מון נודע גם בהשקפותיו האנטישמיות, והאמין שהיהודים זוממים להשתלט על העולם. ב-1891 הובס מון בבחירות הכלליות, ולא הצליח להיבחר שוב כנציג פונטיבי. אולם ב-1894 הוא הצליח להיבחר מחדש כנציג פיניסטר. במהלך פרשת דרייפוס הוא השתייך למחנה האנטי-דרייפוסרי ונשא נאומים תקיפים בפרלמנט בנושא זה. ב-1897 הוא הפך לחבר האקדמיה הצרפתית. הוא נפטר ב-6 באוקטובר 1914.
מהרווי קודוס
פאודוסיה מורוזובה
פאודוסיה מורוזובה (ברוסית מודרנית: Феодосия Прокофьевна Морозова; 31 במאי? 1632 – 12 בנובמבר? 1675) הייתה בת-אצולה רוסייה, מפטרוניות הצד השמרני במהלך הפילוג בכנסייה הרוסית. מורוזובה מתה מרעב במאסר לאחר שסירבה להתכחש לאמונתה, ונחשבת כקדושה מעונה בקרב אדוקי האמונה הישנה.
ביוגרפיה.
פאודוסיה סוֹקוֹבְנִינה נולדה במוסקבה למשפחת בויארים בעלת השפעה, אך זוטרה יחסית. אביה פְּרוֹקוֹפי סוקובנין היה חצרן והופקד על פמליית הצאריצה מריה, אשת אלכסיי הראשון. ידוע שהיו לו עוד שני בנים ובת אחת מלבדה. בגיל שבע-עשרה נישאה פאודוסיה לגְּלֶבּ מורוזוב בן הארבעים, בויאר שהיה אחד מאציליה הנישאים והעשירים ביותר של רוסיה. רכושו של בעלה כלל אחוזות בכל הממלכה, רבבות צמיתים ומשרתים רבים; בנחלתו במוסקבה לבדה חיו שמונת אלפים צמיתים. לזוג נולד בן אחד, איוואן. פאודוסיה שירתה בחצר הצאר כבת-לווייתה של הצאריצה מריה. גלב מת ב-1662, והותיר את אלמנתו כאחת הנשים רבות-ההשפעה ברוסיה וכאפוטרופוסית של בנם בן השתים עשרה.
ב-1664 פגשה מורוזובה את אַבאקוּם, שגלה ממוסקבה שנים קודם, ושעמד להפוך לאחד מראשי המתנגדים לרפורמה בכנסייה. מאז 1654, ניסה הפטריארך ניקון לתקן את סידורי התפילה ואת מנהגי הדת ברוסיה בהתאם למקובל בכנסיות היווניות הרחק בדרום; הוא הפעיל את מלוא כוחן של הרשויות בשירות מטרתו. השמרנים בממלכה, וביניהם נשים במספר גדול (שהיוו רוב בקרבם לפי העדויות), התנגדו לשינויים כמו הצטלבות בשלוש אצבעות במקום בשתיים, וראו את ניקון כאנטיכריסט. מורוזובה אירחה את אבאקום ואת אשתו באחוזתה למשך מספר חודשים. היא נטתה למחנה המסורתי עוד קודם, אך השפעתו של הכומר הפכה אותה לאחת המנהיגות הנחרצות של מי שנודעו בדיעבד כ"פלגנים" וכ"אדוקי האמונה הישנה".
לפי המסופר אודותיה, הבויארית אימצה אורח חיים לא-שגרתי. היא לבשה אדרת שיער לגופה, חדלה מלהפגין את עושרה ותרמה כסף רב לעניים ולנזקקים. ביתה במוסקבה נעשה למקום מקלט לפלגנים נרדפים, כמו סכלים קדושים שגורשו מכפריהם ואב-המנזר אברהמי מליסקובו, ולמוקד של העתקת והפצת ספרות פלגנית. יחד עם אחותה אבדוקיה וחברתן המשותפת, אשת קצין המשמר מריה דנילובה, היא הנהיגה חוג נשים ששימשו כפטרוניות תומכי הדת הישנה במוסקבה. פאודוסיה עמדה בקשר רציף עם אבאקום, והתכתובת ביניהם נחשבת לאחת מפסגות הספרות הרוסית במאה ה-17. אבאקום שיבח אותה על צניעותה אך גם הפציר בה לגלות קנאות, ופעם אף המליץ לה לעקור את עיניה שלה, בדומה למסטרידיה הקדושה מירושלים. הוא גם האשים אותה בגאווה, ניאוף ואיחורים לתפילה. פאודוסיה, מצדה, עסקה רבות בנישואי בנה איוואן, שהיה מבני-לווייתו של הצאר אלכסיי ושהפגין צייתנות כלפי התיקונים הכנסייתיים.
הצאר התקשה יותר ויותר להעלים עין מכך שמורוזובה ניהלה קהילת מאמינים מחתרתית בביתה. לצד ניהול תפילות לפי המנהג הישן, היא החלה לקבץ באחוזתה במוסקבה נזירות שסולקו בעקבות התנגדותן לרפורמה. ב-1669 מתה הצאריצה מריה, ושללה ממורוזובה את הגנתה. בדצמבר 1670, לפי המדווח, היא עזבה סופית את החיים החילוניים ונדרה בסתר נדרי נזירות, כשהיא מאמצת את השם הדתי תאודורה. בערך באותה עת, סירבה בגלוי להמשיך למלא את תפקידיה בחצר או ליטול חלק כלשהו בטקסי הדת הרשמית. בינואר 1671, סירבה להזמנה לנישואי אלכסיי לאשתו השנייה, הצאריצה נטליה. סבלנות הרשויות פקעה.
בנובמבר 1671 נעצרו מורוזובה ואחותה אבדוקיה, ורכושן הוחרם. בתחילה הן הושמו במנזר המלאך מיכאל בקרמלין. הבויארית זכתה ליחס מועדף והמשיכה להתכתב עם תומכיה בעולם החיצון, שאף הצליחו לבקר אותה מדי פעם. איבאן מת זמן קצר לאחר מעצרה; לדעתו של גאורג מיכלס, פטירת בנה שברה את רוחה, והיא איבדה כל עניין בחיים. מורוזובה הקדישה מאז את כל מעייניה לאמונה ולנכונות למות בעבורה. היא סירבה שוב ושוב לחזור בה מסירובה להכיר במנהג החדש, למרות שהרשויות הציעו לה לחזור בה ולצאת לחופשי פעמים רבות. ב-1672 ניסה הפטריארך החדש פיטירים לשכנע את הצאר לשחררה, וניסה לנהל עמה ויכוח על עיקרי האמונה בתקווה לשכנעה לחזור אל הכנסייה. מורוזובה התריסה בפני הפטריארך. אז הוחלט לענות אותה ואת אבדוקיה בעינויים קשים, שפוקחו על ידי שלושה אצילים רמי-מעלה. הרשויות היו נחושות להימנע מהוצאה להורג, שהייתה מעניקה לפלגניות הילה של מות קדושים. פאודוסיה ואבדוקיה הוגלו ביחד למנזר המרוחק בבורובסק, סמוך לקלוגה. הן נכלאו שם בתנאים קשים. מורוזובה הורעבה לאטה בבור שנחפר באדמה, ומתה בנובמבר 1675. היא נקברה ללא טקסים, ורק ב-1682 הצליחו בני משפחתה להקים קבר במקום.
זמן קצר לאחר מותה, חיבר סופר אלמוני את "מעשה הבויארית מורוזובה", שהפך לאחת ההגיוגרפיות החשובות ביותר בספרות אדוקי האמונה הישנה. הספר נערך רבות כדי לטשטש את המתיחות בינה לאבאקום או את גינוייו אליה, ולהציגה כמופת של קדושה מעונה. במחצית השנייה של המאה ה-19, על רקע עליית הרומנטיקה, נעור עניין מחודש במורוזובה ברוסיה. ב-1887 השלים וסילי סוריקוב את ציורו "הבויארית מורוזובה" שהוצג בגלריית טרטיאקוב, אולי הייצוג המפורסם ביותר של דמותה. אנה אחמטובה הזכירה את האצילה, שעמה הזדהתה, בשתיים מיצירותיה, "אני יודעת שאינני יכולה לזוז מכאן" מ-1939 ו"הוורד האחרון" מ-1962. גם וארלאם שאלאמוב חיבר פואמה המוקדשת לה.
כפרה שלי
כפרה שלי הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר הישראלי נצ'י נצ'. השיר יצא לאור ב-20 באוגוסט 2017, כסינגל השני מתוך אלבומו הרביעי של פלוטניק, "שפל וגאות", על ידי חברת התקליטים התו השמיני.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב והולחן על ידי רביד פלוטניק והופק על ידי איציק פצצתי. השיר הוא בסגנון הבוסה נובה אשר משלב בתוכו את סגנון הראפ.
השיר עלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בדומה לשאר שירי האלבום, תוך שצבר, נכון לאפריל 2020, למעלה מ-1.5 מיליון השמעות.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של פלוטניק ב-20 באוגוסט 2017, בסמוך לצאתו של הסינגל. בקליפ ניתן לראות את פלוטניק בהופעה, תוך שהוא שר את מילות השיר.
נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-8 מיליון.
סוכנות ההסברה של ארצות הברית
סוכנות ההסברה של ארצות הברית (באנגלית: United States Information Agency, בקיצור: USIA) הייתה סוכנות דיפלומטיה ציבורית של ממשלת ארצות הברית שפעלה בשנים 1953–1999.
היסטוריה.
פעילות הסברה רחבת היקף מחוץ לגבולות ארצות הברית, על ידי ממשלת ארצות הברית, החלה בימי מלחמת העולם הראשונה ונוהלה על ידי ועדת קריד (). בתום המלחמה הופסקו פעולות ההסברה, והן חודשו בשנת 1938 כאשר הוקמה הוועדה הבין משרדית לשיתוף פעולה מדעי, כמענה לתעמולה של גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית בדרום אמריקה. בתחילת מלחמת העולם השנייה הוקמו סוכנויות מידע שונות של ממשלת ארצות הברית ואלו אוחדו בשנת 1942 ל"משרד למידע מלחמתי" שניהל את כל ההסברה של הממשלה בארצות הברית ומחוצה לה. הפעילויות מחוץ לארצות הברית כללו את קול אמריקה ואת שירות ההסברה. לאחר מלחמת העולם השנייה הוכנסו תפקידי ההסברה למחלקת המדינה. בשנת 1946 חוקק חוק פולברייט שהסמיך את הממשל לנהל חילופי תרבות עם מדינות זרות ובשנת 1948 חוקק חוק סמית'-מונדט שהגדיר את המסגרת לפעילות הסברה מחוץ לארצות הברית. בעקבות חקיקת החוק הוקמה "המועצה המייעצת לענייני מודיעין של ארצות הברית", שהקימה ברחבי העולם ספריות שנועדו להפיץ את הרוח של ארצות הברית בעולם.
בשנת 1953, בעת ממשלו של דווייט אייזנהאואר, ולאור התפתחות המלחמה הקרה, הפך שירות הידיעות של ארצות הברית לסוכנות עצמאית. באותה עת היו לשירות ההסברה 95 ספריות ברחבי העולם, ובכלל זה בישראל. בשנת 1977 אוחדה הסוכנות עם מחלקה לענייני תרבות של מחלקת המדינה ובהתאם שונה שם הסוכנות ל-USICA. בשנת 1982 שונה שם הסוכנות חזרה ל-USIA.
ב-1 באוקטובר 1999 פורקה הסוכנות ותפקידיה, למעט האחריות על קול אמריקה, הועברו למחלקה בתוך מחלקת המדינה.
פעילות.
שירות ההסברה של ארצות הברית כלל רשת של ספריות בבירות רבות ברחבי העולם. בנוסף, שירות ההסברה פעל להציג את הישגי המדע והטכנולוגיה ברחבי העולם. בשנת 1954 הציג השירות את הסינרמה ביריד בינלאומי בדמשק, באופן שלטענת הסוכנות העמיד בצל את התצוגה של ברית המועצות עד שזו בחרה שלא להציג ביריד אחר לצדה של ארצות הברית. בשנת 1960 הציגה הסוכנות גנרטור חשמלי המפיק חשמל מאנרגיית השמש. בשנת 1969 הושם דגש על נחיתת האדם על הירח.
בישראל.
סוכנות ההסברה של ארצות הברית פתחה בסוף 1949 ספרייה בבית פרטי ברחוב ביאליק בתל אביב. בשנת 1959 היו בספריה 8,700 כרכים, 157 כתבי עת שהייתה מנוייה עליהם וכ-1,000 תקליטים, שכללו בין השאר תקליטים ללימוד אנגלית והקראות אומנותיות של שירים ומחזות אמריקאיים. באותה שנה פעלה גם ספריה בירושלים שכללה כ-3,000 ספרים. כן פעלה ספרייה בחיפה וספרייה ניידת שביקרה פעם בחמישה שבועות ב-36 קיבוצים ושמונה כפרים ערביים. הספרייה בחיפה נסגרה בשנת 1963 מטעמי חסכון ובמקומה הורחבו שירותי הספרייה הניידת.