מחסום אפידרמיס משובש וגורמים סביבתיים מעוררים קרטינוציטים לשחרור IL-1β, IL-25, IL-33, MDC, TARC ו-TSLP, המפעילים תאים דנדריטים ותאי לנגרהאנס. תאי דנדריטים מופעלים מגרים תאי Th2 לייצר IL-4, IL-5, IL-13, IL-31 ו-IL-33, מה שמוביל לתפקוד לקוי של המחסום, ירידה בייצור AMP, הפרעה בקידום קרטינוציטים ותסמיני גירוד. AD כרוני מאופיין בגיוס של תת-קבוצות Th1, Th22 ו-Th17, מה שמביא לעיבוי האפידרמיס ולהתפשטות חריגה של קרטינוציטים.
חברות תרופות בכל העולם מנסות לפתח תרופות המבוססות על חסימת שני החלבונים המרכזיים במנגנון המחלה: 13-IL ו-4IL. כדי לזהות את המחולל העיקרי של אטופיק דרמטיטיס יצרו החוקרים עכברים מהונדסים גנטית אשר אינם מבטאים קולטן מרכזי שנקשר לחלבונים IL-13 ו-IL-4. שם הקולטן IL-13Rα1. הם מצאו שעכברים אלה עמידים למחלה: כאשר הם נחשפים לאלרגן שמייצר אטופיק דרמטיטיס, הם נותרים בריאים. מכאן הסיקו החוקרים שקולטן זה חיוני להתפתחות המחלה. בהמשך הם נטרלו לסירוגין את שני החלבונים 13-IL ו-4-IL, והראו כי המסלול הדומיננטי להתפתחות המחלה עובר דרך קישור בין הקולטן לחלבון IL-13 ולא ל-IL-4.
תסמינים.
התסמינים כוללים עור יבש, מגורה, גרד ופציעות כתוצאה מגרד נשנה. לרוב האזורים הנגועים הם בקפלי הברך ופנים הזרוע, פנים, ירכיים, בטן וגב. המחלה אינה מדבקת ולרוב אינה מסוכנת, אך היא פוגעת באיכות החיים של החולה. עם הופעת התסמינים, תינוקות הסובלים מן המחלה מתגרדים עד זוב דם ומתקשים לישון. המחלה עלולה לגרום סבל רב לסובלים ממנה ובני משפחותיהם.
טיפול.
הטיפול בדלקת עור אטופית מתחלק לטיפול מונע - באנטי-היסטמינים שיכולים להפחית את רמות הגרד, בשמירה על לחות העור בעזרת קרמים טיפוליים, בלבישת בגדים מאווררים, בעיקר מכותנה, ובשהייה באזורים בהם רמות הלחות באוויר גבוהות יחסית (בישראל - מישור החוף); וכן טיפול בעת החמרה - בעיקר בעזרת משחות מבוססות הסטרואיד קורטיזון, אך גם בקרמים מרגיעי גרד כמו אלוורה ותרחיצים שונים. לטיפול בקורטיזונים למיניהם יש תופעות לוואי רבות ועל פי רוב אינו מומלץ לשימוש במשך יותר משבועיים. גם פוטותרפיה היא טיפול יעיל. טיפול נוסף הוא משחת פרוטופיק (טקרולימוס).
היות שדלקת עור אטופית נוטה להחמיר על רקע לחץ נפשי, במקביל לטיפול תרופתי מומלץ לטפל במתחים שונים ולהימנע ממצבי לחץ.
שימוש קבוע בקרם לחות (נגד יובש ועור מגורה) יכול לעזור בהגברת הלחות באזור היובש, מה שיגרום להפחית את כמות הגירודים באזור.
המלצות רפואיות נוספות הן המעטה של מקלחות ואורכן, הימנעות מרחצה במים חמים במיוחד ושימוש מופחת בסבון ורצוי מסוג שאינו מקציף.
שטיפה נוספת של הכביסה יכולה לעזור לנקות שאריות אבקת כביסה.
בשנת 2017 מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) אישר את התרופה הביולוגית הראשונה למחלה, הנקראת Dupixent. בניסויים קליניים, הראתה התרופה הפחתה משמעותית של תסמיני המחלה הכוללים גירוד, אדמומיות, עור דליל, נפיחות ועור שרוט.
הערות שוליים.
2. Kim, J., Kim, B. E., &amp; Leung, D. (2019). Pathophysiology of atopic dermatitis: Clinical implications. "Allergy and asthma proceedings", "40"(2), 84–92.
3.Bitton, A., Avlas, S., Reichman, H., Itan, M., Karo-Atar, D., Azouz, N. P., Rozenberg, P., Diesendruck, Y., Nahary, L., Rothenberg, M. E., Benhar, I., &amp; Munitz, A. (2020). A key role for IL-13 signaling via the type 2 IL-4 receptor in experimental atopic dermatitis. "Science immunology", "5"(44), eaaw2938.
סוואעד חמירה
סואעד חמירה (בערבית: سواعد حميرة) הוא כפר בדואי במערב הגליל התחתון, מדרום לשפרעם וסמוך לקיבוץ הרדוף. הוא נמצא בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
הכפר היה חלק מפזורה של בדואים משבט סואעד החיים באזור, וזכה להכרה על ידי המדינה בשנת 1996. בפברואר 2006 אושרה תוכנית המתאר המפורטת של היישוב. מטרת התוכנית הייתה לקבוע הסדר סטטוטורי, המאפשר הוצאת היתרי בנייה להקמת שכונות מגורים תוך מתן מענה למגורים, שטחים ציבוריים ותשתיות. התוכנית אישרה הקמת 100 יחידות דיור ועד 60 יחידות אירוח. במהלך שנת 2008, לאחר שתוכנית המתאר שלו אושרה, הוא חובר לראשונה רשת החשמל הארצית. והחלו הכנות לחיבור בתי הכפר לרשתות המים והביוב.
ראש הכפר הוא טהא (אבו אמין) סואעד. בנו, פאיז סואעד, חבר לדרך הרוחנית של קיבוץ הרדוף, הצטרף לאנתרופוסופיה ולמד במשך שנים רבות בארץ ובאירופה את תורתו של רודולף שטיינר. פאיז יוזם מפגשים של "שער לאדם" יחד עם היזם העיקרי יעקב ארנן ועם הכמרית אילסה. המפגשים מתקיימים בין הרדוף והכפרים השכנים. וכך היה כפר סואעד חמירה למרכז רעיוני בנושאי השלום והחיים המשותפים בין יהודים וערבים באזור.
גלעד (קיבוץ)
גַּלְעֵד, או בשמו הקודם אֶבֶן יִצְחָק, הוא קיבוץ המשתייך לתנועה הקיבוצית (תק"ץ) ברמות מנשה, בתחום השיפוט של המועצה האזורית מגידו והוא הדרומי ביותר בתחום השיפוט של מועצה זו. גלעד ממוקם בין ואדי עארה ליקנעם עילית, במרחק של כ-4 ק"מ דרומית לקיבוץ דליה. שטחיו החקלאיים של הקיבוץ משתרעים על כ-14,500 דונם.
היסטוריה.
הקיבוץ הוקם בשנת 1945 על ידי גרעין של גרעין של חברי תנועת הבונים ותנועת החלוץ מגרמניה שנתארגן בשנת 1938 בהנהגתו של גיורא יוספטל (שהיה לחבר הקיבוץ, אשתו סנטה יוספטל שימשה כגזברית הקיבוץ בין השנים 1945–1952). בדצמבר 1939 הקימה קבוצה של 40 חברים, שהיו בהכשרה בגבעת חיים, את קבוצת "הגרעין רעננה" במחנה זמני בין רעננה לגבעת ח"ן. ב-11 מרץ 1945 עלתה הקבוצה להתיישבות, בסיוע תנועת הקיבוץ המאוחד, על גבעת טרשים כ-500 מטר מצפון מערב לכפר ח'ביזה. בנובמבר 1945 נחנך כביש שחיבר את הקיבוץ לשאר יישובי אזור מגידו (אז הם נקראו אזור הרי אפרים).
השם שנתנו לו המוסדות המיישבים הוא "אבן יצחק" על שמו של יצחק אוכברג שהיה נדבן יהודי מדרום אפריקה שבתרומתו נקנו אדמות הקיבוצים גלעד ודליה בשטח של כ-6,500 דונם. חברי הקיבוץ העדיפו את השם "גל עד" על שם חברי תנועת הבונים אשר נספו במלחמת העולם השנייה. מקודם נודע המקום בשם "הגרעין". ב-1946 קלט הקיבוץ קבוצה של ילדים מהולנד שהציל חסיד אומות העולם יופ וסטרויל. במרץ 1947 הוחל בנטיעת יער על שם וסטרויל בין קיבוץ דליה לקיבוץ גלעד.
חברי קיבוץ גלעד היו ביחסים טובים עם תושבי הכפרים הערבים באזור ובמלחמת העצמאות הגיעו להסכם אי התקפה. בתחילת מאי 1948 היזהרו את תושבי הכפר ח'ביזה מההתקפה צפויה של האצ"ל, לאחר ששומר השדות של גלעד, פגש סיור מקדים לפני מבצע של האצ"ל. תושבי הכפר ברחו והוא היה ריק בעת שנכבש על ידי האצ"ל ב-12 במאי 1948. חברי הקיבוץ סירבו לשתף פעולה במבצע עם האצ"ל לאחר פרשת דיר יאסין.
בשנת 2000 החליטה ועדת השמות הממשלתית על הסבת השם מאבן יצחק ל"גלעד, אבן יצחק" ולאחר מכן ל"גלעד (אבן יצחק)".
כלכלה.
הקיבוץ שותף במפעל הפלסטיק "תמה" יחד עם קיבוץ משמר העמק. בשנת 1979 הוקמה בגלעד שלוחה של המפעל המייצרת רשתות פלסטיק. בנוסף בבעלות הקיבוץ מפעל "ביוגל" למוצרי דיאגנוסטיקה וטרינרית. בנוסף מתפרנס הקיבוץ מענפים חקלאיים של רפת חלב, בקר לבשר, שדות, ומטעים.
אתרים בקיבוץ.
בסמוך לקיבוץ נמצאת גבעת הרקפות שהיא יעד פופולרי למטיילים, יער פארק "אלוני תבור", וכן "גבעת אבן יצחק" - שהיא אנדרטה, חניון, מעין גלעד ומגדל שמירה משנת העלייה לקרקע. גבעת הרקפות מכונה על ידי בני הקיבוץ "יער רגבים" כיוון שהוא ניטע בידי חברי גרעין קיבוץ רגבים במהלך מלחמת העצמאות, בטרם עברו למושב הקבע שלהם בסמוך.
בקיבוץ קיים מוזאון ארכאולוגי המציג ממצאים מהסביבה. המוזאון הוא המשכו של האוסף הפרטי של מיכאל מאיר, ארכאולוג חובב חבר הקיבוץ שנפטר בשנת 1999.
גלריית תמונות.
הקמת הקיבוץ
סואעד חמרייה
האנשה של המוות
בתרבויות וביצירות ספרותיות לא מעטות, התופעה והמושג של המוות מתוארים או מיוצגים על ידי דמות אנושית או דמוית-אדם המבצעת את עבודת ההפרדה בין הנשמה לגוף, דמות המכונה על פי רוב מלאך המוות או פשוט המוות. לתופעה זו, בה הקונספט של המוות מיוצג כישות אנתרופומורפית (התגלמות דמוית-אדם), קוראים האנשה של המוות.
צורת הייצוג משתנה מתרבות לתרבות.
האנשה של המוות בדת.
אלי מוות.
בדתות הקדומות, בייחוד באלה הפוליתאיסטיות, היו אלים שתחום שלטונם היה המוות. על פי אנתרופולוגים, סיפורי אלים אלו נוצרו בידי בני האדם על מנת להסביר את תופעת המוות, שהייתה בלתי מובנת, ואף מפחידה, לאנשים.
להלן רשימה של אלי מוות או אלים שתחום שלטונם היה כרוך במוות:
מלאך המוות ביהדות.
בתפיסה התנכית, וגם מאוחר יותר ביהדות, אלוהים לבדו הוא אדון על חיים ומוות, ומותו של אדם יקרה רק כאשר אלוהים יחליט על כך. עם זאת, קיים גם בתנ"ך הרעיון שיש לאלוהים מלאכים "שליחי מוות", שהם ישויות נטולות רצון עצמאי ושייעודם אך ורק לבצע את הצווים האלוהיים.
ביהדות הייצוג האנושי של המוות מופקד בידי מלאך, ונהוג לייחס את תפקיד מלאך המוות לסמאל. בניגוד לייצוג האירופי, של מלאך המוות נושא חרמש, ביהדות נהוג שהוא נושא חרב או סכין.
בספר איוב מתואר דו-שיח בו קטרג השטן לפני אלוהים על איוב וביקש ממנו רשות לנסות את איוב. בדיון על כך במסכת בבא בתרא אומר ריש לקיש כי "הוא שטן, הוא יצר הרע, הוא מלאך המוות".
בספר "אמונות ודעות" לרב סעדיה גאון, כתוב:
"האבות מסרו לנו כי המלאך אשר הבורא שולח אותו להפריד ביניהם [בין הנשמה לגוף] מתגלה לאדם בצורת אש ירוקה מלאה עיניים של אש כחולה, ובידו סיף שלוף מכוון כנגדו, וכאשר רואהו כך נחרד מפניו, ורוחו נפרדת מגופו".