בסוף המאה ה-19, באמצעות רצף של הסכמים עם הממלכות המקומיות בקרן אפריקה, השיגו הבריטים והאיטלקים שליטה על חלקים של החוף הסומלי, והקימו את סומלילנד הבריטית וסומלילנד האיטלקית כמדינות חסות. במהלך מלחמת העולם השנייה כבשו הבריטים את שטחה של סומלילנד האיטלקית ואיחדו אותה לסומלילנד, אשר תפקדה כישות מעין מדינית בעלת מוסדות ממלכתיים עצמאיים תחת הכתר הבריטי, עד אשר קיבלה את עצמאותה ב-1960 והוקמה כרפובליקה של סומליה. הישות המדינית הבלתי מוכרת, סומלילנד, נמצאת כיום על שטחה של סומלילנד הבריטית ההיסטורית.
מעמדה הבינלאומי הנוכחי של סומלילנד.
בשנת 1991 על רקע מלחמת האזרחים בסומליה ותוך ניצול האנרכיה השוררת במדינה, הכריזה סומלילנד על היפרדותה כחבל ארץ מסומליה ועל הפיכתה למדינה עצמאית. בשנת 1993, ערך הממשל של סומלילנד משאל עם, בו הוא הציע מבנה ממשל עצמאי לחלוטין מהרפובליקה של סומליה. משאל עם נוסף שהתקיים ב-2001 אישר ברוב של 97% את החוקה ואת הכרזת העצמאות של סומלילנד מ-1991. ב-2003 התקיימו לראשונה בחירות דמוקרטיות לנשיאות וב-2005 לפרלמנט. ב-2010 התקיימו הבחירות השניות לנשיאות בהן זכתה האופוזיציה, והעברת השלטון התקיימה בצורה חלקה. בשנת 2001 פרסם הממשל בסומלילנד מאמר בינלאומי בו הוא מציג את הנימוקים לעצמאותה של סומלילנד, כאשר טיעונו המרכזי הוא הסתמכות על כך שסומלילנד זכאית להכרה מתוקף היותה טריטוריה של מיעוטים אתניים שהיו נתונים בשלטון קולוניאלי בריטי.
אולם עצמאותה והכרתה כמדינה ריבונית לא התקבלה מאז על ידי אף מדינה בעולם או ארגון בינלאומי, מתוך שמירה על היציבות וכיבוד עקרון השלמות טריטוריאלית של סומליה. הזכות להגדרה עצמית של עמים אמנם מעוגנת באמנות רבות ואף בסעיף 2(1) למגילת האו"ם. אך, עקרון השלמות הטריטוריאלית הקבוע בסעיף 2(4) למגילת האו"ם לרוב גובר על כך ואוסר על פגיעה בשלמות הטריטוריאלית של מדינות קיימות לצורך הקמת מדינות חדשות ועל סיפוח שטח ללא הסכמה. בנוסף, הקהילה הבינלאומית רואה בקיומן של ישויות אלה הפרה של סעיף 4 לאמנת מונטווידאו. האמנה קובעת שהתנאים הבסיסים לקיומה של מדינה ריבונית הם אוכלוסייה קבועה, טריטוריה מוגדרת, ממשלה מתפקדת ויכולת לנהל יחסי חוץ עם מדינות אחרות. דו"ח של נציבות האו"ם לפליטים בנוגע לסומלילנד קבע שיש לה שליטה פונקציונלית על הצבא והמשטרה; קיומם של בתי משפט שאוכפים את החוק; קיומם של מכסים ומיסים בנמלים; שני בתי מחוקקים; חלק מהשרים מנסים לפעול בתחומי אחריותם; לסומלילנד יש מטבע ודרכונים משל עצמה אשר מתקבלים בכמה ממדינות העולם. על אף שנראה שסומלילנד עומדת בארבעת התנאים הבאים לידי ביטוי באמנת מונטווידאו, הגישה הקונסטיטוטיבית מחייבת הכרה של מדינות אחרות כתנאי נוסף לריבונותה של מדינה וכל עוד אף מדינה לא תכיר בריבונותה של סומלילנד, היא לא תזכה למעמד של מדינה.
הכרה בין לאומית.
כחלק מתפיסה של פתרון בעיית היציבות האזורית תחילה, ארצות הברית והאיחוד האירופי הטילו את האחריות להכרה על סומלילנד על האיחוד האפריקאי (AU) בטרם הם ישקלו להכיר בה כמדינה. עקב כך, סומלילנד משקיעה כיום את מירב מאמציה להכרה בינלאומית באמצעות הכרה על ידי האיחוד האפריקאי. ב-2005 הגישה סומלילנד בקשה לחברות באיחוד האפריקאי, אך עד היום אין כל הכרעה בנושא, וזאת על אף שמשלחת של האיחוד האפריקאי המליצה בשנת 2006 בחיוב על קבלתה סומלילנד לארגון, תוך מציאת פתרון ביניים שיאפשר את חברותה בארגון ללא הכרה בעצמאותה. בשנת 2007 פנתה סומלילנד בבקשה לקבלת מעמד של משקיפה בארגון חבר העמים הבריטי, אך גם בקשה זו טרם נענתה על ידי הארגון. במקביל לכך סומלילנד מנסה לפתח מערכות יחסים בינ"ל בניסיון לקבל הכרה, וזאת באמצעות הסכמים שונים כמו הסכמי שיתוף פעולה וסחר עם שכנתה אתיופיה. בנוסף הקימה משרדי קישור באתיופיה, ג'יבוטי, ארצות הברית ובריטניה. מכיוון שסומלילנד לא זכתה להכרה בינלאומית, היא חברה בארגון האומות והעמים הלא מיוצגים (UNPO).
בטרם ניסתה לקבל הכרה מהאיחוד האפריקאי, ניסתה סומלילנד לקבל הכרה באמצעות מועצת הביטחון של האו"ם, אך ללא הצלחה. מדיניות מועצת הביטחון של האו"ם העדיפה לפתור את מצב הכאוס בסומליה על ידי תמיכה בממשל מרכזי אחד למדינה, ולכן הכירה רק בממשלת המעבר הזמנית (TFG) כנציגי סומליה באו"ם. על אף היעדר הכרה ממועצת הביטחון, ארגונים שונים מטעם האו"ם פועלים בסומלילנד כמו למשל נציבות האו"ם לפליטים, ארגון הבריאות העולמי, ארגון המזון העולמי ותוכנית הפיתוח של האו"ם אשר פועלים אל מול גורמים רשמיים בממשלת סומלילנד.
מהלכים דיפלומטיים נוספים.
בשנים האחרונות מתחילים להישמע קולות נוספים לגבי שינוי במעמדה הבינ"ל של סומלילנד. כאמור, הממשל בסומלילנד החל לתקשר באופן לא מוכרז עם ממשלות נוספות. ממשלת אתיופיה נחשבת לממשלה המרחיקה ביותר ביחסיה עם סומלילנד ואף הביעה תמיכה במתן עצמאות למדינה, בנימוקים הבאים: ראשית, היותה של סומלילנד מדינה ששואפת לדמוקרטיה, שלווה ואינה מהווה איום. שנית, פיצולה של סומליה יחליש אותה, וכך ביטחונה של אתיופיה גובר. שלישית, אינטרס ביחסים דיפלומטיים בשל רצועת הים הרחבה של סומלילנד. בינתיים, נראה כי אתיופיה מחכה לאישורו של האיחוד האפריקאי, אולם עשויה להכיר בה באופן עצמאי אם הדבר לא יקרה בשנים הקרובות.
גם מדינות המערב מתחילות להכיר באופן לא פורמלי בהקמתה. דיפלומט בכיר בממשלת צרפת אשר נפגש על ראש ממשלת סומלילנד, ציין כי המקרה מזכיר את קבלת עצמאותן של בוסניה, קרואטיה וסלובניה מיוגוסלביה. במקרה נוסף, מועצת העיר של העיר שפילד בבריטניה הצביעה באפריל 2014 עבור הכרה בזכות להגדרה עצמית של סומלילנד, עם זאת ההכרה המחווה הייתה טקסית בלבד ולא נשאה שום משקל חוקי. בצעד דומה, כשנה לאחר מחווה זו גם מועצת העיר של קארדיף בבריטניה הצביעה עבור הכרה בעצמאותה של סומלילנד. עם זאת, ממשלת בריטניה מכירה באופן רשמי בסומלילנד כאזור אוטונומי של סומליה.
ההשלכות שנובעות מאי ההכרה בסומלילנד מתבטאות בעיקר בהיעדר יכולת לקבל סיוע כלכלי בינ"ל מארגונים בינ"ל דוגמת קרן המטבע הבינלאומית. בנוסף, אי הכרתה כמדינה מונע ממנה לבצע סחר בינלאומי, ומאלץ את סומלילנד לספק את צרכיה הפנימיים בעצמה.
המרד המזרח-גרמני
המרד המזרח-גרמני (גרמנית Aufstand des 17. Juni - "התקוממות ה-17 ביוני") התרחש ביוני 1953 ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. המרד החל כשביתה של פועלי בניין בברלין המזרחית, בירת גרמניה המזרחית, בתגובה להעלאת מכסות העבודה, והתפתח למהומות המוניות נגד המשטר המזרח-גרמני במקומות רבים ברחבי המדינה. המרד דוכא באכזריות, אך לא בקלות על ידי הפולקספוליציי - המשטרה המזרח-גרמנית, ובעזרת הצבא הסובייטי.
הסיבות למרד.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר קמה גרמניה המזרחית (או בשמה הרשמי הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית), דרשו הסובייטים מהמדינה החדשה פיצויים על הנזק העצום שנגרם להם בעקבות מבצע ברברוסה בזמן מלחמת העולם השנייה.
כיוון שפיצוי כספי היה חסר ערך, כי המארק המזרח גרמני לא היה סחיר בעולם, ועתודות מטבע החוץ של גרמניה המזרחית היו אפסיות בשנים הראשונות לקיומה, דרשו הסובייטים פיצויים בצורת ציוד וחומרים (מפעלי תעשייה, ספינות, חומרי גלם, מכונות תעשייתיות ועוד). מיד לאחר המלחמה החלה ברית המועצות לקבל פיצויים, ומפעלים שלמים פורקו והועברו לברית המועצות. כך שועבדה כלכלת גרמניה המזרחית לברית המועצות, וגם תוצרת תעשייתית שיוצרה בגרמניה המזרחית נשלחה לברית המועצות. כתוצאה מכך, שיקום גרמניה המזרחית התנהל בעצלתיים, תנאי המחיה של האזרחים היו נמוכים ושרר מחסור במוצרי צריכה.
בנוסף, המשטר בגרמניה המזרחית היה רודני ועורר אי נחת בקרב אזרחים רבים, שרצו בקיום בחירות חופשיות (תוצאות הבחירות נשלטו על ידי השלטון) ובאיחוד עם גרמניה המערבית. ב-10 ביוני העלתה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי בראשותו של ולטר אולבריכט, מזכ"ל המפלגה ושליטה בפועל של גרמניה המזרחית, את מכסות העבודה לפועלי תעשייה ולפועלי בנייה ב-10% ללא תוספת שכר. הוצהר כי פועלים שלא יעמדו במכסות החדשות, יופחת שכרם בהתאם. כתוצאה מהמחסור בציוד התעשייתי ובחומרי הגלם שברית המועצות לקחה כפיצויי מלחמה, לא יכלו רבים מן הפועלים לעמוד במכסות החדשות, אפילו אם רצו.
המרד.
תגובה ראשונה להעלאת המכסות הגיעה יום לאחר מכן, ב-11 ביוני, כאשר איגוד מקצועי באתר בנייה בברלין המזרחית קרא לקיום שביתה של 24 שעות. ב-15 ביוני דרשו פועלים מאתר בנייה אחר בעיר פגישה עם ראש ממשלת גרמניה המזרחית אוטו גרוטהוול. בתגובה שלחה המפלגה נציגים למפעלים ולאתרי הבנייה כדי להסביר את עליית מכסת העבודה. הנציגים לא התקבלו בברכה ויצאו משם מבלי לפתור את הבעיה.