בנם של יוסף ומניה כשר, נולד וגדל בכפר ויתקין, שם למד בבית הספר העממי והתיכון. בנעוריו חיבר יחד עם חבריו מילדות ובני כיתתו גד יעקבי ומיכה גיסר (לימים פרופסור לכלכלה באוניברסיטת ניו מקסיקו שבאלבקרקי, ארצות הברית) את הפיליטון המחורז "חיליק חביב", שהרבו לשדרו ברדיו. בצבא שירת בנח"ל ובגדנ"ע. נענה לקריאת דוד בן-גוריון וסייע במושבי העולים החדשים בנגב.
החל את הוראת ההיסטוריה בתחילת שנות ה-60 בבית הספר האזורי עמק חפר (נקרא בהווה קריית החינוך ע"ש בן-גוריון). את לימודי ההתואר הראשון והשני עשה באוניברסיטת תל אביב. נושא עבודת המוסמך (1966) היה רקע היסטורי ומשיחיות ב"עליית משה".
את הדוקטורט עשה בבית הספר למדעי היהדות שבאוניברסיטת תל אביב ובשנת תשל"ג 1973 קיבל תואר דוקטור. נושא הדיסרטציה היה "מעמדם המשפטי-מדיני ומערכת זכויותיהם של יהודי מצרים בתקופה ההלניסטית ובימי הפרינקיפאט הרומי". מנחהו היה פרופ' שמעון אפלבאום. מורהו הבולט שהשפיע על דרכו היה פרופ' יהושע אפרון.
כשר לימד שנים רבות בחוג להיסטוריה של עם ישראל שבאוניברסיטת תל אביב, שימש כפרופסור מן המניין בחוג וכיהן כראש המרכז לחקר ארץ ישראל ויישובה באוניברסיטת תל אביב, המסונף גם ליד בן צבי. שימש חוקר אורח באוניברסיטת אוקספורד בבריטניה ופרופסור אורח באוניברסיטאות סינסינטי וממפיס בארצות הברית. בשנת 2005 פרש לגמלאות.
זכה בפרס שלום בארון לשנת תשל"ט 1978, ובפרס ביאליק לשנת תש"ן 1990. יקיר העיר נתניה לשנת תשס"ח.
משפחה.
היה נשוי עד מותו לתמר, אמנית במקצועה, ואב לשלוש בנות. בתו הבכורה הייתה השדרנית, המחזאית, וסופרת הילדים אורנה יקיר.
ספריו.
אדום, ערב וישראל.
ספרו דן בשני נושאים עיקריים:
זהו מחקר מונוגרפי חלוצי, שנעשה לראשונה על ידי כשר. עד מחקרו חקרו בעיקר את העם היהודי והשלטונות כובשי הארץ ומיעטו לחקור את העמים יושבי הארץ שאינם יהודים. זאת מכיוון שאין לנו כמעט חיבורים היסטוריים לאומיים פרי עטם של סופרים בני העמים הללו, הממצאים הארכאולוגיים אודותם מועטים ועיקר המידע שבידינו הגיע דרך כתביו של יוסף בן מתתיהו, שתיאר אותם באמצעות יחסם עם היהודים.
כנען, פלשת, יוון וישראל.
הספר מתאר את ההיסטוריה של היהודים עם הערים ההלניסטיות בארץ ישראל על פי סדר כרונולוגי, לאורך התקופה שמן כיבוש הארץ על ידי אלכסנדר מוקדון ועד לסיומו של המרד הגדול נגד הרומאים. היהודים ראו בתושבי הערים ההלניסטיות את יורשיהם של הכנענים והפלשתים מתקופת המקרא, אותם שאפו החשמונאים לעקור מן הארץ, בגלל עבודת האלילים הטמאה שלהם, זאת ברוח הציוויים המקראיים. לכך התלוותה יריבות מדינית, כלכלית ותרבותית שהתחזקה מאז התקופה ההלניסטית. והיחס אל אלי יוון נבע מהיחס המקובע כלפי אלי כנען הקדומים.
עבור שני ספריו: אדום, ערב וישראל וכנען, פלשת, יוון וישראל, זכה כשר בפרס ביאליק.
הורדוס: מלך רודף ורדוף.
ספרו של כשר "הורדוס: מלך רודף ורדוף", מחקר חלוצי על הורדוס, שהוא ביוגרפיה פסיכואנליטית בשיתוף עם הפסיכיאטר פרופסור אליעזר ויצטום מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב (ניסיון דומה לספרם של זיגמונד פרויד ו-ויליאם בוליט, שגריר ארצות הברית בווינה, שכתבו ביוגרפיה פסיכואנליטית של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון). הספר מהווה אנטיתזה לספרו של אברהם שליט "הורדוס המלך: האיש ופועלו. מהד' 3, ירושלים, מוסד ביאליק, תשכ"ד 1964", בו תיאר שליט את הורדוס כמלך שתרם רבות לעם היהודי בשל מפעלי הבנייה האדירים שהותיר אחריו. כשר בוחר במחקרו להתייחס לפן אחר באישיותו של הורדוס: רצחנותו ומפרש ורואה אותו כלוקה בהפרעה פרנואידית. בספר הוא נשען על כתביו של יוספוס פלאביוס כמקור מידע ונעזר באליעזר ויצטום המשתמש בכלי המחקר הפסיכולוגי על מנת לפענח את אישיותו המורכבת של הורדוס ופיענוחו כסובל מתסביך נחיתות, אדם אשר הוציא להורג את בני משפחתו הקרובים ביותר וכל אדם שחשד בו, ולוּ במעט, בבגידה ובכללם אשתו ושלושת בניו.
כתב-היד של הספר זכה בפרס בהט לספרי עיון מטעם אוניברסיטת חיפה בשנת 2006.
(באנגלית: Kasher Aryeh (in collaboration with Professor Witztum, Eliezer). King Herod: A Persecuted Persecutor. A Case Study in Psychohistory and Psychobiography.Walter de Gruyter, Berlin-New York, March 2007.
קישורים חיצוניים.
על ספרו "הורדוס: מלך רודף ורדוף":
ממאמריו:
ספינה ראשית
קו פרשת מים
רון גרשנוק
רון גרשנוק (נולד ב-1982) הוא אלוף טאקוונדו ישראלי, בעל חגורה שחורה דאן 3. הוא נלחם מול בוגרים עד למשקל 62 ק"ג. הוא בוגר מכון וינגייט, מאמן נבחרת הנוער של ישראל, חבר הנבחרת הלאומית, שופט לאומי וחבר נבחרת ישראל לשעבר.
גרשנוק הקים את מועדון "שרעבי אמנויות לחימה" שברמלה, ביחד עם האחים מעוז שרעבי ויחיעם שרעבי.
פרשת ציצרו
פרשת ציצרו היא פרשת ריגול שהתרחשה בטורקיה בימי מלחמת העולם השנייה, בה הייתה הפרה רבתי של כללי הביטחון מצד הבריטים.
הרקע.
שנת 1943 הייתה שנת מפנה במלחמת העולם השנייה: בראשיתה נחלו הסובייטים ניצחון בקרב על סטלינגרד, ובהמשכה ניצחה ברית המועצות בקרב קורסק, בעלות הברית פלשו לסיציליה ובאיטליה, בניטו מוסוליני נפל ואיטליה נכנעה. הגרמנים החלו לצפות לגרוע מכול - פלישת בעלות הברית ללב יבשת אירופה. מאמצים מודיעיניים רבים הושקעו על ידי הגרמנים בניסיון לאתר את אתר הנחיתה המשוער, ומאידך הושקעו מאמצי סיכול והונאה על ידי בעלות הברית על מנת להסתיר מידע זה מן הגרמנים. והנה נקרתה לגרמנים הזדמנות פז לקבלת מידע חסוי ממקור לא צפוי, השגרירות הבריטית באנקרה, בירת טורקיה.
כלקח ממעורבותה לצד גרמניה במלחמת העולם הראשונה שבסופה נחלה תבוסה, שמרה טורקיה במשך כל ימי מלחמת העולם השנייה על נייטרליות. באנקרה בירת טורקיה פעלו אלו בצד אלו נציגויות דיפלומטיות של בעלות הברית לצד אלו של מדינות הציר. השגריר הבריטי בטורקיה באותה עת היה סר יו נצ'בול-האג'יסן, לשעבר שגריר בריטניה בסין, והשגריר הגרמני היה פרנץ פון פאפן, המדינאי הגרמני השמרני ששימש למשך זמן קצר ב-1932 כקנצלר גרמניה והיה סגן הקאנצלר בממשלתו הראשונה של היטלר והשגריר הגרמני האחרון באוסטריה ערב האנשלוס שיד לו בסיפוחה לגרמניה.
הפרשה.
באוקטובר 1943 התקשר אדם לנספח בשגרירות גרמניה באנקרה וביקש להיפגש עמו, מאחר שלדבריו יש לו מידע חשוב למסור לו. באישון לילה יצא הנספח קרל לודוויג מויציש במכוניתו לפגישה. לאחר תרגילי התחמקות ממעקב פגש הנספח אדם שמסר לו כי הוא השרת האישי של השגריר הבריטי במעונו הפרטי וכי השגריר מחזיק במעונו מסמכים חסויים, והציע לצלמם ולמכור אותם לגרמנים. לאחר היסוסים החליטו הגרמנים לקבל את ההצעה. הנספח ערך פגישות סתר רבות עם האיש, שקיבל בשגרירות את הכינוי "ציצרו".
נתברר כי המסמכים, שאת צילומיהם מסר ציצרו לנספח, היו בעלי חשיבות אסטרטגית עליונה והגרמנים שילמו עבורם לציצרו, במרוצת השנים 1943 ו-1944, הון עתק שהסתכם בסכום של מאות אלפי לירות שטרלינג, בשטרי כסף וביהלומים.
ציצרו אכן היה השרת האישי של השגריר הבריטי במעונו, ששכן במקום נפרד מן השגרירות עצמה. שמו של השרת היה אליאסה באזנה והוא היה טורקי יליד אלבניה, אז בן 39 (יליד 1904). הבריטים, בניגוד לכללי הביטחון החמורים, לא ערכו לשרתו האישי של השגריר בדיקה לקביעת סיווגו הביטחוני. בניגוד לאותם נוהלי ביטחון, גם השגריר עצמו נהג ברשלנות והיה נוהג לקחת עמו מן השגרירות למעונו מסמכים חסויים ולהחזיקם בכספת. ציצרו יצר תבנית שעווה ממפתח הכספת והכין לעצמו מפתח נוסף, בו השתמש בעת שהשגריר נעדר ממעונו, וצילם את המסמכים שבכספת.
המסמכים שאותם צילם ציצרו, ואשר עותקים מהם הוא מסר לגרמנים, כללו התכתבויות של השגרירות וכן מברקים ודוחות משלוש הוועידות שנערכו בנובמבר 1943: ועידת מוסקבה, ועידת קהיר וועידת טהראן, בהן דנו בעלות הברית באסטרטגיה שלהן להמשך המלחמה ובמאמציהן לגרור את טורקיה לצדן במלחמה.
במסמכים לא נזכרה במפורש תוכנית הפלישה לנורמנדי, אולם עלה מהם כי הפלישה לאירופה לא תהיה מן הבלקנים אלא ממערב אירופה.
הגרמנים לא הפיקו תועלת מלחמתית ממסמכים אסטרטגיים אלה, הן משום היריבות והתחרות ששררו בגרמניה בין הפיקוד הצבאי לסגל הדיפלומטי, ובעיקר בין פרנץ פון פאפן לבין יואכים פון ריבנטרופ, והן משום שהנאצים חשדו כי המסמכים הושתלו בידם על ידי הבריטים.
אליאסה באזנה התפטר מתפקידו כשרת של השגריר הבריטי באפריל 1944, כאשר חשש כי מזכירתו של הנספח מויציש, שערקה אז לבעלות הברית, תחשוף את זהותו.
לאחר מעשה.
ציצרו לא זכה ליהנות מההון העצום שנפל בחלקו. התברר כי הסכום בלירות שטרלינג שקיבל מידי הגרמנים שולם בשטרות מזויפים. אלה זויפו במסגרת המבצע שכינו הנאצים "מבצע ברנהרד", ובו זויף כסף בריטי במחנה ריכוז ליד ברלין בסכומים שהיו שווים באותה עת 135 מיליון פאונד, כדי להחדירם לאדמת בריטניה ולמוטט את הכלכלה הבריטית.
בשנת 1950 נתפרסמו העובדות אודות פרשת ציצרו בספר שכתב הנספח הגרמני לשעבר באנקרה, קרל לודוויג מויציש, שנשא את השם "מבצע ציצרו". תרגום לעברית של הספר ראה אור בישראל בשנת 1952.
פרשת ציצרו זכתה לפרסום כלל-עולמי בסרט קולנוע משנת 1952 בשם "חמש אצבעות", בבימויו של ג'וזף מנקייביץ' ובכיכובו של ג'יימס מייסון בתפקיד ציצרו, שנקרא בסרט בשם "יוליסס דיאלו". הסרט סטה מן האמת העובדתית ובין היתר יצר דמות בדויה של רוזנת פולנייה שהייתה כביכול שותפתו של ציצרו לפעולת הריגול, ובסיומו של הסרט נראה ציצרו חי חיי פאר בדרום אמריקה.