זוכה גביע העולם בשחמט 2005 לבון ארוניאן אמר על נדניאן: "התשוקה שלו ליופי, המסירות שלו לאסכולה הרומנטית של השחמט, תמיד היו מעוררי השראה." רב האמן וולרי צ'כוב ציין כי "יחד עם תכונות חיוביות כמו הבנה מורכבת של עמדות דינמיות, חוש יוזמה טוב מאוד, וחשיבה מהירה, למשחק של אשוט יש כמה היבטים שליליים כמו רפרטואר חלש של פתיחות, הגנה לא טובה, וכן הפן הפסיכולוגי של המשחק."
תאורטיקן שחמט.
Grünfeld Defence, Nadanian Variation
נדניאן תרם לתאוריית הפתיחה עם שתי וריאציות על שמו: וריאציה נדניאן בהגנת גרינפלד (אחרי המהלכים 1.d4 Nf6 2.c4 g6 3.Nc3 d5 4.cxd5 Nxd5 5.Na4) ותקיפת נדניאן בפתיחת רגלי המלכה (אחרי המהלכים 1.d4 Nf6 2.Nf3 h6 3.c4 g5). הווריאציה הראשונה שומשה בידי רבי אמנים חזקים רבים, כגון ויקטור קורצ'נוי, מקסים ושייה-לגראב, בו צ'יאגז'י, אלכסנדר ריאזנצב, וולטר בראון, סמבט לפוטיאן, ג'ונתן רוסון, אנדריי חרלוב, בוגדן לליץ', ואיגור ליסיי, ואילו השני מעולם לא נהנה מפופולריות בקרב שחקני הדרגות העליוניות.
כפי שתיאר אותו ג'ון דונלדסון כ"יוצר החידושים הבלתי נדלה", הוא עשה מספר חידושים בולטים אחרים, כולל:
נדניאן גם תרם ניתוחי שחמט רבים לפרסומים ברחבי העולם, כולל "Chess Informant", " New In Chess Yearbook", "Europe Échecs", "64", "Kaissiber" ו "Szachy Chess". הוא היה בעל טור באתר Chessville.com  וגם כתב עבור ChessBase ועבור האתר של האקדמיה הארמנית לשחמט.
על פי רב האמן הרוסי איגור זייצב, נדניאן הוא "אחד מחוקרי הפתיחות החשובים ביותר".
מאמן.
אחרי שנדניאן סיים את לימודיו במכון המדינה הארמנית לתרבות גופנית ב-1994, הוא הפך למאמן שחמט. בגיל 26 הוא היה ה"כבוד המאמן של ארמניה" הצעיר ביותר לזכות בתואר זה. בין תלמידיו כלולים רבי האמן גבריאל סרגיסיאן, ורוז'אן אקוביאן, ודאוויט ג. פטרוסיאן. הוא מדי פעם סייע גם לרב האמן טיגראן ל פטרוסיאן.
מדצמבר 1999 עד אוגוסט 2001, נדניאן עבד בתור מאמן הנבחרת הלאומית של כווית. בין 2005 ל-2010, הוא היה המאמן הלאומי של קבוצת הגברים של סינגפור. ב-2007 הוא קיבל את התואר של מאמן פיד"ה. ב-2017, הוענק לו תואר פיד"ה של מאמן בכיר (FST), הרמה הגבוהה ביותר של מאמני שחמט.
במהלך חודש פברואר 2011, נדניאן, יחד עם צוות של חמישה רבי אמן—וואנג האו, מובססיאן, סרגיסיאן, פשיקיאן ומלקומיאן, ערך מחנה אימונים בצגקדזור, כדי לעזור ללבון ארוניאן, חברו ושותפו למשחק של נדניאן, התכונן לתחרות המועמדים של מחזור אליפות העולם בשחמט 2012.
נדניאן אמר פעם בראיון שאחד האירועים השמחים של חייו היה סיום אולימפיאדת השחמט 2006 בטורינו בשנת 2006, כאשר התלמיד שלו סרגיסיאן היה לאלוף אולימפי עם הקבוצה הארמנית, והתלמיד השני שלו, אקוביאן, זכה במדליית ארד עם נבחרת ארצות הברית. באולימפיאדה בדרזדן, הסיפור חזר על עצמו: סרגיסיאן זכה במדליית זהב לקבוצות ואקוביאן בארד.
חיים אישיים.
פעילויות שחמט ותחביבים אחרים.
אחד מתחביביו של נדיניאן, בנוסף לקריאה והופעות פסנתר קלאסי, וכתיבת פתגמים, הוא כתיבת בעיות שחמט הרכב. בעיית השחמט הראשונה שחיבר הופיעה בשנת 1986 ומאז הוא חיבר כחמישים בעיות, מתוכם הוא מחשיב כעשר או שתים עשרה כטובות. הוא אוהב בעיקר בעיות שבהן בסוף הלבן מנצח עם מלך ופרשים בלבד. בעוד שני פרשים אינם יכולים לכפות מט נגד מלך בודד, הם יכולים לעשות זאת במקרים חריגים מסוימים, כאשר לצד השני יש רגלים או כלים אחרים. הרעיון מגולם באופן הברור ביותר בבעיה המקורית של נדניאן עם שבעה פרשים (ר' תרשים). בדצמבר 2009, ChessBase פרסם שלוש בעיות של נדניאן בתמת פרשים, וקראו לו "מלחין שחמט היפופילי".
נדניאן גם אוסף ספרי שחמט, ויש לו ספריה פרטית של יותר מאלף כרכים.
הוא גם משחק שחמט בהתכתבות.
משפחה.
נדניאן חי בירוואן. הוא נשוי מאז 1999 לאוולינה זחריאן, והם הורים לבן ובת.
איבריה איירליינס
חלום מס' 32
"חלום מס' 32" (2000) הוא שמם של שני תצלומים מאת האמנית הישראלית דגנית ברסט.
תיאור.
"חלום מס 32A" ו-"חלום מס' 32B" הם שני תצלומי צבע שיצרה דגנית ברסט בין השנים 2000-1996, ושייכים לסדרה של עבודות שנקראה "החלומות". על פי ברסט המניע ליצירת סדרה זו הייתה תגובה לפרידה מבת זוגה באותה עת, פרידה שהולידה משבר רגשי.
העבודה נעשתה בטכניקה של פוטומונטאז', על ידי הקרנת שישה פריימים מתוך תשליל אחד שהיה מצוי בארכיונה של האמנית. ברסט קשרה את תהליך העבודה אל מושג "עיבוי" הפסיכואנליטי של זיגמונד פרויד, שנלקח מתוך מאמרו "על חלומות". כל פריים הודפס בהדפסת צבע ידנית על אותו גיליון נייר צילום, כך שהתקבל דימוי היברידי.
במרכז שני התצלומים נמצא טורסו נשי וסביבו דימויים של ידיים ושל פטמות וחזה נשי. הפרשנות האמנותית מצאה בעבודה הקבלה אל דמויותיהם של תומאס הקדוש מן הברית החדשה, המצביע על גופו של ישו ובוחן את ממשות גופו ועל גופו של ישו עצמו, שפצעי הסטיגמטה עשויים להיות מגולמים בכתמים ובפטמות שנוצרו כתוצאה משילוב הפריימים.
עותק של התצלום "חלום מס 32A" היה באוסף מכון שפילמן לצילום ואילו עותק של העבודה "חלום מס 32B" נמצא החל משנת 2002 באוסף מוזיאון ישראל.
העבודה הוצגה בתערוכה "החלומות" (2001) במוזיאון הרצליה לאמנות, בתערוכות "התגלות: דמותו של ישו בצילום" (2003) ו-"הוצאו מהקשרם: אמנות אברי הגוף" (2013) במוזיאון ישראל ובתערוכה הרטרוספקטיבית "דגנית ברסט: המזימה של הטבע: עבודות 2013-1973" (2013) במוזיאון תל אביב לאמנות.
חלום 32
איתי פנקס
מרים סטפניאן
מרים סטפניאן (נולדה ב-22 בספטמבר 1989) הוא כדורגלנית מקצועית ארמנית. היא משחקת בנבחרת הנשים הלאומית של ארמניה. לפני שהיא התחילה לשחק כדורגל היא הייתה חברה בנבחרת הנשים הלאומית של ארמניה בכדוריד. היא התחילה לשחק כדורגל בקבוצת פ.ק. בנאנטס. היא זכתה באליפות ליגת ארמניה פעמיים עם קבוצה זו, פעמיים עם ירוואן פ.ק ג. מ., וזכתה בתואר מגנת העונה.
קריירה בשיפוט.
סטפניאן החלה לעבוד גם כשופטת כדורגל במשחקי נשים וגברים בארמניה, לאחר שסיימה קורס של שנתיים בשיפוט במכון הממלכתי לתרבות גופנית. היא התחילה בליגת הנוער, ואז גם עברה לליגה הראשונה.
אחרי שנתיים היא התחילה לשמש כעוזרת שופטים ואז ב-2014 היא הייתה מועמדת כעוזרת מאמנת בינלאומית בפיפ "א, מעמד שהשיגה ב-2015.
קריירה באימון.
היא התחילה לסייע למאמנת שלה, ליאנה היירפטיאן במועדון ירוואן (ארמניה), אשר מאז הפכה למאמנת הראשית של נבחרת הנשים הלאומית בכדורגל של ארמניה . ב-2016, היא קיבלה תעודה כמאמנת הנשים הטובה ביותר של העונה. ב-2016 ארגון מאמנים חוצי יבשות הגיע לירוואן, והיא התחילה לעבוד איתם, וקיבלה מהם תעודת אימון. ב-2016 בדצמבר היא סיימה קורס של UEFA בארמניה וקבלה רישיון מטעמם. בקיץ 2017 היא התחילה לעבוד בפולין בתור מאמנת כדורגל בפולין.
משה אורון
משה אורון (15 במאי 1937 – 29 ביולי 2020) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, אשר שירת בחיל הים. במהלך שירותו בכל סוגי כלי השיט של חיל הים: פריגטות, משחתות, טרפדות וספינות סער. היה מפקד מתקן האימון הטקטי ויחידת השליטה הימית. השתתף במלחמות ובתפקידו האחרון היה מפקד זירת ים סוף.
משפחה וילדות.
האב דוד אקרמן היה ימאי בצי הסוחר הבריטי. עשה הסבה מקצועית לליטוש יהלומים ובחר לגור באנטורפן שם פגש את שושנה ממשפחת רוזנברג ובשנת 1935 נישאו.
משה הוא הבן השני למשפחת אקרמן. הוא נולד ב-15 במאי 1939 בעיר ברגסז שבצ'כוסלובקיה כאשר אימו בחודש הריונה התשיעי נסעה לבקר את הוריה. לאחר שלושה חודשים חזרו האם והתינוק לבלגיה. בתחילת מלחמת העולם השנייה עברה המשפחה לבריסל דוברת הצרפתית שהייתה נוחה יותר ליהודים. בבית דיברו הונגרית.
את שנות מלחמת העולם עבר כל אחד מבני המשפחה בנפרד. האב הוחבא בסיוע מחתרת שלחמה בגרמנים. האח הבכור מיכאל היה מוסתר אצל משפחה בלגית. האחות בתיה, צעירה ממשה בשנתיים, הייתה מוסתרת במשפחה אחרת. מגיל שנתיים עד גיל שש היה משה מוחבא במנזר בו התקיים בית יתומים לילדים ממוצא בלגי, שנוהל על ידי נזירות.
בעקבות הלשנה תפסו הגרמנים את שושנה אקרמן ובמכות דרשו לדעת היכן הבעל והילדים. שושנה לא ידעה, כי הייתה זו מדיניות המחתרת לא לתת מידע כדי שלא יתגלה בעינויים. שושנה ברחה מהגרמנים (או ניסתה להתאבד) קפצה מהקומה השנייה. נחתה על המדרכה שברה זרוע רגל ועמוד השדרה אך נותרה בחיים. נלקחה לבית חולים במגמה שתחלים וייקחו אותה למחנה ריכוז. בריסל שוחררה ושושנה אקרמן נותרה בחיים שבורה פיזית ונפשית.
משפחת אקרמן שרדה את השואה אך מרבית בני משפחות האב והאם הושמדו בשואה. האב דוד אקרמן קיבל את משה מהנזירות הביאו לבית שלא זכר ופגש אישה שלא הכיר ואת השפה ההונגרית שדיברה כבר שכח. את אחיו מיכאל הכיר ושמח. לאחר המלחמה התגוררה משפחת אקרמן באנדרלכט, פרבר של בריסל. נולדה בת סלוה אחות צעירה למיכאל, משה ובתיה.
מיכאל ומשה למדו יחד באותה כיתה בבית ספר דובר צרפתית. את הבר מצווה חגגו במשותף. הרמה הכלכלית הייתה טובה יחסית. ילדי המשפחה לא קבלו חינוך יהודי או ציוני. אלא רק חיו את התרבות של מערב אירופה.
עליה וקליטה.
לאחר קום מדינת ישראל החלה שושנה אקרמן ללחוץ לעליה לישראל. דוד אקרמן סירב בתחילה, בטענה ששיקמו את חייהם וטוב להם בבלגיה. שושנה לא ויתרה. הפעילה את נשק הבכי וההתעלפויות, עד שדוד הסכים. הוא מכר את הבית על תכולתו, קנה חצי קילו זהב וארז הרבה פריטים, כולל אופניים לכול המשפחה.