א. חמישה בקבוקים במחיר 20 דולר כל אחד מהיין שחיים נוהג לשתות?
ב. שני בקבוקים במחיר 50 דולר כל אחד מיין משובח ויקר שחיים אוהב במיוחד?
רוב הנשאלים ענו על השאלה הראשונה כי זהבה שמחה לקבל את המתנה אף שלא קנתה אותה לעצמה. רוב הנשאלים בחרו גם לקנות לחיים שני בקבוקים במחיר 50 דולר כל אחד ולא חמישה בקבוקים במחיר 20 דולר כל אחד, אף כי רוב הנשאלים הסכימו שאילו קיבל חיים שובר של 100 דולר לקניית יין, קרוב לוודאי שהיה קונה לעצמו את חמשת הבקבוקים הזולים. רוב הנשאלים גם הסכימו שאם יקבל את שני הבקבוקים היקרים, הוא לא ימיר אותם בחמשת הבקבוקים הזולים.
יצחק שניאור
יצחק שניאור (11 בדצמבר 1925 - 20 בנובמבר 2011) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי.
שניאור היה שחקן בנבחרת ישראל בשנות ה-50, ובמהלך הקריירה ככדורגלן זכה ב-4 אליפויות ו-2 גביעים במדי מכבי תל אביב, ועוד גביע במדי בית"ר תל אביב.
לאחר שפרש אימן שניאור במעל לעשר קבוצות שונות איתם זכה ב-3 אליפויות ישראל כמאמן, ובנוסף גם אימן בנבחרת ישראל ביחד עם יעקב גרונדמן.
בשנת 1989 זכה שניאור בעיטור מכבי ישראל.
קריירת משחק.
שניאור נולד בפולין וכשהיה בן 8 עלה לארץ ישראל (ב-1933). בגיל 14 נרשם למחלקת הנוער של בית"ר תל אביב שם בלט בכישרונו הרב בעמדת החלוץ. מכיוון שהיה חבר בקן הנוער של בית"ר אשר חבריה האמינו בתורתו של המנהיג זאב ז'בוטינסקי בחר להרשם דווקא לקבוצת בית"ר במחוז תל אביב בגילו הצעיר. מאמן בית"ר, לאיוש (אריה) הס, הקדיש זמן רב לטיפוחו של שניאור. בגיל 15 בלבד כבר הצטרף לאימוני הקבוצה הבוגרת, ובגיל 16 כבר עשה את הופעת הבכורה שלו במדי הבוגרים בבית"ר תל אביב. בשנות ה-40 כיכב שניאור במדי בית"ר תל אביב, כך ב-1942 היה שותף לזכיית בית"ר תל אביב בגביע ארץ ישראל.
בחודש דצמבר 1945 שיחקה בית"ר תל אביב במפגש ידידות לעיני 20 אלף צופים באצטדיון המכביה נגד הקבוצה היוגוסלבית היידוק ספליט והפתיעו בניצחון 2:4 על היוגוסלבים. החגיגות בסיום המשחק היו גם לכבוד סיום מלחמת העולם השנייה. בית"ר תל אביב קיימה משחקים רבים אחרים נגד נבחרות של הצבא הבריטי כמו "הוונדררס" ו"קורינטיאס", קבוצות שהיו על טהרת שחקנים מנבחרות אנגליה, אירלנד וסקוטלנד, והבריטים ציינו בעיקר את משחקו 'האנגלי' של יצחק שניאור.
בתקופת המנדט הבריטי לפני הקמת מדינת ישראל, היה שניאור לוחם בשרות האצ"ל והשתתף בפעולות מבצעיות רבות החל ממעקבים אחרי קציני הבולשת הבריטית וכלה בפעולות מבצעיות חסויות. בין הפעולות בהן השתתף ועליה סיפרו חבריו של שניאור הייתה שוד רכבת אנגלית עליה היה כסף רב ש'נלקח' לצורכי המרד. שוד הרכבת היה בצהרי היום וכבר אחר הצהרים הופקד שניאור על מרכז הגנת קבוצתו. ב-1947 פירקו הבריטים את בית"ר תל אביב בצו הנציב העליון בטענה ששחקניה הם לוחמי מחתרת. קבוצה חדשה בשם 'נורדיה תל אביב' הוקמה במקומה ושניאור נמנה עם שחקניה עד לפירוקה והחזרת המועדון לשמו המקורי, ביום הכרזת העצמאות למדינת ישראל ב-1948.
לאחר הקמת מדינת ישראל וחזרת הליגה הבכירה לפעילות, ב-1949 עבר שניאור למכבי תל אביב, והיה שותף לזכייה בארבע אליפויות ושני גביעי מדינה, ובחלק מהזמן שימש כקפטן הקבוצה שם הנהיג את ההגנה בעמדת הבלם וכיכב במדי הקבוצה בשנות ה-50. בין היתר עזרה לו מכבי תל אביב להתקבל כחבר בקואופרטיב "דן" כנהג אוטובוס. במשך עשרות שנים השכים שניאור קום לעבודתו כנהג בקו 4 בתל אביב והכדורגל למעשה היה עבודתו השנייה. רבים מאוהדי הכדורגל היו ממתינים לאוטובוס 'של שניאור' כדי להיות בקרבתו של שחקן הכדורגל הנערץ בעיניהם.
בין השנים 1948–1956 בעודו משחק במכבי תל אביב, רשם שניאור 14 הופעות במדי נבחרת ישראל, בחלקן היה קפטן הנבחרת. שניאור הופיע עם הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1950 בברזיל ובמוקדמות מונדיאל 1954 בשווייץ. לאחר פרישתו של חברו אלי פוקס מנבחרת ישראל, שניאור הפך לקפטן הנבחרת הלאומית. זכור במיוחד תפקידו היוקרתי כקפטן הנבחרת הלאומית בשני המשחקים על הכרטיס לאולמפיאדת מלבורן 1956 נגד נבחרת רוסיה במוסקבה ובמפגש הגומלין באצטדיון רמת גן.
משחקו האחרון של יצחק שניאור במדי הנבחרת נערך בספטמבר 1956 בטורניר במסגרת גביע אסיה בהונג קונג בו ניצחה ישראל 1:2 נגד נבחרת דרום וייטנאם.
עם שובה של הנבחרת מהמזרח הרחוק ולקראת עונת 1956/1957, עזב שניאור את מכבי תל אביב והפך למאמן-שחקן במכבי יפו, אותה הוביל לגמר הגביע של 1957 נגד הפועל פתח-תקווה בו הפסידה הקבוצה 2:1 במשחק שנערך בקרית אליעזר, והסתפקה בסגנות בלבד. לאחר עונה זו פרש שניאור סופית מכדורגל פעיל והחליט להתמקד באימון בלבד.
קריירת אימון.
לאחר שתלה את הנעליים ב-1958 החל לאמן, ובקריירת האימון שהסתיימה בתחילת שנות ה-90, אימן את הקבוצות מכבי יפו, מכבי שעריים, הפועל חדרה, בני יהודה תל אביב, הפועל פתח תקווה, בית"ר תל אביב, בית"ר ירושלים, הכח רמת גן, שמשון תל אביב, מכבי נתניה, מכבי תל אביב והפועל תל אביב. שניאור זכה בשלוש אליפויות כמאמן (הכח רמת גן, מכבי תל אביב והפועל תל אביב).
הוא אימן בין היתר את הנבחרת הצעירה של ישראל, אך התפרסם בעיקר כמאמן לצדו של יעקב גרונדמן, שכונו על ידי העיתונות "צמד ש.ג", ואימנו ביחד את נבחרת ישראל במשך ארבע שנים (1988 עד 1992) כאשר הובילו אותה להישג נדיר, כשהעפילו איתה למשחקי ההצלבה מול נבחרת קולומביה, שכמעט והסתיימו בהעפלה למונדיאל 1990. משחקו האחרון בנבחרת כמאמן היה במשחק מול נבחרת איסלנד שנגמר בתוצאה 2:2 באצטדיון רמת גן. לאחר מכן אימן את הנבחרת האולימפית של ישראל בכדורגל לקראת אולימפיאדת ברצלונה 1992. בסך הכל אימן שניאור את הנבחרת הבוגרת (ביחד עם גרונדמן) ב-18 משחקים רשמיים מתוכם ניצח בחמישה, סיים חמישה בתיקו והפסיד בשמונה. את הנבחרת הצעירה (שמכונה גם 'הנבחרת האולימפית') אימן ב-15 משחקים.
בשנת 2004 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
שניאור נפטר ב-20 בנובמבר 2011, בגיל 85, אחרי מאבק במחלה קשה מספר שנים לפני כן.
בתו, דרורה, נשואה לזאב זלצר, כדורגלן עבר ומאמן.
תארים.
כשחקן.
בית"ר תל אביב
מכבי תל אביב
קנטון וו
Caesalpiniaceae
פייר מנדס פרנס
וילאר-סור-אולון
וילאר-סור-אולון (בצרפתית: Villars-sur-Ollon) היא עיירה בקנטון וו בשווייץ, צפונית מזרחית לאגם ז'נבה, במרחק רבע שעת נסיעה מאגל, חצי שעת נסיעה ממונטרה ושלושת רבעי שעת נסיעה מבירת הקנטון לוזאן.
בצרפתית משמעות השם "וילאר-סור-אולון" הוא וילאר שמעל אולון (סור בצרפתית: על), מכיוון שאולון היא עיירה הנמצאת למורדות ההרים בכביש המוביל לווילאר.
העיירה צופה על נוף עמק הרון, ומחלקים ממנה ניתן לראות בבירור את פסגות המון בלאן, מפסגת השאמוסר (Le Chamossaire) הנמצאת מעל תחנת הרכבל ברוק ד'אורסה (Roc-d'Orsay) ניתן לראות גם את אגם ז'נבה.
פעילותה העיקרית של העיירה בחורף היא תיירות סקי, ונמצאים בה מלונות רבים.
ישנם כ-270 קילומטרים של מסלולי סקי וסנובורד המחברים את וילאר-סור-אולון עם העיירות הסמוכות גריון (Gryon) דיאבלרה (Les Diablerets) איסנהאו (Isenau) וקרחון 3000 (Glacier 3000).
השפה העיקרית המדוברת בעיירה היא צרפתית. גובה העיירה הוא כ-1,300 מטרים מעל פני הים. עיירות וכפרים נוספים הממוקמים בסמוך לווילאר ועל הכבישים המובילים אליה הן: גריון, הואמוז (HUEMOS), אולון ושזייר (CHESIERES).
העיירה הוקמה בתחילת המאה ה-19 ואחד הבניינים המרשימים והעתיקים בעיירה הוא המבנה בו שוכן כיום מלון קלאב מד.
תחבורה.
אפשרויות הגישה לעיירה הן בעיקר בשני כבישים, האחד מכיוון העיירה בה ודרך העיירה גריון שהוא כביש צר למדי, והשני מכיוון העיירה אגל, בנוסף לחשמליות המגיעות מעיירות אלו לווילאר. ישנו כביש נוסף לעיירה מכיוון הרכס של לה דיאבלרה אך הוא סגור בחורף בשל השלגים.
ישנה תחבורה מסודרת ברכבת מהתחנה המרכזית בעיירה לאתר הסקי קול-דה-בריטיי (בצרפתית: Col-de-Bretaye) ובחודשי הקיץ קו אוטובוס לעיירה לה דיאבלרה ולקרחון טסנפלאורון, הנמצא בגובה 3,000 מטרים מעל פני הים, וכן מעלית גונדולה מרחוב רו דה לאייה (Route Des Layeux בצרפתית) לפסגת ההר 'רוק ד'אורסה' (Roc-d'Orsay) הנמצאת כ-200 מטרים מעל קול-דה-בריטיי, וכ- 200 מטרים מתחת לפסגת השאמוסר.
יהודים בווילאר.
עד לשנת 2012 פעל במקום מלון "עלית" בבעלות יהודית, ברחוב Route Des Layeux סמוך לתחנת הרכבל.
כיום מתגוררים בעיירה 6 יהודים בלבד.
Bright eyes
רזיסטנס
ציוני
עבדאללה נימר דרוויש
שייח' עבדאללה נימר דרוויש (בערבית: عبد الله نمر درويش עבדאללה נמר דרויש; 1948 - 14 במאי 2017) היה מייסד התנועה האסלאמית בישראל.
ביוגרפיה.
עבדאללה נימר דרוויש נולד בכפר קאסם. לאחר שסיים את לימודי השריעה בשכם חזר לכפרו והתחיל להטיף לחזרה לדת ולמסורת האסלאם. בשנת 1971 ייסד את התנועה האסלאמית.
בשנת 1979 הקים דרוויש ארגון טרור בשם "אוסרת אל-ג'יהאד" (בערבית: أسرة الجهاد, שמשמעו "משפחת הג'יהאד"), שמטרתו הייתה הקמת מדינה בשטחי ארץ ישראל שתפעל על פי חוקי השריעה. הארגון היה אחראי לאגירת אמצעי לחימה ושריפת שדות אך לא סיכן חיי אדם. ב-1981 נעצר דרוויש, עם כמה מחבריו, הורשע בהשתייכות לארגון טרור וישב בכלא עד ששוחרר בעסקת ג'יבריל ב-1985. לאחר שחרורו התרכז בפעילות ציבורית והחל להביע התנגדות למעורבות של ערביי ישראל בפעילות אלימה. בשנת 1992 לאחר רצח שלושת החיילים בליל הקלשונים, אמר כי "אין זה משנה אם הם [המחבלים] מאמינים. רצח הוא רצח".