פזי זכה להערכה רבה עוד בחייו: היה עמית כבוד של האוניברסיטה הפתוחה, חתן פרס בובליק של האוניברסיטה העברית, ד"ר כבוד של הטכניון ויקיר הוועדה לאנרגיה אטומית.
על שמו של פזי מחולקים פרסי קרן ה-BSF קרן פזי למחקרים (www.pazyfoundation.org.il) ובניין מאיץ "שרף" בממ"ג שורק נקרא על שמו.
פזי היה נשוי לד"ר בתיה פזי (שותפה לגילוי אבי התירס ומחברת הספר "כרומוזומים ותורשה" הוצאת האוניברסיטה העברית, בשנת 1987) והם הורים לשלושה.
בתפקידו כיו"ר ות"ת.
כבר מתחילת כהונתו בות"ת הבחין פרופ' פזי בכך שבעשור הקרוב (1991- 2001) צפוי גידול מהיר בביקוש להשכלה גבוהה עקב גידול טבעי של שכבת הגיל הרלוונטית, עלייה צפויה מברית המועצות, וגידול בשיעור המעוניינים בהשכלה אקדמית.
כדי לתת מענה לביקושים הצפויים, נבחנו שתי חלופות: להגדיל את מספר הסטודנטים באוניברסיטאות הקיימות ולהקים אוניברסיטה אחת או שתיים נוספות, או ליצור מערכת השכלה גבוהה בינָארית, המורכבת מאוניברסיטאות מחקר, ולצדן מכללות הוראה.
נבחרה האפשרות השנייה.
המכללות המתוקצבות הוקמו כדי להיענות לסוגים שונים של ביקוש, הן של הסטודנטים (חלקם מעוניינים בחינוך למקצוע ואינם מעוניינים במחקר) והן של הצרכים הלאומיים (גידול האוכלוסייה מחייב להגדיל את מספר בעלי המקצוע). שיקול נוסף היה עלות נמוכה יותר של ההוראה במכללות, לעומת זו של האוניברסיטאות המחקריות, החייבות לקיים מחקר בצד ההוראה.
פזי התנגד לניסיונות של גורמים פוליטיים להתערב בצורה הנוגדת את רוח חוק המועצה להשכלה גבוהה בתהליך תכנון מערכת ההשכלה הגבוהה על ידי יוזמות חקיקה: "תהליך התכנון של מערכת ההשכלה הגבוהה חייב להביא בחשבון את שווי המשקל העדין בין צורכי המדינה בכוח אדם משכיל ומיומן, המשאבים שהמדינה מוכנה להקצות להשכלה הגבוהה, ביקושי הציבור להשכלה גבוהה ושמירת הרמה האקדמית הנאותה. התערבות חיצונית קצרת ראות בתכנון, עלולה לפגוע ואף לגרום לנזקים חמורים ארוכי-טווח למערכת ההשכלה הגבוהה, ללומדים בה ולמדינה".
תוכניתו המפורטת של פזי לפיתוח המכללות הוגשה לות"ת בשנת 1993 ואושרה על ידי המועצה להשכלה גבוהה. התוכנית אומצה אחר כך על ידי הממשלה ונוצלה בעזרת חוק להרחבתה למכללות פרטיות: החלטת ממשלה מס.3964 מיום 28.9.1994.
פולימרים
י&quot;א באלול
י&quot;ב באלול
י&quot;ג באלול
י&quot;ד באלול
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בי"ד אלול היא לרוב פרשת כי תבא. אבל אם בר המצווה חל בשנה בה פסח, וממילא תשעה באב, הוא בשבת (שנים מקביעויות בשז, גכז, הכז), אז פרשת בר המצווה היא פרשת כי תצא.
ט&quot;ו באלול
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בט"ו אלול היא פרשת כי תבוא.
אילן מנוליס
אילן מנוליס (נולד ב-16 בספטמבר 1949) הוא אסטרונום ישראלי המתמחה בחקר האסטרואידים ובפרט אלו הנעים בקרבתו של כדור הארץ ומסלולם חוצה את מסלולו - גופים אלה נקראים עצמים קרובי ארץ. מרבית פעילותו הוקדשה לקידום הידע האסטרונומי בישראל ובפרט אודות אסטרואידים ושביטים. מאז שנת 1995 שם דגש מיוחד על הסברת הסכנה הנשקפת לביוספרה של כדור-הארץ כתוצאה מהתנגשות עם גופים אלו.
מנוליס, מנהל בחברות היי-טק בעברו, משמש כיום כמנהלו של מצפה הכוכבים של מכון ויצמן למדע, מצפה אותו הקים במהלך שנת 2010. במצפה מותקן טלסקופ רובוטי המתקדם בישראל, בקוטר 41 סנטימטרים. קודם לכן שימש שלוש שנים מנהל מצפה הכוכבים של הטכנודע בגבעת אולגה. בשנת 2004 מנוליס היה אחראי להקמתו של טלסקופ במפתח 46 ס"מ במצפה הכוכבים "וייז" במצפה רמון, טלסקופ זה משמש את תוכנית מגיני ארץ בישראל שמרכזה באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1984 עד 1987 שימש כיו"ר האגודה הישראלית לאסטרונומיה וניהל את מצפה הכוכבים בגבעתיים. לאחר פרישתו מתפקיד יו"ר האגודה לאסטרונומיה החל לשמש כראש החטיבה למחקר גופים קטנים במערכת השמש במסגרתה. .
אילן מנוליס הוא הישראלי הראשון שאסטרואיד נקרא על שמו. האסטרואיד (13615) מנוליס, שנתגלה על ידי האסטרונומים דייוויד לוי וד"ר קרולין שומייקר בשנת 1994, נקרא על שמו. האסטרואיד נמצא בחגורת האסטרואידים, בין המסלולים של כוכבי הלכת מאדים וצדק.
עמוס ירקוני
עמוס ירקוני (במקור: עבד אלמג'יד ח'דר אלמזאריב, בערבית: عبدالمجيد خضر المزاريب, בתעתיק מדויק: עבד אלמג'יד ח'צ'ר אלמזאריב; 1 ביוני 1920 - 7 בפברואר 1991) היה קצין בדואי בצה"ל בדרגת סגן-אלוף. בתפקידיו האחרונים כיהן כמפקד סיירת שקד ומושל מרכז סיני. קיבל את עיטור המופת ושלושה צל"שים.
ביוגרפיה.
נולד בשם עבד אלמג׳יד ח׳דר אלמזאריב בכפר נאעורה, בתקופת המנדט, בן לשבט הבדואי אלמזאריב השוכן באזור נהלל והגלבוע. בשנת 1936 הצטרף לכנופיות שהציתו את צינור הנפט כירכוכ-חיפה. בגלל סכסוך פנימי נמלט ל"קבוצת שמרון" שהורכבה מבני נהלל, וקשר קשרים עם "ההגנה" דרך משה דיין.
בשנת 1947 עבד כפועל פשוט בבתי הזיקוק. כאשר נודע לו על הטבח שערכו פורעים ערבים בפועלים יהודים, רץ לביתן החשמלאים, הזהיר אותם וייעץ להם להימלט לפני בוא ההמון הפורע. בכך הציל 6 חשמלאים מצוות בתי הזיקוק.
במאי 1948 התגייס לצה"ל, והחליף את שמו לעמוס ירקוני. לדבריו, היו מספר סיבות להחלפת השם: השם היה קל יותר להיגוי בפי חבריו לנשק, שרובם היו יהודים, וסיבות ביטחוניות. השם "ירקוני" נגזר משם המשפחה המקורי שלו בערבית: ח'דר שפרושו בעברית, ירוק. חברו הקרוב היה הקצין איתן ירקוני שהביע הסכמה לשימוש בשמו.
בצה"ל שירת ב"חיל המיעוטים" ונודע כגשש וכסייר מעולה. הוא נפצע פעמיים במהלך שירותו בהתקלויות, איבד את ידו השמאלית ונפגע ברגלו. בשנת 1953 עבר קורס קצינים. ב-1955 הציע לו קצין הקשר למיעוטים בצה"ל, חיים לבקוב, להקים את יחידות הגששים בסיירות המובחרות, בהמשך השתלב בפיקוד של יחידת המיעוטים ואחר-כך בסיירת שקד, שפעלה כיחידה עצמאית קטנה מאוד של פיקוד דרום לאיתור, בלימת ותפיסת חוליות מסתננים, מרגלים, אנשי מודיעין ופדאיונים מגבולות מצרים וירדן.
לזכותו של ירקוני נזקף פיתוח ויישום השיטה, איתה הצליחה יחידה קטנה יחסית לשמור על הגבולות הארוכים של פיקוד דרום. במהלך שירותו הצבאי הוענקו לו עיטור המופת וציון לשבח. בחורף 1959 במהלך מרדף אחר חוליית מחבלים שהסתתרו בתוך שיחייה עבותה בביצות חממה שמצפון לאשקלון, נפתחה עליו לפתע אש מטווח קצר וצרור שפגע בידו השמאלית גרם לקטיעתה.
למרות זאת המשיך לפקד על היחידה ולהפעיל רובה כאשר הניח את הקנה על הפרוטזה שלו.
אם בשנים הראשונות של היחידה נאספו אליה מיחידות שונות לא בצורה מסודרת, הרי משנת 1961 ואילך, החל ירקוני לגייס מחזורים שעברו ראשית טירונות בחטיבת הצנחנים.
לאחר סיום תפקידו כמפקד סיירת שקד, מונה למושל מרכז סיני. ירקוני השתחרר מצה"ל בשנת 1969 בדרגת סגן-אלוף.
בשנת תשמ"ה הוענק לו פרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי.
משפחה.
עמוס ירקוני הלך לעולמו בשנת 1991, ונקבר בבית העלמין הצבאי קריית שאול. הותיר אחריו את רעייתו, ג'ורג'ט, שישה ילדים ונכדים.
הנצחה.
בסיס משמר הנגב המשמש את גדוד התובלה "אבירי הדרום" ואת גדוד הסיור של חטיבת גבעתי קרוי על שמו. עיריית באר שבע קראה רחוב על שמו בשכונה ו' בעיר.
ותיקי סיירת שקד מתאספים מדי שנה ב-7 בפברואר ליד קברו ומזכירים את שבחיו ובעיקר את ערך אהבת המולדת ובניית האמון האישי בין פקודיו.
טופולב 16
טופולב Tu-104
טופולב Tu-104 (קוד דיווח נאט"ו: Camel) היה מטוס נוסעים דו-מנועי לטווח בינוני מתוצרת ברית המועצות. טופולב Tu-104 היה מטוס הנוסעים הסילוני השלישי בעולם, אחרי דה האווילנד קומט הבריטי, והאוורו ג'טליינר הקנדי. הוא היה הראשון מבין השלושה אשר נכנס לשירות סדיר.
בנייתו.
חברת איירופלוט הוציאה דרישה בתחילת שנות החמישים למטוס נוסעים מודרני בעל כושר נשיאה גדול יותר וביצועים טובים יותר מאשר כלי הטיס שהיו ברשותה. הדרישה נענתה על ידי משרד התכנון טופולב, אשר סיפק תכנון שהתבסס על המפציץ האסטרטגי טופולב Tu-16. הכנפיים, המנועים ומשטחי הזנב של המטוס זהים לאלו של המפציץ. גוף המטוס הורחב והפך למדוחס (לצורך הובלת נוסעים) ויכול היה להכיל 50 נוסעים. טיסתו הראשונה של המטוס הראשון מייצור סדרתי נערכה ב-6 בנובמבר 1955 במפעל בחרקוב.
200 מטוסים מדגם זה נבנו עד הפסקת הייצור בשנת 1960. המטוס היה חלק מצי מטוסי הנוסעים של חברת איירופלוט עד שנת 1981. חברת התעופה הצ'כית הלאומית רכשה כמה מטוסים מדגם Tu-104A בעלי כושר נשיאה של 81 נוסעים.
לאחר הוצאתו משירות מסחרי הועברו כמה מטוסים לצבא הסובייטי ושימשו לתובלת אנשי צבא ולאימון קוסמונאוטים בתנאי חוסר משקל.
טופולב 104
בית המדרש לצדק חברתי
טופולב Tu-144
הטופולב Tu-144 (קוד דיווח נאט"ו: Charger) היה אחד משני מטוסי הנוסעים העל קוליים היחידים בעולם. כלי התקשורת במערב כינו אותו "קונקורדסקי" בשל הדמיון הרב בינו לבין מטוס הנוסעים העל-קולי השני - הקונקורד אם כי האבטיפוס טס לראשונה ב-31 בדצמבר 1968 ליד מוסקבה, כחודשיים לפני הקונקורד. ה-Tu-144 עבר את מהירות הקול לראשונה ב-5 ביוני 1969 וב-15 ביולי באותה שנה היה למטוס הנוסעים העל-קולי הראשון שטס במהירות כפולה ממהירות הקול.
תכנון המטוס.