בשנת 1889 מת אביו שארל השלישי, נסיך מונקו, ואלבר עלה לשלטון במקומו. באותה שנה בפריז, ב-30 באוקטובר אותה שנה, התחתן אלבר בשנית עם הדוכסית אליס דה רישלייה, אלמנתו של מארי אודט רישאר ארמאן דה לה שאפל דה ז'אן דה ז'ומילהאק, דוכס רישלייה, אך בשנת 1902 הם נפרדו באופן חוקי, על אף שלא התגרשו.
במרץ 1910 נערכו הפגנות המוניות נגד שלטונו. התושבים דרשו חוקה ופרלמנט ולרסן את השלטון האבסולוטי, אחרת הם יפילו אותו ויקימו רפובליקה. בנוסף, הם לא היו מרוצים מהשתלטות הצרפתים על הפוליטיקה והכלכלה של הנסיכות, ואף התרעמו על האבטלה הקשה, משום שהיו חסרים במדינה מפעלים ואדמות חקלאיות ובבתי הקזינו לא התאפשר לאזרחים לעבוד שם. ב-5 בינואר 1911 העניק אלבר למונקו חוקה, אך למסמך לא הייתה משמעות ממשית במונחים של צמצום השלטון האוטוקרטי, ועד מהרה היא הושעתה על ידי הנסיך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. כמו כן במהלך שנת 1911, הקים אלבר את ראלי מונטה קרלו, מרוץ מכוניות שנועד למשוך תיירים למונקו ולבתי הקזינו.
למרות שירותו הצבאי, או אולי בגלל זה, הפך הנסיך לפציפיסט, והקים את המכון הבינלאומי לשלום במונקו, כמקום לפיתוח הסדר שלום לסכסוכים באמצעות בוררות. בתקופה הקצרה והמתוחה שלפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ניסה הנסיך אלבר ניסיונות רבים להניא את הקייזר הגרמני וילהלם השני מהמלחמה, אך ללא הועיל.
עם פרוץ המלחמה לא יכול היה הנסיך אלבר להימנע מלהיות מעורב, ובתקרית אחת הוא אפילו כתב אישית לקייזר במאמץ לשכך את זעמו של הגנרל קרל פון בילוב. ללא התערבותו של הנסיך, הכפרים הצרפתיים סיסון ומארשה היו נהרסים. בהמלחמה שתשים קץ למלחמה, הכריז הנסיך על מונקו כנייטרלית, אך למעשה סיפק לכוחות מדינות ההסכמה בתי חולים, מרכזי הבראה ואף חיילים, כולל בנו היחיד לואי.
ב-26 ביוני 1922 מת אלבר בפריז, ובנו לואי השני, נסיך מונקו עלה לשלטון במקומו.
זהרא ח'אנום תאג' א-סלטנה
זהרא ח'אנום תאג' א-סלטנה (בפרסית: زهرا خانم تاج‌ السلطنه; 1883 – 25 בינואר 1936) הייתה נסיכה פרסית משושלת קאג'אר ובתו של נאסר א-דין שאה קאג'אר, מלך פרס משנת 1848 ועד מאי 1896, ושל אשתו המלכה תוראן א-סלטנה. היא הייתה מושא האהבה של המשורר הפרסי עארף קזוויני, המשורר הלאומי של איראן, אשר כתב את שירו המפורסם "איי תאג'" למענה.
תאג' א-סלטנה הייתה פמיניסטית, וחלוצה בקידום זכויות נשים באיראן. היא הייתה חברה מייסדת של ארגון הנשים המחתרתי, "האגודה לחירות הנשים" (انجمن آزادی زنان - אנג'ומן-י אזאדי-י זנאן), שפעל למען שוויון מגדרי בסביבות 1910.
היא הייתה סופרת, ציירת, אינטלקטואלית, ופעילה שאהבה לארח בביתה אירועים ספרותיים. היא הייתה האישה הראשונה בחצר המלוכה להסיר את החיג'אב וללבוש בגדים מערביים. היא הביעה נימוקים משכנעים לפיהם הסרת הרעלה היא הצעד ההכרחי הראשון בדרך להשתתפותן של נשים בחינוך, תעסוקה, וקידום האומה.
היא פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה בפרסית בשנת 1914 בכותרת "זכרונותיה של תאג' א-סלטנה" (בפרסית: خاطرات تاج‌السلطنه), אשר תורגמה לאנגלית בשנת 1993 כ-"Crowning Anguish: Memoirs of a Persian Princess from the Harem to Modernity 1884-1914". הספר זכה לביקורות חיוביות, כאשר על פי מוסף הספרות של The Times: "ספר הזכרונות של תאג' [...] המסקר תקופה של 30 שנים של סביבה המשתנה במהירות [...] הוא תערובת מעניינת של זיכרונות והרהורים, [...] המדגישים את הקונפליקטים העזים של חיים המתקיימים בין ההרמון לבין המודרניזם." (4 במרץ 1994)
בספרה היא כתבה: "כשיבוא היום ובו אראה את בנות מיני משוחררות ואת ארצי בדרך לקדמה, אקריב את עצמי בשדה הקרב של החירות, ודמי יזרום בחופשיות מתחת לרגלי חברותי שוחרות החופש אשר נלחמות על זכויותיהן".
חייה, כתיבתה ופעילותה הפמיניסטית נלמדים בתוכניות ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטאות רבות, מטהראן ועד אוניברסיטת הרווארד.
חיים אישים.
בגיל צעיר אורסה לאמיר חסן ח'אן סַרְדאר שוג'אע א-סלטנה. הנישואים התממשו בשנת 1897 כשהייתה תאג' א-סלטנה בת 13. לשניים נולדו ארבעה ילדים, שתי בנות ושני בנים. בשנת 1907 הם התגרשו.
בשנת 1908 התחתנה תאג' א-סלטנה עם קוּלְלאר אקא-בּאשי, אך הנישואים האלה נמשכו חודשים ספורים וביולי של אותה שנה הם התגרשו. במהלך 1909 התחתנה תאג' א-סלטנה עם רוכּן א-סלטנה, אך לא ידוע כמה זמן נמשכו נישואיהם.
היא נפטרה ב-25 בינואר 1936 ונקברה בבית הקברות ט'היר א-דוולה בטהראן.
טאג' א-סלטנה
ג'וזף טאוסיג
ג'וזף קנפלר טאוסיג (באנגלית: Joseph Knefler Taussig; (30 באוגוסט 1877 - 29 באוקטובר 1947) היה תת-אדמירל יהודי בצי האמריקאי. זכה לעיטורים צבאיים רבים. שירת בצי ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–ספרד, במלחמת ארצות הברית–הפיליפינים, בעת הנסיגה מקובה, במלחמת העולם הראשונה, בפלישה של ארצות הברית לניקרגואה כחלק ממלחמות הבננה, ובמלחמת העולם השנייה.
קורות חיים.
בנם של אדמירל משנה אדוארד טאוסיג ורעייתו אלן קנפלר, ג'וזף טאוסיג נולד בדרזדן, גרמניה, שם אביו, אז בדרגת לוטננט, הוצב בשירות מיוחד בשייטת האירופית (חלק מהצי האמריקני בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20) החל מפברואר 1877 ועד ינואר 1880. כאחד מחמשת בניהם של אדוארד ואלן, החל ג'וזף את הכשרתו באקדמיה הימית של ארצות הברית (USNA), ב-1895. אחיו הבכור, פול טאוסיג, נרשם לאקדמיה הימית של ארצות הברית, אך נפטר ביולי של השנה הקודמת בשל התפרצות פתאומית של דלקת התוספתן. ג'וזף טאוסיג, כמו אחיו המנוח, הצטיין באתלטיקה באקדמיה הימית של ארצות הברית. ככוכב פוטבול הוא שימש כקוורטרבק של נבחרת חיל הים האמריקאי ב-1899. טאוסיג הצטיין גם בתחרויות מסלול ושדה, וכיהן כנשיא התאחדות האתלטיקה של האקדמיה הימית של ארצות הברית. ג'וזף טאוסיג היה השני מבין ארבעה דורות של בוגרי האקדמיה הימית של ארצות הברית במשפחתו, אשר שירתו ברציפות בין השנים 1863–1970, שושלת שהחלה עם אביו, אדמירל משנה אדוארד טאוסיג (1847–1921), המשיכה עם בנו של ג'וזף, קפטן ג'וזף טאוסיג ג'וניור (1920–1999), והסתיימה עם נכדו של ג'וזף, קפטן ג'וזף טאוסיג (נולד ב־1945), מחיל הנחתים של ארצות הברית.
מלחמת ארצות הברית–ספרד.
כשפרצה מלחמת ארצות הברית–ספרד באפריל 1898, היה טאוסיג בשנתו האחרונה להכשרתו כצוער (כפי שנקראו פרחי קצונה באקדמיה הימית של ארצות הברית החל מ-1882 ועד 1902). טאוסיג הוצב לשירות באוניית הדגל של אדמירל ויליאם סמפסון, הסיירת ניו יורק, ושירת על סיפונה במהלך ההפצצה האמריקנית על עמדות ספרדיות, באגואדורס ובסנטיאגו דה קובה, כחלק מקרב אגואדורס ב-1 ביולי 1898, כמו גם בקרב הימי על סנטיאגו דה קובה, ב-3 ביולי 1898, שם נמחק הצי הספרדי והאדמירל פסקואל סרוורה נפל בשבי.
טאוסיג היה עיתונאי וסופר פורה ומוכשר לאורך כל שנות הקריירה הצבאית שלו. בשנים מאוחרות יותר, כנותו הישירה וההוגנת עוררה כלפיו את סלידתו המקצועית של תת-מזכיר הצי של ארצות הברית, ולאחר מכן נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, כמו גם את סלידתו המקצועית של מזכיר הצי של ארצות הברית עצמו, ג'וזפוס דניאלס.
טאוסיג שב לאקדמיה הימית של ארצות הברית ב-1899, והשלים בהצלחה את לימודיו שם באותה השנה.
מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים.
עם סיום לימודיו, הוצב טאוסיג לשירות בסיירת ממוגנת Newark, אשר עזבה את מספנת המעגן בניו יורק במרץ 1899, בדרכה אל הפיליפינים. הספינה עצרה לצורכי הצטיידות באיים הקאריביים, בבירת ונצואלה קראקס, בבירת אורוגוואי מונטווידאו, ובנמלים בצ'ילה ובפרו, בטרם הפליגה במעלה חופה של קליפורניה אל הבסיס הימי Mare Island הסמוך לסן פרנסיסקו לצורך הצטיידות ותיקונים, לקראת הפריסה עם הפלגה האסיאתית. לאחר עזיבתה את החוף המערבי, עצרה ה-Newark בהוואי ובגואם, במסלול אל האוקיינוס השקט, ולבסוף עגנה בפרובינציית קאוויט שבפיליפינים בנובמבר 1899. בחמשת החודשים הבאים, שימשה ה-Newark כ-station ship (ספינה שהוקצתה לתחנה מסוימת, המשמשת כלי שיט, או מספקת חיילים, מתקני תדלוק או תיקון וכו', בהתאם לדרישה), בויגאן שבאי לוזון. במהלך תקופה זו היווה טאוסיג חלק מחוליית חוף שיצאה לפמפלונה, על מנת להציל אזרחים אמריקאים שהוחזקו כבני ערובה על ידי מורדים, אשר פעלו על רקע התנגדותם לשליטתה של ארצות הברית בפיליפינים. כך או אחרת, בעת שהותה שם, הצטוותה חוליית החוף לחזור לספינה. בדצמבר, עברה ה-Newark לעיר אפארי שבפרובינציית קגאיאן, שם קיבלה את כניעתם של המורדים בפרובינציות איזבלה, קגאיאן ובאטאן.
משלחת הסיוע לסין.
באפריל 1900 הצטוותה ה-Newark להפליג ליפן, ולאחר מכן לטאקו שבסין, כחלק ממשלחת הסיוע לסין - משלחת של הכוחות המזוינים של ארצות הברית שמטרתה הייתה להציל את אזרחי ארצות הברית, אזרחים אירופים ואזרחים זרים אחרים במהלך השנים האחרונות של מרד הבוקסרים. הכוח הימי המשותף היה תחת פיקודו של סגן האדמירל אדוארד הוברט סימור מהצי המלכותי הבריטי, לצד קפטן באומן מק'קלה, מצי ארצות הברית, השני בבכירותו בשרשרת הפיקוד של המשלחת. כחבר בכוח הנחיתה הבין-לאומי, שלימים נודע כ"משלחת הסיוע של סימור", שירת טאוסיג כתף אל כתף לצד ג'ון ג'ליקו ודייוויד ביטי, שהתקדמו מאוחר יותר בשירותם בצי הבריטי, ומונו שניהם, לימים, לתפקיד אדמירל הצי, ואשר איתם רקם טאוסיג שותפות מקצועית וחברית ארוכת ימים.