רמז למצבה הקשה של קבוצת החברות ניתן בדוחות הכספיים של החברות הבנות הציבוריות שלה, שנמסרו לרשות ניירות ערך. בדו"ח לשנת 2006 של חפציבה חופים בע"מ, למשל, נאמר:
בתחילת אוגוסט 2007 פורסם שהחברה נתונה בקשיים כלכליים חמורים: חובותיה נאמדו בכ־1.5 מיליארד שקל. עקב כך החלו רוכשי דירות רבים שבניית דירתם טרם הסתיימה לפלוש לדירות שרכשו ברמלה, ירושלים, נתניה, מודיעין עילית, בית שמש וביתר עילית. התברר כי לרבים מרוכשי הדירות לא ניתנו ערבויות כנגד הכספים ששילמו, בניגוד לחוק.
אף שהפלישה לדירות בפרויקט "מתתיהו מזרח" שבעיר מודיעין עילית היוותה הפרה של צו ביניים של בג"ץ, שאסר על אכלוס הדירות בשכונה, קבע בג"ץ שאין לפנות את הפולשים. בפסק הדין נאמר:
סמוך למועד קריסתה, נחתמה עסקה לרכישת חפציבה על ידי אלקטרה נדל"ן מקבוצת אלקטרה, אך העסקה לא הושלמה ואלקטרה חזרה בה מכוונתה לרכוש את חפציבה.
עם קריסתה של החברה נעלם המנכ"ל בועז יונה, והטיפול בבעיות שנוצרו עבר לאחרים. ב-6 באוגוסט 2007 ניתן לחברה צו הקפאת הליכים זמני, כדי לאפשר לה להציג תוכנית הבראה. הכונס הרשמי שלמה שחר מונה לנאמן החברה. בעקבות היעלמותו של המנכ"ל בועז יונה, והחשד שהקריסה נבעה ממעשים פליליים שעשה, הוצא כנגדו צו מעצר בינלאומי. ב-30 באוגוסט 2007 נעצר יונה באיטליה, והחלו הליכים להסגרתו לישראל.
העמדה לדין.
ב-19 בנובמבר 2008 נדון בועז יונה בישראל ל-7 שנות מאסר ופיצוי לנפגעי החברה בסך של 8 מיליון ש"ח. בערעור לבית המשפט העליון הוקטן הפיצוי והועמד על 4 מיליון ש"ח.
בכירים נוספים בחברה הועמדו לדין והורשעו:
גורל הרוכשים.
חלק מרוכשי הדירות מחפציבה קיבלו את המפתחות לבתיהם עוד לפני המפולת וכמעט לא נפגעו כתוצאה מהקריסה. הפגיעה בהם יכולה להיות באי השלמת מבני ציבור או פיתוח סביבתי שהקבלן התחייב להם ונבצר ממנו להשלים.
חלק מרוכשי הדירות, פלשו לדירות בשלבי בנייה שונים והתארגנו בקבוצות להסדר מול כונס הנכסים יצחק מלכו והבנקים. חלקם הצליחו להביא את הבנקים לממן כ-70% מההפסד שילמו בעצמם את השאר. גם אלו שלא פלשו לדירות הצליחו להגיע להסדרים שונים עם הבנקים על השתתפות חלקית בהפסד והמשך הבניה.
קבוצה קטנה של רוכשים רכשו דירות "על הנייר". בחלק מהפרויקטים הקרקע עוד לא הייתה בבעלות חפציבה או שהתמורה עבורה לא שולמה והיא חזרה לבעלים. קבוצה זו ניזוקה יותר למרות שההתארגנות הכללית העבירה לזכותם סכום כסף מתוך הגבייה הכללית ומימוש הנכסים. אולם סכומים אלו לא הספיקה לבנייה או לרכישת קרקעות.
ניירות זיגלסקי
ניירות זיגלסקי הוא כינויה של שיטת "הניירות המנוקבים", המאפשרת לפענח הודעות אניגמה מוצפנות. השיטה שימשה את המפענחים הפולנים בביורו שיפרוב לפני מלחמת העולם השנייה וכן את הקריפטוגרפים הבריטים בבלצ'לי פארק במהלך המלחמה. הכינוי "ניירות זיגלסקי" ניתן לשיטה כיוון שהומצאה על ידי קריפטוגרף פולני בשם הנריק זיגלסקי, באוקטובר 1938.
השיטה.
השיטה כרוכה בהצמדת מספר ניירות שכל אחד מהם מכיל שבכה של חרירים במיקומים שונים. יש ליישר את הניירות אחד ביחס לשני ואז להאיר במנורה מתחת לניירות. כך נפסלו מספר רב של צירופי מפתחות אפשריים של האניגמה. אם התצורה הייתה נכונה ואם היה מספיק מידע, היה נותר פתח אחד שהוביל לפענוח.
בדומה לשיטת "קטלוג הכרטיסים" של מריאן רייבסקי, הייתה שיטת ה"ניירות המנוקבים" בלתי תלויה במספר חיבורי התקעים.
שימושים וייצור.
ייצור הניירות על ידי הביורו שיפרוב נעשה על ידי המתמטיקאים-קריפטוגרפים עצמם, תוך שימוש בסכיני גילוח ועל כן ארך זמן רב. עד ה-15 בדצמבר 1938 הסתיים רק שליש מהעבודה. בתאריך זה הכניסו הגרמנים לשימוש את הרוטורים IV ו-V וכך האריכו את משך העבודה שנדרשה על מנת לייצר את הניירות פי עשרה, שכן כעת נדרשו פי עשרה יותר ניירות עבור 60 צירופים אפשריים של רצפים במכונת אניגמה שבה בוחרים שלושה מתוך חמשת הרוטורים.
בסוף שנת 1939, כחודש לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, שיתפו הפולנים את צרפת ובריטניה בהישגי פיענוח צופן האניגמה. שיטת ניירות זיגלסקי הייתה חלק מהמידע שחשפו הפולנים בפני שתי המדינות.
בבלצ'לי פארק נעשה ייצור שתי קבוצות של הניירות באופן ממוכן. הממונה על האגף שהיה אמון על הייצור היה ג'ון ג'פריס.
הניירות כונו בבלצ'לי "נטס" (בעברית:רשתות) אולם לאחר מכן הם כונו "ניירות ג'פריס".
ייצור קבוצת הניירות הראשונה הסתיים בדצמבר 1939, וב-28 בדצמבר 1939, הועבר חלק מהקבוצה השנייה לקריפטוגרפים הפולנים, שהספיקו לברוח מפולין הכבושה ל"PC Bruno" שבפאתי פריז. ייצור הניירות שעוד נותרו הסתיים ב-7 בינואר 1940 והם שוגרו לצרפת על ידי אלן טיורינג מיד לאחר מכן. הקריפטוגרף מריאן רייבסקי מעיד: "בעזרתם המשכנו לפענח את המפתחות היומיים של האניגמה."
הניירות אפשרו לפולנים לבצע את פיענוח האניגמה הראשון שלהם בזמן המלחמה כבר ב-17 בינואר 1940.
במאי 1940 שינו הגרמנים פעם נוספת את נוהלי קידוד מפתחות ההודעות (למעט באזור נורווגיה). לאחר מכן הפכו הניירות לחסרי תועלת לחלוטין.
ניירות מנוקבים
Saddle creek
דונמה
דוֹנְמֶה (או דֶנְמֶה. בטורקית dönme. בתרגום לעברית: "מהופך" או "מומר") היא כת שבתאית בעלת מאפיינים מוסלמיים ויהודיים שחבריה מתגוררים ומנהלים את אורח חייהם הדואליסטי בעיקר באיסטנבול ובאנקרה שבטורקיה. ראשוני הכת היו יהודים שהתאסלמו לאחר שנכפה על מייסד הכת והמשיח מטעמם, שבתי צבי, להמיר את דתו לאסלאם. מאז המאה ה-20 רבים מהם התבוללו ונישאו עם בני עמים אחרים וכך נטמעו בחברה הטורקית.
"דונמה" הוא כינויים בפי הטורקים, אך הם עצמם מתנגדים לכינוי זה וקוראים לעצמם "מאמינים" (בטורקית: "Mamina". ובלאדינו: "לוס מאמינימס") או "חברים" ("Haberim"). היהודים כינו אותם "מינים" (מהמושג מינות) או "יהודים ישנים" (ישנים במובן "לשעבר") ובאדריאנופול נודעו בכינוי "דגים קטנים" ("Sazanicos").
דמוגרפיה.
מקורם של בני הדונמה הוא בכמה מאות משפחות מחסידי שבתי צבי מהעיר סלוניקי שביוון שהתאסלמו בשנת 1683 בעקבות התאסלמות משיחם. יריביהם טענו שהתאסלמותם נועדה למנוע את האשמתם בעבירות מוסר. במשך 250 שנה ישבו בני הקהילה בסלוניקי בשתי שכונות ייחודיות ותפסו עמדות חשובות בבנקאות ובמסחר.
הדונמה אסרה על בניה את הנישואים הן עם המוסלמים והן עם היהודים. כשקמו בתוכה פלגים אידאולוגיים שונים נמנעו חבריהם אף מנישואין עם בני הדונמה שאינם נמנים עם הפלג שלהם עצמם. כתוצאה מכך, רבו בדונמה נישואי קרובים. אך עובדה זו לא השפיעה על הריבוי הטבעי הגבוה שלהם. באמצע המאה ה-18 כבר מנתה הכת כ-600 משפחות (שלושת אלפים נפש) ולאחר שנאלצה לעזוב את סלוניקי, מנתה הכת 13-15 אלף נפש. מספרם כיום אינו ידוע במדויק, והוא מוערך ב-15-20 אלף נפש.
החל מסוף המאה ה-19 חרגו משכילי הדונמה מתחומה של הכת. חלקם פנו לפעילות ציבורית. חלק מהם היו פעילים בתנועת הבונים החופשיים בטורקיה. היו בהם שנטלו חלק במהפכת הטורקים הצעירים של 1908 ובהדחת הסולטאן עבדול חמיד השני. היו אף שטענו כי מייסדה של טורקיה המודרנית, מוסטפא כמאל אטאטורק, הוא בן לאב שנמנה בעבר על בני הדונמה. אחד ממנהיגי מזימת הרצח נגד הנשיא אטאטורק באיזמיר לאחר הקמת הרפובליקה הטורקית היה מהמט ג'וויד ביי שהוא דונמה, החבר המייסד של ועדת האיחוד והקידמה ושר האוצר לשעבר של האימפריה העות'מאנית. לאחר חקירה ממשלתית נרחבת, ג'וויד ביי הורשע ולאחר מכן הוצא להורג בתלייה ב-26 באוגוסט 1926 באנקרה. לאחר הגירוש מיוון התיישבו מרבית בני הדונמה באיסטנבול, באיזמיר, באנקרה, בבורסה ובקוניה. חלק מעניי הכת התפזרו בערים קטנות יותר. הפיזור הרחב הביא לידי משבר. חלק מהמאמינים - בעיקר מפלג היעקוביים - התבוללו והתחתנו עם שכניהם. גם העיתונות הטורקית תקפה אותם בשל המסתורין האופף את אמונתם.
ניסיון של חלק מהם לחזור ליהדות נדחה על ידי הרבנים בגלל חשש לממזרות ובגלל שנחשבו למומרים-להכעיס (לא אנוסים).
אידאולוגיה.
כלפי חוץ נראו בני הדונמה כל השנים כמוסלמים לכל דבר. בינם לבין עצמם האמינו באדיקות בשבתאי צבי המשיח וקיימו בסתר מנהגים ותפילות משל עצמם. הם מחזיקים ב-18 עיקרי אמונה, חלקם מצוות ומנהגים הנטולים מהיהדות (כמו מילת הבנים ביום השמיני ואמירת תהילים מדי יום). לרבים מהם היה שם כפול - טורקי ויהודי, קיימו בתי קברות נפרדים, הקפידו על גידול זקנים וגילוח ראש.
לאחר עזיבת סלוניקי, כשהחלו חלק מסודות הכת לדלוף, נודע כי הם חוגגים את "חג הכבש" בכ"ב באדר. עיקרו של חג זה הוא סעודת ערב חגיגית של שתי משפחות, שבסיומה כיבוי אורות וקיום חילופי זוגות . הנולדים מיחסי מין אלה נחשבים בדונמה למקודשים. כמו כן ידוע על נוסחים שונים של תפילות בדונמה, בהן משתקפים ניגודים גדולים בין שתי תפיסות באשר למעמדו של שבתאי צבי, שחלק מהדונמה מתפללים אליו כאל אלוהות וחלק רואים בו משיח בשר ודם בלבד.
בעבר היו פילוגים בדונמה, בעיקר על רקע מחלוקות בשאלה מי הם יורשיו ונושאי משיחיותו של שבתי צבי ועל רקע זה התפצלו לשלוש כיתות.
יעקוביים. נקראו על שם מייסדה, יעקב קרידו (בטורקית שמו עבדאללה יעקוב), אחיה של יוכבד אשתו החמישית במספר של שבתאי צבי ומי שלדעתם היה יורשו הרוחני. לפי מסורתם, מת קרידו בדרכו למכה כדי לקיים בה את מצוות החג'. זהו הפלג הוותיק ביותר בכת. חבריו נהגו לגדל זקנים אך לגלח לחלוטין את שיער ראשם. הם נחשבים כקרובים מאוד לטורקים וחלקם משמשים כיום כפקידי ממשלה. עיסוקם המסורתי היה מכירת טבק וחברי פלג זה נחשבו לאמידים במיוחד.