במרץ 2016, שגריר ישראל בקירגיזסטן מיכאל ברודסקי העניק את כתב האמנתו לנשיא אלמאזבק אטמבייב. הנשיא אטמבייב, בנאומו בתגובה, ציין כי היחסים בין שתי המדינות "מתפתחים בעקביות" והביע רצון ללמוד מהישראלים כיצד "להאיר את ארצו" וכן לשפר את מצבה האקולוגי. ביוני 2016 התקיימה פגישה בין ראש עיריית הבירה הקירגיזית בישקק לשגריר ישראל, בה נדון שיתוף פעולה דו-צדדי בין ישראל וקירגיזסטן. באותו חודש התנהל משא ומתן דו-צדדי בין משרדי החוץ של שתי המדינות, בהתמקדות על שיתוף פעולה בתחומי מסחר, כלכלה והשקעות.
ב-2 בנובמבר 2016 התקיימה בבישקק פתיחת פסטיבל הסרטים הישראלי, בהשתתפות השגריר הישראלי ונציגי גופים ממלכתיים ואנשי תרבות ואמנות קירגיזים. באותו חודש השתתף סגן יו"ר בית המשפט העליון של קירגיזסטן קצ'יקה אסנקנוב בסמינר בינלאומי בנושא תפקידי מערכת המשפט במאבק בסחר בבני אדם שנערך בעיר חיפה. אחת ממארגני הסמינר הייתה סוכנות מש"ב.
ביולי 2021 החליטה קירגיזסטן על ביטול הצורך בוויזה לתיירים ישראליים.
אכילת חרקים
קדיר
קדיר (בפרסית: موشک قدیر‎‎) הוא טיל שיוט איראני נגד מטרות ימיות לטווח של 300 ק"מ. הטיל מפותח ומיוצר בתעשיות משרד ההגנה האיראני.
הטיל נחשף לראשונה ב-24 באוגוסט 2014 על ידי שר ההגנה האיראני חוסיין דהקאן ונשיא איראן חסן רוחאני.
ב-2015 נחשף פס הייצור הסדרתי של הטיל ונחשף כי מיועד עבור חיל הים של משמרות המהפכה האסלאמית (משה"מ). בטקס נכח עלי פאדווי, מפקד חיל הים של משה"מ ושר ההגנה חוסיין דהקאן.
ב-30 בנובמבר 2015 קיבל חיל הים של משה"מ טילי קדיר לרגל "יום חיל הים האיראני".
מאפיינים.
במהלך טקס פתיחת קו הייצור טען חוסיין דקהאן כי "לטיל יכולת לבצע הרס באופן משמעותי, להתמודד מול לוחמה אלקטרונית באמצעות המכ"מים המתקדמים שבו, אפשרויות להיות משוגר מספינות ומסוקים שמאפשר לו להגדיל את הטווח".
במקורות נוספים נטען כי הוא בעל 300 ק"מ, יכול להיות משוגר מפלטפורמות שיגור של טילים אחרים, ובעל מאפיינים הדומים לטילי הנור והקאדר.
הטיל ניתן לשיגור מספינה כאשר היא במהירות של מעל 30 קשר ימי.
חורמשהר
חורמשהר (טיל)
מיקי (מיכאל) יוסף
סינון תכנים באינטרנט בישראל
בישראל ניתן סינון תכנים באינטרנט למשתמשים המבקשים זאת, כדי להימנע מחשיפה לתכנים שאינם הולמים את גישתם התרבותית, כגון תכנים מיניים. מתקיימים חסימה וסינון של אתרים בעלי פעילות פלילית, ועולות הצעות לסינון תכנים כפוי מסיבות נוספות.
שיעור השימוש באינטרנט בישראל הוא מהגבוהים בעולם, ובשנת 2013 71% מהאזרחים היו מחוברים לרשת. הממשלה בדרך כלל אינה מגבילה את הגישה לאינטרנט, אף על פי שקיימת חסימה של נתונים מסוימים. בנוסף, מעקב אחר ספקי שירותי אינטרנט ותשתית מתבצע למטרות ביטחוניות. החל משנת 2006 החלו חברי כנסת להציע הצעות חוק לסינון תכנים על בסיס הגנה על קטינים, הסרת תכנים פוגעניים (תוכני אלימות, הימורים ופורנוגרפיה). בשנת 2011 שלחה המשטרה לספקי שירותי האינטרנט צווים שמורים להם למנוע את הגישה של לקוחותיהם לאתרי הימורים. כשנתיים מאוחר יותר, בית המשפט קבע כי למשטרה אין סמכות להורות לספקי אינטרנט לחסום אתרים.
סינון תכנים על ידי ספקי אינטרנט.
בישראל, חוק התקשורת (בזק ושידורים) מחייב את ספקיות האינטרנט וחברות הסלולר לספק ללקוחותיהם בחינם, תוכנות סינון. בישראל פועלים מספר ספקי אינטרנט המעניקים שירותי גישה מסוננים, כמו אינטרנט רימון, נט-צח, נטפרי ועוד. כמו כן קיימות תוכנות המתוקנות על המחשב אשר מציעות פתרונות סינון - כמו תוכנת נתיב. כיוון שמניע עיקרי של צרכניהם הוא דתי, קרוי שירות זה "אינטרנט כשר".
ארגון זיר"ה פועל לסנן אתרים מהם ניתן להוריד או לצפות בצפייה ישירה בסרטים וסדרות תוך הפרת זכויות יוצרים, על ידי חסימת הגישה אליהם דרך ספקי האינטרנט.
הפעלת סינון על ערכים אנציקלופדיים של ויקיפדיה.
כמה תוכנות סינון מסחריות מפעילות חסימה על ערכים ספציפיים מתוך ויקיפדיה. כך למשל, תוכנת 'תום' להגנה על ילדים מפני תכנים פורנוגרפיים, חוסמת גם ערכים אחדים מוויקיפדיה העברית אם יש להם זיקה ישירה ליחסי מין וכדומה. כמה תוכנות הגנה של אינטרנט כשר חוסמות ערכים הנוגעים לנצרות בוויקיפדיה בשפה האנגלית, אך אינן חוסמות את הערכים המקבילים המופיעים בוויקיפדיה העברית.
יוזמות חקיקה לסינון תכנים באינטרנט.
בישראל בשנת 2006 העלה ח"כ אמנון כהן מסיעת ש"ס הצעת חוק, שזכתה לתמיכת ממשלת ישראל, לפיה כל גולשי האינטרנט יחויבו להודיע האם ברצונם שספק האינטרנט יפעיל סינון על אתרי האינטרנט, וללא הודעה זו לא יקבלו גישה לאינטרנט. עוד קובעת הצעת החוק כי רק בגירים יוכלו למסור הודעה על אי-רצונם בסינון תכנים. את דרכי ביצועו האופרטיבי של החוק, כולל מנגנוני הסינון, התכנים שיסוננו ודרכי זיהוי בגירים, מפקידה הצעת החוק בידי שר התקשורת, בתקנות שיקבע, ועל כן טרם ברורה מהותו של מנגנון הסינון המוצע בהצעת החוק. האגודה לזכויות האזרח, ספקי האינטרנט, איגוד האינטרנט הישראלי, מועצת העיתונות וארגונים נוספים התנגדו להצעת החוק בנחרצות, בטענה שהחוק יפגע בצורה קשה בחופש הביטוי. ב-27 בפברואר 2008 אושר החוק בקריאה ראשונה במליאת הכנסת ועבר לדיונים בוועדת הכלכלה של הכנסת. דיונים אלה נפסקו עם סיום כהונתה של הכנסת ה-17, וביולי 2009 החליטה ועדת השרים לחקיקה שהממשלה תתנגד להטלת צנזורה על האינטרנט.
בכנסת ה-20 ישנן מספר הצעות חוק העוסקות בנושא חסימת האתרים או סינון התכנים:
חוק סמכויות לשם מניעת ביצוע עבירות באמצעות אתר אינטרנט, התשע"ז-2017 הוא פרי הצעת חוק ממשלתית. החוק התקבל בכנסת ביום 17 ביולי 2017, ונכנס לתוקף ב-26 בספטמבר 2017.
בדברי ההסבר להצעות החקיקה ניתן למצוא טיעונים התומכים בהסדרת הנושא. בין היתר עלו הטיעונים: על רקע גל הטרור של קיץ 2016, עלה הצורך להתמודד עם ביטויי הסתה ברשת, ובעיקר עם ביטויים שכוונו כלפי צעירים ברשת. בהקשר זה עלה הצורך להגן על ביטחון הציבור; משום שלרוב לא ידועה זהות מפרסם הביטוי המסית, חשוב לבסס אחריות על מי שאיפשר את פרסום התכנים הבעייתיים; באופן דומה, משתמשים רבים מעלים תכנים שמהווים הפרות זכויות יוצרים לרשת. משום שיש להגן על זכויות היוצרים, עולה הצורך לתת בידי יוצרים אלו כלים להגן על קניינם; אך גם כאן, לעיתים זהות המפרים אינה ידועה. משכך עולה גם הצורך לאפשר ליוצרים לבקש מספקי השירות לחשוף את זהות המפרים.
כנגד טיעונים התומכים בהצעות החוק ובחוק ניתן להעלות את הטיעונים הבאים: האפקט המצנן לחופש הביטוי, שכן האינטרנט הוא פלטפורמה שמבוססת על חופש דעות במידה רבה. משתמשים שיידעו שייתכן שיהיו נתונים לסנקציות בגין התבטאויותיהם עלולים להימנע מביטוי דעותיהם, גם אם דעות אלו לגיטימיות. כך, הצעות החוק ימנעו גם את פרסומם של ביטויים לגיטימיים; משתמשים שיידעו שדעותיהם לא נחשבות ללגיטימיות, יוכלו למצוא פלטפורמה עבורן ברשת האפלה. תוצאה זו בעייתית במיוחד משום שקשה יותר לגלות זהות המפרסמים ברשת האפלה, וכן ניטור התוכן בה יהיה מסובך יותר; הצעת החוק הסרת פרסום הסתה שהתפרסם ברשת החברתית המקוונת, התשע"ז–2016, מציעה להטיל אחריות על ספקי הרשת החברתית להסיר את התוכן המסית, דבר שעלול לגרור עלויות כבדות עבור הספקים; יתרה מזאת, ייתכן שדרישה זו תעודד ספקים ליישם אכיפה אלגוריתמית (כלומר, הסרת תוכן בלי בדיקה קפדנית של מהות התוכן) מה שעלול לגרום לפגיעה בתכנים לגיטימיים. בנוסף, דרישה זו לא מתיישבת עם המגמה הפסיקתית בנושא. עד כה, בתי המשפט בישראל אימצו את שיטת ה"הודעה לפני הסרה", לפיה לא ניתן להטיל על בעלי אתרים או על ספקי שירות חובה לנטר את התוכן באתריהם. הדרך היחידה לבסס כנגדם אחריות בשל התכנים שמשתמשים מפיצים באתריהם היא כאשר בעל האתר/ספק השירות מיודעים בנוגע לתוכן מפר זכויות יוצרים, ולא פועל להסרתו בתוך פרק זמן סביר.
בשנים 2010–2012 קודמו שתי הצעות חוק בארצות הברית - SOPA ו-PIPA, הדומות בתוכנן להצעות החוק בישראל. שתי הצעות החוק קידמו הגנה על זכויות יוצרים והכנסותיהם, כאשר המתנגדים להצעות החוק טענו לפגיעה בחופש הביטוי, פגיעה בעסקים אינטרנטיים וכדומה. שתי הצעות החוק נפלו ב-2012, אחרי שורה של מחאות ציבוריות ואינטרנטיות - הבולטות בהן הן החשכת ויקיפדיה האנגלית ליממה אחת, שאליה הצטרפה גם גוגל.
ישנן שתי הצעות חוק נוספות בכנסת ה-20 שחולקות מטרה משותפת של סינון תכנים בעייתיים על ידי הטלת חובה על ספק האינטרנט. הצעת חוק התקשורת (בזק ושידורים) (תיקון – חובת סינון אתרים פוגעניים), התשע"ו-2016, והצעת חוק התקשורת (בזק ושידורים) (תיקון –  סינון אתרי הימורים ותכנים המציגים דברי תועבה באינטרנט), התשע"ו–2016. האחרונה ספציפית יותר מבחינת התכנים שהיא מבקשת לסנן ("דברי תועבה ואתרי הימורים"). בכך מצטרפת ההצעה למגמה להסדרת האינטרנט שכוללת מספר מדינות לרבות סין, איראן, ערב הסעודית ורוסיה.