הרעיון של הקמת מדינה המבוססת על דת המורמונים החל להתפוגג לאחר שהגיעה הרכבת לאזור, והיא פתחה את הטריטוריה להתיישבות של אנשים שאינם מורמונים, בייחוד בחלק המערבי של הטריטוריה. יאנג והכנסייה המורמונית תמכו ברכבת, ואפילו העבירו חברים בכנסייה שעבדו על בניית מקדש סולט לייק לעבודה על מסילת הברזל. נעיצת היתד המוזהב, רק 106 קילומטרים מסולט לייק סיטי השלימה את מסילת הברזל הטרנס קונטיננטלית הראשונה בפרומונטרי ביוטה ב-1869. נציגים מטעם טריטוריית יוטה ומנהיגי הכנסייה המורמונית לא היו שותפים לחגיגות של אותו יום.
ממשל.
קודם לכינונה של טריטוריית יוטה, בהיעדר כל סמכות אחרת, הפכה הממשלה הזמנית של דזרט לממשלה דה פקטו של האגן הגדול. התקיימו שלושה מושבים של האספה הכללית, רשות מחוקקת בת שני בתי מחוקקים. ב-1850 מינתה הרשות המחוקקת שופטים וחוקי עונשין. הוטלו מיסים על רכוש ועל אלכוהול, ונאסרו הימורים. הוכר מוסד הכנסייה המורמונית והוקמה מיליציה המבוססת על לגיון נאוו.
הרשות המחוקקת הקימה בתחילה רק שישה מחוזות, שכיסו רק את העמקים המיושבים. "מחוזות עמקים" אלו הקיפו בתחילה רק חלק קטן מהאזור המיועד למדינת דזרט והתרחבו ככל שיושבו שטחים נוספים.
דגל.
על פי רוב התיאורים היה דגל דזרט דומה לדגל יוטה של ימינו, אבל כיוון שלא היה דגל תקני נעשה שימוש בתחליפים דתיים וחילוניים רבים אחרים.
הטפט הצהוב
הטפט הצהוב (באנגלית: The Yellow Wallpaper) הידוע גם כ"נייר הקיר הצהוב", הוא סיפור קצר מאת הסופרת האמריקאית שארלוט פרקינס גילמן , אשר פורסם לראשונה בינואר 1892 ב"ניו אינגלנד מגזין". הסיפור נחשב לאחת היצירות הבולטות של הספרות הפמיניסטית המוקדמת, המדגימה את הגישות המקובלות במאה ה-19 לבריאות נשים, הן הפיזית והן הנפשית.
הסיפור מסופר בגוף ראשון כאוסף של רישומים ביומן, של אישה אשר נמצאת בטיפולו של בעלה הרופא, בשל "דיכאון עצבי זמני – ונטייה קלה להיסטריה", אבחנה רווחת לנשים בתקופה זו. מבודדת ומפוחדת - היא אט-אט שוקעת לתוך מצב של טירוף ופסיכוזה.
תקציר העלילה.
המספרת מתחילה את סיפורה בהתפעלות מהבית שבעלה הרופא שכר להם לתקופת הקיץ. היא משתמשת בשפה רומנטית וציורית כדי לתאר את הפאר והאצילות של בית האחוזה, ותוהה כיצד עלה בידם לשלם על הבית, ולמה הוא נותר ריק כל כך הרבה שנים. היא מרגישה שיש בבית משהו מוזר, ותחושה זו מובילה אותה לתאר משהו לגבי מצבה הבריאותי - שהיא סובלת מ"דיכאון עצבי" שהחל לאחר לידת בנם הפעוט, ובנישואיה - שהיא מרגישה שבעלה, ג'ון, מקטין אותה ומזלזל בה, ברעיונותיה, וכן בחוליה.
היא משווה בין הגישה הפרקטית והרציונלית של ג'ון לבין גישתה היצירתית והרגישה. על פי תנאי הטיפול שלה, בידיו של ג'ון, אסור לה להתאמץ כמעט בכלל, ובעיקר אסור לה לעסוק בעבודה או בכתיבה. הקורא מגלה שאישה בשם מרי מטפלת בינתיים בתינוק. המספרת, לעומת זאת, מרגישה שפעילות, חופש ועניין יעזרו לה לשפר את מצבה, ולכן התחילה לכתוב את היומן בסתר כדי "להקל על מחשבותיה".
תוך כדי, היא מתחילה לתאר את הבית ביתר פירוט. לרוב, תאוריה הם חיוביים, אך פרטים קטנים צצים שהם יותר אפלים - הסורגים על החלונות, השער החוסם את הגישה למדרגות - שניהם לכאורה להגן על ילדים המתגוררים בקומה העליונה של הבית, שם היא שוהה עם ג'ון; וכן טבעות ברזל המותקנות בקירות.
היא במיוחד מתעניינת בקירות, או יותר נכון בטפט הצהוב המכסה עליהם. היא מוטרדת מהצורות המודפסות עליו, ומתארת אותו כ"מעורר בחילה". בשלב זה, היא שומעת את צעדיו המתקרבים של בעלה, ומפסיקה לכתוב.
השבועות עוברים, והאישה מפתחת מיומנות בהסתרת היומן מבעלה, וכך גם את מחשבותיה. היא ממשיכה לייחל לחברה, פעילות וגירויים, ושוב מתלוננת על גישתו הפטרונית של ג'ון כלפיה - אך עד מהרה היא תמיד חוזרת לנושא הטפט. הטפט מתחיל להיראות לה לא רק כמכוער, אלא גם כמאיים באופן מוזר. היא מספרת כיצד ג'ון מודאג מהקיבעון שלה בנושא, והוא מסרב להחליף את הטפט "כדי לא להיכנע לדאגות הנוירוטיות" שלה. היא מספרת שהיא אוהבת לדמיין שבאים אנשים ומסתובבים בשבילי האחוזה, אך ג'ון אוסר עליה מחשבות אלו.
היא גם מתארת כיצד יכלה, בילדותה, לגרום לעצמה תחושות אימה כשהייתה מדמיינת דברים מאיימים בתוך האפילה. כשהיא מתארת את החדר שלה, היא מתארות אותו כחדר ילדים, ומציינת שהטפט קרוע במקומות, וכן שיש שריטות עמוקות בקרשי הרצפה, ושהרהיטים הם כבדים ומקובעים במקומם. בדיוק כאשר היא מתחילה לראות ולתאר דפוס משני המסתתר מאחורי ההדפס הצהוב שעל הטפט - כתיבתה נקטעת שוב, הפעם על ידי ג'ני, אחותו של ג'ון, המנהלת את משק הבית ומשמשת כאחות בטיפולה של המספרת.
אמצע הקיץ עובר, והאישה מספרת שמשפחתה הגיעה לביקור, אשר הותיר אותה עייפה מתמיד. ג'ון מאיים לשלוח אותה לד"ר וייר מיצ'ל, הרופא האמיתי אשר תחת טיפולו הסופרת עצמה, שארלוט גילמן, חוותה התמוטטות עצבים.
המספרת נמצאת לבדה רוב הזמן, ומתחילה לספר איך הטפט דווקא מתחבב עליה, ושהניסיונות לפענח את הדפוסים שלו הפכו למקור השעשוע העיקרי בחייה. ככל שהאובססיה שלה גוברת, הדפוס המוסתר של הטפט מתבהר. הוא מתחיל להידמות לאישה, ה"כורעת ומזדחלת" מאחורי ההדפס הצהוב, אשר מתחיל להידמות לסורגים של כלוב.
כל פעם שהמספרת מעלה את הרעיון שתצא מן הבית, ג'ון משתיק אותה ומזלזל ברצונה זה. כל פעם שהוא נוהג בה כך, הנייר מעורר הגועל קוסם לה אף יותר.
בשלב זה, הטפט מעסיק את כל מחשבותיה. היא נהיית רכושנית וחשאית לגביו, כשהיא מסתירה את התעניינותה בו כדי שתוכל לוודא שאף אחד אחר לא יתחיל לבדוק את הטפט, וכדי שתוכל לפענח אותו בעצמה. יום אחד, היא מפתיעה את ג'ני שעומדת בחדר ובוחנת את הטפט, ומספרת שמצאה כתמים צהובים על הבגדים שלהם.
ג'ון עיוור לאובססיה המעסיקה את אשתו, וסבור ששתיקתה מסמנת שיפור במצבה. אך היא, מתחילה להשתכנע שהיא מריחה את הטפט מכל פינות הבית, גם כשהיא בחוץ. היא מגלה סימן מריחה מוזר עליו, הנמשח לכל אורכו סביב כל קירות החדר - כאילו מישהו התחכך בקירות כשזחל לרגליהם.
הדפוס אשר מתחת לדפוס הוא כעת בבירור אישה המנסה להימלט משם, לדברי המספרת. היא רואה את האישה מרעידה את הסורגים בלילות, ומזדחלת בחדר בימים. היא מספרת שגם היא עצמה מזדחלת בחדר לפעמים. היא חושדת שג'ון וג'ני מודעים לאובססיה שלה, וגומרת אומר בליבה להיפטר מהטפט אחת ולתמיד. במהלך הלילה, היא מקלפת שטח נרחב ממנו. למחרת, היא נאחזת תזזית, ונושכת וקורעת בציפורניה את הטפט מהקיר כדי לשחרר את האישה שהיא רואה מאחוריו, הנאבקת לצאת ממנו.
ביומו האחרון של הקיץ, המספרת - שכבר איבדה לחלוטין את שפיותה - נועלת את עצמה בחדר, בו היא משוכנעת שיש עכשיו מספר רב של נשים מזדחלות אשר יצאו מן הטפט, ושגם היא עצמה יצאה ממנו, היא-היא האישה הלכודה. היא זוחלת סביב החדר, ומשאירה סימנים בטפט הקיר כשהיא עוברת ומתחככת בו. כשג'ון מגיע הביתה היא מסרבת לפתוח לו את הדלת. הוא פורץ לחדר, ורואה את מחזה האימה שמתרחש בו. אשתו, מהרצפה, מצהירה, "הצלחתי סופסוף להימלט משם... על אף המאמצים שלך ושל ג'ני!". ג'ון המבועת מתעלף, אך היא ממשיכה בסיבוביה, כאשר היא נאלצת לזחול מעל גופו הדומם בכל פעם שהיא עוברת.
פרשנות.
פרשנותה של גילמן.
בכתיבתה, גילמן בחנה את התפקידים החברתיים של נשים באמריקה בזמנה. היא עסקה בנושאים כמו היעדר חיים מחוץ לבית עבור נשים, וכיצד הכוחות הפטריארכליים השפיעו לרעה על חייהן. עבודתה סללה את הדרך עבור סופרות פמיניסטיות שבאו אחריה, כגון אליס ווקר וסילביה פלאת'.
ב"הטפט הצהוב", גילמן משתמשת באי-שפיותה של המספרת כדרך למחות נגד ההתייחסות הדכאנית של הרפואה כלפי נשים. היה מקובל - וזה משתקף בסיפור, ואף בביוגרפיה של גילמן עצמה - שהרופאים (אז, כולם גברים) והבעלים או האבות של נשים יחליטו כל החלטה רפואית עבורן, כאשר הנשים עצמן נחשבות כחלשות ושבריריות. פעילות זכויות נשים מאותה התקופה ולאחריה, טענו כי ההתפרצות של אבחוני מחלת נפש בקרב נשים הייתה ביטוי לדיכוי של נשים, ואף תוצאה של אותו הדיכוי. תחת גישה זו, אסרו, או השתדלו להניא נשים מפעילויות כמו כתיבה, מכיוון שדרך הכתיבה שלהן הן ייצרו בסופו של דבר זהות ברורה ונפרדת, והדבר יהווה סוג של התנגדות. גילמן הביעה את דעתה שכתיבה של נשים הייתה בעצם אחת הדרכים היחידות שנשים יכלו לבטא את קיומן בעולם, בתקופה שבה היו להן מעט מאוד זכויות.
גילמן ספרה שהסיפור מבוסס על הניסיון האישי שלה בתור מטופלת: "המטרה האמיתית של הסיפור היה להגיע לד"ר ס. וייר מיטשל, ולהעמיד אותו על טעותו". היא סבלה שנים של דיכאון והתייעצה עם רופא מומחה ידוע, ד"ר וייר, אשר רשם לה "ריפוי במנוחה" אשר דרש ממנה לחיות חיים ביתיים ככל האפשר. אסור היה לה לגעת בעט, או מכחול, והורשו לה רק שעתיים ביום של גירוי אינטלקטואלי ביום.
לאחר שלושה חודשים, נואשת, גילמן החליטה להפר את תנאי טיפולה, וחזרה לכתוב. לאחר שהבינה כמה קרובה היא הייתה להתמוטטות מנטלית, היא כתבה את "הטפט הצהוב", בו הוסיפה את הפרטיים הדמיוניים כדי להמחיש את הבעייתיות באבחנה ובטיפול שהוצעו לה. היא שלחה עותק למיטשל, אך לא זכתה לתגובה.
היא הוסיפה כי "'הטפט הצהוב' לא נועד כדי לגרום לאנשים טירוף, אלא כדי למנוע מהם לאבד את דעתם, וזה עבד". גילמן טענה ששנים רבות לאחר מכן נודע לה שמיטשל שינה את שיטות הטיפול שלו, אך היסטוריונית הספרות ג'ולי בייטס כפרה באמיתות הדבר. מיטשל המשיך בשיטותיו, לפחות עד 1908 – 16 שנים אחרי שפורסם "הטפט הצהוב" – ורצה להקים בתי חולים שיוקדשו לשיטת ה"ריפוי במנוחה".
פרשנות פמיניסטית.