יריבות אזורית התפתחה גם עם הקבוצות החדשות יותר באזור ניו יורק - ניו יורק איילנדרס וניו ג'רזי דווילס. היריבות עם האיילנדרס חזקה באופן מיוחד, עם שורה של תקריות בין האוהדים. בתחילת שנות ה-80 זכו האיילנדרס בארבעה גביעי סטנלי רצופים, בעוד הריינג'רס נמצאו בבצורת הארוכה שהסתיימה לבסוף ב-1994. עד 1994 נהגו אוהדי האיילנדרס לשיר במשחקים בין שתי הקבוצות "1940! 1940!" כדי להזכיר לריינג'רס מתי זכו בגביע לאחרונה. משם התפשט השיר לאוהדי קבוצות אחרות.
בעשור השני של המאה ה-21 התפתחה יריבות בין הריינג'רס לוושינגטון קפיטלס. שתי הקבוצות נפגשו בפלייאוף 5 פעמים במהלך העשור.
מסורת.
במשחקי הבית של הריינג'רס התפתחו מספר מסורות ייחודיות שהפכו לחלק בלתי נפרד מהמועדון ואוהדיו.
"אוהדי המושבים הכחולים", "הצ'יף" ו"לארי המרקד".
שני אוהדים מפורסמים של הקבוצה הפכו לחלק מהפולקלור שלה. האחד, רוברט קומאס שכונה "הצ'יף", היה דמות קבועה במשחקי הקבוצה בין 1971 ו-1995, כשעל ראשו נוצות אינדיאניות ועל פניו צבוע לוגו הקבוצה. "הצ'יף" נהג לעבור ביציעי המדיסון סקוור גארדן, ללחוץ ידיים לאוהדים אחרים, ולרקוד מעין ריקוד מלחמה אינדיאני. באחת מתחנות הרדיו באזור ניו יורק הייתה לו פינה קבועה למחרת משחקי הריינג'רס, בה ניתח את המשחקים. בתקרית מפורסמת במשחק עם ניו יורק איילנדרס גנב אוהד האיילנדרס את עיטור הנוצות של "הצ'יף", ואוהדי הריינג'רס רדפו אחריו, תפסו אותו, הפשיטו אותו מחולצת האיילנדרס שלבש, והחזירו לצ'יף את נוצותיו.
קומאס פרש מתפקיד "הצ'יף" ב-1995 אחרי הזכייה בגביע סטנלי. בהמשך ניסה לרוץ לסנאט של מדינת ניו יורק, ומשכשל במירוץ, עזב את ניו יורק ועבר לפלורידה עד מותו ב-2009, בגיל 62.
אוהד אחר שהפך לחלק מפולקלור הקבוצה הוא לארי גודמן, הידוע בכינוי "לארי המרקד". גודמן יושב במושב קבוע בגארדן מאז 1988 ועד היום, וב-10 הדקות האחרונות של המשחק הוא נוהג לקום ולרקוד. עם השנים הפך הריקוד שלו לאטרקציה במשחקי הבית של הריינג'רס, והוא מוקרן באופן קבוע על מסכי הוידאו באולם.
"אוהדי המושבים הכחולים" היא קבוצת האוהדים הקולנית ביותר של הקבוצה, ומהקולניות בליגה כולה. "אוהדי המושבים הכחולים" יושבים ביציע קבוע בחלק העליון של הגארדן, שמושביו היו כחולים לפני שיפוץ שנעשה באולם ב-1990, ומכאן כינויים.
שירה נגד דני פוטוון.
אחת המסורות של אוהדי הריינג'רס, שהתחילה אצל "אוהדי המושבים הכחולים" והתפשטה לאולם כולו, היא שירה נגד כוכב ניו יורק איילנדרס בשנות ה-70 וה-80, דני פוטוון. מקור המסורת במשחק בין הריינג'רס לאיילנדרס ב-1979, שבו תיקל פוטוון את חלוץ הריינג'רס אולף נילסון, וגרם לכך שנילסון שבר את קרסולו והחמיץ את שארית העונה. למרות הזמן הרב שעבר מאז, השירה נגד פוטוון נמשכת עד היום.
הצדעת השחקנים לקהל.
מסורת חדשה יחסית שהתפתחה במדיסון סקוור גארדן היא הצדעת השחקנים לקהל אחרי כל ניצחון ביתי. השחקנים מתקבצים במרכז זירת הקרח ומרימים את מקלות ההוקי שלהם כהצדעה לאוהדיהם.
המסורת הזו החלה ב-2006 ביוזמתו של שחקן הקבוצה באותה עונה, דריוס קספרייטיס. קספרייטיס, מגן ליטאי, הביא את המסורת מאירופה, שם היא פופולרית לאחר משחקים, בעוד ב-NHL היא לא הייתה קיימת לפני כן.
אף על פי שבדרך כלל שמורה המסורת למשחקים המסתיימים בניצחון, מתקיימת הצדעת השחקנים לעיתים גם לאחר הפסדים - בעיקר הפסדי פלייאוף המסיימים עונה הזוכה להערכת הקהל.
כיום מקובלת המחווה בקבוצות נוספות ב-NHL.
סגל שחקנים.
נכון ל-7 במאי 2022
ישראל ליפשיץ
הרב ישראל ליפשיץ בן הרב גדליה ליפשיץ (ה'תקמ"ב 1782 - דנציג, ג' בתשרי ה'תרכ"א, 19 בספטמבר 1860) היה מגדולי חכמי אשכנז. רב בגרמניה ומחבר הפירוש "תפארת ישראל" על המשנה. נכדו של הרב ישראל ליפשיץ מסדר הגט מקליווא ואבי משפחת ליפשיץ. כיהן כאב"ד בוורונקי , בדסאו, בחוזדייש ובדנציג.
הרב ליפשיץ נפטר בצום גדליה של שנת ה'תרכ"א, במהלך התפילה בבית הכנסת.
פירושו למשנה "תפארת ישראל".
פירושו למשנה נצמד לפשט ולהלכה, אך יש בו גם חידושים מקוריים. הוא גם תרגם מילים שונות לגרמנית.
בפירושו נהג כדרכו של הרמב"ם בפירושו, והוסיף הקדמות וסיכומי עניינים מסודרים לכמה סדרים ומסכתות:
הפירוש יצא במהדורה שנייה על ידי בנו הרב ברוך יצחק ליפשיץ בשנת 1862 ונחלק לשני חלקים שנקראו "יכין" ו"בועז" על שם יכין ובועז, שני העמודים שהיו בבית המקדש, ונקראו בשמות אלה:
הרב ישראל ליפשיץ הכניס לפרושו נתונים מדעיים רבים מחידושי המדע של זמנו. בתוך פרושיו ישנם מאמרים בנושאים שונים. הידועים בהם הם המודפסת במהדורות של היום בסוף סדר נזיקין א'. במסה זו הרב ליפשיץ מתאר את הדינוזאורים, ומיישב את הממצאים הארכאולוגיים כמתאימים ליהדות. מסה שנייה משמעותית שלו היא המסה "אתם קרויים אדם" המצויה בפירושו לאבות ג, יד. במסה זו הוא טוען שיש צדדים שבהם לגויים יש מעלה על מדרגת היהודים (אם כי יש צדדים שבהם ליהודים יש עדיפות).
בקרב חוגים מסוימים קיימת התנגדות לספריו בפרט בענייני מחשבה, לדעתם יש בהשקפתו דעות הזרות ליהדות. הרב חיים אלעזר שפירא העלה השערה לפיה "דרשת אור החיים" חוברה על ידי בנו ברוך יצחק שייחס דרשה זו לאביו. בנו אף התבקש על ידי הרב אלעזר הכהן להשמיט מהדפוס את הדרשה הבעיתית לשיטתו.
בשנת תרנ"ח יצא לאור קונטרס "כליל תפארת" בו תוקף המחבר את דברי הרב ליפשיץ על דבריו בפירוש המשנה בסוף מסכת קידושין בקשר לאופיו המולד של משה רבינו. לעומתו כתב הרב יוסף זכריה שטרן "שאין בזה שום מקום להתלונן על בעל תפארת ישראל, שאדרבא דבריו נאמרו בהשכל להגדיל מעלת בחיר היצורים".
איטאלו באלבו
זחל
שבעת פלאי עולם החדשים
האי יב
נטיקט
בית פאולוס
בית פאולוס הוא מבנה הממוקם במושבה הגרמנית בירושלים. הבית ברחוב עמק רפאים 18 נבנה בשנת 1878, על פי תוכניות של האדריכל הרמן אימברגר. מתכונת הבית זהה לביתו של אימברגר עצמו הסמוך אליו (כיום עמק רפאים מספר 14).
המבנה בנוי בסגנון טמפלרי קלאסי - בית בן קומה אחת, שמעל דלתו כתובת מהתנ"ך.
על המשקוף של הדלת חקוק, בגרמנית, הפסוק:
משא מלחמת איגור
משא מלחמת איגור (בסלאבית מזרחית קדומה: Слово о плъку Игоревѣ, מסע המלחמה של איגור) הוא שיר הגיבורים היחיד שנשתמר מרוסיה שלפני פלישת הטטרים. היצירה האלמונית שנתחברה בשלהי המאה ה-12 נשתכחה, ורק בשנת 1795 מצא הרוזן אלכסיי מוסין-פושקין באחד המנזרים העתק יחידי. הידיעה הראשונה על שיר זה באה בירחון הצרפתי Spectateur du Nord שנדפס בהמבורג באוקטובר 1797. ברוסיה הדפיסו אותו בפעם הראשונה במוסקבה בשנת 1800. מיד לאחר שנדפס השיר נשמעו קולות יחידים, שאינו אלא זיוף ספרותי, אולם כל הספקות באמיתותה של היצירה בוטלו במשך הזמן.
המחבר היה, כפי הנראה, אדם משכיל אבל קרוב גם לשכבות הרחבות של העם. אפשר להרגיש בייחוד את השפעתו של התנ"ך על כתיבתו. ניתן למצוא ביצירתו גם עקבות של השפעות ספרותיות מן המיתולוגיה הרוסית, והוא אף לא נמנע מלהזכיר את שמותיהם של אלילי טבע סלאביים.
גיבור השיר הוא איגור (1151–1202), אחד מנסיכי נובגורוד, בנו של סביטוסלאב בן אולג. ב-14 במאי 1185 פשט גדודו של איגור על שטחי הקומנים סמוך לגדותיו של הדון. הקומנים היו בני עם נודד שהשתקע בערבותיה של רוסיה, עד סמוך לים השחור וים אזוב, והיה מתנכל לתושבים המקומיים במעשי שוד וביזה. בקרב הראשון ניצח איגור את הקומנים, לקח רבים מהם בשבי וחילק את שללם בין לוחמיו. כעבור שבוע כפו הקומנים קרב נוסף שנמשך שלושה ימים, ושבו הוכה גדודו של איגור שוק על ירך, והוא עצמו נפצע ונפל בידי האויב ביחד עם בנו.
קינתה של ירוסלאבנה, אשתו השנייה של איגור ובתו של ירוסלאב בן ולדימיר נסיך גאליטש, היא התמונה הידועה ביותר בשיר, ולפיה חיבר אלכסיי קונסטנטינוביץ' טולסטוי את "קינת בת ירוסלאב". אולם יגונה של הנסיכה אינו נמשך זמן רב. בעזרתו של קומני בשם אובלור נמלט איגור משביו וחזר למולדתו. בנו, לעומת זאת, בחר לו לאשה את בתו של קוטשאק, אחד משוביו.
ברוח השיר חיבר אלכסנדר בורודין את האופרה "הנסיך איגור", לאחר שהרעיון הוצע לו על ידי ולדימיר סטאסוב ואשר יחד עמו עיבד את הליברית. במשך 18 שנה עד למותו לא מצאה ידו של בורודין לסיים את היצירה. האופרה שהושארה בלתי גמורה ובלתי מסודרת, הושלמה בחלקיה ונערכה על ידי ניקולאי רימסקי-קורסקוב ואלכסנדר גלאזונוב. מן האופרה נודעים ביותר "מחולות פולובציים" שנתפרסמו בביצוען של להקות בלט רוסיות ונעימותיהן מושרות בפי כל.
יצחק ברנייס
חכם יצחק בֶּרְנַיְיס (גם: בערנייס, בערנייז; Isaac Bernays; 1792, מיינץ – 1 במאי 1850, המבורג) היה רבה של המבורג, בלשן והוגה דעות. כאחד מראשוני מורי ההלכה שסיימו לימודים אוניברסיטאיים והתנהלו בגרמנית תקנית, היה חלוץ המעבר לרבנות מודרנית שלאחר קריסת הקהילה המסורתית בקרב האשכנזים. ממבשרי הנאו-אורתודוקסיה ומתנגד נחרץ לרפורמים. הוא עודד את פתיחת החינוך היהודי למקצועות חולין ולרעיונות הנאורות.
תולדות חייו.
יצחק בערנייז למד בצעירותו בווירצבורג אצל הרב אברהם בינג, מגדולי רבני אשכנז; הוסמך לרבנות על ידו, ונתמנה כחבר בבית הדין שלו. במהלך לימודיו התיידד עם תלמיד נוסף – הרב יעקב אטלינגר, שהיה צעיר ממנו בחמש שנים. במקביל למד ומאוחר יותר אף לימד באוניברסיטת וירצבורג שפות וספרות.