הפיגמים חיים ביערות טרופיים ומכלכלים עצמם, כחברה נודדת של ציידים-לקטים. קיימת סברה בין אנשי המדע, כי ממדי גופם מותאמים, אבולוציונית, לאורח חיים זה. הן תרבותית והן גנטית, הם מבודדים מחברות אחרות של בני האדם והאוכלוסיות שלהם מבודדות גם זו מזו. הם חיים בקבוצות של מאה איש או יותר. רק מעטים מהם משנים את חייהם, מתיישבים במגורי קבע, ושולחים את ילדיהם לבית ספר. אולם, למרות הבידוד התרבותי, כמעט כל הפיגמים, הן באפריקה והן באסיה, מדברים בשפות של העמים השכנים להם. לבד מן הילידים של איי אנדמן (שבקרבת אינדונזיה ובשליטת הודו), המדברים בשפות משלהם, אשר אינן קרובות לאף קבוצה לשונית אחרת בעולם. אולם, אין עדות על פיתוח שפה מקורית בידי הפיגמים.
כיום חיים כ-180,000 פיגמים, מרביתם ביערות הטרופיים של מרכז אפריקה ודרום-מזרח אסיה. הפיגמים האפריקאים נקראים נגרילים (Negrillos) והם חיים באזורים מסוימים בבורונדי, קמרון, גינאה המשוונית, קונגו (שבט האקא), גבון ורואנדה. סמנים גנטיים מורים כי כלל אוכלוסיית הפיגמים האפריקנים נפרדה משאר אוכלוסיית האדם לפני כשישים אלף שנים ושתחילת הליך בידוד קבוצות הפיגמים זו מזו התחיל לפני כעשרים אלף שנים.
הפיגמים באסיה נקראים "נגריטים" (Negritos) והם חיים במספר אזורים בפיליפינים, חצי האי המלאי (מלזיה ותאילנד) ובאיי אנדמן (הודו). נראה כי בעבר היה תחום המחיה של הפיגמים רחב הרבה יותר, אך הם נדחקו על ידי אוכלוסיות חזקות יותר - בעלות ממדי גוף גדולים יותר, יישובי קבע ופרנסה חקלאית-מסחרית.
קבוצת הפיגמים הנקראת Bambuti היא קבוצת הפיגמים המפורסמת והמתועדת ביותר. קבוצה זו היא גם הנמוכה ביותר - גובה ממוצע של גבר בוגר במבותי הוא 137 סנטימטרים.
בתרבותם ממחישים הפיגמים את אהבתם ליער, באמצעות כתיבת שירים וסיפורים בנושא, המועברים מדור לדור.
האקדמיה למוזיקה
ארוכה הדרך הביתה (סרט, 2002)
ארוכה הדרך הביתה (באנגלית: Rabbit-Proof Fence) הוא סרט אוסטרלי, המבוסס על סיפור אמיתי. הספר שעל פיו נכתב הסרט הוא ספר ביוגרפי שכתבה דוריס פילקינגטון, המתאר את סיפור חייה של אמה מולי.
הסרט מתמקד בסיפורה של משפחה אחת בפרשיית הדור הגנוב של ילדי האבוריג'ינים באוסטרליה.
עלילה.
בסרט מתוארים חייהן של ילדות אבוריג'יניות, בשנות ה-20 של המאה ה-20, הנלקחות בכוח מידי אימן, לפי צו ממשלתי, כיוון שלפי הרישומים היה אביהן בן הגזע הלבן. לפי החוק הקיים, נדרשו הרשויות האוסטרליות, במקרים כאלה, "להציל" את הילדות מגורל החיים כאבוריג'יניות ולספק להן חינוך אירופאי, כפי ש"מתחייב" ממוצאן. הסרט עוקב אחר שלוש בנות (שתי אחיות ובת דודן), שנחטפות מידי אימן, ונשלחות למחנה לימוד בחווה מרוחקת, בקצה השני של אוסטרליה. בחווה זו אמורות הילדות לקבל חינוך ותרבות שיעצבו מחדש את דמותן. הן מצליחות להימלט מהמחנה, ברגע בו הממונים אינם שמים לב. רובו של הסרט עוקב אחר מסען המפרך בחזרה הביתה. מאחר שאינן מכירות את הדרך, אך יודעות כי הן מתגוררות בקרבת גדר הארנבים החוצה את אוסטרליה, הן הולכות במשך 9 שבועות, לאורך 2,400 ק"מ, בצידה של גדר הארנבים (ומכאן שמו המקורי של הסרט, "Rabbit-Proof Fence"). הסרט מתאר את צעידת הילדות הכרוכה בקשיים רבים, מעצם ההליכה המפרכת, מהיעדר מזון ומים בצורה מסודרת, ממפגשים עם אנשים שונים, ובעיקר מהתחמקות מהמשטרה ומנציגי הממשל, הדולקים בעקבותיהן, כדי לשוב לביתן.
ניתוח.
סרט זה, המבוסס על סיפור אמיתי, מתאר את טרגדיית הדור הגנוב שעבר העם האבוריג'יני באוסטרליה, עם תחילת התיישבותו של האדם הלבן ביבשת, ועד המאה ה-20. ילדים אבוריג'ינים, שנראו בהירי עור, באופן יחסי, או שאחד מהוריהם היה לבן, נלקחו ל"חינוך מחדש" על מנת שיחיו את חייהם כאדם לבן. כל זאת בחסות החוק האוסטרלי, תוך ניתוקם של אותם ילדים מהעולם המוכר להם, ממשפחתם, ומתרבותם.
באופן כללי, רוב הביקורות שיבחו את הסרט, שדן בהתייחסות הבעייתית והבלתי מוסרית, של האדם הלבן באוסטרליה כלפי האבוריג'ינים. למרות זאת, היו גם ביקורות שטענו כי "הסוף הטוב" של סיפור ספציפי זה, אינו במקומו, מאחר שאינו מייצג כלל את סיפור חייהם של עשרות אלפי ילדים אבוריג'ינים אחרים, שגורלם לא שפר עליהם. כאמור, פרט למקרים חריגים, רוב מוחלט של הילדים החטופים לא יכלו לברוח מהחוות והמעונות שבהם הושמו לפי החוק האוסטרלי, ובמרבית המקרים משפחתם אינה יודעת עד היום היכן הם, ולהם אין מושג כיום מי הם הוריהם ובני משפחתם והאם הם בחיים.
פרסים.
הסרט זכה בקטגוריית הסרט הטוב, ובקטגוריות נוספות, בתחרות האוסקר האוסטרלית (פרס מכון הקולנוע).
בנוסף, זכה בפרסים הבאים:
בפרס הקהל בפסטיבל אדינבורו,
בפרס השחקנית הטובה ביותר (לשחקנית אורלין סמפי) ובפרס הקהל, בפסטיבל דרבן באוסטרליה,
בפרס הקהל בפסטיבל אספן בקולורדו ארצות הברית,
בפרס הקהל בפסטיבל קלגרי בקנדה,
ובפרס הקהל בפסטיבל לידס בבריטניה.
גל פז
גל פז היא חברה המתמחה בהפצת מוזיקה יהודית (בעיקר מוזיקה חסידית וחזנות).
החברה קמה לפני עשרות שנים על ידי חיים זילבר והחזן דוד ורדיגר והתחילה בהפצת תקליטים של הזמר מרדכי בן-דוד. כיום החברה מנוהלת על ידי הבנים הלל זילבר ויהודה זילבר והוציאה עד היום אלפי דיסקים במוזיקה החסידית. גל פז הייתה החברה המובילה בעולם בתחום זה.
החברה הוציאה לאור ומפיצה את אלבומיהם של רוב היוצרים החשובים במוזיקה החסידית, כגון מרדכי בן-דוד, אברהם פריד, יעקב שוואקי, משה לאופר, אוף שימחעס ועוד.
בנוסף החברה מתמחה בייצור ושייוק של קלטות סיפורי ילדים המתאימים למגזר החרדי בהם הסדרה "כה עשו חכמינו" ועוד, כמו כן סרטים ברוח הציבור החרדי.
לחברה כמה סניפים ברחבי העולם:
בשנת 2007 הזמר מרדכי בן דוד תבע את החברה בטענה שהוציאה אלבום המכיל משיריו באופן לא חוקי (ללא קבלת רשותו). בן דוד ביקש פיצוי כספי של 720 אלף שקל ולבקשתו הוציא בית המשפט המחוזי בתל אביב צו מניעה להפצת הדיסק.
מונפלייה
מוֹנְפֶּלְיֶה (בצרפתית: Montpellier, באוקסיטנית: Montpelhièr, עברית מסורתית: מונטפלייר) היא עיר בדרום צרפת, עיר הבירה של מחוז ארו. לפי מפקד האוכלוסין, בשנת 1999 היו בעיר 225,392 תושבים. נכון לשנת 2012 האזור המטרופוליטני כולו (Montpellier agglomération) מונה 419,291 תושבים, ומדרג את מונפלייה כעיר השמינית בגודלה בצרפת, עם 50% מהאוכלוסייה מתחת לגיל 34. בעיר מתקיימת קהילה יהודית אשר מפעילה מרכז יהודי ומספר קטן של בתי-כנסת. באוניברסיטה במונפלייה ניתן ללמוד עברית.
גאוגרפיה.
מונפלייה ממוקמת על אדמה הררית, כ-7 ק"מ מחוף הים התיכון בקואורדינטות 43°37N 3°52E, על הנהר לז (Lez). שם העיר "מונפלייה", לפי הסברה השכיחה יותר, נובע משילוב "מונ (ט)" : הר ו-"פלה" : עירום, משום שהצמחייה על ההר הייתה צחיחה.
הטמפרטורה הממוצעת בעיר היא 14.2 מעלות צלזיוס.
היסטוריה.
מונפלייה היא אחת ממספר מועט של ערים בצרפת אשר להן אין רקע רומי, אך שמה נובע מלטינית mons pisleris, הר האיסטיס, על שם צמח מקומי ששימש לצבע. מכאן נבע גם שמה העברי המסורתי מונטפשליר או מונטפלייר.
בימי הביניים המוקדמים הייתה העיר האפיסקופלית (מושב בישוף) מגלון ההתיישבות העיקרית באזור, אך פשיטות של פירטים על העיר עודדו התיישבות קצת יותר לעומק היבשה. מונפלייה, אשר מוזכרת לראשונה במסמך משנת 985, נוסדה תחת שושלת גילם (Guillem), רוזני טולוז, שושלת פאודלית מקומית לאזור אשר חיברה שני כפרים קטנים, בנתה טירה והקיפה את הכול בחומה. שני מגדלים אשר נבנו בחומה בהמשך, ה-Tour des Pins וה-Tour de la Babotte, שרדו עד היום.
מונפלייה נעשתה מפורסמת במאה ה-10 כמרכז למסחר בעל קשרים ברחבי העולם הים-תיכוני, תרבות יהודית עשירה, ומסורת של סובלנות כלפי יהודים, מוסלמים, קתרים, ובהמשך גם כלפי הפרוטסטנטים.
בשנת 1180 הקים בה ויליאם השביעי ממונפלייה, פקולטה לרפואה, אשר הוכרה בזמנו על ידי האפיפיור ניקולס הרביעי. האוניברסיטה של העיר הוקמה בשנת 1220 והייתה למרכז עיקרי ללימודי הרפואה בצרפת. בנקודה זו הייתה מונפלייה בשיא תהילתה.
ב-1213 הפכה העיר לרכושם של מלכי אראגון, כאשר הייתה הנדוניה של מארי ממונפלייה בעת נישואיה לפייטרו השני מאראגון. העיר זכתה לכתב זכויות ב-1204 כאשר פייטרו ומארי אישרו את החירויות שביקשו תושבי העיר. הם אפשרו לתושבי העיר לבחור שנים עשר קונסולים מדי שנה. העיר המשיכה להיות רכושו של בית אראגון עד אשר עברה לידי ז'אומה השלישי, מלך מיורקה, אשר בתורו מכר את העיר למלך צרפת, פיליפ השישי, בשנת 1349.
במאה ה-14, נבנתה בעיר כנסייה אשר הוקדשה לפטרוס הקדוש. משגברה חשיבותה של העיר היא זכתה לבישוף, אשר עבר ב-1536 ממגלון לקומונה קרובה יותר לעיר, אשר בהמשך סופחה לשטח העיר עצמה. ב-1432 ביסס עצמו בעיר הסוחר המצליח ז'אק קור, אשר התפרסם באזור בעקבות מספר עסקאות כבדות-משקל, והוא עזר להפיכתה של מונפלייה למרכז מסחרי חשוב באזור, לפחות עד 1481 כאשר מרסיי החליפה אותה במעמד זה.
בתקופת הרפורמציה במאה ה-16 הפכו רבים מתושבי העיר לפרוטסטנטים והעיר הפכה למעוז ההתנגדות הפרוטסטנטית למלכות צרפת (אשר הייתה ברובה קתולית). ב-1622 שם המלך לואי ה-13 את העיר תחת מצור, ולקח אותה לידיו לאחר שמונה חודשים, כשהוא מקים שם מבצר כדי לאבטח אותה. לואי ה-14 עשה את מונפלייה לעיר הבירה של פרובינציית לנגדוק התחתונה, והעיר החלה ליפות עצמה, כשהיא מקימה את טיילת הפיירוּ, את טיילת החוף וכמות גדולה של בתים במרכז ההיסטורי.
לאחר המהפכה הצרפתית, הייתה העיר לעיר הבירה של המחוז הקטן יותר, ארו.