בין מקבלי מלגות הקרן בעבר: הכנרים יצחק פרלמן, שלמה מינץ, מרים פריד, פנחס צוקרמן וגיל שחם, המנצחים אילן וולקוב, ישי שטקלר ודן אטינגר, הפסנתרן והמנצח דניאל בארנבוים והפסנתרן יפים ברונפמן, ורוב חברי התזמורות המובילות בישראל ובהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הזמרים שלומי שבת, ריטה, מיקי גבריאלוב, שם-טוב לוי, אנשי הקולנוע איתן פוקס, דובר קוסאשווילי ורענן אלכסנדרוביץ, שחקני התיאטרון עודד קוטלר, שרה פון שוורצה ואיתי טיראן, האמנים מנשה קדישמן, סיגלית לנדאו, מיכל רובנר, פסי גירש, יאיר ברק, יוסף גטניו וטוביה כץ, עמיקם בר גרמא, הכוריאוגרפים אוהד נהרין, עידו תדמור, רמי באר, תמרה מיאלניק, המלחין ניקו לוי ורבים אחרים.
פרשת מיידוף והשפעתה על הקרן.
בדצמבר 2008 התברר כי הקרן נפגעה קשות בהונאת הענק של ברנרד מיידוף. הקרן איבדה את כל כספה אשר הושקע אצל מיידוף לפני למעלה מחמש עשרה שנה. בעקבות חשיפת ההונאה והפסד כספה נאלצה הקרן להקפיא באופן זמני את חלוקת המלגות והפרסים ואת שאר פעילותה.
לאחר מכן התאוששה הקרן ושבה לפעול, אם כי בהיקף קטן יותר. מאז 2008 העניקה הקרן יותר מ-2500 מלגות, ותמיכה של כ-8 מיליון דולר בהפקות תרבות בישראל. עם זאת, הקרן עדיין מתמודדת עם קשיי פוליטיקה פנימית וחוסר במקורות מימון.
דידו ואניאס
דידו ואיניאס (באנגלית: Dido and Aeneas) היא אופרה של הנרי פרסל, המלחין האנגלי מתקופת הבארוק, על פי לברית מאת נחום טייט. האופרה בוצעה לראשונה באביב 1689 ועל כן מספרה הקטלוגי הוא Z.626. יש בה שלוש מערכות והיא נמשכת כשעה.
האופרה מבוססת על סיפור מתוך הספר הרביעי של אנאידה מאת המשורר ורגיליוס, על מלכת קרתגו האגדית דידו והנסיך הטרויאני איניאס, שהגיע לקרתגו כניצול, כשספינתו טובעת לחופי קרתגו. איניאס ודידו מתאהבים. הכול חוזים גורל מאושר הן לקרתגו והן לטרויה, אלא שכוחות הרוע מתערבים ומטעים את איניאס להאמין שצו גורל מחייב אותו לעזוב את קרתגו תוך זמן קצר כדי לייסד את רומא. למען אהבתם הוא מוכן להפר את הצו ולהישאר עם דידו, אך היא חוששת מזעם האלים ואינה מוכנה לכך. היא משלחת אותו מעל פניה, וכיוון שאינה יכולה לחיות בלעדיו, מייחלת למוות.
יצירה זו בעייתית במידת מה, כיוון ששום פרטיטורה בכתב ידו של פרסל אינה בנמצא, והמקור היחיד מן המאה ה-17 היא הלברית, אולי מן הביצוע המקורי. הקושי הוא בכך ששום מקורות מאוחרים יותר אינם נאמנים לחלוקת המערכות של הלברית, והמוזיקה לפרולוג אבדה. חלק מן הבעיה נובע מן הנוהג שהיה מקובל באותן שנים לנצל אמצעי בידור מעין אלה להוספת תבלין ליצירה אחרת, כגון מחזה, על ידי פירוק היצירה המקורית ועשיית שימוש רק בחלקים ממנה, במקום להציג את כולה כיצירה מלאה.
"דידו ואיניאס" היא יצירה מונומנטלית באופרה הבארוקית, הזכורה כאחת היצירות האופראיות הראשונות במעלה של פרסל (ואולי של אנגליה). אפשר לראות בה את האופרה האמיתית היחידה של פרסל, בהשוואה לשאר יצירותיו המוזיקליות הדרמטיות, כמו "המלך ארתור" ו"מלכת הפיות", נוסף להיותה האופרה הראשונה בשפה האנגלית. יש בה הרבה מ"ונוס ואדוניס" של ג'ון בלואו, במבנה וברושם הכללי.
לברית.
לברית האופרה מבוססת במקור על המחזה של נחום טייט עצמו, "ברוטוס מאלבה", או "הנאהבים המכושפים" (1678). האופרה היא, לפחות במידה ידועה אלגורית. הפרולוג מתייחס לחדוות הכלולות בין שני שליטים, ואפשר שהוא מדבר על קשר הנישואים בין ויליאם למרי אחרי "המהפכה המהוללת" של 1688.
בשיר מסביבות 1686 זיהה טייט עצמו במרומז את ג'יימס השני כאיניאס, ההולך שולל אחרי המזימות המרושעות של הקוסמת והמכשפות שבשירותה (המגלמות את הקתוליות הרומית, מטפורה שכיחה בתקופה ההיא) ונדחף לנטוש את דידו, סמל העם הבריטי. אותה סמליות אפשר למצוא גם באופרה וזה יכול להסביר את הוספת דמויותיהן של הקוסמת והמכשפות, שאינן מופיעות באניאיד המקורית.. יהיה זה מעשה נאצל, או לפחות מקובל, מצד איניאס לציית לגזירת האלים, אך קשה יהיה לקבל נפילה בפח שטומנות לו רוחות דורשות-רעתו. אף כי האופרה היא טרגדיה, יש בה תמונות רבות קלילות יותר, כמו שירו של המלח הראשון "לשלום היפרדו עם רום על שפתיים מן הנימפות אשר על החוף, יגונן אז הרגיעו בשבועות כי תשובו, אך בלב הן תדעו - זה הסוף."
המוזיקה.
חלק מן הקטעים הנזכרים בטקסט אבד ואיננו, ועל כן נוצר הצורך להשלימם במוזיקה, הלקוחה ממקומות אחרים ביצירה.
האופרה נכתבה במקור לביצוע בבית ספר לבנות, כך שכל התפקידים הושרו בקולות סופרן ואלט. לאחר הוצאתה מתחום מגביל זה, הייתה חלוקת הקולות חופשית למדי - את תפקידי האלט במקהלה שרים לעיתים קולות קונטרה-טנור וטנור גבוה. תפקיד הקוסמת ניתן, בחלק מן הביצועים, לבס או בריטון, את תפקיד המלח הראשון שר נער (כיוון שבימים ההם לא היה זה בלתי רגיל שנער צעיר ימלא תפקידים כאלה על ספינה) ואת המסר הקצר, אך רב החשיבות, של רוח הקוסמת, המחופשת לשליחו של יופיטר, מרקוריוס, שר קונטרה-טנור..
הפרטיטורה של "דידו ואיניאס" מתחלקת באופן ברור בין כוחות הטוב - דידו, בלינדה, איניאס ומקהלת תושבי קרתגו המייחלים לאיחוד בין הנאהבים, שהוא גם איחוד בין ממלכת טרויה לקרתגו, לבין כוחות הרשע - הקוסמת וחבר המכשפות הסרות למרותה. בהפקות בימתיות מלאות אפשר היה להבליט ניגוד זה בין שני העולמות גם באפקטים חזותיים, אך בהקלטות או הפקות קונצרטנטיות העול מוטל כולו על קולות הזמרים ועל אפקטים צליליים כמו דרדור רעמים מבעית בסערה, שמחוללות המכשפות. לעומת קולות הסופרן הזכים של דידו ובלינדה וקול הבריטון העמוק ומעורר האמון של איניאס, בולטים בנשכנותם הארסית קולות הקוסמת והמכשפות, המעמידים אותנו על רשעותן גם אלמלא ידענו את סיפור העלילה.
אחת האריות היפות וצובטות הלב ביותר בספרות האופראית היא קינת דידו, הנפרדת לשלום מבלינדה לפני מותה, ("Ah, Belinda", ומאוחר יותר "When I'm laid in earth") ובהמשכה מקהלת הפרידה המקוננת על מות דידו (With drooping wings). "דידו ואיניאס" היא אופרה טראגית, האומרת כניעה לצו האלים, הונאת הטוב והיפה ביד הרע והמושחת, ויתור על אהבת אמת וכל שאר המרכיבים של טרגדיה ידועה מראש, אך יש בה גם חן ושמחת חיים, הבאים לביטוי בקטעים כמו המקהלה To the hills and the vales בסוף המערכה הראשונה, הפרלוד למערכה השלישית של המלח הראשון ומחול המלחים שאחריו וקטעי המחול השונים לאורך האופרה.
מרדכי שנהבי
מרדכי שנהבי (אלפנביין) (וולוצ'יסק שבגליציה באימפריה הרוסית, כיום אוקראינה; 13 בספטמבר 1900 - ישראל 13 בפברואר 1983) היה ממייסדי השומר הצעיר וראשון חבריו בארץ ישראל, מראשוני העלייה השלישית, מראשי גדוד שומריה, יוזם הקמת המוסד החינוכי הראשון של "השומר הצעיר" - שומריה (במשמר העמק), ממקימי התעשייה הקיבוצית בשנות ה-30 (בית החרושת "נעמן" ללבנים שנועד לספק את הצורך של היישוב הגדל בחומרי בנייה, 1939), מהוגי רעיון יד ושם ומנהלו הראשון.
צלע במשולש הרומנטי עליו נמנו הזוג רחל קטינקא ויהושע ברנדשטטר.
אבולוציה מתבדרת
אֵבוֹלוּצְיָה מִתְבַּדֶּרֶת, או אֵבוֹלוּצְיָה מִסְתַּעֶפֶת, היא תהליך אבולוציוני, שבמהלכו נוצרות תכונות מאוד שונות ביצורים שמוצאם משותף. אבולוציה מתבדרת נוצרת כשעל אוכלוסיות שונות של אותו מין פועלים לחצי ברירה מאוד שונים; או כשתהליכים אקראיים משמרים תכונות שונות באוכלוסיות שאינן מכליאות ביניהן ישירות, ונוצר סחף גנטי.
לדוגמה, גפיים של בעלי חוליות הם תוצר של אבולוציה מתבדרת. על אף מוצאן המשותף, המבנה שלהן והשימוש שלהן שונה ממין למשנהו. ניתן לזהות אבולוציה מתבדרת גם במאפיינים של ביולוגיה מולקולרית. למשל, אפשר לזהות חלבון או סדרה של חלבונים שעברו שינוי וקיבלו תפקידים שונים במהלך האבולוציה, למרות מקורם המשותף.
כוחות הפועלים על אוכלוסיות של מין אחד הגורמים ליצירה של מספר מופעים או מספר אפשרויות של אותה תכונה, כאשר תוצר הרבייה של אוכלוסיות אלה, המכיל תכונות של שתי האוכלוסיות, מותאם פחות לסביבה. הכשירות של אותו הפרט בן הכלאיים של שתי האוכלוסיות ירודה לעומת הכשירות של פרט "טהור" בעל תכונות הזהות לתכונות של אחת האוכלוסיות.
ארכיון יד יערי
אוריון (חללית)
אוריון MPCV (באנגלית: Orion Multi-Purpose Crew Vehicle - רכב צוותי רב תכליתי) היא חללית המפותחת על ידי לוקהיד מרטין עבור נאס"א - סוכנות החלל האמריקאית. החללית מבוססת על תכנונים ובדיקות שהושלמו עבור החללית אוריון CEV (Crew Exploration Vehicle) כחלק מתוכנית קונסטליישן שבוטלה, ואשר החלו ב-2005. פיתוח ה-MPCV הוכרז על ידי נאס"א ב-24 במאי 2011. טיסתה הראשונה והבלתי מאוישת של החללית, שקיבלה את הזיהוי EFT-1 (Exploration Flight Test 1), שוגרה על גבי משגר דלתא 4 כבד ב-2014. החללית יועדה להיכנס לשירות פעיל לא יאוחר מ-31 בדצמבר 2016 אך בגלל הצורך בפיתוח משגר, ציפייה זו לא נענתה.
החללית אוריון מיועדת לשאת צוות של עד 4 אסטרונאוטים למסלול סביב הירח כחלק מתוכנית ארטמיס, לאסטרואידים, ובסופו של דבר גם למאדים. החללית תשמש גם כחללית גיבוי לנשיאת צוותים ואספקה לתחנת החלל הבינלאומית. החללית יועדה לשיגור בתחילה על גבי משגר ארס 1, אך עם ביטול תוכנית קונסטליישן, ועימה תוכנית פיתוח משגרי הארס, ב-11 באוקטובר 2010, החלו בנאס"א לתכנן משגר חדש, ה-SLS, שיתבסס ברובו על פיתוחים קיימים מתוכנית מעבורות החלל, ואשר הוצג רשמית ב-14 בספטמבר 2011.
ב-5 בדצמבר 2014 עשתה נאס"א טיסת מבחן ראשונה לא מאוישת לחללית אוריון אשר עברה בהצלחה.
ב-20 ביולי 2019 הוכרזה התוכנית כשלימה.
היסטוריה.
CEV ותוכנית קונסטליישן.