סדרת ההדפסים "שר היער", המונה כ-12 עבודות, הודפסה בשנים 1986-1985 במרכז ברסטון לגרפיקה במהדורה של 20 עותקים (כ"א). תומרקין יצר את ההדפסים תוך צירוף פלטות שונות, חלקן חתוכות ומכופפות, שנוצרו בטכניקה של תחריט יבש ותצריב צילומי. כמו כן הוסיף לרוב ההדפסים דימוי של סרגל עשוי עץ. בחלק מן ההדפסים אף נעשה שימוש בהדפס רשת ובעיפרון חשמלי.
העבודות מהוות תגובה לספרו של הסופר הצרפתי מישל טורנייה, שראה אור בעברית בשנת 1982. ספרו של טרונייה מתאר אנרכיסט ושבוי מלחמה צרפתי בתקופת מלחמת העולם השנייה. שמו של הספר קשור אל השיר "שר היער" (1782) מאת יוהאן וולפגנג פון גתה, המתארת רכיבה לילית של אב עם בנו. במהלך הרכיבה רואה הבן את דמותו של שר היער, ייצור מיסטי, ההורג אותו בסיומו של המסע הלילי.
תומרקין משתמש בשלושה מוטיבים עיקריים בסדרה: תיאור האב הרוכב עם בנו, ראש של אייל צלוב וכן תצלומים של גרמניה הנאצית ושל השואה. סגנון ההדפסים אופייני ליצירתו של תומרקין והוא מאופיין בקומפוזיציה קולאז'ת ובשימוש בחללים נגטיבים.
הורסט אקל
הורסט אקל (בגרמנית: Horst Eckel; 8 בפברואר 1932 – 3 בדצמבר 2021) היה כדורגלן גרמני ששיחק בפ.צ. קייזרסלאוטרן ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדת הקשר. זכה עם גרמניה המערבית במונדיאל 1954.
קריירת מועדונים.
אקל נולד בפוגלבאך שבגרמניה. הוא שיחק החל מגיל 15 בפ.צ. קייזרסלאוטרן, ושיתף פעולה בהתקפה עם האחים פריץ ואלטר ואוטמר ואלטר, בימיה המפוארים של הקבוצה בשנות ה-50 של המאה ה-20. אקל זכה עם קייזרסלאוטרן באליפות גרמניה בכדורגל 1951 לאחר ניצחון בגמר על פרויסן מינסטר בתוצאה 2-1, כאשר במהלך הטורניר הבקיע שישה שערים והוכתר כמלך השערים בצוותא עם שלושה כדורגלנים נוספים. אקל זכה עם קייזרסלאוטרן גם באליפות גרמניה בכדורגל 1953 לאחר ניצחון 4-1 בגמר על שטוטגרט. באליפות גרמניה בכדורגל 1954 הגיעו אקל וקייזרסלאוטרן עד הגמר, בו הובסו 5-1 על ידי הנובר 96, כאשר אקל הבקיע את שער הכבוד לקייזרסלאוטרן. גם באליפות גרמניה בכדורגל 1955 נחלו אקל וקייזרסלאוטרן מפח נפש, כאשר הפסידו בגמר 4-3 לרוט-וייס אסן. אקל המשיך לשחק בקייזרסלאוטרן עד לשנת 1960, ועזב את המועדון לאחר שערך 213 הופעות בהן הבקיע 64 שערים. באותה שנה חתם אקל במועדון רוכלינג פולקלינגן, שם שיחק עד לפרישתו בשנת 1966.
קריירה בינלאומית.
אקל החל לשחק בנבחרת גרמניה המערבית בשנת 1952. במוקדמות מונדיאל 1954 אקל היה השחקן הראשון בהיסטוריית כדורגל הנבחרות שהוחלף במהלך משחק, כאשר הוחלף בניצחון 3-0 על נבחרת סארלנד. עם זאת, החילופים הותרו באופן רשמי רק בשנת 1958. בשנת 1954 השתתף אקל עם הנבחרת במונדיאל 1954, שם שיחק כקשר באגף ימין, ונהנה משיתוף פעולה עם חבריו לקייזרסלאוטרן האחים ואלטר ועם הנס שפר, הלמוט ראן ומקס מורלוק. אקל וגרמניה המערבית הפסידו בשלב הבתים 8-3 לנבחרת הונגריה, ונפגשו עמה שוב במשחק גמר מונדיאל 1954 בעיר ברן שבשווייץ. הונגריה הובילה 2-0 בשלב מוקדם, אך גרמניה המערבית הפכה את התוצאה ל-3-2 וזכתה במונדיאל, במשחק שמכונה "הנס של ברן". בשנת 1958 השתתף אקל עם גרמניה המערבית במונדיאל 1958. אקל וגרמניה המערבית הגיעו לחצי הגמר, בו הפסידו 3-1 למארחת הטורניר נבחרת שוודיה, ובמשחק על המקום השלישי הובסו 6-3 על ידי נבחרת צרפת. משחק זה היה ה-32 והאחרון של אקל במדים הלאומיים.
לאחר הפרישה.
אקל עבד לאחר פרישתו כעובד ייצור וכמורה.
בשנת 2003 ייעץ אקל לבמאי הגרמני זונקה וורטמן, שביים את הסרט "הנס של ברן" על גמר מונדיאל 1954.
בשנת 2017, עם פטירתו של הנס שפר, הפך אקל לכדורגלן האחרון שנשאר בחיים מהסגל של נבחרת גרמניה המערבית שזכה במונדיאל 1954, וכן מהשחקנים שהשתתפו בגמר הטורניר (כולל שחקני נבחרת הונגריה).
אקל, שהיה האחרון שנותר בחיים מבין זוכי מונדיאל 1954, נפטר ב-3 בדצמבר 2021.
אגודת המשמר הלאומי
אגודת המשמר הלאומי (באנגלית: National Vigilance Association) הייתה אגודה בריטית שהוקמה על ידי ויליאם תומאס סטאד (William Thomas Stead)  ויליאם אלכסנדר קוט (William Alexander Coote) בשנת 1885 במטרה להילחם בחוסר המוסריות שפשעה בחברה הבריטית תוך דגש מרכזי על טיהור בריטניה מהפקרות מינית ומזנות.
רקע.
העיסוק בזנות הפך לבעל חשיבות מרכזית בחברה הבריטית עוד במאה השבע עשרה. רפורמטורים חברתיים ועובדים סוציאליים החלו להתעניין בנושא הזנות, נוכחותה והדרך להיפטר ממנה כחלק מקמפיין נגד חוסר מוסריות חברתית. הרפורמטורים הניחו כי פשע, בעיקר פשע לא מוסרי כמו זנות פוגע בחברה, מחליש אותה ואף מאיים על קיומה. לכן צניעותו של האדם נחשבה לגורם מכריע לקיום חברתי והרפורמטורים עסקו רבות בגינוי מין פומבי. השכבות החברתיות הגבוהות אימצו לעצמם "מנהגים טובים" וצניעות ציבורית כדי למצב את עצמן גבוה יותר בסולם החברתי והזנות נדחקה לתחתית הסולם החברתי והפכה למקצוע השייך רק לעניי החברה.
היקף הזנות בבריטניה בכלל ובלונדון בפרט אינו ידוע, גם ההגדרה של מי נחשבה זונה אינה ברורה לחלוטין, אולם ידוע כי רב הנשים שעסקו בזנות היו שייכות למעמד הפועלים, משמע נשים עניות. רב הזונות עבדו ברחבי לונדון, חלקן באזור החלונות האדומים של העיר בעוד שאחרות הסתובבו ברחבי העיר. היו בלונדון אזורים שהוגדרו כאזורי זונות, כמו אזור הנמלים או תחנת הרכבת ווטרלו.אף על פי שמספרן המדויק של הזונות אינו ידוע, ברור כי מספרן היה רב ונוכחותן בלטה ברחבי העיר.
קורבן הבתולה בבבל המודרנית.
בשנת 1875 בעקבות גילויים הראשונים של תופעת הסחר בנשיםערכו רפורמטורים בריטים ניסיונות לשנות את החקיקה האנגלית כדי לצמצם ואף למנוע חטיפת נשים בריטיות ומכירתם מעבר לים לצורכי זנות בלא הצלחה. במהלך 1885 היה ניסיון נוסף להוביל שינויי חקיקה להעלאת גיל ההסכמה משלוש עשרה לשש עשרה וגם הוא לא צלח. כאשר הניסיונות הללו כשלו פנה יושב ראש הוועדה לנושא גיל ההסכמה בבית הנבחרים אל העיתונאי  ועורך "הפאל מאל גאזט" (Pall Mall Gazette) ויליאם תומאס סטאד וביקש ממנו לנסות להשפיע על דעת הקהל וליצור לחץ חברתי לשינוי גיל ההסכמה. סטאד בהיותו רפורמטור ופעיל בנושאי המוסר נענה לאתגר. במשך חודש ימים ערך סטאד תחקיר לגבי הזנות, ולאחריו פרסם סדרה של ארבעה מאמרים שנקראו "קורבן הבתולה בבבל המודרנית" (The Maiden Tribute of Modern Babylon). במאמריו השווה סטאד בין לונדון לאתונה העתיקה, כאשר באתונה הוקרבו בתולות למינוטאורוס ובלונדון הוקרבו בתולות רבות לתאווה הגברית.
סטאד סקר בכתבותיו את התנהלות עולם הזנות הלונדוני. בהתייחסו בעיקר לשימוש בילדות בין הגילאים אחת עשרה לשלוש עשרה בזנות. הוא ראיין בעלים של בתי זונות, שתיארו את הדרך בה קנו ילדות צעירות בגילאים הקרובים לגיל ההסכמה, שיכרו אותן או סיממו אותן והעבירו אותן ללקוח המרבה במחיר. אחד הסיפורים המרכזיים בכתבותיו היה סיפורה של לילי, נערה בת שלוש עשרה, שאמה השיכורה הסכימה למכור אותה למתווכת תמורת חמש לירות שטרלינג. המתווכת והאם סיפרו לאבי הנערה כי היא נמכרה להיות משרתת וכך השיגו את הסכמתו, אף על פי שהאם ידעה את האמת והתעניינה רק בתשלום הכספי שתוכל לשלשל לכיסה. סטאד תיאר את האכזריות בה נבדקה לילי ואת מכירתה ללקוח בבית הזונות.
מאמריו עוררו הדים בבריטניה בכלל ובלונדון בפרט. הוא הפנה אצבע מאשימה כלפי הניצול הציני של העניים והציג את הפנים המכוערות וחסרות המוסר של העשירי העיר, אשר לא בחלו בדבר כדי לספק את צורכיהם המיניים. דבריו של סטאד השפיעו על דעת הקהל וגרמו למהומות במקומות שונים בבריטניה. הארכיבישוף מקנטרברי נעמד לצידו של סטאד ואימת את דבריו. מאמריו של סטאד ודבריו של הארכיבישוף גרמו לנציגי צבא הישע לצאת לרחובות ולהחתים אנשים על עצומה לשינוי גיל ההסכמה. הם גייסו כ- 400,000 חתימות.
כל האירועים הללו היו בעלי השפעה מכרעת על הלך הרוח פרלמנט. חשוב להדגיש כי שנת 1885 הייתה גם שנת בחירות לפרלמנט הבריטי והנציגים השונים רצו לזכות באהדה מחודשת של בוחריהם. לפני כתבותיו של סטאד נושא גיל ההסכמה הוגדר כנושא בעייתי וחברי הפרלמנט העדיפו להתעלם ממנו כדי לא להיכנס למאבק ציבורי. אולם כאשר ראו את תגובות הציבור והבינו את הלך הרוח, החוק שונה באותה שנה וגיל ההסכמה עלה מגיל משלוש עשרה לשש עשרה. חומרת הענישה בחוק הוחרפה והוגבר הפיקוח על בתי הזונות כדי לעקוב אחר גילאי הנשים שהועסקו במקומות הללו.
הקמת אגודת המשמר הלאומי.
הצלחת כתבותיו של סטאד הייתה אדירה הוא נהנה מאהדה רבה. בכל רחבי בריטניה הייתה התעוררות של תנועת המוסר ורצון להנהיג שינוי חברתי. סטאד ראה בכך סימן והחל להקים ועדות משמר אזרחיות בערים רבות למען הגברת הפיקוח על המוסר ובעיקר כדי להיאבק בזנות וסחר בנשים. ב-22 באוגוסט 1885 נערכה הפגנה למען שינוי חברתי מוסרי והתמיכה בגישת הרפורמטורים לטיהור מוסרי התחזקה בכל רחבי המדינה. הוקמה במה מרכזית בהייד פארק בלונדון לנאומים בנושא שינוי חברתי מוסרי. בהפגנה השתתפו כ-250,000 איש והיא הוגדרה כהצלחה מסחררת של תנועת המוסר. כאשר במהלכה הונפו כרזות "הגנו על הנערות הצעירות" ו"מלחמת המוסר בלונדון". סטאד ניצל את המומנטום בציינו מאוחר יותר כי באירוע זה הוקמה "אגודת המשמר הלאומית" ונורתה יריית הפתיחה לפעולותיה.