לפני מותו הרב נימירובר הכין את הרב מאיר אברהם הלוי להיות יורשו. הרב נימירובר נפטר בבוקרשט, במפתיע, ב-18 בנובמבר 1939 ונקבר בבית העלמין היהודי הישן של בוקרשט. לאחר מותו של נימירובר התכנסו רבני ואדמו"רי רומניה (רגאט) כדי לבחור את יורשו. בכנס היה רוב בעד הרב אלכסנדר שפרן, שנתמך גם על ידי הרבנים היותר שמרנים, והם הכריעו נגד המועמד העיקרי, הנחשב עוד יותר מודרני, (76 נגד 50), הרב הלוי, ונגד עוד חמישה מועמדים אחרים, ובהם הרב היינריך אלפרין והרב מאיר תאֶנן שנתמך על ידי איגוד היהודים הרומנים של ד"ר פילדרמן. לתפקיד הרב הראשי נבחר הרב הצעיר אלכסנדר שפרן, שקיבל מתוקף בחירתו גם את הכיסא בסנאט. אף על פי שבא מהמורשת היותר שמרנית של אביו, בצלאל שפרן, הרב אלכסנדר שפרן היה גם הוא בעל ידע רב בתרבות העולם ובעל אופקים רחבים והוקיר מאוד, בדומה לאביו, את פעלו היוצא דופן של הרב נימירובר.
בארכיון האוניברסיטה העברית בירושלים מצויה תכתובת עשירה שניהל ד"ר נימירובר עם אישים דוגמת דוד וולפסון, קרפל ליפה, שלום עליכם, אליאס שוורצפלד, ש"י עגנון ואחרים.
בשנת 2005, בהוצאה HASEFER, יצאה לאור אנתולוגיה בשם: Iudaismul (היהדות), שהוכנה על ידי ליאה בנימין ומיכאלה פופוב, עם מבוא מאת ההיסטוריון הישראלי לוסיאן-זאב הרשקוביץ' על עבודותיו ומחקריו של נימירובר.
על שמו רחובות בשכונת רמת החייל בתל אביב ובגבעת שמואל.
הגותו והשקפותיו.
מיקומו של הרב נימירובר בין זרמי היהדות של תקופתו.
נימירובר דיבר על שלושת ה"לוציפרים" (עברית: מאורות), שהיו מנהיגיה הרוחניים של האומה: משה מנדלסון, הגאון מווילנה וישראל בעל שם טוב, שלדבריו האירו את ההיסטוריה היהודית בעת החדשה, אך הציג את דבקותו אל הרפורמה ביהדות וההשתלבות התרבותית בגרמניה. הוא ביטא סימפתיה כלפי כל הזרמים שהופיעו במאה ה-19, החל מהרפורמים כמו שמואל הולדהיים, אברהם גייגר ולודוויג פיליפסון, עבור בזכריה פרנקל הקונסרבטיבי ועד לנאו-אורתודוקסיה של שמשון רפאל הירש. הרב נימירובר טען שהוא ממשיך את היהדות התרבותית בדרכו ובשיטתו של ידידו מוריץ לצרוס.
תפיסתו באה לידי ביטוי הלכה למעשה בהנהגת הקהילה; את הדרשות בהיכל קורל של בוקרשט נשא בשפה הרומנית, בלבוש דומה ללבושו של מטיף פרוטסטנטי, ועל כך משך אליו הערות אירוניות מצד היהודים האורתודוקסים והצעירים הציונים החילוניים. במאמר הספד שכתב ב-1936, לאחר מות ידידו, הרב יהושע טהון מקרקוב, הזדהה איתו נימירובר עם דרכו הדתית של הנפטר ושל עוד כמה אישים אינטלקטואלים ורבנים שפנו לדרך זו, רפורמה דתית מתונה המשלבת בין המסורת היהודית ובין התרבות המודרנית.
ממקומו המיוחד התפלמס נימירובר עם המתבוללים ועם היהודים הלאומיים הרדיקלים, עם האורתודוקסים הישנים ועם החסידים וגם עם הנאו-אורתודוקסים של גרמניה. הוא הטיף לכל אלה על כך שהיהדות היא גם דת, אך גם לאום וצריך ללמוד לשלב ביניהם, אך גם להפריד כשיש צורך בכך.
הרב נימירובר פעל לגישור וקירוב בין הזרמים השונים ביהדות רומניה וגם כדי לקרב בין היהודים ובין הסביבה הרומנית הכללית. נימירובר אמר שהרב צריך לאחד בתוכו בין "הכוהן" העומד על משמר "מזבח העבר" ובין "הנביא" הטווה מסילות חדשות אל העתיד. לאורך דרכו חתר לגישור בין מסורות מקודשות ביהדות לבין אתגרי המודרניות.
לנימירובר הייתה השקפה אינטגרליסטית לגבי התופעות החברתיות, הרוחניות והתאולוגיות. מצויד בידע הרחב שרכש בעת שהכין את הדוקטורט שלו לגבי הקשר בין הבחירה החופשית, המצפון, הגמול והעונש, הקדיש כתבים רבים לפרובלמטיקה של המוסר היהודי, שבעיניו היה תמצית של שלושת הת"ווים, תורה, נ"ך ותלמוד.
העולם היהודי בעיני הרב נימירובר.
במבוא היסטורי לפילוסופיה של היהדות, שפרסם הרב נימירובר, הוא מתאר את ברוך שפינוזה כמי שזהר על שמי האנושות בתקופה חשוכה. הוא הסתייג ממי שראה בו פלגיאטור של הפילוסופיה היהודית, וטען שפילוסוף עולמי זה משתייך גם לפילוסופיה יהודית. לגבי התקופה המודרנית (של תקופתו) הציג נימירובר בראש את משה מנדלסון, אותו תיאר כסוקרטס של תקופתו וציין את השפעת הפילוסופיה של עמנואל קנט על הוגים יהודים בני התקופה. לדעת נימירובר, הפילוסופיה הדיאלקטית של הגל, לפי תפיסתו של היינריך היינה, השפיעה על הוגים רדיקליים דוגמת פרדיננד לאסאל וקרל מרקס, נימירובר טען שהיהדות המתקדמת (פרוגרסיסטית) רואה בנחמן קרוכמל הגל יהודי, באברהם גייגר רב רפורמי, יוצר ערכים חדשים ביהדות ואנשי האתיקה מוריץ לצרוס ושטיינטל (גיסו של לצרוס), ההיסטוריונים של הקבלה לשיטתו: אדולף פרנק ואהרן ילינק ובעיקר הרמן כהן, היו השליחים החשובים ביותר של הפילוסופיה היהודית הדתית בתקופה המודרנית.
בחיבורו של נימירובר, "מבט על ההיסטוריה היהודית", בפרק 19, הוא מונה את האירועים העיקריים לדעתו שחלו בהיסטוריה היהודית של המאה ה-19 ואלה הם:
הפיצול בעולם היהודי.
הרב נימירובר טען שיש פיצול צורות ביהדות ומוכרות לו יותר ממאה צורות שונות. לדבריו ראובן בריינין מנה 60 קבוצות כאלה רק ברוסיה. במסה שלו על "רגעים חשובים בהיסטוריה היהודית לפי תפיסות שונות של היהדות", חילק נימירובר את התפיסה היהודית לשש קבוצות עיקריות:
היהדות כדת וכלאום.
לנימירובר הייתה השקפה על פיה היהדות היא שילוב של דת ושל לאום, המתקיימים כמו תאומים סיאמיים, אותם אפשר להפריד בניתוח, אך עדיף שלא. הוא קיבל את העובדה שכל פרט יהודי יכול לבחור להיות יהודי רק מבחינה דתית או רק מבחינה לאומית ועדיין ראה בפרט כזה יהודי, גם אם התכחש לחלוטין לדת. הוא לא הלך צעד נוסף ולא היה מוכן להכיר בפרט כיהודי, אם עבר למחנה של דת אחרת, גם אם אותו פרט ראה את עצמו כיהודי מבחינה לאומית.
היבנאיזם.
מהות היהדות, עם, אומה, או קהילה דתית ויחסו של הפרט היהודי אליה, העסיקו אותו רבות והוא נתן לכך ביטוי בכתביו. נימירובר קרא להשקפתו לגבי מציאת פתרונות למצב העם היהודי בעולם יבנאיזם (נגזר מיבנה). הוא שילב בהשקפה "יהודית תרבותית" זו יסודות של ציונות רוחנית מהגותו של אחד העם עם התזה של אוטונומיה תרבותית בגולה של ההיסטוריון שמעון דובנוב. מתוך השקפה זו העלה אף את הרעיון של הקמת תחליף מודרני לסנהדרין, מעין אקדמיה בירושלים, שדוגמת חכמי יבנה בתקופה הרומית, תהיה מרכז רוחני מנחה של העם היהודי.
העבודה.
נימירובר ייחס חשיבות רבה לערך העבודה, ראה בה את בסיס החיים ופעילות שהתורה מצווה עליה. בכתבו הקרוי Munca, baza vieţii (העבודה, בסיס החיים) כתב:
קת'אי דראגון
קת'אי דראגון (באנגלית: Cathay Dragon, לשעבר דראגונאייר) היא חברת התעופה השנייה בגודלה בהונג קונג. החברה היא חברת בת של קת'אי פסיפיק, החברה הגדולה בהונג קונג.
תולדות החברה.
החברה נוסדה בשנת 1985 והחלה את טיסותיה ביולי אותה שנה בין הונג קונג לקוטה קינבאלו שבמלזיה במטוס בואינג 737 תחת השם "הונג קונג דראגון איירליינס".
בשנת 1986 שינתה החברה את שמה לשם "דראגונאייר", וב-21 בנובמבר 2016 שינתה החברה את שמה לשמה הנוכחי "קת'אי דראגון"
בשנת 1990 קנתה קת'אי פסיפיק את כל מניות החברה.
צי המטוסים.
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
ואדי אל-ג'וז
וַאדִי אֶל-ג'וֹז (מערבית: وادي الجوز, "נחל האגוז") או ואדי ג'וז היא שכונה במזרח ירושלים מסביבו של ערוץ נחל קדרון עילי, מפינת החומה הצפון־מזרחית וצפונה עד למרגלות הר הצופים במזרח העיר. מרבית השכונה שוכנת ברום של כ-750 מטרים מעל פני הים.
ככל הנראה, מקור השם הוא קיצור של השם שהופיע במפות צלבניות, Valley of Josaphat ("ואלי אוף ג'וזפאט").
מיקום.
גבול השכונה בצפון אזור מערת שמעון הצדיק ושכונת נחלת שמעון, בדרום חומת העיר העתיקה ומוזיאון רוקפלר. השכונה מתפרשת משני עברי ערוץ הנחל: ממזרחו - על המורדות המערביים של הר הזיתים והר הצופים וממערבו על המורדות המזרחיים של הרכס המוגבה שבמרכזו עוברת דרך שכם וגבעת שייח' ג'ראח. שמה העברי של השכונה נחל האגוז נקבע בשל עצי אגוז הבודדים הנמצאים בשכונה. בעבר גדלו עצי אגוז רבים באזור ירושלים. השכונה נקראת גם "אל-קעה" – הבקעה. בפאתי השכונה עוברת מנהרת הר הצופים, המקשרת בין מעלה אדומים למרכז ירושלים.
היסטוריה.
הקמת השכונה.
בתחום השכונה היו כמה מבני "קסר" (ברבים: קוּסוּר), כינוי לבתי קיץ שהקימו עשירי ירושלים בתקופה העות'מאנית בין הכרמים שמחוץ לעיר. בתי אבן אלה נראו ממרחק כמו מבצרים קטנים ולכן כונו "קַסר" (ארמון, טירה). לפי עדותו של שייח' מוחמד אל-ח'לילי (המאה ה-18), היו בימיו בירושלים כמאה קוּסוּר. בירושלים נותרו מעטים מבתי הקיץ האלה. הבולט שבהם הוא קסר א-שייח', שהוקם ב־1711 בידי שייח' מוחמד אל-ח'לילי מחוץ לפינה הצפונית-מזרחית של חומת ירושלים (בתחום מוזיאון רוקפלר של היום). לידו ניצב קסר אבו אל-ח'יר, שהוקם לפי עדות יושביו באמצע המאה ה-18. בוואדי ג'וז נמצא קסר סולטאן א-נאט'יר (קסר אל-חטיב), שהוקם כנראה במאה ה-17, ובמורדות הר הצופים ממערב לוואדי ג'וז נראים שרידים של מספר בתי קיץ נוספים.
השכונה החלה להתפתח בסוף המאה ה-19 כחלק מתהליך היציאה מן החומות של משפחות מוסלמיות אל מחוץ לעיר העתיקה. תהליך הבנייה באזור זה הושפע מפתיחתו
של שער הפרחים, בשנת 1871, שהיה סגור באבנים עד אז במשך כ-100 שנים. בני משפחות מוסלמיות אמידות מירושלים הקימו את הבתים הראשונים. עד כיבוש ירושלים בידי הבריטים, בסוף 1917, הגיע מספר הבתים בשכונה ל-16.