לעבודתו הייתה השפעה מכרעת על עיצוב פניה של פריז. לפי ההערכות עבודתו הרסה חלקים רבים של פריז הימי ביניימית, ועל פי אומדנים שונים, הוא שינה כשישים אחוזים ממבניה של העיר. בראש ובראשונה עיצב מחדש את כיכר האטואל (Place de l'Etoile) ויצר שדרות רחבות וארוכות שכינסו את נקודת המבט לעבר מונומנטים כגון שער הניצחון והאופרה גרנייה.
אוסמן נבחר לסנטור בשנת 1857, לחבר באקדמיה לאמנויות ב-1867, ועוטר באות לגיון הכבוד בשנת 1862. את שנות חייו האחרונות הקדיש לכתיבת זיכרונותיו. הוא נפטר בפריז, ונקבר בבית הקברות פר לשז. על שמו נקראת שדרת אוסמן, שברובע השמיני של העיר.
תוכנית אוסמן לפריז.
בין המהפכה של 1789 לבין תוכניתו של אוסמן לשיפוץ העיר פריז בשנות השישים של המאה ה-19 השתנתה תפיסת העיר ממרכז פוליטי בעיקרו למרכז כלכלי וחברתי. טכנולוגיות מודרניות כמסילות רכבת ונורות גז היו מסוגי הנוחיות שמעמד הבורגנות העולה יכול היה ליהנות מהם בחיי המותרות שלהם. מרחבים חדשים שנוצרו במהלך השיפוצים עודדו את הבורגנות להתהדר בהונם החדש, וחוללו צמיחה כלכלית חדה. ישנן שתי נקודות מבט שונות על מפעלו של ברון אוסמן והשינויים שהביא על העיר: מאחת הוא נתפס כאדם שהרס את פריז הישנה, מהשנייה הוא יוצרה של פריז החדשה והמודרנית.
ברון ז'ורז'-אז'ן אוסמן נשכר על ידי נפוליאון השלישי ב-22 ביוני 1853 כדי להפוך את פריז ל"מודרנית". בשכרו את אוסמן קיווה הקיסר שניתן יהיה לעצב מחדש את פריז כעיר עם מבני מגורים משופרים, רחובות בטוחים יותר, תנאי תברואה טובים, מסבירת פנים וידידותית לקונים, עם זרימת תנועה טובה יותר, וכן רחובות כה רחבים עד שמורדים לא יוכלו לחסום אותם בבריקאדות, וגדודי צבא ותותחנים יוכלו להתנייע בה בקלות במקרה הצורך. אוסמן יצר שדרות רחבות שקישרו בין תחנות הרכבת המרכזיות כך שחיילים מהפרובינציה יוכלו להיכנס לפעולה תוך זמן קצר (כזו היא, למשל, שדרת סטרסבורג (boulevard de Strasbourg), שמקשרת בין תחנת גאר דה ל'אסט לגאר די נור). ביצוע שינויים אלו היה בין הגורמים לדיכוי המהיר של הקומונה הפריזאית בשנת 1871.
מאז מהפכת 1848, ראש הממשלה אדולף תייר התכונן באובססיביות להדיפת המרי הפריזאי הבא. תוכניתו הייתה לסגת מהעיר כדי להתכונן כראוי ולכבוש אותה מחדש עם כוח צבאי נוסף. תכנון הרחובות והשדרות של אוסמן, יחד עם המקום המרכזי שניתן לרכבות, הפכו את תוכניתו להצלחה מוחצת, ואדולף תייר ריסק בקלות את הקומונרים.
אוסמן הצליח לבצע רבות מתוכניותיו על ידי קריעה והריסה של רחובות ישנים ומפותלים רבים, וכן של בתי מגורים עגולי פינות בעיר, אותם החליף בשדרות הרחבות עם שורות העצים ובגנים היוקרתיים בהם מפורסמת פריז כיום. מאפיינים נוספים של תוכנית אוסמן כוללים גובה בנייה אחיד, ובניית התנועה בעיר סביב מונומנטים, כגון האופרה גרנייה ושער הניצחון.
תוכניתו של אוסמן היוותה השראה עבור תנועות ארכיטקטורה חשובות, כגון "תנועת העיר היפה" בארצות הברית. בתכנונן של ערים רבות, כשיקגו, לונדון ומוסקבה, ניכרת השפעתו של מתכנן הערים הצרפתי.
שבחים וביקורת.
אוסמן כגיבור.
בספרה נופים פריזאים ("Parisian Views") כותבת ההיסטוריונית שלי ריץ' (Shelley Rice) כי "מרבית הפריזאים [במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19] חשבו [שהרחובות] מלוכלכים, צפופים ומזיקים לבריאות...מכוסים בבוץ, ובבקתות ארעיות, זוהמה מבאישה, סמני עוני, וכן זבל ופסולת שנותרו בשל מערכת ביוב מזוהמת שאינה מתפקדת..." (עמ' 9). עבור אנשים אלו, אוסמן הוציא לפועל תוכנית שהייתה הכרחית לעיר בפרט ולצרפת בכלל.
אוסמן כמחריבה של פריז.
פריזאים רבים הוטרדו מהריסת "השורשים הישנים" של עירם. ההיסטוריון רוברט הרברט טוען כי "ההרס הנמשך של פריז הפיזית הוביל להרס פריז החברתית", ויצר תחושת זרות וניכור: "שוב אין הם חשים עצמם בני-בית בה", טוען ולטר בנימין, "האופי הלא-אנושי של הכרך מתחיל לחדור לתודעתם". השיפוצים היקרים ובניית בתים מפוארים לאורך השדרות במקום אלו שנהרסו, הביאו לעליית יוקר המחיה ומחירי השכירות בעיר, וגרמו לדחיפת מעמד הפועלים מהעיר אל הפרברים. יתרה מזו, טוען בנימין:
אוסמן ספג ביקורת בשל העלות העצומה של מפעלו, ונפוליאון השלישי פיטר אותו ב-5 בינואר 1870 כדי לשפר את הפופולריות הדועכת שלו.
בארון אוסמן
קירוב סטירלינג
ברון האוסמן
ברון האוזמן
ניאו-גותיקה
ננו טכנולוגיה
דה קונסטרוקטיביזם
סטאדיו אולימפיקו
סטאדיו אולימפיקו (באיטלקית: Stadio Olimpico - "האצטדיון האולימפי" או פשוט "האולימפיקו") הוא אצטדיון ברומא, באזור פורו איטליקו. האצטדיון בבעלות הוועד האולימפי האיטלקי ומשמש בעיקר למשחקי כדורגל.
האצטדיון נפתח ב-1937 ושופץ מספר פעמים, לאחרונה ב-1990. הוא שימש באולימפיאדת רומא (1960), בתחרויות האתלטיקה של IAAF בשנת 1987 ובגביע העולם בכדורגל בשנת 1990, בו נערך גם משחק הגמר של הטורניר. האצטדיון אירח את משחק הפתיחה ביורו 2020.
האצטדיון הוא אצטדיון 4 כוכבים של אופ"א ומכיל 70,634 מקומות. הוא אירח את גמר גביע אירופה לאלופות בשנים 1977 ו-1984 ואת גמר ליגת האלופות בשנים 1996 ו-2009. הוא מארח תדיר מאז 1998 תחרויות מליגת הזהב וממחליפתה ליגת היהלום.
ה"אולימפיקו", כפי שהוא מכונה באיטליה, משמש כמגרש הביתי הן של קבוצת הכדורגל א. ס. רומא והן של קבוצת ס. ס. לאציו. משחקי הדרבי ביניהן שנערכים מטבע הדברים גם הם במגרש זה ונקראים "הדרבי של רומא", נחשבים לאחד מאירועי השיא של ליגת הכדורגל האיטלקית הבכירה, הסרייה א'.
בנוסף לכדורגל מארח האצטדיון גם את נבחרת איטליה ברוגבי, והוא האצטדיון האתלטיקה הלאומי של נבחרת האתלטיקה של איטליה. האצטדיון מארח בין היתר גם הופעות זמר וקונצרטים.
היסטוריה.
סטאדיו דיי סיפרסי - 1937 - 1953.
בניית האצטדיון החלה בשנת 1928 והסתיימה בשנת 1937, ובתחילה נקרא "סטאדיו דיי סיפרסי" (באיטלקית: Stadio dei Cipressi), הוא נבנה במסגרת פרויקט "פורו מוסוליני" - מתחם ענק ברומא שנבנה בשנים אלו על ידי המהנדס אנגלו פריסה והארכיטקט אנריקו דל דביו. בהשראת התקופה האימפריאליסטית, והוא אחד המבנים המרשימים והגדולים מהארכיטקטורה הפשיסטית שרווחה באותה עת בגרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית וספרד של פרנסיסקו פרנקו.
סטאדיו דיי סנטומילה 1953 - 1960.
בדצמבר 1950 המשיכו העבודות על האצטדיון להשלמת טראסות הצופים שלא הושלמו בעקבות פריצת מלחמת העולם השנייה. הפרויקט ניתן למהנדס קרלו רוקלטי, ולאחר מותו ב-1951, המשיך את העבודה האדריכל אניבל ויטלוצ'י. העבודה על האצטדיון נסתיימה ב-1953 ותכולתו הוגדלה לכ-100 אלף צופים, ושמו שונה ל"סטאדיו דיי סנטומילה" (באיטלקית: Stadio dei Centomila). הוא נחנך במשחק בין נבחרת איטליה לנבחרת הונגריה ב-17 במאי 1953.
סטאדיו אולימפיקו מ-1960 ועד היום.
לקראת אולימפיאדת רומא ב-1960 האצטדיון עבר מספר שינויים להתאמתו לאתלטיקה, כאשר תכולתו הופחתה לכ-65 אלף צופים, ושמו שונה ל"סטאדיו אולימפיקו ("האצטדיון האולימפי"). לאחר מכן האצטדיון אירח גם את אליפות העולם באתלטיקה 1974, אוניברסיאדת רומא ב-1975, גמר גביע אירופה לאלופות 1977, יורו 1980, גמר גביע אירופה לאלופות 1984 ואת אליפות העולם באתלטיקה ב-1987, ובין היתר אירח את ה"Golden Gala" של ליגת הזהב לאורך שנותיו.
לקראת מונדיאל 1990, שבו הוא היווה את האצטדיון העיקרי ואירח את גמר הטורניר, עבר האצטדיון מתיחת פנים, עם עבודות שהחלו ב-1987 ודרשו מרומא ולאציו לשחק באצטדיון חלופי. היו מספר תוכניות ולבסוף הוחלט להרוס ולבנות את האצטדיון מחדש עם בטון מזוין, מלבד יציע אחד. בוצע חיפוי לכל האצטדיון בצבע לבן, והוחלפו כלל הכיסאות, והותקנו 2 מסכי ענק. בסופו של דבר האצטדיון הגדיל את תכולתו ל-82,911 צופים, והוא היה האצטדיון במקום ה-14 בעולם בדירוג התכולה לאצטדיוני כדורגל, ובמקום ה-29 לכלל האצטדיונים, ובמקום השני באיטליה אחרי הסן סירו במילאנו.
האצטדיון אירח 5 משחקים במהלך הטורניר ואת משחק הגמר בין נבחרת גרמניה המערבית לנבחרת ארגנטינה שנגמר בניצחון 0–1 לגרמניה.
לאחר מכן אירח האצטדיון את גמר ליגת האלופות 1996 ב-22 במאי 1996, שהסתיים בניצחונה של יובנטוס על אייאקס בדו-קרב פנדלים.
ב-2007 עבר האצטדיון עיצוב מחדש על מנת להתאים את עצמו לסטנדרטים החדשים של אופ"א, ואירח את גמר ליגת האלופות 2009. העיצוב החדש כלל שיפור אמצעי הביטחון והבטיחות באצטדיון, שיפוץ חדרי ההלבשה, החלפת הכיסאות ישיבה, התקנת מסכי LED חדישים, והסרה חלקית של הגדרות באצטדיון, כמו כן שיפוץ חדרי השירותים והגדלת מספרם לנוחות הצופים. לאחר השיפוץ התכולה ירדה ל-70,634 צופים, והאצטדיון נחשב ל"אצטדיון עלית" של אופ"א. האצטדיון אירח את משחק הפתיחה ביורו 2020.
יציעים באצטדיון.
תכולת האצטדיון כיום היא בסך הכל: 72,698 מקומות:
הופעות.
ההופעה הראשונה באצטדיון נערכה ב-1991 והייתה הופעה של הזמר הבין-לאומי מיילס דייוויס.
בהמשך אירח האצטדיון עוד שלל אומנים מפורסמים כמו: אלטון ג'ון, ארוס רמאצוטי, סנטנה, טינה טרנר, בקסטריט בויז, סטינג, הקיור, אר.אי.אם., U2, רוג'ר ווטרס, דפש מוד, מדונה, איירון מיידן, הרולינג סטונז, ג'ורג' מייקל, ברוס ספרינגסטין, מיוז, פרל ג'אם, ביונסה וג'יי זי ועוד שלל אומנים איטלקיים מקומיים.
בעת הופעות וקונצרטים תכולת האצטדיון היא כ-75 אלף צופים.
האצטדיון האולימפי (טוקיו)