ב-25 במרץ 717 נכנס לאון לקונסטנטינופול, כפה על תאודוסיוס לוותר על כס המלוכה והוכתר כקיסר לאון השלישי. הבעיה הראשונה על סדר היום של הקיסר הטרי הייתה המצור הערבי השני על קונסטנטינופול, שהחל באוגוסט אותה שנה. מולו עמדו כוחות בית אומיה אשר נשלחו על ידי הח'ליף סלימאן בפיקוד שר הצבא מסלמה. הערבים ניצלו את חוסר היציבות באימפריה על מנת להחדיר כוח של 80,000 איש וצי גדול לבוספורוס.
המצור ארך כ-12 חודשים. לאון תכנן בהצלחה מלחמת התשה נגד הפולשים. אחד הגורמים שהובילו לניצחונו הוא השימוש באש יוונית. גורם אחר היה כוחות סיוע בולגריים שבאו לסייע לאימפריה. ללאון הייתה ברית עם הבולגרים. באוגוסט 718 נאלצו הערבים לסגת אל מול המתקפות הבולגריות. סלימאן עצמו מת ויורשו, עמר אבן עבד אלעזיז, לא ניסה שוב לצור על קונסטנטינופול.
לאחר שהציל את הקיסרות מחורבן, התפנה לאון לייצב את הממשל והמנהל, שהדרדרו בשנות חוסר היציבות. בשנת 718 הוא דיכא מרד בסיציליה וב-719 דיכא מרד נוסף, בשמו של הקיסר המודח. על מנת לחזק את גבולות האימפריה, הזמין לאון מתיישבים סלאבים שיישבו את אזורי הספר. לאחר שבית אומיה שב לאיים על האימפריה בשנים 726 ו-739 הוא הכה את כוחותיו של הח'ליף השאם אבן עבד אלמלכ שוק על ירך, בייחוד בקרב אקרוינון ב-740. הוא גם כרת בריתות - עם ממלכת הכוזרים ועם הגאורגים.
בתחום האזרחי, כללו הרפורמות שלו ביטול הנוהג של תשלום מס לפני הרווחים; הפיכת הצמיתים למעמד של איכרים חופשיים ושינוי חוקי המשפחה, החוק הימי והחוק הפלילי. חוקים אלה עוגנו בקודקס חוקים חדש, האקלוגה, שפורסם ב-740 ונתקל בהתנגדות של חלק מן האצולה והכמורה הבכירה. הקיסר יצר גם אזורי ממשל צבאי חדשים באזור הים האגאי.
רפורמות חוקיות אלו היו משניות יחסית לרפורמה שיזם בתחום הדתי. תקופתו של לאון הייתה מאופיינת בלהט דתי שקורבנותיו היו לרוב יהודים, והמרה כפויה של יהודים ושל מונטניסטים בשנת 722. לאחר מכן, בשנים 726–729 הוציא לאון צווים האוסרים על כל עבודת פסל וצלמים נוצריים (איקונין). יוזמה זו זכתה לתמיכה של חלק ניכר מן האצולה וחלק קטן מן הכמורה. אולם מרבית התאולוגים והנזירים התנגדו למדיניות ובחלקים המערביים של האימפריה הייתה התנגדות לציית לצווים.
המדיניות הובילה למרד על רקע דתי ביוון, אשר דוכא ב-727 על ידי הצי הקיסרי. ב-730 הפטריארך גרמנוס הראשון התפטר על מנת לא לציית לצו. לאון החליף אותו באנסטסיוס, אשר צידד בקיסר, ובכך דיכא את ההתנגדות העיקרית למהלכיו בבירה.
בחצי האי האפניני, הובילה התנגדותם של האפיפיורים גרגוריוס השני והשלישי למדיניות לקרע בין הקיסר לכס הקדוש. גרגוריוס השני זימן אליו את מועצה אשר תגנה את האיקונוקלאזם ב-730 וב-732. לאו הגיב באמצעות העברת דרום איטליה מחסות הכס הקדוש לחסות הפטריארכיה של קונסטנטינופול. הסכסוך התפתח לקרב באקסרכיה של רוונה ב-727. לאון התכוון להכריע את המאבק בכח הזרוע, אך סערה ימית פגעה קשות בכוחותיו ותושבי דרום איטליה הביסו את כוחותיו, וכתוצאה מכך נותקה האקסרכיה של רוונה מהאימפריה.
יצוין, כי מקור המידע על חוסר היציבות בביזנטיון בעקבות מדיניותו של לאון מגיע מן ה"מנצחים" במאבק ההיסטורי בדבר השימוש בצלמים נוצריים, התומכים בשימוש זה, בנצרות המערבית. לפיכך, ייתכן שחוסר היציבות לא היה חמור כפי שמתארים אותו סופרים בימי הביניים, אשר השתייכו למשתמשים בצלמיות האל. השושלת שהקים לאון השלישי שרדה 80 שנה באימפריה הביזנטית.
משפחה.
ללאו היו ארבעה ילדים מאשתו מאריה:
הבנק המרכזי האירופי
הבנק המרכזי האירופי (באנגלית: The European Central Bank, בראשי תיבות: ECB) הוא הבנק המרכזי של גוש האירו, אשר מקום מושבו פרנקפורט שבגרמניה. הבנק אחראי על המדיניות המוניטרית של המטבע הרשמי של האיחוד האירופי - האירו, והוא הקובע את שער הריבית בגוש האירו. הבנק משרת למעלה מ-300 מיליון משתמשים במטבע ב-19 מדינות האיחוד, ונחשב לאחד הבנקים המרכזיים הגדולים בעולם.
הבנק המרכזי האירופי הוא הסמכות המוניטרית העליונה של 19 מדינות גוש האירו: אוסטריה, איטליה, אירלנד, אסטוניה, בלגיה, גרמניה, הולנד, יוון, לוקסמבורג, לטביה, ליטא, מלטה, סלובניה, סלובקיה, ספרד, פורטוגל, פינלנד, צרפת וקפריסין.
בעלי המניות של הבנק המרכז האירופי הם הבנקים המרכזיים של 27 המדינות החברות באיחוד האירופי. ב-1 בדצמבר 2009 נכנסה אמנת ליסבון לתוקף והבנק קיבל מעמד של מוסד רשמי של האיחוד האירופי.
היסטוריה.
הבנק המרכזי האירופי הוא היורש דה פקטו של המכון המוניטרי האירופי (European Monetary Institute), שפעל בשנים 1994–1997, והוקם בתחילת השלב השני של האיחוד הכלכלי והמוניטרי של האיחוד האירופי (EMU) , כדי לטפל בבעיות המעבר של מדינות המאמצות את האירו ולהתכונן להקמת הבנק המרכזי האירופי והמערכת האירופית של הבנקים המרכזיים (European System of Central Banks).
הבנק החליף רשמית את ה-EMI ב-1 ביוני 1998 מכוח אמנת מאסטריכט, אולם הוא לא הפעיל את מלוא סמכויותיו עד כניסת היורו ב-1 בינואר 1999, מה שסימן את השלב השלישי של האיחוד הכלכלי והמוניטרי. הנשיא הראשון היה הבנקאי ההולנדי וים דויסנברג, הנשיא לשעבר של הבנק המרכזי של הולנד ושל המכון המוניטרי האירופי. בעוד דויסנברג היה נשיא ה-EMI, רגע לפני הקמת הבנק המרכזי האירופי, ממשלת צרפת רצתה שז'אן-קלוד טרישה, לשעבר ראש הבנק המרכזי של צרפת, יהיה הנשיא הראשון. הצרפתים טענו שמכיוון שהבנק אמור להיות ממוקם בגרמניה, נשיאו צריך להיות צרפתי. לכך התנגדו ממשלות גרמניה, הולנד ובלגיה שראו בדויסנברג אדם שיערוב לחוזקו של האירו. המתיחות הסתיימה בהסכם ג'נטלמני, שבו הוסכם שדויזנברג יתפטר לפני תום המנדט שלו, וטרישה יחליפו.
ז'אן-קלוד טרישה החליף את דויסנברג כנשיא בנובמבר 2003.
עד שנת 2007, הבנק המרכזי האירופי הצליח לשמור על האינפלציה קרוב למתחת ל-2% בשנה. ביוני 2007 העלה את הריבית העיקרית שלו מ-3.75% ל-4%, הרמה הגבוהה ביותר מאז אוגוסט 2001. ההחלטה התקבלה כדי להמשיך לשמור על אינפלציה נמוכה.
משבר החוב האירופי.
משבר החוב האירופי החל לאחר שהממשלה הנבחרת החדשה של יוון, חשפה את רמת החוב האמיתית ואת הגירעון התקציבי של המדינה, והזהירה את מוסדות האיחוד האירופי מפני הסכנה הקרובה של חדלות פירעון ריבונית.
בעודם צופים בסכנה של חדלות פירעון ריבונית בגוש האירו, הציבור הרחב, המוסדות הבינלאומיים והאירופיים והקהילה הפיננסית העריכו מחדש את המצב הכלכלי ואת כושר האשראי של חלק מהמדינות החברות בגוש האירו, במיוחד מדינות דרום אירופה. כתוצאה מכך, תשואות האג"ח הריבוניות של כמה מדינות בגוש האירו החלו לעלות בחדות. הדבר עורר פאניקה שהגשימה את עצמה בשווקים הפיננסיים: ככל שהתשואות של איגרות החוב של יוון עלו יותר, כך גדל הסיכוי לחדלות פירעון, כך גדלו יותר תשואות איגרות החוב בתורן.
הפאניקה הזו החריפה גם בגלל חוסר היכולת של הבנק המרכזי האירופי להגיב ולהתערב בשוקי האג"ח הריבוניות משתי סיבות. ראשית, מכיוון שהמסגרת המשפטית של הבנק המרכזי האירופי אוסרת בדרך כלל על רכישת איגרות חוב ריבוניות. הדבר מנע מהבנק ליישם הקלה כמותית (), דוגמת המהלך של הפדרל ריזרב בארצות הברית כבר עם תחילת המשבר הכלכלי העולמי ב-2008, מה ששיחק תפקיד חשוב בייצוב השווקים שם. שנית, החלטה של הבנק שהתקבלה ב-2005 דרשה דירוג אשראי מינימלי (BBB-) לכל איגרות החוב הריבוניות של גוש האירו, כדי להיות כשרות כבטוחה לפעולות השוק הפתוח של הבנק. משמעות הדבר היא שאם סוכנויות לדירוג אשראי היו מורידות את הדירוג של אג"ח ריבוניות בגוש האירו מתחת לסף זה, בנקים רבים יהפכו לפתע ללא נזילים מכיוון שהם יאבדו את הגישה לפעילות המימון מחדש של הבנק המרכזי האירופי.
מול אילוצים רגולטוריים אלה, הבנק המרכזי האירופי בראשות ז'אן קלוד טרישה, לא רצה להתערב כדי להרגיע את השווקים הפיננסיים. עד 6 במאי 2010, טרישה הכחישה רשמית במספר מסיבות עיתונאים את האפשרות שהבנק המרכזי האירופי יבצע רכישות של אג"ח ריבוניות, למרות שיוון, פורטוגל, ספרד ואיטליה התמודדו עם גלים של הורדת דירוג האשראי והגדלת פערי הריבית של החוב שלהם.
בתפנית יוצאת דופן, הודיע הבנק המרכזי האירופי ב-10 במאי 2010, על השקת "תוכנית שוק ניירות ערך" (SMP) שכללה רכישה לפי שיקול דעת של אג"ח ריבוניות בשווקים משניים. באופן יוצא דופן, ההחלטה התקבלה על ידי מועצת הבנק במהלך שיחת ועידה טלפונית רק שלושה ימים לאחר הפגישה הרגילה של הנהלת הבנק ב-6 במאי (כאשר טרישה עדיין הכחישה את האפשרות שירכוש אג"ח ריבוניות). הבנק נימק את ההחלטה בצורך "לטפל במתיחות חמורה בשווקים הפיננסיים". ההחלטה עלתה גם בקנה אחד עם החלטת מנהיגי האיחוד האירופי מ-10 במאי להקים את מנגנון הייצוב הפיננסי האירופי, שישמש כקרן למלחמה במשבר כדי להגן על גוש היורו ממשבר חוב ריבוני עתידי. רכישת האג"ח של הבנק התמקדה בעיקר בחוב ספרדי ואיטלקי. היא נועדה לבלום את הספקולציות הבינלאומיות נגד אותן מדינות, ובכך למנוע מעבר של משבר החוב של יוון למדינות אחרות בגוש האירו. ההנחה היא שהפעילות הספקולטיבית תרד עם הזמן וערך הנכסים יעלה.
באפריל 2011 העלה הבנק את הריבית לראשונה מ-2008, מ-1% ל-1.25% ולאחר מכן, ביולי 2011, בוצעה העלאה נוספת של הריבית ל-1.5%.
בספטמבר 2011, חבר מועצת המנהלים של הבנק, יורגן סטארק, התפטר מתפקידו בשל התנגדותו לחידוש רכישות אג"ח ממשלתיות, מהלך שנחשב בעיניו כשווה ערך למימון כספי, האסור על פי אמנת האיחוד האירופי.
תקופת דראגי כנשיא.