דריל האנה
דריל כריסטין האנה (באנגלית: Daryl Christine Hannah; נולדה ב-3 בדצמבר 1960) היא שחקנית קולנוע אמריקאית. מאז הופעתה הראשונה ב-1978 השתתפה האנה בעשרות סרטים הוליוודים, חלקם שוברי קופות כגון "בלייד ראנר", "ספלאש" ו"קיל ביל".
ביוגרפיה.
האנה נולדה בשיקגו שבאילינוי שבארצות הברית, להורים נוצרים-קתולים, וגדלה כקתולית. הוריה הם סוזן ג'ין מצגר ודונלד כריסטיאן האנה. הוריה התגרשו זמן קצר לאחר לידתה, ואמה נישאה בשנית לג'רולד וקסלר, איש עסקים אמריקאי-יהודי ואחיו של הסקל וקסלר, צלם קולנוע נודע. כבר מילדות משפחתה תמכה בקריירת המשחק של האנה, של אחיה דון, של אחותה פייג' האנה שגם הם לימים נהניו לשחקנים, כמו גם אחותם-למחצה מצד אמם, הבמאית טניה וקסלר .
האנה, צמחונית מגיל 7, הייתה ילדה מאוד ביישנית בילדותה. היא אובחנה כאספרגרית וסבלה מנדודי שינה שסיפקו לה זמן צפייה רב מול הטלוויזיה שם התחילה אהבתה לקולנוע. בבית הספר שיחקה בקבוצת כדורגל ובאוניברסיטה למדה תיאטרון. בעקבות תאונה איבדה חלק מהאצבע המורה.
קריירה.
הופעת הבכורה שלה הייתה ב-1978, כאשר השתתפה בסרט אימה של הבמאי בריאן דה פלמה בשם "הזעם", אך היא פרצה לתודעה רק בשובר הקופות הראשון שלה, סרטו של רידלי סקוט מ-1982 בלייד ראנר. ב-1984 שיחקה בסרטו המצליח של רון הווארד "ספלאש" כבתולת ים. הסרט שנחשב להצלחה גדולה באותה תקופה (62$ מיליון) וביסס את מעמדה כאחת השחקניות הלוהטות של אותה תקופה.
לצד סרטים מצליחים בהם השתתפה באותה תקופה דוגמת "מגנוליות מפלדה" ו"וול סטריט" זוכה הפרסים, ניתן למצוא גם כישלונות צורבים כמו "שבט דוב המערות" מ-1986. ב-1990 הופיעה האנה בעיבוד מחודש לסרט האימה הקלסי מ-1958 "התקפת האישה בגובה 50 רגל". ב-1995 נבחרה האנה לאחת מ-100 הנשים הנחשקות בתולדות הקולנוע על ידי מגזין "אמפייר". ב-1993 הופיעה בסרט "זקנים חסרי מנוח" לצידם של ג'ק למון ווולטר מתאו ובסרט ההמשך "משתגעים על אהבה" (1995). ב-1997 השתתפה בסדרה האנתולוגית של ABC "אקדח" בהפקתו של רוברט אלטמן. בשנת 1998 שיחקה במותחן של רוברט אלטמן "ג'ינג'רברד", לצד קנת בראנה. ב-1999 שיחקה בסרט "פרחי בר" ובסרט "כביש מהיר".
מסוף שנות התשעים הקריירה של האנה נמצאה בתקופת שפל והיא השתתפה בסרטים שוליים בלבד כמו "" לצד לינדה המילטון, "כביש מהיר" לצד פטסי קנזיט, "הג'וב" לצד אריק מביוס, עד לשנת 2003 בה הופיעה בתפקיד "אל דרייוור" בסרטו של קוונטין טרנטינו "להרוג את ביל". סרט זה, יחד עם סרטים נוספים כגון "עיר הכסף", הקפיצו שוב את מעמדה בקרב שחקני הוליווד ומבקרי קולנוע רבים תיארו את התקופה כקאמבק קולנועי. ב-2004 הצטלמה למגזין "פלייבוי". ב-2005 הציגה האנה משחק לוח הנקרא "מבוך" כחלק מתפנית עסקית שהחלה בחייה. ב-2006 שיחקה בקומדיה "ראש בראש עם משפחת שטיין" לצד ג'רמי פיבן. ב-2007 שיחקה בסרט הקנדי "המשורר" לצד קולם פיור. בשנת 2008 כיכבה בסרט אימה לטלוויזיה "נחיל כרישים" לצד ג'ון שניידר.
בשנת 2013 שיחקה בסרט הטלוויזיה "סיוט חברתי". בשנת 2015 שיחקה בסרט הפעולה הבריטי "רוצח שכיר בלונדון" לצד אריק רוברטס. בשנת 2017 שיחקה בדרמה הביוגרפית "אני מיכאל" לצד ג'יימס פרנקו וזאכרי קווינטו. ב-2018 כיכבה בסרט הדרמה "פאפא".
חיים אישיים.
האנה היא טבעונית. את ההחלטה להפסיק לאכול בשר קיבלה בגיל 11, לאחר שפגשה עגל במשאית הובלה, וכששאלה את הנהג לגבי השם שלו נודע לה שהוא צפוי להישלח לשחיטה.
ב-2005 החליטה האנה לעזוב את קריירת המשחק והצטרפה לתנועת איכות הסביבה. היא נוסעת ברכב המונע בביו דיזל ומשתמשת באנרגיה סולרית. ב-2006 נעצרה ביחד עם 17 חבריה מתנועת הסביבה כאשר התבצרה על עץ בחווה קהילתית ליד מרכז העיר לוס אנג'לס שנועדה להריסה. במקום החווה נוסדה גינה בעקבות מהומות לוס אנג'לס של 1992 ונועדה לגידול מזון לצרכים האישיים של חקלאי האזור.
האנה קיימה זוגיות עם מספר אישים מפורסמים ביניהם ג'ון קנדי ג'וניור, רובי ויליאמס וואל קילמר. החל משנת 2014 היא בזוגיות עם הזמר הקנדי-אמריקאי ניל יאנג, לו נישאה ביולי 2018.
טל רוסו
טל רוּסוֹ (נולד ב-27 בספטמבר 1959, כ"ד באלול ה'תשי"ט) הוא אלוף לשעבר בצה"ל אשר שימש מפקד מפקדת העומק, מפקד פיקוד הדרום, ראש אגף מבצעים, מפקד עוצבת הפלדה ומפקד עוצבת האש. כיהן כחבר הכנסת לזמן קצר מטעם מפלגת העבודה.
ביוגרפיה.
רוסו נולד, גדל והתחנך בקיבוץ חולתה שבגליל העליון. אמו נועה לבית רזניק, ילידת עפולה, הייתה לוחמת בפלמ"ח. אביו דרור, אף הוא לוחם בפלמ"ח, הוא נצר למשפחת רוסו מביטולה שביוגוסלביה. אחיו רון שירת כמפקד טייסת בחיל האוויר. בנעוריו שיחק כדורסל בקבוצת "הפועל כפר גלעדי-חולתה", והיה שותף בהעפלתה לליגה הלאומית. לפני הגיוס עשה שנת שירות כמדריך, במחנה קריית ביאליק של המחנות העולים. בין חניכיו הבולטים היה גם אביב כוכבי.
התגייס לצה"ל בשנת 1978, והתנדב ליחידת שלדג בראשיתה, כשהייתה כפופה למפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי ומסונפת לצנחנים. עבר מסלול הכשרה כלוחם, וכן הכשרה כמפקד כיתה. כשהקצין שפיקד על הצוות הועבר מתפקידו, מונה למפקד הצוות תחתיו, על אף היותו בדרגת סמ"ר. בשנת 1981 השתחרר מצה"ל, לאחר שסירב לבקשת מפקדיו לצאת לקורס קצינים, בטענה שאין לו אמון בקורס שאותו סיימו בהצלחה, בין השאר, חיילים שהוא הדיח מהיחידה.
לאחר שחרורו שב לקיבוץ ועבד כחקלאי. אולם עד מהרה שב לשרת ביחידת שלדג, כמפקד במילואים בתנאי קבע, במשך כחצי שנה, לצורך מבצע מיוחד שביצעה שלדג בשיתוף עם סיירת מטכ"ל. במלחמת שלום הגליל לחם בשורות יחידת שלדג, כמפקד צוות, ובהמשך כמפקד פלגה. במהלך המלחמה פעל הכוח עליו פיקד בציר החוף, ולקח חלק במבצעים רבים שנותרו מסווגים עד ימים אלה. בין היתר הוביל את חייליו בקרב לכיבוש מתחם המוזיאון בביירות. בראיון סיפר: . בהמשך עסק עם פלוגתו בטיהור מפקדות מחבלים. לאחר המלחמה חזר לשירות קבע כמפקד פלגת לוחמים והוענקה לו דרגת סרן, לאות הערכה על תפקודו במלחמה, זאת מבלי שעבר קורס קצינים. את המלחמה הגדיר כעבור שנים כ"מעניינת". בשנת 1983 מונה למפקד פלגת המילואים של היחידה. בשנת 1985 עבר לסיירת מטכ"ל ומונה לסגן מפקד היחידה, בתקופת עמר בר-לב ומשה יעלון. בשנת 1987 סיים את תפקידו והשתחרר שוב מצה"ל. לאחר שנתיים חזר ושימש כפרויקטור בסיירת.
בשנת 1991 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד רותם בחטיבת גבעתי, ושימש בתפקיד עד שנת 1992. לאחר מכן מונה למפקד יחידת מגלן בין השנים 1992–1994, ונחשב למפקד הבולט בתולדות היחידה, וכמי שקידם את רמתה המקצועית באופן משמעותי ושיפר את הדימוי שלה בתוך הצבא. בתקופת פיקודו הוביל את לוחמי היחידה בשורה של מבצעים, ובהם במבצע דין וחשבון.
בשנת 1994 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת חצי האש, ושימש בתפקיד עד שנת 1997. במהלך שנת 1997 היה חניך במכללה לביטחון לאומי. לאחר מכן מונה למפקד חטיבת הנח"ל בין השנים 1998–2000, ואף האריך את תפקידו במספר חודשים על מנת לפקד על החטיבה בעת הנסיגה מלבנון בשנת 2000. כמפקד החטיבה הוא זכה להערכה רבה על תפקודו.
בשנת 2001 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת האש, ושימש בתפקיד עד שנת 2003. כמפקד האוגדה לקח חלק בהפעלת יחידות האוגדה במבצע חומת מגן. בנוסף פעל לשיתופה של יחידת מגלן הכפופה לאוגדתו בפעילות הסיכול הממוקד בשטחים. כמו כן נודע כמי שהגיב ביד קשה על תופעות סרבנות של קציני סדיר ומילואים בעוצבת האש, ובהם, דוד זונשיין מראשי תנועת "אומץ לסרב". לאחר מכן מונה למפקד עוצבת הפלדה בין השנים 2003–2005, ובין היתר פיקד על כוחות האוגדה בביצוע תוכנית ההתנתקות ביישובי צפון השומרון בשנת 2005. משנת 2005 עבר תפקידים שונים בהמתנה לקבלת דרגת אלוף. בין השאר היה פרויקטור מטעם הרמטכ"ל לקשר עם הציבור הדתי לאומי לאחר ההתנתקות. במהלך מלחמת לבנון השנייה שימש כעוזר ראש אמ"ץ למבצעים מיוחדים, במסגרת זו היה אחראי על היחידות המיוחדות ושיתוף הפעולה ביניהן, ויזם ותכנן מבצעים מיוחדים רבים במהלך המלחמה, הבולט שבהם הוא מבצע חד וחלק. לאחר המלחמה ריכז עבודת מטה, בנושא הקמת מפקדת שליטה מרכזית לכוחות המיוחדים.
ב-12 באוקטובר 2006 הועלה לדרגת אלוף, ומונה לראש אגף המבצעים. בתפקיד זה שימש בין היתר במהלך תקיפת הכור הגרעיני בסוריה, מבצע שני מגדלים, המשט לעזה ומבצע עופרת יצוקה. כמו כן עמד בראש ועדת הצל"שים המטכ"לית. בתפקידיו אלו שירת עד 4 באוקטובר 2010. ב-21 באוקטובר 2010 מונה למפקד פיקוד הדרום. באוגוסט 2011 פיקד על תקיפות צה"ל ברצועת עזה, בעקבות מתקפת הטרור בדרום ישראל. לאחר הפיגוע הודה כי שגה בכך שלא סגר את כביש 12 שבו אירעה המתקפה, למרות ההתרעות שהיו בידי צה"ל. בהמשך הוביל את הפיקוד בהסלמת מרץ 2012, שהתרחשה בעקבות חיסולו של זוהיר אל-קייסי, מזכ"ל ארגון הטרור ועדות ההתנגדות העממית, במהלך ההסלמה שוגרו כ-200 רקטות על יישובי ישראל במשך כחמישה ימים, ובתקיפות חיל האוויר נהרגו ברצועת עזה 22 מחבלים ו-4 אזרחים. באוגוסט 2012 פיקד על כוחות צה"ל, בסיכול חדירת מחבלים מסיני, אשר השתלטו על נגמ"שים של הצבא המצרי, בכוונה לבצע פיגוע באזור מעבר כרם שלום. בנובמבר אותה שנה פיקד על כוחות הפיקוד, בלחימה במבצע עמוד ענן, כנגד תשתיות החמאס ברצועת עזה. ב-20 בינואר 2013 החליט לפרוש מצה"ל, וב-4 באפריל סיים את תפקידו. לאחר חופשת פרישה, השתחרר מצה"ל ב-31 בינואר 2014.
ב-26 בפברואר 2015 החל לשרת במילואים בתנאי קבע כמפקד מפקדת העומק, ושימש בתפקיד עד 11 במאי 2017.
לאחר השירות הצבאי.