12 השבטים של נאורו חיו על האי בשלווה. התושבים עסקו בחקלאות ימית: הם תפסו דגים, אקלמו אותם במים מתוקים וגידלו אותם בלגונת בואדה, מה שמספק מקור מזון אמין. המרכיבים האחרים שגדלו במקום בתזונתם כללו קוקוסים ופירות פנדנוס. השם "נאורו" נובע כנראה מהמילה נאורואנית Anáoero, שפירושה "אני הולך לחוף הים".האירופאים הראשונים שנתקלו באי היו על ספינת ציד הלווייתנים הבריטית האנטר, בשנת 1798, בהובלת קפטן ג'ון פירן. התרשמותו של הקפטן מהאי היא מקור השם האנגלי לאי: "Pleasant Island", האי הנעים. מסביבות 1830, תושבי נאורו היו בקשר עם אירופאים מספינות לווייתנים וסוחרים שחידשו את אספקתם (כמו מים מתוקים) בנאורו. תושבי האי סחרו במזון בתמורה לאלכוהול ונשק. הכנסת כלי הנשק והאלכוהול השמידה את השלווה של 12 השבטים החיים באי. מלחמה פנימית של 10 שנים החלה בשנת 1878 והביאה לצמצום האוכלוסייה מ-1,400 איש ב-1843 ל-900 אנשים בלבד בסוף המלחמה ב-1888. יותר משליש מאוכלוסיית האי נהרגה.
בשליטת הקיסרות הגרמנית.
בשנת 1886 הועבר האי לשליטת הקיסרות הגרמנית כחלק מההצהרה האנגלית-גרמנית שמסדירה את שליטת המעצמות במערב האוקיינוס השקט. האי סופח לגינאה החדשה הגרמנית.
בשנת 1900 גילה החוקר האוסטרלי אלברט פולר אליס מחצבי זרחה בנאורו, וב-1906 התחילה הכרייה באי על ידי חברת פוספט פסיפיק בהסכם עם ממשלת גרמניה, עד מלחמת העולם הראשונה.
בין שתי מלחמות העולם.
בשנת 1914, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נאורו נכבשה על ידי אוסטרליה, ולאחר מכן בריטניה החזיקה בשליטה עד 1920. אוסטרליה, ניו זילנד ובריטניה חתמו על הסכם נאורו בשנת 1919, ויצרו את ועדת הפוספטים הבריטית (BPC) שהשתלטה על זכויות על כריית הפוספטים באי. בשנת 1921 מגפת שפעת גרמה למותם של 230 תושבי האי. בשנת 1923, חבר הלאומים העניק לאוסטרליה מנדט נאמנות על נאורו, ובריטניה וניו זילנד היו נאמנות שותפות.
בשלטון האימפריה היפנית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לנאורו נגרם נזק משמעותי הן ממדינות הציר (גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית) והן מכוחות בעלות הברית.
ב-6-7 בדצמבר 1940 הופגזה נאורו על ידי כוח גרמני ששייט באזור, מתוך מטרה לפגוע במשאבי הזרחה שבמדינה, שהיו חיוניים לייצור תחמושת. זוהי כנראה הפעולה הצבאית הרחוקה ביותר שבוצעה על ידי גרמניה במהלך המלחמה.
כוחות האימפריה היפנית כבשו את נאורו ב-26 באוגוסט 1942. בדומה למקומות אחרים, גם בנאורו היה יחס הכובשים לאוכלוסייה מזוויע. על פי החשד, באחד המקרים הועלו 39 חולי צרעת על סירות שנגררו והוטבעו בלב ים.
היפנים הקימו בנאורו שדה תעופה שהופצץ לראשונה ב-25 במרץ 1943, דבר שמנע את אספקת המזון למדינה. באותה שנה גירשו היפנים 1,200 מקומיים לעבודות כפייה בלגונת טרוק במיקרונזיה. במהלך תקופת הכיבוש היפני, הייתה המדינה יעד להפגזות של ספינות קרב אמריקאיות שונות והפצצות אוויריות.
נאורו שוחררה לבסוף מהכיבוש היפני ב-13 בספטמבר 1948, כשמפקד הכוחות היפנים במקום העביר את האי לרשות צבא אוסטרליה. לאחר הכניעה בוצעו הסדרים להחזרת 737 מקומיים מלגונת טרוק. הם הוחזרו למדינה ב-1 בינואר 1946.
עצמאות חלקית ומלאה.
ב-1948 הוקם באי משטר נאמנות מטעם מועצת הנאמנות של האו"ם, ואוסטרליה, ניו זילנד ובריטניה הפכו לנאמנות. המדינה קיבלה רשות לממשלה אוטונומית ב-1966, וקיבלה עצמאות מלאה ב-31 בינואר 1968. נשיאה הראשון היה האמר דה-רובורט. בשנת 1989 הגישה נאורו תביעה בבית הדין הבינלאומי בהאג נגד אוסטרליה, על פעילותה נגד נאורו כששלטה באי, ובפרט על הנזק הסביבתי שגרמה בעקבות כרייה לא מבוקרת של פוספטים. המשפט נסגר בעסקה מחוץ לבית המשפט, בה אוסטרליה הסכימה לשלם לנאורו פיצויים בסך 50 מיליון דולרים אוסטרליים, וניו זילנד ובריטניה הסכימו לשלם פיצויים בסך 12 מיליון דולרים אמריקניים כל אחת. ב-1999 התקבלה נאורו לאו"ם.
צ'ארלס מלטון
צ'ארלס מייקל מלטון (באנגלית: Charles Michael Melton; נולד ב-4 בינואר 1991) הוא שחקן ודוגמן אמריקאי, אשר מוכר בשל תפקידו בתור רג'י מנטל בסדרה "ריברדייל".
ראשית חייו.
מלטון נולד בג'ונו, אלסקה, ארצות הברית, לסוקיונג ולפיל מלטון. אביו הוא אמריקאי לבן, שמשפחתו מקורה באנגליה, אך גם כבעל שורשי צ'רוקי. אמו היא מהגרת קוריאנית שעברה לארצות הברית עם אביה בשנת 1990. מלטון הוא בנם הבכור. משפחתו עברה לעיתים קרובות מפני שאביו עבד בצבא. בתקופה מסוימת הוא ומשפחתו התגוררו בדרום קוריאה במשך כחמש שנים. בסופו של דבר הם התמקמו במנהטן, קנזס, שם סיים מלטון את בית הספר התיכון בשנת 2009. מלטון למד באוניברסיטת המדינה של קנזס, שם שיחק כמגן הגנה בקבוצת הכדורגל. מאמנו היה ביל סניידר. הוא עזב את האוניברסיטה בגיל 20 כדי להתמקד במשחק ועבר ללוס אנג'לס, קליפורניה, בשנת 2012.
בעבר הוא עבד גם כמטייל כלבים באפליקציית Wag.
קריירה.
הוא התפרסם כשדיגמן לראשונה, עבור דולצ'ה וגבאנה, קנת קול ו-MAC. בתחילה הופיע מלטון בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "Glee" ו"אימה אמריקאית".
בשנת 2017 לוהק לתפקיד חוזר בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "ריברדייל". הוא החליף את רוס באטלר, שעזב את צוות השחקנים בשל מחויבותו לסדרת הטלוויזיה "13 סיבות". מלטון הפך רשמית לחלק מקאסט השחקנים הראשי החל מהעונה השלישית. בשנת 2019 שיחק בסרטו העלילתי הראשון בתפקיד דניאל ביי בסרט הקולנוע "גם השמש היא כוכב", עיבוד הקולנועי של ניקולה יון לספר באותו שם. מלטון הוא השחקן האסייתי-אמריקני הראשון שהוביל סרט רומנטי באולפן הוליוודי גדול.
חיים אישיים.
ביוני 2018, מלטון צייץ בטוויטר ציוצים המביישים שמנים שכתב בשנים 2011 ו-2012. מאז התנצל בפומבי.
באוקטובר 2018 החל מלטון לצאת עם עמיתתו לסדרה "ריברדייל", השחקנית קמילה מנדס, אך השניים נפרדו בדצמבר 2019. הם חזרו להיות ביחד ביוני 2021.
יולו לוין
יולו לוין (בגרמנית: Julo Levin; 5 בספטמבר 1901 – 1943) היה צייר אקספרסיוניזם יהודי-גרמני, נרצח באושוויץ.
חיים ויצירה.
יולו לוין, ילדם השלישי והצעיר של אמה וליאו לוין, גדל בשצ'צ'ין. יולו התעניין באמנות מגיל צעיר. בשנת 1926 סיים את לימודיו בבית הספר לאמנות ומשנת 1931 קיבל עבודה בדיסלדורף.
הוא למד באסן אצל יאן פריקר, בעקבותיו הלך ללמוד אמנות במינכן בשנת 1921, ובמרץ 1923 נכנס לאקדמיה לאמנות בדיסלדורף. היינריך קמפנדונק והיינריך נאון, היו המורים שלו. עם סיום לימודיו בשנת 1926 קיבל לוין את ההזמנה הגדולה הראשונה שלו, ציור קיר עבור ה-GeSoLei. עם השכר הוא הצליח להרשות לעצמו שהייה של מספר שבועות בפריז. נסיעה נוספת לצרפת לקחה אותו למרסיי במשך שישה חודשים בקיץ 1931, שם יצר מספר רב של ציורים בצבעי מים חזקים וצבעוניים, ציורי שמן ורישומים.
בין השנים 1925–1932 הוא היה חבר ב"יונג ריינלנד", עם פעילות תוססת בתערוכות בדיסלדורף, ואחריה תערוכות בברלין ובנירנברג.
בין השנים 1930–1939, במרכז העיר דיסלדורף, הוא חלק מקום עם הצייר קרל שוסיג (עד 1934) ואמנים אחרים. בשנת 1930 ייסד שווסיג את סניף דיסלדורף של האסו (ASO האגודה למהפכה באמנות חזותית) יחד עם לוין ועמיתיו הציירים פטר לודוויגס, הנס קרליק, קרל לאוטרבך והבמאי והשחקן ולפגנג לאנגוף. לוין השתייך גם לקבוצת האמנים דאס נוי פומרן, שהתקיימה בין השנים 1930–1933.
עם עליית הנאצים לשלטון, ב-1933 ולאחר איסור על ציור עבד האמן כמורה לציור בבתי ספר יהודיים בדיסלדורף ובברלין. מדי שנה ביקר את עיר מולדתו שצ'צ'ין במשך כמה שבועות. מנותק מהדרישות המקצועיות, התמסר באופן אמנותי להמולה בנמל הים הגדול. העדפתו של לוין לסצינות נמל הגיעה לשיאה בתמונות המשקפות טיול בדרום צרפת (1931).
ביוני 1933 נעצר לוין מסיבות פוליטיות, בהתבסס על קרבתו ואהדתו לחברי האופוזיציה השמאלנית הפוליטית, ובגלל מוצאו היהודי, נשללו ממנו חברות באגודות התרבות של הרייך ובכך המשך פעילותו המקצועית.
יולו לוין עבד כמורה לאמנות בבית הספר היסודי היהודי בדיסלדורף, שנוסד בשנת 1935, בקאסרנשטראסה ואסף את הציורים החשובים של תלמידיו היהודים. אוסף זה הוסתר על ידי מיקה מונייאו, אשתו של הצייר פרנץ מונייאו (1903–1945; שנרצח במחנה הריכוז בוכנוולד) בתקופת הנאצים וכך נשמרו לעתיד.
ציורי ילדים יהודיים אלה הוצגו ברחבי העולם תחת הכותרת "גורשו, נרצחו". האוסף נמצא ב-Stadtmuseum Düsseldorf.
לוין נסע לברלין בשנת 1939, שם העביר גם שיעורי רישום. משנת 1942 ואילך עבד לוין כעובד לא מיומן עבור הקהילה היהודית בברלין, אותה הקים הגסטפו. כשעבד בברלין, ראה את רכבות המשא הנושאות יהודים הולכות ברציפות מזרחה. הוא היה אחראי על ניקיון קרונות המטען שחזרו מהגירושים למחנות ההשמדה.
ב-17 במאי 1943 לוין גורש לאושוויץ ונרצח. ישנם שתי רשומות על שמו במאגר שמות קורבנות השואה בעמוד הזיכרון של יד ושם, קורות חיים ודיווח אודותיו ניתן למצוא בארכיון הפדרלי בקובלנץ.
מורשתו.
מרכז "יולו-לוין-עופר" בפרבר של דיסלדורף מנציח את האמן מאז 2003, שם הוקם מרכז זיכרון ומידע ב-27 בנובמבר 2014, שיזמה קרן מונייאו / לוין, דיסלדורף. באנדרטת דיסלדורף, קיים "חדר יולו לוין" שהוא אולם קטן לאירועים או פרויקטים חינוכיים ופסל חזה הוא תזכורת לאמן. בשנת 1962 הוקמה בחלק הדרומי של בית העלמין גולצהיים אבן זיכרון לציירים יולו לוין, קרל שוסיג, פרנץ מונייאו ופיטר לודוויגס.
ב-25 ביוני 2015, הניח גונטר דמניג אבן לזכרו בעיר מולדתו שצ'צ'ין בפולין.
ב-1 ביוני 2017 הונחה אבן זיכרון מול מקום מגוריו לשעבר בברלין-מיטה.
לוגר (מחוז)