ב-11 בינואר 2016 הצטרף אקנג לדינמו בוקרשט מליגת העל הרומנית. ב-14 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 1-0 על בוטושאן. ב-20 באפריל הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-51 בתיקו 2-2 נגד סטיאווה בוקרשט במסגרת הגביע הרומני.
מותו.
ב-6 במאי 2016 עלה אקנג כמחליף בדקה ה-63 במשחק ליגה נגד ויטורול קונסטנצה. בדקה ה-70, כשקבוצתו מובילה 3-2, התמוטט אקנג מהתקף לב בשידור חי. הוא הובהל לבית החולים, כשהגיע לבית החולים הואצו ניסיונות ההחייאה, אך ללא הועיל. לאחר שעה של מאמצים, הודיע הצוות הרפואי על מותו של אקנג בגיל 26. על פי דיווחים ברומניה, בתוך האמבולנס שהיה באצטדיון לא היה ציוד על מנת לענות למקרי חירום מהסוג הזה ולמעשה הוא משמש רק להובלת נפגעים לבית החולים, שנמצא בקרבת מקום. לאחר שפונה לבית החולים, כ- 200 אוהדי דינמו בוקרשט נסעו למקום וחיכו מחוצה לו לחדשות טובות, אך אלה לא הגיעו.
קריירה בינלאומית.
ב-7 בינואר 2015 ערך אקנג את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-57 בתיקו 1-1 במשחק ידידות נגד נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. יומיים לאחר מכן נכלל בסגל נבחרת קמרון לגביע אפריקה לאומות 2015, אך לא שיחק בטורניר. ב-10 בינואר ערך את הופעתו השנייה והאחרונה בנבחרת, כשנכנס כמחליף בדקה ה-65 במשחק ידידות נגד נבחרת דרום אפריקה.
לוסיאנו וייטו
לוסיאנו דאריו וייטו (בספרדית: Luciano Darío Vietto; נולד ב-5 בדצמבר 1993 בבלנאריה שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אל-הילאל.
קריירה.
לוסיאנו וייטו, נולד וגדל בעיירה בלנאריה שבעיר קורדובה וכבר כשהיה בן שבע הצטרף לאינדפנדיינטה המקומית. כשהוא בן 15, הצטרף וייטו למחלקת הנוער של אסטודיאנטס לה פלאטה מליגת העל הארגנטינאית אך שוחרר ממנה לאחר שנתיים. לאחר שנכשל במבחנים להצטרף לאקדמיה של רוסאריו סנטראל, הצטרף וייטו לאקדמיית הנוער של ראסינג קלוב בה שיחק בקביעות עד שחתם על החוזה המקצועני הראשון שלו בקבוצה בשנת 2011.
ב-25 באוקטובר, זומן וייטו לראשונה לסגל הראשון של ראסינג קלוב על ידי המאמן דייגו סימאונה. את הופעת הבכורה הרשמית שלו במדי ראסינג קלוב ערך וייטו יום למחרת כשעלה כמחליף בתיקו 1:1 של ראסינג עם לנוס. ב-3 בספטמבר 2012, בהופעתו הראשונה בהרכב הפותח של ראסינג קלוב כבש וייטו גם צמד שערי בכורה בדרך לניצחון של ראסינג 3:1 על סן מרטין דה סן חואן. תחת המאמן לואיס זובידאלה, הפך וייטו לאחד השחקנים החשובים בראסינג והחל לשחק בקביעות בהרכב הראשון כשבעונת 2012/13 הוא כובש 13 שערים.
ב-26 במרץ 2013, לאחר התעניינות נרחבת מצד ליברפול מהפרמייר ליג ויובנטוס מהסרייה א', הודיעה ראסינג כי חתמה עם וייטו על הארכת חוזה בקבוצה בארבע שנים נוספות.
ב-4 באוגוסט 2014, חתם וייטו לארבע שנים בויאריאל מהלה ליגה ששילמה עבורו 5.5 מיליון אירו. את הופעת הבכורה שלו במדי ויאריאל ערך וייטו ב-21 באוגוסט כשעלה כמחליף בניצחון 3:0 של ויאריאל על אסטנה במסגרת פלייאוף הליגה האירופית. את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה ערך וייטו ב-24 באוגוסט, כשעלה כמחליף בניצחון 2:0 של ויאריאל על לבאנטה. ב-21 בספטמבר, כבש וייטו את שער הבכורה שלו במדי ויאריאל בניצחון 4:2 על ראיו ואיקאנו. ב-21 בדצמבר, כבש וייטו צמד שערים בניצחון 3:0 על דפורטיבו לה קורוניה. כשהוא כובש שלושה שערים, זכה וייטו בתואר שחקן החודש של הלה ליגה לחודש דצמבר.
ב-22 ביוני 2015 הודיעה ויאריאל כי וייטו נמכר לאתלטיקו מדריד ששילמה עבורו 20 מיליון אירו. ב-4 באוקטובר, כבש וייטו את שער הבכורה שלו במדי אתלטיקו מדריד בתיקו 1:1 נגד ריאל מדריד בדרבי.
ב-30 ביולי 2016 הושאל וייטו לעונה לסביליה. ב-4 בינואר 2018 הושאל לולנסיה עד לסוף העונה. ב-7 ביוני 2018 השתחרר וייטו משורות ולנסיה. ב-9 באוגוסט 2018 הושאל לעונה אחת לפולהאם. בסיום עונת 2018/2019 נמכר לקבוצת ספורטינג ליסבון תמורת 7.5 מיליון אירו.
ב-25 באוקטובר 2020 חתם וייטו באל-הילאל הסעודית.
קריירה בינלאומית.
ב-9 בינואר 2012, ערך וייטו את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ארגנטינה עד גיל 20 נגד נבחרת צ'ילה עד גיל 20 באליפות דרום אמריקה לנוער ארבעה ימים לאחר מכן כבש וייטו את שער הבכורה שלו בטורניר בהפסד ארגנטינה 2:1 לפראגוואי. את אותו הטורניר סיים וייטו עם שני שערים בארבעה משחקים.
מלקיה
בוננזה (מטוס)
ג'ורג' דה סימונס בארו
ג'ורג' דה סימונס בּארוֹ (באנגלית: George de Symons Barrow; 25 באוקטובר 1864 – 28 בדצמבר 1959). גנרל בצבא הודו הבריטית. פיקד על דיוויזיית היומנרי ועל דיוויזיית הפרשים ה-4 במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
קורות חייו ומעשיו.
ראשית דרכו.
בארו, בן למשפחה של אנשי צבא ומינהל בריטים ממוצא יהודי, נולד בעיר נַייניטַל שבהודו הבריטית. הלך בעקבות אביו ובני משפחתו והתגייס לצבא. למד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט שבאנגליה, וב-1884 החל את דרכו כקצין פרשים בצבא הודו הבריטית. שירת בוַזיריסטן ובחזית הגבול הצפוני-מערבי של הודו. ב-1900 נטל חלק בפעולות כוח המשימה הבריטי שנשלח לדיכוי מרד הבוקסרים בסין. בשנים שלאחר מכן מילא תפקידים שונים בצבא הודו הבריטית, חלקם במפקדת ראש המטה הכללי בפיקודו של הוריישו קיצ'נר.
ב-1908 הוצב לתפקיד עוזר מפקד בית הספר לפיקוד ומטה בקמברלי שבאנגליה, וב-1911 הוצב בבית הספר לפיקוד ומטה של צבא הודו בכוויתה שבבלוצ'יסטן (כיום בפקיסטן). ב-1912 קיבל לפקודתו את הרגימנט ה-35 "סוּסֵי סינד".
במערכה בארץ ישראל.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, בהיותו בחופשה באנגליה, צורף בארו לחיל המשלוח הבריטי בצרפת בדרגת לוטננט קולונל. אלנבי, מודעו מימיהם במכללה הצבאית, מינהו תחילה לקצין המודיעין בדיוויזיית הפרשים שלו ואחרי כן לראש מטה הקורפוס שעליו פיקד. עד אמצע 1917 מילא בארו תפקידים שונים במסגרת הארמייה הראשונה והארמייה השלישית בחזית צרפת, לרבות פיקוד על בריגדה ועל דיוויזיה.
באמצע חודש יוני 1917 הגיע בארו למצרים לבקשת מפקד חיל המשלוח המצרי, גנרל ארצ'יבלד מארי, שמינהו למפקד דיוויזיית הרגלים הרכובים יומנרי. דיוויזיה זו הייתה אחת משלוש שהרכיבו את 'הקורפוס המדברי הרכוב' שבפיקוד גנרל הנרי שובל. בתום אותו חודש קיבל אלנבי את הפיקוד על חיל המשלוח המצרי. דיוויזיית היומנרי בפיקודו של בארו נטלה חלק בקרב באר שבע, בקרב עזה השלישי ובמרדף פלשת – בלחימה על גבעות מֻע'אר ועל רכס אבו שושה (תל גזר), שפתחה את הדרך להרי יהודה. ניהול המתקפה בגבעות מע'אר ואבו שושה זכה להערכה מיוחדת, אף כי מאוחרת, אצל היסטוריונים צבאיים.
בשלבי הניסיון הראשון לכבוש את ירושלים התנסתה הדיוויזיה בעלייה הקשה במעלה בית חורון (ציר בית עור א-תחתא – בית עור אל-פוקא) ובלחימה מול כוחות עדיפים לכיבוש רכס זייתון בשלוחת ביתוניא עד לדלדול כוחותיה. בארו נכח בכניסה לירושלים בדצמבר 1917.
באפריל 1918 הופנו מרבית גדודי הפרשים של דיוויזיית היומנרי מארץ-ישראל לחזית המערבית באירופה בשל מתקפת האביב שם. את מקומם תפסו יחידות פרשים הודיות ויחד עם יחידות היומנרי שנותרו מהדיוויזיה המקורית הרכיבו דיוויזיה חדשה – דיוויזיית הפרשים ה-4, גם היא בפיקודו של בארו. חודשי ההתארגנות עברו על יחידותיה בקו החזית בערבות יריחו בתנאים שאליהם התייחס בארו בזכרונותיו כ"גיהנום עלי אדמות" בשל מפגעי מחלת המלריה ומכת זבובי החול, החום הכבד והאבק שליוו את הפעילות המבצעית המתמדת. בחודש ספטמבר הוטלה הדיוויזיה אל מערכת מגידו, המתקפה האחרונה והמכרעת של הצבא הבריטי בארץ ישראל. אחרי הבקעת קווי הטורקים ממורדות הרי שומרון ועד ארסוף (מבצע 'פתיחת דלת') עברו יחידותיה בנתיב ואדי עארה, בדרכן לעמק יזרעאל – לכיבוש עפולה וצירי התחבורה המסתעפים ממנה. ביום השני של מערכת מגידו, ב-20 בספטמבר 1918, השלים בארו את כיבוש בית שאן. מכאן פנה לתפיסת גשר הרכבת שעל הירדן (גִ'סר אל-מג'אמע, גשר נהריים), להצבת חסימות במורד עמק הירדן בואכה גשר דאמיה, לעלייה לגלעד, לכיבוש אירביד ודרעא ולמרדף אחרי הטורקים הנסוגים לעבר דמשק, שנכבשה ב-1 באוקטובר.
אחרי המלחמה.
בנובמבר 1918, זמן קצר אחרי שביתת הנשק שחתמה את המלחמה באזורנו, קיבל בארו את הפיקוד על חיל הצפון (North Force) והועלה (זמנית) לדרגת לוטננט-גנרל, אך אחרי חודשים ספורים נקרא לחזור להודו. באביב ובקיץ 1919 שירת בארו כמפקד דיוויזיה במלחמה האנגלו-אפגנית השלישית ואחריה כמפקד מחוז פשאוור (חלק מח'ייבר פח'טונח'ווה, כיום בפקיסטן). ב-1923 שימש עוזר ראש המטה הכללי של צבא הודו, וב-1924 מונה למפקד פיקוד המזרח של הודו (שנוסד אך ב-1920) ומילא תפקיד זה עד לפרישתו ב-1928. בתוך כך קיבל מינוי של כבוד כשלישו הצבאי של המלך ג'ורג החמישי.
את שארית ימיו עשה באנגליה. ב-1941, בעת מלחמת העולם השנייה, בהיותו בן 77 שנים, התנדב לשירות ב"משמר המולדת" בדרגת טוראי.
בחיבורו מ-1942 על תולדות משפחתו בחר בארו לציין את תפקידיו הפיקודיים והמבצעיים; את הדרגות, הכיבודים והעיטורים שהוענקו לו לא הזכיר כלל.
בנו דייוויד נפל ב-21 ביוני 1944 במערכה בצרפת במלחמת העולם השנייה. בארו הקדיש לו את ספרו 'דוד – רועה, משורר, לוחם, מלך'.
אותות כבוד.