בנקודה זו מזג האוויר משתנה לפתע: גשמים שוטפים מציפים את הקציר, מה שמסכן את העיר ברעב. למלכה ולשריה אין מושג כיצד להיאבק בצרה הזו, ואף אחד מהשאמאנים המקומיים אינו מסוגל לבלום את מזג האוויר הגרוע, מה שמוביל את המלכה לשכור מגאנגה מפורסמת המתגוררת בצפון אנגולה. המגאנגה הזו מגיעה כמה ימים לאחר מכן ובטקס מחליטה להקריב את ג'ק הצעיר לפני שהיא לוקחת אותם ואת גברת וולדון... לדיק; המגאנגה היא הרקולס, שהיה גם זה שלקח את בנדיקט משם, וגם הציל את דיק מטביעה. כעת, לאחר שהתאחדה, החבורה פונה אל נהר קאנו, ומתמודדת עם כמה סכנות בניסיון להגיע לחוף. בדרך מוביל אותם דינגו לבקתה, שמתוכה מסומן עץ באותיות SV (זהה לזה שעל הצווארון של דינגו), הם מוצאים שם גופה ותיבה עם אות קטנה החושפת את הגופה כסמואל ורנון, חוקר צרפתי, שנבגד ונרצח על ידי המדריך שלו, נגורו (מה שמסביר מדוע דינגו כל הזמן נהם על הטבח). נגורו מופיע בדיוק אז ודינגו הורג אותו, אם כי תוך כדי גם הכלב נפצע אנושות ומיד מת ליד גופת בעליו.
אולם מייד אחרי כן מתנפלת עליהם קבוצת ילידים קניבלים, ודיק מחליט להלחם בהם בזמן שהרקולס מוריד את שאר החבורה: בקרב על סיפון הקאנו, שמתרחש קרוב למפל גדול, דיק מצליח להשמיד את משוט הקאנו ומציל את עצמו מהמפל באמצעות הקאנו כדי להגן על עצמו בזמן שהילידים מתים. כשהם שוב מתאחדים עם חבריו, החבורה נפגשת ומצטרפת לשיירה של סוחרים פורטוגלים שנוסעים לחוף, שם הם לוקחים ספינה שתביא אותם לסן פרנסיסקו.
דיק מאומץ על ידי בני וולדון, שלוקחים גם את הרקולס, אסירי תודה על כל מה שעשה. בסופו של דבר דיק מצליח לסיים את לימודיו, להיות רב-חובל תחת מר וולדון, שמוצא גם בזכות אנשי הקשר שלו, את טום, אקטון, אוסטין ובת. הוא משחרר אותם ומביא אותם לסן פרנסיסקו והחבורה מתאחדת לאחר כל כך הרבה זמן לאחר מאבק כה ממושך.
עיבודים.
העיבודים הסובייטים נבדלים מהמקור בכך שיש להם כמה מאפיינים, כמו סוף טוב עם יותר דמויות ששרדו מאשר בסיפור המקורי.
אמנון פרידברג
אמנון פרידברג (18 בספטמבר 1945 – 10 באוקטובר 2020) היה אנטומולוג ישראלי שהתמחה בזבובאים. במהלך הקריירה שלו תיאר 257 טקסונים שונים.
ביוגרפיה.
פרידברג נולד ב-18 בספטמבר 1945 בחיפה. אביו היה איש עסקים ובעל חנות שעלה מלטביה, ואמו הייתה עקרת בית. בילדותו התגורר בשכונת הדר הכרמל, שגבלה במדרון הר טבעי בו נהג להסתובב רבות ולהתרשם מהצמחים והחולייתנים כגון נחשים שאותם גידל בבית למגינת ליבה של אימו. הוא למד בבית הספר הריאלי בחיפה ובתיכון התוודע לשיטות מחקר מתודולוגיות כגון הכנת עשבייה ושימוש במגדיר צמחים. בתקופה זו החל לפתח את השאיפה לחקור עולם זה באופן מקצועי יותר. בשנת 1963 התגייס לצה"ל. בשנת 1965 החל ללמוד לתואר ראשון בביולוגיה בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב, שם פגש את פרופסור יהושע קוגלר, האוצר הראשון של האוסף האנטומולוגי, שהכיר לו את עולם החרקים ולקח אותו לעבוד תחתיו. פרידברג המשיך ללימודי תואר שני ודוקטורט בזואולוגיה תחת הנחייתו של קוגלר, ובשנת 1978 השלים את הדוקטורט שלו. בשנים 1979–1980 היה פוסט-דוקטורנט בסמית'סוניאן שבוושינגטון די. סי., אך ב-1980 נקרא לשוב לאוניברסיטת תל אביב על מנת לשמש כאוצר האוסף האנטומולוגי של האוניברסיטה תחת קוגלר, שפרש לגמלאות.
במשך שנים רבות (1982–1986, 1990–1998, 2005–2012) היה העורך הראשי של כתב העת המדעי Israel Journal of Entomology, לעיתים קרובות האדם היחיד שערך את העיתון ובזכותו כתב העת פרח וחוקרים מכל העולם נהגו לפרסם בו את מאמריהם.
פרידברג שימש כאוצר האוסף האנטומולוגי של האוניברסיטה עד פרישתו לגמלאות ב-2013. במקביל לעבודתו כאוצר יצא למסעות מחקר ברחבי העולם.
נפטר ב-10 באוקטובר 2020, לאחר שחלה בקורונה. בימי חייו מדענים שונים קראו על שמו 99 מינים ו-3 סוגים של חרקים לאות הערכה על פועלו.
יחסי בנגלדש–סיירה לאון
יחסי בנגלדש–סיירה לאון הם היחסים הדו-צדדיים בין בנגלדש לסיירה לאון. היחסים בין שתי המדינות הושפעו במידה רבה מתרומת כוחות בנגלדש כחלק מ-UNAMSIL, משלחת האומות המאוחדות לסיירה לאון.
ביקורים.
בשנת 2003, הגיע נשיא סיירה לאון, אחמד טג'אן קבה לביקור רשמי בבנגלדש.
כוחות בנגלדש בסיירה לאון.
שומרי השלום בבנגלדש מילאו תפקיד חשוב בלחימה במורדים במהלך מלחמת האזרחים בסיירה לאון כחלק ממשימת האומות המאוחדות בסיירה לאון. שומרי השלום תרמו גם תרומות חיוניות בבניית המדינה מחדש לאחר מלחמת האזרחים ובבניית כמה תשתיות חשובות.
התפתחות חברתית.
ארגונים לא ממשלתיים בבנגלדש הכוללים את BRAC פועלים בסיירה לאון ופועלים בתחומי המימון, פיתוח חקלאי וכו'.
השקעה.
סיירה לאון חיפשה השקעות בנגלדשיות במיוחד בתחום הבגדים, הטקסטיל והחקלאות. בסיירה לאון היו השקעות גדולות של חברות בנגלדש במגזר החקלאי, והבולטת ביותר היא "Bengal Agro Limited" שהשקיעה 50 מיליון דולר והקימה מפעל לעיבוד גומי בסיירה לאון שהוא הראשון מסוגו במערב אפריקה.
חברת אהבת תורה
חברת אהבת תורה הייתה הקהילה המאורגנת של דתיים יוצאי גרמניה בחיפה, שנוסדה בשנת תרצ"ג, 1933. הקהילה היוותה מרכז קהילתי ליוצאי גרמניה ומלבד בית הכנסת שלה הקימה בעיר גם את בית הספר הריאלי לבנים "יבנה", הסניף המקומי של תנועת הנוער "עזרא" וגן הילדים "אהל יעקב".
מורה דרכה הראשון של הקהילה היה רב אברהם יצחק קליין (אב"ד נירנברג וחבר מועצת גדולי התורה) שלא הסכים לשמש כרבה הרשמי של הקהילה בגלל היותה ציונית. הרב הרשמי הראשון היה הרב משה פינדלינג, מחבר "תחוקת העבודה" ומראשי מערכת הרבנות העירונית. אחרי פטירתו ועד הפסקת פעילותה של הקהילה כיהן בתפקיד זה הרב יעקב סטפנסקי.
צמיחת הקהילה.
במהלך העלייה החמישית הנקראת גם "עליית היקים" התיישבו בחיפה מספר משפחות של עולים מגרמניה, וכך נוצרה הקהילה. בתחילה התקיים מניין עראי בבתי המשפחות, ולאחר זמן מה עבר לבית הכנסת אהבת תורה ברחוב מיכאל 1. שלושת מייסדי הקהילה הראשיים הם: החבר ר' משה גוטמן, ר' שמעון גרינולד ור' יואל קסלר. ברבות השנים, הפך המקום בבית הכנסת צר מהכיל את הציבור הרחב שהתלקט סביב הקהילה, ובשנת תשכ"ג (1963) הונחה אבן הפינה לבית הכנסת החדש שנבנה באותו מקום, ונחנך כעבור שנה. המבנה נבנה מתרומות פרטיות של חברי הקהילה, וכן מתרומה של הקהילה היהודית במינכן.
לאחר ליל הבדולח, הובאו ארצה ספרי תורה מבתי כנסת בגרמניה שחרבו, והם הוכנסו בטקס מיוחד לבית הכנסת חברת אהבת תורה.
השקפה.
חברי הקהילה היו נאו-אורתודוקסים מגרמניה, שחונכו על ברכי משנת "תורה עם דרך ארץ" מבית מדרשו של הרש"ר הירש. נוסף על כך הקהילה הייתה בעלת אוריינטציה ציונית-דתית.
מנהגים.
חלק מחברי הקהילה הגיעו מצפון גרמניה ומזרחה, שבהם נהגו כמנהג אשכנז המזרחי (הקרוב יותר למנהגי מזרח-אירופה – מנהג פולין), וחלקם מדרום-מערב גרמניה, שם נהג מנהג אשכנז המערבי. משכך, מנהגי הקהילה שילבו חלקים ממנהג פולין וחלקים ממנהג אשכנז המערבי, לצד דברים נוספים בהם אימצו בני הקהילה את המקובל בארץ ישראל (כמופיע בלוח לארץ ישראל). בשנותיה הראשונות של הקהילה, התקיימו בימים הנוראים שני מניינים (גם עקב חוסר מקום בבית הכנסת), האחד בנוסח אשכנז המערבי והשני בנוסח פולין, אך עם הקמת המבנה החדש של בית הנכסת אוחדו שני המניינים למניין אחד, ובהכרעת הרב יהושע קניאל הוחלט להתפלל בו בנוסח פולין. משהגיעו חלק מחברי הקהילה לארץ ישראל, התחילו להתפלל בהברה ספרדית, ובכלל הקהילה לא קיימה את כל מנהגי יהדות גרמניה. למשל בקהילה התפשרו שחלק מהקדישים נאמרו על ידי מספר אנשים ובחלקם שמרו על המנהג המקורי שרק אחד אומר כל קדיש, והשמיטו את רוב רובם של הפיוטים (חוץ מבימים נוראים, גשם וטל, וסליחות). מבחינות אחרות, הקהילה נהגה על פי הספר "מנהגי פרנקפורט".
מנגינות.
כידוע, במנהג יהודי גרמניה ישנה חשיבות רבה למנגינות הייחודיות לכל מועד במעגל השנה ולכל אירוע. באהבת תורה שימרו את המנגינות העיקריות, כגון של התפילות בימים נוראים, ארבע פרשיות, שירי המעלות, לדוד ברוך ה' צורי וכו'. כשילדי הקהילה למדו לקרוא, היו הולכים לביתו של יוליוס שטראוס והוא היה מלמדם את מנגינת אנעים זמירות. כמו כן, יוליוס שטראוס הביא את המנגינות של לכה דודי, שהיו מושרות בשבתות מיוחדות כגון ארבע פרשיות. גם מנגינת סיום מזמור שיר ליום השבת, "אדון עולם" ו"יגדל" השתנו בהתאם למועד.
שקיעת הקהילה.
לאחר שנפטרו רוב חברי הקהילה, הצעירים עברו לשכונת אחוזה ולערים אחרות ובית הכנסת נסגר. מבנה בית הכנסת נמסר לחסידי ויז'ניץ.
דמויות בקהילה.
רבני הקהילה הרב משה פינדלינג והרב יעקב סטפנסקי, חזני הקהילה הראשיים היו ברוך היידינגספלד ואורי שטראוס. עוד מחברי הקהילה – האחים קורט ויהודה (לודוויג) קלרמן, בניו של קורט אורי ואלי, ובנו של לודוויג הפרופ' אהרן קלרמן, פרופ' דוד מרצבך, בנימין דרייפוס, פסח ונחמן שטרנפלד. עוד דמות שבלטה בקהילה היא הרב מאיר גרוסמן שהיה עולה לתורה בתואר "מורנו ורבינו"(שהיא דרגה אחת מעל "חבר"), אליו היו פונים לעיתים בשאלות הלכתיות. רב קיבוץ שעלבים, הרב אהרן מרצבך אף הוא גדל בקהילה. חלק מהנופלים במלחמת שלום הגליל היו בני הקהילה.
מפעלי הקהילה.
הקהילה ייסדה את "ארגון נשים דתיות", את החברא קדישא של חיפה, את 'מקור חיים', ארגון שדאג לשיעורי תורה, וכן ארגון צדקה. בשנת תש"ן (1990) הוציאה הקהילה את "ספר היובל של קהילת אהבת תורה". עד לבנייתו מחדש של בית הכנסת, שכן בו גם כולל האברכים של הרב יעקב ניסן רוזנטל.
אנטוניו קאנובס דל קסטיו