חוקות הגויים הוא מצוות לא תעשה מהתורה על אימוץ דרכי הגויים, גם בענייני חולין. לפי התורה, על עם ישראל להבדל ממנהגי הגויים לא רק בפולחן ואמונה, אלא אף במאפיינים חיצוניים. מטרת האיסור לשמר את אופיו של עם ישראל משאר העמים שסביביו.
איסור זה הוא חלק משרשרת חוקים שמטרתם להרחיק מעם ישראל כל קשר לעבודה זרה. איסורים דומים: הקפת הראש והשחתת הזקן וכתובת קעקע. איסור דרכי האמורי נכלל (בחלקו) באיסור זה, אולם הוא מתמקד ספציפית בהרחקת אמונות טפלות.
מקור האיסור.
בתורה נכפל איסור זה כמה פעמים מה שמראה על חשיבותו.
פרשנות חז"ל.
על פי פרשנות חז"ל לפסוקים, ובעקבותיהם בפסיקה ההלכתית, עולה שציווי זה מתמקד בצורת הלבוש ובצורת התספורת, ובסגנון הבניה.
לבוש.
בספרי (פרשת ראה, פיסקה פא) נדרש שיש להתרחק אף מהלבוש של גויים.
על פי הגאון מווילנה האיסור כולל כל סוגי המלבושים של הגויים אף שאין בהם כלל שייכות לעבודה זרה. אולם המהרי"ק הגביל איסור זה רק לבגדי עבודה זרה, ולבגדי פריצות (=ארגמן). על סמך פסיקה מקלה זו, התבססו פסיקות רבות המתירות לערוך טקסים צבאיים והנחת זרים על הקברים ועוד לבוש מודרני מותר ואינו בכלל האיסור. למרות זאת בציבורים מסוימים, מקדשים את הלבוש היהודי המסורתי, בטענה שהבדלות מעין זו גורמת לחיזוק שמירת מצוות ולאי פריקת עול. בהגדה של פסח (המבוססת על מדרש הלכה) מוזכר שבני ישראל כשהיו במצרים היו שונים בלבושם מהמצרים המקומיים.
תספורת.
לדעת ר' יהודה בן בתרא חלק מאיסור זה הוא שאין להסתפר כמו הגויים .
לפי רוב הפרשנים תספורת קומי הכוונה להשארת השערות במרכז הראש וגילוח השער שמעל האוזניים הנקראת בימינו מוהיקן. אולם יש שפירשו "קומי" - גילוח השערות שמלפנים והשארת שערות כלפי העורף (קוקו). גם לגבי גידול שער לנוי (לבנים) יש מהפוסקים שאוסרים
בתלמוד בבלי מובא שבמקרים של צורך לאומי איסור זה מותר.
ארכיטקטורה (בתי כנסת).
בנוסף לאיסורים אלו מובא בספרא שאין לחקות את הגויים גם בעשיית מבנים כמותם. יש דעות שונות בין הפוסקים בהבנת דברים אלו. רובם מבינים שהכוונה שאין לעשות צורת בית הכנסת כצורת מבני עבודה זרה. על אף איסור זה ציינו חוקרי בית הכנסת העתיקים (סוקניק ואחרים) שבתי הכנסת בעת העתיקה היו דומים מאוד בצורתם לבתי פולחן גויים, רצפת הפסיפס והקישוטים נלקחו ממוטיבים הנהוגים ברומי, אף דמות אל השמש (הליוס) הופיע בכמה בתי כנסיות עתיקים.
על סמך פסיקה זו יש פוסקים שכתבו לאסור לעשות בבית הכנסת צריח. ביהדות תימן אף נמנעו מטעם זה מבניית כיפה על בנין בית הכנסת.
סייגים לאיסור.
סוג העמים.
רוב האזכורים במקרא מובאים בהקשר לעמי מצרים וכנען. ספר יראים הגביל איסור זה רק לעמים אלו. אולם לרוב הפרשנים ההיבדלות היא מכל עובדי עבודה זרה. רשב"א הרחיב את האיסור אף לגויים שאינם עובדים עבודה זרה.
מנהגים המוזכרים במקורות.
בתלמוד בבלי מובא שמנהג שהגויים נוהגים אולם הוא מוזכר במקרא הוא מותר. לדוגמה:
בדברים שיש בהם טעם.
דעת רבינו ניסים, והרב יוסף קולון במנהגים שיש להם הסבר הגיוני לא שייך איסור חוקות הגויים. אולם הגאון מווילנה חלק בחריפות על פסק זה.
איסורים נוספים.
בתקופת ההשכלה נדרשו רבים מחכמי הזמן (בעיקר החת"ם סופר ותלמידיו) לשאלות הנוגעות לאיסור זה. בין הדברים אפשר למנות: עוגב בבית הכנסת, עשיית חופה בבית הכנסת, מיקום הבימה בבית הכנסת סגנון בגדי החזן, הליכה ללא כיפה, הנחת זרים על הקברות ועוד. אולם הרב אהרן וולקין הסתייג מספרות זו, שעל פי דעת היראים האיסור הוא רק בדברים שנעשו לשם עבודה זרה.
אשר שוורצמן
אשר שוורצמן (ביידיש: אשר שוואַרצמאַן; 1889/1890 פלך קייב האימפריה הרוסית - 1919 ליד רפליבקה) היה משורר יידי ואוקראיני.
קורות חיים.
שוורצמן נולד למשפחה יהודית דתית, אביו היה עובד בתעשיית עצים. הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי ולמד בתלמוד תורה. ב-1893 משפחתו עברה להתגורר בעיירה קורוסטישב, יותר מאוחר הם עברו לכפר נובינקה שממוקם קרוב לקייב. מגיל צעיר מאוד הוא התעניין בספרות עברית, יידית, רוסית ואוקראינית. שוורצמן הכיר את חיים נחמן ביאליק שהיה מבקר בנובינקה את קרובי משפחתו. ב-1904 החל שוורצמן ללמד את ילדי הכפר את השפה הרוסית.
ב-1905 הוא עבר להתגורר בקייב אצל אחיו הגדול. כנראה תחת השפעת אחיו השתתף במאורעות של מהפכת 1905. יותר מאוחר עבר לברדיצ'ב, שם לימד עברית ולמד בבית ספר למסחר. אז הוא גם התחיל לחבר שירה, תחילה בשפה האוקראינית.
ב-1909 הוא חזר לקייב והתקרב אל קבוצת אנשי תרבות יידישאיים, משוררים אהרן קושנירוב ודוד הופשטיין (שהיה גם בן דודו של שוורצמן), סופר דוד ברגלסון ומבקרי ספרות נחום אויסלנדר ונחמן מייזל. בהשפעת קבוצה זו הוא החל לחבר ביידיש, אך רוב חיבוריו ביידיש אבדו ונותר מהם מספר מצומצם בלבד.
ב-1911 שוורצמן גויס לשורות הצבא הרוסי ושירת ביחידת הפרשים בקליש (כיום בפולין). בין 1914–1917 השתתף במלחמת העולם הראשונה. פעמיים עוטר בעיטור גאורגיוס הקדוש. במלחמה הוא נפצע ועבר שיקום בבתי חולים של טמבוב ומוסקבה. הוא שוחרר מהשירות הצבאי ב-1917.
לאחר השחרור הוא התגורר בקייב ועבד בביטאונה של תנועת הבונד פאלקסצייטונג.
בעקבות הפרעות שפרצו בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה הוא התנדב לשירות בצבא האדום ונהרג בקרב. הוא נקבר בקבר אחים ליד כפר רפליבקה.
דני גויסה
ניצה ינאי
ניצה ינאי (נולדה ב-21 באפריל 1951 בישראל) היא סוציולוגית ישראלית ופרופסור אמריטה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון. ינאי עוסקת בחקר הגזענות וסטריאוטיפים חברתיים, חשיבה פמיניסטית, פילוסופיה פוליטית, זהות ותרבות.
ביוגרפיה.
ינאי היא בוגרת תואר ראשון בפסיכולוגיה חברתית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1974), ובעל תואר שני (1981) ושלישי (1985) מאוניברסיטת סטוני ברוק שבמדינת ניו יורק. החלה ללמד באוניברסיטת בן-גוריון בשנת 1990 במחלקה למדעי ההתנהגות וב-2007 במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה. כיהנה גם כיושבת ראש הוועדה לתואר ראשון באוניברסיטת בן-גוריון. שימשה גם כפרופסור מן החוץ באוניברסיטת קולומביה.
ינאי עוסקת במחקר בתחומים כגון קונפליקטים לאומיים, גזענות, וסטריאוטיפים חברתיים ותרבותיים. כמו כן, היא חוקרת תאוריה פמיניסטית, פסיכואנליזה תרבותית, פילוסופיה פוליטית, זהות ותרבות, וסוציולוגיה פוליטית של רגשות. היא עוסקת בחקר הבנת הרגשות במובן החברתי והתרבותי שלהם. עיקר עבודתה היא בין-תחומית ומשלבת פסיכולוגיה, חקר התרבות, פסיכואנליזה ופרספקטיבה סוציולוגית. במחקרה מנסה ינאי לייצר הבנה סוציולוגית-תרבותית לכוחות שמארגנים אירועים רגשיים.
ספרה, "האידאולוגיה של שנאה: הכוח הלא מודע של השיח החברתי", יצא לאור ב-2012 בהוצאה האקדמית של אוניברסיטת פורדם (באנגלית).
פנחס דלוגץ
פנחס דלוגץ (דלוגז) (באנגלית: Pinhas Pierre Delougaz; 16 ביולי 1901 – 29 במרץ 1975) היה פרופסור וארכאולוג יהודי שביצע חפירות ארכאולוגיות בעיראק ובאיראן. הוא היה ראש המשלחת בחפירות האתר צ'וגה מיש, אתר מהתקופה הכלקוליתית במוז ח'וזסתאן במערב איראן.
שנותיו הראשונות והשכלה.
דלוגץ נולד בשנת 1901 בשטח של אוקראינה של היום, לשמעון וציפורה לבית סילברמן. הוא גדל באזור כפרי, וקיבל חינוך ביתי בו למד ספרות רוסית וספרות עברית. בשנת 1913 נשלח ללמוד בארץ ישראל, בגימנסיה הרצליה בתל אביב. בעת פרוץ מלחמת העולם הראשונה קיבל הצעה מהצלב האדום להעביר אותו למשפחתו, למקום שהיה בטוח יותר, אבל הוא החליט להישאר בארץ ישראל. בגימנסיה הרצליה הוא התרכז בלימודי מתמטיקה ומדעים, למד ערבית, וקשריו עם חברים ערבים הביאו אותו גם להיכרות עם סגנון חייהם במזרח הקרוב. מלחמת העולם הראשונה, ובסופה המהפכה הרוסית שהתרחשה ב-1917, הביאה להפסקת הקשר עם משפחתו ולהפסקת המימון שנשלח אליו, והוא נאלץ לממן את עצמו. הוא נשאר בארץ ישראל עד 1922, ואז עבר לצרפת להמשך לימודים. בין השנים 1922–1926 למד מתמטיקה ופיזיקה בסורבון בפריז. תוך כדי לימודיו הוא גילה עניין באדריכלות ובאמנות, שהובילו אותו בסופו של דבר לארכאולוגיה. הידע שלו במדעים סייע לו בעבודתו כארכאולוג, כשנהג לגשת לפתרון בעיות בדרך מדעית, שגם דחפה אותו לפתרונות מדעיים יותר לבעיות, וגם נתנה לו את היכולת להעריך נכונה כלים מדעים שהוצע להשתמש בהם.
נישא לנטאשה.
עבודתו כארכאולוג.