בשנות ה-50 הודיע קורלה על היותו גבר טרנסג'נדר והוא עבר ניתוח להתאמה מגדרית. הוא התחתן, הקים משפחה והיה לאבא. הוא עבד בחנות פרחים נודדת.
קילונובה
קילונובה (ידוע גם בשם: סופרנובה מחודשת) הוא אירוע שבו שני כוכבי נייטרונים נקלעים לאינטראקציה כבידתית משותפת. בעקבות האינטראקציה החזקה, נוצרים בתהליך גלי כבידה. כוכבי הנייטרונים נעים סביב מרכז המסה במהירות הולכת וגדלה ובמרחק הולך וקטן, דבר המחזק את גלי הכבידה הנוצרים, עד שלבסוף בפיצוץ הם מתאחדים לכדי חור שחור. בליבה שוכנים טריליוני נייטרונים ובפיצוץ העז קורות כמה תגובות שרשרת. חלק מהנייטרונים שלא נבלעו לחור שחור עוברים דעיכת בטא, עקב אינטראקציה עם הכוח הגרעיני החלש. הם משחררים בוזון W שמתפרק לאלקטרון ונייטרנו. האלקטרון נמשך לפרוטון (שנשאר מהדעיכה). בשל כוח הכבידה החזק הפרוטונים, האלקטרונים והנייטרונים יוצרים יסודות כבדים יותר. החלקיקים העוברים דעיכת בטא משחררים אלפי טונות של נייטרינו וגורמים לסערת נייטרינו, שמעיפה את החלקיקים החדשים לחלל, הרחק מהחור שחור.
ברגעי הפיצוץ נוצרים תנאים כה קיצוניים עד שאטומים מסתדרים מחדש, לא בגלל היתוך גרעיני אלא בעקבות התרכבות מחדש של חומר עשיר בנייטרונים. כמו בסופרנובה מסיבית שיוצרת חור שחור, גם בקילונובה יכולה להיווצר קרן קרני גמא. מהגילויים האחרונים נראה כי הקילונובה היא האחראית הבלעדית לקיומם של מתכות כבדות יותר מברזל, כמו אורניום, זהב ופלטינה. חלק לא זניח מהמסה שהייתה מעורבת בקילונובה תתפזר בעקבות הפיצוץ בצורת חומרים אלו ואחרים, והחלק האחר יהפוך לחור שחור.
מרטין ג'ונסון הייד
מרטין ג'ונסון הייד (Martin Johnson Heade; 11 באוגוסט 1819 - 4 בספטמבר 1904) היה צייר אמריקני, שנודע בזכות נופי ביצות המלח שלו, נופי הים וציור ציפורים טרופיות (כמו יונק דבש), כמו גם פרחי לוטוס וטבע-דומם אחרים. סגנון הציור שלו ונושאיו, אף שמקורם ברומנטיקה של אותה תקופה, נחשבים על ידי היסטוריונים לאמנות כסטייה משמעותית מאלו של בני דורו.
ילדות וקריירה מוקדמת.
הייד נולד (בשנת 1819) וגדל בלומברוויל, פנסילבניה, יישוב קטן ליד נהר דלאוור שבמחוז באקס, פנסילבניה. עד אמצע שנות החמישים של המאה ה-19, משפחתו ניהלה את מה שמכונה חנות ומשרד הדואר למברוויל, החנות הכללית היחידה של היישוב. (האיות המשפחתי של השם היה Heed).
הייד קיבל את הכשרתו הראשונה לאמנות מהאמן אדוארד היקס, שגר בניוטון הסמוכה, ואולי גם מבן דודו של אדוארד, תומאס היקס. הוא נסע לאירופה וחי שנתיים ברומא. הוא הציג לראשונה את עבודתו בשנת 1841, באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בפילדלפיה, ושוב בשנת 1843 באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק. הייד החל להציג באופן קבוע בשנת 1848, לאחר נסיעה נוספת באירופה, והפך לאמן נודד עד שהתיישב בניו יורק בשנת 1859.
ציור נוף.
בסביבות 1857 התעניין הייד בציור נוף, בין השאר על ידי מפגש עם האמנים ג'ון פרדריק קנסט ובנג'מין שמפני בהרים הלבנים של ניו המפשייר. הייד עבר לעיר ניו יורק ושכר סטודיו בבניין ברחוב העשירי, בו עבדו רבים מהאמנים המפורסמים של אסכולת נהר הדסון באותה תקופה, כמו אלברט ביארסטט, סנפורד גפורד, פרדריק אדווין צ'רץ'. הוא התוודע אליהם מבחינה חברתית ומקצועית, ויצר ידידות קרובה במיוחד עם צ'רץ'. נופים יהוו בסופו של דבר שליש מסך היצירות שלו.
נושאים טרופיים.
התעניינותו של הייד באזורים הטרופיים הוצגה לפחות בחלקה מההשפעה של הציור המונומנטלי של צ'רץ' "לב האנדים" (1859), הייד נסע לברזיל בין השנים 1863–1864, שם צייר סדרה רחבה של יצירות קטנות, ומתארות יונקי דבש. הוא התכוון לפרסמן בספר מתוכנן שכותרתו "אבני חן של ברזיל", אך הספר מעולם לא יצא לאור בגלל קושי כלכלי וחששותיו של הייד מאיכות הרפרודוקציות. בכל זאת הייד חזר פעמיים לאזורים הטרופיים, בשנת 1866 נסע לניקרגואה, ובשנת 1870 לקולומביה, פנמה וג'מייקה. הוא המשיך לצייר יצירות רומנטיות של ציפורים טרופיות ועלווה שופעת גם בקריירה המאוחרת שלו.
ביצות מלח.
העניין העיקרי של הייד בנוף, והעבודות שעבורן הוא אולי ידוע בעיקר, היו ביצת המלח והחוף של ניו אינגלנד. בניגוד לתצוגות של אסכולת נהר ההדסון שהדגישו הרים, עמקים ומפלים, נופי הביצות של הייד נמנעו מלפאר את הטבע. במקום זאת הם התמקדו במרחבים של נוף מאופק, והשתמשו במוטיבים חוזרים הכוללים ערמות חציר קטנות ודמויות. הייד גם התרכז בתיאור האור והאווירה בסצינות הביצה שלו. יצירות אלה ודומות להן הביאו כמה היסטוריונים לאפיין את הייד כצייר לומניסטי.
שנים מאוחרות.
הייד התחתן ועבר לסנט אוגוסטין, פלורידה בשנת 1883. הוא נשאר שם והמשיך לצייר עד מותו בשנת 1904. במהלך שנותיו המאוחרות בסנט אוגוסטין, צייר הייד טבע-דומם של פרחים דרומיים, במיוחד פרחי מגנוליה שהונחו על קטיפה. זה היה המשך להתעניינות טבע-דומם שפיתח בשנות ה-60 של המאה ה-19. עבודותיו הקודמות בז'אנר זה מתארות בדרך כלל תצוגת פרחים מסודרים באגרטל מקושט בגודל קטן או בינוני על שולחן מכוסה בבד.
הייד היה האמן האמריקני היחיד בן המאה ה-19 שיצר גוף כה נרחב של יצירות הן בדומם והן בנוף.
הייד נפטר בסנט אוגוסטין בשנת 1904.
הייד ואסכולת נהר ההדסון.
היסטוריונים לאמנות לא הסכימו עם הדעה הרווחת כי הייד הוא צייר אסכולת נהר הדסון. נופיו גרמו לשילובו של הייד בתערוכה של ציירי אסכולת נהר ההדסון במוזיאון המטרופוליטן בשנת 1987.
על פי קטלוג התערוכה, רק כ-40 אחוז מציוריו היו נופים. רוב הציורים היו טבע דומם, ציורי ציפורים ודיוקנאות, נושאים שאינם קשורים לאסכולת נהר ההדסון.
הייד התעניין פחות בתצוגות מדויקות טופוגרפית מאשר ציירי נהר ההדסון, ובמקום זאת התמקד ברגש ובהשפעות האור.
מורשת.
הייד לא היה אמן מפורסם בתקופתו, ובמשך רוב החלק הראשון של המאה העשרים כמעט ונשכח. התעוררות מחודשת של התעניינות באמנות אמריקאית מהמאה ה-19 סביב מלחמת העולם השנייה עוררה הערכה חדשה ליצירתו. עבודתו של הייד זכתה לפרסום במיוחד עם התערוכה בשנת 1943 בציורו "סופת רעמים מעל המפרץ" (1868), במסגרת המופע "ציור רומנטי באמריקה" במוזיאון לאמנות מודרנית. היסטוריונים לאמנות התייחסו אליו כאחד האמנים האמריקאים החשובים בדורו.
בשנים 1999 ו-2000 היה הייד היה נושא לתערוכה גדולה.
בשנת 2004 כובד זכרו עם בול של שירות הדואר האמריקני ובו ציור שמן-על בד משנת 1890, "מגנוליה ענקית על בד קטיפה כחול."
דיוויזיית חיל הרגלים הראשונה (בריטניה)
הדיוויזיה הראשונה של הצבא הבריטי הייתה דיוויזיה בריטית סדירה, אשר לחמה במלחמות השונות של בריטניה במספר גילגולים מתחילת המאה ה-19 ועד לפירוקה בשנת 1960.
היסטוריה.
המלחמות הנפוליאוניות.
הדיוויזיה הוקמה על ידי ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון במהלך מלחמת חצי האי, ובראשה עמד ג'ון הופ, והיא כללה כוחות אנגלים והנובריים, וכן את הלגיון הגרמני של המלך. הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים בחצי האי האיברי, ובשנת 1815 לחמה בקרב קאטר ברה ובקרב ווטרלו בפיקודו של ג'ורג' קוק.
מלחמת קרים.
הדיוויזיה לחמה במלחמת קרים בפיקודו של הנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג', תוך שהיא כוללת את חטיבת המשמר ואת חטיבת היילנד, לצד הצבא הצרפתי וצבא האימפריה העות'מאנית כנגד צבא האימפריה הרוסית, והיא נטלה חלק בקרב אינקרמן, הקרב על האלמה והמצור על סבסטופול.
מלחמת הבורים.
הדיוויזיה לחמה במלחמת הבורים השנייה תחת פיקודו של פאול מתואן, והייתה חלק מהקורפוס ה-1. הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים של המלחמה, תוך שהיא סופגת בחלקם אבדות כבדות, ומיולי 1900 עד סוף המלחמה היא לא פעלה כיחידה אחת. לאחר המלחמה הוצבה הדיוויזיה בפיקוד אלדרשוט כחלק מהקורפוס ה-1, והתעתדה להיות חלק מחיל המשלוח במקרה שתפרוץ מלחמה.
מלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייסה הדיוויזיה כחלק מחיל המשלוח הבריטי, והיא יועדה לשרת ביבשת אירופה. הדיוויזיה לחמה במהלך הקרב הראשון על המארן והקרב הראשון על האן. בהמשך השנה לחמה הדיוויזיה בקרב ארמנטייר ובקרב איפר הראשון. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות השונים של החזית המערבית, ובכלל זה קרב איפר השני, קרב לוס, הקרב על הסום וקרב פשנדל, ובשנת 1918 היא לחמה במתקפת האביב הגרמנית ובמתקפת מאה הימים.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלחה הדיוויזיה ה-1 לצרפת תחת פיקודו של הרולד אלכסנדר, כחלק מחיל המשלוח הבריטי. הדיוויזיה לחמה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, אולם נאלצה להתפנות יחד עם שאר הצבא במהלך מבצע דינמו. לאחר מכן נותרה הדיוויזיה בבריטניה על מנת להגן מפני פלישה גרמנית לבריטניה. במרץ 1943 נשלחה הדיוויזיה לצפון אפריקה, שם לחמה כחלק מהארמייה הראשונה במהלך המערכה בתוניסיה. בדצמבר 1943 נשלחה הדיוויזיה לחזית האיטלקית, שם לחמה בתחילה כחלק מהארמייה הבריטית השמינית, אולם עד מהרה היא הועברה תחת פיקוד הארמייה האמריקנית החמישית, עימה היא לחמה במהלך קרב אנציו. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בשחרור רומא ובלחימה כנגד הקו הגותי, ובינואר 1945 הוחזרה הדיוויזיה לבריטניה.
לאחר המלחמה.