עוד בשנת 1920, ועדת קרקעות שהוקמה על ידי שלטונות ניאסלנד הציעה העברת קרקעות נוספת, כדי לקדם את פיתוחם של מטעים אירופיים קטנים עד בינוניים, מ-700,000 הדונם של אדמות כתר שלדבריה היו זמינות לאחר הצרכים הנוכחיים והעתידיים. תוכנית זו נדחתה על ידי המשרד הקולוניאלי.
חלק גדול מהאדמות הטובות ביותר בהרי שייר הועברו לשליטה אירופאית בסוף המאה ה-19. אבל שתי חגורות גדולות, האחת מהעיירה זומבה לבלנטייר-לימבה והשנייה מלמבה לעיר תיולו, היו כמעט לגמרי אחוזות. בשני אזורים משמעותיים אלה, אדמות אמון לאפריקאים היו נדירות, וכתוצאה מכך צפופות מדי.
בשנים הראשונות של החסות, מעט מהקרקעות באחוזות ניטעו. המתנחלים רצו עבודה ועודדו את התושבים האפריקאים הקיימים להישאר על האדמה הלא מפותחת. לפי ל' ווייט, בשנות ה-80 של המאה ה-19, ייתכן שאזורים נרחבים בהרי שייר יהפכו לחסרי אוכלוסין באמצעות לחימה או פשיטות עבדים. אלה היו האזורים הכמעט ריקים ובלתי ניתנים להגנה שהאירופאים טענו בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19. אפריקאים מעטים גרו באותה תקופה באדמות אחוזה. לאחר שהאירופאים הציגו את הדרישה לתשלומי שכר דירה על ידי חקלאים חוכרים, אפריקאים רבים עזבו את האחוזות. תושבים אפריקאים מוקדמים יותר שברחו לאזורים מוגנים יותר נמנעו בדרך כלל מלחזור להתיישב באחוזות.
עובדים חדשים (לעיתים קרובות מה שמכונה מהגרי "אנגורו" ממוזמביק) עודדו לעבור לאחוזות ולגדל יבול משלהם, אך נדרשו לשלם שכר דירה. נראה כי לאחוזות יש אוכלוסיות די נמוכות יחסית לאיכות הקרקע שלהן.
ועדת הקרקעות של 1920 שקלה גם את מצבם של אפריקאים המתגוררים באחוזות פרטיות והציעה לתת לכל הדיירים ביטחון קביעות מסוים. מלבד קשישים או אלמנות, כל הדיירים שילמו דמי שכירות במזומן על ידי עבודה או על ידי מכירת יבולים לבעלים, אבל רמות השכירות יוסדרו. הצעות אלו נחקקו בשנת 1928 לאחר שמפקד אוכלוסין משנת 1926 הראה כי למעלה מ-115,000 אפריקאים (10% מהאוכלוסייה) חיו באחוזות.
בעלי אחוזות יכלו לגרש עד 10% מהדיירים כל חמש שנים מבלי להראות כל סיבה, ויכלו לגרש ילדים זכרים לתושבים בגיל 16, ולסרב לאפשר התיישבות לבעלי בנות תושבים. המטרה הייתה למנוע צפיפות, אך הייתה מעט קרקע זמינה ליישב מחדש את המגורשים. משנת 1943 התנגדו לפינויים.
אדמה אפריקאית.
החקיקה הבריטית משנת 1902 התייחסה לכל הקרקע בניאסלנד שלא הוענקה כבר כבעל זכויות חופשיות כמו כתר אדמה, שניתן היה להרחיק אותה ללא קשר לרצונות תושביה. רק בשנת 1904 קיבל המושל סמכויות לשמור שטחי כתר (הנקראים Native Trust Land) לטובת קהילות אפריקאיות, ורק בשנת 1936 נאסרה כל המרת קרקעות הילידים לנכסים עצמאיים על ידי אדמות הילידים משנת 1936 להזמין. מטרות חקיקה זו היו להרגיע את העם האפריקאי בזכויותיו בארץ ולשחרר אותם מחששות מהניכור שלה ללא הסכמתם. היה צורך בביטחון, מכיוון שבשנת 1920 כאשר שטחי הכתר כיסה 6.6 מיליון דונם, התפתח ויכוח לגבי הצרכים המתאימים של קהילות אירופה ואפריקה לקרקע. ממשל החסות הציע שלמרות שאוכלוסיית אפריקה עשויה להכפיל את עצמו תוך 30 שנה, עדיין ניתן יהיה להקים אחוזות חדשות מחוץ להרי שייר.
בכל שטח החסות, הרוב המכריע של תושביה היו תושבים כפריים ולא עירוניים ולמעלה מ-90% מהאוכלוסייה הכפרית האפריקאית התגוררה באדמות הכתר (כולל השמורות). הגישה שלהם לאדמות לחקלאות הייתה כפופה לחוק המקובל. זה השתנה, אך בדרך כלל זכאי לאדם שהעניק או יורש את השימוש בקרקע (לא בבעלותה) את הזכות הבלעדית לעבד אותה לתקופה בלתי מוגבלת, עם הזכות להעבירה ליורשיהן, אלא אם כן היא נלקחה בשל פשע, הזנחה, או נטישה. הייתה ציפייה שמנהיגי הקהילה יקצו קרקע קהילתית לחברי הקהילה, אך יגבילו את הקצאתה לזרים. למשפט הנוהג היה מעט מעמד משפטי בתקופה הקולוניאלית המוקדמת והכרה או הגנה מועטה ניתנה לאדמות הנוהגות או לקהילות שהשתמשו בה אז.
נטען כי לאורך כל התקופה הקולוניאלית ועד 1982 היו למלאווי מספיק קרקעות לעיבוד כדי לספק את צורכי המזון הבסיסיים של אוכלוסייתה, אם האדמה הניתנת לעיבוד הייתה מחולקת באופן שווה ומשמשת לייצור מזון. אולם, כבר בשנת 1920, בעוד ועדת הקרקעות לא חשבה שהמדינה צפופה מטבעה, היא ציינה שבמחוזות פקוקים שבהם מועסקים חלק גדול מאוכלוסיית העובדים, במיוחד באחוזות תה או ליד ערים, למשפחות היו רק 1 עד 2 דונם לחווה. עד 1946, המחוזות הצפופים היו צפופים עוד יותר.
כלכלה קולוניאלית.
למרות שלניאסלנד יש משאבי מינרלים מסוימים, בעיקר של פחם, הם לא נוצלו בתקופה הקולוניאלית. ולכן כלכלת החסות הייתה צריכה להתבסס על חקלאות, אך ב-1907 רוב אנשיה היו חקלאים למען קיום.
בהשוואה לאדמות אירופה, צפון אמריקה ואסיה, קרקעות אפריקאיות רבות שמדרום לסהרה הן דלות בפוריות טבעית, דלות בחומרים מזינים, דלות בחומר אורגני ועלולות להישחק. טכניקת העיבוד הטובה ביותר עבור קרקעות כאלה כוללת 10 עד 15 שנות הפסקה בין 2 ל-3 שנות עיבוד, מערכת העיבוד וההפסקות הייתה נפוצה בניאסלנד כל עוד הייתה מספיק אדמה בכדי ליישם אותה. ככל שהחל שימוש חקלאי אינטנסיבי יותר בשנות ה-30 של המאה ה-20, התפוקה ומשך ההפסקה הצטמצמו בהדרגה באזורים מאוכלסים יותר, מה שהציב את פוריות הקרקע תחת לחץ גובר בהדרגה
למרות שבשנים הראשונות של המאה ה-20 האחוזות האירופיות ייצרו את עיקר חומרי היבולים הניתנים לייצוא ישיר, עד שנות ה-30, חלקים גדולים מרוב היבולים הללו (במיוחד טבק) הופקו על ידי אפריקאים, בין אם כחקלאים פשוטים על אדמת כתר או כבעלי אחוזות. במהלך 56 השנים שבהן התקיימה החסות, טבק, תה וכותנה היו גידולי הייצוא העיקריים, והתה היה היחיד שנשאר גידול של בעלי אחוזות לאורך כל הדרך. הבעיות העיקריות בהגדלת הייצוא היו העלויות הגבוהות של הובלה מניאסאלנד לחוף, האיכות הירודה של חלק ניכר מהתוצרת, ועבור חקלאים אפריקאים, התנגדות השותלים לגידול כותנה או טבק בתחרות עם האחוזות.
מספר המגדלים השתנה עד שמלחמת העולם השנייה התרחבה.
כותנה מצרית גודלה לראשונה באופן מסחרי על ידי מגדלים אפריקאים פשוטים בעמק שייר העליון בשנת 1903. הגידול התפשט לעמק שייר התחתון ולחופי אגם ניאסה. עד שנת 1905 גדלה כותנה אמריקאית יוקרתית יותר באחוזות בהרי שייר. בשנת 1912, הוקמו שוקי כותנה ממשלתיים שבהם ניתן מחיר הוגן יותר לכותנה.
בשנת 1918. הייצור השתנה מאוד, והכמויות הגדלות שימשו גם את ניאסלנד עצמה.
תה יוצא לראשונה מניאסלנד בשנת 1904 לאחר שהוקמו מטעי תה באזורי הגשמים הגבוהים של מחוז מלאניה, לאחר מכן הורחבו למחוז צ'ולו. הייצוא גדל בהתמדה. חשיבותו של התה עלתה באופן משמעותי לאחר 1934. ובשלוש השנים 1955-1957 וב-1960 ערך יצוא התה עלה על זה של הטבק ועד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 היה בניאסלנד השטח הנרחב ביותר של גידול תה באפריקה. למרות ערכו לכלכלה של מדינת החסות, הבעיה העיקרית של התה מניאסלנד בשוק הבינלאומי הייתה איכותו הנמוכה.
ייצוא הבוטנים לא היה משמעותי לפני 1951, אך תוכנית ממשלתית לקידום גידול הבוטנים ומחירים טובים יותר הביאה לעלייה מהירה בייצוא הבוטנים לקראת סוף המאה הקודמת. הם גם גדלים למאכל באופן נרחב. בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, ניאסלנד הפכה ליצרנית גדולה של שמן טונג. עם זאת, לאחר 1953, המחירים בעולם ירדו והייצור ירד כאשר שמן טונג הוחלף בתחליפים פטרוכימיים זולים יותר. עד לרעב של 1949, תירס לא ייוצא אך תוכנית ממשלתית קידמה אותו כיבול למטרות כלכליות. עד לעצמאות, הביקוש המקומי הפחית את הייצוא לכמעט אפסי.
רעב.
רעב עונתי היה נפוץ בתקופות הקדם-קולוניאליות ובתקופות הקולוניאליות המוקדמות, שכן איכרים גידלו מזון לצורכי משפחותיהם, עם עודפים קטנים בלבד לאחסן, לסחור בבעלי חיים או להעביר למשפחה. רעב היה קשור לעיתים קרובות למלחמה, כמו ברעב הגדול בדרום המדינה בשנת 1863. אחת התיאוריות של רעב אפריקאי מהתקופה הקולוניאלית היא שהקולוניאליזם הוביל לעוני על ידי הפקעת אדמות עבור יבולים מזומנים או אילץ חקלאים לגדל אותם (והפחתה שלהם). תשלום נמוך עבור היבולים שלהם, גביית דמי שכירות עבור אדמות שהופקעו ומיסוי שרירותי (הפחתת יכולתם לקנות מזון). כניסתה של כלכלת שוק שחקה כמה אסטרטגיות הישרדות פרה-קולוניאליות כמו גידול יבולים משניים למקרה שהעיקרי נכשל, איסוף מזון בר או חיפוש תמיכה ממשפחה או חברים ובסופו של דבר יצר תת-מעמד של עניים הסובלים מתת-תזונה כרונית.
ניאסלנד סבלה מרעב מקומי ב-1918 ובזמנים שונים בין 1920 ל-1924, וממחסור משמעותי במזון בשנים אחרות. הממשלה נקטה מעט בפעולות עד שהמצב היה קריטי כאשר אספקת הסעד היו יקרה והפצתם התעכבה וגם לא ששה להנפיק סעד חינם לבעלי יכולת. עם זאת, היא אכן ייבאה כ-2,000 טון תירס להקלה ברעב בשנים 1922 ו-1923 וקנתה תבואה באזורים שנפגעו פחות. אף על פי שהאירועים הללו היו בקנה מידה קטן יותר מאשר ב-1949, השלטונות לא הגיבו בהכנות נאותות כדי להתמודד עם רעב מאוחר יותר.
בנובמבר ובדצמבר 1949, הגשמים פסקו מספר חודשים מוקדם ומחסור במזון התפתח במהירות בהרי שייר. עובדי ממשלה ונציגות, עובדים עירוניים רבים וכמה שוכרי אחוזה קיבלו מזון או מזון בחינם או מסובסד באשראי. אלה שפחות מסוגלים להתמודד, כמו אלמנות או נשים נטושות, זקנים, צעירים מאוד ואלה שכבר היו בעוני סבלו יותר מכל, ומשפחות לא עזרו לקרובים רחוקים יותר. בשנים 1949 ו-1950 יובאו 25,000 טון מזון, אם כי המשלוחים הראשוניים התעכבו. נתון התמותה הרשמי היה 100 עד 200 מקרי מוות, אך ייתכן שהמספר האמיתי היה גבוה יותר, והיו מחסור חמור במזון ב-1949 וב-1950.
לאומנות ועצמאות.