בשובו עם הכוח לאנגליה שמע צ'רצ'יל על הקמתה של יחידת קומנדו לתפקידים מיוחדים. הוא התנדב לקומנדו הבריטי, ועבר אימונים מפרכים בסקוטלנד. אימוני היחידה הסתיימו ב-27 בדצמבר 1941 בפשיטה על כוח משמר גרמני בצפון נורווגיה במטרה להשמיד סוללות תותחים גרמניות, במבצע שנקרא "מבצע קלעי הקשת" (Operation Archery). צ'רצ'יל נחת בחוף בראש חייליו כשהוא מנגן מנגינת לכת בחמת חלילים. סוללות התותחים נפגעו ולכוח התוקף נגרמו אבדות קלות בלבד. בשובם הביאו עמם אנשי הכוח מאה שבויים גרמנים ושבעים מתנדבים נורווגים שבאו להצטרף לכוח הנורווגי החופשי באנגליה. כן הטביעו אנשי הכוח ספינות גרמניות ופגעו ברציפים ובמחסנים. צ'רצ'יל עצמו נפצע קלות כשמטען נפץ שנשאו חייליו התפוצץ לידו. בשנת 1943, בעת נחיתת בעלות הברית בחוף סאלרנו באיטליה, פיקד צ'רצ'יל על יחידת קומנדו והצליח לחדור לעיר ולקחת בשבי 42 שבויים.
בשנת 1944 לחם צ'רצ'יל עם יחידת הקומנדו שלו ביוגוסלביה בעזרה לפרטיזנים של טיטו. בקרב קשה איבד את הכרתו כתוצאה מהתפוצצות רימון יד גרמני, נתפס על ידי הנאצים והוטס לברלין לחקירה ולאחר מכן נכלא במחנה הריכוז זקסנהאוזן. בספטמבר 1944 הצליחו צ'רצ'יל וחברו לשבי, קצין חיל האוויר המלכותי, לזחול מתחת לגדר התיל של המחנה ולהימלט לכיוון הים הבלטי. בהגיעם לקרבת העיר רוסטוק נתפסו ונכלאו במחנה הריכוז נידרדורף באוסטריה. באפריל 1945, זמן קצר לפני כניעת גרמניה, הצליח צ'רצ'יל להימלט בשנית וצעד רגלית תשעים ושלושה מייל (כ-150 ק"מ) עד העיר ורונה באיטליה, מקום שבו פגש את הכוחות האמריקאיים.
לאחר כניעת גרמניה נמשכה עדיין המלחמה נגד היפנים. צ'רציל נשלח לחזית בורמה, אך בהגיעו להודו הוטלו פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי ומלחמת העולם הסתיימה.
עם ה"היילנדרס" בארץ ישראל.
בשנת 1946, השנה שלאחר תום המלחמה, הוצב ג'ק צ'רצ'יל ברגימנט חיל הרגלים שכינויו "Seaforth Highlanders" - "הסיפורת' היילנדרס" (היילנדרס - אנשי שבטי ההרים בסקוטלנד. סיפורת' - אזור מגורים בצפון מערב אנגליה). הגם שהיה אז כבר בן ארבעים, נשלח צ'רצ'יל לקורס צניחה. באותה תקופה קיבל חופשה מן הצבא והשתתף כניצב בהסרטת קטעי ירי בחץ וקשת, בסרט הקולנוע "אייבנהו", על פי הרומן ההיסטורי של וולטר סקוט.
רגימנט ההיילנדרס נחת בארץ ישראל באביב 1948, זמן קצר לפני הכרזת העצמאות, כשצ'רצ'יל משמש בו סגן מפקד גדוד של חיל הרגלים הקל (Light Infantry) בדרגת רב-סרן. היה זה בעת שלביה הראשונים של מלחמת העצמאות, תקופת התמודדותו של היישוב בערביי ארץ ישראל והמאבק על הדרך לירושלים הנצורה, ששיאו היה מבצע נחשון. שלטונות המנדט, שעמד להסתיים, והצבא הבריטי שסר למרותם, הפעילו מדיניות של נייטרליות-לכאורה, שהייתה למעשה עמדה חד-צדדית לטובת הצד הערבי ועמידה מנגד בעת שהתחבורה והיישובים העבריים הותקפו.
שיירת הדסה.
מאז ראשית מלחמת העצמאות, לאחר החלטת החלוקה, הייתה התחבורה בין ירושלים העברית לבין הר הצופים, שעברה דרך שכונת שיח' ג'ראח, נתונה להתקפות בלתי פוסקות של הערבים. בלחץ ארצות הברית הבטיח הצבא הבריטי להגן על השיירות שנסעו לאוניברסיטה העברית ולבית החולים הדסה הר הצופים ששכנו בהר הצופים, זאת מפאת חשיבותם התרבותית וההומניטארית של שני המוסדות.
ב-13 באפריל 1948 יצאה מירושלים להר הצופים שיירה של 105 נוסעים ומלווים, מורי האוניברסיטה, רופאי בית החולים, אחיות ומגינים מאנשי "ההגנה". השיירה כללה שני אמבולנסים, שני אוטובוסים משוריינים, שתי משאיות עמוסות מזון ואספקה רפואית ומשוריין ליווי. השיירה יצאה לדרכה במועד מסוכן, חמישה ימים לאחר הריגתו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני וארבעה ימים לאחר פרשת דיר יאסין. בהגיע השיירה לשכונת שיח' ג'ראח היא נעצרה במחסום והותקפה במטח יריות. משוריין הליווי לא הצליח לפרוץ את המחסום. ההתקפה ארכה שבע שעות כשמגיני השיירה משיבים אש נגד התוקפים, אולם כוחם ומצבם הטופוגרפי היו נחותים מול הכוח התוקף.
בעוד החיילים הבריטים שחנו בסמוך לשיירה עמדו מנגד ולא נענו לקריאות העזרה של אנשי השיירה המותקפים, היה צ'רצ'יל הקצין הבריטי היחיד שניגש לשיירה הנצורה להציע את עזרתו בחילוץ חלק מאנשיה. יחידתו של צ'רצ'יל הייתה מופקדת על הכביש להר הצופים. בהגיע לאוזניו הידיעה על תקיפת השיירה הוא קפץ למשוריין שלו וחש להגיע למקום האירוע. בהגיעו למקום ראה את השיירה הלכודה שהערבים עטים עליה מכל עבר והיהודים משיבים בירי מחרכי כלי הרכב ומונעים מן הפורעים מלהתקרב. צ'רצ'יל קירב את כפות ידיו קעורות לשני צדי פיו ובצעקות קרא להפסיק את האש. דבריו נבלעו ברעם היריות. הוא עמד על חומרת המצב ועל חוסר הסיכוי של היהודים להינצל. צ'רצ'יל שיגר למפקדתו דרישה לשיגור משוריינים לעזרה וביקש רשות להפעיל מרגמות שהיו ברשותו. שתי בקשותיו נדחו והדבר העלה את חמתו. בהחלטה נחושה להציל את הנצורים בעצמו מיהר צ'רצ'יל למוצב בריטי קרוב כדי להביא משאיות וזחל"מים, לשם ארגון מבצע חילוץ משלו. הוא שב אל השיירה עם משאית וזחל"ם אחד. לגודל דאבונו, נודע לו כי ד"ר חיים יסקי, מנהל בית החולים הדסה, ורעייתו, שבביתם סעד פחות משבוע לפני כן, הם בין הלכודים. הוא הורה לתותחן הזחל"ם לגונן עליו ובמקל הקצינים שלו הקיש על דופן האוטובוס האחרון. בראיון שנתן בסביבות שנת 1980 לסדרת טלוויזיה של הערוץ הראשון "עמוד האש" תיאר צ'רצ'יל את חלקו באירוע:
צ'רציל הסב את רכבו לאחור לכיוון מוקד רפואי בריטי לאחר שהתותחן שלו נפגע בצווארו. בטבח השיירה נהרגו 77 איש ואישה ובהם הנודעים שברופאי ירושלים. זמן לא רב לאחר מכן ניהל ג'ק צ'רצ'יל את מבצע פינויים של כ-700 יהודים מבית החולים האוניברסיטאי בהר הצופים הנצור.
סוף דרכו.
עם עזיבת הבריטים את ארץ ישראל בתום המנדט הבריטי, הגיע צ'רצ'יל לאוסטרליה, שם שימש כמדריך בבסיס הדרכה ללוחמת נ"מ. באוסטרליה הפך צ'רצ'יל לגולש גלים נלהב. בשובו לאנגליה זכה באליפות ב"שיט שבעת הנהרות" (תחרות שיט בסירות על גבי שבעה נהרות בבריטניה המקושרים ביניהם ויוצרים את הנהר הארוך ביותר בבריטניה).
בשנת 1959 השתחרר צ'רצ'יל מן הצבא בדרגת לויטננט קולונל (סגן-אלוף), כשהוא מעוטר בשני אותות הצטיינות: אות השירות המצוין (DSO - Distinguished Service Order) ו-"הצלב הצבאי" (MC - Military Cross). לאחר שחרורו המשיך לעסוק בענייני צבא כשנתמנה לאחראי מטעם משרד ההגנה הבריטי על ארגון ה- ACF - Army Cadet Force, ארגון המאמן מתנדבים ומתנדבות צעירים בגילאי 12 עד 18 במטרה לאמנם להגיע להישגים אישיים ולתרום לממלכה ולקהילה.
צ'רצ'יל נפטר בשנת 1996 בביתו במחוז סארי, והוא בן תשעים שנה.
שנה לאחר פטירתו של ג'ק צ'רצ'יל, בשנת 1997, ראה אור באנגלית ספר המתאר את עלילותיו ומעשי הגבורה שלו. הספר נקרא "ג'ק צ'רצ'יל - אומץ ללא גבול" (Jack Churchill-Unlimited Boldness) פרי עטו של הסופר הבריטי רקס קינג-קלרק (Rex King-Clark) שהיה טייס קרב במלחמת העולם השנייה ופרסם מספר ספרי מלחמה תיעודיים.
קישורים חיצוניים.
"לא הצ'רצ'יל הזה", פרק מתוך ההסכת "מינהר הזמן" בהגשת ערן מינהר, תאגיד השידור הישראלי
ברנד אלואיס צימרמן
ברנד (ברנהרד) אלואיס צימרמן (בגרמנית: Bernd Alois Zimmermann,
20 במרץ 1918 - 10 באוגוסט 1970) היה מלחין גרמני במערב גרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
צימרמן נודע בעיקר באופרה שלו, "החיילים", הנחשבת ליצירת המופת שלו. אחרי מותו של אלבן ברג לפני שסיים את "לולו" שלו, היה צימרמן היחיד שכתב אופרה בעלת משמעות בסגנון אטונאלי. בשל סגנונו האינדיבידואלי קשה לתייג את המוזיקה שלו כאוונגארדית, סריאלית או פוסט-מודרנית. הוא משתמש בכתיבתו בקשת רחבה של חומרים, כולל השורה של שיטת שנים-עשר הטונים ומובאות מוזיקליות.
חייו.
צימרמן נולד בבליסהיים, ליד קלן וגדל בקהילה קתולית כפרית בגרמניה המערבית. אביו היה עובד מסילת הרכבת הקיסרית ואיכר. המפגש האמיתי הראשון שלו עם המוזיקה חל בבית הספר הקתולי הפרטי, שם החל ללמוד בשנת 1929. אחרי שהנאצים סגרו את כל בתי הספר הפרטיים, עבר ללמוד בבית ספר קתולי ציבורי בקלן וסיים אותו בשנת 1937.
אחרי סיום לימודיו נענה לקריאת השלטונות והקדיש שנה ללימודי פדגוגיה במכללה להכשרת מורים בבון.
בחורף 1938 החל צימרמן ללמוד חינוך מוזיקלי, מוזיקולוגיה והלחנה באוניברסיטה בקלן. בשנת 1940 גויס לוורמאכט אך שוחרר בשנת 1942 בגלל מחלת עור קשה. מחלתו מנעה ממנו לחזור ללימודים אצל פיליפ ז'ארנאק, תלמידו ועוזרו של פרוצ'ו בוזוני. גם ראייתו נפגמה והוא סבל מפוטופסיס (נצנוצים), מצב שהנציח ביצירה לתזמורת באותו שם ואשר עורר בו חרדה מפני עיוורון.
בשנת 1946 החל לעבוד כמלחין עצמאי, בעיקר בשביל הרדיו. משנת 1948 עד 1950 השתתף בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט, שם למד, בין השאר, אצל רנה ליבוביץ ווולפגנג פורטנר.