צינדל גורש לבסוף לגרמניה בהוראת הבית המשפט בפברואר 2005. ב-1 במרץ, עם הגעתו לשדה התעופה בפרנקפורט נעצר והועבר לכלא עד למשפטו. צינדל הואשם ב-14 סעיפים של הפצת שנאה גזענית. בכתב האישום נכתב כי צינדל "שלל את תכנון השמדת היהודים על ידי הנהגת המפלגה הנאצית ותמך בטענה הזאת באומרו כי ההשמדה באושוויץ ובטרבלינקה הייתה המצאה יהודית שנועדה לדכא את הגרמנים." המשפט נמשך עד ל-15 בפברואר 2007, השופטים ציינו כי מצאו באתר הבית של צינדל, באינטרנט, 14 פעמים בהם הוא מכחיש עובדות היסטורית הנוגעות לשואה ומשתמש בביטויים אנטישמיים. בנאום הסיכום במשפטו קרא צינדל להקים צוות בינלאומי של חוקרים שתבדוק את השואה, וכי הוא עצמו יהיה מוכן להתנצל בפני הקורבנות אם יתברר כי אכן הגרמנים השתמשו בגז לצורך המתת היהודים. בסיומו של המשפט צינדל נידון לחמש שנות מאסר ושוחרר מהכלא בשנת 2010 לאחר ריצוי עונשו, בהתחשב בכך שהמשפט החל ב-2005. עם שחרורו סורבה כניסתו לקנדה בהסתמך על הקביעה הקודמת אודות היותו סכנה לביטחון הלאומי של המדינה. צינדל השתקע בבית משפחתו בגרמניה. נכון להיום רוב פעילותו של צינדל מסתכמת באתר האינטרנט שלו ובסרטונים המועלים לאתר YouTube.
מרק בונוקוסקי, כתב העיתון טורונטו סאן, פרסם בעבר כי אמו של צינדל הייתה ממוצא יהודי. סבו וסבתו מצד אמו היו איזידור ונגל מאייר. אירן צינדל, רעייתו לשעבר של ארנסט צינדל, סיפרה לכתב העיתון כי החשש שבעורקיו זורם דם יהודי הטריד מאוד את צינדל, שנסע לחפש בארכיונים בגרמניה הוכחות לכך שהוא "ארי טהור", אך לא מצא אותן.
צינדל הגיב על הדברים הללו בריאיון לצדוק יחזקאלי מידיעות אחרונות בשנת 1997 - "אם אתה מחפש מידע פוליטי אבי היה סוציאל-דמוקרט ואימי הייתה אישה נוצרייה פשוטה. אביה היה מארגן ועד העובדים בבוואריה ושמו הכניס אותו לצרות מפני שקראו לו איזידור מאייר והאנשים שלו קראו לו איזי ובגלל זה אנשים חשבו ש..."
יחזקאלי: " שהוא היה יהודי?"
צינדל: "לא, אני חושב שלא..."
יחזקאלי: "אתה בטוח שאין דם יהודי במשפחתך?"
צינדל: "לא" (בקול שקט)
כ&quot;ב תמוז
לוח השנה האתיופי
לוח השנה האתיופי או הלוח האגעזי הוא לוח שנה שמשי המשמש כלוח השנה העיקרי באתיופיה, וכלוח שנה לצרכים דתיים בכנסיות טֵוָואהִידוֹ — הכנסיות האורתודוקסיות של אתיופיה ואריתריאה. לוח השנה מבוסס על לוח השנה המצרי. בדומה ללוח הקופטי, לוח השנה האתיופי כולל תריסר חודשים בני 30 יום ומספר ימים הנוספים בסוף השנה. בשנה רגילה מספרם חמישה, בשנה מעוברת — שישה. שנה מעוברת חלה פעם בארבע שנים, ללא יוצא מהכלל, כמו בלוח השנה היוליאני ובניגוד ללוח הגרגוריאני.
ראש השנה האתיופי, הנקרא באמהרית אֶנְקוּטָטָש, חל בראשון לחודש מָסקָרָם, המקביל בקירוב לספטמבר בלוח היוליאני, התאריך נקבע על מנת לציין את סוף עונת הגשמים החזקים ותחילת ההתחדשות החקלאית. על פי הלוח הגריגוריאני, המקובל במרבית העולם, ראש השנה האתיופי חל ב־12 בספטמבר בין השנים 1901 ו־2099 אם מדובר בשנים גרגוריאניות הקודמות לשנים מעוברות, שבהן יש עשרים ותשעה ימים בפברואר. בכל מקרה אחר ראש השנה האתיופי חל ב־11 בספטמבר, על פי הלוח הגרגוריאני.
חודשים.
כל חודש בלוח השנה מונה 30 יום למעט החודש ה-13 שמונה 5 ימים בכל שנה ויום נוסף להם (6 ימים סך הכול) פעם ב-4 שנים.
ספירת השנים.
ספירת השנים המקובלת כיום בלוח האתיופי נעשית מיום הבשורה למרים, שבו, על פי האמונה, התבשרה מריה מפי המלאך גבריאל שהיא נושאת ברחמה את ישו. לפי מניין זה, השנה שהחלה בספטמבר 2007 על פי הלוח המקובל, היא השנה ה־2000 במספר. קיים פער של מספר שנים בין שני הלוחות מפני שהכנסייה האתיופית והכנסיות האירופיות התבססו על חישובים שונים באשר לשנה שבה חלה התגלותו של גבריאל.
מנייני שנים אחרים היו מקובלים בעבר. המניין לבריאת העולם, למשל, מוסיף 5,500 שנים למניין מהבשורה על הולדת ישו.
אתא
אתא חברה לטקסטיל בע"מ הייתה מפעל תעשייתי מהראשונים בארץ ישראל, והפעילה רשת לשיווק תוצרתה. המפעל נחשב עד שנות השבעים לגדול מסוגו בארץ ונסגר בשנת 1985.
היסטוריה.
הקמת המפעל.
אריך מולר רכש שטח בגודל 110 דונם במחיר 12.5 לא"י לדונם בדרום היישוב הקטן כופריתא (שמו שונה לאחר מכן ל"כפר עטה" וכיום מדובר בעיר קריית אתא). בני משפחת מולר, אנשי טקסטיל מהעיר באבי שבצ'כוסלובקיה, עלו לישראל ובשנת 1934 החלו בבניית מפעל טקסטיל.
בחודשים מאי-יולי 1934, נקדחה בהצלחה באר מים בהדרכת המהנדס רייך מחיפה, שסייע גם ברכישת האדמה. יחד עם המהנדס בורישנסקי וחבריו הוקם "בית הבאר" ונסלל כביש באורך 1,100 מטרים שחיבר אל האזור בו יוקם בית החרושת עם כביש חיפה-שפרעם, שיצר קשר ישיר בין אזור המפעל והעיר חיפה. בחודשים אוגוסט-ספטמבר שלאחר סלילת הכביש, הונחו במקום קווי חשמל ותשתית לתקשורת טלפון.
בעוד הכנות אלו נערכות בארץ לאורך שנת 1934 ננקטו בצ'כוסלובקיה הצעדים ההכרחיים לקידום הרעיון בשלוש נקודות מרכזיות: המבנה, תוכנו וכוח האדם.
הקונסטרוקציות של המבנה הוזמנו במפעל "סקודה", הטובים באירופה בנושא זה. בעיית המימון סודרה כאשר נחתם הסכם מיוחד לפיו יוקם המפעל כאשר "סקודה" משמשת כקבלן משני להקמה והושג אישור מיוחד לתשלום במטבע צ'כי. גם המכונות הוזמנו בחו"ל ויובאו באותה דרך. ברור היה כי אין כוח אדם מיומן בארץ וכי יש צורך להכשיר אנשים מתאימים. ולכן, עוד בהיותם בצכ'וסלובקיה, הם פרסמו כרוזים בין הארגונים הציוניים במדינה, בקריאה לבוא אליהם ללמוד את עבודת הטקסטיל, לקבל סרטיפיקטים בתום ההכשרה, לעלות ארצה ולעבוד בחברת הבת המקומית שתוקם.
העובדים הראשונים מצ'כיה שהגיעו לשטח המפעל חיו בתנאי קומונה בצריף אחד בחצר המפעל. הצריף חולק לתאים קטנים רבים, שהכילו את כולם - רווקים ומשפחות כאחד. כשירותים שמשו שני תאים בסמוך לצריף, העומד על תילו עד היום. הקשיים היו מרובים, אך מנגד, מעבר לכביש החדש שנסלל, נראו מבני בית החרושת שהולך ונבנה.
שמו של מפעל הטקסטיל נגזר משמו של הכפר הערבי שהיה במקום, כפר עטה, והמפעל נקרא על שם המקום - עטה ATA, וזאת בשל היות השם קצר, צלילו קליט וצורתו הסימטרית קלה לשרטוט גרפי.
הסופר ש"י עגנון הגיע לביקור בביתו של אריך מולר. עגנון התעניין במשמעות השם "אתא". הסבריו של מולר לא סיפקו אותו ולאחר מחשבה אמר: .
בשנת 1936, מנה המפעל 115 עובדים, רבים מהם היו חברי הקיבוצים באזור - משמר הים (כיום, קיבוץ אפק), עין המפרץ, כפר מסריק ואחרים.
בשנת 1938, מנה המפעל 205 עובדים וניהולו עבר לידי בן הדוד, הנס מולר, שעלה אז ארצה.
המפעל בשנות ה-40.
מלחמת העולם השנייה גרמה לנתק בין בית החרושת לחברת האם סקודה. המפעל נאלץ לפעול באופן עצמאי, מצד שני הפכה "אתא" לספק הגדול ביותר של אוהלים, מדים, לבנים וגרביים לצבא הבריטי במזרח התיכון. בזמן המלחמה הייתה ארץ ישראל מרכז חשוב לצבא הבריטי אשר הוצב להגן על המעבר להודו דרך תעלת סואץ. התחבורה הימית (התחבורה האווירית טרם התפתחה) לצורך הובלת האספקה מבריטניה הייתה נתונה למתקפות הצוללות הגרמניות אשר שלטו על נתיבי התחבורה בים התיכון ופגעו שוב ושוב בצי הבריטי. בשל כך צבאות בעלות הברית שחנו במזרח התיכון קיבלו את רוב אספקת המזון והביגוד ממפעלים בארץ ישראל. הייתה זו תקופת צמיחה לתעשייה הארצישראלית ורוב מפעלי התעשייה הוותיקים הוקמו באותם הימים.
הנס ואריך מולר הקימו חברה-בת לשיווק התוצרת. שמה של החברה היה "תטא". לחברה היו חנויות בבעלותה וכן חנויות שהופעלו בזכיינות. לזכיינים הוכתבה דרך התצוגה של המוצרים, כך שהתצוגה תהיה אחידה בכל רחבי הארץ. כך, מראה חלונות הראווה של כל חנויות "תטא" היה אחיד. בזכות בקרת האיכות של החברה וטיב השירות בחנויות, נהרו אליהם רבים והמכירות בהן שגשגו.
אתא העניקה לעובדיה הטבות סוציאליות רבות: בשטח המפעל הוקמה צרכניה שמכרה מוצרי מזון במחירים מוזלים, העובדים נהנו מבונוסים ונהנו גם הם מרווחי המפעל. כדי להקל על האמהות העובדות הוקם בשנת 1942 גן לילדי העובדים. בנוסף הקימה אתא שיכונים לפועלים - ראשית את "בתי חנה" ואחר מכן את גבעת אתא א', ב' ו-ג'. שכונת "בתי חנה", שהוקמה בשנים 1935-1947, נקראה על שם אשתו הראשונה של הנס מולר. המשתכנים הראשונים היו העולים מ"מכבי צעיר" שבאו עם אריך מולר, ובמשך הזמן התקבלו לשיכונים תושבים נוספים. חלק גדול מהמתיישבים בשיכונים הגיע מקיבוצי הסביבה ומקריית חיים. הם נבחרו בעיקר על פי עבודתם במפעל וזכו להתגורר במקום בעבור דמי שכירות סמליים, שכן לא עמד לרשותם הממון הנדרש לרכישת הבתים.
מנהלים ועובדים קיבלו שכר דומה. האווירה הייתה אווירה משפחתית, משפחת עובדי "אתא".ב- 1946 מנה המפעל 921 עובדים המפעל התרחב ומבנים נוספים הוקמו באזור כורדני (שטח עליו הוקם לימים הקריון).
עם הקמת המדינה והקמת צה"ל הפך המפעל לספק הביגוד הראשי שלו (מדים, גרביים, לבנים). בנוסף רכש צה"ל מ"אתא" עשרות סוגי פריטים, בין הפריטים: אוהלים, אלונקות, רצועות למקלעים. "אתא" היה המפעל הראשון שהעניק לעובדיו בונוס ובכך למעשה שיתפם ברווחיו.