קריית יוסף
חלסה
חאלסה
הכור האטומי בעיראק
מייסטריליגה
מיקוף
שושלת ריוריק
גבולות ישראל
מארק שגל
אשר בן יחיאל
שלמה בן אדרת
שמשון בן אברהם משאנץ
יום טוב בן אברהם אשבילי
אברהם בן נתן הירחי
מאיר בן טודרוס הלוי אבולעפיה
אהרן הלוי
נסים בן ראובן
מאיר בן ברוך מרוטנברג
יצחק בר ששת
יוסף אבן מיגאש
האיש שבפנים
האיש שבפנים (באנגלית: Inside Man) הוא סרט מתח-פעולה בבימויו של ספייק לי שיצא לאקרנים בשנת 2006.
עלילה.
דלטון רוסל (קלייב אוון) הוא מנהיג של צוות שמבצע שוד בנק מתוכנן עד לפרטיו הקטנים, מתוחכם ולא אלים. מטרת השוד היא פריצת כספת אישית שבה מצויים מסמכים שמפלילים את בעלי הבנק, שהוא למעשה פושע מלחמה ששיתף פעולה עם הנאצים בתקופת מלחמת העולם השנייה. בנוסף נמצאים בכספת יהלומים ששדד ממשפחה יהודית מצרפת שהושמדה באושוויץ.
השוד מתבצע בבוקר של יום עבודה שגרתי בבנק כאשר השודדים מתחפשים לצוות צבעים ואגב כך מכניסים לתוך סניף הבנק את הציוד הדרוש להמשך ביצוע השוד. הצוות משתק את מצלמות האבטחה ולאחר מכן חוטף את עובדי הבנק ואת הלקוחות כבני ערובה. השודדים מודיעים לשוטר מזדמן על השוד ולאחר מכן דורשים מהמשטרה אוטובוסים ומטוס לצורך מילוט כתנאי לשחרור בני הערובה. במהלך כל השוד לבושים השודדים בסרבלים של צבעים המכסים את כל גופם וגם את פניהם ודורשים גם מבני הערובה להתלבש בבגדים אלה. הבלש פרייז'ר (דנזל וושינגטון) מנסה ביחד עם שותפו ועם המפקח האחראי (וילם דפו), לסכל את דרישות שודדי הבנק.
במהלך המשא והמתן בין רוסול ופרייז'ר מתגלה בכל פעם מחדש כי רוסול מערים בצורה מתוחכמת על קציני המשטרה וכי למעשה ההתרחשות כולה על כל שלביה היא פרי תכנון מוקדם של צוות השודדים. בהמשך המשא ומתן מתברר גם לפרייז'ר כי למעשה כל נוהלי העבודה שבהם נקט היו צפויים מראש על ידי צוות השודדים וכי הוא וצוותו משמשים כחלק מכלי המשחק שבאמצעותם משיגים השודדים את מטרותיהם. פרייז'ר נוכח לגלות בהדרגה כי השודדים אינם אלימים וכי הם מהתלים בו ומביאים אותו להתמקד בכווני פעולה וחקירה המובילים למבוי סתום.
לאחר כיממה שבה לא הושגה כל התקדמות ולאחר שהוחלט במשטרה לפרוץ פנימה אל הבנק ולחלץ בכוח את בני הערובה, יוזמים השודדים את יציאתם המפתיעה של כל בני הערובה ושלהם עצמם החוצה אל הרחוב כאשר כולם לבושים בסרבלי צבעים. לאחר שלושה ימי חקירה אינטנסיביים מתגלה למשטרה כי אין להם כל אפשרות להבחין בין בני הערובה לבין השודדים מאחר שכולם היו לבושים בסרבלי צבעים המכסה גם את פניהם. גם בני הערובה ששוחררו ונחקרו אינם מצליחים לסייע למשטרה בפענוח השוד מאחר שבמהלכו הם היו מכוסים בסרבלים.
רוסל עצמו הוא היחיד שלא יוצא מהבנק והוא נותר בין כתליו בתוך קיר כפול שבנו השודדים במהלך תהליך המשא ומתן. לאחר כשבוע הוא יוצא ממקום מחבואו, יוצא מהבנק כאחד הלקוחות, ונפגש עם שותפיו לשוד.
מוטיבים יהודיים בסרט.
בסרט מוטיבים יהודיים רבים:
נסים בן יעקב
דייגו ד'אגילר
דייגו לופס פריירה ד'אגילר (בכתיב ספרדי Diego López Pereira d'Aguilar , ידוע אחרי חזרתו ליהדות גם בשם משה לופס פרירה, 1699 - 10 באוגוסט 1759) היה איש עסקים ומנהיג קהילה יהודי ממשפחת אנוסים מפורטוגל, שפעל בעיקר בשטחי האימפריה האוסטרית ובאנגליה. קיבל את התואר ברון מידי קיסר אוסטריה קרל השישי. היה אחד ממקימיה מחדש של קהילת יהודי וינה ובערוב ימיו אחת מהדמויות המרכזיות של יהודי לונדון.
קורות חייו.
דייגו או דיוגו ד'אגילר נולד בשנת 1699 בפורטוגל, ככל הנראה בעיר פורטו (או אופורטו) למשפחת אנוסים. השם "אגילר" יש מקשרים לאזור בחבל ולנסיה בספרד שבו גרו יהודים לפחות מהמאה ה-13. אביו היה סוחר טבק בשם (לפי ההיגוי הפורטוגזי) מנואל לופש פריירה ד'אגילר והיה במקור מהעיר הצפונית מוגדורו. ככל הנראה שני הסבים מצד האב, פרנסישקו (אברהם) לופש פריירה ואשתו, מריה לבית דיאש, גם הם ילידי פורטוגל, סבלו מרדיפות האינקויזיציה הפורטוגזית ועל ידי זו הספרדית מטולדו בעת שהותם בספרד נעצרו ונחקרו מספר פעמים ושוחררו תמורת קנסות.
אמו של דיוגו נקראה ברנקה מריה ונקברה אחרי מותה בשנת
1746 בבית העלמין היהודי ברחוב Seegasse של וינה, תחת השם שרה פריירה (בסמוך נקברו גם האב תחת השם אברהם פרירה, עוד שני ילדים וגיס בשם יעקב בן ישורון אלווארס). דיוגו, או כפי שמוכר יותר, דייגו ד'אגילר, עזב את פורטוגל בשנת (1722) ופנה לאנגליה, ומשם לאמסטרדם. בהולנד התחיל לעסוק לפי מסורת המשפחה בסחר בטבק וחזר ליהדות תחת השם משה לופש פריירה. בהמשך נסע לאוסטריה, אחרי שנקרא לווינה על ידי הקיסר קרל הששי, והצליח להשיג רישיון מגורים בווינה. בהמשך קיבל מידי הקיסר בשנת 1725 את המונופול על גידול הטבק ועל מכירתו באוסטריה ובשנת 1726 הוענק לו תואר האצולה "ברון". שמר את מונופול הטבק עד לשנת 1746. ד'אגילר הלווה לנסיכה מריה תרזה, לימים יורשתו של קארל השישי, 300,000 פלורין לצורך עיצובו מחדש של ארמון שנברון.
דייגו ד'אגילר ניצל מדי פעם את קשריו הטובים עם הקיסר קארל השישי ועם בתו הקיסרית לטובת אחיו היהודים. למרות מדיניותם העוינת בדרך כלל כלפי הדת היהודית והיהודים, הצליח ד'אגילר להקים מחדש את הקהילה היהודית הספרדית בווינה (1736), הידועה גם כ"קהילה הטורקית" (בגלל היותה מורכבת בעיקר מיהודים נתיני הסולטאן העות'מאני).
וכן השפיע עליה לבטל את גזירת הגירוש על יהודי מוראביה (1742),
ניסה לעזור גם במקרה יהודי פראג ובוהמיה שהואשמו ב(1744) בשיתוף פעולה עם האויב בזמן מלחמת הירושה האוסטרית עם פרוסיה (1740–1748). הודות לקשרים שלו ושל יהודים וינאים אחרים (ממשפחות ורטהיימר, אופנהיימר ואחרות) עם יהודי הולנד, אנגליה וטורקיה, נציגים דיפלומטים של הארצות האלה לחצו על ממשלת אוסטריה לבטל את הגזרות נגד יהודי פראג ובוהמיה. גירוש יהודי פראג נדחה בחודשיים אבל לבסוף הוצא לפועל במרץ 1745, לעומת זאת יהודי בוהמיה הושארו במקומם. במאמצים להגנתם השתתפו השגריר של הולנד בווינה, ברתולד דומה ואן בירמניה ויהודה ברוך, מנהיג יהודי טורקי שהשתדל אצל הסולטאן.
בשנת 1739 עזר דייגו ד'אגילר גם בהקמת קהילה יהודית בעיר טימישוארה בחבל באנאט, שכללה יהודים ספרדים ואשכנזים כאחד. גם מאוחר יותר ניסה להתערב לטובת יהודים במקומות שונים כמו במנטובה ובבלגרד (1752). בסביבות שנת 1755, לפי הביוגרפיה שנכתבה על ידי לודוויג אוגוסט פרנקל, הוקם הודות להתערבותו בית כנסת רשמי ראשון של יהודי המקום במגדל שמעל שער אויגן מסבויה בטימישוארה.
מפני שנודע על חזרתו ליהדות, בשנת (1747) הגישה האינקוויזיציה הספרדית בקשה להסגרתו. בשנת 1749 לא היה ד'אגילר מוכן לסבול שוב את עול המיסים הכבד שהוטל על היהודים,אף לא רצה לחסות שוב תחת הגנת הקיסרית ואז החליט לעקור ללונדון. גם בבירת אנגליה פעל רבות למען הקהילה היהודית במקום ונמנה לצד משפחת מנדס דה קוסטה (מנדש דה קושטה) עם הגורמים החשובים ביותר מבין אנשי העסקים היהודים בבירת בריטניה.
בשנת 1722 התחתן דיוגו עם דוניה שמחה דה פונסקה (Simha da Fonseca) שנפטרה בשנת 1755. לזוג נולדו שני בנים: אהרן, שנפטר בינקותו, ואפרים, שהמשיך בדרך אביו, והיה מעמודי התווך של הקהילה היהודית בלונדון, אם כי מאוחר יותר נטה להתבודדות ולקמצנות קיצונית.
ד'אגילר נפטר בלונדון בשנת 1759.
דייגו ד'אגילר - האגדה.
בקרב יהודים ספרדים באירופה נפוצה אגדה שבמרכזה נרקם סיפור שונה, הרבה יותר דרמטי, על האדם ועל השתלשלות אירועים. היא פורסמה בעיתונות - לעיתים בצורת פיליטון - ובספרים של קהילות וינה, איסטנבול, סלוניקי, סרביה ואחרות. באגדה מוצג ד'אגילר כילד שנחטף בינקותו מבית יהודי במדריד ושהוטבל לנצרות וחונך על ידי כמרים, נותק לחלוטין ממשפחתו ומבני עמו והפך לבישוף קתולי. בתור בישוף ואינקוויזיטור רדף את היהודים ואת האנוסים ששמרו בסתר על דת אבותיהם. ביום מן הימים אחותו נעצרה על ידי האינקוויזיציה ונידונה לעלות על המוקד ב"אוטו דה פה". הבישוף דייגו, כמנהגו, חתם אל גזר דין המוות שלה. ברגע האחרון אמו הצליחה להגיע אליו וגילתה לו את זהותו האמיתית היהודית, את שמו הקודם - מושה לופז פריירה, ואת זהות אחותו. הבישוף, נסער, נזכר פתאום בזכרונות שנותרו עמומים מילדותו והתפרץ בבכי. רק כשקם והביט בככר דרך החלון התברר שגורל אחותו כבר הוכרע והיא הועלתה על המוקד. אז החליט שלא יישאר יותר בארץ הזאת. עזב את בגדי הכומר, את ארמון הבישופות ויחד עם אמו נמלט לאוסטריה הרחוקה, ארץ הקיסרית מריה תרזה. היא הכירה אותו בעת ביקור בספרד כנסיכה צעירה שליוותה את אביה, הקיסר קרל השישי. משה לופז פריירה החזיק בידו שרשרת זהב שהיא נתנה לו כשהיה בישוף כסימן תודה על קבלת פניה. הקיסרית שמחה מאוד על הפגישה מחדש והסכימה ברצון לתת מקלט לא רק לו עצמו אבל גם למשפחתו ולעוד כמה יהודים.
הם השתקעו באוסטריה, שם זכו לקיים את דתם באופן חופשי.
מורשתו.
בבית הכנסת ה"טורקי" בווינה, שהוקם בשנת 1885 ונהרס בפרעות ליל הבדולח ב-1938 נשמר זמן רב כתר תורה ורימון עשויים כסף שעליו היה רשום שמו של משה לופש פרירה ושנת ה'תצ"ח (1737–1738).
כמו כן יש אומרים שהיה שם נהוג בימים הנוראים לומר קדיש להעלאת נשמתו.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:יהדות ספרד]]
[[קטגוריה:יהודים פורטוגזים]]
[[קטגוריה:אנשי עסקים יהודים אוסטרים]]
[[קטגוריה:אנשי עסקים יהודים בריטים]]
[[קטגוריה:אצולה יהודית]]
[[קטגוריה:יהודי החצר]]
[[קטגוריה:צאצאי אנוסים]]
[[קטגוריה:ילידי 1699]]
[[קטגוריה:נפטרים ב-1759]]
יצחק אלפסי
שמואל בן מאיר
מערכת (פירושונים)
ישעיה האחרון
דוד בן זמרא
לוי בן גרשום
רבי שמעון הגדול
משה חיים לוצאטו