בהמשך מילא תפקידים חשובים בתנועה הלאומית ובאצ"ל. היה פעיל בקליטת העולים הבלתי לגאליים, שהגיעו בספינות מעפילים קטנות לחופי נתניה (עליית "אף-על-פי"). בעקבות פעילותו הפוליטית והמחתרתית נעצר פעמים רבות על ידי שלטונות המנדט הבריטי. לראשונה נעצר עוד בשנת 1933 בהפגנות של "ברית הבריונים" נגד השלטון הבריטי ונגד עליית הנאצים בגרמניה. כשחזר לארץ מפולין בסוף 1939 נעצר שוב ונכלא במחנה המעצר מזרע ליד עכו. כשהאצ"ל הודיע על "שביתת נשק" במאבק נגד הבריטים, בגלל המלחמה באירופה, הוא שוחרר, אך נעצר שוב בשנת 1944 כאשר מפקד האצ"ל מנחם בגין הכריז על חידוש המרד. הוא הוחזק במחנה המעצר לטרון, משם הוגלה (באוקטובר 1944) לאפריקה, למעצר באריתריאה ואחר כך בסודאן. שוחרר ב-1945 ונעצר שוב ב-1947 אחרי פרשת תליית הסרג'נטים הבריטים בנתניה. בבית נותרו רעייתו שולמית עם ארבעה ילדים. יעקב ויגאל ואחיותיהם עטרה (1943) ואפרת (1947). שולמית עמדה באומץ רב בנטל הנפשי והכלכלי שנוצר וכמו תמיד נתנה גיבוי לבעלה הלוחם על אמונתו הציונית. גם כשקמה מדינת ישראל במאי 1948 כאשר שוחררו כלל העצורים והאסירים היהודים, הצבא הבריטי לא שחרר את הלל, אלא המשיך לכלוא אותו בבסיס צבאי בבת-גלים, ליד נמל חיפה, עד שאחרון החיילים הבריטים עזב את הארץ (29 ביוני 1948).
בגלל גילו אז (39) ומצבו המשפחתי לא גויס הלל לצבא הסדיר בעת מלחמת העצמאות, אבל שירת ביחידות של "חייל המשמר" (חי"ם) שעסקו במשימות שמירה ואבטחת מוצבים.
עוד משנות ה-40 שימש הלל כנציג של התנועה הלאומית במועצת המושבה נתניה ועם הקמת המדינה התמסר לעבודה ציבורית בעיריית נתניה ושימש שנים רבות כסגן ראש העיר (עובד בן עמי) וממלא מקומו. היה איש-ציבור אהוד ומקובל, הקדיש הרבה מזמנו לטיפול בתושבי העיר הנזקקים ובעולים וביתו היה תמיד פתוח לכולם. כמו כן היה חבר במרכז תנועת החירות ובמוסדותיה העליונים.
במקביל השקיע רבות בעבודתו המסורה כמורה לטבע ולחקלאות בבתי ספר שונים, שם שימש לתלמידיו מחנך ודמות-מופת של מסירות, יושר וענווה. חינוך הדור הצעיר וסיוע בקליטת העולים לארץ היו בעיניו מלאכת-קודש.
בשנת 1985 נחנך בנתניה בית ספר יסודי חדש שנקרא על שמו, "בית ספר הלל צור". היום זה אחד מבתי הספר הגדולים והמצליחים בעיר.
כשיצא לגמלאות התנדב למען קליטת העולים הראשונים שהגיעו אז מרוסיה וכן סייע בפעילות של "אולפן עקיבא" בנתניה, בחינוך לאהבת הארץ ובהדרכת טיולים. בתקופה מסוימת עסק בניהול מוסד הנוער של ויצו "הדסים". הוא היה מראשוני התלמידים של "מכון אבשלום" (בוגר מחזור ג'), כמו כן התנדב לשורות "המשמר האזרחי" של המשטרה.
הלל שלט בשפות רבות: גרמנית (שפת אם), רוסית, אנגלית, ערבית, עברית ויידיש.
הלל נפטר בפתאומיות ביולי 1984 בהיותו בגיל 74. הותיר אחריו משפחה חמה ואוהבת והרבה ידידים ומוקירים.
הלל היה איש עקרונות ותמיד נתן עדיפות לאינטרס הלאומי על פני האינטרס הפרטי והמשפחתי. הוא היה חזק באמונתו הפוליטית אבל הקפיד מאוד על סובלנות רבה ויחסים טובים גם עם מי שדעותיו היו שונות משלו. לאורך חייו בלטה התגייסותו האישית למאמץ הלאומי, ותמיד בצניעות, בחוכמה, בהגינות ובהכרת ערך האדם.
משפחתו.
משפחת שטיין, מוצאה בעיר וילנה. משפחת כוהנים, שהשתייכה לזרם "המתנגדים". יעקב שטיין היגר לריגה שם נשא לאישה את רחל חייט בשנת 1905. נולדו להם ארבעה בנים:
ישראל (לימים דוקטור לכימיה, נפטר בריגה 1947).
זליג (עלה ארצה בשנת 1932, הצטרף לפלוגת בית"ר ברמת טיומקין, נפטר ממחלה בשנת 1934).
הלל (שינה את שמו מ-שטיין ל-צור, עם סיום לימודיו במקווה ישראל).
יהושע (נהרג כקצין בצבא האדום בקרבות נגד הגרמנים באזור לנינגרד).
הלל נשא לאישה את שולמית (בת לנח ולרחל סלוצקי, מאנשי העלייה השנייה) שנולדה בקואופרציה במרחביה (1914) וגדלה בנהלל.
נולדו להם ארבעה ילדים: יעקב צור (1936), יגאל (1939), עטרה (1943) ואפרת (1947). כולם נישאו והקימו משפחות בארץ.
הלל נפטר בשנת 1984 ושולמית נפטרה בשנת 1994. שניהם נטמנו זה לצד זה בבית הקברות הישן של נתניה.
כל בניו, בנותיו, נכדיו ונכדותיו שירתו בצה"ל, רובם בתפקידי קצונה ביחידות קרביות.
נכדו, סגן אייל צור (בן של יעקב וזיוה) נפל במלחמת לבנון הראשונה בשנת 1982.
נכדו רס"ן רן כוכבא (בן של עטרה ויעקב כוכבא) נפל במלחמת לבנון השנייה בשנת 2006.
מיינדזיז'ץ' (מחוז)
מחוז מיינדזיז'ץ' (בפולנית: Powiat międzyrzecki) הוא מחוז בפרובינציית לובוש במערב פולין. המחוז הוקם בתחילת ינואר 1999 בעקבות הרפורמות בשלטון המקומי בפולין שהתקבלו בשנת 1998. המרכז המינהלי של המחוז והעיר הגדולה ביותר היא מיינדזיז'ץ'. שטח המחוז עומד על 1,387.61 קמ"ר, ואוכלוסיית המחוז עמדה נכון ל-30 ביוני 2019 על 57,851 תושבים.
גאוגרפיה.
המחוז ממוקם בחלק הצפוני מזרחי של פרובינציית לובוש, ומהווה 9.92% מכלל שטח הפרובינציה. 53% משטח המחוז מכוסה ביערות, 37% משמש לחקלאות.
היסטוריה.
האזכור הראשון של המחוז הוא מ-29 בינואר 1230.
האזור היה באופן היסטורי מגוון מבחינה אתנית, והיו בו בני שלשה לאומים גרמנים, פולנים, ויהודים. מבחינה גאוגרפית הוא היה שייך לפרוסיה המלכותית, והיה חלק מממלכת פרוסיה שהייתה כפופה לכתר הפולני ואחרי 1569 היה כפוף ל תוך מתן אוטונומיה חלקית, זאת עד ל-1793 אז הוא עבר לשליטה עצמאית של פרוסיה, והפך לחלק מפרובינציית פרוסיה המערבית. בחוזה ורסאי נכלל האזור בשטח של פולין. אולם בסופו של דבר היה חלק מגרמניה. בשנת 1945 חזר האזור ל במסגרת השטחים המוחזרים, תוך גירוש כל התושבים הגרמנים מהאזור שהוגדר מאז כחלק היסטורי של פולין, ויישוב מחדש של הפולנים שגורשו מהאזורים שעברו לידי אוקראינה במזרח פולין.
חלוקה מנהלית.
המחוז מחולק לשש גמינות (שלוש עירוניות-כפריות ושלוש כפריות). אלה מופיעות בטבלה הבאה, בסדר יורד של אוכלוסייה.
סנט גאלן (עיר)
סנט גאלן (באנגלית: St. Gallen; בגרמנית שווייצרית: Sanggale; בצרפתית: Saint-Gall; ברומאנש: Sogn Gagl; ) היא עיר שווייצרית ועיר הבירה של קנטון סנט גאלן. העיר החלה להתפתח במאה ה-7, וכיום מדובר במתחם עירוני גדול, עם כ-167,000 תושבים נכון לשנת 2019 והיא מייצגת את מרכז מזרח שווייץ.
היסטוריה.
העיירה סנט גאלן צמחה סביב מנזר סנט גאלן במאה ה-8. המנזר החל לשגשג במאה ה-9 והפך לאתר עלייה לרגל ומרכז מסחרי, עם בתי הארחה, אורוות ומתקנים אחרים נוספים. עד המאה ה-10 צמח ישוב סביב המנזר. ב-26 באפריל 937 פרצה שרפה במנזר אשר שרפה חלק ניכר מהמנזר והתפשטה גם ליישוב הסמוך. עם זאת, הספרייה ניצלה. בערך ב-954 החלו לבנות קיר מגן סביב המנזר אשר סיימו לעבוד עליו עד 975 והמנזר הוקף חומה, וההתנחלות הסמוכה החלה לצמוח לעיירה סנט גאל.
העיר סנט גאלן השתחררה בהדרגה משלטון המנזר. אב המנזר, וילהלם פון מונטפור, העניק בשנת 1291 הרשאות מיוחדות לאזרחים. בשנת 1415, קנתה העיר את חירותה מזיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה, בילה את שנות חייו האחרונות בסנט גאלן, ומת שם בשנת 1837.
במאה ה-15 נודעה סנט גאלן בייצור טקסטיל איכותי. באמצע המאה ה-18, חוותה העיר משבר כלכלי כתוצאה מתחרות זרה חזקה ורפורמות בשיטת ייצור הכותנה, אבל סנט גאלן התאוששה ולאחר מכן הגיע עידן משגשג עוד יותר.
בשנת 1910, חמישית מאוכלוסיית מזרח שווייץ עסקה בתעשיית הטקסטיל. עם זאת, מלחמת העולם הראשונה והשפל הגדול שוב הסבו נזק כלכלי משמעותי לעיר. רק בשנות החמישים התאוששה תעשיית הטקסטיל במקצת. בימינו, בגלל התחרות והשכיחות של מכונות רקמה המופעלות על ידי מחשב, שרדה רק מעט מתעשיית הטקסטיל בסנט גאלן, אך טקסטיליה הרקומים עדיין פופולריים בקרב מעצבי הוט קוטור.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית סנט גאלן נכון ל-31 בדצמבר 2018 מונה 75,833. נכון לשנת 2011 כ-28.7% מהאוכלוסייה היו מורכבים מאזרחים זרים. מהאוכלוסייה הזרה, 5,118 הם מגרמניה, 3,231 הם מסרביה, 2,587 הם מאיטליה, 1,093 הם מבוסניה והרצגובינה, 952 מאוסטריה, 6,833 ממדינות אחרות. נכון לאוקטובר 2009 עמד שיעור האבטלה הממוצע בעיר על 4.5%.
שפה.
השפה המדוברת העיקרית היא גרמנית שווייצרית. לעיירה קישורי תחבורה טובים לשאר חלקי המדינה ולגרמניה ואוסטריה השכנות. זה גם מתפקד כשער לאפנזלרלנד. מרבית האוכלוסייה (החל משנת 2000) דוברת גרמנית (83.0%), כאשר האיטלקית היא השפה השנייה בשכיחותה (3.7%) והסרבו-קרואטית היא שלישית (3.7%).
על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2000, 31,978 או 44.0% מהעיר הם קתולים, בעוד 19,578 או 27.0% השתייכו להכנסייה המתוקנת השווייצרית. כ-4.48% מהאוכלוסייה משתייכים לנצרות אורתודוקסית, 2.07% מהאוכלוסייה משתייכים לכנסייה נוצרית אחרת. כ-0.18% מהאוכלוסייה בעיר הם יהודים, וכ-4,856 או כ-6.69% מהאוכלוסייה הם מוסלמים, השאר אינם משתייכים לדת מסוימת או שמעידים על עצמם כאתאיסטים.
חינוך.
העיירה היא ביתו של אוניברסיטת סנט גאלן, אחד מבתי הספר הטובים לעסקים באירופה.
גאוגרפיה ואקלים.
סנט גאלן שוכנת בצפון-מזרח שווייץ בעמק בגובה 700 מטר מעל פני הים. זוהי אחת הערים הגבוהות בשווייץ ובכך יורדים בה כמויות גדולות של שלג. החל משנת 2006, לסנט גאלן שטח של 39.3 ק"מ, מתוך שטח זה 31.1% משמשים לצרכים חקלאיים ואילו 28.9% מיוערים. משאר השטח 38.4% מיושבים (בניינים או כבישים) והשאר (1.7%) אינו פרודוקטיבי (נהרות או אגמים).
תרבות.
מנזר סנט גאלן.
בשנת 1983 הוכרז המנזר של סנט גאלן על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית תרבותי.
ספורט.