במהלך קריירת המשחק החל אלפי לפתח את קריירת הכתיבה שלו וכתב מאז ועד היום עשרות ספרים, שירים, מחזות ותסריטים. בשנת 1997 כתב אלפי אופרה מיוחדת למספר סיפורים ולתזמורת הקרויה "חלום ציוני". הפרימיירה של היצירה הוצגה בפסטיבל ישראל, ועד היום ממשיך יוסי להופיע במסגרת היצירה המיוחדת שכתב.
כדרך להגביר את מעורבות הקהילה בחייה, ייסד יוסי וניהל, החל משנת 1972, את התנועה לתיאטרון קהילתי בישראל. הוא ייסד תיאטראות קהילתיים בשכונות הבאות: שכונת התקווה, רמת עמידר, רמת השקמה, פרדס כץ, יפו, וביישובים נוספים. כמו כן, יזם והקים קורסים במסלולים אקדמיים בתחומי האמנויות הקהילתיות. אלפי אף ביים בתיאטרון המימסדי, בין השאר הפקות גדולות כ-"המלך ואני" ועוד.
אלפי כתב בשנות ה-70 את כל סדרת הטלוויזיה "הילדים משכונת חיים"
החל משנות ה-80, השתלב יוסי בתוכניות הרדיו של קול ישראל, הוא כתב, ערך והגיש תוכניות רדיו רבות, ביניהן "שישי בשש, שעה אישית עם יוסי אלפי" (רשת ב'), "סוף שבוע" (רשת א'), "מעורב ים תיכוני" (רשת א'), "דרך המילים, שעה אישית עם יוסי אלפי" (רשת ב'), "כמעט שבת" (רשת ב'), "לוקחים חופשה עם יוסי אלפי" (רשת ב') ועוד תוכניות רבות ומגוונות. תוכנית הדגל שלו הייתה התוכנית "סיפורי לילה" ברשת ב' בה פגש את המאזינים מדי לילה וסיפר להם סיפורים.
בשנת 2003 שיחק ב"שתיקת הצופרים" (דרמה טלוויזיונית), ערך והגיש את "סיפורים על הדרך" בערוץ 2 בשנת 2005. בנוסף, החל משנת 1995 הוא מפיק, עורך ומשתתף בסדרת תוכניות מספרי סיפורים בערוץ 2.
מאז שנות ה-80 מופיע יוסי אלפי בכל רחבי הארץ כמנחה ומספר סיפורים. יזם וייסד את פסטיבל מספרי סיפורים הפועל מזה כשלושה עשורים בניהולו האמנותי. הפסטיבל מצולם והפאנלים בו מוקרנים בשידורי ערוצי הטלוויזיה.
פייר לפלס
הצורך בתורה שבעל פה
ולאסוב
גילה קצב
גילה קצב (נולדה ב-2 ביולי 1948) היא אשתו של נשיא המדינה לשעבר משה קצב משנת 1969. הייתה רעיית נשיא מדינת ישראל השמינית בין ה-1 באוגוסט 2000 ל-1 ביולי 2007. פעלה שנים רבות בארגונים "יד שרה" ו"המועצה לילד החוסה", זאת תוך שילוב של עבודה סדירה במשך כשלושים שנה בבנק לאומי. פעלה רבות בתחומים חברתיים, כגון סיוע לילדים במצוקה, וטיפול וסיוע לנפגעי אלימות במשפחה.
כאשר בעלה הואשם והורשע בביצוע עבירות אונס, מעשה מגונה בכוח והטרדה מינית של נשים שהיו כפופות למרותו בעת שכיהן כשר התיירות וכנשיא המדינה, עמדה קצב לימין בעלה, ותמכה בטענותיו שהוא חף מפשע ושנעשה להם עוול.
ביוגרפיה.
גילה קצב נולדה בבית החולים הדסה שבתל אביב-יפו בשנת 1948, בת לבן-ציון ורחל פרדני (לבית אלפסי), יוצאי תנועת בית"ר מפולין ומאוקראינה, חסידי גור. סבה היה ממייסדי העיר בני ברק. אביה עלה ארצה מפולין. הוא היה מפקד אחד מגדודי בית"ר בתל אביב, היה טכנאי שיניים במקצועו ובעל מעבדת שיניים ברחוב יוחנן הסנדלר. אמה רחל הייתה עקרת בית. גילה היא בתם השלישית מתוך ארבעה ילדים; אחיה יאיר הוא איש חב"ד, אחותה חיה עבדה במשך שנים, עד לפרישתה לגמלאות, באוניברסיטת חיפה ואחיה הצעיר אהרון הוא עובד בנק מראשון לציון.
אחרי שסיימה את לימודיה התיכוניים, שוחררה מצה"ל מטעמי דת.
בשנת 1967 הכירה את משה קצב דרך שידוך בעקיפין של דודה של גילה, יצחק אלפסי. בני הזוג קצב נישאו בשנת 1969 באולמי בני ברית שבתל אביב, ולהם ארבעה בנים ובת. גילה קצב עבדה במשך כ-30 שנה בבנק לאומי. עם בחירות 2000 לנשיאות ישראל נבחר בעלה, חבר הכנסת משה קצב, לנשיאות ישראל וגילה עזבה את הבנק ואת קריית מלאכי ועברה להתגורר עם בעלה במשכן נשיאי ישראל שבירושלים. בשנת 2006 זכתה בפרס ירושלים מטעם ערוץ 7.
במהלך חקירת עבירות המין שבהן נחשד משה קצב והמשפט שבו הורשע, עמדה לצדו והביעה בו אמון מלא, אם כי נמנעה מחשיפה תקשורתית.
Beatles '65
Beatles '65 הוא אלבום של להקת הביטלס. האלבום הוא האלבום השישי שיצא בארצות הברית. ההבדל היחיד בינו לבין האלבום Beatles for Sale הוא החלפת שני שירים בסינגלים I Feel Fine ו-She's a Woman.
רשימת רצועות.
כל השירים נכתבו על ידי ג'ון לנון ופול מקרטני, למעט אם צוין אחרת.
מטה-אתיקה
מטא אתיקה
אוסטרופשיזם
אוסטרופשיזם (בגרמנית: Austrofaschismus) הוא כינוי לשלטון שהתקיים באוסטריה בשנים 1933 עד 1938. כפי שמעיד שמו, לשלטון זה היו סממנים פשיסטיים.
אנגלברט דולפוס, קנצלר אוסטריה בשנים 1934-1932, ייסד בה משטר הדומה למשטר באיטליה הפשיסטית. למשטר שלו היה גוון דתי אדוק. דולפוס, שחשש מאנשלוס עם גרמניה הנאצית, הוציא את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית והמפלגה הנאצית האוסטרית אל מחוץ לחוק, והנהיג באוסטריה משטר חד-מפלגתי של מפלגת חזית המולדת האוסטרית.
בשנת 1934 נרצח דולפוס על ידי נאצים אוסטרים עקב אי הסכמתו לסיפוח. במקומו עלה לשלטון קורט שושניג שהמשיך את מדיניות קודמו. בשנת 1938 דרש אדולף היטלר משושניג לשחרר את הנאצים הכלואים בבתי הכלא, למסור לידי הנאצים מספר תפקידים בממשלת אוסטריה ולהכריז על המפלגה הנאצית כחוקית. שושניג "אולץ" להתפטר לאחר שהיטלר טען כי הוא לא עמד בהסכם ביניהם.
ב-12 במרץ 1938 פלשה גרמניה לאוסטריה, וכעבור מספר ימים נערך משאל עם בקרב האוסטרים על איחוד עם גרמניה. המשאל לווה במסע הפחדה, תעמולה וטרור. ההצעה זכתה לרוב עצום.
שורשים.
המקור של התנועה האוסטרו-פשיסטית טמון ב"שבועת קורניאובורג" - הצהרה שפרסם הארגון הצבאי החברתי-נוצרי "היימווהר" (Heimwehr) ב-18 במאי 1930. ההצהרה גינתה הן את "מאבק המעמדות המרקסיסטי" והן את המבנה הכלכלי של הקפיטליזם הליברלי. יתר על כן, היא דחתה במפורש את "המערכת הפרלמנטרית המערבית הדמוקרטית והמדינה [הרב-צדדית]".
ההצהרה הופנתה בעיקר לאופוזיציה הסוציאל-דמוקרטית, בעיקר כתגובה לתוכנית לינץ מ-1926, וגם על ידי פוליטיקאים נוצריים רבים, מה שהציב את אוסטריה על מסלול של מערכת סמכותנית.
מבחינה אידאולוגית, האוסטרופשיזם היה מבוסס בחלקו על שילוב של הפשיזם האיטלקי, כפי שהציגו ג'ובאני ג'נטילה, והקתוליות הפוליטית באוסטריה.
אלמנטים אוסטרופשיסטיים.
"חזית המולדת".
"חזית המולדת" (בגרמנית: Vaterländische Front, VF) היה הארגון הפוליטי הדומיננטי בתקופת האוסטרופשיזם. הארגון טען כי הוא אינו ארגון מפלגתי, ומטרתו היא לאחד את כל אנשי אוסטריה תחת מדינה אחת וכך להתגבר על חלוקות פוליטיות וחברתיות. הארגון נוסד ב-20 במאי 1933 על ידי הקנצלר מהמפלגה הנוצרית-סוציאלית אנגלברט דולפוס כמפלגה ריכוזית, ששאבה השראה מהדגם הפשיסטי באיטליה, והיא דגלה בלאומיות אוסטרית ובעצמאות מגרמניה הנאצית על בסיס הגנה על הזהות הדתית והקתולית של אוסטריה, מפני מה שנתפס בעיניהם כפרוטסטנטיות הדומיננטית מצד אומה הגרמנית, המאיימת עליהם.
אידאולוגיה ועקרונות.
רעיון "קהילת העם" (בגרמנית: Volksgemeinschaft) האוסטרופשיסטי שונה מזה של הנאציונל-סוציאליסטים בגרמניה. נקודת הדמיון הייתה בכך ששניהם נועדו לתקוף את הרעיון של מאבק מעמדי על ידי האשמת השמאלנות בהשמדת האינדיבידואליות, ובכך לסייע בהכנת מדינה טוטליטרית.
בנוסף, דולפוס טען שהוא מעוניין "להתעלות" מעל לסוציאליזם הלאומי של היטלר ("überhitlern").
נקודת המחלוקת, לעומת זאת, היא שהאוסטרופשיזם התמקד בהיסטוריה של אוסטריה. הכנסייה הקתולית מילאה תפקיד גדול בהגדרת האוסטרו-פשיסטים את ההיסטוריה והזהות האוסטרית, אשר יועדה לגרום לניכור מהתרבות הגרמנית.
לפי האידאולוגיה הזאת, האוסטרים היו "גרמנים טובים יותר" (עד אז רוב האוכלוסייה הגרמנית הייתה פרוטסטנטית) ולכן אוסטריה נחשבה למדינה "גרמנית" שנייה, אך להשקפתם היא עדיין צריכה להישאר עצמאית מגרמניה "המקורית". המונרכיה הפכה לאידיאל של מדינה חזקה ומבוססת, מעמד שאוסטריה איבדה לאחר אמנת סן ז'רמן.
משפט וחוקה.
לאחר שהפרלמנט פורק, הממשלה פיזרה גם את בית המשפט החוקתי (Verfassungsgerichtshof). ארבעת חברי הקהילה הנוצרית של בית המשפט החוקתי התפטרו, והממשלה אסרה על מינויים של שופטים חדשים, מה שהוביל לסגירת בית המשפט דה-פקטו.
בספטמבר 1933 הקימה הממשלה מחנות מעצר לאנשי האופוזיציה הפוליטית. הסוציאל-דמוקרטים, הסוציאליסטים, הקומוניסטים ואנרכיסטים נחשבו כולם לדיסידנטים הנידונים למאסר. לאחר הפוטש של 1934, גם נאציונל-סוציאליסטים נידונו למאסר.
ב-11 בנובמבר 1933 החזירה הממשלה את עונש המוות על פשעים כגון רצח, הצתה ו"אלימות ציבורית על ידי נזק זדוני לרכושם של אחרים".
ג'ון גונתר, עיתונאי אמריקאי, כתב ב-1940 כי המדינה "החרימה את זכויות האזרח בצורה פנטסטית", וציין כי בשנת 1934 פשטה המשטרה על 106,000 בתים בווינה וביצעה 38,141 מעצרים של נאצים, סוציאל-דמוקרטים וקומוניסטים. הוא הוסיף, עם זאת: "אבל - וזה היה אבל חשוב - הטרור מעולם לא הגיע לרמת הכוח המדכא של הטרור הנאצי. רוב הנעצרים יצאו במהרה מהכלא. אפילו בשלבה הקיצוני ביותר, קשה היה להתייחס ברצינות לדיקטטורה של קורט שושניג... זה היה בגלל תכונות אוסטריות ייחודיות כמו עדינות, פשרנות ועצלנות".
מדיניות כלכלית.
בשנת 1930, בעקבות המשבר הכלכלי של שנת 1929, המשק והמסחר האוסטריים עברו ממצב של שוק חופשי למצב של אוטרקיה.
בין השנים 1932 ו-1933 האבטלה גדלה באופן דרסטי, ביותר מ-25%. בתגובה, הממשלה יצרה את מה שמכונה "קואופרציות" (שיתופי-פעולה) בין העובדים והמפעלים.
שקיעה.