בנובמבר 1997 נעצר גיל לאחר שהועלו נגדו חשדות שונים, בין השאר עקב סירובו באמתלות שונות להעביר את הפעלת המקור למפעיל אחר. בחקירה שנערכה הודה גיל בחשדות, ובחיפוש שנערך בביתו שבגדרה נמצאה מעטפה ובה הכסף שהועבר אליו לשם הפעלת הסוכן. הוא הועמד לדין, ובשנת 1999 הורשע בכך שבין השנים 1991 – 1997 העביר דיווחים כוזבים לממונים עליו – לעיתים תוספות על דו"חות הקצין הסורי, ולעיתים אף יצירות שכולן פרי דמיונו. כן הורשע בכך שהותיר בידיו את הכסף שיועד להפעלתו, בסך של 39,000 דולר.
גיל נדון ל-5 שנות מאסר (החל מיום מעצרו), באשמת ריגול וגנבה ביד עובד ציבור. גיל ערער על הרשעתו ועל חומרת העונש, אך ערעורו נדחה.
בפסק הדין נכתב כך :
בסוף שנת 2000, לאחר שנוכה שליש מתקופת מאסרו, שוחרר גיל. לאחר שחרורו המשיך לטעון שמעולם לא מסר ידיעות כוזבות ובראיון שנערך אתו כחלק מתחקיר שערך עופר שלח בתוכנית המקור אמר :
כאשר הוא מתכוון לאיש אמ"ן אשר כתב את הידיעות שגיל העביר, יחד עם זאת בבדיקת הפוליגרף שעבר נקבע כי :
הערכה.
במקורות שונים דווח כי גיל הצטרף בשנת 1992 למפלגת הימין מולדת, מה שהעלה את הספקולציות שעמדותיו הימניות גרמו לו לנסות ולגרום למלחמה בין ישראל לסוריה. נטען גם כי פעולותיו סיכלו ניסיונות לשלום עם סוריה, שכן גיל טען שפניו של חאפז אסד אינן לשלום. עם זאת, נראה כי אין ממש בחשדות אלה, שכן רוב הידיעות הכוזבות שהעביר גיל לא היו קשורות ישירות ליחסי ישראל–סוריה, ולכן נראה שמניעים אישיים ופסיכולוגיים אחרים עמדו מאחורי מעשהו.
אישים שונים במערכת הביטחון, בהם דני יתום ועמוס גלבוע, העלו חשדות שגיל פיברק את המידע שהביא בשם המקור לא רק משנת 1991, אלא מראשית הפעלתו.
בעקבות פרשת גיל נקבעו נהלים חדשים במוסד, בהם שיפור הבקרה על מפעילי סוכנים; הגבלת הקשר בין מפעיל וסוכן לכמה שנים בלבד; ובדיקות פוליגרף תקופתיות למפעילי מקורות.
דוד אבודרהם
הרב דוד (בר' יוסף) אַבּוּדֶרְהֶם היה פרשן תפילות נודע שחי במאה ה-14 סביב שנת ה'ק, 1340 בספרד. מכונה גם בקצרה האבודרהם. נולד לרבי יוסף אבודרהם ונקרא על שם אבי אביו.
ביוגרפיה.
אבודרהם ישב בסביליה שבספרד ולפי סברה אחת היה תלמידו של רבי יעקב בן אשר, בין השאר, כי הוא מרבה לצטטו בספרו. עיקר פרסומו נבע מספרו שכתב בשנת 1340 - "חיבור פירוש הברכות והתפילות" (ידוע יותר בשם "ספר אבודרהם") שמטרתו ריכוז התפילות פירושם והלכותיהם. אבודרהם מסביר מדוע כתב את הספר בהקדמה:
בספרו, אוסף אבודרהם פירושים והלכות מהתלמודים, הבבלי והירושלמי, ממכתבי הגאונים וכל הפרשנים הזמינים לו שקדמו לתקופתו ואת ההסברים שנוספו לסידור התפילה עצמו בהוצאות שונות. אבודרהם אסף גם את החיבורים הנוגעים לחגים והמנהגים ביהדות ספרד, מהם נדירים ביותר, והסביר בצורה שיטתית את הלוח העברי. הוא חילק את ספרו לשלשה חלקים, על פי ענייניהם: קריאת שמע, התפילות, ברכות המצוות. ספרו נדפס לראשונה בליסבון בשנת 1489, ומאז חזר ונדפס פעמים רבות, לעיתים בתוספת פירושים והוא נחשב כיום לאחד המקורות העיקריים בפירוש התפילה וחקר מנהגיה.
שמו.
ישנם כמה פירושים אפשריים לשם "אבו דרהם": יש מפרשים: אבי מטבע ה"דירהם" – שם של מטבע בארצות האסלאם בימי הביניים, (המטבע דירהם משמש גם כיום באיחוד האמירויות הערביות). לפי פירוש זה, משערים שהיה בן למשפחת סוחרים או גובי מס, אך יש מפרשים, שהכונה "אבי המטבע", היות שפרש תוכן התפילות שטבעו חז"ל. פירוש אחר הוא אבי המעלות (שכן יש בספרות הערבית חלוקה של המעגל שנקראת על שם החלוקה של מערכת המטבעות).
רגשות
האבודרהם
פובליוס קוינקטיליוס וארוס
יקינתון (פרח)
יקינתון (שם מדעי: "Hyacinthus"; שמות עבריים: כדכוד, יקנת) הוא סוג צמח במשפחת היקינתוניים.
אטימולוגיה.
מקור השם הוא במיתולוגיה היוונית. יקינתון (יאקינתוס) היה שמו של נער יפה תואר, בנו של פיראוס מלך מקדוניה, שאפולו, האל האולימפי, התאהב בו. משהתחרה אפולו עם יקינתון בזריקת דיסקוס, קינא בו אל רוח המערב זפירוס ולכן גרם לכך שהדיסקוס שהשליך אפולו יפגע בראשו של יקינתון. הנער מת, ומדמו עלה צמח הנושא את שמו.
טקסונומיה.
הסוג כולל שלושה מינים שתפוצתם באזור הים תיכוני ובאפריקה.
מאפיינים.
היקינתון הוא גאופיט בעל בצל רב שנתי. עליו הצרים מרוכזים בבסיס הצמח, והפרחים דמויי פעמון או משפך וסדורים באשכול על עמוד תפרחת בלתי מסועף. צבעי הפרח משתנים ממין למין כאשר הגוונים הנפוצים הם כחול, תכלת, סגול, ורוד ולבן.
הצמח תורבת בהולנד בסוף המאה השש-עשרה ומשמש בעיקר לנוי. הוא טופח בשני כיוונים: לתפרחת צפופה יותר, רבת פרחים, ולזנים צבעוניים. זהו הפרח היחיד כמעט שלא השתנה בצורתו התרבותית מצורת הבר.
בתרבות.
חוקרים רבים נוטים לזהות את היקינתון עם השושנה הנזכרת בתנ"ך, בספר "שיר השירים".
לאה גולדברג כתבה את שיר הילדים "פזמון ליקינתון", אותו הלחינה רבקה גוילי, ולו ביצועים רבים.
בוסניה-הרצגובינה
אוטוניאנית (שושלת)
פלונטר (אלבום)
פלונטר הוא אלבום הבכורה של הזמר רמי פורטיס שיצא ב-1978.
האלבום כולל את הלהיט "רד מעל מסך הטלוויזיה שלי", שהווידאו קליפ שצולם עבורו פתח את שידורי ערוץ 24 (הופק על ידי הערוץ). בקליפ הופיע שולץ האיום.
סמי בירנבך, שהפך מאוחר יותר לסולן להקת מינימל קומפקט שבה היה חבר גם פורטיס, כתב את מילות רוב השירים. להיטים נוספים מתוך האלבום אותם ניתן למנות הם: "המוות אינו מחוסר עבודה", "אינקובטור", "דבש" וכן "שמש לך מצפים" – שיר שקט ומלודי בקצב הרגאיי. האלבום מתנהל באווירה הומוריסטית ומושפע ברובו מהפּאנק של אותה התקופה. ב־2008 יצא "פלונטר" במהדורה מחודשת.
את האלבום פותח פורטיס כשהוא שר מילים באיטלקית-ג'יבריש, לרקע מחיאות כפיים מהקהל. לאחר מכן נשמע חיים רומנו אומר "יאללה איזק, תגיד שבת שלום ונלך", דמות שעונה לו "רק רגע" ואז מתחיל השיר "דבש". המשפט שאומר רומנו והתשובה שנאמרת לו הם הרמזים למערכון "שבת שלום" של הגשש החיוור.
את עטיפת האלבום צילם ז'ראר אלון ועיצבה נורית עגור.
פורטיס הקליט את אלבום הסולו השני שלו, "סיפורים מהקופסא", עשר שנים מאוחר יותר, לאחר פירוקה של מינימל קומפקט.
ב-15 בפברואר 2008, האלבום דורג במקום השלישי ברשימת 50 אלבומי הבכורה הישראליים הטובים בכל הזמנים, מטעם מוסף 7 לילות של עיתון ידיעות אחרונות.
צסק&quot;א מוסקבה
קומדיה דלארטה
שעון ביולוגי
שעון ביולוגי הוא מנגנון פנימי של אורגניזם המשמש אותו למדידת זמן, וזאת לצורך ניהול תהליכים פיזיולוגיים והתנהגותיים שמתרחשים באופן מחזורי. מחזורים אלה מכונים מקצבים ביולוגיים, והם קיימים במרבית היצורים החיים, כולל בעלי חיים, צמחים, פטריות ואף מינים מסוימים של חיידקים.
השעון הביולוגי המרכזי של האורגניזם מתבסס במקרים רבים על המקצב הצירקדי, מקצב שפועל במחזוריות של כ-24 שעות ונועד להתאים את פעילותו של היצור להשפעתה המשתנה של השמש לאורך היממה.
הגדרה.
המאפיין הבסיסי של שעון ביולוגי הוא היותו מקצב פנימי של היצור, אשר מתרחש באופן ספונטני ולא רק כתוצאה מתנאי הסביבה או מהשפעות חיצוניות. בהתאם לכך, לשעונים ביולוגיים יש בסיס גנטי, והם מהווים חלק מהתפתחותו התקינה של האורגניזם.
לצד זאת, שעונים ביולוגיים בהחלט עשויים להיות מושפעים מאותות חיצוניים, אשר ביכולתם לכוון את השעון ולהתאים אותו לסביבה המשתנה.
השעון הצירקדי.
השעון הצירקדי (Circadian, מלטינית: "בערך יום") הוא השעון הביולוגי החשוב והנפוץ ביותר בעולם החי. לשעונים צירקדיים יש זמן מחזור שקרוב ל-24 שעות, בדומה לסיבובו של כדור הארץ על צירו. לפיכך, שעונים אלה מאפשרים ליצורים חיים להתאים את עצמם להשפעתה המשתנה של השמש על סביבתם, כגון רמת התאורה, שינויים בטמפרטורה או היכולת לבצע פוטוסינתזה. השעון הצירקדי הפנימי יכול לפעול גם בסביבה קבועה שבה אין רמזים למיקומה היחסי של השמש באותו רגע.
אותות חיצוניים אשר מכונים צייטגבר (Zeitgeber, בגרמנית: "קוצב זמן") מסוגלים לכוון ולסנכרן את השעון הצירקדי הפנימי. הצייטגבר הנפוץ והחזק ביותר הוא אור, אך גם אותות חיצוניים אחרים (למשל טמפרטורה, חומרים ביוכימיים או אינטראקציות חברתיות) מתפקדים לעיתים כצייטגבר.
בקרב צמחים ובעלי חיים רבים, המקצב הצירקדי משמש גם כבסיס לשינויים עונתיים. בתהליך המכונה פוטופריודיזם, היצור חש בשינויים שחלים באורך היחסי של היום והלילה, ובהתאם לכך משתנה המורפולוגיה או ההתנהגות של אותו יצור לפי עונות השנה. שיבושים בשעון זה עשויים להוביל ל"הפרעה רגשית עונתית".
מקצבים ביולוגיים אחרים.
לצד המקצב הצירקדי, יצורים חיים מתנהלים גם לפי מקצבים אחרים, שאורכם שונה מ-24 שעות.
תחום המחקר של מקצבים בעולם החי נקרא כרונוביולוגיה, והוא כולל בתוכו מקצבים שונים כמו:
היסטוריה.
התעוד המוקדם ביותר של שעון ביולוגי מגיע מהמאה ה-4 לפנה"ס, כאשר אנדרוסת'נס, קפטן ספינה תחת אלכסנדר הגדול, תיאר תנועות עלים יומיות של עץ התמרינדי (שם מדעי: Tamarindus indica). התצפית המודרנית של שינויים פנימיים נעשתה על ידי המדען הצרפתי ז'אן-ז'אק ד'אורטו דה מראן במאה ה-18. הוא שם לב ששינויים בעלי דפוס מחזורי של 24 שעות בעלי הצמח מימוזה ביישנית (Mimosa pudica) נמשכו גם כאשר הצמח בודד מאותות חיצוניים, כאשר הוא נשמר בחושך.
ב-1918 ג'.ס. שימנסקי הראה כי חיות מסוגלות לשמר דפוסי התנהגות בעלי מחזור של 24 שעות, בהיעדר אותות חיצוניים כמו אור או שינוי טמפרטורה. ג'וזף טקהאשי גילה את הבסיס הגנטי לשעון הביולוגי ביונקים ב-1994.
מקור אבולוציוני.