רוסטאן היה ממלוכי מצרי שנולד בטביליסי, כבן השישי, לסוחר ארמני, רוסטום אוּנאן, ואם גאורגית. כשהיה בן שנתיים חזר אביו לעיר הולדתו אפרחאן שבארמניה, ושם גדל עד הגיעו לגיל 13. במהלך המלחמה הפרסית-ארמנית התפצלה משפחותו, והוא נמכר לעבדות, מאז נמכר שוב שבע פעמים. בפעם האחרונה הוא נרכש על ידי סאלא-ביי, אחד מ-24 מושלי מצרים, והועבר לקונסטנטינופול, מתוך מטרה להפוך אותו לחייל במיליציה הממלוכית של נפוליאון בונפרטה. בשנת 1798 נתן אל-בקרי שייק, השייח של קהיר, סוס ערבי כמתנה לקיסר חברו. באותה הזדמנות הציג את העבד הצעיר בפני נפוליאון בונפרטה. הקיסר התרשם מרוסטאן ולכן כשעזב נפוליאון לצרפת נתן לו אותו ואת איברהים, ממלוכי אחר, במתנה. לימים הפך איברהים להיות שומר ראשה של מאדאם בונפרטה, תחת השם עלי, ורוסטאן הפך לשומר ראשו של הקיסר. רוסטום שינה את שמו לרוסטאן בשפה הצרפתית.
רוסטאן הפך לבן לוויה הכרחי בכל מסעותיו של נפוליאון בציבור; הוא ליווה אותו בכל המשלחות, בכל התהלוכות והמצעדים ובכל הקרבות. אומץ ליבו ונאמנותו לקיסר הייתה ידועה ברבים. רוסטאן המשיך לתפקד כשומר ראשו של נפוליאון עד לשנת 1814, שבה נשא את מדמואזל דואוויל, שהייתה משרתת של ג'וספין, לאישה וסירב להתלוות לנפוליאון לאי אלבה, בנימוק שמשפחתו קושרת את ידיו מלעזוב את צרפת ושהוא לא יכול לעזוב את משק הבית שלו.
לאחר יציאתו לגמלאות, רוסטאן ורעייתו עברו לעיר דורדאן (Dourdan) שבחבל אסון (Essonne) בצרפת, שם נקבר לאחר פטירתו ב-1845.
רוסטום ראסמאדזה
הצפירה
"הצפירה" (מ-צפרא - בוקר) היה אחד העיתונים העבריים החשובים והפופולריים שיצאו לאור בתחום המושב, ונקרא בעולם היהודי כולו, החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20. מצד אחד סיפק העיתון במה רצינית ליוצרים ואנשי הרוח החשובים של הציבוריות היהודית, ומצד שני היווה גורם חשוב של השפעה על התווית דעת הקהל בציבוריות היהודית.
השנים הראשונות של "הצפירה".
העיתון החל לצאת לאור בעיר ורשה שבפולין בשנת 1862 על ידי חיים זליג סלונימסקי, (חז"ס) שהיה גם עורכו הראשון של העיתון, והתמחה במתמטיקה, מדעי הטבע וטכנולוגיה. מטרתו העיקרית של העיתון הייתה לקדם את רעיונות ההשכלה בקרב הציבור היהודי. כותרת המשנה של העיתון מסבירה את המגמה הכללית שלו:  ""מכתב עתי משמיע חדשות בקרב עם ישרון מכל הדברים הנוגעים להם בענייני המדינה, דברי חכמה ומדע, ידיעות העולם והטבע"." מנוחה גלבוע סבורה, שסלונימסקי הושפע מכתבי עת גרמניים שפרסמו מאמרים מדעיים בניסוח פופולרי והוציא עיתון, שאינו מסתכן בכתיבת מאמרים אידאולוגים, לא נכנס לעובי הקורה שבין חסידים ומשכילים, לא מתעסק בפוליטיקה ומכריז במפורש שאינו מפרסם שירה. כך הבטיח לעצמו העורך מגמה מתונה שלא תפגע בקהל החסידים, בקהל המשכילים ובצנזורה הרוסית כאחד.
השבועון עמד במטרות שהציב סלונימסקי ופרסם בעיקר מאמרים מלווים ברישומים העוסקים במדע, ידיעות הכוללות פקודות ממשלה, שתורגמו בעיקר מהעיתונות הפולנית, ידיעות וקוריוזים מארצות שונות, חידות הנדסיות וכדומה. מחוץ לחז"ס המשתתף הבכיר והפורה ביותר בשנה הראשונה היה ש"י אברמוביץ, שלימים נודע בכינויו: מנדלי מוכר ספרים.  מנדלי פרסם ב"הצפירה" חלקים מספרים שתרגם מגרמנית "תולדות הטבע" של הרולד אוטמר לנץ ו"חכמת הכעמיה". מקום זניח ניתן בעיתון גם לחכמת ישראל ואף פורסמו כמה פרקים שתורגמו מההיסטוריה של צבי גרץ.
לאחר 25 גליונות שיצאו – הודיע חז"ס על "עת האסף הצפירה", מאחר שהוא מונה לצנזור הספרים העבריים והוכרח לעבור לז'יטומיר. נעשו מספר ניסיונות לחדש את "הצפירה" בעריכה שונה וכנספח לעיתון "המליץ" – אך הם לא צלחו, ורק לאחר כעשר שנים, בשנת 1874, הצליח חז"ס להוציא שוב את העיתון בברלין. בין המשתתפים בעיתון: פרץ סמולנסקין, קלמן שולמן, ראובן אשר ברוידס, אברהם בר גוטלובר, יל"ג ואחרים.  גם ב"הצפירה" המחודשת היו רובם של המאמרים בתחום המדעים, אך בהדרגה החלו גם להופיע מאמרים בחכמה והשכלה, כמה רשימות אקטואליות ואף מדור פוליטי בשם: "דברי הימים".  בספטמבר 1875 חזרה ההוצאה לוורשה. חודשים ספורים לאחר מכן החלו להופיע בעיתון מאמריו של נחום סוקולוב.
נחום סוקולוב עורך "הצפירה".
במהלך השנה הראשונה לכתיבתו ב"הצפירה" פרסם סוקולוב שפע של מאמרים בנושאים שונים. למעט הפסקה של שנה וחצי, עת עבר למאקוב לרגל חתונתו, המשיך סוקולוב לפרסם את סקירותיו, השקפותיו, דיווחיו, פיליטוניו ורשמי מסעיו בעיתון "הצפירה", הן כעיתונאי, הן כעורך והן כאיש ציבור – עד יומו האחרון.
בסוף אוגוסט 1880, פרסם סוקולוב (שכונה גם 'הנ"ס') בעיתון "הצפירה" מאמר ראשון בסדרה:  ""הצופה לבית ישראל", שהיה, לדברי הסופר וההיסטוריון גצל קרסל, אחד המאמרים הבודדים שחוללו מפנה בתולדות העיתונות העברית.  המאמר הבודד הפך במהרה לאחד המדורים הפופולריים בעיתון. תחילה הסתפק סוקולוב בנתינת מידע אינפורמטיבי, כשמדי פעם נשזרה בו גם נימה פובליציסטית. אך בהדרגה השתלטה הפובליציסטיקה על המדור וסוקולוב החל דן ומביע את דעתו באירועים החולפים. הסופר שמואל ליב ציטרון מסביר שמתינותו של הכותב, נימוסיו, בקיאותו העצומה בגרסה דינקותא מחד גיסא ובתרבות אירופה מאידך, סגנונו העשיר ועולמו המגוון – כבשו את העולם היהודי.  "הצופה לבית ישראל"" שינה באחת את אופיו של העיתון "המדעי" והפך אותו לעיתון חי ותוסס, שמרבה להתעסק בענייני דיומא וממעט לכתוב על המדע, למגינת לבו של חז"ס. אלא שגם הוא לא יכול היה להתעלם מן הפופולריות העולה של העיתון עקב כתיבתו השופעת של העיתונאי הצעיר, שהפך לעוזרו של חז"ס. בורשה התלוצצו, אומר פיכמן,  שבעיתון "הצופה" יש משוררים בלי חזן ואילו ב"הצפירה" – חזן בלי משוררים.  הוא היה "עיתונאי עליון" מסכים דב סדן, ואילו מרדכי אהרנפריז מודה שסוקולוב יצר תקופה חדשה בעיתונות העברית. הפופולריות של "הצפירה" בניצוחו של סוקולוב הרקיעה שחקים ואף גלשה אל מחוץ לגבולות אירופה.  פלוריאן סוקולוב, בנו של נחום סוקולוב מספר, שכאשר התלווה לאביו במסעותיהם במקומות מרוחקים, כמו דרום אפריקה, התפעל מקבלות הפנים החמות של קוראי "הצפירה", שהיו נרגשים מאוד לפגוש את העיתונאי הידוע.
עם הגידול בתפוצת העיתון, הצליח סוקולוב לשכנע את חז"ס להפוך את "הצפירה" משבועון לעיתון יומי, והחל מה-13 באפריל 1886 החל העיתון להופיע במתכונתו היומיומית החדשה. בקול קורא לקראת השינוי הציג העיתון את יעדיו: "הצפירה היומית תאצור בקרבה את כל החדשות הנכבדות האצורות מכתבי העת היוצאים לאור בשפת המדינה, עניינים מדיניים ועניינים הנוגעים אל משטרי ממשלה, סדרי דת ודין והליכות המסחר ונתיבות חרושת, מעשה ומלאכת מחשבת וכל הידיעות הדרושות לצורכי כל אדם מישראל". הפיכת העיתון ליומון רק סייעה להגדלת תפוצתו, שהגיעה לאלפי מנויים. אלא שחילוקי הדעות והמתיחות שהיו קיימים בדרך טבעית בין העורך ויורשו הפופולרי הגיעו בסופו של דבר לערכאות, ובשנת 1894 נמסרה גם ההנהלה האדמיניסטרטיבית לידי נחום סוקולוב, שהפך להיות העורך והמוציא לאור היחיד של העיתון.
סוקולוב היה אחראי לכך, שהצד הספרותי של ה"צפירה" התפתח בצורה משמעותית. פיליטונים, סיפורים קצרים, שירים ומאמרי ביקורת החלו להופיע בעיתון היומי בצורה סדירה. העיתון בהנהגתו, הפך ליותר ויותר יהודי ופחות ופחות פולני, תוך הצבת המטרה של השימוש בשפה העברית ויצירת אוטונומיה תרבותית יהודית בין דפי העיתון. בראשית תרמ"ט נסגרה "הצפירה" לשלושה חודשים בהוראת הצנזורה, ועם התחדשותו נאלץ העיתון להיות מתון יותר בענייני מדיניות והשקיע אף יותר במדוריו הספרותיים.  בין הכותבים בעיתון נמנו: שלום עליכם, יוסף ברדיצ'בסקי, ישראל חיים טביוב, ד"ר שמריהו לוין, נחום סלושץ, י.ל. פרץ, ד"ר יוסף קלוזנר ורבים אחרים.
מקום מיוחד קיבל בעיתון הפיליטון, סוגה שהפכה להיות פופולרית בעיתונות העברית, החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19. בסוף שנות השמונים של המאה, החל להופיע במשך כעשר שנים מדור הפיליטונים הקבוע "בראש הומיות", שכתב נפתלי הרץ נימנוביץ, הידוע בשמו הספרותי "הנ"ץ". המדור זכה לפופולריות רבה בקרב הקוראים, ולאחר פרישתו של הנ"ץ, החל סוקולוב בעצמו לפרסם פיליטונים במדורו "משבת לשבת", עליהם חתם בכינוי: אורח לשבת. הפיליטונים סייעו רבות להפיכתה של "הצפירה" לעיתון עממי יותר ונפוץ מאוד בקרב הקהילה.