במהלך המאה ה-18 הובא הטאלר לצפון אמריקה על ידי מתיישבים שהגיעו ממרכז אירופה והדולר האמריקאי נקבע כערך זהה לטאלר.
הטאלר ההולנדי הקרוי leeuwendaler נשא על אחד מפניו דמות של אריה. המטבע היה פופולרי מאוד בנסיכויות הדנובה ובחצי האי הבלקני ומכאן נגזר שמו של המטבע הרומני, לאו (leu - אריה) וגם המטבע הבולגרי, לב והמטבע האלבני לק.
מאוחר יותר נקרא הטאלר ההולנדי בשם "דאלדר" (daalder), והיה בשימוש עד שהחליף אותו הגילדן ההולנדי; אבל השם נותר בשימוש במשמעות של "גולדן וחצי". כמו כן, המטבע בן 2.5 גולדן כונה רייקסדאלדר (Rijksdaalder), כלומר דאלדר ממלכתי. כינוי זה היה בשימוש עד שהוחלף הגולדן באירו.
המטבע הסלובני עד סוף 2007 נקרא טולר. באתיופיה, בה המטבע טאלר היה הילך חוקי, הופקו שטרות עם השם טאלר.
Floyd-Warshall
דונאלד רמספלד
מוראט החמישי
מוראט החמישי (בטורקית: V. Murat; בטורקית עות'מאנית: مراد خامس, 21 בספטמבר 1840 - 29 באוגוסט 1904) היה הסולטאן ה-33 של האימפריה העות'מאנית, ששלט בין 30 במאי ל-31 באוגוסט 1876.
ביוגרפיה.
מוראט נולד ב-21 בספטמבר 1840, והיה בנו של הסולטאן אבדילמג'יט הראשון.
מוראט הפך לסולטאן לאחר שדודו, אבדילאזיז, הודח מן התפקיד. הוא שלט במשך 93 ימים בלבד, לפני שהודח בטענה שהוא לוקה בנפשו. במהלך תקופה זו נכשל בניסיונו להנהיג חוקה, ויחסי האימפריה עם רוסיה של אלכסנדר השני התדרדרו לסף מלחמה (שאף פרצה שנה לאחר מכן).
אריאל רמירס
אריאל רמירס (בספרדית: Ariel Ramírez;
4 בספטמבר 1921 - 18 בפברואר 2010) היה מלחין ופסנתרן ארגנטינאי. ידוע במיוחד בזכות יצירתו "מיסה קריאוז'ה" (Misa Criolla), המשלבת מוטיבים מוזיקליים מהפולקלור הארגנטינאי, במבנה המיסה המסורתי.
ביוגרפיה.
רמירס נולד בסנטה פה, ארגנטינה, שם החל ללמוד פסנתר והתוודע למוזיקה העממית של הגאוצ'וס והקריאולים (בני הגזע הלבן בדרום אמריקה) יושבי ההרים. הוא המשיך את לימודיו בקורדובה, שם פגש את הזמר אטאהואלפה ז'ופאנקי. בעצתו ערך רמירס מסע בצפון המדינה במטרה להעמיק את מחקרו על המוזיקה והמקצבים העממיים של דרום אמריקה. במשך סיוריו בין הכפרים הנידחים של פרו, ארגנטינה ושאר מדינות האזור, המשיך בלימודיו האקדמיים בקונסרבטוריון בואנוס איירס. בשנת 1946, בשיתוף עם RCA (התאחדות הרדיו באמריקה) הקליט את יצירותיו לראשונה.
בין השנים 1950-1954 המשיך רמירס את לימודי המוזיקה במספר אוניברסיטאות ברחבי אירופה, וכשחזר לארגנטינה קיבץ אוסף של כ-400 שירי פולקלור, והקים את "החברה לפולקור ע"ש אריאל רמירס" (Compañía de Folklore Ariel Ramírez).
יצירותיו.
בשנת 1964 פרסם רמירס את יצירתו "מיסה קריאוז'ה" (Misa Criolla) המסמלת את תחילת פריחתו המוזיקלית. באותה שנה פרסם גם את יצירותיו "Navidad Nuestra" (חג המולד שלנו), "La Peregrinación" ,"Los Caudillos" (1965), "Mujeres Argentinas" והשיר "Alfonsina y el Mar" (אלפונסינה והים) (1969) למילים של המשורר פליקס לונה.
מיסה קריאוז'ה נחשבת עד היום ליצירתו החשובה והמוכרת ביותר, בה שילב רמירס מוטיבים של ריקודים עממיים ממחוזות שונים בארגנטינה, עם מבנה המיסה הדתית הקלאסית. היצירה נכתבה לזמר טנור סולו בליווי מקהלה מעורבת, פסנתר, כלי הקשה עממיים וכלים נוספים מהפולקלור המקומי. ועידת הוותיקן השנייה הכירה במיסה קריאוז'ה כאחת המיסות המושרות בשפה מודרנית. בשנת 1964 הוקלטה היצירה על ידי פיליפס, בניצוחו של רמירס, נגינת הצ'רנגו של חיימה טורס וכלי ההקשה של דומינגו קורה ובשירת סולו של להקת "לוס פרונטריסוס". מאז הוקלטה היצירה עשרות פעמים, כאשר בין המבצעים את תפקיד הסולו אמנים ידועים כמו מרסדס סוסה, סמבה קיפילדור, חוסה קארראס ויורגו דאלארס. בשנת 1982 הגיעו רמירס, טורס, קורה ורביעית זמרים ובראשה קיפילדור לסיבוב הופעות בישראל, כאשר את תפקיד המקהלה ביצעה המקהלה הקאמרית תל אביב בניצוח מיכאל שני. רמירס התעקש להיות מנחה הערב בספרדית ולצורך ההופעה ותירגום דבריו לעברית צורף ד"ר שמעון ברק שהיה באותה תקופה ידוע כמגיש תוכניות מוזיקה דרום אמריקאיות ברדיו ובטלוויזיה, והמופע שתוכנן תחילה לשלושה ערבים רץ 14 פעם ואף הוקלט על ידי רשות השידור.
בשנת 1997 הוזמן שוב אריאל רמירס על ידי המקהלה הקאמרית תל אביב לבצע את המיסה ולנגן את תפקיד הפסנתר.
שני שירים שלו ושל פליקס לונה תורגמו לעברית על ידי אהוד מנור: "הנה שנה עוברת" (La peregrinacion) ו"אלפונסינה והים" (Alfonsina y el mar). ל-La peregrinacion חוברה ב-1968 גרסה צרפתית, עם מילים חדשות מאת פייר דלנואה. השיר שנקרא "Alouette", בוצע על ידי הזמר ז'יל דרה (Gilles Dreu) וזכה להצלחה רבה בצרפת והן בישראל בה נקרא השיר "עפרוני".
עד 2004 כיהן רמירס כנשיא איגוד מלחיני ארגנטינה (SADAIC), אז פרש עקב בריאותו הרופפת. בתחילת 2010 חלה בדלקת ריאות ונפטר ב-18 בפברואר 2010 בגיל 88.
טרגובישטה (רומניה)
טרגובישטה (ברומנית: Târgovişte או Tîrgovişte) היא עיר במחוז דמבוביצה בחבל מונטניה, ברומניה, על גדת היאלומיצה. בעיר כ-79,611 נפש (2011). טרגובישטה הייתה בירת נסיכות ולאכיה ומשכן השליט עד שנת 1714.
מקור השם.
שם העיר נגזר מהמילה הבולגרית ליריד търговище (מבוטא: tŭrgovište, בדיוק כמו ההגייה הרומנית של העיר).
יש ערים עם אותו שם (אם כי האיות שונה) הן בבולגריה והן בסרביה. הערים ברומניה ובולגריה הן ערים תאומות.
היסטוריה.
העיר הוקמה לראשונה בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה במאה ה-12. המקום הוזכר לראשונה ב-1396 בשמו על ידי הצלבן הבווארי יוהאן שילטברגר (Johann Schiltberger), שביקר במקום במהלך ההכנות לקרב ניקופול. טרגובישטה הפכה לבירה העיקרית של ולאכיה, ככל הנראה בתקופת שלטונו של מירצ'ה הזקן, שגם הקים מחדש את החצר המלכותית, שחורבותיה נמצאות כעת סביב מגדל קינדיה, שהוא סמל העיר. המסמך הרשמי הראשון בו מוזכרת העיר נחתם על ידי מירצ'אה הזקן בשנת 1406. משנת 1424 שרד תקנון המכס המסחרי שקבע לעיר דן השני, שליט ולאכיה ומ-1451 אוסף החוקים שנוסח לפי צו של ולדיסלב השני, שליט ולאכיה.
ולאד השלישי (המשפד) (שכונה "דרקולה") עלה כאן לשלטון ב-1456 בעזרת ידידיו יאנוש הוניאדי ושטפן הגדול. בתקופתו הוקם מגדל קינדיה. מיכאי האמיץ הצליח לראשונה לאחד את שלוש הנסיכויות הרומניות ובכך הפך את טרגובישטה, לזמן קצר, לבירת כל רומניה. בתקופה זו סינאן פאשה העות'מאני כבש את העיר וביצר את מרכזה. מיכאי האמיץ, בעזרת צבא הונגרי, שחרר את העיר, אך לעיר נגרמו נזקים רבים. מאתיי בסאראב חיזק את ביצורי העיר ובנה בה כנסיות. בתקופתו של קונסטנטין ברנקוביאנו בוקרשט הייתה לעיר הבירה חלק מהשנה וטרגובישטה בקיץ - לאחריו הבירה עברה לבוקרשט וטרגובישטה איבדה מחשיבותה, והתפוררה מבחינה כלכלית עקב ירידה בכמות האוכלוסייה. הזנחת העיר כמבצר התבטאה גם בכך שחלק מתושביה השתמשו באבני החומות לבניית בתיהם.
ב-1821 שבה טרגובישטה לקדמת ההיסטוריה הרומנית, כאשר טודור ולדימירסקו נחטף, הובא אליה ונרצח בהוראת אלכסנדרו איפסילנטי.
בתקופה המודרנית טרגובישטה התפרסמה, כשאחרי פרוץ המהפכה הרומנית (1989) נמלטו אליה ניקולאה צ'אושסקו ואשתו, נתפסו, נשפטו והוצאו להורג.
רכבות במצרים
רשת הרכבות במצרים היא הראשונה שנבנתה ביבשת אפריקה. כבר בשנת 1851 החלה סלילת מסילות רכבת במצרים, והתפתחות הרכבת במדינה זו מלווה כמה מן האירועים הבולטים של התקופה. חברת הרכבות הלאומית של מצרים, "הרכבת הלאומית המצרית" (בערבית: السكك الحديدية المصرية), מנוהלת על ידי רשות הרכבות המצרית (الهيئة القومية لسكك حديد مصر).
היסטוריה.
התחלות ראשונות.
בשנת 1834 קיבל שליט מצרים מוחמד עלי את עצתו של הבריטי תומאס גאלאוויי לבנות מסילת רכבת בין קהיר לסואץ. באותם ימים, בטרם נכרתה תעלת סואץ, ארך המסע מקהיר לסואץ, בדרך היבשה, שלושה ימים. מסילת ברזל יכלה לקצר מסע זה לכדי שש שעות וכך להקל במידה ניכרת על המעבר היבשתי מן הים התיכון לים האדום ולהודו. לאחר קבלת הסכמת מוחמד עלי לתוכנית יצא גאלאוויי לבריטניה כדי לרכוש את החומרים והכלים הנדרשים לבניית המסילה ולהעבירם בדרך הים לנמל אלכסנדריה. בשנת 1835 שינה מוחמד עלי את דעתו ואף שחלק מן החומרים לבניית המסילה כבר הגיעו לנמל אלכסנדריה, ביטל את התוכנית.
התוכנית לבניית מסילת רכבת במצרים התחדשה רק בימי עבאס הראשון, נכדו של מוחמד עלי, אשר חתם ב-12 ביולי 1851 על חוזה בסך 59,000 ליש"ט, עם מהנדס הרכבות רוברט סטיבנסון. בחוזה סוכם על סלילת מסילת רכבת מנמל אלכסנדריה ועד קהיר, לאורך 200 ק"מ. סטיבנסון, בנו של ג'ורג' סטיבנסון, בונה מסילת הרכבת הציבורית הראשונה, זכה במסגרת החוזה לבלעדיות באספקת הקטרים למסילה, למשך חמש שנים, ממפעלו בניוקאסל. בעזרת 18 מהנדסים בריטים ניגש סטיבנסון ללא דיחוי למלאכה ובשנת 1852 הגיעו הקטרים הראשונים מבריטניה. באפריל 1853 נסללו 105 ק"מ מן המסילה, מאלכסנדריה ועד לכאפר עיישה. ביוני 1854 נפתח קטע זה לתנועה בטקס רב-רושם, והיה למסילת הרכבת הפעילה הראשונה ביבשת אפריקה ובמזרח התיכון.