לאחר הגעתה לניו יורק, עיתונים רבים הציעו לה לכתוב עבורם. ולס כבר סומנה כעיתונאית מבריקה. היא הצטרפה לעיתון "ניו יורק אייג" (New York Age), קיבלה מניות בבעלות העיתון ושכר עבור כתיבת מאמרים בנושאים שעינינו אותה. היא המשיכה את הכתבות בנושא הלינץ', ולמעשה מטרתה הייתה לחנך את אמריקה בנושא. היא חידדה את הטיעונים שלה, והתייחסה באומץ לעובדה כי עושי הלינץ' אינם העניים והלא משכילים, אלא אנשי העסקים המובילים. היא התייחסה גם לתירוץ האונס והראתה כי הדבר לא הגיוני (הנשים הלבנות פעמים רבות הודו כי היו יחסים בהסכמה). ולס החלה לדבר באופן מפורש על מצבים בהם יש יחסי מין בין גברים שחורים ונשים לבנות מרצון. היא הביאה דוגמאות למצבים בהם היחסים היו מרצון והגברים השחורים עדיין הואשמו באונס. ולס הצביעה על העיתונות הלבנה והעיתונאים הלבנים כתומכים במעשי הלינץ' על ידי הצגת עובדות מסולפות ועל ידי תמיכה עקיפה בעושי הלינץ'. ולס גם הסבירה את הסיבה האמיתית ללינץ'. לטענתה הסיבה האמיתית למעשי הלינץ' הייתה השחרור מעבדות, התקדמות השחורים, וחוסר הרצון לכך בקרב האוכלוסייה הלבנה.
ולס החלה להרצות על נושא הלינץ' ברחבי ארצות הברית. היא הרצתה באיגוד העיתונאים, בכנס האפרו-אמריקאים, בוושינגטון ובפילדלפיה. במרכז הרצאותיה עמד מיתוס האונס כסיבה ללינץ' והפרכתו. ולס הייתה נואמת יוצאת דופן, היא הייתה אישה, ובנוסף דיברה על נושא שלא דובר עליו, על אונס. למרות האהדה שזכתה לה, היו גם תגובות שליליות מצד הקהילה הלבנה. העיתון "ממפיס קומרשל" (The Memphis Commercial) תקף אותה אישית, את אמינותה ומוסריותה בטענה כי היא מגייסת כספים למטרות אישיות, ואף נאמר עליה שהיא זונה שמחפשת בעל לבן. גם בקרב הקהילה השחורה הועברה ביקורת על ולס. ולס התעקשה על היוזמות העצמאיות שלה, ולא התפשרה על דרכה, וכך הרחיקה לוחמי צדק אחרים.
מאמציה של ולס הצליחו. באמצע המאה ה-19 דעת הקהל בארצות הברית הייתה נגד מעשי הלינץ', הלינץ' הפך למשהו לא מקובל. ניתן לייחס שינוי זה לעבודת השכנוע של ולס בממלכה המאוחדת והשפעת ההרצאות שלה על דעת הקהל העולמית.
המסע בבריטניה.
בין השנים 1893–1894 יצאה ולס לסבב הרצאות בבריטניה. הפעילות נגד מעשי הלינץ' לא הייתה יכולה להיות יעילה כפי שהייתה בארצות הברית, אלמלא תשומת הלב הבינלאומית. ולס הוזמנה להרצות בבריטניה על ידי איזבל מאיו וקתרין אימפרי, אקטיביסטיות סקוטית ובריטית, ששילמו עבור הנסיעה כולה. ולס ראתה בהזמנה הזדמנות לפנות לקהל לבן, ולתקשורת הבריטית, כמו כן ראתה בכך הזדמנות לעודד את היבואן הגדול ביותר של כותנה אמריקאית לגנות את שלילת זכויות השחורים, את ההפרדה הגזעית ואת הלינצ'ים.
ההרצאות שלה עסקו במעשי הלינץ' על הגברים השחורים בארצות הברית, על הקשר בין אונס ולינץ' ,על היחס לנשים וילדות שחורות בהקשר של אונס ולינץ', ועל נשים לבנות כאובייקט מיני. ולס השתמשה בדוגמאות רבות. הרצאותיה קיבלו סיקור תקשורתי נרחב. ולס דיברה לקהלים שלא הכירו את נושא הלינץ' בארצות הברית, או שהכירו ולא האמינו שהסיפורים יכולים להיות נכונים. הסיקור התקשורתי הראה כי יש שינוי בדעת הקהל הבריטית, וגדלה ההבנה של הציבור על התופעה. התקשורת הבריטית ציירה את ולס כגיבורת המאבק של נשים שחורות. ולס הצליחה לבסס את מעמדה כמומחית בתופעת הלינץ' כלפי שחורים בארצות הברית.
הזווית הנשית.
לנשים שחורות בארצות הברית במאה ה-19 היה אתגר כפול. מצד אחד היו להן את האתגרים הקשורים לצבע עורן ומצד שני את האתגרים עקב היותן נשים. נשים אפרו-אמריקאיות היו מעורבות במאבק לזכות ההצבעה לנשים. הן ראו בהשגת זכות הצבעה לנשים, דרך להילחם למען המטרות שלהן כנשים שחורות, במיוחד נגד הפרדה גזעית בחוק. בין הנשים הללו הייתה אידה ולס, היא ייסדה את המועדון האפרו-אמריקאי לנשים סופרז'יסטיות הראשון בארצות הברית. למרות מעורבותן בסוגיות נשיות, הנושא המרכזי שעניין אותן היה הסוגיה האפרו-אמריקאית, ובמיוחד נושא מעשי הלינץ'.
נאומה של ולס "" ("Southern Horrors: Lynch Law in all its phases") היה נאום היסטורי בהקשר הנשי. הנאום הראה את הקשר בין מין, גזע ומעמד. בנאומה היה על ולס להפריך את הטענות כי מעשי הלינץ' נעשו כתגובה לאונס של נשים לבנות. היה עליה להראות כי מעשי הלינץ' היו שגרתיים וברוב המקרים כלל לא היו תלונות על אונס. בנוסף, ולס הראתה את הצביעות בטענה כי לינץ' נעשה כתגובה למעשה אונס. היא התייחסה למצבים בהם הנאנסת היא אישה שחורה ולא לבנה, והוכיחה כי במצבים הללו לא היו מקרי לינץ', ולכן מדובר בלינץ' עקב הרצון ללינץ' בשחורים ולא מתוך רצון לשמור על נשים ועל כבודן.
נאומה של ולס והקשר שהראתה בין מין, גזע ומעמד, השפיע רבות והיה מרכזי, בהצהרות, בהחלטות ובנאומים של נשים לבנות מהדרום. לדוגמה: ג'סי דניאל איימס (סופרז'יסטית) ייסדה את האגודה של נשים לבנות למען מניעת מעשי לינץ' (ASWPL - Association of Southern women for the Prevention of Lynching). מטרת האגודה הייתה למנוע מעשי לינץ' ולשכנע נשים לבנות דרומיות שהם מנוגדים לאינטרסים שלהן. הן רצו להעלות מודעות לסוגיה באמצעות הנשים הלבנות שכבר היו משוכנעות.
נאומה של ולס לא היה נאום "נשי". נאומים "נשיים" נחשבו נאומים מלאים בדוגמאות, לרוב מחייה האישיים של הנואמת, וללא הוכחות סטטיסטיות. בנאומים נשיים היו מטפורות ואנלוגיות רבות, ונשאלו שאלות רטוריות. הנאום הנשי נחשב כלא אובייקטיבי ולא סמכותי אלא כפונה לרגש של הקהל. נאומיה של ולס היו בוטים, סמכותיים, טענותיה היו ברורות, היא דיברה כמנהיגה וכבעלת סמכות בנושא.
ולס זכתה לתמיכתן של נשים רבות. לאחר מאמריה בניו יורק אייג', שתי נשים (ויקטוריה מתיוס ומריטשה ליונס) החליטו כי צריך לתמוך במאמציה של ולס להילחם בתופעה. הם ארגנו פגישה עם האליטה הנשית של ניו יורק. המטרה הייתה לגייס מספיק כסף על מנת לאפשר לוולס להקים עיתון משלה. האירוע היה הצלחה מבחינת גיוס כספים ולס קיבלה 500 דולר להמשך מאמציה.
האירוע זכה להצלחה לא רק מהבחינה הכלכלית. נשות ניו יורק וברוקלין הקימו את מועדון הנשים השחורות הראשון, מאוחר יותר הוקמו מועדונים בערים נוספות. בנוסף, הפגישה והנאום היו תחילת סדרות הנאומים של ולס ברחבי ארצות הברית על נושא הלינץ'. בעקבות הרצאתה היא קיבלה הזמנות לנאום בפילדלפיה, דלאוור, וושינגטון, צ'סטר ופנסילבניה.
בתרבות הפופולרית.
דמותה של אידה ולס, ונשים שחורות אחרות בנות התקופה, העניקה השראה ליוצרי הסדרה האמריקאית "העידן המוזהב", לעיצוב דמותה של פגי סקוט - סופרת אפרו-אמריקאית צעירה שאפתנית שחוזרת הביתה לאחר שסיימה את לימודיה.
מדבר טהאר
יוחנן לבנון
יוחנן לבנון (27 באפריל 1933 - 31 באוקטובר 2008) היה איש חיל האוויר, מדען, מאדריכלי הלוחמה האלקטרונית בצה"ל, חתן פרס ביטחון ישראל, ופרס קפלן לפריון העבודה.
ילדות ועלייה לישראל.
לבנון נולד במיקולוב, עיירה קטנה ליד קטוביץ שבפולין, להוריו הרברט (אברהם) ויהודית ויסנברג, בעליו של מפעל ליינות ומשקאות חריפים בעיר, ומורה למתמטיקה. הבית במהותו היה חילוני, אם כי ההורים שמרו על מנהגי יהדות בסיסיים, כגון נרות שבת, סדר פסח, וחגי ישראל.
ב-1 בספטמבר 1939, עם פלישתן של גרמניה הנאצית וברית המועצות לפולין, עמד יוחנן להתחיל את לימודיו בבית הספר היסודי. בעקבות הפלישה, נמלטה המשפחה, באותו יום, לוורשה, ויוחנן החמיץ את היום הראשון ללימודים. בוורשה גרו עד אפריל 1940, אז המשיכו בבריחתם, נסעו ברכבת לאיטליה, תוך שהם מצוידים במסמכים מזויפים, ושהו 3 חודשים בעיר הגבול טריאסטה, עד שהתאפשר להם לנסוע ברכבת לאיסטנבול. לאחר כמעט שנה של שהייה בטורקיה, נאלצו הילדים להיפרד מהוריהם, והועלו על רכבת ניצולי שואה שנסעה לארץ ישראל דרך טריפולי וביירות שבלבנון. ההורים הצטרפו לשני האחים באוקטובר 1942.
בישראל נשלח ללמוד בכפר הנוער אהבה שבקריית ביאליק, ורק כשסיים את לימודיו בכיתה ח' עבר להתגורר עם אמו בתל אביב. את לימודי התיכון המשיך בתיכון הטכני מונטפיורי שבתל אביב.
בחיל האוויר.
בגיל 17, התגייס לצה"ל לקורס טכנאים של חיל האוויר, לאחריו שירת 4 שנים כטכנאי מכ"ם. בשנת 1954 התנדב לקורס טיס, אותו סיים כנווט קרב, ובתפקיד זה השתתף בקרבות במבצע סיני, כאיש טייסת הדקוטות, שהצניחה את כוחות גדוד 890, בפיקודו של רפול, במעבר המיתלה. את שירותו הצבאי המשיך בקבע, תוך שהוא משלב לימודים אקדמאיים בטכניון (הנדסת חשמל - סיים בהצטיינות), ובאוניברסיטת בראון שברוד איילנד (מתמטיקה שימושית).
בשנת 1963 השתתף כקצין בכיר, במשלחת חיל האוויר לארצות הברית, אשר הביאה לישראל את טילי ההוק, לימים סיפר מפקד המשלחת, כי לבנון התגלה כאחד הקצינים הטכניים הטובים במערך טילי ההוק. כאשר חזר מן הלימודים בארצות הברית, היה מאדריכלי תחום המודיעין האלקטרוני והלוחמה האלקטרונית של חיל האוויר. לאחר מלחמת יום הכיפורים נסע יחד עם עודד ארז לארצות הברית להציג מערכת SA-6 שנפלה שלל. ב-1975 הוא השתחרר מחיל האוויר, ותרומתו לחיל התממשה באופן דרמטי שבע שנים אחר כך במלחמת לבנון הראשונה, כשבאמצעות המודיעין, והלוחמה האלקטרונית גבר המטוס על טילי הנ"מ. על עבודתו שכללה פיתוח ייחודי של מערכות ההגנה האווירית והלוחמה האלקטרונית זכה לבנון ב-1983, בפרס ביטחון ישראל.
קריירה אזרחית.