בעילת קטינה הוא כינוי משפטי למספר עבירות העוסקות בקיום יחסי מין עם קטינים. במשפט הישראלי המונח "בעילת קטינה" מיוחד רק לעבירה לפי סעיף 346 לחוק העונשין העוסקת בבעילה אסורה בהסכמה, אך ישנן עבירות נוספות המתייחסות ליחסי מין עם קטינים שלעיתים מתייחסים אליהן בשיח הציבורי כ"בעילת קטינה".
בחלק מהמדינות, קיום יחסי מין עם קטינים מתחת לגיל ההסכמה נחשב בכל מקרה לאונס ומכונה אונס סטטוטורי. החוק במדינת ישראל מבחין בין כמה וכמה מצבים בהם מעורבים קטינים ביחסי מין, ובין כמה וכמה דרגות חומרה. כן רואה החוק את העובדה כי עבירה פלילית בוצעה כנגד קטין, כנסיבה מחמירה המביאה להחמרה בעונש, או להחמרה אחרת, כגון הארכת תקופת ההתיישנות. כן חלה חובת הדיווח על בעלי מקצועות מסוימים, כגון עובדים סוציאליים, כאשר הם מגלים כי נעברה עבירה מסוג זה כלפי קטין. המונח "קטין" על פי החוק הישראלי בעבירות אלו הוא גמיש, ויכול להגיע בנסיבות מסוימות עד ל-21 שנים.
בישראל.
בעילה.
בעילה מוגדרת בסעיף 345(ג) לחוק העונשין כהחדרת איבר מאברי הגוף או חפץ לאיבר המין של האישה. החוק הישראלי מבחין בין מספר שלבים בהתבגרותה של האישה, ומדרג את העבירות הכרוכות בבעילת קטינה (עד לגיל 21) על פי חומרתן -
מעשה סדום.
החוק מגן רק על קטינה מפני בעילה, ואינו עוסק בקטין. סעיף 347(ג) לחוק העונשין מגדיר כמעשה סדום החדרת כל איבר או חפץ לפי הטבעת של אדם, או החדרת איבר המין לפיו. הסעיף חל בצורה שווה על נשים ועל גברים. חוק העונשין מחיל על ביצוע מעשה סדום את המדרג הגילאי שהוא מחיל על בעילה.
מעשה מגונה.
החוק אוסר על ביצוע מעשה מגונה, המוגדר כמעשה שנעשה לשם גירוי, ביזוי או סיפוק מיניים, בקטין, אף בהסכמתו, בנסיבות מסוימות. על פי סעיף 348, העושה מעשה מגונה באדם שטרם מלאו לו 14 שנים, דינו מאסר שבע שנים, והעושה מעשה מגונה בקטין שטרם מלאו לו 18 שנים תוך ניצול יחסי תלות, מרות, חינוך או השגחה, דינו מאסר ארבע שנים, והעושה מעשה מגונה בפומבי בפני אדם שטרם מלאו לו 16 שנים, דינו מאסר שלוש שנים.
בעילת קטינה כנסיבה מחמירה.
על פי סעיף 346 לחוק העונשין, אם מעשה אונס בוצע בקטינה, שגילה פחות מ-16 שנים, הרי שזו נסיבה מחמירה שיש בה כדי להחמיר את העונש מ-16 שנים ל-20 שנים. כך גם, בהתאמה, בנוגע למעשה סדום ומעשה מגונה, ולעבירות בתוך המשפחה. עבירות מין בקטינים בתוך המשפחה (בנוסף לכל עבירות האונס) נושאות גם עונש מינימלי שלא יפחת מרבע העונש המקסימלי, ולא ירוצה כולו במאסר על תנאי, אלא יש צורך בתקופת מאסר בפועל.
התיישנות.
סעיף 354 לחוק העונשין מאריך את תקופת ההתיישנות. מניין ההתיישנות בעבירה שנעברה בקטין מתחיל, בדרך כלל, בהגיעו לגיל 18. מניין ההתיישנות בעבירת מין שנעברה בקטין על ידי קרוב משפחה או אחראי מתחיל בהגיעו לגיל 28.
נישואים.
כשהקטינה עברה את גיל 14 ובעילתה אינה מסווגת סטטוטורית כאונס, אז בעילתה בהסכמה אסורה על פי החוק רק במקרה בו הבועל אינו נשוי לקטינה. מכאן שהחוק צופה מצב בו קטינה שגילה פחות מ-16 תהיה נשואה. על פי חוק גיל הנישואין, תש"י-1950, אין לערוך נישואין או קידושין של נער או נערה שטרם מלאו להם 18 שנים. כל המעורב בטקס מסוג זה, לרבות בני הזוג, עורך הנישואין והורי הקטינים, דינו מאסר שנתיים. עם זאת, במקרים מיוחדים הנדונים בחוק רשאי בית המשפט לענייני משפחה להתיר נישואי קטינים.
מהומות 1919 במצרים
מהומות 1919 (בערבית: ثورة 1919) היו גל מהומות שנמשך כארבעה חודשים כנגד הפרוטקטורט של האימפריה הבריטית במצרים. המהומות נחשבות לאירוע מכונן בהתפתחות הלאומיות המצרית המודרנית ובאתוס מאבק העם המצרי לעצמאות. המהומות נשאו אופי מהפכני, ומכונות עד היום בפי המצרים המהפכה המצרית (אלת'ורה אלמצריה), אף על פי שלא הייתה זו מהפכה במובן הקלאסי של החלפת שלטון.
בשונה ממהפכות אחרות בהן היה מעורב שינוי סוציו-אקונומי בחברה, לא התקיים שינוי שכזה במצרים. מטרת הלאומנים המצריים שהנהיגו את ההתקוממות האזרחית הייתה פיתוח כלכלי, עידוד היוזמה הפרטית של המצרים והשתחררות מתלות כלכלית מלאה בבריטניה. המנהיגות המהפכנית באה משכבת העילית בחברה המצרית, אך המהומות עצמן הקיפו את כל שכבות האוכלוסייה המצרית; מהפלאח המצרי בכפר הנידח, עד לתושבי הערים הגדולות; סטודנטים ותלמידי בתי הספר, קופטים ומוסלמים, גברים ואף נשים. הישגיה הפוליטיים של ההתקוממות היו מוגבלים. אמנם, המצרים קבלו עצמאות רבה יותר מהבריטים, אך לא עצמאות מלאה, והנוכחות הצבאית והמדינית הבריטית במצרים נמשכה בקנה מידה גדול גם לאחר תום המהומות.
מפלגת אל-ופד, שאך זה הוקמה, מילאה תפקיד חשוב במהומות. בעזרת תעמולה נרחבת הגיעו רעיונותיה לכפרים הנידחים ביותר והשפיעו על העם המצרי. הצלחתה מיוחסת לארגון המסועף שלה ולאישיותו של מנהיגה, סעד זע'לול. ייחוד נוסף של המהומות היה המיזוג שנוצר בין המעמד הנמוך של הפלאחים המצריים ובין האידאולוגיה הלאומנית של מפלגת אל-ופד. ההתקוממות לוותה בפרצי אלימות שלובו על ידי התעמולה של מפלגת אל-ופד. אלימות זו היוותה תקדים, שכן עד לפרוץ המהומות הפגין העם המצרי בדרך כלל סבילות. הפלאחים המצרים חיו בשיגרת חייהם הדלה ומיעטו להתערב בחיים הפוליטיים. את ההתקוממות העממית תיאר הסופר נגיב מחפוז:
קיימת מחלוקת בשאלה, האם המהומות הן תוצאה של תוכנית מאורגנת מראש, או שהן תוצאה של התפרצות ספונטנית מצד האוכלוסייה. חלק מההיסטוריונים גורסים שהארגונים והמפלגות המצריים נוצרו במהלך המהומות, והמנהיגים הם תוצר לוואי שלהן. אף על פי שסעד זע'לול ומנהיגים אחרים יכלו לצפות את ההסלמה, לא הייתה להם תוכנית מובנית לפרוץ המהומות ולאופי האלים שלבשה ההתקוממות.
רקע.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ונפילת האימפריה העות'מאנית, נוצרו תנאים להתגבשות התנועות הלאומיות במצרים.
רקע כלכלי.
במקביל למחסור התגברה תופעת הספסרות בסחורות ובשירותים והנטל הכבד ביותר נפל על הפלאחים, על מעמד השכירים הנמוך ועל המובטלים. הממשלה ניסתה להתגבר על המחסור בחיטה ובדלק על ידי סבסוד מחיריהם. גביית מסי הקרקע על ידי הממשלה המצרית נדחתה בנובמבר 1915 ונערכו סידורים לכך שהממשלה המצרית תרכוש כותנה בשוק החופשי בשם הממשלה הבריטית. כמו כן, נאלצה כלכלת מצרים להסתגל לדרישות המלחמה; איכרים נדרשו לתת את יבוליהם ובהמותיהם לידי הצבא הבריטי ובניינים הוחרמו לצורכי הצבא. בשל המלחמה, נשכחו ענייני מנהליים והחלה שחיתות במנהל. על אף שהכלכלה המצרית יצאה נשכרת מהמלחמה והיקפי מחזורי הכספים עלו, סבלו השכבות הנמוכות מתקופה רצופת קשיים. צמצום היבוא בשל המחסור בתובלה ימית, נוכחות הצבאות הזרים במצרים והירידה בהיצע החיטה ובגידולים חקלאיים אחרים שהומרו בגידול כותנה, הביאו להתפתחותה של אינפלציה. מדד המחירים עלה מ-100 ב-1914 לרמה של 211 ב-1918 ול-312 ב-1920. הסובלים העיקריים ממצב זה היו הפרולטריון העירוני והעובדים השכירים.
מפלגת אל-ופד.
לקראת סוף המלחמה הייתה מפלגת אל-ופד מזוהה עם התנועה הלאומית המתעוררת במצרים, כאשר בעקבות המלחמה החלו גילויים פוליטיים של חוסר שביעות רצון. התנועה הידועה מכולן הייתה קבוצת הצעירים נאדי אלמדארס אלעליא (מועדון בתי הספר התיכוניים) שהיוותה גרעין לפעילות פוליטית. מקבוצה זו הורכב רובו של אל-ופד אלמצרי ונוספו עליהם האפנדים - מעמד שהחל להתעניין בפוליטיקה ותחת השפעתו של סעד זע'לול ואל-ופד החלו לפעול בצורה מאורגנת יותר ובאמצעים מודרניים יותר. שלושת הזרמים הלאומניים המסורתיים חברו יחדיו: האריסטוקרטיה, שהביעה חוסר שביעות רצון משיתוף הפעולה עם בריטניה, ראתה באפנדים כלי שאפשר לנצל להרחבת זכויותיהם. הלאומנים המודרניים (מחזב אלאמה), פעלו לשינוי הדרגתי בסטטוס קוו תוך השגת פשרות, דבר שלא היה אפשרי תחת הפרוטקטורט, והלאומנים הקיצוניים שראו בפרוטקטורט שעבוד של מצרים.
ב-13 בנובמבר 1918 נוסדה המשלחת בראשות סעד זע'לול, שהפכה מאוחר יותר למפלגת אל-ופד אלמצרי. הם דרשו מווינגייט, הנציב העליון במצרים, אישור לצאת לועידת השלום בפריז כדי לייצג את העם המצרי בדרישתו לעצמאות. הנציב העליון וינגייט המליץ לממשלתו שתינתן למצרים הרשות להשמיע את טענותיהם בלונדון אך הקבינט לא אישר זאת, מכיוון שהכירו בממשלת מצרים בתור נציגתו הבלעדית של העם המצרי. סירוב הבריטים לדרישות הלאומנים המצרים גרם להפיכתם של המסגדים באל-אזהר וסיידה זינב בקהיר למקומות בהם נשמעו נאומי מהפכה חוצבי להבות.
סעד זע'לול הציג דרישות לעצמאות: ראשית, לכל אומות העולם יש את הזכות לחופש פוליטי. שנית, למצרים הייתה מעין עצמאות מאז ימי מוחמד עלי, וכן מצבה הגאוגרפי של מצרים, ההיסטוריה הקדומה שלה והשגשוג הנוכחי בה הם סימנים המעידים על זכותה לעצמאות. סעד זע'לול וחברי אל-ופד רצו בממשלה קונסטיטוציונית ובשמירת האינטרסים של הזרים במצרים. זע'לול הבטיח לשמור על הקפיטולציות והסכים לפיקוח זר על החוב הציבורי של מצרים. הוא היה מוכן להכיר בנוכחות בריטית באזור תעלת סואץ ושמצרים תהיה תחת פיקוח והגנה של חבר הלאומים.
רשדי פאשה, ראש הממשלה, החל לחשוש למעמדו. הבריטים דחו את בקשתו לצאת לוועידת השלום בראש משלחת, וסעד זע'לול התעלם ממנו. רשדי חיפש דרך מילוט ומצא אותה במזכר של היועץ הכלכלי הבריטי, ברוניאט. במזכר הציע היועץ הכלכלי שלטון משותף בריטי-מצרי, שבו סנאט משותף יאשר את החלטות בית המחוקקים המצרי הכפוף לו. רשדי פאשה היה מאוכזב מאוד מהמזכר, ופרסם את המזכר בציבור המצרי שהגיב בזעם שבא מכל שכבות האוכלוסייה. רשדי פאשה הציע את התפטרותו.