יוהנס וילהלם ינסן (בדנית: Johannes Vilhelm Jensen; 20 בינואר 1873, פרסו, צפון יוטלנד – 25 בנובמבר 1950, אוסטרבו) היה סופר ומשורר דני, זוכה פרס נובל לספרות (1944).
ינסן נולד לוטרינר וגדל באזור כפרי. הוא למד רפואה באוניברסיטת קופנהגן ועבד כעיתונאי כדי לממן את לימודיו. אחרי שלוש שנות לימודים, פרש מהם כדי להקדיש את עצמו לקריירה ספרותית. גם אחת מאחיותיו, תיט ינסן, הייתה סופרת ידועה, דוברת בולטת ושנויה במחלוקת של התנועה הפמיניסטית.
קיטלוג יצירות קלאסיות
קטלוג יצירות מוזיקה קלאסית הוא כלי עזר בעזרתו ניתן לזהות יצירות באופן מוסכם, כך שיתאפשר דיון, מחקר ושיח על אודותיהן.
שיטת הקטלוג הנפוצה והאמינה ביותר ליצירות שנכתבו מאז תחילת המאה ה-19 היא שיטת ה"אופוס" (יצירה). בשיטה זו ניתן מספר סידורי ליצירות של כל מלחין, בדרך כלל על פי סדר יצירתן או סדר פרסומן.
מספור אופוס.
מספור אופוס הוא מספור סידורי ליצירות מלחין (לכל מלחין בנפרד). המילה "אופוס" (Opus) משמעה בלטינית יצירה, כך ש- op. 5, למשל, משמעו יצירה מספר 5. בדרך כלל מספר האופוס מציין את הסדר הכרונולוגי של הלחנת היצירות על ידי המלחין או את סדר פרסומן. לכלל זה יש לא מעט יוצאים מן הכלל. מספר אופוס יכול לשמש לציון יצירה או לציון פרסום המאגד מספר יצירות.
בתחילת המאה ה-17, כשמלחינים החלו לפרסם יצירות, מספרו המוציאים לאור את היצירות שפרסמו, כך שניתן יהיה להבדיל בין יצירה אחת לרעותה. אחת היצירות המוקדמות ביותר שקוטלגו כך היא Op. 1 (אופוס 1) של היינריך שיץ (Heinrich Schütz) שפורסמה בשנת 1611.
שיטת מספור אופוס אינה יעילה עבור יצירותיהם של חלק מהמלחינים. דבר זה נכון במיוחד עבור מלחינים שחיו לפני המאה ה-19 ועבור מלחינים שלא פרסמו יצירות רבות. במאה ה-17, לדוגמה, מלחינים פרסמו יצירות אצל מו"לים שונים בכל מדינה. המו"לים האלו נתנו לכל יצירה מספר אופוס על-פי סדר הפרסום אצלם, וכך יצירותיו של מלחין מתקופה זו יכולות להיות ממוספרות באופן לא מסודר ולא אחיד ולהקשות על זיהוי היצירות. לדוגמה, חלק מיצירותיו של מוצרט פורסמו ולכן יש להן מספרי אופוס. דוגמה אחת היא שלושת הקונצ'רטי לפסנתר, #11-13, K.413-415 אשר הולחנו בשנת 1783, ופורסמו בווינה שלושתם כאופוס 4. ההצלחה המסחררת גרמה למוצרט לפרסם את הקונצ'רטו לפסנתר #5, K. 175 שהולחן בשנת 1773, אך הקונצ'רטו פורסם באותה שנה כאופוס 7, כיוון שהיצירות של מוצרט מוספרו בצורה לא אחידה, אין משתמשים במספור 'אופוס' ביצירותיו.
דוגמה נוספת, שונה במקצת, היא סיפורן של יצירותיו של המלחין לואיג'י בוקריני (Luigi Boccherini). בוקריני היה מלחין פורה עם פרסומים רבים, לכן לרוב היצירות מספור אופוס של המו"ל, אך מספרים אלו לא משקפים את הסדר הכרונולוגי של ההלחנה. במקביל, בוקריני מספר את יצירותיו בעצמו ונתן להן אף הוא מספרי אופוס. לכן, לרבות מיצירותיו שני מספרי אופוס.
רשימות יצירות וקטלוגים נושאיים.
ככל שיצירות נלמדות ומנותחות כך גדל הצורך בקטלוג יסודי, שלם ומקיף שלהן. כשהקטלוגים הנוצרים נכללים בלימודי ביוגרפיה, או משמשים כבסיס לפרסום מאמרים, שיטת המספור שמשמשת את המלומד היא חשובה, כדי ליצור שפה משותפת בין מלומדים שונים.
למרות החשיבות של שיטת מספור מוסכמת והתפוצה הרבה של שיטת האופוס, השיטה אינה מתאימה לכל המקרים, כאמור לעיל. לא תמיד היא אמינה או בעלת משמעות, ולפעמים היא אינה קיימת כלל. לכן נוצרים לעיתים קטלוגים עצמאיים מאוחרים ליצירות של מלחין.
רשימות יצירות אלה מוכרות לכל מי שנתקל באזכור של יצירת המוזיקה קלאסית. כך מספור 'BWV' משמש ליצירותיו של באך ורשימת קכל מקטלגת את יצירותיו של מוצרט.
דוגמה אחרת היא של יצירותיו של בוקריני שהוזכר לעיל. התייחסות ליצירה בעזרת מספור אופוס יוצרת בעיה של כפילות. לכן, הקטלוג הנושאי של יצירות בוקריני, שעובד על ידי איב ז'ראר (Yves Gérard) ופורסם בשנת 1969, משמש לרוב בעבודות של מלומדים וכזיהוי להקלטות שמע.
לאספן מוזיקה קלאסית שאוהב לעקוב אחר מצב היצירות באוסף שלו, רשימות אלה יכולות לספק דרך יעילה מאוד לקיטלוג היצירות שברשותו.
קיצורים.
הטבלה הבאה מבארת בקצרה את הקיצורים המשמשים בהקלטות קול לזיהוי עבודות ספציפיות. לעיתים הקיצורים מציינים את שם המלחין, ובמקרים אחרים את שם המו"ל שפרסם את רשימת היצירות. ישנן שיטות קטלוג רבות, ולא כולן מיוצגות בטבלה. מטרת הטבלה כאן היא לציין את שיטות המספור הנפוצות.
יוזף קריפס
יוזף אלוֹיס קריפס (8 באפריל 1902 - 13 באוקטובר 1974) היה מנצח וכנר אוסטרי.
ביוגרפיה.
קריפס נולד בווינה והיה תלמידם של אויזביוס מנדיצ'בסקי ופליקס ויינגרטנר. בשנת 1921 נעשה לעוזרו של ויינגרטנר בפולקסאופר של וינה. אחר כך היה מנצחן של כמה תזמורות שונות. בשנת 1933 חזר לנצח בווינה. כמו כן היה לפרופסור באקדמיה של וינה.
אחרי האנשלוס בשנת 1938 אולץ קריפס לעזוב את אוסטריה. הוא עבר לבלגרד שם עבד זמן מה עם התזמורת הסימפונית המקומית, עד שיוגוסלביה עצמה נכנסה למעורבות במלחמת העולם השנייה. במשך שאר המלחמה עבד במפעל מזון.
לאחר תום המלחמה היה קריפס המנצח האוסטרי היחיד שהורשה לעבוד, כיון שלא עבד בכפיפות למשטר הנאצי. הוא היה המנצח הראשון שניהל את הפילהרמונית של וינה ואת פסטיבל זלצבורג. משנת 1950 עד 1954 היה קריפס המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של לונדון. אחר כך ניהל את התזמורת הפילהרמונית של באפלו ואת התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו. ב-1970 מונה למנצח הדויטשה אופר ברלין. בין 1970 ל-1973 היה המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של וינה.
קריפס מת בשנת 1974 בז'נבה.
שלום שכנא מלובלין
הרב שלום שכנא מלובלין (סביב ה'רנ"ה 1495 (השערה) – א' בכסלו ה'שי"ט, 1558) היה תלמידו של רבי יעקב פולק יוצר שיטת הפלפול, והחליפו כראש ישיבה בלובלין. ממפתחי שיטת לימוד המכונה "חילוקים" ששימשה כשיטת לימוד מועדפת במשך שנים אחריו.
היה רבם של רבים מגדולי הדור שאחריו ובהם רבי חיים בן בצלאל (אחיו של המהר"ל מפראג) והרמ"א (שהיה גם חתנו בזיווג ראשון). לא ידוע על חיבורים הלכתיים שהשאיר אחריו.
ביוגרפיה.
נולד לגולדה (נפטרה ב-1532) וליוסף, מוכס במקצועו, שקיבל היתר מזיגמונד הראשון מלך פולין, לגור בין חומות העיר לובלין ולנהל בה את עסקיו.
בערך בשנת 1520 התמנה רבי שלום שכנא לרבה של לובלין וגלילותיה, ועמד בראש ישיבה שמנתה תלמידים רבים. שמו התפרסם על ידי תלמידיו במזרח אירופה, והיו שכינו אותו "מאור הגולה". רבי שלום שכנא לא השאיר אחריו חיבורים, הוא נימק זאת בין השאר בכך ש"אין רצוני שיסמכו העולם על הוראותי". על עותק התלמוד הבבלי שלו כתב הגהות, וכשהדפיסו בלובלין מהדורה חדשה של הש"ס, הדפיסו על פי הגהותיו. בנו רבי ישראל כיהן אחריו בראשות הישיבה בלובלין.
על פי צו מלכותי שחייב את הקהילות באישור הממשל לכל מינוי של רב ורושם נישואין, הוא מונה בשנת 1542 כאחד משני "רב כולל וזקן היהודים" ליהודי פולין, ונשאר בתפקיד הרב הראשי ללובלין גם כאשר בוטל הצו, עד שהחליפו בתפקיד הרב יהודה בן אהרן.
למרות פרסומו סירב ר' שלום שכנא לפרסם את כתביו ופסקיו בספר עבור הדורות הבאים, כאשר מעיד בנו ר' ישראל: . בדרך זו אחז בשיטת רבו רבי יעקב פולק.
נפטר בא' בכסלו שנת ה'שי"ט. מצבת קברו ניצבת בבית הקברות היהודי בלובלין, והיא אחת היחידות שהשתמרו מתקופה זו.
יוחנן העשרים ושניים
יוחנן העשרים ושניים (בלטינית: Ioannes XXII; 1249 - 4 בדצמבר 1334), אפיפיור מ-7 באוגוסט 1316 עד מותו.
חייו.
ז'אק דואז נולד בעיר קאור שבדרום מערב צרפת לאב שהיה סנדלר. התחנך אצל אנשי מסדר הדומיניקנים בעיר מולדתו. למד רפואה באוניברסיטת מונפלייה, ותאולוגיה ומשפטים בפריז. שימש ככומר ראשי בעיר מולדתו ואחר כך לימד משפטים באוניברסיטת טולוז. ב-1300 נתמנה על ידי האפיפיור בוניפקיוס השמיני לבישוף העיר פרז'ו. ב-1309 שימש שר ראשי בחצרו של שארל השני מאנז'ו, מלך נאפולי. ב-1310 נתמנה על ידי האפיפיור קלמנס החמישי לבישוף העיר אביניון, וב-1312 נתמנה לקרדינל.
אחרי מות קלמנס החמישי ב-1314, נתגלעו חילוקי דעות בין הקרדינלים האיטלקיים והצרפתיים שהיוו את חבר הקרדינלים הבוחרים את האפיפיור. כתוצאה מכך, במשך כשנתיים לא נבחר אפיפיור. ב-1316 כינס פיליפ החמישי מלך צרפת בעיר ליון עשרים ושלושה קרדינלים שבחרו את ז'אק דואז לאפיפיור בשם יוחנן העשרים ושניים. יוחנן העשרים ושניים היה האפיפיור השני בשושלת אפיפיורות אביניון, שתימשך עד לכהונתו של גרגוריוס האחד עשר ב-1378.
מחלוקות.
יוחנן העשרים ושניים היה מאוד מעורב בפוליטיקה אירופית. בין היתר, היה ממקבלי הצהרת ארבראות' (הצהרת העצמאות הסקוטית) ב-1320, והעותק הקיים כיום מן ההצהרה הוא למעשה האיגרת שנשלחה לאפיפיור. מעורבותו בנושא העצמאות הסקוטית מתגמדת לעומת המחלוקת שעורר במעורבותו בבחירת קיסר האימפריה הרומית הקדושה. האפיפיור יוחנן העשרים ושניים סירב לאשר את בחירתו של לודוויג הרביעי מבוואריה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-16 בנובמבר 1323 הכריז הקיסר כי הוא אינו מכיר בסמכות האפיפיור לאשר את בחירתו. ב-23 במרץ 1324 יוחנן העשרים ושניים הטיל חרם על לודוויג הרביעי, שבתגובה האשים את האפיפיור בכפירה ובהגנה על כופרים. ב-1327 לודוויג הרביעי פלש לאיטליה, וב-1328 הוכתר לקיסר ברומא, ומינה אנטי-אפיפיור בשם ניקולס החמישי. אולם ב-1329, אחרי שהקיסר חזר לבוואריה, ניקולס החמישי נאלץ להתפטר.