בשנת 2015 הצטרפה ניברון לאנסמבל תיאטרון תמונע עם עליית ההצגה "אנה ואנה" מאת יהושע סובול ובבימויו. ניברון שיחקה את אנה חובוב- בלשנית לשפות שמיות, שאביה פלסטיני ואמה צרפתייה. מלבד המשחק, ביצעה גם את הכוריאוגרפיה להצגה זו.
עוד באותה שנה, שיחקה בהצגה "לבדנו ביחד" מאת ליאור זלמנסון ובבימויה של מיה מגנט, בתיאטרון צוותא ובמופע מתוך המחזה "רפסודת המדוזה" (שנכתב בהשראת הציור הקלאסי של הצייר הצרפתי תאודור ז'ריקו, Le Radeau de la Méduse, 1819), מאת ובבימויו של יהושע סובול. המופע נערך בתערוכה של האמנית רותי הלביץ כהן "מסך הדמעות", במוזיאון הרצליה.
בשנת 2016 עלתה הצגת האנסמבל "חתול שחור עבר", קברט סאטירי מאת ובבימויו של יהושע סובול בתיאטרון תמונע. הקברט מורכב ממערכונים ושירים וניברון בתפקיד הראשי מגלמת בו מספר רב של דמויות. מלבד המשחק, ביצעה גם את הכוריאוגרפיה להצגה זו.
בשנת 2017 עלתה ההצגה "הגולם חי!" בבימויו של מרט פרחומובסקי בתיאטרון תמונע. ניברון מגלמת בהצגה שלושה תפקידים- הכומר טדאוש, תנחום היהודי המוכה ודבורל'ה.
עוד באותה שנה, עלתה הצגת האנסמבל "בחוץ לפני הדלת" מאת וולפגנג בורכרט, בבימויו של מתיאס גהרט, ההצגה רצה בתיאטרון תמונע והופיעה אף בקרפלד שבגרמניה. ניברון מגלמת בהצגה שלושה תפקידים- המוות, נהר האלבה ובת הקולונל.
ניברון היא זוכת מלגת "CULTURE LAB" לשנת 2017, מטעם שגרירות צרפת. בקיץ 2017, ייצגה את ישראל בפסטיבל תיאטרון בינלאומי באביניון, צרפת. במלגה זכו 18 אמני תיאטרון מכל העולם (במאים, מחזאים, שחקנים ועוד). מבין זוכי המלגה היו גם נציגים מן המדינות: סין, ארצות הברית, לוב, עיראק, טורקיה ועוד.
במרץ 2018 התארחה בעונה השנייה של הסדרה הקומית "האחיות המוצלחות שלי" (ב-Yes) בבימויו של גורי אלפי בתפקיד הילה.
כתיבה.
בשנת 2013 עלה בתיאטרון תמונע המחזה "Melting פות" שיצרה וכתבה ניברון יחד עם שניים מחבריה לכיתת המשחק (עומרי לוי ואוריין גליקסברג פרתם) ויחד עם יהושע סובול ובבימויו. *כנזכר לעיל.
בשנת 2016 עלה בבכורה בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא, המחזה הקצר "למר וייסברג אין רגל", שכתבה ניברון יחד עם אילה שיפטן. המחזה עלה בבימויו של יאיר שרמן.
נכון ל-2018, מופק סרטה הקצר הראשון של ניברון, בהפקתו של קובי עזרן. ניברון כתבה את התסריט וביימה את הסרט.
מקסימיליאן, דוכס לויכטנברג
מקסימיליאן, דוכס לויכטנברג (בצרפתית: Maximilien de Beauharnais; 1 בנובמבר 1817 - 1 בנובמבר 1852), היה חתנו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, וסבו של מקס פון באדן, שהיה הקנצלר האחרון של הקיסרות הגרמנית.
ביוגרפיה.
מקסימיליאן נולד במינכן ב-1 בנובמבר 1817, לאז'ן דה בוארנה ולאוגוסטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה ואוגוסטה וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטדט. מקסימיליאן היה אחיהם של אוגיסט, דוכס לוכטנברג - בעלה של מריה השנייה, מלכת פורטוגל, אמלי מלוכטנברג - אשתו של פדרו הראשון, קיסר ברזיל וז'וזפין מלוכטנברג - אשתו של אוסקר הראשון, מלך שוודיה.
בשנת 1817 נתן סבו מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה לאביו את התואר "דוכס לוכטנברג", אשר עבר לאחר מותו בשנת 1824 לאחיו אוגיסט, דוכס לוכטנברג, ולאחר מותו של הלה ללא ילדים בשנת 1835 למקסימיליאן. בשנת 1837 שלח לודוויג הראשון, מלך בוואריה את מקסימיליאן לרוסיה, כדי להשתתף בתמרוני פרשים. שנה לאחר מכן, באוקטובר 1838, הוא ערך ביקור שני, ומראהו הטוב ונימוסיו הרשים את מריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה, והיא התאהבה בו.
בתחילה התנגדו ההורים משני הצדדים לנישואי השניים, אולם לבסוף אושרו הנישואים, בתנאי שהזוג יתגורר ברוסיה. החתונה התקיימה ב-2 ביולי 1839 בכנסייה הגדולה של ארמון החורף, והחגיגות נמשכו שבועיים. בני הזוג נשארו ברוסיה, ונולדו להם 7 ילדים. בשנת 1843 מונה מקסימיליאן לנשיא האקדמיה לאמנויות, אולם בסוף שנות ה-40 התערערו נישואי השניים, ומריה החלה לקיים יחסים עם הרוזן גרגורי אלכסנדרוביץ' סטרוגונוב. בשנת 1852 חלה מקסימיליאן בשחפת, וב-1 בנובמבר אותה שנה הוא מת בסנקט פטרבורג.
משפחתו.
ב-2 ביולי 1839 התחתן מקסימיליאן עם מריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה, ממנה היו לו 7 ילדים:
קהילת יהודי ז'ורוב
קהילת יהודי ז'ורוב הייתה קהילה יהודית בכפר ז'ורוב () שבפולין המזרחית (כיום באוקראינה המערבית), השוכן לצד מסילת ברזל בין לבוב הבירה לסטניסלבוב (כיום: איבנוב־פרנקובסק). בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה האוכלוסייה היהודית בכפר מנתה כ־100 נפשות ועסקה ברובה בעבודת אדמה כאשר לרשותה משקים חקלאיים, ציוד חקלאי ובהמות. אחדים מיהודי הכפר עסקו במלאכה.
הגרמנים הגיעו לז'ורוב בסוף חודש יוני 1941 . כבר למחרת הכיבוש, נגזר על כל יהודי מעל גיל 10 לשאת על זרועו השמאלית סרט לבן שעליו מגן דוד. בחודש אפריל 1942 פקדה המשטרה האוקראינית על היהודים לעזוב את הכפר תוך 24 שעות ואסרה עליהם בתוקף לקחת משא שיעלה על 25 ק"ג לאיש. יהודי ז'ורוב גורשו לעיירה סמוכה בשם בוקצ'ובצ'ה. לאחר פירוק הגטו בבוקצ'ובצ'ה הועברו יהודי ז'ורוב לגטו גדול יותר ברוהאטין.
לפני השואה.
קהילת יהודי ז'ורוב בימים שלפני מלחמת העולם הראשונה מנתה כמאה יהודים אשר עסקו בחקלאות, מסחר ומקצועות נוספים כגון חייטים וסנדלרים.
מזיכרונותיו של ישראל שריר, תושב הכפר שניצל בשואה, ניתן לראות כי בין יהודי הכפר לתושביו הגויים שררו יחסי שכנות טובים כפי שכתב בספרו : "הזיכרונות שלי מאותם הימים אינם רבים, אך נעימים. אני משחק עם ילדי השכנים ובתוכם גם ילדים אוקראינים". וכן היהודים העסיקו עובדים אוקראינים ופולנים במשק החקלאי.
יהודי הכפר היו יהודים דתיים. היה בית כנסת, מקווה וחידר לימוד לילדים. בספרו מתאר ישראל את אווירת השבת בכפר: "בולט היה המעבר מחיי העבודה בימי החול, לכניסת השבת. בבית הודלקו הנרות, לבשנו כולנו מלבושים שבתיים... הלכנו יחדיו לבית הכנסת. לאחר התפילה עם כל בני הקהילה, חזרנו הביתה לסעודת ליל שבת ושרנו זמירות שבת..."
בכפר הייתה חנות מכולת אשר הייתה שייכת לאחד מתושבי הכפר היהודים, יהושע שרייר.
משפחות יהודיות ושמות של ילדים יהודים שהתגוררו בז'ורוב: שמחה, יונה, יודקה, שעייה, ושמות המשפחה כץ, קודלר ושרייר.
בתקופת השואה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, וכיבוש פולין המערבית על ידי הגרמנים, כבש הצבא הרוסי את פולין המזרחית ובתוכה גם הכפר ז'ורוב. הרוסים הקומוניסטים, הנהיגו משטר חיים שונה ממשטר החיים שהיה לפני בואם, הם הצרו את צעדיהם של העשירים ובעלי האמצעים ובהוראתם נתלו בבתי הכפר תמונות של סטלין וחל איסור להורידן. בסוף חודש יוני 1941 נכבש הכפר על ידי הגרמנים. למחרת הכיבוש, נגזר על כל יהודי מעל גיל 10 לשאת על זרועו השמאלית סרט לבן שעליו מגן דוד. עם כניסת הגרמנים לכפר השתנה יחס השכנים האוקראינים כלפי התושבים היהודים. יחסי השכנות הטובים נגמרו והתושבים הפכו לאויבים, הם התנכלו ליהודים והציקו להם. בחודש אפריל 1942 פקדה המשטרה האוקראינית על היהודים לעזוב את הכפר תוך 24 שעות ואסרה בתוקף לקחת משא שיעלה על 25 ק"ג לאיש.
יהודי ז'ורוב הועברו לעיירה סמוכה בשם בוקצ'ובצ'ה אשר בה גרו בדרך כלל כ־1300 יהודים שהוו כמעט מחצית מאוכלוסיית העיירה. עם גירושם של יהודי ז'ורוב ויהודי הכפרים בסביבה לעיירה בוקצ'ובצ'ה, גדל מספר היהודים בעיירה לשלשת אלפים. עם בואם של יהודי ז'ורוב למקום נצטוו גברים ונשים מעל גיל 15 לצאת בכל יום לעבודה במשקים של חקלאי הסביבה, מרחק של 5-8 ק"מ מהמקום. כשכר לעבודה זו הקציבו לכל עובד 40 גרם לחם ליום ויהודים רבים גוועו ברעב.
מהעיירה בוקצ'ובצ'ה נשלחו שתי אקציות, האחת מהן למחנה ההשמדה בלזץ ולאחריהן המליציה האוקראינית הודיעה לכל הנותרים כי בתוך שלשה ימים הם מחויבים לעבור לגטו רוהטין. לאחר חיסול גטו רוהטין ב 1943/6/9 חזרו שלושה מבני הכפר אליעזר שריר ובניו ישראל ויצחק לז'ורוב שם הוסתרו אצל הכפרי חסיד אומות העולם מיכאיל בלגאי עד לסופה של המלחמה.
לאחר השואה.
בתום השואה התייחסו תושבי הכפר ז'ורוב הגויים אל היהודים שרצו לשוב לכפר בעוינות. במהלך המלחמה הם הרסו את ביתו של יהודי שהיו בעלי חוב כלפיו כדי שלא ישוב לכפר. ליהודים שחזרו לכפר נשקפה סכנת מוות בידי בני הכפר עצמם.
כיום בכפר לא חיים יהודים, אך כעבור שנים כאשר הגיע לכפר אחד מהניצולים היהודים הוא התקבל בצורה יפה ואנשי הכפר סייעו לו למצוא את שם את מיקום ביתו בעבר ואף הזכירו לו שמות של יהודים שגרו בכפר לפני השואה.
חסיד אומות העולם בן הכפר מיכאיל בלגאי ( Belegai Michail ).
אולדסמוביל אומגה
אולדסמוביל אומגה (באנגלית: Oldsmobile Omega) - היא מכונית משפחתית גדולה, בעלת מנוע בעירה פנימית, אשר יוצרה על ידי חטיבת הרכב האמריקאית, "אולדסמוביל" (באנגלית: Oldsmobile), של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, בין השנים 1973–1984.
"אולדסמוביל אומגה" ייצרה 800,000 יחידות (דור ראשון ודור שני 335,000 יחידות, דור שלישי 465,000 יחידות).
דגמי "אולדסמוביל אומגה" שווקו בישראל.
יחסי אוקראינה–גרמניה
יחסי אוקראינה–גרמניה הם יחסי החוץ בין אוקראינה לבין גרמניה.
היסטוריה.
בימי הביניים קיימו סוחרים גרמנים יחסי מסחר עם רוס של קייב, ואף התקיימו קשרי נישואין בין האצולה הגרמנית לאצולה הקייבית. במהלך המאה ה-18 התיישבו מהגרים גרמנים רבים בגליציה, ובמהלך המאה ה-19 היגרו גרמנים רבים גם לבסרביה, ווהלין, חצי האי קרים וחופי הים השחור.