הפינגווין הקיסרי נפוץ בעיקר סביב הקוטב הדרומי באנטארקטיקה, והוא כמעט בעל החיים היחיד שנפוץ בין 66° ל-77° בקו הרוחב הדרומי. הפינגווינים מתרבים כמעט תמיד בקבוצות ליד חופים ועד למרחק של כ-18 קילומטר מהחוף. הפינגווינים מתרבים בדרך כלל באזורים בהם הקרח מצוי וכן במצוקי קרחונים, שמספקים להם מחסה מפני הרוח.
אוכלוסייתו של הפינגווין הקיסרי מוערכת כיום בכ-595,000 בוגרים, שנמצאים ב-46 מושבות שידועות למדע.
התנהגות.
הפינגווין הקיסרי הוא בעל חיים קבוצתי הן בקינון והן בחיפוש אחר מזון; הוא יכול לצוד כשהוא צולל או כשהוא צף על פני המים. הפינגווינים הקיסריים פעילים לעיתים ביום ולעיתים בלילה. פינגווינים בוגרים משוטטים במשך רוב השנה בין אזורי הרבייה לאזורי האכילה. הפרטים ממין זה הולכים לחפש מזון באוקיינוסים בין החודשים ינואר למרץ.
הפסיכולוג האמריקאי ג'ריי קוימאן (Gerry Kooyman) שינה את התפיסה בנוגע להתנהגות חיפוש המזון של הפינגווינים בשנת 1971, כאשר פרסם את תוצאות המחקר שכלל הצמדת ציוד מעקב לפינגווינים הקיסריים. הוא גילה שהמין צולל לעומקים של כ-265 מטר (869 רגל), ולפעמים נשארים במים במשך 18 דקות. מאוחר יותר נצפתה נקבה קטנה שצללה לעומק של כ-535 מטר (1755 רגל).
מזון.
לכל אוכלוסייה של פינגווינים קיסריים יש תזונה ייחודית משלה, אך ככלל הפינגווינים, הם ניזונים מדגים, סרטנאים וסילוניות. מקור המזון החשוב ביותר לפינגווין הקיסרי הוא דגים. הדג "Pleuragramma antarcticum" ממשפחת הנוטוטיניים מהווה את רוב תזונתו. בעלי חיים חשובים נוספים בתזונתו של הפינגווין הקיסרי הם מינים אחרים של נוטוטיניים, מיני הדיונונאים: "Psychroteuthis glacialis" ו-"Kondakovia longimana" וכן הקריל האנטארקטי. הפינגווין הקיסרי תר אחר טרפו באוקיינוס הדרומי, באזורים ללא קרחונים, או בסדקים בקרח.
טורפים.
טורפיו של הפינגווין הקיסרי הם בעיקר עופות ויונקי מים; יסעור ענק דרומי הוא הטורף הבולט ביותר, שגורם למותם של כ-34% מהגוזלים במושבות הפינגווינים. חמסן דרומי מחפש בעיקר אפרוחים מתים ואינו יכול לתקוף אפרוחים חיים, מכיוון שהאפרוחים כבר גדולים מכדי שיוכל לטורפם בזמן ההגעה שלו לאזור. טורפיהם העיקרים של הפינגווינים במים הם כלב הים הנמרי, שטורף פינגווינים בוגרים לאחר שנכנסו למים, והלווייתן הקטלן שטורף פינגווינים מכל גיל שנמצאים בתוך או בסביבת מים.
תסמונת מחלקת תיירים
תסמונת מחלקת תיירים היא תסמונת שהתגלתה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, שמשמעותה שטיסות ארוכות במחלקת תיירים (תוך ישיבה ללא תנועה בתנאי צפיפות) מגדילות את הסיכון ללקות בפקקת ורידים עמוקה (DVT - Deep Vein Thrombosis) כלומר להיווצרות קרישי דם ברגליים. הסכנה ב-DVT היא היסחפות של קרישי הדם לריאות ללב או למוח, דבר שעלול לגרום לנזקים קשים ואף למוות.
גילוי התסמונת.
בשנים האחרונות נפטרו מאות נוסעים כתוצאה מהסינדרום ובני משפחותיהם הגישו תביעות משפטיות כנגד מספר חברות תעופה: "קוואנטס" (מאוסטרליה), "אייר ניו זילנד" (מניו זילנד), "אייר פראנס" (מצרפת) ו"בריטיש איירווייז" (מבריטניה).
מחקר שהתפרסם בשנת 2000 בכתב העת הרפואי "The Lancet", בדק הרגלי תחבורה של 788 אנשים עם חשד לקרישי דם ולא מצא קשר בין קרישי דם וטיסה במטוס, נסיעה ברכבת או מכונית, ואף שיט בסירה. המחקר העלה ספקות לגבי חומרת הסכנה באותה תקופה.
בשנת 2002 אישר "המכון הבריטי לתעופה ובריאות" כי במהלך 2001 נפטרו לפחות 50 בריטים כתוצאה מקרישי דם שנוצרו אצלם במהלך טיסה. לטענת המכון המספר גדול אף יותר, אך יש קושי לקשר בין מקרי מוות נוספים שקרו זמן מה לאחר הטיסה לבין הטיסה עצמה. להערכת המכון 26% מהמקרים האחרונים התרחשו בטיסות קצרות ו-25% מהמקרים קרו לנוסעי מחלקת עסקים. קרוב למחצית הנפטרים היו מתחת לגיל 40. מהממצאים התקבל שלא רק טיסות ארוכות ולא רק טיסות במחלקת תיירים מסוכנות.
במחקר נוסף שנערך על מתנדבים שנחשפו לתנאים הדומים לאלו שבמטוסי נוסעים ופורסם בכתב העת הרפואי "The Lancet", הועלתה סברה שהתופעה נובעת ממשינויים פתאומיים בלחץ האוויר.
לאחר מספר שנים של הכחשה, הודו לאחרונה חברות התעופה כי קיים קשר בין טיסה לבין היווצרות קרישי דם מסוכנים בגפיים התחתונות שעלולים להגיע לריאות, ללב או למוח ולגרום למוות. בכנס שערכו חברות תעופה בז'נבה בחסות ארגון הבריאות העולמי הוחלט להתחיל במחקר מקיף שיבדוק את הקשר בין הטיסה לקרישי הדם, ואת הדרכים למניעת הסכנות.
דה לאפאייט
ריו גראנדה
נהר ריו גראנדה (באנגלית: Rio Grande, קרוי במקסיקו ריו בראבו, או Río Bravo del Norte) זורם מהרי סן חואן שבקולורדו, ממשיך דרומה לניו מקסיקו, ונשפך בדלתה חולית קטנה למפרץ מקסיקו ליד בראונסוויל שבטקסס.
מאל פאסו שבטקסס ועד לשפכו למפרץ מקסיקו, מסמן הריו גראנדה את הגבול שבין ארצות הברית למקסיקו.
גאוגרפיה ומים.
בחלק גדול מנתיבו זורם הריו גראנדה באזורים הרריים, מעל 1,000 מ' מעל פני הים. בניו מקסיקו, עובר הריו גראנדה דרך "בקע ריו גראנדה", יוצר קניונים, חוצה אגני סחף, ויוצר נוף של יערות צמחי נהר המייצבים את אגני ההצפה שבהם הוא זורם.
מאל פאסו, השוכנת בגובה של 1,147 מ', זורם הנהר לכיוון דרום מזרח ומהווה את הגבול בין טקסס למקסיקו (קטע קצר מאוד ממנו מהווה לפני כן את הגבול בין המדינות טקסס לניו מקסיקו), כשמרבית נתיבו עובר באזורים מדבריים. לקראת שפכו, באזור הסוב-טרופי של מפרץ מקסיקו, זורם הנהר באזורים חקלאיים, וחלק ניכר ממימיו מנוצל להשקיה.
השימוש במימיו מוסדר באמצעות אמנה בין קולורדו, ניו מקסיקו וטקסס, ובנתיב הגבול שבין ארצות הברית למקסיקו - באמצעות הסכם בין שתי המדינות. ישנן שנים, שבשל מיעוט גשמים ובשל צריכת יתר של מימיו, זרימתו דלילה עד כדי התייבשות מוחלטת, מה שמעורר חשש אקולוגי כבד בדבר עתידו.
גאולוגיה והיסטוריה.
לפני מיליוני שנים נשפך הנהר לימת קבסה דה ואקה שבדרום בקע ריו גראנדה. אך לפני כמיליון שנים, בתקופת הפליסטוקן, הוא פרץ את הימה בעזרת נהרות נוספים שנשפכו אף הם לימה, והחל לזרום בנתיבו המוכר היום (בבקע כושל) לכיוון דרום-מזרח ועד למפרץ מקסיקו.
לפני מלחמת ארצות הברית–מקסיקו התחוללו סביב הנהר סכסוכי גבול בין ארצות הברית למקסיקו, כשארצות הברית טענה שהוא הגבול בינה לבין מקסיקו, ומקסיקו טענה שהנהר כולו הוא חלק משטחה והגבול עובר צפונית לו בנהר הנוצ'ס.
לאחר המלחמה, ועל-פי הסכם גואדלופה אידלגו משנת 1848, נקבע הנהר כגבול בין שתי המדינות, ורבים מהעבדים הטקסנים חצו את הנהר על מנת לברוח מאדוניהם. כיום מקסיקנים רבים משתמשים בנהר כדי להסתנן לארצות הברית.
הפרלמנט הבריטי
הפרלמנט של הממלכה המאוחדת
הפרלמנט של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד (באנגלית: The Parliament of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland) הוא הרשות המחוקקת של הממלכה המאוחדת. הפרלמנט הבריטי מורכב משני גופים: בית הלורדים (הבית העליון) ובית הנבחרים (הבית התחתון), בעוד המונרך, שהוא הריבון, מהווה החלק השלישי ברשות המחוקקת, ובסמכותו שלא לחתום על חקיקה ובכך למנוע את העברתה הסופית. הפרלמנט יושב בארמון ווסטמינסטר שבלונדון.
בית הלורדים מורכב מלורדים רוחניים (בישופים אנגליקניים בכירים), מלורדים חילוניים (הממונים על ידי המונרך בעצת ראש הממשלה) ומלורדים יורשים (שיורשים את תאריהם מאבותיהם). בית הנבחרים מורכב מ-650 חברים, שנבחרים בבחירות אזוריות. ראש הממשלה הוא חבר בית הנבחרים, בעוד שאר השרים הם בדרך כלל חברי בית הנבחרים, אך אין מניעה למנות לורדים לשרים. הלורד צ'נסלור הוא חבר בממשלת בריטניה, ויש לו תפקיד מעשי.
הפרלמנט של בריטניה הגדולה הוקם בשנת 1707, עם אשרורה של אמנת האיחוד בין אנגליה וסקוטלנד, וחקיקת חוקי האיחוד של 1707. בתחילת המאה ה-19 צורפה גם אירלנד לממלכה, ובכך הוגדל הפרלמנט עוד יותר. בשנת 1922 הפכה אירלנד עצמאית, ומאז הפרלמנט הבריטי שולט על בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
האימפריה הבריטית, שהייתה האימפריה הגדולה בעולם, עיצבה את התרבות הפוליטית של רבות ממושבותיה; עם נפילת האימפריה והקמתן של מדינות חדשות במקום המושבות, הוקמו בתי פרלמנט דומים לזה הבריטי במבנה, בסדרי הדיון, בנוסח החקיקה ואפילו בעיצוב אולמות המליאה. על כן נקרא הפרלמנט הבריטי "אם הפרלמנטים".
באופן תאורטי, סמכות החקיקה נתונה בידי המונרך; עם זאת, המונרך מאציל את סמכותו לפרלמנט.
רקע היסטורי.
בתקופת ימי הביניים היו ממלכות נפרדות באנגליה, סקוטלנד ואירלנד, ולכל אחת מהן היה פרלמנט נפרד. בשנת 1707 הוקם הפרלמנט של בריטניה הגדולה (אנגליה וסקוטלנד), ובשנת 1800 הוקם הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (אנגליה, סקוטלנד ואירלנד).
הפרלמנט של אנגליה.
מלך אנגליה ויליאם הראשון, שעלה לשלטון בשנת 1066, הקים מועצה שסייעה לו בנושאי חקיקה. בשנת 1215 חברי המועצה החתימו את המלך ג'ון על המגנה כרטה, שחייבה את המלך לקבל את אישור המועצה המלכותית בנושאי מסים. בשנת 1265 נערכו הבחירות האזוריות הראשונות לכהונה בפרלמנט, ובשנת 1295 המלך אדוארד הראשון הקים פרלמנט שהורכב מאצילים ובכירי כנסייה, לצד נבחרי ציבור. בשנת 1327, המלך אדוארד השלישי הקים פרלמנט שהורכב משני בתים נפרדים, וקבע שחקיקת חוק תחייב אישור בשני הבתים.