שלושת אנשי הצוות של הבואינג ניצלו אך שני נהגי הטרקטור ומכונאי במטוס הסטרטוקרוזר נהרגו ושני המטוסים נהרסו כליל.
התאונה.
בלילה שבין 29 ו-30 בנובמבר 1970 התקיים תרגיל פריסה בשדה התעופה לוד שעל קיומו נמסר לכל הגורמים הרלוונטיים כולל הנהלת שדה תעופה לוד.
במסגרת התרגיל נגררו מטוסי דקוטה וסטרטוקרוזר לאורך המסלול היחיד ומשטחי החנייה לעבר מחסות מפני תקיפה אווירית מדומה. בשעה 02:50 זמן מקומי, מטוס בעל רישום 4X-FPS, אחד משני מטוסי הסטרטוקרוזר שהוסבו למכלית תדלוק, נגרר על ידי טרקטור של התעשייה האווירית לאורך מסלול 12/30 ללא אורות על הטרקטור ועל המטוס. כמה דקות מאוחר יותר אישר מגדל הפיקוח לטיסת חברת TWA מספר TW691, טיסת מטען סדירה לקנזס סיטי דרך ציריך שבוצעה על ידי מטוס בואינג 707-331C אות קריאה N790TW, להמריא ממסלול 30. מטוס המטען של חברת TWA מסוג בואינג 707 בקש הסעה ואישור המראה לטיסה 645 לציריך. הקברניט, שלא היה מודע לסטרטוקרוזר שנגרר על המסלול, הורה לקצין הראשון שלו להתחיל בריצת ההמראה. הקברניט שזיהה את הסטרטוקרוזר לפניו על אותו מסלול, משך בהגאים להמראה מוקדמת. כשהגיע המטוס לכשני שלישים המסלול, פגעו מנועים מס. 1 ו-2 שעל כנף שמאל של המטוס בתחתית מכלול הזנב של הסטרטוקרוזר, וקצה כנף שמאל קרעה חלק מזנב הסטרטוקרוזר. טייס הבואינג, ניסה ברגע האחרון להסיט את המטוס ימינה, אך המטוס הזדקר, ועקב מהירותו הנמוכה, גלש אל שדה השלף, מצפון למסלול 30/12, והחל לעלות באש. מטוס ה-TWA, שהיה עמוס ב-30 טון של מטען, בעיקר פרטי ריהוט ופרחים ליצוא, עלה באש שהתפשטה תוך זמן קצר לסטרטוקרוזר. שני המטוסים הושמדו לחלוטין. שלושת אנשי הצוות של TWA נחלצו מהמטוס ללא כל פגע, והגיעו בכוחות עצמם, תוך רבע שעה, למשרדי אל על בטרמינל. שנים מאנשי הקרקע נהרגו במקום, והשלישי, נפצע קשה ומת מפצעיו לאחר כשבוע.
כוחות ההצלה של שדה התעופה לוד שהוזעקו, הגיעו למקום כעשר דקות לאחר האירוע. הם ניסו להציל את עובדי התע"א, וחיפשו לשווא את צוות ה-707 ש"נעלם" מהקוקפיט, בזמן הממושך שעבר עד להגעת כוחות ההצלה. שדה תעופה לוד, נסגר למשך כ-11 שעות, ונפתח שוב לתנועת מטוסים בשעות אחר הצהריים של אותו יום, 30 בנובמבר 1970.
התנגשות מטוס חיל האוויר סטרטוקרוזר ומטוס טי.וו.אי מוגדרת כתאונה החמורה ביותר בנמל התעופה בן-גוריון.
איוש מגדל הפיקוח בזמן התאונה.
מגדל הפיקוח בלוד בשעה 02:50 אויש על ידי פקחית הטיסה סילביה מאיירס והסמלים מאירוביץ ווינשטוק הפקחים הצבאיים במשמרת הלילה. הפקח האזרחי הנוסף פול קילאני ישן ואחראי המשמרת יחזקאל שאבו, עתיד לקום ממנוחתו עם תחילתו של אירוע העומד להתרחש בשדה התעופה.
סה"כ במשמרת הלילה במגדל הפיקוח אמורים להיות 3 פקחים אזרחיים ו-3 פקחים צבאיים.
הבואינג 707 של טי.וו.אי קיבל אישור המראה מפקחית התעופה סילביה מאיירס.
גורר הסטרטוקרוזר קיבל אישור לעלות על המסלול, מסמל מאירוביץ, הפקח הצבאי, שלדבריו הודיע לפקחית האזרחית, על דבר הגרירה (מאיירס הכחישה שנאמר לה, סמל ויינשטוק תמך במאירוביץ ואמר שמאיירס הנהנה בראשה לאותת הסכמה).
ועדת חקירה.
ועדת חקירה מונתה ב-30 בנובמבר 1970 על ידי שר התחבורה שמעון פרס. בראש הוועדה עמד מפקד חיל האוויר לשעבר האלוף (מיל) דן טולקובסקי. חברי הוועדה גבו בין היתר עדות מהמעורבים בתאונה: צוות המטוס האמריקאי, הפצוע שגרר את מטוס התובלה הצבאי, אנשי מגדל הפיקוח, עובדים אחרים וכן מספר טייסים מומחים. כן שמעו חברי הוועדה את סרטי ההקלטה של מגדל הפיקוח.
הנוהל לפי ההוראות שניתנו על ידי שר התחבורה משה כרמל בשנת 1966 היה כי יש לקיים טיסות היוצאות משדה התעופה לוד בין 9 בלילה ל-4 בבוקר מכיוון מערב לכיוון מזרח ורק אחר כך נוטה המטוס למערב כדי שהמראות מטוסים בשעות הלילה לא תהיה מעל תל אביב. הוועדה בדקה מדוע ניתנו לקברניט מטוס המטען האמריקאי הוראות להמריא בכיוון מזרח למערב בניגוד להוראות הקבע של נמל התעופה.
מומחי ביטחון הפנו אצבע מאשימה אל נוהלי הביטחון של נמל התעופה לוד, בו משמשים מסלולי ההמראה גם כמסלולי הובלה, ללא שימוש בכבישים עוקפים.
סיבות לתאונה ומסקנות אישיות.
ועדת החקירה מנתה 3 סיבות עיקריות לתאונה החמורה:
בעקבות מסקנות ועדת החקירה מנהל מגדל הפיקוח שמואל פוליאק, הועבר מתפקידו והועבר לעבוד במחלקת מבצעים של מנהל התעופה האזרחית. למנהל מגדל הפיקוח מונה יעקב וכטל.
הפקחית האזרחית מאיירס, הפקחים הצבאיים ווינשטוק ומאירוביץ וראש המשמרת יחזקאל שאבו הושעו מתפקידם. נגד מאיירס נפתח משפט, וסניגורה, ששכרו מומן על ידי אגודת הפקחים, היה עו"ד שמואל תמיר. היא הועברה לעבוד במחלקת התאום בשדה התעופה לוד.
צוות חקירה של טי.וו.אי.
אנשי צוות המחקר של טראנס וורלד איירליינס שהגיעו לישראל מפריז בעקבות האסון עסקו בבדיקת הממצאים. בין השאר בחנו מקרוב כל סמ"ר של מסלול האספלט סמוך למקום ההתנגשות.
זורם בלתי דחיס
הרהורים על כוחה המניע של האש
הרהורים על כוחה המניע של האש ועל מכונות המותאמות לרתום את כוחה (בצרפתית: Réflexions sur la puissance motrice du feu et sur les machines propres à développer cette puissance) הוא ספרו של הפיזיקאי הצרפתי סאדי קרנו, שפורסם ב-1824. זהו פרסום משמעותי בהיסטוריה של התרמודינמיקה, שעסק בתאוריה מוכללת של מנועי חום.
חשיבות היסטורית.
הספר באורך 118 עמודים נחשב לאחת העבודות המייסדות של מדע התרמודינמיקה. הוא מכיל את הניסוח הראשוני והמוקדם ביותר של החוק השני של התרמודינמיקה. קרנו קבע בו שהכוח המניע (עבודה מכנית) נוצר אודות למעבר הקלוריק (חום) מגוף חם לגוף קר.
עבודה זו כמעט ולא זכתה לתשומת לב מהקהילה המדעית עד אשר מהנדס המכרות הצרפתי אמיל קלפיירון הציג את חישוביו של קרנו בצורה גרפית וויזואלית יותר בחיבורו מ-1834 "מסה על כוחה המניע של האש". דרך מאמרו של קלפיירון, הפיזיקאי הגרמני רודולף קלאוזיוס למד על תורת החום של קרנו, ובאמצעות וריאציה על הנחותיו וטיעוניו של קרנו על חום, קלאוזיוס ניסח את החוק השני בצורה מתמטית בעזרת מושג האנטרופיה.
בשנת 1849 המונח "תרמודינמיקה" כבר היה מצוי בשימוש בספרו של לורד קלווין "תיאור של תורת קרנו על כוחה המניע של האש".
"הרהורים" מכיל מספר עקרונות חדשניים כמו מעגל קרנו, מנוע החום של קרנו (וההמשגה של מנועי חום באופן כללי), משפט קרנו ונצילות תרמודינמית. בדומה לאופן שבו "הרהורים" הקדימה את הניסוח הפורמלי של החוק השני, כך גם מאמרו מ-1843 של הפיזיקאי האנגלי ג'יימס ג'אול "שווה הערך המכני של החום" הקדים את החוק הראשון של התרמודינמיקה.
למרות העובדה שתאוריית הקלוריק הייתה שגויה, עבודתו של קרנו שילבה בתוכה שלוש תובנות שעודנן רלוונטיות לתרמודינמיקה של ימינו ושנעשה בהן שימוש על ידי ממשיכי דרכו של קרנו כדי לנסח באופן מתמטי מדויק את המושג החמקמק של אנטרופיה:
לין מנואל מירנדה
אויגן וולאשק
אויגן וולאשק (בצרפתית: Eugène Walaschek; 20 ביוני 1917 – 22 במרץ 2007) היה כדורגלן ומאמן שווייצרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה.
וולאשק נולד ב-20 ביוני 1917 במוסקבה שברוסיה לאב צ'כי ואם שווייצרית. בגיל שנתיים עבר עם משפחתו לגור בז'נבה ובמהלך הקריירה בשווייץ שיחק במועדונים סרבט ז'נבה, יאנג בויז ברן ולה שו-דה-פון. לאחר שפרש מכדורגל וולאשק היה למאמן וגם לכלכלן במנהל הכספי בז'נבה.
במדי נבחרת שווייץ עשה את הופעת הבכורה בשנת 1937 בניצחון 3–4 על אוסטריה. במונדיאל 1938 היה לאחד מגיבורי הניצחון על גרמניה הנאצית ב-2–4 במשחק החוזר שבשמינית הגמר, כשהוא כובש את אחד השערים. משחקו האחרון במדיה היה בשנת 1945 בניצחון 0–1 נגד צרפת.
עד היום הוא נחשב לכדורגלן השווייצרי היחיד שזכה שיצא עליו סרט, ששמו הוא – "החלום של וולאשק". הוא נפטר ב-22 במרץ 2007 בשווייץ בגיל 89, ובכך היה לשחקן האחרון שנשאר בחיים מבין כלל שחקני סגל נבחרת שווייץ במונדיאל 1938.
ורדה נשרי
ורדה נשרי (10 באפריל 1935 – 22 באפריל 1995) הייתה פסנתרנית ישראלית.
נשרי נולדה ברעננה. את לימודי הפסנתר החלה בגיל 6, אצל אמהּ, הזמרת חנה נשרי. בגיל 8 היא ליוותה את אמה בקונצרטים, ובכך החליפה את המלווה הקבוע עד אז של אמה, סשה ארגוב. היא נחשבת לאחת הבוגרות הבולטות של קונסרבטוריון "שולמית", שם למדה עם אמה גורוכוב . נאמר עליה שהתקדמותה הייתה מטאורית. בגיל 12 ניגנה עם תזמורת קול ירושלים ובגיל 15 ניגנה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בגיל 14 נשרי המשיכה את לימודיה בקונסרבטוריון הלאומי של פריז עם לזר לוי ואף זכתה ב- Premier Grand Prix. לאחר מכן למדה בפריז עם מגדה טליאפרו ובניו יורק עם קלאודיו אראו, ששמע אותה ב-1953 בתל אביב והעניק לה מלגת לימודים מלאה אצלו בניו יורק, שכן ראה בה, כדבריו, ״מי שעשויה להיות אחת הפסנתרניות החשובות של תקופתה״. נשרי יצאה למסעות קונצרטים ברחבי אירופה, בארצות הברית, בקנדה ובדרום אפריקה. בקונצרטים עם תזמורות שונות בארצות אלה הקפידה לכלול תמיד גם יצירה ישראלית. היא נחשבה לנכס לאומי - מדינת ישראל שלחה אותה לייצג את ישראל בקונצרטים בעולם.
הקליטה לחברת Decca והרבתה לבצע, לצד הרפרטואר הקלאסי, גם יצירות מודרניות ויצירות של מלחינים ישראלים שכמה מהן כמו "מוזיקה לפסנתר 1957" של פאול בן חיים ו- "אפיטף – סונטה מס' 2" של צבי אבני אף הוקדשו לה.