Life360 (בתרגום לעברית: חיים 360) הוא יישום סלולרי ושירות הניתן על ידי חברת Life360, המאפשר מעקב מרחוק אחר מיקומם של מכשירי האנדרואיד וה-iOS. השירות הושק בשנת 2008. היישום אינו מוצע עם מערכת ההפעלה הבסיסית, אך ניתן להוריד אותו בחנות האפליקציות של גוגל ודרך חנות ה-App Store. האפליקציה פועלת בעזרת חיישני GPS. האפליקציה מיועדת בעיקר למשפחות ולבני נוער. האפליקציה כולל יותר מ-50 מיליון משפחות רשומות.
היסטוריה.
האפליקציה פותחה על ידי כריס הולס ואלכס הרו. מאז השקתה, ההשקעה באפליקציה הגיע לסך 20 מילון דולר, כאשר המממנים העיקריים הם חברת פייסבוק וגוגל. האפליקציה הושקה לראשונה בשנת 2008 עבור משתמשי האנדרואיד. בשנת 2008, האפליקציה זכתה באתגר המפתחים של אנדרואיד וזכתה במענק של כ-275,000 דולר.לאחר מכן, חברת הפיתוח קיבלה מענק נוסף בסך 5.5 מילון דולר ומענק אחרון בסך 10 מיליון דולר.מפתחי האפליקציה חתמו על הסכם יחד עם BMW בשנת 2013, ההסכם כלל שילוב של שירותי המיקום של האפליקציה יחד עם הניווט במכוניות BMW. באותה שנה, האפליקציה עלתה מ-34 מיליון משתמשים ל-40 מיליון משתמשים רשומים. עד אז האפליקציה הייתה זמינה בשפה האנגלית בלבד. במהלך 2013, הודיעו מפתח האפליקציה כי היישום יתמוך בשפות אחרות.
תכונות.
האפליקציה פועלת בעזרת חיישני GPS וחיבור אינטרנטי. האפליקציה כוללת צ'אט. היא נחשבת כ"רשת חברתית" המיועדת למשפחות. האפליקציה מאפשרת למשתמשים לשתף את מיקומם, לשלוח הודעות למשתמשים אחרים ופתיחת קבוצות משתמשים. האפליקציה כוללת ארבע תכונות עיקריות הכוללות שיתוף מיקום, מעגלים, מקומות וגרסה משודרגת בתשלום.
פרסים.
האפליקציה זכתה בשני האתגרי המפתחים של אנדרואיד, ובתחרות Facebook fbFund בשנת 2011. כחלק מהזכייה בתחרות זו, חברת הפיתוח של האפליקציה קיבלה מענק של כ-20 מיליון דולר.בשנת 2012, האפליקציה זכתה בפרס חביבת הקהל בטקס פרסי וובי על השימוש הטוב ביותר בטכנולוגיות GPS ומיקום.
דמויי וומבט
קרחון טאקר
קרחון טאקר (באנגלית: Tucker Glacier) הוא קרחון גדול, שאורכו 144 קילומטרים, הזורם לכיוון דרום מזרח, בין הרי אדמירליטי להרי ויקטורי, ונשפך לים רוס שבאנטארקטיקה.
הקרחון יוצא מאוכף מושלג, מערבית לרכס הומראן, מאוכף זה זורם גם קרחון אבי, לכיוון צפון מערב (בעוד שקרחון טאקר זורם לדרום מזרח).
היסטוריה.
גילוי הקרחון.
הקרחון נחקר על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (שחקרה את האזור בין השנים 1957- 1958).
מקור השם.
משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד קראה לקרחון על שם מפרצון טאקר (מפרצון במוצא הקרחון ששמו ניתן לו על ידי קפטן ג'יימס קלארק רוס בשנת 1841).
לקריאה נוספת.
• Isaac Moening-Swanson, A Glacial Geologic History of Tucker Glacier, Antarctica, Pacific Lutheran University
• Isaac Moening-Swanson, Claire Todd, Greg Balco, Brent Goehring, A Glacial Geologic History of Tucker Glacier, Antarctica
• WARREN HAMILTON, The Hallett Volcanic Province, Antarctica, GEOLOGICAL SURVEY PROFESSIONAL PAPER 456-C
ארתור ביסגאייר
ארתור ביסגאייר (באנגלית: Arthur Bisguier; 8 באוקטובר 1929 ניו יורק - 5 באפריל 2017 פרמינגהאם) היה שחמטאי אמריקאי ממוצא יהודי. הוא זכה באליפות ארצות הברית ו-3 פעמים באליפות ארצות הברית הפתוחה.
קריירה.
לארתור ביסגאייר נולד בניו יורק למשפחה יהודית. הוא התחיל לשחק שחמט בגיל ארבע. בגיל 17 הוא סיים במקום השלישי באליפות ארצות הברית הפתוחה. במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 הוא נחשב לשחמטאי אמריקאי החזק ביותר לצד לארי אוונס. בשנת 1950 הוא זכה באליפות ארצות הברית.
בשנת 1951 הוא התגייס לצבא ארצות הברית אך הצליח להשתתף במספר תחרויות לרבות אולימפיאדת השחמט. לאחר שחרור מהצבא הוא חזר לארצות הברית וניצח בתחרות פאן-אמריקאית ובאליפות ארצות הברית הפתוחה.
בשנת 1957 הוענק לו תואר רב אמן.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 ביסגאייר התרכז בעיקר בתחרויות בארצות הברית, וניצח שלוש פעמים באליפות ארצות הברית הפתוחה.
ארתור ביסגאייר באולימפיאדת השחמט.
בשנים 1952–1972 השתתף ארתור ביסגאייר ב-8 אולימפיאדות שחמט:
דיפרוטודוניים
דיפרוטודונים (שם מדעי: Diprotodontidae) היא משפחה של חיות כיס נכחדות מקבוצת דמויי וומבט שבסדרת הקנגוראים. הם חיו בתקופות אוליגוקן - פליסטוקן ברחבי אוסטרליה כשמספר סוגים כמו ההוליתריום חיו בגינאה החדשה.
משפחה זו כללה את הגדולים שבחיות הכיס מעולם ובראשם הדיפרוטודון שנראה כמו קרנף שהגיע לאורך 3 מטרים ושקל מעל 3 טונות.
יצורי אלה דמו לוומבט המודרני והיו קרובי משפחתו. הם היו צמחוניים ורעו בערבות אוסטרליה. כולם נכחדו לפני 11,000 שנים מכיום, ייתכן שבידי האדם.
תיאטרון בימי הביניים
תיאטרון בימי הביניים הוא שם כולל המתייחס לכל המופעים התיאטראליים, בתקופת ימי הביניים, שבין נפילת האימפריה הרומית במאה ה-5 לספירה. ועד ראשית תקופת הרנסאנס במאה ה-15 לספירה. התיאטרון בימי הביניים, מכליל בתוכו את אופייני הדרמה האירופאית. והיא מתחלקת באופן מסורתי למספר מצומצם של סוגות תיאטרליות בהן: מחזות ליטורגיים, מוסר, דרמה ופיוטיים. המחזות עסקו בנושאים שונים מגוונים בין הנושאים הדתיים הלקוחים הישר מתוך הברית הישנה והברית החדשה, וגם ממסורת הקדושים. אך גם מסיפורי עם נפוצים כמו למשל: רובין ומריו של האדם דלה הלה במאה ה-13 או רובן דפבל.
ימי הביניים המוקדמים.
התיאטרון אותו אנו מכנים - "ימי-ביניימי" התפתח לקראת אמצע ימי הביניים, עוד מהמאה ה-9 לספירה. אומנם, קודם לכן. לא קיים תיעוד לפעילות תאטרלית באירופה הנוצרית. וזאת משרה הנחה על בסיס היותה של אירופה מתקופת הנצרות הקדומה והלך, כמוקד של התנגדות לאופן הצגת הדת הנוצרית באופן התאטראלי, אשר נראה אפוא כחיקוי של נוהגי עובדי האלילים באימפריה הרומית. ברם, עם עליית הצורך להסביר את הדת הנוצרית להמוני המתנצרים החדשים ברחבי אירופה לאורך השנים, גררו את מוסד הכנסייה לחפש דרכים חדשות, לסגנן את המסרים והפולחן הנוצרי, לרבי האוכלוסייה האנאלפביתית, דרך מחזות דרמה המתבססים על סיפורי התנ"ך, הברית החדשה והמסורת הקדושה. המחזאות בראשית דרכה, החלה מתוך פסטיבלים חגיגיים בלוח השנה הליטורגי שבמהלכם התקיימו מיסות חגיגות ותפילות לקדושים ושרידיהם. כך לדוגמה - "הפסיון" - היה מחזה דרמה לשחזור צליבתו של ישו, הוצג לאורך התהלוכות של השבוע הקדוש. להן לווה בתפילה, הודיה וגם במוזיקה ושירה.
רוסבטיה הייתה נזירה נוצרייה מהעיר גנדרשיים, פעלה במאה ה-10 לספירה. היא הייתה הראשונה שתודעה כתובת מחזות קומיים, של ממש, בעלי אופי נוצרי טקסטואלי מובהק. מחזותיה אף הולחנו שלב מאוחר יותר לקראת המאה ה-12. במחזותיה פרט לאופי הנוצרי בהן ולמסרים על החברה והדת הנוצריים המושלמים. היא אף כתבה לראשונה הוראות במה לשחקים, הבדל מהותי מראשית המחזות הליטורגיים שהיו טקסיים יותר והרבה פחות תאטראלים.
ימי הביניים בשיאם.
בחלוף פלישות הוויקינגים במאה ה-11, התפשטה הדרמה הליטורגית ברחבי אירופה מהמזרח הרוסי עד לסקנדיבניה ואיטליה. רק בחצי האי האיברי ובייחוד בממלכות הספרדיות של קסטילה ואראגון, לא הוצגו דרמות ליטורגיות לפחות עד סוף המאה ה-13 וזאת בשל הכיבוש המוסלמי עליהם. ועם זאת, מספר הרב של הדרמות הליטורגיות שנכתבו ושרדו מהתקופה, אך הכנסייה נהגה לבצע מספר מצומצם ודל למדי של מופעים תאטרליים ורוב הצגות הליטורגיות והלא ליטורגיות כלל ולא הוצגו ונותרו רק על הנייר. וזאת מכיוון שהאירוע המרכזי שבו הוצגו מחזות ליטורגיים ולא ליטורגיים במאות לעיל, היו בחג השוטים, בימי החג הוצגו מחזות דרמה וגם קומדיה להמונים. והיו היתר ללעוג לבקר את שיגרת חיי ההמון וחיי הכנסייה ואנשיה. אחד המחזות המוכרים שהוצגו בתקופה היה המחזה -דניאל. המתבסס על ספר דניאל התנ"כי.
עם ראשית המאה ה-12 ניתן לראות, נדידה של תחום המחזות ובייחוד הדתיים, למיזוג של דרמות וקומדיות לא ליטורגיות שנכתבו בשפה המקומית ולא בלטינית ובוצעו לעיניי ההדיוטיות בלא התערבות של גורם דתי המבצע טקסיים דתיים במהלך המחזה. מחזות מסוימים בתקופה אפיינו את ראשית הרנסאנס של המאה ה-12, אשר אפיין בפריחה אינטלקטואלית נרחבת באוכלוסיית אירופה. ולצד כתביה מרובה של פואמות, ספרי היסטוריה ובנייה של קתדרלות מפוארות. התחום התאטראלי התפתח עד מאוד. והחל להכתב בשפות המקומיות ואפיינו יותר את רוח ההמון ופחות את רוח הכנסייה. על-כך ניתן לראות במחזות אשר שרדו מהתקופה כמו למשל "תחיית לה סינטה", "משחק המלכים המאגיים" ו"ספאפוס". אלו הם דוגמה למחזות הראשונים שנכתבו בשפה מקומית ולא לטינית ועיקר תוכן היה חילוני ולא דתי. דהיינו, המקורות לכתיבת המחזה היו לא מתוך כתבי הקודש והמסורת הנוצרית, אלא מתוך סיפורי עם ופוקלור מקומי.