתפרס לרוחב של כ־12 מטרים. בסביבת גידולו הטבעית והמיוערת, למכנף הנאה גזע מרכזי אחד המתפצל למספר גזעי משנה בגובה של כמה עשרות מטרים. כאשר הוא נשתל כעץ נוי בשטחים פתוחים יותר, הוא נוטה לפתח גזעי משנה כבר בגובה הקרקע, אם הוא לא נגזם כראוי.
עונת הפריחה של המכנף הנאה היא באביב. קצב צמיחתו מהיר.
מכנף נאה זקוק לשמש מלאה. הוא מעדיף חום, אינו צורך מים רבים ומתאים לכל סוגי הקרקע.
תפוצה.
מקורו של המכנף הנאה הוא מצפון בוליביה עד דרום ארגנטינה, שם הוא מצוי ביערות הגלריה של האנדים, כמעט בכל התנאים המצויים שם – מגובה פני הים עד גובה 2,900 מטר, באזורים יבשים יחסית ובאזורים שכמות הגשם השנתית בהם מגיעה ל־2,500 מ"מ. הוא מעדיף אדמות בעלות ניקוז טוב, אך אינו בוחל גם באזורים אחרים. הוא עמיד גם למגוון טמפרטורות ומסוגל לשרוד גם כשהטמפרטורה צונחת ל־5 מעלות מתחת לאפס.
צמיחתו המהירה של העץ הופכת אותו לבחירה מועדפת לתוכניות ייעור מחדש, למניעת סחף וכשובר רוח. בדומה לצמחים אחרים ממשפחת הקטניות, המכנף הנאה סופח חנקן בשורשיו, והדבר הופך אותו למטייב קרקעות. המכנף הנאה הוא אחד מצמחי המספוא העיקריים בבוליביה, ויתרונו העיקרי הוא העובדה שהוא אחד המקורות היחידים למספוא בעונת החורף היבשה. העץ המופק ממנו הוא איכותי, ומשמש לבניית רהיטים ולהפקת עץ ופחם לבערה.
המכנף הנאה משמש כעץ נוי בכל רחבי העולם. העץ הובא לארץ ישראל בשנת 1911, עת ניטע במושבה מגדל על ידי אוטו ורבורג. הוא נקלט היטב ונפוץ כעץ נוי בעיקר בשנות השבעים והשמונים של המאה ה־20. המין נקלט בארץ במידה כה מוצלחת, עד כי הוא מוגדר כיום כמין פולש.
פרחים, פירות וזרעים.
פרחי המכנף הנאה קטנים, צהובים ובצורת לוע של אריה. הפרחים חסרי ריח. פריו של העץ הוא זרע עטוף במעטה סיבי וקשה המתרחב למבנה דמוי כנף (ומכאן שמו). כאשר הפרי מבשיל הוא מתייבש וצבעו משתנה מירוק לחום. הוא נושר מהעץ בצורת סחרור. מבנה הזרע מאפשר לרוח לשאת אותו למרחקים ניכרים מהעץ.
רוברט קוצ'ריאן
רוברט סדראקי כּוצ'ריאן (בארמנית: Ռոբերտ Սեդրակի Քոչարյան; נולד: 31 באוגוסט 1954) הוא הנשיא השני של ארמניה המודרנית.
ביוגרפיה.
קוצ'ריאן נולד בסטפנקרט, בירת נגורנו קרבאך, אז מחוז אוטונומי בתוך אזרבייג'ן.
בשנת 1971 התחיל לעבוד כפועל ייצור במפעל בעיר הולדתו. מ-1972 עד 1974 שירת בצבא הסובייטי. בשנת 1981 בהצטיינו, לימודים במכון הפוליטכני של ירוואן. בשנות ה-80 היה פעיל במפלגה הקומוניסטית וארגונים למען העברת השליטה על אזור נגורנו קרבאך לארמניה.
ב-1989 נבחר לראשונה לסובייט העליון של ארמניה. ב-1991 נבחר לפרלמנט הראשון של נגורנו קרבאך שהכריזה באופן חד-צדדי על עצמאות מאזרבייג'ן. ב-1992 מונה לראש ועדת ההגנה הממלכתית של נגורנו קרבאך. ב-1994 נבחר על ידי הפרלמנט לנשיא נגורנו קרבאך; נבחר מחדש לתפקיד בבחירות כלליות ב-1996 (בבחירות הורשו להשתתף כל תושבי נגורנו קרבאך, אך לא פליטים אזרים שנאלצו לעזוב את האזור).
ב-20 במרץ 1997 מונה לתפקיד ראש ממשלת ארמניה. ב-30 במרץ 1998 התמודד בבחירות כלליות על נשיאות ארמניה וניצח; יריבו העיקרי היה יושב ראש הפרלמנט הארמני קארן דמירצ'יאן.
ב-5 במרץ 2003 זכה שוב בבחירות לנשיאות ארמניה. כנשיא נפגש מספר פעמים עם נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב בניסיון להגיע להסדר שלום על עתיד נגורנו קרבאך על יסוד הכרה הדדית בתוצאות משאל-עם שייערך בקרב התושבים.
חייו האישיים.
קוצ'ריאן נשוי לבלה, ולזוג שלושה ילדים. בנוסף לארמנית הוא דובר רוסית ואנגלית.
ידידיה מאיר
שלמה ידידיה מאיר (נולד בכ"ו בסיוון תשל"ו, 24 ביוני 1976) הוא פובליציסט, סאטיריקן, שדרן רדיו ישראלי ובעל טור שבועי בעיתון "בשבע".
ביוגרפיה.
ידידיה מאיר נולד בעיר העתיקה בירושלים לרב אליאב מאיר, בנו של אהרן מאיר, מנכ"ל בנק המזרחי, ולזיוה, בתם של הרב שלמה ויהודית קוק. אחיו הוא הזמר והמוזיקאי יצחק מאיר.
מאיר גדל במושב גמזו, שם שימש אביו כרב היישוב עד שנת תשע"ו. הוא למד במוסדות חינוך דתיים לאומיים וחרדיים, בישיבת שעלבים ולאחר מכן בישיבת מערבא, ישיבת תפארת צבי וישיבת חכמת שלמה.
עוד בהיותו בישיבה גילה משיכה לעולם התקשורת. הוא החל לערוך מוזיקה ברשת א' של קול ישראל. בהמשך כתב טורים בשבועונים החרדיים "משפחה" ו"בקהילה", בשם "ידידיה מאיר", כאשר היה מוכר בישיבה בשם שלמה מאיר.
בצה"ל שירת תחילה ברבנות הצבאית, ולאחר שנה וחצי התקבל ככתב בשבועון הצבאי "במחנה".
בשנת 2000, לאחר שהשתחרר מצה"ל, ייסד יחד עם חבריו יאיר חסדיאל וקובי אריאלי ניוזלטר סאטירי בשם "אפעס", שנשלח בדואר אלקטרוני לרשימה מצומצמת של אנשי תקשורת. עם הזמן נענה מאיר להצעתו של עורך "מוסף הארץ", רוגל אלפר, להפוך את "אפעס" למדור סאטירה שבועי במוסף. ב-2008 עבר המדור למוסף השבת של "ידיעות אחרונות".
מאיר היה שותף בהקמת "ערוץ התכלת" בטלוויזיה, ושימש יועץ לטלנובלה החרדית "החצר" בהפקת הערוץ. בשנת 2004, תקופת המכרז על ערוץ 2, הצטרף מאיר לזכיינית "טלעד" כיועץ לענייני מסורת ודת. כמו כן כתב טורי דעות באתר ynet.