בשנת 163 לפנה"ס, הרים תלמי מלך קומגנה את נס המרד כנגד הממלכה הסלאוקית הנחלשת וביסס ממלכה עצמאית קטנה בקומגנה, אשר אימצה את התרבות ההלניסטית אל חיקה. בשנת 69 לפנה"ס הגיע הצבא הרומי אל גבולה של קומגנה ושם מצור על בירתה. עם זאת לפי ההיסטוריון הרומי פליניוס הזקן הופיעה ישות בלתי מוכרת שכל חייל שבא עימה במגע נשרף על נשקו. הרומאים נסוגו ותוך עשור שנים הייתה קומגנה לממלכה היחידה באסיה הקטנה שנותרה עצמאית, בדיוק בקו חיץ שבין האימפריה הרומית והאימפריה הפרתית.
המלך הידוע מבין מלכי קומגנה היה אנטיוכוס הראשון תאוס. הוא מלך בשנת 64 לפנה"ס ומלכותו נמשכה עד 38 לפנה"ס. מיד עם עלותו לכס המלוכה הוא הבין כי לא לעולם חסד וכרת ברית עם גנאיוס פומפיוס מגנוס. בדרך זו הצליח לשמור על עצמאותה של ממלכתו תוך שהוא שומר על יחסים טובים גם עם הפרתים. אולם מפעלו הידוע ביותר היה הקמת מקדש וקבר מלכותי על פסגתו של הר נמרוט בגובה של 2,206 מטר. האתר מורכב משתי מערכות של פסלי אדם יישובים בגובה של עד 10 מטר, אחת מצידו המזרחי של תל מלאכותי בגובה של 49 מטר ובהיקף של 152 מטר, והאחרת מצידו המערבי. הדמויות הן של אנטיוכוס עצמו בחברת האלים, וגובה ראשי הדמויות לבדם הוא כ-2 מטר. אנטיוכוס הראשון תאוס מת בשנת 38 לפנה"ס, לא לפני שהצליח להדוף את התקפתו של מרקוס אנטוניוס. הוא נקבר במקדש שהקים על הר נמרוט.
הממלכה המשיכה לשמור על עצמאות יחסית כמדינה וסאלית של רומא עד שבשנת 72 לספירה הואשם אנטיוכוס הרביעי, מלך קומגנה בקשירת קשר עם הפרתים וקומגנה סופחה לקיסרות והפכה לחלק מהפרובינקיה סוריה.
בנק הזרע
הר נמרוט
הר נמרוט (בטורקית: Nemrut Dağı, בכורדית Çiyayê Nemrûd) הוא הר בגובה של 2,206 מטר ופארק לאומי בנפת אדיאמן בדרומה של מרכז טורקיה, שהתפרסם בעקבות מקדש וקבר מלכותי הנמצאים על פסגתו ואשר הוקמו על ידי מלך קומגנה, אנטיוכוס הראשון תאוס.
היסטוריה.
אנטיוכוס הראשון תאוס, שמלך על קומגנה, בין שנת 70 לפנה"ס ל-38 לפנה"ס, הקים על פסגת הר נמרוט מקדש וקבר מלכותי. המקדש נמצא כ-7 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר הקומגנית ארסמיה , כיום חורבות Eski Kale ("המצודה הישנה"), הנמצאות למרגלות הר נמרוט.
האתר התגלה במקרה בשנת 1881 על ידי מהנדס גרמני. במקום בוצעו ב-1883 עבודות סקר וחפירות על ידי אוסמאן המדי ביי, והיו אלה החפירות הארכאולוגיות הראשונות שנעשו על ידי צוות טורקי.
החפירות חודשו והורחבו אחרי 1953 בידי הארכאולוגית האמריקנית תרזה גואל, יחד עם הארכאולוג הגרמני פרידריך דורנר שסייע במיוחד בחקר הכתובות שנמצאו בראש ההר. החפירות לעונותיהן נמשכו שנים אחדות, וחלק מהדוחות פורסמו במשותף. המיזם נתמך, בין היתר, במענקים של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח, ארגון נשיונל ג'אוגרפיק וקרן בולינגן . בעונות החפירות של 1963 ו-1964 השתמשה גואל בסריקות גיאופיזיקליות לאיתור קברו של אנטיוכוס הראשון תאוס ברוגם המכתיר את ההר, והייתה בין הראשונים שהשתמשו בשיטות אלה בחפירות ארכאולוגיות. הפרסום המדעי המסכם של החפירות בהר נמרוט התעכב עד 1996 בגלל התרופפות בריאותו של דורנר, ובגלל שגואל השתתפה בחפירות סמוסטה בירת הממלכה הקומגנית, בשל החשש להצפת אתר סמוסטה בעקבות הקמת סכר אתאטורק.
קברו של אנטיוכוס לא התגלה, אם כי סביר שהוא נקבר באתר, אולי מתחת לתל המלאכותי על הפסגה. המקום הוכרז בשנת 1987 כאתר מורשת עולמית.
המקדש על הפסגה.
אל האתר מובילות שתי דרכים טקסיות (אחת מדרום והאחרת מצפון) והוא כולל שתי מערכות של פסלי אדם ישובים בגובה של עד 10 מטר, אחת מצידו המזרחי של תל מלאכותי בגובה של 49 מטר ובהיקף של 152 מטר, והאחרת מצידו המערבי. הדמויות הן של אנטיוכוס עצמו בחברת אלים יוונים-פרסים, וגובה ראשי הדמויות לבדם הוא כ-2 מטר. רעידות אדמה שפקדו את האזור לאורך שנים הפילו את ראשי הפסלים ממקומם וסדקו אותם (ולעיתים גם את גופי הפסלים עצמם), אם כי נראה כי נגרם להם גם נזק יזום, ייתכן שבמהלך מלחמת האיקונות בתקופת האימפריה הביזנטית. הראשים מונחים על הקרקע בסמוך לשורות הפסלים וקיימות תוכניות להשיבם למקומם. האתר ששימש לפולחן נועד ככל הנראה להיות מרכזה של דת חדשה שייסד אנטיוכוס.
קרקוש.
כ-15 ק"מ דרומית-מערבית לפסגת ההר מצוי תל קבורה מלאכותי נוסף, המכונה Karakuş ("העיט") בשל עמוד הניצב במקום ועליו עיט אבן. כתובת באתר זה מציינת כי קבורות בו שלוש נשים ממשפחתו של המלך מיתרידטס השני, אך הקבר עצמו נבזז. מאחר שמיתרידטס השני הוא אביו של אנטיכוס הראשון תאוס, סביר שאתר זה קדם למקדש העיקרי שעל פסגת ההר.
הערות שוליים.
אדום (ממלכה)
מורשיליש השלישי
מוּרְשִילִיש השלישי הידוע גם בשמו הקודם אוּרְחִי-תֵשוּבּ היה בנו הבכור של מוותליש השני שאותו ירש בשנת 1272 לפנה"ס. לפי חוקר החתים הידוע טרוור ברייס הוא מלך רק חמש שנים אך ככל הנראה תקופת שלטונו ארכה לא פחות משבע שנים. זאת אנו יודעים כיום מרשימותיו של חתושיליש השלישי יורשו, אשר ערך את הרשימות הללו כהצדקה לתפיסת השלטון.
מיד עם עלייתו לשלטון העביר חזרה מורשיליש את הבירה לחתושש (שחדלה לשמש כבירה בתקופת אביו). אולם פרק זמן קצר אחר כך פלשו האשורים כנראה בהנהגת מלכם אדד ניררי לתחומי ממלכת החתים וכבשו את אזור ממלכת מיתני לשעבר, בכך בעצם פגעו בלגיטימיות של מורשיליש השלישי לשלוט על הממלכה החתית.
בשנה השביעית לשלטונו השתלט מורשיליש השלישי על מספר ערים שהיו תחת שלטונו של דודו חתושיליש השלישי (שככל הנראה הציב איום על המשך שלטונו של מורשיליש) ובהן העיר נֵרִיק (צפונית לחתושש) וחַקְפִּישַש.
העיר חקפישש שימשה למורשיליש כעין בירה ארעית על האזור בעוד שהעיר נריק עדיין שמרה אמונים לחתושיליש השלישי שהיה בזמנו כהנה הראשי.
לידי החוקרים הגיע מסמך חשוב מאוד מאותה התקופה ובו פניה של חתושיליש השלישי אל אחיינו:
חתושיליש השלישי הצליח ליצור כוח גדול ומשמעותי המורכב בעיקר מתושבי הערים נריק וחקפישש אך גם רבים משורות הצבא אשר זכרוהו לטובה מאז ניצחונו על מצרים בקרב קדש ב-1274 לפנה"ס. בעזרת אותו הצבא הוא הצליח בקלות רבה להביס את אחיינו ותפס את השלטון.
בהיותו מלך, מינה את אחיו של מורשיליש השלישי, קוּרוּנְתַש למושל העיר תַרְחוּנְתַשַש (העיר טרם נחשפה) כדי לזכות בנאמנותו.
בינתיים מורשיליש השלישי הספיק להימלט לממלכת מצרים אך כשחתושיליש השלישי דרש מרעמסס השני להסגיר את אחיינו חזרה לידיו סירב פרעה להיענות לדרישת המלך באומרו שלא ידוע לו שום דבר בקשר למקום הימצאו של העורק. מצרים וממלכת החתים היו כבר שנים רבות במצב של עוינות מתמדת כשרוחות המלחמה מהדהדות, אך ככל הידוע לנו היום העדיפו המלכים משני הצדדים לשמור על איפוק בקשר למאורע. איפוק זה סלל בסוף את הדרך לחתימת הסכם השלום הראשון בתולדות העולם.
מאז עריקתו למצרים אבדו עקבותיו של מורשיליש השלישי ושמו לא הוזכר שוב על דפי ההיסטוריה.
הטריה
ברפואה, הַטְרָיָה היא הליך הכולל סילוק חומרים זרים, רקמה ניזוקה או נמקית מפצע, במטרה לשפר את יכולת ההחלמה של הפצע.
הטריה יכולה להעשות באמצעים מכניים או לא-מכניים. באופן מכני ניתן לבצע הטריה בעזרת חיתוך ניתוחי, חבישות מיוחדות שמסירים אותן יחד עם רקמה הדבוקה אליהן ובעלי חיים (כגון רימות) הניזונים מרקמה נמקית. אמצעים לא-מכניים כוללים שימוש באנזימים על ידי הוספתם לפצע או על ידי עידוד וזירוז פעולת אלו של הגוף, חומרים סופחי מים וגורמים כימיים אחרים.
במקרה של פצעים כרוניים, אין בנמצא מחקרים רנדומליים מבוקרים היכולים להראות תועלת בביצוע הטריה או להוכיח יתרון משמעותי בשימוש באחת מטכניקות ההטריה הקיימות.
היסטוריה.
בשלהי המאה ה-18 השתמשו בהטריית פצעים על ידי גזירת העור והפסציה עמוקה על מנת לשחרר את ההתנפחות שנוצרה עם הפגיעה על ידי כדור רובה, אם כי פצעי ירי בגפיים בדרך כלל טופלו ללא ניתוח או על ידי כריתת הגפה ("אמפוטציה").
בימי מלחמת העולם הראשונה נעשתה הערכה מחדש של נושא ההטריה. היא כללה הפעם הסרה על ידי חתך (excision) של כל הרקמות הנמקות ושל הגופים הזרים.
בעידן המודרני העריכו כי הפצעים כוללים אזור של רקמה פגועה שאיננה נמקה באופן מובהק בהטריה הראשונה. אותה הטריה המשמרת רקמה זו נקראה "הטריה שולית" (marginal debridement).
לפצעים שנוצרים בקרבת פיצוצים יש אזור ניזוק נרחב. שימור הרקמה הנחבלת עשוי להיות מועיל להצלת הגפה או שחזורה. מורכבותם וזיהומם של פצעים אלה וגם פגיעותם הפיזיולוגית אינם מאפשרים הטריה שלמה בהתערבות אחת. אם תוך הטריה משאירים רקמה פגועה - הפצע ניתן להערכה מחדש כעבור כ-48 שעות על מנת להפחית בסיכון הזיהום.
קישורים חיצוניים.
לפי ;"Gale Encyclopedia of Medicine". Copyright 2008 The Gale Grop, Inc
"Mosby's Medical Dictionary", 8th edition. © 2009, Elsevier
אורחי-תשופ
קרב קסדה
קרב קֵסֶדַה (טורקית Kösedağ Muharebesi) היה קרב שהתרחש בין סולטנות רום לבין המונגולים ב-26 ביוני 1243 סמוך לקסדה (Köse Dağ - הר קסה), מזרחית לעיר סיוואס בטורקיה של ימינו.
הגעת המונגולים לאסיה הקטנה וכיבוש ארזורום סימנה את תחילת מאבקם עם סולטנות רום. הסולטאן גייסין קייהיסרב השני קרא לשכניו להקים צבא מאוחד לקדם את פני האיום, ומספר אצילים גאורגים שנמלטו מארצם לאחר הכיבוש המונגולי, וכן האימפריה של טרפזונטס, שלחו כוחות לעזרתו. יש סברה שהסולטאן עזב את שדה הקרב כשראה כי הכוח הניצב מולו כמעט כפול משלו, דבר שהביא גם לבריחה של חלק מחייליו. המונגולים הנחילו תבוסה מוחצת לקואליציית הכוחות שניצבה מולם, וכבשו את סיווס וקייסרי שבמזרח קפדוקיה.