העבודה דמוית עדשת ענק, מוצבת במרכז הכיכר הסמוכה לחוף הריביירה של אשדוד. צידה המזרחי של העדשה צהוב ומייצג את השמש, בעוד צידה המערבי אפור כסוף המייצג את הירח. במרכז שני הצדדים מוצבה עדשת זכוכית חצי שקופה קטנה יותר, שמאפשרת לשמש ולירח כמו להילכד או להיבלע בזוויות מסוימות אל תוך העין המרושתת הזו, בהתאם לשעות היום והלילה המשתנות. העדשה כולה נעוצה על צידה בכיפת אבנים אפורה בקוטר של שלושים מטרים, והשתיים מוקפות כיכר אליפטית שקוטרה הארוך מאה וחמישים מטרים, והקצר חמישים וחמישה מטרים. החומרים מהם עשוי הפסל הם קונסטרוקציית מתכת וחיפוי אלומיניום דו שכבתי, זכוכית ונירוסטה.
משמעות הפסל.
פרשנות אחרת אודות העבודה האמנותית היא כי הפסל הוא סוג של עד נוכח, שותק, מכיל ומתבונן בסביבתו.
הוא עד להיסטוריה של המקום, מגשר בין עבר לעתיד. לאור תחושת הארעיות, חוסר הביטחון, מהווה העין מעין כלי הכלה לאירועים הקורים במרחב שלנו, תחת השמש. היא מתקשרת עם הקוסמוס בהיותה ניצבת מול השמים ומשדרת מרחק וזרות, כגוף שנחת זה עתה מגלקסיה רחוקה – ספק נוחת או ממריא, ספק שוקע או זורח.
בפסל מתקיימת דואליות רוחנית - הוא מכיל צד של יום וצד של לילה, מזרח ומערב, שמים וארץ, חמה ולבנה המיוצגים בצדדים השונים של עדשת הענק הפונים בכיוונים הפוכים.
בניית הפסל.
העבודה על הפסל החלה בשנת 2006, כאשר יצאה החברה לפיתוח אשדוד (חפ"א) בקריאה לאמנים להגשת הצעה לתכנון וביצוע אנדרטה שתוצב בכיכר היובל, בה זכתה הצעתו של האמן מוטי מזרחי.
פנחס דלוגז
דמטריוס הנאה
דמטריוס (ביוונית: Δημήτριος; המאה ה-3 לפנה"ס) היה נסיך מוקדוני, בנו של דמטריוס פוליורקטס. לתקופה קצרה היה מלך קירנה.
ביוגרפיה.
דמטריוס היה בנו של דמטריוס פוליורקטס מלך מוקדון, ושל אשתו החמישית פתולומאיס, לה נישא בשנת 287 לפנה"ס. סבו מצד האבא היה אנטיגונוס מונופתלמוס, ומצד האמא סבו וסבתו היו תלמי הראשון מלך מצרים ואורידיקה בת אנטיפטרוס. אחיו למחצה היו אנטיגונוס השני גונאטס, מלך מוקדון וסטרטוניקה מסוריה מלכת הממלכה הסלאוקית. הוא כונה "הנאה", ככל הנראה על שום יופיו. אביו נודע בתור "האיש היפה ביותר ביוון".
הוא נישא לראשונה לאצילה יוונית בשם אולימפיאס מהעיר לאריסה. היא ילדה לו בן אחד בשם אנטיגונוס שעתיד להפוך למלך מוקדון. היא ככל הנראה מתה, או שהם התגרשו בסביבות 240-249 לפנה"ס. בשנת 250 לפנה"ס מת מגאס שליט קירנה שבלוב. לפני מותו, הוא ציווה שישיאו את בתו ברניקי השנייה לתלמי השלישי, במטרה לסיים את הסכסוך הקירני-מצרי. עם זאת, אלמנתו של מגאס, אפאמה השנייה, שלאביה אנטיוכוס הראשון היה אינטרס ברור לצמצם את כוחה של מצרים, סירבה לאשר את הנישואין. כדי לחזק את הסירוב, היא הזמינה את דמטריוס הנאה כדי שיינשא לברניקי. דמטריוס נישא לברניקי וכך הפך למלך קירנה.
לא ידוע כמה זמן דמטריוס מלך על קירנה. הוא לא היה פופולרי בשל יהירותו, ולא ידוע על ילדים שנולדו לו מברניקי. יוסטינוס מוסיף לסיפור נופך רומנטי כאשר הוא טוען שלמעשה אפמאה, אמה של ברניקי, הייתה מאוהבת בדמטריוס, והשיאה אותו לבתה רק כדי שתוכל לקיים איתו רומן בעצמה. כך או כך, ברניקי עצמה לא יכלה לסבול את המצב המשפיל, וגם סביר להניח שהיא תמיד רצתה להיות מלכת מצרים. היא הנהיגה קשר, במהלכו רצחה במו ידיה את דמטריוס בחדר המיטות של אפמאה. עם זאת, היא חסה על אמה והותירה אותה בחיים.
ברניקי נישאה בסופו של דבר לתלמי בסביבות שנת 245 לפנה"ס, וכך אוחדו מצרים וקירנה סופית.
גרין קארד (סרט)
גרין קארד (באנגלית: Green Card) הוא סרט אמריקאי משנת 1990 שנכתב, הופק ובוים על ידי הבמאי האוסטרלי פיטר ויר בכיכובם של ז'ראר דפארדיה ואנדי מקדואל. הסרט הוא קומדיה רומנטית המתמקדת באישה אמריקאית הנישאת בנישואים פיקטיביים עם צרפתי כדי שהוא יוכל לקבל גרין קארד ולהישאר בארצות הברית. ז'ראר דפארדיה זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר על משחקו בסרט. הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי והיה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
תקציר העלילה.
ברונטה פריש (מקדואל) היא הורטיקולטורית וסביבתנית מניו יורק שנישאת בנישואים פיקטיביים עם ז'ורז' פורה (דפארדיה), מהגר בלתי חוקי מצרפת, כדי שהוא יוכל לקבל גרין קארד. בתמורה, עושה ברונטה שימוש בתעודת הנישואין שלה כדי לקבל אישור לשכור את דירת החלומות שלה. לאחר שהיא עוברת להתגורר בדירה זו, כדי להסביר את העדרו של בעלה כביכול, היא מספרת לשוער של הבית ולשכנים שהוא מנהל מחקר מוזיקלי באפריקה.
לאחר שפקידים מ"שירות ההגירה וההתאזרחות" (INS) יוצרים אתה קשר על מנת לחקור אותה על הלגיטימיות של הנישואין שלה, מאתרת ברונטה את ז'ורז', שעובד כמלצר. אף על פי שלשניים נותר זמן קצר ביותר כדי לתאם גרסאות, שני הסוכנים שמבקרים בביתה של ברונטה מתרשמים מהם לטובה. אך כאשר אחד הסוכנים מבקש מז'ורז' שיראה לו היכן השירותים, והוא פותח עבורו את דלת הארון, עולים החשדות והשניים מוזמנים לראיון מלא ורשמי שיתקיים יומיים לאחר מכן במשרדי שירות ההגירה.
בעצת עורך דינה, המיידע אותה כי היא עלולה להיות מואשמת בעבירה פלילית במקרה שהתרמית תחשף, מזמינה ברונטה באי רצון את ז'ורז' לעבור לגור עמה בדירתה. הם מנסים ללמוד זה על עברו של זו ועל ההרגלים והמוזרויות שלהם, אך עד מהרה מתברר להם שהם לא יכולים לסבול זה את זה. ז'ורז' הוא אדם מוזנח, אנוכי, בעל מזג חם, מעשן, המעדיף לאכול בשר אדום על פני אוכל צמחוני, בעוד שברונטה מתגלה כטיפוס עצבני וקר, אובססיבית בכל מה שנוגע לצמחים שלה ושקועה בסביבתנות.
הוריה של חברתה הטובה ביותר של ברונטה, לורין אדלר, מתכננים לעזוב את ניו יורק והם שוקלים לתרום את העצים שבגן ביתם ל"גרילה הירוקה", קבוצה הדואגת לפיתוח גינות בתחומי העיר. ברונטה מוזמנת לארוחת ערב כדי לדון בנושא ומגלה שז'ורז' נמצא שם לאחר שהובא לארוחה על ידי לורין. הוא מרשים מאוד את בני הזוג אדלר לאחר שהוא מבצע בפסנתר קטע של מוזיקה אימפרסיוניסטית כליווי לשיר בנוגע לילדים ועצים, עד שהם משתכנעים לתרום את העצים לקבוצת הגרילה הירוקה. מאוחר יותר, כאשר הוריה של ברונטה מגיעים לביקור פתע בדירתה, ז'ורז' מעמיד פנים כשיפוצניק.
כאשר החבר של ברונטה, פיל, חוזר מטיול, חושף בפניו ז'ורז' את עובדת נישואיו לברונטה. בזעמה מגרשת אותו ברונטה מדירתה, אך בכל זאת השניים מגיעים למשרדי שירות ההגירה לראיון המתוכנן. השניים נחקרים בנפרד וכאשר נכשל ז'ורז' באחת מהשאלות, הוא מתוודה בפני החוקר כי הנישואים פיקטיביים. הוא מסכים לעזוב מידית את ארצות הברית, אך עומד על כך שברונטה לא תואשם על חלקה בתרמית. ביוצאם מהמשרד הוא נותן לברונטה להאמין שהריאיון היה מוצלח והשניים נפרדים לדרכיהם.
כמה ימים לאחר מכן, מזמין ז'ורז' את ברונטה להצטרף אליו לבית הקפה בו הם נפגשו לראשונה. כאשר ברונטה מבחינה שאנשי שירות ההגירה מגיעים אתו, היא מבינה שז'ורז' עומד להיות מגורש ובאותו רגע היא מבינה שהיא מאוהבת בו ומנסה למנוע את גירושו. ז'ורז' מבטיח לה לכתוב לה כל יום ולשאול אותה במכתבים את אותה שאלה "מתי את באה, יקירתי?" (?When are you coming, Cherie), משפט שהוא עשה בו שימוש כדי לתאר לאנשי שירות ההגירה את תקופת החיזור המזויפת שלהם. לאחר מכן מגורש ז'ורז' לצרפת, לא לפני שהשניים מצהירים זה לזו את אהבתם.
הפקה.
פיטר ויר כתב את התסריט המקורי באופן שיתאים לדפארדיה כאמצעי להציגו בפני קהל דובר אנגלית. חלק מתקציב הסרט ניתן על ידי "התאגיד למימון סרטי קולנוע של אוסטרליה" ועל ידי "האיגוד הכללי לקולנוע" (Union Générale Cinématographique – UGC). אף על פי שעלילת הסרט מתרחשת בארצות הברית, ואף על פי שלא השתתפו בו שחקנים אוסטרלים, העובדה שהוא נכתב, ביום, צולם, עוצב ונערך על ידי אוסטרלי, אפשרה להפקת הסרט לקבל מימון מממשלת אוסטרליה. מימון זה עמד על 3.8 מיליון דולרים.
ביקורת.
הסרט זכה לתגובות מעורבות מהביקורת וכיום הוא מדורג בציון של 56% על ידי האתר Rotten Tomatoes, בהתבסס על 18 חוות דעת.
העיתונאית ז'נט מסלין מהניו יורק טיימס, תיארה אותו כ"סרט קליל באופן האסקפיסטי ביותר שיכול להיות" והוסיפה כי "לאנדי מקדואל... יש שלווה מצטנעת חביבה שגורמת למבט מוקיר ההערכה של ז'ורז' להיות בלתי מובן. ז'ראר דפארדיה... נסוג לצרפתיות שלו או משחרר עצמו באופן זמני מאילוצי התסריט". רוג'ר איברט מהשיקגו סאן-טיימס העיר שהסרט "לא מבריק במיוחד והוא לא דוגמה למיטב עבודתו של הבמאי שיצר את שנה בצל הסכנה או של השחקן שכיכב בסיראנו דה ברז'ראק. אך זוהי עבודה בידורית מבוססת ועשויה טוב, סיפור אהבה בין שני אנשים שהמפגש ביניהם לא מרנין כפי שהוא עשוי להיות".
פיטר טרוורס מהרולינג סטון כינה את הסרט "סוכרייה רומנטית שובת לב" והוסיף: "אל תצפו לראשוניות ולקשיות האופי שאפיינו את סרטיו האוסטרליים של ויר, פיקניק בצל ההר וגליפולי. לגרין קארד יש את הנפח של טוגן. אך הקסם של דפארדיה לא מכיר בשם מחסום שפה ומקדואל, שהתגלתה בסקס, שקרים ווידאוטייפ, מוכיחה את עצמה כאישה סקסית ועדינה". ריטה קמפלי מהוושינגטון פוסט אמרה: "כמו רוח רפאים ואישה יפה, רומן זה נסמך על עינינו הבוהקות המוקסמות מהכריזמה של הדמויות הראשיות. ואנו אכן מוקסמים, למרות הקצב האדיש והסוף המאכזב של הסרט".