ב-1933 מנתה הקהילה היהודית בפטרסהאגן כ-100 חברים, מהם כ-43 בתחומי העיר עצמה. בפרעות ליל הבדולח הושחת בית הכנסת בעיר, אך נותר על כנו בשל סמיכותו למבנים שכנים, שמנעה את העלאתו באש. ב-2–1941 שולחו למזרח כל חברי הקהילה שלא עזבו את גרמניה עד מועד זה. בשנות ה-80 שוקם בית הכנסת ששימש שנים רבות כמחסן על ידי אגודה מקומית שהוקמה למטרה זאת. כיום פועל במקום אתר זיכרון לזכר הקהילה היהודית שהושמדה. בתחומי העיר פטרסהאגן מצויים ארבעה בתי קברות יהודיים.
פטרסהגן
קונסטנטינוס השני, מלך יוון
קונסטנטינוס השני, מלך יוון (ביוונית: Κωνσταντῖνος Β΄, Βασιλεὺς τῶν Ἑλλήνων נולד ב-2 ביוני 1940 אתונה), היה מלך יוון במשך 10 שנים מ-1964 ועד 1974.
ביוגרפיה.
בצעירותו.
קוסטנטינוס נולד באתונה ב-2 ביוני 1940 לפבלוס, מלך יוון ופרדריקה, נסיכת הנובר, בתו של ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג ורעייתו ויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה. אחותו הגדולה היא סופיה, מלכת ספרד.
בתקופת מלחמת העולם השנייה בין השנים 1941–1946, בזמן שיוון הייתה תחת שלטון גרמניה הנאצית, שהתה משפחת המלוכה יחד עם הממשלה הגולה בלונדון ובקהיר, ורק בשנת 1946 חזרו ליוון.
ב-1 באפריל 1947 באמצע מלחמת האזרחים ביוון, מת דודו גאורגיוס השני, מלך יוון ללא ילדים, ואביו פבלוס עלה לשלטון במקומו. קונסטנטינוס היה תלמיד מצטיין בתיכון ובאוניברסיטה, ולאחר מכן שירת בצבא היווני.
קוסטנטינוס היה ספורטאי נלהב, ואף זכה במדליית זהב במפרשית דרגון באולימפיאדת רומא (1960).
שלטונו.
ב-6 במרץ 1964 מת אביו פבלוס, מלך יוון, וקוסטנטינוס עלה לשלטון במקומו וב-18 בספטמבר באותה שנה התחתן קוסטנטינוס עם אן-מארי, נסיכת דנמרק.
ב-21 באפריל 1967 תפס הצבא היווני בהנהגת קבוצת קולונלים את השלטון ביוון בהפיכה אלימה, והקים משטר צבאי ששלט ביוון יותר משבע שנים. מכיוון שהמשפחה נרדפה על ידי תומכי החונטה השלטת, ברחו בני המשפחה לרומא, ומשם לקופנהגן, שם התגוררו עם חמותו אינגריד, מלכת דנמרק. השלטון הצבאי הסתיים ב-24 ביולי 1974, ובעקבות כך נערך משאל עם במדינה, ובו הוחלט על ביטול המונרכיה, ובשל כך יצאו קוסטנטינוס ומשפחתו לגלות בלונדון.
קוסטנטינוס נשאר בגלות, ומלבד ביקור בן שעות ספורות ביוון במהלך הלוויית אמו, וביקור קצר במהלך אולימפיאדת אתונה (2004), לא ביקר שוב ביוון. בשנת 1994 איבד קוסטנטינוס את אזרחותו היוונית, עקב סירובו לאמץ שם משפחה.
משפחתו.
ב-18 בספטמבר 1964 התחתן קוסטנטינוס עם אן-מארי, נסיכת דנמרק בתם של פרדריק התשיעי, מלך דנמרק, ואינגריד, נסיכת שוודיה, בתו של גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה ממנה יש לו 5 ילדים:
ברנהרד פון הארץ
גנרל לוטננט ברנהרד יוזף מריה פון הארץ (; 12 באפריל 1862 – 20 באוגוסט 1944) היה גנרל גרמני שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
הארץ נולד ב-12 באפריל 1862 בעיר רגנסבורג, שהשתייכה אז לממלכת בוואריה. משפחתו קיבלה מעמד של משפחת אצולה בשנת 1825. אביו לאונרד פון הארץ היה אוברסט לויטננט בצבא הבווארי. הארץ למד באקדמיה הצבאית במינכן, וב-1884 התגייס לצבא הבווארי כצוער. ב-1895 הועלה לדרגת לוטננט, ובמרץ 1897 הועלה לדרגת האופטמן. הוא שרת במטכ"ל הגרמני ומילא תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1899 מונה לקצין במטה הכללי של הקורפוס הבווארי הראשון. וב-1903 הועבר למטה הדיוויזיה הבווארית ה-5. ב-1904 הועלה לדרגת מיור. ב-1906 מונה למפקד גדוד, ועוד באותה שנה הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. ב-1910 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1911 הוענק לו צלב מסדר הקדוש מיכאל.
ב-30 בספטמבר 1912 מונה למפקד בריגדת החי"ר הבווארית ה-2, וזמן קצר לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל מיור. הוא פיקד על הבריגדה עד 27 במרץ 1913, עת נקרא שוב למטה הכללי בברלין. הארץ היה אחד מאנשי הצבא הבווארים היחידים ששרתו שוב ושוב במטכ"ל בברלין (שאויש ברובו בפרוסים). הוא זכה לתשבחות מפי לודוויג השלישי, מלך בוואריה, שהעניק לו את צלב ההצטיינות של מסדר הכתר של בוואריה.
מלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, מונה הארץ לראש אגף האפסנאות של הארמייה השישית בפיקודו של רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה. הארמייה השישית נפרסה בחזית המערבית, והשתתפה בקרב לורן. על חלקו בקרב הוענק לו ב-7 בספטמבר של אותה שנה עיטור הפור לה מריט עם חרבות, ובאוקטובר עוטר בצלב הברזל דרגה שנייה. במאי 1915 הועלה לדרגת גנרל לויטננט ומונה למפקד הדיוויזיה הבווארית ה-2. הארץ פיקד על הדיוויזיה שלו במהלך קרב ורדן והקרב על הסום. ב-25 בינואר 1917 נבחר לייצג את בוואריה במטכ"ל הקיסרי. במקביל הוענק לו אות מסדר הנשר האדום עם חרבות. ב-7 באפריל 1918 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-57 ופיקד עליו עד סוף המלחמה.
אחריתו.
לאחר המלחמה פרש הארץ מהצבא. הוא מת ב-20 באוגוסט 1944 בעיר דורפן בגיל 82.
קישורים חיצוניים.
די טאגסצייטונג
די טאגסצייטונג (בגרמנית: Die Tageszeitung, "היומון") הידוע גם על ידי ראשי התיבות taz ("טאץ"), הוא עיתון יומי גרמני המאורגן כקואופרטיב והמופיע החל משנת 1978 בברלין (עד 1990 ברלין המערבית). העיתון מנוהל על ידי עובדיו. הוא יוסד בימי גל התנועה הפוליטית של השמאל החדש ששטפה בשנות ה-1970 את גרמניה המערבית והתמקד בעיקר בפוליטיקה השוטפת ובסוגיות חברתיות כמו אי שוויון והמשברים הסביבתיים המקומיים ובחו"ל שכוסו פחות בדיווחים של העיתונות המסורתית והשמרנית של התקופה. העיתון תמך לעיתים קרובות במפלגת הירוקים, אולם היה בקורתי כלפי ממשלות הקואליציה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והירוקים בשנים 2005-1998.
היסטוריה.
העיתון קם בשנת 1978. מלכתחילה הוא ראה עצמו כעיתון אלטרנטיבי מול עיתונות "מיינסטרים": "חסר יראת כבוד, עצמאי כלכלית, אינטליגנטי ומבדר". עד שנת 1991 כל עובדיו קיבלו משכורות אחידות. בימינו אלו המכהנים בתפקידים אחראיים בכירים מקבלים בונוסים.
העיתון ווכנצייטונג יחד עם טאגסצייטונג מוציאים לאור כמוספים מהדורה גרמנית של כתב העת הצרפתי "לה מונד דיפלומטיק".
החל משנת 1992 בעלי העיתון היו ה-13,500 חברים מאוגדים. העיתון נפוץ ב-60,000 עותקים, מתוכם 50,000 במסגרת מנויים. בשנת 1995 היה ה-taz העיתון הלאומי הגרמני הראשון שפרסם את כל תכניו באינטרנט.
בשנים 2009-2015 העורכת הראשית של העיתון הייתה אינס פוהל. היא הוחלפה בשנת 2015 על ידי גאורג לוויש. מטה בעיתון כולל כעת כ-250 משתתפים.
"די טאגסצייטונג" הופיע מלכתחילה בגיליון כל-גרמני ובמהדורה ברלינאית מקומית. במהלך השנים התווספו מהדורות מקומיות במדינת נורדריין-וסטפאליה, בהמבורג ובברמן. שתי האחרונות מוזגו לבסוף ב-"taz-צפון" וביולי 2007 המהדורה בנורדריין-וסטפאליה נסגרה.
בבחירות בשנת 2013 תמך העיתון במפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
אנטיוכוס (מצביא)
אנטיוכוס (ביוונית עתיקה: Ἀντίοχος; ? - 406 לפנה"ס) היה מצביא אתונאי, אשר התפרסם בשל פיקודו על הצי האתונאי בקרב נוטיון שבמהלכו מת.
ביוגרפיה.
מעט מאוד ידוע אודות חייו המוקדמים. הוא נזכר לראשונה בסיפור שמביא פלוטרכוס. על פי הסיפור, אלקיביאדס נכנס פעם כדי לתרום למגבית כספים, ותוך כדי כך ברח ממנו עוף שליו מאולף שהחזיק אצלו. אנטיוכוס רדף אחרי העוף והחזיר אותו לאלקיביאדס "וכך נעשה האיש חביב מאוד על אלקיביאדס". תיאוריו אצל ההיסטוריונים העתיקים, לא מחמיאים כלל וכלל. דיודורוס מכנה אותו "איש פזיז מטבעו", ופלוטרכוס כותב עליו: "איש זה יורד ים טוב היה, אבל קל דעת בשאר הדברים וגס רוח.
במהלך המלחמה הפלופונסית, אנטיוכוס היה אחד מקציניו של אלקיביאדס, שבשנת 406 לפנה"ס הטילו מצור על אפסוס, שם חנה הצי הספרטני בפיקוד ליסנדרוס. עם זאת, בתקווה להשיג ממון שיעזור לו להגדיל את ציו, החליט אלקיביאדס לנטוש את המצור, ולסייע לתרסיבולוס לצור על פוקאיה. אלקיביאדס מינה את אנטיוכוס כמחליפו, והשאיר עמו 80 טריארות, 10 יותר משהיו לליסנדרוס. ההוראות של אלקיביאדס היו לא לפתוח בקרב בשום מחיר, אולם אנטיוכוס לא שעה להזהרות אלו, וניסה לגרור את ליסנדרוס לקרב. אנטיוכוס לקח 10 טריארות "וחתר בשחצנות על פני מקום חניית האניות תוך לגלוג ושאון", תוך שהוא משמיע "דברי כיעור ותפלות". ליסנדרוס שלח חלק מהטריארות שבפיקודו למרדף אחרי אנטיוכוס, אולם אז יצאו גם האתונאים לקרב וליסנדרוס מיהר ושלח את שאר הטריארות שלו. בקרב הימי שהתפתח, נחל ליסנדרוס ניצחון. בתחילה הטביע את ספינתו של אנטיוכוס והוציאו להורג, ולאחר מכן השתלט על שאר הצי האתונאי, שלא היה מוכן לקראת בואו של כוח רב כל כך. אף שאבדותיהם של האתונאים הסתכמו ב-22 ספינות בסה"כ, הרי שהניצחון הספרטני השפיע עליהם קשות מבחינה מוראלית, ותרם להדחתו של אלקיביאדס מהפיקוד, למרות שבפועל לא הוא היה האשם אלא אנטיוכוס.
סאלאמיניה
סאלאמיניה (ביוונית: Σαλαμινία, בלטינית: Salaminia) הייתה טריארה אתונאית, ששימשה כאוניית קודש ומלאכות של הצי האתונאי בשלהי המאה ה-5 והמאה ה-4 לפנה"ס. הספינה מילאה תפקיד חשוב בכמה מאירועי המלחמה הפלופונסית.
בניגוד לאניות קדושות אחרות, ששימשו בעיקר לטקסים דתיים, סאלאמיניה וכך גם פאראלוס, שימשו גם למלאכות ושליחויות שונות של הממשל האתונאי. לעיתים קרובות שתי האניות מוזכרות יחד. פלוטרכוס כותב שהיו משתמשים בה "בשעת דחק גדול בלבד". היו משתמשים בה גם כדי להעביר מדינאים בכירים. סאלאמיניה הייתה האניה שנשלחה לרדוף אחרי אלקיביאדס בשנת 415 לפנה"ס כאשר הוא נאשם בחילול קודש.
הקורפוס ההררי ה-49 (ורמאכט)
הקורפוס ההררי ה-49 (בגרמנית: XXXXIX. Gebirgs-Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.