מייסדי התזמורת החליטו להפעיל את התזמורת במודל אותו הם מכנים "תזת השילוב", שלסרי הסביר אותה כך: "אנחנו הבנו שמה שלא יוגש באופן קלאסי – לא ייתפס כתרבות. רצינו להכניס אלמנטים של תרבות גבוהה למוזיקה המזרחית. המוזיקה המזרחית הפופולרית תופסת מקום ונכנסת ללגיטימיות הישראלית. אבל הם לא נותנים את הערך הנוסף, את הערך הקלאסי שבלעדיו אתה לא חודר לליבה התרבותית ולקנוניות של התרבות הישראלית. חשוב לנו להיכנס לחברה הישראלית – להיות חלק מהתרבות הישראלית. התפיסה שלנו הייתה שהתרבות הישראלית היא משהו חדש, והיה לנו הרושם שנוצרת כאן תרבות שהליבה שלה מערבית והשוליים מזרחים, וראינו שפער מעמדי מושפע מאוד מפער תרבותי. עובדה שהליבה התרבותית היא ליבה אשכנזית. יש קשר בין השניים, בין פער תרבותי לפער מעמדי".
קיומו של דור ביניים משכיל, מודע לפערים החברתיים (מלכא ולסרי, כמו אחרים בסביבתם, מדגישים את החשיבות שהייתה להשתתפותם בתוכנית פעילי ציבור במסגרת לימודיהם באוניברסיטת בר-אילן), שלא עזב את המסגרת המקומית-דתית והמשיך לפקוד את בתי הכנסת כזירה תרבותית ופוליטית – היה המפתח להקמת התזמורת ולייצורה מחדש של תרבות יהודי מרוקו בישראל כתרבות הנהנית מיוקרה.
התזמורת ראתה את עיקר הצלחתה "בבניית קהל מאזינים מנויים גדל והולך, מסור ומתמיד, מקרב בני הדור השני והשלישי לעליות הגדולות מצפון אפריקה ומהמזרח. זאת לצד הצלחה מזהירה גם במרכזי תרבות בינלאומיים. התזמורת האנדלוסית הישראלית נתנה ביטוי מחודש למוזיקה ולפיוטים היהודיים שנשתמרו בפיהם של יהודי ספרד מאות בשנים". (ציטוט מאתר התזמורת)
מרבית נגני התזמורת מנגנים בכלי נגינה מערביים ולצדם נגנים המנגנים ללא תווים, אלא על פי מסורת העוברת מדור לדור. את המוזיקה מלווה שירה קולית של פייטנים וזמרים למיניהם.
בפעולתה התרבותית וחינוכית קירבה התזמורת את הציבור היהודי לשורשיו התרבותיים וגישרה בין מזרח ומערב, בין עולים לוותיקים ובין יהודים למוסלמים.
בשנת 2006 זכתה התזמורת בפרס ישראל למפעל חיים לשנת תשס"ו, כ-12 שנים לאחר הקמתה. בנימוקי חבר השופטים נאמר כי הפרס מוענק:
"על התרומה שהרימה לחברה הישראלית בהעמדת הפיוט, השירה והמוזיקה האנדלוסית במרכז ההוויה הישראלית. הצלחתה להפוך את המוזיקה האנדלוסית כחלק מן התרבות הישראלית הנשמעת בישראל ומחוצה לה היא תרומה רבת משמעות. שירת הפיוטים והבקשות שהייתה חבויה בין כותלי בתי הכנסת הולכת ומתפשטת בתוך שכבות רחבות כאחת מצבעי התרבות הישראלית בת זמננו. ראויה לציון הדרך הייחודית שבה משלבת התזמורת עולים חדשים מצפון אפריקה ויוצאי חבר מדינות העמים".
התזמורת הקליטה והוציאה לאור מספר אלבומים, בהם עם הסולנים אמיל זריהן וג'ו עמר.
כשנה לאחר קבלת פרס ישראל התזמורת נקלעה לגרעון תקציבי עמוק ובעקבותיו המשכורות של חלק מהעובדים שולמו באיחור או שקוצצו. עובדי התזמורת הביעו מרירות על כך שהם מקופחים בשכר בעוד שעובדים מסוימים בתזמורת מקבלים משכורות גבוהות. על מנת להגן על זכויותיהם, העובדים התארגנו תחת ההסתדרות הכללית, הקימו ועד עובדים וחתמו על הסכם קיבוצי. בשלב מאוחר יותר עובדי התזמורת פתחו בשביתה. הנהלת התזמורת פתחה במשא ומתן עם נציגות ועד עובדי התזמורת אך תהליך זה נכשל וכך בסוף ינואר 2009 הנהלת התזמורת החליטה לפטר את כל עובדי התזמורת ונגניה. פיטורין אלו היו בעת שביתה חוקית ממושכת של עובדי ונגני התזמורת.
זמן מסוים לאחר מכן בית המשפט הוציא צו פירוק לתזמורת האנדלוסית הישראלית.
נגני ועובדי התזמורת הקודמת המשיכו לעבוד החל מחודש מרץ 2009 תחת עמותת "קרן אהבת קדומים". עובדים ונגנים אלו קראו לעצמם "התזמורת האנדלוסית החדשה" (לימים שינו שמם ל"התזמורת האנדלוסית הים-תיכונית"). באותו זמן עובדי התזמורת עדיין לא קיבלו שכר על עבודתם.
בחודש אוגוסט 2009 ראש עיריית אשדוד באותה עת, יחיאל לסרי (שכזכור היה בין מקימיה של תזמורת זו) החליט להקים תזמורת חדשה מטעם עיריית אשדוד בשם "התזמורת האנדלוסית הקלאסית אשדוד", אשר תנגן גם מוזיקה אנדלוסית. לתזמורת זו הצטרפו מספר קטן מנגני התזמורת הקודמת ("התזמורת האנדלוסית הישראלית"). בחודש אוקטובר 2009 עיריית אשדוד רכשה את שם התזמורת הקודמת מן המפרק.
כיום המנצח והמנהל המוזיקלי של התזמורת הוא רפי ביטון. המנהל האמנותי שלה הוא אלעד לוי ומנכ"ל התזמורת הוא שלום לוטטי.
תזמורת ירושלים מזרח ומערב.
התזמורת החלה לפעול מחודש מרץ 2009 תחת עמותת "קרן אהבת קדומים" בעיר אשקלון בהשתתפות כ-28 נגנים ועובדים, שהיוו רוב ב"התזמורת האנדלוסית הישראלית".
בתחילה היא נקראה "התזמורת האנדלוסית החדשה אשקלון".
התזמורת ביצעה חזרות וקונצרטים ללא שכר, ובאותה העת פנתה למשרד התרבות על מנת שזה יכיר בה כממשיכת דרכה של "התזמורת האנדלוסית הישראלית" שפורקה, וכך תקבל תקציב מסוים מן המדינה. משרד התרבות בדק את שני הגופים שטענו להיות ממשיכיה של התזמורת הקודמת וב-28 בפברואר 2010 פרסם משרד התרבות ש"התזמורת האנדלוסית החדשה אשקלון" בניצוחו של תום כהן ובניהולו של עופר אמסלם קיבלה את הכרת המדינה כממשיכת "התזמורת האנדלוסית הישראלית" שפורקה וכמו כן קיבלה את התקציב לשנת 2009 (רטרואקטיבית). "התזמורת האנדלוסית החדשה אשקלון" שינתה אז את שמה ל"התזמורת האנדלוסית הים תיכונית אשקלון". לאחר מכן, גם התזמורת האנדלוסית הישראלית אשדוד החלה לקבל תקצוב מחודש ממשרד התרבות.
החל משנת 2016 עברה התזמורת לעיר ירושלים עקב סכסוך עם עיריית אשקלון, וכתוצאה מכך התזמורת מאשקלון הפכה ל"התזמורת האנדלוסית ירושלים". בשנת 2017 שונה שם התזמורת שוב והפעם ל"תזמורת ירושלים מזרח ומערב".
הרכבת התחתית של תל אביב
T1 (תקן)
T1 הוא תקן לריבוב מידע בקצב 1.544 Mbps, המשמש להעברת נתונים בקו תקשורת דיגיטלי ובאיכות שרות גבוהה. הוא נפוץ בעיקר בארצות הברית וביפן. התקן המקביל באירופה נקרא תקן E1 ומהירותו 2.048 Mbps. T1 הוא הקצב הנמוך ביותר שבו מטפל ציוד תמסורת SONET (SDH, במקרה של E1).
הגדרתו המדויקת של T1 היא הערוץ הפיזי (גידים בכבלי טלפון) שעליו נישא הסיגנל הדיגיטלי, ששמו DS1 (Digital Signal 1) אך ההבחנה בין השניים היטשטשה עם השנים.
T1 הוא תקן לקווי נל"ן והשימוש שלו החל כחיבור בין מרכזיות טלפוניה. הוא מסוגל להעביר עד 24 שיחות טלפון במקביל (ללא דחיסה), כלומר רוחב פס של 1.536 מגה-ביט בשנייה. כיום משמשים קווים כאלה גם לחיבור צרכני קצה לרשת האינטרנט. בשונה מטכנולוגיות כמו ADSL או כבלים שבהן המהירות מושפעת מגורמים רבים, ב-T1 מובטחת מהירות קבועה של 1.536 Mbps להעברת נתונים דו-כיוונית, אך הקצב הגבוה המובטח כרוך גם בעלות גבוהה בהרבה משל ADSL מכיוון שיש צורך לסלול גידים נפרדים בין התקני התקשורת ואין יכולת להשתמש בכבלים או גידים אשר כבר סלולים על מנת לספק טכנולוגיות אחרות כגון טלפון קווי או טלוויזיה בכבלים.
T3 (תקן)
T3 הוא תקן לריבוב מידע בקצב 44.736Mbps, המשמש להעברת נתונים בקו תקשורת דיגיטלי ובאיכות שרות גבוהה. הוא נפוץ בעיקר בארצות הברית ובקנדה. התקן המקביל באירופה נקרא E3 ומהירותו 34.368Mbps. T3 הוא קצב נפוץ מאוד בציוד תמסורת SONET (SDH, במקרה של E3).
הגדרתו המדויקת של T3 היא הערוץ הפיזי (גידים בכבלי טלפון) שעליו נישא האות הדיגיטלי, ששמו DS3 (Digital Signal 3) אך ההבחנה בין השניים היטשטשה עם השנים.
T3 הוא תקן לקווי נל"ן והשימוש שלו החל כחיבור בין מרכזיות טלפוניה. הוא מסוגל להעביר עד 672 שיחות טלפון במקביל (ללא דחיסה), כלומר רוחב פס של 43.008 מגה-ביט בשנייה. כיום משמשים קווים כאלה גם לחיבור עסקים גדולים לרשת האינטרנט.
שי&quot;ן
בי&quot;ת
גימ&quot;ל
דל&quot;ת
ה&quot;א
ו&quot;ו
זי&quot;ן
חי&quot;ת
טי&quot;ת
כ&quot;ף
למ&quot;ד
מ&quot;ם
נו&quot;ן
סמ&quot;ך
עי&quot;ן
פ&quot;א
צד&quot;י
צדי&quot;ק
קו&quot;ף
רי&quot;ש
ת&quot;ו
הבונבוניירה
אצטדיון הבונבוניירה (שמו הרשמי: אצטדיון אלברטו חסינטו ארמנדו, בספרדית: Estadio Alberto J. Armando) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בשכונת לה בוקה שבבואנוס איירס, ארגנטינה. האצטדיון, שמכונה בספרדית "הבומבונרה" (בספרדית: "La Bombonera"; בעברית נהוג לקרוא לאצטדיון "הבונבוניירה") הודות לצורתו המרובעת, הוא ביתה של קבוצת בוקה ג'וניורס, אחד המועדונים המובילים בארגנטינה.
בוקה חנכה את האצטדיון במשחק נגד סן לורנסו ב-25 במאי 1940, בדיוק שנתיים לאחר שריבר פלייט, היריבה העירונית של בוקה, חנכה את אצטדיונה, המונומנטל.
הבונבוניירה שופץ בשנים 1995–1996 ותכולתו הוגדלה ל-57,395 מקומות. ב-27 בדצמבר 2000 קיבל האצטדיון את שמו הרשמי החדש, אצטדיון אלברטו חסינטו ארמנדו. האצטדיון קרוי על-שם נשיא המועדון לשעבר שהבטיח למועדון לשפץ את הבונבוניירה בשנת 1975 לאחר היבחרו, אך תוכניותיו נדחו בגלל מצבה הכלכלי והפוליטי של ארגנטינה. שמו הקודם, אצטדיון קמילו סיצ'רו, היה על שם יושב ראש הקבוצה בשנים 1937–1938.
מתוך הקיבולת של 57,395 מקומות, ישנם 37,538 מושבים, 2,780 תאי צפייה ו-17,077 מקומות עמידה. האצטדיון מקושט מבפנים ומבחוץ בציורי קיר של האמן פרז סליס המתארים שחקני עבר ידועים של הקבוצה והיבטים רבים של תרבות שכונת לה בוקה. האצטדיון כולל גם מוזיאון המציג את היסטוריית המועדון, שנפתח בשנת 2001.
קרל קראוס