ריינהרד נולד ב-11 בדצמבר 1888 בהוהנשטיין-ארנסטהאל, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1908 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-107 (הסקסוני ה-8 - הנסיך יוהאן גאורג). בשנת 1914 הועבר ריינהרד לרגימנט הרגלים ה-182 (הסקסוני ה-16), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה, וב-27 בינואר 1917 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף ריינהרד לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1928 הועלה ריינהרד לדרגת מיור, וב-1 באפריל 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-11 (הסקסוני). ב-1 באפריל 1934 מונה ריינהרד למפקד רגימנט הרגלים ה-11 (הסקסוני), וב-1 ביולי 1934 הועלה לדרגת אוברסט. בסתיו 1938 מונה ריינהרד למפקד רגימנט הרגלים ה-26, ובנובמבר 1938 מונה למפקד הדיוויזיה ה-35 בקרלסרוהה.
מלחמת העולם השנייה.
בפרוץ המלחמה היה ריינהרד מפקד הדיוויזיה ה-35, ופיקד עליה כחלק מהארמייה השביעית בחזית המערבית. במהלך המערכה על צרפת לחם ריינהרד עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-4 במסגרת הארמייה השישית, וב-1 בנובמבר 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-25 בנובמבר 1940 מונה למפקד הקורפוס ה-51, ופיקד עליו במהלך המערכה בבלקן. במהלך מבצע ברברוסה לחם ריינהרד עם הקורפוס שבפיקודו בתחילה כעתודת קבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, וב-22 בספטמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-8 ביוני 1942 מונה ריינהרד למפקד הקורפוס ה-88, שהיה מוצב בהולנד, וב-31 בינואר 1945 מונה למפקד המחוז הצבאי ה-4. ב-10 באפריל 1945 פרש ריינהרד מתפקידו, ובסוף המלחמה נפל בשבי האמריקני.
לאחר המלחמה.
בשנת 1947 שוחרר ריינהרד מהשבי. לאחר שחרורו התגורר ריינהרד בעיר קרלסרוהה, עד למותו ב-6 באוקטובר 1950, והוא בן 61 שנים.
בית גרמו
בית גרמו הייתה משפחה שהייתה אחראית על אפיית לחם הפנים בתקופת בית המקדש השני.
בספרות חז"ל נמתחה עליה ביקורת על ידי החכמים מפני שלא רצו ללמד את סודות המקצוע.
תפקידם.
במשנה מסכת שקלים הובאה רשימה של בעלי תפקידים חשובים בבית המקדש, ביניהם נמנה בית גרמו:
ניסיון הדחתם והחזרתם לתפקידם כאופי לחם הפנים.
בית גרמו נזכרו לגנאי במשנה מפני שלא רצו ללמד את סודות המקצוע שלהם. בתוספתא נזכרו לשבח שהיו נזהרים שלא לאכול לחם לבן כדי שלא יחשדו אותם שהם אוכלים מלחם הפנים.
בתוספתא תואר שהיה ניסיון להחליפם במומחים אלכסנדרוניים, אבל מומחי האפייה שהובאו מאלכסנדריה לא הצליחו להגיע לרמת האומנות של בית גרמו, ולכן נאלצו להחזיר את בית גרמו לתפקידם שלא רצו לחזור עד שהכפילו את משכורתם:
לובל
עליאא בנת אחמד אאל ת'אני
עליאא בנת אחמד בן סיף אאל ת'אני (בערבית: علياء بنت أحمد بن سيف آل ثاني) היא דיפלומטית קטרית המשמשת כיום כשגרירת קטר באו"ם.
ביוגרפיה.
עליאא היא בתו של אחמד בן סיף אאל ת'אני, דיפלומט ופוליטיקאי קטרי לשעבר, שהיה בין היתר שגריר קטר בנורווגיה ובשוודיה וכן שימש כשר בקטר. היא קיבלה תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת קטר ותואר שני ביחסים בינלאומיים ודיפלומטיה מבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה (SOAS) באוניברסיטת לונדון בשנת 2006.
מיוני 2004 ועד מרץ 2007 עמדה בראש מחלקת זכויות הילד של המועצה העליונה לענייני משפחה בקטר. לאחר מכן ועד מאי 2009 שימשה כיועצת לענייני האו"ם, וממאי 2010 ועד יולי 2011 הייתה סגנית שגריר קטר לאו"ם. ב-24 באוקטובר 2013 מונתה לשגרירת קטר באו"ם.
עאליה בינת אחמד אל ת'אני
אלישע גאליקו
רבי אלישע גאליקו (נפטר בשנת ה'של"ח, 1578) היה ראש ישיבה ומקובל שנולד באיטליה, ולאחר שעלה ארצה בצעירותו חי בצפת. נמנה עם תלמידיו המובהקים של הרב יוסף קארו, אשר גם הסמיכו לרבנות, ואחר כך שימש כחבר בבית דינו.
רבי אלישע חיבר ספרים על מגילת אסתר, על מגילת קהלת ועל שיר השירים. הפירוש על שיר השירים הודפס לראשונה מיד אחרי פטירתו על ידי רבי גדליה קורדובירו בנו של רבי משה קורדובירו.
הוא כתב ספר שאלות ותשובות הנזכר פעמים רבות בספר כנסת הגדולה אולם תשובותיו מעולם לא נדפסו.
הערות שוליים.
בית משהיוף
בית משהיוף, הוא הגדול בבתי שכונת הבוכרים (כחמישה דונם), ומהגדולים בבתיה הפרטיים של ירושלים.
היסטוריה.
בית משהיוף, הממוקם בשכונת הבוכרים בירושלים ברחובות דוד חזן, רחובות הבוכרים ואדוניה הכהן, נבנה על ידי שלושה אחים אשר נמנו עם נכבדי ומנהיגי העדה הבוכרית - שמחה משהיוף, נשיא קהילת יהודי העיר טורקיסטן, בנימין (אמין-באי) משהיוף ויצחק משהיוף. בפינתו הדרום מזרחית של הבית, משני צדדיו, חקוק השם "רחוב משהיוף".
בשנת 1890 רכשו האחים משהיוף את הקרקע לבניית ביתם והיא נרשמה על שמו של האח שמחה משהיוף. בנייתו של הבית הושלמה בסוף שנת 1905 ואף על אחת מאבני הראשה בקשתות הפנימיות בחצר המזרחית של הבית, נחקקה השנה בה נחנך הבית - "תרס"ו".
בית משהיוף הוא מהגדולים בבתי שכונת הבוכרים ומהגדולים בבתיה הפרטיים של ירושלים. שטחו הכולל הוא למעלה מחמישה דונם.
במתחם זה התגוררו דמויות חשובות כיצחק בן-צבי, רחל ינאית בן-צבי, פרופ' יוסף קלוזנר ועוד ומשום כך כונה הבית "בית הפקידים".
בשנת 1928 הוסב אחד האגפים במבנה לשמש כבית כנסת אשר נקרא "בית כנסת משהיוף" או "בית כנסת נעם שיח". בשנות השלושים הוקם במבנה תלמוד התורה "נזר אהרן".
כיום השתמרו רק קירותיו החיצוניים של המבנה ובמבנה שוכנת ישיבת קמניץ.
פתחיה (בית המקדש)
פתחיה היה ממונה על קורבנות העוף שהוקרבו לבית המקדש מתורים ובני יונה של קינים והוא שימש כאחד מחמישה עשר הממונים הקבועים שהיו בבית המקדש. המשנה אומרת שהוא מרדכי היהודי. להלכות קורבנות העוף שעליו אחראי פתחיה מוקדשת מסכת מיוחדת במשנה שהיא מסכת קינים.
תפקידו.
התורה ציוותה על כמה אנשים (כגון זב וזבה, או יולדת ומצורע עניים) להביא צמד קורבנות של עולה וחטאת מן העוף. צמד כזה, נקרא במשנה קן (בלשון המשנה קן היא נקבה). קן יכולה להיות מפורשת - בעליו של הקרבן כבר קבע איזה מן העופות מוקדש לחטאת ואיזה לעולה - או סתומה - הקן הגיע לידי הכהן בטרם נקבע איזה לחטאת ואיזה לעולה, והכהן המקריב צריך להחליט על כך. ברגע שעוף אחד מקן סתומה מוקרב לעולה, בן-זוגו נקבע להיות חטאת, ולהפך. פתחיה היה ממונה מטעם בדק הבית ובית המקדש על התורים ובני יונה בבית המקדש והיה מקבל את התשלום לקרבן.
רש"י במסכת מנחות מפרש שפתחיה היה ממונה על הקופה שבה היו מביאי הקינים מכניסים את תרומתם: .
רבנו גרשום מפרש שהוא היה אחראי על מכירת הקינים: .
תיאורו כממונה ומדוע שמו פתחיה?
המשנה במסכת שקלים מתארת את חמישה עשר בעלי התפקידים החשובים בבית המקדש ופתחיה נכלל ברשימה המכובדת של הממונים:
סאנגיונג
סאנגיונג (בקוריאנית: 쌍용자동차, באנגלית: SsangYong Motor, תרגום: "רכבי דרקון כפול") היא יצרנית הרכב הרביעית בגודלה בקוריאה הדרומית.
70% ממניות החברה נרכשו על ידי החברה ההודית "Mahindra &amp; Mahindra" בפברואר 2011. הרכישה אושרה על ידי הוועדה לסחר חופשי של קוריאה הדרומית.
היסטוריה.
החברה החלה את דרכה בשנת 1954 תחת שם המותג "Ha Dong-hwan Motor Company" ויצרה רכבי שטח עבור צבא ארצות הברית, ועם השנים החלה לייצר גם משאיות, אוטובוסים ואמבולנסים לשוק הדרום קוראני.
הדגמים הראשונים יוצרו ללא סמל ייחודי, אלא עם סמל בצורת כוכב מחומש על מכסה המנוע, שהוחלף בתחילת שנות ה-60 לסמל רשמי בצורת שני דרקונים.
בשנת 1977 שונה שם החברה ל-"Dong-A Moto", אך היא עדיין לא ייצרה מכוניות נוסעים. בשנת 1986 החלה החברה לראשונה לייצר רכבים פרטים, שהראשון שבהם היה רכב השטח סאנגיונג קוראנדו, כשבמקביל שם החברה הוחלף ל-"SsangYong", וסמל החברה עודכן למודרני יותר.
ב-1991 חתמה סאנגיונג על חוזה אסטרטגי עם חברת מרצדס-בנץ, במטרה ליצור רכבים ומנועים מודרניים. ברית זו הצליחה מאד לחברה והביאה לייצור דגמים מוצלחים ונמכרי כמו הקוראנדו, במיוחד מעצם שיתוף הפעולה עם חברת מרצדס היוקרתית.
בשנת 2004 נרכשה סאנגיונג על ידי חברת הרכב הסינית הגדולה "SAIC Motor Corporation Limited", שרצתה לחזק את ייצור רכבי השטח של החברה.
בישראל.
נתוני מכירות.
על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר רכבים פרטים ומסחרים עד 3.5 טון):
איתן (נגמ&quot;ש)
איתן הוא נגמ"ש אופני שפותח במנהלת המרכבה והרק"מ (מנת"ק) במשרד הביטחון ועתיד להיקלט בצבא הגנה לישראל ולהחליף את כל הנגמ"שים, למעט הנמ"ר. האיתן, שממנו הוזמנו מאות על ידי צה"ל יהיה לנגמ"ש האופני הראשון בשירות צה"ל מאז שנות הששים (שאינו נשק שלל).
פיתוח.
הצורך בנגמ"ש כבד וממוגן התעורר עוד בתקופת הלחימה ברצועת הביטחון, שכן נגמ"ש ה-M-113 אשר שימש את לוחמי צה"ל בלחימה נתפס כמיושן ופגיע ביותר.
במהלך השנים, פותחו שלל נגמ"שים כבדים החל בנגמ"שים מבוססי טנקי שוט (צנטוריון) דוגמת הנגמשוט, נגמחון, נקפדון והפומ"ה שפותח לצורכי חיל ההנדסה הקרבית, עבור בנגמ"ש האכזרית וכלה בנמ"ר (נגמ"ש מרכבה) החדיש. בעוד שהאחרון ממוגן בכבדות, והוכיח עצמו בשדה הקרב, אך מחירו הגבוה הוביל להצטיידות איטית בדגם זה. חיסרון נוסף של הנמ"ר נעוץ בקושי לשינועו - בעוד שמוביל טנקים יכול לשאת שני נגמ"שי M-113 בעת ובעונה אחת, יכול הוא לשאת נגמ"ש מרכבה אחד בלבד.