מפיק הסרט, דייוויד או. סלזניק, הביע עניין במשך מספר שנים בהפקת סרט על מלחמת האזרחים האמריקנית. בתחילה שקל להפיק גרסה מחודשת לסרט "הולדתה של אומה" מ-1915, אך ויתר על רעיון זה, בעיקר עקב הגזענות המוצגת בסרט. הייתה זו מזכירתו של סלזניק, קת'רין "קיי" בראון, שהסבה את תשומת לבו לראשונה לספרה של מרגרט מיטשל "חלף עם הרוח". ב-30 ביולי 1936, כחודש לאחר צאת הספר לאור לראשונה, רכש סלזניק את זכויות ההקרנה ממיטשל עבור 50,000 דולר. היה מדובר אז בסכום שיא, שעלה אף על 40,000 הדולרים ששולמו עבור הזכויות של הסרט "אנתוני אדוורס", שהוקרן לראשונה באותה שנה. עם זאת, יחסית למאה אלף הדולרים אשר ביקשה מיטשל בתחילה, ולאור הצלחת המכירות של הספר, היו שהחשיבו את הסכום לצנוע. כאשר סגר את חברת סלזניק אינטרנשיונל בשנת 1940, שילם סלזניק למיטשל 50,000 דולר נוספים - לדבריו, כ"מחווה של רצון טוב וכהחזר על דעתה החיובית של הסופרת על הסרט."
תהליך הכתיבה.
לאחר רכישת הזכויות, מינה סלזניק את סידני הווארד כתסריטאי הסרט. הווארד היה תסריטאי, מחזאי וסופר מוכר עוד בטרם החל בעבודתו על תסריט הסרט, ועל עבודותיו הקודמות נמנה הספר "הם ידעו מה הם רצו" משנת 1925, שעליו זכה בפרס פוליצר. כמחזאי היה מוכר מהמחזה "דודסוורת'" משנת 1934, וכתסריטאי מן העיבוד הקולנועי לדודסוורת' ומכתיבת תסריט הסרט "ארוסמית'", שעליו היה מועמד לפרס אוסקר.
לאחר מכן, פנתה בראון למיטשל בבקשה לעזרה בכתיבת התסריט. מיטשל סירבה, באומרה כי אינה מעוניינת להיות אחראית לבצע כל שינוי מספרה, וזאת מתוך חשש לתגובות הציבור. היא הוסיפה כי היא שמחה על מינויו של הווארד כתסריטאי. עם ברכתה של מיטשל, החל הווארד את עבודתו על כתיבת התסריט בחווה שבה התגורר במסצ'וסטס. ב-14 בדצמבר 1936 החל בכתיבת הטיוטה הראשונה, חוברת בת חמישים עמודים שאותה כינה "רישומים ראשונים על יחס קולנועי לחלף עם הרוח". הווארד הבחין כי "הקושי העיקרי שלנו יבוא מהעדר ארגון החומר בחציו השני של הספר - כלומר, כל הספר לאחר שובה של סקרלט לטארה מן המצור על אטלנטה."
ב-6 בינואר 1937 קיבל הווארד מסלזניק מכתב שבו ציין המפיק את הערותיו לקראת כתיבת התסריט. בעיקר התייחס סלזניק במכתבו למידת הנאמנות של תסריט הסרט לספר. הוא עודד את הווארד שלא לנסות לשמר כל פרט ופרט מן הספר, אך הוסיף כי על כל חלק שנשאר להיות נאמן למקור: "עלינו להתכונן לביצוע קיצוצים נרחבים, וקיצוצים אלו, לדעתי, חייבים לכלול חלק מן הדמויות מאחר שהרגשתי, המבוססת על ניסיון בעיבוד ספרים מוכרים ואהובים, היא כי הרבה יותר טוב להוריד סצנות שלמות מאשר לבצע מחיקות מועטות בסצנות יחידות."
בציינו את השמטת הדמויות, התייחס סלזניק בעיקר לדמותו של ויל בנטין, שנישא לסואלן או'הרה בחציו השני של הספר, ומנהל את טארה בהיעדרה של סקרלט. סלזניק טען כי הוא "לא מגלם תפקיד חשוב בסיפורה של סקרלט או בסיפורם של סקרלט ושל רט; ואני חושב כי בשקילת אילו דמויות הולכות ואילו דמויות נשארות, אלו אשר לא משחקות תפקיד חיוני בחייהן של שתי הדמויות הראשיות או בסיפורן, הן אלו שצריכות לרדת ראשונות." סלזניק אף ציין את ארצ'י, האסיר לשעבר שמלווה את סקרלט ואת שאר הנשים בכרכרה באטלנטה תחת חסותה של מלאני במהלך תקופת השיקום. סלזניק אמר כי הוא "ישמח להשאיר את ארצ'י, על אף שאני בכנות מפקפק כי יהיה לנו מקום." בהתאם, ארצ'י אינו מופיע באף גרסה של התסריט.
סוגיה נוספת שהעלה סלזניק הייתה באשר לעבדות ולגזענות, כפי שאלו מוצגות בספר. האנשים שנקמו על תקיפתה של סקרלט ב"עיר הבקתות" מתוארים בספר בבירור כחברי הקו קלוקס קלאן, וסלזניק הביע את דאגתו מהודאה בגזענותן של הדמויות. הוא ציין כי "באופן אישי אני מרגיש כי עלינו להשמיט את הקלאן לגמרי. אין דבר בסיפור שמצריך בהכרח את הקלאן", והוסיף כי "הנקמה על הניסיון לתקיפה יכולה בקלות להזדהות כפי שהיא מבלי היותם חברי הקלאן. חבורת אנשים יכולה לצאת 'לתפוס' את העבריינים של ניסיון לאונס מבלי ללבוש סדינים לבנים ארוכים וללא צורך להשתייך לחברה כמניע."
ב-12 בפברואר 1937 שלח הווארד לסלזניק את גרסת התסריט הראשונה, שנפרשה לאורך 250 עמודים. גרסה זו חסרה מספר סצנות מרכזיות מהספר, כמו רוב סצנת השריפה באטלנטה, שתוארה בקצרה בלבד בתסריט. כמו כן, לא נכללה בה הסצנה שבה חוזר אשלי מן המלחמה, ושובו תואר במכתב מן הדודה פיטי לסקרלט. סצנה נוספת שהושמטה היא הסצנה שבה מתחננת סקרלט לאשלי שיסכים להצעת השותפות ולא יעבור לניו יורק. לאחר סיום העבודה על הגרסה הראשונה של התסריט, החל הווארד לעבוד על הגרסה הבאה.
הגרסה השנייה של התסריט הייתה מוכנה ב-24 באוגוסט 1937. היא כללה מספר שינויים מן הגרסה הקודמת, כמו העברת ירח הדבש של רט וסקרלט מאירופה לאמריקה, והעברת הצעת הנישואים של רט לסקרלט כך שלא תהיה מיד לאחר שהוא מבשר לה על מותו של פרנק קנדי. דמותו של ויל בנטין הוסרה מן התסריט, ונוספה הסצנה שבה אשלי חוזר הביתה מן המלחמה. כדי למלא את חסרונו של ויל, מאמי היא זו שעוצרת בעד סקרלט בסצנה זו, תוך שימוש במילותיו של ויל מן הספר ("הוא בעלה, לא?"). בנוסף, הסצנה שבה אונס רט את סקרלט נכללה בגרסה זו בפירוט רב יותר מבעבר, והייתה מתוארת כך:
סצנה נוספת שתוארה ביתר פירוט היא סצנת הלידה של מלאני, שהורחבה כך שתהיה נאמנה יותר לספר. התסריט כלל תיאורים כ"ברכיה של מלאני מתמתחות בייסורים... פניה של סקרלט מעוותות בזוועה... פריסי מושיטה לסקרלט מספריים... מלאני מתעלפת."
לאחר שקיבל סלזניק את הגרסה השנייה של התסריט, הציעה פרנקלין מק'קונל, עורכת תסריט בחברת סלזניק אינטרנשיונל, מספר שיפורים לתסריט, שחלקם אכן נכללו בסרט. בין היתר הציעה להדגיש את הטינה שבאויבות שבין סקרלט לסואלן בריב על פרנק קנדי, וכמו כן להשאיר אזכור לחלומה של סקרלט, שרודף אותה בחציו השני של הספר, אך לא אוזכר בתסריטו של הווארד. מק'קונל ציינה כי החלום מהווה דוגמה נדירה להפגנת עדינות מצידו של רט, כאשר הוא מעיר את סקרלט ומנחם אותה לאחר שחלמה את החלום שוב. חלום זה אף מהווה תפקיד חשוב בסצנת הסיום של הסרט, כאשר סקרלט מבינה את משמעותו - זהו רט שהיא אוהבת, ולא אשלי.
ביקורת מצד הנהלת קוד ההפקה.
בשנת 1937 נפגשו סלזניק, הווארד, וג'ורג' קיוקור, שנבחר לביים את הסרט, עם ג'וזף ברין, מנהל האכיפה של קוד ההפקה. אולפני הקולנוע הגדולים היו מחויבים לקוד זה, ובפגישה נידונו סצנות המועמדות לצנזורה או לשכתוב. ב-14 באוקטובר של אותה שנה שלח ברין מכתב תגובה באורך שבעה עמודים, שבו ציין את התנגדויותיו לתסריט:
בין מקורות שונים קיימת אי-הסכמה לגבי תגובת הנהלת קוד ההפקה על השימוש במילה Damn, במשפטו האחרון של רט בסרט ("Frankly, my dear, I don't give a damn"). בעוד מקורות אחדים טוענים כי סלזניק שילם לחברה על מנת שתתיר את השימוש במילה, טוענים אחרים כי למעשה מדובר באגדה אורבנית. לטענתם, ההתאחדות האמריקאית של יצרני הסרטים הכניסה תיקון לקוד ההפקה ב-1 בנובמבר 1939, אשר אסר את השימוש במילים Hell ו-Damn אלא אם כן "השימוש בהן הכרחי ודורש תיאור, בהקשר היסטורי ראוי, של כל סצנה או דיאלוג המבוססים על עובדה היסטורית או על פולקלור... או ציטוט מיצירה ספרותית, בתנאי ששימוש כזה לא יותר אם הוא מעורר התנגדות מהותית או פוגע בטעם הטוב." עם הכנסת שינוי זה, להנהלת קוד ההפקה לא הייתה עוד התנגדות להכללת המילה בסרט. כך או כך, נכלל המשפט במלואו בסופו של דבר, תוך נאמנות לשורה בספר.
גרסת התסריט הסופית של הווארד הייתה מוכנה ב-27 בנובמבר 1937, ושיקפה את התנגדויותיו והצעותיו של ברין. סצנות האונס והלידה נמחקו לגמרי, כמו גם שבועתה של סקרלט, על אף שזו הופיעה בסרט בסופו של דבר.
שיפוצים אחרונים.
גם גרסתו הסופית של הווארד הייתה ארוכה מדי, ועלתה על אורך הסרט הרצוי שלו קיוו הווארד וסלזניק. העבודה על התסריט הופסקה, ונמשכה רק לאחר ליהוקו של קלארק גייבל לתפקיד של רט, באוגוסט 1938. לאחר שהבין כי אי אפשר לעכב עוד את כתיבת התסריט, שכר סלזניק מספר כותבים שיסייעו בהשלמת התסריט, וזאת מאחר שהווארד סירב לחזור להוליווד. בין היתר תרמו לקיצוצים ג'ו סוורלינג ופרנסיס סקוט פיצג'רלד, בעזרתו של סלזניק עצמו.
העבודה על התסריט המשיכה לאורך רוב ימי הצילומים. עם פיטוריו של ג'ורג' קיוקור ומינויו של ויקטור פלמינג, נוצר צורך בשכתוב התסריט, מאחר שהבמאי החדש לא היה מרוצה מהתסריט הישן. למלאכת השכתוב שכרו סלזניק ופלמינג את בן הכט. הכט, שכלל לא קרא את ספרה של מיטשל, נעזר בעבודתו ברישומיו הראשונים של הווארד על כתיבת התסריט. לאחר כשבועיים של עבודה, השלים הכט את עבודתו על התסריט, והפקת הסרט נמשכה. לאורך הצילומים עבר התסריט שינויים נוספים רבים, רובם על ידי סלזניק.
על אף ריבוי הכותבים שתרמו לתסריט, נותר הווארד היחיד שקיבל קרדיט עליו בסרט, והיחיד שהיה מועמד, ואף זכה, בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר. עם זאת, לא זכה הווארד לראות את הסרט במלואו, מאחר שנהרג בתאונה בחווה שבה התגורר באוגוסט 1939, חודשים ספורים לפני השלמת צילומי הסרט.
עיצוב ותכנון התפאורה.
בשלב מוקדם של הפקת הסרט מונה התפאורן ויליאם קמרון מנזיס כאחראי על "לוחות העלילה" (Storyboard) - שרטוט קווי העלילה העיקריים בצורת קומיקס. על מנת להבדיל את תפקידו מזה של התפאורן לייל וילר, המציא סלזניק את הביטוי "מעצב הפקה" (Production designer) לתיאור התפקיד.