מילוש אוברנוביץ' הוביל באפריל 1815 את המרד הסרבי השני כנגד האימפריה העות'מאנית. העות'מאנים דיכאו את המרד אולם בסופו של דבר הסכים המושל עלי פאשה לשאת ולתת עם אוברנוביץ'. בהתאם להסכם, קיבלה סרביה אוטונומיה תחת השלטון העות'מאני בשם "נסיכות סרביה", ומילוש אוברנוביץ' הוכר כשליטה הבלתי מעורער, בעל תואר נסיך. צווי הסולטאן משנת 1830 ו-1833 הרחיבו זכויות אלה לשטח גדול יותר והפכו את סרביה לנסיכות שבראשה עמד אוברנוביץ' כנסיך בעל זכויות הניתנות להורשה.
מילוש היה שליט אוטוקרטי, ולא אהוד במיוחד על בני עמו. ב-1839 הוא נאלץ לוותר על הכתר לטובת בנו מילאן אוברנוביץ'. מילאן היה חולה עוד לפני כן, ונפטר שבועיים לאחר שעלה לשלטון. ייתכן שהוא כלל לא ידע שהוכתר. במקומו עלה לשלטון אחיו, מיכאילו אוברנוביץ'. ב-1842 סולק מיכאילו מהשלטון, ובית קאראג'ורג'ביץ' עלה לשלטון בסרביה. ב-1858 חזר מילוש אוברנוביץ' בגיל 78 לשנתיים נוספות בשלטון בסרביה עד יום מותו. לאחר מותו, שוב הוכתר במקומו בנו, מיכאילו. ב-1868 נרצח מיכאילו, ויורשו המאומץ, מילאן אוברנוביץ' בן ה-14 עלה לשלטון. ב-1882 הכריז מילאן על התנתקות סופית מהשלטון העות'מאני, על הקמת ממלכת סרביה, ועל עצמו כ"מילאן הראשון, מלך סרביה". ב-1889 מת מילאן, ובנו אלכסנדר הראשון עלה לשלטון.
ב-1903 נרצח אלכסנדר בארמונו יחד עם אשתו דראגה מאסין, במהלך הפיכה צבאית שהונהגה בידי קולונל דרגוטין דימטרייביץ' ("אפיס"). לא היו לו ילדים, והפרלמנט הסרבי הכתיר את פטר הראשון מבית קאראג'ורג'ביץ' כמלך החדש. בית אוברנוביץ' איבד את השליטה בסרביה לעד.
צ'רלי מרפי
צ'ארלס קווינטון מרפי (באנגלית: Charles Quinton Murphy; 12 ביולי 1959 – 12 באפריל 2017) היה שחקן, קומיקאי וסופר אמריקאי. מרפי היה ידוע בתור שחקן בסדרת המערכונים של "קומדי סנטרל", "המופע של שאפל" (Chappelle's Show). הוא היה אחיו הבכור של אדי מרפי.
ראשית חייו.
מרפי נולד ב-12 ביולי 1959 ברובע ברוקלין של העיר ניו יורק. אמו, ליליאן, הייתה עובדת מרכזייה, ואביו, צ'ארלס אדוארד מרפי, היה שוטר תנועה, וכן שחקן וקומיקאי חובבן. בתור מתבגר, צ'רלי ישב במשך 10 חודשים בכלא.
ב-1978, ביום שבו מרפי שוחרר מבית הסוהר, הוא התגייס לצי ארצות הברית, ושימש במשך שש שנים בתור טכנאי דוודים. ב-1983, זמן קצר לפני שהשתחרר מחיל הים, היה מרפי עד לפטריית עשן מעל ביירות. מאוחר יותר הוא למד כי מדובר בתוצאה של הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות שבהם נהרגו 307 אנשים.
קריירת המשחק והמוזיקה.
אף על פי שהוא שיחק בכמה תפקידים שוליים במספר סרטים בשנות ה-80 המאוחרות של המאה ה-20 ובתחילת שנות ה-90, מרפי עבד בעיקר מאחורי הקלעים בקבוצת ההיפ הופ K-9 Posse, צמד היפ-הופ שהורכב מאחיו למחצה, ורנון לינץ' הבן (Vernon Lynch, Jr.), ומוורדל מאהון (Wardell Mahone). בבכורתם מ-1988, מרפי זכה לקרדיט כמפיק הראשי, כמו גם ככותב השירים "Somebody's Brother" ו-"Say Who Say What". הוא הופיע בסרטון של הסינגל הראשון של הצמד, "This Beat Is Military". התפקיד המרכזי הראשון של מרפי בסרט קולנוע היה בשנת 1993, בסרט "CB4", שם הוא גילם את האנטגוניסט הראשי, גוסטו (Gusto).
מרפי השיג את תהילתו בתור שחקן קבוע בתוכנית הטלוויזיה "המופע של שאפל" (Chappelle's Show), במיוחד בסדרת מערכוני "Charlie Murphy's True Hollywood Stories" ("סיפורי הוליווד האמיתיים של צ'רלי מרפי"). בסדרת המערכונים, מרפי מספר על מזלו הביש כחלק מהפמליה של אחיו אדי, כולל מפגשים עם מגוון סלבריטאים כגון ריק ג'יימס ופרינס. אחרי שמנחה "המופע של שאפל", דייב שאפל, עזב את המופע, מרפי ודונל רולינגס הנחו את ה"פרקים האבודים" שנעשו ממערכונים שהופקו לפני ששאפל עזב את התוכנית.
בשנת 2005, הוא הופיע בסרט "חטיפה לא מתוכננת" (לצד אנתוני אנדרסון וג'יי מור ). בסרט, מרפי גילם את "הֵרְב" (Herb), הומו, אסיר לשעבר אשר נשכר על ידי קינג (אנדרסון) שיזייף את חטיפתו. מרפי קריין עבור באדוויזר פרסומות ברדיו, וסיפק את קולו לוותיק מלחמת עיראק והפושע אד וונקלר השלישי בסדרת הטלוויזיה של רצועת השידור Adult Swim ב-Cartoon Network, "משפחת בונדוק" , וכן דיבב את קולו של סרסור בשם ג'יזי-בי (Jizzy-B) במשחק הווידאו "" של Rockstar Games. מרפי סיפק את קולו גם לספוק ב"מסע בין כוכבים" של G4, ולכלב בסרט "נורביט" (2007) בכיכובו של אחיו אדי.
ב-20 במרץ 2009 יצאה לאור ב-Crackle סדרת המערכונים שלו, "Charlie Murphy's Crash Comedy". תוכנית סטנד-אפ מיוחדת, "Charlie Murphy: I Will Not Apologize", עלתה בבכורה בקומדי סנטרל בסוף פברואר 2010.
מרפי עשה גם הופעות אורח ב"1000 דרכים למות" ובסיטקום "Are We There Yet?" של TBS בתור פרנק קינגסטון. בשנים 2014–2015 שיחק מרפי את ויק בתוכנית הלייב אקשן "Black Jesus".
חייו האישיים.
מרפי היה תושב טוויקסברי טאונשיפ שבניו ג'רזי. הוא היה נשוי לטישה טיילור מרפי (Tisha Taylor Murphy) מ-1997 ועד מותה מסרטן צוואר הרחם בדצמבר 2009. לבני הזוג היו שני ילדים מנישואיהם, ולמרפי ילד נוסף מממערכת יחסים קודמת. הוא התעמל בקראטה.
מותו.
מרפי מת מלוקמיה ב-12 באפריל 2017, בגיל 57.
יחסי גרמניה–דנמרק
בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין ממלכת דנמרק מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים. כמו כן השתיים חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
היסטוריה.
הסכסוך בשלזוויג-הולשטיין.
בשנת 1848 פרצה מלחמת שלזוויג הראשונה, בין ממלכת דנמרק לבין הקונפדרציה הגרמנית. המלחמה פרצה עקב דרישת דוכסויות שלזוויג-הולשטיין להשתחרר מתלותם בממלכת דנמרק, והסתיימה בניצחון דני, שהשאיר את הדוכסויות תחת שלטון דני.
בשנת 1864 פרצה מלחמת שלזוויג השנייה, בין ממלכת דנמרק לבין ממלכת פרוסיה והאימפריה האוסטרית. המלחמה פרצה עקב מותו של פרדריק השביעי, מלך דנמרק ללא יורש מוסכם על הקונפדרציה הגרמנית. המלחמה פרצה ב-1 בפברואר 1864, והסתיימה ב-30 באוקטובר באותה שנה בתבוסת דנמרק. כתוצאה מהמלחמה סופחו דוכסויות שלזוויג-הולשטיין וסקסוניה-לאוונבורג לפרוסיה ואוסטריה.
לאחר שנתיים, בשנת 1866 התקיימה מלחמת אוסטריה–פרוסיה, שפרצה בעקבות סכסוך בין אוסטריה לפרוסיה על אופן השליטה במחוזות שנכבשו שנתיים קודם מדנמרק. מדינות האזור שהיו חברות בקונפדרציה הגרמנית הצטרפו למלחמה, מיעוטן תמכו באוסטריה ורובן בפרוסיה, המדינה החזקה והמשפיעה באזור, שניצחה במלחמה. תוצאת ניצחונה של פרוסיה הייתה יצירת הקונפדרציה הצפון-גרמנית, על ידי פרוסיה ומדינות האזור השונות. בסוף המלחמה סיפחה פרוסיה את שטחי שלזוויג והולשטיין במלואם, וכן את ממלכת הנובר ומדינות גרמניות אחרות שנמצאו קודם תחת שלטון אוסטריה או בהשפעתו, ובכך סללה את הדרך לקראת איחוד גרמניה שהתרחש לאחר הניצחון על צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נערך משאל עם בשלזוויג, ובו הוחלט על מסירת צפון-שלזוויג בחזרה לדנמרק.
מלחמת העולם השנייה.
במשך רוב מלחמת העולם השנייה, הייתה דנמרק כבושה על ידי גרמניה הנאצית. הכיבוש החל במבצע וזריבונג (Operation Weserübung) לכיבוש דנמרק ונורווגיה ב-9 באפריל 1940 והסתיים עם כניעתם של הגרמנים בפני בעלות הברית ב-5 במאי 1945. בניגוד למצב שהיה בארצות אחרות שהיו תחת הכיבוש הגרמני, רוב רובם של מוסדות השלטון הדנים המשיכו לתפקד באופן יחסית רגיל עד 1943. הן ממשלת דנמרק והן המלך נשארו בארצם תוך כדי שהם מנהלים דו-שיח לא פשוט בין המערכת הדמוקרטית לבין המערכת הטוטליטרית, עד שהרשויות הגרמניות הפסיקו את פעילותה של הממשלה בעקבות גל של מעשי חבלה ושביתות.
כ-3000 דנים מתו במלחמה כתוצאה ישירה של פעולות הכיבוש. בנוסף, נהרגו 4000 מתנדבים דנים שנלחמו במסגרת "הגייסות החופשיים הדנים" (Frikorps Danmark) שהוקמו על ידי המפלגה הדנית הנאצית והצטרפו לצבא הגרמני בחזית המזרחית. בכל מקרה מדובר על אחוז תמותה נמוך מאוד (כ-0.08% מכלל האוכלוסייה) בהשוואה למדינות כבושות אחרות ולרוב המדינות שהשתתפו במלחמה.
המחתרת הדנית הייתה פעילה באופן מיוחד, בעיקר לקראת סוף המלחמה וב-1943 ארעה הצלת יהודי דנמרק, כאשר עמדו הגרמנים לשלוח אותם למחנות ההשמדה.
ב-2003, בנאום לציון 60 שנה לסיום כהונתה של ממשלת משתפי הפעולה עם הנאצים, אמר ראש ממשלת דנמרק, אנדרס פוג ראסמוסן, כי שיתוף הפעולה הדני היה "לא מוצדק מוסרית". היה זה הגינוי הפומבי הראשון של ההנהגה הדנית במלחמת העולם השנייה על ידי מנהיג דני.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה הצטרפו גרמניה (כגרמניה המערבית) ודנמרק לנאט"ו ולאיחוד האירופי.
יחסים כלכליים.
17.8% מכלל היצוא הדני מיוצא לגרמניה, ואילו 20.4% מכלל היבוא הדני מיובא מגרמניה, ומשום כך גרמניה היא שותפת הסחר החשובה ביותר עבור דנמרק. לעומת זאת, עבור הכלכלה הגרמנית, דנמרק מדורגת במקום ה-20 ביבוא ובמקום ה-17 בייצוא. דנמרק מייצאת מוצרים תעשייתיים, ובעיקר מכונות ומוצרים חקלאיים לגרמניה, ואילו גרמניה מייצאת לדנמרק מכונות וציוד הובלה, מוצרים מוגמרים למחצה ומוצרים מוגמרים, כימיקלים ומוצרים חקלאיים.
דנמרק דחתה במשאל עם בשנת 2000 את אימוץ האירו, והקרונה הדנית כפופה למנגנון שער החליפין האירופי.
יחסים דיפלומטיים.
גרמניה מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן, ושבע קונסוליות באולבורג, אורהוס, האדרסלב, מידלפארט, ניקבינג פאלסטר, אודנסה, ורנה. מאידך, דנמרק מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ותשע קונסוליות כבוד בברמן, מינכן, קלן, ארפורט, המבורג, נירנברג, פלנסבורג, דרזדן, הנובר, קיל, ליבק, רוסטוק, פרנקפורט ושטוטגרט