ברוב המחשבים הניידים שאינם מחשבים אשר מיועדים לגיימינג המקשים של הלמעלה והלמטה מתפרסים על פני משבצת אחת בלבד, ובעצם במקום שלכל אחת מהן תהיה את המשבצת שלה, לקחו את המשבצת של הלמטה, חצו אותה לשתיים, והחלק התחתון של המשבצת החתוכה נקבע להיות הלמטה, כשההעליון נהיה הלמעלה. וזה נעשה על מנת לחסוך מקום במקלדות וכדומה.
שונים.
במקלדות ללא מקשי חיצים נהוג היה להשתמש באחת האלטרנטיבות הבאות:
JAL123
אברהם גרשון לסר
אברהם גרשון ליסר
אברהם יעקב גרשון לעסער
אברהם יעקב גרשון ליסער
התעלה הכול-אמריקנית
התעלה הכול-אמריקנית (באנגלית: All-American Canal) היא מוביל מים באורך 130 קילומטרים, השוכן בדרום-מזרח קליפורניה. התעלה מובילה מים מנהר הקולורדו לעמק אימפריאל ותשע ערים. זהו מקור המים היחידי של עמק אימפריאל, והחליף את תעלת אלאמו, שמרבית מסלולה עבר במקסיקו. סכר אימפריאל, כ-48 קילומטרים צפונית-מזרחית מיומה באריזונה, מטה את המים לתוך התעלה הכול-אמריקנית, שמסלולה מגיע עד מערבית לקלקסיקו בנקודה בה תעלת המשנה האחרונה מסתעפת ממנה צפונה לעמק אימפריאל. חמש תעלות משנה מסתעפות ממנה על מנת להזרים מים לעמק אימפריאל. מערכת תעלות זו משמשת להשקיה של 2,500 קילומטרים רבועים של אדמה חקלאית פורייה ואפשרה הגדלה משמעותית של היבולים באזור, אחד הצחיחים בעולם. זוהי תעלת ההשקיה הארוכה ביותר בעולם, והספיקה שלה היא 740.6 מטרים מעוקבים בשנייה. מי נגר מהשדות המושקים זורמים לימת סלטון.
מסלול התעלה הכול-אמריקנית מקביל לגבול קליפורניה-מקסיקו לאורך כמה קילומטרים. מאז 1997 טבעו למוות בתעלה מעל ל-500 איש, ולכן היא מכונה "גוף המים המסוכן ביותר בארצות הברית".
היסטוריה.
האישור לחפירת התעלה הכול-אמריקנית התקבל במקביל לאישור הקמת סכר הובר בחוק מיזם קניון בולדר (Boulder Canyon Project Act) מ-1928 והיא נבנתה בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית והמיזם המשותף לשש חברות בנייה בארצות הברית הקרוי Six Companies, Inc, שהיה אחראי גם להקמת סכר הובר ולמיזמי בנייה גדולים נוספים במערב ארצות הברית. הפיקוח על תכנונה ובנייתה הופקדו בידיו של ג'ון סאוואג' (John Lucian Savage; 1967-1879), שהיה אז מהנדס התכנון הראשי של לשכת הטיוב והיא הושלמה ב-1942.
תפעול.
השקיה.
התעלה שייכת ללשכת הטיוב, אבל מי שמתפעל את התעלה הוא מחוז ההשקיה אימפריאל (Imperial Irrigation District), גוף שהוקם ב-1911 מאיחוד של 13 חברות מים אזוריות. המים של התעלה מוטים מנהר הקולורדו בסכר אימפריאל. התעלה מזינה חמש תעלות משנה ממזרח למערב: תעלת קואצ'לה (Coachella Canal), תעלת איסט הייליין (East Highline Canal), תעלת סנטרל מיין (Central Main Canal) ותעלת וסטסייד מיין (Westside Main Canal). תעלות משנה ראשיות אלו של התעלה ורשת התעלות הקטנות יותר מצמצמות בהדרגה את הזרימה בתעלה הכול-אמריקנית עד שהיא נעצרת לגמרי במדרון קטן במערב עמק אימפריאל שבו המים זורמים לתעלת וסטסייד מיין. אורך התעלה הראשית הוא 132 קילומטרים כשהפרש הגבהים בין ההתחלה לסיום הוא 53 מטרים. רוחבה נע מ-210 מטרים עד 46 מטרים ועומקה בין 15 ל-2.1 מטרים. התעלה הולכת וקטנה בכיוון מערב משום שזורמים בה פחות מים.
חשמל.
שמונה תחנת כוח הידרואלקטריות נבנו לאורך התעלה הכול-אמריקנית במקומות בהם יש ירידה חדה בפני השטח (באנגלית drop). והן מכונות Drop 1 עד Drop 5, פיילוט נוב (Pilot Knob), איסט הייליין (East Highline) ודאבל וייר (Double Weir). תחנה נוספת המכונה טרניפ (Turnip) שוכנת על תעלת סנטרל מיין. כל תחנות הכוח קטנות וביחד מייצרות כ-58 מגוואט. ייצור החשמל מוכתב על ידי הדרישה למים. כמו כן יש מתקן של אנרגיה שאובה של 7.2 מגוואט בסכר סנטור ואש (Senator Wash Dam). המים ממאגר סנטור ואש מוזרמים לתעלה כאשר צריכת המים עולה על הספיקה בסכר פארקר.
מי נגר.
מי נגר מהשדות המושקים על ידי התעלה הכול-אמריקנית מהווים את עיקר המים בנהר האלאמו (Alamo River) וניו ריוור (New River), שניהם מתנקזים לימת סלטון, ומספקים את מרבית מימיה. אלמלא התעלה הכול-אמריקנית הייתה ימת סלטון מתייבשת מזמן. המערכת מובילה סחף, סלניום ומלחים מנהר הקולורדו לתוך ימת סלטון. משום שאין לימה מוצא לים, כל הזמן גדל ריכוז המלחים והמינרלים בה, בשל התאדות המים.
מיזם דיפון התעלה הכול-אמריקנית.
כ-84 מיליון מטרים מעוקבים של מים אבדו מדי שנה בשל חלחול, בייחוד בקטע שבו התעלה חוצה את שדה החוליות אלגודונס (Algodones Dune Field). כ-90% ממים אלו זורמים מתחת לקרקע אל מקסיקו. בתחילה גרמו מים אלו לשיטפונות נרחבים, אבל תושבים ועסקים בעמק מקסיקלי בנו מערכות אגירה ושאיבה על מנת לנצל מים אלו. החקלאות בעמק מקסיקלי הפכה תלויה במים אלו לשם השקיה. ככל שהשימוש במים גדל הן באזורים כפריים והן באזורים עירוניים, החל אובדן מים זה מחלחול להיות מקור לדאגה. מיזם דיפון התעלה הכול-אמריקנית, חלק מתוכנית השימוש במי נהר הקולורדו (Colorado River Water Use Plan) של מדינת קליפורניה, דיפן בבטון קטע בן 37 קילומטרים של התעלה במטרה למנוע חלחול. ב-2006 הגישו עסק ממקסיקלי, ארגון אזרחי ושני מוסדות ללא כוונת רווח בתחום הגנת הסביבה מקליפורניה תביעה לבית משפט פדרלי על בסיס הטענה שהדיפון פגע בזכויות המים של הצרכנים במקסיקו והפר את חוקי הגנת הסביבה של ארצות הברית בשל ההשפעה שהייתה לחלחול על אזור הביצות של אנדרדה מסה (Andrade Mesa Wetlands) הסמוך. עם זאת, נספח בחוק הבריאות והורדת נטל המס של 2006 (Tax Relief and Health Care Act of 2006) חייב את השלמת הדיפון והפך את התביעה לחסרת משמעות. מחוז ההשקיה אימפריאל בנה תעלה מקבילה לאורך הקטע המתוכנן של התעלה המקורית, וזרם המים נותב לתעלה החדשה המדופנת. הבנייה החלה ב-2007 והושלמה ב-2009.
מוות בטביעה.
מעל ל-500 איש טבעו בתעלה הכול-אמריקנית מאז השלמתה, בשל מימיה הקרים, הצדדים התלולים המקשים על הימלטות ממנה, וזרמים מהירים העשויים להגיע ל-8.8 קילומטרים בשעה. מרבית ההרוגים הם מהגרים בלתי חוקיים שחוצים את הגבול הקרוב בין מקסיקו לארצות הברית. מספר ההרוגים זינק ל-31 בשנת 1988, לאחר שהחמרת אמצעי ההגנה על הגבול באזור סן דייגו דחפה את המהגרים לחצות את הגבול במקומות אחרים. ב-2011 החל מחוז ההשקיה אימפריאל להתקין שורת מצופים מצילי חיים לרוחב התעלה ב-105 מקומות, למרות ההתנגדות להתקנתם בטענה שהם מעודדים הגירה בלתי חוקית. שלטים באנגלית ובספרדית: "זהירות: מים מסוכנים", הותקנו ב-1,414 מקומות לאורך התעלה. מיזמי בטיחות אלו עלו 1.1 מיליון דולרים.
מערכת הגנה אקטיבית לטנקים
מערכת הגנה אקטיבית לטנקים היא מערכת הגנה אקטיבית עבור טנקים (וגם עבור רכב קרבי משוריין כבד) המונעת מהאיום הנורה לעברו לפגוע ברכב.
קיימים שני סוגי הגנה:
יש לציין שמערכת הגנה אקטיבית אינה יכולה להחליף שריון פסיבי לחלוטין אלא נועדה להשלים אותו. מרוץ החימוש בין אמצעי לחימה נגד טנקים ושריון הראה שקצב התפתחות האיומים מהיר יותר מקצב פיתוח השריון וכי לא ניתן לעבות את שריון הטנק ללא הגבלה, שכן עיבוי שריון פירושו תוספת משקל ועומס נוסף על המנוע, דבר הגורם לפגיעה ביכולת התנועה והעבירות, אחת משלוש היכולות העיקריות והחשובות בטנק. נעשו מספר ניסיונות להתגבר על כך באמצעות תכנון מתוחכם יותר של השריון: שריון משופע, שריון מרוכב ומאוחר יותר גם מיגון כלוב ושריון ריאקטיבי.
פיתוחם של מערכות ההגנה האקטיביות ידע שיטות שונות ופיתוחים רבים. פיתוחים ראשוניים החלו בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, שכן בתקופה זו איכות הפלדה הייתה נמוכה והמנועים היו חלשים יחסית. המערכות שפותחו בשנים אלו היו "צמודות דופן", אלו היו מבוססת על רשתות המקיפות את הצריח ויירוט פיזי של האיום באמצעות מטעני רסס.
בעשורים האחרונים פותחו מספר מערכות הגנה אקטיבית, בצל האיום הנשקף מפני רקטות נגד טנקים וטילים נגד טנקים: החל במערכת השטורה המורכבת משבשים ומיועדת לשיבוש מערכות ההנחיה של הטילים, עבור במערכת הארנה ליירוט פיזי וכלה במערכות מעיל רוח וחץ דורבן המבצעיות, המשלבות שיבוש של מערכות ההנחיה (הגנה "רכה") ויירוט של האיום בעזרת כדוריות מתכת (מטען רסס; הגנה "קשה").
היסטוריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה עשו שני הצדדים - בעלות הברית ומדינות הציר, שימוש ברקטות נגד טנקים. הבריטים והאמריקאים השתמשו בעיקר במטולי הפיאט והבזוקה (בהתאמה), בעוד גרמניה בפאנצרפאוסט ובפנצרשרק (בשכיחות נמוכה יותר). כתגובה להופעתם של כלי נשק אלו החל בשנות ה-40 של המאה ה-20 פיתוח מערכות ההגנה האקטיביות עבור טנקים. המערכות שפותחו בשנים אלו נקראו מערכות "צמודות דופן", זאת כי יירוט האיום היה במרחק קצר מאוד מהטנק.
החלוצים בפיתוח מערכות אלו היו הסובייטים שהחלו בפיתוח מערכת הגנה אקטיבית עבור טנקים בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20. הסובייטים התמקדו בפיתוח של מערכת שמסוגלת ליירט בעיקר פגזים, אך גם רקטות, וביצעו ניסויים במערכת כזו. המערכת הייתה בנויה מתאי רסס, מוליך חשמלי ורשת/לוח מקצר. המערכת פעלה כך, שהמוליך החשמלי הזרים כל העת חשמל אל תאי הרסס, מה שמנע את התפוצצותם. ברגע שהלוח המקצר היה נפגע, דבר שהיה גורם לקצר ולהפסקה של הולכת החשמל אל תא הרסס, הוא היה מתפוצץ במטרה להשמיד את האיום. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, הציבו הסובייטים מדגים טכנולוגי של מערכת הגנה אקטיבית ליירוט פגזים על גבי טנק, שנבנה על סמך הידע שנצבר במהלך המחקר והפיתוח שבוצע בעבר, וזאת במטרה להאיץ את פיתוח המערכת, אך הדבר לא מומש.