על פי הצבא האמריקני, "דוקטרינת גרסימוב" היא ההתגלמות המלאה ביותר של ההישגים האחרונים של המחשבה הצבאית הרוסית בסוג חדש של פעולות צבאיות, המדגימה שילוב חסר התקדים של כל אפשרויות ההשפעה הלאומית להשגת יתרונות אסטרטגיים. מבוסס על דיסקרטיות של רעיון המלחמה, שהונח בתרבות הרוסית על ידי הרומן הקלאסי מלחמה ושלום מאת טולסטוי, "דוקטרינת גרסימוב" מטשטשת את הגבולות בין המדינות המקוטבות של "מלחמה" ו"שלום" תוך הצגת הקבלה מסוימת לרעיון המערבי של רצף ביניים או" אזור אפור". יתר על כן, אנליסטים אמריקאים מציינים כי השימוש בצבא הרוסי בהתפתחויות חדשות הופך באופן מפתיע כמה מהפרדיגמות הבסיסיות של עימות מזוין, שהונחו בעבודותיו של קרל קלוזביץ ונחשבו בלתי מעורערות במשך מאות שנים. למשל, ההגדרה של קלוזביץ למלחמה כ"המשך לפוליטיקה, אך באמצעים אחרים" כבר אינה ישימה במסגרת "דוקטרינת גרסימוב ", משום שהיא אינה רואה במלחמה המשך לפוליטיקה, אלא בפוליטיקה כהמשך המלחמה, תוך הדגשה שקביעת מדיניות אפקטיבית יכולה להשתמש בארסנל רחב יותר של אמצעים ושיטות לא צבאיות. באופן דומה, "דוקטרינת גרסימוב" מכריחה מספר הנחות חשובות אחרות לעבור תיקון, למשל ההבנה הצבאית-תאורטית של "מרכז הכובד" שהציג קלוזביץ כמעין נקודת מפתח ליישום המאמצים.
מומחים מערביים היו מודאגים במיוחד מההתמקדות המפורשת של "דוקטרינת גרסימוב" הרוסית בניצול החוליות החלשות של העיקרון המערבי של קבלת החלטות ניהוליות, המבוססת על מערכת בקרות ואיזונים, המרמזת על ניתוח ממצה של המצב, דיון ציבורי ארוך ותיאום מפורט של מאמצי המחלקות השונות (מחלקת המדינה, מחלקת ההגנה ועוד). לעומת זאת, מודל הניהול הרוסי, המבוסס על רעיונותיו של גרסימוב, מאגד באופן אורגני את כל מוסדות השלטון בכוחות לכלל יחיד, מה שהופך את התיאום ביניהם כלל לא מכביד. יתר על כן, תפקודם מוסתר בפני צופה חיצוני על ידי צעיף סודי בלתי חדיר, והכלים הזמינים משתמשים בהישגים היישומיים של תורת השליטה הרפלקסיבית, המאפשרת לשלטונות רוסיה לפעול בצורה נוקשה, גמישה ומהירה מבלי להיות מוסחת במיוחד על ידי מוסכמות כגון חוקיות, לגיטימציה ועוד.
פעולות לא צבאיות.
בנוסף, הדוקטרינה מניחה "לוחמת מידע" מבלי לציין אם צעדים אלה הם צבאיים או לא צבאיים.
יישום הדוקטרינה.
בהתחשב במועד פרסום דו"ח גרסימוב ובמעשיה הבאים של רוסיה, מומחים רבים נוטים לקשר בין אירועים אלה ולהצביע ישירות על יישום הדוקטרינה על ידי רוסיה ביחס לאוקראינה ולארצות הברית.
ביקורת.
ישנם מומחים הסבורים כי גרסימוב לא הצהיר דבר חדש, ומפקפקים בקיומה של דוקטרינה כזו. לדוגמה, רוג'ר מקדרמוט, מומחה לכוחות המזוינים של מדינות ברית המועצות לשעבר, בכתב העת המתמחה "Parameters" מציין שגרסימוב מתעלם בכוונה מהגורמים המאחדים רעיונית בין מלחמות שונות ועימותים מזוינים, ומדגיש כי לכל אחד מהם היסטוריה משלו ודרך התפתחות ייחודית. כמו מקדרמוט, ההכחשה בהקשר לרעיונותיו של גרסימוב למודל כללי מסוים העלול להיתפס כדוקטרינה אינטגרלית, מתוגמלת יותר מהמשמעויות המיוחסות להצהרותיו על ידי מומחים מערביים. לפי מקדרמוט, המיתוסים על הופעתה של הדוקטרינה האחרונה והקטלנית של מלחמה היברידית בכוחות הצבא הרוסי הם אחד ההיבטים המסוכנים ביותר בעימות בין רוסיה לנאט"ו.
המדען הפוליטי מארק גלאוטי במאמר עבור Foreign Policy קבע כי "דוקטרינת גרסימוב" המפורסמת, שמובנת במערב כ"תיאוריה מורחבת של המלחמה המודרנית" או אפילו "חזון המלחמה המוחלטת", אינה קיימת באמת, וכי הוא עצמו המציא מונח זה.
ולודז'ימייז' סמולארק
עורקי האצבעות הגביים
ג'וזף קלנסי
ג'וזף קלנסי (באנגלית: Joseph Clancy) הוא ראש השירות החשאי של ארצות הברית לשעבר.
ביוגרפיה.
קלנסי נולד בפילדלפיה, למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והוא בוגר תואר ראשון במדע המדינה ומשפט פלילי מאוניברסיטת וילנובה. לאחר לימודיו עבד כמורה וכמאמן פוטבול ובייסבול בתיכון בפילדלפיה.
במאי 1984 הצטרף לשירות החשאי של ארצות הברית ושימש רכז שטח בלשכת פילדלפיה. ב-1989 עבר ליחידת האבטחה של נשיא ארצות הברית בה שירת במשך כשמונה שנים. לאחר מכן שימש רכז שטח בלשכת ניו יורק של השירות החשאי. ב-1999 חזר לשרת ביחידת האבטחה של הנשיא ובתפקידו הבא הוצב במטה השירות במשרד לענייני הקונגרס. כמו כן שירת ביחידת ביקורת הפנים של השירות.
באוקטובר 2001 עבר לשרת במטה המחלקה לביטחון המולדת ושימש כראש מערך האבטחה באירועים לאומיים. במרץ 2003 חזר לשרת ביחידת האבטחה של הנשיא. ביוני 2005 מונה למשנה לראש יחידת האבטחה. בפברואר 2009 מונה לראש יחידת האבטחה. הוא שירת בתפקיד במהלך כהונתו של הנשיא ברק אובמה. ב-2011 פרש מהשירות ומונה לראש מערך האבטחה בחברת Comcast.
לאחר התפטרותה של ראש השירות החשאי ג'וליה פירסון, התבקש קלנסי על ידי הנשיא אובמה לשוב לשירות ולמלא את מקומה, הוא שירת כממלא מקום מאוקטובר 2014 עד מינוי הקבע לתפקיד בפברואר 2015. בפברואר 2017 הודיע על פרישתו שנכנסה לתוקף ב-4 במרץ.
סאבל
סייבל (פירושונים)
למילה הלועזית Sable יש מספר שימושים, בהגיות שונות.
ארנסט בראון
ארנסט "בראוני" בראון (25 באפריל 1916 - 21 באוגוסט 2009) היה רקדן סטפס אפרו-אמריקאי. בראון היה חלק מצמד רקדנים יחד עם צ'ארלס "קוקי" קוק אשר רקדנו והופיעו יחד מיימי הוודויל בשנות ה-60. ב-16 שנותיו האחרונות, רקד יחד עם רג'ינלד מקלגלין שהיה ידוע בכינוי "רג'יו ההופר".
ביוגרפיה.
בראון התחיל להופיע באופן מקצועי כילד במועדונים שונים: רוקסי רדיו סיטי, מועדון הכותנה בניו יורק, הקזינו הלטיני בפריז ובפלדיום שבלונדון בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20.
הוא קיבל פרס מטעם אגודת הסטפס האמריקאי בשנת 2004 והופעתו האחרונה הייתה במסגרת המופע השנתי "עיר הסטפס" מטעם אותה האגודה יחד עם מר מקלגלין.
בראון הופיע בסרטים כמו "קאו קאו בוגי", על במת ברודוויי בשנת 1948 "נשקי אותי קייט", בפסטיבל הג'אז של ניופורט, במופעים שונים כמו "אשפה ושתי הפחיות שלו" שבו שיחק את אחת הפחיות.
בנוסף הופיע בסרט דוקומנטרי שהיה מועמד לפרס אמי "ג'ובה- המאסטרים של הריקוד הקצבי והסטפס"
ארנסט "בראוני" בראון נפטר בשיקגו בשנת 2009.
ברוש פטגוני
ברוש פטגוני (שם מדעי: Fitzroya cupressoides; מוכר גם כאלרסה או לאוואן), הוא מין של עץ גבוה ונדיר במשפחת הברושיים האנדמי לאקלים הממוזג בדרום הרי האנדים שבאמריקה הדרומית, ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית על ידי הבוטנאי האמריקני איוון מוראי ג'ונסטון (Ivan Murray Johnston; 1960-1898), והוא העץ המאריך ימים והגבוה ביותר באמריקה הדרומית. הסוג נקרא על שמו של סגן אדמירל רוברט פיצרוי שמשלחתו ביצעה מיפוי ימי של ארץ האש, ומקור שמותיו הנפוצים בספרדית ובמפוצ'ה.
היסטוריה.
התיעוד העתיק ביותר של הברוש הפטגוני מגיע מהאתר הארכאולוגי מונטה ורדה בצ'ילה אשר נחשב לאחד יישובי האדם המוקדמים ביותר ביבשת אמריקה, מה שמרמז על שימוש שנעשה בו כבר במשך אלפי שנים. בתקופות קדומות האדם השתמש בעץ על מנת להכין כלים ואמצעי לחימה. בטרם הכיבוש הספרדי של ארכיפלג צ'ילואה בשנת 1567, היו רוב האיים מכוסים ביער עבות של ברושים פטגוניים. לאחר הכיבוש, העץ היה חשוב מבחינה כלכלית לממשל הקולוניאלי של צ'ילואה וואלדיביה אשר ייבאו קרשים לפרו הספרדית. עץ בודד היה יכול להניב 600 קרשים ברוחב של 0.5 מטר ובאורך של 5 מטר, והוא היה מאוד מוערך בצ'ילה ופרו עקב גמישותו וקלילותו. לאחר חורבן ואלדיביה בשנת 1599 על ידי הילידים האינדיאנים מקבוצת המפוצ'ה, גברה החשיבות של האי צ'ילואה בתור האזור היחיד שהיה יכול לספק את הביקוש הגבוה לעץ במלכות המשנה של פרו.
הברוש הפטגוני היה גורם חשוב בסחר החליפין בפרו, ואף שימש כמטבע מקומי בארכיפלג צ'ילואה. הועלתה טענה שהחשיבות של המובלעת הספרדית בצ'ילואה גברה בחשיבותה על התנחלויות ספרדיות אחרות בצ'ילה עקב שכיחות הברוש הפטגוני בשטח האי. בברוש הפטגוני השתמשו לבנות תרנים לספינות, והעמידות של העץ ניכרת ברעפים שנעשו ממנו אשר נמצאים במצב טוב למרות היותם בני 130–150 שנה.
מ-1750 עד 1943 כאשר האזור בין נהר מאולה לוואלדיביה היה נתון בשליטת ספרד ולאחר מכן צ'ילה, התרחשו שריפות רבות של יערות ברושים לאורך הקורדילרייה פאלאדה במרכז רכס החוף שבלוס לאגוס ולוס ריוס. השריפות הללו נעשו ביזמת הספרדים, הצ'יליאנים ומתיישבים אירופאים אחרים; בנוסף, היו גם שריפות שנוצרו מסופות ברקים או על ידי ילידי המפוצ'ה. שריפות מסוימות נעשו על מנת להכין שטחי חקלאות עבור המהגרים הגרמניים, שצ'ילה ראתה בהם אמצעי לפיתוח אזורי החוף לאחר כיבוש אראוקניה.
תיאור.
הברוש הפטגוני הוא מין העץ הגדול ביותר באמריקה הדרומית (מעין סקוויה מקומית), והוא מתנשא בדרך כלל לגובה של 40–60 מטר, ולעיתים אף מעל ל-70 מטר. קוטר הגזע הפוטנציאלי של הברוש הוא עד 5 מטר, והחופה הלא סדירה של העץ מאפשרת לעצים נוספים להתקיים בסמוך לו כמו אשור והדס. העץ הגדול ביותר ממין זה שקיים כיום מכונה "אלרסה מילנאריו" והוא נמצא בפארק הלאומי אלרסה קוסטרו שבצ'ילה; עץ זה שהתגלה בשנת 1993 נחשב לאחד העצים המבוגרים בעולם, לאחר שבספירת טבעות הצמיחה נמצא שהוא קיים כבר 3,622 שנים. בטרם בירוא היערות רחב ההיקף בסביבות המאה ה-19 והמאה ה-20 באמריקה הדרומית, היו ידועים עצים גדולים בהרבה; צ'ארלס דרווין למשל, דיווח על עץ אחד עם קוטר גזע של 12.6 מטר.