לעומת זאת טענו פרופ' דורון מנשה ועו"ד דון סוסונוב כי הוראת הסוב-יודיצה מתחייבת מעקרונות ההליך ההוגן וכאשר מדובר בפרסום העלול להשפיע על עדים הרי בבוא בית המשפט להכריע בבקשה כאמור, מן הראוי שיביא בחשבון את הקצאת סיכוני המשגה בפלילים ואת עקרון ההגנה על חפים. את דבריהם המחישו בדיון בעניין שמעון קופר שם הוגשה בקשה למנוע שידור בטלוויזיה של תחקיר עיתונאי. באותו מקרה היה המבקש נאשם ברצח שתי נשותיו, והתחקיר היה שידור של ראיונות עם עדות התביעה המרכזיות. סוסונוב ומנשה טענו כי לאור עקרון ההגנה על חפים ולאור החשש מהשפעה על עדים, מן הראוי היה למנוע את השידור. לדבריהם, אם הערך של שידור התחקיר כה חשוב, ניתן להגשים אותו באמצעות זיכוי האשם. ממה נפשך, אם התביעה סבורה שהגשמת ערך השידור אינה מצדיקה את מחיר זיכויו של האשם, כיצד ניתן להצדיק את שידור התוכנית במחיר הרשעת חף?
בנובמבר 2016, כחודש וחצי לפני שהחייל אלאור אזריה הורשע בהריגת מחבל מנוטרל בפרשה שכונתה "פרשת החייל היורה", פורסמה בתוכנית "עובדה" כתבתם של עמרי אסנהיים ואחרים בשם "ירייה אחת בחברון". הכתבה כללה בין היתר סרטוני וידאו ועדויות מהמקום בו אירע הירי בחברון. לקראת השידור עתרה עמותת "לדעת" לבית המשפט בבקשה להוציא צו מניעה לשידור התוכנית. בין היתר טענה העמותה כי עיתוי הפרסום מעורר חשד כי מטרתו הברורה היא להשפיע על תוצאות המשפט, שכן מדובר בתוכנית ברמת חשיפה גבוהה ביותר, המשודרת בזמן הרגיש שבו יושבים שופטים להכריע דינו של אדם. גם ח"כ ענת ברקו פנתה למשנה ליועמ"ש בבקשה שיתערב וימנע את השידור בטענה שהנושא עומד ונידון בבית הדין וטרם הוגש פסק דין. מנגד טענה מערכת התוכנית "עובדה" כי יש לשדר את הכתבה, כי לאורך כל משפטו של אלאור אזריה פורסמו חומרים בכל כלי התקשורת; אישי ציבור, קצינים, פרקליטים, יועצי תקשורת, התבטאו שוב ושוב בעניין הפרשה וכי הכתבה מתאפיינת בעיסוק בסוגיות חשובות וחיוניות להמשך הדיון הציבורי בפרשה. בסופו של דבר פורסמה הכתבה כמתוכנן.
באוקטובר 2019 פרופ' רות גביזון פרסמה פוסט בפייסבוק שלה בעניין ראש הממשלה בנימין נתניהו: "אני חוששת שאכן אין לנתניהו סיכוי לקבל משפט צדק. היה יותר מדי משפט עיתונות. אבל עכשיו קשה מאוד לסיים את זה בדרך אחרת. זו טרגדיה לביבי אבל גם דבר מאוד לא טוב למדינה ולחברה". אחרי כך אמרה שדבריה הוצאו מהקשרם. גם שר המשפטים לשעבר, עו"ד משה נסים, הביע חששות דומים, תוך שהוא אומר כי "מה שמתפרסם בתקשורת יכול להשפיע על הכרעות הדין של השופטים בישראל עד כדי פגיעה בהליך ההוגן". ביקורת על הפרת הסוב יודיצה בקשר לנתניהו הושמעה גם מצד עו"ד סוסונוב. מנגד, היו שטענו שנתניהו וסביבתו הדליפו במקרים מסוימים ושהדלפות הן חלק מחופש העיתונות. העיתונאי איתי רום טען שנתניהו פרסם בקביעות דברים על עניינו הפלילי. העיתונאי בן כספית טען "הדלפות תמיד היו, החקירות נגד אולמרט היו הרבה יותר אינטנסיביות, עם הרבה יותר הדלפות". רביב דרוקר טען שעבירת הסוביודיצה מתה מאז שנות התשעים ושכל הניסיונות להחיותה עלו בתוהו. וכן, נטען שבמקרים רבים התביעה שתקה והזירה הציבורית והתקשורתית נשארה בשליטת הסניגורים.
סאלבוטאמול
סאלבוטאמול (Salbutamol, אלבוטרול, שם מסחרי בישראל: ונטולין) היא תרופה המשמשת להקלת התקפי אסתמה (קצרת) וCOPD. התרופה נכנסה לשימוש בשנת 1969 בבריטניה ובשנת 1980 בארצות הברית.
מנגנון פעולה.
סאלבוטאמול הוא אגוניסט של הקולטן לאדרנלין מסוג בטא 2 (β2-adrenergic receptor). הפעלת קולטן זה בסימפונות גורם להרפית שריר חלק, הרחבת הסימפונות והקלה על הנשימה (ברונכודילטציה). לסאלבוטאמול השפעה דומה על השריר החלק ברחם ולכן הוא משמש גם למניעת לידה מוקדמת.
תופעות לוואי.
ההשפעות הלא רצויות של סאלבוטאמול כוללות השפעה על קצב הלב - האצת דופק (טכיקרדיה, לעיתים מסוג AVNRT), פלפיטציות, רעד שרירים , תחושת חוסר יציבות, כאב ראש ועוד. דווח גם על התמכרות לשימוש במשאפים וייתכן פרכוס עקב כך. סאלבוטמול גורם גם עליה ברמת חומצות שומן בדם, וירידה ברמת האשלגן בדם.
דרכי מתן.
סאלבוטאמול סולפאט ניתן בדרך כלל ישירות לדרכי הנשימה (מתן מקומי), על ידי משאף, דיסקוס או מכשיר אינהלציה. בדרך זו הוא משפיע כמעט מיד, תוך השפעה מערכתית מיותרת מינימלית.
דרכי מתן נוספות הן מתן פומי בכדורים או בסירופ ומתן תוך ורידי בעירוי (מתן סיסטמי).
מספר רב של חולי אסתמה לא מגיבים למתן סיסטמי, כמו כן שיטות אלו דורשות רמה גבוהה יותר של החומר בגוף ועקב כך גורמות ליותר תופעות לוואי ולכן הן פחות מתאימות לטיפול בהתקף האסתמה. שיטת השאיפה נחשבת לשיטה המקובלת והעדיפה ביותר.
שימוש קליני.
שימוש בסאלבוטאמול נעשה במקרים הבאים:
שימוש בעת היריון והנקה.
השימוש בסאלבוטאמול בדרך כלל מומלץ עבור התקפי האסתמה חמורים. אם המטופל משתמש באופן קבוע להקלה על התקפי אסתמה ישנו צורך להתייעץ עם רופא. בכל מקרה, בזמן היריון או הנקה יש להתייעץ עם רופא.
כינויים נוספים.
הסאלבוטאמול נמכר תחת שמות מסחריים רבים כגון: אירומיר, אסתלין, אסמול, בוונטול, סלבותרים, פרוונטיל, סלמול, סולטאנול, ונטולין וולמקס.
המדור לחיפוש קרובים
המדור לחיפוש קרובים ולריכוז מענים (במסמכים שיצאו לאור מטעמו באנגלית כונה "Search Bureau for Missing Relatives") של הסוכנות היהודית פעל בין השנים 1945 ו-2002, ונועד לסייע לניצולי השואה לאתר קרובים ומכרים שאבדו בזוועות השואה.
את המדור ניהלה בתיה אונטרשץ משנת 1972 ועד לסגירתו.
פניות אל המדור.
במהלך שנות קיומו של המדור תועדו בו למעלה ממיליון פניות. במדור נוהל רישום של הפניות, ובשנות ה-90 מוחשבו רשומות הבקשות. לאחר סגירת המדור הועבר מאגר נתונים של רשומות הבקשות משנות ה-40 עד שנות ה-70 אל הארכיון הציוני המרכזי.
פעילותו של המדור התרחבה במשך השנים לחיפוש קרובים נעדרים גם שלא בעקבות השואה. כך למשל פעל המדור בשנות ה-90, בעת העלייה ההמונית, לאיתור קרובים בישראל של יהודים מחבר המדינות.
פניותיהם של מחפשי הקרובים אל המדור תויקו. בקשות מידע אלו כללו נתונים לגבי הפונה (כדרך כלל שמו, כתובתו, תאריך לידה, ארץ מוצאו) ונתונים לגבי האנשים אותם יש לאתר. אם התקיימה תכתובת לגבי הבקשה או צורפו מסמכים, תויקו אף הם בתיק עם הפנייה המקורית.
תיקי הפניות שמורים בגנזך של הסוכנות היהודית. תיקי הפניות אינם פתוחים לעיון הציבור, אך ניתן לפנות אל הארכיון הציוני לקבלת מידע ממאגר הנתונים של רשומות הפניות ומתיקי המדור.
פרסום פניות לחיפוש ופרטי ניצולים.
בקשות לחיפוש קרובים פורסמו בתקשורת בישראל ומחוצה לה. בישראל שודר המדור בתחנת הרדיו קול ירושלים שהפכה לקול ישראל לאחר קום המדינה. מחוץ לגבולות המדינה שודרו בקשות בתחנת קול ציון לגולה, תחנה שהוקמה במטרה לשדר מישראל ליהדות הגולה. השידורים הועברו בעברית וביידיש על מנת להגיע למספר רב ככל הניתן של מאזינים. אחת מקרייניות "המדור לחיפוש קרובים" בקול ישראל, יעל בן יהודה, סיפרה בשנת 2006 כי במשך שנים רבות לא קריינה פרסומות לחברות גרמניות בעקבות השתתפותה בתוכנית המדור לחיפוש קרובים.
בקשות איתור פורסמו גם בשבועון "לקרוב ולרחוק", שהופק בשיתוף עם ועד ההצלה. הידיעון כלל פרוט שמות הניצולים במחנות העקורים ובערים שונות באירופה, רשימות עולים, בקשות לאיתור קרובים, דרישות שלום שנמסרו ברדיו וכדומה. בסך הכול פורסמו 73 גליונות של העיתון (וגיליון תוספת מיוחד בין גליונות ל"ח-ל"ט) שכללו יותר מ-180,000 שמות של ניצולים.
המדור לחיפוש קרובים הוציא לאור חוברות של שמות ניצולים מהתופת - "פנקס הניצולים". בפנקס 1 פורסמו 60,000 שמות, בפנקס 2 - 58,000 שמות.
מקורות המידע לאיתור קרובים.
בין מקורות המידע ששימשו את המדור בניסיון לאתר קרובים:
ברטון פינק
ברטון פינק (באנגלית: Barton Fink) הוא סרט מתח-קומי או דרמה מאת האחים כהן.
תקציר העלילה.
הסרט מספר את סיפורו של ברטון פינק, מחזאי יהודי מניו יורק הנשכר על ידי חברת הפקת סרטים לכתוב תסריט לסרט היאבקות בשנת 1941.
פינק מגיע למלון זול ונרשם אצל פקיד הקבלה, שאומר שיהיה דייר קבוע במלון. בערב הראשון שלו במלון, לאחר שנפגש עם מנכ"ל חברת ההפקות, הוא מתכוון להתחיל לכתוב את התסריט, אך ברגע שמתחיל, שומע רעש מהחדר הסמוך ומתקשר לפקיד הקבלה, שמבקש מהדייר שבחדר הסמוך לא להרעיש. שניות ספורות לאחר מכן נוקש על דלתו של פינק בחור גדול ממדים הקורא לעצמו "צ'ארלי מאדוס", מאדוס נראה כועס בתחילה, אך לאחר שמתחיל להכיר את פינק, גם מתחיל לחבב אותו ולהתרשם מהמקצוע הנשגב בעיניו שבו פינק עוסק.
ביום שלמחרת פינק פונה לסופר אותו הוא מעריץ כדי שיסייע לו בכתיבת התסריט, אך מתברר כי הסופר הוא אלכוהוליסט המתייחס בזלזול לחברְתו ולסובבים אותו. בערוב אותו היום הוא שוב מנסה להתחיל את התסריט, אך שכנו דופק על דלתו ושוב מפריע לו. למרות זאת, פינק זקוק לאיש שיחה, ומשוחח עם מאדוס ואף נעזר בו מעט.
בימים שלאחר מכן ממשיך פינק לשוחח עם מאדוס ומוצא בו חבר, למעשה החבר היחיד בעיר הזרה, ומתאכזב לשמוע שהוא עוזב לניו יורק בעוד מספר ימים. בהמשך פינק נעזר גם בְּחֲבֵרתוֹ של הסופר אותו הוא מעריץ, והשניים אף מקיימים יחסי מין בלילה, אך בבוקר מגלה פינק כי הבחורה נרצחה, ומבקש את עזרתו של צ'ארלי. צ'ארלי ההמום מסכים לעזור לו ומחביא את הגופה. וביום שלאחר מכן עוזב צ'ארלי את העיר ומבקש מברטון שישמור עבורו חבילה עד שיחזור.