בשנת 1928 הפסיד במשחק קלפים סכום של כמה מאות אלפי דולרים, אך סירב לשלם את חובו בטענה שרומה במשחק, ב-4 בנובמבר קיבל שיחת טלפון בה הוזמן לסנטרל פארק כדי ליישב ויכוח מסוים, ושם נורה ונפצע קשה, הוא סירב לענות לשאלות השוטרים מי ירה בו, ומת מפצעיו.
בתרבות.
דמותו היוותה השראה לדמות "מאייר וולפסהיים" בספרו של פ. סקוט פיצג'רלד "גטסבי הגדול", ולדמותו של ארמנד רוזנטל, המכונה "המוח", בסיפוריו של דיימון ראניון ("אחד שיש לו מילה", "המוח חוזר הביתה" וסיפורים אחרים). דמותו של רוטשטיין שולבה גם בסדרת הטלוויזיה "אימפריית הפשע" של רשת HBO, את דמותו גילם מייקל סטולברג. וכן בסרט "שמונה בחוץ" שם גולמה דמותו על ידי מייקל לרנר. בסדרת הטלוויזיה הישראלית נויורק שולבה דמות מושאלת של עבריין הימורים יהודי הנושא את השם ״ארתור רוטשטיין״.
סטרייק איגל
אפפ
אפפ או אפופיס (במצרית עתיקה: עאפפ; "אפופיס" בשמו היווני) הוא אל מצרי שמיוצג כנחש אדום (במצרים העתיקה אדום נחשב סמל הרוע משום שהזכיר את צבע האדמה בעת בצורת) עצום ממדים השוכן במרומים החשוכים ומחכה לספינת רע (ושאר האלים) כדי לתקוף. הוא מייצג את טרום הבריאה, אי הקיום, הכלום הלא מוגדר, הרשע והתוהו ובוהו (הכאוס).
על פי המיתולוגיה המצרית, מדי ערב גברו עליו האלים כדי שרע, אל השמש יוכל לזרוח בבוקר (ח'פרי - אל השמש הזורחת). ואולם המצרים האמינו שהאלים לעולם לא יצליחו להכריע את אפופיס ולכן הם נאלצים כל לילה לגבור עליו מחדש.
על אפופיס ידוע מכתבים שנמצאו בין היתר בעיר תבאי (נא אמון), בהם עאפפ מוזכר כאויבו המושבע של רע והוא תוקף בשעה השביעית (ייתכן שהכוונה לשער השביעי). בגרסה אחרת של סיפור חצייתו של רע את השאול עאפפ נצפה בידי רע מעבר לשער השני מוכנע בידי שנים עשר אלי הדגן, ובשער החמישי רע עד לגופתו של עאפפ, ממנה צצים ראשי קורבנותיו, אותם מחייה רע. מאחורי השער התשיעי עקב רע בהכנות של אלת העקרב - סרקת, האל אוסיריס (אוסיר), גב האדמה ועוד עשרים אלים (ביניהם סת) להשמדתו של עאפפ. מעבר לשער העשירי נצפה עאפפ מלופף שלשלאות בידי האלים. בסיפורים אחרים, בהם מתוארת חציית הדואת (השאול המצרי, העולם התחתון) בידי רע והאלים שבספינתו מוזכר עאפפ, תמיד כאויבו של רע.
עאפפ מוזכר גם בכתבים מתקופת הביניים השנייה, בה הייתה יריבות פוליטית בין שליטים מצריים ושליטים ממוצא לא מצרי. עאפפ הוא שם אדון הכאוס, אשר נלחם נגד המאע'ת (סדר) בכל יום בשעה בה ספינתו של רע עושה את מסעה. לפני שרע עלה לשמים ופרש, הוא נתן לבסתת להילחם בעאפפ.
טופי-גואראני
הרתי
הֶרֶתי (בגאורגית: ჰერეთი) הייתה פרובינציה היסטורית של אלבניה הקווקזית ואחר כך של גאורגיה, והיא ממוקמת בפינה הדרום-מזרחית של מחוז קאחתי, במזרח גאורגיה. חלק מהפרובינציה ידוע בשם סאינגילו ונמצאת כיום באזרבייג'ן. בשנים 759–787, הייתה הפרובינציה מונרכיה עצמאית ששיחקה תפקיד חשוב בהיסטוריה של ימי הביניים של גאורגיה.
היסטוריה.
האזור של פרובינציית הרתי היה מיושב בימי קדם על ידי הרים, סוג'ים, טצ'ילבים ולבינים. באופן קיבוצי נקראו כולם "הרים" ("הרתים"), שבטים אלה חיו תחת שלטונה של הממלכה האלבנית במאה ה-3 לפנה"ס. עם התפוררותה של הממלכה האלבנית התאגד האזור בהדרגה לתוך המחוז של הממלכה האיברית (סאֶריסתַבוֹ) במאה ה-5 ואנשיה נטמעו לתוך הגאורגים לחלוטין. בתקופה זו הופיע השם "הרתי" בפעם הראשונה במקורות הגאורגיים. לפי רישומים מסורתיים, שם הפרובינציה נובע מהאוס (אבי הארמנים), מבניו של תוגרמה ואחיו של כרתלוס, שייסד את העיר הרתי (נקראה לאחר מכן חורנתה) על גדות נהר האלזני.
כפרס על התרומה למאבק כנגד הכיבוש הערבי, נתן השליט הכארתלי (אֶריסמתַבַרי), ארצ'יל, את הרתי למשפחת האצולה בגרטיוני בשנים 740–750. לאחר מותו של אחרון האריסמתברים הכארתלים ג'ון וג'ואנשר, אצילי הרתי האריכו את הסמכויות הפאודליות שלהם, ובשנת 787, יסדו נסיכות (סַמתַברוֹ) שבירתה שאקי. הנסיכות אגרה כוח עצום ויוקרה בשנת 893 ואפשרה לנסיך הַמַם לרשת את המלך. קוויריקה הראשון (892–918), השליט השכן של נסיכות קאחתי, הודאג מהכוח העולה של ממלכת הרתי, כרת ברית עם המלך קונסטנטין השלישי מלך אבחזיה, ובשנת 915, יצא למערכה כנגד אדרנסה השני פטריקיוס מלך הרתי (897–943). בעלי הברית כבשו את הרתי וחילקו אותה, אבל לזמן קצר בלבד. אדרנסה פטריקיוס כבש מחדש תוך זמן קצר את שאבד. בנו ויורשו, אישחניק (943–951) שלט יחד עם אימו דינאר, אחותו של הרודן הגדול גורגן הרביעי, נסיך טאו-קלארג'תי (918–941). תחת שלטונם, הוכרחה הרתי להכיר בעליונותה של שכנתה החזקה, נסיכות דאילם, שנשלטה על ידי שושלת סלריד (דרום אזרבייג'ן). בשנת 950, אישחניק ניצל מאבק כוחות מר במדינה הסלרידית, והפסיק לשלם מס, והחזיר ביעילות את עצמאותו. בזמן שלטונו נטשו ההרתים את האמונה במינות המונופיזיטית והמירו את דתם לנצרות הגאורגית האורתודוקסית.
השליט ההרתי הבא אחריו, ג'ון (יוהאן סנכרים, 951–959) צירף לממלכתו חלק מממלכת אלבניה ואזור הרי מזרח גאורגיה, צנריה. אחרי מותו, נקטעה שושלת המלוכה המקומית והממלכה נפלה תחת שלטונו של קוויריקה השני, הבישוף של קאחתי (929-976). על האזור התחרו יורשו, דוד (976-1010), ומלך הגאורגי בגרט השלישי, ששאף לאחד מחדש את כל האדמות הגאורגיות למונרכיה אחת. השליט הקאחתי הבא, שנקרא בתואר מלך, קוויריקה השלישי הגדול (1010–1037) סיפח בסופו של דבר את הרתי לממלכתו "ממלכת הקאחים והראנים" ב-1020. כאשר המלך הגאורגי דוד הבנאי הביא את הממלכה תחת שלטונו בשנת 1104, הפכה הרתי למחוז (סאריסתבו) בתוך הממלכה הגאורגית. לאחר ההתפוררות הסופית של הממלכה הגאורגית המאוחדת בשנת 1466, נשלטה הרתי על ידי הכתר הקאחתי. לאחר מכן אבד שם הפרובינציה עצמה בהדרגה מהרשומות ההיסטוריות ובשיח הציבורי.
גראנטרק
רבי יוסי (פירושונים)
סלים הראשון
הסולטאן סלים הראשון המכונה "הנחוש" או "הבלתי מתפשר" (טורקית Yavuz Sultan Selim; טורקית עות'מאנית سليم اول, 10 באוקטובר 1465 – 22 בספטמבר 1520) היה סולטאן עות'מאני, מרחיב גבולה הגדול וכובש הממלכה הממלוכית המצרית ב-1517.
סלים הראשון היה לסולטאן לאחר שהדיח את אביו באיזיט השני, שמת זמן קצר לאחר מכן. הסיבה הישירה להדחה הייתה התנגדותו למדיניות הפיוס של האב מול הפרסים השיעים. בשנת 1511 החמיר המצב באימפריה, כאשר מרד שיעי פרץ באזור טקה (Tekke) באסיה הקטנה, שעד לאותה תקופה היה אזור הטרודוקסי. המורדים הגיעו עד העיר בורסה, לפני שהובסו וראשיהם הוצאו להורג. בה בעת, האימפריה העות'מאנית עמדה על סף מלחמת אזרחים. המנהג בו הסולטאן הנבחר מוציא להורג את כל אחיו ובניהם הזכרים גרם לנסיכים להכין לעצמם כוחות לקראת עימות פנימי, או מותו של ביאזיט השני. הסכסוך העיקרי היה בין הנסיכים אהמט, מושל אמסיה, וסלים, שהיה שליט נפת טרבזון. בשנת 1511 הפליג סלים מטרבזון לקאפה שבחצי האי קרים. לאחר שזכה בתמיכת החאן הטטרי, נייד את גיסותיו אל מעבר לדנובה בדרישה מאביו להפוך למושל הבלקן. ביאזיט לא רצה לצאת למלחמה בבנו ומתוך חשש ממרד שיעי באסיה הקטנה, נעתר לדרישת בנו ומסר לו את נפת הגבול סמנדריה (Smederevo - ליד העיר סמדרבו בסרביה של ימינו). הווזיר הגדול עלי פאשה, שצידד באהמט במאבק הירושה, שלח חיל יניצ'רים לדכא את המרד השיעי, וסלים חשש שאם הווזיר יֵצא מהעימות כשידו על העליונה, הוא ינקוט מהלך שיעלה את אהמט לשלטון. סלים וצבאו נעו לכיוון העיר אדירנה בה התגורר ביאזיט, אך היניצ'רים נותרו נאמנים לסולטאן הזקן, ובתאריך 3 באוגוסט 1511, הובסו הפרשים הטטרים של סלים בידי כוחות הסולטאן, וסלים עצמו נמלט אך בקושי משדה הקרב ומצא מקלט בחצי האי קרים.
לאחר תבוסת סלים, נעו כוחותיו של אהמט לכוון איסטנבול וחסידיו נבלמו על ידי כוחות היניצ'רים בכניסה לחצר המלוכה בעיר. אהמט, אשר הבין שהיניצ'רים תומכים באחיו במאבק הירושה, הפעיל את גייסותיו נגד כוחות הסולטאן במערב אסיה הקטנה, תוך הכרזת מרד גלוי בו. כתוצאה מכך, הסכים ביאזיט להחזיר את בנו השני סלים מהעיר קאפה שבחצי האי קרים, ומינה אותו שוב למושל סמנדריה. חשש כבד התעורר בחצר הסולטאן, שאהמט יכרות ברית עם השיעים בפרס, וחשש זה גרם ליניצ'רים לדרוש שסלים ינהיג אותם במערכה כנגד אהמט. הנסיך סלים, שמלכתחילה דרש פעולה תקיפה כנגד אסמאעיל ספווי, מנהיג האימפריה הספווית והקיזילבאשים שנהו אחריו, זכה בתמיכת היניצ'רים וב-24 באפריל 1512, אילץ את אביו, באיזיט השני, לוותר על כיסאו.
עם עלייתו לשלטון הוציא להורג את אחיו ואחייניו, כדי למנוע מהם מלטעון לכתרו. לאחר שהבטיח את יציבות שלטונו, פנה להילחם בפרסים. בשנת 1514 הביס סלים הראשון את השאה הפרסי אסמאעיל ספווי וכבש את תבריז, את עיראק של ימינו ואת מזרח אנטוליה. העות'מאנים נסוגו מתבריז אך נשארו בעיראק ומזרח אנטוליה. כך נקבע הגבול בין שתי האימפריות, אשר חלקו מהווה את גבולה המערבי של איראן בימינו. עם חזרתו הועלה חשד שתומכיו של אחיו אהמט מתכננים מרד נוסף, בעקבות כך הם הוצאו להורג לרבות ג'אפר צ'לבי.
לאחר מכן עבר לחזית הממלוכים (המלחמה הממלוכית-עות'מאנית) והביס אותם בקרב מרג' דאבק ב 24 באוגוסט 1516. בין היתר הוא סיפח לאימפריה העות'מאנית את שטחי סוריה, ארץ ישראל, לבנון ומצרים. גם צמד הערים הקדושות לאסלאם, מכה ואלמדינה, נפלו בידו. הוא דרש מהח'ליף העבאסי להעניק לו את תואר הח'ליף, ומאז ועד ביטול החליפות, נשאו סולטאני האימפריה העות'מאנית בתואר זה. לאחר כיבוש החג'אז זכה גם בתואר משרת המקומות הקדושים. ניצחונותיו הצבאיים אפשרו לו גם להעשיר את אוצר הממלכה.