תקופת שלטונו של פולק מאנז'ו מראה שינוי בהלך הרוח הצלבני, האגרסיביות ומסעות המלחמה להתפשטות וכיבוש שאפיינו את המלכים הקודמים התחלפו במדיניות שמטרתה לשמור ולשמר את הקיים, מדיניות זו באה לידי ביטוי במפעלי ביצור גדולים במהלכם נבנו מבצרים ששימשו לאחיזה באזורים אסטרטגיים, שמירה על נתיבי תחבורה וסגירת הגבול הדרומי מפשיטות מצריות - איבלין, בלאנשגארד ובית גוברין החל בהקמתה של מצודת כרכ בשנת 1142, חיזק והרחיב מבצרים אחרים ובהם אי האלמוגים ושובכ. תהליך ההתבצרות דרש את רוב משאבי הממלכה, ריתק כוחות גדולים, ומנע מבצעים צבאיים נרחבים.
תקופת שלטונו של פולק מאנז'ו עמדה בסימן עלייתו של עמאד א-דין זֶנגִי איש צבא סלג'וקי ששירת את האמירים העיראקיים שנלחמו תחת דגל האסלאם כנגד הצלבנים וידוע כמי שריכז את כוחות האסלאם למלחמה בצלבנים ובישר את דרכי הפעולה של יורשיו נור א-דין וצלאח א-דין. לאחר ביסוס מעמדו בסוריה יצא זנגי לסדרת מסעות מלחמה שנגסו בשטחן של המדינות הצלבניות הצפוניות מבלי שצבא ממלכת ירושלים יבוא לעזרה. בשלב זה ביקש שליט דמשק מועיין א-דין אונור את עזרת ממלכת ירושלים במאבקו מול זנגי. צבא ממלכת ירושלים יצא לשחרר את דמשק מהמצור של צבא זנגי בשנת 1140. הצבא הסלג'וקי של זנגי נסוג מסוריה - לתמיד, ובני הברית המוסלמית נוצרית צרו וכבשו את הבניאס שהועברה לצלבנים.
גורם נוסף שבחש באירועים לאורך החוף הסורי הייתה האימפריה הביזנטית ששליטיה ראו את האזור כשטח מחיה טבעי ואת נסיכות אנטיוכיה כבעלת חובת נאמנות לאימפריה. יוחנן השני קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית - אחד הגדולים בהיסטוריה של האימפריה ואיש צבא מובהק, הצליח בסדרה של מערכות להחזיר לאימפריה שטחים אבודים באסיה ואירופה. בשנת 1137 יצא הקיסר למסע דרומה, כבש את ארמניה ושם את העיר אנטיוכיה תחת מצור. במשא ומתן שנכפה על הצלבנים הוכר הקיסר כשליט העליון באנטיוכיה, דגל הקיסרות הונף על מבצר העיר ובאביב 1138 יצאו הביזנטים והצלבנים למסע משותף כנגד חלב שנסתיים באכזבה ובנסיגה בעוד צבאו של זנגי מחזיר את המצב לקדמותו. בשנת 1142 חזר הצבא הביזנטי ושם את אנטיוכיה תחת מצור לאור סירוב אציליה לעמוד בהתחייבויות כלפי הקיסר. בקשתו של יוחנן קומנינוס מפולק לבקר בכנסיית הקבר קיבלה אישור בתנאי שהמלך יבוא ללא צבאו. בחורף של שנת 1143 בטרם נסתיים המשא ומתן נפטר הקיסר מפצעים שנגרמו במהלך מסע ציד והצבא הביזנטי נסוג ממצור אנטיוכיה ומכוונתו להטיל מרות על ממלכת ירושלים.
בשנת 1143 יצא הזוג המלכותי של ירושלים לחופשת סתיו בעכו. במהלך מסע ציד מעד סוסו של פולק, והוא נפל מגבו ונחבל קשות בראשו. הוא הובהל לעכו ושם מת מפצעיו. הוא נקבר בכנסיית הקבר בירושלים.
נפילת רוזנות אדסה.
רוזנות אדסה (Edessa) הייתה אחת המדינות הצלבניות ו"מבצר" צלבני שהגן על גבולן הצפוני של מדינות הצלבנים. מבודדת ומוקפת באמירויות מוסלמיות בהיותה "עמדה קדמית" סבלה הנסיכות מזעם ההתקפות המוסלמיות שהביאו להרס חיי הכלכלה ולהגירת אוכלוסייה.
בנובמבר 1144 הופיע זנגי בראשות צבאו מול חומות אדסה וצר על העיר. ביום 29 בדצמבר פרץ צבאו של זנגי אל תוך העיר ויומיים לאחר מכן נכנעה המצודה. כך נפלה בידי האסלאם הבירה של הנסיכות הראשונה שייסדו הצלבנים. ההלם והזעזוע על נפילת המדינה הצלבנית הם שהולידו את מסע הצלב השני. הממלכות הנוצריות התלכדו מחדש תחת כנפי האמונה הנוצרית וצבאותיהם התגייסו לצבא צלבני היוצא להשיב את הגלגל לאחור.
מסע הצלב השני.
מסע הצלב השני יצא מצרפת ומגרמניה, בעקבות כיבוש נסיכות אדסה, אל ארץ ישראל ונערך בין השנים 1147 – 1149. ההכנות והתעמולה למסע החלו בשנת 1145 ונוהלו בעיקר על ידי הכומר ברנאר מקלרבו. תעמולה זו לוותה בפרעות ובגזירות נגד האוכלוסייה היהודית אולם פרעות אלו היו מתונות ביחס לפרעות שליוו את מסע הצלב הראשון וברנאר מקלרבו פעל להפסקתם.
בשנת 1147 יצא מסע הצלב לדרכו מאירופה ועבר דרך קונסטנטינופול. בסדרת קרבות שנערכו באסיה הקטנה נגד כוחות טורקים וסלג'וקים נהרגו רוב משתתפי מסע הצלב ורק שרידים ממנו הגיעו דרך הים לחופי ארץ הקודש. בהגיעם לארץ עלו צלבני מסע הצלב על דמשק והטילו מצור על העיר – שנכשל כישלון מחפיר. באביב 1149 יצאו אחרוני האבירים האירופאים מארץ הקודש.
מסע הצלב השני לארץ הקודש נסתיים בכישלון מוחלט. בזבוז של משאבים אנושיים כסף ורכוש לא הצליחו להחזיר את אדסה ולא שיפרו במעט את מצבה של ממלכת ירושלים. הזעזוע מהכישלון והשבר האידאולוגי יביאו לכך שמסע הצלב הבא ייצא מאירופה רק לאחר קרב קרני חיטין והתמוטטותה המוחלטת של ממלכת ירושלים. קרעים נוצרו בין אבירי הממלכה הירושלמית לאבירי אירופה ובין הכנסייה למאמינים.
מלחמת אזרחים.
לאחר מותו של פולק בתאונת ציד בשנת 1143 היה בנו בלדווין השלישי, מלך ירושלים בן שלש עשרה בלבד. סמכויות השלטון ניתנו בידי המלכה כעוצרת שזכתה לתמיכת כל הכפופים לה, הן בתחום הצבאי, בתחום הדתי ובתחום האזרחי. בשנות החמישים המוקדמות של המאה ה-12 התדרדרו היחסים בין המלכה והמלך בנה עד שבשנת 1152 פנה בלדווין לפטריארך הירושלמי בבקשה להמליכו כמלך יחיד בכנסיית הקבר, אולם הפטריארך סירב לעשות כך. כתגובה לסירוב יצא בלדווין לתהלוכת הכתרה עצמית ברחובות ירושלים, כשלראשו זר עלי דפנה. תוכנית לחלוקת השלטון בממלכת ירושלים נדחתה על ידי בלדווין ובמהלך צבאי מהיר הוא תפס את המרכזים האסטרטגיים בממלכה בעוד מליסנדה ובנה הצעיר אמלריך מוצאים מקלט במצודת ירושלים.
בהתערבות הכנסייה הגיעו הצדדים להסכם לפיו המלכה ופמלייתה יעברו לעיר שכם, שם תשלוט מליסנדה עד יום מותה, ואילו בלדווין מצידו התחייב שלא לצאת נגדה יותר לעולם. בשנת 1153 נערך פיוס בין בלדווין ומליסנדה והחל משנת 1154 שותפה מליסנדה במרביתם של תהליכי קבלת ההחלטות בממלכה והופיעה לצד בנה בטקסים הרשמיים. בשנת 1161 חוותה מליסנדה ככל הנראה שבץ מוחי ונפטרה ב-11 בספטמבר של אותה השנה. מליסנדה נקברה לצד אימה בקבר מרים שם מצוי קברה עד היום.
בלדווין השלישי ואמלריך הראשון.
עשר השנים שלאחר מסע הצלב השני סימנו את המפנה בגורל ממלכת ירושלים, במהלך תקופה זו השתנה מאזן הכוחות בלבנט. ממלכת ירושלים התרוקנה מכוח החיות שאפיין אותה, מאידך גיסא האיחוד של הכוחות המוסלמיים סביב הממלכה יצר שינוי של המומנטום ששבר את התוכניות האסטרטגיות הצלבניות והעביר את היוזמה לצד המוסלמי. השינוי העיקרי בהיסטוריה של ממלכת ירושלים שלאחר מסע הצלב השני הוא שינוי מרכז הכובד ותשומת הלב הצלבנית מסוריה המוסלמית - לאור חשיבותן ההולכת ופוחתת של הנסיכויות הצלבניות הצפוניות שהוריד באופן דרסטי את משקלן הפוליטי ושקיעת מצרים הפטאמית שיצרה ואקום שמשך את בלדווין השלישי וביתר שאת את יורשו אמאלריך הראשון. כיבוש או שליטה במצרים הפך למטרה של המדיניות הצלבנית ובמקביל למטרה של השליטים המוסלמיים של עיראק וסוריה - הראש והראשון להם - מחמוד אבן עמאד א-דין זנגי הידוע בשם נור א-דין -בנו השני של עמאד א-דין זנגי. משהוכרע המאבק על מצרים לטובת המוסלמים נחרץ גורלה של ממלכת ירושלים.
נור א-דין יצא מחלב שנמסרה לשלטונו לאחר מות אביו ובסדרה של מהלכים צבאיים, תוך ניצול התעוררות דתית מוסלמית וכוח הזרוע הצליח לאחד את סוריה. כיבושה המוחלט של סוריה ובראשה דמשק בשנת 1154, היו הצעדים שדחקו את הצלבנים ולמעשה הכריעו את המערכה הפוליטית בצפון הממלכה. מול מהלך זה ניסה בלדווין השלישי בראייה מרחיקת לכת ליצור חזית נוצרית אחידה שבסיסה הצבא הביזנטי בשיתוף עם המדינות הצלבניות וארמניה מתוך כוונה לפרק את טבעת החנק סביב ממלכת ירושלים. בספטמבר 1158 נישא בלדווין לתיאודורה קומננה נסיכה ביזנטית בת 13 שקיבלה כמתנת חתונה את עכו בעוד האימפריה הביזנטית מקבל הכרה במעמדה ותביעותיה באנטיוכיה. הקיסר הביזנטי נשא לאישה את מריה מאנטיוכיה בדצמבר 1161, וחיזק את קשריו עם ממלכת ירושלים מחד ואת תביעתו לשלטון בנסיכות אנטיוכיה. תוכנית זו עלתה על שרטון משהוברר כי לאימפריה הביזנטית חישובים פוליטיים שונים שהובילו אותה לברית עם נור א-דין בעצמו, מתוך תקווה כי הוא ישמש כמשקל נגד לאיום הסלג'וקי באסיה הקטנה ויבלום את שאיפות הצלבנים בסוריה.
בלדווין השלישי מת, ככל הנראה בביירות, במהלך חודש פברואר 1162, על פי דברי ההיסטוריון הצלבני ויליאם מצור הוא הורעל על ידי רופא נוצרי-יווני. תיאודורה אשתו - נערה בת 16 פרשה מחצר המלוכה ועברה לעכו, לזוג לא היו ילדים ועל כיסא המלוכה עלה אחיו של בלדווין - אמלריך רוזן יפו ואשקלון. אמלריך היה נשוי לאגנס מקורטניי, ועם עלותו לכס המלוכה נאלץ להיפרד ממנה, אף על פי שהיו להם במשותף בן ובת: בלדווין וסיביל. בשנת 1167 הוא נשא לאישה את מריה קומננה, אחיינית מדרגה שנייה של הקיסר הביזנטי מנואל הראשון ממנה נולדה לו בתו איזבל. באותה תקופה הטיל אמלריך על ויליאם מצור, הארכיבישוף של העיר צור את מלאכת כתיבת ההיסטוריה של ממלכת הצלבנים.
סיעות האצולה.
המאבקים בין מליסנדה לבלדווין השלישי ולאחר מכן נישואיו של אמלריך לנסיכה ביזנטית במקום אשתו אגנס הביאו ליצירת סיעת האצילים מקומית הידועה גם כסיעת הברונים שגיבשה משפחות אצולה מבוססות שהלכו וצברו כוח השפעה וממון ובראשם משפחת איבלין שבזכות קשרי נישואים ונכסים רבים היו בעלי השפעה כבירה בחצר המלוכה מחד ובעלי סמכות גדולה בתוך השטחים שבשליטתם שהלכו ודמו למדינות בתוך ממלכת ירושלים.