האלבום יצא לאור ב-29 בספטמבר 2003 בבריטניה וכמעט חצי שנה מאוחר יותר, ב-23 במרץ 2004 בארצות הברית. האלבום הניב את "Time Is Running Out", להיטה הגדול ביותר של הלהקה בארצות הברית, עד אז.
בניגוד לקודמיו, הפקת האלבום לא הוגבלה על ידי לוחות זמנים, וסיפקה ללהקה את כל מרחב הזמן לו נזקקו כדי לעבד את שיריה.
האלבום נכנס הישר לראש המצעד הבריטי וזמן קצר אחר כך גם לראשות המצעד הצרפתי. האלבום הגיע לצמרת מצעדי האלבומים במדינות רבות.
האלבום הגיע למקום ה-107 בבילבורד האמריקאי. עקב הפרש הזמן הגדול בין הגרסה האמריקנית והבריטית, נשאר האלבום במצעדים במשך זמן ארוך מהמקובל.
מהאלבום יצאו לאור חמישה סינגלים וכן סינגל צדקה מיוחד להורדה, Apocalypse Please.
היסטוריה של היוונית
השפה היוונית קיימת בדיבור ובכתב למעלה מ-3,000 שנה, ובצורתה המודרנית היא השפה העיקרית ביוון. ערך זה עוסק בהיסטוריה של השפה.
מקורות.
ישנן מספר תאוריות על המקורות של השפה היוונית. תאוריה אחת מציעה שמקורה בא עם הגירה של דוברי שפה הקדומה ליוונית (פרוטו-יוונית) שהיגרו לחצי האי היווני, הגירה שהתרחשה ככל הנראה בין המאה ה-25 לפנה"ס והמאה ה-17 לפנה"ס. תאוריה אחרת מציעה שההגירה ליוון התרחשה בשלב הקודם לפרוטו-יוונית, והמהגרים דיבורו שפה פרוטו-הודו-אירופית, כאשר המאפיינים היווניים של השפה שהתבטאו בשינויי צלילים, התרחשו מאוחר יותר.
לינאר B.
הכתב הידוע הראשון של השפה היוונית היה כתב ההברות הליניארי (קווי) B, שבו נעשה שימוש בניב המיקני העתיק. לינאר B נשאר לא מפוענח עד 1953. אחרי נפילת התרבות המיקנית, הייתה תקופה של כחמש-מאות שנים שבהן לא השתמשו בכתב, או ששום טקסט לא שרד מתקופה זו. מאז הזמנים הקלאסיים המוקדמים, יוונית נכתבה באלפבית יווני, שמקורו באלפבית פיניקי.
ניבים יוונים עתיקים.
ביוון העתיקה והקלאסית היו שלושה ניבים עיקריים של השפה היוונית: ניב איולי, ניב יוני וניב דורי; בהתאמה לשלושת השבטים היווניים העתיקים: האיולים (שחיו בעיקר באיי הים האגאי ובחוף המערבי של אסיה הקטנה), האיונים (שהתיישבו בעיקר בחוף המערבי של אסיה הקטנה), והדורים (בעיקר היוונים שהיו לחופי הפלופונסוס, לדוגמה ספרטה, כרתים והחלקים הדרומיים ביותר של החוף המערבי של אסיה הקטנה). האודיסאה והאיליאדה של הומרוס נכתבו בסוג בניב יוני ספרותי שבו היו מספר מילים שאולות מהניבים השכנים. לכן, היונית הייתה לשפה הספרותית הראשית של יוון העתיקה, עד להתחלת עליונותה של אתונה בסוף המאה ה-5. דורית הייתה השפה הסטנדרטית של שירה לירית, כמו פינדארוס והאודות המקהלתיות של הטרגיקונים היווניים.
יוונית אטית.
יוונית אטית, תת-ניב של יונית, הייתה במשך מאות השפה של העיר אתונה. רוב הספרות היוונית הקלאסית ששרדה מופיעה בניב זה, כולל הטקסטים של אפלטון ואריסטו.
יוונית הלניסטית - קוינה.
כשהיוונים החלו ליישב אזורים נרחבים, מאסיה הקטנה, דרך המזרח התיכון ועד מצרים, השפה היוונית החלה להתפתח למספר ניבים. אלכסנדר הגדול (356-323 לפנה"ס) תרם לשילוב הניבים האלה לקוינה (לועזית: Koiné; יוונית: Κοινή - "נפוץ"). אכיפת ניב יווני נפוץ איפשר לצבא המשולב של אלכסנדר לתקשר מבפנים. השפה עצמה נלמדה על ידי תושבי האזורים שנכבשו על ידי אלכסנדר, וכך נהפכה היוונית לשפה עולמית. השפה המשיכה לשגשג גם אחרי אלכסנדר, במהלך התקופה ההלניסטית (323 עד 31 לפנה"ס). במהלך תקופה זו, הופיעה ה-"Septuagint" - תרגום השבעים של התנ"ך העברי ליוונית.
במהלך מאות שנים יוונית הייתה "לינגואה פרנקה" של האימפריה הרומית המזרחית. היה זה בתקופה הרומית שהברית החדשה היוונית הופיעה; ולכן, יוונית קוינה קרויה גם "יוונית של הברית החדשה", על-שם היצירה הספרותית המפורסמת ביותר שנכתבה בה.
יוונית מדיבלית ומודרנית.
יוונית הייתה השפה הרשמית של האימפריה הביזנטית עד שבירתה קונסטנטינופול נפלה לידי העות'מאנים ב-1453. שקיעת ההשכלה בין דוברי היוונית במהלך השלטון העות'מאני, הגבילה את התפתחות השפה למשכילים היוונים הפזורים, כמו האריסטוקרטים של האיים האיוניים ושל הפנריוטים בקונסטנטינופול.
אחרי ביסוסה של יוון כמדינה עצמאית ב-1829, הקאתארבוסה (Καθαρεύουσα, מיוונית: "שפה מטוהרת"), אושרה כשפה הרשמית של המדינה, והייתה לצורה המקובלת היחידה של היוונית ביוון. קאתארבוסה הייתה מין צורה של השפה שבה השתמשו נוצרים אורתודוקסים מאז התקופה הביזנטית; מין ניסיון לטיהור השפה. הניסיון היה ממניעים פוליטיים, כשהמשטר ניסה להתעשר מהירושה התרבותית של יוון העתיקה, ומהסימפטיה שהרבה משכילים מערבים של התקופה רכשו למלחמה היוונית לעצמאות (כגון הלורד ביירון). הניסיון הוביל למלחמה לשונית, וליצירת חילוקי דעות לשוניים: ה"ד'ימוטיקיסטס" ("Dhimotikistés", יוונית: Δημοτικιστές), שתמכו בניב בנפוץ (יוונית דֶמוֹטִית); וה"לויי" ("Lóyii", יוונית: Λόγιοι), שנקראו גם "קאתארבוסיאני" (Καθαρευουσιάνοι), שתמכו בניב המטוהר. עד לנקודה זו, השימוש בדמוטית ביחסי חוץ עורר קימוטי מצח. לכן, השימוש בדמוטית בניירת המדינית ובנאומים מדיניים נאסר.
נפילת הכת הצבאית ב-1974 וסוף התקופה של המטאפוליטפסי (1974-1976) הובילו לקבלתו של הניב הדמוטי בתור השפה החוקית (דה יורה) והמצוייה בשטח (דה פקטו).
ההיסטוריה של היוונית
הסטוריה של היוונית
קאפקלובן
קאפקלובן (בדנית: Kaffeklubben; "מועדון הקפה") הוא אי המצוי בסמוך לקצה הצפון מזרחי של האי גרינלנד. אי זה היה שטח היבשה הצפוני ביותר על פני כדור הארץ עד 1978. אז התגלה אי צפונית לו שניתן לו השם אודאק (Oodaaq או Oodap Qeqertaa) ומיקומו .
היסטוריה.
גילוי ומיפוי האי.
האי התגלה על ידי רוברט פירי בשנת 1900. אורכו של האי כקילומטר, והוא נמצא 37 ק"מ מזרחית לכף מוריס יסופ שבגרינלנד.
האי נחקר לראשונה על ידי החוקר הדני לאוגה קוך בשנת 1921. משלחת קנדית גילתה בשנת 1969 כי האי נמצא 750 מטרים צפונית לכף מוריס יסופ ועל כן נחשב האי לנקודה היבשתית הצפונית ביותר בכדור הארץ, כאמור עד 1978.
מקור השם.
קוך קרא לאי על שם מועדון שותי הקפה של המוזיאון למינרלוגיה שבקופנהגן.
לווייתן סיי
סגרגציה גאוגרפית
סֶגְרֵגַצְיָה גאוגרפית היא הפרדה גאוגרפית בין אוכלוסיות או סוגי שטח. הסגרגציה הגאוגרפית מתבטאת בחלוקה מרחבית לפי שימושי קרקע ופעילויות שונים או לפי קהילות ופרטים מובחנים. הגדרת הסגרגציה הגאוגרפית מקבלת משמעויות שונות בהתייחס לדיסציפלינה בה נעשה בה שימוש. בהקשר לתיאוריות לתכנון ערים, ההגדרה נוטה לעבר הבחנה בין שימושי קרקע במרחב (כגון מגורים, מסחר, תעסוקה, תחבורה), בעוד שבמרחב הסוציולוגי ההגדרה מתייחסת להפרדה מרחבית בין קהילות מובחנות. למעשה, ההגדרה הסוציולוגית מרחיבה את הגדרת ההפרדה הפיזית-מרחבית, לתכונות נוספות המלמדות על משמעויות חברתיות, דוגמת הבדלי מעמדות, פערים סוציו-אקונומיים ושונות תרבותית.
בתכנון ערים.
סגרגציה גאוגרפית בהיבטי תכנון ערים הופיעה כבר בתקופת הרנסאנס בערי איטליה ומתקיימת, בשינויים מסוימים עד ימינו אנו.
משלהי המאה ה-16, התחילה מגמה של הפרדת המגורים מהמרכז המסחרי בפנים העיר, כאשר משפחות ממעמד גבוה בפירנצה וונציה נדדו לפרברים. מהמאה ה-17, עם התהוות התעשייה, הועבר חלק מתהליך הייצור למרכזי הערים ונוצרו אזורים המאופיינים בפעילות תעשייתית, במקביל, לאור השגשוג הכלכלי התעוררה דרישה למרכזי תרבות ופנאי במרכזי הערים. כך, הערים סיגלו פעילויות כלכליות מגוונות הכוללות מסחר, תרבות ופנאי במרכז העיר, בעוד המגורים נותרו בשוליה. בראשית המאה ה-18, עם גידול מסיבי באוכלוסייה והפיכת העיר למוקד מסחרי-כלכלי, החל תהליך מעבר למרכזי התעסוקה בפנים העיר.
תהליך הפרדת השימושים התגבר בעידן התעשייתי, התעשייה הגדלה דרשה פיתוח מבנים ייעודיים בשטחים נרחבים, כך שפותחה מערכת תחבורה תומכת לשינוע העובדים והצרכנים על בסיס יומיומי מאזור המגורים בשולי העיר לאזורי המסחר והתעסוקה במרכזה.
לאור תהליכים אלו, התפתחה תיאוריה בתכנון ערים המתבססת על אִיזוּר, כאשר גישה זו דוגלת בהקצאת שטחים לפי סוג השימושים בקרקע.
בעקבות אמנת אתונה משנת 1933, ארצות רבות אימצו את פרדיגמת הפרדת השימושים במרחב העירוני, במקביל לפיתוח מערכות תחבורה מהירות. באירופה אומץ מודל עיר הגנים של אבנעזר הווארד, המתבסס על הפרדת שימושים לצמצום קונפליקטים בין שימושים סותרים. וכן בארצות הברית, עם הקמת גורדי השחקים, נקבעו רגולציות המחזקות את הפרדת השימושים. הרגולציה קבעה הפרדה בין שטחי מגורים לשטחי תעשייה ומסחר, ובכך ייסדה את מודל הפרברים.
ביקורת על מודל הפרדת השימושים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 קמה תנועת ה"ניו אורבניזם", תנועה שקמה בתגובה לגישת הפרדת השימושים ולתהליך הפרבור. יוזמיה עודדו שילוב קנה מידה אנושי ובר-הליכה בערים. זאת לאחר הפנמת השלכות תהליך הפרבור: הפרת שטחים נרחבים; התגברות השימוש בתחבורה פרטית מזהמת ולא יעילה; התייקרות שירותי הולכה כגון ביוב וחשמל; צמצום מרחבים ציבוריים, אזרחיים וקהילתיים; בידול אוכלוסיות מוחלשות; והחלשות מרכזי הערים ועסקים קטנים. לטענת התנועה, הפרבר מתפקד כמלכודת עוני בכך שהוא מצמצם את הנגישות לשירותים בסיסיים כגון חינוך ותעסוקה. מאז תנועת הניו אורבניזם קמו תנועות רבות אחרות אשר הציגו גישה תכנונית חלופית לגישת הפרדת השימושים, אשר שימשה לאורך שנים כאורתודוקסיה השלטת בתיאוריות התכנון.
במרחב הסוציולוגי.