פעילות משולבת של ייצור מוצרים, רכישתם ושימוש בהם היא פעילות רצויה שכן יוצרת רווחה לגורמים רבים. ליצרן, לעובדיו ולגורמים הקשורים עמו נוצרת רווחה עקב התמורה המתקבלת עבור המוצר, בעוד צרכני המוצר נהנים מהשימוש בו. תועלת זו ידועה במינוח עודף כלכלי. עם זאת, כל מוצר מביא עמו סיכון מסוים. התממשותו של אותו סיכון תפגע ברווחה שהוא מביא עמו ולכן תפגע ברווחה המצרפית. מאידך, מניעת הסיכון יוצרת בעצמה עלות (שמתבטאת בהתקנת אמצעי זהירות או בהפסקת הייצור). לפיכך הסדר יעיל הוא הסדר שמתמרץ את היצרן והצרכן לפעול לביטול הסיכון המיותר – סיכון שגדול יותר מעלות מניעתו. ההסדר הנבחר יוצר הרתעה כלפי היצרן והצרכן, וזו משפיעה על התנהגותם. הרתעה מושגת על ידי הטלת נטל עלות הנזק על מי שנבחר להיות מורתע. לדוגמה, אם יאומץ הסדר של אחריות חמורה, יורתע היצרן כיוון שיידע כי הוא נושא בכל נטל הסיכון. אם יקרה נזק, הוא ישלם אותו ולכן יש לו תמריץ להקטינו. כמובן שאי הטלת כלל משפטי תותיר את הניזוק כמורתע העיקרי, שכן אם ייגרם לו נזק כתוצאה משימוש במוצר, הוא לא יפוצה.
לסיכומו של דבר, הסדר האחריות המועדף הוא זה המחלק את נטל הנזק בין היצרן לצרכן באופן שיביא למזעור העלות הכוללת של הסיכון ודרכי מניעתו.
דוגמה: חברה מסוימת עוסקת בייצור מסורים חשמליים. השימוש במכשיר מלווה בסיכון למשתמש. כיצד ניתן להקטין את הסיכון? הקטנת סיכון יעילה פירושה התקנת אמצעי זהירות על ידי היצרן ושימוש זהיר ומחושב מצד הצרכן; שני אלה יתרמו להקטנת הסבירות להתממשות הסיכון. איזו שיטה תורמת יותר להקטנת סיכון יעילה? מבחן הרשלנות אותו אימץ המחוקק הישראלי מחלק למעשה את האחריות בין שני הצדדים. היצרן צריך להתקין כל אמצעי זהירות שיוגדר כסביר בעיני ביהמ"ש, והצרכן חייב להשתמש במסור בזהירות מרבית שמא התנהגותו תוכר כבת אשם (אשם תורם). על פניו נראה הסדר זה כיעיל. אך כעת נניח מקרה שבו על ידי השקעה ניכרת במחקר ופיתוח יש ליצרן אפשרות להמציא רכיב שיקטין משמעותית את האפשרות לגרימת נזק מהמסור. במשטר של רשלנות היצרן יודע כי כל שעליו לעשות הוא להתנהג כמו יצרן סביר, ולכן זול לו יותר "להקטין ראש" ולא להשקיע בפיתוח היעיל.
מה היה קורה לו היה מאומץ מבחן סבירות הסיכון ודרכו משטר של אחריות חמורה? ליצרן היו את כל התמריצים להשקיע בחיפוש רעיונות שיקטינו את הסיכון, ויחד עם זה לא ניתן לומר שהצרכן אינו מורתע במשטר זה, שהרי סכנת הפגיעה הגופנית יוצרת תמריצים אלה ממילא. עם זאת, גם שיטה זו אינה חפה מכשלים. עלויות משמעותיות של מחקר ופיתוח יגולמו בעליית מחיר המוצר. הצרכן, שאינו מודע בדרך כלל לסיכונים ולהסדרי האחריות יסרב לשלם את מלוא המחיר והיקף המכירות יקטן. תוצאה זו בוודאי שאינה מתיישבת עם שיקולי היעילות שכן תקטין את העודף הכלכלי לחברה.
המסקנה היא שלא ניתן לקבוע בצורה גורפת מהו הפתרון היעיל יותר. תוצאה זו תומכת במתן חופש רב יותר לביהמ"ש להתאים את המשטר הנוהג ואת ההתחשבות במידע המאוחר בצורה שונה בין שווקים ומוצרים שונים. להצגה רחבה של פתרון זה מומלץ לקרוא את מאמרו של י. גלעד, "אחריות חמורה למוצרים" (1990).
גישת הצדק המתקן – מהו הסדר האחריות הצודק יותר?
גישת הצדק המתקן מציעה בדרך כלל להטיל את האחריות לנזק על מי שנושא באשם לגרימתו. על פניו, נראה כי השימוש במשטר הרשלנות הוגן הרבה יותר, שכן הוא מתנה את הטלת האחריות על היצרן בקיומו של יסוד אשם בפעילות התכנון שלו (יש לזכור כי מדובר באשמה חברתית ולאו דווקא סובייקטיבית). אינטואיטיבית, אין זה נראה הוגן לייחס ליצרן מידע שלא היה ביכולתו לדעת בשעת תכנון המוצר כפי שמציע מבחן סבירות הסיכון. לכן, הגנת "מצב המידע" שאימץ החוק הישראלי נתפסת כהוגנת ומתיישבת טוב יותר עם גישת הצדק המתקן.
אך במציאות המודרנית אין התשובה כה פשוטה. בפועל, היצרן עושה שימוש במנגנוני הביטוח המוצעים לו ומפזר את עלות הפרמיה בין כל הצרכנים. לפיכך, גם אם החוק יטיל אחריות חמורה על היצרן וגם אם יינקט משטר של רשלנות, הצרכנים הם אלה שישלמו את עלות הפיצוי מאחר שפרמיית הביטוח תגרום לעלייה במחיר המוצר. במקרים רבים היצרן יפזר את עלות הביטוח אף כלפי צרכנים של מוצרים אחרים אשר הוא מייצר. תחת מאטריה זו ניתן לומר שהטלת האחריות עליו מוצדקת והוגנת, שכן בכל מקרה הוא אינו נושא בנטל לבדו.
לפיכך, גם תחת עמדתה הנורמטיבית של גישה זו לא ניתן לקבוע מסמרות לגבי משטר האחריות העדיף בכל הנוגע לפגמי תכנון. ייתכן ששוב הסדר גמיש שיותיר מרווח שיקול דעת בידי ביהמ"ש יאפשר יצירת מערכת דינים צודקת והוגנת יותר.
ויקינג מטאל
ויקינג מטאל (Viking Metal) הוא שם לז'אנר המתאפיין בליריקה ובמוזיקה הייחודים לו ושייך לפולק מטאל ולבלאק מטאל. המונח ויקינג מטאל יוזכר בהקשר ללהקות שמבססות את הליריקה שלהן על ההיסטוריה הוויקינגית, סיפורי עם ומעשיות מארצות הצפון וכמובן במיתולוגיה הנורדית. אף על פי שרוב להקות הוויקינג מטאל מבססות את המוזיקה שלהן על הבלאק מטאל או על הפולק מטאל, להקות ויקינג מטאל מכסות קשת רחבה של ז'אנרים במטאל ומושפעות ממגוון רחב של ז'אנרים, כגון: מטאל סימפוני, דת' מטאל ות'ראש מטאל.
מקורות.
מקורו של הוויקינג מטאל בלהקת הבלאק מטאל בת'ורי והוא מתוארך לשנה 1988, בה הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי "Blood Fire Death". האלבום שואב את רוב מאפייניו האומנותיים מהבלאק מטאל הגולמי שעשתה בת'ורי לפניו, אך משולבים בו אלמנטים המעשירים את האטמוספירה המלחמתית שנועדה לתאר את הנושא הכללי של האלבום - המיתולוגיה הנורדית.
מכל מקום, האלבום שמסמל את התהוותו הסופית של הוויקינג מטאל הוא אלבומה החמישי של בת'ורי הנושא את השם "Hammerheart" שיצא בשנת 1990. האלבום מדגיש יותר את האלמנטים האטמוספיריים העשירים ששולבו יחד עם הבלאק מטאל באלבום Blood Fire Death, בעוד הקווים האסתטיים של הבלאק מטאל נעלמו כמעט לגמרי. האלבום Hammerheart יחד עם האלבום "The Wayward Sons of Mother Earth" של להקת הפולק מטאל האנגלית סקיקלאד, נחשבים לאלבומי אבן דרך בהיסטוריה של הפולק מטאל.
קווי דמיון, מאפיינים מוזיקליים ונושאים.
הוויקינג מטאל הוא ז'אנר קשה לקטלוג מבחינה טכנית, היות שלא תמיד יש לו קווים מוזיקליים ייחודים לו כתוצאה מהתבססותן של להקות על תתי-ז'אנרים אחרים במטאל (בעיקר בלאק מטאל ופולק מטאל). למרות זאת, להקות ויקינג מטאל חולקות במשותף נושאים, ערכים ואף השקפות עולם דומות:
אחוז ניכר מלהקות הוויקינג מטאל רוחשות יראת כבוד לתרבות הוויקינגית, לאמונה הגרמאנית הפאגאנית העתיקה ולאמונות הנורדיות המבוססות עליה, ואף דוחות את דת הנצרות ומבזות אותה עקב המרתם של תושבי צפון אירופה הפאגאנים לנצרות.
רוב להקות הוויקינג מטאל מגיעות מסקנדינביה או מגרמניה ומזהות עצמן עם אמונות פאגאניות גרמאניות ובעיקר עם אמונות נאו-פגניות כמו האסאטרו (Ásatrú).
המוזיקה של להקות הוויקינג מטאל בדרך-כלל מדגישה את המלודיות העממיות המבוססות על עבודת גיטרה המזכירה בדרך כלל את הפריטות המהירות של הבלאק מטאל או הדגשה הנעשית בעזרת כלים אתניים. בנוסף נעשית רומנטיזציה מוזיקלית והפיכת המוזיקה לאפית יותר על מנת לדמות אותה לרוח הנורדית הפאגאנית ולהעשירה באטמוספירה הרואית.
בעוד להקות מסוימות כותבות ושרות את שיריהן באנגלית על מנת להגיע לקהל מאזינים רחב יותר, להקות רבות כותבות את הליריקה שלהן בשפות האם המדוברת מארץ בה הן באו: שוודית, נורווגית, איסלנדית, גרמנית, דנית ומקצת מהלהקות גם בפינית. חלק מהלהקות אף משתמשות בניבים מקומיים בהתאם למיקומן או בגרסאות הארכאיות של שפות האם שלהן.
כיסוי לרה
משפט לרה
אמנת וושינגטון (חיות מוגנות)
אמנת וושינגטון או בשמה הרשמי אמנה בדבר הסחר הבינלאומי במינים של בעלי חיים וצמחי בר המצויים בסכנה הידועה גם כ-CITES (ראשי תיבות שמה באנגלית: Convention on International Trade in Endangered Species of Wild Fauna and Flora) היא הסכם בינלאומי בין ממשלות, שנוסחו נקבע כתוצאה מהחלטה שאומצה ב-1963 במפגש בין הגופים החברים ב"איגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע", ה-IUCN. מטרת ההסכם היא להבטיח כי המסחר הבינלאומי בחיות הבר ובצמחי הבר אינו מאיים על עצם הישרדותם והוא מעניק הגנה בדרגות שונות ליותר מ-33,000 מינים של בעלי חיים וצמחים.
מבין המינים המוגנים על ידי CITES לא נכחד אפילו אחד כתוצאה ממסחר בינלאומי מאז שאמנת וושינגטון קיבלה תוקף חוקי ב-1975. מצד שני, קיימים מחקרים המפקפקים בתפקיד שמילאה האמנה בגורלם של מינים מסוימים.
האמנה: רקע ודרכי פעולה.