הקואליציה המונטניארדית הנהיגה את צרפת, כשאנשיה תופסים את מירב העמדות המשפיעות, במהלך המשבר הצבאי של קיץ וסתיו 1792, עד להדיפת בעלות-הברית הפולשות בקרב ואלמי. לאחר מכן הם היו אלה שדחפו לשפוט ולהוציא להורג את לואי השישה עשר. במשך ההליך תבעו הז'ירונדינים משאל עם אודות גורלו ובאופן כללי ביזור סמכויות מהממשל המרכזי לפרובינציה; המונטניארדים הסמכותנים נרעשו והאשימו אותם ב"פדרליזם", רצון לערער על אחדות הרפובליקה הצעירה באמצעות בידול בין הבירה למחוזות. אף על פי שסימנו את הקצה השמאלי בתוך המבנה השלטוני הרשמי, הם לא היססו מלפעול נגד ה"נזעמים" הפופוליסטים שייצגו את עניי פריז, הגם שאימצו נקודות רבות ממדיניות הרווחה שאלה הציעו והנהיגו פיקוח מחירים נוקשה. לאחר מכן, כשהקיטוב הפנימי והאיום החיצוני גברו באמצע 1793, צפו מנהיגיהם באי-נחת בעלייתם של ה"אֶבֵּרטיסטים", סיעת שמאל קיצונית שקראה לחסל את הז'ירונדינים וכל מי שנחשד בבגידה. מעמדו של דנטון נפגע עקב האשמות בשחיתות וקרבה לגנרל דומורייה שבגד וערק לאוסטרים. הז'ירונדינים עצמם הגיבו בתביעות לפזר את האברטיסטים ולרסן את הסנקילוטים; בדיוק באותה עת, הרוב המונטניארדי בוועידה נחלש עקב שליחת רבים מהם לפרובינציה כ"נציגים בתפקיד" הממונים על המאמץ המלחמתי. סיעת בריסו ניצחה בכמה הצבעות. רובספייר חשש שהקיטוב בתוך הוועידה ישתק את הממשל בעיצומו של משבר. למרות הסתייגותו, החליט להעביר את משקלו לצד האברטיסטים ולתמוך בהפיכת ה-2 ביוני. הוועידה טוהרה ממנהיגי הז'ירונדינים ואלה נעצרו.
ב-24 ביוני התקבלה חוקת 1793, שהבטיחה זכות בחירה כמעט אוניברסלית, מה שפופוליסטים דרשו מאז ראשית המהפכה. היא הושעתה מיד לטובת חוקי חירום שהעניקו סמכויות חסרות-תקדים לממשל. "הוועד לשלום הציבור" היה הגוף המבצע העיקרי. ז'אן-פול מארה נרצח ב-13 ביולי ומותו הצית גל היסטריה. מונטניארדים קנאים שהיו מקורבים לאברטיסטים, כמו ביו-וארן וקולו ד'ארבואה, מונו לוועד עתה כשהמפה הפוליטית נטתה שמאלה. דנטון, שעל אף מעמדו הצונח היה גורם מרסן חשוב, פרש לכפר ב-12 באוקטובר. שלטון הטרור החל. אף שרובספייר ניסה לבלמו וקרא למתינות, הקרובים לאברטיסטים תפסו את הבכורה בחודשים הבאים. 40,000 איש מתו ברחבי צרפת, ולפחות עוד 100,000 הושמדו בחבל ונדה המתקומם. הכנסייה הנוצרית נרדפה באכזריות ובמקומות רבים הונהגו פולחנים אתאיסטיים ודאיסטיים. דנטון שב ב-19 בנובמבר, והוא ורובספייר החלו בתהליך איטי של השבת השלטון המרכזי וריסון הטרור. רק לקראת אביב 1794 נרגעו הרוחות בפרובינציה.
אבל רובספייר החשדן, שראה מזימות בכל מקום, השתכנע שגם דנטון זומם נגד הרפובליקה. הברית ביניהם הסתיימה כמעט מיד. עתה היו המונטניארדים חלוקים בין הקרובים לאברטיסטים בשמאל; ה"סלחנים" (אינדולגנטים) המתונים כמו דנטון, בימין; ואנשי רובספייר, דוגמת לואי אנטואן דה סן-ז'וסט, במרכז. "התנגשות הסיעות" (lutte des factions) החלה כבר בדצמבר. בתחילה התנגדו קולו ד'ארבואה, ביו-וארן ודומיהם להחלשת הטרור והפילו הצעה של רובספייר להקמת ועדת חקירה ב-26 בחודש. אבל הם מיהרו להתרחק מהאברטיסטים (שנשענו לא על המונטניארדים בקונבנט, אלא על מועדון הקורדליירים והרחוב הפריזאי האלים) כשקיצוניותם התגלתה בסדרה של קריאות להפיכה נוספת בראשית מרץ. עתה, השמאל המונטניארדי הצטרף למרכז ולימין בפעולה משותפת. ב-14 במרץ התאחד הוועד לשלום הציבור והורה על מעצר ראשי האברטיסטים, שהוצאו להורג במהרה. אך על אף שווארן וד'ארבואה התנתקו מאלו, הם עוד חששו לא פחות מהאינדולגנטים של דנטון ודמולן ומכך שייחקרו על אירועי הטרור. רובספייר היה מעוניין הן בריצוי השמאל מפחד קיטוב פוליטי והן בחיסול יריביו מימין. ב-30 במרץ הושג רוב בוועד לחתימה על צווי מעצר נגד ה"סלחנים". פחות מחודש לאחר עריפת יריביהם האברטיסטים מתו גם דנטון ובעלי-בריתו. ההצרה החדה של טווח ההשקפה הלגיטימי למרכז – רובספייר ונאמניו, שהיו הכח החזק, האשימו את שני האגפים שנפרעו מהם בהיותם סוכנים זרים וסוטים אידאולוגיים – ערערה את הקואליציה המונטניארדית כמעט כמו היקף ההוצאות להורג. אך משנותר לבדו כאיש החזק, הפחד ממנו איחד את כולם נגד רובספייר. לאחר תקופת טרור חדשה שהחלה בשלהי מאי, הוא צבר די אויבים מכל העברים. ב-27 ביולי התאחדו ד'ארבואה ווארן משמאל עם שרידי המתונים ועם צירים אופורטוניסטים כמו ז'וזף פושה והדיחו אותו. הוא ושמונים מנאמניו הוצאו להורג למחרת.
הקץ.
אף שהדבר לא היה ברור, הפיכת ה-9 בתרמידור (התאריך בלוח השנה המהפכני של צרפת) סיימה את תחילת נפילתם של המונטניארדים. הוועידה הלאומית מאסה בהפרזות ובטרור שהפעילו. בתחילה הייתה הקואליציה הרופפת שפעלה נגד רובספייר מורכבת גם מאנשי שמאל שהיו קיצוניים ממנו בדרישה לאלימות, אבל משפטו של ה"נציג בתפקיד" ז'אן-בטיסט קארייר שפך אור על זוועות אירועי השנה שעברה וסיפק אמתלה לרוב השקט בקונבנט, שביקש מתינות, לפנות נגדם. ד'ארבואה, וארן ועוד כמה נעצרו במרץ 1795 ונגזר עליהם גירוש לגיאנה הצרפתית. מונטניארדים-לשעבר שפנו לכיוון השני, כמו פושה או פררון, היו גורם חשוב בהסטת המפה הפוליטית ימינה; הם התנערו מהמדיניות שקידמו בעבר והפכו למובילי "ריאקציית תרמידור", כפי שנודעה התקופה הבאה שעמדה בסימן של שמרנות. הסיעה השלטת של פעם, שנפגעה קשות במחזורי ההוצאות להורג שהמיטה על עצמה, אצרה מעט כח לבלום את המהפך. "ההר" החזק הצטמצם לקבוצת מיעוט שכונתה "הפסגה" (Crête) בקונבנט שאחרי תרמידור. כבר ב-11 בנובמבר 1794 נסגר המועדון היעקוביני ואגודות שמאלניות נרדפו על ידי המונים זועמים שקרוביהם נרצחו בטרור.
סופה של "הפסגה" הגיע ב-20 במאי 95', בהתקוממות פרריאל. המון זועם של סנקילוטים פריזאים התנפל על בניין הקונבנט, במהלך שהזכיר את ימי השליטה של המונטניארדים, ותבע את השבת פיקוח המחירים שהוסר על ידי התרמידוריאנים, שחרור אסירים שמאלנים וחיסול כל מי שנחשד בבגידה וסיוע לאויבי המהפכה. אחד-עשר צירים מ"הפסגה" נפנו לסייע להמון והחלו להעביר הצעות שקיבלו את דרישותיו. כמה היסטוריונים שיערו שהרוב בקונבנט הניח להם כדי שיפלילו את עצמם. עם דיכויה של המרידה – שהייתה מעין היפוך קוטבי לנפילת הבסטיליה ב-1789, שהעלתה ככח חשוב את ההמון הפריזאי עליו נשענו המונטניארדים; עתה גונה כאספסוף רצחני בעיתונות, וזו הייתה פעולתו האחרונה – נעצרו האחד-עשר במהירות. שישה מהם נידונו למוות, כשחמישה מתוכם מתאבדים בטרם גזר הדין. היה זה קצם של המונטניארדים ככח פוליטי.
שמם אומץ על ידי הדמוקרטים הסוציאליסטים בהנהגת אלכסנדר לדרו-רולן ברפובליקה הצרפתית השנייה.
ישראל סום
ישראל (איזידור) סום (1910 – 1984) היה פעיל ציוני, רופא פנימי עורך הרפואה 1968–1984, מנהל כללי של קופת חולים של הציונים הכלליים (קופ"ח מרכזית), (לימים קופת חולים מאוחדת).
ביוגרפיה.
נולד ב-1910 בקולומינה, גליציה המזרחית אוסטרו-הונגריה. סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה העברית בלבוב. בהיותו תלמיד בגימנסיה הצטרף לתנועת "הנוער הציוני".
התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת ברטיסלאבה. סיים את לימודי הרפואה בשנת 1936.
במשך השנים 1931–1935 במקביל ללמודי הרפואה וגם לאחר סיום לימודיו עסק בפעילות ציונית והיה ציר בקונגרסים הציוניים בשנים 1933, 1935, 1937, ו-1939.
בשנת 1938 עלה לארץ-ישראל. היה חבר קיבוץ תל יצחק. בשנת 1941 השתקע בתל אביב.
ב־1941 החל את התמחותו בבית החולים "הדסה" במחלקה הפנימית בניהולו של פרופ' גאורג צונדק. לאחר סיום התמחותו ב-1945 עבד במחלקה כרופא בכיר עד שנת 1965.
משנת 1957 היה סגן עורך הרפואה, סגנו של פרופ' שמעון רוזנבאום ועם מותו נתמנה לעורך ראשי, במשך 16 שנים, (עד למותו).
בשנת 1962 עם מותו של ד"ר לוי עפרון נתמנה למנהל הכללי של קופ"ח של "הציונים הכללים". ב-1974 יזם וביצע את האיחוד של קופ"ח של "הציונים הכללים" (קופ"ח מרכזית), עם קופת חולים עממית לקופת חולים מאוחדת.
סום היה חבר בוועדת הבריאות של משרד הבריאות ובוועדת האיגוד הבינלאומי לרפואה פנימית.
ב-1979 העניקה לו עיריית תל אביב את פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית.
נפטר ב-1984.
הנצחתו.
מרפאה אזורית של קופת חולים מאוחדת ברמת גן קרויה על שמו.
ראו גם.
הרפואה
ראיין מרפי (שחיין)
ראיין מרפי (באנגלית: Ryan Murphy; נולד ב-2 ביולי 1995) הוא שחיין אמריקאי, הוא אלוף אולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016), במשחים ל-100 מטר גב ול-200 מטר גב, אלוף עולם (בודפשט 2022) במשחה ל-200 מטר גב, מפעמיים ברציפות אלוף עולם (קאזאן 2015 ובודפשט 2017) במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ושיאן עולם בעבר (2016–2022) במשחה ל-100 מטר גב.
ביוגרפיה.
מרפי נולד בפאלוס הייטס, אילינוי וגדל בג'קסונוויל, פלורידה. הוא לומד ומתאמן באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בהדרכתו של דייב דורדן.
באליפות העולם בשחייה לנוער שנערכה בלימה, פרו באוגוסט 2011 זכה מרפי במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.63 דקות. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכה בגוודלחרה, מקסיקו באוקטובר אותה שנה הוא זכה במדליית ארד, בשיא אישי חדש של 1:58.50 דקות.
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת לונדון (2012) סיים מרפי במקום רביעי במשחה ל-200 מטר בתוצאה של 1:57.39 דקות ובמקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.92 שניות ולא נכלל בנבחרת האמריקאית למשחקים האולימפיים.