ב-2002 מינה הרציקוביץ' את ניר קלינגר למאמן. בעונתו הראשונה זכה קלינגר באליפות, אך בעונה שאחריה הדיח את אבי נמני וטל בנין מהקבוצה במהלך שזכה לגיבוי מלא מצד הרציקוביץ'. הדחת נמני, שנחשב לסמל עבור האוהדים של מכבי, גרמה לקרע גדול בין האוהדים למועדון, ששיאו הגיע בעונת 2004/2005, בה אוהדים החרימו משחקים ולבשו חולצות שחורות לאות מחאה, על אף שהקבוצה השתתפה בשלב הבתים של ליגת האלופות לראשונה בתולדותיה. בסוף אותה עונה נכנע הרציקוביץ' ללחץ האוהדים, ובעזרת סיוע מדייוויד פדרמן החזיר את נמני והחתים שורת כוכבים בקבוצה, לרבות אייל ברקוביץ', ג'ובאני רוסו, בלסינג קאקו וז'וזה דוארטה. הציפיות מהקבוצה היו גדולות והאוהדים רכשו מספר שיא של כ-10,000 מנויים. הרציקוביץ' והמנהל האדמיניסטרטיבי אלי דריקס הצליחו לשמור על "אש קטנה" את העימותים בין ניר קלינגר לאייל ברקוביץ', אך רצף הפסדים לקבוצות תחתית ויכולת חלשה הביאו להתפטרותו של קלינגר ומינוי טון קאנן במקומו.
במהלך עונת 2005/2006 הצהיר הרציקוביץ' שהוא מעוניין למכור את מכבי תל אביב. הוזכרו מספר רוכשים פוטנציאלים, ואף נחתמה עסקה עם פיליפ סולומון. בגלל פרסומי מעריב על עבירות של סולומון שאף ישב בגינן בכלא בצרפת ובארצות הברית חזר בו הרציקוביץ' מהעסקה. לקראת עונת 2007/2008 הגיע הרציקוביץ' להסכם עם רוני מאנה על רכישת הקבוצה, אך העסקה התפוצצה.
בדצמבר 2007 נגמרו כ-12 שנותיו של הרציקוביץ' כבעלים יחיד במכבי תל אביב: המיליארדר הקנדי-יהודי אלכס שניידר רכש 80% ממועדון הכדורגל מכבי תל אביב בסכום המוערך ב-65 מיליון ש"ח, כאשר יתרת המניות מוחזקות על ידי אגודת מכבי תל אביב.
אחיו של לוני, דורון הרציקוביץ', הוא הבעלים של קבוצת הכדורסל הפועל אילת.
לוני הרציקוביץ
השמיניה
הדרך לגיהנום רצופה כוונות טובות
הדרך לגיהנום רצופה כוונות טובות היא אמרה שבאה לתאר מעשה שנועד להועיל, אך התגלה בסופו של דבר כהרה אסון. משמשת את מי שבא למתוח ביקורת על המעשה. המסר החבוי הוא שדרך הביצוע לא פחות חשובה מהכוונה עצמה, ועשיית מעשה עם כוונה טובה בדרך שגויה מובילה לתוצר סופי דל.
מקור הביטוי.
האמרה נמצאת בשימוש נרחב בפיהם של דוברי עברית, אך מקורה בתרבות אירופה. מקורה המדויק של האמרה אינו ידוע. בצורתה האנגלית, The road to hell is paved with good intentions, יש המייחסים אותה לסמואל ג'ונסון, בן המאה ה-18, אך כנראה שמקורה קדום יותר. אצל ברנר מקלרבו, בן המאה ה-12, מופיעה האמרה "הגיהנום מלא בכוונות טובות".
גרסאות בשפות נוספות (חלקן בניסוחו של ברנר מקלרבו וחלק בניסוח המופיע בראש ערך זה):
כישלונן של הכוונות הטובות נובע פעמים רבות מכך שבעל הכוונות הטובות אינו רואה את התמונה הכוללת, ומתמקד בתוצאה הטובה שהוא רואה וחותר אליה, בלי לשים לב לתופעות לוואי שליליות שעלולות להיווצר. הביטוי "הדרך לגיהנום רצופה כוונות טובות" נאמר בדרך כלל במבט לאחור, לאחר שהנזק כבר נגרם. ביטוי הצופה פני עתיד, כלומר מנסה למנוע את הנזק, הוא הסיסמה שטבע הסופר והפרסומאי אהרן שמי במסע פרסום לנהיגה נכונה של חברת הביטוח "הסנה": "בכביש אל תהיה צודק, היה חכם". על פי סיסמה זו, הרצון להיות צודק יש בו כוונה טובה, אך הוא עלול להוביל לגיהנום, ולכן עדיף להיות חכם, כלומר לפעול בדרך שאולי אינה שיא הצדק, אך תימנע הגעה לגיהנום.
ביטויים בעלי משמעות דומה הם: "שירות דוב" ו"בא לברך ויצא מקלל".
בתרבות היהודית ובמקורות.
בספר הכוזרי שנכתב בשפה הערבית בראשית ימי הביניים, עשור לפני מסע הצלב השני, החכם היהודי חוזר ואומר למלך כוזר: כוונתך רצויה אך מעשיך אינם רצויים.
ייתכן שהביטוי "הדרך לגיהנום רצופה כוונות טובות" הוא שיבוש תרגום הכתוב המקראי. המושגים בעברית מקראית הם: 'שְאוֹל' - שנקרא מאוחר יותר 'גהינם', 'אורַח' - שמשמעותה 'דרך' (בערבית 'ברח' פירושו 'הלך'), ו'מישור' או 'ישר' שפירושם טוב.
דברי יעקב לבניו, בעקבות עצתם לצאת ולהביא את בנימין אל האציל המצרי, שאינם יודעים שהוא יוסף אחיהם, הם: (פרשת ויגש, ספר בראשית)
בספר משלי נאמר על פיתויי הרגע לעשיית רע, שהתוצאות בדרך כלל מוסתרות מעיני המתפתה:
הביטויים דומים אך משמעותם שונה. בספר משלי דנים בדברים המוסכמים כרוע ולמרות זאת האדם מתפתה אליהם, ואילו הביטוי "הדרך לגהנום רצופה כוונות טובות" מדגישה את המקרים הנראים כעשיית טוב.
סיפורו של בלעם הוא סיפור הפוך של כוונה רעה שהובילה לתוצאה טובה, ומכאן הביטוי התלמודי "בא לקלל ונמצא מברך".
כוונות ותוצאות במחקר המדעי ובתקשורת.
חוקרי התפישה האנושית, הפרופסורים פטר גולוויצר, פסקל שירן ושיינה ארבל, הראו שכאשר ההנעה לפעולה היא "עשית טוב" בלבד, יש נטייה לפעול באופן לא מבוקר ולא הגיוני, המוביל לתוצאות בלתי רצויות. גם ניסיונות לשפר את התנהגות הציבור דרך חקיקה מובילים לעיתים להיטפלות האנשים לנוקדנות והצמדות לפרטים הטפלים שבחוק, במקום לאמץ את רוח הדברים. במחקר נמצא שבעת משא ומתן, קבוצות המתחשבות בעמדות ובתפישות של הצד שכנגדן (חברות "נאורות") מצליחות פחות מאשר הקבוצות ה"לא נאורות". במערכת המשפט, החמרת הענישה מחמירה לעיתים את ההתנהגות הבלתי רצויה או הבלתי מוסרית במקום לשפר אותה.
מחקרים בנושא כישלונות מוסריים בסביבה העסקית מראים שלרוב הפגיעה במוסר נובעת משגגה ולא מתוך כוונת זדון מרושעת.
לעומתם, כתב סטפן גררד פוסט בנושא עזרה לזולת, שלאחר בחינתם העמוקה, המניעים האמיתיים למעשי חסד הם לרוב אנוכיות ופחות יפים מכפי שנראה בתחילה. לדעתו "הדרך לגיהנום רצופה כוונות טובות, מכיוון שזו הדרך שאליה הן יצאו מראש".
בספרה "תעשיית החמלה" כתבה העיתונאית לינדה פולמן על הנזקים של ארגוני סיוע בינלאומיים. בשנת 2012 בעיתון הארץ הופיעה כתבת ביקורת על הסיוע הבינלאומי המוגש בעת אסונות טבע, בשם "כוונות טובות, כל הדרך לגיהנום" הכולל סקירה קצרה על ספר זה.
הביטוי בתרבות.
בשנת 1989 הביטוי שימש כבסיס לפזמון ולשם שירו של כריס ריאה: 'הדרך לגיהנום' שיר שהצעיד אותו לראשונה לפסגת רשימת ההשמעה בבריטניה.
ב-1991 יצא סרט האימה 'הכביש לגיהנום', בו מוצגת חברת כוונות טובות בע"מ שבה עובדים "אנדי וורהולים" המרצפים את הדרך לגיהנום באנשים שהיו להם "כוונות טובות".
בשנת 2008 שודרה סידרה בשם "כוונות טובות" בהפקת 'רשת', המציג סיפור על חברות של אשה יהודיה ישראלית החיה בארץ לערביה מוסלמית החיה ברשות הפלסטינית. למרות ביקורת אוהדת בעיתונים הקהל הישראלי לא אהב את הסדרה שהרבה להציג את צה"ל כצבא אכזרי ושרירותי, ואת הסכסוך המקומי כמונע בעיקר על ידי ההנהגה. ערוץ אל-ג'זירה הביעו כוונה לקנות את הסדרה, והשמועה על כך דרדרה עוד יותר את דעת הקהל על הסדרה בישראל.
תוכנית הקנטונים
תוכנית הקנטונים היא אחת החלופות שהוצעו לאורך השנים כפתרון אפשרי לסכסוך הטריטוריאלי בין היהודים והערבים בארץ ישראל. בבסיס התוכנית עומד הרעיון להקים שורה של תתי-ישויות מדיניות אזוריות שיאפשרו לתושביהן מימוש עצמי בתחומי תרבות ובנושאים אזרחיים, בעוד שהחלטות בתחומים כמו חוץ וביטחון יתקבלו על ידי ממשל פדרלי. המודל הזה הוצע במהלך תקופת המנדט הבריטי מספר פעמים על ידי גורמים שונים מאז שנות העשרים של המאה ה-20, ובשנים האחרונות, מאז שלהי שנות השמונים, הוא חוזר ומועלה מעת לעת על ידי גורמים אזרחיים וממשלתיים.
הרקע לתוכנית הקנטונים.
מאז ראשית ימי המנדט הבריטי על ארץ ישראל ניסה הרברט סמואל, הנציב העליון הראשון, להקים מועצה מחוקקת שתורכב מנציגים ערבים ויהודים ותפעל לצד הפקידים הממונים של השלטון הבריטי. הכוונה הייתה לשתף את האוכלוסייה המקומית בשלטון על ארץ ישראל, ולהכינה בכך לקראת עתיד בו תוכל לפתח מוסדות שלטון עצמי ולקבל אחריות על גורלה כמסגרת אוטונומיה מקומית.
תוכנית מוחשית יותר של חלוקה לקנטונים הועלתה בתחילת שנות השלושים של המאה ה-20, על רקע המשבר הגדול בארץ ישראל בעקבות מאורעות תרפ"ט, וההכרה אליה הגיעו גורמים שונים שהיהודים והערבים לא יוכלו לחיות יחד במדינה אחת. תוכנית זו, שגובשה במשרדי הממשלה בבריטניה בשיתוף עם גורמים שונים בהסתדרות הציונית, הועלתה לדיון במספר מועדים שונים בתקופת המנדט הבריטי.
הצגת תוכנית הקנטונים בתקופת המנדט הבריטי.
תוכניתו של איתמר בן-אב"י.
הרעיון של חלוקת ארץ ישראל לקנטונים – על פי הדגם הקיים בשווייץ – הועלה לראשונה בשנת 1927 על ידי איתמר בן-אב"י בעקבות השתתפותו כנציג בקונגרס הציוני. במאמר שפרסם בעיתונו "דואר היום", הביע בן-אב"י אכזבה מן ההצעות שהועלו בקונגרס והציע לבקש מן הבריטים להחיל על חלקים בארץ ישראל מעמד של קנטונים, בהם יוכלו היהודים לממש את ריבונותם ולהאיץ את העלייה של יהודי התפוצות לארץ ישראל.
הצעתו של איתמר בן-אב"י לא הייתה מגובשת לפרטיה, והתייחסה בעיקר לעיקרון של הקמת קנטונים המבוססים על חלוקה דתית או לאומית של האוכלוסייה בארץ ישראל. בשלב הראשון הציע בן-אב"י להקים חמישה עשר קנטונים (שמונה קנטונים ערביים, שניים נוצריים, וחמישה קנטונים יהודיים) אשר יאוגדו על פי הדגם השווייצרי על ידי שלטון פדרלי מרכזי. כל אחד מן הקנטונים יהנה מאוטונומיה רחבה ויוכל לקבוע חוקים בנושאי חינוך, דת, שפה ומדיניות הגירה, בעוד השלטון המרכזי יעסוק בנושאי חוץ, ביטחון, תחבורה ותעריפי מכס. בשנת 1931 שינה איתמר בן-אב"י את עקרונות תוכניתו והעדיף מבנה שונה המבוסס על חלוקה הארץ לשני חבלים אוטונומיים, יהודי וערבי, שיהיו מאוגדים יחד במסגרת ממשל מרכזי משותף.