ב-18 ביוני 1941 הועברה הטייסת של גולוב למזרח, לקראת מבצע ברברוסה, והועמדה תחת פיקוד קורפוס האוויר ה-5 בפיקודו של רוברט ריטר פון גריים, שהיה חלק מצי האוויר הרביעי בפיקודו של אלכסנדר להר. ב-1 ביולי 1941 מונה גולוב למפקד הגף ה-4 בטייסת, לאחר שמפקדו הקודם הופל ונהרג. במהלך התקופה שלאחר מכן זכה גולוב למספר רב והולך של ניצחונות אוויריים, וב-21 באוגוסט 1941 אף הפיל 5 מטוסים ביום אחד, וזכה לתואר אלוף הפלות ביום אחד. ב-18 בספטמבר 1941 קיבל גולוב את העיטור צלב האבירים של צלב הברזל, לאחר שזכה ב-42 ניצחונות אוויריים. ב-28 בספטמבר שוב זכה גולוב לתואר אלוף הפלות ליום אחד, לאחר שהפיל שוב 5 מטוסים ביום אחד, והעלה את סך ניצחונותיו ל-48.
ב-2 באוקטובר הועבר גולוב לזירה המרכזית, שם השתתף בסיוע למבצע טייפון. ב-18 באוקטובר הפיל גולוב 9 מטוסים ביום אחד, ולמחרת הפיל שוב 5 מטוסים. ב-22 באוקטובר שוב הוא הפיל 5 מטוסים, וב-24 באוקטובר עמד סך ניצחונותיו על 85. ב-25 באוקטובר קיבל גולוב באופן אישי מהיטלר תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובנובמבר נשלח גולוב לבדוק את המטוס פוקה-וולף Fw 190.
ב-1 במאי 1942 חזר גולוב לחזית, ומונה למפקד טייסת הקרב ה-77. ב-20 במאי זכה גולוב בניצחונו ה-100, במהלך קרב קרץ', וב-7 ביוני הוא נשלח לסייע לכוחות שלחמו על סבסטופול. ב-23 ביוני קיבל גולוב תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 ביולי הועלה לדרגת מיור. גולוב המשיך להשיג עוד ניצחונות, וב-16 באוגוסט הפיל שוב 5 מטוסים ביום אחד. ב-29 באוגוסט הפיל גולוב 4 מטוסים, ובכך עמד סך ניצחונותיו על 150 מטוסים. למחרת קיבל גולוב תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובכך היה השלישי שקיבל את העיטור (לאחר אדולף גאלאנד וורנר מלדרס). בעקבות כך אסר עליו היטלר לטוס מחשש שיופל, וב-15 באוקטובר 1942 הוא מונה למפקד פיקוד הקרב ה-3 באזור חוף התעלה, שהפך ב-6 בספטמבר 1943 לפיקוד הקרב ה-5. ב-20 באפריל 1943 הועלה גולוב לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 במאי 1944 הוא הועלה לדרגת אוברסט. באפריל 1944 מונה גולוב לעוזרו של אדולף גאלאנד, וסייע בפיתוח מטוס המסרשמיט Me 163 קומט, ובנובמבר אותה שנה הוא מונה כמפקח על הסיוע האווירי במתקפת הארדנים ועל הכנת מבצע בודנפלטה. לאחר מכן מילא גולוב תפקידי מטה שונים בלופטוואפה, ובסוף המלחמה נפל בשבי צבא ארצות הברית, לידי כוחות מהדיוויזיות ה-36 וה-42 האמריקניות.
לאחר המלחמה.
בשנת 1946 שוחרר גולוב מהשבי, ולאחר מכן הוא התפרנס מתרומתו למגזיני תעופה ומהרצאות. בשנת 1948 הוא הצטרף לארגון פדרציית העצמאות, שממנו קמה מאוחר יותר מפלגת החירות האוסטרית, אולם בשנת 1950 הוא סולק מהארגון, בגלל חילוקי דעות עם מייסדי הארגון שהיו יותר ליברלים ממנו. בנובמבר 1951 הוא החל לעבוד בחברת Deutz AG - חברה בתחום מנועים לכלי רכב, שבה עבד עד שסבל מאוטם שריר הלב בשנת 1975. בשנת 1954 הוא עבר לגור בזולינגן, שם חי עד למותו ב-7 בספטמבר 1987.
משפחתו.
ב-14 בפברואר 1943 התחתן גולוב עם אליזבת לונג, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
רוזוב
זאב בגין
יחסי ליטא–קנדה
יחסי ליטא–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין קנדה לבין הרפובליקה של ליטא.
יחסים כלכליים.
הסחר בין ליטא וקנדה עולה בהתמדה.
ב-2013, הייבוא הקנדי מליטא הסתכם ב-188.9 מיליון דולר אמריקאי וכלל בעיקר נפט גולמי, מינרלים וריהוט עץ. הייצוא הקנדי לליטא באותה השנה הסתכם ב-88.9 מיליון דולר, והוא כלל מתכות, ציוד לחקלאות, מוצרי מזון וחלקי חילוף לרכב.
אשרות.
אזרחי ליטא לא צריכים אשרות תייר כדי לנסוע לקנדה אם הם מחזיקים בדרכונים ביומטריים, אלא אם כן הדרכון הונפק לפני 28 באוגוסט 2006.
היסטוריה.
שתי המדינות כוננו מחדש את יחסיהן הדיפלומטיים בשנת 1991 לאחר התפרקותה של ברית המועצות לשעבר. קנדה מחזיקה משרד ייצוגי קטן בווילנה המעניק שירותים קונסולריים, בפועל השגרירות ממוקמת בריגה (לטביה). ליטא מחזיקה בקנדה שגרירות באוטווה עיר הבירה ו-2 קונסוליות כבוד במונטריאול ובוונקובר.
שתי המדינות ריבוניות וחברות מלאות בארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה ובנאט"ו.
פרס רונלד רייגן לחירות
פרס רונלד רייגן לחירות (באנגלית: Ronald Reagan Freedom Award) הוא עיטור האזרחי הגבוה ביותר המוענק בידי הספרייה הנשיאותית והמוזיאון על שם רונלד רייגן. הפרס ניתן ל.
עד מותה, הוענק הפרס בידי הגברת הראשונה של ארצות הברית לשעבר ננסי רייגן בשם בעלה, שנפטר ביוני 2004. הפרס ניתן לראשונה בשנת 1992 בידי הנשיא לשעבר רונלד רייגן וכן בשנה שלאחר מכן, אך בשנת 1994 הגברת רייגן העניקה את הפרס במקום בעלה. רונלד רייגן אובחן כחולה במחלת האלצהיימר חודשים ספורים לפני כן, ולא היה מסוגל להשתתף בטקס הענקת הפרס.
על מנת לקבל את הפרס, על המקבל , וכן .
נמעני הפרס.
נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, זכה בפרס ב-6 בפברואר 2007, יום השנה ה-96 להולדתו של רייגן, אמר: . בנימה רצינית יותר, אמר מאוחר יותר בנאום: "העבודה עם רונלד רייגן הייתה אחת ההנאות הגדולות בחיי". בוש שימש כעמיתו למרוץ של רייגן וכסגן נשיא ארצות הברית תחתיו בשמונה השנים בהן כיהן רייגן כנשיא.
נמעני הפרס: (1992-2022)
זקיר חוסיין (פוליטיקאי)
זאקיר חוסיין ח'אן (8 בפברואר 1897 - 3 במאי 1969) היה הנשיא השלישי של הודו, מ-13 במאי 1967 ועד מותו ב-3 במאי 1969. חוקר ואיש רוח. חוסיין היה הנשיא המוסלמי הראשון של המדינה, והראשון שמת בתפקידו.
קודם לכן כיהן כמושל ביהר מ-1957 עד 1962 וכסגן נשיא הודו מ-1962 עד 1967. הוא היה גם מייסד-שותף של ג'אמיה מיליה איסלמיה (האוניברסיטה האסלאמית המרכזית בהודו), מ-1928. בשנת 1963 הוענק לחוסיין פרס בראט רטנה, הפרס האזרחי הגבוה ביותר בהודו.
ביוגרפיה.
חוסיין נולד בהיידראבאד שבטלנגאנה, למשפחת ממוצא פתאני. לאחר הולדתו, משפחתו היגרה מהיידראבאד לקיימגאנג' שבמחוז פארוקאבאד שם גדל. הוא היה השני מבין שבעה בנים: אחיו הבכור היה חוקר החינוך יוסף חוסיין. משפחתו של חוסיין תישאר פעילה בחיים הציבוריים: נכדו זלמן ח'ורשיד הוא חבר מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי ששימש כשר החוץ של הודו, ואחיינו היה החוקר מסעוד חוסיין. אחיו מחמוד חוסיין הצטרף לתנועה הפקיסטנית וכיהן כשר החינוך, ואילו אחיינו אנואר חוסיין היה מנהל הטלוויזיה הפקיסטנית.
אביו של חוסיין, פידה חוסיין ח'אן, מת כשהיה חוסיין בן עשר. אמו נפטרה ב-1911 כשהיה בן ארבע-עשרה. החינוך היסודי המוקדם של חוסיין הושלם בהיידראבאד. את לימודי התיכון הוא עשה בתיכון איסלמי שבעיר אטאווה , ולאחר מכן התחנך במכללה האנגלו-מזרחית מוחמדאן, כיום אוניברסיטת אליגאר, שם היה מנהיג סטודנטים בולט. הוא קיבל את הדוקטורט שלו בכלכלה מאוניברסיטת ברלין בשנת 1926. בשנת 1915, בגיל 18, הוא התחתן עם שאה ג'אהן בגום ונולדו להם שתי בנות, סיידה חאן וספיה רחמן.
פעילות ציבורית.
בגיל 23, ייסד חוסיין יחד עם קבוצת תלמידים ומורים את האוניברסיטה המוסלמית הלאומית , שהוקמה לראשונה באליגאר, ביום שישי 29 אוקטובר 1920. לאחר מכן עברה האוניברסיטה לקרול באג, ניו דלהי, בשנת 1925, ולאחר מכן הועברה שוב (1935) למיקומה הנוכחי בג'אמייה נגאר, ניו דלהי, ונקראה "ג'אמיה מיליה איסלמיה" (האוניברסיטה המרכזית). לאחר מכן חוסיין נסע לגרמניה כדי לקבל דוקטורט מאוניברסיטת פרידריך וויליאם בברלין בכלכלה. ובעודו שם היה כלי חשוב בהפקת האנתולוגיה מירזה אסדאללה ח'אן של המשורר הגדול ביותר בשפת האורדו, עאליב (1797-1868).
בשנת 1928, חזר חוסיין להודו במטרה לעמוד בראש האוניברסיטה שהקים, שעמדה בפני סגירה. הוא המשיך לכהן בתפקיד זה במשך עשרים ואחת השנים הבאות, וסיפק מנהיגות אקדמית וניהולית למוסד שהיה מעורב עמוקות במאבק ההודי לחופש מהשלטון הבריטי לפי קווי היסוד של המנהיגים מהטמה גנדי וחכים אג'מאל חאן. בתקופה זו הוא היה מעורב רבות בתנועות שונות שדרשו רפורמות חינוכיות בהודו, ונודע כאחד ההוגים החינוכיים הבולטים של הודו המודרנית. הקרבתו האישית ומאמציו הבלתי נלאים בנושאים אלו זכו להערכה אפילו אצל יריביו הפוליטיים כמו מוחמד עלי ג'ינה .
זמן קצר לאחר שהודו קיבלה את עצמאותה, הסכים חוסיין להיות סגן הנשיא של אוניברסיטת אליגאר (שם למד), אשר עמד בפני תקופת ניסיון בשל מעורבות פעילה של חלק מהמרצים והסטודנטים בתוכה בתנועה ליצירת פקיסטן. בתפקיד זה הוא כיהן השנים 1948–1956.
קריירה פוליטית.
בשנת 1956, זמן קצר לאחר שסיים את כהונתו באוניברסיטה הוא מונה כחבר בבית העליון של הפרלמנט ההודי (הרג'יה סבהה - מועצת המדינות), תפקיד שפינה ב-1957 לטובת תפקיד המושל במדינת ביהר, בו החזיק עד 1962.
בשנת 1962 מונה חוסיין לתפקיד סגן נשיא הודו השני, וב-13 במאי 1967 נבחר חוסיין לנשיא הודו. בנאום הפתיחה שלו אמר כי הודו היא כולה ביתו וכל אנשיה הם בני משפחתו. בימיו האחרונים, הוויכוח סביב נושא הלאמת הבנקים בהודו היה בעיצומו. הצעת החוק, בסופו של דבר, קיבלה את אישורו של נשיא בית המשפט העליון מוחמד חידאיאטולאח, ב-9 באוגוסט 1969.
במהלך כהונתו בנשיאות, זאקיר חוסיין עמד בראש ארבעה ביקורים נשיאותיים במדינות הונגריה, יוגוסלביה, ברית המועצות ונפאל.
חוסיין נפטר ב-3 במאי 1969, והיה הנשיא ההודי הראשון שמת בתפקידו. הוא נקבר יחד עם אשתו (שמתה כמה שנים מאוחר יותר) בקמפוס של אוניברסיטת ג'אמיה מיליה איסלמיה בניו דלהי. על שמו קרויה המכללה להנדסה של אוניברסיטת אליגאר. ומכללת זקיר חוסיין של אוניברסיטת דלהי.
הר אהרון הנביא
תום ולשצ'ילה
טולימה