הביקורת על סיפורי משפחת גלאס החלה עם הוצאתו של הספר "פראני וזואי" אשר על אף שנחשב לספר טוב, ניכרת בו ירידה באיכות הכתיבה של סלינג'ר לעומת "יום מושלם לדגי בננה" ו"התפסן בשדה השיפון" המוגדרים כיצירות מופת. ב"פראני וזואי" מגלה הקורא לראשונה כי לסימור אחים ואחיות וכי למעשה הוא מחונן העוסק בזן בודהיזם, פרטי מידע אשר גרעו לא מעט מקסמו: מאדם מיוסר שאינו מוצא את דרכו בעולם צבוע, הפך לסנוב שהעולם אינו עומד בסטנדרטים שלו.
סלינג'ר המשיך לכתוב על משפחת גלאס בספר "הרימו את קורת הגג, נגרים" אשר ספג ביקורת קשה. סלינג'ר, אשר היה מוכר כסופר של סיפורים קצרים, הכותב בלשון סלנג ובסגנון אהוב על צעירים, כתב ספר המתואר רבות כמייגע, שברובו פונה באדי אל הקורא, מנסה לספר לו על אחיו סימור, אך למעשה מדבר על בודהיזם והבלים חסרי תכלית.
על סלינג'ר נמתחה ביקורת על כך שאינו כותב על דמויות חדשות והמוניטין שלו ירד. ב-1965 פרסם את סיפורו האחרון - "האיפוורט" - סיפור ארוך יחסית בעל יותר משישים עמודים המספר על סימור כילד בן 7 המבלה במחנה קיץ, זאת בדרך בלתי שגרתית כמכתב ארוך שכותב סימור למשפחתו, אשר גם הוא דן רבות בזן. הסיפור ספג ביקורות קשות אף יותר מספרו הקודם ולאחריו לא פרסם סלינג'ר דבר.
בלק
בָּלָק בֶּן צִפּוֹר הוא דמות מקראית, מלך מואב בשנה הארבעים ליציאת מצרים. סיפורו מסופר כחלק מפרשת בלק ב-.
הזמנת בלעם לקלל.
בלק פחד מהתקרבותו של עם ישראל, "העם היוצא ממצרים ויכס את עין הארץ",לגבולו, וביקש מבלעם בן בעור, נביא אומות העולם, שיקלל את עם ישראל. הלה סירב בתחילה לבוא אליו, בעקבות התנגדותו של ה', אך לאחר משלוח שרים נכבדים יותר הצליח לקבל "אישור" לבוא אל בלק, אך בהבהרה שידבר רק מה שיציב ה' בפיו.
הניסיונות לקלל את ישראל לא צלחו אף לאחר תצפיות על עם ישראל מצדדים שונים, וגם לאחר בניית מזבחות והקרבת פרים ואילים. בלעם בא לקלל ונמצא מברך. בלק כעס על בלעם, והלה השיב לו כי אינו חופשי לדבר כרצונו אלא רק ידבר את אשר יצֻוה על ידי הקב"ה.
העצה.
בלעם סיים את תפקידו וחזר למקומו, לא לפני שנתן עצה לבלק כיצד לפגוע בעם ישראל - להחטיא אותם עם בנות מואב ומדין (; ).
בלק יישם את עצתו של בלעם, ובמגפה שפרצה בעקבות עבודת הפעור, שבו הצליחו נשות מואב ומדין לגרור אנשים מעם ישראל לזונות ואף לעבודה זרה, מתו 24 אלף איש.
אזכורים נוספים במקרא.
פרשת בלעם מתוארת בקיצור ב), אולם שמו של בלק אינו מופיע שם. הוא מופיע בדבריו של יהושע בן נון, שגם הוא תיאר את הפרשה באוזני עם ישראל .
בלק מוזכר במקומות נוספים במקרא. בספר שופטים, בסיפור יפתח, בדברי יפתח המנסה לשכנע את מלך עמון שלא לצאת למלחמה וכי בני ישראל לא גזלו את ארצו: . בספר מיכה, במסגרת תיאור מעשי ה' למען עמו, אומר הנביא: .
לפי המדרש, בלק הוא צור, אחד מחמשת מלכי מדין.
אזכורים בברית החדשה.
בלק מוזכר בחזון יוחנן המזכיר את העצה שנתן בלעם לבלק לאחר כישלון הקללה: .
בלק בראי חז"ל.
בלק הקריב, במצוות בלעם, ארבעים ושניים קרבנות: הוא ערך והכין שבעה מזבחות, בשלושה מקומות, שהם בסך-הכול 21 מזבחות. על כל מזבח הקריב שתי בהמות - פר ואיל - וסכום קרבנותיו היה 42. בתלמוד אנו מוצאים שני מאמרים על כך. האחד מתמקד בשכר שזכה בו בלק בעקבות הקרבנות הללו, ולומד מכאן את שכרה של מצווה - אפילו נעשתה שלא לשמה:
המאמר השני מתייחס לכוונתו הרעה של בלק, ומבאר שאף היא התקיימה - אבל באופן ממוזער. הכוונה היא למעשה אלישע והדובים, שמסופר בספר מלכים-ב, פרק ב.
בספרות העברית.
בכתיבתו של ש"י עגנון, בלק הוא השם שניתן לכלב ירושלמי, גיבור עלילות הסיפור "כלב חוצות". מקור שמו של בלק בספר "תמול שלשום", בשגיאת קריא של מנהל בית הספר אליאנס בירושלים. המנהל, אלברט אנטבי, קורא את המילה "כלב" במהופך. עגנון מבהיר את הקישור לבלק המקראי: "חייך ואמר, אנשי ירושלים בקיאים בחומש, יודעים שהיה רשע אחד בלק וקוראים לכלב על שמו".
בלק בן צפור
כנסיית סיינט שאפל
ויליאמסבורג (ברוקלין)
ויליאמסבורג (באנגלית: Williamsburg) היא שכונה בצפון ברוקלין בעיר ניו יורק שבארצות הברית, שבה יש ריכוז גדול של יהודים חסידיים.
תולדות השכונה ותושביה.
השטח של ויליאמסבורג היה שטח חקלאי ומספנות שהיו חלק מהעיר בושביק. השטח נקנה מאינדיאנים מקומיים על ידי חברה בבעלות סוחרים גרמנים בשנת 1638. בשנת 1827 שכונת ויליאמסבורג קיבלה מעמד של כפר תחת השם "כפר ויליאמסבורג" (Village of Williamsburgh) בתוך שנתיים כבר היו לכפר שירותי כיבוי אש ומשרד דואר עצמאיים, כאשר אוכלוסיית הכפר מנתה אלף איש. מפעלי זיקוק סוכר פעלו בויליאמסבורג בשנותיה הראשונות. חברת "דומינו" הייתה פעילה בוויליאמסבורג משנת 1856 עד לתחילת שנות האלפיים.
הכפר התפתח במהירות ובשנת 1835 כבר סיפח לעצמו חלק מהעיר בושביק. הכפר היה מאוכלס ברובו על ידי גרמנים. ב-1845 מנה הכפר 11,500 נפש. עם המשך ההתפחות המואצת הוכר הכפר בשנת 1840 כעיירה ויליאמסבורג (Town of Williamsburg), וב-1852 הוכר כעיר ויליאמסבורג. בשנת 1855 סופחה ויליאמסבורג לעיר ברוקלין (שסופחה מאוחר יותר לעיר ניו יורק). כיום ויליאמסבורג מוכרת כקריה (borough), והיא אחת מחמש קריות של ברוקלין.
בויליאמסבורג התיישבו קבוצות אתניות רבות שייצרו מובלעות, ובהן פוארטו ריקנים, איטלקים, דומיניקנים, היספנים וכן כעשרים אלף משפחות חסידיות נכון ל-2017, רובן של חסידי סאטמר.
חסידי סאטמר בויליאמסבורג מונים כ-73,000 נפש.
ההתיישבות היהודית בויליאמסבורג התחילה לפני השואה. רוב המתיישבים היהודים הגיעו ממנהטן. אחרי השואה הגיעו יהודים חסידיים בהמוניהם בעיקר מהונגריה ורומניה. הקהילות החסידיות בויליאמסבורג היו בין השאר סקוירא, צעהלים, פאפא, וויען, קלויזנבורג וסאטמר.
חסידי סאטמר בוויליאמסבורג.
האדמו"ר רבי יואל מסאטמר התיישב בויליאמסבורג לאחר השואה והקים בה רשת מוסדות חינוך תורני ושירותי דת יהודיים. ברשת כעשרת אלפים תלמידים ותלמידות הלומדים בויליאמסבורג, ומספר דומה בסניפיה ברחבי ארצות הברית.
לאחר מותו של רבי יואל בשנת 1979 עברה ההנהגה לידי בן אחיו, רבי משה שנפטר בשנת 2006. עוד בחייו, וביתר שאת לאחר מותו, התפלגה הקהילה בין חסידי בנו הראשון ר' אהרן ובנו השלישי ר' זלמן לייב. לשני הפלגים יש מרכזים בויליאמסבורג.
השכונה כיום.
במהלך שנות ה-2000 האזור חווה ג'נטריפיקציה מתמשכת. לשכונה חדרה השפעה של מוזיקה עכשווית כגון אינדי ואלקטרוקלאש, תרבות ההיפסטרים נכנסה לשכונה ונוצרה בה סצנת אמנות וחיי לילה. השכונה זכתה לכינוי "ברלין הקטנה".
חלקים שונים של ויליאמסבורג.
ויליאמסבורג החרדית מחולקת לחלקים שונים, החל בחלק הצדדי של השכונה - רחובות 8 ו-9, המאוכלס בעיקר על ידי יהודים בגיל העמידה. לאחר מכן בא השטח שמרחוב קלימר עד לכביש האקספרס המקשר בין רובע ברוקלין לרובע קווינס ואחרי כביש האקספרס, שבו נמצא החלק הגדול ביותר של ויליאמסבורג. חלק זה כולל בתוכו פרויקטים עירוניים רבים ורחובות צפופים. לאחריו בא האזור החדש, המכונה לעיתים "ויליאמסבורג החדשה", מרחוב ואלאבאוט עד רחוב לאפייט. אזור זה היה מלא עד לשנת 2000 במפעלי תעשייה, ובשנים האחרונות עברו ממנו רוב המפעלים והאזור הפך לאזור מגורים.
חיים מגרלשווילי
המשחק המשוגע
המשחק המשוגע (שיגעון של משחק) (באנגלית: The Mad Magazine Game) הוא משחק לוח שהופץ בישראל בשנות השמונים. הוא מבוסס על משחק אמריקני משנת 1979, שפיתחה חברת הצעצועים "האחים פארקר" בהשראת המגזין הפופולרי "מד".
המשחק הוא משחק דמוי מונופול, אך מטרתו הפוכה - להפסיד את כל כספך. המשחק כולל גם משימות איגיון, ובהן לחקות התנהגות של קוף, לעמוד בלי לזוז ועוד.
כמו כן, המשחק משלב הוראות שבהן לשחקן הוותיק יש יתרון, כגון: "אם מישהו משעין מרפק על השולחן הפסדת 4,000, אם לא הפסדת 2,000". בהוראה זו, שחקן שכבר מכיר את המשחק ימהר להשעין את ידיו על השולחן (כדי להפסיד כמה שיותר כסף, בהתאם למטרת המשחק), ואילו שחקן הפוגש את המשחק בפעם הראשונה יפסיד, ככל הנראה, רק 2,000.
בלק בן ציפור
בת הים הקטנה (סרט)
בת הים הקטנה (באנגלית: The Little Mermaid) הוא סרט הנפשה אמריקאי משנת 1989 שהופק על ידי חברת וולט דיסני ומבוסס על האגדה המפורסמת בעלת אותו השם מאת הנס כריסטיאן אנדרסן. הסרט יצא לאקרנים ב-14 בנובמבר 1989 והוא הסרט ה-28 המופק על ידי החברה, הסרט הראשון ברנסאנס של דיסני, וכמו כן הוא הראשון בסדרת בת הים הקטנה.
לאחר שורה של כישלונות פיננסיים וביקורותיים שהופקו על ידי חברת וולט דיסני בשנות ה-70 וה-80, ולאחר הצלחתו היחסית של הסרט "מי הפליל את רוג'ר ראביט", של דיסני ו"אמבלין אנטרטיינמנט" משנת 1988, אשר שילב אנימציה עם שחקנים, "בת הים הקטנה" הפיח חיים מחדש גם בתחום סרטי האנימציה הקלאסית של האולפנים וסרטי הנסיכות.
כשאולפני דיסני קיבלו לידיהם לראשונה את הדיבוב העברי, טרם תחילת ההקרנות, הם חלקו שבחים רבים לשפרירה זכאי על עבודת הדיבוב, ושלחו לחברות דיבוב בעולם שעבדו על דיבובים משלהם עותק בעברית כדוגמה לדיבוב טוב. נוסף על כך, כשהסרט יצא בשנות ה-2000 במהדורה דיגיטלית, רק בישראל ובארצות הברית השאירו את הדיבוב המקורי, כשבכל יתר המדינות נעשה הדיבוב מחדש.
עלילה.