ג'נסון החלה לעבוד באתר הכרייה במרץ 1975, יחד עם נשים אחרות, ויחד עם העמיתות לעבודה סבלה מיחס עוין מתמיד מצד העובדים הגברים, אשר כלל הטרדות מיניות, אלימות מילולית, איומים, הטרדה והפחדה. ב-5 באוקטובר 1984, היא הגישה תלונה למחלקת זכויות האדם של מינסוטה, בה פירטה את העוונות שנאלצה לחוות. כתגובה, צמיגי מכוניתה נחתכו שבוע לאחר מכן. בינואר 1987, סוכנות המדינה העבירה בקשה לבעלים-במשותף של המכרה, חברת אוגלבי נורטון, מקליבלנד, אוהיו, לשלם $6,000 כפיצוי וכ-$5,000 בגין עוגמת הנפש שספגה ג'נסון, אך החברה סירבה.
ב-15 באוגוסט 1988, עו"ד פול ספרנגר הגיש את התביעה הייצוגית "לואיס אי. ג'נסון ופטרישיה אס. קוסמאק נגד חברת אוולת' טקונייט" לבית המשפט המחוזי במינאפוליס. בזמנו התבקשה תובענה ייצוגית והיא נענתה על ידי ג'יימס רוזנבאום ב-16 בדצמבר 1991. ג'נסון הפסיקה לעבוד במכרה ב-25 בינואר 1992, ואובחנה סובלת מהפרעה פוסט-טראומטית זמן קצר לאחר מכן.
משפט אחריות לדין החל ב-17 בדצמבר 1992, בפני השופט ריצ'רד קייל בסנט פול, מינסוטה, ושישה חודשים לאחר מכן, השופט קבע כי החברה הייתה אחראית למנוע התנהגות בלתי הולמת ובזויה שהתרחשה בקרב עובדיה. על החברה צווה להעביר סדנאות חינוך בנושא הטרדה מינית.
מספר חודשים לאחר ההכרעה במשפט פטריק מקולטי מדולות מונה להכריע לגבי סכום הכסף כפיצויים המגיע לנשים כנזיקין. השופט הפדרלי בדימוס התיר לעורכי דין של הנתבעת (חברת המכרה) להשיג רשומות רפואיות של כל הנשים התובעות. לפני המשפט, התובעות חוו סבל רב מהתצהירים אשר בחנו ופרסו בפומבי את חייהן האישיים ואת עברן הרפואי בפירוט רב.
החצי הראשון של המשפט על נזקים החל בדולות ב-17 בינואר 1995 ונמשך עד 10 בפברואר. לאחר הפסקה, הוא המשיך ב-22 במאי והסתיים ב-13 ביוני.
ב-28 במרץ 1996, מקנולטי הגיש מסמך באורך 416 עמודים אודות הנשים התובעות. הדו"ח, בו הוא כינה את הנשים "היסטריונית", פרסם לציבור הרחב פרטים על החיים הפרטיים שלהן, והעניק להן ממוצע של 10,000 דולר לכל אחת. על פסק הדין הזה הוגש ערעור לבית המשפט לערעורים (Eighth Circuit Court of Appeals) ב-5 בדצמבר 1997. בית המשפט קבע שיש לנהל משפט חדש בפני חבר מושבעים כדי לקבוע נזקים.
הסכם פשרה.
ב-23 בדצמבר 1998, לפני שהמשפט התחיל, הושג הסכם פשרה בין חמש עשרה הנשים התובעות וחברת המכרות אלוות', ובו סוכם כי יועברו 3.5 מיליון דולר לנפגעות. אחת התובעות, פט קוסמאק, נפטרה בעיצומו של המשפט, ב-7 בנובמבר 1994.
המקרה תועד בשנת 2002 בספר "Class Action", וב-2005 בסרט "ארץ קרה", בכיכובה של שרליז ת'רון.
סרטביש
מייקל באראט
מייקל ריד באראט (באנגלית: Michael Reed Barratt, נולד ב-16 באפריל 1959) הוא רופא אמריקאי ואסטרונאוט של נאס"א. באראט מתמחה ברפואה אווירית והיה חלק מפיתוח נושא רפואת החלל במהלך תוכנית מיר ומעבורות החלל ותחנת החלל הבינלאומית. באראט שהה למעלה מ-211 יום בחלל, במסגרת משלחות 19/20 לתחנת החלל הבינלאומי ובמסגרת טיסת STS-133.
בצעירותו.
באראט נולד בונקובר, וושינגטון, וגדל בעיר קאמאס בוושינגטון. סיים לימודי תיכון ב-1977. למד תואר ראשון בזואולוגיה באוניברסיטת וושינגטון, אותו סיים ב-1981, ובשנת 1985 סיים תואר ברפואה באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנת 1988 סיים שלוש שנות התמחות ברפואה פנימית באוניברסיטת נורת'ווסטרן. ביצע שנה התמחות ראשית בבית החולים  Veterans Administration Lakeside בשיקגו ב-1989. בשנת 1991, באראט השלים גם התמחות ותואר שני ברפואה תעופתית בתוכנית משותפת לWright State University ולבסיס חיל האוויר רייט פטרסון. באוהיו. באראט הוא רופא מוסמך לרפואה פנימית ולרפואה תעופתית.
באראט מחזיק רישיון טייס פרטי ומוסמך לטוס על מטוסי T-38 טאלון של נאס"א.
בנאס"א.
באראט החל לעבוד בנאס"א במרכז החלל ג'ונסון במאי 1991, כאשר היה מועסק כרופא פרויקט בשילוב עם KRUG life sciences. ממאי 1991 ועד יולי 1992, הוא היה חלק מהצוות האחראי על בריאות תחנת החלל פרידום, בתור המנהל של מערכות הנשימה והלחץ בתוך התחנה. ביולי 1992 הוא הוצב בתוך בודק רפואי מטעם נאס"א במערך התפעול של המעבורת. ביולי 1993 באראט היה אחד מתוך קבוצה של שלושה אמריקאים שהוזמנו לראשונה לצפות בחזרתה של חללית סויוז. במסגרת תפקידו הוא היה צריך להעריך את האפשרות להשתמש בחללית הסויוז ככלי שיחזיר אסטרונאוטים אמריקאיים מתחנת החלל עתידית. לצורך כך הוא טס עם צוות החילוץ שאסף את צוות של סויוז TM-16 לאחר שנחתו בקזחסטן. (לימים חללית הסויוז נבחרה להטיס ולהחזיר צוותי תחנת החלל הבינלאומית).
בינואר 1994, הוא הפך לחלק מצוות תוכנית מיר ומעבורות החלל. הוא עבר אימונים של שנה במרכז ההכשרה של הקוסמונאוטים בעיר הכוכבים , כאחד משני הרופאים התעופתיים שתומכים באסטרונאוט של נאס"א נורמן ת'אגארד ובגיבוי שלו בוני דנבר. התפקיד כלל לעיתים משא ומתן  כדי לשלב בין גישות שונות ברפואה בין נאס"א לרופאים של סוכנות החלל הרוסית. באראט ועמיתו דייוויד וורד פיתחו ערכת רפואה משלימה לתחנת החלל מיר כדי להגדיל את הציוד הרפואי הזמין בתחנה ופתחו ותוכנית להדרכה ואימונים, תוך הדרכת אסטרונאוטים של נאס"א וקוסמונאוטים רוסיים.
ת'אגרד שוגר לתחנת החלל מיר על גבי סויוז TM-21 וחזר לכדור הארץ במעבורת החלל בטיסת המעבורת STS-71. ת'אגרד שהה בחלל 115 יום במהלכם באראט ווורד איישו את תפקיד איש הקשר מול האסטרונאוטים (CAPCOM) בנוסף לתפקידם כרופאי המשימה.
מיולי 1995 ועד יולי 1998, באראט שימש כמוביל הפעילות הרפואית בתחנת החלל הבינלאומית. תפקידו הביא אותו לנסיעות תכופות לרוסיה, לעיר הכוכבים והוא עבד עם מקביליו במכון לבעיות ביורפואיות באקדמיה הרוסית למדעים. במקביל עבד מול מרכזים נוספים שתמכו בתפעול תחנת החלל. הוא פיתח פרוצדורות רפואיות, נוהלי אימון והדרכה על הציוד בתחנת החלל. הוא היה הרופא הראשי של צוותי תחנת החלל מהמשימה הראשונה לתחנת החלל מ-1998 ועד שנבחר במועמד לתוכנית האסטרונאוטים. באראט משמש כעורך משנה לכתב העת המדעי   Aviation, Space, and Environmental Medicine, והיה עורך בכיר של ספר הלימוד 'עקרונות של רפואה קלינית עבור טיסה בחלל'.
באראט נבחר על ידי נאס"א כמומחה משימה ביולי 2000 והחל את האימונים כאסטרונאוט באוגוסט 2000. לאחר שנתיים של הכשרה הוא הוצב במשרד האסטרונאוטים, בענף תפעול תחנת החלל.
NEEMO 7.
בחודש אוקטובר 2004, באראט היה חלק מצוות האקוונאוטים שירדו מתחת למים במשימת NEEMO 7 אל מעבדת אקווריוס. המשימה נמשכה 11 יום מתחת למים. המשימה NEEMO 7 נועדה לבחון טכנולוגיות לביצוע ניתוחים ופרוצדורות רפואיות בשליטה מרחוק, כאשר רופא מהאמילטון, אונטריו קנדה, יסייע בביצוע איבחון וניתוח על חולה מדומה בתוך מעבדת אקווריוס. כמו כן נבדקו טכנולוגיות של שימוש במציאות מדומה כדי לסייע ברפואה מרחוק. בנוסף, חברי הצוות ביצעו גיחות ופעילות חוץ רכבית בצלילות וסריקה של הסביבה שמחוץ להאביטאט.
משלחת 19/20 לתחנת החלל הבינלאומית.
באראט היה חלק מצוות משלחת 19 ו-20 לתחנת החלל הבינלאומית. הוא הוצב למשימה בפברואר 2008. באראט, יחד עם גנאדי פאדלקה ותייר החלל צ'ארלס סימוני, שוגרו ב-28 במרץ 2009 על סויוז TMA-14. משימה זו סימנה את המעבר משלושה אנשי צוות קבועים בתחנת החלל לשישה אנשי צוות קבועים.
במהלך משלחת 20 באראט ביצע שתי הליכות חלל יחד עם גנדי פאדלקה. הראשונה, שנמשכה 4 שעות ו-54 דקות הכינה את המודול זבזדה לקראת הגעת יחידת המחקר פויסק, חיבור אנטנה לקראת עגינה וצילום של מנוף הסטרלה-2.
הליכת החלל השנייה הייתה הליכה פנימית, בוצעה במודול התחנה זבזדה כאשר היה לא מדוחס, על מנת להחליף את אחת מהדלתות של המודול, לקראת הגעתה של היחידה פויסק. ההליכה נמשכה 12 דקות. באראט שהה בתחנת החלל עד לסוף משלחת 20  שחזרה  ב-11 באוקטובר 2009. הוא שב לכדור הארץ לאחד ששהה בחלל 198 יום, 16 שעות ו-42 דקות.
באראט שב לכדור הארץ עם פדלקה ותייר החלל גי ללברטה מייסד סירק דו סוליי, ב-11 באוקטובר 2009.
STS-133.
בשנת 2011, באראט חזר לחלל כמומחה משימה במהלך טיסת מעבורת החלל STS-133, הטיסה האחרונה של מעבורת החלל דיסקברי. המשימה נועדה להביא אל תחנת החלל הבינלאומית את המנשא הלוגיסטי EXPRESS 4, ומודול לוגיסטי רב תכליתי. כמו גם להשאיר בתחנה חלקי חילוף קריטיים. באראט היה המוביל מבחינת פעולות התקרבות ומפגש עם תחנת החלל הבינלאומית, וכן אחראי על תפעול הזרוע הרובוטית בתחנה. במסגרת טיסה זו שהה באראט בחלל 12 יום, 19 שעות ו-4 דקות.
לאחר טיסות החלל.
מינואר 2012 ועד אפריל 2013 באראט היה מנהל תוכנית המחקר הרפואי האנושי במרכז החלל ג'ונסון. במסגרת התוכנית בוצעו מחקרים להורדת הסיכונים הרפואיים הבולטים בשהות בחלל.
נכון ל-2018 באראט מעורב בהכנות של נאס"א לקראת הטיסה המאוישת הראשונה למאדים וההתמודדות עם הסכנות הרפואיות בטיסה הממושכת ובשהות על מאדים, ובעיקר נושא הקרינה הקוסמית.
באראט ביקר בישראל במסגרת שבוע החלל הישראלי בינואר 2018.
חיים אישיים.
באראט נשוי לד"ר מישל לין באראט ולהם חמישה ילדים.
פרסים ואותות הוקרה.
בין הפרסים שקיבל היו גם:
חבורת תרי&quot;ג
סחלב קדוש
סחלב קדוש (שם מדעי: "Anacamptis sancta", בעבר: "Orchis sancta") הוא מין של בן-סחלב שבעבר שויך לסוג סחלב.
שמו ניתן לו על ידי החוקר השוודי קארולוס ליניאוס שקרא לפרח על שם ארץ ישראל, ארץ הקודש.
מאפיינים.
הסחלב הקדוש הוא אחד משני המינים היחידים בסוגם בישראל המייצרים צוף שמופרש בדורבן.