בניסיון של הרגע האחרון להחזיק בידיו את השלטון, מינה מירזא שורה של פקידים לתפקידי שרי הממשלה ואת איוב ח'אן כראש הממשלה, אך זה האחרון לא היה שבע רצון משלטונו של מירזא ובחצות הלילה שבין ה-26 וה-27 באוקטובר 1958 הוא שיגר יחידה צבאית שנכנסה לארמון הנשיאות והובילה את מירזא למטוס שבו הוא יצא לגלות באנגליה.
החיים בגלות.
את שנותיו האחרונות בילה מירזא בגלות בלונדון, שם הוא ניהל, בקשיים פיננסיים לא מעטים, מלון קטן שמטבחו הגיש מאכלים מהמטבח הפקיסטני. בעיתונות הפקיסטנית דווח שעל אף השתייכותו של מירזא למשפחת אצולה עשירה, הוא חי בעוני בלונדון ושהכנסתו התבססה על גמלה בסך 3,000 ליש"ט של קצין לשעבר ושל נשיא. ההקלה במצבו התאפשרה בזכות תמיכה מצדם של אישים כמו ארדשיר זהאדי (דיפלומט איראני שכיהן כשגריר ארצו בלונדון ובהמשך כשר החוץ של איראן), מוחמד רזא שאה פהלווי, השאה של איראן, הלורד אינצ'קייפ, הלורד יום ועשירים פקיסטניים מלונדון. כשמצבו הבריאותי התדרדר והוא אושפז בבית החולים שבו סיים את חייו הוא אמר לאשתו נהיד: "אנו לא יכולים להרשות לעצמנו את עלות הטיפול הרפואי, פשוט תני לי למות".
איסכנדר עלי מירזא מת מהתקף לב ב-13 בנובמבר 1969, יום הולדתו ה-70. נשיא פקיסטן באותה עת, יחיא ח'אן, סירב לאפשר את קבורתו בפקיסטן והשאה האיראני שיגר את מטוסו האישי ללונדון כדי להביא את גופתו של מירזא לטהראן, שם נערכה לו הלוויה ממלכתית. מאות איראנים, כולל ראש ממשלת איראן, עמיר עבאס הוביידה וגולים פקיסטניים באיראן, השתתפו בטקס ההלוויה. בלטו בהיעדרם בטקס ההלוויה קרובי משפחתו של מירזא שהתגוררו בפקיסטן. המשטר הצבאי אסר עליהם לעזוב את המדינה כדי לקחת חלק בטקס, על אף השתדלויותיו של שר החוץ של איראן, ארדשיר זהאדי ושל ידידיו של מירזא בפקיסטן ובאיראן. על פי שמועות בלתי מבוססות, לאחר המהפכה האיראנית ב-1979 חולל קברו של מירזא.
משפחתו.
מירזא היה נשוי פעמיים: לראשונה הוא נשא לאישה ב-24 בנובמבר 1922 אישה איראנית בשם ריפאת בגום (1907 – 1967). לזוג נולדו שני בנים וארבע בנות.
הומיון מירזא הוא בנו היחיד של איסכנדר מירזא שחי כיום. הוא נולד והתחנך בהודו והמשיך את לימודיו בבריטניה. הוא עבר להתגורר בארצות הברית, שם הוא סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת הרווארד. הוא נשא לאישה את בתו של הוראס הילדרת', שכיהן כשגריר ארצות הברית בפקיסטן וכמושל מיין. ב-1988 הוא פרש מעבודתו בבנק העולמי וכיום הוא חי בבת'סדה שבמרילנד. הוא הוציא ספר אודות תולדות משפחתו. אחיו הצעיר, אנבר, נהרג בתאונת מטוס ב-1953.
באוקטובר 1954, כשכיהן עוד כמושל מערב בנגל, נשא מירזא לאישה בת אצולה איראנית, נהיד אמירטימור, בתו של אמירטימור קייללי, שכיהן כשר בממשלת איראן בשנות החמישים. נהיד הייתה ידידה קרובה של בגום נוסראט איספהאני, רעייתו של זולפיקר עלי בהוטו, לימים גם הוא נשיא פקיסטן, ידידות שהובילה את בהוטו אל הזירה הפוליטית הפקיסטנית.
מורשתו.
לעיתים נמתחת ביקורת על איסכנדר עלי מירזא על ידי ההיסטוריונים הפקיסטניים על כך שהטיל משטר צבאי. ההיסטוריונים ציינו שלדעתו של מירזא הפקיסטנים "חסרו את הרוח הפרלמנטרית ובשל חוסר המוכנות לדמוקרטיה ושיעור האוריינות הנמוך בקרב ההמונים, המוסדות הדמוקרטיים לא יכולים לשגשג בפקיסטן". הוא האמין שעל הרשות השופטת לקבל את אותן סמכויות שהיו לה בתקפות השלטון הבריטי.
משנתו הפוליטית של מירזא שיקפה את החילוניות ואת האינטרנציונליזם. הוא היה תומך נלהב בהפרדת הדת מהמדינה. הוא מעולם לא החזיק בדעה חיובית על פוליטיקאים והוא היה ידוע בשל דעתו שהפוליטיקאים מחריבים את המדינה. הוא חש שכדי לפעול לכינונה של דמוקרטיה אחראית, על המדינה למשול באמצעות מה שהוא כינה "דמוקרטיה נשלטת".
ההיסטוריונים גרסו גם שתפקידו של מירזא כראש המדינה הוביל אותו לקחת חלק פעיל בפוליטיקה והוא בנה לעצמו תדמית של "ממליך מלכים" בפקיסטן. מירזא ניצל היטב את חולשתם של הפוליטיקאים ושיסה אותם אלו באלו, ובראש ובראשונה הוא איזן את כוחה של הליגה המוסלמית באמצעות הקמתה של המפלגה הרפובליקנית.
במהלך התקופה הקצרה בת ארבע השנים בהם הוא כיהן כראש המדינה, התחלפו ארבעה ראשי ממשלה, שלושה מתוכם היו מינויים שלו, בעוד שהיחיד מתוכם שהיה ראש הממשלה הבנגלי שנישא על כפי הערצת הציבור, פוטר. לפיכך נתפש מירזא כאחראי על חוסר היציבות שהובילה את הכוחות המזוינים לקחת חלק פעיל בפוליטיקה הפקיסטנית.
בשנות החמישים העביר מירזא את הונו האישי לפקיסטן, וזה הוחרם על ידי הממשלה כאשר הוא נשלח לגלות. ב-2016 דווח בעיתון "הינדוסטן טיימס" שבית המשפחה במורשידבאד חרב ושרוי בעזובה.
אופרה פופ
הרמן-ברנהארד ראמקה
טרי רוזייר
יורי ז'לודקוב
יורי ולדימירוביץ' ז'לודקוב (ברוסית Юрий Владимирович Желудков; נולד ב-8 במרץ 1959, לנינגרד, ברית המועצות) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל. בעל תואר אמן הספורט של ברית המועצות (1980).
ביוגרפיה.
יליד לנינגרד. בגיל ארבע, עברה המשפחה לעיר פטרהוף.
ב-1976 התקבל למכון לתרבות הגוף על שם לסגאפט, שסיים בשנת 1997. בשנת 1999 היה חבר ברשימת המועמדים של מפלגת LDPR לבחירות הפרלמנטריות באותה שנה.
קריירה.
קריירת משחק.
ז'לודקוב שיחק בליגת הילדים המחוזית של ילידי שנת 1958. ב-1971 זכתה הקבוצה בטורניר האזורי. המאמן ויקטור סמאגין הזמין את ז'לודקוב להתאמן בבית הספר לכדורגל של מועדון "זניט". בסוף 1976, בגיל 17, החל לשחק בליגה הסובייטית השנייה במדי דינמו לנינגרד. שנתיים מאוחר יותר, לאחר שירותו הצבאי, קיבל את הזמנת המאמן הראשי של ספרטק מוסקבה קונסטנטין בסקוב, אך בסופו של דבר המאמן הראשי של "זניט" יורי מורוזוב הצליח לשכנע את ז'לודקוב לעבור לקבוצתו. בעונת 1984, שיא הקריררה שלו, הוא זכה באליפות ליגת העל הסובייטית בכדורגל במדי זניט וגם הגיע לגמר הגביע הסובייטי בכדורגל.
בסוף 1985 זומן לורדר ברמן הגרמנית, אך המעבר לא התרחש עקב סירוב ועדת הספורט הממשלתית. בסוף שנת 1989, יחד עם מנהל קבוצת "זניט" דוד אפטר ז'לודקוב נסע לשוודיה. הוא כבר היה בגיל מבוגר למדי עבור שחקן - בשנת 1990 הוא חגג 31 שנים. עם זאת, הדבר לא מנע ממנו מלהשתתף באליפות אחרת והוא חתם למשך שנה במועדון מהליגה שנייה "אסטרסונד", אלא שההצלחה לא האירה לו פנים - החלוץ הופיע ב-16 משחקים אך לא הבקיע אף שער ובסופו של דבר חזר לזניט.
בסוף 1991 יצא לישראל, שם הוא שיחק במכבי נתניה. בשנים 1993–1995 שיחק בקבוצת KaIK מהעיר קסקינן בפינלנד. מאוחר יותר, יחד עם ולדימיר דולגופולוב שיחק במועדון הארמני "קפאן-81". בגיל 37 הודיע שהוא מסיים את קריירת המשחק שלו.
קריירת אימון.
ב-2006 הצטרף לצוות האימון של קבוצת פטרוטרסט. בשנת 2007, לאחר התפטרותו של סרגיי דמיטרייב מאימון "דינמו" סנקט פטרבורג, מונה ז'לודקוב למחליפו.
במשך תקופה מסוימת אימן את קבוצת הילדים "זניט-84".
סגנון משחק.
ז'לודקוב ניחן בבעיטה שמאלית חזקה, והבקיע שערים רבים מבעיטות חופשיות.
רכבת המטען התת-קרקעית בשיקגו
הרכבת התת-קרקעית בשיקגו הוקמה בשנת 1904 על ידי . החברה הרחיבה את רשת המנהרות שנחפרה לצורך הנחת כבלי טלפון תחת רחובות העיר שיקגו, והפעילה בהן רכבת שנועדה להוביל מטענים מסוגים שונים. בשנת 1906 התחילה החברה להוביל ברכבת דברי דואר, אולם התקשתה לעמוד בלוח הזמנים שדרש הדואר האמריקאי. בשנת 1908 איבדה החברה את החוזה להובלת דואר. הרכבת התת-קרקעית בשיקגו שימשה כמודל להקמת רכבת הדואר התת-קרקעית בלונדון.
הרקע להקמת שירות רכבת המטען התת-קרקעית.
בשנת 1899 קיבלה חברת הטלפון של אילינוי היתר לחפור רשת של מנהרות תחת רחובות העיר שיקגו, וזאת על מנת להניח בהן את כבלי הטלפון. התוכנית המקורית הייתה לקדוח מאות פירים ברחובות העיר, אשר בהם ירדו הפועלים אל עומק האדמה ודרכם יפנו את העפר שייחפר, אולם עיריית שיקגו לא אישרה זאת. בלית ברירה נאלצה חברת הטלפון לשנות את תוכניותיה, ולחפור את רשת המנהרות מתוך מרתף של אחד המבנים הגדולים בעיר. בתוך המנהרות הונחה מסילת ברזל צרה ברוחב של 61 ס"מ. באמצעות קרונות רכבת השירות הובילו את הפועלים, חומרי הבנייה וגלילי הכבלים אל תוך המנהרות, ופינו את כמויות העפר העצומות שנחפרו מאדמת שיקגו.
בשנת 1900, כשהחלה העבודה, נועדה הרכבת לשרת אך ורק את תהליך החפירה של המנהרות ופעולות התחזוקה של כבלי הטלפון, אולם בשנת 1903, לאחר שנחפרו מנהרות באורך של כ-26 קילומטרים מתחת לרחובות שיקגו, השתנו הדברים. חברת הטלפון פנתה אל עיריית שיקגו וקיבלה זיכיון להפעיל באמצעות הרכבת התת-קרקעית גם שירות של הובלת מטענים ודואר מתחת לפני הקרקע.
בשנת 1905, בעקבות קשיים כספיים אליהם נקלעה חברת הטלפון של אילינוי, נרכש חלק גדול ממניותיה על ידי חברת המנהרות של אילינוי אשר קיבלה את הבעלות על רשת המנהרות התת-קרקעית. באותה עת הסתיימו חפירתם ובנייתם של כ-42 ק"מ של מנהרות ומסילות ברזל, והתשתית הזו אפשרה לחברה לממש את הזיכיון להובלת מטען ברכבת התת-קרקעית.
בניית מנהרות הרכבת התת-קרקעית.
הקרקע עליה בנויה העיר שיקגו מורכבת מאדמת חרסית רכה שהקלה מאוד את פעולת החפירה, אולם יצרה סכנה של קריסת קירות המנהרה. החופרים יצרו חתך אליפטי שגובהו שני מטרים ו-29 ס"מ, ורוחבו מטר אחד ו-83 סנטימטרים. קירות המנהרה צופו בשכבת בטון שעובייה 25 ס"מ בקירות ו-36 ס"מ ברצפת המנהרה. בקטעים מסוימים הוגדלה המנהרה על מנת לאפשר תמרון של הרכבת, והיא נחפרה בגובה של 4.27 מטרים וברוחב של 3.89 מטרים. הקירות צופו בחומרי איטום על מנת למנוע מרטיבות לחדור אל תוך המנהרה.