במידה ומספר קבוצות בבית סיימו עם אותו מספר נקודות, ההכרעה הייתה נקבעת לפי סדר חשיבותם של התנאים הבאים: יתרון בהפרש שערים, יתרון בשערים שנכבשו, חוק שערי חוץ, בעיטות עונשין. בסדרת הגמר חוק שערי חוץ לא בתוקף. במקומו הייתה תוספת זמן ובעיטות עונשין במידת הצורך.
הקבוצות דורגו בהתאם להישגיהן בשלב הבתים: 1-8 מנצחות הבית, 9-16 הקבוצות שסיימו במקום השני.
יוהאן וילם פריסו, נסיך אורנז'
יוהאן וילם פריסו, נסיך אורנז' (בהולנדית: Johan Willem Friso van Oranje-Nassau; 14 באוגוסט 1687 – 14 ביולי 1711) היה נסיך אורנז' בין השנים 1702–1711.
ביוגרפיה.
וילם נולד בלייוורדן ב-14 באוגוסט 1687, להיינריך קזימיר השני, רוזן נסאו-דיאץ ולהנרייטה אמליה, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של יוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו והנרייטה שרלוטה, רוזנת נסאו. בשנת 1696 מת אביו היינריך קזימיר השני, רוזן נסאו-דיאץ, ויוהאן וילם פריסו מונה במקומו לנסיך נסאו-דיאץ ולסטאדהאודר של פריסלנד וחרונינגן.
ב-19 במרץ 1702 מת ויליאם השלישי, מלך אנגליה, שהיה בנוסף נסיך אורנז'. מותו של ויליאם היה גם סופו של בית אורנז'-נסאו ההולנדי, ששלט בארצות השפלה מאז ימי וילם השתקן. בכל חמשת המחוזות בהם שלט ויליאם השלישי – הולנד, זיילנד, אוטרכט, חלדרלנד ואוברייסל – הושעה תפקיד הסטאטהולדר לאחר מותו של ויליאם. שני המחוזות הנותרים – פריסלנד וחרוניגן – מעולם לא נשלטו בידי ויליאם השלישי, ובהם המשיך יוהאן וילם פריסו לשלוט. לפי צוואתו של ויליאם, היה יוהאן וילם פריסו אמור גם לרשת את נסיכות אורנז', אך פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה תבע את המחוז הזה לעצמו.
בשנת 1707 התגייס יוהאן וילם פריסו לצבא ההולנדי, ופיקד עליו בקרבות שונים במהלך מלחמת הירושה הספרדית, כחלק מצבאו של ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו.
ב-14 ביולי 1711 טבע יוהאן וילם פריסו, בעת מסעו מהחזית בפלנדריה למפגש עם פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה, לדיון על ירושת נסיכות אורנז'. יוהאן וילם פריסו הותיר לבנו וילם שנולד לאחר מותו, את טענתו לשלטון בנסיכות. תחת חוזה אוטרכט, עליו הוסכם בשנת 1713, התיר פרידריך הראשון למלך צרפת, לואי הארבעה עשר, לקחת את מחוזות אוראנז' לרשותו. לוילם הרביעי נותר רק התואר "נסיך אורנז'" הריק מתוכן, בנוסף בשנת 1747 קיבל וילם הרביעי קיבל גם את תפקיד הסטאדהאודר (משנה זו והלאה היה סטאדהאודר אחד לכל הרפובליקה, ולא אחד לכל מחוז כפי שהיה לפני כן).
משפחתו.
ב-26 באפריל 1709 התחתן יוהאן וילם פריסו עם מריה לואיזה, רוזנת הסן-קאסל, בתם של קרל, רוזן הסן-קאסל ומריה אמליה מקורלנד, ממנה היו לו 2 ילדים:
ברבור קטן
מיוריאל באוזר
מיוריאל באוזר (באנגלית: Muriel Bowser; נולדה ב-2 באוגוסט 1972) היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הדמוקרטית המכהנת כראש עיריית וושינגטון די. סי. מינואר 2015.
ביוגרפיה.
באוזר נולדה בוושינגטון די. סי., בתם הצעירה של ג'ואן אחות במקצועה וג'ו באוזר, מנהל מתקני בתי ספר ציבוריים ופעיל קהילתי. היא למדה בתיכון קתולי במרילנד, סיימה תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת צ'טהאם בפיטסבורג ותואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון. באוזר עבדה כמדריכת תיירים בפארק המול ובאתרים נוספים בעיר, וכנציגת תביעות בחברת הביטוח סטייט פארם.
ב-2004 נבחרה לוועדה המייעצת למועצת העיר וושינגטון. במאי 2007 נבחרה למועצת העיר כנציגת רובע 4, בבחירות מיוחדות שנערכו בעקבות התפטרותו של חבר המועצה אדריאן פנטי המועמד המשוער לראשות העיר, שתמך פומבית במועמדותה. בנובמבר 2008 נבחרה לכהונה נוספת ובנובמבר 2012 לכהונה שלישית. במועצה כיהנה כיושבת ראש ועדת הפיתוח הכלכלי.
במרץ 2013 הודיעה על כוונתה להתמודד לראשות העיר, באפריל 2014 זכתה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית כשגברה על ראש העיר המכהן וינסנט גריי. בבחירות הכלליות זכתה ברוב של 54.5% ובינואר 2015 הושבעה לתפקידה.
ביוני 2019 ביקרה בישראל ונפגשה עם ראשי שלוש הערים הגדולות - ראש העיר ירושלים משה ליאון, ראש העיר תל אביב רון חולדאי וראש העיר חיפה עינת קליש רותם.
באוזר רווקה ומתגוררת בשכונת ריגס פארק. במאי 2018 הודיעה כי אימצה ילד.
מארסיה
מארסיה (באנגלית: Queen Marcia) הייתה מלכת בריטניה  על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה". אין כל תיעוד היסטורי למלכותה, והיא נחשבת לאחד המלכים האגדיים של בריטניה.
מארסיה הייתה אשתו של המלך האגדי גויתלין, ולאחר מותו, בשנת 363 לפני הספירה, עלתה לכס במלכות במקומו, כיוון שבנם המשותף, סיסיליוס השני, היה רק בן 7 שנים באותה העת. מארסיה שימשה כמלכה העוצרת במשך כחמש שנים, עד מותה. היא הוחלפה על ידי בנה. מתוארת על ידי ג'פרי כאישה משכילה שהתעניינה באומנות ובמשפט. הייתה זו שניסחה את סדרת החוקים לקס מרטיאנה. חוקים אלה תורגמו לאנגלית עתיקה על ידי המלך אלפרד הגדול, ונוספו לחוקי מארסיה (Mercian Laws).
עלתה לארץ ישראל
שחף גמד
לי ארצ'ר
לי אנדרו ארצ'ר ג'וניור (6 בספטמבר 1919 - 27 בינואר 2010) היה טייס קרב אפרו-אמריקאי, אלוף ההפלות השחור היחידי עד כה. היה מהטייסים השחורים הראשונים בגיס האווירי של צבא ארצות הברית, בחילות האוויר של צבא ארצות הברית ולבסוף בחיל האוויר האמריקאי. את שירותו הצבאי סיים בדרגת לוטננט קולונל (מקביל לדרגת סא"ל בדרגות צה"ל).
בזמן מלחמת העולם השנייה, כחלק מיחידת טייסי טסקיגי, השתתף ב-169 גיחות מבצעיות, ביניהן ליווי של מפציצים, סיור אווירי ותקיפת מטרות קרקעיות. צבר 4.5 הפלות מאושרות של מטוסי אויב.
ביוגרפיה.
ארצ'ר נולד ביונקרס ניו יורק, גדל במחוז הארלם ובהמשך למד באוניברסיטת ניו יורק. עם סיום לימודיו התגייס לצבא מתוך כוונה להתקבל לקורס טיס. באותם ימים, צבא ארצות הברית לא אפשר לשחורים להתקבל למסלולי טיס וארצ'ר הוצב בחיל הקשר בתור אחראי על מכשיר טלגרף בג'ורג'יה. כאשר מדיניות הצבא השתנתה, הוא הוצב בקורס טיס לאפרו-אמריקאים בבסיס חיל האוויר בטסגיקי, אלבמה. הוא הראשון שסיים את הקורס מהמחזור שלו, והראשון מבין 994 טייסים שחורים שהוכשרו שם. קיבל דרגת סקונד-לוטננט (מקביל לדרגת סגן) ב-28 ביולי 1943.
מלחמת העולם השנייה.
ארצ'ר נחשב על ידי רבים בתור אלוף ההפלות הראשון, ונכון לשנת 2010, היחידי ממוצא אפרו-אמריקאי שהפיל חמישה מטוסים בקרב. בפועל, ארצ'ר הפיל ארבעה מטוסי אויב במלחמה, והפלתו החמישית היא למעשה הפלה משותפת עם טייס נוסף (נחשב לחצי הפלה). חקירה העלתה שהאש שירה על המטוס בהפלתו האחרונה היא זו שנזקה את המטוס קשות ועל כן זכה לתואר אלוף הפלות בחיל האוויר. הוא השמיד מטוס נוסף שחנה על הקרקע באוגוסט 1944, וכן מספר קרונות רכבת, כלי תובלה ואסדות.
לחם בקרבות בחזית מערב אירופה כחלק מלהק 302 של חיל האוויר האמריקאי כטייס קרב, כינויו היה "באדי". הוא השתתף ב-169 גיחות והטיס מטוסי בל P-39 "איירקוברה", P-47 ת'נדרבולט ו-P-51 מוסטנג. במטוס מוסטנג מדגם P-51C עם זנב בצבע אדום, כך נצבעו מטוסיהם של טייסי טסקיגי, זקף לזכותו את הפלתו האווירית הראשונה - מסרשמיט Bf 109 גרמני שהופל מעל ממינגן ב-18 ביולי 1944.
ה-12 באוקטובר 1944 היה "יומו הגדול" של ארצ'ר. במהלך קרבות אוויר שהתפתחו מעל הונגריה הכבושה על ידי הנאצים, הפיל 3 מטוסי מסרשמיט הונגריים מעל אגם בלטון בתוך עשר דקות בלבד.
היסטוריונים של חיל האוויר האמריקאי חלוקים בדעותיהם בשאלה האם ארצ'ר חלק הפלה עם טייס נוסף או לא. לפי אחד מהם, מסמך המאשר הפלה זו נגנב ממכוניתו של ארצ'ר מיד סיום המלחמה בשנת 1945.
עם חזרתו מאירופה הוענק לו צלב התעופה המצוינת אך הוא ציין שהגזענות בחברה האמריקאית לא דעכה. "טסתי 169 גיחות קרב כאשר רוב הטייסים השתתפו רק בחמישים גיחות", אמר לשיקגו טריביון בשנת 2004. "כאשר חזרתי לארצות הברית וירדתי מהאונייה, היה שלט ועליו כתוב "גדודים 'צבעוניים' לימין, גדודי לבנים לשמאל".
ארצ'ר המשיך בקריירה צבאית בחילות האוויר של צבא ארצות הברית ולימים חיל האוויר של ארצות הברית. הוא השתתף בקרבות במלחמת קוריאה, כיהן כנציג צבאי-דיפלומטי של המדינה באירופה וכראש מטה הפיקוד האווירי הדרומי בפנמה, עד לפרישתו בדרגת לוטננט קולונל בשנת 1970.
לאחר השירות הצבאי.
עם פרישתו מחיל האוויר כיהן כסמנכ"ל חברת ג'נרל פודס והיה מראשוני הסמנכ"לים האפרו-אמריקאים בהיסטוריה של ארצות הברית. עבר להתגורר בניו רושל ניו יורק.
באוקטובר 2005 ביקר בבסיס חיל האוויר האמריקאי בעיראק, ונפגש עם טייסי להק 332, "להק הבן" של יחידת טייסי טסקיגי.
"זהו חיל אוויר חדש", אמר ל-Associated Press. הוא אמר שראה טייסים "שחורים, לבנים, אסייתים, מזרחיים ומחלקים שונים של אירופה. "כך", הוא אמר, "אמריקה מורכבת".
מחלתו ומותו.
באפריל 2009, ארצ'ר נבחר להיות יועץ עבור סרטו של ג'ורג' לוקאס "זנבות אדומים". הוא מת באוניברסיטת קורנל ב-27 בינואר 2010 מסיבוכי לב לפי בנו רוי ארצ'ר. מותו אירע לפני סיום העבודה על הסרט ולכן הסרט הוקדש לזכרו. בטקס אזכרה לכבודו שנערך ב-4 בפברואר נכח הקומיקאי ביל קוסבי ונשא הספד.
אשתו של ארצ'ר, אינה בורדל, מתה בשנת 1996. במותו, הוא השאיר אחריו שלושה בנים, בת אחת וארבע נכדות. נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
אותות ועיטורים.
לארצ'ר הוענקו האותות והעיטורים הבאים:
כמו כן, תוכנית אימוני טייס נקראה על שמו והן דווייט אייזנהאואר, ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון ציטטו את דבריו.
שחף קדוד-זנב
שחפית עבת-מקור
קיבוצניק
שרשיר
פרדריקה דורותיאה מברנדנבורג-שוודט
פרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט