מאוחר יותר, ביהמ"ש נכון היה לקבל את טענת הנזק הממוני הטהור גם במצבים שאינם בגדר מצג שווא. כך למשל בפסק-הדין בעניין פז, השופט ריבלין הכיר בקיומו של נזק ממוני טהור בגין צמצום קהל הלקוחות של תחנת הדלק. תחום נוסף בו הכיר בית-המשפט הוא אחריות של בעלי מקצוע, כגון קבלנים, רופאים ועורכי-דין. בפסק-הדין בעניין רבינוביץ, עורך-הדין שלא העריך נכון את מס השבח שישולם על נכס מסוים בעת מכירתו, נקבע כרשלן. פרופ' ישראל גלעד סובר, כי מדובר בפסיקה מרחיקת לכת, שכן עורך-הדין היה גם חבר אישי של הלקוחה, והעצה שיעץ הייתה בגדר עצה חברית. יתרה מכך, במקרה הנדון סביר להניח שהלקוחה הייתה מוכרת את הנכס בלאו הכי, כך שנוצר קושי בהוכחת קשר סיבתי בין פעולת המזיק לנזק.&lt;BR&gt;
תחום מיוחד של נזקים ממוניים טהורים בו בית-המשפט היה נכון להכיר, הוא נזקים הנובעים מהליך משפטי. למשל, בפסק-הדין בעניין סחר-ים, בית-המשפט קיבל את תביעתו של ניזוק אשר תבע בגין נזק שנגרם לו עקב עיקול לא מוצדק שהוטל על סחורתו. מגמה זו הגיעה לשיא בפסק-הדין וינברג נ' אריאן. מדובר היה בקונה אשר רכש נכס במקרקעין, אולם לאחר הרכישה הסתבר שקונה אחר כבר רכש את הקרקע, כלומר מדובר היה בעסקה סותרת. לפי סעיף 9 לחוק המקרקעין, הקונה השני בזמן בעסקה סותרת אינו זכאי לקבל את הקניין בנכס, ללא קשר לשאלה האם רשם הקונה הראשון הערת-אזהרה או לאו. אולם בית-המשפט קבע שאם הקונה הראשון לא רשם הערת אזהרה על הנכס, רואים אותו כאילו התרשל, והקונה השני זכאי לכן לפיצוי כספי בעבור הנזק שנגרם לו כתוצאה מכניסתו לעסקה הסותרת. לדעת כמה חוקרים, קביעה זו מרחיקת לכת משום שהיא סותרת את ההסדר של חוק המקרקעין.
תחום נוסף של נזקים אשר באופן היסטורי הפסיקה לא הכירה בו כבר-פיצוי, הוא תחום הנזקים הבלתי-ממוניים הטהורים. הכוונה לנזקים אשר אינם ניתנים לכאורה לאומדן כספי, ואשר אינם מצטרפים לנזק גוף, או נזק ממוני ספציפי. לדוגמה, עגמת נפש, כאב וסבל. לרוב סוגי הנזק השונים משפיעים זה על זה ומקיימים ביניהם יחס של הדדיות. כך למשל, שריפתו של פורטרט משפחתי עתיק ויקר ערך גורמת לנזק ממוני, אולם בוודאי גורמת גם לעגמת נפש רבה, והשמצת סוחר עשויה לגרום בנוסף לעלבון גם לפגיעה משמעותית בהיקף המסחר. אולם, במקרים בהם הנזק שנגרם הוא בלתי-ממוני בלבד, הנזק קשה יותר להוכחה, ועל-כן באופן היסטורי הפסיקה נמנעה מלהכיר בו כנזק בר-פיצוי. נקודת המפנה במשפט הישראלי התרחשה בפסק-הדין גורדון, שם קבע לראשונה השופט ברק שניתן להכיר בנזק בלתי-ממוני טהור כבר-פיצוי. במשך השנים הפסיקה הכירה במספר מקרים בנזק בלתי ממוני שכזה. בפסק-הדין בעניין אבנעל, התקבלה תביעתה של חברת ייבוא נעליים כנגד רשות המכס, אשר נימקה את סירובה להעניק לחברת הנעליים מכסות ייבוא בנימוקים שקריים, ולא נתנה לחברה להשמיע טענתה כראוי. בפסק-הדין בעניין תנובה (פרשת הסיליקון בחלב), תבע צרכן את יצרנית החלב על תחושת הגועל החזקה שחש, כאשר הסתבר לו בדיעבד שבחלב ששתה הייתה כמות קטנה של סיליקון. היות שבית-המשפט קיבל את קביעות המומחים שסיליקון בחלב אינו מזיק לבריאות הצרכנים, לא היה מדובר בנזק גוף או נזק ממוני כלשהו, אלא בנזק בלתי-ממוני טהור בלבד. השופטת נאור קיבלה את טענת העותר כי תחושת גועל בדיעבד מצדיקה פיצוי במסגרת עוולת הרשלנות. יש הסוברים, כדוגמת פרופ' גלעד, שזהו המקרה מרחיק הלכת ביותר בפסיקה הישראלית ביחס לנזק בלתי-ממוני טהור.
עוד נדונה בפסיקה סוגיית האחריות במסגרת עוולת הרשלנות לנזקים עקיפים, המכונים גם "נזקי ריקושט". הכוונה לנזקים הנגרמים לא רק לניזוק הישיר, אלא גם לסובבים אותו או לפרטים אחרים באירוע. לרוב בית-המשפט מפגין עוינות כלפי תביעות מסוג זה, מחשש להצפת בתי המשפט והרתעת יתר. החריג לכך הוא תביעתם של התלויים בניזוק, כגון אלמנתו ויתומיו של נהרג בתאונת דרכים.
מבט לעתיד.
בהצעת חוק דיני ממונות מנוסחת עוולת הרשלנות באופן בהיר יותר. מוצע להחליף את סעיפים 35 ו-36 לפקודת הנזיקין בסעיף 387, תחת סימן העוולות הכלליות. סעיף זה כולל בתוכו שלושה סעיפים קטנים:
השאלה היא עד כמה תתרחב עוולת הרשלנות בעתיד, ואילו נזקים, ואילו ניזוקים יכללו בעתיד במסגרתה. בעניין זה, גורלה של עוולת הרשלנות תלוי בכיוון בו יבחר בית-המשפט ללכת. אם תימשך מגמת ההרחבה ברשלנות, צפויים אנו לגדילה משמעותית בכמות תביעות הרשלנות שיוגשו. לעומת זאת, אם תגלה הפסיקה ריסון רב ביחס לגבולות עוולת הרשלנות, למשל בשל החשש מהצפת בתי-המשפט, סביר שנראה שימוש קטן והולך בעוולת הרשלנות, או לפחות לא נחזה בעליה במידת השימוש בעוולה.
מבט ביקורתי.
לעוולת הרשלנות כאמור ישנם שני מבנים אפשריים, הבאים לידי ביטוי בערבוביה בפסיקה. כך למשל, לעיתים נעשה שימוש במודל המשולש של עוולת הרשלנות, הכולל את יסודות ההתרשלות, חובת הזהירות והקשר הסיבתי. דוגמה לניתוח שכזה ניתן לראות בפסק-הדין בעניין מיימוני. אולם לעיתים נעשה שימוש במודל המרובע, המפצל בין חובות הזהירות השונות, כך שמתקבלים ארבעה יסודות שונים לעוולת הרשלנות: התרשלות, חובת זהירות מושגית, חובת זהירות קונקרטית והקשר הסיבתי. דוגמה לניתוח שכזה ניתן למצוא בפסק-הדין בעניין עמרם. בנוסף, כפי שטוען פרופסור אריאל פורת, לעיתים הפסיקה שוגה ביישום היסודות השונים, תוך שהיא מבלבלת ביניהם. כך למשל, פעמים נעשה ניתוח חובת הזהירות המושגית לפי הקריטריונים שפורטו לעיל, אולם לעיתים הפסיקה בוחנת במסגרת חובת הזהירות המושגית שיקולים השייכים למעשה לבחינת ההתרשלות. דוגמה לניתוח שגוי כזה ניתן למצוא בפסק-הדין בעניין מרצלי.
התוצאה המתקבלת היא חוסר אחידות ביישום מבנה העוולה. הקושי העיקרי בחוסר אחידות זה, הוא הבלבול ואי-הבהירות שהוא גורר עמו. במונחים של ניתוח כלכלי של המשפט אי הבהירות מביאה למעשה לבעיית מידע. כלומר, מזיק-בכוח אשר אינו יודע מתי עליו להימנע מהתנהגות מסוימת, או מאיזו התנהגות עליו להימנע, אינו יכול לכלכל את צעדיו בהתאם. לפי פרופ' גלעד, בדיני נזיקין בכלל, ובעיקר בעוולת הרשלנות המבוססת על הפרת סטנדרט התנהגות חברתי מסוים, בעיית המידע מטילה ספק ביכולת ההרתעה של העוולה. לחלופין ניתן לומר, כי גם אם ההרתעה לא מתבטלת לחלוטין, במקרים מסוימים העוולה מרתיעה באופן חלקי בלבד. פרופ' גרי שוורץ מכנה סיטואציה זו "הרתעה חלשה". כתוצאה מכך, רוב הזמן העוולה תחטיא את אחת ממטרותיה העיקריות: הכוונת ההתנהגות הפרטים בחברה. הבלבול במבנה העוולה לא מוביל בהכרח לתוצאה שונה של פסק-הדין. גם הביקורת האקדמית שהושמעה כלפי הניתוח של הפסיקה, בין היתר מפי פרופ' גלעד, לא מכוונת כלפי הכרעתו של בית-המשפט גרידא. הקושי נעוץ בעיקר במישור ההרתעתי.
ניתן להקשות ולשאול: האם בעיה זו אינה מתעוררת גם במצבים שבהם הפסיקה מרחיבה את גבולות עוולת הרשלנות, או למעשה בכל מקרה בו הפסיקה יוצרת הלכה חדשה? התשובה היא כי ודאי שכל חידוש הלכתי של הפסיקה יוצר בעיית מידע דומה לבעיה שהוצגה מעלה, ולכן לכאורה אין הבדל בין הרחבה גבולות עוולת הרשלנות לבין השימוש המבולבל ביסודות העוולה. אולם, ניתן לטעון כי השינוי בגבולות עוולת הרשלנות הוא בלתי נמנע לאור שינויים המתרחשים במרקם החיים, המחייבים התאמת העוולה לצורכי החיים המשתנים. טענה דומה העלה השופט ברק בפסק-הדין בעניין גורדון. אולם את אי-הסדר בניתוח יסודות עוולת הרשלנות בהחלט אפשר, ורצוי למנוע. יישום מסודר ועקבי של יסודות העוולה, בוודאי לא יפתור לחלוטין את בעיית המידע, אולם סביר שיצמצם אותה.
פתרון אפשרי אחד עשוי להיות בהבהרת הבלבול במבנה העוולה בחקיקה מפורשת. שינוי כזה צפוי להתקבל עם קבלת הצעת חוק דיני ממונות, אשר ניסוחו יבהיר יותר את אופן הניתוח הרצוי של יסודות העוולה.
פתרון נוסף הוא יתר ריסון עצמי של השופטים בכל הנוגע למבנה העוולה. בנוסף ינחה המחוקק את השופט יותר בבהירות באשר לטיפול בעוולת הרשלנות, והצורך בחקיקה שיפוטית יקטן. אין הכוונה להביא לקיפאון משפטי בתחום דיני הנזיקין, שכן אין ספק שמציאות החיים המשתנה דורשת את שינוי הדינים בהתאם וכי עוולת הרשלנות היא אכסניה נוחה לשינויים אלו. אולם ראוי כי שינויים אלו לא יעשו במישור המבני דווקא, שכן כאמור חוסר העקביות במבנה העוולה פוגע בהרתעה.
לקריאה נוספת.
פסיקה
ספרות ישראלית
מאמרים ישראלים
שונות
פסיקה זרה
ספרות זרה
מאמרים זרים
נוכל (מבוכים ודרקונים)
נוכל (באנגלית: Rogue) או גנב (Thief) הוא אחד ממקצועות השחקן הבסיסים במשחק התפקידים "מבוכים ודרקונים" על מהדורותיו השונות. כשרונותיו העיקריים של הגנב הם יכולת ההתגנבות שלו ואמצעי התחבולה שלו עקב היותו חשאי וזריז. בנוסף, הוא גם טוב בהתקנת מלכודות, ניטרולן, פריצת מנעולים והתקפה מפתיעה.
למרות השם שניתן לדמות זו, לא כל הדמויות הזריזות והחמקניות מסוג זה הן גנבים. למשל, מרגלים בעלי התכונות החמקניות והחשאיות נחשבים למקצוע הנוכלות אף על פי שאינם גנבים.
מאפיינים.
לנוכלים יכולת למידה רבה, כך הם יכולים להתמקד ברכישת מיומנויות רבות יותר ביחס למקצועות קרביים אחרים. נוכל יכול להנחית מכה חזקה באופן פתאומי על יריבו או לתת חבטה ב"עקב אכילס" ולגרום נזק רב הרבה יותר על אף שכוחו הפיזי אינו גדול. נוכלים אינם יכולים להטיל לחשים וקסמים, אך הם יכולים להשתמש במגילות ובחפצים קסומים אחרים. זריזות חשובה מאוד לנוכל, משום שהיא משפיעה על המיומנות. נוסף על כך, נוכל לא נוהג לעטות שריון כבד שיספק לו הגנה משום שהדבר גורם לו להיות פחות זריז ומכביד עליו. תבונה חשובה גם היא, שכן הנוכל זוכה ליותר נקודות מיומנות בזכותה.