המנהג ללמוד בחק לישראל נפוץ מחד אצל יהודים יוצאי עדות המזרח, ומאידך בקרב חסידים. ר' אלימלך מליזנסק העריץ את החיד"א והרבה ללמוד בספריו, ומכאן הופץ המנהג החסידי ללמוד ב"חק". רבי לוי יצחק מברדיטשוב אף הוא הפליג במעלת הלימוד וכתב בהסכמותיו כי "מצווה גדולה להגות בו תמיד בכל יום בבוקר בבוקר לקיים מצות קביעות התורה". בקרב החסידים מייחסים ללימוד הזה סגולות מופלאות ל"בני, חיי ומזוני", כמליצה על פי לשון הגמרא "חוק - לישנא דמזוני הוא" (). גם בקרב אדמו"רים לימוד ה"חוק" נפוץ. רבי יואל מסאטמר העיד כי בשעת הלימוד ב"חוק" הוא שואב את התשובות על שאלות ששואלים אותו כל יום, ורבי יהושע מבעלזא סירב לקבל אורחים לפני שסיים את הלימוד ב"חוק". הלימוד היה מנת חלקם של אדמו"רי קרלין, צ'רנוביל, ויז'ניץ ועוד. כמו כן בקיצור שולחן ערוך נכתב: "מִי שֶׁאֵינוֹ יָכוֹל לַעֲשׂוֹת תּוֹרָתוֹ קֶבַע, אֶלָּא שֶׁהוּא קוֹבֵעַ עִתִּים לַתּוֹרָה . . אַשְׁרֵי מִי שֶׁיֵּשׁ לוֹ חֹק קָבוּעַ וְלֹא יַעֲבֹר, לִלְמֹד בְּסֵפֶר "חֹק לְיִשְׂרָאֵל" דְּבַר יוֹם בְּיוֹמוֹ".
אברהם הירירה
פגיונאיים
פגיונאיים (שם מדעי: Scoliidae) הם משפחה של צרעות טפיליות בסדרת הדבוראים, בעלי גלגול מלא. זוהי משפחה קטנה יחסית, המונה כ-300 מינים ברחבי העולם, כ-30 מהם ידועים מישראל.
הפגיונאיים נפוצים בעיקר בארצות החמות, אך ידועים גם מארצות קרות. מתבלטים בעונת האביב, בה הבוגרים מרבים למצוץ צוף מפרחי צמחים שונים. הם נצפים תכופות ברחפם מעט מעל פני הקרקע.
זחליהם של הפגיונאיים נחשבים מדבירים ביולוגיים חשובים.
תיאור.
גודלם של המינים בישראל נע בין 15 ל-40 מילימטר. גופם לרוב שחור, לרוב עם דוגמאות צהובות או כתומות. קצות כנפיהם (החלקים הדיסטאליים או המרוחקים, בעגת האנטומולוגים) של בני המשפחה מאופיינים בצורה גלית. עוד סימן אופייני למשפחה הוא חריץ הרוחב העמוק הניכר בין הגחונית הראשונה והשנייה של הבטן (כלומר בין הצד התחתון של הפרק הראשון והשני של בטנם). לזכר יש שלושה "קוצים" קטנים בקצה בטנו המזכירים בצורתם קלשון.
הזכרים מוארכים ורזים יותר מהנקבות, הדוגמאות על גופם לעיתים שונות ומחושיהם ארוכים יותר. דו-צורתיות זוויגית זו, אם כי ניכרת, אינה ברורה וקיצונית כמו במשפחת הטיפיתיים הקרובה אל הפגיונאיים.
רבייה.
הנקבה, בחיפושיה אחר דרן של זבליתיים לזחלה, נכנסת למחילות באדמה. כשתמצא אחד, היא תעקוץ אותו, ובעזרת ארסה תשתק אותו. לאחר מכן, תטיל עליו ביצה, לרוב מבלי להזיזו ממקומו (בשונה ממשפחת הצרחוליתיים למשל, שמביאים זחל אל מחילה שהם בונים). הזחל, בבוקעו מן הביצה, ניזון מדרן זה בלבד עד התגלמותו. עקב כך, גודל הדרן שהנקבה צדה, מתאים לגודלה; פגיונאית גדולה תצוד דרן גדול, בעוד הקטנה תעדיף אחד קטן. כשהזחל מוכן להתגלם, הוא טווה לעצמו פקעת.
בישראל בני המשפחה מקימים לרוב דור יחיד בשנה. הזכרים מגיחים ראשונים, ומבלים את רוב זמנם בריחוף מעל פני הקרקע, כדי למצוא את הנקבות, כשאלה יגיחו.
לה גזטה דלו ספורט
לה גזטה דלו ספורט (באיטלקית: la gazzetta dello sport; נהגה: לָה גַדְזֶטָה דֶלּוֹ ספּוֹרט) הוא עיתון ספורט בשפה האיטלקית. העיתון הופיע לראשונה בשנת 1896, כמה ימים לפני פתיחתם של המשחקים האולימפיים בעידן המודרני.
בתחילת דרכו הופץ פעמיים בשבוע וב-1913 הפך לעיתון יומי. זהו העיתון השלישי באיטליה בתפוצתו (נמכר בכ-350,000 עותקים מדי יום). 75% מעמודי העיתון מוקדשים לכדורגל וכל השאר למרוצי מכוניות, כדורסל, מרוצי אופניים ויתר ענפי הספורט הנוספים.
"לה גזטה דלו ספורט" היה נותן החסות המסחרית הראשי במרוץ האופניים ג'ירו ד'איטליה 2018.
ל'אקיפ
לֵ'אקיפ (צרפתית: L'Équipe - "הנבחרת") הוא עיתון ספורט יומי בשפה הצרפתית. נוסד ב-1903 בשם לוֹטוֹ (L'Auto – הרכב) וסיקר את עולם המכוניות. לאחר מלחמת העולם השנייה שינה את שמו והחל לסקר ענפי ספורט נוספים. ב-1946 החל להופיע שלוש פעמים בשבוע, במהדורה שכללה שני דפים בלבד ולא זכתה לתפוצה משמעותית. בשנות החמישים החל להופיע במהדורה יומית כשהוא מתמקד יותר ויותר בכדורגל. במהרה הוא הפך לעיתון ספורט.
בשנת 1984 פרש מתפקידו ז'אק גודו, עורכו ומייסדו של העיתון בצורתו הנוכחית. גם בשנים הבאות הצליח ל'אקיפ להביס את מתחריו בעזרת מחירו העממי, מערכת ההפצה היעילה, הוספת עמודי צבע ושמירה על איכות סיקור וכתיבה גבוהה.
גיליון יום שני ה-13 ביולי 1998, שסיקר את זכייתה של צרפת במשחקי גביע העולם בכדורגל, קבע את שיא התפוצה ההיסטורי של העיתון: 1,581,245 עותקים.
ביפלד בראון
חיל השימור האזרחי
חיל השימור האזרחי (באנגלית: Civilian Conservation Corps בראשי תיבות CCC) היה גוף ממשלתי שהוקם ביוזמת נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ועוגן בחוק ב-31 במרץ 1933, בשיאו של השפל הגדול ובמסגרת הניו דיל. במסגרת התוכנית, נערים למשפחות מובטלות ועניות הופנו לעבודה במחנות בשמורות טבע ובאזורים בלתי מפותחים ברחבי המדינה. הצבא היה הגוף היחידי שהיה מסוגל להתארגן במהירות למערכת היסעים וניהול פרויקט כזה. הנערים נאספו בנקודות איסוף של הצבא, הולבשו מדים צבאיים והתגוררו במחנות בניהול צבאי, אבל המסגרת לא הייתה מסגרת צבאית. המדינה שילמה לנערים $30 בשבוע, שמתוכם $25 הועברו למשפחותיהם על מנת שלא יסבלו חרפת רעב. התוכנית הופעלה בכל מדינות ארצות הברית ובכמה טריטוריות. הממשל קבע תקרה של 600,000 נערים בשנה, במסגרת המפעל.
התוכנית נחשבת לאחת המוצלחות ביותר במסגרת הניו דיל ובמסגרת ממשלתית כלשהי. הנערים בנו דרכים ומחנות בכל פארק לאומי וטייבו אדמות בשטחים מוכי בצורת ויערות. בנוסף חלקם קיבל חינוך אותו חסרו בשל הצורך לפרנס את משפחתם ואף למדו מקצוע עתידי. כ-3.5 מיליון נערים שותפו בתוכנית. באוגוסט 1935, בשיא התוכנית, שותפו בה כ-506,000 נערים ב-2,650 מחנות. הוצאות הממשל על התוכנית נאמדו ב-$3 מיליארד.
קרוב ל-8,000 נערים מתו במהלך עבודתם במחנות מסיבות שונות. האסון הכבד ביותר אירע כאשר ההוריקן של יום העבודה 1935, החזק ביותר שנמדד אי פעם, פגע במחנה ותיקי מלחמה באיי הקיז בדרום פלורידה. הרוחות העזות, שנשבו במהירות של מעל 300 קמ"ש ניתקו גשרים וקווי רכבת ומנעו הגשת סיוע. באסון נמנו 282 הרוגים ונעדרים ו-106 פצועים.
התוכנית הופסקה ב-1942, זמן קצר לאחר המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, כאשר רוב הנערים גויסו למלחמה.
גיס השימור האזרחי
Biefeld
ביפלד
נבחרת לסותו בכדורגל
קסם (פירושונים)
קטלה
קידומות בינלאומיות
קידומות חיוג לחו&quot;ל
קידומות טלפון בינלאומיות
וואלס קרותרס
קידומות חיוג בינלאומיות
Cerdocyon thous
Cerdocyon
שוגג ומזיד
מיכה 8
מיכה (פירושונים)
עד שיבוא הכתוב השלישי ויכריע ביניהם
ווטיפקירכה
ווטיפקירכה (נהגה: "פוטיפקירכה"; Votivkirche, מגרמנית ולטינית בתרגום חופשי "כנסיית ההודיה לאלוהים") היא כנסייה נאו-גותית בווינה שבאוסטריה. כנסייה זו היא אחד המבנים הנאו-גותיים החשובים בעולם.
היסטוריה.
הכנסייה ממוקמת ברינגשטראסה (השדרות הטבעתיות המפורסמות) של וינה ברובע אלזרגרונד, בקרבת אוניברסיטת וינה, בסמוך לשער הסקוטים (Schottentor). למקום שבו הוחלט להקים את הכנסייה ולסיבה להקמתה יש היסטוריה בלתי רגילה עקב ניסיון התנקשות בקיסר פרנץ יוזף בידי הלאומן ההונגרי יאנוש ליבני (János Libényi). הקיסר טייל על באסטיון עירוני ביחד עם אחד מקציניו, הרוזן מקסימיליאן קארל למוראל או'דונל פון טירקונל (Maximilian Karl Lamoral O'Donnell von Tyrconnell), כאשר ליבני קרב אליו לפתע ונעץ סכין בצווארו. פרנץ יוזף נהג כמעט תמיד ללבוש מדים שהיו בעלי צווארון עבה וגבוה. מסתבר שצווארון זה היה עשוי מחומר חזק דיו כדי למנוע מהסכין לחתוך עמוק, ובכך הציל את חייו. או'דונל הגיב מהר ונטרל את ליבני בחרבו (התקפה על הקיסר, בגרמנית). או'דונל, שהיה עד אז רוזן רק בזכות מוצאו האציל האירי, מונה אחרי המאורע לרוזן של האימפריה ההאבסבורגית והוענק לו צלב המפקדים של המסדר המלכותי של לאופולד, ושלט האצולה של או'דונל הוגדל ושודרג בתחיליות ובמגן של הדוכסות של בית אוסטריה, וכן בעיט הדו-ראשי של האימפריה. שלטים אלה עיטרו את האכסדרה בבית מס' 2 בכיכר מיראבל (Mirabellplatz) בזלצבורג, שם בנה או'דונל את ביתו לאחר האירוע. עד נוסף לאירוע היה הקצב יוזף אטנרייך (Joseph Ettenreich) שאף הוא היה מעורב בהשתלטות על המתנקש. לאות תודה על מעשיו הוענק לו תואר אצולה. ליבני הועמד למשפט והוצא להורג ברובע זימרינג.
אחרי ההתנקשות הכושלת ב-18 בפברואר 1853 קרא אחיו של פרנץ יוזף, מקסימיליאן יוזף (לימים קיסר מקסיקו) לתושבי וינה לתרום להקמת כנסייה חדשה באתר שבו בוצע ניסיון ההתנקשות. הכנסייה תוכננה כסוג של מתנת הודיה לאל (Votiv), בתודה על הצלתו הניסית כביכול של פרנץ יוזף. הכנסייה יועדה להיות "מונומנט של פטריוטיות ומסירותו של העם לבית המלוכה הקיסרי".