מרץ 2020.
ב־25 במרץ, אישרה מאלי את שני המקרים הראשונים שלה מהנגיף.
ב־26 במרץ נרשמו עוד שני מקרים חדשים. כדי להתמודד עם המגפה הכריז נשיא הרפובליקה של מאלי איברהים בובאכר קיטה על מצב חירום והכריז על עוצר משעה 21:00 עד 5:00 בבוקר.
ב-27 במרץ, אשרו עוד שבע מקרים של הנגיף מספר המקרים הכולל במאלי עלה ל-11 מקרים.
ב־28 במרץ, אישרו עוד שבעה מקרים חדשים, סך כול המקרים במאלי עלה ל-18.
ב־31 במרץ אשרו עוד 25 מקרים ו-2 מקרי מוות.
אפריל 2020.
נכון ל-24 באפריל 309 נדבקים, 77 הבריאו ו-21 מקרי מוות.
אמצעי מניעה.
ב-18 במרץ, הנשיא איברהים בובאכר קיטה השעה את הטיסות מהמדינות שנפגעו מהנגיף, סגר בתי ספר ואסר על התכנסויות ציבוריות גדולות. עם זאת, הבחירות המתוכננות בחודשים מרץ-אפריל, שכבר נדחו מספר פעמים עקב המצב הביטחוני הירוד במדינה, ימשיכו להתקיים כמתוכנן.
עקל האשם
עקל האשם (בערבית: عقل هاشم; 1952 – 30 בינואר 2000) היה אלוף-משנה בצבא דרום לבנון ששירת תחת פיקודם של סעד חדאד ואחר כך אנטואן לאחד. האשם היה סגן מפקד צד"ל והוגדר כמספר 2 של הגנרל לאחד. הוא נולד בדבל שבלבנון, והיה דובר עברית וערבית שוטפת. הוא נהרג בשנת 2000 בהתנקשות באמצעות מטען צד שהטמין ארגון חזבאללה בפתח חוותו בדבל.
שירותו בצד"ל.
האשם היה סגנו של מפקד צד"ל, אנטואן לאחד, מפקד החטיבה המערבית, ומפקד המבצעים של צד"ל. פעמים רבות ניצל מניסיונות התנקשות של חזבאללה. בסופו של דבר נהרג ממטען שהונח מחוץ לחווה שלו בדבל. אפרים סנה האשים את סוריה בהתנקשות. את האשם החליף סגנו שריף קסיס.
אחד מלוחמי חזבאללה שהשתתף בחיסולו היה ח'אלד באזי, שחוסל לאחר מכן בתקיפה אווירית של חיל האוויר במלחמת לבנון השנייה.
משפחתו של האשם ברחה לישראל, אך אשתו ושניים מילדיו חזרו ללבנון בשנת 2013.
דיוקן עצמי ללא זקן
הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך מזרם הפוסט-אימפרסיוניזם צייר דיוקן עצמי באמצעות צבע שמן בספטמבר 1889. ייתכן כי זהו הדיוקן העצמי האחרון שנוצר על ידו.
אודות היצירה.
הדיוקן נוצר מיד לאחר שואן גוך התגלח. ההיסטוריון הלסקר סבר כי דיוקן זה נעשה בארל לאחר התקרית שבה ואן גוך חתך לעצמו את אוזן שמאל בעקבות מריבה עם ידידו הקרוב, פול גוגן. השניים גרו יחדיו באותו חדר במימונו של תיאו, אחיו של ואן גוך. הלסקר ביסס את טענתו בכך שבשתי דיוקנאות (F527 ו-F529) שבהן ואן גוך חבוש באוזנו הוא גם מגולח. הדיוקן העצמי ללא זקן מופיע בגרסה השלישית והקטנה ביותר של "חדר שינה בארל" שנמצאת במוזיאון ד'אורסה, פריז.
המוטיב המרכזי ביצירה הוא עיניו של ואן גוך. מבטו מביע עצב המשקף את הלך רוחו של הצייר. נדבך נוסף שנהוג לייחס לדיוקן הוא חוסר האונים בו הוא שרוי. החוסר בזקן, המאופיין עם ואן גוך, משווה לו מראה נערי המוסיף לתחושת חוסר האונים ולפגיעותו.
היסטוריונים חלוקים האם זהו הדיוקן העצמי האחרון שצייר ואן גוך או שמא דיוקן עצמי הוא האחרון שנוצר על ידו. הדיוקן ניתן לאמו של ואן גוך כמתנת יום הולדת.
הדיוקן הוא אחת מהיצירות הכי יקרות שנמכרו אי פעם. הדיוקן נמכר ב-71.5 מיליון דולר בשנת 1998 בניו יורק סיטי. בזמנו, זו הייתה היצירה השלישית הכי נמכרת בכל הזמנים (בהתאם לאינפלציה).
ריצ'רד קונגרייב
ריצ'רד קונגרייב (Richard Congreve; 1818–1899) היה פילוסוף אנגלי, מהדמויות המובילות בפרשנות הדתית, במיוחד בזרם הפוזיטיביזם של אוגוסט קונט. בתפקיד זה ייסד את האגודה הפוזיטיביסטית בלונדון בשנת 1867 שפעלה עד 1974. הוא כתב גם בנושאים פוליטיים.
חיים וחינוך.
הוא נולד בליימינגטון הייסטינגס, ורוויקשייר, ב-4 בספטמבר 1818. הוא התחנך ברוגבי, ובאוניברסיטת אוקספורד, שם זכה במלגה במכללת ואדהאם. קיבל ב-23 בפברואר 1837 תואר ראשון, והמשיך לתואר שני בשנת 1843. הוא היה נשיא "אוקספורד יוניון" בשנת 1841.
באוקספורד הוא היה תלמיד של ד"ר תומאס ארנולד, שהיה מלומד רחב אופקים בדעותיו התאולוגיות. לאור הצטיינותו בלימודים, הגיע באופן טבעי למינוי אקדמי במכללה. הוא היה מרצה בבית הספר ברוגבי בין השנים 1845–1848. הוא התגורר כמנחה שם בעשר השנים הבאות. השפעתו על תלמידיו הייתה עצומה ויחודית, מוסרית ואינטלקטואלית.
נקודת המפנה בחייו של קונגרייב הייתה בעת ביקורו בפריז זמן קצר לאחר המהפכה הצרפתית ב-1848. הוא פגש שם את ז'ול ברתלמי-סן-הילייר ואוגוסט קונט שהשפעתו נשארה איתו כל חייו. הוא אימץ לחלוטין את הגישה הפוזיטיביסטית, כולל הכת הדתית. הוא התפטר ממשרתו (1855), עזב את אוקספורד, וזמן קצר אחר כך ייסד את הקהילה הפוזיטיביסטית בלונדון.
קונגרייב למד רפואה, ובשנת 1866 התקבל כחבר בקולג' המלכותי לרפואה. בימיה הראשונים של התנועה הפוזיטיביסטית הוא לקח את החלק העיקרי בהרחבת התעמולה בלונדון, ובמשך פעל כמה שנים בהרמוניה עם פרדריק הריסון ועם פוזיטיביסטים מובילים אחרים.
עם זאת, בשנת 1878 הוציא מאמר בו הוא תבע לעצמו סמכות רעיונית שאינה תלויה בפייר לאפייט התומך הראשי של אוגוסט קונט, וכזה ביקש שיכירו בו כראש הקהילה הפוזיטיביסטית. כמה פוזיטיביסטים הצטרפו אליו. אחרים, בהם פרדריק הריסון, אדוארד ספנסר ביסלי, וג'יימס קוטר מוריסון, נותרו בקשר עם לאפייט, ופתחו את "ניוטון הול", פטר ליין, לונדון, כמקום המפגש שלהם.
למרות בריאותו הכושלת, הוא שמר על דעותיו הבלתי אופנתיות והמשיך בתפקודו עד מותו בהמפסטד ב-5 ביולי 1899. הוא נקבר בבית העלמין ברוקווד.
משפחה.
בשנת 1856 התחתן עם מרי, בתו של ג'יי ברי מוורוויק.
קאסר דיווי
קאסר דיווי (בהינדי: कसार देवी, באנגלית: Kasar Devi) הוא כפר נמצא כ-10 ק"מ מהעיר אלמורה בהודו. הכפר ממוקם במחוז אלמורה שבתוך אוטראקהאנד.
קאסר דיווי פופולרי בקרב מטיילים ישראלים ומוגדר כחלק משביל החומוס. בכפר יש בית חב"ד שפעיל בעונת הטיולים.
פיטר בירד
פיטר היל בירד (באנגלית: Peter Hill Beard; 22 בינואר 1938 – מרץ 2020) היה אמן וצלם אמריקאי שחי ועבד בניו יורק, וקניה. תצלומיו של אפריקה, בעלי חיים אפריקניים וכתבי העת ששילבו לעיתים קרובות את תצלומיו, הוצגו ופורסמו באופן נרחב מאז שנות השישים.
קורות חייו.
פיטר היל בירד נולד למשפחה עשירה ומיוחסת בניו יורק. סבו מצד אמו היה בעליה של חברת רכבות ואילו למשפחת אביו היו שטחים עצומים לגידול טבק. הוא גדל בניו יורק, אלבמה ובלונג איילנד, וכבר בגיל 11 החל לכתוב יומנים ובגיל 12 התחיל להוסיף להם צילומים ולייצר קולאז'ים שהפכו לסמלו האמנותי והמסחרי. ב-1957, כבוגר בית הספר פומפרט, התקבל לאוניברסיטת ייל, מתוך כוונה להמשיך ללימודי טרום רפואה, אך סיים את התואר הראשון שלו בתולדות האמנות. בייל, היה באחוות הסטודנטים הסודית Scroll and Key. המנטורים שלו בייל כללו את יוזף אלברס, ריצ'רד לינדנר ווינסנט סקאלי. בירד סיים את התואר ב-1961.
בהשראת מסעות קודמים לאפריקה, כמו שתוארו למשל בספר הזיכרונות "Out of Africa" שחיברה קארן בליקסן, בירד נסע לקניה עם סיום הלימודים. הוא עבד בפארק הלאומי Tsavo וצילם ותיעד את מותם של 35,000 פילים וחיות בר אחרות, שהיו לימים לנושא ספרו הראשון, "סוף המשחק". במהלך תקופה זו, רכש בירד את הוג ראנץ', נכס בסמוך להרי נגונג הקרוב לחוות הקפה בבעלותה של קארן בליקסן (שם העט איסק דינסן), שיהפוך לבית המרכזי שלו לכל אורך שהותו במזרח אפריקה.
אומנות.
התמונות שצילם בירד ובהן נראו יבשת אפריקה, בעלי חיים אפריקאיים וכתבי עת המשלבים לעיתים קרובות את תצלומיו הוצגו ופורסמו באופן נרחב מאז שנות השבעים. כל אחת מיצירותיו היא ייחודית, שילוב של הצילום שלו עם אלמנטים הנגזרים מהיומן היומיומי שלו, נוהג שהמשיך עד מותו בשנת 2020. כרכים אלו מכילים קטעי עיתונות, עלים יבשים, חרקים, תמונות בצבע ספייה, תמלילי הודעות טלפוניות, כיתוב בשולי הדפים, תמונות נשים, ציטוטים, חפצים שנמצאו, וכדומה; את אלו שילב בירד עם ציורים מקוריים ליצירת קולאז'. חלק מיצירותיו משלבות דם מן החי, לעיתים אף את דמו של בירד עצמו (בכמויות חסכוניות).
בירד עבד כצלם עיתונות למגזינים רבים ובהם ווג ו-Elle.
סטודיו וארכיון פיטר בירד הוקם על ידי פיטר וניימה בירד, והוא המקור העיקרי ליצירות אמנות מאת פיטר בירד. הארכיון מקיים מאגר של חומרים כתובים וויזואליים שפורסמו ושלא פורסמו הנוגעים לחיי האמן, עבודתו, פרויקטים, מסעות, תערוכות ויחסים עם קבוצתו.
התערוכה הראשונה של בירד הייתה בגלריה בלום הלמן, ניו יורק, בשנת 1975. תערוכות מוזיאון לנדמרק נערכו ב בעיר ניו יורק בשנת 1977 ובCentre national de la photographie, פריז, בשנת 1997. תערוכות הגלריה הופיעו בהמשך בברלין, לונדון, טורונטו, מדריד, מילאנו, טוקיו ווינה. עבודתו של בירד כלולה באוספים פרטיים ברחבי העולם.
בשנת 2017, בירד נתבע על ידי השחקן דייוויד ספייד, שרכש את אחת מיצירותיו. ספייד ניסה למכור מחדש תצלום של פיטר בירד שרכש מהסוחר פיטר טוני, אך לא ניתן היה לאמת את העבודה הלא חתומה.
חיים אישיים.
כצאצא למשפחות אמריקאיות מכובדות ומבוססות משני הצדדים, בירד היה אחד משלושה בנים שנולדו לרוזאן הואר בירד ואנסון מקוק בירד ג'וניור. סבא רבא שלו, ג'יימס ג'רום היל, ייסד את מסילת הרכבת הצפונית הגדולה בארצות הברית בסוף המאה ה-19. לאחר שהשיג את הונו בעסקי הרכבות, ג'יימס ג'רום היל היה פטרון גדול לאמנויות. כל היורשים שלו נחשפו לאוספים גדולים או החזיקו בבעלותם, דבר שככל הנראה השפיע מאוד על עניינו של בירד באמנות ויופי.
בירד מצא כי מוסד הנישואין סבוך וחונק: