אבן אל-רוואנדי נתפס בקרב מרבית חכמי ההלכה המוסלמית בימי הביניים כאחד האנשים שפעלו נגד מקורה האלוהי של הדת. עוד בתקופתו היה ניסיון מצד חכמי ההלכה לאסור על פרסום ספריו הפילוסופיים, שנתפסו כאיום משמעותי לדת האסלאם. דעותיו העיקריות השתמרו בזכות שני גורמים: האחד - זרמים שיעיים אשר שמרו על ספריו, בשל הזדהותם עם תפיסותיו הפוליטיות, שעל פי השקפתם תמכו באידאולוגיה הפוליטית של אותם זרמים. הגורם השני היו חכמי ההלכה הסונים והמועתזילים, שכתבו ספרים שנועדו לדחות את טענותיו של אבן א-רוואנדי, ולבסס את התפיסה המסורתית באסלאם. בספרים אלה נהגו חכמי ההלכה להעתיק את דעותיו ולאחר מכן ניסו לדחות אותן. בצורה זאת, באופן אירוני, השתמרו מרבית דעותיו של אבן אל-רוואנדי, שנתפסו על ידי אותם חכמי הלכה המשמרים כנוגדות את האסלאם.
בעת החדשה ניסו הוגי דעות חילונים שראו בספריו מקור השראה, לפרסם את מרבית דעותיו הפילוסופיות במטרה להדגיש את הפן החילוני באסלאם. במקביל ניסו חכמי הדת השמרנים להשוות הוגים אתאיסטים עם אבן א-רוואנדי כדי להפחית את הלגיטימציה של הספרים שהתפרסמו.
הסטטוס הפוליטי של טאיוואן
שם המספר
האיים הדודקאנסיים
האיים הדוֹדֶקָאנֶסִיִים או הדודקאנסים (ביוונית: Δωδεκάνησα, נהגה "דודקאנסה"; בטורקית: Oniki Ada; פירוש המילה בשתי השפות "תריסר האיים", באיטלקית: Dodecaneso, נהגה "דודקאנֶזוֹ"), היא קבוצה של תריסר איים גדולים, ו-151 איים קטנים יותר, בים הקארפאתי, שבים האגאי, סמוך לחופה הדרום-מערבי של טורקיה. האיים הם חלק משטחה הטריטוריאלי של יוון, אך הם בעלי היסטוריה עשירה, ובעבר נשלטו על ידי מעצמות אזוריות שונות, ובהן טורקיה, איטליה ואף גרמניה הנאצית בימי מלחמת העולם השנייה. גם האיים הקטנים ביותר יכולים להתגאות בכנסיות ביזנטיות מפוארות, ובטירות מימי הביניים.
גאוגרפיה ותחבורה.
מחוז דודקאנסה ביוון כולל 163 איים, מהם 26 מיושבים. שנים עשר מאיים אלו נחשבים לאיים העיקריים, ומכאן שמו של האזור. החשוב והידוע ביותר הוא רודוס, שהיה במשך מאות שנים האי שממנו נשלטו שאר האיים. מהאיים האחרים קוס ופטמוס הם החשובים מבחינה היסטורית. תשעת האחרים הם אסטיפליה, קאלימנוס, קרפאתוס, קאסוס, לרוס, ניסירוס, סימי, טילוס וקסטלוריזו (השוכן למעשה בים התיכון). איים אחרים בעלי חשיבות בשרשרת האיים, על אף שאינם נכללים בתריסר האיים העיקריים, הם אגתוניסי, חאלקי, ליפסי, פסרימוס, טלנדוס ואיי זופרנה.
אוכלוסיית האיים בשנת 2005 הייתה 200,452 נפש, ושטחם היבשתי הכולל הוא 2,714 קילומטרים רבועים, בצפיפות אוכלוסייה של 73.9 נפשות לקמ"ר. האיים הם מחוז משנה במחוז דרום הים האגאי ביוון.
מרודוס, בירת הדודקאנסים, ישנה תחבורה ימית סדירה לאיים האחרים, וכן לנמלים ביוון עצמה, וכן קווים ימיים בינלאומיים סדירים, ואף מעבורות קבועות לקפריסין, למצרים, לטורקיה ולישראל. ברודוס ובקוס ישנם נמלי תעופה המפעילים אף קווים בינלאומיים, ומחברים את האיים ליעדים שונים, בעיקר ביבשת אירופה, הרואה באיים אלו יעד תיירותי מועדף.
כלכלת האיים נשענה בעבר על גידולים חקלאיים אופייניים לאזור כגון זיתים חיטה וטבק, וכן על דיג, אך בשנות האלפיים החליף ענף התיירות המשגשג עיסוקים אלה, כבסיס העיקרי לכלכלת האיים.
החי והצומח.
בקבוצת איים זו מצויים איים סלעיים קטנים ולא מיושבים בעלי צומח וחי אנדמיים, וחלקם בסכנת הכחדה. האיים משמשים כתחנות מנוחה לעופות נודדים ומקום לקינון לעופות ים ודורסים, הייחודיים לאזור. באמנת "נטורה 2000" של האיחוד האירופי נקבעו כ-200 אתרים וכ-1000 זנים לשימור. ברשימת "GR 4210011 Vrachonisia Egeou" נכללים איים אלה:
היסטוריה.
פרהיסטוריה והתקופה הארכאית.
האיים הדודקאנסיים היו מאוכלסים החל מן התקופה הפרהיסטורית. בשנת 1600 לפנה"ס, בערך, נוצר קשר בין האיים ובין התרבות המינואית שבכרתים, וישנן עדויות להשפעה מינואית חזקה. בעקבות נפילת התרבות המינואית נשלטו האיים על ידי האכאים (בערך משנת 1400 לפנה"ס), ולאחריהם על ידי הדורים (משנת 1100 לפנה"ס). בתקופה הדורית החלו האיים לשגשג כישות עצמאית, ופיתחו כלכלה ותרבות עצמאיים במהלך המאות הבאות. עם תחילת התקופה הארכאית בהיסטוריה היוונית, מ-1000 לפנה"ס, החלו האיים רודוס וקוס להתבלט כאיים העיקריים בשרשרת האיים, ובמאה השישית לפנה"ס הקימו הדורים שלוש ערים מרכזיות ברודוס - לינדוס, קמירוס ויאליסוס. ערים אלו, ביחד עם האי קוס והערים קנידוס והליוקרנסוס באסיה הקטנה, היוו את עיקרה של האימפריה הדורית.
התקופה הקלאסית.
ההיסטוריה של האיים קיבלה תפנית חשובה בסביבות 499 לפנה"ס כאשר אירעו המלחמות הפרסיות, במהלכן נכבשו האיים על ידי הפרסים לתקופה קצרה. בעקבות תבוסת הפרסים על ידי האתונאים ב-478 לפנה"ס, הצטרפו האיים אל הליגה האטית-דלית שבשליטת אתונה. כאשר פרצה המלחמה הפלופונסית ב-431 לפנה"ס, שמרו האיים על עמדה נייטרלית, על אף שנותרו חברים בליגה.
כאשר הסתיימה המלחמה הפלופונסית ב-404 לפנה"ס היו האיים מנותקים למעשה מהעימותים העיקריים בים האגאי, ועברו תקופה של שקט יחסי ושגשוג. בשנת 408 לפנה"ס התאחדו שלוש הערים ברודוס ליצירת מדינה אחת, שבנתה את בירתה בקצה האי, וקראה לה "רודוס". רודוס המאוחדת שלטה באזור במהלך אלף השנים הבאות. איים אחרים בדודקאנסים פיתחו אף הם מרכזים תרבותיים וכלכליים. במיוחד התבלט האי קוס ששימש כמרכז ללימודי רפואה מיסודו של היפוקרטס.
המלחמה הפלופונסית החלישה את התרבות היוונית עד כדי כך, שיכולתה להתנגד לפולשים מבחוץ נחלשה. ב-357 לפנה"ס נכבשו האיים על ידי מאוסולוס מהליוקרנסוס ולאחר מכן ב-340 לפנה"ס נכבשו שוב על ידי הפרסים. תקופה נוספת זו של כיבוש פרסי הייתה קצרת ימים כתקופה הראשונה, ולאחריה, בשנת 332 לפנה"ס, כבש את האיים אלכסנדר הגדול.
לאחר מות אלכסנדר חולקו האיים בין יורשיו הדיאדוכים. האיים יצרו קשרים מסחריים חזקים עם מצרים התלמיית, וביחד יצרו את "הברית הרודו-מצרית" ששלטה בנתיבי המסחר בים האגאי במאה ה-3 לפנה"ס. בהנהגת רודוס התפתחו האיים לכוח ימי, מסחרי ותרבותי מרכזי. מטבעות מרודוס היו למטבע מקובל בשוקי העולם, והאסכולות לפילוסופיה, לספרות ולרטוריקה שפרחו באי, זכו לתהילה. הקולוסוס מרודוס, אחד משבעת פלאי תבל, שבנייתו הסתיימה ב-280 לפנה"ס, היה סמל לעוצמה והעושר בה זכו הדודקאנסים בתקופה זו.
ב-164 לפנה"ס חתמה רודוס על ברית עם רומא והאיים הפכו לבעלי בריתה של האימפריה הרומית במידה זו או אחרת במהלך התקופה, כאשר ברוב הזמן שומרים האיים על האוטונומיה שלהם. רודוס הפכה למרכז לימודים למשפחות אצילי רומא, והאיים, ובמיוחד רודוס, זכו ליחס מיוחד. בשנת 42 לפנה"ס במהלך המהומה שלאחר רצח יוליוס קיסר, כבש את האיים גאיוס קסיוס לונגינוס, ראש הקושרים כנגד קיסר, ובזז אותם. לאחר מכן הפכו האיים לחלק מהאימפריה הרומית ואיבדו את עצמאותם. הקיסר טיטוס הפך את רודוס לבירת ה"פרובינקיה אינסולרום" (פרובינקיית האיים - Provincia Insularum), ולבסוף אוחדו האיים לפרובינקיה ה-18 של רומא, הפרובינקיה של כרתים וקירנאיקה.
במאה הראשונה לספירת הנוצרים ביקר שאול התרסי באיים פעמיים, ויוחנן כותב הבשורה ביקר בהם פעמים רבות. האיים היו בין הראשונים שתושביהם המירו דתם לנצרות. יוחנן כותב הבשורה אף הוגלה לפטמוס שם כתב את ספר ההתגלות.
ימי הביניים.
כאשר התפצלה האימפריה הרומית בשנת 395, נותרו האיים בשליטת החלק המזרחי שהתפתח במרוצת השנים לאימפריה הביזנטית, שהושפעה מן התרבות היוונית. האיים נותרו חלק מן האימפריה הביזנטית במשך אלף השנים הבאות, על אף שסבלו מפלישות רבות של כוחות חיצוניים. בתקופה זו החלו האיים לפתח מחדש ישות עצמאית, והמושג "דודקאנסה" עלה לראשונה כתיאור לישות זו במהלך המאה ה-8. שרידים רבים מהתקופה הביזנטית נותרו באיים עד ימינו, ובמיוחד מאות כנסיות במצבים שונים של שימור.
במהלך מסע הצלב הרביעי, במאה ה-13 פלשו האיטלקים לחלקים מהדודקאנסים, שהיו בתקופה זו תחת שליטת האימפריה של ניקיאה, מדינת בת של האימפריה הביזנטית. משפחות אצילים מג'נובה ומונציה שלטו בחלקים מהאיים לתקופות קצרות, בעוד שנזירים ממסדר בזיליוס מקיסריה שלטו בפטמוס ובלרוס. לבסוף, במהלך המאה ה-14 הגיע סוף לשלטון הביזנטי באיים, כאשר רודוס נכבשה על ידי האבירים ההוספיטלרים בשנת 1309, ויתר האיים עברו בהדרגה לשליטתם במשך העשורים הבאים. האבירים הפכו את רודוס למעוזם, והפכו את בירתה לעיר גדולה הנשלטת על ידי מצודה חזקה. מצודות וביצורים רבים פזורים באיים הדודקאנסיים כזכר לתקופה זו.
הביצורים הוכיחו את יעילותם בהדיפת פלישת הסולטאן של מצרים ב-1444 והסולטאן הטורקי מהמט השני ב-1480. לבסוף נפלה מצודת רודוס בידי צבאו של סולימאן המפואר ב-1522, והאיים האחרים נכבשו באותה שנה. האבירים שנותרו בחיים לאחר הפלישה נמלטו לאי מלטה.
התקופה העות'מאנית.