חלקו המזרחי של הכביש, מצומת שמשון לצומת נחשון, נסלל כחלק מכביש הגבורה בספטמבר-אוקטובר 1948 לשמש כדרך הראשית לירושלים במקום כביש 424 שנחסם על ידי הלגיון הערבי בלטרון.
החלק המרכזי מצומת נחשון לרמלה נסלל מאוקטובר 1949 ונפתח לתנועה בספטמבר 1950. אורך הקטע היה 12.5 קילומטר ורוחבו 6.5 מטר, מתוכם 5 קילומטר מכוסים באספלט. התנועה לירושלים עברה על כביש 44 עד למלחמת ששת הימים. לאחר המלחמה חודשה התנועה בכביש 424 ועיקר התנועה לירושלים עברה בכביש זה, עד פתיחת כביש 1.
כביש 412
כביש 412 הוא כביש אורך בישראל, המחבר בין צומת ביל"ו סמוך לרחובות בדרום לבין צומת יהוד מערב ביהוד מצפון, ואורכו 22 ק"מ. הכביש חוצה את הערים ראשון לציון, נס ציונה ורחובות, חולף סמוך לבית דגן, אור יהודה ויהוד, וחלקו הגדול עובר בשטח בנוי. קטע הכביש שבין רחובות לראשון לציון נסלל בתוואי מסלול ביקורו ההיסטורי של בנימין זאב הרצל.
מסלול הכביש.
הכביש מתחיל בצומת ביל"ו, כהמשכו של רחוב הרצל בקריית עקרון, וחוצה את רחובות, שבה הוא נקרא גם כן רחוב הרצל. בסמוך לכביש נמצאים בין היתר תחנת הרכבת של רחובות, מכון ויצמן למדע, הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ותחנת המשטרה של העיר.
הכביש ממשיך צפונה לנס ציונה שבה הוא נקרא רחוב ויצמן. לאורכו נמצאים ה"קניותר", מרכז הקניות של העיר, התחנה המרכזית של נס ציונה, בסיס של פיקוד העורף וכן שמורת גבעת האירוסים.
בכניסה לראשון לציון, אחרי מחלף ראשונים (לשעבר צומת גן הוורדים) שוב נקרא הכביש שדרות הרצל. בצומת הידוע כ"גן הניצחון" או "כיכר התותח" או "המצבה" מתפצל ממנו רחוב ז'בוטינסקי, הידוע ככביש 441 שממשיך עד חוף הים של ראשון לציון. רחוב הרצל חוצה את ראשון לציון ואז הופך לדרך המכבים החולפת על פני הקריה החקלאית ועל פני קמפוס מכון וולקני, עד הגיעו של הכביש לצומת בית דגן שם הוא נפגש עם כביש 44. לאורך קטע זה יש בכביש נתיבי תחבורה ציבורית (נת"צ) בשני הכיוונים. בפינת רחוב הרצל ורחוב אבי האסירים נמצא מרכז המחוננים והמצטיינים ע"ש רון ורדי.
הכביש חולף על פני בית דגן וחוצה את כביש 1 במחלף שפירים. בקטע זה חולף הכביש סמוך למסלולי ההמראה והנחיתה של נמל התעופה בן-גוריון, והמקום היה למוקד משיכה לחובבי טיסה ותעופה. בעת הכרזת מצב חירום תעופתי הופך הכביש בקטע זה לנתיב תחבורה מרכזי שדרכו מגיעים שירותי החירום למסלולי השדה. הכביש עוקף את אור יהודה מדרום ומסתיים בצומת יהוד מערב, בה הוא נפגש עם כביש 461 וממשיך צפונה ככביש מקומי – שדרות מנחם בגין ביהוד-מונוסון.
היסטוריה.
תוכניות לסלילת כביש בין רחובות וראשון לציון שיתחבר לכביש יפו-ירושלים הועלו כבר בשנת 1909. בסוף 1913 כבר הוחל בהבאת אבנים לצורך סלילת הכביש ובתחילת 1914 כבר נתקבל אישור לסלילת הכביש כחלק מהדרך בין יפו לעזה, מהשלטון באיסטנבול והחלק הראשון נמסר לביצוע. אולם בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה סלילת הכביש נדחתה. בסוף שנת 1921 הכביש לא היה בראש סדר הקדימות של ממשל המנדט הבריטי, אשר דרש שהמושבות יארגנו הלוואה לצורך סלילת הכביש, אם רצונן לקדם את ביצועו.
סביב סלילת הכביש התנהל מאבק בין רחובות לראשון לציון בשאלה היכן תחל סלילת הכביש. בשנת 1927 הודיע הממשל שיסיים את סלילת הכביש בין ראשון לציון לרחובות על מנת לסייע בהתמודדות עם האבטלה. העבודות על הכביש נמשכו גם בשנת 1929 ובמאי 1931 נשלמו שני שלישים מהכביש.
החלק הצפוני של הכביש נסלל עוד לפני קום מדינת ישראל.
בשנת 2008 נפתח לתנועה מחלף ראשונים עם כביש 431. ב-2014 הושלמה הפרדה מפלסית במקטע הכביש הסמוך לתחנת הרכבת רחובות.
תכנון לעתיד.
המקטע בין צומת ביל"ו ועד צומת בית דגן תוכנן להיות חלק מהקו הכחול במערכת התחבורה הציבורית במטרופולין תל אביב, עד שהוקפא. בשנת 2017 החל תכנון ראשוני של קו רכבת תחתית שיעבור במקטע זה במסגרת הוספת קווי מטרו למערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב.
ב-2022 פורסם כי חברת נתיבי איילון קיבלה את האחריות על פרויקט הקו הכחול במסגרת מהיר לעיר. כחלק מביצוע הקו, יסגרו מקטעים בנס ציונה וברחובות לתנועת כלי רכב פרטיים. בנוסף, צפוי להיות מסומן נתיב תחבורה ציבורית שמאלי לאורך כל הכביש, וכן עתיד להיסלל שביל אופניים רציף. הקו הכחול צפוי להתחיל לפעול בשנת 2027.
כפר חסידים א'
שאפל
ואדי מילכ
גמזו
רבקה מיכאלי-שרוני
ז'אירזיניו
ז'איר ונטורה פיליו, הידוע בכינוי ז'אירזיניו (נולד ב-25 בדצמבר 1944, בריו דה ז'ניירו), הוא כדורגלן עבר ברזילאי. היה מכוכבי נבחרת ברזיל במונדיאל 1970 במקסיקו. הוא הכדורגלן היחיד בהיסטוריה של המונדיאל אשר הבקיע שער בכל אחד ממשחקי טורניר הגמר, כאשר הבקיע שבעה שערים במקסיקו 1970.
קריירה.
ערך את הופעת הבכורה שלו בבוטפוגו כבר בגיל 17. בתחילה, בתפקיד קיצוני שמאלי. כאשר הקיצוני הימני של בוטפוגו, באותה עת, היה גארינצ'ה, שהיה גיבורו של ז'אירזיניו הנער. ברוב משחקיו הראשונים הוא שיחק באגף השמאלי או כחלוץ מרכזי. כאשר גארינצ'ה נפצע, החליף אותו ז'אירזיניו ותיפקד כקיצוני ימני, עמדה בה התברר הוא מצטיין במיוחד.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית ערך בגיל 19 ב-1964 כנגד פורטוגל. גם כאן, כמחליפו של גארינצ'ה הפצוע. הוא אף השתתף בטורניר הגביע העולמי באנגליה ב-1966. מאחר שעמדת הקיצוני הימני הייתה מאוישת על ידי גארינצ'ה, חזר ז'אירזיניו לעמדת הקיצוני השמאלי בטורניר באנגליה, אולם, ללא הצלחה רבה והטורניר נסתיים בכישלון צורב לנבחרת הברזילאית אשר לא הצליחה להעפיל לרבע הגמר מהבית המוקדם.
בטורניר הגמר של הגביע העולמי במקסיקו ב-1970 שיחק ז'אירזיניו בתפקיד הקיצוני הימני. במשחקי הבית המוקדם שנערכו בגוודלחרה הוא כבש שני שערים במשחק הניצחון על צ'כוסלובקיה 4:1. במשחקה השני של ברזיל, כנגד אנגליה הוא כבש את שער הניצחון (1:0) לאחר מהלך כדרור של טוסטאו ומסירה מבריקה של פלה. הוא כבש שער נוסף בניצחונה של ברזיל על רומניה 3:2. ברבע הגמר כבש שער מול פרו (4:2) ובחצי הגמר כבש מול אורוגוואי (3:1). במשחק הגמר, מול נבחרת איטליה, כבש את השער השלישי בניצחון נבחרתו 4:1. למרות שהבקיע שבעה שערים בששת משחקי נבחרתו, לא זכה ז'אירזיניו בתואר מלך השערים. הקדים אותו החלוץ הגרמני גרד מילר עם 10 שערים שכבש בטורניר.
לאחר הטורניר עבר לשחק בצרפת במדי אולימפיק מרסיי, אך ללא הצלחה רבה וחזר במהרה לברזיל שם הצטרף לקרוזיירו. הוא שיחק בנבחרת הלאומית גם במסגרת מונדיאל 1974 ואף כבש שני שערים בטורניר. למרות שלא שותף בסגל למונדיאל 1978, הוא המשיך לשחק בנבחרת ברזיל עד מרץ 1982, עת שיחק את משחקו האחרון במדיה נגד נבחרת צ'כוסלובקיה (1:1). הוא כבש 34 שערים לזכות ברזיל ב-82 משחקים בינארציים בהם לבש את מדי הנבחרת הלאומית.
ז'אירזיניו סיים את קריירת המשחק שלו בקבוצת פורטוגיזה מוונצואלה. הוא עבר לקריירת אימון ובשנים האחרונות אימן את נבחרתה הלאומית של גבון. הוא פוטר ממשרה זו לאחר הפסדה של גבון לאנגולה בלואנדה במסגרת המשחקים המוקדמים למונדיאל 2006. הישגו הגדול ביותר כמאמן הוא, כנראה, גילויו של רונאלדו בגיל 14. הוא הבחין בכישרונו והמליץ עליו לקבוצתו בעבר, קרוזיירו.
ז'אירזיניו הצטיין במהירותו הגבוהה שסייעה לו לחלוף תוך כדי כדרורים מהירים על מגיני היריב. הייתה לו שליטה טובה בכדור בשתי רגליו ובעיטה חזקה ומדויקת. סבל מפציעות רבות, דבר אשר פגע בקריירה שלו בצורה קשה.
קישורים חיצוניים.
מפיק (לשון)
מַפִּיק (בארמית: מוציא) הוא סימן דיאקריטי במערכת הכתב העברי. תפקידו לסמן שהאות ה בסוף מילה מייצגת עיצור ולא תנועה.
המפיק מסומן באותו סימון כמו דגש קל ודגש חזק, בנקודה באמצע האות, משום שהעיצור ה' איננו מקבל דגש בהיותו עיצור סדקי.
ישנם כמה תנאים לקיום מפיק, והם:
מפיק באותיות אחרות.
במסורה, בספר דקדוקי הטעמים לאהרן בן אשר, בספר מכלול של הרד"ק ובספרי מדקדקים נוספים השם מפיק אינו כינוי רק לנקודה בתוך האות ה אלא גם לאותיות ו, י כשהן עיצוריות, אף על פי שאין בהן נקודה, וכך מוצאים אנו את הביטויים "מפיק ה"א", "מפיק וא"ו" ו"מפיק יו"ד".
באופן נדיר מזדמנות בנוסח המסורה של המקרא אותיות א שמופיעה בהן נקודה באמצען, ונקודה זו מוסברת גם היא כמפיק שמטרתו להדגיש את הגיית העיצור א ללא הבלעה. ישנם כתבי יד מקראיים שבהם נפוץ סימון המפּיק בעזרת נקודה בכל אמות הקריאה כשהן עיצוריות. בכמה כתבי יד של המשנה מופיעה נקודה תחת האות י בסופי מילים מן הצורה שמיִי (שמאי), גביִי (גבאי), ויש המסבירים אף נקודה זו כמפיק.
הקלדה.
המפיק נראה כמו דגש ומוקלד באותו אופן. כך מקלידים את המפיק במערכות הפעלה שונות:
תורת M
תורת M היא היפותזה פיזיקלית המאחדת את חמש תורות המיתרים המוכרות. משמעות ה־M היא ממברנה או כפי שכמה מתייחסים אליה - מסתורין. אדוארד ויטן מאוניברסיטת פרינסטון העלה את אפשרות קיומה של תאוריה זו בשנת 1995, והוא נתן בעזרתה הסבר למספר עקרונות ידועים של דואליות בין תורות מיתרים. נקודת זמן זו נחשבת כתחילת "המהפכה השנייה של תורת המיתרים".
אחד היתרונות הבולטים של תורת M הוא יכולתה להוות בסיס לאיחוד בין תורת היחסות הכללית ומכניקת הקוונטים, כלומר להיות תורה של כבידה קוונטית. אולם, אף על פי שתורת M מהווה התפתחות תאורטית חשובה בפיזיקת החלקיקים, עדיין אין לה תחזיות שיכולות להיבדק בניסוי.
תורת המיתרים.
על פי תורת המיתרים, חלקיק אלמנטרי אינו נקודה אלא מיתר, ובדומה למיתר בכלי נגינה, התנודות שלו קובעות את תכונותיו. אורכו האופייני של מיתר פיזיקלי הוא אורך פלאנק, והמיתר יכול להוות עקומה סגורה או פתוחה.