חברת "קרתא" החליטה למסור את כל הפרויקט פיתוח השכונה ליזם יחיד, ולא לפצלו בין כמה יזמים. זאת מכיוון שהתוכנית ששילבה מגורים, מסחר ומלונות בשטח בנוי בהיקף של 120,000 מ"ר, הייתה יוצאת דופן בממדיה הן מהצד הכספי והן מהצד ההנדסי, ולכן עדיף שיזם יחיד ינהל אותה. במהלך השנים 1987–1988 נערך מכרז לבחירת היזם, שבשלב הסופי, במאי 1988, נותרו שלוש הצעות. היזם שנבחר הייתה חברת לדברוק (Ladbrokes plc), שהייתה בזמנו בבעלות איש העסקים היהודי-בריטי סיריל שטיין (Cyril Stein). אולם מיד עם הזכייה עלו תלונות שהמחיר שהציע היה נמוך מדי. בדיקה של מבקר המדינה אכן אישרה שבמכרז היו ליקויים. עם זאת, טקס הנחת אבן הפינה לפרויקט נערך ב-30 במאי 1989.
בניית המתחם החדש.
המתחם חולק לארבעה אזורי תכנון: שדרות ממילא, הכולל מדרחוב מסחרי וחניון גדול, שדרה ופארק בעמק, אזור מגורים בשיפולים הדרומיים של המתחם, ואזור מלונות לאורך רחוב המלך דוד. אזור המגורים נבנה כשכונה סגורה בשם "כפר דוד", שמרבית יחידות הדיור בו נמכרו לתושבי חוץ. לאחר מספר שנים נבנה גם מלון "הילטון ירושלים" (לימים "מלון מצודת דוד") בעורף שכונת המגורים. חפירות ארכאולוגיות באזור רחוב ממילא וחניון עיכבו את תחילת הבנייה. חברת קרתא בנתה בעצמה, בסמוך לשער יפו את החניון גדול (למרות שהיזם היה מחויב לבנות אותו). החניון נמכר אחר כך במסגרת הליכי הפירוק של החברה.
ויכוחים רבים שנתגלעו בין חברת לאדברוק וחברת קרתא ואלו הביאו ליציאתה של חברת לאדברוק מההסכם. את הזכויות להמשך הבנייה קנתה חברת "אלרוב" של היזם אלפרד אקירוב. אך התנגדויות רבות כנגד הפרויקט עיכבו את המשך הוצאתו לפועל, לאחר ש"אלרוב" ביקשה להגדיל את היקף הבנייה. דוגמה לכך היא התנגדותם של רבנים להקמת מרכז מסחרי עם בתי קולנוע כה קרוב לחומות העיר העתיקה, ומחלוקת על פעולת המתחם המסחרי בשבת. לאחר התדיינויות משפטיות ארוכות שנים והקפאת המשך העבודות, נקבע בבוררות בתחילת 2005 כי על עיריית ירושלים וחברת קרתא לפצות את היזם, שבעקבות כך הודיע על חידוש העבודות.
מלון מצודת דוד, אחד משני בתי המלון שתוכננו במתחם, הושלם כבר ב-1997, ונפתח רשמית במאי 1998 תחילה בשם "הילטון ממילא". פרויקט המגורים "כפר דוד" אוכלס בהדרגה החל מסוף שנות ה-90, אך בשל העובדה שמרבית דירותיו בבעלות תושבי חוץ שלרוב אינם מתגוררים בהן הוא נראה לרבים כ"עיר רפאים". החלק המסחרי של המתחם היה תקוע בשלבי בנייה במשך שנים רבות, ללא התקדמות, ורק בשנת 2006 נתחדשו העבודות בו ובמלון ממילא שתוכנן לצידו. באותו זמן החלו גם העבודות לשחזור של בית שטרן, שפורק בתחילת העבודות לפני שנים רבות, וחלקיו נשמרו.
עם חידוש העבודות במתחם החל הפרויקט להתקדם בקצב מהיר. ב-28 במאי 2007 נפתח חלק מקניון ממילא בחלקה המזרחי של "שדרת אלרוב" (רחוב ממילא ההיסטורי, ששוחזר כמדרחוב), בעיקר באזור שבין שער יפו לבין "מבנה קלארק". החזיתות החיצוניות של בית שטרן שוחזרו לחלוטין, והבניין נחכר על ידי רשת סטימצקי. במהלך שנת 2008 נפתח, בהדרגה, חלקה המערבי של השדרה כהמשך הקניון, ובמחצית 2009 נפתח מלון ממילא. הפרויקט הושלם סופית רק בשנת 2010.
Winterheart's Guild
פאול קור
פאוּל קוֹר (קורנובסקי) (1 באוגוסט 1926, כ"א באב ה'תרפ"ו - 24 במאי 2001, ב' בסיוון ה'תשס"ב) היה צייר, מעצב גרפי, סופר ילדים ומאייר ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בשם פאול קורנובסקי בפריז שבצרפת למשפחה שהיגרה לשם מפולין. הוא גדל בבית יהודי-חילוני. אביו, יצחק, חייט במקצועו, נספה בשואה באושוויץ, ופאול הנער הוברח במהלך המלחמה, יחד עם אחיו, לז'נבה שבשווייץ, שם שהה כפליט בבית מחסה לילדים יהודים עד לסיום המלחמה.
בזמן זה למד ציור וגרפיקה בבית הספר הגבוה לאמנות בז'נבה ובהמשך בבית הספר לאמנויות-יפות בפריז שם למד ציור כרזות אצל פול קולן .
עם פרוץ מלחמת העצמאות ב-1948 עלה לישראל, וגויס לצה"ל כמתנדב מח"ל. הוא נשאר בישראל לאחר שנישא לפנינה טובבין, אותה הכיר בצבא. פאול קור שמר על שם משפחתו "קורנובסקי" אך השתמש בשם "קור" כשמו האמנותי.
קריירה.
פאול קור היה אומן רב-גוני. התמונות המאפיינות אותו מביעות תנוחות גוף מסוגננות, הפנים מביעים צער, שמחה, חרדה, עצב, פליאה ושמחת חיים. במלאת 10 שנים למותו הוצגה תערוכה מציוריו ועבודותיו השונות ב"יד לילד" בקיבוץ לוחמי הגטאות.
מבקר האמנות אליק מישורי כתב על סגנון ציוריו של קור כי "הציור של פאול קור גורם לשוב ולהיזכר בהגדרה הרנסאנסית הרואה בציור "שירה אילמת", הדמויות המאכלסות את ציוריו מנגנות מוזיקה אילמת" (הכוונה לדמויות הפנטומימאים בציוריו).
ציוריו הוצגו בפריז עיר הולדתו, באוסלו שבנורווגיה, בלונדון, בישראל בגלריה רוזנפלד, ביד ושם, במוזיאון פתח תקווה וב"יד לילד" שבמוזיאון בית לוחמי הגטאות.
בנוסף לפעילותו כצייר, עסק קור שנים רבות באיור ובעיצוב גרפי. הוא עיצב חלק משטרות הכסף של מדינת ישראל ובוליה, ועסק גם בעיצוב ובהפקת חוברות של כרזות בישראל ובצרפת. ב-1968 זכה ספרו המאויר ונטול הטקסט "Tete a queue" בפרס "הספר היפה" בצרפת, ואף הוצג במוזיאון לאמנות מודרנית בפריז.
תמונת השמן "הצ'ליסט" מוצגת ב"יד לילד", מוזיאון בית לוחמי הגטאות, ליד כל ספרי הילדים שסיפר וצייר. במוזיאון יד ושם בירושלים נמצאות מספר עבודות, תמונות שמן וגרפיקה שיצר בנושא השואה. באוסף מוזיאון ישראל ירושלים נמצאים שני מונוטייפים שלו מ-1995.
פאול קור זכה במספר פרסים בארץ ובעולם. בין היתר זכה עבור כרזה לקידום תיירות שיצר, בפרס "סירנת הזהב" בתחרות הבינלאומית הרביעית לכרזות תיירות במילאנו, איטליה ב-1966.
בתחילת שנות ה-70 צייר ועיצב קור את הסדרה האחרונה של שטרות הלירה הישראלית, שהייתה הבסיס לסדרת השטרות הראשונה של השקל. על השטרות שעיצב מופיעים דיוקנותיהם של דמויות חשובות במימוש החלום הציוני: הנרייטה סאלד (5 לירות ישראליות), משה מונטיפיורי (10 לירות ישראליות), חיים ויצמן (חמישים לירות ישראליות) והרצל (מאה לירות ישראליות).
ספרי ילדים.
החל משנת 1974 התמקד קור בציור ואיור ספרי ילדים. משנות השמונים נחשב קור לאחד מסופרי הילדים הפופולריים והאהובים בישראל. המאפיין הבולט בספרי הילדים של קור הוא שילוב בין הטקסט שכתב לבין החזות הוויזואלית הצבעונית. ב-1986 הוציא בהוצאת כתר את הספר "הדג שלא רצה להיות דג", המשלב אפקט של דמויות משתנות. בהמשך כתב ואייר את "סיפור הנץ". בספרו הידוע ביותר "כספיון הדג הקטן" בהוצאת "דביר" כיכב לראשונה דג קטן ומוכסף שהיה לדמות המזוהה ביותר עם פועלו כסופר ילדים. על הרעיון לספר אמר:
"כספיון" זכה בפרס האיור ע"ש בן יצחק באגף הנוער של מוזיאון ישראל בירושלים. הספר הפך בהמשך לסדרה בת שלושה ספרים (הספרים הנוספים בסדרה הם "כספיון בסכנה" ו"המסע הגדול של כספיון").
בנוסף, הוציא פאול קור בהוצאת "זמורה ביתן" את הספר "גן החיות הקסום" שקיבל את פרס נחום גוטמן לאיור מעיריית תל אביב. לאחר מכן התפרסמו בהוצאת "כנרת זמורה ביתן" ספרי ילדים נוספים פרי עטו. אל "כספיון" הצטרפו, בין השאר, "בן בן והגוזל", "הפיל שרצה להיות הכי", "השולטן שרצה לעוף", "הילד שאהב את הירח", "פרח פרח, אל תבכה", "צפרדעון לך לישון", "הצבע הכי יפה בעולם", "המטפס הקטן והפרח הזוהר" וסיפורים מאוירים נוספים. מספר ספרים הפכו לקלטות DVD והומחזו להצגות ילדים.
חיים אישיים.
פטירתו.
בשנת 2001 נפטר פאול קור מסרטן הריאות, בגיל 74. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול שבתל אביב. הותיר אחריו את אשתו פנינה ושני בנים, יורם ורן (כיום פרופסור בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב). נכדתו של קור היא השחקנית והדוגמנית ליהי קורנובסקי (בתו של יורם).
הנצחתו.
ביוני 2008 נקרא על שמו רחוב בתל אביב, העיר בה יצר ופעל רוב ימי חייו.
לאחר פטירתו יזמה משפחתו שני סרטי אנימציה המבוססים על ספריו: "הפיל שרצה להיות הכי" ו"כספיון".
בשנת הלימודים התשע"ד, הקימה עיריית פתח תקווה בית ספר על שמו, בשכונת אם המושבות. טקס הפתיחה היה במעמד הנהלת עיריית פתח-תקווה, מנהלת ומורי בית הספר, ומשפחת קורנובסקי-קור.
חנוך פיבן
חנוך פּיבֵן (נולד ב-21 באוגוסט 1963) הוא אמן ומאייר ישראלי.
ביוגרפיה.
פיבן נולד באורוגוואי ועלה עם משפחתו לישראל כשהיה בן 11 ואז שונה שמו מארנסטו לחנוך - השם שניתן לו בבית הספר היהודי באורוגוואי. התחיל את דרכו בתחום המתמטיקה.
לאחר שלא התקבל לאקדמיה לאמנות "בצלאל", עבר לארצות הברית והתגורר בניו יורק במשך תשע שנים. בתקופה זו למד עיצוב גרפי ב- "school of visual arts" ואחר-כך החל לעבוד כמעצב גרפי במשרד עיצוב. במקביל, התפרסמו איוריו במגזינים שונים. עבודותיו נתקבלו בהערכה רבה והוא זכה במדליית זהב מטעם איגוד המאיירים האמריקניים.
פיבן מרכיב את דמויותו על ידי יצירת קולאז' ממגוון חומרים וחפצים המוכרים מחיי היומיום. הקריקטורה שהוא יוצר משתמשת במרכיביה כנושאי משמעות, המתווים יחד את המסר שברצונו להעביר ביחס לדמות הציבורית.
בשנת 1996 החל לעבוד בעיתון "הארץ". הוא פרסם טור ובו דיוקנאות קולאז' של אישי ציבור וידוענים, ולצדם פרטים ביוגרפיים אודותיהם. עבודותיו היקנו לו גם בישראל מעמד של אמן ייחודי בעל אמירה יוצאת דופן ומקורית על המציאות החברתית והפוליטית בישראל.
בנוסף לעבודתו בעיתונות פרסם ספרי ילדים, ויצר את תוכניות הטלוויזיה "חפצים מתלוצצים" לערוץ הופ (2008) ואת "סדנה" לטלוויזיה החינוכית (2011).
בשנים האחרונות במקביל לעבודתו האמנותית מרבה פיבן לערוך סדנאות יצירה ברחבי העולם. פיבן גם פיתח את התוכנה faces imake.
קליף ברטון