בעת הקמתו ניצב העמוד מול בניין הרייכסטאג בקֶניגספלאץ (Königsplatz) - הנקראת כיום כיכר הרפובליקה (Platz der Republik). בשנת 1939 בעקבות התכנון המחודש של העיר ברלין על ידי המפלגה הנאצית ובמסגרת עבודות ההכנה לקראת הפיכת העיר ברלין לעיר בשם "גרמאניה" שעתידה הייתה להפוך, על פי התכנון הנאצי, לבירת העולם, הוחלט להעביר את העמוד לכיכר הכוכב הגדול בו הוא נמצא כיום באמצע רחוב ה-17 ביוני.
העמוד, שגובהו היה אז 50.66 מטרים בלבד הוגבה ב-7.5 מטרים נוספים (לגובה של 66.89 מטרים), והועבר לכיכר שנבנתה בשנת 1941 בתכנונו של אלברט שפר. ארבע מנהרות להולכי רגל נבנו על מנת לאפשר גישה לעמוד במרכז כיכר הנמצאת במרכז פארק הטירגארטן.
ככל הנראה, העברת העמוד למקומו הביאה לכך ששרד את מלחמת העולם השנייה. בעוד שבניין הרייכסטאג נפגע קשות בקרבות כיבוש ברלין והאזור ממול הבניין נהרס לחלוטין, האזור בו נמצא העמוד שרד את המלחמה.
תיאור העמוד.
בראש העמוד ניצב פסל של אלת הניצחון המכונפת שגובהו 8.3 מטרים ומשקלו 35 טונות. הפסל עוצב על ידי פרידריך דראקֶה. הפסל מכונה בידי תושבי ברלין "גולדאֶלזֶה" ("Goldelse") - אלזה המוזהבת.
הפסל ניצב בראש העמוד, העשוי ארבעה חלקים מאבן חול. שלושה מארבעת חלקי אבני החול מעוטרים בתותחים שנלקחו מאויביה של פרוסיה שנוצחו במלחמות. הרביעי מחלקי העמוד מעוטר בזר עשוי זהב. זר זה נוסף לעמוד בשנת 1938 בעת שהעמוד הובא למקומו הנוכחי.
העמוד ניצב על בסיס העשוי גרניט אדומה. הבסיס הוא אכסדרת עמודים שקירותיה מעוטרים בפסיפסים מעשי ידי אנטון פון ורנר.
בבסיס העמוד ארבעה תבליטי ברונזה המציגים את ניצחונותיה של פרוסיה בשלוש המלחמות ואת צעידת הכוחות המנצחים לברלין. התבליטים נוצרו על ידי הפסלים מוריץ שולץ, קארל קייל, אלכסנדר קלנדרלי ואלברט וולף.
התבליטים הוסרו לדרישת צרפת בשנת 1945 (בעיקר לאור העובדה שהם מנציחים את הניצחון על צרפת בשנת 1871). בשנת 1987 שוחזרו התבליטים לרגל יום השנה ה-750 לייסוד העיר ברלין. התבליטים נחנכו מחדש בנוכחות נשיא צרפת פרנסואה מיטראן.
העמוד בקולנוע ובתרבות.
העמוד מופיע בסרטו של וים ונדרס "מלאכים בשמי ברלין" בתור המקום בו נוהגים המלאכים להתאסף. כמו כן פסל אלת הניצחון שבראש העמוד מופיע בקליפ "Stay (Faraway, So Close)" של להקת U2.
שורש (לשון)
במורפולוגיה, שורש של מילה הוא מורפמה, יחידה לשונית מינימלית בעלת משמעות, הנושאת את עיקר המשמעות הלקסיקלית של המילה. בכך הוא נבדל ממוספית, שתפקידה הוא בעיקר אפיון דקדוקי או גיוון המשמעות של השורש או הבסיס (stem) שאליו היא מצטרפת. מילים החולקות שורש משותף מהוות משפחת מילים. קיימת זיקה סמנטית ואסוציאטיבית בין מילים מאותה המשפחה, אך זיקה זו עשויה להיות עמומה למדי, מכיוון שמשמעות השורש נוטה להיות כללית ומופשטת.
השורש עשוי להיות מורפמה חופשית או כבולה. שורש חופשי הוא גם בסיס, כלומר הוא מתפקד כמילה עצמאית וניתן להטות אותו ולגזור ממנו צורות מורכבות יותר. שורש כבול, לעומת זאת, אינו מהווה בסיס בפני עצמו, אלא רק יסוד בבסיסים אחרים הגזורים ממנו (באנגלית לדוגמה, היסוד ceive- משותף לבסיסים receive, conceive). שורש הוא למעשה בסיס בהשמטת המוספיות.
השורש שייך לתחום המורפולוגיה, וככזה הוא ישות סינכרונית שקיומה נגזר מהניתוח הלשוני שמבצעים דוברי השפה. בהקשר של בלשנות היסטורית (דיאכרונית), לעומת זאת, המונח "שורש" עשוי להתייחס למושג שונה מעט: בחינה של מורפמה מסוימת, כפי שהיא באה לידי ביטוי במהלך תקופות שונות בחיי הלשון. שני המושגים חופפים בנקודות מסוימות אך יש להבחין ביניהם, שכן אין בהכרח המשכיות במצבה של מורפמה במהלך הזמן. לבד מהשינויים הפונטיים שהיא עשויה לעבור, היא עשויה גם להשתנות מבחינה מבנית, כלומר לספוח אליה רכיבים ממורפמות אחרות או להתפצל למורפמות אחדות, ובכך לשנות את מבנה המערכת כולה.
המילה "תרומה", לדוגמה, גזורה מהשורש רו"מ מנקודת מבט היסטורית, וכך אמנם מקובל לנתח אותה. השורש תר"מ הוא שורש תנייני שנגזר ממילה זו - העיצור תי"ו תחילית המשקל תקטלה שבו משובצת המילה "תרומה" יוחס על ידי הדוברים לשורש במקום למשקל. אולם, אם נבחן את המקרה מנקודת מבט סינכרונית המתייחסת אל המערכת כאל שלם, יהיה זה מדויק יותר לומר שהמילה "תרומה" נגזרה מהשורש תר"מ במשקל קְטוּלָה, מפני שסביר להניח שהדוברים לא היו מודעים לקשר בין שורש זה לשורש רו"מ. כל אחת מהבחינות לגיטימית ותקפה ושתיהן מהוות צורות הסתכלות שונות על אותה תופעה.
שורש בשפות השמיות.
שורשים בשפות השמיות מפגינים תכונות יוצאות דופן, הנובעות מהמורפולוגיה הבלתי-רציפה (non-concatenative) המאפיינת את השפות האלה: קיומן של מורפמות שאינן יוצרות מקטע (segment - רצף פונמי הניתן להגייה), ולכן אינן עומדות בפני עצמן או משורשרות זו אל זו ברצף, אלא באות לידי ביטוי רק כאשר הן מסורגות זו בזו. מורפמה בלתי רציפה היא בהגדרה מורפמה כבולה.
השורש השמי הוא אחד מסוגי המורפמות הבלתי רציפות, הסוג השני הוא המשקל (או המקבילה במערכת הפועל: הבניין, שאינו אלא סוג מיוחד של משקל). השורש מורכב מעיצורים בלבד, לרוב שלושה במספר, ונושא את עיקר המשמעות של המילה. המשקל מהווה את התבנית התנועתית של המילה - לעיתים בצירוף תחיליות וסופיות - שאליה "נוצק" השורש (בתהליך גזירה המכונה סירוג שורש ומשקל), והוא מגוון את משמעות השורש. כך לדוגמה, השורש גד"ל אינו בא לידי ביטוי בפני עצמו, אלא כאשר הוא מסורג במשקל או בבניין: גָּדֵל, גָּדוֹל, מִגְדָּל וכו'.
הגזענות (ספר)
הגזענות (בצרפתית: Le racisme) הוא ספר מאת האינטלקטואל היהודי-צרפתי-תוניסאי אלבר ממי, הדן בתופעת הגזענות ובוחן סוגיות הקשורות אליה. ממי ראה את הגזענות כנקודת מפגש בין שתי תפיסות שפיתח ביצירותיו המוקדמות, "השליטה" ו"התלות". לדבריו, החברה האנושית מסווגת את בני האדם לשולטים ולנשלטים, לקבוצת ההתייחסות של האדם עצמו, מול "האחר". הוא תפס את הגזענות כתופעה אנושית שכיחה ביותר, אשר לכל היותר ניתן למתן את גילוייה, אך לא להדבירה. ככזו, הוא ראה בה עובדה חברתית ולא תופעה פסיכופתולוגית.
רקע.
ממי היה סופר, סוציולוג, אינטלקטואל ופילוסוף יהודי-צרפתי ממוצא תוניסאי, שזכה לפרסום רב החל משנות ה-50. הוא נולד ב-1920 למשפחה יהודית שחיה בגטו בתוניס, למד בבית ספר יסודי ותיכון צרפתי של אליאנס בתוניס, למד פילוסופיה באוניברסיטת אלג'יר, והמשיך ללמוד בסורבון. סיפור חייו הנטוע בשלוש תרבויות – יהודית, ערבית וצרפתית-אירופאית, ניכר היטב בספרים שפרסם. את ספרו המפורסם ביותר, "דיוקן הנכבש ולפני כן דיוקן הכובש", פרסם ב-1957, ובכך היה לאחד המנסחים המרכזיים של התנועה האנטי-קולוניאלית בצרפת ובעולם כולו. כבר בספר זה, שעסק ביחסים שבין הקולוניאליסט ל"יליד", דן ממי בגזענות, מתוך מחשבה שהגזענות היא חלק אינטגרלי ממהות הכיבוש הקולוניאלי. את הספר הגזענות פרסם לאחר 25 שנה, ב-1982, והוא מסכם את מחשבותיו ותובנותיו של ממי בנושא זה. הספר יצא במהדורה חדשה בשנת 1994 ותורגם לשפות רבות, בין היתר גם לעברית (1998) על ידי נורית פלד אלחנן. לספר מצורפת הקדמה למהדורה העברית מאת המחבר עצמו, הקדמה למהדורה הצרפתית מאת ז'אן-פול סארטר ואחרית דבר מאת דוד אוחנה.
על גזענות והיגיון.
אלבר ממי פותח את ספרו בתיאור הפילוסופיה הגזענית. הוא סוקר אותה, ודן בחוסר אמינותה הפילוסופית והלוגית. תמצית הפילוסופיה הגזענית, לפי ממי, מתרכזת בשלוש הנחות יסוד:
את הנחות היסוד הללו פוסל ממי בזו אחר זו. הטענה בדבר קיומם של "גזעים טהורים מבחינה ביולוגית" נפסלת ראשונה. לפי טענתו של ממי, מעולם לא התקיימה סלקציה רצונית בין בני האדם במידה כזו שלא היה ערבוב בין הפרטים השונים בקבוצה. למעשה, בני המין האנושי כיום, כולם, הם תוצאה של ערבוב בין קבוצות שונות. אמנם קיימים בני האדם השונים כפרטים זה מזה, וקיימות אף קבוצות מוצא בעלות מאפיינים חיצוניים דומים; אולם הערבוב המתמיד של המין האנושי במהלך ההיסטוריה מבטל את יכולתם של בני אדם להיות "טהורים" מבחינה ביולוגית.
כדוגמה לדבריו מביא אלבר ממי את העם היהודי, אשר שמר במופגן, ובאופן קפדני בהרבה ביחס לקבוצות אחרות, על אי-התערבבות עם סביבתו. שתי סיבות הביאו לחוסר ההתערבבות המובהק יחסית: איסורים חמורים של הדת, מחד גיסא, ודחייה חברתית קיצונית (אנטישמיות) מצד אחרים, מאידך גיסא. לכאורה היה העם היהודי אמור להיות בין העמים ההומוגניים ביותר ביחס לקבוצות מוצא אחרות. עם זאת, העם היהודי הוא הטרוגני באופן מופגן. קבוצות היהודים השונות, לדוגמה מצפון אפריקה, מאתיופיה, מרוסיה ועוד, דומות חיצונית במידה ניכרת לתושבי המקומות שבהם התיישבו. למרות "טוהר הגזע" שנכפה על הקבוצה היהודית במהלך רוב שנות ההיסטוריה האנושית הידועה, קיימת בה שונות רבה שלא ניתן לבטלה.
זו אינה התייחסותו היחידה של ממי בהגותו ליהודים ולשאלת התבוללותם; גם ב"דיוקן הנכבש ולפני כן דיוקן הכובש" עסק ממי בשאלת התבוללותם של היהודים, אותם הגדיר כ"המועמדים הנצחיים להתבוללות, המהססים והנדחים תמיד".
בהמשך, ובאופן דומה, מבטל ממי את שתי הנחות היסוד הנוספות שהזכיר, הן מבחינה לוגית והן מבחינה מוסרית. לדוגמה, ההחלטה כי שיער בלונדיני או עיניים כחולות מייצגים "טוהר" ביולוגי היא החלטה שרירותית חברתית, שאין לה קשר למדע. באותו אופן ניתן היה לטעון ל"טוהר" של צבע שיער אחר.