ערוץ נהר הטנסי עבר שינויים גדולים בשמונים השנים האחרונות. בין שנות העשרים לשנות השישים של המאה ה-20 נבנו על הנהר והערוצים המזינים אותו 49 סכרים, רובם בידי רשות עמק טנסי. הסכרים על ערוץ הנהר נועדו להפקת חשמל, לאפשר שיט בטוח במעלה הנהר ולמנוע הצפות בעונות הגשומות. על הנהר תשעה תאי שיט המאפשרים לספינות לעקוף את הסכרים בדרכן. דוברות עד למשקל של 1,500 טון יכולות לשוט במעלה הנהר.
דגה.
נהר הטנסי ידוע בשפע ובמגוון הדגה שבו, בנהר כ-240 סוגי דגים שונים. יחד עם זאת, חלקו התחתון של הנהר, חשוף לסכנת זיהום ורבים ממיני בעלי החיים באזור נמצאים בסכנת הכחדה. לאורך נהר הטנסי קיימת גם אוכלוסיית הצדפות המגוונת ביותר בצפון אמריקה.
אלון אלטרס
אלון אלטרס (נולד ב-1960) הוא סופר, משורר ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה.
אלטרס נולד ביפו בשנת 1960, להורים יוצאי רומניה. הוא למד רומנית בבית הוריו ופנה ללימודי איטלקית, בהתבססו על הדמיון בין שתי השפות. ב-1992 החל ללמד ספרות כללית באוניברסיטת תל אביב ושנה לאחר מכן זכה בפרס "סופר-מורה" מטעם משרד החינוך.
אלטרס זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2001 ובפרס שר התרבות האיטלקי ב-2003 על תרומתו להפצת הספרות האיטלקית בישראל. כתב חמישה רומנים וארבעה ספרי שירה. זכה במענק פיתוח לכתיבת תסריט לפי הרומן השני שלו, "השמלה השחורה של אודליה", מטעם המיזם לפיתוח תסריטים של קרן דן דוד. הוא מתרגם בעיקר מאיטלקית.
ב־2016 קיבל את פרס רמת גן להצטיינות ספרותית על תרגום הספר החברה הגאונה מאיטלקית.
בשנת 2022 השתתף בהקמת הוצאת סשת לתרגום מקביל של ספרי ילדים לעברית וערבית.
חיים אישיים.
אלטרס נשוי ואב לבן ובת. הוא חי באיטליה ובישראל ומלמד באיטליה באוניברסיטת סיינה.
נהר טנסי
נהר אוהיו
ארגנטיני
חטיבה 10
חטיבה 16
חיים חיסין
חיים איסר חיסין (3 בינואר 1865 – 26 בספטמבר 1932) היה רופא, פעיל ציוני בבלארוס, אז חלק מהאימפריה הרוסית, איש ביל"ו מראשוני תל אביב.
קורות חיים.
נולד בה' בטבת בעיירה מיר שבבלארוס (אז באימפריה הרוסית) ליעקב. התחנך ב"חדר", ולאחר מכן בבית ספר במוסקבה. היה פעיל בתנועה המהפכנית הרוסית וחש עצמו כפטריוט רוסי. לאחר פוגרום הסופות בנגב ביהודי רוסיה ב-1881 הבין שכיהודי אין לו עתיד ברוסיה ולכן הצטרף לביל"ו. באוגוסט 1882 עלה לארץ ישראל עם אשתו לעתיד, פאניה לבית פריזר. בתחילה עבד במקווה ישראל, ולאחר מכן עבר לראשון לציון, והיה מפועליה ומבוניה הראשונים של המושבה. שם נישא לפאניה ב-1883 (כשבוע לפני חג הפסח). בשנת 1885 הצטרפו השניים לבילויים שייסדו את גדרה. ולאחר שעזבוה חיסין עבד כעגלון בקו יפו–ירושלים.
כיוון שהתפרנס בדחק החליטו השניים בשנת 1887 לעזוב את הארץ ולשוב לאודסה. חיסין שהה בחוץ לארץ לסירוגין כמעט עשרים שנה. ברוסיה למד רוקחות בחרקוב ועבד כרוקח ובשנת 1898 השאיר את משפחתו ברוסיה, עבר לשווייץ והחל בלימודי רפואה באוניברסיטת ברן. בעת שהותו בחוץ לארץ המשיך חיסין את הפעילות הציונית, וכתב מאמרים על החיים בארץ ישראל, ואף שימש כרב. הוא השתתף בקונגרסים הציוניים ה-5 וה-6 בשנים 1901 ו-1903 והיה חבר בפרקציה הדמוקרטית.
בשנת 1905 שב לארץ ישראל בפעם האחרונה, עבר ליפו והחל עוסק בעסקי הציבור, כמנהל הוועד הפועל היפואי של חובבי ציון. במסגרת זו נמנה עם גרעין אחוזת בית, מייסדי תל אביב, וזמן מה אף היה יושב ראש ועד אחוזת בית. היה פעיל בוועד האודסאי בארץ ישראל ובמועצה הארץ-ישראלית. ייסד את מושבי הפועלים של הוועד האודסאי: עין גנים, באר יעקב ונחלת יהודה. בתל אביב שימש הן כעסקן והן כרופא, הסדיר את הסניטציה של היישוב החדש, ופיקח באופן אישי על ניקיון הרחובות והבתים. זמן מה היה אחד משני הרופאים היחידים שעבדו בתל אביב, לצד ד"ר יהודה לייב (אריה ליאון) פוחובסקי.
ב-11 בינואר 1912 התכנסו בדירתו של ד"ר דב מאיר קרינקין בתל אביב שישה רופאים: חיים חיסין, בת שבע יוניס גוטמן, יהודה לייב פוחובסקי, דב מאיר קרינקין, מנחם שטיין, משה שרמן והרוקח זאב אורבוך והכריזו על הקמת "אגודה מדיצינית עברית יפו, ארץ-ישראל". (היוותה גרעין של "ההסתדרות הרפואית העברית בארץ-ישראל" שהפכה עם קום המדינה ל- "הסתדרות הרפואית הישראלית", (הר"י)). .
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה שהתה אשתו בביקור אצל משפחתה ולא יכלה לשוב ארצה.
חיסין ומשפחתו גורשו מתל אביב על ידי העות'מאנים בפסח תרע"ז 1917, והתיישבו במושבה יבנאל שבגליל. שם גם טיפל בגולים אחרים שהגיעו לאזור. מאפריל 1918 עד יולי 1918 שירת כרופא בעיר צפת, כדי למגר את מגפת טיפוס הבהרות לאחר מותו של הד"ר אברהם חיים גרין. עם תום המלחמה שב חיסין לתל אביב ואשתו חזרה גם היא מרוסיה בשנת 1919. פאניה חיסין נפטרה בשנת 1920.
חיים חיסין נפטר בכ"ה באלול תרצ"ב, ונטמן בבית הקברות טרומפלדור שבתל אביב.
לחיסין ולרעייתו פאניה נולדו חמש בנות ובן - שרה, יהודית, אסתר, עדה, דבורה ואלכסנדר. נכדתו היא נעמי פולני, בתם של עדה ויחיאל. נינו הוא גידי גוב. אחד מבני-ניניו הוא קפטן ושחקן נבחרת ישראל בכדורגל, שרן ייניי.
על שמו קרויים שכונת תל חיים, רחוב וגן ציבורי בתל אביב.
חיסין הרוכב על חמורו הוא דמות קבועה בציוריו ובסיפוריו של נחום גוטמן. וכך כתב גוטמן על חיסין:
מצד מחמל
מצד מחמל נמצא על שפת המצוק הצפוני של מכתש רמון, בקצהו העליון של "מעלה מחמל", והוא חלק מ-"דרך הבשמים" העוברת בין פטרה לעבדת.
גאוגרפיה.
מעלה מחמל הוא הקטע התלול, שבו מתגברת דרך הבשמים על המכשול הטבעי העיקרי בדרכה, המצוק הצפוני של מכתש-רמון. המעלה הוא שביל צר, שאורכו כ-200 מטר, העולה למצד מחמל, שבראש המצוק. מעלה זה הוא הקשה בקטעי דרך הבשמים ורוחבו הממוצע הוא מטר אחד, הוא מחייב הליכה בשורה עורפית הן של אנשים והן של בהמות משא. ייתכן שהעבודה היסודית של סיקול השביל והתאמתו לתנועת שיירות שוטפת נעשתה בידי הרומאים, ששיפרו את התוואי הנבטי הקדום.
חקר האתר.
האתר נסקר לראשונה בשנת 1937 על ידי ג'ורג קירק, אשר היה גם הראשון שסקר את מעלה מחמל. בשנת 1960 נסקר האתר על ידי בנו רותנברג ומרדכי גיחון. בשנת 1965 נערכה במקום חפירת בדיקה על ידי ארכאולוג מחוז הנגב ברשות העתיקות, רודולף כהן, במסגרת סקר דרך הבשמים בין שער רמון לעבדת. בחודש דצמבר 1982 נערכה באתר חפירת הצלה, בניהולו של כהן.
ממצאים.
במקום התגלה מבנה שכלל בעבר שתי קומות, בגודל של 7 מטר על 6.5 מטר ובו שני חדרים. במבנה הובחנו שתי רצפות: הקדומה מתוארכת על סמך הקרמיקה למאה הראשונה לספירה, והמאוחרת מתוארכת על סמך קרמיקה נבטית מאוחרת ושני מטבעות של הקיסר גליאנוס למאה השלישית לספירה.
כ-500 מטר מצפון למצד נמצאת בריכת מים בנויה, בגודל של 8 מטר על 4.8 מטר, שקיבולתה עלתה כנראה על 150 מ"ק. היא הייתה מקורה על ידי תקרת אבן שנתמכה בקשתות, ונתמלאה באמצעות תעלת מי-נגר, היורדת אליה מצפון-מזרח.
מישל עון
יוסף שה-לבן
יוסף שה-לבן (כ"ח בכסלו תרס"ז 15 בדצמבר 1906 – 1982) היה חוקר ומבקר ספרות, מורה לספרות ומחנך.
תולדותיו.
נולד ליעקב ופייגה בשם יוסף סאלאוואן באיבנובקה שבגוברניית חֶרסוֹן, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). אביו, מצאצאי הסבא משפולה, נמנה עם מייסדי המושבה החקלאית "מסילה חדשה" ליד איסטנבול.
התחנך חינוך עברי, למד בישיבה ורכש השכלה כללית בשְּפּוֹלָה (שפּאָלע, Шпола; כיום במרכז אוקראינה). הוא התנדב ללמד בצבא האדום. במקביל היה פעיל בארגונים "צעירי ציון" והחלוץ". קיבל תעודת בגרות מגימנסיה באודסה.
שה-לבן עלה לארץ ישראל בתקופת העלייה השלישית. היה בן שש-עשרה כאשר נמלט מאוקראינה דרך פולין בשנת 1922. בין השאר, עבד בייבוש ביצות בנהלל ובלפוריה. כאשר חלה נסע לירושלים ולמד בסמינר העברי למורים. הוא למד ספרות באוניברסיטה העברית בירושלים. לימד שנתיים במושבה כנרת, שם התיידד עם רחל המשוררת.
בשנת 1929 נשלח, כפעיל בתנועת "החלוץ הצעיר", להיות מורה שליח במזרח אירופה ולימד חמש שנים עברית בגימנסיה בלטביה בטרם מלחמת העולם השנייה. במסגרת פעילותו עזר לתלמידים רבים לעלות ארצה, וכך ניצלו מהשואה. אחר כך, לימד בנהלל, ובכפר אז"ר. הקים את בית הספר לילדי העובדים בעין גנים בפתח תקווה וניהל אותו. במשך שנים רבות היה מורה בתיכון קוגל בחולון ובסמינר הקיבוצים. היה חבר טוב של עגנון בתקופת לימודיו בירושלים, וקיפניס כשעבר לגור בתל אביב. הוא ליווה את הביקור הראשוני של ביאליק בארץ ישראל.
שה-לבן פרסם עשרות ספרי ביקורת, שני כרכים על ספרות כללית, בדגש על הספרות הרוסית וכן ספרי ביקורת מוקדמים, ביניהם על יצירות עגנון וברנר. בביקורות שלו על ביאליק וש"י עגנון הדגיש שה-לבן את ניבוי השואה ביצירותיהם. בשנותיו האחרונות כתב את סדרת הערות והנחיות ללימוד וקריאה, בהוצאת אור עם, אשר ראו אור בשנים 1975- 1982 (והמשיכו במהדורות עד 1986) ועסקו בעיקר בביקורת הסיפורת ושירה עברית.
בתו היא המוזיקאית צפירה יונתן, אשתו לשעבר של המשורר נתן יונתן. בנו הוא איש ההיי-טק והאמן עדי שה לבן לב.
מצד סהרונים
מצד סהרונים (מכונה גם חאן סהרונים, מצד מחלת, קסר אלעין או חאן שער רמון) הוא מצודה נבטית על דרך הבשמים, בלב מכתש רמון, הקרויה על שם צמח סהרון משתלשל שגדל לידו. המצודה היא מבנה מרובע שאורך כל אחת מצלעותיה הוא 42 מטר. בליבה חצר מרכזית המוקפת בחדרי מלאכה, מרחצאות ובתנור.
מיקומו של המצד נבחר בשל קרבתו למעיין עין סהרונים, וככל הנראה היה פעיל בין המאות הראשונה והשלישית. ממצאים מחפירה ארכאולוגית שנערכה במקום מצביעים על שכבות אפר ולפיכך כנראה על שרפה שפגעה קשות במקום.