וילמוש פרוינד (בהונגרית: Freund Vilmos; פקש, 12 באוגוסט 1846 – בודפשט, 26 ביוני 1920) היה אדריכל יהודי-הונגרי, שתכנן מבנים ציבוריים ופרטיים רבים בבודפשט בסגנון אקלקטי בסוף המאה ה-19. הוא אביו של הצייר ינה פרקאי.
ביוגרפיה.
וילמוש פרינד נולד במשפחה יהודית כבנם של מור פרוינד וננט גרשל. לאחר סיום לימודיו בתיכון למד אדריכלות בציריך (1866). הוא הופיע לראשונה בבודפשט בשנת 1883, בתחרות התכנון של בניין הפרלמנט ההונגרי, ולאחר מכן במספר מכרזים נוספים (בית החולים היהודי של בודפשט בשנת 1887, ארמון ניו יורק בשנת 1892, או אפילו התחרות של קזינו ליפוטווארוש -כיום BM Duna Palota).
הוא בנה כמה ארמונות פרטיים בבודפשט, בעיקר לאורך שדרת אנדראשי (למשל הארמון השוואבי, 1885–1887), בנוסף לאלה תכנן גם בתי חולים: בית החולים המסחרי פרנץ יוזף, בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' של הקהילה היהודית של פשט (17 בנובמבר 1889), בית החולים לילדים אדל ברודי (1895–1896), ואחר כך הבניין בכיכר בתלן של המכון הלאומי לחרשים-אילמים יהודים בבודפשט.
אחת מיצירותיו הידועות ביותר היא ארמון "קזינו ליפוטווארוש" (ארמון הדנובה) בשנת 1896, עליו זכה בפרס "אמן תקופת מילניום". בין עבודותיו האחרות היו גם בבית הלוויות של בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה, ארמון המרחץ בבולוואר ארז'בט ובעיר רייקה (אז הונגריה) המטה של "חברת הספנות של הים האדריאטי".
פרוינד הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני.
חייו הפרטיים.
אשתו הייתה אירמה באש (1855–1935).
ילדיו:
טישקוואר
טישקוואר (בהונגרית: Tüskevár) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בטישקוואר מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 640 תושבים, ובשנת 2019 רק 552 תושבים.
יהודי טישקוואר.
בטישקוואר חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
אנשים רגילים
ג'ון גרינהיל
ג'ון גרינהיל (באנגלית: John Greenhill; בערך 1644 – 19 במאי 1676) היה צייר פורטרטים אנגלי, תלמידו של פיטר לילי, שהתקרב למורה שלו במצוינות אמנותית, אך אורח חייו נקטע בגיל צעיר.
חייו ועבודתו.
גרינהיל נולד בסליסבורי, וילטשייר בסביבות 1644, בנם הבכור של ג'ון גרינהיל, הרשם של סליסברי, ופנלופה צ'מפינס, בתם של ריצ'רד צ'מפיני מאורצ'רלי, סומרסט. אביו היה קשור באמצעות אחיו לסחר במזרח הודו. אחיו הצעיר של ג'ון הנרי הפך למושל חוף הזהב ומפקד בחיל הים.
הניסיון הראשון של גרינהיל היה דיוקן של דודו מצד אביו, ג'יימס אבוט מסליסברי, שלדבריו שרטט אותו בחשאי, מכיוון שדודו לא "ישב" מולו בזמן הציור. בסביבות 1662 עבר ללונדון והפך לתלמידו של סר פיטר לילי. התקדמותו הייתה מהירה והוא רכש את המיומנות והשיטה של ​​לילי. הוא בחן בקפידה את דיוקנאותיו של אנתוני ואן דייק. ג'ורג' ורטו העיר כי הוא העתיק כל כך טוב את הדיוקנו שצייר ואן דייק - "תומאס קיליגרו וכלבו" עד שקשה לדעת מהו המקור. ורטו גם אמר שהתקדמותו של גרינהיל עוררה את הקנאה של לילי.
גרינהיל היה בהתחלה חרוץ ונישא מוקדם. הוא לקח חלק בחיים התוססים בקובנט גארדן בסביבות התיאטראות, והם הובילו אותו להתרועע עם חברים רבים בעולם התיאטרון והוא נתפס לשתייה מרובה. ב־19 במאי 1676, כשחזר מבית מרזח בהולבורן, במצב של שיכרון חושים, הוא נפל, נישא לבית מגוריו ושם נפטר באותו הלילה. הוא נקבר בסנט ג'יילס בכנסיית פילדס.
הוא השאיר אלמנה ומשפחה, שלילי העניקה לה קצבה.
בין מעריציו האישיים של גרינהיל הייתה גם המחזאית אפרה בהן, שניהלה עמו התכתבות אינטנסיבית, וקיננה על מותו המוקדם בפואמה ארוכה.
דיוקנאות.
הדיוקנאות של גרינהיל הם בעלי ערך רב, ולעיתים קרובות הם מתקרבים לאלה של לילי במצוינות. בין המצוירים הראשיים שלו היו הבישוף סת'וורד, בגילדהול בסליסברי, שצויר בשנת 1673. אנתוני אשלי קופר, הרוזן הראשון של שפטסברי, צויר לא פעם בתקופת כהונתו בשנת 1672. ג'ון לוק, שכתב כמה פסוקים בשבחו של גרינהיל. סר ויליאם ד'אווננט, המשורר אברהם קאולי, האדמירל אדוארד ספרג' ואחרים.
גרינהיל צייר דיוקן עצמי, התלוי כעת בגלריית התמונות של דוליוויץ' בלונדון.
יחסי מקדוניה הצפונית–סין
יחסי מקדוניה הצפונית–סין הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה העממית של סין לרפובליקה של צפון מקדוניה.
היסטוריה.
סין תמכה בהחלטת האספה הכללית של האו"ם להכניס את מקדוניה לאו"ם. היחסים הדיפלומטיים והקונסולריים בין סין ורפובליקת מקדוניה כוננו ב-21 באוקטובר 1993. בשנת 1998 נשיא מקדוניה קירו גליגורוב ביקר בסין. עקב כינון יחסים דיפלומטיים בין מקדוניה לטאיוואן (עקב הבטחת טאיוואן לתמוך במקדוניה בסך שני מיליארד דולר), ניתקה סין את היחסים הדיפלומטיים עם מקדוניה ב-9 בפברואר 1999. במאי 2001 ניתקה מקדוניה מחדש את יחסיה עם טאיוואן, וביוני אותה שנה חידשה סין את יחסיה עם מקדוניה.
ויליאם מארי, רוזן מנספילד הראשון
ויליאם מארי, הרוזן הראשון ממנספילד (באנגלית: William Murray, 1st Earl of Mansfield; 2 במרץ 1705 – 20 במרץ 1793) היה משפטן בריטי, פוליטיקאי, חבר המועצה המלכותית ושופט שידוע כמי שתרם לרפורמה בחוק האנגלי. נולד לאצולה סקוטית, הוא התחנך בפרת', סקוטלנד, לפני שעבר ללונדון בגיל 13 כדי ללמוד בבית הספר ווסטמינסטר. הוא התקבל לכרייסט צ'רץ' באוקספורד במאי 1723 וסיים את לימודיו כעבור ארבע שנים. כשחזר ללונדון מאוקספורד, הוא נקרא ללשכת עורכי הדין ב-23 בנובמבר 1730 וזכה במהרה למוניטין של עורך דין מעולה.
הוא היה מעורב בפוליטיקה החל משנת 1742, תחילה בבחירתו כחבר פרלמנט מטעם בורוברידג', כיום בצפון יורקשייר, ובהמשך במינויו לשופט הראשי. בהיעדרו של תובע חזק, הוא הפך לדובר המרכזי של הממשלה בבית הנבחרים, ונודע ברהיטותו בבית הנבחרים. עם קידומו של סר דודלי ריידר ללורד השופט הראשי בשנת 1754, הוא הפך לתובע הראשי וכאשר ריידר נפטר במפתיע כעבור כמה חודשים, הוא תפס את מקומו כשופט ראשי בבית המשפט העליון.
כמשפטן הבריטי החזק ביותר במאה, החלטותיו של מנספילד שיקפו את עידן ההשכלה והעבירו את המדינה בדרך לביטול העבדות. הוא קידם את המשפט המסחרי בדרכים שעזרו לבסס את המדינה כמובילה עולמית בתעשייה, פיננסים ומסחר. הוא ערך מודרניזציה הן של החוק האנגלי והן של מערכת בתי המשפט האנגלית; הוא קידם רציונליזציה למערכת הגשת התנועות והשקיע ברפורמה באופן שבו ניתנו פסקי דין להפחתת הוצאות הצדדים. הוא כונה מייסד המשפט המסחרי האנגלי. הוא ידוע כיום בזכות פסק דינו בפרשת סומרסט (1772), שם קבע שלעבדות אין בסיס במשפט המקובל ומעולם לא עוגן בחוק (חקיקה) באנגליה, ולכן היא אינה מאושרת בחוק; אולם פסק דין זה לא סיים את סחר העבדים.
גלריית סמלי מחוז תל אביב
רשימה זו כוללת את הסמלים שבהם נעשה שימוש במחוז תל אביב של מדינת ישראל לפי סוג הרשות המוניציפלית ולפי סדר הא'-ב':
מאיר חיים גבריאלוב
מאיר חיים גבריאלוב (ברוסית: Миерхаим Гавриэлов; 25 באוגוסט 1927 – 9 ביוני 1998) היה עיתונאי יהודי בוכרי, שנרצח בטג'יקיסטן.
חייו.
מאיר חיים גבריאלוב היה חבר בולט בתקשורת הטג'יקית במשך חמישים שנה. גבריאלוב נולד בשנת 1927 בסמרקנד, אוזבקיסטן. הוא למד פילולוגיה במכון הפדגוגי הממלכתי של סמרקנד.
גבריאלוב עבר להתגורר בטג'יקיסטן ובשנת 1947 החל לעבוד כסופר ועורך בצוות העיתון טוג'יקיסטוני סובטי (Тоджикистони Совети). משנת 1966 ועד 1974 לימד עיתונאות במחלקה הפילולוגית הטג'יקית באוניברסיטת טג'יק.
משנת 1979 ועד מותו מילא גבריאלוב את תפקיד העורך הראשי של העיתון "דוניש" (Дониш) באוניברסיטת טאג'יק האגררית. גבריאלוב הצטיין בתחומו והיה חבר באיגוד העיתונאים של טג'יקיסטן ובאיגוד הסופרים של אוזבקיסטן. הוא פורסם בשם בדוי מאיר חלבי (Мэир Халаби), ובשנים שקדמו למותו כתב כמה ספרים.
בנוסף לעבודתו כעיתונאי וסופר, גבריאלוב היה מנהיג הקהילה היהודית הבוכרית דושנבה. הוא כיהן כיו"ר החברה התרבותית של יהודי בוכרה, ווברים (воверим) והיה חבר במדור היהודי הבוכרי באיגוד הסופרים בטג'יקיסטן.
בזמן מותו היה גבריאלוב בן שבעים ושרד את מלחמת האזרחים הטג'יקית האכזרית בשנים 1992–1997 שהחריבה את המדינה. אך המקצוע של גבריאלוב היה מסוכן, שכן למעלה מששים עיתונאים נהרגו בטג'יקיסטן בשנות התשעים ואנשים בולטים ברחבי המדינה נרצחו באופן שגרתי.
רציחתו.
בסביבות 11:00 אחר הצהריים ב-8 ביוני 1998 נכנסו אלמונים לביתו של גבריאלוב בדושנבה, הכו אותו ואז חנקו אותו למוות באמצעות חוט מתכת. הרצח היה אירוע מזעזע, אך לא נדיר בטג'יקיסטן.
בתחילה דיווח משרד הפנים על מותו של גבריאלוב כהתאבדות וטען שגבריאלוב חנק את עצמו בכרית. מאוחר יותר העובדות סביב מותו של גבריאלוב התגלו לאחר בדיקה בינלאומית של המקרה. לא בטוח אם להיותו יהודי היה קשר לרצח.
תגובה בינלאומית.
הרצח של גבריאלוב עורר גינוי וחקירות בינלאומיות מצד קבוצות כמו Human Rights Watch והוועדה להגנת עיתונאים. קרן ההגנה של גלסנוסט כתבה פנייה לנשיא אמומלי רחמון לחקור נמרצות את רצח גבריאלוב ולהעמיד לדין את הרוצחים אך לא התקבלה תגובה.
מבצעי הרצח של גבריאלוב נותרים אנונימיים ולא נענשו.
ספריו.
הוא כתב את הספרים הבאים:
ההתאחדות הצרפתית היהודית למען השלום