בשנות החמישים והשישים התנהל דיון באשר לעתיד השכונה אשר לבסוף הוחלט בשנת 1963 לפנות ולהרוס את השכונה. לקראת סוף שנות השישים הושלם פינוי התושבים, והוחל בהריסת בתי השכונה. הקבלנים שהרסו את בתי השכונה לא פינו את פסולת הבנייה, אלא דחפו אותה למקום הקרוב האפשרי-לתוך הים. במהרה הצטברו כמויות עצומות של פסולת בניין על החוף ובתוך הים. העירייה נדרשה לנקות את החוף, אולם התברר כי זול יותר לכסות את ההריסות בעפר ולשתול עליו דשא. לכן הוחלט להקים בחופי מנשייה פארק על גבי ההריסות, ואף להרחיב את השטח שיובש מהים על ידי פסולת הבניין. התוצאה היא שהוקם פארק, אך מנגד איבדו תושבי תל אביב רצועת חוף ארוכה שיכלה לשמש כחופי רחצה. רק בחלקו הדרומי של הפארק קיימת רצועת חוף צרה וקצרה.
לאחר שהוחלט להקים במקום פארק, הופקד אדריכל הנוף, המשורר ע. הלל, על תכנון הפארק. הוא נאלץ להתמודד עם אילוצים של פארק צר וארוך, עם תנאים של כיסוי עפר מעל הריסות, שאינו מאפשר לנטוע עצים אלא רק דשא ושיחים נמוכים. כן קיימת במקום מגבלה בשל רוחות הים ורסיסי המלח.
ע. הלל החליט ליצור במקום גבעות נמוכות, כדי ליצור חיפוי לשיחים מהרוחות ומרסיסי המים המלוחים. כן ניטעו דקלים ועצי אשל בצד המזרחי של הפארק (בשטח שאינו שטח ים מיובש). רוב שטחי הפארק כוסו במשטחי דשא ובשיחי חוף האופייניים לחולות, כמו שיחי מלוח קיפח וצמחי נר-הלילה החופי. בצד המערבי, לאורך קו המים החדש הוקם קיר חיפוי עטוף בסלעים (שמטרתו למנוע את היסחפות תשתית הפארק לים). לצד הקיר הוקמה טיילת רחבה. בגלל מיקומם של הקיר והטיילת בשטחים בעומק הים, מתנפצים עליהם לרוב גלים עזים, ומצד שני רבים שם הדגים, ולכן האתר חביב על דייגים רבים.
בשנת 1971 תרם צ'ארלס קלור מיליון לירות להקמת הפארק.
הפארק נפתח לציבור ב-1974. במרכז הפארק הוצב מתקן משחקים משולב בצורת לווייתן, שסימל את הלווייתן שפלט את יונה הנביא לחוף יפו, וכך גם את מיקומו של הפארק בין יפו לתל אביב. מתקן שעשועים זה היה משוכלל ביחס לתקופה (הזכיר את מתקן "המפלצת" בירושלים), ובמהרה התחבב על ילדים והפך לסימלו של הפארק. לאחר שמתקן זה התיישן והחל להתפורר, הוא הוחלף באמצע שנות השמונים במתקני עץ בסגנון "גן הרפתקאות", שהוחלפו אף הם במתקני משחקים חדישים בעשור הראשון של המאה ה-21. בפארק הוצבו גם פסלים רבים, בהם הפסל "אישה נגד הרוח" של אילנה גור, שהועבר אליו ממיקומו הקודם בכיכר לונדון.
בדרום הפארק הוקם מוזיאון בית גידי לתיעוד המערכה על כיבוש יפו ומנשייה. המוזיאון הוקם בבניין היחיד שנותר משכונת מנשייה, למעט מסגד חסן בק ונפתח לציבור ב-1983.במסגרת עבודות הכשרת הבניין נוספו לוחות זכוכית על בסיס קירות האבן. אלמנט זה יוצר לבניין צורה ייחודית אך שנויה במחלוקת של חדש מול ישן.
הפארק התחבב הן על תושבי תל אביב והן על תושבי יפו. לעומת זאת, פרויקט הקמת מרכז העסקים במנשייה הופסק לאחר שנבנו מספר מגדלים (מתחם בית הטקסטיל), כיוון שכוחות השוק גברו על המתכננים, ומרכז העסקים הישן התרחב מזרחה, לכיוון ציר האיילון ולא מערבה. תוצאה נוספת הייתה ששכונת נוה צדק שוקמה במקום להיהרס, והפכה לשכונת מגורים מבוקשת.
באמצע שנות התשעים התקיימו במקום בימי שבת משחקי ליגות קטרגל של קבוצות של עובדים זרים בישראל, ולאחר מדיניות הגירושים החל מתחילת המאה ה-21 הופסקו פעילויות אלו.
בסוף שנות התשעים חובר הפארק ישירות ליפו, כשנבנתה הטיילת הדרומית (טיילת "שער ליפו" וטיילת "חומת הים"), המוליכה ממנו עד לנמל יפו. כיום עיריית תל אביב מקדמת תוכניות להרוס את מתחם "הדולפינריום" הצמוד לפארק מצפון, ולחברו ישירות לטיילת של מרכז תל אביב.
בנובמבר 2007 החל הפארק לעבור הפארק תהליך שיפוץ יסודי, שנמשך עד 2009, וכלל בנוסף לחידוש תשתיות הפארק גם שינויים מהותיים, כמו השטחת הגבעות (כדי ליצור נוף לים מכל רחבי הגן) ובניית טיילת מזרחית, נוסף לטיילת המערבית הקיימת על קו המים.
קליפדה
קים בסינג'ר
נועה אשכול
נועה אשכול (29 בפברואר 1924 – 14 באוקטובר 2007) הייתה כוריאוגרפית ישראלית, ממציאת כתב התנועה אשכול-וכמן ביחד עם תלמידה אברהם וכמן בשנות ה-50.
ביוגרפיה.
אשכול נולדה בשנת 1924 בדגניה ב', בת לרבקה (לבית מהרש"ק) ולוי אשכול, ממייסדי הקיבוץ ולימים ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל. בשנת 1927 התגרשו מהרשק ואשכול, ונועה עברה לגור עם אמה בתל אביב. בילדותה נשאה את שם המשפחה מהרש"ק, אותו שינתה לאשכול בהמשך.
בילדותה למדה אשכול בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון בתל אביב, וחלקה את ספסל הלימודים עם חיים גורי, יעקב רכטר, הלל עומר (שנודע בשמו הספרותי ע' הלל), וחיים בן-דור. בגיל 18 התגייסה אשכול לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי.
בשנים 1943–45 למדה ריקוד ותרבות הגוף בבית הספר של תהילה רסלר בתל אביב, וב-1946–48 למדה אצל רודולף לאבאן וליזה אולמן בסטודיו לאמנות התנועה במנצ'סטר שבבריטניה. בהמשך השתלמה אצל זיגורד לידר (Sigurd Leeder) בסטודיו למחול מודרני בלונדון.
החל בשנת 1951 ועד 1985 לימדה בבית הספר לדרמה של התיאטרון הקאמרי בתל אביב, בבית הספר לדרמה בית צבי, במחלקה למחול של האקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין בירושלים, בבית הספר לחינוך גופני של סמינר הקיבוצים וכן באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1968–69 הייתה פרופסור אורח במחלקה לחינוך גופני באוניברסיטת אילינוי בספרינגפילד שבארצות הברית, שם כתבה מחקר על תנועה סימולטנית. מ-1972 ועד 1990 כיהנה כפרופסור בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב.
בשנות ה-50 פיתחה ביחד עם תלמידה אברהם וכמן את כתב התנועה אשר לימים יקרא אשכול-וכמן, המאפשר למפות את תנועת הגוף האנושי במרחב בעזרת כלים גאומטריים: היא גילתה כי כל תנועה של הגוף קשורה למעגליות ויצרה תכליל של גוף האדם. כל גוף חולק לשמונה אופציות, ואלה חולקו למישורים והללו חולקו לזוויות. כתב התנועה מתייחד בכך שאין רוקדים על פי מוזיקה ספציפית; אשכול אף השתמשה בריקוד ללא מוזיקה. את כתב התנועה תיארה אשכול ב-1968 כך: "אי אפשר לציין בכתב את הרגש המתבטא בריקוד, כפי שאין זה ניתן לביטוי בכתב המוזיקלי. הכתב נותן בידך מכשיר שאינו רק מאבחן הרגלי מחשבה, אלא גם מאפשר לך לחרוג מהן וליצור תבניות חדשות שהן בעלות משמעות.".
בשנת 1954 ייסדה וניהלה את "הקבוצה לריקוד קאמרי", שפעלה במשך עשרות שנים בהרכבים שונים, הופיעה בישראל ובעולם וביצעה את היצירות לריקוד שחיברה אשכול בכתב התנועה.
בשנת 1955 פרסמה עם וכמן את הספרון "כתב תנועה: הצעה לתיווי תנועה", וב-1958 פרסמו השניים באנגלית את הספר "Movement Notation", שהציג לראשונה את כתב התנועה עם דיאגרמות ואיורים.
בשנת 1968 ייסדה את האגודה לכתב תנועה בישראל, וב-1972 הקימה את המכון לחקר כתב תנועה באוניברסיטת תל אביב ועמדה בראשו.
אשכול פרסמה במסגרת האגודה והמכון כ-30 ספרים המתעדים שיטות של מחול ותנועה, אוספים של ריקודי עדות, תנועה של בעלי חיים ועוד.
עם תלמידיה החשובים ניתן למנות את משה פלדנקרייז (ממנו הושפעה רבות ודגלה בתורתו מימיה הראשונים ואף כתבה עִמו ספר), אברהם וכמן, נעמי פולני, עמוס חץ ושמואל זיידל. פרופ' אילן גולני מאוניברסיטת תל אביב יישם את כתב התנועה לזואולוגיה. תלמידתה הבכירה תרצה ספיר הקימה בשנת 1986 את קבוצת ריקודנטו העוסקת בכתיבה בכתב התנועה אשכול וכמן, ומופיעה עם יצירות שנכתבו בו.
בנוסף, מאז מלחמת יום הכיפורים יצרה שטיחי קיר והציגה אותם בתערוכות.
אשכול נפטרה בחולון ב-2007, בגיל 83. נקברה בקיבוץ שבו נולדה, דגניה ב'.
על שמה נוסדה "קרן נועה אשכול", שפועלת לשימור כתב התנועה והמחקר בתחום. והמרכז למחול ע"ש נועה אשכול בחולון.
סביב שמה ודמותה נקשרו סיפורים רבים: מניחים ששימשה בסיס לדמותה של בריניקי ב"ספר המשוגע" של חיים גורי, וכן בספרי נתיבה בן-יהודה ודן בן אמוץ. אחיינה, הסופר אשכול נבו, מספר עליה בספרו "הראיון האחרון".
אחיותיה (מאשתו השנייה של לוי אשכול, אלישבע קפלן) : דבורה אשכול-רפאלי, (נשואה לאליעזר רפאלי), תמה אשכול-שוחט (נשואה לאברהם בייגה שוחט) ועפרה נבו-אשכול, (נשואה לברוך נבו).
קישורים חיצוניים.
ביקורות על עבודתה:
רוטב בולונז
רוטב בּוֹלוֹנֵז (באיטלקית: "רָאגוּ אָלָה בּוֹלוֹנְיֶיזֶה" - ragù alla bolognese) הוא רוטב לפסטה שמקורו מבולוניה, איטליה, המבוסס על בשר טחון, פנצ'טה, רסק עגבניות, גזר, בצל, סלרי, קצת ציר ירקות, שמן זית או חמאה, חלב ויין לבן. בבולוניה נהוג להגיש את הרוטב עם פסטה רחבה, בייחוד טליאטלה, בעוד שמחוץ לאיטליה מקובל במיוחד להגיש את הרוטב עם ספגטי ("ספגטי בולונז"), אף שהבשר שברוטב אינו נצמד טוב לפסטה דקה מסוג זה. מגישים את הרוטב גם עם פסטה קצרה ריגטוני (rigatoni). כמו כן, לעיתים קרובות מפריזים בכמות רסק העגבניות, למרות שהרוטב המקורי משתמש בכמות קטנה בלבד, כאשר מרכיבו העיקרי הוא הבשר הטחון. הרוטב משמש גם להכנת לזניה.
פליקן (אי)
פליקן (באנגלית: Pelican Island; "אי השקנאי") היה אי קטן ולא-מיושב בחוף המערבי של ברידג'טאון ופונטאבל, בסנט מייקל, ברבדוס. על פי התיעוד ההיסטורי, האי קיבל את שמו משקנאים חומים שקיננו שם.
בעבר היו ממוקמים באי מתקני בידוד, בהם החזיקו בבידוד ספנים חולים, על מנת שלא להפיץ מחלות מידבקות באי.
על האי מוקמו חלק ממתקני הנמל של ברידג'טאון, וכן הוקם עליו אתר תיירות שנקרא פליקן וילג' (בעברית: "כפר השקנאי") אשר שימש מרכז למלאכות יד מסורתיות.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 יובשו המים בין האי פליקן לברידג'טאון, והאי הפך לחצי אי.
איים נוספים בשם זה.