בתחילת שנות ה־90 של המאה ה־20 נחנך בגוש-קטיף מנחת תעופה למטוסים קלים אשר פעל כעשר שנים בעזרתו היה ניתן להגיע לגוש קטיף באמצעות תחבורה אווירית. חברת התעופה נשר תעופה ותיירות הפעילה בשדה קו תעופה בין שדה דב אשר שכן בתל אביב לשדה התעופה בגוש קטיף (טיסה אשר אורכה היה פחות מחצי שעה טיסה). כבר בשנותיו הראשונות להפעלתו סבל המנחת מחוסר פעילות עקב אירועי האינתיפאדה הראשונה. גם כאשר החלה האינתיפאדה השנייה חלה דעיכה בפעילות במנחת.
המנחת נועד לשרת בעיקר את מתארחי מלון נווה דקלים שהחל לפעול מספר שנים ספורות לפני חניכת השדה. כמו המנחת גם בית המלון סבל קשות מאבדן הכנסות בעת האינתיפאדות, והסיבה העיקרית להפעלת והקמת השדה הייתה הסברה כי מתן אפשרות להגעה מהאוויר יעיר מחדש את העניין בבית המלון. סיבה נוספת הייתה כי מספר אנשי עסקים שהבטיחו לראש המועצה צבי הנדל (לימים חבר הכנסת וסגן שרת החינוך, התרבות והספורט) שיקימו מפעלים בגוש-קטיף כאשר נודע להם ניתן שתהיה גישה לאזור בעזרת תחבורה אווירית.
בשלב הראשון פעל הקו באופן סדיר של כפעמיים ביום וכן כשלוש פעמים בשבוע. בית המלון הפעיל הסעות משטח בית המלון אל המנחת ובחזרה בשעת נחיתת המטוסים, והמועצה האזורית חוף עזה הייתה מציבה לפני כל נחיתה במנחת רכב כיבוי אש וכן אמבולנס. בנוסף לכך עוד לפני שעלה הרעיון לנסיגת ישראל מאזור חבל עזה תכננה חברת נשר תעופה ותיירות להקים בית הספר לטיסה במנחת אשר יוכל לשמש את תושבי הנגב המערבי. היה גם רעיון להשתמש במנחת על מנת להטיס תוצרת חקלאית שגדלה בחממות בגוש קטיף לצפון הארץ.
לאחר הריסת נמל התעופה הבינלאומי יאסר ערפאת, הפך למעשה מסלול הטיסה של השדה להיות מסלול הטיסה השמיש היחיד ברצועת עזה.
עם זאת בסופו של דבר התברר כי מספר הטסים במנחת לא מצדיק החזקת קו טיסה קבוע, דבר זה התווסף לעובדה שככל שהתקדמו התהליכים המדיניים בין ישראל לרשות הפלסטינית במסגרת הסכמי אוסלו דעכה אף יותר הפעילות המעטה אשר הייתה בשדה. הדבר הגיע עד למצב בו צה"ל אסר לחלוטין באמצע שנות ה־90 על מטוסים לעבור במרחב האווירי של הגוש. בסוף שנות ה־90 הוחלט כי יינתן אישור טיסה בשדה למסוקים בלבד, ובהמשך צומצם האישור למסוקי חיל האוויר. המנחת איבד את תפקידו לחלוטין לקראת פינוי גוש קטיף וביצועה של תוכנית ההתנתקות. המנחת פונה יחד עם שאר התשתיות בגוש קטיף.
השימוש האחרון במנחת היה שנה לפני פינוי הגוש כאשר הוא שימש כחניון למספר רב של אוטובוסים ששימשו מפגינים באחת המחאות נגד ביצועה של התוכנית.
אצטדיון מיין רואד
אצטדיון מיין רואד (באנגלית: Maine Road Stadium) היה אצטדיון כדורגל בעיר מנצ'סטר באנגליה ושימש כמגרשה הביתי של קבוצת מנצ'סטר סיטי בין השנים 1923 עד 2003.
בשיאו הכיל האצטדיון 84,569 מקומות בשנותיו האחרונות תכולת האצטדיון הייתה 35,150 מקומות.
האצטדיון נחנך ב-1923 במשחק בין מנצ'סטר סיטי לשפילד יונייטד והסתיים בניצחון של הסיטי 1–2. המשחק האחרון באצטדיון נערך ב 2003 במשחק בין מנצ'סטר סיטי לסאות'המפטון והסתיים בניצחון של סאות'המפטון 0–1.
השער האחרון של סיטי במגרש הזה נכבש על ידי מארק ויוויאן פואה בניצחון של סיטי על סנדרלנד 0-3.
בקיץ 2003 עברה מנצ'סטר סיטי לאצטדיונה החדש אצטדיון סיטי אוף מנצ'סטר. באותה שננה נסגר אצטדיון מיין רואד ושנה מאוחר יותר נהרס.
התקפת הטיטאנים
Alanis
Alanis (בעברית: אלניס) הוא אלבום הבכורה של הזמרת אלניס מוריסט, אשר יצא ב-6 באפריל 1991 על ידי "MCA Records Canada", בקנדה בלבד. את האלבום הפיק לזלי האו אשר הפיק גם את אלבומה השני.
רקע והקלטה.
ג'ון אלכסנדר מנהלת מחלקת A&amp;R ב-MCA Records שמע קלטת דמו שהקליטה מורטיס ב-1983 כשהייתה בת 9. הוא אמר כי "זה נשמע מבטיח מאוד" ו"הקול שלה היה חזק מאוד, והיה מדהים שהקלטת כללה כמה שירים מקוריים שנכתבו על ידה בגיל הזה." אך הוא החליט שלא להחתים שלא להחתים אותה ב-MCA בטענה שהייתה צעירה מדי. ב-1987 פגשה מוריסט את מנהל הבידור סטפן קלובן אשר הביא לכך כי תקליט גרסת כיסוי לשיר "O Canada" באליפות העולם על החלקה על הקרח. ובכך ב-1988 מורטיס הקליטה את הגרסת כיסוי לשיר ביחד עם שני מוזיקאים נוספים כאשר אחד מהם היה לסלי האו מהצמד "One to One". האו וקלובן אשר התרשמו מהביצוע של מורטיס רצו לרשום אותה לתוכנית הכישרונות "Star Search" אך בסופו של דבר החליטו לנסות להשיג לה חוזה בחברת תקליטים. בינתיים ב-1990 מורטיס כן החליטה להיבחן לתוכנית ואף עברה מספר אודישנים.
אך לפניי זה האו ומוריסט הקליטו שיר בשם "Walk Away" אשר שימש לפרסומת יוקרתית בצרפת. האו שלח את ההקלטה שלהם לג'ון אלכסנדר, מנהל ה-A&amp;R של MCA שהתרשם מהשיר וקבע פגישה עם מוריסט. אלכסנדר התרשם ממוריסט ולמחרת פגש את מוריסט והוריה ואמר להם שהוא מעוניין להחתים אותה אך MCA לא תמכו בהחלטה. לידס לוי הנשיא של חברת הבת MCA Publishing כן האמין במוריסט והחליט להחתים אותה על עסקת פרסום ולסייע במימון עסקת תקליטים עבורה. ובכך MCA Publishing הוציאו אלבום זה ומימנו אותו על ידי Hot Mustard Records שהייתה חברת תקליטים עצמאית שקידמה אמנים חדשים. MCA הסכימו להפיץ את האלבום.
שדה התעופה גוש קטיף
דומניקו גווידי
דומניקו גווידי (באיטלקית: Domenico Guidi; 1625, קרארה – 1701, רומא) היה פסל איטלקי.
גווידי אחיינו של הפסל ג'וליאנו פינלי, יוצא בית המלאכה של ברניני.
גווידי עבר בשנת 1639 לנאפולי ובשנת 1648 עבר לרומא והשתלב בסטודיו של אלסנדרו אלגארדי עד למותו של אלגארדי שם עבד ביחד עם ארקולה פראטה.
כתומך גדול של אקדמיית צרפת ברומא פיסל עבור ארמון ורסאי לכבודו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
זכה בתחרות מטעם ג'ובאני לורנצו ברניני לפסל את פסל המלאך נושא החנית בגשר סנטאנג'לו.
פסק דין בוסטוק נגד מחוז קלייטון
פסק דין בוסטוק נגד מחוז קלייטון (באנגלית: Bostock v. Clayton County, מראה מקום 590 U.S. ____ (2020)) הוא פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון של ארצות הברית, הקובע כי חוק זכויות האזרח (1964) מגן על עובדים מפני אפליה בגלל זהותם המינית או המגדרית.
התובע, ג'רלד בוסטוק, פוטר לאחר שהביע עניין בליגת סופטבול גאה בעבודה. הערכאות התחתונות עקבו אחר התקדים של בית המשפט לערעורים ה-11 לפיו חוק זכויות האזרח לא מגן מפני אפליה בעבודה על רקע נטייה מינית. התיק אוחד עם אלטיטוד אקספרס נגד זארדה, מקרה דומה של אפליה בגלל נטייה מינית שבו בית המשפט לערעורים ה-2 קבע שחוק זכויות האזרח כן מגן מפני אפליה כזו, דבר שהוביל לפיצול בין בתי המשפט לערעורים, סיבה נפוצה לדיון בבית המשפט העליון. טענות בעל-פה נשמעו ב-8 באוקטובר 2019, לצד אר. ג'י. את ג'י. אר. האריס בתי לוויות נגד נציבות שוויון ההזדמנויות בתעסוקה, תיק דומה שעסק באפליה על בסיס זהות מגדרית.
ב-15 ביוני 2020, קבע בית המשפט ברוב של שישה כנגד שלושה המכסה את שלושת המקרים כי אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית נופלת תחת אפליה "בגלל מין", ולכן אסורה לפי חוק זכויות האזרח.
פסק הדין נחגג כאחת ההחלטות המשפטיות החשובות ביותר עבור זכויות להט"ב בארצות הברית, יחד עם פסק דין לורנס נגד טקסס (2003) ופסק דין אוברגפל נגד הודג'ס (2015).
רקע.
חוק זכויות האזרח נחקק במהלך תנועת זכויות האזרח של אמצע המאה העשרים. הנשיא ג'ון פ. קנדי הציע אותו כאמצעי לסייע בשיפור השוויון הגזעי. לאחר רצח קנדי, ממשיכו לינדון ב. ג'ונסון העביר את החוק בשנה שלאחר מכן.
בין ההוראות בחוק נמצאת כותרת מס' 7, המכסה שוויון הזדמנויות בתעסוקה. כותרת זו קובעת כי אין להפלות בקבלה ובהעסקה של אדם על בסיס "גזעו, צבעו, דתו, מינו או מוצאו הלאומי של אדם". החוק גם קובע את הקמתה של נציבות שוויון ההזדמנויות בתעסוקה, סוכנות פדרלית שבסמכותה להגיש תביעות נגד גופים שעוברים על כותרת מס' 7 לחוק. בנוסף, היא גם רשאית לקבוע החלטה משלה לגבי המקרים ולא לקחת אותם לבית המשפט. החלטות אלה אינן בעלות משקל של הלכה פסוקה, אך בתי המשפט כן נוטים להתייחס להן.
שלושה תיקי מפתח בבית המשפט העליון שקדמו לבוסטוק שקלו את המשמעות של "מין" במסגרת החוק:
עד בוסטוק, השאלה האם חוק זכויות האזרח ממגן מפני אפליה תעסוקתית כלפי להט"בים הייתה שנוייה במחלוקת. מדינות אינדיבידואליות פעלו בכוחות עצמן כדי להרחיב את ההגנות נגד אפליה בתעסוקה לכדי כיסוי מפורש של עובדים להט"בים. מספר רב של רשויות מקומיות העבירו גם תקנות נגד אפליה תעסוקתית של להט"בים.
רקע התיק.
ג'רלד בוסטוק עבד במחוז קלייטון כפקיד במערכת בתי המשפט לנוער מאז 2003, עם רשומות של ביצועים טובים לאורך השנים. בתחילת 2013 הצטרף לליגת סופטבול להט"בית וקידם אותה בעבודה להתנדבות. באפריל 2013 פוטר בוסטוק בעבור "התנהלות בלתי-הולמת עבור עובדי מחוז". ג'ורג'יה הייתה מדינה ללא כל חוק שמגן על הלהט"בים מפני אפליה תעסוקתית.
בוסטוק הגיש בשנת 2016 פנייה משפטית לאפליה במקום העבודה בבית המשפט המחוזי של צפון ג'ורג'יה. המחוז ביקש לדחות את טענת האפליה האסורה, ובית המשפט הסכים, על בסיס התקדים שנקבע בבית המשפט לערעורים ה-11, שג'ורג'יה נופלת תחתיו, הקובע כי כי חוק זכויות האזרח אינו מגן מפני אפליה על בסיס נטייה מינית.
בוסטוק ערער לבית המשפט לערעורים, שם אישרו שלושה שופטים את פסק הדין של בית המשפט המחוזי בשנת 2018. בית המשפט הסתמך על שני מקרים קודמים: פסיקתו שלו מ-2017, ופסיקה דומה שלבית המשפט לערעורים ה-5 משנת 1976.