ב-1994 יצא לוגניס מהארון והשתתף במשחקים הגאים בניו יורק, ארצות הברית, אירוע ספורט בו מתחרים הומואים ולסביות. שנה לאחר מכן, ב-1995, הוא גילה ברבים שהוא נושא את הנגיף, ושהוא ידע זאת מאז ראשית 1988. לוגניס ספג ביקורת נוקבת, משום שהתברר שידע על היותו נושא את הנגיף בזמן הפציעה באולימפיאדת סיאול, ונטען כי הוא סיכן ביודעין את אנשי הצוות הרפואי שטיפל בו תוך הסתרת מצבו מהם. השערורייה שפרצה גרמה לכך שכל נותני החסות שלו נטשו אותו, למעט חברת ספידו שהמשיכה לתמוך בו גם מאז.
באוליפיאדת לונדון, לוגניס הצטרף לנבחרת ארצות הברית כחונך, וחלק את הידע שלו בהתמודדות פיזית ומנטלית עם הקופצים הצעירים ואף נסע איתם לשם.
מאז פרישתו ידוע לוגניס כחובב ומגדל כלבים. ב-1997 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "לשבור את פני השטח" (breaking the surface) אשר הייתה בראש רשימת רבי המכר של הניו- יורק טיימס ואף הפכה לסרט, בכיכובו של מריו לופז. בשנת 2014 יצא סרט דוקומנטרי מבית HBO בכיכובו של לוגניס ובבימויו של שריל פוריאניק, אשר נקרא "גרג לוגאניס- בחזרה אל המקפצה" ושודר ברשת yes הישראלית.
ב-12 באוקטובר 2013 נישא גרג לג'וני ציילוט (לוגניס) והשניים נשואים עד היום.
חבר החקלאים הלאומיים
ארגון החקלאים הלאומיים
הסתדרות החקלאים הלאומיים
החקלאים הלאומיים
מחוזות בישראל
חצי האי סורבה
חצי האי סורבה (באסטונית: "Sõrve poolsaar"; בגרמנית: "Sworbe Halbinsel") הוא חצי אי בדרום-מזרח האי סארמאה שבאסטוניה. חצי האי נמצא בצפון מצר אירבה, הכניסה העיקרית למפרץ ריגה. באופן רשמי, חצי-האי מחולק לשתי נפות: סאלמה וטורגו, הנמצאות במחוז סארה.
אורך חצי האי 32 ק"מ, ורוחבו המרבי 10 ק"מ. בעת מלחמת העולם השנייה התרחשו בחצי האי קרבות עקובים מדם בין גרמניה הנאצית לברית המועצות. ניתן למצוא שם אנדרטאות ובניינים ישנים מתקופה זו.
חצי האי עשיר בצמחייה וחובבי-טבע רבים מטיילים בשביליו.
The Great Gig in the Sky
אלקטרומגנטיות קלאסית
פרא אציל
גונן (קיבוץ)
ישמעאל בן פיאבי
ישמעאל בן פיאבי - ובמקורות גם ר' ישמעאל בן פאבי או בן פיאכי - היה כהן גדול (או שני כהנים גדולים שונים) בבית המקדש השני, המוזכר בתלמוד בהקשרים שונים.
שמו.
ישמעאל השתייך לבית פיאבי, שהכהן הגדול הראשון שיצא מתוכו היה יהושע בן פיאבי, שמונה על ידי המלך הורדוס בשנות ה-20 של המאה ה-1 לפנה"ס. ההיסטוריון מנחם שטרן מצביע על כך שהשם "פיאבי" הוא שם מצרי, המופיע גם בכתובות היהודיות מתל אל-יהודיה (לאונטופוליס) משנת 5 לפנה"ס.
בתלמוד.
השם "ישמעאל בן פאבי" מוזכר בתלמוד במגוון של הקשרים.
במשנה כתוב עליו:
ובגמרא נאמר: .
בדיון בתלמוד על התחלופה הגדולה של כהנים גדולים בימי בית שני, מוזכר ישמעאל בן פאבי, על פי דעה אחת, כמו ששימש תקופה יחסית ארוכה של עשר שנים.
באזכור של הבריונות של חבורות הכהנים הגדולים בסוף ימי הבית השני מוזכר גם בית ישמעאל בן פאבי:
כן מוזכרת הכתונת היקרה שעשתה לו אימו: .
ישמעאל בן פאבי גם מוזכר כמי ששרף פרה אדומה. לפי התוספתא, עשה ישמעאל בן פיאבי שתי פרות. מבואר שם, שאת הראשונה החמיר לעשות ב"מעורב שמש", כלומר לאחר שקיעת השמש ביום שנטהר מטומאה, כפי דעת הצדוקים שהיו מחמירים בכך. לאחר דין ודברים של חכמים עמו, חזר ועשה פרה אחרת בטבול יום, כלומר לפני שקיעת השמש ביום שנטהר מטומאה, כשיטת חז"ל הפרושים, וללמד שאין ההלכה כדעת הצדוקים.
אצל יוסף בן מתתיהו.
על פי יוסף בן מתתיהו, היו שני כהנים גדולים בשם זה.
ישמעאל בן פיאבי הראשון מונה לכהן גדול במקומו של חנן בן שת על ידי הנציב (אפארכוס) (26-15 לספירה) ואלריוס גראטוס, שנשלח ליהודה על ידי הקיסר טיבריוס. כעבור זמן לא רב, הדיח גראטוס גם אותו ומינה במקומו את אלעזר בן חנן.
ישמעאל בן פיאבי השני מונה לכהן גדול במקומו של חנניה בן נדבאי (ככל הנראה בשנת 59 לספירה) על ידי המלך אגריפס השני. בזמן כהונתו, הגיע מעמדה של משרת הכהונה הגדולה לשפל חסר תקדים:
לאחר שאגריפס בנה בארמונו (ארמון החשמונאים) שבירושלים אולם גדול הצופה מגבוה על הנעשה בבית המקדש, הקימו הכהנים חומה גבוהה בצד המערבי של העזרה הפנימית, שחסמה את המראה גם מהסטיו המערבי (צדו הפנימי של הכותל המערבי), אזור משמרות הרומאים בזמן החגים. המושל פסטוס, כמו גם אגריפס, כעסו מאוד והורו על הריסתה. הכהנים ביקשו והורשו (בשנת 62 לערך) לשלוח שליחים בעניין לקיסר נירון: עשרה מנכבדי העיר ובראשם ישמעאל בן פיאבי וחלקיה שומר האוצר. השליחים הסבירו את העניין לקיסר, שסלח להם ואף הרשה להשאיר את המבנה שבנו במקומו, וזאת לבקשתה של אשתו פופיאה, שהתקרבה לדת היהודית. אשת הקיסר שלחה את עשרת השליחים לביתם ואילו את ישמעאל וחלקיה "החזיקה על-ידה כבני-תערובות". בעקבות החזקתו של ישמעאל בן פיאבי ברומא, מסר אגריפס את הכהונה הגדולה ליוסף (קבי) בן שמעון הכהן הגדול. יצחק אייזיק הלוי טען שישמעאל בן פיאבי צורף למשלחת על ידי אגריפס, בהיותו איש אמונו, במטרה להשגיח על המשלחת ולמנוע מהם לאמר לקיסר דברים כנגד אגריפס. בהתאם, טוען הלוי שישמעאל בן פיאבי הושאר ברומא על ידי אשת הקיסר כדי למנוע מאגריפס לפגוע ביהודים.
בתקופת המרד הגדול, הומת ישמעאל בהתזת ראש בקיריני. לא ידוע אם הוצאתו להורג בוצעה בתחילת המרד, כנקמה, או לאחר החורבן, בשעת הרדיפות על יהודי קיריני.
זיהוי.
השילוב של אמרות חיוביות ושליליות על ישמעאל בן פאבי הביאה להסברים שונים. רש"י פירש: "ישמעאל בן פיאבי - כשר היה, אבל אנשי ביתו היו בעלי זרוע". הסבר זה מביא גם אהרן הימן הטוען שישמעאל בן פאבי היה צדיק גמור אך לא היה יכול למחות באנשי ביתו. לעומת זאת, יצחק אייזיק הלוי הפריד וייחס את האמרות החיוביות לישמעאל בן פאבי הראשון ואת האמרות השליליות לשני. לשיטתו, ישמעאל בן פאבי הראשון היה מאחרוני הכהנים הגדולים הכשרים, הגם שגם הוא לא הצליח לטענתו לרסן את בני ביתו, ואחרי מותו התפתחה הבריונות של הכהנים הגדולים שרדו בעם.
היו שראו בהוצאתו להורג של ישמעאל בן פאבי בקיריני ליסוד המסורת על רבי ישמעאל כהן גדול, אחד מהרוגי מלכות.
בטל זיו כהונה.
הסברים שונים נתנו לביטוי "בטל זיו כהונה". רש"י כותב: "בטל זיו הכהונה - שהיה חכם ועשיר, וכהנים רבים אוכלים על שולחנו". אהרן הימן מעלה את האפשרות שהביטוי מבטא את העובדה שהוא היה אחרון הכהנים הגדולים שכהנו תקופה משמעותית.
בן קמחית.
המהרש"א מזהה את ישמעאל בן פיאבי עם רבי ישמעאל בן קמחית, שמוזכר בתלמוד שהיה כהן גדול:
המהרש"א כותב, ש"קמחית" היה שם אמו ו"פיאבי" שם אביו. עוד מוזכר עליו, בקשר למלאכת חפינת הקטורת ביום הכיפורים, שידיו היו גדולות: .
כן נזכר שאחיו החליפו אותו בתפקיד הכהן הגדול כשנטמא:
לורנצו מסקרוני
לורנצו מסקרוני (באיטלקית: Lorenzo Mascheroni; 13 במאי 1750, ברגמו, לומברדיה - 14 ביולי 1800, פריז) היה מתמטיקאי איטלקי.
בתחילת דרכו הוא התעניין בשירה ובשפה היוונית. הוא היה פרופסור למתמטיקה בפביה (Pavia) החל משנת 1786. בספרו שפרסם בשנת 1797 הוא הוכיח שכל צורה גאומטרית שניתן לצייר על ידי סרגל ומחוגה ניתן לצייר גם על ידי מחוגות בלבד.
בספרו משנת 1790 הוא פרסם תיאור חישוב של קבוע מסקרוני הקרוי על שמו.
קרינטייה
איסטמוס
דבקות בתלמידי חכמים
דבקות בתלמידי חכמים היא מצווה בהלכה היהודית שעל פיה נצטווה היהודי להתקרב בכל נוהגיו אל תלמידי חכמים הבקיאים בתורה, ואשר מנוהגיהם יוכל ללמוד.
מקור המצווה.
בני ישראל נצטוו בתורה: "את ה' אלהיך תירא ואותו תעבוד ובו תדבק ובשמו תשבע". וכן במקום נוסף: "לאהבה את ה' אלהיכם ללכת בכל דרכיו ולדבקה בו". בתלמוד בבלי עלתה השאלה, כיצד דבר זה ייתכן, והלוא אלוהים אינו עצם כלל ולכן אין אפשרות להידבק בו פיזית ("וכי אפשר לאדם לידבק בשכינה?"), ועל כך ענתה הגמרא שם: "אלא כל המשיא בתו לתלמיד חכם והעושה פרקמטיא (= סוחר בכספיהם כדי שירוויחו) לתלמידי חכמים והמהנה תלמידי חכמים מנכסיו מעלה עליו הכתוב כאילו מדבק בשכינה".
טעמי המצווה.
חז"ל פירשו טעם מצווה זו, בכך שהאדם נוטה להיות מושפע מסביבתו כמעט בכל תחום בחייו. על כן, מי שיידבק בתלמידי החכמים, ממילא יהיה קרוב יותר לדרך שבה יש ללכת.
השתמעויות של המצווה.
ציוויים רבים באו כתוצאה מהוראה זו של התורה, כגון: "הרחק משכן רע" שכן דרכו של אדם שיהא מושפע מסביבתו - אדם הגר בסביבה שאנשיה רשעים, עליו לעבור למקום אחר שהאנשים בו צדיקים ונוהגים בדרך טובים כדי שינהג כמותם. הרמב"ם מוסיף על כך וכותב שאם אינו יכול לעבור למקום מושב אחר, יהיה עליו לשבת בדד ולא להתערב עם הציבור. ציווי זה בעייתי, שכן באופן טיפוסי הציבור מורכב מצדיקים, בינוניים ורשעים. לכן מפרשים שדברי הרמב"ם חלים על אדם שנמצא בקהילה שכולה רשעים.
אפילו בענייני החול ציוותה התורה להשתדל שלא להתיעץ באנשים שאינם יראי שמים, כי בנקל ילמד אדם ממעשהו של חברו.
השלכה נוספת ממצווה זו היא שעל אדם להשתדל להשיא את בִתו לתלמיד חכם. השתמעות נוספת של מצווה זו: אדם צריך להתאמץ כדי להתחבר עם תלמידי החכמים, להקשיב להם ואפילו במחיר בזיון מועט. כמו כן, יש מצווה לפרנס תלמיד חכם או ישיבה (דבר שהומר היום למעשר כספים), לאכול ולשתות עמהם ולהתחבר עמם בצורות שונות.
ספר החינוך מציין כי מצווה זו נוהגת תמיד - ללא תלות במין, מקום או זמן, וחומרתה רבה מאוד, שהרי מי שנוהג כן, יקשה עליו לחטוא, שכן הוא לומד ממעשיהם של צדיקים וחי במחיצתם.
להדבק ביודעי התורה
מחנה פלאשוב
פרוטוקולים של זקני ציון
פרוביניקה פלשתינה
שמעון הצדיק