בפרויקט האחרון של מחאמיד "work in progress" משנת 2018, ממשיכה האמנית לבחון את הזהות הפלסטינית, ואת היחס המורכב של הפלסטיני עם סביבתו, בהקשר של הסכסוך הישראלי-פלסטיני מאז 1948. בפרויקט חוזרת מחאמיד לקרוא את ההיסטוריה של הסביבה הפלסטינית באמצעות מחקרה האינטלקטואלי והוויזואלי שמתמקד בבסיס הסכסוך התרבותי והאינטלקטואלי עם התנועה הציונית.
עאידה נאסראללה
עאידה נסראללה (בערבית: عايدة نصرالله, נולדה ב-1956 באום אל-פחם) היא דוקטור לאמנות, סופרת, מחזאית, משוררת, אמנית ומבקרת תרבות רב-תחומית פלסטינית אזרחית ישראל.
ביוגרפיה.
עאידה נולדה באום אל־פחם, 1956, לאב פועל בניין ולאם עקרת בית, הבכורה מבין חמישה ילדים. על אך שמגיל צעיר שאפה ללמוד באקדמיה, רק בגיל 40 החלה בלימודי שפה ערבית ותולדות האמנות באוניברסיטת חיפה, והמשיכה בלימודי תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת תל אביב.
אמנות וספרות.
עאידה היא בוגרת התוכנית הבינלאומית לסופרים ומרצה לאמנות רב-תחומית במדרשה בבית ברל, מתמחה באמנות נשים פלסטיניות, עורכת בירחון אל־חצאד מטעם מרכז המחקר לשפה ותרבות בבית ברל וחברת קבוצת התיאטרון ההיברידי בניו יורק. מחזותיה עלו בקריאה תיאטרלית בישראל (תיאטרון צוותא, והתיאטרון הערבי-עברי ביפו), בניו יורק, באייווה ובשיקגו. עאידה הציגה תערוכות בישראל ובעולם, ומחזותיה תורגמו לאנגלית ולעברית ושיריה תורגמו לאנגלית, לספרדית ולעברית. תחומי המחקר שלה הם נשים יוצרות, מגדר, אמנות פלסטית, תיאטרון, ספרות ושירה, וחקר החברה, השפה והתרבות הערבית. היא פרסמה שירים רבים בעיתונות הערבית כמו "אל־איתיחאד" ו"אל־ג'דיד", שלושה קובצי סיפורים והוציאה לאור רומן שתורגם לגרמנית ובמרכזו אישה, יוצרת, ילידת אום אל־ פחם, הנוסעת בעולם וכותבת יומן לאהובה. בנוסף פרסמה שלושה מחזות. עבודת הדוקטורט שלה הייתה חלוצית בתחום המחקר באמנויות פלסטיניות ועסקה בייצוג הגוף הנשי בקרב נשים פלסטיניות באמנות. בשנת 2021 פורסמו תרגומי שירה של אזדמיר אסף לערבית שבוצעו על ידי עאידה נאסראללה.
בנוסף להיותה סופרת, עאידה היא גם ציירת. הגוף הוא מוטיב חשוב ביצירותיה של האמנית, שנוכח באופן ברור גם בסיפוריה וגם בציוריה, שנחשב לנושא אסור בחברה, וטוענת שאם לא היה לנו את החיבור הזה עם גופנו אז איך אנחנו יכולים לבטא את כאבינו, תחושותינו ואת שמחותינו. דוגמה לציור נשים ניתן למצוא באחת מן התערוכות שהציגה בהן עאידה את עבודותיה בשנת 2001 בשם "דיוקן עצמי" שעוסקת באופני הייצוג של נשים יוצרות במציאות פלסטינית משתנה ורבת-פנים, ומנסה לבחון את המרחב האינטימי של נשים יוצרות ואת הדרכים שהן מגדירות את זהותן. בתערוכה זו הציבה עאידה ארבעה טקסטים לצד ציורי דמויות נשים, והטקסטים מתארים ארבע דמויות. דימויי הנשים בטקסטים ובציורים יוצרים קשת של מצבים נשיים, הנעה בין שחרור ועצמאות לבין דיכוי ואלימות, נושאים שעוסקת בהם הרבה האמנית הפלסטינית.
פריד אבו שקרה
פריד אבו שקרה (בערבית: فريد ابو شقرة, נולד ב-1963) הוא אמן פלסטיני רב-תחומי, מרצה במכללת אורנים, סופר, חוקר ואוצר.
ביוגרפיה.
פריד נולד בעיר אום אל-פחם וגדל במשפחה שהצמיחה מספר אמנים חשובים כמו עאסם אבו שקרה, וואליד אבו שקרה. בשנת 1984 עבר לתל אביב כדי ללמוד בבית הספר לאמנות קלישר, וסיים את לימודיו בשנת 1988. היום הוא חי באום אל-פחם ויוצר בסטודיו שלו בתל אביב.
יחד עם אחיו סעיד אבו שקרה, ייסד פריד בשנת 1996 את הגלריה לאמנות באום אל-פחם, ושימש אוצר הגלריה עד שנת 2001. בנוסף לכך, פריד נחשב לאחד ממייסדי קבוצת איבדאע (ابداع) לאמנות פלסטינית עכשווית בכפר יאסיף (1999), וממייסדי הגלריה לאמנות בנצרת ואוצר ומנהל הגלריה משנת 2009 ועד 2015.
אמנות.
יותר משני עשורים וחצי עובד פריד כאמן ומחנך בעל השפעה גדולה על החברה הפלסטינית. עבודותיו הרבות כמו ציורים, סיפורים ופסלים, נושאות עמן זיכרונות, חלומות ופחדים שמאיימים על זהותו הפלסטינית. במסגרת עבודות אלה, משלב אבו שקרה את הציור המערבי יחד עם הערבסק המזרחי. במשך שנים ארוכות, אימץ פריד שפה ייחודית משלו, שמשלבת בין הסימבוליות הטעונה לבין הערכים המופשטים. בנוסף לכך, בתור משורר וחוקר, מתייחס פריד לקיומו כערבי פלסטיני במדינת ישראל, כחלק מן חברה שיש בה הרבה תרבויות שונות.
בתערוכת "חתול רחוב" (2017), מבטא אבו שקרה את קיומו של האזרח הפלסטיני בחברה הישראלית, שממקמת אותו בחצר האחורית שלה, שייך-לא-שייך, נוכח אך דרוך בו בזמן, וזאת על ידי סדרות של עבודות ומוטיבים של אבו שקרה שנעשו במהלך עשרים השנים האחרונות. הראשונה שבניהן, היא סדרה של חתולי רחוב, שמופיעים בשילוב עם אורנמנטיקה פרחונית, דגמים של חירור או ציור בצבע אקריליק. כמו כן, בתערוכה הוצגה סדרת עבודות חדשה המשלבת דגמים מסורתיים של רקמה פלסטינית בטכניקות של תחריט ורקמה בחוטים צבעוניים. מוטיב נוסף החוזר בעבודותיו של אבו שקרה הוא תיאור המבוסס על זיכרון ילדות, בו נראים נופים חקלאיים בעמק יזרעאל כשמעליהם טס להק של מטוסי קרב.
בנוסף לשאלת הזהות, התעסק פריד בנושא השלום התקוע ובחוסר היכולת לשאת ולתת בעניין הכיבוש ב-2008, בתערוכה בבית אגודת האמנים בתל אביב בשם " Dead letter office" (משרד למכתבים מתים). המסר שלו עובר דרך משרדי ענק בארצות הברית ובאירופה, שבהם נתקעים מכתבים, חלקם מאות שנים וחלקם כבר נשרפו, כי חסרה בהם כתובת הכותב או כתובת הנמען, ומכיוון שכך הם לא נפתחו מעולם ולא הגיעו ליעדם. סיטואציה שבה מסרים, גם כאלה שעשויים לפתור את הבעיות הקשות ביותר בעולם לא יגיעו ליעדם.
Aufheben
בגרמנית, לפועל Aufheben ולשם העצם Aufhebung שלוש משמעויות שונות ואף סותרות: שלילה, שימור והעלאה. כבכל שפה, גם בגרמנית משמעותה של המילה, מתוך שלוש משמעויות אלה, נקבעת לפי ההקשר, אך הפילוסוף הגרמני הגל השתמש במילה להבעת השילוב של שלוש המשמעויות, את האונטולוגיה הדיאלקטית של תהליכי התפתחות, בהתאם לשיטתו הפילוסופית, או כפי שהוא כינה זאת - "לוגיקה". בהערה המשתרעת על עמוד וחצי בספרו "מדע הלוגיקה", הוא מציג את המשמעות שהוא מייחס למילה.
אמנם בהקשר לוגי פורמלי הרגיל, דבר לא יכול להיות דבר והיפוכו, בגלל חוק הסתירה. אבל בלוגיקה של הגל, ניתן להסביר תהליכי התפתחות כמכילים סתירות בהן דבר מכיל גם את שלילתו. ניתן להבין זאת באמצעות אנלוגיה בה הגל משתמש במבוא לתולדות-הפילוסופיה (הגל): ההוויה של ילד היא Aufheben של הווית התינוק, היא שלילה שלו, אך בה בעת היא משמרת את הפוטנציאל של אותו תינוק ומייצרת העלאה למומנט הבא.
כל מאמץ אנושי, טען הגל, לא רק נבנה על בסיס מה שקדם לו, אלא גם מגיב לו ומבקר אותו. טעות נפוצה היא לחלק את הדיאלקטיקה של הגל לשלוש תנועות הקרויות "תזה", "אנטיתזה" ו"סינתזה". הגל עצמו לא השתמש בחלוקה זו בדרך כלל, אף כי היא פותחה מוקדם יותר על ידי פיכטה (שהשפיע על הגל רבות) בתארו את היחס השורר בין הפרט לבין העולם.
אצל הגל לא מתקיים שילוש סכמטי מעין זה, אין אנטיתזה חיצונית לתזה שמייצרת סינתזה. לשם המחשה על בסיס האנלוגיה של התינוק והילד שהוצגה לעיל: הילד אינו אנטיתזה של התינוק, אלא הוא תולדה של התהליכים והכוחות שפעלו בתינוק. תינוק צורך חלב כדי לשמר את עצמו, אך באופן סטיכי, החלב מפתח את מערכת העיכול שלו למערכת שמסוגלת לצרוך מאכלים מורכבים יותר ומאפשר לו לגדול ולהפוך לילד. הפוטנציאל להיות ילד כבר היה קיים בו, הוא איננו טרנסצנדנטי לתינוק, אלא אימננטי.
המושג מופיע גם בכתביהם של מרקס (בהקשר של מטריאליזם היסטורי) ואצל פרויד (בהקשר של סובלימציה).
תרגום המושג.
המילה הגרמנית Aufheben, על שלל משמעויותיה, קשה לתרגום. התרגום המקובל של המילה לאנגלית הוא sublation.
בתרגומי כתביו של הגל לעברית ניתנו שתי וריאציות:
שימה לעל
Aufhebung
הקדמה לפנומנולוגיה של הרוח
יואקים רודריגז
רבי יונה בוצרייא
רבי יונה בוצרייא (גם: רבי יצחק בוצריה) היה אמורא ארצישראלי בדור החמישי, בן העיר בוצרה שבחורן, הנזכר בתלמוד הירושלמי ובמדרשי חז"ל.
אמרותיו של רבי יונה בוצרייא מובאות לעניין דיונים על הלכות בתחומים שונים. כך, הורה על סוגי צמחים הפטורים מהפרשת מעשר, וכך נטל חלק בדיונים לעניין הלכות נדרים.
רבי יונה בוצרייא עמד בקשר עם רבי מנא מבית המדרש בטבריה, ושאל אותו לא אחת בהלכות בנושאים שונים.
בנוסף עמד רבי יונה בוצרייא בקשר עם רבי הונא בריה דרב יהושע מבבל, ובמסכת מועד קטן נזכר כי רבי הונא התיר לרבי יונה בוצרייא למכור את ספריו במהלך חול המועד.
נקרא על שם עירו, העיר הגדולה בוצרה שבחורן, בה התקיימה קהילה יהודית לאורך תקופת התלמוד.
בריסאוס
במיתולוגיה היוונית בּריסֵאוּס (ביוונית עתיקה: Βρισεύς) או בּריסס (Βρίσης) הוא אביה של בריסאיס (היפודאמיאה ), נערה שנשבתה על ידי היוונים במלחמת טרויה, כפי שמסופר באיליאדה של הומרוס.
אאוסטאתיוס מסלוניקי , פרשן של הומרוס, אומר כי בריסאוס וכריסס היו אחים, כבניו של ארדיס (Ardys, שאינו ידוע ממקור אחר), כאשר בריסאוס מתגורר בפדסוס וכריסס מתגורר בכריסה ; שתיהן היו עיירות בטרואדה . על פדאסוס נאמר אצל הומרוס כי היא התיישבות ללגית , שנשלטה על ידי המלך הללגי אלטס . לפיכך ייתכן שבריסאוס היה גם הוא ללגי. מקורות אחרים אומרים כי בריסאוס היה כהן של לירנסוס .
על פי דיקטיס איש כרתים , בריסאוס תלה את עצמו כאשר איבד את בתו.
Unknown Pleasures