הממשלה הוקמה ב-2 בנובמבר 1961 אחרי הבחירות לכנסת החמישית. למרות שבן-גוריון היה ראש הממשלה, הממשלה הורכבה, למעשה, על ידי שר האוצר לוי אשכול. ב-7 בספטמבר 1961 הודיע בן-גוריון שלא הצליח להרכיב ממשלה. הנשיא יצחק בן-צבי הטיל את הרכבת הממשלה על אשכול, שהסכים לכך בתנאי שבן-גוריון יהיה ראש הממשלה. זו הייתה הממשלה האחרונה שהייתה בהנהגת בן-גוריון. כנגד מפא"י התייצבו ארבע מפלגות, שכונו "מועדון הארבע": הליברלית, המפד"ל, מפ"ם, ואחדות העבודה-פועלי ציון, שהסכימו ביניהן שלא להיכנס לממשלה ללא קבלת שוויון במספר התיקים ובמשקלם. אשכול התעקש שלמפא"י יהיו רוב התיקים בממשלה, וניהל משא ומתן ארוך של קרוב לשישה שבועות. הוא הצליח לצרף לממשלה את מפלגת פועלי אגודת ישראל עם שני המנדטים שלה, ולאחר מכן פירק את התנגדות הגוש החוסם, וצירף לממשלה את המפד"ל ואת אחדות העבודה-פועלי ציון. אשכול סיכם את הרכבת הממשלה במילים: "הבאנו את 'מועדון הארבע' על ארבע... לממשלה".
ציוני דרך ומדיניות.
בעקבות מחלוקת על חלוקת הסמכויות בין שר המשפטים דב יוסף ליועץ המשפטי לממשלה גדעון האוזנר, החליטה הממשלה להקים את ועדת אגרנט (הראשונה). הוועדה הגדירה את סמכויות היועץ המשפטי לממשלה, היחסים בינו לבין שר המשפטים, והממשלה וכן את תוקפה של חוות דעתו המשפטית ביחס לממשלה וביחס לרשויות המנהליות שלה. מסקנות הוועדה אומצו בהחלטת ממשלה.
הממשלה סיימה את דרכה ב-16 ביוני 1963, כשבן-גוריון התפטר "בגלל צרכים אישיים". לוי אשכול הקים ממשלה על פי אותו הרכב קואליציוני, ללא הליכה לבחירות.
הרכב הממשלה.
הממשלה מנתה עם כינונה 16 שרים, ובה כיהנו 11 מתוך 14 חברי הממשלה הקודמת, לאחר שמפ"ם לא הצטרפה לקואליציה, ועל כן שני שריה מהממשלה הקודמת לא נכללו בה, ופנחס רוזן, שעתה היה חבר במפלגה הליברלית, נותר באופוזיציה. שרים חדשים בממשלה היו: זרח ורהפטיג כנציג נוסף של המפד"ל, יגאל אלון כנציג נוסף של אחדות העבודה-פועלי ציון, ושלושה שרים חדשים של מפא"י: אליהו ששון, יוסף אלמוגי ודב יוסף כנציג חדש-ישן. במהלך כהונת הממשלה, נפטר גיורא יוספטל ומספר השרים ירד ל-15.
שנים עבריות ב'ש' - ב'שצ&quot;ט
שנים עבריות ב'ת' - ב'תצ&quot;ט
אלומינה
אלומינה הוא השם המקובל לתחמוצת האלומיניום (Al2O3). אלומינה היא תחמוצת יציבה וקשה, והיא בעלת מבנים גבישיים רבים. מינרלים נפוצים המבוססים על אלומינה כוללים בין השאר את הספיר, האודם ואת הקורונדום. קורונדום, המכונה גם α-Al2O3, היא הפאזה היציבה תרמודינמית של אלומינה, והיא גם הנפוצה ביותר. האלומינה היא מקור חשוב לייצור אלומיניום מתכתי.
אלומינה בטבע.
קורונדום הוא הצורה הנפוצה ביותר של אלומינה גבישית בטבע. האודם והספיר הן צורות של קורונדום אשר מקבלות את צבען בזכות ריכוזים מזעריים של אטומים זרים. הצבע האדום של האודם מתקבל בזכות נוכחות של כמות קטנה של כרום, והספירים מקבלים צבעים שונים כתלות בנוכחות אטומים זרים, למשל ברזל וטיטניום.
תכונות.
אלומינה היא מבודד חשמלי, אולם היא בעלת מוליכות תרמית גבוהה יחסית לחומר קרמי. האלומינה אינה מסיסה במים. הקושיות הגבוהה של אלומינה גבישית הופכת אותה למתאימה ליישומים של ליטוש וטחינה, וכמרכיב בכלי חיתוך.
אלומינה דקיקה (בעובי של ננומטרים בודדים) מצפה את פני השטח של אלומיניום מתכתי, והיא זו שמעניקה לו עמידות גבוהה לתנאי הסביבה ולקורוזיה, ולכן היא מכונה שכבת פסיבציה. שכבה זו, הנוצרת במהירות בכל פעם שפני השטח נחשפים או נשרטים, מגנה על המתכת מפני חמצון נוסף.
מבנה גבישי.
הצורה הנפוצה ביותר של אלומינה היא פאזה α, המכונה על שם המינרל קורונדום. במבנה זה יוני האלומיניום נמצאים באוקטהדרון ומסביבם יוני החמצן יוצרים מבנה הקסגונלי חסר. קורונדום הוא בעל סריג Bravais טריגונלי של R-3c. תא היחידה הפרימיטיבי כולל ארבעה אטומי אלומיניום ושישה חמצניים.
מלבד הפאזה α היציבה תרמודינמית, לאלומינה צורות גבישיות מטא-סטביליות נוספות, ביניהן הפאזות הקוביות: γ ו- η, הפאזה המונוקלינית: θ, הפאזה האורתורומבית: κ, הפאזה ההקסגונלית: χ והפאזה δ שיכולה להיות אורתורומבית או טטרגונלית.
שנים עבריות ב'ת&quot;ק - ב'תקצ&quot;ט
שנים עבריות ב'ת&quot;ר - ב'תרצ&quot;ט
שנים עבריות ב'ת&quot;ש - ב'תשצ&quot;ט
שנים עבריות ב'ת&quot;ת - ב'תתצ&quot;ט
שנים עבריות ב'תת&quot;ק - ב'תתקצ&quot;ט
הסכם אלג'יר
הסכם אלג'יר הוא הסכם שנחתם בין איראן לעיראק בשנת 1975 במטרה לפתור את סכסוך הגבול בין המדינות. ההסכם גובש בין השאה האיראני, מוחמד רזה פהלווי, לבין סדאם חוסיין מטעם עיראק. הצהרה התחלתית על ההסכמה נחתמה על ידי הנציגים הבכירים ב-6 במרץ 1975 בעיר אלג'יר, וזו גובשה לאמנה שנחתמה ב-13 ביוני בבגדאד. באופן רשמי ההסכם נועד להביא קץ לסכסוך הגבול בין המדינות – בגבול הימי בשט אל-ערב ובמחוז ח'וזסתאן במערב איראן, שבו חיים בעיקר ערבים ולא פרסים. עם זאת, השפעתו העיקרית הייתה הפסקת התמיכה האיראנית החשאית במרידה הכורדית נגד משטר הבעת' בעיראק. ההסכם הופר על ידי עיראק חמש שנים לאחר החתימה עליו, עם הכרזת סדאם חוסיין ב-17 בספטמבר 1980 כי נהר שט אל-ערב שייך לעיראק, ופרוץ מלחמת איראן–עיראק מיד לאחר מכן.
הרקע להסכם.
הכורדים בעיראק.
הכורדים הם מיעוט אתני בעיראק הערבית ששאיפותיו לעצמאות דוכאו כבר בתחילת המאה ה-20 לאחר שבהסכם סוור מ-1920, שחילק את האימפריה העות'מאנית לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוענקה להם אוטונומיה, אך בהסכם לוזאן, שלוש שנים לאחר מכן, נשללה מהם אוטונומיה זו. שאיפותיהם של הכורדים לעצמאות דוכאו על ידי המשטרים בעיראק, באיראן, בטורקיה ובסוריה, בהן מהווים הכורדים מיעוט. הכורדים בעיראק מתגוררים באופן מסורתי באזור ההררי בצפון עיראק, שבו הם מהווים את מרבית האוכלוסייה. באזור כורדיסטן העיראקית בצפון עיראק קיימים מרבצי נפט גדולים, בעוד שבאזור בו חי המיעוט הסוני השליט במרכז עיראק לא קיים נפט בכמות משמעותית.
מפלגת הבעת' שעלתה לשלטון בעיראק ב-1968 נקטה גישה לאומנית-ערבית שלא בישרה טובות לכורדים, שכן בתקופת השלטון הקצרה של הבעת' לאחר הפיכה ב-1963 פתח המשטר במערכה צבאית רחבה נגד המורדים הכורדים, וזו לא הגיעה להכרעה. עם עליית הבעת' מחדש לשלטון ב-1968, גברו ההתנגשויות בין מורדים כורדים לכוחות הביטחון העיראקיים. ב-1969 תקפו המורדים הכורדים תחת הנהגת מוסטפא ברזאני את מתקני הנפט בכרכוכ וחסמו את זרימת הנפט מהמקום. בתגובה, הורתה בגדאד על שליחת ארבע מתוך שש דיוויזיות הצבא העיראקי לצפון. כוחות המשטר הצליחו להשתלט מחדש על ערים באזור, אך איבדו שליטה על אזורים כפריים נרחבים בצפון עיראק, מלבד זאת, המורדים הכורדים הסבו נזקים כלכליים בשל הפגיעה בתשתיות שאיבת הנפט וההתנגשויות הבלתי פוסקות בין הצדדים. למרות הלחץ הצבאי המתמשך מצד מרבית צבא עיראק סירבו הכורדים להיכנע.
לאחר משא ומתן חשאי בין מצטפא ברזאני לסדאם חוסיין, השניים חתמו במרץ 1970 בתכרית על "המניפסט של מרץ", שצריך היה להיות מיושם תוך ארבע שנים. עיקרי המניפסט היו הסכמתם של הכורדים לנתק את קשריהם עם איראן, הפסקת המרידה, ושילוב המיליציה הכורדית לתוך צבא עיראק. בתמורה, הובטחה לכורדים אוטונומיה בצפון עיראק, באזורים בהם מהווים הכורדים רוב והקמת ממשלת אחדות עם נציגים כורדיים. אולם, לצד מינוי מספר מועט של כורדים לשרים, המשטר ניסח באופן חד-צדדי את מצע ממשלת האחדות והחשוב מכל - מאז קבלת ההסכם עמל על "ערביזציה" של האזורים עשירי הנפט בצפון הכורדי. במסגרת יוזמת ערביזציה זאת עודדו ערבים להגר לאזורים כורדיים כדי להבטיח את הישארותם של שטחים אלה מחוץ לשטח הכורדי; כמו כן, עשרות אלפי כורדים גורשו לאיראן בתואנה כי אינם עיראקים. לאחר שינוי המאזן הדמוגרפי באזורים עשירי הנפט, המשטר דרש מהכורדים להסכים ליישום מיידי של ההסכם במרץ 1974. במקביל, המשטר הפעיל "גזרים" בדמוי הענקת סיוע כלכלי לפיתוח הצפון הכורדי, ו"מקלות" - על ידי המשך לחץ צבאי ומדיני על הכורדים, בין היתר על ידי חימוש המפלגה הקומוניסטית היריבה וגרימת פילוגים פנימיים במפלגת ה-KDP. למרות זאת, הכורדים סירבו ליישום המניפסט. בתגובה, ומבלי להתחשב בהצעות הנגד הכורדיות, המשטר הפך את הצעתו ליישום המניפסט לחוק ב-11 במרץ 1974. המשטר הציב להנהגת הכורדים אולטימטום של 15 ימים להסכמה לחוק והצטרפות לממשלת האחדות. לאחר התפוצצות המשא והמתן עם המשטר בתחילת מרץ, חמשת השרים הכורדים ובעקבותיהם אלפי עובדים וסטודנטים כורדים עזבו את משרותיהם, אנשי משטרה וצבא כורדיים ערקו והצטרפו גם הם לברזאני בצפון. במקום השרים הפורשים, המשטר מינה לתפקידם כורדים שעזבו את מפלגתו של ברזאני, עורך עיתון מפלגת KDP אל-תַאַח'י הוחלף גם הוא בתומך מדיניות הבעת'. כוחות גדולים של צבא עיראק והפשמרגה התכוננו ללחימה, על רקע ניסיונות אחרונים מצד המשטר להשגת הסכמת KDP לחוק ואיפול תקשורתי אודות תקריות אלימות בצפון עיראק.