בשאלת המחלוקת, אם הספר נכתב בנוסחו של משה, או שהוא רק חזר על דברי האל - גודמן מעמיד את עצמו לצידו של יצחק אברבנאל, שכתב: משה כתב את דברים, ואלוהים אישר את הנוסח, וקבע אותו כחלק מהתורה. בדומה לכך, אמר ר' צדוק הכהן מלובלין: דברים הוא יצירה אנושית, שקיבלה תוקף אלוהי, ולכן הוא תחילתה של תורה שבעל-פה (שהיא פירוש אנושי, שבמסורת יש לה מעמד אלוהי). בהתאם לכך, גודמן גורס שזהו "הספר הראשון של התורה שבעל-פה." ר' צדוק הופך את הזהות: תושב"ע אינה תורה אלוהית, שאנשים מבטאים בשפתם; אלא היא תורה אנושית, שקיבלה תוקף אלוהי; וזוהי דעה רדיקלית.
הרלוונטיות לימינו.
גודמן טוען שהרעיונות שבספר דברים הושתקו ברבות השנים, בגלל שהיו רדיקליים. חלקם אף שימשו את הביקורת הנוצרית כנגד היהדות המאוחרת, בטענה שזו שמה הדגשה יתרה של מצוות הפולחן, על חשבון מצוות ה"מוסר" (וזאת, על פי פרשנות זו, בניגוד לחזונו המקורי של משה). לדעת גודמן, כיום ראוי לחזור ולעורר את החזון הזה, משום שהוא רלוונטי למציאות החדשה של עצמאות העם היהודי בארצו.
המהפכה הגדולה של דברים הצליחה רק אחרי החורבן, בגלות. רק שם, בלא מקדש ומלוכה - הגיע העם היהודי למדרגה מוסרית גבוהה. בתקופה שקמה הציונות, כשעם חלש הפך לחזק, גודמן מבקש לזכור זאת, ולחיות במדינת ישראל לאור החזון של משה: "על פי מגילת העצמאות, הציונות נשענת על חזון הנביאים... אך מכיוון שהמדינה של ימי התנ"ך בעצם לא הגשימה את חזון הנביאים... תביעתה של מגילת העצמאות... היא בפועל התביעה שמדינת ישראל תהיה המדינה הראשונה אי-פעם שמתממש את חזון הנביאים."
בריאיון עם גודמן, הוא אף אמר: "מטרת ספר דברים היא ליצור תחושת שבריריות. בוגר הספר צריך להרגיש שהקיום שלנו פה שברירי, ורק אם נאמין שאנו לא כאן לַנֵּצַח - נישאר כאן. אם תאמין שאנו כאן לנצח-נצחים - ימינו כאן ספורים".
היסטוריון צבאי
משה אברמסון
משה אברמסון (1857 אוקראינה - 27 בנובמבר 1936 המושבה כנרת) - חלוץ, מראשוני אנשי העלייה השנייה. עבד בחקלאות בחוות כנרת, אום ג'וני וחוות פוריה.
ביוגרפיה.
לפני עלייתו ארצה.
משה אברמסון נולד ב-1857 בעיירה גרנוב בפלך פודוליה שבאוקראינה, להוריו רפאל ושרה אברמסון (לבית דובס) שקיימו אומנם בית דתי אולם בני המשפחה נחשפו לתנועות הציוניות. אברמסון נישא בגרנוב לחנה-רות הוכברג ובגרנוב נולד בכורו רפאל. עסק בתעשיית הקמח והיין. ב-1881, בעקבות פרעות סופות בנגב, החליט אברמסון לעקור, עם משפחתו, לעיר אקרמן שם המשיך לעסוק בתחום טחינת חיטה ובחביות יין. באקרמן הולידו משה וחנה עוד 7 ילדים.
בעקבות פרעות קישינב ב-1903 גמלה בליבו של אברמסון ההחלטה לעלות ארצה ובהתאם לכך הכשיר את ילדיו במקצועות טכנים אותם החשיב כנחוצים בארץ ישראל. "הקש ששבר את גב הגמל" היה תוצאות הפוגרום ב-1905, שאירע לאחר כישלון ניסיון ההפיכה נגד הצאר, שהותיר את בני המשפחה עם שרידים שרופים של בתיהם ובתי העסק שלהם. אחיו של משה, אריה אברמסון שהיגר כבר לארצות הברית ניסה לשכנע את אחיו להגיע אליו אולם משה קבע בנחרצות "לא מחליפים גולה בגולה. ארץ ישראל הנה הברירה היחידה" וכך יצאה, בפסח 1906, המשפחה לדרך. 4 חודשים ארכה הדרך מאקרמן דרך אודסה ועל סיפונה של אוניית משא עד שהגיעו ליפו.
לאחר העלייה ארצה.
בהגיעם ארצה התיישבו ביפו ואברמסון החל לעבוד ביקב בראשון לציון. תחילה עבד בבציר ובהמשך תחזק את חביות היין של היקב. לאחר תקופת מה עברה המשפחה לגור בראשון לציון. לקראת סיום 1906 שכנע בנו של משה, רפאל, את אביו לעבור לגור ביהוד כדי לממש את חלומו להיות חקלאי אולם לאחר שהתברר שלא יוכל לקבל את האדמה באריסות ויתר וחזר לראשון לציון.
בשנים 1906–1908 עבדו 2 בניו של משה (אריה ויוסף) בחוות כנרת והם שכנעו את אביהם לעזוב את ראשון לציון ולבוא לגור איתם. ואכן ב-1908 עברה המשפחה לחווה. בסיום אותה שנה נשלחו אברמסון ומשפחתו לאום ג'וני על מנת לעבד את אדמות המקום מאחר שעמד לפקוע ההיתר בן 3 השנים שנתנו הטורקים לארתור רופין ב-1905 לעיבוד אדמות המקום. במשך כל העונה החקלאית גרה משפחת אברמסון לבד במקום ועיבדו שם את השדות ובסיומה חזרה המשפחה לחוות כנרת לאחר שהוחלפה ב"קבוצת הכיבוש". עם חזרתו לחווה קיבל אברמסון אחריות על האורווה וחיות המשק (משום כך כונה "שטאל מייסטר" - אדון האורווה).
ב-1910 קיבל יוסף אברמסון (בנו של משה) את האיכרות במושבה כנרת תוך שהוא מחליף, בבית מספר 3, את האיכר שאולוב שעזב את המושבה. בני המשפחה עברו מחצר כנרת למושבה. שנתיים חיה המשפחה ביתו של יוסף עד שהיה הבית צפוף מלהכיל את בני המשפחה ומשה החליט לעבור למקום אחר.
ב-1912 קיבל משה אברמסון הצעה משמעון גולדמן לנהל את האורווה ומשק החי בחוות פוריה המתחדשת. אברמסון הסכים והמשפחה המצומצמת (ההורים ושלושת הילדים הצעירים) עברה לגור בבית במתחם החווה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה הייתה חוות פוריה בין היישובים שנפגעו מרדיפת הטורקים עד שנסגרה והמשפחה חזרה למושבה כנרת.
בשנים שלאחר המלחמה החל אברמסון לאפות ולמכור לחם לאנשי המושבה ולישובים הקרובים. רבים מילדיו וחתניו שהיו מיוצאי השומר ופעילים ביטחונית השתמשו בבית בכנרת להסתרת כלי נשק.
ב-1929 נפטרה חנה אברמסון, אשתו של משה, והוא המשיך לגור עוד 4 שנים במושבה עד שעבר ב-1933 לבית זקנים בחיפה שם נפטר ב-1936. הובא למנוחות בבית הקברות כנרת.
פרויקט פא&quot;ר
ונבולניצה
אורן הסוכר
אורן הסוכר (שם מדעי: pinus lambertiana, באנגלית: sugar pine) הוא מין האורן הגבוה והמסיבי ביותר והוא בעל האצטרובל הארוך ביותר מבין כל המחטניים. בית הגידול הטבעי של העץ הוא בהרים שלחוף האוקיינוס השקט באמריקה הצפונית ממדינת אורגון בצפון דרך קליפורניה שבארצות הברית וכלה במדינת באחה קליפורניה במקסיקו.
אורן הסוכר הוא מקור חשוב לעץ, כשקצב הכריתה עולה על קצב ההתחדשות.
אטימולוגיה.
מקור השם אורן הסוכר בשרף המתוק של העץ שהאינדיאנים בארצות הברית השתמשו בו כממתיק. חוקר הטבע האמריקני ג'ון מיור, שכינה את העץ "מלך המחטניים", טען כי שרף העץ עדיף על סירופ מייפל.
סיומת שמו המדעי "למברטיאנה" ("lambertiana") ניתנה לעץ על ידי הבוטנאי הסקוטי דייוויד דאגלס (David Douglas; 1834-1799) לכבודו של הבוטנאי האנגלי איילמר ברק למברט (Aylmer Bourke Lambert; 1842-1761).
תיאור.
תפוצה ובית גידול.
אורן הסוכר גדל בעיקר על המדרונות המערביים (המקבלים את עיקר הגשם) של רכסי ההרים לאורך החוף במערב ארצות הברית, במדינות אורגון וקליפורניה, אבל גם במערב נבדה ובצפון מערב מקסיקו במדינת באחה קליפורניה, בייחוד ברכסי ההרים של רכס קסקייד, סיירה נבדה, רכסי החוף הפסיפי וסיירה סן פדרו מרטיר (Sierra San Pedro Martir).
העץ גדל על קרקע לחה, חולית, נייטרלית או מעט חומצית בגבהים שבין 300 ל-3,200 מטרים. התנאים האופטימליים הם קרקע חמרה חולית עמוקה שמקורה בבלייה של גרניט בגבהים שבין 1,500 ל-2,000 מטרים. אורן הסוכר הוא עץ חסון ועמיד בטמפרטורות של עד 15°C-. הוא מעדיף אור שמש ישירה או צל קל.
משך החיים המקסימלי של העץ הוא כ-600 שנים.
אורן הסוכר מוגדר ברשימה האדומה של ה-IUCN כ""ללא חשש" ("Lower Risk / Least Concern"). עם זאת, מוזכר החשש מהנזקים הנגרמים מהפתוגן "Cronartium ribicola" (ראו בהמשך).
מורפולוגיה.
אורן הסוכר הוא מין האורן הגדול ביותר, כשהוא גדל בממוצע לגובה שבין 40 ל-60 מטרים, ובמקרים יוצאי דופן לגובה 82 מטרים. קוטר הגזע בין 1.5 ל-2.5 מטרים, ובמקרים יוצאי דופן 3.5 מטרים. העץ הגבוה ביותר שנמדד מעולם היה "ענק יוסמיטי" ("Yosemite Giant"), עץ בגובה 82.05 מטרים בפארק הלאומי יוסמיטי, שמת כתוצאה מהדבקות בחיפושית מתת-המשפחה "Scolytinae" ב-2007. העצים הגבוהים ביותר גדלים בדרום אורגון והפארק הלאומי יוסמיטי. ביער הלאומי אומפקווה גדל אורן סוכר בגובה 77.7 מטרים ואחר גדל ביער הלאומי הנהר רוג – סיסקיו בגובה 77.2 מטרים. העץ הגבוה ביותר בפארק הלאומי יוסמיטי, נכון ל-2013, הוא בגובה 80.5 מטרים.
גזע העץ ישר ונוף העץ הוא חרוט צר פתוח. קליפת הגזע של עצים צעירים חלקה ובגוון חום בהיר, ואחר כך הקליפה מתעבה ומתפצלת. הענפים מאונכים לגזע ונוטים במקצת בקצותיהם. חוטרים צעירים הם עבים עם שיער קצר חום רך. לניצים צורת ביצה עד גליל בגוון אדום-חום, אורכם בין 3 ל-8 מילימטרים והם מכוסים בקשקשים מהודקים.
אורן הסוכר חבר בתת-הסוג "Strobus" (באנגלית white pine – "אורן לבן") של הסוג אורן. כמו כל החברים בתת-הסוג העלים מקובצים ליחידות של חמש מחטים, כשהנדן (בסיס העלים) נשיר. אורכן בין 7 ל-10 סנטימטרים ורוחבן בין 1.5 ל-2 מילימטרים. המחטים קשיחות, צבען ירוק כהה, קצותיהן חדים ושפתותיהם משוננות. בחלקם התחתון של המחטים קווי פיוניות לבנים כחלחלים. המחטים נשארות על העץ בין שנתיים לשלוש.
צבע האצטרובל הזכרי הוא צהוב, גלילי ואורכו 15 מילימטרים. האצטרובלים הנקביים מבשילים אחרי שנתיים. צבעם חום בהיר מבריק, אורכם בין 30 ל-60 סנטימטרים, ורוחבם בין 8 ל-11 סנטימטרים במצב סגור, ועד 25 סנטימטרים במצב פתוח. צורת האצטרובל גלילית והוא תלוי מהענף. הקשקשים של האצטרובל הנקבי מכיל הזרעים הם דמויי עור, בצורת טריז רחב כשגבם קמור וקצותיהם קהים מעוגלים במקצת. אורך הזרע בין 10 ל-12 מילימטרים, כשאליו מחובר כנף באורך 2 עד 3 סנטימטרים שעוזר לזרעים להתפזר ברוח. הזרעים של אורן הסוכר אכילים, כלומר הם מין של צנובר.
שלפוחית החלודה של האורן הלבן.