בשנת 1972, יובל נאמן, נשיא אוניברסיטת תל אביב, הציע להכיר בשפה הרוסית, כשפה השנייה אחרי אנגלית, במקום צרפתית. הרוסית הייתה שפת האם של מספר הולך וגובר של סטודנטים, והייתה השפה בעלת חשיבות רבה בתחומי מדע וטכנולוגיה שונים. הצעה זו, עוררה מחלוקות רבות וזכתה להתנגדות ציבורית רחבה. בבתי הספר, ההכרה הראשונה בשפה הרוסית התבססה על מדיניות ארוכת שנים של משרד החינוך, שהתירה לעולים חדשים להיבחן בבחינת הבגרות בכל שפה שירצו. כחלק מההכנה לבחינות הבגרות בשפה הרוסית, נפתחו כיתות מיוחדות, במיוחד בערים הגדולות כבר משנת 1970. השיעורים ברוסית התקיימו בדרך כלל לאחר שעות הלימוד הרגילות. בהיעדר תמיכה מוצקה ממשרד החינוך, עבודתם של המורים שלימודי בכיתות הללו הייתה לרוב עצמאית (בתקופה זו היו בסך הכל כ־10 מורים אשר לימודי בשפה הרוסית). בשנות ה-80, מספר התלמידים בכיתות הרוסית הלך וקטן. תוכנית הלימודים נבנתה כהמשך ישיר של לימודי הרוסית שהחלו טרם ההגירה לישראל. ככל שמספר המהגרים דוברי הרוסית הלך וקטן, כך קטן מספר הסטודנטים המתאימים לתוכנית זו. כמו כן, משפחות רבות בחרו שלא ללמוד בכיתות דוברי הרוסית מסיבות אידאולוגיות, ועברו ללימודים בשפה העברית. בתקופה שבין שנת 1970 לשנת 1984, ניתן מבחן הבגרות בכתב ובשתי רמות קושי. משנת 1980 ועד שנת 1990, ניתנה רק בחינה בעל פה, בשלוש רמות קושי שונות.
שנות ה-90 ועד היום.
בשנים שלאחר מכן, ובעיקר החל משנת 1990, שנת העלייה הגדולה מארצות חבר העמים, עלה מס' התלמידים בצורה מרשימה. בשנת 1991 מס' הלומדים עלה מ-102 לכ-850 תלמידים, בשנת 1997 המספר הגיע ל-2100 תלמידים הלומדים לבגרות בשפה הרוסית. לימודי הרוסית התקיימו בכיתות י' עד יב'. המלצת משרד החינוך בנושא זה הייתה לרכז את הלימודים בכיתות י' עד יא', אך לרוב הלימודים התרכזו בכיתה יא' בלבד.
קבוצה מיוחדת של תלמידים הלומדים בשפה הרוסית היא תלמידי תוכנית "נעלה 16". במסגרת התוכנית, הגיעו נערים ונערות בגיל 16 מברית המועצות, על מנת ללמוד בישראל לקבל תעודת בגרות ישראלית. הבקרה על התוכנית הייתה במסגרת המועצות המקומיות ולא על ידי משרד החינוך. בשנת 1994 למדו בתוכנית כ-1500 בני נוער. בשנה שלאחר מכן, מספר התלמידים הוכפל. הסטנדרטים האקדמיים לתוכנית גבוהים ביותר, ולרוב התלמידים היו מוכנים לגשת לבחינת בגרות ברוסית כבר לאחר שנת לימודים אחת בלבד. אחת המטרות של התוכנית היא לעודד עלייה לישראל ולהגדיל את מספר התלמידים שחוזרים לישראל לאחר סיום לימודיהם.
בשנת 1997, התקיימו לימודי השפה הרוסית בכ-120 בתי ספר ברחבי ישראל. לרוב, הלימודים התקיימו על בסיס של 4 עד 5 שעות לימוד שבועיות. תוכנית הלימודים מקיפה לימודי ספרות רוסית מודרנית וקלאסית, כמו גם דקדוק ותחביר של השפה. הלימודים פיתוח אינטלקטואלים כמו גם פיתוח ערכים ישראליים ויהודיים, ופיתוח יכולת לינגוויסטיות.
כיום קיימים ספרים רבים ללימודים השפה הרוסית בבתי הספר בישראל. רוב הספרים נכתבו על ידי המורים עצמם בדגש ידע דקדוק וספרות רוסית.
תוכניות ללימודי העשרה טכנולוגית בשפה הרוסית.
בעקבות גלי העלייה הגדולים של דוברי הרוסית בארץ, קיימים מגוון בתי ספר ותוכניות לימוד אחרי שעות הלימודים הרגילות. השיעורים ניתנים על ידי מורים דוברי רוסית במקצועות הטכנולוגיים.
בנוסף, קיימים מספר בתי ספר פרטיים, כמו מכללת משלב, בהם ניתנים קורסים ללימוד השפה הרוסית לתלמידים אשר לא השתלבו במערכת החינוך הפורמלית.
לימודי רוסית בהשכלה הגבוהה.
באוניברסיטה העברית קיימת מחלקה ללימודי רוסית. המחלקה מציעה לימודי הסמכה ולימודי מוסמכים. תוכניות הלימוד כוללת לימודים בנושאי סוציו-היסטוריים, שפה וספרות. באוניברסיטאות האחרות ניתנים קורסי שירות ללימוד השפה הרוסית כשפה זרה.
נציר אלדין אלטוסי
כיכר המעיין הרדום
כיכר המעיין הרדום היא כיכר עירונית חשובה ברובע קריית האמנים בעיר העתיקה של צפת. הכיכר ממוקמת בצומת הרחובות רחוב יצחק אמיתי, רחוב משה רביב, רחוב ציונה תג'ר ורחוב משה פריבר - במרכז רובע האמנים הנמצא בעיר העתיקה.
עד להקמת המדינה בשנת 1948 עמד במרכז הכיכר מעיין, ששימש את תושבי צפת ובעיקר את תושבי העיר העתיקה. המעיין קיבל את השם המעיין הרדום משום שמימיו היו מגיחים באופן מחזורי ולא באופן קבוע, בדומה למעיין הנמצא לדוגמה במקווה האר"י שבבית הקברות העתיק של צפת. מימיו של המעיין היו לעיתים זורמים באופן עוצמתי, ולעיתים באופן חלש.
בתקופה בה פעל המעיין לשימושם של תושבי צפת הוא שימש גם בתור מקום לכביסה. המעיין נמצא במרכזו של רובע האמנים, במרכזה של הכיכר, וכיום ישנן מדרגות היורדות אל מקור המעיין.
מסביב למעיין נמצאים בכיכר מבנים עתיקים עם קשתות ובהם מבנה עתיק בן 700 שנה מתקופת הממלוכים, המשמש כיום בתור מרכז קהילתי.
שממית זוטית
שממית זוטית או שממית ננסית (שם מדעי: "Tropiocolotes nattereri") היא שממית זעירה ואחת הקטנות בזוחלי ישראל. אורכה יכול להגיע עד 6 ס"מ. זנבה ארוך במקצת מגופה. צבעה חום בהיר או ורדרד. עורפה וגבה מכוסים כתמים בצבע חום כהה. הגב, הזרועות והגחון מכוסים בקשקשים רחבים. אצבעותיה ארוכות, ישרות, צרות ובעלות טפרים .
מחייה.
בארץ חיה בשטחי מדבר, בערבה, במרכז הנגב ובדרומו. שעות פעילותה בלילה. ביום ניתן למצוא אותה מתחת לאבנים, בחולות או במחילות של בעלי חיים אחרים (עכברים, חיפושיות, מדבריות או שנוניות) לעיתים היא שוכנת בסדקי סלעים ומתחת לקליפת עצים.
אורך חייה כשנתיים, ניזונה מחרקים (זבובים אוו פרוקי רגליים זעירים אחרים הנמצאים בין האבנים).
תפוצת במקומות אחרים כמו הודו במזרח עד סהרה הספרדית (לשעבר) ובאזורים מדבריים של ישראל ירדן סיני וצפון מערב ערב.
היא מטילה ביצה אחת עם קליפה קשה באורך 7 מ"מ וכשהעובר יוצא ממנה אורכו 25 מ"מ.
כאמצעי הגנה מטורפים, היא נכנסת לסדק קטן בסלע. בנוסף כאשר תופסים אותה (גם הזכר וגם הנקבה) משמיעים קולות מצוקה.
אידה ב' ולס
אידה בל ולס-ברנט (באנגלית: Ida Bell Wells-Barnett; 16 ביולי 1862 – 25 במרץ 1931), הידועה בשם אידה ב' ולס, הייתה עיתונאית אפרו-אמריקאית, עורכת עיתון, פמיניסטית, סופרג'יסטית ולוחמת זכויות שחורים בארצות הברית. היא הייתה ממקימי האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים שהוקם ב-1909.
ולס שנולדה לעבדות, ידועה בעיקר עקב מאבקה במעשי הלינץ' כלפי השחורים בארצות הברית. היא התפרסמה בזכות מאמריה הנוקבים נגד התופעה והרצאותיה בנושא בארצות הברית ובבריטניה. הרצאותיה זכו לתמיכה רבה, ותרמו להעלאת המודעות כלפי הנעשה לשחורים בארצות הברית. ולס הראתה את הקשר בין מין, גזע ומעמד. היא הייתה הראשונה שטענה כי מעשים אלה אינם קשורים בבסיסם לאונס של נשים לבנות על ידי אנשים שחורים כפי שהיה נהוג לטעון, אלא נבעו מאינטרסים כלכליים וגזעניים.
ביוגרפיה.
אידה ולס נולדה ב-1862 בהולי ספרינגס , מיסיסיפי. ולס הייתה בתם הבכורה של גיימס (ג'ים) ולס ואליזבת (ליזי) וורנטון. שניהם נולדו כעבדים, נישאו בצורה לא פורמלית כעבדים, והתחתנו רשמית, שוב לאחר ששוחררו מהעבדות.
אביה של אידה, היה בנו של האדון הלבן שלו. לאביו לא היו ילדים מאשתו הלבנה ("מיס פולי"). כמו בעלי עבדים רבים הייתה לו "משפחה שחורה" עם אחת השפחות שלו (פגי). ג'יימס היה בנם הבכור. לפני מותו אביו לקח את ג'יימס להולי ספרינגס על מנת להתמחות במקצוע הנגרות. בזכות המקצוע הפך ג'יימס להיות עבד "מבחוץ", הוא גר בעיר ולא עם הבעלים שלו, וכך קיבל מידה מסוימת של עצמאות, בניגוד לשאר העבדים.
בניגוד לאביה של ולס, אימה, אליזבת, סבלה רבות מהעבדות. היא הייתה קורבן לאחד הפשעים הנוראיים ביותר של העבדות, יחד עם שתיים מאחיותיה, היא נמכרה והופרדה ממשפחתה. כמו עבדים רבים, לאחר השחרור ניסתה אליזבת למצוא את משפחתה בווירג'יניה אך ללא הצלחה. אליזבת הייתה טבחית "מפורסמת" כפי שכינתה אותה אידה, ואישה מאוד מאמינה.
לאחר מלחמת האזרחים נולדו לזוג עוד ארבעה בנים ושלוש בנות. לימודים היו חשובים מאוד בבית משפחת ולס. באוטוביוגרפיה שלה כתבה אידה כי . אידה למדה בבית ספר "שו יוניברסיטי" (Shaw University) שהפך לראסט קולג' (Rust College). אימה הלכה עם הילדים לבית הספר עד שלמדה בעצמה לקרוא ויכלה לקרוא את התנ"ך. האם שהייתה הדמות הדומיננטית בגידול הילדים, לימדה אותם את מטלות הבית, לכל ילד הייתה מטלה שעליה היה אחראי. אידה מספרת כי אמא חינכה אותם עם משמעת נוקשה, משמעת, שלדבריה, אף נשים משכילות לא הצליחו להשריש לילדיהם.
בשנת 1878 פרצה מגפת קדחת צהובה במיסיסיפי, מגפה שגבתה קורבנות רבים. 215 לבנים ו-89 שחורים נפטרו, ביניהם הוריה של אידה ולס. אידה הייתה בביקור אצל סבתה כאשר שמעה על המגפה, היא הניחה כי הוריה ואחיה עזבו לבית דודתה וכך ניצלו. אך הוריה נפטרו, בהפרש של יום זה מזה. לאחר קבלת הבשורה דאגה אידה לאחיה ואחיותיה הצעירים ורצתה לחזור להולי ספרינגס באופן מידי, אך משפחתה התעקשה שהיא תחזור רק לאחר קבלת אישור מרופא. כאשר חזרה לביתה היא גילתה שחוץ מאחות אחת כל אחיה חלו בקדחת הצהובה, אחיה התינוק אף מת מהמחלה מאוחר יותר.
למזלה, אביה של אידה היה חבר באיגוד "הבונים החופשיים", המשמעות לכך בקהילה השחורה הייתה שישנה ערבות הדדית, ורשת ביטחון למשפחות במקרה של אסון. לאחר מות בני הזוג ולס חברי האיגוד דנו במשמורת על הילדים, והחליטו מי יגדל את הילדים וכיצד הם יפוזרו. אך אידה, סירבה לתוכניתם להפריד בין הילדים, ואמרה שתדאג להם בעצמה אם יעזרו לה למצוא עבודה. כך בגיל שש עשרה הפכה אידה ולס מילדה לראש משפחה ומפרנסת עיקרית.