לאסוס הוא אחד המלחינים של סגנון, המוכר בשם מוזיקה רזרבאטה - מונח ששרד בהרבה אזכורים תקופתיים, רבים מהם סותרים זה את זה, לכאורה. הפירוש המדויק של המונח הוא נושא לחילוקי דעות נמרצים, אם כי קיימת תמימות דעים מסוימת בקרב מוזיקולוגים, כי מדובר בעוצמת ביטוי רגשי במוזיקה הנכתבת לטקסט, בכרומטיות וכן, אולי, במוזיקה הנכתבת במיוחד ובמפורש למבינים ואניני טעם. דוגמה מפורסמת ליצירה משל לאסוס, המייצגת סגנון זה, היא סדרת 12 המוטטים שלו, בשם Prophetiae Sibyllarum, הכתובים בסגנון כרומטי פרוע, שמזכיר את קרלו ג'זואלדו; כמה ממהלכי האקורדים שלו ביצירה זו לא נשמעו שוב עד המאה ה-20.
לאסוס כתב ארבע פאסיונים, אחד לכל אחד מן השליחים, מתאוס, מרקוס, לוקאס ויוהנס. כולם כתובים לקולות א-קפלה. דברי ישו ובשורת השליח מובאים כנעימה לקול יחיד, ואילו קטעי המעברים כתובים פוליפונית לקבוצות זמרים.
כמלחין מוטטים התבלט לאסוס בייחודו, בשונותו ובכישרונו העצום בין כל מלחיני הרנסאנס. תפוקתו נעה מן הנשגב אל המגוחך, והוא גילה חוש הומור, שלא מקובל לקשר עם מוזיקת קודש: לדוגמה, אחד המוטטים שלו, super flumina Babylonis, שם לצחוק זמרים כושלים. יש בו גמגום, הפסקות ורתיעות, בלבול כללי; הוא מזכיר, בתפיסה, אם לא בסגנון, את ה"הלצה המוזיקלית" של מוצרט. רבים מן המוטטים שלו חוברו לאירועים טקסיים, כפי שאפשר לצפות ממלחין חצר, שנדרש לספק מוזיקה לביקורים של רמי מעלה, חתונות, חתימת בריתות ושאר אירועים מדיניים. אבל את תהילתו הנרחבת ומאריכת הימים ביותר השיג לאסוס כמלחין מוטטים דתיים.
המוזיקה של לאסוס ל"שבעה מזמורים לדוד" (Psalmi Davidis poenitentiales) מהווה את אחד הקבצים המפורסמים ביותר של מזמורי תהילים בכל תקופת הרנסאנס. הקונטרפונקט חופשי, עוקף את החיקוי הנפוץ של מלחיני ארצות השפלה כמו גומברט, ומדי פעם משתמש בכלי ביטוי, שהיו זרים לג'ובאני פלסטרינה. כמו בכל מקרה אחר, לאסוס חותר לרושם רגשי עז ומגוון את מרקמיו, תוך הקפדה על התאמת המוזיקה לטקסט, להשגת מטרה זו. הקטע האחרון בקובץ, המוזיקה שלו ל"ממעמקים" (תהילים ק"ל), מציב, לדעת מלומדים רבים, את אחת מאמות המידה הגבוהות ביותר בפוליפוניה של הרנסאנס, לצד שני מזמורים לאותו טקסט משל ז'וסקן דה פרה.
בין שאר יצירותיו הליטורגיות מזמורי תפילה, המנונים (ובכללם מעל מאה מגניפיקטים), פסוקי מענה לקהל המתפללים לשבוע הקדוש (הקודם לחג הפסחא), פסיונים, קינות וכמה יצירות עצמאיות לחגים חשובים.
מוזיקה חילונית.
לאסוס כתב בכל הצורות החילונית הבולטות של התקופה, מדריגל איטלקי, שאנסון צרפתי וליד גרמני: הוא אחד ממלחיני הרנסאנס הבודדים שכתבו בשפע בארבע שפות (לטינית, איטלקית, צרפתית וגרמנית), ובכל אחת מהן כתב בשטף וברהיטות. רבים משיריו זכו לפופולריות עצומה בכל רחבי אירופה. לאסוס היה מן הסתם המלחין היחיד של הרנסאנס המאוחר, שנהנה ממתת זו של שפות מוזיקליות. במגוון זה של שירים חילוניים הוא מתאים עצמו למקובל בארץ המקור, ובה בשעה אינו מוותר על המקוריות, השנינה והמודעות לאמירה, המאפיינות אותו.
מדריגלים.
במדריגלים שלו, שרבים מהם כתב בתקופת שהותו ברומא, סגנונו בהיר ותמציתי והלחנים קליטים ונוחים לזכירה; הוא גם "חתם" על יצירותיו בהוסיפו לעיתים קרובות את המילה "לאסו", במקרים רבים תוך שימוש בצלילים לה-סול. בבחירת השירה נקט גיוון רב, מפטררקה ליצירות הרציניות יותר ועד לפזמונים הקלילים ביותר לכמה מן הקנצונטות המבדרות שלו.
לאסוס העדיף במקרים רבים מדריגלים מחזוריים, כלומר, מספר שירים המאוגדים בקובץ שלם של קטעים מוזיקליים בעלי שייכות. לדוגמה, ספר המדריגלים הרביעי שלו לחמישה קולות נפתח בססטינה שלמה של פטררקה, נמשך בסונאטות בשני חלקים ומסתיים בעוד ססטינה: מכאן שאפשר לשמוע את כל הספר כיצירה אחת, שכל מדריגל בה מהווה חלק משני.
שאנסונים.
עוד צורה שטיפח לאסוס היה השאנסון הצרפתי, שממנו כתב בסביבות 150. רובם נכתבו בשנות ה-50 של המאה ה-16, אך הוא המשיך לכתוב אותם גם אחרי שעקר לגרמניה: יצירותיו המאוחרות ביותר בז'אנר זה חוברו בשנות ה-80. לשאנסונים שלו נודעה פופולריות עצומה באירופה, ומבין כל יצירותיו, זכו למספר הרב ביותר של עיבודים לכלים כמו לאוטה וקלאוויקורד. רובם נאספו בשנות ה-70 וה-80 בשלוש הוצאות: אחת בהוצאת פייר פאלז בשנת 1571 ושתיים בהוצאת רוי באלארד ב-1576 ו-1584. מבחינת הסגנון, מקיפים השאנסונים את כל הטווח, מיצירות כבודות ורציניות ועד לפזמונים מבדרים, שיירי זימה ועגבים, כמו גם שירי שתייה, היאים לבתי מרזח. לאסוס היה נאמן לסגנון הלירי המהוקצע של סרמיזי ולא לסגנון התוכניתי של קלמנט ז'אנקן בכתיבתו.
לידר גרמניים.
סוג שלישי של יצירה חילונית שהלחין לאסוס היה הליד הגרמני. את רוב הלידר ייעד כנראה לקהל שונה, הואיל והם שונים במידה ניכרת, בצליל ובסגנון, הן מן השאנסונים והן מן המדריגלים; נוסף לכך, הוא כתב אותם במועד מאוחר בחייו, ואף לא אחד מהם הופיע עד שנת 1567, כאשר תקע כבר יתד לבטח במינכן. רבים מהם עוסקים בנושאים דתיים, אף כי יש בהם גם בתי שיר קלים וקומיים. הוא כתב גם שירי שתייה בגרמנית, ובניגוד ליצירה המקבילה בז'אנר השאנסון, כתב גם שירים על ההיבטים האומללים של התמכרות יתר.
הנצחה.
רכס הרי לאסוס באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של אורלנדו לאסוס.
המשרד לביטחון הפנים
המשרד לביטְחון הפנים (בראשי תיבות משרד הבט"פ) (עד אמצע שנות ה-90 נקרא משרד המשטרה) הוא משרד ממשלתי של מדינת ישראל המופקד על ביטחון הפנים במדינה.
המשרד לביטחון פנים הוא גוף ממשלתי ייחודי למדינת ישראל. בעוד שברחבי העולם כפופות רשויות ביטחון הפנים כמו המשטרה למשרד הפנים או למשרד המשפטים, ובמקומות רבים מהוות רשויות אלו חלק ממארג השלטון המקומי וראשי המערכות ממונים בידי ראשי הערים, במדינת ישראל הוקם משרד משטרה נפרד, מסיבות שונות. גוף דומה הוקם ב-2003 בקנדה בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001, הגוף נקרא המשרד לביטחון הציבור וכפופים לו גם גופי חירום שבישראל כפופים לפיקוד העורף.
בשל ייחודיותו של המשרד, כפופים לו גופי אכיפת חוק מתחומים שונים, הקשורים לביטחון הפנים (למעט החלק המשפטי, הכפוף למשרד המשפטים): משטרת ישראל, השיטור העירוני, הרשות להגנה על עדים ושירות בתי הסוהר. מנגנון בטיחות הכולל רק את הרשות הארצית לכבאות והצלה מאחר שגורמי הבטיחות הקשורים בבריאות כפופים למשרד הבריאות, ותחומי רווחה הקשורים לביטחון הפנים ולכן הוכפפו למשרד ולא למשרד הרווחה: הרשות הלאומית לביטחון קהילתי, מצילה, עיר ללא אלימות והמטה הלאומי להגנה על ילדים ברשת.
שר המשטרה הראשון היה בכור-שלום שטרית, שוטר ושופט לשעבר, שכיהן בתפקיד החל מיום הקמת המדינה במאי 1948 ועד ינואר 1967, מספר שבועות לפני מותו. שטרית כיהן כשר המשטרה לאורך ארבע-עשרה ממשלות (18 שנים וחצי), מה שהפך אותו לשר שכיהן בתפקיד לאורך תקופה רצופה הארוכה ביותר מבין כל שרי ממשלות ישראל לדורותיהן.
היסטוריה.
ניתן לחלק את ההיסטוריה של משרד המשטרה וביטחון הפנים לכמה תקופות:
בראשית 2011 אישרה ממשלת ישראל את העברת מערך הכבאות ממשרד הפנים למשרד לביטחון הפנים והקמת מערך כיבוי אווירי. ב-8 באוגוסט 2012 נחקק בכנסת חוק הרשות הארצית לכבאות והצלה שמסדיר את שרותי הכבאות בישראל, את המבנה הארגוני והסמכויות. במסגרת החוק, ב-8 בפברואר 2013 הוקמה הרשות הארצית לכבאות והצלה, בראשות נציב כבאות והצלה, הכפופה למשרד לביטחון פנים. במסגרת הרפורמה שירותי הכבאות במתכונתם הקודם בוטלו והועברו מהמערך המוניציפלי (איגוד ערים) למערך ארצי שמחליף 24 איגודי הערים לכבאות והצלה בשבעה מחוזות (בדומה למצב בשב"ס ובמשטרת ישראל).
חזון המשרד וייעודו.
חזונו העיקרי של המשרד הוא להוביל לשיפור משמעותי בביטחון האישי, בתחושת הביטחון האישי ובביטחון הקהילתי של האזרחים והתושבים במדינת ישראל, וליצירתה של חברה בה השמירה על החוק והסדר הציבורי ודחיית אלימות ועבריינות מהווים ערכי יסוד מובילים, על מנת לאפשר איכות חיים גבוהה לאזרחי ותושבי מדינת ישראל.
ייעוד המשרד הוא להיות הזרוע המרכזית של ממשלת ישראל האמונה על אכיפת החוק, וזאת תוך התמודדות עם תופעות פשיעה, שמירה על ביטחון הנפש והרכוש, שמירה על הסדר הציבורי והגנה על הציבור מפני טרור: החזקת אסירים ועצורים במשמורת בטוחה ונאותה וסיוע בשיקומם; הגנה על עדים (במסגרת התוכנית להגנת עדים); מניעת אלימות ועבריינות בחברה; מניעה וטיפול בתחום הסמים והאלכוהול; מניעה וכיבוי דליקות חילוץ והצלה; רישוי ופיקוח על כלי ירייה אזרחיים ועוד פעולות לשמירת הסדר והחוק במדינה.
סמליל המשרד.
סמל המשרד מורכב ממספר אלמנטים המייצגים את הגופים השונים המצויים תחת אחריותו:
היחידה לפניות ולתלונות הציבור.
היחידה לפניות ולתלונות הציבור היא יחידה הפועלת כחלק מאגף הביקורת הפנימית במשרד לביטחון הפנים והיא עוסקת בעיקר בתלונות של אזרחים הנוגעות לפעילותם של משטרת ישראל, שירות בתי הסוהר, הרשות הארצית לכבאות והצלה, הרשות למלחמה בסמים ואלכוהול, האגף לרישוי ופיקוח כלי ירייה ויחידות נוספות של המשרד.
בהתאם לחוק הביקורת הפנימית התפקידים המרכזיים של אגף הביקורת ותלונות הציבור הם לבדוק אם הגופים המבוקרים שומרים על החוק, על ניהול תקין, על טוהר המידות, חיסכון ויעילות.
משרד המשטרה
האסכולה המאתורידית