גובהו של ההר 2,300 מטרים מעל פני הים; ההר מתנשא לגובה של 1,200 מטרים מעל סביבתו.
ההר נמצא 22.5 קילומטרים ממזרח לפסגת בריז שבהרי האבר.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי ההר.
ההר נסקר לראשונה על ידי הסקר האנטארקטי הבריטי בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1975–1976.
מקור השם.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1980 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
ההר נקרא על שמו של טימותי ג'ון אוליבר סנדרסון (Timothy John Oliver Sanderson), חוקר קרחונים, שהיה חבר בסקר האנטארקטי הבריטי בין השנים 1975–1978, וחקר את מדף הקרח ג'ורג' השישי.
בן נלסון
ארל בנג'מין נלסון (באנגלית: Earl Benjamin Nelson; נולד ב-17 במאי 1941) הוא פוליטיקאי לשעבר אמריקאי, שכיהן כמושל נברסקה ה-37 בשנים 1991–1999, ולאחר מכן היה נציגהּ בסנאט של ארצות הברית. כיאה לחבר המפלגה הדמוקרטית ממדינה אדומה, היה נלסון מהשמרנים בקרב הסנאטורים הדמוקרטים, ופעמים תכופות אף הצביע נגד מדיניות מפלגתו.
ביוגרפיה.
ארל בנג'מין נלסון נולד בעיר מקוק (McCook) השוכנת בדרום-מערב נברסקה. הוא בנם היחיד של בירדלה ובנג'מין ארל נלסון. בשנת 1963 השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת נברסקה – לינקולן, כעבור שנתיים קיבל תואר שני במנהל עסקים וב-1970 השלים לימודי תואר שני במשפטים – כולם באותה האוניברסיטה. אחרי שתמו לימודיו הגבוהים בבית הספר למשפטים בלינקולן, החל לעבוד כעוזר ליועץ המשפטי של קבוצת "ביטוח לאומי מרכזי" (Central National Insurance) באומהה. לאחר שנים אחדות בעסק, ב-1975 מונה בידי מושל נברסקה למנהל ביטוח המדינה. לאחר שהממשל התחלף, שב נלסון לעבודתו בקבוצת "ביטוח לאומי מרכזי" כסגן נשיא החברה ובסופו של דבר כנשיא.
כאשר פתח בקריירה פוליטית, נלסון הצטרף אל המפלגה הדמוקרטית. ב-1986 היה יושב ראש מסע הבחירות לתפקיד המושל של ראשת עיריית לינקולן הלן בוסאליס. עם זאת, בבחירות הכלליות הפסידה בוסאליס למועמדת הרפובליקנית קיי אור. בשנת 1990 התמודד נלסון לראשונה לתפקיד ציבורי. בבחירות לתפקיד מושל נברסקה, גבר על המושלת הרפובליקנית המכהנת קיי אור בפער בן 4,030. הוא נבחר מחדש ב-1994 עם 74% מקולות הבוחרים, פער הניצחון הגדול ביותר עבור מושל בנברסקה בחצי המאה שחלפה, חרף שהתחוללה באותן בחירות אמצע.
בתקופת כהונתו קיצר נלסון את ההוצאות הממשלתיות ב-64% יחסית לממשלהּ של קיי אור, הציג רפורמה לריסון הפשע דרך "חוק הרחובות הבטוחים" ו"חוק הפשע הקטיני" ותמך במיסוד חקיקות למען משפחות בעלות הכנסה-נמוכה. הוא גם הפחית מסים עבור למעלה מ-400 אלף משפחות עם הכנסה בינונית בנברסקה. כמושל, נקט נלסון במספר עמדות שמרניות כיאה להיותה של נברסקה מדינה הנוטה לימין הפוליטי. לראיה, הוא דחף לכינון רפורמה במערכת הרווחה של נברסקה לפני שנעשתה ברמה הלאומית, והתנגד למאמצי ממשל הנשיא ביל קלינטון לרפורמה במערכת הבריאות הפדרלית. ב-1996 התמודד לסנאט של ארצות הברית עם פרישתו של ג'. ג'יימס אקסון. הוא הפסיד לצ'אק הייגל.
בשנת 1998 נלסון לא היה רשאי להתמודד לתקופת כהונה שלישית לאור הגבולת כהונה הקבועות בחוק של נברסקה. מחליפו היה מייק ג'והנס. נכון להווה, הוא הדמוקרט האחרון שכיהן כמושל נברסקה. בשנת 2000 היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית מנברסקה, אחרי שהסנאטור הדמוקרטי המכהן בוב קרי הכריז על פרישתו. בבחירות הכלליות הוא ניצב מול התובע הכללי של נברסקה דון סטנברג, אותו ניצח בפער זעום בן כ-51%, אחרי שהוציא כמיליון דולר אמריקני על מסע הבחירות שלו. למרות התחייבותם הראשונית לעבוד יחדיו, נלסון ועמיתו צ'אק הייגל ניהלו מערכת יחסים עכורה. ב-2006 נבחר לתקופת כהונה נוספת בת שש שנים.
אף על פי שהיה איש המפלגה הדמוקרטית, נלסון הפגין לא פעם עמדות שמרניות. הוא התנגד להפלות, ובמסע הבחירות שלו לסנאט ב-2006 נתמך בידי הארגון "Nebraska Right to Life". עם זאת, בחלוף הזמן איבד את תמיכת הארגון לאור הצבעתו של נלסון בעד חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה שתמך בזכות להפלה מלאכותית. באותה השנה דירג אותו כתב העת "National Journal" מימין לסנאטורים רפובליקנים אחדים בהם אולימפיה סנואו, לינקולן צ'ייפי, ארלן ספקטר וסוזן קולינס. ב-5 באוגוסט 2010 היה הדמוקרטי היחיד שהצביע נגד אשרור מינוייה של אלנה קגן לבית המשפט העליון של ארצות הברית. עם זאת, הוא הצביע בעד ביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר.
ב-27 בדצמבר 2011 הכריז על פרישתו מהחיים הפוליטיים לקראת הבחירות ב-2012. בינואר 2013, עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית, עזב את הסנאט. ב-24 באפריל 2020 הביע תמיכה במועמדותו של סגן הנשיא לשעבר ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית.
שלוש דקות של נצח
שלוש דקות של נצח הוא ספר מאת אלון אמיר, שנכתב בשנת 2017. הספר מהווה יומן מסע אל מה שנראה כעולם של זוהר, אך מתברר שמאחורי הקלעים התדמית והקלישאות הרווחות בקרב הציבור הרחב, חברי משלחת ישראל לאירוויזיון, מוצאים עצמם במצבים מסכני חיים.
הספר חושף את אחורי הקלעים של האירוויזיון – אירוע המוזיקה הגדול בעולם. הוא מציץ אל הפוליטיקה הפנימית שמתרחשת בישראל בכל הקשור לתחרות, לפוליטיקה העולמית, לשחיתויות, לרומנים ולמה שקורה בחדרי חדרים. זוהי הפעם הראשונה בעולם שספר כזה נכתב מתוך חוויות אישיות של משתתף פעיל בתחרות.
הספר מסופר מנקודת מבטו של אלון אמיר, אשר לקח חלק במספר רב של תחרויות אירוויזיון, הוא שימש מספר פעמים כדובר המשלחת הישראלית, הסלובקית והבלארוסית. כמו כן, שימש כשופט בינלאומי פעמים רבות בקדמי אירוויזיון במספר מדינות באירופה. לספר יצא גם ספר המשך ב-2022 בשם "זה מה יש".
תקציר.
ינאי טננבאום, איש יחסי ציבור ומי ששימש בעבר כמה פעמים כדובר המשלחת הישראלית לאירוויזיון, מתבקש לקחת חלק בתחרות שתתקיים בבאקו, אזרבייג'ן, מדינה מוסלמית עם גבול פתוח לאיראן. במסגרת העבודה על התחרות עם הזמרת ירדן עוז, השניים עוברים מסע ארוך ומפותל, הכולל פוליטיקות פנים מערכתיות בישראל, וחווים על בשרם מה המשמעות של להיות ישראלים המייצגים את מדינתם מול אירופה. המשתתפים במשלחת מאפשרים לעצמם להישאב אל תוך רומנים, לשתות את עצמם לדעת ותוך כדי מצליחים, בדרכם הייחודית והוולגארית, להקסים את הסובבים אותם.
המלצות.
מספר אמנים וכוכבי אירוויזיון כתבו המלצות על הספר, בין היתר ניתן למצוא את מירה עווד, דנה אינטרנשיונל, מורן מזור, אחינועם ניני, שירי הדר (איזבו), אן-מארי דוד, משה דץ, אילנית, אורנה דץ, סאניה ווצ'יץ', שריל בייקר ועוד.
הספר בעולם.
לספר מהדורה באנגלית שתורגם על ידי המתרגמת שרון זינגר בשם Three Minutes of Eternity. במרץ 2021, לקראת אירוויזיון 2021, יצא הספר לאור גם בשפה ההולנדית.
סגן מפקד
הר סנדרסון
Cumbancha
וויליאם ראסל
בין נהר פרת לנהר חידקל
נורית דאבוש
נורית דאבוש (נולדה ב-23 באוגוסט 1966) היא מרצה בקריה האקדמית אונו לאסטרטגיה תקשורתית. לשעבר יושבת ראש הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ודירקטורית בבנק יהב.
ביוגרפיה.
נולדה באשקלון לאברהם וניצה, שעלו מלוב בשנת 1949. בתחילה הגיעו לירושלים ואחר כך עברו לאשקלון. הצעירה במשפחה של שמונה אחים ואחיות. גדלה באשקלון.
למדה בתיכון דתי רוגזין. כנערה השתתפה בתוכנית הטלוויזיה 'זהו זה', בפינה שבה הגשימו חלומות. את השירות לאומי עשתה כמדריכה במד"צים.
היא סיימה לימודי תואר ראשון במדעי המדינה וחינוך בלתי פורמלי באוניברסיטה בר-אילן, נבחרה לאגודת הסטודנטים ושלוש שנים הייתה פעילה. התמודדה ליושבת ראש האגודה אך הפסידה. במקביל עבדה במחלקת המחקר של המוסד לביטוח לאומי. והייתה בין המגבשים את הצעת חוק הסיעוד הממלכתי.
לאחר מכן עבדה כעוזרת דובר משרד השיכון תחת שר הבינוי והשיכון אריאל שרון. בהמשך נבחרה לשמש כדוברת האגודה למען החייל. שימשה יועצת אסטרטגית לפרויקטים לאומיים. ב-1995 החלה להרצות בתחומי תקשורת, דוברות, יחסי ציבור והסברה. בחוג לתקשורת בבר-אילן ובמכללת עמק יזרעאל. בבחירות 1996 עבדה עם זבולון המר כחלק מהמערך האסטרטגי.
שימשה סגנית יו"ר תיאטרון הבימה במשך שנתיים וחצי ויו"ר דירקטוריון תיאטרון הבימה במשך כשלוש שנים וחצי. כמו כן שימשה דירקטורית בחברת ממ"ן (מסוף מטענים) ובחברות רבות, בהן חוצה ישראל, המשקם, וקרן קיסריה.
שימשה חברה בוועדה לבחירת מדליקי המשואה וכשנתיים נציגת ציבור בוועדה לסל התרופות, בוועדת האיתור לדירקטוריון תאגיד השידור הציבורי כאן ובוועדה לבחירת הרבנים הראשיים לישראל.
בשנת 2004 מונתה לחברת מועצת הרשות השנייה. ב-20 בנובמבר 2005 מונתה על ידי שרת התקשורת דליה איציק לתפקיד יו"ר מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. במהלך כהונתה פתחה במכרזים לרדיו הציבורי ובהם הקמת שתי תחנות רדיו: קול ברמה וגלי ישראל. בשנת 2020 מונתה כחברה במועצה של המוסד לביטוח לאומי.
שימשה כיו"ר חברת גני יהושע.
כיום היא מרצה לאסטרטגיה תקשורתית בקריית־אונו ודירקטורית בבנק יהב. ונשיאת איגוד דוברי רשויות המקומיות לשעבר. אם לבת ומתגוררת ברמת גן.
אלחנדרו סקופלי
אלחנדרו סקופלי (בספרדית: Alejandro Scopelli; 12 במאי 1908 – 23 באוקטובר 1987) היה כדורגלן ומאמן איטלקי-ארגנטינאי, ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה.
סקופלי נולד ב-12 במאי 1908 בלה פלאטה שבארגנטינה. קבוצתו הראשונה הייתה אסטודיאנטס דה לה פלאטה שמעיר הולדתו, בה היה חלק מהקבוצה האגדית של לוס פרופסורס. ב-1933 עבר לאיטליה שם שיחק בקבוצות אינטר מילאנו ורומא בשנים שלאחר מכן. סקופלי היה לאחד מהשחקנים הארגנטינאים הראשונים ששיחקו באירופה. בזמן שהייתו באיטליה שיחק את משחקו היחיד עבור הנבחרת האיטלקית.