לאחר משבר מניות הבנקים בשנת 1983, התברר לציבור שבנק לאומי לישראל, כמו שאר הבנקים הגדולים, הונחה בפעולותיו על ידי המנכ"ל בלבד. מועצת המנהלים, הנבחרת על ידי בעלי המניות ועל ידי ה"גוברנורים", אשר מונו מטעם בעלי השליטה בבנק אוצר התיישבות היהודים, לא מילאו את תפקידם. בפועל ההחלטות שקבלו על מדיניות הפעולה של הבנק היו בהתאם להמלצות מנכ"ל הבנק, אשר נחשב בעיניהם למומחה בבנקאות המודרנית. חברי הדירקטוריון של האוצר ושל הבנק היו בדרך כלל בעלי תפקידים במוסדות הסתדרות הציונית העולמית והיכרותם עם מערכות הבנקאות המודרנית של המאה ה-20 הייתה מועטה.
הנהלת הבנק דאז, בראשותו של יפת, נהגה לווסת את המסחר במניות הבנק. ויסות המניות גרם לכך שמחירן יעלה בהדרגה והציבור יתייחס למניות כהשקעה בטוחה. מגמת העלייה במחירי המניות עודדה את הציבור לקנות את המניות בשוק. כמקובל בשוק בכלל ובשוק המניות בפרט, כאשר השוק למוצר הקיים (השוק המשני) חזק אפשר למכור ניירות ערך חדשים בשוק הנפקות חדשות. התוצאה הייתה שהבנקים הצליחו בשנים אלה לגייס הון עצמי מהציבור בסכומים ניכרים. ההון העצמי המוגדל נתן לבנקים מנוף פיננסי. גיוס המשאבים הכספיים איפשר לבנקים להרחיב את עסקיהם. התוצאה הייתה פריחה בבנקאות: יותר סניפים ויותר רווחים. מגמה זו באה לקיצה בסוף שנת 1983. עקב תנועת מכירות חריגה במיוחד של המניות בכלל ומניות הבנקים בפרט, לא עלה בידי הבנקים לייצב את מחירי המניות. תחילה הבנקים פנו לבנק ישראל לקבלת אשראי למימון רכישת המניות מהציבור. כאשר נבצר מבנק ישראל לסייע התערבה ממשלת ישראל. תחילה הופסק המסחר במניות הבנקים ורק לאחר שנקבע הסדר מניות הבנקים חודש בבורסה המסחר במניות. בעקבות ההסדר, הובטח אינטרס בעלי המניות מהציבור.
משבר מניות הבנקים ופרישתו של יפת מבנק לאומי.
כתוצאה מפרשת הוויסות, נאלץ ארנסט יפת לפרוש מתפקידיו בבנק. ועדת החקירה הממלכתית לחקר הפרשה, ועדת בייסקי, קבעה כי יפת הוא בכיר האחראים לוויסות מניות הבנקים ולמפולת במחירי מניות הבנקים.
בינואר 1987 פרסם נחמיה שטרסלר מעיתון הארץ את תנאי השכר והפרישה של בכירי הבנק. אמנם, ה"גוברנורים" מטעם "אוצר התיישבות היהודים" אישרו את ההסכמים והם היו אלה אשר מונו, בין השאר, גם לתפקיד זה מטעם ההסתדרות הציונית העולמית, אולם הציבור לא היה מוכן לקבל טיעון זה, והתוצאה הייתה כי תנאי השכר והפרישה בוטלו.
פרשת תנאי השכר והפרישה שלו הביאה לתגובות רבות ועוררה הדים שליליים רבים. ארנסט יפת נכלא על ידי ועד עובדי הבנק בלשכתו בבית גיבור אליה עבר מבנק לאומי, ובה המשיך לנהל את שאר עסקיו. יפת העביר את מקום מגוריו לחו"ל בעוד בני משפחתו נשארו בישראל. עזיבתו את ישראל לא ציננה את יחס דעת הקהל בישראל נגדו. ראו בו מה שקבעה ועדת בייסקי: כי יפת הוא בכיר האחראים לוויסות מניות הבנקים ולמפולת במחירי מניות הבנקים.
היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, החליט כי די בהדחתם של ראשי הבנקים המסחריים שוויסתו את מניותיהם, ואין עניין לציבור בהמשך התביעה במישור הפלילי. נגד החלטה זו הוגשה עתירה לבג"ץ וזה החליט ב-9 במאי 1990 להפוך החלטה זו וקבע: כי על היועץ המשפטי להעמיד לדין 26 גופים האחראים לוויסות המניות: הבנקים, ראשי הבנקים ובכיריו - בהם ארנסט יפת - ורואי החשבון של הבנקים. יפת, שעזב את ישראל לא שב למשפט ונעדר מהמשפט, שבו עמדו לדין האחראים לוויסות המניות. לאחר ששב לישראל, הוא הועמד לדין במאי 1994, בנפרד משאר ראשי הבנקים, בבית המשפט המחוזי בירושלים. כיוון שהוסכם על הצדדים כי הראיות שהיו במשפט הבנקים ייחשבו כמי שנשמעו גם במשפטו, הרי הוא הסתיים במהירות (לפי עיתון הארץ, בתום 45 דקות), לאחר יום נוסף הורשע יפת, והוא נידון ל-11 חודשי מאסר בפועל, שנתיים מאסר על תנאי ולקנס בסך 900 אלף ש"ח. היה זה העונש החמור ביותר בפרשת ויסות המניות. ביולי 1994 ערער יפת לבית המשפט העליון, אשר לא ביטל את ההרשעה, אולם המיר את המאסר בפועל.
כעבור שלוש שנים, בגיל 76, במאי 1997, נפטר ארנסט יפת בניו יורק. הוא הובא למנוחות בבית הקברות בהר הזיתים. אחרי ארונו הלכו מנהלים מבנק לאומי וידידיו המעטים שנותרו. ידידו ועורך דינו יגאל ארנון ספד לו: "יפת הוא גדול הבנקאים שמדינת ישראל הולידה".
ארנסט יעקב יפת
ארנסט ישראל יפת
מאבק בדואר זבל אלקטרוני
משתמשי קצה ומפעילי מערכות של שרתי דואר אלקטרוני משתמשים בשיטות שונות ללחימה בדואר זבל אלקטרוני - דואר אלקטרוני שנשלח על ידי מפרסמים בתפוצה גדולה, ולרוב אין לו ערך עבור הנמען. אף אחת מן השיטות אינה מהווה פתרון כולל וחד-משמעי לבעיית דואר הזבל, ולכל שיטה יתרונות וחסרונות.
בשיטות השונות יש כאלה הדורשות התערבות של משתמש הקצה, וכאלה הפועלות באופן אוטומטי.
הטיפול בהודעות דואר זבל מבזבז זמן עבודה רב בארגונים, וכן אצל משתמשים ביתיים. ככל שהולך וגדל מספר ההודעות מסוג זה, קטנה גם הנכונות לפתוח הודעות דואר אלקטרוני לגיטימיות מאנשים לא מוכרים, מה שמקטין זמינות מידע ופוטנציאל עסקי. מצב זה מחייב סינון אוטומטי של הודעות דואר זבל באמצעות כלי תוכנה, בנוסף לאמצעים אחרים ללחימה בדואר זבל אלקטרוני. השולחים הם בדרך כלל אנשים פרטיים (במקרים רבים, סוכני הפצה של מוצרים) ולא חברות, עובדה זו מפחיתה את היכולת להקטין את כמות דואר הזבל באמצעות תביעות משפטיות.
לחימה בדואר זבל אלקטרוני כוללת שיטות הגנתיות, שבהן המשתמש מנסה לצמצם את הנזק מדואר זבל, ושיטות התקפיות, שמטרתן פגיעה בשולח של דואר זבל.
שיטות הדורשות התערבות של משתמש הקצה.
ישנן מספר שיטות שדורשות התערבות מצד משתמש הקצה.
הפעלה ושימוש בשיטות אוטומטיות.
לספקי אינטרנט ותוכנות דואר אלקטרוני רבות יש שיטות אוטומטיות למניעת דואר זבל, אך על משתמש הקצה להפעיל אותן ולדעת להשתמש בהן. כיוון שברוב השיטות האוטומטיות יש אחוז מסוים של זיהויים שגויים (דואר אלקטרוני לגיטימי שמזוהה בטעות כדואר זבל) הן לא מופעלות כברירת המחדל במערכת או שהן מופעלות אבל לא בצורה היעילה ביותר שלהן. על משתמש הקצה להפעיל אותן ולדעת להשתמש בהן בצורה שלא תחסום קבלת דואר אלקטרוני לגיטימי.
רוב השיטות האוטומטיות שהמשתמש מפעיל יסמנו דואר זבל בצורה מסוימת, אם באמצעות הוספת המילה spam בתחילת כותרת ההודעה, או באמצעות העברה של הודעות הזבל לתיקייה מיוחדת. כך יכול המשתמש לעבור מפעם לפעם על תיקיית דואר הזבל, לזהות מכתבים שהועברו אליה בטעות, לאשר את כשרות המוען, ולאחר מכן למחוק את תוכן התיקייה.
תוכנות אנטי ספאם.
אנטי-ספאם הוא תוכנה שתפקידה זיהוי וסינון דואר זבל.
בדואר אלקטרוני, כמו בשאר האינטרנט, קיימת בעיה של סינון המידע, והאנטי-ספאם נועד למנוע בעיה זו. הגידול בכמויות הדואר האלקטרוני יוצר בעיות שונות, כגון אחסון וניהול המידע, בעיות אבטחת מידע ותופעת דואר הזבל.
רקע.
בסיס תאורטי חשוב לסינון הדואר הוא תאוריית גילוי האותות. תאוריה זו התחילה את דרכה בניסיון למענה על שאלות הקשורות במערכות גילוי עצמים באמצעות רדאר, המופעלות על ידי מפעיל אנושי. המפעיל האנושי יושב מול מסך במשך שעות. כאשר הוא מזהה מטוס אויב עליו ללחוץ על מתג אזעקה. על המסך עשויים להופיע עצמים אחרים, שאינם מטוסים, עצמים אלה הם רעש (Noise). על המפעיל לסנן ולסווג את האותות לכאלה שהם אובייקט אמיתי (מטוס אויב) וכאלה שהם רעש. היות שקשה לשמור על רמת ריכוז גבוהה לאורך זמן, מתרחשות גם טעויות. טבלה מספר 1 מתארת את המצבים האפשריים מבחינת האירוע האמיתי ותגובת המפעיל.
המצבים של פגיעה ודחייה מוצדקת הם מצבים רצויים. המצבים של אזעקת שווא והחטאה הם מצבים בלתי רצויים (אם כי משקלה של טעות החטאה עשוי להיות שונה ממשקל טעות של אזעקת שווא).
מחקרים שונים נערכו במטרה לפתח שיטות להגדלת הסתברותם של המצבים הרצויים והקטנת הסתברותן של טעויות. המודל עצמו הוכלל לנושאים ומצבים אחרים בהם נדרשת קבלת החלטה בתנאי אי-ודאות. המאמר של D. Heeger מהווה דוגמה לשימוש בתיאורית גילוי האותות בתחום רפואי.
מוצר תוכנה ל Anti-Spam צריך לקבל החלטות במודל זהה למתואר בטבלה 1. טבלה 2 מתארת את קבלת ההחלטות על ידי תוכנה כזו:
בהקשר של דוא"ל זבל משתמשים לפעמים במונחים שונים באותו מודל. כך למשל במקום המונח: False Alarm משתמשים במונח False Positive. גם במקרה זה אין ודאות מוחלטת ביחס למהות הודעת דואר אלקטרוני ולכן הזיהוי הוא פונקציה סטטיסטית. התוכנות מפעילות שיטות שונות על מנת להגדיל את ההסתברות לזיהוי נכון של הודעת דואר אלקטרוני.
בניגוד למצב המקורי בתיאורית גילוי האותות, בזיהוי דואר כדואר זבל אין קריטריון חד-משמעי החל על כל הנמענים. כך למשל הודעה ביחס לאפשרות לקבל שיעורי ריבית נמוכים למשכנתא בארצות הברית עשויה להיות דואר זבל עבור נמען במדינה אחרת, ועשויה להיות דואר רצוי עבור אזרח אמריקאי, המעוניין להקטין את הריבית על המשכנתא שלו. היעדר קריטריון חד-משמעי כזה מקשה על הסינון.
הבדל משמעותי נוסף בין גילוי האותות הקלאסי לבין זיהוי הודעות דואר זבל הוא בהיבט של סטטי לעומת דינמי. זיהוי אותות רדאר הוא מטלה סטטית במובן זה שהעצמים אותם יש לזהות אינם משתנים. הודעות דואר זבל הן דינמיות: התכנים משתנים, המבנה משתנה, כתובת השולח האמיתית משתנה, כתובת שולח פיקטיבית המופיעה במחשב הנמען משתנה וכדומה. הדינמיות יוצרת מימד נוסף של קושי בזיהוי נכון של הודעות.