לינץ' (3\1 בדצמבר 1678 - 8 באוקטובר 1735) היה הכבוד הגדול ביותר לתזמר את הטקסים והטקסים הקיסריים בתקופת קיסר קאנגשי, שהמחיש כי ינז'ן הכיר היטב את המסורות והמנהגים הקונפוציוניים. בבית המשפט הקיסרי היה יינשען שקוע עמוק בענייני המדינה והיה מעורב מאוד בדיונים הפוליטיים בהם רכש כישורים דיפלומטיים. כקיסר יונג-ג'נג (1722–1735) של צ'ינג סין, ינז'ן היה ללא ספק שליט נוטה ביותר מבחינה דיפלומטית שיצר מוסד של "ממשלה מוסרית" המבוסס על העקרונות הקונפוציים. ינז'ן חיפש ארבע תכונות ייחודיות: נאמנות - 忠, הוגנות - 公, כנות - 誠 ויכולת - 能, מאת נתיניו על מנת לנהל בית משפט אפקטיבי ולהשיג יציבות. לי וויי ( 2 בפברואר 1687 - 3 בדצמבר 1738) היה מגייס בקרב פקידי הצ'ינג שהחזיקו בסגולות הרצויות, ונחשב בעיניו של יונג ג'נג. ציטוט בולט של ינז'ן שנלכד בתקופת שלטונו כקיסר יונג-ג'נג בשנות העשרים של המאה העשרים, מבטא את רצונו הקיסרי:
"אם זה עניין של מה בכך, אל תסתפקו רק בזניחה של הנושא מכיוון שהוא נראה חסר חשיבות. אם זה עניין מורכב, אל תסתירו את הנושא פשוט מכיוון שהוא יכול להפוך לאתגר. להיות בעלי ממשל טוב ולהניע את אנשי ההרגלים זה הכל ברצונו של השליט. אם האזרחים רואים בית משפט שקול נאמן ובלב שלם למדינה, ורואים שבית המשפט מחבק את אנשיו; והאזרחים חשים את הסגולה שבביצועיהם בבית המשפט, אז האנשים לא היו רואים את בית המשפט כאיום. לפיכך, לא תהיה שום סיבה להיות בעלי משככים."
ירושתו.
הקיסר קאנגשי הכיר מקרוב את התופעות השליליות שמקורן באי קיום מנגנונים רשמיים להעברת הקיסרות בירושה, ואת הכוח המוגזם שניתן עקב כך בידיהם של העוצרים בזמן ילדותם ונעוריהם של הקיסרים החדשים. נראה כי ניסיונו זה היה הסיבה שהקיסר נקב בשמו של בנו הבכור, יִנְזֶ'ן, כיורש, זמן קצר לאחר הולדתו. באופן זה הסיר הקיסר כל ספק לגבי הירושה.
כיורש ניתן ליִנְזֶ'ן חינוך מדוקדק, שנועד להקנות לו את הכישורים לקראת עתידו כקיסר. מטרת החינוך שנעשה תחת ההשגחה הישירה של אביו, ותחת עינם הפקוחה של כמה אפוטרופוסים, הייתה להשריש בצעיר ערכי מוסר קונפוציאניים וערכים מסורתיים של המאנצ'ו, שנחשבו כחיוניים עבור מושל מוצלח. המורים דאגו להשלים את חינוכו של ינְזֶ'ן בתחום הספרות והאמנות. בשנים 1696 ו-1697, כאשר אביו הוביל את המסעות הצבאיים כנגד גאלדן, מנהיג המונגולים, הוא מונה זמנית לעוצר הממלכה.
עם זאת, יועציו של הקיסר קאנגשי הזהירו אותו בפי אופיו האלים והקפריזי של היורש הצעיר, שהואשם בהתעמרות ואף ברצח של הכפופים לו, בקיום יחסי מין עם אחת מפילגשי הקיסר (עבירה שעונשה הרשמי היה מוות), ובתמיכה שבשתיקה בתומכיו שארגנו תנועה להעמידו לשלטון עוד בטרם מת אביו. הקיסר, שלא אבה לקבל את הכישלון של האמון שנתן בבנו, היסס זמן רב להודות שיִנְזֶ'ן אינו יורש מתאים. לבסוף, ב-1708, הורה הקיסר לאסור את בנו, ולבטל את מעמדו כיורש. החלטה זו הייתה קשה במיוחד לקיסר, וב-1709, הוחזר לינְזֶ'נן מעמדו כנסיך הכתר. ההחלטה להחזיר לו את מעמדו הייתה זמנית. ב-1712 הואשם יִנְזֶ'ן בתכנון קשר להפיל את אביו, ומעמדו נשלל סופית.
בשל הייאוש מכישלונו בחינוך בנו, לא היה הקיסר קאנגשי מסוגל למנות יורש בשנים שבאו אחר כך. שאלת הירושה הפכה לסוג של טאבו בחצר המלכות, והקיסר העניש את היועצים שהעזו להזהיר אותו בדבר החשיבות שבמינוי יורש. בשנותיו האחרונות של קאנגשי הלכה והתגברה הדאגה בשל היעדר יורש. האפשרות למלחמת אזרחים בשל הירושה, כפי שקרה פעמים רבות בהיסטוריה הסינית, הלכה והתקרבה. קאנגשי מת ב-1722 בגיל 68 ונקבר בקבר גִ'ינְגְלִינְג שבמתחם קברי צ'ינג המזרחיים.
לאחר מותו של הקיסר קאנגשי הוכרז בנו יִנְז'ן כיורש, לאחר שקיבל מינוי זה מאביו שהיה ערש דווי. הקיסר עצמו הכריז קודם כי ישאיר את שמו של היורש בקופסה חתומה בארמון. העובדה שרק חלק מבניו של הקיסר קאנגשי נכחו ליד מיטתו בעת מותו הובילה היסטוריונים רבים לפקפק האם באמת יִינְזג'ן היה זה שנבחר על ידי קאנגשי ליורשו. החשדות בדבר "גזילה" אפשרית של השלטון ליוו את כל תקופת שלטונו של יִנז'ן הידועה כתקופת יונג ג'נג.
שלטון.
אופי ירושתו נותר נושא למחלוקת והאפיל על שלטונו של קיסר יונג-ג'נג. מכיוון שרבים מאחיו שנותרו בחיים לא ראו את הירושה שלו כלגיטימית, הקיסר יונג-ג'נג נהיה פרנואידי יותר ויותר שהם יתכוונו להפיל אותו. השחקנים המוקדמים בקרב על הירושה, ינשי, הבכור, וינרנג, יורש העצר לשעבר, המשיכו לחיות במעצר בית. ינרנג נפטר שנתיים לאחר תחילת מלכותו של קיסר יונג-ג'נג. קיסר יונג-ג'נג המשיך לתפוס את ינשי ואת מפלגתו, המורכבת מהנסיכים יננטאנג, ינאה, ינאי ומקורביהם, כאתגר הפוליטי הגדול ביותר שלו בשנים הראשונות למלכותו. כדי להפיץ את התוקף הפוליטי שלהם, הקיסר יונג-ג'נג לקח על עצמו אסטרטגיית 'הפרד וכיבוש'. מיד לאחר עליית הכס העניק הקיסר ליני את התואר "הנסיך ליאן", בדרגה האצילית הגבוהה ביותר. יינשי מונה אז גם לשר ליפן יואן (משרד לענייני פיאודטורים) ולחבר הבכיר במועצה הקיסרית בסיוע לקיסר יונג-ג'נג; יש היסטוריונים המאמינים כי עמדתו באותה תקופה הייתה למעשה של "קנצלר או ראש ממשלה". על ידי העלאתו לכאורה של ינשי לתפקיד פוליטי בולט יותר, הקיסר יונג-ג'נג העמיד את יינסי תחת פיקוח מקרוב והעסיק אותו בענייני מדינה, וצמצם את הסיכוי שהוא יתנהל בתמרונים פוליטיים מאחורי הקלעים. בני בריתו של ינשי קיבלו יחס שונה במיוחד. יינטאנג נשלח לצ'ינגהאי בתואנה של השירות הצבאי, אך במציאות הושג פיקוחו המהימן של הקיסר יונג-ג'נג, ניאן ג'נגיאו. על היין, הנסיך העשירי, נאמר לעזוב את הבירה כדי לשלוח נסיך מונגולי לעזוב, אך מכיוון שהוא סירב להשלים את המסע הזה כפי שהפקיד הקיסר, הקיסר יונג-ג'נג פשט אותו מכל תאריו במאי 1724 ושלח אותו צפונה לשוניי כדי להחמיץ בבדידות.
הנסיך ה-14, ינתי, שנולד לאותה אם כמו הקיסר יונג-ג'נג, נקרא לבייג'ינג מתפקידו הצבאי. הקיסר בחר בניאן ג'נגיאו להחליף את ינתי כמפקד כוח המשלחת הצפון-מערבי. ינתי, שציפה להציב את עצמו בעצמו על כס המלוכה, לא רצה להכיר בירושה של קיסר יונג-ג'נג כלגיטימית. ינתי הואשם בהפרת התפאורה הקיסרית בהליכי הלווייתו של הקיסר המנוח, והושם במעצר בית על ידי קיסר יונג-ג'נג בקברים הקיסריים במערב בייג'ינג. היסטוריונים מאמינים כי אמם, הקיסרית האלמנה רנשו, העדיפה את ינתי גם מפני שגידלה אותו בעצמה, בזמן שהיא לא גידלה את קיסר יונג-ג'נג. עם זאת הסכסוך החריף והולך בין שני בניה ששרדו גרם לאם צער רב. היא נפטרה פחות משישה חודשים לאחר הקיסר קאנגשי. בכך ששלח בכוח את מפלגתו של ינשי למקומות נפרדים מבחינה גאוגרפית, הקיסר יונג-ג'נג עשה את זה מאוד לא נוח עבור יריביו להתחבר ולקשור קשר נגדו. בעוד שכמה מפקודיו של ינשי מונו לתפקידים גבוהים, אחרים הורדו או גורשו, מה שהקשה על מפלגתו של ינשי לשמור על אותה מערכת אינטרסים מפלגתיים. קיסר יונג-ג'נג נזף בפומבי בינשי בשנת 1724 על כך שהוא טפל במשימה, ובסופו של דבר הוציא אותו מתפקידו ואז שלח אותו למעצר בית. ינשי נאלץ לשנות את שמו של "אקינה", מעשה גנאי בשפת המאנצ'ו. הקיסר החרים גם את רכושם של יינטאנג ויינה.
צאצאי משפחת הקיסרות של שושלת מינג.
בשנת 1725 העניק קיסר יונג-ג'נג תואר מרקיז תורשתי לז'ו ז'יליאן, צאצא למשפחה האימפריאלית של שושלת מינג. ג'ו שולם גם על ידי ממשלת צ'ינג כדי לבצע טקסים בקברי מינג ולהכניס את הכרזה הסינית הלבנה לשמונה באנרים. מאוחר יותר בשנת 1750, בתקופת שלטונו של יורשו של קיסר יונג-ג'נג, קיסר קיאנלונג, זכה ג'ו ז'יליאנג לאחר כיבוש כ"מרקיז החסד המורחב ". תואר המרקיז הועבר לצאצאי ג'ו במשך 12 דורות עד לסיום שושלת צ'ינג בראשית המאה העשרים.
שימור מצב הכוח המדיני.