מימין לכניסה לכנסייה שתי איקונות גדולות. האייקונה השמאלית בהן היא ציור על בד המתאר את מריה שנעשה בהר אתוס ביוון. על התמונה מסופר כי הייתה כהה מאוד אך התבהרה עם השנים. את מריה שבציור מכנים "העוזרת במהרה" כיוון שאייקונה זו מסייעת במהירות למי שפונה אליה בבקשה. אייקונה זו נתפסת כמבצעת ניסים.
אייקונה לימינה של האיקונה הקודמת עשויה כולה זהב, נעשתה על ידי הנזירות עצמן לאחר שנדרו, תוך כדי מסע בים סוער במיוחד, כי אם ישרדו את המסע יעשו אייקונה למריה. האיקונה הזו מכונה "מריה העוזרת לשרויים בסכנה". מתחת לאיקונות נמצאת קופסת רליקווריום קטנה ובה מראים שרידי עצמות של קדושים רבים כולל עצם של לוקס האוונגליסט. הקופסה משמרת גם חלקיק קטן מהצלב המקורי.
בכנסייה מצביעים על כתמים המצויים על הרצפה. על פי המסורת של הנזירות במקום הכתמים הללו הם כתמי דם של נזירות שנהרגו במקום בפלישה הפרסית בשנת 614. כתמי הדם נותרו ולא ניתן למחוק אותם מהרצפה.
מעניין ציין בהקשר זה את עדותו של הנזיר ממנזר מר סבא המתאר את הכיבוש הפרסי והוא מציין כי 1207 נזירים נרצחו על הר הזיתים.
על הבמה עצמה ליד האיקונוסטאזיס (הקיר המעוטר המפריד בין האזור בו יושב קהל המאמינים לאזור הטקסי בו מבצע הכומר את המיסה) מצביעות הנזירות על שרידי שני עמודים שלטענתן שייכות לכנסייה ביזנטית שהוקמה במקום על ידי הלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס.
מגדל הפעמונים.
מאחורי הכנסייה משמאל מדרגות העולות למגדל של המנזר המשמר את זיכרון עלייתו של ישו לשמים. הפעמון של המגדל, ששוקל לפחות 8 טונות הוכנס לגליל וגולגל על ידי כ 150 בוגומולקות (צלייניות) מנמל יפו בשנת 1864 או מעט לפני. היה זה הפעמון הראשון שצלצל בירושלים לאחר מאות שנים, בהן אסרו השלטונות המוסלמיים בעיר על הנוצרים לצלצל בפעמונים.
המסורת על מציאת ראשו של יוחנן המטביל באתר.
קיימת מסורת מוקדמת שראשו של יוחנן המטביל נתגלה על הר הזיתים בזמנו של קונסטנטינוס.
ראשו של יוחנן המטביל נכרת משום שהוכיח את הורדוס אנטיפס על כי נשא לאשה את הורודיה, אשת אחיו, ולה בת מאחיו. לפי חוקי התורה נשיאת אשת האח מותרת רק במקרה של ייבום כאשר האח מת ללא צאצאים. במשתה יום הולדתו רקדה הבת לפני הורדוס שהבטיח לה את כל מבוקשה. לאחר התייעצות עם האם ביקשה הבת את ראשו של יוחנן המטביל.
הנזירות במנזר הרוסי מחזיקות במסורת כי הורודיה לא אפשרה לקבור את ראשו יחד עם יתר גופו בסבסטיה בשומרון אלא הסתירה את הראש בארמון במכוור כיוון שחששה כי אם יקבר ראשו יחד עם הגוף יקום יוחנן לתחייה.
תלמידתו של יוחנן בסתר גילתה את הראש והבריחה אותו באישון לילה מהארמון במכוור. את הראש הטמינה בכד וקברה בהר הזיתים. הראש, על פי מסורת זו, נתגלה פעמיים. בפעם הראשונה על ידי איש עשיר, אינוצנטיוס, שהחליט להתרחק מהעולם ולחיות בפרישות ולשם כך רכש חלקה קטנה על הר הזיתים. כאשר רצה לבנות לו במקום כנסייה קטנה הוא נתקל בכד עם הראש. לפני מותו טמן אינוצנטיוס את הכד במקום בו מצא אותו. בשנת 452 הכד נתגלה שוב בעקבות הופעתו של יוחנן המטביל לשני נזירים בחלומם שלוש פעמים. בחלום סיפר יוחנן היכן קבור ראשו. לאחר הפעם השלישית השתכנעו הנזירים הלכו לאתר וגילו את הראש.
לפי מסורת אחרת ראשו של יוחנן המטביל נקבר בכנסיית הפרודורמוס היוונית אורתודוקסית שברחוב הנוצרים בעיר העתיקה של ירושלים. בכנסייה זו שמורות פיסות עצם המיוחסות לגולגולתו של יוחנן המטביל.
הכנסיות הארמניות הקדומות באתר.
הצליין אנסטסיוס ארמניוס (Anastasius Armenius), שביקר בארץ הקודש במאה השביעית, ציין שתי כנסיות ארמניות על הר הזיתים. אחת מהן נקראה "מנזר יוחנן המבשר", וסביר כי המנזר הרוסי בנוי באותו המקום. הדבר אושש על ידי מציאת שני פסיפסים ארמניים.
אחד הפסיפסים פתוח לקהל המבקרים ונמצא בקפלה של המנזר המצויה מאחורי הכנסייה. הכתובת על הפסיפס הארמני המציג את הציפורים, חיי הבר והפירות האופייניים לארץ הקודש אומרת "זהו מונומנט לבישוף יעקוב"...בפינה אחת של הפסיפס כלוב ברזל קטן המכסה את המקום בו מצאו לפי המסורת את ראשו של יוחנן המטביל.
בבניין אחר השייך למנזר נמצא חלק נוסף מהפסיפס בארמנית "זוהי קברה של סוזאנה הקדושה, אמו של ארטבן ספטמבר 18..." הכתובת כנראה הוכנסה לפסיפס במאות 5 או 6 הפסיפס המקורי כנראה לפחות קדום במאה.
תקליט זהב
ז'ורז' פרק
ז'ורז' פֶּרֶק (בצרפתית: Georges Perec; 7 במרץ 1936 – 3 במרץ 1982) היה סופר, מחזאי ותשבצאי ופובליציסט יהודי צרפתי. פרק, הנחשב לאחד מחשובי הסופרים בעולם לאחר מלחמת העולם השנייה, היה המפורסם בחברי קבוצת אוליפו.
קורות חיים.
פרק נולד בפריז להורים יהודים ילידי פולין, קרוב משפחה של הסופר י"ל פרץ. השם "פֶרֶק" נוצר מקריאה צרפתית של השם פרץ לפי האיות הפולני (Perec). בגיל צעיר התייתם: אביו, שגויס לצבא הצרפתי, נהרג ב-1940, הילד ז'ורז' נשלח לקרובי משפחה של אביו בצרפת של וישי, ואילו אמו, שנותרה בפריז, גורשה לאושוויץ ב-1943 ונרצחה. לאחר המלחמה חזר לפריז ואומץ על ידי אחות אביו.
למרות יהדותו, ואף על פי שיש לו קרובי משפחה בנתיבות ובאר שבע, פרק לא קיים קשר עם מדינת ישראל. הוא ביקר בישראל פעם אחת בילדותו, בילה את הקיץ אצל המשפחה בבאר שבע וכתב בזכרונותיו שהביקור היה מורכב והותיר בו רשמים
לא טובים.
כתב ביקורות ומאמרים לכתבי עת ספרותיים ולמד בסורבון היסטוריה וסוציולוגיה. ב-1958 התגייס לצבא צרפת והשתחרר ב-1959. לאחר שחרורו התחתן עם פולט פטרס, ובמשך שנה חי בספקס שבתוניסיה, שם עבדה כמורה. לאחר שובם לצרפת החל לעבוד כארכיבאי במעבדה רפואית ונשאר במשרה דלת שכר זו עד 1978. כמה ממבקריו סבורים כי העבודה בארכיב השפיעה על אופי כתיבתו הבלתי שגרתי, שלעיתים עובר מתיאורים למעין דיווח אודות תכונותיהם של חפצים או חללים.
בשנות השישים החל פרק לעבוד על סדרת תסכיתי רדיו וכמה שנים מאוחר יותר החל לעסוק גם בקולנוע. ההתעניינות בספריו גברה לאחר מותו בשנת 1982, והוא נחשב לאחד הסופרים הצרפתים החשובים ביותר במחצית השנייה של המאה העשרים.
יצירתו.
רבים מכתביו של פרק מכילים משחקי מילים, רשימות וניסיונות ליצור קטגוריות. הרומן הראשון של פרק, 'הדברים' (Les Choses) התפרסם ב-1965 וזכה בפרס 'רנודו'. במאמר פסבדו-מדעי בשם טקרטטיס סופרנוס כתב פרק 'מחקר' על התוצאות של זריקת עגבניות רקובות על זמרי אופרה.
בשנת 1969 פרק פרסם סיפור פלינדרומי בן 1,247 מילים. באותה שנה כתב גם את ספרו 'ההיעלמות' (La Disparition), רומן בן 300 עמודים שנכתב כולו ללא האות e. אילוץ כזה הוא קשה במיוחד ביותר בשפה הצרפתית, שהאות e היא הנפוצה בה ביותר, והיא גם חלק מ et - ו"ו החיבור בצרפתית. ב-1972 פרסם רומן משלים, Les Revenentes, שבו אך ורק אות תנועה אחת - e. ב-1974 כתב פרק רומן שנקרא 'חלל וכו', מבחר מרחבים' (Espèces d'espaces). ספר נוסף, חצי אוטוביוגרפי של פרק הוא 'W או זיכרון-הילדות' (W ou le souvenir d'enfance), שנכתב ב-1975, ובו שתי עלילות מקבילות, האחת היא דיסטופיה על אי שנקרא W ובו משטר טוטליטרי המתבטא בתחרויות ספורט אינסופיות. העלילה השנייה מכילה תיאורים מקוטעים מילדותו של פרק בתקופת המלחמה.
בשנת 1978 פרסם פרק את עבודתו החשובה ביותר, 'החיים הוראות שימוש', וזכה בפרס מדיסיס. 99 הפרקים ביצירה זו נעים כמו פרש על לוח שחמט, בתוך תרשים של בניין דירות פריזאי. עלילת הספר מתרחשת בין חללי המגורים וחדרי המדרגות של הבניין ומתארת את חייהם של דייריו. הצלחת 'החיים - הוראות שימוש' אפשרה לפרק לעזוב את עבודתו ולעבור לכתיבה במשרה מלאה.
ב-1980 הפיק יחד עם הבמאי רוברט בובר את הסרט התיעודי "סיפורים מאליס איילנד", שכלל עדויות של מהגרים שעברו דרך האי שהיה שער הכניסה לארצות הברית. העבודה על הסרט הניבה גם את הספר הנושא את אותו השם.
ב־1981 קיבל מלגת סופר באוניברסיטת קווינסלנד באוסטרליה, שם החל לעבוד על יצירתו האחרונה והבלתי גמורה - '53 ימים'. פרק היה מעשן כבד, וזמן קצר לאחר חזרתו מאוסטרליה בריאותו התדרדרה, ואובחן אצלו סרטן הריאה. הוא נפטר בעיירה איברי-סיר-סן כשנה לאחר מכן, והוא בן 45 בלבד.
הנצחה.
אסטרואיד מספר 2817 שהתגלה ב-1982, שנת מותו, נקרא על שמו של פרק. ב-1994 נחנך רחוב על שמו בפריס, ובשנת 2002 יצא בצרפת בול דואר לזכרו.
חיתית
דלית אל כרמל
דאלית אל כרמל
רקויאם
סמל המעוין האדום
סמל המעוין האדום (באנגלית: Red Crystal flag) הוא סמל נייטרלי מבחינה פוליטית ודתית, שאישורו על ידי ארגון הצלב האדום הבינלאומי התקבל כפשרה המאפשרת את הצטרפותו של ארגון מגן דוד אדום הישראלי לארגון.
סיבת הבחירה בדגל המעוין.
לאחר מחלוקת רבת שנים שבעטיה סירב ארגון הצלב האדום הבינלאומי לקבל לשורותיו את ארגון מגן דוד אדום הישראלי (מד"א), הוסכם, במסגרת פרוטוקול III, על סמל נייטרלי שיאפשר את קבלתו של מד"א.
בשל ניסוחה של אמנת ז'נבה משנת 1949, על מנת לאפשר הוספת סמל נוסף המציין מבנים וכלי רכב רפואיים המוגנים במסגרת האמנה, נדרשה הצבעה של כל 192 המדינות החברות באמנה. בין 5 בדצמבר ל-8 בדצמבר 2005 התקיים כנס של המדינות החברות באמנה ביוזמתה של ממשלת שווייץ, והוסכם בו על אימוץ דגל המעוין כסמל נייטרלי בעל מעמד שווה לסמל הצלב האדום והסהר האדום. בעד קבלת הסמל הנייטרלי הצביעו 98 מדינות, 27 התנגדו, 10 מדינות נמנעו ו-57 נעדרו.
רוב המדינות שהתנגדו לסמל החדש היו מדינות ערביות ומוסלמיות אשר התנגדו לסמל שיאפשר הגנה בינלאומית למגן דוד - סמלו של מד"א.
שימוש בדגל.