אגודת דיקנס (Dickens Fellowship) ובני משפחת דיקנס הנותרים העמידו פנים שפרשת האהבים לא התרחשה כלל, והכחישו את קיומה עד למותו של בנו האחרון, של דיקנס סר הנרי פילדינג דיקנס ב-1933. בשנים שאחר כך כתבו כמה מחוקרי דיקנס על היבטים שונים של מערכת היחסים בין דיקנס לאלן טרנן, בהם גלדיס סטורי ב-1939, אדה ניסבט ב-1952, סר פליקס איילמר ב-1959, וקתרין מ לונגלי ב-1985. ב-1990 יצא ספר ביוגרפי על אלן טרנן מאת קלייר טומלין שהיה לרב מכר. סיכום הסיפור של מערכת היחסים פורסם ב-2012 על ידי פרופ' מייקל סלייטר.
רשומות אחדות על אלן טרנר ובני משפחתה נמצאות בספריית סנט האוס באוניברסיטת לונדון.
בתיאטרון ובטלוויזיה.
ב-2007 הועלה המחזה "נל הקטנה" מאת סיימון גריי על חייה של טרנן בתיאטרון המלכותי בבאת'. את המחזה ביים סר פיטר הול ואת דמותה של טרנן גילמה לואיז ברילי. פרשת האהבים תועדה בדוקודרמה "דיקנס" ב-BBC בשנת 2002, וב-"Dickens' Secret Lovers" בערוץ 4 בשנת 2008 בהגשתו של צ'ארלס דאנס ובכיכובם של איימי שילס בתפקיד טרנן ודייוויד הייג בתפקיד דיקנס. דמותה של טרנן מופיעה גם ברומן "דרוד" מאת דן סימונס.
ב-2013 יצא לאקרנים הסרט "האישה הנעלמת" אודות מערכת היחסים בין טרנן לדיקנס. פליסיטי ג'ונס גילמה את דמותה של טרנן, ורייף פיינס שיחק בתפקיד דיקנס. הפרש הגילים בין השחקנים, 21 שנה, דומה להפרש הגילים שהיה בין טרנן ודיקנס.
הרומן בן 13 השנים בין דיקנס לטרנן היה הנושא במחזה מוזיקלי בשם "דיקנס ונלי" מאת ברברה זין קריגר והמלחין צ'ארלי גרינברג.
Ellen Ternan
נלי טרנן
החפצה מינית
המונח החפצה מתאר הסתכלות על אדם כאל חפץ או אובייקט ללא בחינה של תכונות אופי או אישיות. המונח החפצה מינית או אובייקטיפיקציה מינית מתאר שפיטה של אדם כאובייקט בעל אלמנטים מיניים ללא קשר לתכונות שלו. לרוב השימוש בהחפצה נעשה על קבוצות רחבות בחברה ולאו דווקא על פרט מסוים, ומכאן שהיא מונח חברתי.
חוויות של החפצה מינית כוללות מצבים בהם גופם של אנשים או חלקים מגופם מופרדים מזהותם. מצבים אלו מובילים להתייחסות אל האדם כאל כלי אשר נשפט על פי הפונקציה אותה הוא יכול למלא עבור אחרים.
הרעיון של החפצה מינית בכלל ושל נשים בפרט מהווה חלק חשוב מתוך התאוריות הפמיניסטיות וכן מתוך תאוריות פסיכולוגיות שונות. נשים רבות בוחנות את ההחפצה המינית כחלק אינטגרלי מאי השוויון בין המינים. יחד עם זאת, קיימות ביקורות רבות אשר מעלות כי נשים מודרניות מעצימות את עצמן על ידי החפצה מינית של עצמן.
החפצה מינית של נשים.
כאשר מדובר בהחפצה מינית של נשים על ידי גברים, ניתן לראות נשים כאובייקטים מיניים בהם חושקים גברים, ולא כישות שלמה כאישה.
פמיניסטיות רבות טוענות כי המדיה ועולם הפרסום הוא אשר אחראי על רוב ההחפצה המינית של הנשים. על פי טענות אלו, המדיה מציגה את הנשים לפי איך שהגבר רוצה לראות אותן: יפות וחלשות. הפרסום של נשים באופן מיני בא לידי ביטוי בתכנים פורנוגרפיים, בפרסומות, בתוכניות טלוויזיה, באומנות ועוד. דוגמה להחפצת נשים בטלוויזיה היא בתחרות מלכות יופי, שם באופן מובהק מוצג אידיאל היופי הנשי אליו האישה מבינה שהיא צריכה לשאוף. תכנים אשר עושים החפצה לנשים יוצרים לחץ על נשים לעמוד בסטנדרטים של מראה, ומובילים אותם לניתוחים פלסטיים, בעיקר ניתוח הגדלת חזה. לעיתים קרובות, השימוש בנשים בפרסומות נעשה בצורה מחפיצה, כאשר הקשר בין המוצר לבין האישה המייצגת אותו הוא מקרי במיוחד.
השיח סביב החפצת נשים קיים כבר שנים רבות. לדוגמה, ניתן לראות כבר במאה ה-18 בצרפת דיונים סביב השאלה האם החזה של האישה הוא מתנת האל, לשם הנקה או לחלופין פיתוי חושני. במחזה "האם האמיתית" (The True Mother),ניתן לראות כי הדמות הראשית במחזה נוזפת בבעלה על כך שהוא מתייחס אליה כאל חפץ לצורך סיפוק הצרכים המיניים שלו.
בשנים האחרונות החלו לחקור את השאלה האם המוח שלנו תופס את האישה כאובייקט מיני. כאשר אנחנו ממקדים את הראייה על מראה מסוים, המוח שלנו יכול לתפוס את אשר רואה כתמונה שלמה או לחלופין כאובייקט - כלומר, כקובץ של הפריטים מהם הוא מורכב. פיליפ ברנרד מאוניברסיטת בריסל בבלגיה, ערך מחקר בשנת 2012 ובחן כיצד המוח האנושי תופס גברים ונשים. על מנת לבדוק זאת, הוא הציג לנבדקים תמונות של נשים וגברים בתנוחות מיניות, כשהם לבושים בביגוד מינימלי בלבד. הנבדקים ראו את התמונות על מסך המחשב בזו אחר זו. חלק מהתמונות הוצגו במצב רגיל וחלקן הוצגו כשהן הפוכות. לאחר צפייה בכל תמונה, הופיע מסך שחור ריק ולאחריו הופיעו מול הנבדק שתי תמונות. הנבדק היה צריך לבחור איזו משתי התמונות היא זו שהוא ראה קודם לכן. במחקר, שפורסם ב-psychological Science, נמצא שהנבדקים זיהו גברים בקלות רבה יותר כאשר התמונות שלהם הוצגו בצורה ישרה, ולא זיהו באותה קלות את אותם הגברים כשהתמונות שלהם הוצגו הפוכות. לעומת זאת, לא הייתה לנבדקים כל בעיה לזהות נשים גם כאשר הן הוצגו הפוך. זו למעשה הוכחה לכך שאנשים תופסים נשים בתור אובייקט ולא בתור אדם. תוצאות המחקר היו זהות בין הגברים לנשים, וניתן להסיק ממחקר זה כי גם נשים רואות נשים אחרות כאוסף של חלקי גוף מיניים ולא כיישות שלמה. מחקר נוסף אשר נערך בנושא זה, מצא כי נשים נוטות לתפוס את גופן כאובייקט אשר נועד למשוך תשומת לב, בעוד גברים אשר תופסים את גופם לצורך מטרת פעולה בעולם. כאשר אישה רואה את גופה כאובייקט, זה משפיע על צורת החשיבה של האישה בנוגע לגופה. אישה אשר רואה את גופה כאובייקט תשאל את עצמה שאלות כמו "איך אני נראית" בתדירות גבוהה יותר משאלות כמו "איך אני מרגישה".
פורנוגרפיה והחפצה מינית.
אחד האופנים בהם אנחנו עדים להחפצה המינית של נשים היא באמצעות שימוש בפורנוגרפיה. קתרין מקינון (Catharine Alice MacKinnon), אשר נמנית בין הפעילות הגדולות ביותר כנגד פורנוגרפיה, מגדירה פורנוגרפיה כ"הכפפה גרפית ומפורשת מינית של נשים באמצעות תמונות ו/או מילים". על פי מקינון, הפורנוגרפיה אינה עוסקת בסקס, אלא בנשים. כלומר, הפורנוגרפיה והאופן בו היא מציגה נשים כאובייקטים מיניים יוצרת משוואה בה נשים הן שוות ערך לסקס. כמו כן, הנשים אשר משתתפות בפורנוגרפיה מצולמות כמוכפפות לרצון הגבר, הסרט הפורנוגרפי נעשה על פי התשוקה המינית של הגבר ובכך נשמרת ההיררכיה הלא שוויונית בין גברים לנשים.
אנדריאה דבורקין (Andrea Rita Dworkin) טענה בספרה כי גברים אשר צורכים פורנוגרפיה, תופסים את האישה כאובייקט אשר צריך לספק להם את הצרכים המיניים שלהם. הצריכה בפורנוגרפיה והאופן בו מוצגות נשים בסרטי הפורנו ובמגזינים כאובייקטים מיניים, מוביל לתפיסה משובשת אצל גברים לפיה מותר לבצע מעשי אונס ולהטריד מינית נשים.
לפי הוגות אלו, הצריכה של הפורנוגרפיה והאופן שזה משפיעה על התפיסה של גברים את הנשים כאובייקטים מיניים יוצרת נזק ארוך טווח למעמד האישה.
החפצה מינית של גברים.
עם השנים, הגוף הגברי הפך להיות יותר מוחפץ מאשר בעבר. כריסטינה הוף סומרס (Christina Hoff Sommers) ונעמי וולף (Naomi R. Wolf), הוגות פמיניסטיות, טוענות כי השחרור המיני של הנשים הוביל למעין היפוך תפקידים בין המינים וגרם לנשים להתחיל להסתכל על גברים כעל אובייקטים מיניים. למרות שקיימת החפצה מינית של גברים, החברה אשר בוחנת בעין ביקורתית החפצה מינית של נשים, לא עושה זאת עם ההחפצה המינית של גברים. ייתכן שעובדה זו נובעת מכך שגברים נתפסים כדמויות השולטות בחברה, ולכן הפוקוס הוא עדיין על החפצה מינית של נשים.
דוגמה להחפצה המינית של גברים ניתן לראות באחוז הפרסומות אשר משתמשות בגוף הגברי על מנת לקדם מוצרים. 37% מהפרסומות אשר מככבים בהם גברים משתמשות בגוף שלהם על מנת לקדם את המוצר אותו הן מוכרות. כמו כן, ניכר כי לרוב, השחקנים הראשיים בסדרות הטלוויזיה ובסרטים הם שריריים ובעלי גוף גברי "אידיאלי", בעוד גברים בעלי גוף לא אידיאלי לרוב מגלמים את הדמות הקומית בסדרה.
בדומה לתופעות הלוואי אצל נשים, גם אצל גברים ההחפצה יוצרת בושה בגופם, בעיות אכילה ודחף לשלמות הגוף. הרבה לחץ אשר מופעל על גברים הוא שהם ישתמשו בסטרואידים על מנת לעמוד בסטנדרטים אשר מציגה המדיה.
החפצה עצמית.
תאוריית ההחפצה (Objectification Theory) מציעה כי חוויות חוזרות ונשנות של החפצה מינית מצד החברה מובילות נשים ונערות להתייחס לעצמן בצורה מחפיצה. כלומר, כאשר הסביבה שמה דגש על המראה הפיזי של היחיד ובפרט של האישה, נשים רבות מתחילות להתייחס כלפי עצמן כאובייקטים אשר נועדו לצפייה ומוערכים רק על פי המראה החיצוני שלהם. הפרט בחברה יודע ומבין כי החברה בוחנת אותו על פי המראה שלו, ולכן הוא מתחיל להתעניין במראה הפיזי שלו. במצבים בהם יש מצלמה, קהל, או צופה מהצד, ההחפצה העצמית עולה. צורה זו, של הפנמת נקודת מבט של צופה מהצד מכונה "החפצה עצמית".
הביטוי ההתנהגותי של ההחפצה העצמית ושל אימוץ פרספקטיבה של צופה מהצד מתגלם באקט חוזר של ניטור המראה החיצוני של הגוף. על פי תאוריית ההחפצה ניטור זה מוביל לבושה ולחרדה פנימית וכן מפחית מודעות למצבים פנימיים.
השלכות פסיכולוגיות של החפצה מינית.
לפי תאוריות שונות, להחפצה המינית קיימות השפעות רבות. ההחפצה המינית יוצרת אובססיביות מתמדת של אנשים רבים בקשר למראה החיצוני שלהן. מבחינה חברתית, לדעת הוגים שונים, ההחפצה העצמית יוצרת לגיטימיות לאונס ולתקיפות מיניות אצל נשים. כריסטופר דוב (Christopher Doob) מציג בכתביו כי אחד הקשיים איתם מתמודדות נשים במקום העבודה שלהן הוא הטרדות מיניות, דבר אשר עולה לאור ההחפצה המינית הרבה שקיימת בתרבות המערבית.