אך את פרסומו וגם שמו המועדון חייב לסיפור בשם "מועדון החשישאים" שפרסם גוטייה בירחון הפריזאי "כתבים משני עולמות" ("Revue des deux mondes"). הסיפור הוא שילוב בין מציאות ודמיון, ולכן לא יכול לשמש מסמך היסטורי, אך עדיין יש בו פרטים חשובים על דרך שימוש בחשיש, מיקום המפגש והיחס של הסופר למתרחש. גוטייה הלביש את המיתוס של ימי הביניים על זקן מן ההר - חסן-י סבאח ומסדר החשישיון על קבוצת אינטלקטואליים של המאה ה-19 בצרפת, אשר נפגשו במקום מסתור על מנת לחלום ביחד. קבוצת האנשים האלה מדגימה את הפרדוקס של רוב הקבוצות הספרותיות, אם לא של רוב קבוצות מעשני חשיש, לפחות בעולם המודרני: חלומות הפכו למעשה של התבוננות פנימית אינדיבידואלית ולא קבוצתית, כפי שזה היה עבור סופרים. מספר הסיפור, אשר מעביר את סיפורו לקבוצה ומגשר בין הפנימיות של החוויה הסיפרותית לבין הקבוצה הוא זה שעוזר לה לחלוק בחלום המשותף. אולי זאת הסיבה שהרבה מהטקסטים על קנאביס הם אגדות, אגדה מחקה את מעשה החלוקה של חלום בתוך הקבוצה. גוטייה התמודד עם הבעיה הזאת בסיפורו על המועדון, כמעט ואין דיאלוגים שם – החשישאים מהר מאוד נכנסים לתוך עולמות הזיה פרטיים שלהם ורק לעיתים יש מפגש ביניהם. חשיש מאפשר לאומן לצאת מהעולם הרציונלי, האובייקטיבי ולקטלג הרבה מהקומפוננטות של הרומנטיות הסובייקטיבית. משתמשי החשיש מגלים זמן ומרחב כקטגוריות מוחשיות, כמעט כמו צורה, צבע, צליל וטעם. כל החושים יכולים להיות מגורים ולעיתים גם מבלבלים אחד עם השני. גוטייה חזר על התובנה של בודלר, שחשיש יכול לפתח או להגדיל את מה שכבר נמצא במציאות, ולא יכול לתת הזיות.
יצירות של חברי מועדון החשישאים.
המועדון היווה דוגמה לשיתוף פעולה יוצא מן הכלל בין אומנים למדענים. הוא הפך מפורסם במיוחד לאחר פרסום סיפורו הקצר של גוטייה "מועדון החשישאים" אשר פורסם בראשון לפברואר 1846 ב Revue des Deux Momdes. לאחר שגוטייה הכיר את מורו וניסה בפעם ראשונה מקטרת עם חשיש, הוא כתב מאמר "החשיש" (בצרפתית "le hashish") ב 1843.
חברי מועדון אחרים גם הושפעו מהמפגשים האלה וכתבו על חשיש, או רמזו על המיתוסים הסובבים אותו כך או אחרת, ונתנו מראה יותר אוריינטליסטי ליצירות שלהם. העבודות שלהם נחשבות כיום לקלאסיקה של שירה ופרוזה. הם שבחו כבוד וחופש הפרט. את הנרטיב של הזקן על ההר (חסן-י סבאח) ניתן למצוא ב"הרוזן ממונטה כריסטו" של דיומא, כאשר פרנץ, אריסטוקרט צעיר פוגש את הרוזן המסתורי בארמונו על האי, שם הרוזן מזכיר את הסיפור על חסן-י סבאח ונותן לפרנץ "ריבה ירוקה", אחריה הגיבור הראשי חווה אקסטזות חושניות ולאחר מכן מתעורר במערה ולא מצליח למצוא את הארמון המסתורי. הסיפור מזכיר את האגדה על החשישיון, אשר קיבלו את הסם, חשבו שהם בגן עדן ולאחר מכן התעוררו בעולם האמיתי וידעו שכדי לשוב לגן המופלא, עליהם לציית לפקודותיו של חסן.
וריאציה נוספת לאותו הנרטיב ניתן למצוא בסיפורו של נרוואל "הסיפור על ח'ליף חכים" מ 1847. בסיפור הח'ליף פוגש דייג ושניהם אוכלים חשיש. הח'ליף חוזה בזמן השיכרון שהוא הפך לאל וכאשר חזר לארמון, רצה להתחתן עם אחותו. הוזיר שלו יחד עם משפחתו מכניסים אותו לבית משוגעים. מתחזה מסתורי לחכים תופס את מקומו בשלטון. החליף האמיתי פותח במרד ותופס את השלטון לידיו בחזרה. אחותו מתאהבת במתחזה, אשר נתגלה כאותו הדייג, איתו חכים לקח חשיש. היא משכנעת אותו להרוג את חכים והוא עושה זאת לפני שמגלה שזה בעצם אותו חבר, אשר אכל איתו חשיש. נרוואל בהחלט היה במועדון והיו לו עוד הזדמנויות במהלך טיוליו לקחת את הסם. עבודתו מלאה בניסיונות להבין את טבעם של החלומות והחיים הדואלים שהסמים מספקים. מצב חלומי זה של נרוול שנגרם על ידי חשיש הוא זה שמורו הבחין כשיגעון.
ב 1868 בודלר פרסם עבודה בה הוא ביקר את הקנאביס, על כך שהאחרון לא יכול לגרום להזיות, אלה רק לשנות או להגביר את המציאות הקיימת. על פיו הסם גרם לעצלנות ובודלר כינה אותו "נשק התאבדות", ותמך באיסורו במצרים בטענה, שחשיש משחית אנשים. בודלר פיתח את גישתו כלפי קנאביס בספרו "גני עדן מלאכותים", שם חשיש מהווה חלק מהאוטופיה המערבית של המאה ה-19.
ארתור רמבו, משורר צרפתי אשר לא השתייך למועדון, אך גם הוא ניסה חשיש באמונה שהסם יביא שינוי לטובה בקרב משוררים, ואף כתב שיר "בוקר שיכור", שיר שמעודד את השימוש בסם ונגמר במילים "עכשיו זה זמן של חשישיונים", מה שמקשר אותו יותר מכל לאגדות מסביב לחשיש. לא ידוע הרבה על המקום של חשיש בצרפת במאה ה 19 מחוץ לקבוצת האומנים שהיו חלק ממועדון החשישאים.
במסורת זרם הסופיות, השינוי בתודעה שנגרם מקנאביס, הוא זה שנותן הארה פנימית, כאשר בספרות של מאה ה 19 הוא מקושר לרגישות לסמלים וסימנים. הספרות על קנאביס מלאה באוטופיות וסמלים זהים, כמו ארגונים סודיים, לדוגמת חשישיון ומועדון החשישאים, ארגוני כפירה, כמו סופים, בית משוגעים, פרי יצירתו של נרוול, או נגני ג'אז, ואיכרים מקסיקנים של המאה ה-20. כל אלה היו קיימים כחברות צדדיות, מוכחשות על ידי הרוב, או נמצאות מחוץ לחוק, הן בעולם האמיתי והן בדמיונם של אנשים.
האוריינטלות של מועדון החשישאים.
ב-1809 סילבסטר דה סאסי, אחד ממייסדי הלימודים האוריינטלים באירופה נתן הרצאה על "האיש הזקן על ההר" חסן-י סבאח, מייסד מסדר החשישיון בימי הביניים, שהיה מצביא מפלג האִסמאעיליה, כופר באסלאם האורתודוקסי. הוא גר במצודה העתיקה אַלַמוּת באזור שהיום נמצא בגבול טורקיה ואיראן. אל-צבאח יצא למלחמות נגד הטורקים והצלבנים ועל פי האגדה שלח את הלוחמים שלו לזרוע פחד באירופה הנוצרית. גם בוקצ'יו וגם דנטה לפני כן השתמשו בנרטיב של סימום וגן עדן מזויף בסיפורים שלהם, אך שם הסם לא הוזכר, עד להרצאתו של סאסי.
סאסי הציע שמקור המילה חשישיון הוא חשיש, אותו הוא קישר לאגדה על חסן-י סבאח, שסימם את החיילים שלו והביא אותם לגן, כאשר הם האמינו שמדובר בגן עדן, והדרך היחידה בשבילם להגיע לשם שוב, הייתה להישאר נאמנים לחסן. על פי סאסי לחשיש השפעה דומה לזו של אופיום, והנאה מוגברת שנגרמת משימוש יתר, יכולה לגרום לאיבוד הזיכרון, יכולת החשיבה ואפילו למוות. הסם אף גרם לחשישיונים לבצע מעשים אכזריים ביותר נגד נוצרים ומוסלמים, אותם חסן רצה לכבוש.
אותו רודן אוריינטלי, נתפס בעיני האמנים הצרפתים אשר השתייכו למועדון החשישאים, כמין דנדי של ימי הביניים, שניסה לספק את הפנטזיות על המרד דרך מעשי טרור אסתטיים ושימוש בחשיש. הם האמינו שהרודן יכול לנצח את הכוחות של העולם הגשמי דרך שימוש בחשיש.
היום החוקרים לא מסכימים על הקשר הלשוני בין חשיש לחשישיון, מכיוון שבערבית חשיש (حشيش) זה כל עשב ודשא ולא רק קנאביס, אותו מוסלמים גם קראו בשם יבנת על קונבוס (מערבית הבת של קנאביס). מקור המילא הוא יווני, הרודוטוס הזכיר את הסם בהקשר לסקיטים אשר עשו אמבטיות חמות עם אדים של עשב נשרף, אשר גרם להם הנאה.
הסיפורים מסיפורי אלף לילה ולילה שהיו מאוד מפורסמים באירופה של מאה ה 19 יכולים לתת אינדיקציה על איך חברי המועדון התייחסו לחשיש מנקודת מבט אוריינטלית. ישנם שני סיפורי חשיש ביצירה: "סיפור על אוכל החשיש", אשר נרדם וחולם על כך שהוא שליט חזק ועל אהבה עם אישה, ולאחר מכן מתעורר ערום במקום ציבורי. הסיפור השני "סיפור על שני אוכלי החשיש" מפתח את אותו קו המחשבה על אי יכולת להבדיל בין מציאות לחלום, אשר ניתן לראות גם בכתיבתם של חברי מועדון החשישאים.
חשיש במאה ה 19 באירופה.
החשיש מצא את מקומו גם בכתות המיסטיות של המאה ה-19, למשל כתביו של לואי אלפונס כגנייה מ 1850, לפיו החשיש אפשר לו להיכנס לעולם הרוחות, ולראות את האמת הקדושה, מה שהפסיכיאטרים של אותו הזמן קראו הזיות, שנגרמו מהסם. מייסדת האגודה התאוסופית, הלנה בלבצקי גם השתמשה בחשיש לצורך הגברת הכוחות המנטליים שלה, כמו גם חברים אחרים מהאגודה. עישון חשיש נעשה גם על ידי ויליאם בטלר ייטס, המקושר למסדר השחר המוזהב בסוף המאה ה-19.
בניסיון לחקות את מועדון החשישאים הצרפתי, ג'ון אדינגטון סימונדס וארנסט דוסון התנסו גם הם עם חשיש באנגליה של אותה התקופה. זה היה במועדון הרימרס, המקום בו אנשי הרוח והמדע של סוף המאה ה-19 באנגליה נפגשו, שתו קפה שחור ועישנו חשיש.
אישים אשר השתייכו למועדון החשישאים.
• ז'אק-ז'וזף מורו דה טור
מורו היה פסיכיאטר צרפתי וחוקר חומרים פסיכואקטיביים, כמו חשיש ואופיום. הוא היה הרופא הראשון לעשות עבודה שיטתית על ההשפעות של סמים על מערכת העצבים המרכזית, אשר קיטלג, ניתח והקליט את תצפיותיו. ב 1845 הוא כתב ספר, אשר היה מוקדש כולו לשימוש פסיכיאטרי של חשיש.
מורו היה אוריינטליסט נלהב. הוא ביקר בסוריה, מצריים ואסיה הקטנה בזמן טיולו עם אחד החולים, שם הוא נחשף לחשיש. בחזרתו לצרפת ב 1840, מורו נהיה רופא בבית משוגעים, שם התחיל את המחקר שלו. הוא תמך בשימוש אישי בהסם, לשם מחקר. מורו גם הציג שתי דוגמאות שימוש, אחת ממקור אנונימי ושני של תאופיל גוטייה. דרך חשיש הרופא קיווה לחקור את השיגעון, אותו הוא הגדיר כזהה לחלום, והחשיש, על פיו, נתן את האפשרות "לחלום ללא שינה". הוא התרכז ביכולת יצירת אשליות על ידי חשיש וניסה להסביר את ההבדל הפרדוקסלי בין תפיסתינו של האשליות כאמיתיות, כאשר אובייקטיבית הן לא קיימות. שיגעון, מצב חלום ושיכרון על ידי חשיש, על פי מורו, תפסו את המקום בין העולם האמיתי לעולם הפנטזיה והסובייקטיביות. מורו הציע לרפא שיגעון בעזרת חשיש, בהחלפת הזיות של שיגעון באלה, הנגרמות על ידי הסם.
• לואי רמי אובר-רוש