בבית הראשון, המשורר מבקש מאהובתו להבחין בעץ החיים אשר צומח בלבה. זהו עץ פורה, עלוותי ונושא פירות אשר יוצר הן יופי ותואם בנשמת הפרט וביקום.
בית שני מעלה באוב את רוחו של עץ אחר, עץ הדעת על דימוייו של עולם החומר. זהו עץ חורפי, שבור ועקר. הדימוי אשר עולה במוח הוא לא דימוי של נצחיות הנשמה כי אם של ניוון הגוף. כמו העצים אשר נמצאים בתקופת השלכת, הגוף חייב להיהרס. המחשבה המופשטת, המתקשרת לרוחות הרעות (שדים) ו'העורב', ציפור המוות, יאיצו את זמן ההזדקנות ויקרבו את הגוף לחשכת הליל.
פרשנות.
ההקשר הישיר של השיר הוא התסכול שחש ייטס עקב מסירותה של מוד גון לפוליטיקה מאשר לאהבה. אולם, הדימוי של העצים מעביר את השיר למימד יותר רוחני. באופן בסיסי, אין שום אפשרות איזה משני העצים לבחור. זאת מפני ש'שני העצים' הם למעשה אחד והם מהווים את התמונה ההפוכה אחד של השני. הנשמה בחיים אלה איננה יכולה לברוח מכליאתה בתוך הגוף, שהוא למעשה טרף לשדי הזמן ו'עורבי הנפש חסרת המרגוע'. מבנה השיר משקף את תוכנו בכל בית, שניהם מכילים עשרים שורות, המספקות את הצד ההפוך של האחר. כאשר, הגוף נתפס כהשתקפות במראה של הנשמה העצמותית והחיה. כל מאפיין של יופייה של הנשמה מוצא את ההפכי לו בכיעור הגוף.
מבצע קניון אל-דוראדו
אחתר מוחמד מנסור
אח'תר מחמד מנצור
אח'תר מוחמד מנצור
אחתר מוחמד מנצור
אחטר מוחמד מנסור
איבון הניואר
איבון הניואר (בצרפתית: Yvonne Hagnauer לבית גלאן (Goéland); 1898, פריז - 1985, מודו ) הייתה מורה, מנהלת בית ספר וחסידת אומות העולם מצרפת.
קורות חיים.
איבון הניואר לבית אבן (Yvonne Eugénie Pauline Even) נולדה למשפחה שמוצאה מחבל ברטן. משפחתה התיישבה בלה פאבילון-סו-בואה (Les Pavillons-sous-Bois) מצפון לפריז. אביה היה סוחר. היא למדה היסטוריה, ספרות ואנגלית באוניברסיטת קיימברידג'. היא נישאה בשנת 1925 ועבדה בתור מורה בבית ספר בפריז. משנתה החינוכית הייתה הומניסטית ופמיניסטית. הניואר הייתה שותפה בארגונו של כנס בין-לאומי בנושא חינוך בשנת 1937, בארגון "ליגת הנשים לשלום" בשנת 1938 ובייסודו של מוסד להכשרה פדגוגית, שלאחר 1945 היה שמו "מרכז להכשרה בשיטות חינוך פעילות" (Centre d'entraînement aux méthodes d'éducation active) .
פעילותה בתקופת השואה.
במהלך שנות הכיבוש הגרמני בצרפת נפתחו ברחבי צרפת - על ידי ארגוני סיוע צרפתיים - בתי ספר ליתומים צרפתיים או לילדים שהוריהם היו בשבי הגרמני או בעבודת כפייה בידי הגרמנים, בכללם ילדים יהודים. הניואר הייתה ממייסדותיו של אחד מבית ספר אלה, "בית הילדים של סבר" ששכן בקומונת סבר שבפרברי פריז. בית הספר נתן מחסה לילדים יהודים, בהם יתומים, החל משנת 1941. הילדים ששהו בבית הספר היו בין הגילים שלוש ו-18. הלימודים בבית הספר כללו לימודים עיוניים, קלאסיים ומקצועיים-טכנולוגיים.
במהלך שנות הכיבוש הגרמני ניהלה הניואר את בית הספר וניצלה את תפקידה לשם הצלת עשרות ילדים יהודים שנרדפו על ידי הגרמנים. היא סיפקה להם מזון, לבוש ומסמכי זהות מזויפים, כמו גם חינוך ברמה גבוהה, למרות התנאים הקשים וסכנת ההסגרה שריחפה על ראשה כל תקופת הכיבוש.
לאחר המצוד אחר יהודי פריז בקיץ 1942 וגירוש מבוגרים יהודים רבים למחנות ריכוז בסביבת פריז, בעיקר למחנה הריכוז דראנסי, נותרו ילדים יהודים רבים לבדם. הניואר מצאה ילדים יהודים רבים בפתחי בתים, ללא מקום ללכת אליו. היא קלטה אותם בבית הספר שניהלה, וכך היו כמאה מתוך 150 ילדי בית הספר שלה - פליטים יהודים.
הניואר שמרה על כל מסמכיהם המקוריים של הילדים, כדי שזהותם לא תאבד, בעיקר בכל הנוגע לצעירים שבהם, שהיו בני שלוש, והסתירה מסמכים אלה כדי שלא תחשף זהותם היהודית של הילדים. זאת עשתה מ-1942 ועד השחרור בקיץ 1944. מיד לאחר השחרור החזירה לילדים את מסמכי הזהות שלהם והזכירה לילדים את זהותם האמיתית על כל פרטיה.
הניואר החביאה בבית הספר גם יהודים מבוגרים, ואת זהותם הסוותה בתור עובדים, מורים ויועצים, חלק מחברי הסגל החינוכי. אחד המוסתרים, שלפני כן עבד עבור האוז"ה וסייע בהסתרת ילדים, היה השחקן והפנטומימאי הצעיר מרסל מרסו לבית מאנגל (Mangel). באחד הניסיונות להצלת ילדים יהודים, ניסה מרסו להעביר קבוצת ילדים לשווייץ אך הניסיון נכשל. הניואר קיבלה לבית ספרה את כל הילדים בקבוצה, הניעה את הצוות לסייע להם וסיפקה להם מסמכים מזויפים. כמו כן דאגה לאשפוזה של ילדה שאותה הביא מרסו לבית הספר, ילדה חולה ללא מסמכים מתאימים. הניואר התייצבה במטה המשטרה המקומי, ולמרות הסיכון לחייה השיגה את המסמכים הדרושים.
לאחר המלחמה.
רבים מהילדים שהסתירה הניואר בשנות המלחמה נותרו יתומים אחרי המלחמה. בפסח של שנת 1945 דאגה הניואר לכך שילדים אלה יזכו לאירוח בבתיהן של משפחות יהודיות לרגל ליל הסדר.
חלק מהניצולים שמרו עם הניואר על קשר גם לאחר המלחמה ולאחר עזיבתם את בית הספר.
לאחר המלחמה המשיכה הניואר לנהל את בית הילדים בסבר עד שנת 1970.
הנצחה.
בשנת 1974 הוכרה הניואר על ידי יד ושם בתור חסידת אומות העולם. היא זכתה לתואר קצינה בלגיון הכבוד הצרפתי ולאותות כבוד ממשלתיים צרפתיים. שלט הנצחה לזכרה הוצב בקומונת סבר שבפרברי פריז, שם פעלה.
הגביע הספרדי בכדורגל
אלכסנדר ואן דר בלן
אלכסנדר ואן דר בלן (בגרמנית: Alexander Van der Bellen; נולד ב-18 בינואר 1944) הוא פוליטיקאי וכלכלן אוסטרי, נשיא אוסטריה.
ואן דר בלן הוא פרופסור בדימוס לכלכלה באוניברסיטת וינה. בעודו חבר מפלגת הירוקים, שימש כחבר המועצה הלאומית מ-1994 עד 2012 והיה יו"ר המועדון הפרלמנטרי והדובר הפדרלי של מפלגתו מ-1997 עד 2008.
ב-2016 התמודד על תפקיד נשיא אוסטריה בתמיכת מפלגת הירוקים. סיים במקום השני מתוך שישה בסיבוב הראשון. בסיבוב השני ניצח בפער מזערי את נורברט הופר, מועמד מפלגת החירות. בעקבות עתירה של מפלגת החירות למערכת המשפט הנוגעת לאי-סדרים בבחירות בוטלו תוצאותיהן, וואן דר בלן לא נכנס לתפקידו, ונקבע סיבוב שני חוזר. ואן דר בלן ניצח בבחירות החוזרות שנערכו בדצמבר בהפרש גדול והיה לנשיא אוסטריה הנבחר.
ואן דר בלן הוא נצר למשפחת האצולה ההולנדית-רוסית ואן דר בלן, שהשתקעה באימפריה הרוסית בשלהי המאה ה-18. המשפחה לקחה חלק בפוליטיקה הליברלית של ממשלת המעבר הרוסית, וברחה לאסטוניה בשנת 1919 בעקבות הישגי הצבא האדום במלחמת האזרחים הרוסית. ב-1940, עם התקדמות ברית המועצות במלחמת העולם השנייה ברחה המשפחה שנית למחנה פליטים בגרמניה, ולבסוף עברה להשתכן בווינה, שם נולד אלכסנדר. לאחר סיום המלחמה נותרו בני המשפחה (ובהם אלכסנדר) חסרי אזרחות, ונשארו במעמד של פליטים באוסטריה. רק בגיל 14, בשנת 1958, קיבל אלכסנדר אזרחות אוסטרית במשותף עם הוריו. במהלך מערכת הבחירות הזכיר ואן דר בלן רבות את קורות משפחתו בהקשר של סוגיית הפליטים באירופה, וטען כי על המדינות לקלוט מבקשי מקלט הבורחים מאימת המלחמה ברחבי העולם.
אלכסנדר ון-דר בלן
שניאור
שְׁנֵיאוֹר הוא שם פרטי ושם משפחה יהודי-אירופאי. מקורו במילה הספרדית סניור (Señor) והגיע לארצות אשכנז דרך התפוצה היהודית-הספרדית במזרח אירופה. לדיעה אחרת משמעותו שני אור.
אלכסנדר ון דר בלן
מפלגת הירוקים הגרמנית
פרארי (פירושונים)
קרל הגדול והיהודים
קרל הגדול (בלטינית: Carolus Magnus; 2 באפריל 742/7 – 28 בינואר 814) היה מגדולי שליטי אירופה בימי הביניים ויחסו ליהודים היה חיובי. הוכתר לקיסר הרומאים (Imperator Augustus Romanorum) ברומא ב-25 בדצמבר 800 על ידי האפיפיור לאו השלישי, ועקב כך נחשב בדיעבד לקיסר הראשון של האימפריה הרומית הקדושה.
יחסו ליהודים.