בעוד נשים נרשמו יותר מאשר גברים ברחבי העולם במוסדות להשכלה גבוהה בשנת 2005 על פי האינדקס לשוויון מגדרי (GPI), באפריקה שמדרום לסהרה, הממוצע של אינדקס השוויון המגדרי להשכלה גבוהה החמיר בין השנים 1999 ו-2005. פערים מגדריים גדלו באופן משמעותי במשך התקופה בקונגו, בגמביה, לסוטו וניגריה. לעומת זאת, רישום נשים למוסדות ההשכלה גבוהה השתפר משמעותית בבורקינה פאסו, אתיופיה, מלאווי, הרפובליקה המאוחדת של טנזניה. בחמש עשרה מדינות שיעורי האוריינות של נשים היו פחות משני שלישים מאלה של הגברים.
בגאנה למרות ששיעור הנשים גבוה יותר, שיעורי רכישת ההשכלה של גברים גבוהים ב-10%. בשנים 2001–2008, שיעור האוריינות הארצית בקרב נשים צעירות בגילאי 15–24 היה 83.2%, נמוך במעט מזה של גברים בני אותה קבוצת גיל 88.3%. באוכלוסיית משקי הבית, כ-50% מהגברים ורק ל-29% מהנשים יש השכלה תיכונית או גבוהה יותר. העלאת המודעות בנושא חשיבות ההשכלה גרמה למספר להתאזן, בכך שבנות צעירות נוהגות ללכת יותר לבית הספר היסודי ובכך ימשיכו ללימודי תיכון.
החינוך היסודי במאלי היה מוגדר כחובה עד גיל 12, אך רק 49.3% מהבנות (64.1% מהבנים) למדו בבית הספר היסודי במהלך שנת הלימודים 2005–2006. ההרשמה של בנות לבית הספר הייתה נמוכה יותר מאשר בנים בכל הרמות, בעיקר בגלל פערי העוני. הנטייה התרבותית היא להשקיע בחינוך הבנים ואת הנישואין המוקדמים לבנות.
בקניה מרבית החינוך שקיבלו נשים לפני הקולוניזציה האירופאית, עסק בעבודות שנשים ביצעו במהלך ההיסטוריה כגון עקרת בית, מטפלת, לידת ילדים וניהול משק הבית. תפקיד זה נתן לנשים קנייתיות רבות תחושת זהות שרוב הנשים שוות. בתקופה הפוסט קולוניאלית הקניית השכלה לנוער הפכה למטרה חשובה יותר. למרות שהייתה גישה לחינוך, היה קשה לילדים הקנייתים, בעיקר לבנות, לקבל חינוך פורמלי רק משום שההורים לא הכירו בצורך לשלוח את בנותיהם לבית הספר. החינוך שקיבלו בנות צעירות היה דומה לזה של מה שהן ילמדו מהאימהות שלהן לפני הקולוניזציה. זה כלל מיומנויות כגון טיפול בילדים ותפירה, ואם הבנות היו בנות מזל, הן למדו כיצד לקרוא ולכתוב. בשלהי המאה התשע-עשרה נעשתה הנערה הקנייתית יותר משכילה כיוון שזכתה להשכלה יסודית, אך גברים, לעומת זאת, למדו לתארים ויצאו לשוק העבודה, בעוד שנשים נשארו בבית.
הטרדה מינית ואלימות מגדרית.
שיעור האלימות המינית באפריקה הוא אחד מהגבוהים בעולם.
ישנה הערכה כי כ-40% מהנשים בדרום אפריקה ייאנסו במהלך חייהן וששיעור הדיווח הוא 1 ל-9 מקרים. כמו כן מוערך שרק כ-14% ממבצעי האונס מורשעים במדינה. בשנת 1997 אלימות נגד נשים הפכה לאחד מהפשעים בעדיפות עליונה, כחלק מהאסטרטגיה הלאומית למניעת פשעים, אולם שיעורי הדיווח אודות אונס, ניצול מיני של נשים וילדים ואלימות מקומית המשיכו לעלות.
בדרום אפריקה, פורסם דו"ח לחיסול אפליה נגד נשים שחושף את אחד המקורות לבעיה זו; חוסר אמון הציבור, גברים ונשים, ברשויות אכיפת החוק ובעובדי הממשלה. הדו"ח מציין כי בשנת 2003–2004 דווחו רק 55,000 מקרי אונס למשטרה, שיעור של 114 לכל 100,000. הסיבה לכך, לטענת חוקרים, היא בשל חוסר האמון במערכת המשפט הפלילי והסטיגמה השלילית המאפיינת נשים המדווחות לרשויות.
חוסר האמון נוצר כנראה, כתוצאה מתהליך האפרטהייד שהביא בהדרגה לנידויה של דרום אפריקה, והותיר ציבור פגוע וביקורתי כלפי הרשויות. הדעה הקדומה שהתפתחה על רשויות החוק ועל המשטרה בפרט, צמצמה את היקף הדיווחים על מקרי אפליה ואלימות, וכתוצאה מכך נפגעה יכולת האכיפה וההגנה על האזרחים והנשים בפרט.
בנוסף הדו"ח מצביע על חוסר הנגישות לרשויות וחוסר יעילותן, בעיקר באזורים כפריים. אי-יעילות המשטרה גורמת למרבית העבירות המיניות להיות מופחתות לעוונות, והרשויות נמנעות מלהתערב במה שנחשב בדרך כלל לעניינים פרטיים. ההערכה היא כי העלייה במספר מקרי האונס המדווחים ב-10 השנים האחרונות היא כי יותר נשים היו מוכנות לפנות למשטרה. אבל עדיין מרבית מהאוכלוסייה לא רואים באונס כבעיה, וישנה אמונה מתמשכת כי הנשים הנפגעות, כלומר הקורבנות, הן הנושאות באשמה. מחקר נפרד שנערך בשנת 2005 על ידי המועצה למחקר רפואי מצא כי בדרום אפריקה נרצחת אישה בכל שש שעות על ידי שותפה האינטימי, השיעור הגבוה ביותר שדווח אי פעם בכל מקום בעולם.
במאלי נשים שוות בפני החוק אך עם זאת האלימות במשפחה נגדן, כולל התעללות זוגית, נסבלת ושכיחה. התעללות בין בני זוג מוגדרת כפשע, אך המשטרה לא רצתה לאכוף חוקים נגד או להתערב במקרים של אלימות במשפחה. על תקיפה ניתנים עונש מאסר של שנה עד חמש שנים וקנסות כבדים. נשים רבות סירבו להגיש תלונות נגד בעליהן משום שלא יכלו לפרנס את עצמן מבחינה כספית. המשרד לקידום נשים, ילדים ומשפחה הוציא מדריך על אלימות נגד נשים לשימוש של ספקי שירותי בריאות, משטרה, עורכי דין ושופטים. המדריך מספק הגדרות לסוגי האלימות, והנחיות כיצד לטפל בכל אחד מהם. ארגונים לא ממשלתיים ופעילים לקידום זכויות נשים הפעילו מקלטים אך החוק אינו מתייחס במפורש להטרדות מיניות שהתרחשו בתדירות גבוהה.
במצרים בסקר שנערך בשנת 2010 על ידי המרכז המצרי לזכויות נשים, 98% מהנשים הזרות ו-83% מהנשים אזרחיות המדינה דיווחו על הטרדה מינית במצרים, ושני שלישים מהגברים אמרו כי הם הטרידו נשים. גם נשים שענדו לבוש שמרני, כיסוי ראש מוסלמי או ניקאב, חוו אף הן הטרדות. בשנת 2013, שלוחת האומות המאוחדות לשוויון בין המינים והעצמת נשים דיווחה כי 99.3% מהנשים המצריות חוו צורה כלשהי של הטרדה.
במדינת צ'אד, הממוקמת במרכז אפריקה, מספר הנשים עולה על מספר הגברים שמהוות את עמוד התווך הכלכלי של המדינה, שמבוססת בעיקר על חקלאות. בשל תפקידן המרכזי, צ'אד חתמה ואשררה אמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה נגד נשים, האמנה נגד עינויים ונגד יחס או ענישה אכזריים, בלתי אנושיים או משפילים. עם זאת, נשים עדיין נאלצות להתמודד עם אפליה ואלימות. מקרים של הטרדה, אונס, טקס מילת נשים (על אף שנחשב לא חוקי אך עדיין נהוג במקומות מסוימים) ואף רצח, לא מטופלים על ידי הרשויות.
גם באוגנדה, לנשים ישנה אחריות כלכלית חברתית ותפקידים משמעותיים בחברות המסורתיות, ולמרות זאת האלימות במשפחה ותקיפות מיניות נפוצים.
דיווחי משרד זכויות הנשים ורווחת המשפחה במאוריציוס מצביעים על כך, כי אלימות נגד נשים היא תופעה רווחת בקרב האוכלוסייה במדינה. בעקבות הדיווחים הממשלה נקטה בצעדים לקידום השוויון בין המינים על ידי ביטול חוקים מפלים העוסקים בירושה והגירה, ובמקביל יצרה מודעות לכבודה של האישה וגופה. ב-2016 לדוגמה ביקש משרד השוויון לבטל פרסומת של קוקה-קולה שנחשבה לסקסיסטית בעקבות תלונה של יועץ מגדרי.
נשים מנהיגות ופוליטיקה.
באפריקה החופש והזכות לנשים להתמודד לתפקידים פוליטיים ולקחת חלק בתהליכי בחירות, משתנים בין המדינות ואף בתוך כל מדינה בין קבוצות אתניות שמתגוררות בה. לדוגמה בניגריה, לנשים בדרום ניגריה ניתנה זכות ההצבעה כבר בשנת 1950 והן התמודדו על המושבים בבחירות בשנת 1959, בעוד שנשים בצפון ניגריה לא יכלו להצביע או להתמודד עד שנת 1976. זאת מכיוון שבצפון, בעיקר באזורים הכפריים הנחשלים יותר, השכלה וקידמה לא היו בראש סדר העדיפויות החברתיות.
אלן ג'ונסון-סירליף הייתה הנשיאה האישה הראשונה של אפריקה בליבריה.
במאלי מספר מצומצם של נשים הגיעו לדרגה הגבוהה ביותר בתחומי העסקים, האקדמיה והממשל, הנשים ממלאות בעיקר תפקידים אדמיניסטרטיביים שונים בממשלה ובאסיפה הלאומית של מאלי. אחת הנשים הידועות במאלי היא, אמינאתה דראמנה טראורה, סופרת ופעילה פוליטית, אשר כיהנה כשרת התרבות והתיירות של מאלי, כרכזת תוכנית הפיתוח של האו"ם וכחברה בהנהלת שירות העיתונות הבינלאומי.
במרוקו ייצוג הנשים בפרלמנט גדל באופן דרמטי, מ-1% בשנת 2003 ל-17% ב-2015; קוד המשפחה של מרוקו הוא אחד מהמתקדמים בעולם הערבי; ב-1993, אושר במרוקו הסכם בינלאומי בדבר שוויון בין המינים, אשר סיפק מנוף להמשך ההתקדמות בחקיקה המקומית.
מאז ראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, לנשים בלוב יש זכות להצביע ולהשתתף בחיים הפוליטיים. ניתנת להן הזכות לרכוש ולנהל את רכושן ללא תלות בבעליהן, אך לפני המהפכה במדינה ב-1969 נשים מעטות בלבד מימשו זכויות אלו. מאז המהפכה, הממשלה עודדה נשים להשתתף בבחירות ובמוסדות פוליטיים לאומיים, אך ב-1987 רק אישה אחת התקדמה למשרה בקבינט הלאומי, כעוזרת המזכיר למידע ולתרבות. מ-1989 עד 1994 פאטימה עבד אל-חפיז מוכתאר כיהנה כשרת החינוך. ד"ר סלמה שבאן עבד אל ג'אבר החלה לכהן כמזכירה לענייני נשים ב-2009.
בקניה, נשים אינן ממלאות תפקידים של קבלת ההחלטות בממשלה. למרות שקניה לא נחשבת מתקדמת בשוויון הזדמנויות לנשים, יש מספר נשים מאוד משפיעות שקיבלו מושבים בממשלת קניה. קניה מחולקת ל-47 מחוזות, ולכל מחוז יש ממשל מקומי משלו, בראשות מושל. רק לאחרונה (בבחירות 2017) איפשרו לנשים להצביע בפעם הראשונה בבחירות למושל המחוז.
נשים אפריקאיות ידועות ומשפיעות.