אקווה אורה הוא מינרל המיוצר בצורה מלאכותית. המינרל מיוצר במעבדה מגבישי קוורץ המצופים בשכבה דקיקה של מתכת. הקריסטל מחומם בתא בו שורר ריק לטמפרטורה של °C870 ואז מוסיפים לתא מתכת שעברה איוד בחום גבוה. אטומי המתכת מתמזגים עם פני השטח של גביש הקוורץ והתוצאה היא גביש בעל ברק ססגוני. התהליך פותח בשנות ה-80, כאשר המתכת הפופולרית ביותר בשימוש היא זהב והוא נותן לגביש הקוורץ גוון כחול עז שנתן למינרל את שמו (בלטינית אקווה היא מים, ואורה היא תחילת המילה זהב). כמו כן נעשה שימוש במתכות טיטניום (צבע ססגוני בדומה לאופאל) ואינדיום (צבע סגול).
האקווה אורה היא אבן פופולרית לשימוש בתכשיטים. זוהי אבן לא יקרה יחסית וקלה לרכישה. ניתן לחתוך אותה וללטשה לחרוזים לשם שימוש בתכשיטים קטנים כדוגמת עגילים או צמידים. לעיתים נעשה שימוש בכל גביש הקוורץ בתליונים ובתכשיטים גדולים אחרים. באקווה אורה נעשה שימוש רב בריפוי בעזרת קריסטלים. יש אנשים המאמינים כי ענידת גביש האקווה אורה משחררת לחצים ומשככת כעסים.
אקווהאורה
שיקאגו (סרט)
פלייסטוקן
קרינה סולארית
אנטוניו סטרדיברי
אדריכלות של כנסיות
משה קוסביצקי
משה קוסביצקי (9 ביוני 1899, א' בתמוז תרנ"ט - 23 באוגוסט 1966, ז' באלול תשכ"ו) היה חזן ובעל תפילה בולט שנחשב לבין גדולי החזנים של החזנות האשכנזית במאה ה-20.
קורות חיים.
קוסביצקי נולד בסמרגון, כיום בלארוס, באזור הורדנה, למשפחה עם רקע מוזיקלי: אביו, אביגדור, היה מורה למוזיקה ואמו אלטה הייתה פסנתרנית. קוסביצקי למד את הנוסח החזני מאחיו הצעיר, יעקב. ארבעת האחים לבית קוסביצקי (משה, יעקב, דוד ושמחה) הטביעו את חותמם המיוחד בחזנות, אך משה, הגדיל לעשות מכולם.
ב-1920 החל לשמש כחזן בבית הכנסת "החדש" "סאבל" או "מרחוב זבאלנה", בווילנא, ולאחר מכן בבית הכנסת הגדול, הידוע כ"וילנא שטוט".
ב-1927 הציג מועמדות לתפקיד החזן בבית הכנסת טלומצקה בוורשה, לאחר פרישתו של החזן גרשון סירוטה. כנגד כל הסיכויים הוא גבר על מתחרים אחרים וזכה בתפקיד. מנצח המקהלה שם היה דוד אייזנשטט, שנספה בשואה. באותה תקופה החל ללמוד פיתוח קול ומוזיקה, במקביל ללימודי קודש עליהן שקד כל חייו. במהרה צבר קוסביצקי פרסום בכל רחבי אירופה, והוא נסע להופעות קונצרטים בבריסל, אנטוורפן, וינה בודפשט ולונדון.
ב-1934 וב-1936 ביקר קוסביצקי בארץ ישראל, והופעותיו זכו לביקורות נלהבות. על פי המסופר, היו ביקוריו באווירה של ימי חג בלתי נשכחים. ב-1938 הגיע לארצות הברית והופעתו הראשונה התקיימה באולם קרנגי הול בניו יורק. הוא זכה לביקורות נלהבות, ולמרות הצעות קוסמות מבתי כנסת אמריקאיים, הבהיר קוסביצקי כי הוא חוזר לפולין.
ב-1939 נכבשה פולין על ידי הגרמנים, וברגע האחרון הצליח להימלט עם בני משפחתו לברית המועצות, ושינה את שמו למיכאיל קוסביצקי. שם פתח בקריירה כזמר אופרה ביצירות בוריס גודנוב, טוסקה וריגולטו, וזכה להוקרה על תרומותיו למוראל הלאומי.
לאחר המלחמה, שב לפולין ובאחד הקונצרטים שלו היו שגרירי אנגליה וארצות הברית בקהל הצופים. בעקבות הקונצרט הזה הוא קיבל ויזה לבריטניה, שם שהה תקופה קצרה, ולארצות הברית.
ב-1947 הגיע לארצות הברית ולאחר סדרת הופעות מעוררות התפעלות, הוחתם על חוזה עם חברת תקליטי RCA. משם המשיך קוסביצקי לערוך סיבובי הופעות ברחבי העולם. באותה תקופה חבר לשלושת אחיו יעקב, דוד ושמחה בשלושה קונצרטים מפורסמים של חזנות.
ב-1952, לאחר פרישתו של החזן ברהלה חגי, התמנה לחזן הראשי של בית הכנסת "בית-אל" שבבורו פארק, ניו יורק, שם גם התגורר. הוא החזיק במשרה זו עד למותו ממחלת הסרטן ב-23 באוגוסט 1966. ארונו הוטס ארצה והוא נקבר בהר המנוחות בירושלים יומיים לאחר פטירתו.
בנו, אלכסנדר קוסביצקי, המשיך בדרכו ועסק גם הוא בחזנות.
סגנונו.
על שירתו של קוסביצקי נאמר, כי קולו היה בעל עוצמה של עוגב, עדינות של כינור, ומעל לכל לגרום לאנשים להזיל דמעה. הופעתו על דוכן החזן, ונוכחותו הבימתית, כמו אישיותו הכריזמטית ריתקה את השומעים. הוא ניחן ב"קולורטורה" (סלסולי קול) עשירה ומגוונת, במנעד רחב (ומיוחדת בקרב חזנים שהם גם זמרי אופרה) ובהבעה מלאת רגש. בכל יצירה ששר, הטביע את חותמו במגוון טכניקות:
הרפרטואר של משה קוסביצקי כלל יצירות מסוימות שאותן שר, והקליט כל אחת מהן מספר פעמים, והמיוחד בכך הוא, שכל הקלטה הייתה שונה מקודמתה. יכולת זו של "משחק" וגיוון בביצוע יצירה מסוימת הייתה מומחיותו. הוא שר כמה פרקי חזנות שחוברו על ידי דוד אייזנשטט, אך גם פרקי חזנות אחרים שהולחנו על ידי מלחינים כדוגמת ליאו ליאוו, שלום סקונדה, החזנים ישראל שור, יוסלה רוזנבלט, ישראל אלתר ואחרים.
משה קוסביצקי כשליח ציבור היה שונה באופן ניכר ממשה קוסביצקי הווירטואוז על בימות הקונצרטים. בהיותו מתפלל לפני ה"עמוד" (דוכן החזן), היה "נותן את כל נשמתו" לפני בוראו, ומתפלל ברגש ובכוונה. על בימות הקונצרטים לעומת זאת, הדגיש יותר את הפן הווירטואוזי ואת יכולתו הקולית.
זכרו של קוסביצקי נותר בקרב רבים משוחרי החזנות האשכנזית בארץ ובעולם, הרואים בו מופת אשר שולבו בו כישרון גדול יחד עם אישיות צנועה וכריזמטית. יש אף כאלה האומרים כי "עולם החזנות שלאחר משה קוסביצקי שונה לבלי הכר מעולם החזנות שלפניו".
יצירותיו המפורסמות, מבוצעות עד היום פעם אחר פעם על ידי טובי החזנים בארץ ובעולם. רבים מהחזנים בתקופתנו משלבים בשירתם את "הגוון הקוסביצקאי" בביצוע יצירה חזנית מסוימת (בעיקר יצירה הדורשת שליטה קולית מרשימה).
דורוחוי
דורוחוי (Dorohoi, יידיש: דורוהוי), עיר בת 31,073 תושבים, נכון לשנת 2002, במחוז בוטושאן, רומניה.
העיר שוכנת במולדובה בחלק השמאלי של עמק הסירט, בחלק העליון של נחל ז'יז'יה ויובליו, בוחאי, מוריי, קריבה וגיצלואיה.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה באזור זה הייתה 38 מעלות צלזיוס ביום 6 באוגוסט 1905 והנמוכה ביותר הייתה -32.5 מעלות צלזיוס ביום 5 בפברואר 1940.
העיר מוזכרת לראשונה במסמך מיום 6 באוקטובר 1407. החל מהמאה ה-15 המקום שימש כמרכז מנהלי של צפון מולדובה. העיר נבזזה בשנת 1509 על ידי הפולנים ובשנים 1510 ו-1513 על ידי הטטרים. בשנת 1568 נבנתה מחדש, במחצית השנייה של המאה ה-17 נבזזה על ידי הטטרים ומאז ירדה בחשיבותה.
בשנת 1930 חיו בדורוחוי 15,866 תושבים, 5,788 מתוכם יהודים.
בתחילת 1940 רוכזו בדורוחוי יהודים מכל הכפרים באזור, לאחר שגורשו מבתיהם.
ב-1 ביולי 1940 ביצע הצבא הרומני פוגרום ביהודי המקום.
עיראק אל-מנשייה
עיראק אל-מנשייה (בערבית: عراق المنشيّة; תעתיק מדויק: עראק אלמנשיה), היה כפר ערבי גדול בשפלה כ-20 קילומטרים ממזרח למג'דל (היום אשקלון), בצד הכביש מג'דל-חברון (היום כביש 35, במיקום של אזור התעשייה של קריית גת). הכפר היה שייך לנפת עזה שבמחוז עזה.
בימי בית שני.
במקום שכן אחד היישובים היהודים הגדולים ביותר בימי בית שני, כפר שחליים (עליו נאמר שמספר יושביו היה "כפלים כיוצאי מצרים"), שאדמותיו השתרעו בין שדה משה לבין צומת פלוגות של היום. לאחר הכיבוש הערבי הובאו פלאחים להתיישב על חלקן המזרחי של חורבות כפר שחליים. הכפר נקרא בשם מנשיית א-שחלין, ושמו התגלגל ברבות השנים לעיראק אל-מנשייה.
במלחמת העולם הראשונה.
בקרבת הכפר הוקמה ב-1915 אחת מתחנות הרכבת הצבאית העות'מאנית על מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה וב-1917 המנחת הראשון של הטייסת הבווארית ה-304 על אדמת ארץ ישראל.
תקופת המנדט.
בזמן המנדט, ובמיוחד בימי מלה"ע II, התיר השלטון הבריטי לעשרות אלפי פועלים ערבים להגר לא"י, ועל פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945 שכלל את נתוני הכפר ביחד עם גת, שטחי אדמותיו היו 17,901 דונם טורקי, מתוכם 13,838 בבעלות פרטית של ערבים, והוא מנה 2,010 תושבים ערבים.
במלחמת העצמאות.
במלחמת העצמאות במאי 1948, זמן קצר לאחר הכרזת העצמאות ופלישת צבאות מדינות ערב נתפס הכפר על ידי חטיבה 9 של חיל המשלוח המצרי (1948) שהתבססה באזור הכפר והעיירה אל-פאלוג'ה הסמוכה.
ב-16 באוקטובר 1948 עם תחילתו של "מבצע יואב" הותקף חיל המשלוח המצרי. הכוח התוקף הורכב מהגדוד השביעי של חטיבת הנגב ומגדוד הטנקים של חטיבה 8. לכוח התוקף לא היה ניסיון בתקיפה משולבת של חיל רגלים ושריון. כוח הרגלים נתקל בהתנגדות קשה ונאלץ לסגת. המצרים החלו להפגיז את הכוח התוקף בתותחים. תוך זמן קצר נגרמו אבדות כבדות והחלה נסיגה מבוהלת. ארבעה טנקים מסוג "הוצ'קס" נפגעו וגם האחרים יצאו מכלל שימוש.
ב-22 באוקטובר עם סיומו של "מבצע יואב" נותקה חטיבה 9 המצרית משאר הצבא המצרי שהיה בעזה ונשארה בשטח שנודע כ"כיס פלוג'ה". הכיס כלל בחלקו המערבי את העיירה פלוג'ה ובחלקו המזרחי את הכפר עיראק אל-מנשייה.
ב-28 בדצמבר 1948, נר שני של חנוכה, הותקף הכפר עיראק אל-מנשייה על ידי חטיבת אלכסנדרוני במסגרת "מבצע חיסול". ההתקפה נהדפה באבדות כבדות – 87 הרוגים, רובם בני הפלוגה הדתית.
עם התפנות כיס פאלוג'ה, שתחם גם את עיראק אל-מנשייה, מחטיבה 9 המצרית המכותרת, עזבו תושביו את הכפר בחסות כוח בינלאומי, ככל הנראה, אונטס"ו. על חורבות כפר שחליים (עיראק אל-מנשייה בשמה הערבי) נמצא היום חלק מהעיר קריית גת.
גאוגרפיה של ישראל
סמל גינאה ביסאו
סמל גינאה ביסאו הוצג לראשונה מעט לאחר קבלת העצמאות מפורטוגל בשנת 1973. הוא מציג באופן בולט כוכב שחור, המסמל את אפריקה. הצדף המאגד שני ענפי זית בתחתית מסמל את קרבתה של המדינה לים. במרכז מופיע המוטו של המדינה, בפורטוגזית - Unidade, Luta, Progresso (איחוד, מאבק, קדמה).
משפט קוק לוין
אורמת טכנולוגיות