בלילה מושלג, אדם זר ומסתורי, אשר כל פניו מכוסות בתחבושות ועיניו מוסתרות באמצעות משקפי שמש כהים, מגיע אל בית הארחה בעיירה קטנה בסאסקס ושוכר בו חדר. הוא דורש שישאירו אותו לבדו. מאוחר יותר, מר הול (פורסטר הארווי), הבעלים של המקום, נשלח על ידי אשתו (אונה או'קונור) לפנות מהחדר את אותו דייר, בגין הבלאגן העצום בחדרו (כתוצאה מעיסוקו של הדייר במחקר מדעי) ואיחור בתשלום שכר הדירה. הדייר משליך בזעם את גב' הול שנופלת במדרגות. אל המקום מגיעים שוטר מקומי ומספר מתושבי הכפר. הדייר מסיר את התחבושות ואת המשקפיים, וחושף עצמו כרואה שאינו נראה. הוא צוחק צחוק מטורף, מסיר את כל בגדיו וכאשר הוא בלתי נראה לחלוטין הוא בורח אל חיק הטבע.
אותו דייר מסתורי הוא ד"ר ג'ק גריפין (קלוד ריינס), כימאי שגילה את הסוד לאי-נראות תוך כדי עריכת סדרת בדיקות שכללה תרופה מעורפלת המכונה "מונוקאן". היעדרותו הממושכת של גריפין גורמת לדאגה בקרב פלורה קראנלי (גלוריה סטיוארט), ארוסתו של גריפין ובתו של מעסיקו של גריפין, ד"ר קראנלי (הנרי טרויס). קראנלי ועוזרו הנוסף, ד"ר קמפ (ויליאם האריגן), עורכים חיפוש במעבדה הריקה של גריפין, ומוצאים בה רק פתק אחד בודד באחד הארונות. קראנלי קורא את הפתק, ומתחיל לדאוג: הפתק כולל רשימה של כימיקלים בהם התרופה "מונוקאן", שקרנלי יודע שהיא מסוכנת ביותר; זריקה מתרופה זו גרמה לכלב בגרמניה להפוך למשוגע. גריפין, כך נראה, אינו מודע לכך. קראנלי מסיק כי ייתכן שהוא למד על התרופה בספרים באנגלית שהודפסו לפני האירוע בגרמניה.
לאחר שגריפין נמלט מבית ההארחה של מר וגב' הול, הוא מופיע בביתו של קמפ. הוא מכריח את קמפ להפוך להיות שותף במזימתו לשלוט בעולם באמצעות שלטון של טרור, שיתחיל ב-"כמה מקרי רצח, פה ושם". הם חוזרים אל בית ההארחה על מנת להשיג את המחברות שגריפין ניהל, בהן תיעד את תהליך הפיכתו לרואה שאינו נראה. גריפין מתגנב פנימה, ומגלה שחקירה משטרתית נמצאת בעיצומה. לאחר שהוא משיג לידיו את מחברותיו, הוא תוקף והורג את קצין המשטרה.
קמפ שב לביתו ומתקשר אל קראנלי לבקש את עזרתו, ולאחר מכן מתקשר גם למשטרה. פלורה משכנעת את אביה לתת לה להצטרף אליו. בנוכחותה, גריפין הופך להיות שלו הרבה יותר ומכנה אותה "יקירה". כשהוא מבין שקמפ בגד בו, התגובה הראשונה שלו היא להרחיק את פלורה מדרכה של סכנה. גריפין מאיים על קמפ שלמחרת, בשעה עשר בלילה, הוא ירצח אותו. לאחר מכן, גריפין בורח ומתחיל במסע הרג. הוא גורם לפיגוע ברכבת, בו כמאה הרוגים, ודוחף שני מתנדבים מראש צוק אל מותם. המשטרה מציעה פרס לכל מי שיכול לחשוב על דרך לתפוס אותו.
הבלש האחראי על החיפוש משתמש בד"ר קמפ כפיתיון, תחת ההנחה שגריפין ינסה לממש את איומו. על פי בקשתו, המשטרה מסווה את ד"ר קמפ במדי שוטר ומאפשרת לו לעזוב את ביתו במכוניתו. עם זאת, גריפין מסתתר במושב האחורי של המכונית. הוא מכניע את ד"ר קמפ וקושר אותו למושב הקדמי. לאחר מכן, גריפין מדרדר את המכונית במורד גבעה תלולה ומעל מצוק, אשר מתרסקת ומתפוצצת.
גריפין מגיע אל תוך אסם, על מנת למצוא מקלט מסופת שלג. חקלאי אשר מגיע למקום שומע נחירות, ורואה תזוזות בערימת חציר עליה גריפין הבלתי-נראה ישן. החקלאי מזעיק למקום את המשטרה, והשוטרים אשר מגיעים למקום מקיפים את האסם ומציתים אותו. כאשר גריפין יוצא, הבלש רואה את עקבותיו בשלג ויורה לעברו. גריפין נפצע אנושות ונלקח לבית חולים, שם, על ערש דווי, הוא מתוודה בפני פלורה כי שגה בדרכיו. עם מותו, גופו מתגלה בהדרגה שוב.
הפקה.
קלוד ריינס לא היה הבחירה הראשונה של האולפנים לגלם את התפקיד הראשי בסרט. במקור, בוריס קרלוף היה אמור לגלם את התפקיד, אך הוא חזר בו מהסכמתו לאחר שהמפיק קארל למל ג'וניור ניסה לקצץ בשכרו של קרלוף מספר פעמים. כמחליף לקרלוף, נשקלו צ'סטר מוריס, פול לוקאס וקולין קלייב. היה זה ג'יימס ווייל, שעליו הוטל לביים את הסרט במקומו של סיריל גרדנר, שרצה שריינס יגלם את גריפין - ריינס היה הבחירה הראשונה שלו. בעיות בפיתוח התסריט עיכבו את הפרויקט במשך זמן מה; ביוני 1932 הופסקה הפקת הסרט באופן זמני.
הסרט היה בהפקה מיוני ועד אוגוסט 1933 באולפני יוניברסל. לקראת הסוף, הצילומים הופסקו בשל שרפה שפרצה וגרמה נזק לסט צילומי החוץ.
הסרט יצא ב-13 בנובמבר 1933 ושווק באמצעות הסיסמאות "תפוס אותי אם תוכל!" ו-"הסנסציה הפנטסטית של ה. ג'. ולס".
הבדלים בין הספר לסרט.
אף על פי שסיפור המסגרת הבסיסי של עלילת הסרט "האיש הבלתי נראה" ושמות הדמויות ברובם הם כפי שהופיעו בספרו של ולס משנת 1897 "הרואה ואינו נראה", ישנם מספר הבדלים גדולים בין הסרט לבין הספר. מספר אלמנטים מהסרט עובדו מרומן מוקדם יותר של פיליפ ויילי, "The Murderer Invisible" משנת 1931. כל אחד מהם מתרחש בערך באותה תקופה שבה יצאה לאור: עלילת הרומן מתרחשת בשנות ה-90 של המאה ה-19, ועלילת הסרט מתרחשת בשנת 1933. בספר, גריפין נותר אדם מסתורי כמעט לחלוטין, ללא ארוסה או חברים; בסרט (כמו גם בספרו של ויילי) הוא מאורס לאישה יפה והוא זוכה להערכה ולתמיכה מצד אביה ומקורביו. ברומן, גריפין מאבד את שפיותו עוד לפני שהוא הופך את עצמו לבלתי נראה והוא מונע כולו על ידי תאוות כוח. בסרט, גריפין הוא דמות סימפתית יותר, המונעת מתוך שאיפתו לבצע פריצת דרך מדעית על מנת להפוך לבעל ראוי לפלורה; הטירוף שלו (כמו גם בספרו של ויילי) הוא תופעת לוואי של הנסיוב שהופך אותו לבלתי נראה. ד"ר קמפ שורד ברומן; חייו ניצלים על ידי מי שהורג בסופו של דבר את גריפין. בסרט, ד"ר קמפ מבועת לכל אורכו ומשלם בחייו על בגידתו בגריפין.
אפקטים מיוחדים.
הסרט ידוע בשל האפקטים המיוחדים שבו, שעוצבו על ידי ג'ון פ' פולטון, ג'ון ג'יי מסקל ופרנק ד' ויליאמס; יש הטוענים כי רק בשל עבודתם הסרט זכה להצלחה רבה כל כך. כאשר האיש הבלתי נראה לא לבד בגדים, האפקטים הושגו באמצעות חוטים, אך כאשר לבש בגדים (או נראה על המסך כמסיר אותם), האפקטים הושגו על ידי כך שקלוד ריינס לבש חליפה עשויה כולה מקטיפה שחורה לחלוטין, וצולם על רקע שהיה גם הוא עשוי כולו מקטיפה שחורה לחלוטין. לאחר מכן, צילומים אלו הולבשו על צילום נוסף של המיקום שבו התרחשה הסצנה, בטכניקת צילום שנקראת "Matte" . ריינס היה קלאוסטרופובי והיה לו קשה לנשום דרך החליפה. כתוצאה מכך, העבודה הייתה קשה במיוחד, ולעיתים נעשה שימוש בכפיל גוף, שהיה קצת יותר נמוך מריינס.
את האפקט שבו ריינס נראה נעלם יצרו באמצעות יציקות גבס של ראשו ושל גופו של השחקן, עליהן הולבשה המסכה. לאחר מכן, המסכה צולמה על רקע שהוכן במיוחד, והסרט עבר טיפול מיוחד במעבדה כדי להשלים את האפקט.
עם זאת, יש טעות בסוף הסרט: כאשר ריינס הבלתי נראה הולך בשלג הוא משאיר טביעות רגליים בצורת נעליים, במקום בצורת כפות רגליים יחפות, כפי שהיה צריך להיות.
תגובות, פרסים והוקרה.
הסרט זכה לפופולריות רבה בקופות הכרטיסים, והיה לסרט האימה המצליח ביותר של סרטי יוניברסל מאז "פרנקנשטיין".
מרדונט הול, מבקר קולנוע עבור הניו יורק טיימס כתב כי "הסיפור מהווה חומר קולנועי כה מעולה, עד שניתן לתהות מדוע הוליווד לא עשתה זאת קודם. כעת, לאחר שזה נעשה, זהו הישג יוצא דופן". הסרט הופיע גם ברשימת סוף השנה של הניו יורק טיימס כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר לשנת 1933. בוראייטי נכתב כי הסרט הוא "משהו חדש ומרענן בסרטי אימה ... יותר מאשר יספק את הקהל", אך עם זאת, נטען כי ייתכן וחלק מהצחוקים שבסרט לא היו מכוונים.
ב-"The Film Daily" נכתב כי הסרט "יספק את כל מי שאוהבים ביזאריות ותמהונות בבידור הקולנועי שלהם". ג'ון מוש (הניו יורקר) כינה את הסרט "מוזרות קטנה ובהירה" ש-"מעולם לא הוערך כראוי".
למרות השבחים מצד המבקרים, הרברט ג'ורג' ולס, הסופר שכתב את הספר המקורי עליו התבסס הסרט, אמר כי "בעוד שהוא אוהב את הסרט, הייתה לו טענה אחת חמורה שמצא בו. הסרט הפך את המדען המבריק שלו למטורף, חירות [אמנותית] שהוא לא יכול היה לסבול". במאי הסרט ג'יימס וייל הגיב לדבריו, ואמר כי הסרט פונה ל-"קהל צופי הסרטים הרציונליים", מכיוון ש-"בתודעתם של אנשים רציונליים, רק מטורף ירצה להפוך את עצמו לבלתי נראה לעין בכל מקרה". (ברומן המקורי, המדען היה חסר מוסר כבר מההתחלה, והוא לא היסס לשדוד את אביו [שמתאבד כתוצאה מכך] כדי להשיג את הכסף לרכישת תרופות מסוימות לתהליך הפיכתו לבלתי נראה. בסרט, לתרופה החיונית עבור התהליך הייתה תופעת לוואי בלתי נמנעת ובלתי רצויה, שגרמה לו לחוסר איזון במוחו.) למרות חששותיו, ולס אכן שיבח את הופעתה של אונה אוקונור בתפקיד גב' הול הצווחנית.
וייל, שביים בעבר את ""פרנקנשטיין" וכן את הגרסה הראשונה של "גשר ווטרלו", זכה להוקרה מיוחדת מפסטיבל ונציה בשנת 1934 בגין עבודתו על "האיש הבלתי נראה". הקריירה הקולנועית של קלוד ריינס נסקה אחרי "האיש הבלתי נראה"", שהיה הופעתו הקולנועית האמריקאית הראשונה. הסרט היה מועמד מטעם מכון הסרטים האמריקאי להיכלל ברשימות מאה שנים... מאה מותחנים ומאה שנים... עשרת הגדולים (בקטגוריית מדע בדיוני); דמותו של ד"ר גריפין בגילומו של ריינס הייתה מועמדת להיכלל כנבל ברשימת מאה שנים... מאה גיבורים ונבלים.
מדיה ביתית.
בשנות ה-90, הסרט הופץ על גבי VHS כחלק מ-"אוסף המפלצות הקלאסי של יוניברסל" (Universal Monsters Classic Collection).