אוזן היה ממקימי מושב גילת ב-1949 בו היה חבר עד יום מותו. משנת 1952 ועד 1959 שימש כמזכיר וגזבר המושב. לאחר מכן, ניהל את ארגון הקניות של מושבי הנגב עד 1968. באותה תקופה היה שותף גם להקמת אגודת "מימי הנגב" וחברות נוספות הקשורות למושבים בנגב.
בשנת 1965, נבחר אוזן מטעם המערך לכנסת השישית ושימש סגן שר החקלאות. לאחר פרישתו מהכנסת ב-1969, מונה למזכ"ל תנועת המושבים בו כיהן כשלוש שנים והחל משנת 1973 כיהן אוזן כנשיא הפדרציה הספרדית בישראל.
הוא מונה לשר לראשונה ב-1974 בממשלה ה-16, קצרת הימים, בראשותה של גולדה מאיר, וכיהן כשר התקשורת.
לאחר מכן בימי הממשלה ה-17 של יצחק רבין בין השנים 1974 ל-1977 שימש כשר החקלאות ובחלק מהקדנציה שימש גם כשר התקשורת. היה השר הראשון שנולד בצפון אפריקה. כשר חקלאות נאבק נגד מושבים וקיבוצים שהחכירו מאדמותיהם לגורמים פרטיים.
בשנת 1976 מינה ועדה על מנת לחקור את תופעת ההשתלטות על אדמות מדינה. בראש הוועדה עמד מאיר זורע, אז מנהל מינהל מקרקעי ישראל. אוזן אימץ את המלצת הוועדה והקים בסוף אותה שנה את "הסיירת הירוקה".
בשנת 1981 הקים יחד עם אהרן אבוחצירא את תנועת מסורת ישראל (תמ"י) ובאותה שנה נבחר בשנית לכנסת העשירית מטעם התנועה, ומונה לסגן השר לקליטת עלייה. בהמשך, לאחר התפטרות אבוחצירא מן הממשלה, מונה לשר העבודה והרווחה ולשר לקליטת עלייה. לאחר שלוש שנים, עם כישלון תמ"י בבחירות לכנסת ה-11 עזב את התנועה וסיים את פעילותו הפוליטית.
אוזן הביא את הכנסת העשירית לפיזור מרצון בניגוד לרצון הממשלה. בשנת 1984, "ערק" אוזן, בהיותו חבר ממשלה, לאופוזיציה והצליח להעביר ברוב זעום של קול בודד אחד הצעה לפיזור מוקדם של הכנסת.
בשנת 1970 נפל בנו, , במלחמת ההתשה. על שמו הוקם בית הכנסת "מגן שלמה" בגילת.
אוזן היה מראשי יד לוי אשכול וחבר הנהלתה.
אוזן נפטר ב-23 בינואר 2007, והובא לקבורה במושב גילת.
אהרון אוזן
שר לקליטת עלייה
בית הכנסת הגדול של רומא
בית הכנסת הגדול של רומא (באיטלקית: Tempio Maggiore di Roma) הוא הגדול והמפואר בבתי הכנסת בעיר רומא שבאיטליה.
הקמת המבנה.
בית הכנסת נחנך ב-28 ביולי 1904. שבועות אחדים קודם לחנוכתו ביקר בבית הכנסת מלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השלישי. שלט זיכרון בסגנון מליצי המבטא את הרגשות של יהודי רומא נקבע באולם הכניסה לבית הכנסת. כך הצליחו יהודי רומא להכריז על עלייתם "מבירא עמיקתא לאיגרא רמא" וחרטו בכתובת האבן:
המבנה הקודם של בתי הכנסת שירת את יהודי רומא עד שנת 1893. היו בו חמישה בתי כנסת עבור כל אחת מהעידות שהיו בעיר. המבנה הישן ניזוק קשה בשריפה שפרצה בו בשנת 1893 ונהרס סופית התוכניות בניין העיר. שרידים שניצלו מבית הכנסת, כולל ארונות הקודש, מצויים היום בבית הכנסת החדש. בתמונה משמאל, אפשר להבחין במסע שהוביל שרידים אלה אל בית הכנסת החדש. בשטח שהתפנה מצויה כיכר הנושאת את שם בתי הכנסת, כיכר חמשת בתי הכנסת (Piazza dell Cinque Scole).
תיאור המבנה.
המבנה תוכנן על ידי וינצ'נצו קוסטה ואוזוואלדו ארמאני בין השנים 1901–1904 על גדת נהר הטיבר. (המבנה בנוי בסגנון אקלקטי, והוא בולט למרחוק בשל סגנון זה).
בית כנסת בעל סגנון נאו-אשורי ובעל תוכנית נאו-ביזנטי וחזות כללית נאו-קלאסית.
כיפת האלומיניום המרובעת של המבנה היא הכיפה המרובעת היחידה ברומא, והיא ניתנת לזיהוי מכל חלקי העיר.
האולם הראשי של בית הכנסת משמש לתפילה (על פי מנהג איטליה). בקומת המרתף מצוי בית כנסת נוסף בו נערכות תפילות בנוסח הספרדים. בכניסה הנפרדת לבית הכנסת, בצידו של נהר הטיבר, מצויים משרדי הקהילה של רומא (la Comunità Ebraica di Roma) וכן המוזיאון היהודי של רומא.
אירועים במבנה.
בכניסה למבנה מצד נהר הטיבר, מצויים לוחות זיכרון ליהודים שנרצחו בשואה.
בשמיני עצרת ה'תשמ"ג (9 באוקטובר 1982), מחבל מטעם אש"ף הטיל פצצה בכניסה לבית הכנסת. ילד בן שנתיים נרצח, ו-40 איש אחרים נפצעו בפיגוע. בכניסה לבית הכנסת מצד הגטו הוצב לוח זיכרון להרוגי הפיגוע. מאז הפיגוע נאסר לצלם בתוך המוזיאון או בתי הכנסת השונים במתחם מטעמי ביטחון. כמו כן, המקום נשמר באופן קבוע על ידי סיורים של הקרביניירי, ובכניסה אליו מוצב שוטר של הקרביניירי. הכניסה איננה חופשית בניגוד למוזיאונים רבים, והמבקרים מחויבים לעבור בדיקה ביטחונית בכניסה.
ב-13 באפריל 1986 ביקר האפיפיור יוחנן פאולוס השני בבית הכנסת, והתפלל עם הרב אליהו טואף - הרב הראשי הקודם של העיר רומא. ביקור זה היה הביקור הראשון של אפיפיור בבית כנסת מאז ומעולם. בהתאם לנוהג של יהודי איטליה, אם בית הכנסת אינו כולל ספרי תורה בהיכל, הוא אינו מקום קדוש. ולכן, בטרם בקר האפיפיור בבית הכנסת הוצאו ממנו ספרי התורה.
ב-17 בינואר 2010 ביקר מחליפו בנדיקטוס השישה עשר בבית הכנסת. ביקור זה היה שנוי במחלוקת בשל כוונתו להכריז על פיוס השנים עשר כקדוש חרף שתיקתו בשואה ובשל פרשיות נוספות.
ב 2016, ביקר במקום האפיפיור פרנסיסקוס, הוא גינה את מעשי האלימות שמבוצעים בשמו של האל, הדגיש את התנגדותו "לכל צורות האנטישמיות" וקרא ליהודים "אחינו הגדולים".
חטיפת טיסה 73 של פאן אם
טיסת פאן-אמריקן 73 הייתה טיסה אשר נחטפה ב-5 בספטמבר 1986 על ידי ארגונו של אבו נידאל.
מטוס הבואינג 747 של חברת התעופה האמריקנית פאן אם היה בטיסה מנמל התעופה הבינלאומי סהאר במומבאי לניו יורק, דרך קראצ'י שבפקיסטן ופרנקפורט.
בשעה 06:00 בבוקר, בעת שהנוסעים עלו למטוס בנמל התעופה של קראצ'י, ארבעה גברים החמושים ברובי סער, אקדחים, רימוני יד וחגורות חומר נפץ פלסטי, הלבושים במדי אנשי הביטחון של נמל התעופה הסיעו מכונית מסחרית דרך נקודת אבטחה לעבר המטוס, וכאשר הגיעו אליו קפצו ממנה, עלו במדרגות העלייה למטוס תוך כדי ירי והשתלטו על המטוס.
בעת ההשתלטות, אחת הדיילות הודיעה באמצעות האינטרקום לטייסים לעזוב את המטוס מיד, והם קפצו מתא הטייס בעזרת חבל חירום. כעת היה המטוס מושבת ולא יכול היה להמריא.
מנהיג החוטפים, זיאד חסן ספאריני, דרש את חזרתו של צוות הטיסה, כדי להטיס את המטוס לנמל התעופה הבינלאומי בלרנקה, קפריסין, ולדרוש את שחרורם של עצירים פלסטינים שהיו כלואים שם. לפי דיווחים אחרים, החוטפים התכוונו לפוצץ את המטוס מעל תל אביב.
החוטפים דרשו לאסוף את דרכוניהם של הנוסעים. הדיילים אספו את הדרכונים, אך החביאו חלק מהדרכונים האמריקניים כדי לא לסכן את בעליהם.
במהלך ההתבצרות, מנהיג החוטפים ירה למוות באחד הנוסעים, אמריקני ממוצא הודי והשליך את גופתו אל המסלול.
בשעות הלילה, החלו האורות במטוס לכבות בגלל תקלה טכנית בגנרטור. החוטפים ריכזו את כל הנוסעים במרכז המטוס וכאשר כל האורות כבו הם החלו לירות ללא הבחנה ולזרוק רימונים לעבר הנוסעים. 21 נוסעים נהרגו ו-120 נפצעו.
כל ארבעת החוטפים נכלאו בפקיסטן, וב-2001 שוחרר ספאריני מהכלא הפקיסטני ונלקח לארצות הברית, שם נשפט למאסר עולם.
זחוק
זחוק או סחוג (בערבית: سحوق, תעתיק מדויק: סחוק) הוא ממרח חריף מפלפלת צ'ילי, שמקורו במטבח התימני.
ישנם מספר סוגים של זחוק; המוכרים שבהם הם האדום, העשוי מפלפלים חריפים אדומים מיובשים, והזחוק הירוק אשר בניגוד לאדום, מכיל פלפלים ירוקים טריים ועשבי תבלין, אם כי יש המכינים גם אותו מפלפלים מיובשים.
"זחוק" מקורו במילה העברית "שחוק" (שבהגיה תימנית הופך לזחוק), מאחר שהכנתו כוללת שחיקה של הפלפלים במסחגה. המסחגה היא סוג של עלי ומכתש עשויים גרניט או בזלת, המכתש רחב ושטוח מהצורה המקובלת והעלי דומה לחלוק נחל ומשתמשים בצידו הרחב, בניגוד לעלי הנפוץ.
הזחוק הירוק עשוי תערובת של פלפלים ירוקים חריפים עם כוסברה, שום ותבלינים שונים.
זחוק אדום, נעשה מפלפלים אדומים מיובשים, שום, תבלינים ושמן, יש המוסיפים מעט חומץ אך אין זה כלול במתכון המסורתי.
זחוק חום הוא זחוק ירוק בתוספת עגבניות. ניתן להכין זחוק בו החריפות מועטה על ידי שימוש מועט בפלפלים חריפים ביחס לשאר הרכיבים למשל על ידי הוספת פלפלים שאינם חריפים. ממרחים דומים ממטבחי העולם הם האריסה (תוניסיה), פִלפֵל צ'ומה (לוב), רוטב צ'ילי (ארצות הברית, מקסיקו ודרום-מזרח אסיה) .
מוזיאוני הוותיקן
מוזיאוני הוותיקן (באיטלקית: Musei Vaticani) הם מתחם של מספר מוזיאוני אמנות וארכאולוגיה בוותיקן, המציגים את אוספי הכנסייה הקתולית. המוזיאון הוקם במאה ה-16 על ידי האפיפיור יוליוס השני. במוזיאון נמצאים גם הקפלה הסיסטינית וחדרי רפאל.
ההיסטוריה של המוזיאון.
מקור אוספי הוותיקן בפסל שיש - לאוקואון ובניו, שהתגלה ב-14 בינואר 1506 בכרם ליד הבזיליקה די סנטה מריה מג'ורה ברומא. האפיפיור רכש את הפסל בהמלצתם של מיכלאנג'לו בואונרוטי וג'וליאנו דה סאנגאלו, וחודש לאחר הרכישה איפשר האפיפיור לצפות בפסל.
האוסף הראשוני הוצג בחדרי בורג'ה עד שהורה האפיפיור פיוס האחד עשר על הקמת מבנה עבור המוזיאון. המבנה תוכנן על ידי האדריכל לוקה בלטראמי.
מוזאונים וגלריות עיקריים.
מוזיאון הוותיקן מתפרש על חלקים רבים מקריית הוותיקן. שני החלקים המרכזיים שלו הם מספר אולמות וחללים ובהם ארמון האפיפיור והמבנים סביב חצר בלוודרה (Cortile del Belvedere), שהותאמו בדיעבד לתצוגת יצירות אמנות, וכן חללים אחרים, שנבנו במהלך המאה ה-20 כחללים מוזיאליים. בנוסף לחללי המוזיאון מאפשר הוותיקן גישה גם לגני הוותיקן. מוזיאון נוסף מצוי בחדר האוצר של בזיליקת פטרוס הקדוש והוא מופעל בניתוק משאר המוזיאונים של הוותיקן.
הקפלה הסיסטינית.