הסרט נחשב לאחד המבטים החושפניים והציניים ביותר שהנפיקה הוליווד לתוככי עצמה, ולניסיון רב עוצמה לנפץ את המיתוס הריקני של "כוכב הקולנוע", שהייתה זו הוליווד שעמלה במשך עשרות השנים שקדמו ליצירת הסרט לבנות ולשווק ברחבי העולם.
עלילה.
פתיחת הסרט מתמקדת בגופה הצפה כשפניה כלפי מטה בבריכת שחיה. המת, אשר משמש כקריין במהלך שאר הסרט, מסביר שהוא היה ג'ו גיליס, תסריטאי כושל. הסרט עובר לפלאש בק, שבו הוא מתאר את מאמציו לחמוק מזוג מעקלים. הוא חומק לחנייה בשדרות סאנסט על מנת להתחמק מפניהם, ומגלה כי הוא נמצא בחצרו של מעון מפואר, הנראה נטוש. הוא נכנס אל הבית בו נמצאים משרת גרמני ואישה זקנה ואקסצנטרית הטועה לחשוב כי הוא קברן, הבא לארגן את לוויית שימפנזת המחמד שלה שמתה. גיליס מזהה את האישה כנורמה דזמונד, לשעבר אחת הכוכבות הגדולות של הסרט האילם. דזמונד שקועה לחלוטין בתהילת עברה, העומדת בניגוד מוחלט להווה של שקיעה ושכחה. כאשר גיליס מזהה אותה, הוא אומר לה "את נורמה דזמונד. שיחקת בסרטים אילמים. את היית גדולה". ודזמונד עונה לו "אני עדיין גדולה. הסרטים הם שנהיו קטנים".
היא מציעה לו לקרוא תסריט שכתבה לסרט שיהווה את שיבתה המפוארת אל מסך הקולנוע. גיליס רואה בכך בתחילה הזדמנות להרוויח מעט כסף לו הוא זקוק בדחיפות, אך עד מהרה הוא הופך לתלוי לחלוטין בנורמה, אשר מפנקת אותו במתנות יקרות ובביגוד איכותי. על אף שהוא חש בחוסר נוחות מן הסיטואציה הוא אינו עושה דבר על מנת לשנות את מצבו.
בראש השנה הוא נחרד כאשר נורמה מתוודה בפניו על אהבתה אליו. הוא דוחה את ניסיונה לפתותו, הוא נוסע למסיבה בביתו של חבר, ושם פוגש בצעירה בשם בטי, אשר עובדת כקוראת תסריטים באולפנים, אותה כבר פגש בעבר כשקטלה את עבודתו וכעת היא מגלה עניין בכתיבתו. לאחר שקיבל עידוד להמשיך בכתיבתו הוא מתקשר לביתה של נורמה על מנת להודיע לה על עזיבתו, אך נאמר לו שנורמה ניסתה להתאבד. הוא אץ בחזרה אל מעונה של נורמה, ומנחם אותה. השניים ממשיכים ביחסיהם, בעוד שנורמה ממשיכה בעבודתה על התסריט.
כאשר היא משלימה אותו, לדעתה, היא שולחת אותו לאולפני סרטי פרמאונט. היא מקבלת טלפון מן האולפן ומניחה כי המטלפן הוא הבמאי הידוע ססיל ב. דה-מיל המעוניין בהסרטת התסריט. היא נוסעת אל האולפן ונפגשת עם דה מיל. גיליס והמשרת יודעים כי האולפן רק מעוניין לשכור את מכוניתה התקופתית הנדירה מסוג איזוטה-פראצ'יני לשימוש בסרט, ואין להם כל עניין בתסריט, אך הם מסתירים ממנה עובדה זו. ג'ו מתחיל להיפגש בחשאי עם בטי על מנת לעבוד על תסריט משלו, והשניים מתאהבים. כאשר נורמה מגלה זאת היא מתקשרת לבטי ומספרת לה איזה מין אדם הוא ג'ו באמת. ג'ו שב לבית בזמן ושומע את דברי נורמה. הוא לוקח ממנה את אפרכסת הטלפון, ומבקש מבטי להגיע אל המעון, שם הוא מסביר לה את זווית ראייתו לגבי המצב, ומשלח אותה לדרכה. נורמה אינה מבינה את פעולותיו של ג'ו ומראה לו סימנים של הכרת תודה, אך הוא דוחה אותה מעליו, ומתחיל לארוז את חפציו. נורמה מאיימת להתאבד אך הוא אינו לוקח אותה ברצינות. כאשר הוא עוזב היא יורה בו מספר פעמים, והוא נופל אל הבריכה, מת.
לאחר ההסבר על מותו של גיליס, שב הסרט אל "ההווה" הקולנועי, שבו נורמה דזמונד אבודה בעולם הפנטזיות שלה. צוותי חדשות מגיעים לצלם אותה, והיא סבורה, בשיגעונה, כי היא בעיצומו של צילום סרט חדש. נורמה יורדת לאטה במדרגות המפוארות, ונואמת לצוותי החדשות עד כמה היא מאושרת לצלם את הסרט החדש. בסוף הנאום היא אומרת את השורה המפורסמת ביותר בסרט "ובכן, מר דה מיל, אני מוכנה לצילום התקריב שלי". כאשר היא מגיעה אל המצלמה, המסך הופך לבן, והקריין, גיליס, מסכם בכך שחלומה של נורמה לשחק לעיני המצלמות התגשם בצורה בלתי צפויה.
רקע.
הרחוב שעל שמו נקרא הסרט היה מזוהה עם הוליווד מאז שנת 1911, כאשר אולפן הקולנוע הראשון נפתח ברחוב. אנשי הקולנוע גרו בצניעות בשכונה שהלכה והתפתחה, אך הרווחים הגדולים שהביא עמו העיסוק הקולנועי בשנות העשרים, והתפתחות שיטת ה"כוכבים", הביאו לרחוב מעונות ענקיים הידועים בתפארתם חסרת הפרופורציות. הכוכבים היו למוקד של תשומת לב ציבורית בכל רחבי העולם, שהתמקדה אף בסגנון חייהם המפואר והבזבזני.
כאדם צעיר בוורשה שבפולין, בילי ויילדר גילה עניין בתרבות האמריקנית, עניין שהוזן בצפייה מרובה בקולנוע אמריקני. בסוף שנות הארבעים נותרו על כנם רבים מן הבתים שנבנו בשנות העשרים, ויילדר, אשר נמלט מן הנאצים אל ארצות הברית, גילה כי הם חלק מעולמו היום יומי. רבים מכוכבי העבר עדיין גרו בבתים אלו, אך כבר לא היו מעורבים בתעשיית הסרטים. ויילדר תהה כיצד בילו עת זמנם כאשר "התהלוכה חלפה ועברה אותם", והחל לדמיין את סיפורה של הכוכבת אשר איבדה את תהילתה ואת כוח המשיכה בו משכה את ההמונים.
ליהוק.
בשנת 1948 דן ויילדר בדמותה של נורמה דזמונד עם גרטה גרבו, כוכבת סרטים אילמים אשר הצליחה לבצע את המעבר אל הקולנוע המדבר, אך פרשה בפתאומיות מעולם הבד, ולא עשתה כל סרט זה מספר שנים. ויילדר קיווה להשיב את הכוכבת אל המסכים, אך היא לא גילתה בכך עניין רב. התפקיד הוצע לסמל המין מיי וסט, אך היא ראתה עצמה צעירה מכדי לשחק כוכבת עבר דועכת. ויילדר פנה אל כוכבת הסרט האילם מרי פיקפורד אשר הביעה עניין זהיר, אך בסופו של דבר נפסלה מכיוון שלא הסכימה עם התסריט. הוא אף פנה אל כוכבת הסרט האילם פולה נגרי אשר "נכנסה להתקף זעם לשמע ההצעה לשחק את מי שזמנו עבר".
הבמאי ג'ורג' קיוקור הציע את גלוריה סוונסון. ויילדר הסביר לאחר מכן כי לא פנה אליה משום שחשב כי היא "באיזה אופן שהוא בלתי ניתנת להשגה". סוונסון הייתה אחת מן השחקניות החשובות ביותר בעידן הסרט האילם, והייתה ידועה ביופייה, כמו גם באורח חייה המוקצן. בשיא הקריירה שלה, בשנת 1925 הייתה מקבלת 10,000 מכתבי מעריצים בשבוע אחד, וחייתה בשדרות סאנסט, בארמון בסגנון איטלקי עד לתחילת שנות השלושים. בדרכים רבות הייתה זהה לדמות "נורמה דזמונד" שהגה ויילדר בדמיונו, וכמוה לא הצליחה לבצע את המעבר מן הסרט האילם אל הקולנוע המדבר. אך בכך תם הדמיון. סוונסון קיבלה באופן מציאותי את דעיכת הקריירה הקולנועית שלה, ובתחילת שנות השלושים עברה לניו יורק שם עבדה ברדיו, ואף בטלוויזיה. על אף שלא חיפשה דרך לשוב אל מסכי הקולנוע, הייתה מסוקרנת כאשר הציע לה ויילדר לדון בהופעה בסרט.
סוונסון לא התלהבה בתחילה מן הרעיון שיהיה עליה לעבור מבחן בד, באומרה שהיא "עשתה עשרים סרטים עבור פרמאונט. מדוע הם רוצים שאבחן?". תגובתה הדהדה בתסריט שבו מכריזה נורמה דזמונד כי "בלעדי לא היו כלל אולפני פרמאונט". בזיכרונותיה מספרת סוונסון כי שאלה את קיוקור אם עליה לסרב לעבור מבחן בד, והוא השיב כי תפקיד נורמה דזמונד הוא התפקיד שבזכותו תיזכר. "אם ידרשו ממך לעבור עשרה מבחני בד, הבחני עשר פעמים, או שאירה בך בעצמי" דרש קיוקור. התלהבותו שכנעה את סוונסון לשתף פעולה. בראיון בשנת 1975 נזכר ויילדר – "היה בה הרבה נורמה דזמונד, אתם יודעים".
מונטגומרי קליפט הוחתם לשחק את גיליס, אך חזר בו. לאחר מכן סירב פרד מקמארי לתפקיד. ויליאם הולדן אשר לאחר בכורה הוליוודית מרשימה בסרט "נער הזהב" בשנת 1939 בילה עשור בכיכוב בסרטים מדרגה שנייה, הסכים לקבל את התפקיד.
אריך פון שטרוהיים, במאי מוביל בשנות העשרים אשר אף ביים את סוונסון בימי תהילתה, הוחתם לשחק את מקס, המשרת הנאמן, ומגינה של נורמה. לתפקיד בטי שייפר, רצה ויילדר שחקנית חדשה שתקרין תדמית יום יומית שתעמוד בניגוד להופעתה האובססיבית והזוהרת של דזמונד. הוא בחר בננסי אולסון, אשר נבחרה לשחק את דלילה בסרט "שמשון ודלילה".
כתיבה.
ויילדר וצ'ארלס בראקט החלו לעבוד על התסריט בשנת 1948 אך התוצאה לא השביעה את רצונם. באוגוסט 1948 נשכר ד. מ. מארשמן, עיתונאי שעבד עבור מגזין לייף, לסייע להם בפיתוח הסיפור, לאחר שוויילדר ובראקט התרשמו מביקורת שכתב על סרטם "ואלס הקיסר" (1948).
במאמץ להסתיר את הקו האמיתי של הסיפור מאולפני פרמאונט, ולהימנע מן הצנזורה של קוד ההפקה הם הגישו את התסריט לאולפן כמעט דף אחר דף. מספר שורות חריפות אכן זכו לשינוי, אך אולפני פרמאונט היו סבורים כי המדובר בעיבוד לסיפור בשם "קופסה של שעועית" אשר לא היה כלל קיים, והתירו לוויילדר חירות יחסית להמשיך כפי שמצא לנכון. כאשר החלה ההסרטה, בתחילת מאי 1949 היה רק השליש הראשון של התסריט כתוב, ויילדר עצמו לא ידע כיצד יסתיים הסרט.
התסריט כולל התייחסויות רבות להוליווד ולתסריטאים, כאשר השורות הציניות ביותר יוצאות מפיו של ג'ו גיליס. במענה אופייני להערתה של בטי "שמעתי שאתה מוכשר", עונה גיליס "זה היה בשנה שעברה. השנה אני רק מנסה להתקיים".
כמה משורותיה של סוונסון כ"מר דה מיל, אני מוכנה לצילום התקריב שלי" ו"אני עדיין גדולה. הסרטים הם שנהיו קטנים", זוכים לציטוטים רבים. חלק גדול מהחוכמה המובעת בסרט מובע באמצעות שורותיה של דזמונד, הזוכות למענה סרקסטי של גיליס. דזמונד אינה שמה לב לתשובותיו, כאשר היא שקועה במחשבותיה ובעולם ההזיות שלה, וכך הצופים הם היחידים הזוכים לשמוע את גיליס. כך למשל, תשובתו של גיליס לקובלנה כי "הסרטים נהיו קטנים" היא "ידעתי שמשהו לא בסדר איתם". ויילדר לעיתים משחק במבנה זה כאשר דזמונד משיבה ברצינות לעקיצותיו הסרקסטיות של גיליס. כך, למשל, כאשר מעיר גיליס באופן סרקסטי באשר לסרטה המתוכנן של דזמונד "הם יאהבו את זה בפומונה" (עיירה קטנה וקרתנית), עונה לו דזמונד בשיא הרצינות והחשיבות העצמית – "הם יאהבו את זה בכל מקום!".