הגרסה הראשונית של האינטרודר שצוידה ב-DIANE (Digital Integrated Attack/Navigation Equipment), שנועד לספק רמת דיוק גבוהה בהפצצה, אפילו בלילה ובתנאי מזג אוויר גרועים. ה-DIANE כללה מספר מערכות מכ"ם: מכ"ם חיפוש מדגם AN/APQ-92 מתוצרת נורדן ומכ"ם עקיבה נפרד מדגם AN/APQ-112, מכ"ם גובה מדגם AN/APN-141, ומכ"ם דופלר מדגם AN/APN-153 למתן עדכוני מיקום למערכת הניווט האינרציאלית מדגם AN/ASN-31. המידע שהגיע מהחיישנים עובד במחשבים מוטסים עבור התותחן/נווט. בסך הכול יוצרו 488 מטוסי A-6A, לרבות שישה מטוסי קדם-יצור. מרבית המטוסים ששרדו הוסבו לגרסאות אחרות.
על-מנת לספק לצי האמריקני מטוס למשימות דיכוי הגנה אווירית לתקיפת מערכות נ"מ וטילי קרקע-אוויר, משימה המכונה "יד הברזל" בטרמינולוגיה של הצי האמריקני, הוסבו 19 מטוסי A-6A ל-A-6B מ-1967 עד 1970. מערכות תקיפה סטנדרטיות רבות הוסרו מה-A-6B, ובמקומם הותקן במטוס ציוד מיוחד לגילוי מערכות מכ"ם של האויב ולשיגור טילים נגד קרינה מסוג AGM-45 שרייק ו-AGM-78 סטנדרד ארם.
חמישה מטוסים אבדו בקרב, והיתר הוסבו בשנות השבעים המאוחרות לגרסת A-6E.
12 מטוסי A-6A הוסבו ב-1970 לגרסת A-6C לצורך תקיפת נתיב הו צ'י מין בווייטנאם. הם צוידו בפוד TRIM (Trails/Roads Interdiction Multi-sensor) שנישא תחת גוף המטוס וכלל חיישן אלקטרו-אופטי וחיישן תת-אדום לראיית לילה, כמו גם מערכת "בלק קרו" ("Black Crow") לגילוי הצתת מנוע. אחד מהמטוסים האלו אבד בקרב, והאחרים הוסבו לאחר המלחמה לגרסת A-6E.
KA-6D.
בשנות השבעים המוקדמות הוסבו 78 מטוסי A-6A ו-12 מטוסי A-6E לתצורת מטוס תדלוק אשר נועד לתדלק באוויר מטוסי תקיפה אחרים. מערכת ה-DIANE הוסרה ומערכת תדלוק פנימית נוספה, ובנוסף לה לעיתים הורכב פוד תדלוק מסוג D-704 על נקודת התלייה המרכזית של המטוס. תאורטית, ניתן היה להשתמש ב-KA-6D במשימות הפצצה ויזואלית ביום, אך בפועל לא נעשה שימוש כזה במטוס ככל הנראה, והמטען הסטנדרטי אותו נשא המטוס היה ארבעה מכלי דלק. כיוון שהיה מבוסס על מטוס טקטי, סיפק ה-KA-6D את היכולת לתדלוק במהלך המשימה - היכולת להשתתף כחלק מחבילת תקיפה ולתדלק את מטוסי התקיפה במהלך המשימה. מספר מטוסי KA-6D הוטבעו ביחד עם מטוסי טייסות האינטרודר, והוצאתו מהשירות של המטוס יצרה פער ביכולת התדלוק של הצי האמריקני וחיל הנחתים האמריקני. אמנם ה-S-3 ויקינג של הצי האמריקני גם הוא בעל יכולת תדלוק, אך ביצועיו וקיבולת הדלק שלו מוגבלים והוא אינו יכול ללוות חבילות תקיפה.
גרסת התקיפה הסופית של האינטרודר בעלת מערכות ניווט ותקיפה משודרגות נכנסה לשירות ב-9 בדצמבר 1971. מערכות המכ"ם לחיפוש ועקיבה המקוריות של ה-A-6A הוחלפו במכ"ם AN/APQ-148 יחיד, והמחשבים המוטסים הוחלפו במחשבים מתוחכמים ואמינים יותר שיוצרו בטכנולוגית אלקטרוניקת מצב מוצק. מערכת ניווט אינרציאלית חדשה מסוג AN/ASN-92 נוספה, וגם מערכת CAINS (Carrier Aircraft Intertial Navigation System), לצורך ניווט מדויק יותר. החל מ-1979 כל מטוסי ה-A-6E צוידו במערכת ה-AN/AAS-33 DRS (Detecting and Ranging Set), חלק ממערכת ה-TRAM (Target Recognition and Attack, Multi-Sensor), צריח קטן ומיוצב, שהותקן תחת חרטום המטוס והכיל חיישן תת-אדום לראיית לילה (FLIR), עם ציין לייזר. בנוסף ל-TRAM הוחלפו במטוסים אלו מערכות המכ"ם במערכות מכ"ם חדשות מסוג AN/APQ-156. לצורך תקיפה מדויקות מאוד ניתן היה להשתמש בהדמיות שסיפקה מערכת ה-TRAM במשולב עם מידע שסיפק המכ"ם, או להשתמש בחיישני ה-TRAM לבדם לצורך תקיפה ללא שימוש במכ"ם אותו ניתן לגלות עקב קרינתו. ה-TRAM איפשר לאינטרודר לציין מטרות בלייזר ולהטיל פצצות מונחות לייזר. בנוסף, האינטרודר צויד במערכת לעקיבה אחר מטרות קרקעיות נעות, ולהטלת חימוש על מטרות כאלו, גם בעת תנועתן. בנוסף, מערכת המחשב איפשרה את השימוש ב-OAP (Offset Aim Points) שהעניקה לצוות המטוס את היכולת להטיל חימוש על מטרות שאינן נראות במכ"ם, על ידי הזנת קואורדינטות של מטרה ידועה הסמוכה למטרה הרצויה, והזנת המרחק והכיוון היחסי של המטרה שאינה נראית.
בתחילת שנות התשעים מספר מטוסי A-6E שודרגו במסגרת תוכנית השבחת מערכות ואמצעי לחימה (SWIP - Systems/Weapons Improvement Program) על מנת לאפשר להם להשתמש באמצעי חימוש מונחה שונים, לרבות AGM-65 מאבריק, AGM-84 הרפון, AGM-84E סלאם, AGM-62 וולאיי ו-AGM-88 הארם. לאחר סדרה של בעיות עייפות החומר בכנפיים, כ-85% מצי המטוסים צויד בכנפים חדשות העשויות מחומרים מרוכבים.
בסך הכול יוצרו 445 מטוסי A-6E, מתוכן כ-240 היו מטוסי A-6A/B/C אשר הוסבו לדגם החדש.
A-6F ו-A-6G.
גרסה מתקדמת של האינטרודר שכונתה A-6F הוצעה באמצע שנות השמונים ונועדה להיות מונעת על ידי גרסה חסרת מבער אחורי של מנוע הטורבו מניפה מדגם F404 מתוצרת ג'נרל אלקטריק ששימש את ה-F/A-18 הורנט במקום מנוע הטורבו סילון מדגם J52 מתוצרת פראט אנד ויטני ששימש את דגמי האינטרודר הקודמים. המנוע החדש נועד לספק דחף רב יותר וצריכת דלק יעילה יותר מקודמו. ה-A-6F תוכנן להיות מצויד באוויוניקה חדשה, לרבות מכ"ם מדגם AN/APQ-173 בעל יכולת מִפְתָּח סינתטי ותצוגות תא טייס רב תכליתיות. ה-APQ-173 נועד להעניק לאינטרודר יכולת לביצוע קרבות אוויר עם יכולת לשיגור טילי AIM-120 אמראם. שתי נקודות תלייה נוספות נוספו, שהגדילו את נקודות התלייה של המטוס לכדי שבע. למרות שחמישה מטוסי פיתוח נבנו, הצי בחר לבסוף שלא להמשיך את היצור, ולהתמקד בפיתוח ה-A-12 אוונגר.
גראמן הציעה חלופה זולה יותר שכונתה A-6G, שכללה את מרבית המערכות האלקטרוניות המתקדמות של ה-A-6F, אך שמרה על המנועים הקיימים. גם תוכנית זו בוטלה.
דגמי לוחמה אלקטרונית.
גרסה של האינטרודר למשימות לוחמה אלקטרונית פותחה בשלב מוקדם בחיי המטוס עבור חיל הנחתים האמריקני, שהיה זקוק לפלטפורמה ייעודית למשימות לוחמה אלקטרונית שתחליף את ה-F3D-2Q סקיינייט הוותיק. גרסה זו, שכונתה בתחילה A2F-1Q ובהמשך שונה כינויה ל-EA-6A, טסה לראשונה ב-26 באפריל 1963. היא צוידה במערכת הל"א AN/ALQ-86 מתוצרת בונקר-ראמו, שמרביתה הוכלה בפוד דמוי אגוז שהותקן מעל המייצב האנכי. תאורטית, יכלה גרסה זו לשגר את הטיל נגד קרינה AGM-45 שרייק, למרות שככל הנראה לא נעשה שימוש מבצעי שכזה במטוס.
רק 28 מטוסי EA-6A נבנו (שני אבות טיפוס, 15 מטוסים חדשים שיוצרו ו-11 הסבות של מטוסי A-6A), והיו בשימוש טייסות חיל הנחתים האמריקני במלחמת וייטנאם. המטוסים הוצאו משימוש בקו הלחימה הקדמי באמצע שנות השבעים, כשהם ממשיכים לשמש יחידות מילואים של חיל הנחתים האמריקני והצי האמריקני בעיקר למטרות אימונים. המטוס האחרון יצא משירות ב-1993.
נגזרת נוספת של האינטרודר למשימות לוחמה אלקטרונית היא ה-EA-6B פראולר. בגרסה זאת נעשו שינויים נרחבים על-מנת להתאימה למשימות לוחמה אלקטרונית ודיכוי הגנה אווירית לרבות הארכת שלדת המטוס והרחבת תא הטייס על מנת שיוכל לאכלס שני אנשי צוות נוספים להפעלת מערכות הלוחמה האלקטרונית וציודה במערכות לוחמה אלקטרונית מתקדמות שונות. בסך הכול יוצרו 170 מטוסי EA-6B פראולר. הפראולר פרש משירות ב-2019 והוחלף על ידי ה-EA-18G גראולר, נגזרת של ה-F/A-18 סופר הורנט.
מאפיינים (A-6E אינטרודר).
חימוש.
המטוס מסוגל לשאת מטען במשקל כולל של 18,000 ליברות (8,170 ק"ג) המחולק בצורה שווה בין חמש נקודות נשיאה חיצוניות, היכול לכלול: פוד רקטות 2.75" (70 מ"מ), פוד רקטות זוני 5" (127 מ"מ), סימן 20 רוקאיי, סימן 77 נפלם, סימן 81, סימן 82, סימן 83, סימן 84, סימן 117, CBU-78, GBU-10E, GBU-12D, GBU-16B, AGM-123A סקיפר 2, AGM-45 שרייק, AGM-62 וולאיי, AIM-9 סיידווינדר, AGM-84D הרפון, AGM-88 הארם, AGM-84E סלאם, AGM-65 מאבריק, A-120A אמראם, B-61, מוקשים קרקעיים וימיים שונים.
EA-6B פראולר
ה'תרפ&quot;ה
ה'תרנ&quot;ז
ה'תרכ&quot;ט
ה'תר&quot;א
אנטיגונוס מונופתלמוס
אנטיגונוס מונופתלמוס (יוונית: Αντίγονος ο Μονόφθαλμος, או בתרגום הכינוי לעברית: אנטיגונוס בעל העין האחת (ידוע בספרות העברית גם בשם אנטיגונוס שְׁתום העין, 381 - 301 לפנה"ס) אציל מקדוני, מצביא בצבאו של אלכסנדר הגדול ואחד הדיאדוכים שנלחמו על ירושת ממלכתו במאה הרביעית לפנה"ס. אנטיגונוס מונופתלמוס היה בנו של אציל מוקדוני בשם פיליפוס. הוא שירת תחילה כקצין בכיר בצבאו של פיליפוס השני, מלך מוקדון, ולאחר מכן בצבא של בנו, אלכסנדר הגדול, במהלך מסעות כיבושיו.
שירות צבאי אצל אלכסנדר הגדול.
בשנת 333 לפנה"ס מונה על ידי אלכסנדר הגדול לסטראפ פריגיה שבמערב אנטוליה. במסגרת תפקידו היה אחראי על שמירה על קווי האספקה של אלכסנדר עם יוון ועם מוקדון.
מלחמות הדיאדוכים המוקדמות.
לאחר מותו של אלכסנדר בשנת 323 לפנה"ס, הוכרזו כמלכים בנו התינוק, אלכסנדר הרביעי איאגוס, ואחיו החולה, פיליפוס ארידאיוס. באופן מעשי, היה השלטון בידי אצילי מוקדון, כשהחשובים שבהם אנטיפטרוס, קרטרוס ופרדיקס. בעת כיבושיו של אלכסנדר היה אנטיפטרוס מושל מוקדון. קרטרוס היה קצין בכיר שנלווה אל אלכסנדר בכיבושיו, אך זמן קצר לפני מותו נשלח ליוון. מירב הכוח נותר אם כך בידיו של פרדיקס, לשעבר מפקד הפרשים בצבא אלכסנדר וכעת עוצר הממלכה. פרדיקס כבש מספר מובלעות שנותרו בתחום שליטתה של ממלכת אלכסנדר, וחילק את מחוזות האימפריה (הפחוות הפרסיות לשעבר) לידיהם של אצילים מוקדונים מקורבים לאלכסנדר, שראו את המחוזות שעליהם הומשלו כממלכותיהם הפרטיות. כך לדוגמה תלמי הראשון קיבל את מצרים, אנטיגונוס מונופתלמוס את פריגיה וליסימכוס את תראקיה.