הליך הרחצה המוקדם כלל רק שכיבה בבריכות טבעיות של מעיינות חמים ומי נחל קרים לפרקי זמן ארוכים. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 הוקמו מרחצאות פרימיטיביות מעל המעיינות, והמטופלים נשמו את האדים מהמעיינות לפרקי זמן ארוכים. אמבטיות מעץ נוספו לחלק מהמרחצאות בשנות ה-30. רופאים החלו להגיע בשנות ה-50, אם כי רבים מהמטופלים לא השתמשו בשירותיהם. המטופלים שהו בין שבוע לחודשיים. לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית היה המנהג הנפוץ לשהות באמבטיה בין 15 ל-20 דקות.
בשנות השבעים של המאה התשע-עשרה הפך משטר הרחצה למגוון יותר, ורופאים רשמו סוגים שונים של אמבטיות למטופלים. משך זמן השהייה באמבטיות מים חמים התקצר לשש עד עשר דקות וזמן השהייה במרחץ אדים קוצר לשתי דקות, והטיפול הוגבל לרחצה אחת בלבד ביום.
הטיפול כלל שתייה ורחצה במים החמים, שגרמה להזעה מוגברת, שנחשב כאמצעי פעיל להילחם במחלות. עצה של רופא שהכיר את השימוש במים נחשבה הכרחית כדי למנוע נזקים. במקרים רבים נדרשה תרופה לפני השימוש במים, אף על פי שהועלתה הטענה כי כמות התרופות שניתנו "דיה כדי לגרום לאדם בריא לחלות".
הטיפולים במרחצאות החמים התבצעו בדרך כלל פעם ביום במשך שלושה שבועות, כאשר היה צורך במנוחה (לעיתים קרובות במשך שבוע במעיינות הגופרית ליד נהר ואשיטה). אחר-כך היה מחזור שני של שלושה שבועות במרחצאות, ואחריו שוב התנזרות מהרחצה במשך כמה ימים. השהייה הרגילה במעיינות הייתה בין חודש לשלושה חודשים, אך נכים רבים נשארו שנה ויותר.
התהליך שתואר ב-1878 היה כדלהלן: רחצה במים בטמפרטורה בין 32°C ל-35°C במשך 3 דקות (שנמדדו בשעון חול). לאחר שלוש דקות נוספות, כניסה לתא אדים המכסה את כל הגוף, למעט הראש, או אם היה טיפול מתון יותר, ישיבה על קופסת אדים המכוסה בשמיכה. במהלך טיפול זה המטופל גם שתה מים חמים מקנקן הקפה שלו. לאחר שמונה עד עשר דקות של טיפול, המטופל נוגב היטב ויובש לגמרי. המטופל המכוסה שמיכה היה חוזר במהירות למגוריו על מנת לשכב לפחות חצי שעה כדי לאפשר לגוף לשוב לטמפרטורה הרגילה שלו. שינה בשלב זה נחשבה מסוכנת.
בתי המרחץ החלו להשתמש בתאי אדים בסביבות 1884. המטופל ישב בתא למשך 10–20 דקות כשהמכסה סגור בחוזקה סביב צווארו, כשהקיטור מהמים החמים עולה דרך רצפת התא, כשהטמפרטורות שלו סביב 43°C-54°C. לקראת סוף שנות ה-80 הוצעו גם טיפולים על בסיס מרחצאות רוסיות (סאונה) וטורקיות (חמאם), ובשנות ה-90 נוספו מקלחת מחטים גרמנית (התזת זרמי מים דקים ועזים על כל הגוף) ומקלחת סקוטית (זרם מרוכז של מים קרים או חמים, בדרך כלל על הגב).
אף על פי שמפעילי המרחצאות קובעים את תוכן השירותים אותם הם מציעים, המפקח על הפארק קבע סדרה של כללים בהם הם חייבים לעמוד. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוגבל הזמן המקסימלי לשהות באמבטיה ל-20 דקות ומקלחת מים חמים ל-90 שניות. במהלך העשור שבא אחריו הוקטן זמן המקלחת לדקה, כשנקבעו הטמפרטורות המקסימליות לשירותים השונים. לאחר שהות באמבטיה של כ-37°C, יוכל המטופל לשהות 2–5 דקות בתא האדים, לקבל 15 דקות של כרית חימום, ואחריה מקלחת מחטים פושרת ועיסוי קל ועיסוי באלכוהול.
ב-1980 דיווח כתב שהטיפול שעבר כלל אמבטיה של 20 דקות, שתי דקות באמבטיית אדים, 15 דקות עטוף בכריות חימום, ומנוחה בת 20–30 בחדר ההתקררות.
המתקנים המודרניים העכשוויים נוטים כלפי סגנון ספא או שירותי בריכה. אתר הפארק מפרט את השירותים המוצעים בבית המרחץ באקסטף (Buckstaff).
בתי מרחץ בתשלום.
היו כמעט שני תריסרים של בתי מרחץ בתשלום שפעלו במקביל, כשתשעה מתוכם בתוך "שורת בתי המרחץ" שבפארק. מתקנים אלו עברו שיפוצים, וכיום מפעיל בית המרחץ קופאו מבנים שבעבר השתייכו לשני בתי מרחץ. תשעה מבתי המרחץ היו קשורים למלונות, בתי חולים או סנטוריה. המים היו זהים בכולם, אבל המחירים שנגבו עבור אמבטיות השתנו בהתאם לציוד שהופעל, תנאי הלינה והשירותים המוצעים על ידי כל מתקן. המחירים עבור השירותים של המטפלים זהים וכוללים את הצרכים המתבקשים מלבד מגבות, שמיכות, חלוקי רחצה, כביסה וטיפול בנכים.
האזור היה פופולרי בקרב שחקני בייסבול בתחילת המאה ה-20, וכמה קבוצות הפעילו בו את מחנה האימונים באביב. ב-1929 נע מחיר אמבטיה בודדת בין דולר ל-1.4 דולר, ומחיר של מחזור טיפולים בן 21 אמבטיות היה בין 16 ל-24 דולר. הפרדה גזעית הייתה נהוגה עד החקיקה של זכויות האזרח בשנות ה-60 של המאה ה-20. לבנים יכלו להשתמש במרחצאות בבתי המלון ארלינגטון (Arlington), איסטמן (Eastman) בן 500 החדרים, מג'סטיק (Majestic) ומודי (Moody), בבתי המרחץ פורדייס (Fordyce), באקסטף (Buckstaff), מוריס (Maurice), לה מאר (La Mar), קופאו (Quapaw), הלה (Hale), אוזרק (Ozark), סופריור (Superior), אימפריאל (Imperial), רוקפלאו (Rockafellow) ואלהמברה (Alhambra), במרפאת סנט ג'וזף (St. Joseph's Infirmary) ובסנטוריום אוזרק (Ozark Sanatorium). אפרו-אמריקאים יכלו להשתמש בבית המרחץ פיתיאן (Pythian), במכלול בית המלון והמרחצאות "וודמן אוף יוניון" (Woodmen of Union) ובית המלון והסנטוריום נשיונל בפטיסט (National Baptist Hotel and Sanitorium).
נכון ל-2017 פועלים בשורת בתי המרחץ רק בתי המרחץ באקסטף וקופאו. בתוך בית המרחץ פורדייס פועל מרכז המבקרים של הפארק. הצוות מארגן סיורים במתקנים ששוחזרו למצבם המקורי. בבית המרחץ אוזרק שוכן מוזיאון לאמנות בת זמננו, ואפשר לערוך בו אירועים. בית המלון ארלינגטון, בית המלון ומרכז הכנסים אוסטין (Austin Hotel and Convention Center) ובית המלון והספא ספרינגס (The Springs Hotel &amp; Spa) מציעים גם הם אמבטיות מים חמים תוך שימוש במים מהפארק.
בית החולים של הצבא והצי.
גם בית החולים של הצבא והצי (כיום מרכז שיקום) קיבל מים מהמעיינות. בית החולים שוכן מאחורי הקצה הדרומי של שורת בתי המרחץ לאורך בסיסו של הר הוט ספרינגס. הוא נוהל על ידי משרד המלחמה לטיפול בחיילים, פקידים משירות הבריאות הציבורי וחיילים ששוחררו בכבוד. ליכולת הריפוי של מי המעיינות החמים היה מוניטין מוצק. קבלה לבית החולים נשמרה למקרים "בעלי אופי רציני ומתמשך, שאף שלא נפתרו בשיטות הרפואה הרגילות, הובטח כי תחול התאוששות מהירה וקבועה כתוצאה מהשימוש במי המעיינות".
המתקן המכונה מרכז השיקום של הוט ספרינגס (Hot Springs Rehabilitation Center) נבנה ב-1933 כבית חולים שני של הצבא והצי. הוא היה בשימוש בניהול המדינה במשך למעלה מ-40 שנים. המבנה נוסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places).
אסונות.
בנובמבר 1864, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, נשרף חלק גדול מ"העמק" (החלק המרכזי של העיר לאורך ערוץ נחל הוט ספרינג), ככל הנראה בידי חיילי צבא האיחוד
כמו במקומות רבים אחרים הייתה אש הסיכון העיקרי, בייחוד לפני שהוקמו השירותים העירוניים. ב-5 במרץ 1878 בערה שרפה גדולה במשך שמונה שעות בעיר. 150 בניינים עלו באש, כולל בתי מלון, בתי מרחץ ומסעדות. ב-16 בפברואר 1905 החלה אש במלון גרנד סנטרל ברחוב צ'אפל והיא כילתה 25 רחובות בקטע הדרומי של הוט ספרינגס. ב-5 בספטמבר 1913 גרמה עובדת במכבסה שגיהצה לשרפה ברחוב צ'רץ 424, שהתפשטה במהירות בשל הרוחות ושרפה כמעט 60 רחובות בחלק הדרומי של העיר.
העיר סבלה גם משיטפונות בשל העמק הצר. ב-14 במאי 1932 פקדה את העיר סופת גשם כבדה. העיר מוקפת הרים משלושה צדדים והמים שזרמו על מורדות ההרים נשפכו לשדרה המרכזית והגיעו לעומק של שלושה מטרים. בזמן הסופה פגע ברק שגרם לשרפה שהשמידה כמה מבני מסחר ברובע העסקים של העיר. ב-15 בפברואר 1956 מילא שיטפון כבד את השדרה המרכזית במים גועשים בגובה מטר וגרם לנזק משמעותי לרכוש. ב-19 במאי 1990 הורידו סדרה של סופות 330 מילימטרים גשם וגרמו לשיטפונות בזק. גל של מים בגובה שני מטרים נע דרך רובע העסקים של הוט ספרינג וגרם נזק נרחב. במהלך השיטפון נהרס גשר סכר קרפנטר (Carpenter Dam Bridge).
ב-27 בפברואר 2014 פרצה שרפה במלון מג'סטיק הצמוד לגבול הפארק הלאומי. נדרשו 75 לוחמי אש ו-22 שעות על מנת לכבות את הלהבות בחלק העתיק של המלון, ובסופו של דבר הוכרז המקום כאבוד לחלוטין. כמה ימים אחר-כך הרסה עיריית הוט ספרינגס את החלק הבנוי בלבנים אדומות. משערים כי את האש התחילו משיגי גבול. יתרת המג'סטיק נהרסה עד היסוד בסתיו 2016.
מרחצאות ממשלתיות בחינם.
הקונגרס יזם הקמת מרחצאות בחינם לחסרי היכולת במקום ב-16 בדצמבר 1878. בריכת הבוץ המכונה "חור ראל" (Ral Hole) נסגרה ובית המרחץ הממשלתי הראשון החינמי הוקם במקום. בית המרחץ הממשלתי החינמי היה מבנה בטון המצויד לרחצה של מספר גדול של מטופלים בתנאים סניטריים. ב-1878 פתחו הצבא והצי בית מרקחת חינמי בקומה השנייה שפעל במשך שנתיים. ב-1916 פתח שירות הבריאות הציבורי מרפאה לבדיקה וטיפול של חסרי כל המשתמשים במרחצאות החינמיות. בסך הכול זכו העניים ל-100,000 אמבטיות בשנה. מי שביקש לקבל אמבטיות חינם נדרש להתחייב בשבועה כי אין לאל ידו האמצעים לשלם עבור המרחצאות או האפשרות להשיגם, כששבועת שקר הייתה בגדר עוון שעונשו היה קנס או כלא. כרטיסים חולקו למי שנקבע לאחר בדיקה שהם סובלים ממחלות שצפוי בסבירות גבוהה שהמרחצאות יועילו להם.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19 החלו חלק מהמעיינות הגלויים להתייבש. "חור קורן" (Corn Hole), מעיין פופולרי שבו נהגו מבקרים לטבול את רגליהם יבש ב-1882. מעיינות גלויים אחרים כוסו על ידי שירות הפארקים הלאומיים או על ידי בעלי בתי המרחץ במטרה למנוע שיזדהמו.