פניג השתתף והוביל מחקרים רבים, ופרסם מאות מאמרים בהמשך השנים. המחקר הראשון בו השתתף יחד עם פרופסור לבב היה מחקר אפידמיולוגי על דמורליזציה אצל ניצולות שואה בארץ ובמסגרת המחקר בדק גם מתודולוגית את הראיון הטלפוני לעומת ראיון-פנים אל פנים. תוצאות המחקר, שראיון הטלפוני שווה ערך מחקרית לראיון של פנים-אל-פנים היא נקודת ציון במתודולוגיה של המחקר הפסיכיאטרי. במסגרת המחקר בארצות הברית בו השתתף ושעסק באפיזודה פסיכוטית ראשונה התעמק פרופסור פניג נושא של יציבות האבחנה לאורך השנים הראשונות וכן התמקד בפסיכוזות קצרות ובהפרעה דלוזיונלית, עליה גם כתב עם עמיתיו את הפרקים בספר של סדוק וקפלן על הפרעה זו ועל פסיכוזות קצרות. מחקר זה היה הזדמנות לבחון את השלבים הראשונים של המחלה ומה קורה עם האבחון הראשוני, בעיקר כאשר הפסיכוזה מעורבת בשימוש בסמים: מחקר זה שארך שנים, אפשר מעקב אחרי השתנות האבחנות הפסיכיאטריות ופניג היה זה שריכז חלק זה של המחקר.
כך ניתן היה לראות האם לדוגמה יכול להיות מצב שאדם חווה אפיזודה פסיכוטית יחידה במהלך חייו או שבהכרח יגיעו עוד אפיזודות אחריה. במשך ארבע שנות המחקר, פרסם 40 מאמרים. בשנים 1996–2002 השתתף במחקר נוסף שהתקיים בארץ בשיתוף ארצות הברית. המחקר ביקש לבדוק בעזרת מידע שנאסף על 90 אלף יולדות באזור ירושלים שהשתתפו במחקר מה יכולים להיות המנבאים של סכיזופרניה בילדים של אותם שנים. אחד הממצאים החשובים של מחקר זה היה שגיל האב הוא משמעותי ושאם האב מאוד מבוגר מאוד יש סיכוי של פי 2–3 להתפתחות של סכיזופרניה אצל הצאצא.
כקלינאי וחוקר בדק במהלך עבודתו תופעות חברתיות שהיה להן ביטוי פסיכיאטרי כמו התופעה של הימנעות/פוביה ממילואים, כמו כן חקר את הביטויים של הסכסוך הישראלי-ערבי בתקופה של האינתיפאדה הראשונה במחלקה הפסיכיאטרית הסגורה: המפגש בין החולה הפסיכוטי היהודי והאח הערבי, הזהות החצויה של הפסיכיאטר כפסיכותרפיסט, או איך לגשר בין העמדה הרפואית-הפטרנליסטית ו"היודעת כל" לעמדה המתבוננת והמכילה בפסיכותרפיה. סוגיות אתיות בפסיכותרפיה כמו גבולות הטיפול ביחסי מטפל-מטופל, מדריך-מודרך, מורה-תלמיד כולל יחסי מין היו שדה אחר של מחקר אותו ריכז יחד עם עמיתיו ותוצאותיו התפרסמו בספרות הבינלאומית.
המבוך הבוער
המבוך הבוער (באנגלית: The Burning Maze) הוא ספר פנטזיה אמריקאי שמבוסס על המיתולוגיה היוונית והרומאית ונכתב על ידי הסופר ריק ריירדן. הוא פורסם באנגלית ב-1 במאי 2018, והוא הספר השלישי בסדרת הספרים גורלו של אפולו.
עלילה.
אפולו, גרובר ומג משוטטים במבוך של דדלוס לאחר מכן הם מגיעים למקום בשם אאייתלס, שם מג חושפת שהמקום הזה היה בעבר ביתה. הם מגיעים לביתה של פייפר מקלין ואוספים גם את ג'ייסון גרייס. הם מגיעים לספינותיו של קליגולה, ופייפר חוטפת זעזוע מוח. קליגולה תופס אותם ואפולו מנסה להתאבד בניסיון נואש למנוע את התוכניות הזדוניות של הקיסרים. מדיאה מצילה את חייו וג'ייסון משתמש ביתרון הרגעי שהיה לו כשהדעת שלה הוסחה ומנסה להציל את כולם. קליגולה דוקר את ג'ייסון בגבו וג'ייסון מת. אחר כך הם חוזרים שוב למבוך ומשחררים את הסיבילה. אאייתלס הוצמחה מחדש והרופילה מתיישבת שם. אפולו ומג טסים לשדה תעופה קטן שם הם פוגשים את פייפר וליאו שמספרים להם שהם הצליחו לבלום את ההתקפה על מחנה יופיטר. הספר נגמר כאשר אפולו ומג טסים במטוס עם ארון הקבורה של ג'ייסון גרייס למחנה יופיטר.
הנחלה (סדרת טלוויזיה ישראלית)
הנחלה היא סדרת קומדיה ישראלית שעלתה לשידור ב-20 בנובמבר 2020, ומשודרת בקשת 12. את הסדרה יצרו וכתבו אסף בייזר, נטלי מרכוס וארז שלם, שגם משתתף בה.
סקירת סדרה.
הסדרה עלתה לשידור בקשת 12 ב-20 בנובמבר 2020.
עלילה.
אריק (שלמה בראבא) הוא חקלאי ומושבניק, שהתאלמן ונכנס לחובות בגלל דעיכת ענף החקלאות בארץ. בנוסף, הוא צריך להתמודד עם שלושת ילדיו, דפנה (שני כהן), שירי (נלי תגר) וגבע (משה אשכנזי), שחוזרים לגור אצלו במושב ונתמכים כלכלית על ידו. הסדרה עוסקת במשפחתו של אריק, שמנסה בכל דרך לשרוד במציאות הכלכלית והפוליטית של היום.
ויקיה
רשימת תוכניות התנקשות באדולף היטלר
מקס בקמן
מקס בקמן (בגרמנית: Max Beckmann; 12 בפברואר 1884 - 27 בדצמבר 1950) היה צייר, שרטט, מדפיס, פסל וסופר גרמני. אף שהוא מסווג כאמן אקספרסיוניסט הוא דחה הן את המונח והן את התנועה.
חיים.
מקס קרל פרידריך בקמן נולד למשפחה ממעמד הביניים בלייפציג, סקסוניה.
חוויותיו הטראומטיות ממלחמת העולם הראשונה, בה התנדב בחיל הרפואה, חפפו לשינוי דרמטי של סגנונו מתיאורים מדויקים מבחינה ציורית לעיוות של הדמות והמרחב, מה שמשקף את מבטו שהשתנה כלפי עצמו והאנושות.
הוא ידוע בפורטרטים העצמיים שצוירו במהלך חייו, ומספרם ועוצמתם התחרו רק באלה של רמברנדט ופיקאסו. כבקיא היטב בפילוסופיה ובספרות, חשב בקמן גם על מיסטיקה ותיאוסופיה בחיפוש אחר ה"עצמי ". כצייר-הוגה אמיתי, הוא השתדל למצוא את הממד הרוחני הנסתר בנושאיו.
בקמן זכה להצלחה רבה ולהצטיינות רשמית במהלך רפובליקת ויימר. בשנת 1925 הוא נבחר ללמד כיתת אמן באקדמיה לאמנות יפה בפרנקפורט. כמה מתלמידיו המפורסמים ביותר כללו את תיאו גארב, ליאו מאולט ומארי לואיז פון מוטסיצקי. בשנת 1927 הוא קיבל את פרס האימפריה לאמנות גרמנית ומדליית הזהב של העיר דיסלדורף.
בראשית שנות השלושים של המאה העשרים, היו לו סדרה של תערוכות מרכזיות, כולל רטרוספקטיבות גדולות במנהיים (1928) ובבזל וציריך (1930), יחד עם פרסומים רבים, שהראו את ההערכה הגבוהה בה התקבל בקמן.
התקופה הנאצית.
מצבו השתנה עם עלייתו לשלטון של אדולף היטלר, שסלידתו מהאמנות המודרנית הביאה במהרה לדיכוי הסגנון האמנותי במדינה. בשנת 1933 כינתה הממשלה הנאצית את בקמן "בולשביק תרבותי" ופיטרה אותו מתפקיד ההוראה שלו בבית הספר לאמנות בפרנקפורט. בשנת 1937 הממשלה החרימה יותר מ -500 מיצירותיו ממוזיאונים גרמניים והציגה כמה מהן בתערוכת האמנות המנוונת הידועה לשמצה במינכן. יום לאחר נאום הרדיו של היטלר אודות אמנות מנוונת בשנת 1937, בקמן עזב את גרמניה עם אשתו השנייה, קוואפי, להולנד.
במשך עשר שנים חי בקמן בגלות שהטיל על עצמו באמסטרדם, הוא כשל בניסיונותיו הנואשים להשיג אשרת כניסה לארצות הברית. בשנת 1944 ניסו הגרמנים לגייס אותו לצבא, אף כי האמן היה בן ששים. הוא לקה בהתקף לב.
העבודות שהושלמו בסטודיו שלו באמסטרדם היו עוצמתיות ואינטנסיביות עוד יותר מאלה של שנות השגשוג שלו בפרנקפורט. הם כללו כמה טריפטיכיות גדולות, שמהוות סיכום לאמנותו של בקמן.
בארצות הברית.
בשנת 1948 עבר בקמן לארצות הברית. בשלוש השנים האחרונות לחייו לימד בבתי הספר לאמנות באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ובמוזיאון ברוקלין. הוא הגיע לסנט לואיס בהזמנתו של פרי ט. ראתבון, שהיה מנהל המוזיאון לאמנות סנט לואיס. ראתבון דאג שאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס תעסיק את בקמן כמורה לאמנות, ותמלא מקום פנוי שהותיר פיליפ גוסטון, שלקח חופשה.
הרטרוספקטיבה הראשונה של בקמן בארצות הברית התקיימה בשנת 1948 במוזיאון לאמנות בסנט לואיס. בסנט לואיס הפך מורטון מיי לפטרונו ותלמידו של האמן. מאוחר יותר תרם מיי חלק גדול מאוסף עבודותיו הגדולות של בקמן למוזיאון לאמנות סנט לואיס. בקמן גם עזר לו ללמוד להעריך אמנות אוקיאנית ואפריקאית. הוא ואשתו קנו דירה ברחוב 69 ווסט 69 במנהטן. בשנת 1949 קיבל תואר פרופסור בבית הספר לאמנות במוזיאון ברוקלין.
הוא סבל מאנגינה פקטוריס ונפטר לאחר חג המולד 1950 כשהיה בדרכו לראות את אחד מציוריו במוזיאון המטרופוליטן לאמנות. בקמן ערך תערוכת יחיד בביאנלה בוונציה בשנת 1950, שנת מותו.
יצירה.
בניגוד לכמה מבני דור האוונגרד שהוא היה שייך אליו, בקמן דחה את הציור שאינו ייצוגי. במקום זאת, הוא לקח וקידם את מסורת הציור הפיגורטיבי. הוא העריץ מאוד לא רק את סזאן וואן גוך, אלא גם את בלייק, רמברנדט ורובנס, כמו גם אמנים צפון אירופיים של ימי הביניים המאוחרים והרנסאנס המוקדם, כמו בוש, ברויגל ומתיאס גרינוולד. סגנונו ושיטת הצביעה שלו נעוצים בחלקם בתמונות של ויטראז'ים מימי הביניים.
תוך כדי העיסוק בז'אנרים של דיוקנאות, נוף, טבע דומם וציורי היסטוריה, יצר עבודה מגוונת בגרסה אישית מאוד אך אותנטית למודרניזם, עם התייחסות בריאה לצורות מסורתיות. בקמן המציא מחדש את הטריפטיכון הדתי והרחיב את הטכניקה הזאת של ציור ימי הביניים לאלגוריה של האנושות העכשווית.
מראשית דרכו ועד לתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, בקמן שיקף בעבודתו עידן של שינויים קיצוניים באמנות ובהיסטוריה. רבים מציוריו של בקמן מבטאים את ייסורי אירופה במחצית הראשונה של המאה ה -20. חלק מהדימויים שלו מתייחסים לזוהר הדקדנטי של תרבות הקברט של רפובליקת וויימר, אך משנות השלושים ואילך, עבודותיו מכילות לעיתים קרובות התייחסויות מיתולוגיות לאכזריות הנאצים. מעבר לדאגות המיידיות הללו, נושאיו וסמליו מקבלים משמעות גדולה יותר, ומביעים נושאים אוניברסליים של טרור, גאולה ותעלומות הנצח והגורל.
הדיוקן העצמי שלו עם חצוצרה (1938), שצויר במהלך גלותו באמסטרדם, מדגים את השימוש שלו בסמלים. כלי נגינה מופיעים ברבים מציוריו; במקרה זה, חצוצרה שהאמן אוחז בו כאילו היה טלסקופ שבאמצעותו הוא מתכוון לחקור את החושך הסובב אותו. המסגור ההדוק של הדמות בגבולות הבד מדגיש את לכידתו. היסטוריונית האמנות קורנליה סטבנוב מתארת ​​את הציור כ"מלנכולי ביותר, אך גם המסתורי ביותר, של דיוקנאותיו העצמיים ".
מורשת.