הרפורמה ביחס לדין ההתיישנות בנזיקין מתבטאת בעיקר בשני תחומים: האחדת הדינים על ידי ביטול סעיף ההתיישנות בפקודה והכפפת ההסדר הנזיקי לחוק ההתיישנות; ושינוי בהסדרי ההתיישנות לגבי העוולות, ובכללו: ביטול ההבחנה בין סוגי העוולות (לפי דרישת הנזק) לעניין ההתיישנות, הבהרת המבחנים להחלת כלל הגילוי וכללי השעיית המרוץ והגדרת המצבים, בהם יכריע שיקול-דעת בית המשפט.
מול ההגדרה הקיימת כיום בחוק, לפיה "תביעה לקיים זכות כל שהיא נתונה להתיישנות", מדייקת הצעת החוק בהגדרת הזכות כ-זכות העומדת לאדם כלפי אדם אחר, להבדיל מזכויות היסוד, העומדות לאזרח כלפי כולי עלמא. זכויות ראשוניות אלה אינן נתונות להתיישנות, אלא הזכות לתרופה בגין פגיעה בהם היא הנתונה להתיישנות).
תקופת ההתיישנות הכללית תקוצר לפי ההצעה ל-4 שנים, אך בכפוף להסדרי השעיה והארכה גמישים יותר, ולמתן שיקול-דעת לביהמ"ש להאריך את התקופה במקרים חריגים.
במקרים בהם עילת תביעה אחת יוצרת כמה תביעות (למימוש זכות), ייבדק אם התביעות זהות מבחינה מהותית, באופן שמצדיק התיישנות כולן ברגע שהראשונה בזמן התיישנה, אם לאו. לעניין זה, תביעה לפיצוי על נזק תיחשב לשונה מהותית מתביעה לפיצוי על מעשה עוולה.
כך, גם בתביעה המתבססת על עוולה, שנזק אינו אחד מיסודותיה (כגון: תקיפה), אם נגרם נזק, תתחיל תקופת ההתיישנות ממועד גרימתו ולא ממועד התקיפה. עקרונית, תביעות ששונות רק בנזק ייחשבו לנובעות מאותה עילה, כך שהתיישנות נזק אחד גוררת התיישנות השאר. אולם, יתאפשר פיצול לתביעות שונות, אם התנהגות התובע (אי-הגשת תביעה במועד בגין הנזק הראשון) הייתה סבירה.
ביחס לעוולות נמשכות קובעת הצעת החוק הסדר אחיד, הרואה בכל העוולות מסוג זה "עוולות מתחדשות". כלומר, כל עילה הנוצרת מאירוע מתמשך נחשבת לעילה עצמאית, שתקופת התיישנותה מתחילה עם היווצרותה.
הצעת החוק מגדירה שורה של עילות להשעיית מרוץ ההתיישנות, בהן אי-ידיעת עובדה מהעובדות המהוות את עילת התביעה. בהקשר זה, ההצעה קובעת כלל גילוי רחב, ומבטלת את חוסר האחידות ששרר בין העוולות הנזיקיות השונות בגלל כלל הגילוי הצר והספציפי (בפקודה) לעוולות שנזק ביסודן. היא מבהירה מהם נושאי הגילוי (העובדות), שאי – גילויים מהווה עילה להשעיית פתיחת מרוץ ההתיישנות.
הצעת החוק מאפשרת לביהמ"ש לקבל עובדות נוספות כנושאי גילוי, רק אם הן "עובדות החיוניות להגשת התובענה".
מבחן הגילוי אובייקטיבי, כלומר, אי הידיעה צריכה להיות סבירה. עילת השעיה נוספת שמוצעת היא התנהגות פסולה של הנתבע, כשזו גרמה לעיכוב בהגשת התביעה. העילה כוללת הטעיה, כפייה ועושק, כשהטעיה כוללת גם הודאה בזכות התובע או ביצוע חלקי שלה, כשאלה נועדו להטעות. במקרה של הטעיה, ההשעיה תימשך עד גילוי סובייקטיבי של ההטעיה.
החוק החדש יאפשר לתובע להגיש לבית המשפט בקשה להארכת תקופת ההתיישנות אם יש טעם סביר לכך (למשל אם התביעה התיישנה בגלל חסינות דיונית של הנתבע או בגלל כוח עליון).
הסטה זו לטובת התובע, המצטרפת להסדרי ההשעיה הפועלים לטובתו, מאוזנת על ידי קביעת "תקרת התיישנות" (או "מחסום התיישנות") – מועד בו התביעה תתיישן גם אם טרם הסתיים מרוץ ההתיישנות (אלא אם עילת ההשעיה מבוססת על פסול בהתנהגות הנתבע).
"תקופת התקרה" תחושב מיום ביצוע מעשה העוולה. תקופת התקרה הכללית תעמוד על 25 שנה. בתביעות בשל טיפול רפואי תיקבע תקרה של 18 שנה. תקופות אלה ייתנו מענה טוב יותר לסובלים ממחלות סמויות, (עד כה מחסום ההתיישנות לגבי התובעים בעוולת הרשלנות עמד על 10 שנים), שקיים אצלם פער בין מעשה העוולה לבין קרות הנזק. איזון נוסף להסטה לטובת התובע נמצא בדיני השיהוי, שלפי ההצעה ימשיכו לחול לצד חוק ההתיישנות, כך שהאפשרות לדחות תובענה או לסרב למתן סעד מחמת שיהוי תיוותר על-כנה.
מבט לעתיד.
זכות הגישה לערכאות הוכרה במשפט הישראלי כזכות יסוד, על אף שאינה כתובה ככזו בחוק, והיא מוגנת בהתאם. מכאן נובעת מעין חזקה פרשנית, שהמחוקק לא התכוון לשלול זכות זו, אלא מקום שעומדים מולה שיקולים כבדים וראויים. מוסד ההתיישנות מציג שיקולים כאמור, אולם מעמדה של הזכות ניכר בפרשנות סוגיות התיישנות בדין.
לאור מעמדה של הזכות, ראוי שסוגיות התיישנות יתפרשו בצמצום. הסוגיות שעולות בפסיקה סבוכות מאוד וקשה לאתר מגמה ברורה של צמצום או הרחבת מוסד ההתיישנות.
במצב הקיים החלת כלל הגילוי שבס' 8 לחוק על ההסדר הנזיקי שבס' 89 לפקודה מצמצם את מוסד ההתיישנות. גם בפסקי דין שעסקו בסוגיית מחסום ההתיישנות ניכרה מגמה של צמצום מוסד ההתיישנות על ידי דווקנות בדין. מנגד, הנטייה להחיל את כלל הגילוי רק על יסודות העוולה, ולראות בו חריג שהוכחתו מוטלת על התובע, מרחיבה את מוסד ההתיישנות. מבחני הנזק הסמוי אף הם לא מראים מגמה אחידה. החלת מבחן ההסתברות בסוגיית הנזק הסמוי מרחיבה את מוסד ההתיישנות. מנגד, החלת מבחן ההתממשות באותה סוגיה מצמצמת אותו. נראה שביהמ"ש מתמקד בפתרון בעיות שילוב הדינים ולכן מתקשה ליצור מגמות ברורות, ולהצביע על נקודת האיזון הראויה בין שיקולי ההתיישנות.
הצעת חוק ההתיישנות טיפלה בבעיית ריבוי ההסדרים. במרכזה עומד הסדר אחיד לכל העוולות, וכך גם ביחס לכללי ההשעייה, כשבמקרים חריגים אף ניתן שיקול-דעת לביהמ"ש להגמיש ולהרחיב את כלל הגילוי המאוחר. כמו כן, מחסום ההתיישנות הוחל באופן אחיד יותר.
נראה שגם טרם יתקבל החוק בכנסת, אפשר שתהיה להצעה השפעה על פרשנות בתי-המשפט בבוחנם טענות התיישנות, בעיקר בהיבט השעית המרוץ.
סקירת משפט משווה בתחום ההתיישנות בנזיקין מלמדת על כך, שהצעת חוק ההתיישנות שותפה למגמה כללית במשפט לקיצור ולהאחדה של תקופת ההתיישנות (לצד קביעת כללי השעיה), וכן לקביעת מחסום התיישנות קרוב.
באנגליה תקופת ההתיישנות של חלק מהעוולות הנזיקיות עומדת על שש שנים. תביעה לפי חוק הנזק הסמוי מתיישנת כעבור שלוש שנים (אך המרוץ מושעה עד שאפשר לגלות את עילת התובענה) וכך גם תביעות בנזקי-גוף, בעוד שתביעות בלשון-הרע יתיישנו כעבור שנה. ועדת הרפורמה האנגלית מתחה ביקורת על חוסר האחידות והציעה תקופה אחידה של שלוש שנים. גם הקוד האזרחי הגרמני התאפיין, עד לרפורמה האחרונה, בחוסר אחידות בתקופות ההתיישנות בעוולות השונות. בעקבות תיקון הקוד בשנת 2002, נקבעה תקופת התיישנות סטנדרטית של שלוש שנים.
בנוסף, ניכרת מגמה להחלה נרחבת יותר של כלל הגילוי המאוחר תוך מעבר לבחינה אובייקטיבית של יכולת הגילוי, עם חריגים, בדרך כלל ביחס לגילוי נזק-גוף.החוק הגרמני, למשל, מכיר במבחן סובייקטיבי כשמדובר בנזקי גוף – על התובע לדעת שנפגע ואת זהות הפוגע.
ביחס למחסום ההתיישנות ניכרת מגמה להצבת מחסום קרוב, למעט בתביעות בנזקי גוף.
החוק הגרמני קבע מחסום של שלושים שנה בתביעות בנזקי גוף (כמענה לבעיית הנזק הסמוי), ומחסום של עשר שנים בתביעות נזיקיות אחרות (מהמעשה המעוול). אלה היו גם המלצות ועדת הרפורמה האנגלית.
יש שיטות שבחרו בפשרה: מחסום מעט קרוב יותר שחל על כל העוולות. ההצדקה לגישה זו טמונה בחיים המודרניים המשתנים במהירות, המציבים קושי בבירור תביעות ישנות.
לאחרונה נמתחה בספרות ביקורת על הסדר השעיית המרוץ על ידי כלל הגילוי המאוחר, כפי שנוסח בהצעת חוק ההתיישנות.
עיקר הביקורת על כך, שכלל הגילוי מבוסס על מודעות התובע (לעובדות המהוות את עילת התובענה), אך מתעלם מההיבט של סבירות התנהגותו. מחד, הכלל מתעלם מהאפשרות שגם בהתקיים מודעות כזו, עיכוב בהגשת תביעה עשוי להיות התנהגות סבירה. מכיוון אחר, התבססות על מודעות התובע בלבד מיטיבה איתו, גם כשנהג בחוסר סבירות, ומתעלמת מהפגיעה בנתבע בשל חלוף הזמן.
הביקורת מציעה לסגת ממשטר של "הכול או כלום" למשטר "גמיש" שיאפשר להתאים את זכויות הצדדים לנסיבות המקרה הספציפי, על ידי החלפת כלל הגילוי בכלל רחב יותר שמבוסס על סבירות. כך, עיכוב בהגשת התביעה לא יגרור חסימתה, כי אם התאמת היקף הפיצויים לפי הערכת ביהמ"ש בדבר הפגיעה בסיכויי הנתבע לזכות עקב שחיקת ראיותיו.
מודל גמיש זה מהווה בעצמו נקודת איזון בין התובע לנתבע, שכן התובע זוכה לתבוע על אף חלוף הזמן אולם נזקי הזמן של הנתבע, הבאים לידי ביטוי בשחיקת ראיותיו ויכולתו להתגונן נלקחים בחשבון בהכרעה.
פתח להחלת מודל גמיש מעין זה נמצא, אולי, בדבריה של השופטת ט' שטרסברג-כהן בפרשת המאירי: "אף שיש טעם רב באינטרסים שעליהם באה ההתיישנות להגן, לא בכל מקרה הטעמים האמורים, או איזה מהם, רלוונטיים. האיזון הראוי בין האינטרסים המתעמתים בזירה, הוא שמתווה את הגישה הראויה לטענת ההתיישנות וליישומה במקרה נתון".
סבירות התנהגות התובעת שהשתהתה בהגשת תביעתה למרות מודעותה לרכיביה, עשויה להיות רלוונטית במיוחד בתביעותיהן האזרחיות של נפגעות תקיפה מינית. במקרים אלה השיהוי נובע מגורמים פסיכולוגיים וחברתיים, ומאזן האינטרסים שונה מזה שנדון לעיל.
יש לזכור, שהמודל הגמיש המוצע, כמו גם ההסדרים הקיימים ביחס לעוולות נמשכות ולסוגיית אירוע הנזק, מהווים צמתים, בהם נדרש בית-המשפט להפעיל שיקול-דעת רחב. לכן, כל איזון שיצור המחוקק יהיה נתון להסטה על ידי שיקול הדעת.
תמונה זו עולה לרוחב כל הסדר ההתיישנות בנזיקין. גם אחרי שתעבור הצעת החוק, קשה יהיה לסכמו בכללי האצבע, וגם אם ישנם כאלה, הרי שהם רק נקודת מוצא, או בסיס להרכבת כללים המסייגים אותם, כשעל עבודת ההרכבה חולש שיקול דעתו של בית-המשפט, הקובע את האיזון הסופי בין האדם, שנפגע ממעשה מעוול, לבין מעוולו.
לירון לבו
לירון לבו (נולד ב-22 בינואר 1972) הוא שחקן ודוגמן ישראלי.
ביוגרפיה.