בדומה, גם הקהילה היהודית שילבה לתוכה את העבדים והשפחות, ולפי עדויות רבות, טוב יותר מן החברה המוסלמית והנוצרית. כבר מראשיתה של ההלכה היהודית נשמרו זכויות בסיסיות של העבדים:
"מותר לעבוד בעבד כנעני בפרך, ואף על פי שהדין כך מדת חסידות ודרכי חכמה שיהיה אדם רחמן ורודף צדק ולא יכביד עולו על עבדו ולא יצר לו ויאכילהו וישקהו מכל מאכל ומכל משתה, חכמים הראשונים היו נותנין לעבד מכל תבשיל ותבשיל שהיו אוכלין, ומקדימין מזון הבהמות והעבדים לסעודת עצמן, הרי הוא אומר כעיני עבדים אל יד אדוניהם כעיני שפחה אל יד גבירתה, וכן לא יבזהו ביד ולא בדברים לעבדות מסרן הכתוב לא לבושה, ולא ירבה עליו צעקה וכעס אלא ידבר עמו בנחת וישמע טענותיו וכן מפורש בדרכי איוב הטובים שהשתבח בהן אם אמאס משפט עבדי ואמיתי בריבם עמדי הלא בבטן עושני עשהו ויכוננו ברחם אחד, ואין האכזריות והעזות מצויה אלא בעכו"ם עובדי ע"ז אבל זרעו של אברהם אבינו והם ישראל שהשפיע להם הקדוש ברוך הוא טובת התורה וצוה אותם בחקים ומשפטים צדיקים רחמנים הם על הכל, וכן במדותיו של הקדוש ברוך הוא שצונו להדמות בהם הוא אומר ורחמיו על כל מעשיו וכל המרחם מרחמין עליו שנאמר ונתן לך רחמים ורחמך והרבך".
בהלכה זו מודה הרמב"ם כי ההלכה מתירה לנהוג בעבד לפי המקובל בחוק הכללי, אולם הוא מעיד על כך שהמנהג בקהילה היהודית הוא לראות בעבד בן בית לכל דבר. זו הסיבה לכך שאנו מוצאים העדפה ברורה של עבדים ושפחות לאדונים יהודים. כך מעיד הרדב"ז: ' שאני רואה כל השפחות בזמן הזה אינן מקבלות מצוות כלל מדעתן, ואף על פי שאומרות הן מן השפה ולחוץ, מפני שהן מכת העכו"ם, ואינן חפצות לימכר לישמעאלים'. בדומה, תיאר הנוסע פייר בלון על צערן של שתי שפחות כשנודע להן כי אדונן היהודי התכוון למוכרן והן עלולות ליפול לידי בעלים טורקים.
יחס אנשי הדת.
אחד החוקים הראשונים שנקבעו בתורת משה הוא חוקת העבדים. בעיני חכמי ישראל לאורך הדורות, החל מן המשנה ועד ימינו, מוסד העבדות אינו מוסד מוסרי וההצדקה לקיומו היא מנהג העולם בלבד. התורה עצמה קבעה שאין להסגיר עבד שברח לאדונו וכי אם האדון מזיק לעבדו ב'ראשי איברים', דהיינו איברים חשובים חייב לשחררו. חמור מזה אדם ההורג עבד ואף אדון שהרג את עבדו מוצא להורג כמו כל רוצח. גם קהלת אומר: " עת אשר שלט האדם באדם לרע לו". התלמוד קבע שהכנסת עבד אל בית יהודי מחייבת את גיורו של העבד הבאה לידי ביטוי בקבלת חלק מהמצוות, בטבילה במקווה וברית מילה. אומנם, החזקת עבדים הייתה תופעה נפוצה בקרב יהודי האימפריה העות'מאנית, והיא ודאי הושפעה מן המציאות הפוליטית שמסביב, אך העובדה שהעבד נחשב כיהודי תרמה רבות למעמדו בקהילה מחד, ומאידך להצדקת החזקתו.
מילת העבדים וגיורם.
כאמור, ההלכה קבעה כי רכישת עבד מחייבת את גיורו. לא תמיד נהגה הלכה זו, לעיתים בגלל דין המדינה שאסר על כך ולעיתים משום שהעבד או האדון בחרו להימנע מכך. בכל רחבי העולם היהודי משפחות רבות של עבדים המשיכו את המסורת היהודית גם לאחר שחרורם וחלקם נטמע בתוך הקהילה היהודית בכל רחבי התפוצות. מקובל על כלל הפוסקים כי קיימת מצוות עשה על אדם למול את עבדו, זאת אומרת חובה הלכתית להכניס את העבד לברית, חובה הדומה שצורתה לחובת האב למול את בנו. בדומה למילת גרים, מילת עבדים כוללת מילה ואחריה טבילה. אפשר ללמוד על הרצינות של ההכנסה לברית כמקבילה לתהליך גיור מתוך ניסוח הרמב"ם:
"כשם שמלין ומטבילין את הגרים כך מלין ומטבילין את העבדים הנלקחים מן העכו"ם [מהנוכרים] לשם עבדות, הלוקח עבד מן העכו"ם וקדם העבד וטבל לשם בן חורין קנה עצמו, והוא שיאמר בעת טבילה הריני טובל בפניכם לשם גירות, ואם טבל בפני רבו אינו צריך לפרש אלא כיוון שטבל נשתחרר, לפיכך צריך רבו לתקפו במים עד שיעלה והוא תחת שיעבודו ומודיעו בפני הדיינין שלשם עבדות מטבילו."
הרמב"ם גורס שהעבד נכנס לעבדות רק לאחר שנימול והוטבל כדי לעבור לסטטוס שהתורה מגדירה כ"עבד כנעני," וכאשר ישוחרר יצטרך לטבול שוב על מנת להתגייר לגמרי. המילה והטבילה ועמן, הכניסה לחברה היהודית, אמנם נובעות ישירות מהעסקה הכלכלית של קניית העבד אך עם זאת הן תלויות ברצונו של העבד, ובניסוח של הרמב"ם:
"העבד נלקח מן העכו"ם אין אומרים לו מה ראית שבאת, אלא אומרים לו רצונך שתכנס לכלל עבדי ישראל..."
ביטול העבדות.
ביטול העבדות בעולם העות'מאני התרחש בהדרגה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, עד לביטולה הסופי ברוב מדינות האסלאם לאחר מלחמת העולם הראשונה ועם לחץ המעצמות הגדולות לביטול העבדות.
עונת 1952/1953 בסרייה א'
עונת 1952/1953 בסרייה א' הייתה העונה ה-51 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-14 בספטמבר 1952 והסתיימו ב-31 במאי 1953.
בליגה השתתפו 18 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
רומא הייתה הקבוצה היחידה שעלתה מהליגה השנייה, זאת בעקבות צמצום מספר הקבוצות בליגה.
אינטר זכתה באליפות בפעם השישית בתולדות המועדון.
בסיום העונה לליגת משנה ירדו פרו פטריה וקומו. במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו גנואה ולניאנו.
כדורגלנים מצטיינים.
גונאר נורדאהל, () ממילאן כבש 26 שערים וזכה בתואר מלך השערים. זאתב פעם השלישית בקריירה.
קומסומולסקאיה פראבדה
קוׂמסוׂמוׂלְסְקַאיה פְרַאבְדה (ברוסית: Комсомольская правда, מילולית: אמת הקומסומול) הוא עיתון יומי רוסי בפורמט טאבלואיד, שנוסד ב-13 במרץ 1925 ויוצא לאור מאז 24 במאי 1925. משנות ה-90 הוא אחד העיתונים הנפוצים ביותר ברוסיה.
משנת הקמתו ועד 1990 שימש העיתון כביטאונה הרשמי של תנועת הקומסומול, תנועת הנוער של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. בדצמבר 1990 העיתון הופרט ונמכר לאיש העסקים גריגורי בירוזקין. העיתון מהווה חלק מקבוצת "קומסומולסקאיה פראבדה" הכוללת גם אתר אינטרנט, תחנת רדיו ובעבר כללה גם ערוץ טלוויזיה.
היסטוריה.
בזמן העידן הסובייטי, הקומסומולסקאיה פראבדה היה עיתון שהיה נפוץ בכל הרפובליקות של ברית המועצות והיה כלי רשמי של הוועד המרכזי של הקומסומול. העיתון הודפס לראשונה ב-24 במאי 1925 בהוצאה של 31,000 עותקים, לאחר שהוחלט על הקמתו במושב ה-13 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות שנערך כמה ימים לפני כן.
הקומסומולסקאיה פראבדה החל כשופרה הרשמי של הקומסומול, תנועת הנוער של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. כאחד כזה, קהל היעד שלו כלל אוכלוסייה בגילאי 14 עד 28, ילדי ההורים שחברים במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, שקראו בדרך כלל את הפראבדה. העיתון התמקד בכתבות על מדע והרפתקאות יחד עם לימוד ערכיה של המפלגה הקומוניסטית. באותה תקופה, לעיתון הוענק פעמיים עיטור הדגל האדום של העמל (1950,1957), עיטור לנין (1930), עיטור מהפכת אוקטובר (1975), ועיטור המלחמה הפטריוטית (1945).
תפוצת הקומסומולסקאיה פראבדה הגיעה לשיאה ב-1990 כאשר תפוצתה הגיעה לכמעט 22 מיליון עותקים יומיים. ב-2001 העיתון היה העיתון התשיעי בתפוצתו בכל אירופה עם תפוצה של 785,000 עותקים. העיתון היה העיתון הנמכר ביותר ברוסיה ב-2006 עם תפוצה של בין 700 אלף עותקים ל-3.1 מיליון עותקים. במרץ 2008 תפוצת העיתון הייתה 660,00 עותקים והעיתון הכי נקרא במדינה. הגרסה הדיגיטלית של העיתון הייתה אתר האינטרנט הכי פופולרי במדינה באותה שנה.
עיתונים וכתבי עת דומים.
מספר עיתונים דומים, אך עצמאיים פועלים בשם דומה במדינות אחרות בחבר המדינות:
הקולנוע ההוליוודי הקלאסי
ג'ושוע ריינולדס
סר ג'ושוע ריינולדס RA FRS FRSA, (באנגלית: Sir Joshua Reynolds, ההיגוי במקור: רנולדז, 16 ביולי 1723 פלימפטון-סנט מוריס, מחוז דבון - 23 בפברואר 1792, לונדון) היה צייר אנגלי רב השפעה. לפי ג'ון ראסל, אחד מגדולי הציירים האירופים במאה ה-18. התמחה בעיקר בדיוקנאות וקידם בציור את ה"גרנד סטייל" בהשראה איטלקית, שעשה אידיאליזציה של הבלתי-מושלם תוך שימוש במטפורות חזותיות מאצילות. ריינולדס היה הנשיא הראשון של האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון ואחד ממייסדיה. בשנת 1769 קיבל תואר אצולה מהמלך ג'ורג' השלישי. היה חבר בחברה המלכותית בלונדון.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.
ריינולדס נולד בשנת 1723 בפלימפטון-סנט מוריס, במחוז דבון, צפונית-מזרחית מפלימות' באנגליה כבן השלישי וכילד השביעי מבין אחד עשר ילדיהם של הכומר סמואל ריינולדס (1745-1681) ואשתו, תאופילה לבית פוטר (1756-1688). הייתה זו משפחה של כמרים ומלומדים., האב כיהן כמורה בבית הספר היסודי ביישוב (Plympton Free Grammar School). הוא היה בוגר מכללת בייליול באוקספורד אולם בסופו של דבר בניו, שהיו כולם תלמידיו בבית הספר, לא למדו באוניברסיטה. 5 מילדיו מתו בילדות.
אחת מאחיותיו של הצייר, מרי פלמר (1794-1716), גדולה ממנו בשבע שנים ולימים מחברת ה- “Devonshire Dialogue”, הייתה מוכשרת בציור ותחביבה האמנותי השפיע גם על אחיה, ג'ושוע. האחיות האחרות היו פרנסס ריינולדס ואליזבת ג'ונסון, שנודעה כמחברת פמפלטים.
ריינולדס אהב ציור מגיל קטן. בגיל 8 צייר את בניין בית הספר.