לאחר מותו של לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה תמכו רופרכט ורודולף בגינטר משוורצבורג, אולם לאחר מותו בשנת 1349 העבירו את תמיכתם לקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1350 התחתן רופרכט עם אליזבת מנמור, בתם של יוהאן הראשון, מרקיז נמור ומארי מארטואה, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1352 התעוור רודולף, ומשום כך תפס רופרכט גם את השליטה בנחלותיו, ולאחר מותו של רודולף בשנת 1353 קיבל רופרכט את השליטה בכל הנחלות. בשנת 1356 העניק קרל הרביעי לרופרכט בבולת הזהב, את התואר נסיך בוחר. בשנת 1376 תמך רופרכט בבחירתו של וצלאב בנו של קרל הרביעי למלך הרומאים, ובתמורה קיבל שטחים נרחבים, ועד מותו הוא הספיק לספח כמעט את כל רוזנות צווייבריקן.
בשנת 1385 התחתן רופרכט עם ביאטריקס מיוליך-ברג, בתם של וילהלם השני, דוכס ברג ואנה מפפאלץ, אך גם ממנה לא היו לו ילדים.
בשנת 1386 ייסד רופרכט, ברשותו של האפיפיור אורבנוס השישי, את אוניברסיטת היידלברג.
ב-16 בפברואר 1390 מת רופרכט בנוישטאדט אן דר ויינשטראסה ללא ילדים, ואחיינו רופרכט השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו.
רותם בטאט
ארץ הצבי (ספר)
"ארץ הצבי" הוא ספרו של אריה (לובה) אליאב. אליאב התמסר לכתיבת הספר אחרי שהתפטר מתפקידו כמזכ"ל מפלגת העבודה בעקבות עימות אידאולוגי, בעיקרו מדיני, בינו לבין צמרת מפלגת העבודה, ובראשה ראש הממשלה גולדה מאיר. הספר יצא לאור ב-1972 בהוצאת עם עובד והודפס בעשרות אלפי עותקים בתשע מהדורות, האחרונה שבהן ב-1998, במלאת 50 שנים למדינת ישראל.
שם הספר - ארץ הצבי - נבחר בעקבות הופעתו במקורות כתיאורה של ארץ ישראל כארץ יפה ונשאפת. לאליאב הייתה גם סיבה סמויה לבחירת השם הזה. שם נעוריה של אשתו טניה היה צבי.
ארץ הצבי היה ניסיון ראשון ומיוחד לכלול בספר אחד תיאור ממצה של תולדות המאבק על ארץ ישראל מאז המאה התשע-עשרה ועד אחרי מלחמת ששת הימים, תמונה גלובלית של הסיכויים והסיכונים לשלום העולם על מרכיביו השונים, הסכסוך הישראלי-פלסטיני והעימות עם העולם הערבי, ישראל מול ארצות הברית, ברית המועצות, ארצות אירופה והעולם השלישי. חלקו העיקרי של הספר עוסק ביעדיה ובאתגריה של ישראל, ובהקשר זה ב"מצבה של הדת", בציונות הסוציאליסטית ובקיבוץ. לכל זה נוספו הערות אקטואליות בסוף המהדורה הראשונה ומבואות אחדים במהדורות המאוחרות. חוט השני הנשזר בכל הספר הוא חזון השלום של לובה אליאב ועמו מלוא השקפותיו וחזונו החברתי.
א"ב יהושע כתב לקראת הוצאת המהדורה התשיעית, ש"ארץ הצבי" "הוא ספר שנוצר בסערת מלחמה, מלחמה אידאולוגית. הספר בנוי כמבנה מתוחכם היצוק מהאלמנטים הבאים: תשתית אידאולוגית, סיכום היסטורי מתומצת, הערכת מצבים קונקרטיים בשטח, האופציות האפשריות, בחירת האופציה הנכונה, שילובה בתוך מסכת של יעדים ארוכי טווח (עד סוף המאה על-פי-רוב) למדינת ישראל. האלמנטים הללו אינם מפוזרים בפרקים נפרדים אלא יצוקים בכל יחידה ויחידה בספר, בכל נושא ונושא... זה כוחו של 'ארץ הצבי', שנכתב לפני שנים - הוא נעשה שוב אקטואלי."
הספר במלואו וחלקים ממנו תורגמו לשפות שונות, ובכללן לערבית (אליאב העניק עותק בערבית לסאדאת בעת ביקורו בישראל ב-1977).
לינדזי
רופרכט השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ
רופרכט השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ (בגרמנית: Ruprecht II. von der Pfalz; 12 במאי 1325 - 6 בינואר 1398), היה הנסיך הבוחר מפפאלץ בין השנים 1390–1398.
ביוגרפיה.
רופרכט נולד באמברג, לאדולף, רוזן הפלטינט שעל הריין ולאירמנגארד מאטינגן, בתם של לודוויג השישי, רוזן אטינגן ואגנס מווירטמברג.
בשנת 1329 חתם לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה יחד עם רופרכט ודודיו רודולף השני ורופרכט הראשון על אמנת פאביה, ולפיה הם קיבלו את רוזנות הפלטינט שעל הריין, ואילו לודוויג נשאר עם דוכסות בוואריה. בשנת 1338 חילקו רודולף, רופרכט הראשון ורופרכט השני את נחלתם ביניהם, ולאחר מותו של רודולף השני, רוזן הפלטינט שעל הריין בשנת 1353 חילקו שוב רופרכט הראשון ורופרכט השני את הנחלות ביניהם.
בשנת 1390 מת דודו רופרכט הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ורופרכט ירש את השליטה בכל הנחלות ואת התואר נסיך בוחר. בשנת 1391 גירש רופרכט את היהודים והזונות מתחומי הנסיכות, והוריש את רכושם לאוניברסיטת היידלברג. בשנת 1395 העביר רופרכט חוק שנועד להבטיח את שלמות הנסיכות, ובאותה שנה צירף לנחלותיו את העיר נקארגמינד.
ב-6 בינואר 1398 מת רופרכט באמברג, ובנו רופרכט השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו.
משפחתו.
בשנת 1345 התחתן רופרכט עם באטריצ'ה מסיציליה, בתם של פייטרו השני, מלך סיציליה ואליזבת מקרינתיה, מלכת סיציליה, ממנה היו לו 7 ילדים:
דג סכין אפריקני
דג סכין אפריקני (שם מדעי: "Gymnarchus niloticus") הוא מין של דג מסדרת הגרום לשונאים והוא הדג היחידי במשפחת הגימפנרציים (Gymnarchidae). זהו דג חשמלי. הוא קרוב משפחה של המורמיריים שכמוהו חיים באפריקה.
מאפיינים.
אורכו של דג הסכין עד 1.6 מטרים ומשקלו 19 ק"ג. הוא בעל גוף שטוח ללא סנפירי זנב, אגן וסנפירים אנאליים, והזנב קצר ודק. הסנפיר העליון יוצר "רעמה" לאורך כל הגוף והפה רחב ושטוח. עיני הדג קטנות והוא חש את הסביבה בעיקר בזכות האיבר החשמלי שלו.
הוא נפוץ ברחבי אגמים, נהרות וביצות במרכז ומערב אפריקה. הוא נפוץ בנילוס, אגם טורקאנה, ימת צ'אד, נהר ניזר, נהר וולטה, נהר סנגל ונהר גמביה.
דג זה פעיל בלילה וטורף דגים קטנים יותר אותם הוא משתק בעזרת חשמל בעוצמה חלשה.
גימפנרציים
דג סכין אפריקאי
הדה אורן
הדה אורן (14 באוקטובר 1935 – 9 בספטמבר 2008) הייתה מורה למחול וכוריאוגרפית ישראלית.
ביוגרפיה.
אורן נולדה בנתניה, ומגיל צעיר ועד מותה ב-2008 התגוררה בקיבוץ אשדות יעקב איחוד. היא למדה חינוך גופני בסמינר הקיבוצים (1960–1962), מחול בבית הספר הגבוה ללימודי כוריאוגרפיה בפריז (1962–1964), והשתלמה, בין היתר, אצל אלווין ניקולאי ומוריי לואיס בניו-יורק (1974–1975).
שיא פעילותה כיוצרת היה בין שנות ה-70 ועד אמצע שנות ה-90 בישראל. היא נמנתה עם צוות הכוריאוגרפים הראשון שיצר ללהקת המחול הקיבוצית ויצירותיה הוצגו בהופעות הלהקה ברחבי הארץ ובעולם. היא יצרה שתי עבודות עבור להקת בת שבע 2; ובאופן עצמאי יצרה כוריאוגרפיות לרות אשל, תמרה מיאלניק ולרקדנים מרינה וולדימיר פיליק. מסוף שנות ה-80 אורן פעלה להקים להקת מחול מקצועית, עצמאית, שבסיסה בעמק הירדן. להקת עמק הירדן העלתה מספר ערבי מחול לאורך שנות ה-90.
ב-1975 הקימה יחד עם אשרה אלקיים רונן מרכז ללימוד מחול בעמק הירדן, אותו ניהלה אורן במשך שנים רבות. המרכז, אשר ממשיך בפעילותו עד היום, חינך דורות של רקדנים ובהם גם כוריאוגרפים לעתיד כגון נעה דר ועדי שעל.
לצד פעילותה המקצועית, יצרה אורן במהלך השנים גם מחולות לטקסי החגים בקיבוץ, בניסיון לשלב את השאיפות היצירתיות שלה עם המחויבות לחיי הקהילה, ומתוך רצון להפיח רוח אמנותית פרשנית במסורות היהודיות.
הדה אורן נפטרה בשנת 2008 והובאה בבית העלמין המשותף לקיבוצים אשדות יעקב איחוד ומאוחד. על מצבתה נכתב: "וכמו ענן, להתגשם מעל חלקת שדה ריקה".
הנצחה.
בשנת 2017 הציגה האמנית הילה בן ארי את התערוכה "תנועה בין קווים שבורים – מחווה להדה אורן" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית. הפרויקט נוצר בעקבות מחקר מקיף בגוף העבודה של הדה אורן וכלל מיצב וידאו רב-ערוצי של בן ארי בהשראת עבודותיה של אורן ותצוגה ארכיונית שחשפה לציבור פרקים נבחרים מיצירתה של הכוריאוגרפית המנוחה.
ארכיון רשות השידור
ארכיון רשות השידור הוא מבחר הקלטות אשר נאספו ונצברו על ידי רשות השידור בשנות פעילותה. הארכיון מכיל את חומרים האודיו-ויזואליים מיום הקמתה של הרשות ועד לסגירתה. חומרי הארכיון הוחזקו בפורמטים של סרטי הקלטה, פילמים וקלטות וידאו, הוא מכיל תרחישים שנערכו במדינה ובין היתר משדרי אקטואליה, תרבות, סרטי תעודה וסדרות ומכיל חומרי מורשת של מדינת ישראל.
בין מרכיבי הארכיון:
ב-2008 מכון היודאיקה של אוניברסיטת הרווארד הקים פרויקט דיגיטציה של הארכיון והתקיימו ישיבות בכנסת אודות שימור הארכיון, ב-2011 הוכר הארכיון כ"אתר מורשת לאומית". ב-2010 נחתם הסכם בין ארכיון רשות השידור למכון היודאיקה של אוניברסיטת הרווארד שבו יעבור הארכיון תהליך של דיגיטציה ושהאוניברסיטה תשמר את תוכני הארכיון לצורכי מחקר.
חוק השידור הציבורי הישראלי מורה על סגירתה של רשות השידור. סעיף 108 לחוק זה קובע: "ארכיון הרשות וכל זכויות הקניין הרוחני של הרשות יעברו לתאגיד השידור הישראלי, ביום התחילה, בלא תמורה". באוגוסט 2017 החליטה מועצת תאגיד השידור על המשך שכירת מתחם "חוטים" בו מאוחסן ארכיון רשות השידור, לטובת המשך תהליך הדיגיטציה של הארכיון.
ב-24 ביוני 2018 נודע כי המדינה תקצה 190.2 מיליון שקל להפעלת פרויקט הדיגיטציה של ארכיון רשות השידור.
כאן תאגיד השידור הישראלי ירש את ארכיון רשות השידור והקים את ארכיון השידור הציבורי שמנגיש את חומרי הארכיון אשר עברו תהליך דיגיטציה, קטעי וידאו בערוץ יוטיוב ייעודי וקטעי אודיו באתר כאן. ב-2018 התאגיד החל בתהליך העברת את הארכיון ממתחם "חוטים" ברוממה וארכיונים נוספים אל בית היצרנים, בו הוקם מתחם ארכיון הכולל 7 אולמות וכ-9,000 מטר רץ של מדפי ארכיון ושטח כולל של כ-1700 מ"ר.