הסוחרים האנגלים היו עסוקים לעיתים קרובות בפעולות עוינות נגד מקביליהם באוקיינוס ההודי, ההולנדים והפורטוגזים. אירוע מרכזי שסיפק לחברה עדיפות על האימפריה המוגולית היה ניצחונה ב-1612 בקרב ימי על הפורטוגזים בקרב סובלי שהתרחש בחוף הקרוב לכפר סובלי, לא הרחק מסוראט. ניצחון זה אותת גם לשליטים ההודים עם איזו מהמעצמות כדאי להם יותר לטפח קשרי סחר.
כדי למנוע ניהול מלחמות מסחר חסרות תועלת בים המרוחק, האנגלים החליטו לבדוק את האופציות שלהם להשגת דריסת רגל ביבשת הודו, עם אישור של בריטניה והאימפריה המוגולית, וביקשו ממשפחת המלוכה להתחיל במשימה דיפלומטית. ב-1615, סר תומאס רו קיבל הוראה של המלך ג'יימס הראשון לבקר את האימפריה המוגולית (ששלטה על רוב תת-היבשת ההודית לכיוון אפגניסטן) ואת שליטה, ג'הנגיר. מטרת המשימה הייתה לארגן ברית מסחרית שתיתן לחברת הודו המזרחית הבריטית זכויות בלעדיות להתיישב ולבנות מפעלים בסוראט ואזורים אחרים. ג'הנגיר שלח מכתב למלך אנגליה דרך תומאס רו בו נכתב:
התפשטות.
כחלק מההסכם בין תומאס רו כנציג חברה לבין המוגול הגדול ג'אהנגיר, הורשתה החברה לבנות בתי אחסון (שכונו פקטוריז) לאגירת הטובין אותם רכשו נציגי החברה בהודו.
החברה, תחת התמיכה הברורה הצליחה במהירות להאפיל על הפורטוגזים, שיצרו את בסיסיהם בגואה ובבומביי (שאחר כך הועברה לאנגליה כנדוניה לקטרינה דה ברגנזה). על ידי תמיכה זו הם הצליחו לבנות מצודות בסוראט (שמחסן גדול נבנה בה ב-1612), צ'נאי (1639), בומביי (1668) וקולקטה (1690). ב-1647 היו לחברה 23 בתי אחסון ו-90 עובדים בהודו. המחסנים המרכזיים נהפכו למעוזים מוגנים על ידי המבצרים שנבנו: מבצר ווילאם בבנגל, מבצר סנט ג'ורג בצ'נאי וטירת בומבי. ב-1634 הרחיב הקיסר המוגלי את האירוח שלו לסוחרים האנגלים באזור בנגל.
העסקים העיקריים של החברה היו באותה עת בחומרים כותנה, משי, אינדיגו, אשלגן חנקתי ותה. בכל הזמן הזה החברה הכינה התקפה על המונופול ההולנדי בסחר התבלינים במצר מלאקה.
ב-1711 יצרה החברה נקודת מסחר בקנטון (גואנגג'ואו), סין, על מנת לסחור בתה ובכסף.
ב-1657 חידש אוליבר קרומוול את הצ'רטר משנת 1609, והביא לשינויים קטנים במחזיקים במניות החברה.
המעמד של החברה חוזק על ידי החזרת המלכות לאנגליה. בסדרה של 5 חוקים בסביבות שנת 1670, המלך צ'ארלס השני סיפק לחברה זכויות לנכסים טריטוריאליים אוטונומיים, ליצור כסף, לפקד על כוחות צבאיים ולכרות בריתות, לעשות שלום ומלחמה, ולהפעיל משפטים פליליים ואזרחיים בשטחים שהחברה השיגה. לחברה היה צורך גדל בהגנה מחמת יריבים מסחריים, כוחות אימפריאליסטים אחרים ולעיתים שליטים מקומיים עוינים.
החופש לנהל את ענייניה הצבאיים התקבל בברכה בחברה והחברה הקימה במהירות את כוחותיה הצבאיים בשנות ה-80 של המאה ה-17, בעיקר באזורים הלא מוכרעים של אוכלוסייה מקומית. ב-1689, החברה שהייתה מעין "מדינה" בהודו היבשתית, ניהלה באופן עצמאי את הנשיאויות הגדולות של בנגל, מדארס, ובומביי והחזיקה בכוח צבאי מטיל אימה. מ-1698 החברה זכתה להשתמש במוטו "Auspico Regis et Senatus Angliae", כלומר "תחת חסותם של המלך והפרלמנט של אנגליה".
ב-1717, בתמורה לעזרה בריטית בהתמודדות עם האימפריה המראטהית, ויתר המוגול הגדול לגמרי על המס שנגבה עד אז על סחורות שיוצאו מבנגל.
בספטמבר 1746, כחלק ממלחמת הירושה האוסטרית, תקף כוח של חברת הודו המזרחית הצרפתית , שיצא מפודוצ'רי והיה בפיקודו של יוסף פרנסואה דופלה את הכוחות הבריטים במדרס. הכוחות הצרפתים ניצחו בקרב מדרס את הכוחות הבריטיים והשתלטו על מבצר סנט ג'ורג וכך זכו בשליטה בעיר מדרס ובכל אזור טאמיל נאדו ושטחים הסמוכים לו. השליטה הצרפתית נמשכה עד 1749, כאשר בהסכם אקס לה שפל (1748) שנחתם באאכן וסיים את המלחמה באירופה הוסכם כי רוב השטח יוחזר לחברה הבריטית.
ב-1756 סירב המושל של קלקוטה מטעם חברת הודו להסגיר הודי שנמלט אל העיר לידי הנוואב של בנגל , סיראג' אוד-דוֹאוּלה, וזאת מטעמים מדיניים, בתגובה החליט הנוואב לפתוח במתקפה. ב־20 ביוני אותה שנה כבש צבאו את מצודת ויליאם. רוב הבריטים הצליחו להימלט, 146 מהשכירים ההודים של חברת הודו המזרחית נישבו. השבויים נכלאו ב"חור השחור" של בית הסוהר שבמצודה, שלא היה אלא צינוק באורך 5.5 מטרים וברוחב 4.5 מטרים. כל הלילה נאבקו השבויים על מעט אוויר שנכנס משני חלונות קטנים. למחרת בבוקר הוצאו משם רק 23 אנשים חיים. שנה אחרי כן חזר רוברט קלייב וכבש את קולקטה.
הדרך למונופול מושלם.
מונופול מסחרי.
השגשוג שממנו נהנו פועלי החברה איפשר להם לחזור לארצם ולהקים אחוזות ועסקים ולהשיג כוח פוליטי.
כתוצאה מכך, פיתחה החברה שדולה בפרלמנט האנגלי. ברם, תחת לחצם של סוחרים שאפתניים ושותפים קודמים של החברה (שאותם כינתה בזלזול החברה "Interlopers") שרצו להקים חברות מסחר פרטיות בהודו, עבר ב-1694 חוק שביטל את ההגבלות הממשלתיות. חוק זה איפשר לכל חברה אנגלית לסחור עם הודו, אלא אם נפסלה ספציפית על ידי הפרלמנט, ובצורה זו בוטל הצ'רטר שפעל במשך כמעט 100 שנים. באמצעות חוק משנת 1698, חברה "מקבילה" לחברת הודו המזרחית בריטית (שנקראה באופן רשמי חברת המסחר האנגלית עם איי הודו המזרחית) נוסדה בסיוע פיננסי של שני מיליון פאונד מהמדינה. אולם, בעלי המניות רבי העוצמה של החברה הישנה הבטיחו במהירות סכום של כ-315 אלף פאונד לקונצרן החדש, ושלטו בגוף החדש. שתי החברות נאבקו זו בזו במשך זמן מה, הן באנגליה והן בהודו, על מנת לזכות בחלק עיקרי במסחר.
ברם התברר במהרה שהחברה המקורית כמעט ולא עמדה בפני איזושהי תחרות משמעותית. לבסוף התמזגו שתי החברות ב-1702, בחוזה בין המדינה ובין שתי החברות. בהתאם להסכם נתנה החברה לאחר המיזוג לקופת המדינה האנגלית סכום בן 3,200,000 פאונד, בתמורה לזכויות בלעדיות מיוחדות שהוענקו לה למשך שלוש השנים הבאות- שלאחריהן יבחן המצב מחדש.
החברה הממוזגת הפכה ל"החברה המאוחדת של הסוחרים של המסחר האנגלי לאיי הודו".
בעשורים שלאחר מכן היה סכסוך מתמיד בין שדולת החברה לפרלמנט. החברה ביקשה התמסדות קבע, בעוד שהפרלמנט לא הסכים להתיר לחברה אוטונומיה רבה יותר ובכך לוותר על הזדמנות לנצל את רווחי החברה. ב-1712, חוק נוסף חידש את מעמד החברה. ב-1720, מקורו של 15% מהייבוא הבריטי היה מהודו, כשכמעט כולו עבר דרך החברה, עובדה שאשררה את ההשפעה של שדולת החברה. חוק שחוקק ב-1730 האריך את הרישיון עד לשנת 1766. שנה לאחר מכן, נכנס לתוקף חוק חברת הודו המזרחית שמטרתו להסדיר את הרגולציה על החברה, ומתחיל תהליך שסופו הלאמת החברה בשנת 1858.
באותה העת, היו הבריטים והצרפתים ליריבים מרים, והיו ביניהם תגרות באופן תדיר על שליטה בקולוניות. (במלחמת העצמאות של ארצות הברית, למשל, סיפקו הצרפתים כוחות למתיישבים האמריקאים בניסיון לעזור להם להסיר את השלטון הבריטי) ב-1742, בפחד מהתוצאה המוניטרית של מלחמה, הסכימה הממשלה להאריך את המועד הסופי של רישיון המסחר האקסקלוסיבי של החברה בהודו עד ל-1783, תמורת הלוואה נוספת של כמיליון פאונד.
חברת הודו המזרחית
שנת שלושת הקיסרים
שנת שלושת הקיסרים (בגרמנית: Dreikaiserjahr) הוא כינוי לשנת 1888. שנה שבה שלטו בקיסרות הגרמנית שלושה קיסרים בזה אחר זה.
עד 9 במרץ שלט במדינה הקיסר וילהלם הראשון. פרידריך השלישי, בנו, ירש אותו במותו. פרידריך בעצמו שלט 99 ימים בלבד עד 15 ביוני, אז נפטר ממחלת הסרטן. בתקופת שלטונו הקצרה הוא כבר היה מאוד חולה, לא יכול היה לדבר ונאלץ לתקשר באמצעות כתיבה. לאחר מותו של פרידריך ירש אותו בנו, וילהלם השני, ששלט במדינה עד התמוטטות האימפריה ב-9 בנובמבר 1918.
בגרמניה של ימינו, ילדי בתי הספר זוכרים את שנת שלושת הקיסרים על ידי המשפט: "drei Achten, drei Kaiser" ("שלוש 'שמונה' (1888), שלושה קיסרים").
גוסטב ברגמן
גוסטב ברגמן (Gustav Bergmann; ) היה מתמטיקאי, פילוסוף, פסיכולוג ומשפטן יהודי אמריקאי יליד אוסטריה, חבר החוג הווינאי.
חייו.
ברגמן, יליד בווינה, למד מתמטיקה באוניברסיטת וינה, ושם זכה לתואר דוקטור ב-1928. עוד במהלך עבודת הדוקטורט שלו סייע לאלברט איינשטיין במחקריו. בתקופה זו הוזמן ברגמן לפגישות החוג הווינאי, דבר שהביא להשתלבותו בזרם הפוזיטיביזם הלוגי. תוך שימוש בשיטות הניתוח הפילוסופי שנגזרו מאלו של מור, קרנפ ו-ויטגנשטיין המוקדם, שאף ברגמן לפתור את בעיות הפילוסופיה על ידי דיון לא פורמלי ב"שפה האידיאלית" שמאפייניה יצביעו על המבנה הבסיסי של המציאות. כלומר, כאונטולוג, הוא שאל: "מה חייב להימצא כדי שנוכל ליצור את השפה האידיאלית שבה ניתן יהיה לבטא את הכול בבהירות?"
עליית הנאציזם טמנה בחובה איום של ממש על ביטחונו של ברגמן, וב-1938 היגר לארצות הברית. ב-1940 שימש תחילה כמרצה זוטר באוניברסיטת איווה, ובהמשך קיבל קביעות. הוא פרש ב-1974, אך המשיך ללמד פסיכולוגיה ולעסוק בפילוסופיה עד לפטירתו ב-1987.
גאלפסטרים אירוספייס
גאלפסטרים אירוספייס קורפוריישן (באנגלית: Gulfstream Aerospace Corporation) היא יצרנית מטוסים אמריקנית הפועלת כיחידה של ג'נרל דיינמיקס מאז 2001. ממוקמת בסוואנה, ג'ורג'יה, ארצות הברית. היקף המכירות של החברה הוא מעל 2,000 מטוסים מאז 1958.
היסטוריה.
המטוס הראשון שנקרא גאלפסטרים היה הגראמן גאלפסטרים 1, בעל שני מנועי טורבו-פרופ, מתוצרת גראמן. הצלחת תוכנית זו הובילה לפיתוחו של מטוס המנהלים הסילוני גראמן גאלפסטרים 2.