מנתחים רבים מבצעים חתך גדול יותר מלכתחילה, מכיוון שהם בכל מקרה יצטרכו לבצע חתך גדול להסרת הדגימה. בנוסף, הם משתמשים בחתך גדול זה כדי שידם תהיה בשדה הניתוח במהלך ההליך כדי לסייע בתמרון הניתוח. כמו כן, השימוש בחתך גדול זה נעשה כדי שהמנתחים יוכלו להרגיש את צפיפות הרקמות השונה באמצעות מישוש, כפי שנהוג לעשות בניתוח פתוח. טכניקה זו נקראת לפרוסקופיה בעזרה ידנית. המנתחים עדיין עובדים עם סקופים ומכשירים לפרוסקופיים אחרים, ולכן יש עדיין צורך לשמור על בטנו של המטופל. לפיכך, יש להשתמש במכשיר המכונה "יציאת גישה ידנית" (שרוול עם חותם המאפשר מעבר של היד, תוך מניעת יציאת פחמן דו-חמצני). מנתחים שבוחרים בטכניקה זו של סיוע ביד סבורים שהיא מקטינה את זמן הניתוח באופן משמעותי לעומת הגישה הלפרוסקופית הישירה. יתר על כן, הגישה הידנית מאפשרת להתמודד עם אירועי לוואי בלתי צפויים (למשל, דימום בלתי מבוקר) שעלול לחייב יצירת חתך גדול בהרבה בדופן הבטן ומעבר להליך כירורגי פתוח לחלוטין.
שימוש ברובוט
במאה ה-21 פותחו כלים אלקטרוניים לסיוע בניתוחים אלה. אחת הדוגמאות היא רובוט דה וינצ'י, המאפשר לרופא טווח פעולה גדול יותר, מאחר שהוא אינו מוגבל בתנועה, בעוד שלרופא עצמו מגבלות תנועה טבעיות, בהתאם לטווח התנועה של מפרקי ידיו. בנוסף, הרובוט מציג לעיני המנתח תמונה מוגדלת עד פי 12 בתלת ממד ובזמן אמת, מה שמאפשר לרופא לבצע את הניתוח בדיוק מרבי.
הרובוט מאפשר לבצע מניפולציות לפעולות שונות ומספק יכולת תמרון גבוהה. כך מובטחת עבודה מדויקת יותר, ללא רעד של הידיים, התמקדות טובה במיוחד באזור המטופל, ומספר חתכים מופחת. לרופא המנתח יש חופש פעולה מרבי בעזרת הרובוט. כל התנועות נעשות בעזרת שני מוטות היגוי מיוחדים המופעלים על ידי המנתח, בתנאים אופטימליים וברמה מדויקת מאוד. על ידי ארבע זרועותיו של הרובוט, בהן מוטות ההיגוי שולטים, מוחזקים כל כלי הניתוח.
מבחינת המנותח ההבדל המשמעותי ביותר בין ניתוח לפרוסקופי קונבנציונלי לניתוח לפרוסקופי רובוטי הוא מיקום החתכים. בעוד שבניתוח הלפרוסקופי הקונבנציונלי מיקום החתכים הוא בגובה הטבור ובשיפולי הבטן התחתונה, מיקום החתכים בניתוח הרובוטי הוא גבוה יותר ופולש לבטן העליונה.
סיבוכים וסיכונים.
הגם שסיבוכים אינם שכיחים בפעולה זו, ייתכנו סיכונים וסיבוכים אפשריים שכוללים: זיהום, דימום, פגיעה באיברים סמוכים או צורך במעבר לשיטה הפתוחה (ניתוח בטן פתוח) תוך כדי הפעולה, עקב קושי טכני או סיבוך בביצוע הלפרוסקופיה. בנוסף, קיים סיכון לפגיעה באיבר פנימי או דימום בלתי נשלט.
לאחר הניתוח המטופל עלול לסבול מכאב בחתכי הניתוח ובאזור הכתפיים עקב לחץ הגז על הסרעפת. כאב זה צפוי לחלוף תוך שעות או עד ימים.
בנוסף, חשוב לזכור שההליך מתבצע לרוב תחת הרדמה כללית וגם היא כרוכה בסיכונים ותופעות לוואי: כאבי גרון, אי-נוחות בבליעה בעיקר כתוצאה מהאינטובציה, בחילות והקאות, נזק לשיניים ולקנה הנשימה כתוצאה מהחדרת המיכשור הנחוץ להרדמה (אינטובציה), תגובה אלרגית חריפה, תסמונת החום הממאיר, הפרעות בתפקודי מערכות חיוניים ובמקרים נדירים אף מוות. במהלך ההרדמה הכללית מופסקות פעולות הנשימה ועל הרופא המרדים לנטר ולהנשים את החולה בעזרת טובוס ומפוח הנשמה או מכונת הנשמה לאורך כל הניתוח.
מכשור.
מצלמות זעירות.
גודלה של המצלמה הוא חלק אינטגרלי ביותר בניתוח לפרוסקופי. קיימים דגמים רבים של מצלמות, אך הנפוץ ביותר הוא דגם המצלמה המפורט מטה. גודלה של המצלמה המזערית הוא כ־10.5 מ"מ * 55 מ"מ, והיא מורכבת משני מגנטים מקובעים למשטח שגודלם כ-7 מ"מ * 8 מ"מ מסוג NdFeB N50, מודל ראייה, מקור אור ואום משושה ממתכת. אורך המוקד (focal) של עדשת המצלמה הוא 6–8 ס"מ. האום המשושה ממתכת מקובע על המשטח הרוחבי של מודל הראייה. האום משמש להשגת הזווית של 30 מעלות כלפי מטה של מודל הראייה. מקור האור הוא דיודה פולטת אור ב-3 וולט (LED)- זה מספק טמפרטורת צבע גבוהה (6000–6500 K) ושטף זוהר (200–220 LM) שווה לזה של נורות Xeon המשמשות בלפרוסקופיה קונבנציונלית. מצלמות יכולות להשתמש בסוגי עדשות שונים, הכוללים זום או פוקוס קבוע להחלפה, וכן, יכולות להיות מעוצבות עם שבב יחיד או משולש. מצלמות שבב יחיד מכילות חיישנים לאור אדום, ירוק וכחול המוטמע בשבב CCD יחיד. עיצובים של שבבים משולשים משתמשים בפריזמה הממוקמת ביחידת ראש המצלמה ותפקידה לפצל את התמונה הנכנסת לרכיבים אדומים, ירוקים וכחולים, ולהפנות את קרני האור לשלושה שבבי CCD נפרדים. התמונה המתקבלת יכולה להציע איכות מעולה מבחינת הגדרת הצבעים והבהירות, אך מצלמות השבבים המשולשות יקרות יותר וכבדות יותר מגרסאות שבב יחיד. משקל הוא גורם משמעותי מכיוון שהמצלמה מותקנת בדרך כלל ישירות על גבי ההיקף, ומצלמה כבדה יותר יכולה להקשות על הכלי לבצע תמרונים. ראש המצלמה מכיל עדשת מטרה, אליה מגיע איסוף הפריזמה ושלושה גלאים אשר באמצעותם ניתן לקלוט את שלושת צבעי היסוד. חלק מהמצלמות כוללות גם זום אופטי, באמצעותו ניתן להשיג הגדלה של התמונה. יתרון הזום האופטי (לעומת קירוב רגיל של התמונה על הצג) הוא שאין לו אפקט שלילי על הרזולוציה של התמונה המתקבלת, מאחר שהוא נעשה על ידי שינוי מיקום העדשות. במצלמות מתקדמות, חלק מעיבוד התמונה נעשה גם הוא בראש המצלמה.
ישנו הבדל בין ראש מצלמה מסוג SD (איכות סטנדרטית) לבין ראש מצלמה מסוג HD (איכות גבוהה). ההבדל העיקרי בין SD ו-HD הוא ביחס בין כמות הקווים האנכיים לכמות הקווים האופקיים שנוצרים על המסך. מצלמת SD טיפוסית מציגה יחס של 4:3 בין הקווים האנכיים לקווים האופקיים, בעוד שמצלמת HD מציגה יחס גבוה יותר של 16:9. היחס הגבוה מוביל לצפיפות גבוהה יותר של הפיקסלים המתקבלים ובכך לתמונה ברורה ואיכותית יותר.
כיום מקובל להשתמש בלפרוסקופיה במלצמות HD שמציגות יחס קווים של 16:9 ומפיקות 60 פריימים בשנייה אחת. מעבר לאפשרות להפיק תמונות סטילס, קצב זה מסייע לצילום וידאו ברור של עצמים נעים בתוך הגוף. מצלמות אלו מספקות למנתח תמונה איכותית וברורה מתוך הגוף. מבנים אנטומיים רבים אשר לא נראים בבירור באיכות SD, הופכים ברורים עם צילום HD.
סיבים אופטיים.
סיב אופטי הוא סיב מחומר שקוף המאפשר העברת מידע על גבי אור בין קצותיו. העברת האור מתבססת על העקרון הפיזיקלי של החזרת אור מלאה. יתרון השיטה הוא ניחות נמוך מאוד ביחס לשיטות העברת מידע אחרות, כגון כבלי נחושת, כלומר איבוד האות הוא מינימלי. עובדה זו נובעת מהנפיצה הנמוכה של הזכוכית ומאפשרת העברת מידע למרחקים גדולים ללא צורך בהגברת האות.
הסיב מורכב ממספר שכבות. שכבות הליבה (core) והמעטפת (cladding) הן שקופות, אך מקדם השבירה של הליבה גבוה מזה של המעטפת. לכן, כאשר אור נכנס לסיב ופוגע בדופן הליבה, הוא יישבר על ידי המעטה בזווית שתחזיר אותו החזרה מלאה ללא איבוד (כל עוד זווית הכניסה קטנה מהזווית הקריטית, על פי חוק סנל). באופן זה קרני האור נכלאות בליבה ונעות ביחד עם הסיב על כל פיתוליו. זווית האור המקסימלית לשידור אור לתוך הסיב ללא איבוד נקראת המפתח הנומרי.
שתי השכבות החיצוניות הן שכבות מגן אשר אליהן האור לא חודר. מטרתן להגן על הסיב מפני שריטות ופגיעות נוספות ולשמור על האור בתוך הליבה.
הסיב מוצב בין משדר למקלט. תפקיד המשדר הוא לתרגם אות חשמלי לאות אופטי שיועבר בסיב, ואילו תפקיד המקלט הוא לתרגם את האות האופטי לאות חשמלי בחזרה (מאחר שלא ניתן להציג ישירות את האות האופטי והוא משמש לנשיאת המידע בלבד). בלפרוסקופיה, המשדר נמצא בצד של המצלמה הזעירה ואילו המקלט בצד השני של הסיב.
השימוש בסיבים אופטיים בלפרוסקופיה נועד להפקת תמונה או וידאו מתוך גוף האדם. הרופא יכול להכניס דרך אחד החורים צרור סיבים, אשר חלקם נושאים אור לתוך האזור אותו נרצה לראות בבירור וחלקם נושאים אור שמוחזר מפני האיברים הפנימיים. באופן זה הרופא יכול לראות תמונות ברורות וחדות מתוך הגוף, אשר ינחו אותו בעת ביצוע ניתוח או יאפשרו לו לאבחן מחלות.
מקור האור.
מקור האור במצלמה האנדוסקופית, מסופק על ידי שימוש בנורת LED ידידותיות לסביבה, אשר חוסכות באנרגיה. בעבר נעשה שימוש בנורות להט, הצורכות אנרגיה רבה ומייצרת פסולת סביבתית מסוכנת. יתרון נוסף בנורות אלה, הוא שהן מכילות טכנולוגיית Safelight המסייעת להפחית את הסיכון לפציעת המטופל והצוות המנתח. אם במהלך הניתוח המתקן שעליו נמצאת הנורה ניתק מהכבל, הנורה מפסיקה להאיר בעזרת טכנולוגיית Safelight, כך שהצג בו צופה המנתח הופך שחור.
הגדרות פלט האור ניתנות לשליטה על ידי הצוות, עלות ההפעלה נמוכה ומתאפשרת הגברת בטיחות הפרוצדורה עבור המנותח ועבור הצוות המנתח.
מקור האור מהווה חלק מהותי בהדמיה האנדוסקופית, וזו נקודת המוצא של שרשרת ההדמיה. איכות מצלמות ה-HD תלויה במאפייני הביצועים של מקור האור. לפיכך, נעשה שימוש במקור אור בעל ביצועים גבוהים עם עוצמה רבה כדי להבטיח תאורה נאותה במהלך הפרוצדורה. על התאורה להבטיח תכונות צבעוניות מציאותיות והצגת תמונה מבריקה.
מקור האור צריך לשלב בהירות וניגודיות מספקות על מנת לאפשר למנתחים להבדיל רקמות בריאות מרקמות חשודות הדורשות טיפול. יתר על כן, במהלך ההליך הטיפולי, על מקור האור להאיר כראוי את שדה הניתוח כדי לאפשר למנתח לצפות בבירור מבנים אנטומיים דרך הצג ולשלוט במכשירים כירורגיים בעדינות רבה.