תנועה ציבורית הציגה את פעולותיה במרחבים ציבוריים, במרכזי תרבות ובמוזיאונים שונים בישראל ומחוצה לה, ביניהם מוזיאון תל אביב, מוזיאון הגוגנהיים בניו יורק, הניו מוזיאום בניו יורק, פסטיבל פרפורמה, גלריית זכטה בוורשה, מוזיאון ואן אבה בהולנד, המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית חולון, ארטפורט תל אביב, תיאטרון הבל אם אופר בברלין, המרכז לאמנות עכשווית במלבורן, הביאנלה לאמנות אסיה בטייוואן, פסטיבל באלטיק סירקל בפינלנד, הביאנלה של ברלין 2012, פסטיבל שטיירישר הרבסט באוסטריה ועוד. בשנת 2015 ראה אור בהוצאת הספרים הגרמנית, סטרנברג, הספר Solution 263: Double Agent, אשר נכתב על ידי דנה יהלומי ואלינה קטסוף, מנהלת אגף אסטרטגיה ופרוטוקול של תנועה ציבורית.
ייסוד הקבוצה.
תנועה ציבורית הוקמה ב-2006 בתל אביב על ידי עומר קריגר ודנה יהלומי. קריגר, אמן ואוצר הפסטיבל לאמנות ציבורית חדשה "מתחת להר" (2011-15), ויהלומי, אמנית וכוריאוגרפית, ביקשו ליצור מסגרת שתהווה מעבדה מחקרית משותפת לפעולה במרחב הציבורי ובמה לדיאלוג יצירתי בין חברים קבועים. השניים הנהיגו את הקבוצה יחד עד לפרישתו של קריגר ב-2011, אז לקחה על עצמה יהלומי את הנהגת הקבוצה.
הפעולה הראשונה של הקבוצה, ״תאונה״, התרחשה ב-29.12.2006 בצומת הרחובות שדרות בן ציון ומלצ'ט בתל אביב, ונמשכה דקה אחת. הפעולה כללה שנים עשר משתתפים והורכבה משתי תאונות דרכים סימטריות וסימולטניות, שבוצעו בכוריאוגרפיה מדויקת ומתוזמנת היטב.
מאפיינים חזותיים.
הקבוצה מונה גברים ונשים, ומזוהה עם שפה אסתטית ברורה ומוקפדת – חליפות, זרי פרחים וכתובות אש. העבודות שלהן מאופיינות במעבר חד בין טקסיות מוקפדת לריקוד פרוע. דנה יהלומי: "הטקס מאוד מסודר לכאורה, מדובר בסוג של שפה, אבל גם ככזו היא מכילה את הפירוק, את הארוטיקה, האקסטזה המינית והפיזית, הבין-אישית. כך שהמעברים הם די טבעיים".
פעולות.
פעולות ראשונות 2006–2011.
מבחר פעולות בין השנים 2006–2011 בהנהגת עומר קריגר ודנה יהלומי:
רשת החשמליות של גאלאץ
בעיר גאלאץ, ברומניה, התחבורה הציבורית הפנימית מבוססת במידה רבה על רשת של חשמליות, שהתחילו לפעול כבר ב-14 באוגוסט 1900.
ב-1895 נוסח בצרפתית המסמך "Acte constitutif et statuts de la societé anonyme d’explotation des tramways de Galatz et de Roumanie" (מסמך חוקתי וסטטוטורי של החברה האנונימית לניצול חשמליות בגאלאץ וברומניה) וב-22 בספטמבר, באותה שנה, חתמו עליו 14 בעלי המניות. ב-1900 נוסדה החברה בהתבסס על הון בלגי והקימה בגאלאץ חמישה קווי חשמליות ברוחב מטר אחד, שפעלו על פני מסילה באורך 26,5 קילומטרים.
בתקופת ינואר 1917 עד יוני 1919, בגלל מלחמת העולם הראשונה, הושבתה תנועת החשמליות והיא התחדשה אחרי המלחמה. בשנות השלושים של המאה העשרים התווספו 19 חשמליות תוצרת מספנות גאלאץ. במלחמת העולם השנייה סבלה גאלאץ מהפצצות קשות משני הצדדים ובגלל הנזקים נפסקה תנועת החשמליות ב-1944. ב-1948 התחדשה הפעלת החשמליות עם 7 חשמליות משופצות ומתוקנות.
ב-1962 הוקמה חברה לתחבורה ציבורית עירונית בגאלאץ והיא שילבה 55 חשמליות עם אוטובוסים, מוניות ומשאיות. מרכז החשמליות נקבע בהנגר המטוסים המושבת לאחר סגירת שדה התעופה המקומי. בנובמבר 1970 הוקמה חברה מחוזית ומספר קרונות החשמלית עלה ל-170 ונסללו 32,8 קילומטרים של מסילות ברוחב 1,435 מטר. לאחר 1980 נוספו עוד 33,8 קילומטרים של מסילות רחבות ונוצרי מסלולים חדשים לחשמליות. החשמליות הפכו לאמצעי התחבורה הציבורי העיקרי בגאלאץ והעלות הזולה של הפעלתן הובילה לשימוש בחשמליות גם עבור הובלת סחורה, חשמליות הותאמו במיוחד להובלת פירות וירקות.
אחרי המהפכה הרומנית (1989), כמו תחומים רבים אחרים, גם תחום החשמליות סבל מהזנחה, צמצום ואפילו היו מחשבות על הפסקת השימוש בחשמליות. בשנים 1990 עד 2011 בוטלו 21 מסלולי חשמליות בגאלאץ והוחמצה ההזדמנות לאחד את רשת החשמליות של גאלאץ עם רשת החשמליות של בראילה. לאחר 2011 החלו לחדש את הרשת ונכון ל-2016 החשמליות של גאלאץ פועלות ב-17 מסלולים.
סיידי בנינג
סיידי בנינג (באנגלית: Sadie Benning, נולדה ב-11 באפריל 1973) היא אמנית אמריקאית רב תחומית העוסקת בוידאו, אנימציה, ציור, מוזיקה ועוד. בנינג היא זוכת מלגת גוגנהיים לשנת 2005. גבריות לעומת נשיות וכן זהות קווירית הם נושאים חוזרים בעבודותיה של בנינג.
ראשית דרכה.
בנינג נולדה וגדלה במילווקי, ויסקונסין. היא עזבה את בית הספר בגיל 16, בעיקר בשל ההומופוביה שחוותה. בתקופה זו היא התחילה לצלם עם מצלמת וידאו בסיסית המיועדת לילדים שקיבלה מאביה ג'יימס בנינג, יוצר סרטים אקספרימנטליים.
עבודות מוקדמות.
בנינג החלה ליצור עבודות וידאו בגיל 15. היא השתמשה במצלמת פישר פרייס Pixelvision. המצלמה, פישר פרייס PXL-2000, אשר הייתה מתנת חג מולד מאביה.
מצלמה זו המיועדת לילדים, מצלמת בצורה מפוקסלת בשחור לבן, ואין בה אפשרות להחליף קלטת אלא רק למחוק ולצלם שוב. בהתחלה מצלמה זו גרמה לה לתסכול רב. "חשבתי," היא אומרת, "זאת חתיכת חרא. זה שחור-לבן. זה בשביל הילדים. הוא אמר לי שאני מקבלת את ההפתעה הזאת. ציפיתי למצלמת וידאו." ואף על פי כן היא הצליחה עד כדי כך שסרטה הראשון שצולם במצלמה זו השתתף בפסטיבל סרטים כאשר עדיין הייתה נערה.
נושאים מוקדמים.
הרוב המכריע של עבודות הווידאו של בנינג מצולמות בחדר בו חיה כנערה ומשלבות נרטיב נסיוני בו מכבבת האמנית בגופה ובקולה, חפצים שונים, כתיבה בכתב-יד, מוזיקה המושמעת בחדר ומתחלפת תוך כדי צילום, הנושאים קשורים לגיל הנעורים, לאלימות, למגדר ומיניות ועוד. עבודותיה נכללו בביאנלה של ההביאנלה של הוויטני שלוש פעמים.
בעבודותיה המוקדמות -  – A New Year, Living Inside, Me and Rubyfruit, Jollies, and If Every Girl Had a Diary - משתמשת בנינג בתחושת הבדידות שלה - לבדה בחדרה ומנותקת מהעולם, כמוקד העיקרי. בעבודתה המוקדמת "שנה חדשה", בנינג מתחמקת מלהיות מול המצלמה, באמצעות התמקדות בסביבה שלה חפצים ואלמנטים שונים בחדרה – כדי לתאר רגשות של חרדה, בלבול וניכור. "אני לא מדברת, אני לא נוכחת שם פיזית, זה הכל טקסט כתוב בכתב יד, מוזיקה; אני רציתי להחליף חפצים, דברים שהיו סביבי, כדי להמחיש את האירועים. השתמשתי בחפצים מהסביבה הקרובה ביותר – טלוויזיה, צעצועים, הכלב שלי, לא משנה מה."
הזהות המינית והמגדרית והאתגרים של ההתבגרות הם נושאים חוזרים על עצמם לאורך כל עבודותיה של בנינג. בנינג משתמשת בתרבות הפופ, כגון מוזיקה פופולרית, טלוויזיה או עיתונים, על מנת להעצים את המסרים שלה ובו זמנית מבצעת פרודיה על אותה תרבות פופ. בנינג גם שואבת השראה מדימויים נפוצים בטלוויזיה ובסרטים: "הם מזויפים לחלוטין ונבנו כדי לבדר לדכא באותו הזמן – הם חסרי משמעות בפני נשים, ולא רק לנשים לסביות. חלק מהסיבה שבגללה התחלתי היא שהייתי צריכה תמונות מסוג אחר ולא רציתי לחכות שמישהו יעשה את זה בשבילי". מתוך תחושת הבדידות שעוברת בעבודות אלה, השימוש באזכורים של טלוויזיה ותרבות פופולרית למעשה מעצים את הבדידות בכך שמדגיש לצופה את האמצעי העיקרי שדרכו מנהלת בנינג אינטראקציה עם העולם.
ככל שהתקדמה עבודתה כך נוספו דימויים של גופה לתוך הפריים. בעבודות כמו If Every Girl Had a Diary’' היא משתמשת במגבלות של מצלמת הפיקסלוויז’ן לקבלת תקריבים מפוקסלים של פניה, עיניה, אצבעותיה, בזמן שהיא מספרת בקולה על חייה ומחשבותיה.
קריירה מוזיקלית.
בנוסף להיות אמנית פיתחה בנינג בראשית דרכה גם קריירה מוזיקלית. ב-1998 ייסדה בנינג את לה טיגרה, להקת פוסט פאנק פמיניסטית שחברותיה כללו את קתלין האנה (לשעבר בקיני קיל), וג’והאנה פטמן. בנינג עזבה את הלהקה בשנת 2000. ג’יידי סמסון הצטרף ללהקה לאחר עזיבתה.
תערוכות.
ב-2006 הציגה בנינג את פליי פאוז - מיצב אנימציה בעל שני מסכים. המיצב הוצג במרכז ווקסנר באוהיו וכן בחלל האמנות של קרן דיה בניו יורק. במקביל הוצגו ציוריה של בנינג בגלריה אורצ’רד בניו יורק. ב-2009 הוצגה עבודה זו גם במוזיאון הוויטני. ב-2013 הוזמנה על ידי מוזיאון הקרנגי ליצור עבורם עבודה חדשה - מיצב של ציורים מופשטים. ב-2016 הציגה תערוכת יחיד, “Green God” בגלריה מרי בון בניו יורק. ב-2017 הציגה תערוכת יחיד, “Shared Eye” בKunsthalle Basel.
פרסים והוקרות.
בנינג קבלה את מלגת גוגנהיים היוקרתית ב-2005, ובנוסף לה קבלה מלגות מקרן אנדראה פרנק, מקרן רוקפלר, ממרכז ווקסנר, ועוד. בנינג זכתה בפרס מטעם מעגל מבקרי הקולנוע של לוס אנג’לס. עבודות הווידאו שלה מופצות על ידי ארגון הווידאו דאטה בנק.
סבתא מוזס
אנה מרי רוברטסון מוזס (7 בספטמבר 1860 – 13 בדצמבר 1961), שכונתה "סבתא מוזס" (Grandma Moses), הייתה אמנית עממית אמריקאית. היא החלה לצייר באופן מקצועי בגיל 78, ולעיתים קרובות עולה דמותה כדוגמה להתחלת קריירה מפוארת בגיל מתקדם בתחום האמנויות. עבודותיה מוצגות ונמכרות בארצות הברית וברחבי העולם, ומשווקות על גבי כרטיסי ברכה ומוצרים שונים. יצירותיה מוצגות באוספים של מוזיאונים רבים. אחת מיצירותיה נמכרה עבור 1.2 מיליון דולר ב-2006.
מוזס הופיעה על שערי מגזינים ובטלוויזיה, ונעשה סרט דוקומנטרי על חייה. היא כתבה אוטוביוגרפיה, זכתה בפרסים רבים, והוענקו לה שני תוארי דוקטור של כבוד.