ויין עצמו היה תומך ותיק ונלהב של המלחמה. הוא ביקר ביחידות צבאיות ונפגש עם חיילים בווייטנאם והחליט ש"הכומתות הירוקות" יהווה מחווה לחיילים המשרתים שם. הסרט, שבוים על ידי ויין, מצדיק את מעורבותה של אמריקה ב"מסע צלב גלובלי כנגד ההשתלטות הקומוניסטית על העולם". נקודה זו מודגשת לאורך הסרט באמצעות הצגת כלי נשק מתוצרת ברית המועצות וסין שנמסרו לשימוש חיילי צבא צפון-וייטנאם והוייטקונג.
עלילת הסרט.
הכתב הצבאי ג'ורג' בקוורת' (דייוויד ג'נסן) מגיע לתדריך על המתרחש במלחמה והדגמות מעשיות על ידי קציני צבא. לעיתונאים הספקנים מוצגים כלי נשק שנלקחו שלל מצבא צפון-וייטנאם ויוצרו במדינות קומוניסטיות, כדוגמת ברית המועצות וצ'כוסלובקיה. בקוורת', שנותר ספקן באשר למניעי המלחמה ולצורך בה, מסכים לנסוע לווייטנאם על מנת להיות עד למצב ממקור ראשון. הוא מגיע למחנה אמריקאי בדרום וייטנאם, שם הוא משתכנע בנחיצות המלחמה ובחשיבותה לאחר מתקפות חוזרות ונשנות של צפון-וייטנאם.
לאחר קרב קשה, קולונל מייק קירבי (ג'ון ויין) מוביל יחידה מובחרת של לוחמי הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית ("הכומתות הירוקות") למבצע מסוכן בעורף האויב. מטרת המבצע היא לשבות גנרל צפון-וייטנאמי שחי באחוזה מפוארת ומוקף שומרי-ראש וחיילים. במהלך המבצע מצליחים החיילים להציל נערה וייטנאמית צעירה (שנאנסה על ידי הגנרל) וילד קטן. המבצע מוכתר בהצלחה (לא לפני שחייל אמריקאי נהרג ועל גופתו סימני התעללות קשים, עדות לאכזריות הקומוניסטית). בסוף הסרט מתגייס בקוורת' לצבא, וקולונל קירבי משוטט על קו החוף עם הילד הווייטנאמי הקטן ומקנה את התחושה כי אמריקה וערכי הדמוקרטיה ינצחו.
משמעות הסרט.
ויין היה מעוניין שהסרט יעסוק במישרין בסיבה שבעטיה נלחמו החיילים האמריקאים בווייטנאם, והוא עושה זאת באמצעות העיתונאי הספקן בקוורת'. כאשר קציני הצבא נשאלים בתדריך מדוע הם נלחמים בווייטנאם, התשובה היא כי מדיניות חוץ אינה נקבעת על ידי הצבא, וכי החיילים אינם יכולים לעמוד מנגד כאשר אזרחים חפים מפשע נרצחים ומעונים. יתרה מכך, אחד החיילים מוסיף כי הווייטנאמים רוצים אותם וזקוקים להם.
ביקורת על הסרט.
בהמשך הסרט נדמה כי העלילה מתפתחת לסוג של מערבון שבו יש מאבק בין "הטובים" לבין "הרעים". בקוורת' מצטרף לחיילים האמריקאים והם מגיעים למוצב שבנייתו לא נשלמה. חיילי צפון-וייטנאם עונים להגדרה הסטריאוטיפית (רוצחים ומענים נשים וילדים, מתעללים בגוויות וכדומה) ובקוורת' עוטה עליו מדי צבא (סמל להשלמתו עם מטרות המלחמה). תיאור מעשיהם של אנשי הווייטקונג עומד בניגוד מוחלט לרגישות שמגלים האמריקאים לחיי אדם ולמלחמה עבור החופש.
בחלקו השני של הסרט, מוזיקה הרואית מלווה את הצניחה מעבר לקווי האויב. הגיבור האמריקאי העשוי ללא חת, נלחם לבדו, בידיים חשופות מול הווייטקונג. שיתוף הפעולה עם צבא דרום-וייטנאם הוא מובן מאליו והם מסייעים ללוחמים האמריקאים להתגבר על הקומוניסטים. האחוזה שבה נמצא הגנרל הצפון-וייטנאמי מתוארת כמבצר שמור היטב, אך הגנרל הוא רודן תאב-בצע וחסר מוסר (חי על חשבון המקומיים העניים ולא בוחל באונס בנות הכפר). כדי להגביר את הרגשת האותנטיות - ישנו מעבר למוזיקה אוריינטלית. האמריקאים פועלים בשקט ובדיוק רב וקירבי מציל את הנערה.
לווייטנאמים אין זהות משל עצמם, כמעט ואיננו רואים את פניהם והם דוברי אנגלית שוטפת. נדמה כי כל פגיעה בווייטנאמים היא מוצדקת, בעוד שעל פגיעות בחיילים אמריקאים יש קלוז-אפ (היות שמדובר במעשה ברברי ולא-הומני). החיילים האמריקאים פועלים תמיד ללא היסוס ומצולמים מלמעלה ומקדימה בעוד הווייטנאמים מצולמים מלמטה ומאחור. קירבי, המפקד האמריקאי הוא ג'נטלמן המייצג את ההומניזם ההירואי: הוא מכבד את האישה, לוקח את ידה ועוזר לה. בסוף הסרט הוא אף הופך את הילד הווייטנאמי לחייל אמריקאי פוטנציאלי ואולי אף לאזרח אמריקאי. הכוונה ברורה - יש להפוך את הווייטנאמים לאמריקאים, להנחיל להם את ערכי החירות, הדמוקרטיה והקפיטליזם. בסיום הסרט אנו עדים לקירבי ולילד צועדים על החוף - וברקע השקיעה. האוקיינוס נמצא ממזרח ליבשת וגם כאן ישנה קלישאה: השמש שוקעת על המזרח ותפציע במערב. הילד הקטן שואל את קירבי מה יהא עליו עכשיו, וקירבי משיב כי מעתה הוא ידאג לו וכי הוא הסיבה למענה נלחמים האמריקאים.
המסר העומד מאחורי הסרט הוא כי לאיש אין את הזכות לשפוט את הנעשה בעת מלחמה, ומבקש למעשה מהקהל האמריקאי לא להאמין למה שנכתב בעיתונים ולמה שהם רואים בטלוויזיה (כאשר זה פוגע במאמץ המלחמתי). מסר זה בא לידי ביטוי כאשר קירבי שואל את בקוורת' מה הוא מתכנן לכתוב בעיתונו. הלה משיב לו כי אם יכתוב את מה שהוא מרגיש, הוא כנראה יפוטר (קירבי משיב כי תמיד תימצא לו עבודה בצבא). בקוורת' מאמץ, למעשה, את נקודת המבט של קירבי על המלחמה ועובר טרנספורמציה במהלך הסרט. הוא רואה את החיילים האמריקאים כלוחמים נאורים, העוזרים למקומיים ומספקים להם מזון ותרופות. בו בזמן, הוא מגלה כי הווייטקונג מחריב כפרים, מעלה אותם באש והורג ללא הבחנה במי שנחשד בשיתוף פעולה.
ויין מעולם לא היה חייל בעצמו, אף שבני דורו נלחמו במלחמת העולם השנייה. הוא הפך לסמל הלוחם האמיץ, לאחר שהשתתף בסרטי מלחמה רבים וגילם עבור החיילים את התכונות "הרצויות" עבורם: אומץ לב על-אנושי, גבריות בלתי פגיעה והיעדר רגשות אשמה. לאחר ביקורו בווייטנאם הפך ויין להיות הדובר של הימין הפוליטי האמריקאי (כאשר צעירים רבים עדיין רואים בו מעין אייקון של מלחמת העולם השנייה). הוא מזכיר לאמריקאים את שאיפות ההתפשטות הקומוניסטיות ואת העובדה שהן עלולות להרוס את דרך החיים האמריקאית ואת החירות האישית.
קים ליה בדרבה מיניה
פיוטר וראנגל
פיוטר ניקולאיביץ' ורַאנגֵל (27 באוגוסט (15 באוגוסט לפי הלוח היוליאני) 1878 - 25 באפריל 1928) (ברוסית: Врангель, Пётр Николаевич, בגרמנית: Peter von Wrangel) - ברון, גנרל בצבא האימפריה הרוסית במהלך מלחמת העולם הראשונה והמנהיג האחרון של הצבא הלבן האנטי-קומוניסטי במלחמת האזרחים ברוסיה. שימש כמפקד הצי הרוסי.
קורות חיים.
פיוטר וראנגל נולד בעיר נובו אלכסנדרובסק שבתחומי האימפריה הרוסית (כיום בליטא) למשפחת אצולה ממוצא גרמני-בלטי. לאחר סיום בית ספר תיכון למד גאולוגיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג. לאחר סיום הלימודים התנדב לגדוד פרשים בצבא הרוסי. בשנת 1902 עבר מבחני הסמכה לקצונה והועלה לדרגת סגן משנה. השתתף במלחמת רוסיה–יפן כסגן מפקד פלוגה בחטיבה של פרשים קוזאקים. על אומץ לבו עוטר בשני עיטורים קרביים.
לאחר סיום המלחמה שירת ברגימנט פרשים בסנקט פטרבורג. בשנת 1910 סיים את האקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לחם נגד כוחות הצבא האוסטרו-הונגרי באזור גליציה, תחילה כמפקד גדוד ולאחר מכן כמפקד רגימנט של קוזאקים. בינואר 1917 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד דיוויזיה. בקיץ אותה שנה מונה למפקד גיס. לאחר מהפכת אוקטובר עזב את הצבא ועבר להתגורר בעיר יאלטה שבחצי האי קרים. בתחילת 1918 נאסר על ידי הבולשביקים, אך כעבור זמן קצר שוחרר, עקב פלישת הצבא הגרמני לקרים. לאחר שחרורו עזב את יאלטה ונסע לעיר יקתרינודר, שם התנדב לצבא הלבן. מפקד הצבא, גנרל אנטון דניקין מינה את וראנגל להיות מפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה. בינואר 1919 מונה וראנגל לתפקיד מפקד צבא המתנדבים - כוח המחץ של הצבא הלבן. בראש הכוח הזה הצליח וראנגל לכבוש את העיר צאריצין מידי כוחות הצבא האדום. כיבוש העיר איפשר לצבא הלבן לפתוח במתקפה רבתית לכיוון מרכז רוסיה.
לאחר כישלון ההתקפה של הצבא הלבן על מוסקבה, נסוג וראנגל עם כוחותיו לאזור הקווקז. בפברואר 1920 הוא הודח מהפיקוד על ידי גנרל דניקין, בשל עימות שפרץ ביניהם. וראנגל נאלץ לעזוב את הצבא ואת רוסיה ולהגר לצרפת.
באפריל 1920 הובס הצבא הלבן סופית באזור הקווקז ושרידיו התפנו לחצי האי קרים. הפעם נאלץ גנרל דניקין להתפטר מהפיקוד על הצבא הלבן. גנרל וראנגל הוזעק באופן בהול מצרפת, על ידי מטה הצבא, כדי לקחת את הפיקוד. הוא ארגן מחדש את כוחות הצבא הלבן בקרים ובסוף אפריל דווח על ניצחונות של וראנגל ואף על כוונות לפרוץ צפונה. הבריטים פתחו בשיחות שלום עם הבולשביקים, הפסיקו את הסיוע לווראנגל והזהירו אותו שלא ייקחו על עצמם אחריות אם יתקוף את הבולשביקים. למרות זאת, במהלך הקיץ פרץ צבאו של וראנגל צפונה וניצל את העובדה שהצבא האדום ריכז מאמץ בחזית פולין. כוחותיו של וראנגל אף עברו למתקפה וכבשו אזורים נרחבים בדרום אוקראינה, הסמוכים לחצי האי קרים.
מטעמים אידאולוגיים שינה וראנגל את שם הצבא ל"הצבא הרוסי". בחצי האי קרים הפך וראנגל לא רק למפקד הצבא, אלא למעשה לשליט עליון של חבל ארץ זה. הוא ביצע מספר רפורמות מרחיקות לכת יחד עם הממשלה שהקים. הוא ויתר על הרעיון של רוסיה מאוחדת (בגבולות האימפריה הרוסית) וכונן יחסים דיפלומטיים עם מדינות עצמאיות שנוצרו עקב התפרקות האימפריה (ביניהן הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה והרפובליקה העממית של אוקראינה).
אולם בסתיו 1920 התהפך הגלגל. הצבא האדום ריכז כוח רב בדרום אוקראינה, הודות לסיום המערכה נגד פולין. בנוסף לכך הפיקוד העליון הסובייטי כרת ברית מחודשת עם הצבא השחור של נסטור מאכנו, שיחידותיו צורפו לכוח המחץ הסובייטי. כוחות הצבא האדום הוערכו כגדולות פי 20 מאלו של וראנגל. ב-7 בנובמבר 1920 החל המבצע לכיבוש חצי האי. לאחר 3 ימי לחימה קשים הצליחו כוחות הצבא האדום והשחור לפרוץ את קווי ההגנה של צבאו של וראנגל והוא החל לסגת לכיוון הנמלים סבסטופול ופאודוסיה.