קוביין כינה את תהליך הקלטת האלבום, שארכה כ-12–14 ימים, כהקלטה הקלה ביותר של הלהקה מאז ומעולם. שלושה שירים מוקססו מחדש מאוחר יותר בידי סקוט ליט, מה שיצר סדק ביחסים בין אלביני והלהקה. האלבום כלל התייחסויות רבות לנושאים רפואיים, נטייה שהחלה כבר בשיר "Drain You" מן האלבום הקודם ובאיורים ובקולאז'ים שיצר קוביין. החל משם האלבום, האלבום מכיל אזכורים והתייחסויות למונחים כמו זרע, ממברנה, פצע פתוח, טפילים, חלב והפלה, כאשר עטיפתו של האלבום מציגה גוף של אישה בהיריון באופן אנטומי (עם כנפי מלאך שאותם הוסיף קוביין), וקולאז' של פרחים, עוברי פלסטיק ושריונות של צבים המוקף בסמלי פריון יווניים על העטיפה האחורית.
עוד לפני צאתו החל האלבום לעורר מחלוקות, כאשר השמועות דיברו על הססנות מצד חברת גפן לגבי הוצאת האלבום, וגרמו לקוביין להצהיר בפומבי על שליטה של מאה אחוז של הלהקה על המוזיקה שלה. ארגונים פמיניסטיים מחו כנגד השיר "Rape Me" ("אנוס אותי"), וקוביין הצהיר מספר פעמים שהשיר הוא נגד אונס. גרסה "נקייה" של האלבום נוצרה עבור הרשתות וולמארט וקיי-מארט שסירבו להציג את האלבום על מדפיהן בגלל עטיפתו. העטיפה האחורית שונתה לצילום "זום-אין" של העטיפה המקורית ושם השיר "Rape Me" שונה ל- "Waif Me", למרות שמילות השיר לא שונו. חברי הלהקה תירצו את מהלכם זה במצבם של תושבי מקומות כגון המערב התיכון של ארצות הברית, שחנויות תקליטים לא קיימות במקומות ממגוריהן והמקום היחיד בו הם מסוגלים להשיג אלבומים הוא חנויות קיי-מארט.
האלבום היה מועמד לפרס גראמי לאלבום המוזיקה האלטרנטיבית הטוב ביותר ב-1994 והפסיד ל-Zooropa של U2. אלבום MTV Unplugged in New York של נירוונה זכה בפרס שנתיים מאוחר יותר.
בשנת 2020 מגזין הרולינג סטון דירג את האלבום במקום ה-173 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים.
סתמי (כשרות)
נחל חצבני
החצבני
אחדות לאומית - הברית הלאומית המתקדמת
היכל התהילה הלאומי של הצעצועים
היכל התהילה הלאומי של הצעצועים הוא היכל תהילה אמריקאי המכיר בתרומתם של צעצועים ומשחקים אשר נותרו פופולריים לאורך שנים רבות. ההיכל, אשר הוקם בשנת 1998, ישב בתחילה ב-A.C. Gilbert's Discovery Village שבסיילם, אורגון, אך הועבר למוזיאון סטרונג שברוצ'סטר, ניו יורק, בשנת 2002, לאחר שביתו הקודם הפך צר מהכילו.
ל-46 צעצועים הוקם מקדש בהיכל התהילה הלאומי של הצעצועים:
מספר טרנסנדנטי
סאב פופ
סאב פופ (Sub Pop) היא חברת תקליטים מסיאטל, וושינגטון המפורסמת בזכות העובדה שהיא הייתה הראשונה שהחתימה את נירוונה, סאונדגארדן ולהקות רבות נוספות מן הסצנה המקומית. אנשי החברה מוזכרים לעיתים קרובות כראשונים שנקטו בצעדים לקראת הפיכתו של הגראנג' לז'אנר פופולרי. 49% מן החברה שייכים לטיים וורנר, אחת מחברות התקשורת המובילות בעולם.
היסטוריה.
סאב פופ הוקמה בידי ברוס פאוויט בצורת פנזין שכונה "Subterranean Pop" ("פופ תת-קרקעי"), שם שקוצר ל"סאב פופ" החל מן הגיליון השני. סאב פופ החלה לצרף אל גיליונותיה קסטות של להקות שונות. לאחר הגיליון התשיעי החלה סאב פופ לשווק קסטות בלבד. קים ת'אייל מסאונדגארדן הכיר בין פאוויט לג'ונתן פונמן והשניים החליטו להקים לייבל תקליטים ב-1986. לאחר שהחתים מספר להקות החל הצמד לנסות ולקדם את המוזיקה שלהן. צעדם הראשון היה לפתוח שירות שליחת סינגלים על בסיס חודשי בשם "סאב פופ סינגלס קלאב". מהלך זה הפך את החברה לבעלת עוצמה בשוק המקומי ושמה הפך לשם נרדף למוזיקה מאזור סיאטל, בדומה לאופן בו פעלה חברת מוטאון רקורדס בדטרויט. פאוויט ופונמן אף זימנו עיתונאי ממגזין המלודי מייקר הבריטי על מנת לסקר את סצנת המוזיקה של סיאטל.
למרות חשיבותה של החברה לקידומו של הגראנג', חלק ממעריצי גראנג' האשימו את אוויט ופונמן בכך שפעלו ממניעים אנוכיים ולא מתוך אהבת המוזיקה. החברה עלתה לכותרות גם בזכות נציגת המכירות מגאן ג'ספר, שאחראית לתרמית "שפת הגראנג'". בין הלהקות שעבדו עם סאב פופ: אפגן ויגס, L7, מאדהאני, נירוונה, סקרימינג טריז, סאונדגארדן, טאד, השינס והווייט סטרייפס.
Columbia Records
דודו אלהרר
דוד אלהרר (נולד ב-1 בינואר 1945) הוא שחקן, זמר, מוזיקאי, מלחין, פזמונאי, שדרן רדיו, מנחה טלוויזיה, סופר, מספר ומפיק מוזיקלי, בעל קריירה ארוכת שנים בתחום ההפקה. זוכה פרס תמוז (2007) של תעשיית המוזיקה הישראלית וזוכה פרס מפעל חיים על פועלו המוזיקלי.
ביוגרפיה.
דודו אלהרר נולד בעיר קזבלנקה במרוקו ובשנת 1950 בגיל 5 עלה לישראל עם משפחתו. הוא למד בישיבת חב"ד ובבית ספר ממלכתי בבאר יעקב. אחרי שירות צבאי בגולני הופיע כזמר באילת במועדוני לילה לתיירים, שם פגש את דני ליטני והצטרף אליו להופעות באילת וברחבי הארץ. ליטני היה גם זה שהלחין שיר ראשון שאלהרר הקליט.
אלהרר פעיל ומופיע ברחבי הארץ, שר, מרצה, מנחה, כותב מצייר מקליט מלחין ומפיק. מספריו: "חמישים וחמישה רסיסים" (1981) "סיפורים קטנטנים" (2010) ספר שמע "פרקים נבחרים בתנ"ך" (2012) תערוכת ציורי אומנות "עיצוב הכתוב בשיר השירים" (גלריית אבא חושי חיפה 2012) ספרו "יהודי" (2017) העומד לראות אור, עוסק בנושאים שעל הפרק, לאור מקורות היהדות בעיני יהודי-ישראלי שאכפת לו. מדריך רוחני לענייני השעה בסוגיות הרות גורל שאי אפשר להישאר אדיש אליהן.
בעבר היו בבעלותו של אלהרר שלוש מסעדות בתל אביב. פתח בחיפה בית אוכל לשקשוקה.
לאלהרר ארבעה ילדים וארבעה נכדים.
תיאטרון.
אלהרר החל את דרכו בתחום המשחק בשנת 1968, בתיאטרון הקאמרי, שם שיחק בהצגות שונות, וביניהן בוסתן ספרדי, אלף לילה ולילה, הרפתקאה בקרקס, המטאור, הנסיכה והרועה ואנריקו. בשנת 2001 הועלה על בימת הבימה מחזה שעיבד בשם "אהבה בתענוגים".
בשנת 1997 החל להעלות מופע בתיאטרון הבימה, שנקרא שירים וסיפורים.
בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת העלה ברחבי הארץ מופע בשם: "דודו אלהרר מספר ושר". זהו ערב של סיפורים על הפולקלור הערבי, ספורי בדואים, סיפורי שוק, ירושלים וחוכמת חיים.
"נחמה פורתא" הוא מופע מוזיקלי משותף לדודו אלהרר ולמוזיקאי רונן לן-רידר, שהושק לראשונה ב-2016 במסגרת "פסטיבל צלילים וסיפורים בגליל התחתון". את המופע מלווים שלושה נגנים – טל פדר בקונטרבס וגיטרה בס, עמית לורבר בתופים וכלי הקשה ועמירם גרנות בסקסופונים וחליל. במופע, מספר אלהרר סיפורים שונים מזווית אישית על אמנים והפקות שעל הפקתם הוא חתום כמפיק, וכן ממופעים בהם היה שותף כשחקן ומספר סיפורים. בין הסיפורים מבצעים אלהרר ורונן לן-רידר ביחד עם הקהל משיריהם הגדולים של האמנים נעמי שמר, יוסי בנאי, יהורם גאון, שלמה בר, הדודאים, גידי גוב, יוני רכטר ועוד. שירי המופע מוקלטים באולפן המוזיקה של שי אבן במושב שדה יעקב.
מוזיקה.
בשנת 1970 הקליט את שירו הראשון, "מעין אחרית הימים" (מילים: יהודה עמיחי, לחן: דני ליטני), שהיה מחלוצי גל ביצוע שירי משוררים. ב-1973 היה ראשון להקליט את "אגדת דשא" של מאיר אריאל ושלום חנוך. בשנת 1974 הופיע עם הגיטריסט יוסי פיאמנטה, בשילוב של רוק ומוזיקה מזרחית, וב-1975 הופיע עם שלמה בר ויחזקאל מזגאוקר בהרכב בשם "טל ומטר". מכאן ואילך התמקד אלהרר בעיקר בהפקה, והפיק, בין השאר את אלבומה הראשון של להקת "הברירה הטבעית" שבמרכזה עמד שלמה בר, את אלבומו הראשון (1978) של גידי גוב, את אלבום ספר שירי הילדים "הכבש השישה עשר", את אלבום הבכורה של יוני רכטר, את אלבום המופע של רכטר ויהודית רביץ ("באופן קבוע וחד פעמי"), את אלבומה של להקת צליל מכוון, את האלבום "יוסי בנאי" של יוסי בנאי, את המופע והאלבום מתתיהו ואלכסנדר, את המופע של שושנה דמארי מ-1988, שסימן את שובה לבמה אחרי שנים ארוכות, ואת המופע של הפזמונאית נעמי שמר (2000). מאלבומי הסולו שלו: איזה יום יפה (1976), הקוסקוס והסרפן (1982), בשקט (1994), נחיתת אונס (1998). בשנת 2007 זכה אלהרר בפרס תמוז של תעשיית המוזיקה הישראלית על פועלו.
ב- 1984 הפיק את התקליט "בוא שיר עברי" שנועד להעלות את קרנו של הזמר העברי ובעקבותיו שימש כחבר ועדת המוזיקה בקול ישראל במשך שלוש שנים, ובסוף שנות התשעים ביצע תפקיד דומה למען הזמר המזרחי בגל"ץ.
אלהרר ערך אסופה מקוונת של "מלחיני משוררים ישראלים" (2013-2017) באתר שירה ותרבות באינטרנט - אסופה נבחרת של מלחינים ישראלים מתחומי המוזיקה הקלה הפופולריים בישראל.
טלוויזיה, רדיו ועיתונות.
פעילותו הטלוויזיונית הבולטת ביותר של אלהרר הייתה כאשר שימש אחד ממנחי תוכנית הילדים "טלפלא" בשנים 1975–1978. אלהרר הופיע בשנות השבעים והשמונים פעמים רבות הופעות מזדמנות בערבי זמר שהוקלטו לשידור טלוויזיוני.
אלהרר הגיש בשנים 1998–2008 את התוכנית "הפוגה" בגלי צה"ל, שכוונה "להכניס את המאזינים לאווירת שבת באמצעות קטעי מוזיקה, שירה, ותכנים רגועים המתאימים למשפחה כולה". עם הזמן לבשה התוכנית אופי פוליטי יותר, ובשנת 2008 בוטלה. בתוכנית האחרונה תקף אלהרר בחריפות את מפקד גלי צה"ל החדש, יצחק טוניק, על החלטתו זו, שהוצגה כחלק ממגמה לצמצם את מספר תוכניות האקטואליה בגלי צה"ל. אלהרר עתר לבג"ץ נגד ההחלטה וטען כי הפסקת שידורה של תוכניתו היה קשור בעמדותיו הפוליטיות ה"יהודיות-ציוניות", כהגדרתו, אך עתירתו נדחתה, כאשר השופטים אינם מוצאים פסול בשיקול דעתם או באופן פעולתם של מפקדי גלי צה"ל.
ב-26 בספטמבר 2019 עלתה לשידור סדרת הטלוויזיה "חמישים" בהשתתפותו.
השקפותיו הפוליטיות.