עבודתיו של רוסו מקשטות כנסיות רבות ברחבי רומניה: בין היתר, לבקשת הפטריארך מירון קריסטיה, צייר רוסו ארבעה איקונות ועיצב את פרויקט הפיסול (שבוצע על ידי הפסל מויסה שקיופו) באיקונוסטאזיס של הקתדרלה האורתודוקסית הרומנית "עליית השמיימה של האם הקדושה" בעיר קלוז'. האיקונוסטאזיס הזה נחנך בשנת 1933 בנוכחות המלך קרול השני. בשנת 1923 הוא צייר את האיקונוסטאזיס החדש בכנסיית "אליהו הקדוש" של המנזר טופליצה מיסודו של מירון קריסטיה.
ב-1938 התמנה ג'ורג'ה רוסו מנהל אמנותי של בית הדפוס לספרי קודש של הפרטיארכיה האורתודוקסית בבוקרשט.
מבחינה פוליטית הצטרף בשלב מסוים למפלגה הלאומית של האיכרים שבראשות יוליו מאניו.
בשנת 1939 חזר מגרמניה כדי להשתתף בבניית קתדרלה חדשה והשאיר את בתו ואשתו בגרמניה. אחרי פריצת מלחמת העולם השנייה לא התאפשרה חזרתו לגרמניה.
בעת הפגזות אוויריות על מינכן העבירו אשתו ובתו את אוסף תמונותיו מחוץ לבית המשפחה.
מעשיו בתקופת השואה להצלת יהודים.
בשנת 1942 עבד רוסו כיועץ אמנותי של המיטרופוליה האורתודוקסית הרומנית של בוקובינה בצ'רנוביץ שבראשה עמד המיטרופוליט טיט סימדריה. בתוקף תפקידו ארגן מחדש את מוזיאון חפצי הקודש של המיטרופוליה.
בעת שהותו בצ'רנוביץ, הכיר ג'ורג'ה רוסו את הדפס, הצייר והמעצב הגרפי היהודי דוד שלקמן, פליט מהעיר יאש כשעבדו יחד בכנסייה בעיר, אז ברומניה. אחרי הכיבוש מחדש של חבל בוקובינה על ידי הצבא הרומני בברית עם הצבא הגרמני, ביוני-יולי1941, גורשו שלקמן, אשתו אידה ושני ילדיו (מרצל-מאיר וביאטריס) לגיטו בעיר, ולכשהתקיימו האקציות לגרוש היהודים למחנות טרנסניסטריה, התחבאו בני המשפחה במרתף בגיטו.
ראש העיר של צ'רנוביץ, באותה תקופה, טראיאן פופוביץ', מחה נגד גירושי היהודים, ניסה להמתיק את רוע הגזרה והצליח לקבל אישור משלטונות בוקרשט להשאיר 20,000 יהודים בעיר "בשל חשיבותם לכלכלת העיר".
דוד שלקמן ברח מהגיטו וביקש מרוסו לעזור לו להשיג תעודה שתגן על משפחתו מפני הגירושים. כעבור מספר לילות, הופיע רוסו בגטו, לבוש כיהודי עם טלאי צהוב על בגדיו, והעביר לשלקמן את התעודה תוך סיכון חייו. בזכות תעודה זו הצליחה משפחת שלקמן לחזור לביתם מוגנים מגירוש. לאחר החלפת ראש העיר על ידי המשטר יון אנטונסקו, בשנת 1942 חודשו הגירושים ומשפחת שלקמן פנתה שוב לרוסו בבקשת עזרה. רוסו עזר להם למצוא מחבוא במרתף ארמון המיטרופוליט של צ'רנוביץ', טיט סימדריה, וכנראה בהסכמתו. המשפחה התחבאה שם למשך כמה חודשים, במהלכם דאג להם רוסו למים ואוכל.
בשנת 1944 בפני התקרבות הצבא האדום לצ'רנוביץ נמלט רוסו לחלק של טרנסילבניה שבשליטת רומניה ומשם לבוקרשט.
לאחר המלחמה.
בבוקרשט קיבל רוסו תפקיד בוועדה למונומנטים היסטוריים. הוא עבד בשיפוץ כמה מאוצרות האמנות הכנסייתית הרומנית במנזרים דרגומירנה-רראו (1946) וטיסמנה. לאחר המלחמה רוסו נשאר בבוקרשט. בזמן המשטר הקומוניסטי, בשנת 1948, צייר בכנסיית "הנסיכה באלאשה" בבוקרשט בלי שיקבל תשלום. הועמדה לרשותו דירת חדר בפרוכיית ספנטול גאורגה וק (Sfântul Gheorghe Vechi) בבוקרשט. במאי 1949, על אף קרבתו למירון קריסטיה וחברותו לשעבר במפלגה של יוליו מאניו, שנחשבו לחטאים בעיני השלטון החדש, התמנה רוסו על ידי הפטריארך החדש של הכנסייה האורתודוקסית, יוסטיניאן, כיועץ בתחום האמנות בפטריארכיה הרומנית בבוקרשט. בשנת 1950 התמנה לפרופסור לאמנות ביזנטית בפקולטה לתאולוגיה בבוקרשט ונבחר כחבר בוועדה לציור כנסייתי.
באוגוסט 1955 התמנה למנהל אתר השיפוץ הלימודי לציירים במנזר טיסמנה. ששת הציירים בהדרכתו עשו במקום עבודות שימור ושיפוץ נרחבות, כולל של ציורי הקיר מהמאה ה-18 שהועברו להמשך שימור במוזיאון המנזר, ביניהם תמונות ארבע הנסיכות - סטאנה, אשת השליט ראדו פאיסיה ובנותיה, ווייקה, סטאנקה ומריה.
בשנת 1958 צייר רוסו בקתדרלה האורתודוקסית של העיר סיביו. אף על פי שבהדרגה איבד את אור עיניו המשיך בפרויקטים גרפיים לספרי דת והמשיך בעבודתו בהוראה.
כעשרים שנה אחרי פעילותו בצ'רנוביץ חודש הקשר עם משפחת שלקמן ורוסו הגיע ללווייתו של אב המשפחה, דוד. אחרי מותו של דוד שלקמן הקשר עם המשפחה התרופף.
בשנת 1970 השיגה בתו דומניצה יאסינסקי-רוסו, את אישור השלטון הקומוניסטי ברומניה לאיחוד המשפחה ולהגירת אביה לברזיל. רוסו חי את שנותיו האחרונות בעיר קוריטיבה במדינת פרנה. הוא נפטר שם ב-1 בינואר 1997.
ילדיו של שלקמן עלו לישראל ופעלו למען הכרתו של רוסו כחסיד אומות העולם.
קישורים חיצוניים.
Gheorghe Drăgulin "Gheorghe Rusu, un pictor bisericesc uitat", Lumina, 12.06.2012
פרורסטומוס
פרורסטומוס (שם מדעי: Prorastomus; מיוונית: "לסת חרטומית", עקב הלסת התחתונה הדומה לתחתית סירה), הוא סוג נכחד קדום בן לסדרת התחשאים שחי באמצע תקופת האאוקן שלפני 40 מיליון שנה באי ג'מייקה שבאיים הקריביים. הפרורסטומוס השתייך למשפחה הקדומה פרורסטומיים (Prorastomidae), לצד הפזוסירן שגם חי בג'מייקה, אך תואר רק בשנת 2001. שני הסוגים נחשבים לראשוני התחשים, אך הם התפתחו מאבות יבשתיים.
הפרורסטומוס תואר לראשונה בשנת 1855 בידי החוקר האנגלי ריצ'רד אוון והוא כלל מין יחיד - "Prorastomus sirenoides". הממצאים שלו היו שבירים וכללו בעיקר עצמות של גולגולת שבירה, לסתות, חוליות ועמוד שדרה, אך חלק מהגולגולת נשבר סביב חלל העיניים לגזע המוח. ב-1989 התגלה ממצא נוסף מאותו תצורה אשר כללה חוליות וכמה צלעות.
יונק זה הגיע לאורך של מטר וחצי ולמשקל של 150 קילוגרם - כמו חזיר, והיה בעל רגליים קצרות כשל היפופוטם ועליהם פרסות רחבות במקום סנפירים. הוא היה בעל זנב קצר ובעל לסתות רחבות בעלות שיניים טוחנות גבוהות ובעל חוטם ארוך וצר, מה שמרמז שהיה בעל חוש ריח טוב יחסית והוא ניזון מצמחייה עשבונית רכה או מצמחי מים. הוא התאים לחיים במישורים לחים רטובים וחי גם במים רדודים כמו בנהרות רדודים, שפכי נהר ובמפרצים, בהם שחה בעזרת הגפיים כמו היפופוטם.
היונק הקדום חי באי ג'מייקה שגשר יבשתי קדום חיבר אותו ואת האיים הקריביים למרכז אמריקה. הגשר הקדום נעלם והתחשים הקדומים נאלצו להסתגל לחיים ימיים.
פרנצ'סקו אנטוניולי
פרנצ'סקו אנטוניולי (באיטלקית: Francesco Antonioli; 21 באוקטובר 1878 – 28 במאי 1965) היה כומר במסדר הסלזיאני , וחסיד אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה כ-70 יהודים ממוות בידי הנאצים.
קורות חייו.
אנטוניולי נולד בכפר דרוגנו, הנמצא בעמק ויג'צו שבאיטליה. אמו, אנטוניה פמיניז (1839-1933), הייתה פשוטת עם ואביו, ג'וזפה מריה אנטוניולי (1838–1928) עבד כמנקה ארובות, עד שהיגר לארצות הברית ושם עבד בייצור פחם. לזוג היו שני ילדים נוספים: ג'ובאן באטיסטה מישל (נולד ב-1864), שמת באפריקה, וג'ובאן אנטוניו אטיליו (1873–1945).
כילד, הוא גדל עם ערכים אדוקים של אמונה ובמהרה הגיעה השאיפה להיות כומר במסדר הסלזיאני. דמות משמעותית בחייו הייתה הכומר קרלו מריה בראטה (1861–1910), שהיה גם סוציולוג, סופר ומוזיקאי. בראטה גילה את פרנצ'סקו הצעיר, שלדעתו ניחן בתכונות מתאימות לכומר סלזיאני.
בתקופת השואה.
בזמן כיבוש רומא על ידי גרמניה הנאצית, אנטוניולי היה מנהל מכללה נוצרית של המסדר הסלזיאני ע"ש פיוס האחד עשר ברומא. בתקופה זו, הוא החביא תחת חסותו ילדים יהודים, יחד עם עוזרו במכללה, הכומר ארמאנדו אלסנדריני. לפי מחקר שפורסם על ידי המסדר הסלזיאני, רשימת הניצולים מנתה כ-70. רוב הבנים הגיעו למכללה לאחר 16 באוקטובר 1943, היום בו החלו לגרש את יהודי איטליה למחנות השמדה.
ב-6 באוקטובר 1996, הוכר אנטוניולי (יחד עם ארמאנדו אלסנדריני) כחסיד אומות העולם. ב-28 למאי 1965, נפטר אנטוניולי בעיר לוגאנו.
ג'ון אשקרופט
ג'ון דייוויד אשקרופט (באנגלית: John David Ashcroft; נולד ב-9 במאי 1942) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של ג'ורג' ווקר בוש בשנים 2001–2005. טרם מינויו לתפקיד התובע הכללי, היה אשקרופט חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיזורי (2001-1995) ומושל מיזורי (1993-1985). כיום הוא מנהל חברת שדלנות בוושינגטון הבירה.
ביוגרפיה.
ראשית דרכו וקריירה מוקדמת.
אשקרופט נולד בשיקגו שבאילינוי, בנם של גרייס פ. (לבית לארסן) וג'יימס רוברט אשקרופט. לאחר זמן מה עברה המשפחה לספרינגפילד שבמיזורי, שם היה אביו כומר בקהילת "אספות האלוהים", פלג נוצרי המשתייך לתנועת הפנטקוסטליזם, וכיהן כנשיא אוניברסיטת אוונג'ל בשנים 1958–1974, ובשנים 1958–1963 היה נשיא מכללת התנ"ך המרכזית. אמו הייתה עקרת בית, שהוריה היגרו לארצות הברית מנורווגיה. אשקרופט למד בבתי ספר מקומיים בספרינגפילד.
הוא למד באוניברסיטת ייל, שם היה חבר באגודת הסתרים "סנט אלמו", וסיים את לימודיו ב-1964. ב-1967 קיבל תואר Juris Doctor במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו. לאחר לימודי המשפטים, אשקרופט לימד בקצרה דיני עבודה ועבד כמִנְהֲלָן באוניברסיטת המדינה של מיזורי. במהלך מלחמת וייטנאם הוא לא גויס לכוחות המזוינים של ארצות הברית מכיוון שקיבל שש דחיות טיוטות לימודיות ודחיית עבודה אחת בגלל עבודתו בתחום ההוראה. ב-1972 התמודד אשקרופט על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס השביעי של מיזורי בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך בבחירות המקדימות הפסיד לג'ין טיילור. אחרי הבחירות המקדימות, מושל מיזורי קיט בונד מינה את אשקרופט למבקר המדינה של מיזורי, תפקיד אשר היה לא מאויש מאז היבחרו של מזכיר המדינה בונד לתפקיד המושל.