בשנת 1995 הוכרז האתר כגן לאומי ששטחו כ-3,500 דונם. בתחומי הגן נכללים האתר הארכאולוגי, בתי התושבים והשטחים החקלאיים השייכים להם ועל כן נאסרה בנייה במקום. עם זאת, לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21 נבנה בתוך הגן הלאומי בית ספר פלסטיני באופן לא חוקי.
טיפוח האתר.
נבי סמואל הוכרז כגן לאומי 'נבי סמואל', בתחומו ממזרח שוכן כיום כפר ערבי קטן, הכולל כ-15 בתים ו-20 משפחות ובסה"כ כ-250 נפש. כפר זה שוכן בתחום גדר ההפרדה, אך מחוץ לקו הירוק, בשטח C, ומנוהל על ידי המנהל האזרחי באיו"ש.
בין הגן הלאומי לכפר שוכן מרכז המבקרים של ראשית ירושלים המרכז לסיורים ולימודי ירושלים.
במורדות ההר שוכנת שמורת אלוני שמואל.
אתה אוהב אותי
אתה אוהב אותי הוא ספרו הראשון של העיתונאי, והתסריטאי אבנר ברנהיימר, שיצא לאור בסוף שנת 2005.
הספר מבוסס על הטור "מיטה זוגית" שפורסם לאורך כעשר שנים במגזין הזמן הוורוד, ומתאר, בלשון הומוריסטית, את זוגיותו של המחבר ובן זוגו.
ברנהיימר הוא התסריטאי של הסרט יוסי וג'אגר וסדרת הטלוויזיה פלורנטין (במשותף עם גל אוחובסקי). בשונה מהתסריטים שכתב עד לספר זה, שבהם סיפור עלילה רומנטי ארוך, מהווה הספר "אתה אוהב אותי" קובץ אירועים ואנקדוטות קצרות, תוך התבססות על חייו האמיתיים של הסופר עם בן זוגו.
הספר, שהתקבל באהדה בקרב מבקרי הסיפרות, מתאר את חיי הזוגיות היומיומיים של שני גברים החיים בזוגיות, חיים הדומים לגמרי לחיי נישואים בין זוגות הטרוסקסואלים. מתוארים בו הרגעים המרגשים בחייהם, וכן גם הרגעים העצובים, השמחים, המתסכלים ובעיקר המצחיקים.
לפי ביקורות הסיפרות, ניתן לשאול האם לספר אג'נדה פוליטית חברתית, שבה הוא מזמין את הקורא להבנה כי זוגיות הומוסקסואלית זהה לזוגיות הטרוסקסואלית; או שמא אין מדובר באג'נדה כזאת אלא אכן מדובר באופן דומה למדי של זוגיות.
סומבררו
סומבררו (בספרדית: Sombrero) הוא כובע מקסיקני בעל כיפה גבוהה ושוליים רחבים מאוד, שבשימושו המקורי נועד להגן על האיכר החובש אותו מפני השמש. הסומבררו הפך לסמל מקסיקני לאומי ותרבותי, והוא משמש לעיתים קרובות בחגיגות המקסיקניות המסורתיות, בעיקר על ידי הקהילות מחוץ למקסיקו.
אטימולוגיה.
סומבררו היא המילה הספרדית ל"כובע" (מכל סוג שהוא), ומקורה כנראה במילה Sombra שמשמעותה "צל". עם זאת, בשימוש בשפות אחרות שאינן ספרדית, במילה סומבררו מתכוונים לכובע המקסיקני הספציפי. דוברי ספרדית מחוץ למקסיקו מתייחסים לכובע הזה כאל Sombrero mexicano (כובע מקסיקני), להבדיל מסתם כובע.
סוגים.
האיכרים חובשים סומבררו עשוי קש, בעוד העשירים חבשו לרוב סומבררו עשוי לבד. כיום כובעי הסומבררו נפוצים במגוון צבעים ומעוטרים ברקמות ובפיטים, מחירם עממי ומרביתם משווקים כקישוט לתלייה על הקיר וכמזכרות לתיירים.
מקור הכובע של הבוקרים בסומבררו.
אכילה גסה
אכילה גסה הוא מונח תלמודי המתאר אכילה מרובה או בליעת האוכל ללא לעיסתו, וניב בשפה העברית שמשמעותו אכילה לא מנומסת.
מהי אכילה גסה.
בראשונים מובא גישות שונות להסבר המושג אכילה גסה. קיימות שלוש שיטות מרכזיות, שיטה התולה את הדבר באדם (מצב תיאבון), ביחס לאכילה (חיובית או ייצרית) או ביחס לאוכל (מרכז הסעודה או הקינוח).
הרב יוסף אלבו הסביר שזהו אכילה "מחמת תאווה", כלומר כוונת האכילה אינה לצרכים חיוביים אלא לסיפוק הייצר. לעומתו רוב המפרשים, כדוגמת הרמב"ם מפרשים שאכילה גסה תלויה במצב התיאבון והרעבתנות של האדם, וכך לשון הרמב"ם (שביתת עשור ב, ז):
אולם גם בתוך הרמות של אכילה גסה קיימות רמות שונות, התלויות ברמת התיאבון של האדם.
מקורות מסוימים (כגון דבריו של רש"י) אף אינם מתייחסים לצד השלילי המהותי של אכילה גסה, אלא מסבירים שאכילה גסה היא כוונה "לאוכלו לשום קינוח הסעודה". תפיסה זו גורסת שאין משהו עקרוני בעייתי באכילה גסה, אלא שלעיתים דבר שצריך להיות "מרכז הסעודה" אין להתייחס אליו בצורה שולית.
השלילה.
ביהדות ניתן למצוא התייחסות הגותית שלילית ל-"אכילה הגסה". כך בהקשר לאכילה תוך הוללות ואכילה רבה, הודגש במקומות שונים שאין לאכול בצורה של אכילה גסה. כך בתלמוד בבלי, במסכת נזיר (כג ע"א) כתוב:
מסורת זו מתייחסת לאכילה של קרבן פסח בפסח, ולמעשה מהווה הסתייגות ברורה מאכילה בצורה גסה. בהמשך יוחסה השליליות של אכילה גסה ביחס לאכילת מצה, כך יש פוסקים שלדעתם אדם שאינו לועס את המצה אלא בולע חלקים שלמים, אוכל "אכילה גסה" ולא יוצא ידי חובה של אכילת מצה.
מבחינה רפואית.
הרמב"ם בספרו משנה תורה (הלכות דעות ד, יט-כ) מתייחס לאכילה גסה, כבעיה רפואית חמורה, כשהוא כותב:
בכך הרמב"ם מבהיר את הנקודה הבעייתית באכילה גסה, שהיא גורם בריאותי חמור ביותר.
קרן טבעית
קרן טבעית היא כלי נשיפה ממתכת, שממנו התפתחה קרן היער המודרנית. היא עשויה פייה, צינור מפותל ופעמון מתרחב. ההבדל העיקרי בין הקרן הטבעית לקרן המודרנית הוא היעדרם של שסתומים בכלי העתיק. על מנת להפיק צלילים בגבהים שונים עומדות לרשות הנגן הטכניקות הבאות:
כל היצירות לקרן שנכתבו עד תחילת המאה ה-19 כתובות לקרן טבעית, כיוון שקרן השסתומים נכנסה לשימוש נפוץ רק באמצע המאה. בכך כלולים הקונצ'רטי של מוצרט והסימפוניות של בטהובן. לגבי יצירות מאוחרות יותר המצב אינו תמיד ברור. בראהמס, לדוגמה, הכיר את קרן השסתומים, אך העדיף עליה את הקרן הטבעית, ורוב התזמורות שניצח עליהן השתמשו עדיין בקרנות טבעיות, כך שכל יצירותיו כתובות לכלי הטבעי. גם שומאן, כפי הנראה, כתב לקרן טבעית. החל מסוף המאה התשע-עשרה כל המוזיקה לקרן יער כתובה לקרן מודרנית.
כיום חזרה הקרן הטבעית לבמות הקונצרטים, עם צמיחת התנועה לביצוע אותנטי; קהלים חדשים מגלים את האיכויות הייחודיות של הכלי, ואת הצבע השונה שהוא מעניק לתזמורות בארוק וקלאסיות.
ז'וריס-קרל הויסמנס
ז'וריס-קרל הויסמנס (בצרפתית: Joris-Karl Huysmans; 5 בפברואר 1848 – 12 במאי 1907) היה סופר צרפתי שהתפרסם בעיקר בזכות הרומן À Rebours (יצא לאור בעברית בשם להפך, בתרגום בני ציפר).
ביוגרפיה.
הויסמנס נולד בפריז לאם צרפתייה, מלבינה באדן, מורה במקצועה, ואב ליתוגרף הולנדי בשם גודפריד הויסמנס מן העיר ברדה. הוא נטבל בשם שארל-מארי-ז'ורז'; את ספריו הוא פרסם בגרסה הולנדית מקורבת של שמו (ז'וריס-קרל) כדי להדגיש את מוצאו הזר, אם כי על פלנדריה הרבה לדבר בזלזול ואף בשנאה.
הוא החל את דרכו הספרותית כסופר נטורליסט, אך הספר שהקנה לו פרסום רב ביותר היה הספר להפך, שסטה מן הנתיב הנטורליסטי, והיה לאחד הטקסטים המכוננים של זרם הדקדנס. הספר עוסק בדמות יחידה, דמותו של הדוכס דז אסנט, אדם חולני שמאס בחיי החברה הריקניים (לדעתו) השוררים בחברה הפריזאית הגבוהה של המאה ה-19, מחליט להתבודד מן החברה, מקיף עצמו בחפצי חן יקרים, ורגיש רגישות יתר לאסתטיקה של העולם שסביבו, ובעיקר של התרבות והאמנות. יחסיו המצומצמים עם בני אדם אחרים נוטים לכיוון הסוטה והחולני, והוא אינו מרבה לצאת מביתו (בדומה להויסמנס עצמו).
חלק נכבד מהספר מוקדש לתיאור שניים מציוריו המפורסמים של גוסטב מורו שכביכול היו תלויים על קירות ביתו של הדוכס.
הספר התפרסם כששימש כמוצג התביעה במשפטו של אוסקר ויילד, שהושפע עמוקות מהויסמנס. לטענת התביעה במשפט, הספר להפך הוא המופיע בתמונתו של דוריאן גריי (ויילד אישר זאת) וכשנשאל אם הספר (ה"סדומי", לטענת התובע) מוסרי בעיניו הוא ענה, "אין הוא כתוב היטב, אבל הוא נתן לי רעיון מסוים".
ב-1882 פרסם את ספרו "" (הספר יצא לאור בעברית בהוצאת "תשע נשמות" ב-2021)
ב-1891 התפרסם הספר Là-Bas (שָם), ועורר דיון ציבורי בעקבות תיאורי כת השטן המופיעים בו. בספריו המאוחרים יותר ניכרת השפעת הדת הקתולית, שאליה שב בזקנתו - כמו דקדנטים רבים אחרים. הויסמנס היה ידוע גם בביקורת האמנות שכתב, והיה ממייסדי אקדמיית גונקור.
בשנת 1906 חלה הויסמנס בסרטן הגרון ומת ב-1907. הוא הובא לקבורה בבית הקברות מונפרנאס. בחייו לא התחתן ולא הוליד ילדים, אך היה לו קשר ארוך עם תופרת בשם אן מנייה.
כתב הסובלנות
כתב הסובלנות או צו הסובלנות (בגרמנית: Toleranzedikt או Toleranzpatent) הוא כינוי לסדרת צוים שהוציא יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנים 1781–1782 שהביאו לרפורמות מקיפות בנושאי זכויות מיעוטים ובין היתר הגדירו את זכויות היהודים. כתב הסובלנות ביטא מגמה חדשה בזירה הפוליטית והחברתית באירופה ביחס ליהודים. היסטוריונים שונים רואים במסמך זה את ראשית האמנציפציה ליהודים. ביסודה של ההצהרה עמדה השפעת רעיונות הנאורות.
היהודים עצמם התייחסו ברגשות מעורבים לכתב הסובלנות. היו שראו בהם המשך לגזרות שהטילו השלטונות על היהודים. לעומתם אחרים בירכו על הופעתו. המשכיל נפתלי הרץ וייזל פרסם מיד אחרי הוצאת כתב הסובלנות חוברת בשם "דברי שלום ואמת" בה קרא ליהודים לאמץ את הצו ולערוך שינוי מקיף במערכת החינוך היהודי.
היסטוריה.
כתב הסובלנות ניתן ב-13 באוקטובר 1781 לזרמים הנוצרים שאינם קתוליים (אורתודוקסים ופרוטסטנטים) ובו הוא התיר פולחן לבני הזרמים שאינם קתוליים וגישה למשרות ציבוריות. ב-2 בינואר 1782 הוציא צו סובלנות ליהודי אוסטריה. הכתב הרחיב את חירויות הפרט, והעניק רשות ליהודים להשתתף בחיי החברה והכלכלה, בוטלו ההגבלות במגורים ובתנועה וכן העניק הקלות בתחומים נוספים. הכתב הדגיש את זכות היהודים להגנה חוקית, תוך שהוא מתיר ליהודים להקים מפעלים יצרניים. אולם בכתב אין הענקת שוויון זכויות מלא, ויש בו הגבלות בריבוי האוכלוסייה ובמקומות ההתיישבות.
בכתב הסובלנות נכתב: