בשנת 1900 רשם מהנדס האופטיקה האירי הווארד גרוב פטנט על רעיון כוונת ההשלכה ל"כלי נשק גדולים וקטנים". השימוש הראשון בכוונת השלכה היה במטוסי קרב גרמניים ב־1918. הכוונת השתמשה בקולימטור כדי ליצור תמונה שמתמקדת באינסוף ומוקרנת על זכוכית שקופה. בניגוד לכוונות ברזל ישנות, הטייס לא צריך לכוון את מבטו כדי לראות את נקודת הפגיעה של הכדור, אלא יכול היה להזיז את ראשו (בטווח העדשה של הקולימטור) ועדיין לראות תמונה שמכוונת למקום המדויק. תותחי המטוס אופסו בהתאם לכוונת כדי שהכדורים והפגזים יפגעו בנקודה במרכז הכוונת ממרחק מסוים. חסרונה הגדול של הכוונת הוא שהתחום הנראה של הכוונת מוגבל על ידי מסך הקולימטור. כלומר אם מסתכלים מהצד בזווית גדולה יחסית, אי אפשר לראות את התמונה.
כוונת גירוסקופית.
הכוונת הגירוסקופית הראשונה הותקנה על מטוס ב־1941. כוונת גירוסקופית היא כוונת השלכה אשר משתמשת בגירוסקופ כדי לחשב את מיקום הצלב, כך שאם המטוס מתמרן, הכוונת מראה בדיוק היכן הכדורים יפגעו אם ההדק ילחץ. חסרונה הגדול של הכוונת הוא מהירות תגובה איטית ושליטה ידנית.
מערכת בקרת־ירי.
לאחר מלחמת קוריאה התחיל פיתוח מואץ בכל מה שהיה קשור לתחום האוויוניקה המהפכני. החידושים כללו מכ"ם מובנה במטוס, ומערכת בקרת־ירי שחישבה בצורה אנלוגית הרבה יותר מהירה את מיקום הפגיעה המדויק של הכדורים. לראשונה הכוונת לא שימשה לכיוון התותחים בלבד אלא גם לפצצות וחימוש מונחה.
תצוגת קסדה עילית.
תצוגת קסדה עילית היא סוג של תע"ל המותקן על קסדה. כיום המערכת מסוגלת להראות את כל הנתונים אשר מוקרנים על תע"ל קלאסי, וזאת ביחס לכיוון אליו מפנה הטייס את ראשו.
תצוגה עילית במטוסים.
אתגרים טכנולוגיים.
קולימציה (הקבלה) – מערכת של עדשות בתע"ל מקבילות את קרני האור ומכיוון שהקרניים מקבילות, העין האנושית מתמקדת באינסוף כדי לקבל תמונה ברורה. כתוצאה מכך עיני הטייס לא צריכות להתמקד מחדש בכל פעם כשהוא מעביר את מבטו מהתמונה בתע"ל אל המתרחש מחוץ למטוס. מבחינת עיני הטייס, התע"ל נמצאת "מחוץ למטוס".
מקדם שבירה – הזכוכית ממנה עשויה חופת תא הטייס שוברת את אור ונדרש להתחשב בכך בתכנון האופטי של התע"ל כדי שהתמונה המופיעה בתע"ל אכן תתלכד עם המטרות בחוץ. הדבר היווה קושי טכני ובמקרים רבים הפתרון הפשוט והיעיל היה ליצור חופה מישורית בקטע שמול התצוגה העילית. מאוחר יותר איפשרו מחשבים מודרניים לתכנן חופות ומערכות תצוגה שהשתלבו יחד ללא צורך בחופה עם קטע מישורי, כמו במטוס F-15).
שיטת סימון מערבית.
בשנות השישים טייס הניסוי הצרפתי גילברט קלופשטיין בנה את התע"ל המודרני הראשון, וייסד את שיטת הסימון המאוחדת שהפכה לתקנית במערב, כך שטייס שטס במטוס אחד יוכל להבין את הסימון בשאר המטוסים.
סימוני ניווט – התע"ל מראה את הכיוון המגנטי של המטוס במעין סרגל בחלקה העליון או בתחתית התצוגה. התע"ל מסוגל להציג נקודות ציון עם סימון מיוחד, כך הטייס יכול להטיס את המטוס לפי נקודת הציון בתע"ל ללא צורך להסתכל במפה.
סימון אף ("בורסייט") – התע"ל מציג את סימון אף המטוס. הסימון מראה לאן אף המטוס מצביע (מופיע כ־W בתמונה משמאל). במטוסי קרב ישנו גם סימון תותח בצורת צלב. הוא בדרך כלל יותר גבוה מסימון האף.
וקטור טיסה ("ציפור") – הסימון מראה לאן המטוס טס. אם סימון האף גבוה מהאופק, אך המהירות נמוכה סימון הווקטור ירד מתחת לאופק ויראה שהמטוס מנמיך רום. הווקטור מסומן בעיגול עם כנפיים וסנפיר אנכי.
נתוני טיסה – בצידי התצוגה יופיעו שני סרגלים. בסרגל השמאלי מופיעה מהירות האוויר ובסרגל הימני מופיע הגובה הברומטרי. נתוני מד גובה מכ"מי יופיעו בגובה נמוך מאלף רגל. בשמאל תחתית התצוגה תופיע זווית ההתקפה המסומנת על ידי האות אלפא. כיוון
ההטיה של אף המטוס מעלה או מטה מסומן בשנתות ממוספרות, כאשר שנתות שלמות הן זווית כלפי מעלה, ושנתות מקווקוות הן כלפי מטה.
שיטת הסימון הרוסית.
בברית המועצות התפתח תע"ל שגם בו שולבו נתוני ניווט וטיסה כדי לעזור לטייס, אך צורת הסימון והגישה לתצוגה עצמה שונות לגמרי מהתצוגה המערבית.
מצב אופק – האופק מוצג כקו אופקי והוא לא משנה את זוויתו (כלומר הוא תמיד במצב אופקי) הוא רק עולה או יורד לפי מצב אף המטוס. המטוס עצמו מוצג כשלושה קווים; שניים אופקיים הנמצאים על אותו מישור ואחד אנכי והוא נוטה לפי מצב המטוס, כלומר אם המטוס מתגלגל סימון המטוס יחווה על כך ולא סימון האופק, בניגוד לשיטת הסימון המערבית בה האופק משנה את מצבו לפי זווית הגלגול.
סימוני ניווט – משום שאין וקטור טיסה בשיטת הסימון הרוסית, הניווט מתבצע בעזרת סימון ניווט מיוחד, מעין עיגול שיש להביאו למרכז סימון המטוס. הניווט מבוצע במשולב עם מסך רב תכליתי בלוח מחוונים בתא הטייס.
ממשק מכ"ם – בשונה מהתע"ל המערבי, התע"ל הרוסי משמש גם כתצוגה רב תכליתית ומאפשר ממשק שליטה על המכ"ם, אך בזמן פעולת מצב זה לא מופיעות התצוגות כגון גובה, מהירות, כיוון וכדומה.
אמצעי לחימה של צה&quot;ל
דבור (פירושונים)
תצוגה עלית
עין רעה
היסטוריה של איי שלמה
התושבים המקוריים של איי שלמה הגיעו לאיים כ-30,000 שנה לפני זמננו. מאוחר יותר, כ-6,000 שנה לפני זמננו, הגיעו מתיישבים פולינזים נוספים שהביאו עימם את החקלאות, השייט ועוד טכנולוגיות.
החוקר הספרדי פדרו סרמיינטו דה גמבואה גילה את האיים ב-1568. אלברו דה מנדניה, שהתלווה לסרמיינטו דה גמבואה במסע זה, רצה לקחת לעצמו את ההכרה על הגילוי והשליך את מפותיו ורשימותיו של דה גמבואה לים. ספרד איבדה עניין באיים לאחר כישלון המושבה שאלברו ביקש לייסד במסעו השני ב-1695 ולאחר אובדן ספינות שהובילו משם את המתיישבים. מאוחר יותר, נווטים הולנדים, צרפתים ובריטים ביקרו באיים, ועל פי רוב זכו לקבלת פנים עוינת.
פעילות מיסיונרית באיים החלה באמצע המאה ה-19 ושאיפות קולוניאליות באירופה הובילו לקבלת האיים הצפוניים תחת חסות הגרמנים, בעקבות ההסכם הבריטי-גרמני ב-1886. חסות אנגלית על האיים הדרומיים הוכרזה ב-1893. הנכסים הגרמניים בצפון האזור הועברו לאנגליה בשנת 1899 בתמורה להכרה בחזקה הגרמנית על סמואה המערבית.
מלחמת העולם השנייה.
כוחות יפנים כבשו את איי שלמה בינואר 1942. את מתקפת הנגד הנהיגה ארצות הברית. הדיוויזיה הראשונה של חיל המארינס נחתה על האיים גוודלקנל וטולאגי באוגוסט 1942. כמה מהקרבות המרים ביותר של מלחמת העולם השנייה נערכו על האיים במהלך שלוש השנים הבאות. טולאגי, מקום מושב הממשל הבריטי על האי נהרס בקרבות עזים ולאחריהם נחתו המרינס האמריקאים באזור. לאחר מכן, הקרב הקשה על גוודלקנל, אשר עיקרו היה על השליטה על שדה נחיתה יפני באזור (שדה הנדרסון), הוביל להקמת העיר הוניארה כמרכז לוגיסטי אמריקאי.
ההשפעה של המלחמה על תושבי האזור הייתה גדולה. ההרס שנגרם עקב הקרבות, וההשפעות ארוכות הטווח של הכנסת טכנולוגיה ותרבות מערביות שינו ללא היכר את החיים המסורתיים באיים המבודדים. הבנייה מחדש והשיקום היו איטיים בעקבות חוסר בפיצויי-מלחמה והרס הצמחייה בזמן המלחמה, אשר סיפקה את רוב מקורות המחייה באי. יש לציין שהניסיון של תושבי האי כעובדים עבור צבא בנות הברית סיפק להם תפיסה חדשה לגבי החשיבות של כלכלה מאורגנת ומסחר כבסיס להתקדמות כלכלית.
קבלת העצמאות.
יציבות חזרה במהלך שנות החמישים של המאה העשרים, כאשר הממשל הקולוניאלי בנה רשת של מועצות אזורית. בעזרת בסיס מוניציפלי זה תושבי האיים צברו ניסיון במועצות והחלו ליטול חלק בממשל המרכזי. מועצת ממשלה הורכבה לראשונה ב-1970 וב-1974 אושרה חוקה חדשה אשר הגדירה ראש ממשלה וקבינט ממשלתי עבור האי. ממשל ריבוני של תושבי המקום הוקם ב-1975 ועצמאות מלאה ניתנה ב-7 ביולי 1978.
סופות ציקלונים.
ב-1992 הכה הציקלון "טיה" באי טיקופיה והרס את רוב הבתים והגידולים.
בדצמבר 2002 הכה הציקלון זואי גם הוא באי טיקופיה וכן באי אנוטה ומנע תקשורת עם 3,000 תושבי האיים. בעקבות בעיות מימון, ממשלת אי שלמה לא הייתה יכולה לשלוח עזרה עד שאוסטרליה התערבה ושלחה כסף למדינה.
מלחמת אזרחים.
בתחילת 1999, מתחים ותיקים בין אנשי ה"גוול" שגרו בגוודלקנל ומהגרים מהאי מאלייטה התפרצו באירועים אלימים. "צבא המהפכה הגוודלקנלי", שנקרא לאחר מכן תנועת החופש לאיסאטאבו (Isatabu Freedom Movement), החל להפעיל טרור באזורים הכפריים של האי. מטרת הפעולות הייתה לגרום למהגרים לעזוב את בתיהם. כ-20,000 מאלייטאים נסו מהבירה ואחרים חזרו לאי מולדתם. תושביה ה"גוולים" של הוניארה ברחו והעיר הפכה להיות מובלעת מאלייטאית.
בינתיים, כוח הנשר המאלייטאי (Malaita Eagle Force), שנודע בקיצור MEF, הוקם כדי לדאוג לאינטרסים המאלייטאים. הממשל פנה למזכיר חבר העמים הבריטי בבקשה לעזרה. הסכם השלום בהוניארה נחתם ב-28 ביוני 1999. למרות ההצלחה להחזיר את הסדר והשלום למדינה, המתחים עדיין שררו ונותרו ללא פתרון. הסכם השלום הופר במהרה וקרבות חזרו לפרוץ ביוני 2000.
מאלייטאים השתלטו על מספר נשקיות באי מולדתם ובהוניארה ובעזרת הנשק השתלטו ב-5 ביוני על הפרלמנט. הם טענו שהממשל, בראשות ראש הממשלה ברתולומיאו אולופא'אלו (Bartholomew Ulufa’alu), לא פיצה כראוי את המלייטאים על אובדן חיי אדם ורכוש ואולופא'אלו נאלץ להתפטר. ב-30 ביוני נבחר ברוב זעום בפרלמנט ראש ממשלה חדש, מאנאסיה סוגאבארה (Manasseh Sogavare). הוא הקים קואליציה למען אחדות לאומית ושלום, אשר פצחה בתוכנית פעולה במטרה לפתור את הבעיות האתניות, לשקם את הכלכלה ולחלק את הכספים באופן שווה יותר. למרות הצהרת כוונות זו, ממשלתו של סוגאבארה הייתה מושחתת ביותר ופעולותיה גרמו להידרדרות בכלכלה ולהתפוררות החוק והסדר.