שעונית צ'יליאנית ("Passiflora pinnatistipula"), גדלה בהרי האנדים, מוונצואלה ועד צ'ילה, בגובה שבין 2500 ל-3800 מטר, וגם לחופי מרכז צ'ילה, היכן שקיים מטפס בסכנת הכחדה מיערותיה העבותים והלחים הים-תיכוניים של צ'ילה.
מרבית השעוניות חובבות הקור מהרי האנדים ניתנות לגידול בהצלחה לשם פרחיהן היפים ופירותיהן באזורים ים-תיכוניים קרירים, כדוגמת מפרץ מונטריי, סן פרנסיסקו בקליפורניה ולאורך חופיה המערביים של ארצות הברית ועד לקנדה.
מרבית המינים בעלי פרי מאורך באורך של 5–20 ס"מ וברוחב של 2–5 ס"מ, בהתאם למין או לזן.
רפואה.
לעליי ושורשיי שעונית רפואית היסטוריית שימוש רחבה על ידי האינדיאנים באמריקה הצפונית. בשעונית נאכלת ובכמה מינים נוספים משתמשים במרכז ודרום אמריקה. העלים הטריים או היבשים משמשים להכנת מרקחת, תה אשר משמש לטיפול בנדודי שינה, היסטריה ומחלת הנפילה, ובנוסף מוערך בשם תכונותיו כיעיל נגד כאבים. נמצא שהוא מכיל חומרים בעלי תכונות נוגדות דיכאון. אמנם בפרח ישנם רק שרידים של חומרים אלו, אך בשורשים ועלים של מספר מינים ישנן כמויות גדולות שלהם, והם היו בשימוש כדי להעצים את ההשפעה של סמי הזיה. לאחר ייבוש, העלים ניתנים גם לעישון.
השם.
השעונית מוכרת בשם פרח התאווה או פרח התשוקה, אך זהו שם שגוי. טעות זו נובעת במקור מתרגום לקוי מלטינית לאנגלית, ועקב כך השתרשה הטעות גם לשפות אחרות כולל העברית.
תאווה (באנגלית: Passion) אינה מתייחסת לאהבה אלא לסמל התאולוגי הנוצרי של הפסיון של ישו על הצלב. במאה ה-15 וה-16 מיסיונרים ספרדים נוצרים גילו את הפרח ואימצו את מבנהו הייחודי, ובמיוחד את מספריהם של חלקיו, כסמלים לימיו האחרונים של ישו, ובמיוחד לצליבה. לדוגמה, זירי העטרה המעגליים, אשר מספרם כמאה ויותר, ומשתנים מצמח לצמח, נלקחו כדי לסמל את כתר הקוצים. עשרת עלי הגביע והכותרת יכולים לסמל את עשרת השליחים הנאמנים (מתוך שנים עשר). שלוש הצלקות יכולות לסמל את שלושת המסמרים (מסמר אחד לשתי הרגליים), וחמשת המאבקים את חמשת הפצעים (ארבעה בגפיים ואחד מהחנית). הפרח קיבל שמות הקשורים לסמלים אלו ברחבי אירופה מאז אותה תקופה. בספרד הפרח מוכר כ'קוץ של ישו'. בגרמניה הפרח היה מוכר כ'הכוכב של אמו של אלוהים'. פרחי השעונית, ובמיוחד הפרי, מקושרים באופן קבוע עם רמיזה רומנטית או מינית, אשר מספקים עילה לשימושים מסוימים, כגון משקה קל בשם 'תאווה סגולה'.
אהרן אהרנסון הביא את השעונית כאחד מהדוגמאות ליצירת שמות המוניים (כלומר עממיים) לצמחים, במאמר שפרסם ועד הלשון בשנת תרע"ג (1913):
מינים בישראל.
בעולם מוכרים מעל 200 מינים, מהם קיימים בישראל מספר מינים:
תיאטרון גלוב
קייב-רוס
לייבלה גלאנץ
לייבלה גלנץ
דרור פיקסלר
דרור פיקסלר (נולד ב-14 באוקטובר 1969) הוא פיזיקאי ומהנדס ישראלי המפרסם גם ספרים ומאמרים תורניים.
ביוגרפיה.
פיקסלר נולד בשנת 1969 בנתניה, ובגיל צעיר עבר לתל אביב. למד בבית הספר היסודי מוריה, בישיבת נחלים ובישיבת ההסדר ברכת משה במעלה אדומים, אצל הרב נחום אליעזר רבינוביץ. בכולל של הישיבה במעלה אדומים החל את מבחני ההסמכה לרבנות.
סיים תואר ראשון בפיזיקה ובמדעי המחשב, תואר שני בפיזיקה ובמדעי החיים, ותואר שלישי בפיזיקה, כולם באוניברסיטת בר-אילן. את הבתר-דוקטורט עשה בבית הספר להנדסה באוניברסיטת ולנסיה בספרד, ובמכון ללייזרים באוניברסיטת גואנגג'ואו (South China Normal university) בסין. משמש כראש המכון לננו טכנולוגיה וחומרים מתקדמים וכמרצה בפקולטה להנדסה באוניברסיטת בר-אילן ופרופסור אורח באוניברסיטת גואנגג'ואו וב- TIPC בייג'ינג.
מחקר מדעי.
עבודת הדוקטורט של פיקסלר שעסקה בפיתוח ובשימוש של ציוד חדשני המאפשר למדוד זמני חיים של פלואורסצנציה ברמה של תא בודד זכתה בפרס לנדאו של מפעל הפיס, פרס אשכול של משרד המדע, פרס של האגודה הישראלית לפיזיקה ופרס וולף לתלמידי מחקר.
פיקסלר ייסד את חברת מוניטל המציעה פתרונות תקשורת, הוא מומחה בנושא רשתות סלולריות ו-SS7 ובעל פטנטים בתחום. פיקסלר פרסם עשרות מאמרים מדעיים בהם שני מאמרים בתחום זיהוי מוקדם של מחלות בעזרת כלים אופטיים וננו חלקיקי זהב, וכן פרקים בספרים מדעיים.
תחומי המחקר:
פעילות תורנית.
דרור פיקסלר הולך בדרכו הפרשנית של רבו הרב רבינוביץ לכתבי הרמב"ם והחל בהוצאה מבוארת של פירוש המשנה לרמב"ם. הביאור שואף לדיוק מרבי בדברי הרמב"ם והוא נעזר במובאות משאר כתביו לסוגיהם. בסדרה יצאו עד עתה ארבעה כרכים, בהוצאת מעליות. מסכת עבודה זרה (2002), מסכת ברכות (2004) מסכת פאה (2010) ומסכת גטין (2016).
פרסם מאמרים בכתבי עת תורניים, בהם "צהר", "תחומין", "סיני", "המעיין", "נטועים" ועוד; רבים מהם בחקר משנת הרמב"ם. במאמר מעורר מחלוקת שפרסם בכתב העת "צהר" בדבר איסורי ההרחקה מנידה טען כי בהדרכת זוגות לפני נישואין יש להתייחס בצורה שונה לאיסורים שנקבעו על ידי חכמים אחרונים מהראשונים. במאמרים לא־שגרתיים נוספים שפרסם קבע (בניגוד לפסיקת הרמב"ם בזמנו) שלא כל הנוצרים שבימֵינו הם עובדי עבודה זרה (כי חלקם כופרים באלוהותו של ישו וחלקם אינם נוקטים מעשי פולחן), וכן הציע פתרון הלכתי עקרוני לבעיית שהותם של כהנים בבתי חולים, על פי הקביעה ההלכתית בדיני טומאה וטהרה ש"קבר אינו מטמא באהל". פרסם מאמרים בנושא השילוב של טכנולוגיה ושבת. פרסם מאמר בו התיר בתנאים מסוימים אכילה במסעדות טבעוניות בחו"ל, משום שלדעתו אין בהן בעיות כשרות – היתר שעורר התנגדות חריפה בתוך מערכת תחומין (על ידי נספח תגובה מאת הרב זאב וייטמן (שם עמ' 499–502) והערות עורך בגוף הספר) ומחוץ לה.
מדינות העולם
ג'ימי וויילס
ממלכת שתי הסיציליות
ממלכת שתי הסיציליות (בנפוליטנית: Regno d’’e Ddoje Sicilie; בסיציליאנית: Regnu dî Dui Sicili; באיטלקית: Regno delle Due Sicilie; בספרדית: Reino de las Dos Sicilias) הייתה ממלכה ששכנה בדרום איטליה וכללה את דרומה של איטליה ואת האי סיציליה. עם איחוד איטליה בשנת 1861 אוחדה הממלכה לתוך ממלכת איטליה. זו הייתה הממלכה הגדולה ביותר שסופחה אל תוך ממלכת איטליה.
הממלכה השתרעה על פני חלקו הדרומי של חצי האי האפניני וכן על פני האי סיציליה כולו והיא איחדה שתי ממלכות ים תיכוניות ותיקות: ממלכת נאפולי היבשתית וממלכת סיציליה ששכנה על האי. בירת הממלכה המאוחדת הייתה נאפולי. שמה של הממלכה ניתן לה בידי המלך פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות.
ב-1860 נכבשה הממלכה במסגרת "מסע האלף" של ג'וזפה גריבלדי. בעקבות כך סופחה לממלכת סרדיניה-פיימונטה ולבסוף לממלכת איטליה המאוחדת.
היסטוריה.
רקע.
לאחר מלחמת הירושה הספרדית בתחילת המאה ה-18, נחתם הסכם רסטאט ב-1714, ובו ניתנה נאפולי לקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-1720 השיג קרל את השליטה גם באי סיציליה, אך השלטון האוסטרי לא נמשך זמן רב. במהלך מלחמת הירושה הפולנית ב-1734 שבו ונכבשו נאפולי וסיציליה בידי ספרד, וקרלוס השלישי, מלך ספרד שכונה אז "הדוכס מפארמה" והיה בנו הצעיר של פליפה החמישי, מלך ספרד, שהיה מלך ספרד הראשון מבית בורבון, הוכתר כמלך נאפולי וסיציליה מ-1735. כאשר עלה קרלוס לכס המלוכה הספרדי ב-1759 הוא הותיר את נאפולי וסיציליה לבנו הצעיר, פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות על אף ששתי הממלכות היו באוניה פרסונלית תחת שלטון מלכי בורבון מ-1735, הן נותרו ישויות נפרדות.
כמונרך לבית בורבון היה פרננדו אויב בנפש למהפכה הצרפתית ולנפוליאון בונפרטה. ב-1798 כבש את רומא, אך גורש ממנה בידי כוחות מהפכנים צרפתים בתוך שנה. מיד לאחר מכן נאלץ להימלט אף מסיציליה. בינואר 1799 יסדו מהפכנים צרפתים בשטח הממלכה רפובליקה אותה כינו "רפובליקת פרתנופיאה" על שם המושבה היוונית הקדומה שקדמה לעיר נאפולי. אך רפובליקה זו לא החזיקה מעמד זמן רב. מרד איכרים שהומרץ על ידי הכמורה החזיר את פרננדו לנאפולי. ב-1801 נאלץ פרננדו לוותר על רבות מנחלותיה של נאפולי במרכז איטליה וכן לסגור את נמליו לתנועת אוניות בריטיות ועות'מאניות, על מנת לשמור על כיסאו, ובכך התחזק מעמדה של צרפת באיטליה.
הקמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית ב-1805 החליט פרננדו לצאת כנגד הצרפתים. ב-1806 בעקבות ניצחונו המוחץ של נפוליאון על צבאות הקואליציה בקרב אוסטרליץ וניצחון חילותיו של הגנרל הנפוליאוני ז'אן-לואי אבנעזר רנייה על צבאות ממלכת נאפולי בקרב קמפו טנסה, הודח פרננדו מכיסאו, ובמקומו הוכתר כמלך נאפולי ז'וזף בונפרטה, אחיו של נפוליאון. כאשר נשלח ז'וזף לספרד, שנתיים לאחר מכן, החליפה אותו על כס המלכות אחותו הצעירה של נפוליאון, קרולינה בונפרטה שהייתה נשואה למרשל ז'ואקים מירא.
פרננדו נמלט לסיציליה, שם שמר על כיסאו, על אף ניסיונותיו החוזרים ונשנים של מירא לפלוש אל האי. הבריטים הגנו בעוז על סיציליה עד לתום המלחמה, אך לא הצליחו לסכן את השליטה הצרפתית בממלכת נאפולי עצמה.
לאחר תבוסת נפוליאון ב-1814 הגיע מירא להסכמה עם אוסטריה שאיפשרה לו להמשיך ולשלוט בממלכת נאפולי, על אף מחאותיו של פרננדו. אך מששב נפוליאון לשלטון בצרפת, בשלטון מאה הימים ב-1815, שב מירא ותמך בקיסר. בהבינו כי האוסטרים ינסו להדיחו, הכריז מירא את "הצהרת רימיני" בה קרא לאיחוד איטליה, אך זו לא קנתה לו תומכים רבים מחוץ לנאפולי. בעקבות ההצהרה פרצה המלחמה הנאפוליטנית בין מירא והאוסטרים, שהסתיימה בניצחון אוסטרי מובהק בקרב טולנטינו במאי 1815. מירא נאלץ להימלט, ופרננדו שב לכס מלכות נאפולי. מירא ניסה לשוב ולזכות בכיסאו, אך נתפס והוצא להורג בפני כיתת יורים בפיצו שבקלבריה. ב-1816 אוחדה ממלכת נאפולי רשמית עם האי סיציליה ליצירת ממלכת שתי הסיציליות.