ב-1998 נצפו באיים 32 מיני עופות, 28 ממינים אלה מקננים באיים.
האיים מהווים בית גידול ואתר קינון למיני עופות רבים ובהם ברווזי פוקלנד, פינגווינים לבני-אוזן (300 זוגות רבייה), פינגווינים מצוייצים מערביים (145 בזוגות), יסעור ענק דרומי, קרקרה מפוספסת, סינקלודה שחורה.
לקריאה נוספת.
• Micky Reeves &amp; Sarah Crofts, A review of the abundance and distribution of Striated Caracaras Phalcoboenus australis on the Falkland Islands, Falklands Conservation, May 2015
• Baylis, Alastair &amp; Wolfaardt, Anton &amp; Crofts, Sarah &amp; Pistorius, Pierre &amp; Ratcliffe, Norman. (2013), Increasing trend in the number of Southern Rockhopper Penguins (Eudyptes c. chrysocome) breeding at the Falkland Islands, Polar Biology. 36. 10.1007/s00300-013-1324-6
• National Imagry and Mapping Agency 2001, Sailing Directions (enroute): East Coast of South America, P 237
• United States. Hydrographic Office, South America Pilot, Volume 2, P 166
• Prostar Sailing Directions 2004 East Coast of South America Enroute, Lighthouse Press, P 246
פא מולאן
אלחנדרו מיורקאס
קראטה קיד (סדרת טלוויזיה)
קראטה קיד (באנגלית: The Karate Kid) היא סדרת הנפשה אמריקאית, שמבוססת על זיכיון בעל אותו שם, אשר שודרה במקור ברשת NBC בין ספטמבר לדצמבר 1989.
הסדרה שודרה במקביל לסרט השלישי בזיכיון, "קראטה קיד 3", כאשר היא מלווה את גיבורי הסרטים, דניאל לרוסו ומר מיאגי (בדיבוב ג'ואי דדיו ורוברט איטו בהתאמה) בתוספת דמות חדשה - טאקי טמוראי (בדיבוב ג'סיקה קאוויה).
במקור הסדרה הייתה אמורה לכלול 86 פרקים שיתפרסו במספר עונות, אך לבסוף הוחלט לבטל אותה לאחר עונה אחת בעלת 13 פרקים באורך 23 דקות. הסדרה הייתה זמינה באייטונס ובשירות נטפליקס עד 2018.
עלילת הסדרה.
בסדרה זו דניאל לרוסו ומר מיאגי מגיעים לאוקינאווה, האזור בו גדל מיאגי ואליו חזרו שניהם בסרט השני בזיכיון. בסדרה הם מנסים להחזיר מקדש בודהיסטי קסום שנגנב מאוקינאווה ולאורך הסדרה עוברים במקומות רבים ונלחמים בנבלים שגנבו אתרים מהמקדש.
בארונס (עיתון)
בארונס (באנגלית: Barron's) הוא מגזין/עיתון אמריקאי שבועי המוצא לאור על ידי חברת דאו ג'ונס, מחלקה ב-News Corp.
העיתון נוסד בשנת 1921 על ידי קלרנס בארון, כהוצאה אחות של הוול סטריט ג'ורנל, המסקרת מידע פיננסי בארצות הברית, התפתחות שווקים וסטטיסטיקה בתחום. כל גיליון המוצא על ידי בארונס מספק סיכום של פעילות השווקים בשבוע היוצא, כמו גם חדשות, ותחזית לשבוע הנכנס.
תכונות העיתון.
העיתון כולל תכונות מיוחדות כדלהלן:
היסטוריה.
המגזין נוסד על ידי חברת דאו ג'ונס ב-1921, ונקרא על שם קלרנס בארון, דמות שהשפיעה על הדאו ג'ונס וממייסדי העיתונות הפיננסית המודרנית. חברת דאו ג'ונס מוציאה לאור בנוסף גם את הוול סטריט ג'ורנל.
בשנת 1990 העיתון החל להיות מודפס באופן חלקי בצבע, ובשנת 1996 הודפס בצבע מלא. ב-7 במרץ 1994 הוצגה גרסה דו-חלקית של העיתון.
אתר העיתון, Barrons.com, הושק ב-1996 כחלק מאתר WSJ.com.
בראשית 2006 הושק העיתון כמוצר עצמאי, חודשים אחדים לאחר כנס היועצים הפיננסיים הראשון שקיים העיתון.
ב-2008, רכש העיתון את הארגון Winner's. ב-2009, בארונס השיק את "פנטה" (Penta) כמדור חדש. המדור מכוון לקהל יעד של אנשים עם נכסים בשווי של 5 מיליון דולר לפחות, עם ייעוץ פיננסי.
שערי אורה
פרנץ פון לנבאך
פרנץ פון לנבאך, לאחר 1882, נקרא ריטר פון לנבאך (בגרמנית: Franz von Lenbach; 13 בדצמבר 1836 - 6 במאי 1904) היה צייר גרמני, שידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו של אישים בולטים מהאצולה, האומנות והתעשייה. בגלל מעמדו בחברה והשפעתו בעולם האמנות, הוא מכונה לעיתים קרובות "נסיך הציירים".
ביוגרפיה.
אביו עסק בבנייה בשרובנהאוזן, שם נולד פרנץ לנבאך. לנבאך השלים את לימודיו היסודיים בלנדסברג בשנת 1848, ואז למד בבית ספר לעסקים בלנדשוט. בין השנים 1851–1852 הוא למד אצל הפסל אנסלם סיקינגר במינכן. באותה תקופה אביו נפטר והוא חזר הביתה לעזור בעסק המשפחתי.
הוא היה שם רק זמן קצר לפני שהחל את לימודיו באוניברסיטת אוגסבורג למדעים שימושיים. כשהיה שם, צייר ורשם בזמנו הפנוי. הוא התיידד עם יוהאן בפטיסט הופנר (1832-1913), צייר החיות, והחליט להיות אמן. בשנת 1854 הוא קיבל את אישור משפחתו ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, ובהמשך לקח שיעורים פרטיים מהרמן אנשוץ.
לנבאך כבר היה אמן מוכשר כאשר הפך לתלמידו של קארל פון פילוטי. בשנת 1858 הוא הצליח להציג בתערוכה בארמון הזכוכית במינכן, וזכה במלגת נסיעות, שאפשרה לו לנסוע לרומא. כמה עבודות נותרו ממסע ראשון זה: "איכר המחפש מקלט ממזג אוויר גרוע" (1855), "רועה" (1860) ו"קשת טיטוס". הוא גם נסע לפריז ולבריסל. בערך אז החל לקבל את עבודת הדיוקן הראשונה שלו.
כשחזר למינכן הוא נקרא מיד לוויימאר לקבל מינויו של פרופסור בבית הספר לאמנות בוויימאר. שם התפרסם בכך שלקח את תלמידיו למסעות ציור. הוא נשאר רק שנתיים, אולם כאשר הרגיש צורך בלימודים נוספים החליט לצאת לנסיעה נוספת לאיטליה. במהלך תקופה זו הוא מצא גם פטרון חשוב; הברון אדולף פרידריך פון שק. באמצעות תמיכתו הצליח פרנץ לנבאך לצאת לאיטליה בשנת 1863 עם הכנסה שנתית מובטחת.
הוא חזר למינכן בשנת 1866. בשנה שלאחר מכן הוא זכה במדליית זהב ונסע לספרד למשך שנה, בליווי תלמידו ארנסט פרידריך פון ליפהרט, כדי ליצור עוד עותקים של הציירים הוותיקים עבור הפטרון שלו פרידריך פון שק.
הצלחה אמנותית.
עם שובו, הקריירה שלו כצייר פורטרטים החלה להמריא. פריצת הדרך שלו הגיעה בשנת 1869, כשזכה במדליית זהב ב"ארמון הזכוכית ", אף שהציג עם ציירים צרפתים אופנתיים רבים, כמו קמיל קורוט, גוסטב קורבה, שארל-פרנסואה דוביני וז'אן-פרנסואה מילה.
סגנון הציור של לנבאך ענה על צרכיו של המעמד הבינוני הגבוה המתהווה. בשנות הפריחה בגרמניה ובאוסטריה ובמיוחד אחרי 1870 נוצר הון עתק; הבורגנות שאפה למוניטין וזוהר שיכולים להתחרות בזו של האצולה, והוציאה סכומי כסף גדולים על רכישות אמנות. תמונות של לנבאך או האנס מקרט, שהעמידו את האדם באור אצילי, היו הבחירה המועדפת על רבים.
בשנת 1870 שהה בווינה מספר חודשים. שהות זו הביאה לו הרחבה של קהל היעד. דרך משפחות מהמעמד העליון נפתחו סוף סוף בפניו הדלתות למעמדות גבוהים ביותר: האצולה הגבוהה עד למשפחה הקיסרית. באותם חודשים התיידד גם עם הנס מקארט. הוא חזר לווינה מספר חודשים מדי שנה עד שנת 1876.
בתערוכה העולמית בווינה בשנת 1873, לנבאך יוצג עם דיוקנאות של שני הקיסרים וילהלם הראשון ופרנץ יוזף. דיוקנו של הקיסר פרנץ יוזף משנת 1873 הוא יצירה משותפת עם הנס מקארט וארנולד בוקלין. מבחינת ייצוגו, הוא היה דומה לדיוקן שביצע פרנץ זאבר ווינטרהלטר בשנת 1864, שהיה פופולרי מאוד באותה תקופה. עם זאת, המבקרים מחשיבים זאת כאחת מיצירותיו הפחות מוצלחות של לנבאך: הביטוי הלא החלטי והיציבה הנוקשה של האדם המתואר, כמו גם המצב המרחבי והאבזור הלא ברור - בניגוד לציור של וינטרהלטר - יוצרים תמונה לא ברורה וחלשה.
פעיל אמנותי.
בשנת 1873 מעמדו החברתי והכלכלי היו כה איתנים, עד שאפילו התרסקות שוק המניות ביום שישי השחור, 8 במאי, והמשבר הכלכלי שאחריו, לא יכלו לפגוע בו. עם זאת, בתקופה זו הועלתה גם הביקורת הראשונה של ציירים ואוהבי אמנות. מבקרי האמנות אדולף באיירסדורפר גינה את היריד העולמי בווינה בסדרת כתבות בעיתונים, והוקיע את האקדמיה והתיאטרון אנסלם פוירבך מתח ביקורת גם על תערוכותיו של לנבאך בתערוכה העולמית בווינה בשנת 1873.
לנבאך איחד כוחות עם חבריו האמנים במינכן בשנת 1873 כדי להקים את חברת האמנים "אלוטריה", שהתהוותה משיתוף הפעולה של אמני מינכן הוותיקים. לנבאך הפך לנשיא של הארגון בשנת 1879. האלוטריה הפכה במהרה לגורם מכריע בחיי האמנות והחברה של מינכן, ולמוסד לשמירה על קשר בין אמנים לפטרוני אמנות אמידים. בנוסף לאמנים חזותיים, מוזיקאים ואנשי תיאטרון, הוא כלל גם עובדי מדינה, קצינים, עורכי דין ובנקאים. מעמדו החברתי בקרב קהילת האמנות היה גבוה, והוא נקרא בשם "נסיך הציירים". הוא היה מעורב בפוליטיקה של האמנות, ודגל בצד השמרנים ובעלי ההון פטרוני האמנות.
לפיכך, הוא סירב להצטרף לזצסיון במינכן והיה ביקורתי ביותר כלפי המוזיאון הלאומי החדש של בוואריה. הוא גם החל לצייר אך ורק נשים, ואילו לפני כן התרכז בציור גברים. בסביבות 1900 החל לייצר פרסומים מסחריים עבור חברת השוקולד סטולוורק של קלן.
נסיעות נוספות.
בשנים 1875 - 1876 הוא ושותפים אחרים עשו טיול למצרים, שהותיר רושם עמוק בסגנונו. בשנת 1882 הוענק לו מסדר הכבוד של הכתר הבווארי, אשר זיכה אותו להפוך ל"פון לנבאך ". בשנה שלאחר מכן הוא חזר לרומא, שם התגורר בדירה בפאלאצו בורגזה. בשנת 1885 הוזמן לבצע דיוקן של האפיפיור ליאו השמיני. מכיוון שהאפיפיור לא הספיק לשבת מולו, נעשה שימוש בטכניקה חדשה ליצירת ציור מתוך צילום. הוא עזב את רומא בשנת 1887 והחל לבנות וילה במינכן. מאוחר יותר באותה שנה הוא התחתן עם הרוזנת מגדלנה מולטקה.
אחרית ימיו.
בשנות ה -90 של המאה ה-19 הוא צייר כמעט אך ורק מתצלומים. אבל הוא גם התחיל לעבוד מהר מדי, במטרה ליצור הכנסה מספקת. בשנת 1895 פרצה שערורייה גדולה כאשר אחד מעוזריו לקח ציורים ורישומים לא גמורים. הוא הכריח את התלמידים שלו להשלים את הציורים ופרסם אותם כיצירתו.