ספר מקבים א, שנכתב רק כמה עשרות שנים לאחר האירוע, מתאר את טיהור המקדש בהנהגת יהודה המקבי, במהלכו עשו הכהנים "כלי קודש חדשים, הביאו את המנורה... העלו את הנרות אשר על המנורה והם האירו בהיכל". הספר מציין כי יום חנוכת המקדש, כ"ה בכסלו, היה היום "אשר טמאוהו הגויים", וכי "שמונה ימים חגגו את חנוכת המזבח". לאחר מכן "יהודה ואחיו וכל קהל ישראל קבעו לחוג את ימי חנוכת המזבח במועדם בכל שנה ושנה שמונה ימים". בספר מקבים ב מצוינת הסיבה לשמונה ימי החגיגה - לשם ציון חג הסוכות, אשר לא נחגג כראוי עקב המלחמה. יוסף בן מתתיהו הולך בעקבות ספר מקבים א ומציין כי שמונת הימים שנקבעו לדורות, הם כנגד הזמן שארכו החגיגות המקוריות בירושלים לרגל חנוכת המקדש.
הוויכוח על הסיפור בתלמוד.
המקורות והידיעות על החשמונאים בספרות חז"ל מועטות מאוד. על רקע מיעוט מידע זה, בולט סיפור נס פך השמן כתיאור כמעט יחידי בספרות חז"ל לרגע השיא של המרד החשמונאי, אשר נקבע בו חג לדורות.
אחת ההשקפות הרווחות במחקר ביחס למאורע זה, היא שמדובר בניסיון של חז"ל לטשטש את זכר החשמונאים. מחזיקי דעה זו סוברים שחז"ל המירו את המציאות ההיסטורית של מרד החשמונאים באנקדוטה ואת הניצחון האנושי החליפו בנס שלא כולל את זכר החשמונאים.
באמצע המאה ה-20, חל שינוי בגישת המחקר, וחוקרים יהודים בני דור התחייה עסקו במציאת תימוכין לכך שחז"ל הזדהו עם בית חשמונאי. לדעת חוקרים אלה, ניסוח המעשה ואופיו הושפע ממקור החומרים הללו - מגילת תענית; ומטרתם - מתן הסבר לכך שמדובר בחג בן שמונה ימים.
קושיית הבית יוסף.
רבי יוסף קארו, שאל בספרו בית יוסף מדוע חוגגים שמונה ימים, שהרי הנס נמשך רק שבעה ימים. לשאלה זו ניתנו תשובות שונות, ביניהן התשובות הבאות:
זהו זה
דגל אוהיו
דגל אוהיו (באנגלית: Flag of Ohio) הוא דגלה של המדינה האמריקנית אוהיו. הדגל אומץ בשנת 1902 והוא פרי עיצובו של ג'ון אייזמן.
הדגל מעוצב בצורת דגלי חילות הפרשים שלחמו במלחמות ארצות הברית במאה ה-19 (מלחמת האזרחים ומלחמת ארצות הברית–ספרד), בצבעי אדום, כחול ולבן. לדגל, שצורתו אינה מרובעת כי אם משולשת, ישנו זנב סנונית ומתוארים בו משולש כחול, עליו מוטענים 17 כוכבים לבנים ועיגול אדום ממוסגר בלבן. בשולי הדגל ישנם חמישה פסים בצבעי אדום ולבן.
המשולש הכחול מסמל את הגבעות והעמקים של אוהיו, והפסים מסמלים את הדרכים (הן היבשתיות והן מעברי המים). שבעה עשר הכוכבים מסמלים את היותה של אוהיו המדינה ה-17 המצטרפת לארצות הברית. העיגול הלבן שבמרכזו עיגול אדום מסמל הן את האות הראשונה של שם המדינה באנגלית - האות "O" וכן את הכינוי של המדינה "מדינת הערמון" ("the Buckeye State")
הדגל הוא הדגל היחיד מבין דגלי מדינות ארצות הברית שאינו מרובע בצורתו. דגל נוסף הידוע בתכונה זו הוא דגל נפאל.
פטיש
פטיש (נקרא גם קוּרְנָס) הוא כלי עבודה המשמש להכות/לדפוק מוצק (כגון מסמר או נעץ) לתוך חומר אחר (לרוב קיר מעץ או מאבן) או לעיוות/שבירת צורתו של גוף מוצק. הפטיש בנוי מידית באורך משתנה (העשויה בדרך כלל מעץ) שבראשה ראש כבד ממתכת (בדרך כלל ברזל). המשתמש בפטיש אוחז בידית בקצה אחד ומכה בקצהו השני הכבד.
הפטישים באים בגדלים שונים, החל מפטיש קטן השוקל גרמים אחדים המיועד לעבודה עדינה, עד פטישים גדולים וכבדים השוקלים מאות ק"ג. לבעלי מלאכה ועיסוקים שונים פטישים מיוחדים: החל בפטיש קצר, אך כבד עבור הנפח, וכלה בפטיש דו-ידני גדול ("קורנס") המיועד לפורר אבנים ולנעוץ יתדות באדמה טרשית.
הפטיש הוא אחד מהכלים הקדומים ביותר שהמציא האדם. עוד בתקופה הפרה-היסטורית השתמש האדם הקדמון באבנים על מנת לרסק דברים ומזון, ומאוחר יותר אף חיבר את האבנים לראש מקל. ההתפתחות הגדולה בעיצוב הפטיש באה עם גילוי המתכות, ובייחוד הברזל.
פטיש בסמלים ובתרבות.
הפטיש נהפך לסמל לעוצמה, כוח וחוסן. במיתולוגיה הנורדית הפטיש היה נשקו של האל ת'ור. דימוי העוצמה של הפטיש שימש את הסופרים ניבן ופורנל בשם שנתנו לספרם, "פטיש השטן". גם יהודה המכבי קשור לדימוי הפטיש כסמל של עוצמה. יש שנהגו לכתוב את שמו כ"יהודה המקבי" מלשון מקבת היא פטיש גדול וכבד.
הפטיש, בגלל היותו כלי עבודה חשוב הן עבור הנפח והן עבור הבנאי, נהפך לסמל לעבודה וחריצות. בתקופת המהפכה התעשייתית נהפך הפטיש לסמל הפרולטריון ומעמד הפועלים. הקומוניסטים בברית המועצות קבעו פטיש בסמל הפטיש והמגל המסמל את הקומוניזם הסובייטי. מפלגות סוציאליסטיות וקומוניסטיות ברחבי העולם (כולל בישראל) אימצו את הסמל הזה והחלו לנטוש אותו רק בעקבות חשיפת הזוועות של סטלין ב-1956 והתפרקות ברית המועצות ב-1991.
מועדון הכדורגל האנגלי וסטהאם יונייטד ידוע בכינויו "הפטישים".
בסלנג העברי המילה "פטיש" משמשת ככינוי מחמיא לגבר, במובן של "גבר מגניב", "גברי" ו"חברה'מן". כינויים דומים: "פטיש אוויר", "כלי", "שאקל".
אימננטיות
אימננטיות היא מושג בתאולוגיה ובפילוסופיה, המצביע על זהותו של האל עם העולם כולו, עם הטבע וחוקיו. האל האימננטי מהווה את העולם כולו, את פרטיו ואת המקרים שבו, והוא נוכח בו ומקיים אותו באופן תמידי, זאת בניגוד לתפיסת האל כחיצוני לעולם, טרנסצנדנטי. זוהי גישה נטורליסטית רחבה אשר מאפשרת לאדם להבין את העולם מתוך חוקיו כפי שהם מתגלים לו, ולא מכוח סמכות חיצונית, ולפעול בעולם כישות אוטונומית אך סופית.
האימננטיות מהווה אלמנט מהותי בכמה גישות פילוסופיות:
פנתיאיזם: פילוסופיה אשר מזהה את האל עם העולם באופן מוחלט.
פנאנתיאיזם: פילוסופיה אשר מקבלת את הזיהוי המוחלט של העולם עם האל, אך מחייבת גם קיום טרנסטנדנטי של האל.
אקוסמיזם: פילוסופיה אשר מבטלת את קיומו האקטואלי של העולם, מעצם היותו כולו כלול באל. העולם כמו שהאדם מבין אותו הוא אשליה של ההכרה האנושית, כל מה שקיים הוא אלוהים.
ירמיהו יובל ציין שלושה דברים המאפיינים את האימננטיות:
הפילוסוף ברוך שפינוזה המזוהה עם פילוסופיה אימננטית, עשה בספרו אתיקה מהלך שהשלים את המעבר של החשיבה הנטורליסטית-רציונליסטית מתפיסה טרנסטנדנטית לאימננטית, וטבע את האמרה המזהה את האל עם העולם - "אלוהים או הטבע" (Deus sive natura).
אימננטיות בפילוסופיה.
למהלך האימננטי שעשה שפינוזה הייתה השפעה מכריעה על ההגות שלאחריו. ירמיהו יובל הדגים את השפעת התפיסה האימננטית אצל מספר הוגים מאוחרים יותר:
עמנואל קאנט אימץ את האימננטיות מבחינת היחס לסמכות ולכתבי הקודש, ומצא את התוקף להכרעות מוסריות בתבונה האנושית ולא בכוח חיצוני לעולם. הוא תיאר את האדם המחוקק את חוקיו כישות אוטונומית ובכך כונן פילוסופיה הומניסטית וטבעית, שכולה נטועה בעולם הזה.
פרידריך היגל, גם הוא התייחס רבות לפילוסופיה האימננטית של שפינוזה, הוא ביקר אספקטים שונים בהגותו, אך אימץ חלקים נרחבים ממנה, ובמיוחד את שלילת הטרנסטנדנטיות של האל. בעוד היגל רואה את האל כמוחלט ומזהה אותו עם העולם, הוא מרחיב את המהלך האימננטי ונותן לאדם בעולם מקום של ישות בעלת תפקיד אוטונומי אשר לוקח חלק בהתהוות הדברים וההיסטוריה ומכונן בעצמו את המוחלט.
המשורר-הפילוסוף היינריך היינה ביטא בשיריו תפיסת עולם אימננטית בה לאדם קיים אך ורק העולם הזה והוא קורא לו לחיות חיי עוצמה חושניים ורוחניים.
משה הס, הוגה הדעות הסוציאליסטי, אשר העריץ את שפינוזה, גם הוא תפס את האל כמתבטא באדם, בתבונתו ובאידיאלים שלו. הס ראה את הטוב העליון כיוצא לפועל בחברה סוציאליסטית דרכה מתגלה האל באדם במופעו הצודק והטוב ביותר. עוד ביטוי אימננטי בהגותו של הס הייתה חתירתו לפעולה אקטיבית במסגרת פעילותו הציונית; כיוון שאין אל חיצוני אשר מפעיל או מנווט את העולם, מוטלת האחריות על האדם לבחור את דרכו ולפעול כדי להגשימה.
קרל מרקס נתן גם הוא ביטוי לתפיסה של פעולתו של האדם ככוח מעשי המשנה את ההיסטוריה ולביטול התפיסה של כוח כלשהו הנמצא מחוץ לעולם. הוא מתייחס לאדם כאל בריה פעילה הנותנת לעולם את צורתו, באופן מעשי ולא מטאפיזי. במובן זה העולם מתרוקן מן האל אשר היה זהה לו בגלגולים קודמים של הגות אימננטית ואת מקומו תופס האדם.
פרידריך ניטשה מתאר עולם שרוי באימננטיות, אך כמו מרקס, גם אצלו אין מקום לאל מכל סוג. האדם חי בעולם שהוא כאן ועכשיו, ללא נקודת אחיזה חיצונית וללא תכליתיות או גאולה המצפות לו מעבר לקיומו הסופי. הוא מתאר את הקיום כולו כביטוי ל"רצון לעוצמה", ככוח פנימי אשר מניע את החיים.
אימננטיות ומוסר.
הקיום האימננטי, זה שאין בו מקור סמכות חיצוני, מבטל ממילא את מנגנון השכר והעונש האלוהי כפי שמשתקף מהדיון המוסרי-טרנסטנדנטי בדתות. אין זו התנערות ממוסר או צידוד בעמדה הדוניסטית או אנרכיסטית. היות אדם בוחר ומכריע באופן מוסרי הוא תוצאה של התגברות עצמית, של הגשמתו של המוסר התבוני ושאיפה אל טוב שבבסיסו עומדת תמונה של אדם שלם, גבוה מבחינה רוחנית. זהו מוסר של ביטוי עצמי עשיר ופעיל אשר משאיר את חותמו הצנוע של האדם הסופי בקיום הנצחי, הן כיחיד, והן כחלק מקבוצה או זרם בעל עשייה מודעת ומכוונת. קאנט תיאר את המוסר במסגרת הצו הקטגורי: "עֲשֵׂה מַעֲשֶׂיךָ רַק עַל פִּי אוֹתוֹ הַכְּלָל הַמַּעֲשִׂי אֲשֶׁר, בְּקַבֶּלְךָ אוֹתוֹ, תּוּכַל לִרְצוֹת גַּם כֵּן כִּי יִהְיֶה לְחֹק כְּלָלִי", כחוק אשר מחוקק האדם כישות תבונית ואוטונומית, מתוך אחריות אוניברסלית ומתוך הפנמת המשמעויות וההשלכות של מעשיו.
אימננטיות ודת.