לאחר מותו של דוד, בשנת 1000, צרף בסיליוס לאימפריה את טאו, תאודוסיופוליס (כיום ארזורום), אזור פאסיאן (Φαστανοζ) וימת ואן (אפאהוניק) כולל העיר מנזיקרט. שנה לאחר מכן, הנסיך הגאורגי, גורגן, אביו הטבעי של בגרט, התקדם לעבר שטחי המריבה, במטרה להשתלט בחזרה על ירושת דוד. אלא שניקפורוס אורנוס (Νικηφόρος Ουρανός), מנהיג אנטיוכיה, הניא אותו מלעשות זאת. למרות הכול הצליח בגרט, בשנת 1081, להפוך למלך הראשון של הממלכה הגאורגית המאוחדת. לאחר מותו בשנת 1014, המשיך יורשו, גיאורגי הראשון, את התביעה לירושה העתיקה של טאו, שהייתה בידי הביזנטים.
מלחמת גיאורגי הראשון כנגד בסיליוס השני.
בשנת 1014, פלש גיאורגי הראשון לטאו, כשכוחותיו מתוגברים במתנדבים ארמנים. בסיליוס השני, בהיותו טרוד במלחמה כנגד הבולגרים, שלח צבא שיגרש את הגאורגים. הצבא הוכה באופן מכריע, אבל צי המלחמה הביזנטי כבש את נמלי הכוזרים בעורף, כלומר עד לצפון-מערב מאזור השליטה הגאורגית. לאחר שהושלם כיבוש בולגריה, בשנת 1018, החלו הביזנטים בהכנות למערכה הגדולה מול הגאורגים, כאשר בתחילה חיזקו מחדש את המבצר תאודוסיופוליס. בסתיו 1021 יצא בסיליוס בראש צבא גדול, שמתוגבר במשמר הורנגי, ותקף את הגאורגים ובעלי בריתם הארמנים, כשהם כובשים את פאסיאן ודוחפים את הגאורגים אל מעבר לטאו לתוככי הממלכה הגאורגית. המלך גיאורגי, בנסיגתו, שרף את העיר אולתיסי כדי שלא תיפול בידי הביזנטים, והתמקם בעיר קולה (גאורגית: კოლა, טורקית: Göle).
ב-11 בספטמבר 1021, התחולל קרב עקוב מדם ליד הכפר שירימני, ליד ימת פלאקזיו (כיום ימת צ'ילדיר Çildir, טורקיה), קרב שירימני. הקיסר ניצח ניצחון יקר, והכריח את גיאורגי לסגת צפונה לתוך ממלכתו. בחורף נסוג בסיליוס לטרבזון כשהוא בוזז את הממלכה בדרכו. מספר ניסיונות למשא ומתן לפתרון הסכסוך עלו בתוהו. בינתיים קיבל גיאורגי תיגבור מממלכת קאחתי-הרתי ובא בברית עם הגנרלים הביזנטיים, ניקפורוס פוכאס וניקפורוס קסיפיאס, שביצעו מרידת נפל בעורף הביזנטי. בדצמבר של אותה שנה, בעל בריתו של גיאורגי, המלך הארמני, יואן סנכרים מוספוראקאן (Վասպուրական), שהוטרד מידי הסלג'וקים, מוסר את כניעת ממלכתו לקיסר הביזנטי.
עם הגעת האביב, בשנת 1022, פתח בסיליוס במתקפה הסופית שלו, קרב סוונדכס, ונחל בה ניצחון מוחץ על הגאורגים. כשהוא מאיים מהים ומהיבשה על אחיזתו של גיאורגי על טאו, פאסיאן, קולה, ארטאני וג'אוואחתי, שבה את בנו הקטן של גיאורגי, בגרט, והשאיר אותו כבן ערובה.
מרידות ליפריט הרביעי דוכס קלדקארי.
עם מותו של אביו, בשנת 1025, חזר בגרט לביתו כדי לרשת את כס המלוכה, אולם נתקל בחבורת אצילים בעלת עוצמה, שסירבו להכיר בו כיורש, וכשליט הממלכה. האצילים הזמינו, בשנת 1028, את הצבא הביזנטי, להשתלט על הממלכה. הביזנטים פלשו לאזורי הספר של הממלכה הגאורגית וכיתרו את מצודת קלדקארי, מצודת מפתח ב, תריאלתי (מקום מושבה הראשון של דוכסות קלדקארי), אבל לא הצליחו לכבוש אותה ונסוגו לשוושתי (შავშეთი). הבישוף המקומי, "סבא מטבטי", ארגן הגנה מוצלחת על האזור, כשהוא מכריח את הביזנטים לשנות את הטקטיקה. הקיסר קונסטנטינוס השמיני שלח את דמטרה מארטאנוג'י, הנסיך הגאורגי הגולה, דודנו של בגרט, שהיה מוכר על חוגים נרחבים כטוען לגיטימי לכתר, לקחת את כס המלוכה בכוח. אירוע זה היה המאיץ למרידה כנגד בגרט והעוצרת, מרים מוספוראקאן. ב-15 בנובמבר 1028, מת קונסטנטינוס, ויורשו רומנוס השלישי הוציא את צבאו מגאורגיה. המלכה מרים ביקרה בקונסטנטינופול בשנת 1029 או 1030, וניהלה משא ומתן על הסכם שלום בין הממלכות. למתן תוקף להסכם נישאה אחייניתו של הקיסר החדש, הלן, לבגרט, והובטח לו התואר הביזנטי, "קורופלאטס", והכרה בו כ"מלך הגאורגים והאבחזים". הלן נפטרה זמן קצר לאחר מכן בכותאיסי, ובגרט נישא לנסיכה האלנית, בורנה מאלניה, אחותו של צאר ממלכת אלניה, דורגולל הגדול. מותה של אשתו הראשונה הביא בעצם גם לסופה של ההתקרבות הקצרה בין הממלכה הגאורגית לאימפריה הביזנטית.
בתחילת שנות הארבעים של המאה האחת עשרה, מרדה האופוזיציה הפאודלית כנגד בגרט. המורדים שהונהגו על ידי ליפריט הרביעי דוכס קלדקארי, ביקשו את עזרתם של הביזנטים במטרה להכתיר טוען אחר לכתר, דמטרה, אחיו למחצה של בגרט, לכס המלוכה. למרות שמאמציו לכבוש את מצודת המפתח ארטאני, עלו בתוהו, הצליח ליפריט לגייס את הביזנטים ולהנחיל מפלה ניצחת לבגרט בקרב סאסירתי, ובכך לאלץ את בגרט למצוא מחסה בהרי הקווקז המערביים של גאורגיה. בגרט מצידו שם את פעמיו לקונסטנטינופול, ולאחר שלוש שנים של משא ומתן, הצליח להשיג הכרה של החצר הביזנטית. הוא חזר לגאורגיה בשנת 1051, והכריח את ליפריט לצאת לגלות. ולמעשה היה זה סופו של הסכסוך הביזנטי-גאורגי.
אחרית דבר.
למרות אובדן השטחים לבסיליוס השני, הצליחו המלכים הגאורגים שבאו לאחר מכן, לשמור על עצמאותה של הממלכה הגאורגית, ולצרף את רוב האדמות הגאורגיות לתוך הממלכה. רבים מהאזורים שסופחו לאימפריה הביזנטית נכבשו מאוחר יותר, בשנות השבעים והשמונים של המאה האחת עשרה, על ידי הסלג'וקים, ונכבשו מידיהם על ידי המלך הגאורגי, דוד הבנאי.
מערכת היחסים עם המונרכיות הנוצריות היו, באופן יחסי, יחסי שלום. להוציא אפיזודה אחת בשנת 1204, כאשר תמר מלכת גאורגיה ניצלה את מסע הצלב הרביעי כנגד קונסטנטינופול, ופלשה למחוזות הים השחור של נסיכי קומננוס, מייסדי האימפריה של טרפזונטס.
בית הכנסת אוהבי ציון
בית הכנסת אוהבי ציון נוסד בשנת 1906 (תרס"ו) בשכונת נחלת ציון בירושלים. הוקם על ידי אגודת אוהבי ציון שהורכבה מאנשי עדת הפרסים.
היסטוריה.
רבים מבני העדה הפרסית הגיעו לירושלים בחוסר כל והתקשו להשתלב בקהילה הספרדית שבעיר, הם התבססו בשכונות "שבת צדק", "נוה שלום" ו"שבת אחים" והקימו להם בתי כנסת ומוסדות חינוך משלהם.
על הצורך בהקמת בית כנסת, שבו יתפללו בנוסח העדה, סיפר בזיכרונותיו רפאל חיים הכהן, בן העדה: "בשנת ה'תרנ"ד התעוררו רבים מבני העדה, שגרו בשכונת שבת צדק להקים בית כנסת 'משלנו' להתפלל בו כפי מנהגם כדי שלא יצטרכו ליהנות משולחנם של אחרים".
מולה מרדכי ניסן (1860) המייסד והתורם העיקרי למספר בתי כנסת בשכונת נחלאות - נחלת אחים ונחלת ציון, לפני קום המדינה בהם ל"אוהבי ציון". אשתו של מולה ניסן פונג'אן (מרים) לבית משפחת בנאי. בין מייסדי בית הכנסת מוזכרים גם אהרון הכהן, רפאל חיים הכהן, דוד כליפא, אברהם עזרה ניסן, עזרא ניסן, ניסים ניסן ושמחה כהן-ניסן - בניו ובתו של מולה מרדכי ניסן. ניסני, חכם יזדי, יעקב כליפה, חכם מנשה כהן, שוכרי כליפא, בנימין מזרחי, משה שאולי כהן, עמרם, ציון אברהם בושרי ויצחק שמש. המייסדים תרמו כספים ועבודת כפיים לטובת הבנייה.
מבין באי בית הכנסת נמנית גם משפחת בנאי כאחת המשפחות הוותיקות בו.
בבית הכנסת נהוג לקרוא בתורה בנוסח ירושלמי. את ארון הקודש של בית הכנסת עיצב זאב רבן וביצע מנדל כהן.
יחד עם בית הכנסת יוסד תלמוד תורה על מנת להקנות יסודות חינוך והשכלה לדור הצעיר של העדה. חיים רחמים הכהן, תלמיד בתלמוד התורה ובן לאחד ממשפחות המייסדים, הפך ברבות הימים לבעל הקורא בבית הכנסת ולמארגן שירת הבקשות (בנוסח הספרדי-ירושלמי-חלבי) מידי שבת בבוקר.
בשנת 1960 (תש"ך) ביצע חוג חובבי הבקשות של בית הכנסת אוהבי ציון אחת מן ההקלטות הראשונות של שירת הבקשות. ההקלטה הוצאה לאור על ידי מכון רננות. בהקלטה השתתפו כמה מגדולי החזנים של התקופה, כגון משה נר גאון, נסים שלום, מוני טבעוני ורפאל אבוהב.
בית הכנסת נבנה בשלושה שלבים:
את הרחבת בית הכנסת ועיטורו ביצירות אומנות יזם בנו בכורו של המייסד, פרופ' אהרן מרדכי הכהן (1914–1997) ששימש כגבאי בית הכנסת בשנים 1956 עד 1997. בין היתר הוצבו בבית הכנסת המורחב בשנת 1979 ויטראז'ים מעשה ידיו של האומן יוסף שאלתיאל וכן בימת תפילה שהיא העתק של הבימה בבית הכנסת המרכזי בעיר שיראז.
את בית הכנסת פוקדים מעת לעת מבקרים במסגרת סיורים העוסקים בהכרת מרקמה המגוון של העיר ירושלים.
ב-18 בספטמבר 2007 שודר בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית סרט דוקומנטרי על בית הכנסת לרגל חגיגות המאה.
שירת קרליבך.
בשנת 2012 הוחלט להנהיג בבית הכנסת קבלת שבת בסגנון הרב קרליבך במטרה למשוך קהל צעיר לתפילה. בעקבות זאת, הפך בית הכנסת מוקד משיכה למתפללים ומתפללות רבים וכיום פוקדים את בית הכנסת מאות מתפללים צעירים בכל ערב שבת. כמו כן, מתקיימים בבית הכנסת שיעורים על בסיס קבוע.
בית אלאוסטא
בית אלאוסטא (בתעתיק מדויק: בית אלאצטא) היה אחד מבתי הכנסת העתיקים והגדולים ברובע היהודי בצנעא שבתימן.
היסטוריה.
בית הכנסת נבנה בסוף המאה ה-17, ושופץ ידי מארי שלום עראקי, המכונה "אלאוסטא", ועל שמו נקרא בית הכנסת. בנוסף בנה בסמוך אליו מקווה טהרה.
בשנת ה'תקכ"ב (1762) נהרס בית הכנסת יחד עם שאר בתי הכנסת בעיר עקב גזירת חורבן בתי הכנסת של האימאם אלמהדי. מארי שלום קורח בספרו "רוגז הזמן" מתאר את יופיו של בית הכנסת על פי סיפורי הזקנים, ורואה בכך את המניע העיקרי להתעוררות רוח הקנאה של האימאם אלמהדי לגזור את גזירת החורבן.
לאחר ביטול הגזירה שופץ בית הכנסת, והמשיך לתפקד עד עליית יהודי תימן לארץ ישראל בשנת ה'תש"ט (1949) במבצע על כנפי נשרים.
מעמד ומבנה.
מבנה בית הכנסת היה רחב וקצר, והיו לו שתי כניסות, אחת ממזרח ואחת ממערב. בבית הכנסת היו 5 ארונות קודש ומאות ספרי תורה.
בית הכנסת היה מפואר ביותר, ומהרי"ץ הזכירו בקינתו על חורבן בית הכנסת: .