דיווקר עבד כסוכן ביטוח בהודו. הוא היה פעיל בארגונים ציוניים בהודו, ולקח חלק בארגון העלייה של המטוס השני שהביא עולים מהודו לישראל בשנת 1950.
דיווקר עלה לישראל עם אשתו, דייזי, ושלושת ילדיו, קיטי, פלורי ועמנואל, בשנת 1950. המשפחה שהתה באופן זמני במחנה שער העלייה עד שהועברו לקיבוץ אפיקים.
הוא הקים את "הארגון המרכזי ליוצאי הודו בישראל", המגזין במרהטי-יהודית "מיי בולי" ואת "ארגון חברות הודו-ישראל".
לאחר מספר חודשים קשים בקיבוץ אפיקים, בהם התברר לעולים שניתן להם אוכל לא כשר, הם עזבו את הקיבוץ ועברו למחנה העולים בבאר שבע. הם גרו באוהלי בד ארעיים ושם נולדה בתו רינה. בשנת 1951 בני העדה החלו להיתקל בעוינות מסוימת ואפליה מתגברת על רקע מוצאם וצבע עורם. בעקבות כך, נפגשו הדמויות המובילות בקהילה ודיווקר בראשם, והחליטו לדרוש יחס זהה לאחרים.
הם כתבו לסוכנות היהודית, לראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון, לשרים בממשלת ישראל וגם כתבו לעיתונים באנגלית בארץ ובעולם. הם פנו לראש ממשלת הודו ג'וואהרלל נהרו וספרו על אפליה וזלזול אשר היה מנת חלקם במקומות העבודה, בבתי החולים ובחנויות. דיווקר הנהיג מחאה לא אלימה בנוסח מהאטמה גנדי.
דיווקר ושותפיו למאבק איזיקל אשטמקר, אייזיק אוסקר, פזרקר פרי, ודייוויד דיווקר, איחדו את יוצאי הודו בישראל ולמרות שקולות רבים ניסו להשקיט את הביקורת, העיתונות העולמית פרסמה כתבות אינספור והעיתונות בארץ געשה מהאירועים. אחרי שנודע ששרה בממשלת ישראל כינתה את ה"בני ישראל" ממזרים, יצאו שלושים משפחות והתיישבו מול הסוכנות היהודית, ברחוב נחלת בנימין בתל אביב ופתחו בשביתת שבת. בתום שבועיים, כשכל מאמצי פקידי הסוכנות להניא אותם מהמחאה, נכשלו, הם הודיעו שאם לא יעתרו לדרישתם לשוב להודו, הם יפתחו בשביתת שבת "עד הסוף". בסוף מרץ 1952 החליט בן-גוריון ומנהל משרד הקליטה יוספטל, להיעתר לתביעה ולהשיב את מי מעולי הודו חזרה למולדתו הישנה. 115 עולים חזרו מרצונם להודו, ב-1 באפריל 1952 בטיסה שמימנה הסוכנות היהודית. אחרי טיסה זו עזבו את הארץ עוד כ-400 מעולי הודו, חלקם היו לוחמים במלחמת העצמאות.
באותה עת צמו חברי הקהילה כ-4000 איש ואישה בישראל וכ-21,000 נוספים ברחבי הודו.
חזרה להודו.
לאחר ששב דיווקר יחד עם משפחתו הם ספגו ביקורת קשה מאנשי קהילתם שלא אהבו את מה שנכתב בעיתונות והושפעו מהשליחים הציונים שבזו למהלכם. אחת הנשים המנהיגות באותה העת רבקה ראובן נגאוקר שהייתה מתומכי העלייה לישראל ובו בזמן גם סייעה להם לחזור להודו, הסתייגה מהם. למרות ההבטחות, מקומות עבודתם בהודו סירבו לקבלם בתואנה שהם חתרנים.
דיווקר עבד בעבודות מזדמנות, כולל סבלות בנמל בומביי בצד פעילותו הקהילתית בה המשיך וחליפות המכתבים עם נציגים בישראל ומחוצה לה. בהודו נולדה לאייזיק ודייזי בתם סוזי.
דיווקר החליט לשוב לישראל אבל לקחת עמו את הוריו הזקנים, אותם השאיר בהודו בפעם הקודמת. הוא עבד בכל עבודה בעוד אשתו מלמדת בבית הספר התיכון, ובשנת 1957 הם רכשו 10 כרטיסים לעלייה חזרה לארץ עם ארבעת ילדיהם ההורים, וסבתא ערירית מהמשפחה.
החזרה לישראל.
בשנת 1957 חזר דיווקר עם משפחתו לישראל והתיישב בקריית שמונה. הוא המשיך בהתנדבות בקליטת עולים מהודו ופעל להפסקת האפליה כנגד חברי הקהילה.
בנו הצעיר אמיתי, נולד בשנת 1959.
בשנת 1961 נודע שהרבנות בישראל איננה מכירה ביהדותם של ה"בני ישראל". בהנהגת אייזיק דיווקר, שמשון שמשון, איזיקל אשטמקר ודייוויד דיווקר, הם יצאו בהפגנה גדולה תחת הכותרת "כולנו בני-ישראל". בהפגנה הזו נישאה בובת קש של הרב הראשי ניסים והיא נשרפה בשיא ההפגנה, דבר שגונה על ידי כל הקשת הפוליטית בישראל. לאחר דיונים ובירורים נמצא נוסח של החלטה לגבי התנהלות הרבנות ברישום זוגות לחתונה. בתוך שנתיים יצא הספר "בני ישראל כרך א' " על ידי הרבנות הראשית בשנת 1964. ראש ממשלת ישראל לוי אשכול נאם בכנסת באוגוסט 1964 לטובת בני העדה שיהדותם שאיננה מוטלת בספק.
אייזיק עבר עם משפחתו לירושלים לאחר פטירת אביו בשנת 1964, ומשם המשיך את פעילותו למען הקהילה בישראל עד שנפטר בשנת 1975. בהלווייתו השתתפו אלפי אנשים וכתבות על מותו פורסמו בעיתונים ברחבי העולם.
חיים אישיים.
דיווקר התחתן ב-1943, בבית הכנסת "מגן חסידים" בבומביי, עם דבורה (דייזי) מנחם שאפורקר (1924–2014) אשר הייתה מחנכת ובישראל עבדה במעבדה של חברת טבע תעשיות פרמצבטיות, נולדו להם 6 ילדים, 4 בנות ושני בנים.
הוא ואשתו קבורים בירושלים.
ארתור מריאנו
ארתור נורי אויאקאווה מריאנו (בפורטוגזית: Arthur Nory Oyakawa Mariano; נולד ב-18 בספטמבר 1993) הוא מתעמל ברזילאי, זוכה מדליית הארד בתרגיל הקרקע בהתעמלות באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
ביוגרפיה.
מריאנו נולד וגדל בקמפינאס. בשנת 2011 היה חבר בנבחרת הברזילאית שזכתה במדליית הזהב באליפות דרום אמריקה בהתעמלות שנערכו בסנטיאגו דה צ'ילה. שנה מאוחר יותר שחזר את ההישג באליפות דרום אמריקה שנערכה ברוסאריו, וגם זכה במדליות אישיות: מדליית זהב בתרגיל הקרקע ומדליות ארד בתרגילי הקפיצות וסוס הסמוכות. באולימפיאדת לונדון (2012) העפיל עם הנבחרת הברזילאית לשלב הגמר, וסיים עמה במקום השישי. במקצים האישיים לא הצליח להעפיל לשלב הגמר, אך סיים במקום ה-12 בתרגיל הקרקע.
בשנת 2014 זכה במדליית כסף עם הנבחרת הברזילאית במשחקי דרום אמריקה שנערכו בסנטיאגו דה צ'ילה, ובאליפות העולם שנערכה באותה שנה בנאנינג סיים עם הנבחרת במקום השישי. ב-2015 זכה במדליית כסף נוספת עם הנבחרת, במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בטורונטו. באליפות העולם שנערכה באותה שנה בגלאזגו סיים במקום הרביעי בתרגיל המתח ובמקום ה-12 בקרב-רב, וכן סיים במקום השמיני עם הנבחרת הברזילאית.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) רשם מריאנו את הישג השיא שלו, כשזכה במדליית הארד בתרגיל הקרקע.
קרנף צר-שפה דרום-מרכזי
קרנף צר-שפה דרום-מרכזי הוא תת-מין של קרנף צר-שפה (הקרוי גם קרנף שחור). אף שזהו תת-המין הנפוץ ביותר הוא מוגדר בסכנת הכחדה חמורה על ידי הIUCN. למין זה שפה מחודדת המשמשת אותו לתפוס ענפים ועלים והוא חי בסוואנות.
תפוצה.
תת מין זה היה נפוץ בעבר ממערב וצפון טנזניה דרך מלאווי, זמביה, זימבבואה, מוזמביק והחלקים הצפוניים והמזרחיים של צפון אפריקה. נראה שפרטים חיו גם ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, צפון אנגולה ומזרח בוטסואנה. כיום, מעוז תת-המין הוא בדרום אפריקה ובמידה פחותה גם בזימבבואה כאשר חיים מספרים קטנים בסווזילנד וצפון טנזניה. הקרנף צר-השפה הדרום-מרכזי נכחד במלאווי, בוצואנה וזמביה אך הושב לשם. מצב המין בזימבבואה אינו ידוע אך לפחות פרט אחד זוהה שם מאז 2008.
אוכלוסייה ואיומים.
בשנת 1980 חיו 9,090 פרטים מתת מין זה אך בשל גלים של ציד בלתי חוקי לשם השגת קרנם, המשמשת לצורכי רפואה מסורתית באסיה, מספרם התדרדר לכ-1,300 ב-1995. בשנת 2001 אוכלוסיית הקרנף צר-השפה הדרום-מרכזי עמדה על 1,651 פרטים, מספר זה עלה לכ-2,200 בשנת 2010 עם 1,684 פרטים בדרום אפריקה, 431 פרטים בזימבבואה, ומספר פרטים בשאר המדינות. בחמישים השנה האחרונות תת-המין סבל מצניחה של כ-90% במספריו. כיום המספרים המקיפים עולים על אף ירידה אזורית בזימבבואה. האיום העיקרי לתת המין הוא ציד בלתי חוקי, שהיקפו עולה בשנים האחרונות.
מקס ויטלוק
מקס אנטוני ויטלוק (באנגלית: Max Antony Whitlock; נולד ב-13 בינואר 1993) הוא מתעמל בריטי. ויטלוק הוא אלוף אולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) בקרקע ובסוס סמוכות, שלוש פעמים אלוף העולם בסוס סמוכות (2015, 2017 ו-2019) ואלוף אירופה בקרקע (2013) ובסוס סמוכות (2014, 2019).
ביוגרפיה.
ויטלוק נולד בהמל המפסטד שבמזרח אנגליה. בשנת 2010 זכה להישגים בולטים ראשונים בזירה הבינלאומית, במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בדלהי, בהם זכה במדליית כסף בסוס הסמוכות ובמדליית ארד במתח, וכן זכה במדליית כסף עם נבחרת אנגליה. באליפות העולם שנערכה ב-2011 בטוקיו היה חבר בנבחרת הבריטית, אך רק כמחליף. באליפות אירופה שנערכה ב-2012 במונפלייה היה שותף לזכייתה ההיסטורית של נבחרת בריטניה במדליית זהב. בתחרויות האישיות בלט בסוס הסמוכות, בו סיים במקום השישי.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה ויטלוק במדליית הארד בסוס הסמוכות, וכן היה שותף לזכייתה ההיסטורית של הנבחרת הבריטית במדליית הארד, 100 שנה לאחר המדליה האולימפית האחרונה שהשיגה נבחרת בריטניה בהתעמלות.
באליפות אירופה שנערכה ב-2013 במוסקבה חלק ויטלוק את מדליית הזהב בתרגיל הקרקע עם אלכס שטילוב, ובנוסף זכה במדליית הכסף בקרב-רב ובמדליית הארד בסוס הסמוכות. באליפות העולם שנערכה בהמשך השנה באנטוורפן זכה במדליית הכסף בסוס הסמוכות, וכן סיים במקום הרביעי בקרב-רב. באליפות אירופה שנערכה ב-2014 בסופיה זכה במדליית הזהב בסוס הסמוכות ובמדליית הכסף עם הנבחרת, וכן סיים במקום החמישי בתרגיל הקרקע. בהמשך השנה השתתף גם באליפות העולם שנערכה בנאנינג, בה זכה במדליית הכסף בקרב-רב, וסיים במקום הרביעי עם נבחרת בריטניה. במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בגלאזגו זכה בשלוש מדליות זהב: בקרב-רב, בתרגיל הקרקע, ועם הנבחרת האנגלית. בנוסף, זכה במדליית כסף בסוס הסמוכות ובמדליית ארד במקבילים. ב-2015 שב לתחרות גדולה נוספת בגלאזגו, אליפות העולם, והוכתר לאלוף העולם בסוס הסמוכות. בנוסף, זכה במדליות כסף בתרגיל הקרקע ועם נבחרת בריטניה, וסיים במקום החמישי בקרב-רב.