בעידן היפני החזיקה ארצות הברית בקונסוליה בטאיהוקו, פורמוסה (היום טאיפיי ) משנת 1913. הקונסוליה נסגרה בשנת 1941 בגלל הכרזת ארצות הברית על מלחמה ביפן. האתר מוגן כעת כקונסוליה האמריקאית לשעבר בטאיפיי.
הרפובליקה הסינית בטאיוואן.
ביאנג והעידן הלאומני.
בשנת 1784 ניסתה ארצות הברית לשלוח קונסול לסין, אך הדבר נדחה על ידי ממשלת סין. היחסים הרשמיים ביניהן החלו רק ב-16 ביוני 1844 תחת הנשיא ג'ון טיילר, שהוביל להסכם וונגקסיה בשנת 1845.
בזמן שהייתה טאיוואן בשליטה יפנית, בעקבות מהפכת שינהאי בשנת 1911, שהפילה את שושלת צ'ינג, הכירה ממשלת ויליאם טאפט בממשלת הרפובליקה הסינית (ROC) כממשלתה היחידה והלגיטימית. זו אוחדה מחדש על ידי ממשלה יחידה, בהנהגת הקוומינטנג (KMT) בשנת 1928. הזוכה הראשונה בפרס נובל לספרות, שנהגה לכתוב על הרפובליקה הסינית, הייתה פרל ס. באק, ילידת ארצות הברית שגדל בטאיוואן, שהרצאותיה משנת 1938 זכו לשם "הרומן הסיני".
במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט היו ארצות הברית וסין בעלות ברית נגד יפן. באוקטובר 1945, חודש לאחר כניעתה של יפן, נשלחו נציגי צ'אנג קאי שק מטעם מעצמות בעלות הברית לפורמוסה להיווכח בכניעת הכוחות היפניים. עם זאת, בתקופת שנות הארבעים לא הייתה הכרה מצד ממשלת ארצות הברית כי טאיוואן שולבה אי פעם בשטח הלאומי הסיני. צ'אנג המשיך להביע חשדנות במניעיה של אמריקה בנושא.
הנסיגה לטאיוואן.
עם פרוץ מלחמת קוריאה חידש ממשל טרומן את הסיוע הכלכלי והצבאי לרפובליקה הסינית בטאיוואן ונטרל את מצר טאיוואן על ידי הצי השביעי של ארצות הברית כדי לעצור פלישה קומוניסטית לפורמוסה. הנוכחות הצבאית של ארצות הברית בטאיוואן כללה את הקבוצה המייעצת לסיוע צבאי (MAAG) ומפקדת ההגנה של ארצות הברית בטאיוואן (USTDC). עד שארצות הברית הכירה רשמית ברפובליקה העממית של סין בשנת 1979, וושינגטון העניקה לרפובליקה הסינית מענקים כספיים על בסיס חוק סיוע החוץ, וחוק הביטחון ההדדי שלהסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי שנחקק על ידי הקונגרס האמריקני. חוזה ההגנה ההדדית של סין-אמריקה נחתם בין ממשלות ארצות הברית והרפובליקה הסינית בשנת 1954 ונמשך עד 1979.
עמדתו הרשמית של משרד החוץ האמריקני בשנת 1959 הייתה:
מאז 1979.
בשיאה של הפיצול הסיני-סובייטי, ובתחילת הרפורמה בכלכלת סין, ארצות הברית החליפה אסטרטגית את ההכרה הדיפלומטית מהרפובליקה הסינית לרפובליקה העממית של סין בינואר 1979 כדי להתמודד עם ההשפעות הפוליטיות והאיומים הצבאיים של ברית המועצות. שגרירות ארצות הברית בטאיפיי 'הועברה' לבייג'ינג ושגרירות טאיוואן בארצות הברית נסגרה. לאחר שבירת היחסים הדיפלומטיים, ארצות הברית סיימה את ברית ההגנה ההדדית עם טאיוואן ב-1 בינואר 1980.
ב-10 באפריל 1979 חתם הנשיא המריקני ג'ימי קרטר בחוק את חוק יחסי טאיוואן (TRA), אשר יצר סמכות משפטית לניהול יחסים בלתי רשמיים עם טאיוואן. אינטראקציות מסחריות, תרבותיות ואחרות בארצות הברית עם תושבי טאיוואן מוקלים על ידי המכון האמריקני בטאיוואן (AIT), תאגיד פרטי למלכ"רים. למכון מטה באזור וושינגטון הבירה ומחזיק משרדים בטאיפיי וגאושיונג, וזה מורשה להנפיק ויזות, לקבל בקשות דרכון ולספק סיוע לאזרחי ארצות הברית בטאיוואן. ארגון מקביל, הנציגות הכלכלית והתרבותית של טאיפיי בארצות הברית (TECRO), הוקם על ידי טאיוואן, ולו מטה בטאיפיי, סניף ייצוגי בוושינגטון הבירה, ו-11 משרדים כלכליים ותרבותיים של טאיפיי (TECO) ביבשת ארצות הברית וגואם. חוק יחסי טאיוואן (TRA) ממשיך לספק את הבסיס המשפטי למערכת היחסים הלא רשמית בין ארצות הברית לטאיוואן, ומעגן את המחויבות של ארצות הברית לסייע לטאיוואן לשמור על יכולת ההגנה שלה.
ביולי 2002, שר המשפטים צ'ן דינג-נאן ( ) הפך לפקיד ממשלת טאיוואן הראשון שהוזמן לבית הלבן לאחר שארצות הברית הכירה בטאיוואן מחדש.
גם לאחר ההכרה, ארצות הברית עדיין מנהלת יחסים דיפלומטיים לא רשמיים עם טאיוואן באמצעות הנציגות הכלכלית והתרבותית של טאיפיי; ראשה של הנציגות בוושינגטון הבירה הוא סטנלי קאו. בהיעדר הכרה דיפלומטית, במדינה הנוכחית, קשרי טאיוואן-ארצות הברית מונחים באופן רשמי תחת חוק יחסי טאיוואן על ידי הקונגרס האמריקני להמשך היחסים לאחר 1979.
בשנת 2013 הועלה חוק המדיניות של טאיוואן והועבר בוועדת הממשלה לענייני חוץ על ידי הקונגרס האמריקני על מנת לעדכן את מצב היחסים בין ארצות הברית לטאיוואן.
הקשרים המסחריים האמריקניים עם טאיוואן נשמרו והתרחבו מאז 1979. טאיוואן ממשיכה ליהנות ממימון בנק הייצוא-ייבוא, מהערבויות של תאגיד השקעות פרטיות בחו"ל, וממצב יחסי הסחר התקינים (NTR). בשנים האחרונות התמקדו עסקאות המכון האמריקני בטאיוואן בהרחבת הגישה לשוק עבור מוצרים ושירותים אמריקאים. המכון קיים סדרה של דיוני סחר שהתמקדו בחששות בנושא זכויות יוצרים וגישה לשוק עבור מוצרים ושירותים אמריקאים.
ב-16 בדצמבר 2015, ממשל אובמה הודיע על עסקה למכירת נשק בשווי 1.83 מיליארד דולר לכוחות המזוינים של טאיוואן, שנה ושמונה חודשים לאחר שהקונגרס האמריקני העביר את חוק אישור חוק יחסי טאיוואן וחוק העברת כלי השיט משנת 2014 כדי לאפשר את מכירת פריגטות של אוליבר הזארד פרי לטאיוואן. העסקה תכלול מכירת שתי פריגטות של חיל הים האמריקני, טילי נ"ט, כלי רכב לתקיפה וכן טילי קרקע-אוויר FIM-92. משרד החוץ של סין הביע את מורת רוחו מהמכירות והוציא לארצות הברית "אזהרה נוקבת" באומרו כי הדבר יפגע ביחסי ארצות הברית–סין.
מתחם חדש של 250 מיליון דולר למכון האמריקני בטאיוואן נחשף ביוני 2018. הרשויות הסיניות העריכו את הפעולה הזו כהפרה של הצהרת המדיניות "סין אחת" ודרשו שארצות הברית תפסיק כל קשר עם טאיוואן ללא הסכמת סין.
בספטמבר 2018 אישרה ארצות הברית מכירת חלפים וציוד נוסף בשווי 330 מיליון דולר לקיום חיל האוויר של הרפובליקה הסינית.
ביולי 2019 אישר משרד החוץ האמריקני מכירת M1 אברמס, טילי סטינגר וציוד נלווה, בשווי של 2.2 מיליארד דולר לטאיוואן.
סוגיות בולטות.
בשנת 1949, כאשר כוחותיו של ג'נרליסימו צ'אנג קאי-שק התפשטו לטאיוואן בסוף מלחמת האזרחים הסינית, וושינגטון המשיכה להכיר ב"רפובליקה הסינית" של צ'אנג כממשלת כל סין. בסוף 1978 הודיעה וושינגטון כי תפר את היחסים עם הממשלה בטאיפיי ותכיר רשמית ברפובליקה העממית של סין (PRC) כ"ממשלת סין היחידה החוקית".
עם זאת, מדיניות "סין אחת" של וושינגטון אין פירושה שארצות הברית מכירה בכך, ואף לא מסכימה עם טענות בייג'ינג לריבונות על טאיוואן. ב-14 ביולי 1982 הבטיח ממשל רייגן הרפובליקני הבטחות ספציפיות לטאיוואן, שארצות הברית לא קיבלה את טענת סין לריבונות על האי, ומשרד החוץ האמריקני הודיע לסנאט כי "ארצות הברית אינה בוחרת עמדה בשאלת הריבונות של טאיוואן".
משרד החוץ האמריקני, במסמך יחסיו האמריקניים עם טאיוואן, קובע כי "ארצות הברית וטאיוואן נהנות ממערכת יחסים לא רשמית חזקה. ארצות הברית הכירה בממשלת הרפובליקה העממית של סין כממשלה החוקית היחידה של סין, תוך הכרה בעמדה הסינית כי יש רק סין אחת בלבד וטאיוואן היא חלק מסין.
עמדתה של ארצות הברית ביחס לטאיוואן באה לידי ביטוי ב"שש ההבטחות לטאיוואן", ב"שלושת המסרים" ובחוק יחסי טאיוואן (TRA). שש ההבטחות כוללות: 1. ארצות הברית לא הסכימה לקבוע מועד לסיום מכירת הנשק לטאיוואן; 2. ארצות הברית לא הסכימה לקיים התייעצויות קודמות עם הסינים בנושא מכירת נשק לטאיוואן; 3. ארצות הברית לא תמלא שום תפקיד תיווך בין טאיוואן לבייג'ינג; 4. ארצות הברית לא הסכימה לשנות את חוק יחסי טאיוואן; 5. ארצות הברית לא שינתה את עמדתה ביחס לריבונות על טאיוואן; ו 6. ארצות הברית לא תפעיל לחץ על טאיוואן להיכנס למשא ומתן עם הסינים.
למרות היחסים הידידותיים עם סין, נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו. בוש נשאל ב-25 באפריל 2001, "אם טאיוואן הייתה מותקפת על ידי סין, האם אנחנו (ארצות הברית) מחויבים להגן על הטאיוואנים?" הוא השיב, "כן, אנחנו כן... והסינים חייבים להבין את זה. ארצות הברית תעשה ככל שנדרש כדי לעזור לטאיוואן להגן על עצמה". הוא הבהיר כי "אף על פי שיש לנו (סין וארצות הברית) אינטרסים משותפים, הסינים חייבים להבין שיהיו כמה תחומים שבהם אנחנו לא מסכימים".
ב-19 ביוני 2013, משרד החוץ של הרפובליקה הסינית הביע הכרת תודה על הצעת החוק של הקונגרס האמריקני לתמיכה בהצעה של טאיוואן להשתתף בארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית (ICAO). ב-12 ביולי 2013, חתם נשיא ארצות הברית ברק אובמה חתם לחוק HR 1151, המתעד את תמיכתה המלאה של ממשלת ארצות הברית בהשתתפות טאיוואן בארגון כישות לא ריבונית. ארצות הברית המשיכה במכירת ציוד צבאי הגנתי לטאיוואן בהתאם לחוק יחסי טאיוואן, הקובע מכירות כאלה ומכריז כי השלום והיציבות באזור הם האינטרסים של ארצות הברית.
קיום היחסים הדיפלומטיים עם סין הוכר כאינטרס ארוך טווח של ארצות הברית על ידי שבע ממשלות רצופות; עם זאת, שמירה על יחסים חזקים ובלתי רשמיים עם טאיוואן היא גם יעד מרכזי בארצות הברית, בהתאם לרצונה לתמוך בשלום וביציבות באסיה. בהתאם למדיניות סין, ארצות הברית אינה תומכת בעצמאות טאיוואן דה יורה, אולם היא תומכת בחברות של טאיוואן בארגונים בינלאומיים מתאימים, כמו ארגון הסחר העולמי, הפורום לשיתוף פעולה כלכלי אסיה - האוקיינוס השקט (APEC) והבנק לפיתוח אסיה, שם מדינה ריבונית אינה דרישה לחברות. בנוסף, ארצות הברית תומכת בהזדמנויות מתאימות לשמיעת קולה של טאיוואן בארגונים שבהם חברותה אינה אפשרית.