עלילת השיר מביעה אפוא השגחה של הגדול על הקטן, המתבטאת בסיוע לקטן לממש את הפוטנציאל הטמון בו ולפרוח. כבשירי ילדים נוספים של גולדברג, הירח – גרם שמים, לכאורה רחוק אבל קרוב – נמצא בזיקה לישות קטנה מתחום הצומח והחי ומעולמו של הילד (בשיר "מה עושות האיילות", לדוגמה: "מי שומר על חלומן המתוק? / הירח הלבן מרחוק. / הוא מביט אל תוך הגן בבת צחוק / ואומר לכוס ותן: נום ושתוק!"). הלבנה, המשגיחה בלילה על האדמה, מקדישה מדי לילה תשומת לב מיוחדת לצמח היקינתון שבגינה הקטנה. היא אומרת לחבריה לשמים, העננים, לספק ממימיהם לצמח כדי שיפרח. הגשם מגיע, מרווה את הצמח השמח לקראתו, והניצן הופך לבסוף לפרח מרשים, שהכול חוזים בו והילד בשיר שר פזמון לכבודו. המשוררת מאיה בז'רנו הבחינה כי "הלבנה, המשפיעה חסד מאורה על פרח היקינתון [...] היא רכה ואימהית מעל הפרח הרך, [...] ואור הלבנה דומה לדאגה והאהבה האינטימית שמרעיפה אם על ילדהּ". בלבנה – גולדברג בחרה בשמו הנקבי של הירח – שליטת שמי הלילה, העגולה, הפורשׂת חסותה על הצמח הצעיר, נקל לראות את דמות האם הגדולה; העננים, שמינם זכר והם מרעיפים על הקרקע את נוזל החיים, הם היסוד השמימי הזכרי שלצידה. סיפור האינטראקציה בין הנשיות השמימית והגבריות השמימית, המובילה להרוויית אדמת העולם, הוא ייצוג של מיתוס הפריון: הזדווגותם של היסוד הנקבי והיסוד הזכרי יוצרת טיפה, המחוללת את פריחת הפרח שבגן. ואם כן, שירם ושמחתם של בני האדם למראה הפרח שפרח, כלומר התגובה הרגשית והיצירתית לנוכח תוצאת פעולותיהם של הכוחות השמימיים, הם הדהוד של פולחן הפריון (פרשנות זו מתיישבת יפה עם הבחירה בפרח היקינתון, ועל כך ראו להלן). ומהזווית האינדיבידואלית, של נמעני השיר, יוצא אפוא שהצמח הצעיר, המקביל לילד רך, נהנה מטיפוחם של שני "הורים"; הפרח שהוא מצמיח הופק בעזרת דאגתה של הלבנה והסיוע החומרי שקיבל מן העננים.
בחציו הראשון של השיר ההתרחשות כולה היא בעולם הטבע; רק בבית ג' מופיע לראשונה הדובר, האנושי, שבבית האחרון מתברר כי הוא האֵם. זמן ההווה של השיר הוא הלילה, והעתיד הוא יום המחרת. הלילה נמשך לאורך שלושת בתיו הראשונים, הקודמים לפריחת הפרח. המוזיקאית והמחנכת צפירה יונתן הציעה שלפני שמפציע היום, קיים "חשש סמוי שאולי לא ייפתח הפרח ועלעליו יישארו סגורים" (וראו בהקשר זה על הריאליה שבה מעוגן השיר, להלן) – "אבל הכל בא על מקומו עם אור היום. הפרח נפתח, וגם הלב נפתח ושר"; ההתרחשות מסתיימת בסוף טוב .
השיר בנוי מארבעה בתים זהֵי אורך ומשקל: בתים מחומשים (בני חמישה טורים ) במשקל 11–11–7–7–11 הברות. החריזה תואמת את המשקל (א–א–ב–ב–א; והמילה האחרונה בטור הראשון חוזרת תמיד בסוף הטור האחרון). ישנן חזרות בראש כל בית ובסופו, היוצרות מסגרת לבית ומבליטות את אחדותו. בשיר מבנה סימטרי נוסף, היוצר רֶפְרֵן של מילה אחת: בכל טור שלישי שבכל בית חוזר שם הפרח, "היקינתון", ובטור שלאחריו חוזר החֶרֶז "-on": "הקטֹן" / "בששון" / "הפזמון"; באופן זה מודגש הרעיון המרכזי בשיר. חזרה נוספת היא על השורש פר"ח, המופיע בכל אחד מבתי השיר. בבית האחרון מתברר כי הפרח חולק את צבעו עם הלבנה. הצבע הוא ראיה נוספת לקשר שבין הצמח, מוקד השיר, לבין הלבנה, שהניעה את ההתרחשות בשיר; ובנוסף, הוא כורך את הבית האחרון של השיר בתחילתו (הלבנה הופיעה בשורה הראשונה).
לדברי לאה חובב,
ואמנם, שני הבתים האחרונים, מעת שמגיע הגשם, משופעים בביטויים המתייחסים לשמחה ולמוזיקה: הגשם "צִלְצֵל" בחלון, "שָׁר נִגּוּן עָלִיז" לפרח (שָׁר–נִגּוּן, שורשים נרדפים), שענה "בְּשִׁמְחָה וּבְשָׂשׂוֹן" (גם כאן מילים נרדפות). הדובר בשיר זה הוא גם היחיד ("בָּא הַגֶּשֶׁם וְצִלְצֵל בְּחַלוֹנִי") וגם, בבית המסיים, ה'אנחנו' ("וּמָחָר נֵצֵא כֻּלָּנוּ אֶל הַגַּן"). מילות הפזמון כאילו נולדו אצל היחיד – הבן – ש"יָשִׁיר אֶת הַפִּזְמוֹן" (כלומר, הפזמון בעצם מתייחס לעצמו); והשמחה, "שִׂמְחָה גְּדוֹלָה מְאֹד" הממלאת את הגן, היא שמחת הכלל.
מבחינה היסטורית-סגנונית, השיר מצוי בתפר שבין שתי תקופות בכתיבת שירי הערש של גולדברג: במעברהּ מכתיבת שירי ערש אמנותיים, בלתי-קונוונציונליים (במחצית השנייה של שנות ה-30), לשירים במתכונת קונוונציונלית של שיר ערש עממי טיפוסי (שנות ה-40 וה-50). על פי חובב, "בתקופה הראשונה ניכר הגישוש אחר הז'אנר. לאה גולדברג יוצרת סיטואציה של שיר ערש, אך על פי רוב הדובר אינו האֵם, וחסרה הפנייה הישירה האופיינית אל התינוק הנרדם". ב"פזמון ליקינתון" הדוברת היא אמנם האם, אך היא אינה פונה ישירות לבנה. כמו כן, הסיטואציה המרכזית בו אינה של הרדמה ושינה. שיר ילדים לירי וסיפורי זה, הנעדר מגמות חינוכיות-חברתיות-לאומיות, בולט על רקע שירי ילדים עבריים אחרים שנכתבו ביישוב באותה תקופה, בהם גם שירים משל גולדברג (זאת, אף שעיון מעמיק יותר עשוי לגלות בשיר יסוד סמלי המתייחס למיתוס הציוני; ראו להלן).
היקינתון.
שמו של היקינתון נושא אלוזיה מובהקת בתודעתם של בני התרבות המערבית – המיתוס היווני הידוע של יקינתון (יקינתוס), אהובו של האל אפולו שנהרג, ואפולו האבל יצר מדמו את פרח היקינתון. מותו של יקינתון הצעיר ותחייתו בדמות צמח (כמו סיפוריהם של אלים ואלים למחצה אחרים, כאדוניס) מסמלים את מות השדות ותחייתם בשנה שלאחר מכן; במיוחד מתאים הסמל לגֶאופיט כמו יקינתון, שמדי שנה מתים כל החלקים העל-קרקעיים שלו. הבחירה בפרח זה הולמת מבחינה זו את השיר, שנושאו הוא צמיחה.
חוקר הספרות אריאל הירשפלד הציע כי שם הפרח שימש את גולדברג לארוג בתוך השיר את תמצית המיתוס הציוני: תחייה, פריחה מתוך מצב של מוות (כשיקול משני, הוא מציע כי "ללאה גולדברג חסר פרח שיתחרז עם "קטון", ה"קטון" הזה הוא עיקרו של השיר. הוא הבונה את תחושת ה"עבר" של הגן. הוא כה חשוב, עד כי הוא מטה אליו את כל תכונות הפרח.").
נוסף על המטען המיתי שבשם הפרח, גם לתולדות הצמח שבו עוסק השיר, היקינתון התרבותי (צֶמח בין צמחֶיה של גינת פרחים), נודעת משמעות סמלית בהקשר זה, שכן ניתן לראות בצמח התגלמות של המיתוס הציוני בעולם הבוטניקה. הציונות סיפרה את סיפורו של העם היהודי, שנולד בארץ ישראל, נדד ממנה והתפצל לתפוצות הנבדלות זו מזו בלשונותיהן ומנהגיהן, ולבסוף שב בצורתו החדשה לארצו ומבקש שוב לפרוח בה. באנלוגיה לכך, מין היקינתון המקורי, יקינתון מזרחי, מקורו בלֶבַנט; בראשית העת החדשה הוא הובא לאירופה, שם תורבת והתפצל לזנים רבים, שונים זה מזה בצבעם ובצורתם; וכאן לבסוף הוא מוחזר, בצורתו המחודשת, לבית גידולו המקורי בתקווה שייקלט בו ויפרח. צמח היקינתון, שבצלו הובא לארץ מאירופה על ידי העולים או עבורם והוא מנסה להיקלט באדמת העיר העברית הראשונה, תל אביב, מסמל גם את הביוגרפיה האישית של המשוררת, שהגשימה בגופה את האידיאל הציוני ועלתה ארצה רק שנים אחדות קודם חיבור השיר, באביב 1935, בתקווה להיקלט במולדת העתיקה-החדשה ולממש בה את הפוטנציאל שלה כאינטלקטואלית ויוצרת.
הריאליה שביסוד השיר.
נושא השיר – פרח המבקש לפרוח בארץ חדשה – נסמך כאמור על חוויית החיים של המשוררת. אך בנוסף, תיאור הגינה ובה היקינתון נטוע ככל הנראה בהתנסותה היומיומית של המשוררת בתקופת חיבורו של השיר. יותר מחצי מאה לאחר פרסום השיר סיפרו תאנה פייבל ואריה אוריאל – הם אריה ותאנה מקומה ב' בספרה של גולדברג "ידידַי מרחוב ארנון", שכילדים, בסוף שנות ה-30, התגוררו בקומה שמעל המשוררת ברחוב ארנון 15 והיו מיודדים עִמהּ – על היקינתון שראתה המשוררת בגינה שמול דירתה האחורית. הילדה שבָּגרה, תאנה פייבל, סיפרה בשנות ה-90 כי "בצד של החצר שלנו, לאורך שביל הכניסה, היא ראתה את היקינתון, שעליו כתבה את השיר".
שנים לאחר מכן סיפר אחיה הצעיר, אריה אוריאל, כי סבו וסבתו גרו בקומת הקרקע באותו בניין, מול דירתן של לאה גולדברג ואִמהּ. בין גינותיהן של שתי הדירות הייתה חלקת חצר, שבהיותו בכיתה א' טיפח בה ערוגה קטנה. בגינה הקטנה, מתחת למעקה מרפסת הדירה של סבו וסבתו, שתל בין היתר יקינתון בעל פרחים לבנים שמצא יום אחד בעציץ ברחוב. צמח פורח זה היה המרכיב הבולט באותה גינה קטנה, שאליה השקיפו חלונות דירתה של גולדברג. במאמר שפרסם ב-2014 הציע אוריאל כי "כשהמשוררת השקיפה מחלונה – ראתה את הגינה ["בְּגַנֵּנוּ הַקָּטֹן"] ואת הפרח היפה. [...] וכך בעָמדהּ ליד חלונה, כתבה את השיר". בהזדמנות אחרת, בראיון שנערך עמו ב-2004, סיפר: "לאה הבחינה בכך שאני שותל את היקינטון בגינתה, ולמחרת הערב הזמינה אותי לקרוא את 'שיר היקינטון' בפעם הראשונה".
עלילת השיר מבוססת גם מבחינה בוטנית. צבעו הלבן של הפרח שבשיר מעיד על כך שמדובר ביקינתון תרבותי (המין המקורי, יקינתון מזרחי, צבעו תכול עד כחול עז). כמו כן, רצונה של הלבנה לסייע לפרח שיפרח אמנם מוצדק, שכן היקינתון התרבותי, שתורבת באקלים האירופי הקר יותר, אינו מותאם לאקלים בארץ ישראל, ועל כן פריחתו בארץ דלה ואף יש שהוא אינו פורח כלל.
המלודיה של גוילי.
הלחן כתוב ככלל בסולם פֶּנטָטוֹני (סולם מוזיקלי המורכב מחמישה צלילים באוקטבה); עם זאת, בפסוק השלישי (בבית הראשון במילה "בציצֵי") מופיעה חריגה מהסולם הפנטטוני, בעלייה של חצי טון לקוורטה מטרצה (בסולם פנטטוני אין חצאי טון, אלא ב"בלו נוטס").