"עבירות קלות בבית הבובות" (2002), תערוכתה הראשונה, הוצגה במוזיאון אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב (אוצרות רות שדמון ונעמי אביב) כותרת התערוכה רמזה על פשעים קטנים שביצעה היוצרת בבית הבובות התמים. העיוותים או המומים שנתנה הופמן ביצוריה התמימים מאוד מעודנים. נעמי אביב כתבה בקטלוג התערוכה, כי לרוב זהו ביטוי לצרכים סיעודיים המאפיינים את הופמן ונותרו לא מסופקים. זהו ביטוי טבעי של הצורך לטפל, להגן, לחמול, אבל גם לגרד את הפצע בשביל לבדוק עד כמה הוא מכאיב ועמוק. הבובות של הופמן שואבות לגיטימציה מהמכניזם הטבעי של הבובות הניתנות לפירוק והרכבה תוך אמירה לגבי דמות האישה כבובה, אובייקט שניתן להתעלל בו או פשוט לחתוך אותו החוצה. הבובות המצוירות של הופמן לא נראות דו ממדיות אלא נראות כתצלום מעובד של אובייקט תלת מיימדי. הן מגלמות את הסגידה הפגנית לחפץ, לפטיש מעורר התשוקה. אובייקט ממשי ולא קונספטואלי שאפשר למכור ולקנות, לנכס ולהניח על המדף. הופמן מציירת אובייקטים שהם סוג של קורבנות דווקא משום שאינם מסוגלים לחוות עצמם כקורבן. הם נותרים תמימים גם כאשר מי שיוצרת אותם מבצעת בהם סוגים של השטחה, מה שמחריף את חוויית הדיסוננס.
"מיטת זרע" (2013), תערוכת יחיד, תערוכתה השנייה של הופמן, הוצגה בגלריה P8 תל אביב (אוצרת: נעמי אביב). בתערוכה הוצגו שלוש סדרות של עבודות, בכולן חוויה של עונג אסתטי, הקפדה ועמלנות. התערוכה כוללת מיצבי פיסול, וידאו וצילום. לצורך עשיית התערוכה יצרה הופמן מנבטה ביתית ובה הציבה מצלמה מושהית המתעדת את אירועי הגן. תהליכים של נביטה, צמיחה ועד לנבילה מחליפים אצלה פרקטיקות שגורות של רישום, ציור ופיסול ומהווים המחשה בזעיר אנפין של פלא הבריאה. עצם יצירתו של מרחב נביטה פיזי מצמיח מטבעו שפע של משמעויות. מיטת הזרע של הופמן מהווה אתר המתמצת את החוויה הפוסט מודרנית ואת יחסיה המורכבים עם הטבע בכלל ועם האידיאה של הגן. רעיון הגן מקפל בתוכו דחפים אוטופיים של בריאה, יצירה ועיצוב. השימוש בפרקטיקות של גינון והנבטה בסטודיו של האמנית איפשרו לחקור ולאתגר רעיונות כמו חלל, זמן ומקום. המנבטה שיצרה הפכה לשדה וכל התרחשות זעירה בו מעוררת רגש עז, בהדגימה מחדש את אקט הבריאה. לצד המעקב המתועד ותוצריו הוצגו מיצבים פיסוליים שהרחיבו את דימוי הבריאה באסתטיקה שברירית ומעודנת.
“מותו של גמד הגינה”( 2015), תערוכת היחיד השלישית של הופמן, הוצגה בחלל הגלריה העירונית, רחובות (אוצרת אורה קראוס), והיוותה המשך לתהליך המחקר אותו הציגה בתערוכתה השנייה “מיטת זרע. במהלך זה ביקשה הופמן להציג את אפשרויות הביטוי השונות לעיסוק בטבע, ביצירת חיים ובהריסתם בו-זמנית, על ידי פרקטיקות מתחום הרישום והפיסול. אלו באו לידי ביטוי בהצבה תלויית מקום, שהיוותה המחשה של פלא הבריאה. עיסוקה של הופמן בטבע ובפעולת הגינון, כללה תהליך מחקר בממד המעשי ובממד הרעיוני, ובכוחם לאתגר תפיסות של חלל, זמן ומקום.
התערוכה כללה שילוב הצבות ממדיומים שונים, ביניהם פיסול משולב צמחייה, דומם עם חי. המים, שמשו מרכיב מרכזי בעבודותיה, כסמל לחיים והוצגו כניגוד לריקבון ולמוות אשר מתקיימים בסביבה שמחיצתה אורגנית ומחיצתה דוממת . גם כאן הופמן עשתה שימוש באביזרים טכנולוגיים לצד שימוש בחומרים יומיומיים, באמצעותם ביקשה לייצר סביבה בה מתקיימת חוויה אסתטית עבור הצופה.
"פלאש דרייב" (2018), תערוכת היחיד הרביעית של הופמן, הוצגה לא מכבר, במכון אלפרד לאמנות ותרבות, תל אביב (אוצרת: טלי בן נון). מיצב תלוי-מקום המגולל סיפור מסע אישי שלא התרחש ונותר בגדר חלום שנקבר תחת הררי הכביסה והכלים שבכיור. באמצעות חיבורים משעשעים ולא צפויים בין רדי-מייד לקראפט, בין מחנאות לפיסול, בין חלום לכישלון, יצא הצופה להרפתקה הרואית מחד ופארשית מאידך, במסלול 'תרמילאי' הכולל מסע מזורז בין פסגות, קרחונים, בים הפתוח ובמעבה האדמה.
טלי בן בסט
טלי בן בסט (נולדה ב-1959) היא ציירת ישראלית. חיה ויוצרת בתל אביב.
ביוגרפיה.
טלי בן בסט נולדה בראשון לציון. ב-1983 היא סיימה לימודי אמנות במכון אבני. היא בוגרת המדרשה לאמנות במכללת בית ברל (1986) ולימודי המשך בשנקר. בציוריה בן בסט "חוקרת את המתחים וההשפעות ההדדיות בין הטכנולוגיות החדשות והציור הידני המסורתי, כמו גם את שפת הציור עצמה כשהיא מתווכת באמצעות תוכנות מחשב."
עבודתה.
נושא המגדר ומעמד האישה בתרבות ובחברה הם הנושאים המרכזיים ביצירתה של בן בסט כאשר "ההתחקות אחריהם נעה בין המרחב הפרטי אל הציבורי, מן הביתי אל החברתי, מן הפיזי אל הנפשי."
בשנת 1996 הציגה בן בסט את תערוכת היחיד הראשונה שלה בגלריה לימבוס בשם "בגדים", עליה כתבה תמר אלאור כי "ייצוגי אפנה הם נגיעה בבטן הרכה שפירושה ללכת על גבול מסוכן. עבודותיה של בן בסט בתערוכה חומקות מהמגבלות הסוציולוגיות של הצגת האפנה כסוכנת של דיכוי האישה וכסרסורית הענק של הבורגנות. עבודותיה ש בן בסט חורצות לעצמן דרך של אהבה מפוקחת בחזרה אל הבגדים עצמם. נדמה כי בן בסט הייתה רוצה לקפוץ אל תוך הבגדים שלה ולהתלבש בהם אך בו בעת היא אינה מרשה זאת לעצמה או אולי כבר אינה יכולה. היא מסלקת עצמם מתוכם למרות העקבות המלאים שהותירה בהם. היא תולה אותם, מעמידה אותם, מניחה אותם ומתבוננת בהם מהחוץ. היא מפרקת אותם לגורמים המדמים שורה של ברבורים המשייטת לרוחבו של הגוף שנעלם. פירוק הגוף למרכיבים בלתי מענגים סוגר חשבון עם העין הפורנוגרפית ונותן לה את מה שהיא לא מבקשת. אולם הפירוק של בן בסט את ייצוגי הגוף מצליח לענג ולהטריד בו זמנית. הבד לעולם אינו שלם והאישה נמצאת או לא נראית כך ניצלים שניהם מעמדת האובייקט והאהבה לשניהם - לאישה ולבגד, שורדת".
ב-1998 אצרה והציגה בגלריה לימבוס תערוכה בשם "מלכודת פנינים". בתערוכה צילום אחד בשחר לבן וצילומים המוצגים בקופסאות תאורה. הדימויים לקוחים מחומרים אישיים: צעיפי נוצות, שערות ושרשראות פנינים שעוברות תהליכים של שכפול, מניפולציה וארגון מחדש. בכל הסיטואציות מושם דגש על הפיזיות של הדימויים. אותם דימויים הנראים עתה ארוטיים יותר, סבוכים יותר, ממלכדים את העין ומובילים את הלב לזיכרון של איבר מין נשי או זיכרון אינטימי אחר, רחוק ומעומעם שמקורו בהיר וממוקד בחומר – פקעת סבוכה ומפתה, בוהק כפנינה, מגע של נוצה. בתערוכה מתקיים דיאלוג בין החומרים לאסוציאציות העולות מהם והאינטרפרטציה שהם מקבלים בעבודות.
ב-2003 הציגה בן בסט תערוכת יחיד במוזיאון הרצליה "מרחב מודולרי" באוצרות של דליה לוין. התערוכה תוארה כ"כוללת עבודות צילום גדולות ממדים המסתפקות במינימום הכרחי כדי לתאר מקומות ואתרים בהם שוכנת ריקנות. המרחבים עטופים בסגנון אחיד בו מתקיימים הבדלים מינוריים בלבד החושפים תהליכי התרוקנות פיזי המשליך על תחושות ומצבים נפשיים עמוקים. התרחשות בתוך מרחב נייטרלי המבטאים שפה מנטלית הממחישה ריק עיצובי, נתק רגשי ובדידות. הפער העמוק בין העיצוב המוקפד והנקי של החללים לריקנות, מצביע על הפרעה מנטלית המפעפעת מתחת לפני שטח מושלמים כביכול. ראשיתה של העבודה בצילום של חדרים ומשרדים ממשיים בבתי מגורים ומשרדים של חברים ומכרים בהם מצאה בן סט גודש של פרטים שהפריעו לה ולכן בחרה להוציא חלק מהם מה שהביא לדלדול הדחיסות הסביבתית. אולם בכך לא היה די והיא שאפה להשאיר חלל ריק אותו יצרה בעצמה עד כדי שקשה לאפיין בבירור את השימוש של החדרים. המרחבים ריקים מאדם ואינם מעוגנים לסביבה ספציפית: אין נקודת מבט אל החוץ או אל הנוף וכן לא נמצאים אובייקטים מגדירי תקופה. כך נוצר חלל הזוי חסר הווה, עבר ועתיד. אך מבט סקרני חושף ניואנסינים המיצגים רבדים נסתרים של חוסר שלמות ואף סכנה: בלימה של חיים תוססים ונטישה. החללים הבלתי מציאותיים וחסרי הממשות משרים מצב של הלם המותרים את הצופה במצב של דיסאוריינטציה גאוגרפית, רגשית ומנטלית. ככל שהצפייה מתארכת, מתעצמת תחושת ההלם הבקשה להיאחז בסממן מסוים, באירוע מסוים או באתר מסוים היא צורך אנושי שלא מוצא לו מזור".
"אחרי שהשמש שוקעת" – תערוכת יחיד שהתקיימה בגלריה ג'ולי מ. ב-2012 – הציגה סדרת ציורים של בן בסט הכוללת דיוקנאות אייקונים של גברים ונשים המישירים מבט חצוף ומתגרה אל הצופה.
ב-2009 בן בסט יצרה יצירת אמנות במסדרון בקומה השנייה של מלון ארטפלוס בתל אביב: שני צידי המסדרון חושפים עולם מיתולוגי המשולב בנופים, בעלי חיים ודמויות אנושיות בהשראת המסורת הרומנטית של סוף המאה ה -19. היצירה אפופה באווירת מסתורין. בצד אחד של המסדרון יש נופים פתוחים דרמטיים בשחור ואדום, חיות פצועות שוכבות ליד גזעי עצים צרובים. הציפורים השחורות ברקע, שנדמה כי הוצאו מסרטי אימה, חלפו על פני הנופים, רומזים על אסון קרוב. בצד השני של המסדרון, הצבע הוא עדין יותר מחדש. באמצעות שקפים מוארים, עבודות שבוצעו בצבעי מים מגלות את סיפורה של נערה צעירה, שמתמזגת עם הנוף או אולי מתעמתת עם חיות פרא. המסדרון כולו אפוף תחושה אפוקליפטית של שתיקה רועמת, תוך שמירה על האסתטיקה והניקיון הקפדניים האופייניים לעבודתה של בן בסט.
סאאב קתרינה
סאאב קתרינה (בשוודית: Saab Catherina) היא מכונית קונספט, בתצורת מכונית ספורט, 2 מושבים, מתוצרת יצרנית הרכב והמטוסים השוודית סאאב
דגם ה"סאאב קתרינה" נבנה בסדנאות הרכבת השוודית "(Aktiebolaget Svenska Järnvägsverkstäderna (ASJ" ב-"Katrineholm" ומכאן שמו..
פרויקט התכנון וההרכבה של 2 דגמי "סאאב קתרינה" החל בינואר 1963. המכונית הוצגה ב-1965.
מאיה אטון
מאיה אטון (1974 – 18 ביולי 2022) הייתה אמנית רב תחומית, שחיה ויצרה בתל אביב.
ביוגרפיה.