התרסקות מטוס B-52 בגולדסבורו היא תאונה שהתרחשה ב-24 בינואר 1961 בעיר גולדסבורו שבקרוליינה הצפונית, ארצות הברית. מפציץ מסוג B-52 סטרטופורטרס שנשא שתי פצצות גרעיניות סימן 39 התפרק באוויר ותוך כדי כך הפיל את המטען הגרעיני. הטייס הורה לצוות המטוס לנטוש, הצוות נטש בגובה 2,700 מטרים. 5 אנשים נטשו בהצלחה ונחתו בבטחה, אדם נוסף הצליח לנטוש אך לא שרד את הנחיתה, 2 אנשים נוספים נהרגו בהתרסקות. האירוע ממשיך להציף מחלוקות כאשר מידע חדש שפורסם ב-2013 מחזק את החשדות הציבוריים כי אחת מהפצצות הייתה קרובה מאוד לפיצוץ.
התאונה.
המטוס מדגם B-52 סטרטופורטרס המריא מבסיס חיל האוויר סימור ג'ונסון שבגולדסבורו. בערך בחצות בין 23 ל-24 בינואר 1961 המפציץ נפגש באוויר עם מטוס תדלוק לצורך תדלוק אווירי. במהלך החיבור עדכן צוות מטוס התדלוק את מפקד מטוס B-52, מייג'ור וולטר סקוט טולוק, כי קיימת דליפת דלק בכנף הימנית. התדלוק בוטל ופיקוח טיסה קיבלו עדכון על הבעיה. המטוס הונחה לטוס מול החוף עד שרוב הדלק יצרך. עם זאת, כאשר המטוס הגיע למקום שכוון אליו, הטייס דיווח כי הדליפה החמירה וש-17,000 קילוגרם של דלק אבדו ב-3 דקות. המטוס הונחה לחזור מיידית ולנחות בבסיס חיל האוויר סימור ג'ונסון.
כשירד לגובה 3,000 מטרים בעת שהתקרב לבסיס, הטייסים כבר לא יכלו להשאיר את המטוס במסלולו ואיבדו שליטה עליו. הטייס הורה לצוות לנטוש. 5 נטשו בהצלחה, אחד נטש אך לא שרד את הנחיתה ו-2 נוספים נהרגו בהתרסקות. הטייס השלישי של המפציץ, לוטננט אדם מתוקס, הוא האדם היחיד שידוע כי יצא בהצלחה מחוץ לפתח העליון של B-52 ללא כיסא מפלט. הריסות המטוס כיסו שטח של 5 קמ"ר של שטח חקלאי לגידול כותנה וטבק, כ-19 קילומטרים צפונית לגולדסבורו.
שתי הפצצות בעוצמה של 3-4 מגהטון הופרדו מהמטוס בעת שהתפרק באוויר בגובה 300-600 מטרים. 3 מתוך 4 מנגנוני החימוש באחת הפצצות הופעלו וגרמו לה לבצע הרבה מהשלבים הדרושים על מנת לחמש את עצמה, כמו טעינת קבלי הירי ופריסת מצנח. המצנח אפשר לפצצה לפגוע בקרקע עם נזק מועט.
חילוץ הפצצה.
הפצצה שנפלה עם המצנח נמצאה שלמה. לפי צוות סילוק הפצצות שעבד על ניטרול הפצצה, מתג החמוש/בטוח היה עדיין במצב בטוח, על אף שיתר הפעולות לחימוש בוצעו. הפנטגון טען בזמנו כי לא היה סיכוי לפיצוץ וכי שני מנגנוני חימוש לא הופעלו. דובר של מחלקת ההגנה של ארצות הברית מסר כי הפצצה לא חומשה ולא יכלה להתפוצץ. דניאל אלסברג, אנליסט צבאי לשעבר טען כי ראה מסמכים מסווגים שמצביעים על כך כי המתג בפצצה היה רק אחד מ-6 מנגנוני חימוש שמנע את הפיצוץ. ב-2013 שוחרר מידע בהתאם לחוק חופש המידע, המידע מאשר כי מתג יחיד הוא זה שמנע את הפיצוץ.
הפצצה השנייה צנחה לתוך שדה בוץ במהירות 300 מטרים לשנייה והתפרקה בלי פיצוץ של חומר הנפץ הקונבנציונלי שלה. זנב הפצצה התגלה בעומק 6 מטרים באדמה. לדברי היסטוריון הנשק הגרעיני צ'אק הנסן, הפצצה הייתה חמושה באופן חלקי כאשר היא עזבה את המטוס, אך מתג מתח גבוה לא סגור מנע חימוש מלא. ב-2013, אחד מאנשי צוות סילוק הפצצות שחזר את הרגע בו מצאו את מתג הפצצה השנייה. "אני אזכור עד יום מותי את הסמל שלי אומר 'לוטננט, מצאנו את מתג החמוש/בטוח', ואני אמרתי 'נהדר'. הוא אמר 'לא נהדר. הוא במצב חמוש'".
חפירה להוצאת הפצצה השנייה בוטלה כתוצאה מהצפת הקרקע במים. רוב פצצת המימן, המכילה אורניום, הושארה. אך הליבה של הפצצה חולצה והוסרה.
השלכות על עיצוב B-52.
כנפיים עם מכלי דלק מובנים העלו במידה נכרת את קיבולת הדלק של דגמי B-52G ו-H, אך נמצא שהופעל על הכנפיים 60% יותר לחץ מאשר בכנפיים של הדגמים הישנים. הכנפיים ואזורים אחרים הרגישים ללחץ שונו עד 1964 על ידי בואינג.
מידע שנחשף מאוחר יותר.
ב-2013, העיתונאי החוקר אריק שלוסר פרסם ספר בשם "פיקוד ושליטה", ובו הוא הציג מסמך משנת 1969 שהושג תחת חוק חופש המידע. המסמך היה דוח שנשא את הכותרת "ביקור חוזר בגולדסבורו" ונכתב על ידי פקח בטיחות גרעיני של המעבדות הלאומיות של ארצות הברית. בדוח נכתב כי "מתג פשוט אחד, עמד בין ארצות הברית לאסון".
נייקי מאג
נייקי מאג (באנגלית: Nike Mag) הם דגם נעליים במהדורה מוגבלת שנוצרו בשנת 2011 על ידי חברת נייקי. דגם הנעליים זה הוא העתק של אלו שנעל מרטי מק'פליי, גיבור סרט הקולנוע "בחזרה לעתיד 2".
סקירה כללית.
"בחזרה לעתיד", הסרט הראשון בטרילוגית הסרטים המפורסמת, היה הצלחה קופתית. בשנת 1989, מעצב חברת נייקי טינקר הטפילד התבקש ליצור נעל עבור הפרק השני של הסדרה, שחלקו מתרחש בשנת 2015. לנעליים היו תכונות מיוחדות, כגון פנלים מאירים ושרוכים הקושרים את עצמם.
כ-15 שנה מאוחר יותר, עצומה מקוונת שדרשה את חזרתן של הנעליים משכה את תשומת הלב של טינקר הטפילד. בעזרתה של מפתחת הנעליים טיפאני בירס, הם התחילו לבנות זוג נעליי נייקי מאג. הם עבדו על הנעליים במשך כ-6 שנים, במהלכן נאלצו להתחיל מחדש את עבודתם שלוש פעמים. אחרי אלפי שעות עבודה, היו סוף סוף ברשותם זוג נעליים שהם העתק מדויק של זוג נעליי הנייקי מאג משנת 1989 אותן נעל מרטי מקפליי. הנעליים כוללות אלקטרולומינסנציה על צידן החיצוני של הסוליות, חומרי גלם של טכנולוגיית חלל, וסוללה פנימית נטענת המחזיקה למשך כ-3,000 שעות. היה זה זוג הנעליים הנטענות מחדש הראשון של חברת נייקי. "שרוכי כוח", מאפיין בולט של הנעל בסרט, אינן קיימות בנעליים אלו. חברת נייקי הצהירה באופן רשמי כי נעליי נייקי מאג לא נועדו לנעילה במהלך ביצוע פעילות כלשהי, וכי יש לנעול אותן למטרות בידור או פנאי.
כמות מוגבלת של 1,500 זוגות היו במכירה פומבית ב-eBay ב-8 בספטמבר 2011, כאשר הרווחים יועדו לתרומה לקרן מחקר של מחלת הפרקינסון על שם מייקל ג'יי פוקס (כוכב סדרת סרטי "בחזרה לעתיד", הלוקה במחלה זו). הנעליים נמכרו במכירות מקוונות בטווח מחירים של בין 2,300 דולר ועד ל-9,959 דולר. עשרה זוגות נוספים, ארוזים בקופסאות תצוגה מפוארות, נמכרו באופן בלעדי על ידי נייקי בשידור חי במכירות פומביות ברחבי העולם, כך שבסך הכול נמכרו 1,510 זוגות של נעליים מדגם זה.
סכום של 4.7 מיליון דולר גויס מהמכירות הפומביות באינטרנט. סרגיי ברין, ממייסדי גוגל, יחד עם אשתו אן ווג'יסקי, הצהירו כי על כל דולר שיגויס מהמכירות הפומביות עד לסוף שנת 2011 - הם יתרמו דולר נוסף בעצמם, עד לסכום של 5 מיליון דולר. בכך, ההכנסה הכוללת מהמכירות פומביות באינטרנט הגיעה לסכום כולל של 9.4 מיליון דולר.
גרסה חדשה של הנעליים, הכוללת שרוכים הקושרים את עצמם, נמצאת בפיתוח, וחברת נייקי הביעה אופטימיות בנוגע לסיכויים כי אלו יופצו במהלך שנת 2015 (השנה בה ביקרו גיבורי הסרט "בחזרה לעתיד 2") מה שלא התרחש בסופו של דבר.
הובר-בורד
Across the Open Sea
Across the Open Sea (בעברית: ברחבי הים הפתוח) הוא האלבום השלישי של להקת הדת' מטאל השוודית אנלישד. האלבום יצא לאור באוקטובר של שנת 1993.
רשימת שירים.
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי אנלישד, למעט שיר 10.
מבצעים.
אנלישד
דלוריאן (מכונת זמן)
מכונת הזמן דלוריאן (באנגלית: DeLorean time machine) היא אמצעי מסע בזמן בדיוני בצורת כלי רכב המוצג בזיכיון "בחזרה לעתיד". בסדרת הסרטים בונה ד"ר אמט בראון מכונת זמן המבוססת על דלוריאן DMC-12. כוונתו המקורית של ד"ר בראון הייתה לחקור אחר תובנות חדשות על אודות היסטוריית המין האנושי, הן בעבר והן בעתיד, אולם בפועל - כל מסעותיה בזמן של הדלוריאן (על ידי ד"ר בראון, בשיתוף עמיתו מרטי מקפליי) הצטמצמו לתקופה של כ־130 שנה בהיסטוריה של העיר הבדיונית היל ואלי שבקליפורניה, בשנים 1885 עד 2015, והתמקדו במשימות של שינוי העבר לטובה וביטול ההשפעות השליליות של המסע בזמן. במהלך צילומי סדרת הסרטים נעשו שימושים במספר מכוניות, כאשר אחת מהם נמצאת כעת בתצוגה באולפני יוניברסל שבהוליווד.
הפעלה.
אופן ההפעלה של הדלוריאן זהה בכל שלושת הסרטים. הנהג יושב בתוך הדלוריאן (למעט בפעם הראשונה, כאשר נעשה שימוש בשלט רחוק), ומדליק את מעגלי הזמן, הפעלת יחידה המכילה תצוגה של יעד הנסיעה הבא (בצבע אדום), זמן ההווה (בצבע ירוק), ומועד המוצא האחרון (בצבע צהוב). לאחר הזנת תאריך היעד הבא, הנהג מאיץ את המכונית למהירות של 88 מייל לשעה (141.6 קמ"ש), האצה אשר מפעילה את קבל השטף. תוך כדי ההאצה, כמה סלילים סביב גוף המכונית הופכים לזוהרים, בצבעי כחול ולבן. כאשר היא מוקפת כולה בזרם חשמלי הדומה במראהו לסליל טסלה, המכונית כולה נעלמה בהבזק של אור כחול־לבן, משאירה מאחור עקבות של צמיגים לוהטים. מעריצי סדרת הסרטים העלו בעבר מספר השערות מדוע על המכונית להגיע למהירות של 88 מייל לשעה כדי לנוע בזמן, אך למעשה, צוות ההפקה של הסרט בחר במהירות הזו רק משום שהם אהבו את איך שזה נראה על מד המהירות.
ברגע המסע בזמן, במבט מחוץ לרכב ניתן לראות קריסה של פלזמה ברגע שבו הרכב נעלם, ואילו מנקודת מבט שמתוך הרכב ניתן לראות הבזק מהיר של אור והגעה מיידית ליעד הנסיעה בזמן, בדיוק באותו המקום במרחב (יחסית לכדור הארץ) של נקודת המוצא. בזמן היעד, מייד לפני ההגעה של המכונית, שלושה הבזקים גדולים ורועמים נוצרים בנקודה שממנה המכונית מבצעת את המסע בזמן. לאחר המסע בזמן, המעטפת החיצונית של הדלוריאן היא קרה מאוד, וכל גוף המכונית מכוסה בכפור, שמקורו בלחות באטמוספירה.