היום בלילה עם גורי אלפי הייתה תוכנית אירוח ובידור יומית בהנחיית הקומיקאי גורי אלפי, אשר שודרה ברצועת הלייט נייט של קשת 12. התוכנית עלתה לאוויר ב-30 בדצמבר 2015 בערוץ 2 ושודרה תחילה שלוש פעמים בשבוע, עד שעברה לקשת 12 בנובמבר 2017, שם שודרה ארבע פעמים בשבוע בנוסף לתוכנית לקט שבועית. התוכנית זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2015 בקטגוריית תוכנית האירוח והבידור הטובה ביותר, ואף בפרס זהה של 2017, כאשר הטקס התקיים במרץ 2018, זמן קצר לאחר שידור תוכנית הסיום.
התוכנית סיימה את שידוריה לאחר 3 עונות ו-189 פרקים, וב-26 בפברואר 2018 שודרה תוכנית הסיום.
מרכז אופק
מרכז אופק הוא מרכז חינוכי המכיל גנים ובית ספר המשתייך לזרם האנתרופוסופי. הוא שוכן ביישוב אלישיב שבעמק חפר.
המרכז פועל על-פי חינוך ולדורף. במרכז פועלים שלושה גני ילדים, בית ספר יסודי (כיתות א'-ו') וחטיבה עליונה (כיתות ז'-ט').
במרכז לומדים, נכון ל-2018, כ-250 ילדים.
היסטוריה.
מרכז "אופק" החל לפעול בספטמבר 2008. הוקם ביוזמתם ותרומתם של נעמה בן מיור (שכיהנה כמנהלת הראשונה של המוסד), איריס ובנג'מין קאהן.
בראשיתו צמח המרכז מתוך גני הילדים שהקימה וניהלה נעמה בכפר נטר, לאחר מכן בעזרתה של משפחת קאהן, התאגדה קבוצה גדולה של משפחות והורים בעמק חפר תחת עמותה במטרה לענות על צורך בבית ספר אלטרנטיבי באזור.
בשנותיו הראשונות התפתח כבית ספר צומח ובכל שנה נוספה כיתה. בתקופת הקמתו שכן בבית העם של המושב אלישיב. בסיוע תרומה של משפחת קאהן, עם השנים התרחב ונבנו מבנים חדשים לשימוש בית הספר והגנים. המבנים נבנו על שטח אדמה ששימש בשנות השבעים כמוסד חינוכי של רשת "מפת"ן".
בשנותיו הראשונות הוגדר כמוסד "מוכר שאינו רשמי" על ידי משרד החינוך, אך החל משנת הלימודים תשע"ח, הוא הפך לרשמי וממומן על ידי משרד החינוך. בית הספר הפך לממלכתי ונכון ל-2018 הוא חלק ממערכת החינוך של המועצה האזורית עמק חפר.
היום בלילה
חוק החירום במצרים
חוק החירום במצרים הוא חוק המופעל בהחלטת הנשיא על מצב חירום אשר מעניק לו סמכויות נרחבות להתמודדות עם משברים. החוק חוקק לראשונה ב-1958 ונקרא חוק 162 לשנת 1958.
היסטוריה.
החוק שחוקק על יד הנשיא גמאל עבד אל נאצר היה בשימוש לראשונה רק ב-1967 עם פרוץ מלחמת ששת הימים כאשר מצב החירום הסתיים החליט נאצר להאריך את תוקף החוק, מהלך זה נמשך עד מותו של נאצר ב-1970 אך מיד לאחר מותו המשיך מחליפו אנואר סאדאת את מימוש החוק ושמר עליו בתוקף עד שנת 1980 אז ביטל סאדאת את הארכת החוק. החוק שנמשך 22 שנים רצופות השפיע עמוקות על מצרים ועל מצב זכיות האדם במדינה, ביטול החוק החזיק כ-18 חודשים בלבד עד רצח אנואר סאדאת ולאחריו כונן יורשו הנשיא חוסני מובארכ את החוק מחדש לתקופה של כשלוש שנים, ב-1984 בתום שלוש השים מהחלטת מובארכ החליט לחדש בשנית את החלת החוק בשלוש שנים נוספות, המהלך חזר על עצמו כל שלוש שנים עד שנת 2003 אז הבטיח מובארכ כי זו הארכה האחרונה במסגרת רפורמות בניהול המדינה וכי החוק יבוטל במאי 2006. באפריל 2006 כחודש לפני תום תוקפו של החוק התרחשו הפיגועים בדהב דבר אשר שימש את מובארכ ואפשר לו להאריך את החוק בשנתיים נוספות, ב-2008 על אף ההבטחות לסיום החוק האריך הנשיא את החוק בשנתיים נוספות, בשנת 2010 האריך הנשיא את החוק פעם נוספת אם כי הבטיח שהחוק ישמש רק למלחמה בטרור הסמים, ב-2011 החלו קריאות לביטול החוק לראשונה לאחר כ-30 שנה עקב המהפכה האזרחית. ב-24 בינואר הודיע מוחמד חוסיין טנטאווי שעמד זמנית בראש המדינה כי יבטל את החוק באופן מידי אך לאחר כ-4 חודשים ב-31 במאי תם תוקפו של החוק ולראשונה מזה 31 שנים מצרים לא הייתה תחת מצב חירום, ב-14 באוגוסט 2013 לאחר ההפיכה הצבאית הודיע הנשיא הזמני עדלי מנסור על כניסה מחדש לתוקף של החוק לתקופה של חודש, ההחלטה באה לאחר הפגנות אלימות של אנשי האחים המוסלמים. החוק היה בשימוש בשנים 2017-2021 בעקבות פיגועי טרור על רקע המלחמה בטרור בסיני.
סמכויות החוק והשפעתו.
עיקרי החוק:
שימוש בחוק.
לרוב החוק שימש לרדיפת קבוצות אופוזיציה שונות וככלי למנוע ביקורות על המשטר.
בתקופת מובארכ שימש החוק למעצרים המונים של "חשודים" בטענה שאם הממשלה לא תשתמש בחוק החירום יוכלו אנשי האחים המוסלמים להשיג את השלטון במצרים, הדבר הוביל גם להקמת מתקני מעצר בלתי חוקיים, בלתי מתועדים ומוסתרים ומניעה מאנשי אקדמיה, אנשי דת ועיתונאים בעלי השתייכות אופוזיציונית מקבלת עבודה.
במסגרת הבחירות בשנת 2010 נעצרו אלפים והוחזקו תקופות ארוכות ללא משפט, מספר האסירים הפוליטיים שנעצרו במסגרת חוק החירום מוערך בכ-30,000 בני אדם.
יחיעם במלחמת העצמאות
קיבוץ יחיעם שבגליל המערבי היה בתקופת מלחמת העצמאות יישוב חזית. הקיבוץ הותקף ב-20 בינואר 1948, על ידי צבא ההצלה אליו נלוו ערבים מקומיים, וההתקפה נהדפה. במשך זמן רב היה היישוב מנותק. שיירת יחיעם, אשר ניסתה לעשות דרכה אל הקיבוץ ב-27 במרץ 1948, הותקפה בדרכה, סבלה 46 הרוגים וברובה לא הגיעה ליעדה.
רקע.
בשנת 1936 רכשה הקרן הקיימת 3,349 דונם באזור מבצר יחיעם. הקיבוץ הוקם, בנובמבר 1946, על ידי אנשי היישוב וניצולי השואה מהונגריה וממדינות נוספות באירופה, ונקרא בתחילה קיבוץ הסלע, על שמו של הגרעין הארץ ישראלי הראשון במקום. חברי הקיבוץ, המשתייך אל הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, התגוררו בראשית ימיו במבצר יחיעם. בהמשך התברר כי קיימת סכנה בריאותית במגורים במבצר, ועד לבניית מבני הקבע, התגוררו המתיישבים במגורים זמניים.
בנוסף, חלק מן החברים, יחד עם הנשים והילדים התגוררו בתחילה בקריית חיים שהייתה בסיס האם של הקיבוץ.
חודשי המלחמה הראשונים.
על פי תוכנית החלוקה מ-1947, נועדה יחיעם להיכלל בתחום המדינה הערבית. עם פרוץ הקרבות נשלחו לקיבוץ 12 פועלים עובדי סולל בונה, על מנת לבצרו. ניסיון לסלול במקום מנחת למטוסים לא עלה יפה בשל צליפות הערבים. בכל זאת הוטלה ממטוסים כמות קטנה של אספקה.
בשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות הייתה יחיעם מנותקת, לרוב בגלל הכפר הערבי אל-כברי שעמד על אם הדרך לקיבוץ. מרחקה בקו אוויר ליישובים היהודיים הקרובים ביותר: נהריה וחניתה, עמד על כ-11 ק"מ מכל אחד. חברי הקבוץ שמרו על קשר עם נהריה ועם חבריהם בקרית חיים באמצעות יוני דואר, באמצעות איתותי פנס בלילות, ובקשר מורס. מספר חברי הקיבוץ היה כ-60. בדצמבר 1947 תוגבר הקיבוץ במחלקה מהכשרת פלמ"ח (מחציתה נשים), ובינואר 1948 נוספה גם כיתה מגדוד 21 של חטיבת 'לבנוני' (שהתפצלה בפברואר לחטיבת כרמלי ולחטיבת גולני. גדוד 21 השתייך ל'כרמלי'). כן הגיעו לעזרת הקיבוץ כעשרה חיילי חי"ם.
התקפת 'צבא ההצלה'.
ב-20 בינואר 1948 תקפו כוחות של גדוד הירמוך השני מצבא ההצלה, גדוד בפיקודו של אדיב שישקלי, את יחיעם. אלה מנו שלוש פלוגות, אליהן הצטרפו ערבים מקומיים.
בשעה 06:05 פוצצו הערבים את גשר הגעתון, על מנת למנוע הגעת תגבורות לקיבוץ. הפיצוץ נשמע למרחוק ובכך הם איבדו את יתרון ההפתעה. הוכרז מצב חירום וכל העמדות בתוך המבצר אוישו. בשעה 06:30 החלה ההתקפה. אש מרוכזת, מרגמות וצלפים, ניתכה על המבצר, וזו כוונה אל הפתחים ואל העמדות. בעקבות מכת אש זו, החלו חיילי 'צבא ההצלה' להסתער מצפון וממזרח. המגינים נתנו להם להתקרב ואז פתחו עליהם באש רובים כשהפקודה הייתה לירות רק על מטרות ברורות. כן הופעלה מרגמת שני אינץ' ומכונת ירייה. בגלל העדר טלפון שדה בעמדות היה צורך ברצים, ואלה רצו חשופים לאש בגלל העדרן של תעלות קשר. בשעה 06:45 נהרג אחד הרצים בהגיעו למסור הודעה בפתח חדר האלחוט. סביב שעה 8:00 החלו הערבים להפעיל לסירוגין גם מרגמת 60 מ"מ. בשעה 10:30 נפלה פצצת מרגמה לתוך אחת העמדות במבצר ושלושת הלוחמים שהיו בה נהרגו.
במשך כחמש שעות המשיכו מאות ערבים לתקוף את הקיבוץ אך נהדפו. ב-11:45 החלה נסיגה בלתי מאורגנת. זה היה הכישלון הראשון של 'צבא ההצלה' במלחמת העצמאות.
בשעה 13:45, כבר לאחר סיום הקרב, הגיע הצבא הבריטי ליחיעם, ופינה את הפצועים. קצין הצבא הבריטי שעמד בראש הכוח הציע למגיני הקיבוץ לפנות את המקום, ואף הציע לסייע לפינוי. הצעתו נדחתה.
אבדות הערבים היו 11 הרוגים ו-72 פצועים.
למרות שההתקפה נהדפה, העיתון היפואי "א - שעב" הכריז באותו יום כי: המושבה יחיעם נכבשה ותושביה נטבחו. הדגל הערבי מתנופף מעל המבצר.
משוריין הנוטרים.
בבוקר אותו יום יצא משוריין נוטרים מנהריה ליחיעם, ובו 11 נוטרים. זמן קצר לאחר יציאתו, התקבלה הידיעה על ההתקפה, ומפקד החבל ניסה להשיגו ולעצרו, תוך רכיבה על אופנוע, לשווא. בשעה 7:45, בקילומטר ה-8.5 מנהריה נתקל המשוריין במחסום ופרץ אותו וכן מחסום נוסף, כ-250 מ' בהמשך הדרך. בקילומטר ה-9 הוא נעצר לפני מחסום גבוה, ואש חזקה ניתכה עליו. הערבים, בחיפוי אש מקלעים, החלו לאגף את המשוריין ממזרח, ולאחר כשעה של לחימה, וכאשר היו לנוטרים שלושה פצועים, הם נאלצו לנטוש את המשוריין, ולתפוס עמדות בסביבה. הערבים הציתו את המשוריין ואילו הנוטרים הצליחו תחילה לנתק מגע. ליד נחל געתון הנוטרים נתקלו שוב בכוח ערבי, זה סגר עליהם משלושה צדדים: דרום, צפון ומערב, ומצבם היה נואש. בשעה 10:30 הצטרפו לאנשי המשוריין שוטרים ממשטרת עכו, ואלה סייעו להם באש. כוח צבאי בריטי הגיע למקום בשעה 12:15 על מנת לסייע בפינוי הנפגעים, ארבעה הרוגים וארבעה פצועים, והקרב הסתיים בשעה 13:00. שניים מהפצועים נפטרו בהמשך מפצעיהם..
שיירת יחיעם.