הבריטים החליטו לנטוש את סודאן, אך היה ברור כי במצב שנוצר לא ניתן לפנות את חיל המצב המצרי ולכן דרש הממשל הבריטי מגורדון שיתפנה בעצמו. אלא שגורדון קורץ מחומר אחר - או שכל חיל המצב מפונה או שגם הוא נשאר. בינתיים הלכה והתגברה הדרישה הציבורית לחילוצו. ב-8 באוגוסט החליטה הממשלה הבריטית לנקוט צעדים לחילוצו. כצעד ראשון הקים רב-סרן צעיר בשם הוריישו קיצ'נר, שעתיד היה למלא תפקיד חשוב בעתידה של סודאן, מוצב חוץ בדאבּה (הנקודה שבה פונה הנילוס מזרחה). קיצ'נר שמר על קשר עם גורדון בעיר הנצורה באמצעות שליחים. רק בתחילת נובמבר, ארבעה חודשים אחרי שהתקבלה החלטת החילוץ, היה כוח החילוץ הבריטי העיקרי מוכן לצאת לדרך.
ב-10 בספטמבר התפנו מח'רטום כל האירופאים, למעט גורדון והקונסול האוסטרי, בספינה "עבאס". ב-18 בספטמבר עלתה הספינה על שרטון ובעלי בריתו של המהדי רצחו את כל יושביה וביניהם סגנו של גורדון, הקולונל סטיוארט. בין השאר היו בספינה גם מסמכים שפירטו במדויק את מצבת הכוח המצרי בח'רטום ואת תביעותיו של גורדון להושטת עזרה. המידע שכנע את המהדי כי יקל עליו לכבוש את ח'רטום, וב-21 באוקטובר הביא את עיקר כוחותיו לח'רטום. בתחילת נובמבר הצליחו שליחיו של קיצ'נר להעביר לגורדון חבילת מכתבים שנעטפה בגיליון של העיתון "סטנדרד" מלונדון ובו גילה גורדון את הידיעה כי מטרת כוח החילוץ היא גורדון לבדו. על כך כתב ביומנו: "אני מצהיר, אחת ולתמיד, שלא אצא מסודאן עד אשר כל אדם שיבקש לצאת את הארץ תינתן לו אפשרות לעשות זאת... אם יגיעו לכאן שליח או הוראה בכתב, שאני מצווה לצאת את הארץ לא אציית אלא אשאר כאן; ארד שאולה עם העיר, וכל האחריות תחול עלי".
נפילת ח'רטום.
ב-12 בנובמבר החלו כוחותיו של המהדי להפגיז את ח'רטום מתותחים שנפלו לידיהם כשהביסו את הצבא המצרי שנשלח נגדם שנה קודם לכן. בינתיים החלו המים בנהר לרדת, כמקובל בעונה זו של השנה, והתעלה שנחפרה מדרום החלה להתייבש. האויב החל להתקרב יותר ויותר לעיר. ב-13 בדצמבר כתב גורדון: "אם חיל המשלוח לא יגיע תוך 10 ימים, ואני אינני מבקש יותר מ-200 איש, עלולה העיר ליפול; עשיתי כמיטב יכולתי כדי לשמור על כבוד ארצי. היו שלום." את יומנו, מברקים ורישומים צרר גורדון בחבילה שאותה שלח עם הספינה "בורדאיין" למאטאמה על מנת לפגוש את חיל החלוץ הבריטי.
בסוף דצמבר הגיע כוח החילוץ הבריטי לקורטי שבסודאן והתפצל לשניים. חלק אחד המשיך בדרך הארוכה במעלה נהר הנילוס המתעקל בנקודה זו מזרחה וצפונה. חלקו השני של הכוח צעד בדרך הקצרה דרך המדבר, כשמטרתו מאטאמה שבקצה עיקול הנילוס, והגיע לשם ב-19 בינואר 1885 כשהוא מביס בדרך את כוחות המהדי שניסו לעצרו. במאטאמה פגשו אנשי הכוח בארבע ספינות תותחים שגורדון שיגר אליהם באמצע דצמבר מח'רטום לאחר שקיבל ידיעות על התקרבותם. מהמכתבים ששלח גורדון הבינו המפקדים האנגלים כי מצבו נואש. הם שיפצו שתיים מהספינות וב-24 בינואר הפליג בהן המפקד האנגלי, צ'ארלס וילסון, בראש כוח ובו 20 חיילים בריטים ו-250 חיילים סודניים.
ב-26 בינואר 1885, בשעה שלוש לפנות בוקר, הסתערו 50,000 לוחמי המהדי על ח'רטום. החיילים המצרים העייפים והרעבים, שהמוראל שלהם היה בשפל המדרגה, לא הצליחו לעצור את הכוחות העדיפים, והמורדים חדרו לעיר וביצעו בה מרחץ דמים. אין יודעים בדיוק כיצד מת גורדון. בורדיני ביי, אחד מסוחרי ח'רטום, סיפר כי גורדון נהרג על גרם מדרגות ארמונו. מאוחר יותר ערפו את ראשו והשליכו את גופתו לאחת הבארות. ראשו הערוף נישא לאוהלו של המהדי והוצב שם בין שני ענפי עץ.
יומיים אחר־כך, ב-28 בינואר (יום הולדתו ה-52 של גורדון), תחת אש בלתי פוסקת של רובים משתי גדות הנהר, הגיע כוח המשימה של וילסון כדי לגלות כי ח'רטום נפלה בידי המורדים וגורדון כבר אינו בין החיים. במצב זה החליט הפיקוד הבריטי לפנות את חיל המשלוח הבריטי מסודאן.
אחרית דבר.
הידיעות על מותו של גורדון עוררו זעזוע גדול בבריטניה. תקופה מסוימת דרש הציבור נקמה ואת התפטרותו של ויליאם גלאדסטון ראש הממשלה, שנחשב האחראי העיקרי לכישלון, אך נושאים אחרים שעלו על סדר היום הציבורי הסיטו את תשומת הלב מהנושא. חמישה חודשים אחר־כך היה גם המהדי בין המתים לאחר שחלה, ככל הנראה, באבעבועות שחורות. רק 13 שנה אחר־כך, ב-1898, כבשו הבריטים שוב את סודאן לאחר שהביסו בקרב אומדורמאן את יורשו של המהדי, הח'ליף עבדאללה אל טאשי.
מיתוס הגיבור.
אישיותו של צ'ארלס גורדון שנויה במחלוקת עד היום. אין ספק שהיה אדם ישר ואמיץ, אך השאלה האם פעל מתוך אידיאליים דתיים והומניטארים, כפי שטוענים חלק מההיסטוריונים, או שמא מתוך הרפתקנות ורדיפה אחר כבוד, כפי שטוענים אחרים, נותרה פתוחה. מתוך יומנו ומכתביו מצטייר גורדון כמי שבז לאריסטוקרטיה ושתארי אצולה אינם עושים עליו רושם. הארוחות הרשמיות בחברה הגבוהה באנגליה נסכו עליו שעמום והוא התייחס אליהן כאל בזבוז זמן. גורדון היה טיפוס מתבודד, ומעולם לא היו לו חברים קרובים. במכתביו יש כמיהה לקשר עם אנשים שלא מתממש. גורדון לא יצר כלל קשר עם נשים ודעתו הייתה כי הנישואים מקלקלים את בני האדם, שכן "אם האשה מבקשת משהו, מתנגד לכך הבעל, ולהפך". אין הוכחה כי היה הומוסקסואל ונראה כי היה א-מיני. את החסך בחייו החברתיים מילא בקריאה אדוקה בתנ"ך שאף הביאה אותו לארץ ישראל, וכפי הנראה נהג למצוא מפלט בעישון ובשתייה חריפה. עשרים וחמש שנה לאחר מותו פרסם לייטון סטארצ'י את הספר "ויקטוריאנים מפורסמים", ובו טען כי היו ימים שלמים שבהם גורדון היה שיכור ונתון למצבי רוח עקב כך.
סיפור חייו ומותו הדרמטיים של גורדון שימש השראה לספרים רבים, לציורים ואף לסרט. אין יודעים בוודאות כיצד מת, אך רגעיו האחרונים קיבלו נופך רומנטי בציור הפופולרי "העמידה האחרונה של גנרל גורדון" של הצייר ג'ורג' ויליאם ג'וי (1885 – כיום בגלריה לאמנות של לידס) ושוב בסרט ח'רטום שבו שיחק צ'רלטון הסטון את דמותו (1966).
אתרים רבים קרויים על שם גורדון בבריטניה ובמקומות נוספים:
מסדר אבירי רודוס
צ'ארלס ג'ורג' גורדון
אלחנן טננבאום
ביצי חופש
ביצי חופש הן ביצים המגיעות מלול שבו תרנגולות מטילות אינן חיות בכלובי סוללה אלא באסמים ("סככות") בהם יש להן לעיתים גישה לחצר פתוחה. משקים אלה מכונים "לולי חצר" או "לולי חופש". שיטת גידול זו יעילה פחות מבחינה מסחרית, וכתוצאה מכך "ביצי חופש" יקרות מביצים רגילות, אך יש המעדיפים לשלם את המחיר הגבוה יותר מתוך העדפה מצפונית, במטרה לצמצם את סבלן של תרנגולות בתעשיית הביצים, או מסיבות בריאותיות.
פעולתם של ארגוני זכויות בעלי חיים וארגונים אחרים לקידום צריכת "ביצי חופש" זכתה להצלחה גדולה באירופה ובצפון אמריקה. 65% מהביצים שנמכרו בבריטניה ב-2019 היו מלולים ללא כלובים. באוסטרליה עומדת צריכת ביצי החופש על 4-5 אחוז. בישראל כ-3.9% מהביצים הן מלולים ללא כלובים - 1.9% "ביצי חופש" ו-2% "ביצים אורגניות".
היבטים בריאותיים.
יש הטוענים כי "ביצי חופש" מזינות יותר ובריאות יותר ומחקרים מסוימים אף מצביעים על שכיחות פחותה של מחלות מסוימות בתרנגולות ב"לולי חופש". על-פי חוות דעת מדעית של הרשות האירופית לבטיחות מזון מ-2019, זיהומי סלמנולה נוטים להיות יותר נפוצים בלולי כלובים מאשר בלולים ללא כלובים. חוות הדעת מציינת שהצפיפות והלחץ הנפשי שבהם נתונות התרנגולות הם גורמי סיכון שעלולים להחליש את המערכת החיסונית שלהן ולהפוך אותן לפגיעות יותר להתפשטות מחלות. מנגד, קיימים גם מחקרים בהם נמצאו בביצים מלולים ללא מכלובים רעלים בכמות גדולה יותר מאשר בביצים מלולי כלובים. לפי נתוני תוכנית הבקרה למעקב אחרי סלמונלה של משרד הבריאות, שיעור הסלמונלה במשקים אורגניים או במשקי "חופש" נמוך יותר משמעותית - 9.8% בלולים ללא כלובים, לעומת 29% בלולי כלובים. לפי המלצות תזונתיות בנוגע לביצים של שירותי בריאות כללית, עדיף לפיכך לקנות ביצים אורגניות או "ביצי חופש".
רגולציה.
הפיקוח על "לולי חופש" בישראל נערך על ידי עמותת חי-משק לרווחת בעלי חיים, על פי תקן שאימצה, שזהה כמעט לזה של "ביצים אורגניות" בכל הקשור ל"רווחת" התרנגולות. התקן קובע בין היתר כי השטח המוקצב לכל תרנגולת יהיה כחמישית מטר רבוע בתוך המבנה (שטח הגדול פי 5 מהשטח שבו חיות תרנגולות בכלובים) ועוד כחצי מטר רבוע בחצר (בסך הכול פי 12 מהשטח שבו חיות תרנגולות בכלובים, אך אין הגדרה מחייבת לזמינות החצר). התקן גם מפרט את מספר תאי ההטלה המינימלי לכל תרנגולות (התרנגולות נכנסות להטיל בהם בשל הדחף הטבעי להטיל בפרטיות) ואוסר על שיטות אכזריות המקובלות בתעשיית הביצים הסטנדרטית כמו הרעבת התרנגולות ("השרה כפויה").
התקן ל"ביצים אורגניות" מפוקח על ידי הארגון לחקלאות ביולוגית אורגנית בישראל וכולל, לצד דרישות בענייני "רווחת" התרנגולות, גם דרישות מיוחדות בענייני בריאות הצרכנים, שאינן קיימות בתקן "ביצי חופש" כמו אספקת מזון אורגני לתרנגולות ושימוש מוגבל בתרופות. לכן, ניתן לראות ב"ביצים אורגניות" סוג מיוחד של "ביצי חופש".
במדינות רבות, התקנים להגדרת "ביצי חופש" אינם אחידים או מחייבים. מצב זה הוביל לריבוי מקרים של הונאה, בהם ביצים המגודלות בשיטות שאינן חופשיות מוגדרות כביצי חופש. באיחוד האירופי מחויבות כל ביצה ואריזת ביצים הנמכרות לצרכנים בסימון סוג הלול ממנו הגיעה הביצה - כלובים, לול-אסם (בלי חצר), "חופש" או "אורגני". בשנת 2012 ניתן בישראל "צו פיקוח על מחירי מצרכים ושירותים (החלת החוק וקביעת רמת פיקוח לביצי מאכל מסוימות), התשע"ב-2012", שקבע את הדרישות הבאות לשם הגדרת ביצים כביצי חופש:
חקיקה נגד כלובים.