כמו כן תפסה תאוצה התופעה, שאפיינה גם אזורים אחרים במזרח התיכון, של צריכת מידע ודיווחים עיתונאים מבתי הקפה ומקומות מפגש ציבוריים, בהם היה אדם שתפקידו להקריא לציבור הנבער את תוכנם של העיתונים. אך באופן כללי לעיתונות הייתה במהלך שנות ה-20 וה-30 עדיין השפעה מועטה על כלל הציבור הערבי בא"י, שכן רק האליטה הפלסטינית המשכילה צרכה את העיתונים הללו, אשר היו צריכים להתחרות על ציבור קוראים מצומצם מול העיתונות הערבית ממצרים. כך למשל העיתון "פלסטין" הפופולרי בקרב הציבור הערבי בארץ באותן שנים, הגיע בשנת 1929 לתפוצה של כ-3,000 עותקים בלבד, בעוד כל העיתונים ביחד באותה שנה עמדו על כ-12,000 עותקים בלבד. מספר זעום אפילו ביחס ללבנון בה נמכרו כ-68,000 עותקים לאותה כמות אוכלוסייה לערך.
מאורעות תרפ"ט משנת 1929, היוו נקודת מפנה ממנה הלכו והקצינו העיתונים הפלסטינים ברטוריקה שלהם כלפי היישוב היהודי בארץ ומדיניות השלטונות הבריטים. כמו כן, מאורעות אלו הגדילו את היקף הפעילות של העיתונות הפלסטינית, והפכו את יפו למוקד מרכזי שלה. העיתון היפואי החשוב "פלסטין" החל לצאת לאור כיומון, ולצידו יצאו לאור עוד שני יומונים יפואים נוספים בבעלות מוסלמים: אל-ג'אמעה אל-אסלאמיה ("הקהילה האסלאמית") נוסד על ידי שייח' סולימאן אל-תאג'י אל-פארוקי ב-1932, התאפיין בקנאות מוסלמית ובקיצוניות לאומנית ונחשב לפרו-איטלקי (נסגר ב-1937), וא-דיפאע ("ההגנה"), אשר היה ביטאון מפלגת "אל-אסתקלאל", ובמהרה הפך לעיתון הנפוץ בקרב ערביי פלסטין. החוסיינים לא הסתפקו בביטאון זה, והחלו להוציא לאור בשנת 1935 את העיתון אל-ליווא ("הדגל"), שעורכו היה ג'מאל אל-חוסייני (התקיים עד 1937).
הפופולריות שזכה לה העיתון "א-דיפאע" מסמנת את תחילת ירידת קרנם של העיתונים בבעלות נוצרית בקרב הציבור הפלסטיני. בשנת 1946 הגיעה תפוצתו של "א-דיפאע" למספר שנע בין 6,000 ל-10,000 עותקים, בהתאם לאירועי השעה. במרד הערבי הגדול, שהחל בשנת 1936, כבר מילאה העיתונות הפלסטינית מקום נכבד בגיוס הציבור למאבק בציונות ובבריטים, בהגדרת יעדי השביתה, הכוונת מהלכי המרד, וגיוס משאבים ותרומות. עקב כך החלו השלטונות הבריטיים בצעדים להגבלת חופש הביטוי של העיתונות הפלסטינית, צעדים שכללו סגירה והשעיה של עיתונים, ואיסור כניסת עיתונים ערביים מארצות שכנות לגבולות הארץ. שיא ההגבלות היה בשנת 1937 עת הושעו כ-20 עיתונים מפעילות, ושוב בתחילת מלחמת העולם השנייה, כאשר הורשו לפעול רק שלושה עיתונים ערביים, אשר היו נתונים לפיקוח הצנזורה הבריטית.
העיתונות באמירות עבר הירדן.
העיתון הראשון שפורסם באמירות עבר הירדן, היה א-שרק אל-ערבי ("המזרח הערבי") משנת 1923. הפיגור בהוצאת עיתונים באזור זה נבע מן העובדה הפשוטה שנכון לשנת 1921 מנתה אוכלוסייתה של עבר הירדן רק 300 אלף תושבים, מחציתם נוודים או נוודים-למחצה, כאשר בבירה לעתיד, עמאן, היו בסך הכל 2,400 תושבים.
"א-שרק אל-ערבי" פורסם מטעם האמיר עבדאללה, לימים מלכה הראשון של ירדן העצמאית (החל משנת 1946). לאחר מכן החלו לצאת לאור יומונים וביטאונים נוספים ביוזמה פרטית, כאשר החשוב שבהם היה אל-אורדון ("הירדן"), שהחל את דרכו בחיפה, ובשנת 1927 העתיק את משרדיו לעמאן. בגלל רמת הבערות של האוכלוסייה המקומית והיעדר התשתיות, עד שנת 1950 שני היומונים שיצאו לאור בממלכת ירדן זכו לתפוצה קטנה של 1,500 עותקים לכל עיתון. העיתונים הבודדים שפורסמו בירדן, היו נתונים, מטבע הדברים, לצנזורה של בית המלוכה ההאשמי.
עיתונות בחצי האי ערב.
גם בחצי האי ערב העיתונות פיגרה מאוד לעומת הסהר הפורה. כמו המצב בירדן, גם בחצי האי ערב שיעורי הבערות בקרב האוכלוסייה היה גדול מאוד, והתשתית הייתה דלה. לפי הערכות, עד אמצע המאה ה-20 כל תפוצת העיתונים בממלכה הסעודית הגיעה ל-7,500 גיליונות בלבד (ממוצע של עיתון אחד או שניים לאלף איש, לעומת 50 גיליונות לאלף בבגדאד, ו-200 גיליונות לאלף איש בקהיר).
העיתון הראשון שיצא לאור בחצי האי ערב היה אל-קיבלה ("הקיבלה" - מונח שמשמעותו כיוון התפילה של המוסלמים למכה), שיצא מטעם השריף חוסיין וזכה למימון בריטי. העיתון שימש לצורכי תעמולה ונסגר בשנת 1924, קצת לפני ההשתלטות של המשפחה הסעודית על מרבית שטח חצי האי ערב. הסעודים מצדם החלו להוציא לאור את העיתון אום אל-קורא ("אם הכפרים", כינוי לעיר מכה, בה הודפס העיתון), ולצידו מספר קטן של כתבי-עת, עיתוני חדשות ומספר פרסומים, בעיקר תרבותיים-דתיים.
עיתונות יהודית בערבית.
בקרב הקהילות היהודיות במזרח התיכון וצפון אפריקה יצאו לאור עשרות עיתונים וכתבי עת קהילתיים בערבית מסוף המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20, רובם המכריע בלהגים השונים של ערבית יהודית באלפבית העברי (על כן היו קריאים ליהודים בלבד ולא לציבור הכללי). פרסומים אלו בערבית יהודית נעו בין עלונים בסיסיים לעיתונים שלמים ומקיפים הכוללים חדשות בינלאומיות, מקומיות וקהילתיות לצד פובליציסטיקה, פרקי אמנות וסיפורים קצרים. כך לדוגמה, בתוניסיה התפתחה עיתונות ענפה בערבית יהודית בהשתתפות עשרות עיתונאים וסופרים שזכו לשם בקהילתם, דוגמת אליעזר פרחי, שלום פלאח, יעקב שמלה, יעקב הכהן ומסעוד מעארך. עיתונות זו שאבה השראה ממודל העיתונות הערבית הכללית, אך גם מהעיתונות העברית של תנועת ההשכלה היהודית והעיתונות האירופאית (במיוחד הצרפתית).
עיתונים יהודים מעטים בלבד נכתבו בערבית ספרותית (בעיקר בעיראק, מצרים וארץ ישראל) ומתוכם אחדים התפרסמו לפרקי זמן ממושכים ובאופן רציף. מרבית עיתונים אלו שאפו להפיץ את השפה והתרבות הערבית בקרב הקהילה היהודית, כביטוי למגמה להשתלב עם החברה והתרבות הערבית הסובבת. לצורך זה, חלק מהעיתונים הצניעו את זהותם היהודית, ופנו גם לקהל הכללי של קוראי העיתונות הערבית, במטרה להעביר מסר של אחדות בין-קהילתית. את השיא של מגמה זו ניתן לראות בעיראק, בה התפרסם כתב העת אל-חאצד, שבועון פוליטי-ספרותי שעורכיו ומרבית כותביו היו יהודים, אך כמעט ולא עסק בבעיות יהודיות והיה בעל גישה לאומית עיראקית אדוקה. לצד זאת התפרסמו בעיראק עיתונים כגון אל-מצבאח ששמרו על צביון יהודי קהילתי, תוך מתן במה ליצירה אמנותית וספרותית של יהודים בשפה הערבית. במצרים התפרסמו מספר עיתונים וכתבי עת יהודיים בערבית ספרותית, המרכזיים שבהם השבועונים הציוניים ישראל וא-שמס ועיתונים פנימיים של הקהילה היהודית הקראית (ששימרה את הערבית כשפת הדיבור גם בעוד מרבית יהודי מצרים זנחו את הערבית לטובת שפות אירופאיות). בארץ ישראל התפרסמו מספר עיתונים יהודיים בערבית ספרותית, בהם העיתון היומי "צוות אל-עות'מאניה" (קול העות'מאנים, 1913; בעריכת שמעון מויאל) והעיתון "א-סלאם" (השלום, שנות ה-20; בעריכת נסים מלול), שהופצו על ידי פעילים ציונים ספרדיים מקומיים בכוונה לפייס את דעת הקהל הערבית באשר למטרות הציונות.
העיתונות הערבית בעידן העצמאות המדינית.
עם סיומה של מלחמת העולם השנייה זכו מרבית מדינות המזרח התיכון לעצמאות מלאה. עידן העצמאות הלאומית, מסמל גם עידן חדש בתולדות העיתונות הערבית. לאחר שנים של צנזורה ומגבלות מצד השלטונות הזרים, בעיקר בימי מלחמת העולם השנייה, הוסרו כל המגבלות ופעילות העיתונות שבה לסדרה עם אופטימיות מחודשת. לאחר כמעט מאה שנים של ניסיון, לאחר שהפכה עצמה למוסד חשוב וחיוני בקרב אחוזים נרחבים באוכלוסייה דוברת הערבית, תרמה למאבקים הלאומיים, להפצת ידע ורעיונות מודרניים, בשכלולה וקידומה של הלשון הערבית, ותרמה ליצירת דעת קהל וקולקטיב לאומי, הייתה כעת העיתונות הערבית בעלת ניסיון ובשלות.
במרכזיים הערביים החשובים, העיתונות כבר לא הייתה יוזמה צנועה של אנשים פרטיים, כי אם מוסד כלכלי ומקצועי המבוסס על משאבים רבים וטכנולוגיות משוכללות. התפתחות זו באה לידי ביטוי באיכות העיתונים, גיוונם של התכנים ועיצובם הצורני. היומון המצרי "אל-אהראם" למשל, שהחל כיוזמה פרטית באמצע המאה ה-19, הפך כעבור פחות ממאה שנה למוסד ענק, השוכן במבנה אדיר ממדים במרכז קהיר, מעסיק מאות עובדים, ומוציא לאור מהדורות יומיות ושבועיות בערבית ובאנגלית, לצד כתבי עת מחקריים נוספים, בתפוצה של מיליון עותקים ויותר רק בתוך מצרים, עם עורכים ועיתונאים בעלי שם ומעמד ציבורי גבוה, שלחלקם יש קשרים הדוקים עם הממסד השלטוני.
גם התמורות בשיעורי ההשכלה, לצד אינטרסים פרסומיים כלכליים, הביאו לגידול משמעותי בתפוצת העיתונים בעולם הערבי, כך שברבע האחרון של המאה ה-20 הגיעו שיעורי התפוצה של העיתונים המובילים למאות אלפים עד מיליון ויותר כל אחד. גם מבחינת הפריסה הגאוגרפית היו כעת מספר מודלים חשובים של עיתונות בערבית, פרט לביירות וקהיר, כגון ההתפתחות האדירה שחלה במדינות המפרץ, שעם רווחי הנפט היה ביכולתן לרכוש את מיטב הטכנולוגיה וכוח האדם לייצר מוצרים עיתונאיים מרשימים למדי. זאת אף זאת, השתכללות תשתיות התחבורה והטכנולוגיה איפשרו כעת הפצה יעילה של פרסומים בין מדינות ערב השונות, ויצרו מעין קהילת שיח משותפת, בה עדיין נשמר מעמדן של העיתונות המצרית והלבנונית, לפחות עד שנות ה-80, בהן החלה לתפוס תאוצה העיתונות הערבית היוצאת לאור במערב אירופה.