אליגון-רוז כתבה מספר גדול של שירים, בהם: "גשם בעיתו" (רותי נבון), "לאבא שלי יש סולם" (יפה ירקוני), "הצריף של תמרי" (ריקי גל), "ארץ צבי" (יהורם גאון), "דרך ארוכה" (גלי עטרי), ועוד רבים אחרים. כתבה חמישה מחזות, בעיקר לילדים ולנוער, יצרה מספר סדרות טלוויזיה, ובהם "הצריף של תמרי" ו"החתול שמיל". כמו כן כתבה ליברית לשתי אופרות: "הבן יקיר לי" ו"החלילן מהמלין". פרסמה מספר ספרים, רובם ספרי ילדים. שימשה מנהלת אמנותית ומפיקה בחברת התקליטים סי.בי.אס ועבדה עם זמרים רבים, בהם דויד ברוזה ואריק סיני. הפיקה עשרות תקליטים לילדים, ביניהם: שני אלבומי מחזמר שכתבה ע"פ סיפורי באבאר - "באבאר הפילון" ו"מסעותיו המופלאים של באבאר מלך הפילים", והאלבום "טיקיליטון" בביצוע חוה אלברשטיין, שיצא אף כספר.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1977 אליגון-רוז כתבה את השיר "רקפת" שזכה במקום הראשון בתחרות ללחן ולעיבוד של מוני אמריליו וביצעה רוחמה רז. באותה שנה היא כתב שיר "ארץ צבי". בפסטיבל הזמר הישראלי 1987 כתבה והלחינה את השיר "יונה עם עלה של זית" שזכה במקום הראשון בתחרות לעיבוד של אילן גלבוע ולביצוע של להקת פיקוד הדרום.
יחד עם בעלה, יורם רוז, הקימה את בית ההוצאה לאור הוצאת "כנרת" (כיום: "כנרת זמורה-ביתן"), שבה היא משמשת כיום כעורכת לפרויקטים מיוחדים. במסגרת זו היא גם יזמה וערכה שורה של ספרים המנציחים את התרבות העברית המתחדשת והזמר העברי, בהם: "לטייל עם התנ"ך", "ארץ נולדת", "עכשיו שרים", "שירי רחל", "שירת רבים", "להתאהב בארץ ישראל" "סיפור מולדת", "אלף זמר ועוד זמר" (קובץ שירים אותו ערכה יחד עם המנצח רפי פסחזון) ועוד.
באוקטובר 2008 נערך ב"צוותא" ערב הוקרה לאליגון-רוז. במהלך הערב, שהופק על ידי יהודה עדר, הציגו אמנים ישראלים מבחר משיריה מהתקופות השונות, בסגנונות מגוונים.
באפריל 2012 התקיים בפסטיבל עין גב מופע מיוחד משיריה של אליגון- רוז, בביצועה של חבורת הזמר "שדות שבעמק".
בפברואר 2013 קיבלה אליגון-רוז פרס מפעל חיים על שם נעמי שמר מאת אקו"ם.
אליגון-רוז נשואה ליורם רוז ולהם שלושה ילדים: איתמר, דניאל והזמרת אביגייל רוז. מתגוררת ביישוב גני יהודה.
את שירה הראשון, "אבא שלי" (ידוע גם בשם לאבא שלי יש סולם), כתבה אליגון לאחר שאביה בן ה-58 נפטר מול עיניה מדום לב. השיר מסתיים במילים "אז למה כששרתי לו שיר שאהב, נרדם הוא פתאום ועצם את עיניו? אבא, למה?". תלמה מספרת שבזמן אמת היא לא חשבה שהיא כותבת את השיר לזכרו אלא שהיא כותבת שיר ילדים רגיל, אולם לאחר שנים, הבינה שהשיר אכן נכתב עליו.
תלמה אליגון פעילה בקבוצת "החברים של תלמה" במסגרת מפלגת העבודה.
רנדל תומסון
רנדל תומסון (אנגלית: Randall Thompson; 21 באפריל 1899 - 9 ביולי 1984) היה מלחין אמריקאי.
חייו.
תומסון למד באוניברסיטת הרווארד, עבד כמורה למוזיקה ומנצח מקהלה בוולסלי קולג' וקיבל תואר דוקטור מבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת רוצ'סטר. בהמשך לימד מוזיקה במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, באוניברסיטת וירג'יניה ובהרווארד.
תומסון חיבר שלוש סימפוניות ומספר רב של יצירות ווקאליות, ביניהן "צוואת חירות" ו"ממלכת השלווה", בהשראת ציור של אדוארד היקס. הוא נודע בעיקר ביצירותיו המקהלתיות, שהמוכרת ביותר בהן היא המזמור "הללויה", שנכתב בהזמנת סרגיי קוסביצקי לחנוכת מרכז המוזיקה ברקשייר בטנגלווד. כן כתב את האופרות "סולומון ובאלקיס" ו"חזיון הלידה לפי לוקאס".
ליאונרד ברנשטיין ולוקס פוס היו בין תלמידיו של תומסון בהרווארד.
הגליל והתחתון
הגליל והתחתון היא הצגת בידור ישראלית מאת אורן נאמן בבימויו של עופר שפריר ובכיכובם של אוולין הגואל, עמוס תמם וניב רז.
ההצגה מתארת את סוף השבוע העובר על שני זוגות בצימר קטן בגליל, ואת המפגש ביניהם לבעלת הצימר, מדריכת טנטרה, דוגמנית ובמאי קולנוע כריזמטי.
עוד משתתפים בהצגה: ענת אייזיק, הדר שחף וארז שפריר.
בשנת 2006 ההצגה הייתה מועמדת לפרס הצגת הבידור של השנה בטקס פרסי התיאטרון של האקדמיה ה-11, ביחד עם ההצגות חיותה וספונג'ה והעיר הגדולה.
כ&quot;ב בתמוז
אוררטו
אוּרָרְטוּ (באנגלית: Urartu, באוררטית: בִּיאַינִילִי Biainili) הייתה ממלכה קדומה שמרכזה סביב ימת ואן בטורקיה, ואשר השתרעה במזרח אנטוליה, צפון מסופוטמיה והקווקז (לימים נודע האזור כולו בשם רמת ארמניה). הממלכה התקיימה החל בשנת 1,000 לפנה"ס לערך ועד שנת 585 לפנה"ס. בשיאה, בשנת 743 לפנה"ס, השתרעה אוררטו על פני שטח של כחצי מיליון קמ"ר (כשטחה של ספרד) מנהר קורה בצפון (כיום בגאורגיה) ועד מישורי צפון מסופוטמיה בדרום, וממפרץ איסכנדרון בים התיכון במערב ועד לימת אורמיה במזרח. על בסיס קרבה לשונית רווחת הסברה כי מוצאם של האוררטים הוא מהחורים שהגיעו, ככל הנראה, לצפון מסופוטמיה ולאזורים הסמוכים לה מהקווקז, החל בשנת 2500 לפנה"ס לערך. למעט באוררטו, נטמעו החורים בעמים אחרים עד תחילת האלף הראשון לפנה"ס.
אטימולוגיה.
אוררטו.
אוררטו היה שמה של הממלכה בפי האשורים, שכניה מדרום ואויביה העיקריים, והוא קשור אטימולוגית לשמו של הר אררט השוכן בתחומיה. גם בתנ"ך מיוחס השם אררט לממלכה קדומה ששכנה מצפון למסופוטמיה, וכך גם במקורות עתיקים אחרים. חוסר הבהירות באשר לדרך הגייתו המדויקת של השם (אוררטו, אררט או באופן אחר), נובע מכך שהמקורות העתיקים כתובים בכתב אבג'די (כתב עיצורי) כך ששם הממלכה נכתב "ררט".
ארמניה.
גם מקורות ארמנים מהמאות החמישית עד השביעית לספירה מציינים כי שמה המקורי של ארמניה היה ארץ ארראד (Ararad), וריאציה של המילה הארמנית איירראט (Ayrarat), שפירושה ארץ הארמנים או ארצם של האמיצים. מקורות עתיקים עשו לעיתים שימוש מקביל בשמות אוררטו ואררט בהתייחסם לאותה ארץ. כך לדוגמה בכתובת בהיסתון שנחקקה בפרסית עתיקה, עילמית ובבלית בתקופת דריווש הראשון (בשנת 520 לפנה"ס). בכתובת זו "ארמיניה" בפרסית היא "הארמינויה" בעילמית ו"אוררטו" בבבלית. היוונים, והרומאים בעקבותיהם, כינו את הממלכה בשם ארמניה, ככל הנראה בשל כך שמגעיהם עם אוררטו נעשו בעיקר עם שבט ארמן (Armen).
ביאינילי או חאלדיני.
בפי האוררטים עצמם, נקראה ממלכתם ביאינילי, שם שהשתמר בשם המודרני ואן (ימה, נפה ועיר בטורקיה) ויש האומרים שגם בשמה של ימת סוואן בארמניה. יש הסוברים כי האוררטים כינו עצמם בשם "חאלדיני", על-שם האל חאלדי או על שם העם החאלדי שישב בתקופת הברונזה לאורך חופו הדרום מזרחי של הים השחור.
היסטוריה.
היסטוריה מוקדמת.
מוצאם של האוררטים הוא מהחורים שהגיעו ככל הנראה לצפון מסופוטמיה ולאזורים הסמוכים לה מהקווקז, החל בשנת 2500 לפנה"ס לערך. החורים נשלטו על ידי החתים עד נפילת ממלכתם ב-1200 לפנה"ס לערך ותחילת ההתפשטות האשורית צפונה. סביר אף שבין אבותיהם של האוררטים היו גם שבטים הודו-אירופים שהגיעו ממערב אנטוליה ונטמעו באוכלוסייה המקומית.
כתובת אשורית מתקופת שלמנאסר הראשון (1273 לפנה"ס לערך) מאזכרת את האורואטרי (או אורואטרו) כאחת ממדינות נאירי או נהירי (באכדית: ארץ -Nair הנהרות או המים i-), ברית של ממלכות קטנות ומדינות שבטיות ברמת ארמניה במאות ה-13 עד ה-11 לפנה"ס. הכתובת מציינת כי שלמנאסר הראשון לחם בשמונה מלכים. אוררטו עצמה הייתה האזור שסביב ימת ואן, ויחד עם שאר מדינות נאירי הייתה יעד להתקפות חוזרות ונשנות מצד האשורים.
המקורות האשורים ממשיכים ומאזכרים את פלישת תגלת פלאסר הראשון (1126 עד 1090 לפנה"ס) לרמת ארמניה והגעתו עד לים השחור. לפי מקורות אלה נלחמו האשורים בשישים ממלכי נאירי, שבו אותם אך ריחמו עליהם ושלחו אותם לחופשי. עם זאת, במקורות אלה לא נזכר אזור ימת ואן, דבר המרמז על כך שהאשורים נמנעו מלהיכנס לאזור שנשלט על ידי השבטים הנאירים החזקים ביותר.
עלייתה של אוררטו.
במאה התשיעית לפנה"ס שוב מוזכרת אוררטו במקורות אשורים, אך הפעם כיריבתה החזקה של אשור מצפון. תחת הנהגת המלך אראמו (858 עד 844 לפנה"ס), אוחדו מדינות נאירי לממלכה אחת. בירת הממלכה, ארזאשקון, נכבשה בידי שלמנאסר השלישי, והמלך סרדורי הראשון (834 עד 828 לפנה"ס) העביר את הבירה אל טושפה (כיום העיר ואן) וביצר אותה. בנו, המלך אישפואיני (828 עד 810 לפנה"ס), כבש את העיר השכנה מוסאסיר, מערבית לימת אורמיה, ויסד את פולחן האל חאלדי, אך נאלץ להתמודד עם התקפות מלך אשור שמשי-אדד החמישי. כיבוש מוסאסיר תועד בכתובת האבן של קלאשין (Kelashin או Kelishin), שנמצאה בכפר בשם זה בצפון עיראק, סמוך למעבר ההרים לאיראן.
יורשו, המלך מינואה (810 עד 785 לפנה"ס), המשיך והרחיב את גבולות הממלכה שהגיעה לשיא כוחה הצבאי בתקופת בנו הצעיר, המלך ארגישטי הראשון (785 עד 753 לפנה"ס). בנו הבכור של מינואה, אינושפואה, היה ככל הנראה לכהן הבכיר של האל חאלדי. במחצית הראשונה של המאה השמינית לפנה"ס התרחבה הממלכה מזרחה לעבר ימת סוואן ולאורך נהר אראקס, והייתה לאחד הכוחות המשמעותיים במזרח הקדום באותה עת. ארגישטי הראשון הצליח להדוף את התקפות אשור בהנהגת שלמנאסר הרביעי וצבאותיו אף הגיעו עד לעיר בבל וכבשו אותה מידי האשורים. הוא ייסד מספר ערים חדשות, ובהן את ארבוני (Erebuni) היא ירוואן בירת ארמניה של ימינו בשנת 782 לפנה"ס, ואת ארגישיטינילי בשנת 776 לפנה"ס. בתקופה זו התרחבה השפעת אוררטו אל צפון סוריה והיא שלטה על דרכי המסחר העיקריות ממערב אסיה למסופוטמיה. השפעות התרבות האוררטית ניכרו בחופי הים התיכון, באסיה הקטנה ואפילו ביוון.