אף על פי שהתפוצה הייתה מוגבלת לקווקז המערבי במהלך המאות האחרונות ושאין ראיות לנוכחות ביזונים ממזרח לדרך הצבאית הגאורגית, הביזון הקווקזי היה נפוץ באופן וודאי גם על מורדות הקווקז המזרחי באזרבייג'ן וסביב החלק המערבי של בקעת הים הכספי, ואולי אף בהרי אלבורז באיראן; כך למשל, בכתביו של אבאקה חאן מהשושלת האילח'אנית, יש עדויות לציד של "תאו הרים" ביערות שבקרבת העיר שארהוט בסמנאן בין 1275 ל-1276, וישנה סבירות לכך שהוא היה קיים אף באפגניסטן.
עד סוף המאה ה-19, הלכה והצטמקה תפוצתו של הביזון הקווקזי לכעשירית מאזור המחיה המקורי, כשהגורם העיקרי לכך היה ההתיישבות האנושית בהרים שהביאה בעקבותיה את הציד הנרחב של בעלי חיים גדולים.
הכחדה.
עד המאה ה-18, אוכלוסיות הביזון הקווקזי היו מפוזרות באזורים לא מוגנים, כך שהציד הפחית את מספרם מבלי שיזכו להגנה. בסוף המאה ה-19, האוכלוסיות האחרונות התרכזו בחבל קובאן הקווקזי - בין יובלי הנהרות. ב-1860 האוכלוסייה העולמית עמדה על כ-2,000 פרטים בלבד, והיא הצטמצמה ל-450 עד 500 פרטים בסביבות 1890.
הנסיגה במספרים נעצרה לאחר הקמת שמורת ציד גדולה עבור הצאר ניקולאי השני, שהגנה למעשה על הביזונים מפני ציד חסר מעצורים של תושבי האזור - היות שהם נחשבו כרכושו הפרטי של הצאר והעונש על ציד לא חוקי של ביזון יכול היה להיות מוות. ב-1910, הוערך שיש בתחומי השמורה כמה מאות פרטים (כ-500).
לאחר מלחמת העולם הראשונה ובמהלך מהפכת אוקטובר, הצאר הודח מכסאו והשליטה על האזור קרסה, מה שהוביל את תושבי האזור לפלוש לשמורת הציד ולטבוח בביזונים הקווקזים באין מעצור - במידה מסוימת גם בעקבות הרעב ששרר באותה תקופה. הביזונים נעלמו במהירות מתחומי השמורה, והתפרצות מחלת הפה והטלפיים עשתה שמות בנותרים.
בשנת 1921 חיו בשמורה 50 הביזונים האחרונים. ההכרזה של המשטר הסובייטי בשנת 1924 על הקמת אזור מוגן בתחומי השמורה הגיעה מאוחר מדי; שלושת הביזונים הקווקזים האחרונים נורו בשנת 1927 בהר אלושה.
בשבי.
בעת המודרנית היה ידוע על ביזון קווקזי יחיד שחי בשבי. הביזון, שנקרא קאוקאסוס, נולד בהרי הקווקז בשנת 1907, ונלכד והובא לגרמניה בשנת 1908, שם חי עד ל-26 בפברואר 1925. בהיותו בשבי, עובדי גן החיות שיכנו אותו בכלוב יחד עם נקבות מתת-המין השפלתי, ומהם נולדה שושלת של ביזונים אירופאים עם גנים קווקזים שקיימת עד היום. בשל כך, ניתן לומר שהביזון הקווקזי טהור הגזע נכחד, אך קיים עדיין ביזון קווקזי מעורב.
שיחזור.
בשנת 1940 שוחררה קבוצה של ביזונים בני כלאיים מביזון אמריקני וביזון אירופאי לשמורה ביוספרית בקווקז, ומאוחר יותר בשנת 1959, גם באזור מיוער נוסף בקברדינו בלקריה. מספר שנים לאחר מכן, נלקחו מגני חיות בגרמניה מספר ביזונים אירופאיים עם גנים קווקזיים שמקורם בביזון קווקזי שנלקח מהבר והתרבה עם תת-המין השפלתי, ומהם הקימו עדרים קטנים ששוחררו בקווקז, בניסיון לשחזר את הפאונה הגדולה של הקווקז.
ביזון הקרפטים
ביזון הקרפטים (שם מדעי: "Bison bonasus hungarorum"; ידוע גם כביזון הונגרי), הוא תת-מין נכחד של ביזון אירופי אשר היה תת-אנדמי לאזור הרי הקרפטים במזרח אירופה והוכחד מן העולם באמצע המאה ה-19, קצת פחות ממאה שנה לפני הכחדת קרובו הביזון הקווקזי. הוא תואר מדעית לראשונה רק בשנת 1946 על ידי חוקר הטבע והגאוגרף ההונגרי מיקלוש קרצוי - זמן רב לאחר הכחדתו.
האטימולוגיה של שמו המדעי היא כדלהלן: ""Bison" = סוג של בקר; "bonasus" = דמוי תאו; "hungarorum"" = הונגרי. הצירוף של שלושת המילים מתפרש כך: "סוג של בקר דמוי תאו אשר מצוי בהונגריה".
מידע כללי.
ביזון הקרפטים כשמו, היה חי על מורדות הרי הקרפטים במולדביה וטרנסילבניה, באזור דרום אוקראינה והונגריה של ימינו. בית הגידול שלו הורכב מיערות ירוקי עד ממוזגים במזרח אירופה ועד המאה ה-16, חי לצד שור הבר. הוא נכחד קצת פחות ממאה שנה לפני קרובו הקווקזי, עקב העובדה שמקום חיותו היה קרוב מדי למרכז אירופה בה היו נפוצים במיוחד מסעות ציד של אצילים ופריצים.
לא ידוע מאומה עליו, אך סביר להניח שהתאפיין בגוף מסיבי וכבד כקרוביו, עם דבשת קטנה על הכתף וראש רחב וגדול. האקולוגיה והרבייה שלו דמתה לקרוביו. הוא היה מן הסתם פעיל יום, וחי בעדרים קטנים שנעו בחיפוש אחר עשבים, עלים, שיחים וצמחייה אחרת. בחורף, הם נאלצו לשבור שכבת קרח מעל האגמים כדי להגיע למים.
אויביהם באירופה היו רק הדובים, בעוד שהזאבים היוו איום לעגלים. בתקופות קדומות יותר, הוא נאלץ להתמודד מול אויב חזק בהרבה - האריה האירופאי.
הכחדה.
ביזון הקרפטים האחרון נורה בשנת 1852 באזור מארמרש על הגבול האוקראיני-הונגרי. לא נותרו שרידים ידועים מתת-המין בדמות פוחלצים, גולגולות או עצמות. לזכרו הונפק בול דואר הונגרי ומטבע אוקראיני.
בשנים האחרונות, הובילו ארגוני שימור לכך שתת-המין השפלתי של הביזון האירופי הוכנס לבתי הגידול ההיסטוריים של ביזון הקרפטים בניסיון לשחזר את הפאונה ההיסטורית של האזור. הביזונים שהוכנסו לאזורים הללו, מאכלסים בתי גידול עד לגבהים של 800 מטר מעל פני הים.
ביפאלו
ביפאלו (באנגלית: Beefalo; נקרא בתחילה קאטאלו), הוא פר גדול שנוצר מהכלאה בין ביזון אמריקאי לבקר הבית על מנת ליצור גזע בקר המשלב את המאפיינים של שני המינים עבור ייצור בשר. לביפאלו בדרך כלל יש מראה וקרבה גנטית גדולה יותר לבקר, כשעד שלוש שמיניות (37%) גנים של ביזון הביפאלו עדיין קרוי "בקר", ויותר מכך הוא מכונה כבר "ביזון". כדי להפיק הכלאה מוצלחת, משתמשים בדרך כלל בזכרי בקר הבית ובנקבות של ביזון. המקבילה האירופאית של הביפאלו הוא הז'וברוני שמהווה כלאיים בין בקר הבית לביזון אירופי.
היסטוריה.
כלאיים מקריים בין בקר הבית לביזון האמריקני התרחשו כבר ב-1749 במושבות האנגליות הדרומיות של אמריקה הצפונית. הניסיונות המכוונים הראשונים להכלאות בין הביזון לבקר, נעשו על ידי קולונל סמואל בדסון מפקח כלא הר סטוני בויניפג בשנת 1880. בדסון קנה 8 ביזונים מעדר שבוי של חקלאי בשם ג'יימס מקי, והוא גידל אותם ברפת יחד עם גזע בקר קצר קרן. הכלאיים שנוצרו מהם, תוארו על ידי חוקר הטבע ארנסט תומפסון סיטון:
לאחר סופת שלגים כבדה שהובילה למותם של אלפי ראשי בקר בקנזס בשנת 1886, החוואי והצייד האמריקני צ'ארלס "באפלו" ג'ונס (מייסד העיר גרדן סיטי בקנזס), החל לגדל כלאיים של ביזונים ובקר בחוותו שהייתה בשטח שלעתיד יוקם בו הפארק הלאומי גרנד קניון, בתקווה שהכלאיים יוכלו לשרוד את החורפים הקשים. הוא כינה את צאצאי הכלאיים "קאטאלו (הלחם של המילים "קאטל" ו"בפאלו"). בשנת 1888, מוסום בויד חבר אצולה אנגלי-אירי שעבר לקנדה והתגורר באונטריו, החל לפתח בקנדה כלאי ביזון ובקר, כשאת פרסום התוצאות הוא פרסם במגזין Journal of Heredity. אחר מותו בשנת 1914, ממשלת קנדה המשיכה בניסויים של ההכלאות עד 1964 ללא הצלחה מרובה. לדוגמה, בשנת 1936, ממשלת קנדה הצליחה להוציא רק 30 קאטאלו מוצלחים. לורנס בויד המשיך את עבודת ההכלאה של סבו בחווה באלברטה.
לאחר שבשילוב של ביזון ופרה נמצא שהצאצאים בדרך כלל עקרים, הגיע הפתרון בדמות הכלאה של פר וביזונית. העגלות שנולדו היו פוריות, אולם העגלים היו פוריים רק לעיתים רחוקות. אף על פי שהקאטאלו החל להיות מגודל בהצלחה, המגדלים נאלצו להתמודד עם שליטה על עדרים פראיים למחצה, והשליטה בנקבות הביזון הייתה לא פשוטה.
בשנת 1965, ג'ים ברנט מונטנה הצליח ליצור כלאיים שהולידו צאצאים פוריים לגמרי. זמן קצר לאחר מכן קורי סקוורונק הקים את איגוד הביפאלו העולמי שהחל להיות משווק בתור גזע בקר חדש. השם שניתן לכלאיים - "ביפאלו", נועד לבשר על כך שהגזע לא סובל מהבעיות הישנות שהיו אצל הקאטאלו. ההגדרה של הגזע נקבעה בתור חמש שמיניות גנים של בקר, ולכל היותר 3 שמיניות גנים של ביזון. יותר מ-3 שמיניות, הביפאלו מכונה כבר "ביזון כלאיים" שכן הוא דומה יותר לביזון מאשר לבקר (ראו תמונה בערך).
המונח "קאטאלו" ("cattalo") מוגדר בארצות הברית ככלאיים של ביזון ובקר עם מראה של ביזון. בקנדה לעומת זאת, המונח משמש לכל הצורות של הכלאיים. בארצות הברית, ה"קאטאלו" נחשב לחיה אקזוטית (מין בעל חיים שהובא מחוץ למדינה). למעשה, רוב עדרי הביזון האמריקני הקיימים כיום אינם טהורים גנטית, והם מעורבים חלקית עם הבקר. ישנם רק ארבע אוכלוסיות ביזון טהורות גנטית, ומתוכם, רק שנים לא סובלים מברוצלוזיס שהיא מחלה שמקורה בבקר. האוכלוסיות הללו נמצאות בפארק הלאומי רוח המערה בדרום דקוטה ובהרי יוטה.
תיאור.
המראה והאנטומיה של הביפאלו, משתנית בחדות בהתאם לאחוזי הגנים של הביזון. המונח "ביפאלו" מתייחס בעיקר לגזע הבקר שמורכב ברובו מגנים של בקר. גזע זה, בעל דמיון כמעט זהה לגזעי בקר אחרים, אך יש לו מספר תכונות שמקורם בביזון. הכתפיים שלו גבוהים ושריריים למדי, יש לו ראש רחב ומתולתל במצח, והפרווה שלו בחורף עשויה לעיתים קרובות להיות עבה וצמרירית. צבע הפרווה שלו הוא בדרך כלל חום אדמדם, לעיתים עם גוון צהבהב או לבנבן. הקרניים שלו קטנות ובדרך כלל הן נעדרות (ראו תמונה ראשית בטבלת המיון).
ביפאלו עם אחוזים גבוהים של ביזון (כדוגמת התמונה משמאל), שונה לגמרי: הפרווה שלו עבה ושעירה יותר, מבנה גופו ופניו דומים יותר לביזון, יש לו קרניים גדולות או קטנות כשל הביזון, והוא מתאפיין ברעמה או דלדול עור גדול בגרון. צבע פרוותו הוא שחור או חום שוקולד כהה, ולעיתים מפוספס. זכרים כאלו עשויים להיות זהים כמעט לגמרי לביזונים האמיתיים או לז'וברוני.
בשר ורישום.