באירופה התיישב צ'ייס באקדמיה לאמנויות יפות, מינכן, מרכז הכשרה ותיק, שמשך אליו מספר הולך וגובר של אמריקאים ומשך את צ'ייס מכיוון שהיו בו פחות הסחות דעת מפריז. הוא למד אצל אלכסנדר פון וגנר וקארל פון פילוטי, והתיידד עם האמנים האמריקאים וולטר שירול, פרנק דובנעק וג'יי פרנק קורייר.
במינכן, צ'ייס השתמש בכישרונו המפותח לצייר יצירות פיגורטיביות בסגנון מוברש באופן רופף הפופולרי אצל מדריכיו. בינואר 1876 הוצגה אחת הדיוקנאות שלו, שכותרתה "ליצן החצר". בהמשך אותה שנה הוצגה התמונה וזכתה במדליה בתערוכת המאה של פילדלפיה, והביאה לצ'ייס את התהילה הראשונה שלו.
צ'ייס נסע לוונציה, איטליה בשנת 1877 לפני שחזר לארצות הברית בקיץ 1878, אמן מיומן מאוד המייצג את הגל החדש של הכישרון האמריקני המשכיל. באמריקה, הוא הציג את ציורו 'Ready for the Ride' בעזרת האגודה החדשה שהוקמה בשנת 1878 - "אגודה של אמנים אמריקאים". הוא גם פתח סטודיו בניו יורק ברחוב העשירי. הוא היה חבר בקבוצת אמנים וסופרים, ביניהם ווינסלו הומר, ארתור קוורטלי ואוגוסטוס סנט גאודנס.
בשנת 1881, חזר לאירופה לאיטליה ולגרמניה, עם חברו האמן ויליאם פרסטון פלפס.
אב, אמן, מורה.
צ'ייס היה אישיות קוסמופוליטית מתוחכמת, איש משפחה מסור ומורה מוערך. צ'ייס התחתן עם אליס גרסון בשנת 1887 ויחד הם גידלו שמונה ילדים בתקופה הכי פורייה של צ'ייס. בנותיו הבכורות, אליס דיודונה צ'ייס ודורותי ברמונד צ'ייס, דיגמנו לאביהן.
לעומת זאת, בעיר ניו יורק צ'ייס התפרסם בזכות הופעתו בעיקר בלבושו, בנימוסיו ובעיקר בסטודיו שלו. ברחוב העשירי עבר צ'ייס לסטודיו הישן של אלברט ביארסט וקישט אותו. צ'ייס מילא את הסטודיו בריהוט מפואר, חפצי נוי, ציפורים חנוטות, שטיחים מזרחיים וכלי נגינה אקזוטיים. הסטודיו שימש מוקד עבור החברים המתוחכמים והאופנתיים של עולם האמנות בעיר ניו יורק של סוף המאה ה-19. עד שנת 1895 עלות תחזוקת הסטודיו, בנוסף למגורים האחרים שלו, אילצו את צ'ייס לסגור אותו ולהוציא למכירה פומבית של התכולה.
בנוסף לציור, צ'ייס פיתח עניין בהוראה. בתחילה לקח לעצמו תלמידים פרטיים, בין הראשונים שבהם הייתה דורה וילר קייט, סטודנטית בין השנים 1879 עד 1881 שהפכה לאמנית מקצועית וחברה לכל החיים. אמה של דורה, קנדיס וילר, כתבה בזיכרונותיה בהתלהבות על צ'ייס, "הוא היה הנדיב ביותר מכל המורים, לא רק שהעניק בצורה ממצה את הידע שלו כיצד לעשות דברים, אלא גם טיפח את הרצון לעשות את זה כך. מאוחר יותר, הוא שוכנע לעבור לבית ספר לאמנות בשינקוק הילס, לונג איילנד ..."
בהזמנתה של הגברת ויליאם הויט, צ'ייס פתח את בית הספר לאמנות בשינקוק היל במזרח לונג איילנד, ניו יורק בשנת 1891. הוא לימד שם עד שנת 1902. צ'ייס אימץ את שיטת הציור בחוץ, ולעיתים קרובות לימד את תלמידיו בשיעורי חוץ. הוא גם פתח את בית הספר לאמנות בעצמו בשנת 1896, שהפך לבית הספר לאמנות בניו יורק כעבור שנתיים כשצ'ייס נשאר שם כמדריך עד 1907. צ'ייס לימד באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה משנת 1896 עד 1909; בליגה לסטודנטים לאמנות משנת 1878 עד 1896 ושוב משנת 1907 עד 1911; ובאגודת האמנות בברוקלין בשנת 1887 ומשנת 1891 עד 1896. יחד עם רוברט אנרי, שהפך למדריך יריב, צ'ייס היה המורה החשוב ביותר של אמנים אמריקנים בתחילת המאה העשרים. בנוסף להוראתו את אמני החוף המזרחי כמו ג'ורג' בלווז, לואיז אפטון ברומבק, אירווינג רמזי ויילס, האוורד צ'נדלר כריסטי, סילאס דסטין, לידיה פילד אמט, אלסון סקינר קלארק, ג'ני אקין דלוני, ורבים אחרים, היה לו תפקיד חשוב בהשפעה על האמנות בקליפורניה בראשית דרכה. במיוחד באינטראקציות עם ארתור פרנק מת'יו, חאבייר מרטינז ופרסי גריי. היה לו גם תפקיד חשוב בהשפעה על האימפרסיוניזם הטקסני. הוא לימד גם את הציירים ג'וליאן אונטרדונק ואת אליס שיל.
לאחר שהפסיק את עבודתו בשינקוק הילס, החל צ'ייס לקחת קבוצות סטודנטים מעבר לים בחודשי הקיץ לסיור במרכזי האמנות האירופיים החשובים. בשנת 1903 הם ביקרו בהארלם בהולנד, שם קיבל צ'ייס השראה מפרנס הלס.
סגנון ונושא.
אף על פי שצ'ייס עבד בצורות אמנות רבות, הוא ידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו. הוא צייר כמה מהגברים והנשים החשובים בתקופתו. דיוקנה של הציירת לידיה פילד אמט בשנת 1892 מתארת את אמט בתנוחה השמורה בדרך כלל לגברים בציורי המאסטרים האירופאים. ידה של אמט מונחת על מותנה והיא מביטה מעבר לכתפה אל הצופה.
צ'ייס גם צייר לעיתים קרובות את אשתו אליס וילדיהם, לפעמים בפורטרטים בודדים, ופעמים אחרות בסצינות של פעילות ביתית. בארוחת הבוקר בחצר האחורית שלהם, או בבית הקיץ שלהם בלונג איילנד, הילדים משחקים על הרצפה או בין הדיונות של שינקוק. בציור משנת 1895 בשם "שיחה ידידותית" מתוארת אשתו לבושה בשמלה צהובה ומשוחחת עם חברתה לבושה בלבן.
נופים.
בנוסף לציור דיוקנאות ויצירות פיגורטיביות באורך מלא, צ'ייס החל לצייר נופים ברצינות בסוף שנות השמונים של המאה ה-19. ייתכן שההתעניינות שלו באמנות נוף התחילה אחרי תערוכה בניו יורק של יצירות אימפרסיוניזם צרפתי של הסוחר הפריזאי דורנד-רואל בשנת 1886. צ'ייס זכור בזכות שתי סדרות של נושאי נוף, שניהם מצוירים בגישה אימפרסיוניסטית. הראשונה הייתה סצנות ופארקים מרכזיים בניו יורק. השנייה הייתה נופי הקיץ בשינקוק. צ'ייס בדרך כלל הציג אנשים באופן בולט בנופיו. לעיתים קרובות הוא תיאר אישה וילדים בתנוחות נינוחות, כשהם על ספסל בפארק, על החוף, או שוכבים בעשב הקיץ בשינקוק. יצירות שינקוק נחשבות על ידי היסטוריוני האמנות כדוגמאות יפות במיוחד לאימפרסיוניזם אמריקני.
צ'ייס המשיך לצייר טבע- דומם לאורך הקריירה שלו כפי שעשה מאז ימיו כסטודנט. חפצי נוי מלאו את אולפניו ובתיו, והסצנות הפיגורטיביות כללו לעיתים קרובות תמונות של דומם. הוא היה מיומן במיוחד בלכידת השפעת האור על משטחים מתכתיים כמו קערות נחושת וקנקנים. אולי נושא הדומם המפורסם ביותר של צ'ייס היה דגים מתים, שאהב לצייר על רקע כהה. הוא נודע כי רכש את הדגים המתים בשוק, צייר אותם במהירות ואז החזיר אותם לפני שהתקלקלו.
הערכה ואחרית ימיו.
צ'ייס זכה להצטיינות רבה באמריקה ובאירופה, היה חבר באקדמיה הלאומית לעיצוב, ניו יורק, ובשנים 1885 עד 1895 היה נשיא אגודת האמנים האמריקאים. הוא הפך לחבר בעשרת הציירים האמריקנים לאחר שמת ג'ון הנרי טווכטמן.
היצירתיות של צ'ייס דעכה בשנותיו המאוחרות יותר, במיוחד כאשר האמנות המודרנית השתלטה באמריקה, אך הוא המשיך לצייר וללמד בשנות העשרה של המאה העשרים. במהלך תקופה זו צ'ייס לימד אמנים צעירים גדולים כמו ארתור היל גילברט ואדוארד הופר.
צ'ייס כבר סבל ממחלות אך נסע לתערוכה הבינלאומית של פנמה-פסיפיק, שנערכה בסן פרנסיסקו, ובמקביל הוא ניהל הדרכה של תלמידים בכרמל ומונטריי.
צ'ייס נפטר ב־25 באוקטובר 1916, בביתו בעיר ניו יורק, מוערך בעולם האמנות האמריקני.
הוא נקבר בבית העלמין גרין-ווד, ברוקלין, ניו יורק.
עבודותיו נמצאות ברוב המוזיאונים הגדולים בארצות הברית. הבית והסטודיו שלו בשינקוק הילס, ניו יורק, התווסף לרישום הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1983.
The Joe Rogan Experience
The Joe Rogan Experience הוא פודקאסט אותו מנחה הקומיקאי, השחקן, פרשן הספורט, פרשן ה-MMA, ומגיש הטלוויזיה האמריקני ג'ו רוגן. הפודקאסט הושק ב-24 בדצמבר 2009. עם השנים הפך הפודקאסט לאחד מהפודקאסטים הפופולריים ביותר בעולם, והוא זוכה באופן קבוע למיליוני צפיות עבור כל פרק. בפודקאסט מתארחים מגוון רחב של אורחים אשר דנים במגוון רחב של נושאים.
ברוב הפרקים מתארח אדם אחד שמנהל שיחה באורך שעתיים עד שלוש שעות במגוון רחב של נושאים עם רוגן באולפן של התוכנית שנמצא בטקסס.
ב-19 במאי 2020 הצהיר רוגן שספוטיפיי לקחה בלעדיות על הפודקאסט בעסקה המוערכת בכ-100 מיליון דולרים. על פי תנאי ההסכם עם ספוטיפיי, גרסת הווידאו של הפודקאסט תמשיך להתפרסם ביוטיוב עד דצמבר 2020, כאשר לאחר מכן גרסת הווידאו תהיה זמינה רק בספוטיפיי. עם זאת, קטעי ווידאו קצרים נבחרים מהפודקאסט ימשיכו להיות זמינים ביוטיוב גם לאחר המעבר. בעקבות ההודעה עלו המניות של ספוטיפיי ב-7% ב-20 במאי.
אורחים.
בשנת 2019 רוגן אירח שלושה מועמדים לנשיאות ארצות הברית מהמפלגה הדמוקרטית - את אנדרו יאנג, טולסי גבארד, ואת ברני סנדרס. לפחות ארבעה מועמדים אחרים ביקשו להתארח בתוכנית אך לא התקבלו.
רוגן, סטנדאפיסט וקומיקאי, אירח בתוכנית קומיקאים וסטנדאפיסטים בולטים.
רוגן, אמן לחימה ועובד כפרשן עבור UFC מ-1997 ואילך, אירח בתוכנית מתחרים בולטים ב-UFC ומתאגרפים בולטים.
מבצע וורונז'-וורושילובגרד
גלריית ויטוריו אמנואלה השני
גלריית ויטוריו אמנואלה השני (באיטלקית: Galleria Vittorio Emanuele II) הוא מרכז הקניות העתיק ביותר באיטליה ונקודת ציון מרכזית במילאנו, איטליה. הגלריה שוכנת בתוך ארקדה כפולה בת ארבע קומות במרכז העיר, וקרויה על שם ויטוריו אמנואלה השני, המלך הראשון של ממלכת איטליה. היא תוכננה בשנת 1861 ונבנתה על ידי האדריכל ג'וזפה מנגוני בין השנים 1865 ל-1877.
המבנה מורכב משני ארקדות מקושתות מזכוכית המצטלבות בחלל מתומן המכסה את הרחוב המחבר בין פיאצה דל דואומו לפיאצה דלה סקאלה. הגלריה מחברת בין שניים מציוני הדרך המפורסמים ביותר של מילאנו: קתדרלת מילאנו ותיאטרון לה סקאלה, אך הגלריה היא נקודת ציון בפני עצמה.
חנויות, מסעדות ומלונות.
הגלריה מכונה לעיתים קרובות "il salotto di Milano" (חדר האירוח של מילאנו), בשל החנויות הרבות שבה וחשיבותה כמקום ישיבה ואכילה מרכזי.