קיים אופן נוסף בו המת מטמא את השוהים בקרבתו, והוא טומאת אהל, כאשר האדם נמצא עם המת תחת אותה קורת גג. לגבי טומאת אהל ישנה מחלוקת תנאים וראשונים, האם היא קיימת רק במת יהודי או גם במת גוי. גם קברו של המת מטמא את הנוגע בו או מאהיל עליו, גם אם לא האהיל מעל גופת המת שבתוכו.
טומאת משא.
כן מטמא המת את מי שמסיט אותו או את מי שנושא אותו, טומאה זו נקראת טומאת משא.
טומאה רצוצה.
טומאה הנמצאת במקום שאין לה חלל טפח להתפשט, נחשבת לטומאה רצוצה, שעל פי הלכה למשה מסיני היא מתפשטת והולכת עד הרקיע.
טומאת אוהלים.
טומאה נוספת הנובעת מן המת היא טומאת אוהלים: אהל עראי שנמצא בו מת - נעשה בעצמו "אב הטומאה". לעומת זאת, בית קבע שהמת נמצא בו - אינו נטמא, אלא רק אנשים וחפצים שנמצאים בו טמאים. בעניין זה יש להבדיל בין המושג "טומאת אוהל", שפירושו שהמת מעביר טומאה לכל מי שנמצא איתו תחת אותה קורת גג לבין המושג "טומאת אוהלים", שהתייחד לדין זה שהאוהל עצמו נטמא. על כך אומרת המשנה המפורסמת: "כל היוצא מן העץ אינו מיטמא טומאת אוהלים אלא פשתן", כלומר: כל חומר מן הצומח שעושים ממנו מבנה - דינו כבית קבע, שאינו נטמא בעצמו אלא רק מעביר את הטומאה למה שבתוכו, פרט לפשתן, שגם הוא עצמו נטמא.
הדבר המטמא.
לא רק גופת מת שלמה מטמאת, אלא גם חלקים מסוימים מן המת: כזית מבשרו. אבר שלם (הכולל בשר, גיד, ועצם) גם אם אין בו כזית (למשל - אחד מפרקי האצבעות). עצמות שמייצגות את האדם בכללו, כדוגמת: גולגולת או שידרה. רביעית מדם המת. עצמות קטנות, החל מגודל שעורה ומעלה (כס"מ אחד), מטמאות טומאה קלה יותר: רק לנוגע בהם או נושא אותם, אך לא בטומאת אהל (ראו להלן: דרכי ההיטמאות). גם אבר שנחתך מאדם חי נחשב כאבר מן המת, ומטמא כמותו. לאחר שבשר המת הרקיב, הוא מטמא רק בשיעור גדול של "מלא תרווד", וגם זאת רק בטומאת משא וטומאת אוהל, אבל אין הרקב מטמא במגע, מכיוון שפירורי הרקב אינם מחובר זה לזה.
דרגות הטומאה במת.
אדם וכלים (פרט לכלי חרס) שנוגעים במת נקראים "טמא מת" ונעשים בעצמם "אב הטומאה", המטמא אדם וכלים, ולפיכך המת נקרא "אבי אבות הטומאה". כינוי זה אינו מופיע בדברי חז"ל, אלא לראשונה בפירוש רש"י שיצר את המינוח הזה לבטא את הדין המוסכם.
במקרים מסוימים גם הכלי הנוגע במת נעשה "אבי אבות הטומאה", ודין זה נקרא "חרב הרי הוא כחלל". קיימת מחלוקת בראשונים בפרטי דין זה: האם מדובר על כלי מתכת בלבד או על כל הכלים פרט לכלי חרס. מחלוקת נוספת, מהם הדרכים שבהן ה"חרב" מטמאת: האם רק במגע או גם במשא. או אפילו באהל. הדעה המקובלת בנושא זה היא שהכלי שנטמא מן המת מטמא כמת אפילו לאחר שנפרד מן המת, יש שטענו שעל פי מקורות חז"ל הכלי שנגע במת מטמא כמת רק בעודו צמוד למת, ואילו לאחר שפרש מן המת - הרי הוא אב הטומאה רגיל, ולא "אבי אבות הטומאה".
שייטת הסטי&quot;לים
איריס צ'אנג
איריס צ'אנג (באנגלית: Iris Shun-Ru Chang; 28 במרץ 1968 - 9 בנובמבר 2004) הייתה סופרת ועיתונאית אמריקאית, שעמדה בראש קבוצת פעילים קטנה שלחמה נגד מה שכינתה "קשר השתיקה" האופף את הטבח והאונס ההמוניים בננקינג. כבת למשפחה סינית שנמלטה מאימי הכיבוש היפני, היא תיעדה את סיפורי האימים ופרסמה ב-1997 ספר שזכה לתהודה רבה: "האונס של ננקינג" ("The Rape of Nanking").
הספר מביא את סיפור המעשה מ-3 זוויות ראייה: זווית הראייה של החיילים היפניים שביצעו את המעשים, זווית הראייה של הקורבנות הסיניים וזווית הראייה של קבוצת אזרחים אירופאיים ואמריקאים אשר לא עזבו את העיר ויצרו אזור ביטחון שהציל בסופו של דבר מאות אלפי אנשים.
הספר מביא גם את סיפורו של הנאצי ג'ון ראבה, אזרח גרמני אותו מכנה צ'אנג "אוסקר שינדלר הסיני", שהתגורר ברובע הזרים בננקינג והציל באופן אישי אזרחים רבים.
מעבר לתיאור הטבח ההמוני, מנתחת הסופרת את תרבות המלחמה היפנית המזלזלת לטענתה באופן בוטה בחיי אדם ומאשימה הן את המזרח והן את המערב (כל אחד מסיבותיו הוא) בהשתקת הפשע הנורא, השתקה בה היא רואה אונס ופשע נוספים.
צ'אנג התאבדה בגיל 36, גופתה נמצאה ב-11 בנובמבר 2004 ירויה בתוך מכוניתה בעיירה לוס גאטוס בקליפורניה.
טייסת 193
טייסת 193, המכונה גם "טייסת מגיני המערב", כינויה גם "טייסת הים היחידה", היא טייסת מסוקי סיור ימי בחיל האוויר הישראלי המיועדת לביצוע משימות סיוע לחיל הים הישראלי ופועלת בשיתוף פעולה הדוק עם שייטת ספינות הטילים. כיום מפעילה הטייסת מסוקי יורוקופטר AS-565 פנתר ("עטלף"). הטייסת מוצבת בבסיס רמת דוד אך מסוקיה יכולים לפעול גם מספינות טילים (סטי"ל) מסוג סער 5 וסער 6 הכוללות מנחת מסוקים. בעת שמסוק של הטייסת שוהה באוויר הוא נמצא תחת אחריותו של חיל האוויר ובעת שהוא שוהה על סטי"ל הוא תחת אחריותו של חיל הים.
היסטוריה.
הקמת הטייסת.
טייסת 193 הוקמה ב-12 באוגוסט 1987 כטייסת מסוקי יורוקופטר HH-65 דולפין שהועברו אליה מטייסת 124 ("החרב המתהפכת") שם נקלטו תחילה, מפקדה הראשון ומקימה היה משה אררט.
משימות הטייסת שהוגדרו כללו:
שני מסוקי HH-65A נרכשו במימון תקציבי חיל הים לצורך הגדלת אופק המכ"ם של כלי השיט של חיל הים ולסיוע בטיווח מטרות ימיות. יכולת זו נדרשה בעקבות הצטיידות חיל הים בטילים נגד ספינות ארוכי טווח מסוג "הרפון", המסוגלים לפגוע במטרות שנמצאות מעבר לטווח הגילוי של מכ"ם ספינות הטילים של חיל הים. בנוסף, נועדו המסוקים לשמש למשימות ימיות שונות כגון חילוץ, תצפית ואיכון מטרות ימיות, וכן לסייע בפעילות הביטחון השוטף בעקבות פעולות טרור שביצעו מחבלים שהגיעו לישראל בדרך הים, כפי שאירע בפיגוע במלון סבוי ובפיגוע כביש החוף.
צוות לקליטת המסוק הוקם בחיל האוויר בראשית 1983 וב-26 ביולי 1985 קלטה טייסת 124 בבסיס פלמחים את שני המסוקים (מספרי זנב 901 ו-905). המסוקים היו יכולים לפעול מספינות סער 4.5 חוחית שכללו מנחת מסוקים.
פעילות מבצעית ראשונה.
הפעילות המבצעית הראשונה של הטייסת הייתה במבצע "איש הגשם 2", באפריל 1989. במבצע זה השתתף מסוק "דולפין" של הטייסת במשימת חיפוש אחר מחבלים בים. הטייסת פעלה בשיתוף עם ספינת חיל הים אח"י גאולה ומטוס "שחף" מטייסת 120 ("הבינלאומית").
סגירת הטייסת.
ב-20 בדצמבר 1989 הוחלט בדיון מטה בראשות מפקד חיל האוויר האלוף אביהו בן-נון, לסגור את הטייסת, ולהחזיר את זוג המסוקים שלה לטייסת 124 בבסיס פלמחים שם יופעלו במסגרת של גף החל מיולי 1990.
פתיחה הטייסת מחדש.
לאחר סגירת טייסת 190 ("מגע הקסם") כטייסת מסוקי MD500 דיפנדר ("להטוט") בבסיס רמת דוד הוחלט, בין היתר, לפתוח את טייסת 193 מחדש בבסיס רמת דוד ולהעביר אליה את מסוקי ה"דולפין".
הגעת מסוקי ה"עטלף".
בשנת 1994 אישר הרמטכ"ל רב-אלוף אהוד ברק את החלפת מסוקי ה-HH-65A, שסבלו במהלך שירותם בצה"ל מתקלות רבות, במסוק ימי מתקדם יותר מסוג AS-565 פנתר, מתוצרת חברת יורוקופטר. במסוקים הוכנסו מספר שינויים שנועדו להתאמתם לצורכי חיל האוויר הישראלי. בין השאר, הותקנו על המסוקים אמצעי הגנה שכללו משגרי מוץ ונורים ומערכת לוחמה אלקטרונית.
ב-12 באוגוסט 1996 הגיעו לישראל זוג מסוקי ה-AS-565 פנתר, שקיבלו את הכינוי "עטלף", הראשונים (מספרי זנב 882 ו-885) מתוך חמישה שנרכשו בעלות של כ-9 מיליון דולר למסוק. המסוקים הוטסו מארצות הברית במטוס מטען כשהם מפורקים בארגזים. כשבועיים לאחר הגעתם הורכב אחד מהם והחל לטוס.
קליטה רשמית של ה"עטלף" וכשירות מבצעית.
ב-13 במרץ 1997 קלטה הטייסת את מסוקי ה"עטלף" החדשים בטקס רשמי במעמד מפקד חיל האוויר האלוף איתן בן-אליהו. במהלך חודש ספטמבר 1997 עברה הטייסת ביקורת כשירות של מחלקת מבצעים בהצלחה, והוכרזה מבצעית. במקביל הוצא מסוק ה"דולפין" היחיד שנותר (מספר 901) מהשירות ונמכר למשמר החופים האמריקאי שם קיבל את מספר זנב חדש - 6958 והוסב לדגם HH-65B ואחרי זה הוסב בשנית לדגם HH-65C.
סיכול הברחות נשק.
ב-5 במאי 2001 נטלה הטייסת חלק בלכידת הספינה "סנטוריני" שיצאה מצפון לבנון אל עבר רצועת עזה כשהיא נושאת אמצעי לחימה רבים שיועדו לפלסטינים.
ב-21 במאי 2003 נטלה הטייסת חלק בלכידת הספינה "אבו חסן" ששייטה בים התיכון בדרכה מלבנון לרצועת עזה. הטייסת פעלה לצד גף סיורי ים בטייסת 120 המפעילה מטוסי שחף ובשיתוף פעולה עם שייטת הסטי"לים באיתור ומעקב אחר הספינה, וכן ליוותה את כוח שייטת 13 במבצע ההשתלטות על הספינה שבוצע בהצלחה. על הספינה נתפס איש חזבאללה חמאד מסלם מוסאבו ע'מרה ואיתו אמצעי לחימה וחומרי הדרכה רבים שיועדו לפלסטינים.
מלחמת לבנון השנייה.
ב-14 ביולי 2006, בסביבות השעה 20:30, בעת שפעלה מול חופי ביירות במלחמת לבנון השנייה, נפגעה אח"י חנית בחלקה האחורי, מטיל נגד ספינות מדגם C-802 ששוגר על ידי החזבאללה. הטיל פגע במנוף שנמצא בירכתיים, התחמש, אך לא חדר את מבנה המנוף העשוי פלדה והחליק. אש פרצה במדור ירכתיים ימין מתחת למנחת המסוקים, וארבעה חיילים נהרגו. שניים מההרוגים היו אנשי הטייסת: רס"ר , ששימש כאחראי על הדרכה ומכונאי מוטס בטייסת, וסמ"ר , ששימש כטכנאי אוויוניקה בטייסת. מסוק "עטלף" שהיה על המנחת ניזוק כתוצאה מפגיעת הטיל והוצא מסד"כ הטייסת לצורך תיקונים. ב-11 באוגוסט 2008 נערך בבסיס רמת דוד טקס לציון חזרתו של המסוק, אשר עבר סדרת תיקונים ובדיקות בטייסת תחזוקה של הבסיס.
הזמנת מסוקי סיהוק.
ב-2015 הוזמנו שמונה מסוקי סיקורסקי SH-60F "סיהוק" מעודפי הצי האמריקני. המסוקים צפויים להגיע בשנת 2024 ולהחליף את מסוקי העטלף.
תאונות.
תאונת מסוק "דולפין" מספר 905.