בשנת 1944 נפצע אלדד קשה בגבו כשנפל מקומה רביעית בעת ניסיון בריחה כאשר שוטרים בריטיים הגיעו לעצרו בבית הספר בו לימד. הוא נכלא בבית הסוהר המרכזי בירושלים ובמחנה המעצר בלטרון כשגבו נתון בגבס; אך גם לאחר שהוסר הגבס נזקק לטיפולים רפואיים. וכך, ב-7 ביוני 1946 הובא למרפאתו של האורתופד ד"ר יוסף טרוי ברחוב הנביאים, תחת משמר בריטי כבד. בפעולה נועזת, קבוצת אנשי לח"י בפיקודו של יעקב (דב) גרנק (שכונה בפי הבריטים 'הבלונדיני הגבוה') רצו למרפאה מחופשים לסניטרים, השתלטו על המשמר, פרקו את נשקו, וברחו עם אלדד. הוא הוסתר זמן מה בבונקר של לח"י בפאתי רמת גן ליד נחל איילון. במקום זה, ליד כיכר עלית, נמצא שלט הנצחה.
לאחר קום המדינה.
לאחר קום המדינה הוציא ישראל אלדד ירחון בשם "סולם", שבו ביקר את ממשלת ישראל ודגל בהקמת מלכות ישראל במקום המדינה הקיימת, ובהרחבתהּ לתחומי גבולות הארץ כפי שהם מתוארים בתנ"ך. ב-1952 גזר עליו בית המשפט המחוזי בתל אביב קנס של 5 ל"י לאחר שהורשע בניסיון להסית לגרימת חבלה לאורי אבנרי מעל דפי סולם. בנוסף לירחון 'סולם', שימש ישראל אלדד כעורך עיתון "דברי הימים - חדשות העבר", שבו תוארו מאורעות מההיסטוריה של עם ישראל כאילו הם מופיעים בעיתונות מודרנית. העיתון נוסד על ידי פאולה פנינה ואן-ליר, שמינתה את אלדד לעורך על פי המלצת יוסף קלאוזנר. בנוסף כתב אלדד מאמרים פובליציסטיים בעיתונים 'הבוקר', 'היום', 'הארץ' ו'ידיעות אחרונות', עד יומו האחרון. הצטרף למפלגת הלוחמים שרבים מיוצאי הלח"י נמנו עם חבריה והיה מועמד במקום העשירי ברשימתה בבחירות לאספה המכוננת.
בשנת 1950 כתב דוד בן-גוריון בתפקידו כשר הביטחון למשרד החינוך ואמר כי עליו למנוע את העסקתו של אלדד כמורה בתיכון עקב הטפתו, לטענת בן-גוריון, "להשתמש בנשק נגד צבא הגנה לישראל וממשלת ישראל במקרים הנראים לך", אולם אלדד עתר לבג"ץ וזכה. בג"ץ הורה למשרד החינוך להימנע מלהתערב, שאם לא כן, "ייעשה שלטון החוק פלסתר" הואיל והחוק אינו דן במפורש בפיטורי מורה בשל הטפותיו. פסק הדין הדגיש את חשיבות שלטון החוק בישראל ואת ההכרה בזכות היסוד לחופש העיסוק, שרק חוק מפורש יכול להגבילהּ.
במשך 15 שנה לימד לימודים הומניים בטכניון, וזאת במסגרת המחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות, שמאפשרת לסטודנטים למדעים מדויקים לספוג תוכני העשרה בתחום מדעי הרוח והחברה והאמנויות. את התוכנית יזם פרופ' חיים חנני, איש האצ"ל.
לאחר מלחמת ששת הימים היה ממייסדי "התנועה למען ארץ ישראל השלמה".
בשנים 1966-1971 ערך את כתב העת "החזית", בטאון החוגים הלאומיים.
בשנת 1969 ניסה ישראל אלדד לרוץ לכנסת ברשימה שנקראה "נאמני ארץ ישראל", אך לא עבר את אחוז החסימה. שנים לאחר מכן, הציע לו חבר הכנסת רחבעם זאבי לעמוד בראשות רשימת מולדת, אולם אלדד, סירב, ורק הסכים ששמו יופיע במקום ה־120 ברשימה, לאות כבוד ואף יהיה אחד מאנשי הצוות של מטה ההסברה של מולדת.
אלדד חיבר ספרים רבים, חלקם יחד עם בנו אריה. כן חיברו השניים יחד את השיר "שני אליהו". בנוסף, תרגם לעברית (בעיקר מגרמנית) יצירות רבות, בהן כתבי הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, וכן ספרים ומחקרים משל יצחק בער, משה שטיינשניידר (רמש"ש), יום-טוב ליפמן צונץ, פרנץ ורפל, דוד קויפמן, שמחה בנימין הוניג, אברהם ביכלר, ויליאם ג'יימס דוראנט ועוד.
בשנת 1977 זכה אלדד בפרס טשרניחובסקי לתרגום, וב-1988 בפרס ביאליק על מפעל חייו בחכמת ישראל. בשנת 1990 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
החל משנת 1982 שימש כמרצה במכללת יהודה ושומרון (כיום אוניברסיטת אריאל).
ישראל אלדד נפטר ב-1996, בגיל 85, ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים שבירושלים, לצד המשורר אורי צבי גרינברג. על שמו היישוב כפר אלדד בגוש עציון ורחובות בירושלים, באר שבע, פתח תקווה וקריית ארבע. אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
משפחתו.
בנו הוא פרופסור אריה אלדד.
ידוען
יְדוּעָן (באנגלית: Celebrity; בלועזית: סלבריטי, ובקצרה בעגה: סֶלֶבּ) הוא אדם מפורסם, לרוב עקב פעילותו בתחום הבידור (טלוויזיה, קולנוע, מוזיקה), הדוגמנות או הספורט. לעיתים זוכה הידוען לפרסום למרות שתרומתו לתחום עיסוקו היא שולית. ישנם גם מקרים של ידוענים שהפכו פעילים בתחום הפוליטיקה, וישנם גם אנשי עסקים שנחשבים לידוענים.
מאפיינים.
הידוענים מוכרים לחלק גדול מהציבור הרחב, ורבים עוקבים בשקיקה אחר חייהם האישיים. תופעת הידוענות קשורה באופן הדוק מאוד לרכילות. קיימת התעניינות בחייהם האישיים של ידוענים רבים, ולעיתים הדבר מלווה בהטרדות. תעשייה שלמה של צלמים, המכונים 'פפראצי', מתפרנסת מהשגת תמונות של ידוענים. הידוענים מספקים יצר מציצנות; כך ההתעסקות בחיי הידוענים מהווה בידור פופולרי. ידוענים רבים קשורים בשערוריות בגידות, תככים, מין וסמים. בין אם בשל אורח חייהם המאפשר נהנתנות ובין אם בשל ההתעניינות הציבורית הרבה, הגורמת לתקשורת להבליט אירועים אלו.
מנגד נהנים הידוענים מהפופולריות שלהם, וביכולתם להשיג לרוב חוזי פרסום יקרים, הזמנות לאירועים חברתיים יוקרתיים והנחות ניכרות ברכישת מוצרים, כחלק מהמיתוג של מוצרים אלה. קיימים ידוענים שלא אוהבים את ההתעניינות הציבורית ואת החדירה לפרטיות ומנסים להתחמק מהצלמים, המעריצים וממדורי הרכילות. ידוענים רבים שוכרים יועצי תקשורת ויחסי ציבור כדי לשפר את יחסם עם הקהל ולהקל על העומס הכרוך בתקשורת עמו.
עיתונים רבים מפרסמים מדור קבוע המתמקד בפרטי רכילות אודות ידוענים. חלוץ בתחום זה בישראל היה המדור "רחל המרחלת" בשבועון "העולם הזה". טור רכילות נודע אחר בישראל, היה "ציפורה", במקומון "העיר".
ידוענים ופוליטיקה.
ישנן שתי צורות לתופעת ה"פוליטיקאי ידוען" של אדם המשלב בין תחום הפוליטיקה לידוענות. הראשונה היא של פוליטיקאי שנבחר לתפקיד או מועמד לתפקיד ציבורי העושה שימוש באלמנטים של כוכבנות על מנת להציג את טענתו לייצוג של קבוצה או מטרה. הצורה השנייה היא של ידוען מתחום התרבות הפופולרית העושה שימוש בהערצה אליו על מנת להביע את דעתו בנושאי השעה.
סלבריטי
ג'יימס השישי מלך סקוטלנד
סנקה הצעיר
ג'יימס סקוט, דוכס מונמות' הראשון
ג'יימס מונמות', דוכס מונמות' הראשון (באנגלית: James Scott, 1st Duke of Monmouth; 9 באפריל 1649 - 15 ביולי 1685) היה בנו הלא חוקי של צ'ארלס השני מלך אנגליה שנולד לו מפילגשו לוסי וולטר בהולנד. נודע בכינוי העממי "הנסיך הפרוטסטנטי".
בשנת 1663 הגיע ג'יימס מונמות' לממלכת אנגליה. המלך צ'ארלס הכיר בו כבנו והכתיר אותו בתואר דוכס מונמות' הראשון, אולם נמנע מלמנות אותו ליורשו.
בשנת 1672 נשלח הדוכס מונמות' בראש חטיבה של כוחות צבא אנגלים לסייע לממלכת צרפת במסגרת מלחמת הולנד–אנגליה השלישית. בין היתר היה האחראי הישיר לדיכוי ההתקוממות הסקוטית נגד אנגליה שהסתיימה ב-1679.
למרות הצלחותיו של מונמות' בשדה הקרב, המלך צ'ארלס לא שבע ממנו נחת ואף גירש אותו מתחומי הממלכה פעמיים.
לאחר מותו של צ'ארלס תבע מונמות' את כתר המלוכה מידי דודו ג'יימס השני ועמד בראש מרד מונמות'. הוא נחת בראש כוחות המורדים בחופי אנגליה, אולם דווקא במערכה זו שהייתה החשובה ביותר לדוכס מונמות' לגבי עתידו, הוא נחל תבוסה קשה. מונמות' נלכד ונעצר. ב-15 ביולי 1685 הוא הוצא להורג על ידי עריפת ראשו בגרזן.
הוועד הלאומי לכנסת ישראל
עזרת נשים
בנציון נתניהו
בנציון (בן־ציון) נתניהו (מיליקובסקי) (י"ד באדר ב' תר"ע, 25 במרץ 1910 – ח' באייר תשע"ב, 30 באפריל 2012) היה היסטוריון, מפעילי התנועה הרוויזיוניסטית בארץ ישראל, נציג התנועה בארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה. כיהן כפרופסור באוניברסיטת קורנל ופרופסור עמית באקדמיה למחקר יהודי, והיה חבר באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות ומדעי ההיסטוריה בספרד. אביהם של יונתן נתניהו שהיה מפקד סיירת מטכ"ל, בנימין נתניהו ראש ממשלת ישראל התשיעי וד"ר עדו נתניהו, רופא, סופר ומחזאי.
קורות חיים.
שנותיו המוקדמות.
נתניהו נולד בוורשה (אז חלק מהאימפריה הרוסית), בשם בנציון מיליקובסקי למחנך ולפעיל הציוני הרב נתן מיליקובסקי (לימים נתניהו), שעל-פי מסורת משפחתית היה צאצא של תלמידי הגאון מווילנה. ב-3 ביוני 1920 עלה לארץ ישראל עם משפחתו על סיפון האוניה "אובציה". לאחר ששהתה ביפו ובתל אביב עברה לצפת, ולבסוף השתקעה בירושלים. בנציון למד בסמינר "המזרחי" (לימים מכללת ליפשיץ) ואחר כך בבית המדרש למורים העברי בהנהלת דוד ילין. לאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית. הוא התמחה בהיסטוריה וקיבל תואר ראשון ותואר שני בהיסטוריה ובפילוסופיה. בארץ ישראל עברת את שמו לנתניהו, השם בו אביו, נתן מיליקובסקי, היה חותם על מקצת ממאמריו. על מאמריו חתם בנציון נתניהו לעיתים בכינוי "ניתאי".
תחילת פעילותו הפוליטית.
במהלך לימודיו היה פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית. הוא הושפע מהרעיונות של אב"א אחימאיר והקים יחד עם חברו יוסף אור את הירחון הספרותי הרוויזיוניסטי ״ביתר״. הירחון נערך על ידי פרופ' יוסף קלוזנר שנתניהו היה עימו בקשרים טובים. נתניהו עמד בראש תא הסטודנטים הרוויזיוניסטים באוניברסיטה, שהשתתפו בהפגנה שארגן אחימאיר נגד ״ברית שלום״. בין השאר הפריעו לחנוכת קתדרה לשלום בינלאומי שבראשה עמד המשפטן נורמן בנטוויץ'.