מעמדו של דה גול בלונדון לא היה כשל ראש מדינה בגלות. בתחילה קשה היה לגורמים הרשמיים בלונדון להתייחס אליו מעבר ליחס המתחייב למי שכיהן שבועיים בכהונה ממשלתית זוטרה, של סגן שר. משטר וישי החדש ניתק עמו את קשריו, שפט אותו שלא בפניו למאסר (שהומר לאחר מכן בעונש מוות), וציווה עליו "להתייצב כאסיר בבית הסוהר סן מישל בטולוז". נראה כי המושלים הצבאיים והאזרחיים במושבות מתייצבים כאיש אחד מאחורי המשטר החדש. מדינות רבות (כארצות הברית) הכירו במשטר החדש בווישי, והותירו את הנציגות הדיפלומטית שם על כנה. לרשות דה גול עמד פוטנציאל של כמה אלפי חיילים וימאים. חלקם נמלטו מצרפת בפינוי הגדול מדנקרק (המכונה "מבצע דינמו") ביחד עם הכוחות הבריטים. חלקם אנשי צוות של ספינות הצי הצרפתי שעגנו במקרה בנמלי בריטניה. חלקם פצועים שפונו במהלך הלחימה לאי הבריטי. בין אנשים אלו פעלו אף אנשי וישי להחזרתם ולמניעת התארגנותם ככוח עצמאי.
ממשלת צ'רצ'יל פסחה על שתי הסעיפים ביחסה אל דה גול. מחד, הותירה ממשלת בריטניה את היחסים הדיפלומטיים עם משטר וישי על כנם עד שלב מאוחר יחסית, וניתקה אותם רק ב-5 ביולי 1940. מאידך, ראתה ערך בהקמתו של ועד "צרפת החופשית" על אדמת בריטניה בראשות דה גול, באותו אופן בו התקיימו ממשלות גולות רבות על אדמת בריטניה - ממשלותיהן של המדינות הכבושות פולין, נורווגיה, הולנד, דנמרק, ובלגיה. ב-28 ביוני הכיר הקבינט הבריטי בדה גול כ"ראש הצרפתים החופשיים", אך זאת רק לעניין מאמציו לארגן התנגדות מזוינת מחוץ לגבולות צרפת, תוך שמירה על היחסים הדיפלומטיים עם משטר פטן.
הצי הצרפתי, בפיקודו של האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן נותר נאמן למשטר וישי. בריטניה חששה כי הצי ייפול בידיו של היטלר וישמש לפלישה המתוכננת לבריטניה, ולא נותר לה אלא לנסות ולפגוע בו. ב-3 ביולי 1940 הושמדה שייטת צרפתית בנמל מרס אל כביר, ליד העיר אוראן באלג'יר. פעולות אלו היוו קו שבר ביחסם של הצרפתים אל הבריטים, ושכנעו רבים כי בריטניה אינה עוד בעלת ברית כי אם אויב. למאמציו של דה גול להקים צבא על אדמת בריטניה, וסוג של ממשלה שתהיה אלטרנטיבה לממשל וישי, הייתה פעולת מרס אל כביר כמעט בבחינת מכת מוות. מאידך, הובילה פעולה זו לניתוק הקשרים הרשמיים בין משטר וישי ובריטניה, ואיפשרה את ההכרה ב"ועד צרפת החופשית" כממשלה גולה, חליפית לממשל פטן.
ב-7 באוגוסט 1940 חתמו דה גול וצ'רצ'יל על מזכר הבנות, שגיבש את היחסים בין הצדדים. דה גול שמר לעצמו את הפיקוד על אנשיו, וקיבל סיוע ומימון בריטי להחזקת הכוח היבשתי, הימי והאווירי שעמד לרשותו. דה גול ביקש התחייבות כי לא תיפגע שלמותה הטריטוריאלית של צרפת והאימפריה שלה, אך קיבל הבטחה כללית כי "תובטח הרסטורציה השלמה של עצמאות צרפת וגדולתה".
בשלב זה עמדו לרשותו של דה גול כשבעת אלפים חיילים וימאים, אשר נשאו את סימלה החדש של "צרפת החופשית", צלב לורן (ראו תמונה) אדום, על הרצועה הלבנה, המרכזית, של דגל הטריקולור. אישים שונים, וביניהם רנה קסין, יצרו מעין שלד לממשל אזרחי, שפעל במקביל לצבא אותו הקים דה גול. הייתה זו התחלה צנועה. העתיד של צרפת החופשית, כך היה ברור לכל, הוא במושבות. דה גול חזה כי "במרחבים העצומים של אפריקה אכן יכלה צרפת ליצור לה מחדש צבא וריבונות, מתוך ציפייה לכניסתם של בעלי ברית חדשים, בצד הישנים, שתהפוך את מאזן הכוחות על פיו".
המאבק על השליטה במושבות.
האימפריה הצרפתית, בשנת 1940, הייתה אימפריה חובקת עולם. היו לצרפת נחלות באוקיינוס השקט - קלדוניה החדשה, ופולינזיה הצרפתית; ביבשת אסיה, בה החזיקה צרפת בהודו-סין שכללה את וייטנאם, לאוס וקמבודיה (קמפוצ'יאה) של ימינו; באוקיינוס ההודי, שם החזיקה צרפת באיים ראוניון ומיוט; במזרח התיכון, בו היה לצרפת מנדט בסוריה ובלבנון; בסמוך לאפריקה שלטה צרפת באי מדגסקר, אך עיקר מושבותיה של צרפת היו ביבשת אפריקה עצמה.
צרפת שלטה בגוש יבשתי גדול באפריקה, מאלג'יריה בצפון, ועד גבון בדרום. למעשה כל חלקה הצפון מערבי של היבשת היה תחת שליטתה. כמו כן שלטה צרפת במושבות בחופה של סומליה ובהן בעיר הנמל החשובה ג'יבוטי שבמזרח אפריקה.
בצפון היבשת לא היה כל סיכוי לאנשי "צרפת החופשית". מרוקו, תוניסיה ואלג'יריה היו תחת שליטה הדוקה של אנשי וישי, והשמדת השייטת הצרפתית במרס אל כביר על ידי הצי הבריטי לא הוסיף אהדה לעניינה של צרפת החופשית במושבות אלו. נראה כי הסיכוי הטוב ביותר הוא במושבות אפריקה המשוונית קמרון, צ'אד וקונגו. במהלך אוגוסט וספטמבר 1940 נשלחו מטעם דה גול שליחים שהביאו להצטרפותן לצרפת החופשית של צ'אד (בהנהגת המושל פליקס אבואה), קמרון, קונגו, ואפריקה המשוונית הצרפתית שבירתה ברזוויל (כיום בירת "הרפובליקה של קונגו"). גבון, וכן מושבות צפון מערב אפריקה נותרו נאמנות למשטר וישי. אזור זה של מערב אפריקה, בניגוד למושבות צפון אפריקה, שעמדו איתנות לצד וישי, נראה כשדה פעולה אפשרי לרכישת נכסים אסטרטגיים באפריקה. נראה היה כי במאמץ דיפלומטי וצבאי ניתן יהיה להעביר חלק ניכר מהמושבות לצד צרפת החופשית.
במזרח התיכון שמרו סוריה ולבנון על נאמנותן למשטר וישי. משטר וישי החזיק במקום כוח צבא שהיה מורכב בעיקרו מתושבים מקומיים וכונה צבא הלבאנט. ב-1941 מונה הגנרל אנרי פרנאן דנץ, לנציב הצרפתי בסוריה ובלבנון, ושמר על נאמנותו למשטר וישי.
החשובה במושבות צרפת מחוץ לאפריקה הייתה הודו-סין. זו נשלטה בתחילה על ידי הגנרל ז'ורז' קאטרו שהיה תומך צרפת החופשית. ביולי 1940 עזב קאטרו את הודו-סין, והמושבה נותרה נאמנה לווישי. המושבה הותקפה על ידי תאילנד, ולאחר מכן נאלצה להסכים לסיפוח יפני זוחל, ולהקמת ממשלת בובות וייטנאמית, אך נותרה בשלטון רשמי של משטר וישי עד סוף המלחמה.
מושבות אחרות באוקיינוס האטלנטי, באוקיינוס השקט וביבשת אמריקה כגיאנה הצרפתית, סן-פייר ומיקלון ההברידים החדשים, פולינזיה הצרפתית, איי ואליס ופוטונה וקלדוניה החדשה, הצטרפו לצד צרפת החופשית במהלך הלחימה, חלקן עוד בשנת 1940 וחלקן לאחר מכן. לאחר ההתקפה על פרל הארבור, כאשר האוקיינוס השקט הפך לזירת לחימה, היו איים אלו בעלי ערך אסטרטגי רב.
הפעולות הראשונות במושבות באפריקה.
עיקר שטח הפעולה של אנשי צרפת החופשית היה באפריקה, וזירת המאבק הראשונית הייתה מושבות מערב אפריקה שנראו כפוסחות על שתי הסעיפים, והיוו שטחים אסטרטגיים חשובים במאבק הגלובלי. דקר בירת סנגל, הייתה נכס רב ערך במאבק זה. מיקומה האסטרטגי של העיר היה רב ערך, כמו גם חשיבותה במערך הכללי של אפריקה המערבית הצרפתית. מיקומה היה עדיף בהרבה על נמל פריטאון בסיירה לאון, שהיה הנמל העיקרי של בעלות הברית באזור. דקר הייתה עיר מבוצרת היטב, שבה נשק, תחמושת וחיילים רבים. בעיר היו מאוחסנים יתרות הזהב של הבנק של צרפת, ושל הממשלה הפולנית הגולה. ופרט לכך, נפילת העיר לידי צרפת החופשית תהיה בעלת משמעות פוליטית רבה.
בספטמבר 1940 יצאו אנשי דה גול לניסיון לכיבוש דקר, כשהם מלווים בנושאת מטוסים ובאוניות מערכה וספינות אחרות של הצי הבריטי. הקרב על דקר שנערך בין ה-23 בספטמבר ל-25 בספטמבר 1940 היה כישלון חרוץ. הנחיתה של אנשי צרפת החופשית הסתיימה בנסיגה, ואנשי וישי שמרו על שליטתם בעיר. הכישלון היווה מכה חמורה למאמציו של דה גול. תעמולת וישי האדירה את ניצחון אנשי וישי כנגד דה גול, והכישלון פגע במאמציו להעביר מושבות נוספות לצידו. אך מעבר לכך, החשש כי הכישלון נבע מדליפה מודיעינית הביא לחוסר אמון כלפי אנשי צרפת החופשית ובמיוחד כלפי דה גול, במגעיו עם בעלות הברית, ואף עם ארצות הברית, חשדות שליוו את היחסים בין דה גול ובעלות הברית במשך שנים לאחר מכן.
פעולה אחרונה במסגרת מאבקים ראשוניים אלו הייתה הקרב על גבון במסגרתו הושלמה העברת מושבות אפריקה המשוונית לצד צרפת החופשית. בין ה-8 בנובמבר ל-12 בנובמבר תקפו אנשי צרפת החופשית בסיוע ימי בריטי את אנשי וישי בגבון ובבירתה ליברוויל. פעולה זו הסתיימה בהצלחה. בפעולה בלטו לראשונה אישים שהיו לאחר מכן למפקדים מרכזיים בצבא צרפת החופשית - פייר קניג ופיליפ לקלרק.
הקרבות במזרח אפריקה, בצ'אד ובלוב.
החל מספטמבר 1940 התחוללה במזרח אפריקה מערכה שתחילתה עם פלישת כוחות איטליה לסומלילנד הבריטית. מושבת סומלילנד הצרפתית נותרה נאמנה לווישי, אך לצד הבריטים במערכה במזרח אפריקה פעלו כוחות צרפת החופשית, שהתגבשו מערב רב של כוחות שונים - אנשי לגיון הזרים, חיילים מסנגל ומצ'אד, וכן גדודים מסוריה ותוניסיה אשר עזבו את שטחי המנדט והמושבות הללו אשר נותרו בשלטון וישי, והעמידו עצמם (בצורה עצמאית כמעט) לפקודת האנגלים, עוד בטרם קיבלו את פיקודו של דה גול.
כוחות אלו, שכללו גם אלמנטים של חיל אוויר, לרבות טייסים צרפתים שטסו במפציצי בלנהיים בריטים, אלמנטים של צי וכוחות יבשה השתתפו במבצעים הבריטים במזרח אפריקה בדצמבר 1940, אך לא נטלו חלק מכריע במערכה. החטיבה הקלה, "חטיבת האוריינט" (Brigade d'Orient), בפיקודו של קולונל ראלף מונקלאר, שכללה 1,200 חייל, השתתפה במאמציו של הגנרל ויליאם פלאט לכיבוש אריתריאה, ובקרבות הקשים סביב העיר קרן, אך השפעתה על מהלך העניינים הייתה משנית. עיקרו של הכוח הצרפתי באזור, בסדר גודל של 10,000 חייל נותר נאמן למשטר וישי, ושמר על ה"נייטרליות" של סומלילנד הצרפתית, עליה הוסכם בהסכם שביתת הנשק עם היטלר.