פרח האנונה פורח בתפרחת. כל פרח, קוטרו בין שניים לשלושה סנטימטרים עם 10 עלי כותרת אשר צבעם חום-צהוב, עם בסיס סגול. צבע הפרי הוא ירוק מבחוץ ולבן מבפנים. תוך הפרי הוא עסיסי ומתוק, והזרעים השחורים משובצים בציפה הלבנה. לפרי האנונה בארץ חיי מדף קצרים, וניתן לשמרו כמה ימים בקירור. בארץ מוכרת תופעה ייחודית, של הבשלת פירות האנונה המאוחרים, שחנטו בסוף הקיץ. הפירות עוברים את החורף על העצים, ובחודש אפריל תופחים ומבשילים. זה אינו יבול שני, אבל מצויים באביב פירות אנונה גדולים מאוד בשוק.
פרי האנונה עשיר יחסית באשלגן ובוויטמין C, אך עיקר ערכו בטעמו ובניחוחו המיוחדים.
מן האנונה ניתן להפיק שמנים ומשחות שיניים, כמו גם תכשירים נגד קשקשים.
האנונה היא פרי מסחרי בארץ, ובד בבד עם התמעטותה כצמח חצרות, מתרבים מטעי האנונה המסחריים. כמעט כל מטעי האנונה בארץ ממוקמים במישור החוף. הזנים המקובלים בארץ הם "מלמוד", "כספי", ו"גפנר". היום נוהגים במטעים לגזום את עצי האנונה גיזום חריף כמעט בכל שנה ובכך מקטינים את נזקי ההפריה הכושלת של העץ. חקלאי האנונה מבצעים האבקה מלאכותית בפרחים, דבר המגדיל את היבול בצורה משמעותית.
בנדיקוט
היהדות במוזיקה
היהדות במוזיקה (בעברית לעיתים נקרא היהודים במוזיקה, גרמנית: "Das Judenthum in der Musik") הוא המאמר האנטישמי המרכזי ביותר אשר פרסם ריכרד וגנר. הוא פרסם אותו לראשונה בשנת 1850 בעיתון "Neue Zeitschrift für Musik" ("כתב העת החדש למוזיקה"), שיצא לאור בעיר לייפציג, בזמן שישב בעיר ציריך, בה התיישב שנה לפני כן.
המאמר פורסם תחילה בשם העט "K. Freigedenk" ("מחשבה חופשית"), בכרך ה-33 של "כתב העת החדש למוזיקה" בשני חלקים: גיליון 19 מ-3 בספטמבר 1850, וגיליון 20 מ-6 בספטמבר 1850. ייתכן שווגנר הסתתר תחת שם בדוי, בשל היותו גולה מדיני בשווייץ, לאחר שהשתתף במרד שפרץ ב-1849 בדרזדן.
המאמר נחשב לאחד הביטויים הראשונים של גישה גזענית בספרות האנטישמית המודרנית.
ההתייחסות למאמר הייתה מעטה עד פרסומו מחדש על ידי וגנר, הפעם כחוברת נפרדת עם חתימת שמו בשנת 1869, כאשר היה כבר מלחין מפורסם. פרסום זה עורר פולמוס נרחב, וגל מחאה אשר התבטא לראשונה בעת הצגת האופרה "אמני השירה מנירנברג".
טענות המאמר.
היהודים בדם וכגזע.
החיבור כינה את היהודים "תופעת טבע חריגה":
וגנר גרס שיהודים לא יכלו לדבר בשפות אירופאיות:
הוא טען שהדיבור היהודי לבש צורה של "קשקוש ערבוביה בלתי נסבל", "אנפוף מזמזם, צווחני ונדבק", ושהיהודים הוקדשו למטרות רווח בצורה אגואיסטית ולא מסוגלים לבטא תשוקה כשהם מדברים עם לא-יהודים. מכאן הסיק שהיהודים אפילו כשירים פחות לבטא את עצמם במוזיקה, ורק אמנים שהתנתקו לחלוטין מכל מקור שורשים יהודי יכולים בכלל לבטא את עצמם:
אחת מטענותיו העיקריות היא שהמוזיקה המופקת על ידי מלחינים עם רקע יהודי כדוגמת פליקס מנדלסון היא "מתוקה ומצלצלת ללא עומק", רדודה ומלאכותית, ויש בה סממנים של מוזיקה דתית הניזונה מהפולחן היהודי בבית הכנסת, המחקה באופן שטחי את המוזיקה האמיתית ששורשיה ב"רוח האמיתית של הפולק (העם)". בטיעונו התאורטי הגדול, "Oper und Drama (1852), הוא יצא באותה טענה נגד ג'אקומו מאיירבר (מלחין יהודי גם הוא), אשר וגנר היה בן חסותו בתחילת דרכו.
חיבורו של וגנר טוען ש(האזכורים בעמוד מתוך התרגום לאנגלית מאת ויליאם אשטון ל'עבודות הפרוזה של ריכארד וגנר', בעקבות הבדיקה מחדש של התרגום מ-1869):
היהודים מבחינה דתית ומדינית.
וגנר צידד בטמיעתם של היהודים בתוך התרבות הגרמנית, כך שהשפעתם ה"זרה" תיפסק. חוקרים מסוימים טוענים כי רעיונותיו והאידאולוגיה שלו בענייני היהודים שבוטאו בצורה כה חריפה במאמרו זה, השפיעה על המפלגה הנאצית כמה עשרות שנים מאוחר יותר, אך הניגוד הבסיסי והמבטל הוא, שהנאצים לבסוף תמכו חד משמעית בחיסול מוחלט של היהודים, ואילו וגנר העדיף את התבוללותם בתרבות הגרמנית והעממית או התנצרות.
הפתרון הסופי של וגנר.
בסופו של המאמר, כתב וגנר:
למונח "Untergang" פירושים רבים בגרמנית והוא היה מושא דיון בקרב היסטוריונים וחוקרים שונים:
תגובות למאמר.
המאמר גרף אחריו תגובות רבות, במיוחד לאחר שווגנר פרסם אותו בחתימתו בשנת 1869.
מספר מאמרים נגדיים פורסמו, בהם:
קורליאונה
תמרה רוחו
תמרה רוחו (בספרדית: Tamara Rojo; נולדה ב-1974) היא רקדנית בלט ספרדית. נכון לסוף 2016 היא משמשת כמנהלת האמנותית של הבלט האנגלי הלאומי (ENB) ובמקביל רוקדת בבלט זה כפרימה בלרינה מובילה. לפני כן הייתה פרימה בלרינה בבלט המלכותי של לונדון וממשיכה גם כיום להופיע עם בלט זה כרקדנית אורחת.
נולדה במונטריאול שבקנדה להורים ספרדים אשר חזרו לספרד בעת היותה בת ארבעה חודשים. החלה לרקוד בגיל 10 במרכז למחול של ויקטור אולטה במדריד (1983–1991). היא השלימה את הכשרתה כרקדנית בהדרכתם של דייוויד הווארד ורנטו פרוני. היא המשיכה לרקוד בלהקתו של אולטה בשנים 1991–1996. במקביל, רקדה בבלט דה לה קומנידד דה מדריד ביצירת הבלט ז'יזל.
בגיל 20 הוצע לה חוזה עם הבלט הסקוטי בניהולה של גלינה סמסובה והיא הצטרפה אל הלהקה ורקדה איתה שלוש שנים. בין תפקידיה הבולטים ניתן למנות את 'אודט' באגם הברבורים, 'פיית שזיף הסוכר' במפצח האגוזים, הסילפידה ו'יוליה' ברומיאו ויוליה. באותו פרק זמן היא גם השתתפה בהפקות של להקת הבלט של האופרה של ניס ורקדה בתפקידים ראשיים ב"הכובע משולש הקצוות" וב"הדנובה הכחולה".
ב-1997 עברה לבלט הלאומי האנגלי. היא הייתה הפרימה בלרינה של הבלט הלאומי עד שנת 2000 ורקדה כנסיכה אורורה ב"היפהפייה הנרדמת", סינדרלה, אודט ב"אגם הברבורים", פאקיטה, קופליה, פיית הסוכר ב"מפצח האגוזים" ובפולחן האביב.
ב-2000 עברה, בהזמנתו של סיר אנתוני דוואל, להיות פרימה בלרינה בבלט המלכותי בלונדון. באפריל 2013 התמנתה כמנהלת האמנותית של הבלט האנגלי הלאומי.
רוחו היא הרקדנית הספרדית הראשונה החברה בבלט המלכותי.
רוחו מתגוררת בבלומסברי שבלונדון.
מלחמת האזרחים באלג'יר
עדנה פלידל
עדנה פלידל (17 באוקטובר 1931 – 29 בינואר 1993) הייתה שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה.
עדנה פלידל נולדה בפרנקפורט, גרמניה, בשנת 1931. בשנת 1933, בגיל שנתיים, עלתה עם הוריה חנה ופתחיה פלידל לישראל. היא גדלה והתחנכה בתל אביב.
היא סיימה את בית הספר למשחק של תיאטרון הקאמרי. בתקופת לימודי המשחק, עבדה כמורה בבית ספר יסודי.
פלידל השתתפה בהצגות תיאטרון רבות, בהן "שמלת השבת של חנה'לה", "המכשפה", "נישואיו של אדון מיסיסיפי", "בדרך למוסד הסגור", "החתונה", "הכיסאות", "מלון פלזה" (ע"פ המחזה מאת ניל סיימון), "פרח הקקטוס" ועוד. בשנת 1983 העלתה את הצגת היחיד "ראיתי אנשים צוחקים" ובמסגרת פסטיבל ישראל ב-1987
את ההצגה "פולה".
כמו כן השתתפה בסרטים: "משפחת שמחון" (1964), "עליזה מזרחי" (1967), "ארבינקא" (1967), "צ'רלי וחצי" (1974), "דודה קלרה" (1977), "מיליונר בצרות" (1978), סרט הטלוויזיה "אורחים" (1987), "בלוז לחופש הגדול" (1987), סרט הטלוויזיה "שם נרדף" (1989), ו"האסיסטנט של אלוהים" (1992).
כיכבה בסדרת הטלוויזיה החינוכית "מצב משפחתי".
עדנה פלידל הלכה לעולמה בגיל 61 לאחר מאבק במחלת הסרטן. היא הובאה למנוחות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
היא הייתה נשואה למוזיקאי רפי בן משה, ולזוג נולדו שני ילדים - אפרת ובועז.
משנת 1994 הקימה משפחתה בשיתוף עם תיאטרון בית ליסין ושמואל הספרי קרן מלגות לשחקנים צעירים. משנת 1998 חולקו המלגות בשיתוף עם בית הספר למשחק בית צבי.
פרסים.
במהלך קריירת המשחק שלה קיבלה מספר פרסים:
אפרת בן צור
אפרת בן צור (נולדה ב-11 באוקטובר 1968) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה וזמרת ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה וגדלה בנהריה, בצעירותה שרה במקהלת בית-ספרה, למדה לנגן על פסנתר לצד לימודי ריקוד מקצועיים.
קריירה בתיאטרון.
בשנת 1988, השתחררה מצה"ל. בהמשך למדה משחק בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין ומחול באקדמיה למחול בירושלים.
בשנת 1994 סיימה לימודי משחק בבית הספר למשחק ניסן נתיב, והצטרפה לצוות השחקנים של התיאטרון הקאמרי, בו שיחקה ב"ביקור הגברת הזקנה", "קפריסין" וב"הקמצן". בשנת 1995 הצטרפה לשחקני תיאטרון גשר, שחקה בין השאר בהצגה "כפר" ועל משחקה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי כשחקנית המבטיחה של השנה. ב-1999 השתתפה בהצגה "נהר", ועל תפקידה זכתה בפרס חנה וגוטליב רוזנבלום לאומנויות הבמה. לאחר מכן שיחקה בתיאטרון גשר בהצגות "עיר - סיפורי אודיסה", "מדמואזל ג'ולי", "חלום ליל קיץ", "אופרה בגרוש", "שושה", "בשני קולות", "נישואי פיגארו", "שלוש אחיות", "יונה ונער", "הדיבוק" ו"אליס".
ב-2012 זכתה בן צור ב"פרס ליצירה בתחום הציונות" (בשנה הראשונה בה הוא מחולק) על תפקידה בהצגה "יונה ונער".
ב-2016 החלה לשחק בתפקיד אורה בהצגה "אשה בורחת מבשורה", בבימויו של חנן שניר, על פי ספרו של דויד גרוסמן, עליו זכתה בפרס שחקנית השנה בטקס פרס התיאטרון לשנת 2016.
ב-2017 החלה לשחק לצדו של איתי טיראן בתפקיד מריאן בהצגה "תמונות מחיי הנישואין" מאת אינגמר ברגמן, בבימויו של גלעד קמחי. בשנת 2018 איתי טיראן עזב את התיאטרון הקאמרי ומי שהחליפו בתפקיד יוהאן בהצגה היה דרור קרן, ששיחק לצד בן צור ב"אשה בורחת מבשורה".
ב-2019 משחקת בהצגות "האם" ו"אוריסטיאה" בתיאטרון גשר. בהצגה "האם" ביצעה גם את העריכה המוזיקלית.
ב-2021 החלה לשחק בהצגה "הכלה וצייד הפרפרים" בתיאטרון גשר בתפקיד הכלה מי.
קריירה בקולנוע ובטלוויזיה.