החברה לפיתוח אזור לוד-רמלה
החברה לפיתוח אזור לוד-רמלה בע"מ, הייתה חברה ממשלתית, שהוקמה בשנת 1964 במטרה לעסוק בשיקום ופיתוח אזור לוד ורמלה. החברה התמחתה בתכנון ובניה של שכונות מגורים לרבות מבני ציבור, מרכזים מסחריים תשתיות ופיתוח.
היסטוריה.
ההחלטה על הקמת החברה התקבלה על ידי ועדת השרים לענייני כלכלה, בראשות שר האוצר פנחס ספיר בנובמבר 1963. כמנהל החברה הראשון מונה יוסף גור-אריה. החברה החלה לפעול בתחילת 1964 בשם "החברה לפיתוח לוד" עם הון של 5 מיליון ל"י, כשותפות בין המגזר הציבורי והפרטי, בעלי המניות בחברה היו: מינהל מקרקעי ישראל, והחברות שיכון ופיתוח (זרוע ביצועית של משרד השיכון), סולל בונה, כלל - חברה להשקעות (חברה להשקעות של יהדות אמריקה הדרומית). בתחילת דרכה הוצבו לחברה שלוש מטרות, חיסול משכנות העוני בעיר, הקמת שכנות מגורים חדשות ופיתוח התעשייה והמלאכה בעיר.
הפרויקט הראשון שבו עסקה היה פינוי שכונת "סחנה", אזור העיר העתיקה של לוד. בשכונה גרו כ-200 משפחות ערביות שנשארו בעיר לאחר מלחמת השחרור, בבתים רעועים ללא תשתיות. עד שנת 1966 סיימה את פינוי והריסת השכונה והחלה בהקמת שכונת מגורים מודרנית במקומה, שיועדה לעובדי חברת אל על והתעשייה האווירית. תושבי השכונה הערבים פונו לאזור שכונת הרכבת בלוד. במקביל החלה בהקמת אזור התעשייה הצפוני של לוד. בהמשך החלה החברה בהקמת 1,600 יחידות דיור במבנים בני 4 עד 8 קומת, סלילת כבישים ורחובות, בהקמת כיכר קומנדו ובית עיריית לוד. החברה הייתה אמורה גם לטפל בשיקום שכונת הרכבת, אך הדבר לא בוצעה. בדו"ח ביקורת על החברה שהוגש לוועדה לענייני ביקורת המדינה ביולי 1988 נכתב:
בשנת 1976 החליט משרד השיכון להרחיב את תחום האחריות החברה לכל נפת רמלה, ושם החברה שונה ל"חברה לפיתוח אזור לוד-רמלה". מבנה הבעלות בחברה גם שונה ו-95% ממניותיה הוחזקו בידי הממשלה ו-5% בידי עיריית לוד. כדי לספק לה בסיס כלכלי גם הועברו לחזקתה קרקעות בערים לוד, רמלה ויישובים נוספים. עם זאת גם קיבלה תקציבים ממשרד השיכון ליישום פרויקטים שונים שהוטלו עליה. ב-1977 קיבלה החברה אחריות על שיקום מעברת באר יעקב (שנקראה גם "מעברת חוטר"), המעברה האחרונה שנותרה במדינת ישראל. ברמלה החברה הייתה אחראית בין השאר על פינוי ושיקום העיר העתיקה והמסגד הלבן. והקמת מרכז הטניס והספורט של רמלה.
בשנת 1977 קיבלה החברה את האחריות ליישום פרויקט שיקום שכונות בלוד ורמלה. באופן אירוני הצורך בשיקום עלה בעיקר בשכונות שהחברה עצמה הקימה בעשור וחצי שקדם לפרויקט. החברה נכשלה במשיכת דיירים ממעמד סוציו-אקונומי בינוני כפי שתכננה (דוגמת עובדי התעשייה האווירית). השכונות שהקימה הפכו במהירות לשכונות מצוקה, שאוכלסו בעיקר על ידי תושבים קשי יום. דירות רבות נותרו ריקות, דבר שפגע עוד יותר באטרקטיביות שלהם.
בשנות ה-80.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הפסיקה החברה לעסוק ישירות בבניית דיור ציבורי, לאחר שהבנייה הממשלתית רוכזה בידי חברת "שיכון ופיתוח לישראל", ובידי חברות משכנות של גופים וקבלנים פרטיים. החברה קיבלה אחריות לניהול פרויקטים להקמת שכונות "בנה ביתך" ברמלה, לוד, באר יעקב ובבית דגן. בשנת 1986 קיבלה החברה על עצמה גם להקים שכונות "בנה ביתך" בראש העין ובראשון לציון, שמצויות מחוץ לנפת רמלה, ויזמה הקמת שכונה בגן יבנה על קרקע פרטית. החברה הפכה בפועל לחברה יזמית, ונטשה את המטרה שלשמה הוקמה כחברה ממשלתית, לפתור בעיות של מצוקות דיור של אוכלוסייה חלשה, באזור לוד ורמלה, והחלה לעסוק בקבלנות לשם הפקת רווחים. בחברה החל גם נוהג של מינויים פוליטיים. כך לדוגמה מינה שר השיכון דוד לוי בשנת 1985, את אבנר סרוסי, מקורב פעיל הליכוד למנכ"ל החברה, אף על פי שהיה רק בן 32 וללא ניסיון ניהולי. אך לאחר מכן הסתכסתך עימו, והוא לא קיבל את התפקיד.
פרויקט של החברה באותן השנים שזכה להצלחה, היה הקמת מתחם קש"ב (קריית שירותים בל"ל) של בנק לאומי, באזור התעשייה הצפוני של לוד. הפרויקט החל בשנת 1980 כאשר החברה החליטה להקצאת שטח של 100 דונם להקמת מרכז שירותי מחשב לענף הפיננסים. הרעיון מאחרי הפרויקט היה, למשוך מוסד פיננסי שיקים במקום מרכז שירותים לעובדים שאינם באים במגע עם הקהל, בבניין משרדים ייעודי בעלות זולה יחסית למרכז תל אביב. יתרון נוסף של האזור היה נגישות לכבישים ראשיים (כביש 1 וכביש 40). בנק לאומי נענה להצעה והקמת הפרויקט החלה בשנת 1983. חברת אפריקה ישראל להשקעות זכתה במכרז להקמת המתחם, בו 30,000 מטר רבוע, ובו נבנה לראשונה בישראל מרכז נתונים ייעודי וחדרי מחשבים תת-קרקעיים. על פי התכנון הייתה אמורה לקום גם שכונת מגורים בסמוך, עבור עובדי הבנק. הקמת המתחם הושלמה בשנת 1990, אך אכלוסו התעכב עקב סירובם של עובדי הבנק לעובר ללוד. במשך השנים בנה בנק לאומי מבנים נוספים במתחם, וגם בנק מזרחי טפחות העביר את מכרז המחשבים שלו למבנה חדש שבנה מדרום למתחם קש"ב של לאומי. ב-2017 אף הודיע על העברת הנהלת הבנק למתחם.
בנוסף בשנות ה-80, עסקה החברה עדיין בפינוי פולשים והריסה של בתים ערבים שנותרו בעיר.
בשנות ה-90.
בשנת 1994 החלה החברה בהקמת שכונת גני יער במזרח לוד על קרקע שקנתה ממינהל מקרקעי ישראל ללא מכרז. השכונה נבנתה בשני שלבים, שבשלב הראשון נבנו 840 יחידות, ובשלב השני כ-600 יחידות דיור. בשנת 2003 עתרה אגודת אדם טבע ודין נגד תוכנית השלב השני בטענה שהחברה לא הקצתה שטחים פתוחים ושטחים למגרשי משחקים בשכונה כפי שמחייב התקן. החברה בנתה פרויקטים גם במזכרת בתיה, באריאל, ביהוד ובאר יעקב. החברה הייתה אומרה לבצע גם פרויקט של פינוי בינוי בשכונת הרכבת בלוד, אך אף על פי שקיבלה תקציב משרד השיכון לטובת הפרויקט הוא מעולם לא בוצע. החברה גם הייתה אחראית לתכנון וניהול פרויקט הקמת מכון הטיהור שפכים (מט"ש) איילון, אך לאחר שלא עמדה במשימה הפרויקט עבר לחברה אחרת הושלם באיחור של 5 שנים.
הפרטת החברה.
ב-15 באפריל 1997, ועדת השרים להפרטה בראשותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, החליטה להפריט את החברה בדרך של מכירה פרטית למשקיע, בתוך חודשיים. ב-30 באפריל הגישה מנכ"ל רשות החברות הממשלתיות, ציפי ליבני, את בקשת ההפרטה לאישור ועדת הכספים. ב-22 במאי דיווח נתניהו בישיבת הכנסת על הפרטת החברה, אך שלושה ימים אחר כך החליטה ועדת הכספים פה אחד שלא לתמוך בהפרטה. יו"ר הוועדה, אברהם רביץ, אמר:.
לאחר שבוטלה הפרטת החברה מונה, במאי 1998, מקורבו של נתניהו יעקב אטרקצ'י למנכ"ל החברה, אף על פי שלא עמד בתנאי הסף כדי להתמנות למנכ"ל חברה ממשלתית. בנובמבר 2000 עתרה לבג"ץ התנועה לאיכות השלטון, בדרישה להדחתו של אטרקצ'י, והדחת יו"ר דירקטוריון החברה, אבי טובול, וסמנכ"ל הכספים, צביקה שרון, בשל התנכלויות לחשב החברה, לאחר שהתלונן בפני מבקר המדינה בדבר חשדות למעשי שחיתויות בחברה. החשב עצמו פוטר בסופו של דבר על ידי אטרקצ'י. רק ביולי 2004, הגיש אטרקצ'י את התפטרותו בעקבות החלטת בג"ץ בעתירה. באופן תקדימי חייב בג"ץ את אטרקצ`י גם בהוצאות אישיות בסך 50 אלף שקל. בג"ץ קבע כי:.
זמן קצר לאחר התפטרותו של אטרקצ`י, בספטמבר 2004, החליט שר האוצר בנימין נתניהו להפריט את החברה והיא נמכרה תמורת כ-3 מיליון שקל בלבד.
לאחר ההפרטה.
החברה נמכרה לחברת MAYS שהייתה בבעלות עורך הדין יורם יוסיפוף. זמן קצר לאחר הרכישה שונה שם החברה ל-"לנדקו ישראל יזום וניהול בע"מ". אחרי ההפרטה הוגשו נגד החברה מספר בקשות פירוק. בנובמבר 2004 הורה בית המשפט לרשום את נכסי החברה על מנת "למנוע את הברחת נכסיה", לאחר שתושבים בשכונת שבנתה טענו כי במקרה של פירוק החברה לא יהיה להם לאן לפנות באחריות למבנים שבנתה. והתלוננו שהמדינה לא עיגנה את זכויותיהם בתהליך ההפרטה ולא קיבלה ערבות בנקאית מהרוכשים להבטחת מקור כספי לתיקון ליקויי הבנייה במספר מבנים שבנתה. החברה המשיכה לבצע עבודות פיתוח תשתיות עבור מינהל מקרקעי ישראל ורשויות מקומיות, ויזום פרויקטים של בנייה למגורים, שהעיקרי בהם היה בניית 1,000 יחידות דיור בבאר יעקב. בפעול החברה הייתה בשליטו של איש העסקים פרדי רובינסון, כחברת בת של קבוצת מילומור שבבעלותו, על פי הסכם שחתם עם יוסיפוף. בינואר 2009, אושר הסדר הנושים לקבוצת החברות של רובינסון כולל לנדקו, והחברה נכנסה להליכי פירוק. בשנת 2016 הוגש כתב אישום נגד יוסיפוף ורובינסון בגין עבירות מס בהיקף של כ-25 מיליון שקלים. על פי כתב האישום חברת מילומור של רובינסון יותרה לחברת MASY על החזר חובותיה ללנדקו. בשנת 2011 נמחקו בספרי לנדקו חובותיו של יורם יוסיפוף וחברת MASY, והושמטה ההכנסה הנובעת ממחילת החוב.
מקרי שחיתות ומנהל לא תקין.
במהלך השנים התגלו מספר מקרי שחיתות ומנהל לא תקין בחברה:
ב-1966 נעצר מזכיר החברה, בחשד שלקח לכיסו חלק מכספי הפיצויים שהיה אמור לשלם למשפחות שפונו בלוד.
ב-1980, דו"ח מבקר הפנים של החברה הצביע על ליקויים בפיקוח על קבלנים ובמנהל הכספים שלה.
במאי 1989 נעצר הקבלן דוד אפל בחשד לגנבה ומירמה בפרויקט פינוי "מעברת חוטר" שניהלה החברה. על פי החשד הועברו כ-1.75 מיליון דולר מכספי משרד השיכון לחברה בבעלותו של אפל, מבלי שניתן דיווח למה שימשו הכספים. הפרשה נחשפה לאחר ביקורת של מבקר המדינה על ניהול הפרויקט. ביוני נעצר גם מנכ"ל החברה אבי גבע.
בספטמבר 1999 חשפו חשב החברה וסמנכ"ל הכספים, אי סדרים בחברה בהיקף של מיליוני שקלים, בין השאר: