SELinux (ראשי תיבות של Security Enhanced Linux, פירוש מילולי: לינוקס עם אבטחה מתקדמת) הוא יישום של Mandatory Access Control עבור מערכות לינוקס, שמגיע עם חלק מהפצות לינוקס כברירת מחדל וכאופציה להתקנה באחרות. לדוגמה, רוב הפצות Red Hat כוללות בתוכן את SE Linux (בהפצות Debian ,Ubuntu וכדומה ניתן להתקין את SE Linux).
למעשה, מדובר בהרחבה לליבת לינוקס שנועדה לספק מערכת הרשאות שחלה על כל העצמים במערכת ולא רק על מערכת הקבצים עצמה, כלומר עוד שכבת הגנה על יישומי המערכת. המערכת מבוססת על כמה פרויקטים קודמים של הסוכנות לביטחון לאומי.
רקע.
כל מערכת לינוקס מממשת מנגנון (בראשי תיבות: Discretionary Access Control). בשיטה זו לכל קובץ יש משתמש שהוא הבעלים של הקובץ וקבוצה שהיא הבעלים של הקובץ. לכל משתמש יש שליטה מסוימת (בהתאם להרשאות עבור כל קובץ) בקובץ ולכל המשתמשים בקבוצה שהיא הבעלים של הקובץ יש שליטה מסוימת בו (בהתאם להרשאות עבור כל קובץ).במידה ומוגדר כך אמור להיות למשתמש-על (root) יש יכולת שליטה מלאה בכל הקבצים במערכת.
במידה ורץ שרת על המערכת והוא נפרץ באופן שמאפשר לפורץ להשתמש בהרשאות המשתמש שמריץ את השרת, הגורם הפורץ לא יוגבל על ידי דבר. במילים אחרות, לגורם הפורץ יהיו הרשאות זהות לחלוטין להרשאות המשתמש שמריץ את השרת. כאמור, במידה ומדובר במשתמש-על, לגורם הפורץ תהיה שליטה מלאה ובלתי מוגבלת במערכת.
סקירה.
בניגוד ל-DAC, ב-SELinux, שמממש MAC, לכל יישום מוגדר סט הפעולות המותרות לביצוע עבורו. כך, גם אם קיים על המערכת שרת שמורץ על ידי משתמש-על, גורם זדוני שישתלט על השרת לא יוכל לבצע פעולות שלא הוגדרו כמותרות לביצוע על ידו. המשמעות של כך היא שעל אף שהשרת מורץ על ידי משתמש-על, לגורם הפורץ לא יהיו הרשאות בלתי מוגבלות במערכת.
כאשר SELinux פועל, מנגנוני ההגנה שלו פועלים בנוסף למנגנוני ההגנה המובנים של מערכת הקבצים (DAC). אם משתמש מנסה לגשת לקובץ ואין לו הרשאות, המערכת תחסום את הגישה לקובץ. אם יש לו הרשאות, המערכת תיבחן את מדיניות ה-SELinux המתאימה ובהתאם לה תאשר או תחסום את הגישה של המשתמש לקובץ.
מבנה.
SELinux מורכב משתי ישויות: נתין (subject) ואובייקט (object). נתין הוא למעשה תהליך במערכת. אובייקט הוא משאב במערכת שניתן להגדיר הרשאות גישה של נתינים אליו: קבצים, תיקיות, התקנים, שקע, פורט, תהליכים אחרים ועוד. מדיניות SELinux מאפשרת לקבוע הרשאות של נתינים לביצוע פעולות באובייקטים. כך, ניתן לתת לנתין מסוים רק את ההרשאות המדויקות שהוא צריך לשם ביצוע פעולתו.
משה שפירא (סלאוויטא)
רבי משה שפירא (תקכ"ב, 1762 - ט' בכסלו ת"ר, 1837) היה רב ומדפיס חסידי, רבה של העיר סלאוויטא, ובנו של רבי פנחס שפירא מקוריץ. הקים את דפוס סלאוויטא.
קורות חייו.
נולד בקורץ לרבי פנחס שפירא ולטריינא בתו של רבי יונה וייל מסלאוויטא. נישא לבתו של רבי יצחק, שהיה דיין בעיר פולנאה.
לאחר פטירת אביו עבר להתגורר בסלאוויטא, שם עבד כבלן. משנודע על כך לרב העיר רבי יעקב שמשון משיפיטובקה העביר לו את משרתו בעיר. אך גם בתפקידו זה מיאן לקבל שכר, ולכן פתח לפרנסתו את בית הדפוס בשנת תקנ"ב. בית הדפוס נודע בין היתר בהדפסת הש"ס במהדורת סלאוויטא. שני בניו הגדולים ישבו במאסר בעקבות הלשנת שקר לשלטונות על הריגת עובד בבית הדפוס.
רבי שניאור זלמן מליאדי מתארו - "הרב המאור הגדול המפורסם המופלג בתורה ויראת ה'".
נפתלי וידר
הרב פרופסור נפתלי וידר (Naftali Wieder; א' באייר תרס"ה, 5 במאי 1905 – י' באדר תשס"א, 5 במרץ 2001) היה חוקר התפילה.
ביוגרפיה.
נולד בעיר סיגט ליצחק אלימלך וידר, סיטונאי יין, וללאה לבית וולדמן. משפחתו הגדולה, שבה היו שישה אחים וחמש אחיות, השתייכה לחסידות בעלז. מצד אימו היה צאצא לרב צבי אלימלך שפירא מחבר "בני יששכר", ודודו מצד אביו, הרב שלום בן חיים אריה וידר היה מחברו של שו"ת "משמיע שלום". אביו של אמו היה המרא דאתרא של העיירה בורשה.
למד ב"חדר" ובישיבה בעירו, סיגט, וכבר בצעירותו יצא לו שם של "עילוי". נסמך לרבנות על ידי הרב ישראל חיים פרידמן, רבה של ראחוב ומחבר הספר "ליקוטי מהרי"ח", ועל ידי הרב חיים צבי טייטלבוים, רבה של סיגט ומחבר הספר "עצי חיים". שירת כחבר בית דין בהונגריה.
בשל רצונו לרכוש השכלה, עזב את עיר מולדתו בשנת 1925 ועבר לברלין בירת גרמניה, כדי להשלים את חינוכו ולהתכונן לבחינת הבגרות, ובד בבד למד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בעיר, אף שלא עזב את הדת. אחרי עליית הנאצים לשלטון בגרמניה התקשה להמשיך בלימודיו, ורק תודות להשפעתם של פרופסורים באוניברסיטת וירצבורג התקבל ללימודים במוסד, בו כתב את עבודת הדוקטורט שלו על איכה זוטא. העבודה, שיצאה לאור בברלין בשנת 1936, כללה תרגום גרמני של המדרש, וניתוח ספרותי משווה. בשנים אלה ערך מחקרים לפרסום ונתן שיעורים פרטיים, כדי לממן את לימודיו. כמו כן הרצה ועסק בחינוך מורים.
בשנת 1939 עבר לאנגליה. את רכושו, אותו הפקיד בנמל בהמבורג, איבד בשנות מלחמת העולם השנייה כשהופצץ הנמל על ידי בעלות הברית. וידר תכנן לשהות באנגליה רק עד לקבלת סרטיפיקט לארץ ישראל, ובשל העובדה שזה לא התקבל, נשאר באנגליה בשנות מלחמת העולם. הוא שהה באוקספורד, ועזר לשמעון ראבידוביץ' בעריכת כתב העת "מצודה – קובץ לשאלות החיים למדע ולספרות" שהוציא בשנים תש"ג–תשי"ד.
כתב העת פרסם מאמר, שבו טען שחיבורו האבוד של המשורר יהודה בר יצחק הלוי בן שבתי הלוי, שנשרף בסרגוסה במאה ה-13, היה ספר היסטוריה שעסק בחכמי היהודים ומלכי ספרד. עזר גם לחוקר פאול קאלה, שהתגורר גם הוא באנגליה בעקבות עימותיו החוזרים עם הנאצים, בחקר מקורות רבניים.
בעזרת חיים רבין, ששימש אז מרצה לספרות חז"ל באוניברסיטת אוקספורד, שיפר את ידיעותיו בערבית ובאסלאם. לימד עברית ויהדות בבית כנסת מקומי ואחר כך בצפון לונדון.
חקר חיבורי יהודים מימי הביניים שנמצאו באוספי אוניברסיטאות באנגליה, ובעיקר בניתוח תוכן התפילות, תחום עיסוקו המרכזי בהמשך חייו. במחקריו על המנהגים שהנהיג הרב אברהם בן הרמב"ם בקהיר במאה ה-13 זיהה את הדמיון בינם לבין הפולחן הדתי של ה"סופים". מחקריו בנושא פורסמו בכתב העת "מלילה" במנצ'סטר, וקובצו בשנת 1947 בספר בשם "השפעות אסלאמיות על הפולחן היהודי", שיצא לאור באוקספורד בסדרת "ספריית המזרח והמערב" של המו"ל בלה הורוויץ , והנציח את זכרם של אמו ואחיותיו שנספו בשואה.
בעקבות פטירתו של אברהם (ארתור) מרמוֹרשטיין, המרצה לספרות חז"ל בבית המדרש לרבנים בלונדון (, "קולג' היהודים"), מונה וידר בשנת 1947 למרצה לתלמוד, מדרש ותפילה בקולג'. באחת מהרצאותיו פגש במרים לוי, ממשפחה יהודית שמוצאה בגיברלטר, והם נישאו בלונדון בשנת 1951.
בשנת 1954, ביוזמתו של שלמה דב גויטיין, מוין החומר מגניזת קהיר שנמצא בספריית אוניברסיטת קיימברידג'. בין החומרים מצא פרופסור וידר חומר ליטורגי רב, ונוסחאות שונות של קטעי תפילות. בשנת 1962 יצא לאור ספרו "The Judean Scrolls And Karaism". הספר יצא במהדורה נוספת, בשנת 2005, בהוצאת יד יצחק בן-צבי.
הוא התיידד עם זיגפריד שטיין, ראש המחלקה לעברית בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, ערך לצדו את כתב העת "Journal of Jewish Studies", וישב בוועדת המכון ללימודי היהדות שפעל בקולג' ובחסותו. בשנת 1969 הוזמן וידר על ידי המחלקה לעברית ללמד אצלם. שמו המשיך להופיע ברשימת המרצים של ה"ג'וז קולג'", הקדיש את רוב זמנו לקולג' האוניברסיטאי של לונדון. תוך זמן קצר זכה לדרגת פרופסור חבר. בסוף שנות השישים מונה לראש המחלקה לתוארי מחקר בג'וז קולג'.
בהגיעו לגמלאות, בשנת 1972, החליטו וידר ורעייתו מרים לעלות לישראל, והתיישבו בשכונת בית וגן בירושלים. גם בישראל המשיך במחקריו, והייתה אף יוזמה להביאו להרצות באוניברסיטה העברית בירושלים. היה חבר כבוד של האקדמיה האמריקאית ללימודי היהדות שבניו יורק, וחבר הוועד של חברת מקיצי נרדמים. מונה לפרופסור לתולדות התפילה במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, והוא לימד שם בשנות השבעים.
בשנת 1998 פרסם מכון בן-צבי קובץ מחקרים בעברית פרי עטו על תולדות התפילה, בשני כרכים: "התגבשות נוסח התפילה במזרח ובמערב - קובץ מאמרים".
לאחר מספר שנים בבית וגן עברו וידר ורעייתו מרים לשדרות ש"י עגנון. בשנותיו האחרונות סבל בליקויים בשמיעתו, ולכן נמנע מלהופיע בפומבי. בשנת 2000 מעד ולכן התדרדר מצבו הבריאותי. הוא נאלץ להשתמש בכסא גלגלים. נפטר בשנת תשס"א (2001).
פרסם מאמרים מדעיים רבים, בעיקר בשני תחומים: תולדות התפילה, והקשרים בין מגילות מדבר יהודה ולספרות קראית. את רוב מאמריו פרסם בעברית, בעיקר ב"סיני" וב"תרביץ".
חואן השני, מלך קסטיליה
חואן השני, מלך קסטיליה (6 במרץ 1405 - 20 ביולי 1454), היה מלך קסטיליה בין השנים 1406–1454.
ביוגרפיה.
חואן השני נולד בטורו ב-6 במרץ 1405, והיה בנם של אנריקה השלישי, מלך קסטיליה וקתרין מלנקסטר, בתם של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר וקונטסטנס מקסטיליה, דוכסית לנקסטר, בתו של פדרו הראשון, מלך קסטיליה.
ב-25 בדצמבר 1406 מת אביו אנריקה השלישי, מלך קסטיליה, וחואן ירש את השלטון, אולם, אמו קתרין מלנקסטר ודודו פרננדו הראשון, מלך אראגון כיהנו כעוצרי הממלכה. בשנת 1416 מת דודו, ובשנת 1418 מתה אמו, וחואן תפס את השלטון. אולם, חואן היה מלך חלש והשלטון היה מרוכז בידי ידידו אלוורו די לונה, שנלחם במוסלמים וייצב את השלטון ביד ברזל, תוך שהוא נלחם בתוקף באצולה. באותה שנה התחתן חואן עם מריה מאראגון, מלכת קסטיליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך אראגון ולאונור אורקה מקסטיליה, רוזנת אלבורקרקה.