הגהותיו, הערותיו וחידושיו נדפסו בשולי ספר "הלכות גדולות" מהדורת יצחק גולדמן (ורשה תרל"ד), ובמהדורת דפוס ראם של ששה סדרי משנה (החל ממהדורת תרפ"ט, עם נ"א הוספות). הגהותיו על משנה תורה לרמב"ם נדפסו במהדורות הרמב"ם, החל ממהדורת וילנא, בשם "באר אברהם".
תשובות הלכתיות שלו משוקעות בספר "עטרת יצחק" (ירושלים תרפ"ה) של הרב יצחק אייזיק רבינוביץ.
משפחתו.
נכד משותף שלו ושל רבי אברהם אבלי פאסוועלער היה הסופר ישראל מיכל טרויב (1858–1926).
סנט ג'ונס (אריזונה)
סנט ג'ונס (באנגלית: St. Johns, בנאוואחו: Tsézhin Deezʼáhí) היא עיירה ומושב המחוז במחוז אפאצ'י במדינת אריזונה שבארצות הברית. העיירה שוכנת על גדת הנהר קולורדו הקטן, לאורך כביש 180, ברובה מערבית לצומת של כביש זה עם כביש 191. על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010 היו בעיירה 3,480 תושבים.
היסטוריה.
המיקום היה קרוי במקור "Tsézhin Deezʼáhí" בשפת הנאוואחו, שם המתייחס לתצורות הסלעים במקום. האתר הוא נקודת חצייה נוחה של הקולורדו הקטן, והספרדים כינו אותו "אל ודיטו" (El Vadito, בספרדית: "החצייה הקטנה") כשהם חקרו את האזור לראשונה. החל ב-1864 החל סוחר יהודי בשם סולומון בארת (Solomon Barth; 1928-1842) לחצות את האזור כשהוא משנע מלח מאגם המלח זוני לכורים בפרסקוט שבאריזונה. בהגיע 1872 קם בגדה המזרחית של הנהר יישוב חקלאי קטן של אמריקנים ממוצא ספרדי. ב-1873 זכה בארת בסכום כסף גדול במשחק פוקר עם חוואים מקסיקנים שאפשר לו לקנות בקר ולרכוש שטח אדמה בסנט ג'ונס על מנת להקים חווה עם אחיו נייתן ומוריס. הוא שינה את שם המקום מאל ודיטו ל"סן חואן", שמו בספרדית של השליח יוחנן בן זבדי, הקרוי באנגלית סנט ג'ון. קיימת מחלוקת מסוימת האם השם הוא לכבודה של הדיירת הראשונה, מריה סן חואן בקה דה פאדייה (Maria San Juan Baca de Padilla), או לכבוד חגו של יוחנן בן זבדי. השם הוחלף בסופו של דבר לשם האנגלי הנוכחי על ידי מנהל הדואר הראשון במקום. ב-1872 הקים חוסה סאוודרה (Jose Saavedra), חווה וגשר בצד המערבי של הנהר כ-8 קילומטרים במעלה הזרם מנקודת החציה. ב-1877 כבר התגוררו ביישוב כמאה משפחות. סולומון בארת מכר את חוותו למורמני אמון מ. טני (Ammon M. Tenney) ב-16 בנובמבר 1879. קהילה של מורמונים בשם סיילם (Salem) אותה הנהיג דייוויד קינג יודאל (David King Udall) הוקמה צפונית ליישוב באזור ביצות בפיקוחו של וילפורד וודרף (Wilford Woodruff) ב-29 במרץ 1880, ואז הועתקה למקום גבוה יותר על ידי ארסטוס סנואו (Erastus Snow) ב-19 בספטמבר של אותה שנה.
סנט ג'ונס הייתה מושב המחוז כמעט לכל אורך ההיסטוריה של מחוז אפאצ'י. כאשר המחוז הוקם ב-24 בפברואר 1879 נבחרה סנופלייק (Snowflake) לאחר הבחירות הראשונות בסתיו 1879 עבר מושב המחוז לסנט ג'ונס, אבל שנה אחר-כך הוא עבר לספרינגרויל (Springerville). ב-1882 חזר מושב המחוז לסנט ג'ונס והוא נשאר בה מאז.
גאוגרפיה ואקלים.
סנט ג'ונס שוכנת ב- בהרים הלבנים בצפון-מזרח אריזונה. על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית. שטחה 67.6 קילומטרים רבועים, מתוכם 67.1 קילומטרים רבועים יבשה ו-0.5 קילומטרים רבועים או 0.68%, הם מים.
האקלים הוא אקלים צחיח למחצה (דרוג "BSk" לפי שיטת קפן) כשהחורפים קרים ויבשים והקיצים חמים ומלווים במשקעים רבים יותר ובסופות רעמים מדי פעם. שינויי טמפרטורות גדולים במשך היממה אופייניים לעיירה, וימים חמימים מתחלפים בלילות קפואים.
דמוגרפיה.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2010 התגוררו בעיירה 3,480 תושבים ב-1,168 משקי בית, ו-886 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 51.9 תושבים לקילומטר רבוע, והאוכלוסייה התחלקה ל-50.9% זכרים ו-49.1% נקבות. היו בעיר 1,476 יחידות דיור.
82.6% מהאוכלוסייה היו לבנים, 0.1% אפרו-אמריקאים ו-5.3% אמריקנים ילידים. 25.3% היו ממוצא היספאני. ההכנסה השנתית הממוצעת למשק בית הייתה 39,348 $, כש-14.6% ממשקי הבית מתחת לקו העוני, כולל 21.3% מתחת לגיל 18 ו-13.3% בגיל 65 ומעלה.
אטרקציות.
בסנט ג'ונס שוכן מוזיאון החברה ההיסטורית של מחוז אפאצ'י (Apache County Historical Society Museum). וארבעה אתרים בעיר וסביבה רשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים באריזונה (National Register of Historic Places listings in Arizona). בקרבת סנט ג'ונס שוכנת מחצבת פלסיריאס (Placerias Quarry), האתר בו נתגלו עשרות מאובני פלסירה ב-1930 על ידי צ'ארלס קמפ (Charles Camp) וסמיואל ולס (Samuel Welles) מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
סנט ג'ונס שוכנת לאורך הנתיב הקצר ביותר והנופי ביותר בין פיניקס לאלבקרקי בניו מקסיקו. במרחק של כשעה נסיעה מסנט ג'ונס שוכנים היער הלאומי אפאצ'י-סיטגריווס (Apache-Sitgreaves National Forest), הפארק הלאומי פטריפייד פורסט, המדבר הצבוע והפארק המדינתי אגם ליימן (Lyman Lake State Park), כמו גם שמורות האינדיאנים כדוגמת אומת נאוואחו, שמורת האינדיאנים פורט אפאצ'י, שמורת האינדיאנים סן קרלוס אפאצ'י ושמורת האינדיאנים זוני
ג'ניפר וורת'
ג'ניפר וורת (באנגלית: Jennifer Worth; 25 בספטמבר 1935 – 31 במאי 2011) הייתה אחות ומוזיקאית בריטית. כתבה טרילוגיה רבת מכר של ספרי זיכרונות על עבודתה כמיילדת באזור איסט אנד בלונדון בשנות ה-50: "קראו למיילדת", "צללי בית המחסה" ו"היה שלום איסד אנד". סדרת הטלוויזיה "קראו למיילדת" אשר מבוססת על ספריה, החלה לשדר בערוץ BBC ONE ב-15 בינואר 2012.
ביוגרפיה.
וורת' נולדה כג'ניפר לי בקלקטון און סי, אסקס. לאחר שעזבה את בית הספר בגיל 15 למדה קצרנות והקלדה, והפכה למזכירה של מנהל בית הספר לתחביר של ד"ר קלונר. לאחר מכן הוכשרה להיות אחות בבית החולים "רויאל ברקשייר" בעיר רדינג ועברה ללונדון על מנת לעבור הכשרה כמיילדת. היא מונתה לאחות בצוות של בית החולים לונדון (באנגלית: London Hospital) בשכונת וייטצ'אפל בלונדון בשנות ה-50 המוקדמות. יחד עם קהילה אנגליקנית של אחיות, היא פעלה כדי לסייע לעניים. היא הייתה אז אחות במחלקה בבית החולים אליזבת גארט אנדרסון בבלומסברי, ומאוחר יותר בבית החולים על שם "מארי קירי" בהמפסטד.
בשנת 1963 לי התחתנה עם האמן פיליפ וורת', ונולדו להן שתי בנות. פיליפ וורת' מופיע כדמות בספיישל הכריסמס שנערך ב-2014 בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "קראו למיילדת", מגולם על ידי רונלד פיקאפ. בשנת 1973 וורת' פרשה מעבודת הסיעוד על מנת לממש את השאיפות המוזיקליות שלה. ב-1974, היא קיבלה רישיון מטעם מכללת המוזיקה בלונדון, בה היא לימדה פסנתר ושירה. בשנת 1984 היא קיבלה מלגה. היא הופיעה כסולנית עם מקהלות בכל רחבי בריטניה ואירופה. מאוחר יותר החלה לכתוב, והכרך הראשון של הביוגרפיה "לקרוא למיילדת" פורסם ב-2002. הספר הפך רב-מכר כאשר יצא לאור מחדש בשנת 2007. "צללי בית המחסה"(2005; יצא לאור מחדש ב-2008), "היה שלום איסד אנט" (2009) גם הפכו רבי מכר. הטרילוגיה נמכרה בכמעט מיליון עותקים בבריטניה בלבד. בכרך הרביעי, "באמצע החיים", אשר פורסם ב-2010, וורת' משקפת את חוויותיה המאוחרות יותר בטיפול בחולים סופניים.
אקטיביזם.
וורת' העבירה ביקורת על הסרט "וירה דרייק" של מייק לי שיצא בשנת 2004, בשל התיאור הלא מציאותי של ההשלכות של הפלות לא חוקיות. היא טענה כי השיטה המוצגת בסרט רחוקה מלהיות מהירה וחסרת כאב, והיא למעשה שיטה קטלנית עבור האם.
מוות.
וורת' נפטרה ב-31 במאי 2011, לאחר שאובחן אצלה סרטן הושט. הפרק הראשון של סדרת הטלוויזיה "קראו למיילדת" הוקדש לה.
ברייתא דישועה
ברייתא דישועה הוא חיבור ארצ-ישראלי, שנתחבר לא יאוחר מתקופת אמוראי ארץ ישראל. ברייתא זו היא ברייתא קדומה ויש בה שני חלקים: החלק הראשון הוא רשימה של 24 דברים שמעכבים את ישועת ישראל, והחלק השני הוא פירושים על כל אחד ואחד מאותם 24 דברים.
הפירושים נלקחו בעיקר מהתלמוד הירושלמי, וממדרש איכה רבתי, ובנוסף גם מהתוספתא, ומפרקא דרבינו הקדוש, אך לא הובאו בה כלל מאמרים מהתלמוד הבבלי. גם הובא בה מעשה הנמצא במדרש עשרת הדיברות, אך כנראה היה לפני מחבר הברייתא מקור קדום יותר. לכן, נראה שהברייתא עצמה היא מזמן התנאים, והפירושים- הם מזמן האמוראים.
ברייתא זו נדפסה לראשונה על ידי הרב שמואל שענבלום, בלעמברג, תרל"ו, בתוך ספר 'שלשה ספרים נפתחים'. גרסה אחרת נדפסה בתוך 'גנזי שעכטער' - קטעי הגדה ומדרש, על-פי כתב יד הגניזה הקהירית הנמצא בספריית אוניברסיטת קיימברידג'. עוד קטע מהגניזה נדפס על ידי אברהם מרמורשטיין בתוך "תשובות הגאונים" שהדפיס (לונדון, תרפ"ז).
קיימת גם מהדורה אלקטרונית במפעל המילון ההיסטורי של האקדמיה ללשון העברית.
בספר ילקוט מדרשים, נדפסה שוב הברייתא מתוך מקורות אלו ובהשוואה לכתבי-היד.
לוריין הנסברי
לוריין ויויאן הנסברי (באנגלית: Lorraine Vivian Hansberry; 19 במאי 1930 – 12 בינואר 1965) הייתה סופרת ומחזאית אפרו-אמריקאית לסבית.
היא הייתה האישה השחורה הראשונה לכתוב מחזה שבוצע בברודוויי. העבודה המוכרת ביותר שלה היא "צימוק בשמש", המתאר את חייהם של שחורים אמריקאים בשיקגו, בתקופת ההפרדה הגזעית. משפחתה של הנסברי עצמה נאבקה בהפרדה גזעית על פי חוק, והתעמתה אל מול רישום בטאבו שמנע מהם בעלות על ביתם בהגבלת גזע, במקרה משפטי שבסופו של דבר הגיע עד בית המשפט העליון במקרה "הנסברי נגד לי". הכותרת של המחזה נלקחה מתוך השיר "הארלם" מאת לנגסטון יוז: "מה קורה לחלום שנדחה? האם הוא מתייבש כמו צימוק בשמש?"