היחסים בין הרפובליקה העממית של סין להולנד החלו בשנת 1954. בשל הסיוע הממשלתי של הולנד שכלל מכירת שתי צוללות לטאיוואן, היחסים הדו-צדדיים הוחלפו במאי 1981 לרמת ממונה על היחסים. ב-1 בפברואר 1984, סין והולנד חידשו את היחסים הדיפלומטיים המלאים כאשר הולנד הסכימה שלא לנהל סחר של כלי נשק הגנתיים עם טאיוואן.
יצוא הולנד לסין כולל פטרוכימיה, מכונות, ציוד תחבורה, מזון, טכנולוגיה גבוהה ודלקים מאובנים. הייצוא של סין להולנד כולל מוצרי אלקטרוניקה, מחשבים וצעצועים, צעצועים ובגדים.
במרץ 2014 ערך נשיא סין שי ג'ינפינג את הביקור הממלכתי הראשון של סין בהולנד בהיסטוריה.
היחסים בין שתי המדינות.
הסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות גדל עם השנים. הולנד היא השותפה השלישית בגודלה של סין ב. היקף המסחר קפץ בשנה שעברה גדל ב-44.3 אחוזים. מדובר ב-4.6 מיליארד אירו בשנת 2009. סין ייצאה 36.7 מיליארד דולר להולנד בשנת 2009.
ארגונים הולנדים השקיעו 7.48 מיליארד דולר ל-824 פרויקטים בסין.
ביולי 2019 חתמו שגרירי האו"ם מ-22 מדינות, כולל הולנד, על מכתב משותף למועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם, הכולל גינוי על התנהלותה של סין כלפי האויגורים, כמו גם התייחסות לא נכונה לקבוצות מיעוט אחרות, בקריאה לממשלת סין לסגור את מחנות החינוך מחדש של שינג'יאנג.
Papi Juancho
Papi Juancho הוא אלבום האולפן החמישי של הזמר הקולומביאני מאלומה. האלבום יצא לאור ב-21 באוגוסט 2020, ללא הודעה מוקדמת, דרך חברת התקליטים Sony Music Latin. קדמה לאלבום הוצאתם של הסינגלים "ADMV" ו-"Hawái", שהיה לשיר הראשון בפסגת המצעד בילבורד גלובל ללא ארצות הברית. ביום שחרור האלבום, מאלומה עלה בשידור חי באינסטגרם על מנת לקדם את האלבום, ולענות על שאלות הקהל.
ג'ון אטקינסון גרימשאו
ג'ון אטקינסון גרימשאו (באנגלית: John Atkinson Grimshaw;6 בספטמבר 1836 – 13 באוקטובר 1893) היה אמן מהתקופה הוויקטוריאנית הידוע בזכות סצנותיו הליליות של נופים עירוניים.
אהבתו של גרימשאו לריאליזם נבעה מתשוקה לצילום. ידוע שהוא השתמש במצלמה אובסקורה או בעדשות כדי להקרין סצינות על בד, מה שפיצה על חסרונותיו כשרטט וידע הפרספקטיבה הלא מושלם שלו. טכניקה זו, שלכאורה נעשה שימוש בה על ידי קאראווג'ו, כמו גם יאן ורמיר, גונתה על ידי מספר בני דורו שהאמינו כי היא מפגינה פחות מיומנות מאשר ציור חופשי
קורות חייו.
גרימשאו נולד ב־6 בספטמבר 1836 בפארק סטריט, לידס למרי ודייוויד גרימשאו. בשנת 1856 התחתן עם בת דודו פרנסס האברד (1835–1917). בשנת 1861, בגיל 24, למורת רוחם של הוריו, הוא עזב את עבודתו כפקיד בחברת הרכבות הצפונית הגדולה כדי להפוך לצייר. הוא הציג לראשונה בשנת 1862, בעיקר ציורי ציפורים, פרי ופריחה, בחסות החברה הפילוסופית והספרותית של לידס. הוא ואשתו עברו בשנת 1866 לווילה דו-משפחתית, ובשנת 1870 להיכל קנוסטרופ. הוא הצליח בשנות השבעים של המאה ה-19 ושכר בית שני בסקרבורו, שהפך למקום מועדף.
הוא נפטר ב־13 באוקטובר 1893 משחפת ונקבר בבית העלמין וודהאוס, (סנט ג'ורג' פילדס), לידס.
כמה מילדיו, ארתור א' גרימשאו (1864–1913), לואי ה' גרימשאו (1870–1944), וילפרד גרימשאו (1871–1937) ואילין גרימשאו (1877–1970) הפכו לציירים.
יצירתו.
ההשפעה העיקרית על גרימשאו הייתה של הפרה-רפאליטים. נאמן לסגנון הפרה-רפאליטי, הוא יצר נופים של צבע ותאורה מדויקים, מלאי פרטים וריאליזם, ולעיתים קרובות טיפל בעונות השנה או סוג של מזג אוויר. נוף ירח על רחובות העיר והפרברים ושל הרציפים בלונדון, האל, ליברפול וגלאזגו היו נושאים אופיינים שלו. הציור המוקפד ומיומנותו באפקטים של תאורה גרמו לכך שהוא תפס את המראה ואת מצב הרוח של הסצנה לפרטי פרטים. "ציוריו של רחובות מוארים בגז וחזיתות מים ערפיליות העבירו חום מוזר כמו גם ניכור בסצנה העירונית."
ב"המסטד היל" נחשב לאחת מיצירותיו הטובות ביותר של גרימשאו, המדגים את כישוריו במגוון מקורות אור, בלכידת האווירה של מעבר הדמדומים אל תוך הלילה. במהלך הקריירה המאוחרת שלו היו הסצנות העירוניות שלו בדמדומי האור או תאורת רחוב צהובה פופולריות בקרב פטרוני המעמד הבינוני שלו.
עבודתו המאוחרת כללה סצנות מדומיינות מהאימפריה היוונית והרומית, והוא צייר נושאים ספרותיים מלונגפלו ואלפרד טניסון. גרימשאו קרא לילדיו על שם דמויות משיריו של טניסון.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 החזיק גרימשו אולפן לונדוני בצ'לסי, לא רחוק מהאולפן של ג'יימס אבוט מקניל ויסלר. לאחר ביקורו אצל גרימשאו, העיר ויסלר כי "ראיתי את עצמי כממציא נוקטורנס עד שראיתי את תמונות אור הירח של גרימשאו." בהחלת המסורת של תמונות אור ירח כפריות על העיר הוויקטוריאנית, "תיעדו גשם וערפל, שלוליות וערפל פיח של אנגליה התעשייתית הוויקטוריאנית המאוחרת בשירה נהדרת."
ציוריו של גרימשאו תיארו את העולם של זמנו אך נמנעו מההיבטים המלוכלכים והמדכאים של עיירות תעשייתיות. הוא התייחסות יפה מבחינה לירית לעידן התעשייתי. גרימשאו תיאר את הערפל בצורה מדויקת כל כך, כדי לתפוס את הצמרמורת שמלווה את האוויר הלח. הלחות שחודרת לבגדיהם הכבדים של דמויות ערות בשעות הבוקר המוקדמות הערפילית.
מוניטין ומורשת.
גרימשאו לא הותיר אחריו מכתבים, או מאמרים שכתב. המוניטין שלו נשען על ציורים. מורשתו מבוססת על נופי העיירה שלו.
במחצית השנייה של המאה ה-20 חלה התעניינות בעבודתו של גרימשאו, עם כמה תערוכות חשובות שהוקדשו לה.
תערוכה רטרוספקטיבית "אטקינסון גרימשאו – צייר אור הירח" התקיימה בין התאריכים 16 באפריל – 4 בספטמבר 2011 בגלריה לאמנות מרסר בהרוגט ובהמשך בגלריה לאמנות גילדהול בלונדון.
רודולף בקמן
רודולף בקמן (בגרמנית: Rudolf Beckmann; אוסנבריק, 20 בפברואר 1910 – סוביבור, 14 באוקטובר 1943) היה איש אס אס גרמני במחנה ההשמדה סוביבור. הוא נדקר למוות במהלך המרד בסוביבור על ידי אסירים. בקמן היה חבר במפלגה הנאצית (חבר 305,721) ובאס אס. גילוי גופתו היה הגורם לפתיחת המרד מוקדם מהמתוכנן. לא ידוע דבר על ראשית חייו.
קריירה באס אס.
בקמן עבד בתחילה בתוכנית T4 – אותנסיה בה נרצחו בגז נכים ובעלי פיגור שכלי. בעקבות מבצע ריינהרד הוא הועבר למחנה ההשמדה סוביבור, שם עבד בעיקר במחנה השני כאחראי על מיון חפצי הנרצחים בתאי הגזים, שם סודרו הבגדים, והיה אחראי על הטיפול בסוסים.
תפקידו במחנה.
לאחר שהגיעו היהודים לרמפה הם נאלצו להתפשט ולשים את כל בגדיהם ומזוודותיהם בצד. מי שלא יכול היה ללכת נלקח בעגלות. אם זה קרה לאט מדי, בגדיהם נקרעו מגופם בכוח. ואז באה הפקודה להיכנס ל"בית המרחץ" (תא הגז). לפני כן הם נאלצו להעבור בדלפק ובו עמד אס אס אושרשרפורר אלפרד איטנר, שלקח מהם את כל חפצי הערך כמו זהב ותכשיטים אחרים. ברגע שהם נכנסו לתא הגז, דאגו ולטר נובאק והאחים יוזף וולף ופרנץ וולף, שהבגדים המושלכים יובאו לצריפים הסמוכים לצורך אריזה ומיון. בשלב זה הגיע תפקידם של רודולף בקמן ופול גרוט: כל הניירות, המסמכים והחפצים שלא נשלחו לצריף המיון ולא היה בהם צורך היו מוכנסים לשקיות ונשלחים לשריפה. "כל זה היה צריך לקרות בקצב מהיר, כך שניתן יהיה להכניס לתאי הגז את הקבוצה הבאה של היהודים באותה צורה במהירות האפשרית."
תפקיד מנהלי ומוות.
בנוסף לתפקידים שנזכרו לעיל עבד בקמן גם כמנהל בבית המכונה "יער", בו שכנה הנהלת המחנה. על פי תוכנית המורדים נקבע שיש להרוג שם את בקמן ותומאס שטפל. הוא נהרג בצורה שקטה על ידי חיים אנגל ואסיר נוסף. בנוסף לבקמן חוסלו עשרה שומרים גרמנים אחרים ומספר לא ידוע של שומרי עזר אוקראינים. כשגילה את מותו איש האס אס אריך באואר, שחזר מקניית מצרכים החל לירות בשני יהודים שפרקו את משאיתו. יריות אלו הובילו להחלטה של מפקדי המרד להתחיל בו מוקדם מהמתוכנן.
הקהילה היהודית סורית בארצות הברית
הקהילות היהודיות הסוריות בארצות הברית הן קהילות של יוצאי יהדות סוריה, שנוסדו בראשית המאה העשרים. הקהילות הגדולות ביותר הן בברוקלין שבניו יורק, בדיל שבניו ג'רזי ובמיאמי. אוכלוסיית הקהילות בניו יורק ובניו ג'רזי נאמדת כיום בכ-90,000 נפש. בתוך הקהילה הסורית קיים שוני בין היהודים שמקורם בעיר חלב לבין אלו שמוצאם מדמשק.
ניו יורק.
יהודי סוריה הראשונים שהגיעו לארצות הברית היו יעקב דווק ועזרא סיט, שניהם מחלב. הם הפליגו מליברפול שבאנגליה ב־22 ביולי 1892. לאחר תחילת המאה העשרים הגיעו מהגרים נוספים לארצות הברית משלוש סיבות: ראשית, ירידה בכלכלת סוריה שפגעה ביכולתם להתפרנס. שנית, הטורקים הצעירים, קבוצת מורדים האחראית להפלת הסולטאן העות'מאני, גייסו יהודים לצבא בעל כרחם. שלישית, גורמים כמו השפעת המערב עליית הציונות והלאומיות הערבית הביאו להגברת האנטישמיות במדינות ערב. רובם התיישבו בשכונת לואר איסט סייד שבמנהטן. מאוחר יותר התיישבו גם בבנסונהרסט, מידווד, פלטבוש ולאורך אושן פארקוויי בגרייבסנד שבברוקלין. האחרון נחשב למרכז הקהילה הנוכחי, אם כי הקהילה התמקדה בעבר סביב בית הכנסת מגן דוד בשדרה 67 בשכונת בנסונהרסט כמפורט להלן:
בנוסף למוצא יהודי סוריה, הקהילה כוללת קבוצות קטנות יותר ממוצא ישראלי, לבנוני, מצרי, טורקי, מרוקאי ואחרות, שמקיימות מניינים משלהם במבנה הקהילה הכללי הסורי. קיימת הבחנה בין ""חלבי" (שמוצאו מחלב)" ל"שמסי" (שמוצאו מדמשק). כמו כן קיים הבדל בין "הכובעים הלבנים" האורתודוקסים המודרניים לבין החובשים "כובעים שחורים" היהדות החרדית, אם כי החלוקה אינה מוחלטת. אין קהילות של יהדות קונסרבטיבית או רפורמיות הקשורות לקהילה הסורית.