הסדר הקורינתי התפתח מאוחר יותר מהסדרים הדורי והאיוני והוא הקישוטי ביותר מבין הסדרים היווניים. הוא מופיע בעיקר באדריכלות הרומית ורק לעיתים נדירות במבנים יוונים. המאפיין הבולט של סדר זה הוא כותרת בעלת גילופים בצורת עלים. סביב העמוד הקורינתי 24 חריצים, כמו בעמוד היוני. ידוע כי הכותרת עוצבה על ידי הפסל היווני קאלימאכוס במאה ה-5 לפנה"ס.
סדרים נוספים באדריכלות רומית.
הרומאים אימצו את הסדרים היוונים והשתמשו בהם כפי שהם. בנוסף הם פיתחו סדרים נוספים שהעיקריים ביניהם הם הטוסקאני והמשולב.
הסדר הטוסקאני.
מקורו של הסדר הטוסקאני, כשמו, באזור טוסקאנה שבאיטליה. סדר זה הוא למעשה הפשטה של הסדר הדורי שאומץ על ידי הרומאים. כותרת העמוד דומה מאוד לכותרת הדורית וכן הפרופורציות הכבדות. העמוד הטוסקאני הוא חלק וללא חריצים כמו העמודים האחרים.
הסדר המשולב (קומפוזיטיבי).
סדר זה הוא שילוב של הסדר האיוני והסדר הקורינתי. בכותרת העמודים ניתן למצוא 4 וולוטות איוניות יחד עם עלים קורינתיים. הסגנון הוגדר כ"סדר" בפני עצמו ככל הנראה רק בתקופת הרנסאנס.
פרנאמבוקו
ממליגה
ממליגה (, באיטלקית: Polenta - פולנטה, בגיאורגית: ღომი - ר'וֹמי) היא מאכל רומני נפוץ העשוי מקמח תירס כלחם. הממליגה היא אחד מהמאכלים הנפוצים ברומניה, בעבר שימש מאכל זה בעיקר כתחליף ללחם אצל העניים, אך במשך הזמן נעשה מאכל זה למאכל עממי, המוגש אף במסעדות היוקרה ברומניה.
הכנת הממליגה.
באופן מסורתי מכינים את הממליגה על ידי הרתחת מים בסיר העשוי מיציקת ברזל (ברומנית: ceaun). לתוך המים מוסיפים קמח תירס ומלח בישול. כאשר המאכל מוגש כתחליף ללחם (בסגנון האיכרים) את הממליגה הרומנית מכינים סמיכה הרבה יותר מאשר את הגרסה האיטלקית שלה, והיא מבושלת עד דרגת סמיכות בה ניתן לחתוך ממנה חתיכות, כבלחם. החיתוך באופן המסורתי לא נעשה על ידי סכין אלא על ידי חוט חזק המוחזק משני צדדיו ומועבר מעל החלק אותו רוצים לפרוס. כאשר הממליגה מבושלת למטרות אחרות היא מוגשת בצורה יותר דלילה.
הממליגה מוגשת בדרך כלל עם תוספת של גבינה מלוחה מסוג ברינזה (רומנית: brânză) או בורדוף ושמנת חמוצה או יוגורט לצידה. לפעמים מגישים אותה כשהיא מעוכה בקערה עם חלב חם. לעיתים הממליגה מבושלת בחלב במקום מים.
מאכל רומני פופולרי אחר, המבוסס על ממליגה, נקרא בולז (bulz). הוא עשוי מכדורי ממליגה ממולאים בגבינה וחמאה אפויים בתנור. לפעמים מטגנים במחבת עם שמן, פרוסות של ממליגה והתוצאה שמתקבלת היא כמו לחם תירס. כמו כן הממליגה מוגשת כתוספות למנות בשריות ואף למרק.
הכפריים הרומנים מגישים את הממליגה עם מוז'דיי (mujdei), תערובת של שיני שום מעוכות, מים, חומץ ומלח בישול.
עוגת ממליגה.
המאכל הרומני מלאי (Malai) הוא עוגה העשויה מקמח תירס, סוכר, שמנת וביצים, האפויה בתנור.
היסטוריה.
התירס הגיע למחוזות הדנובה רק במאה ה-17, אבל ממליגה אכלו הרומנים כבר לפני כמעט אלף שנים. הממליגה המקורית בושלה מקמח דוחן, תבואה שהובאה לאירופה על ידי המונגולים בעת הפלישה המונגולית לאירופה. עם הופעת קמח התירס התמעט עד שכמעט נעלם השימוש בקמח דוחן, משום שקמח התירס מספק יותר אנרגיה וטעים יותר.
דיאטה המסתמכת יתר על המידה על ממליגה מסוכנת משום שבקמח תירס אין ויטמין B3, לכן אפשר ללקות בפלגרה. בעבר, בתקופה בה לא ידעו על קיומו של ויטמין B3, בין האיכרים העניים של רומניה, תופעת הפלגרה הגיעה לממדי מגפה.
נאוואטל
נָאווַאטְל (IPA: ; תעתיק לטיני: Náhuatl) הוא שם כולל למספר שפות אצטקיות ממרכז מקסיקו. תחת "חוק כללי לזכויות לשוניות של העמים הילידיים" (Ley General de Derechos Lingüísticos de los Pueblos Indígenas) קיבלה נאוואטל, יחד עם 62 שפות "אמרינדיאניות" נוספות, מעמד רשמי כ"שפה לאומית" ושװה לספרדית.
לעיתים קרובות משמש המונח לציון שפת נאוואטל הקלאסית, שהייתה שפת האימפריה האצטקית, ועל כן שמשה כלינגואה פרנקה בחלקים נרחבים ממרכז אמריקה מהמאה ה-7 לספירה ועד למאה ה-16, עת נכבש העולם החדש בידי הספרדים.
המונח משמש גם לציון מספר שפות, חלקן ניבים של נאוואטל קלאסית, שעדין מדוברות בידי כ-1.5 מיליון איש בשטחה של מקסיקו. כל הניבים הללו הושפעו מהשפה הספרדית במידה זו או אחרת. הניבים המדוברים קרוב יותר לעמק מקסיקו קרובים יותר לנאוואטל הקלאסית, אם כי אינם זהים לה, מאשר אלו המרוחקים יותר.
סקירה כללית.
נאוואטל היא השפה הילידית המדוברת ביותר במקסיקו ובצפון אמריקה. בדומה לשאר השפות האמרינדיאניות, רוב דובריה הם דו-לשוניים השולטים גם בספרדית. בעבר, היו רוב הדוברים שהתגוררו מחוץ לעמק מקסיקו דו-לשוניים גם הם, ושלטו בשפתם המקומית בנוסף לנאוואטל. משערים כי זו הייתה שגורה גם בפי אבותיהם הקדמונים של האצטקים, כגון הטולטקים.
תפוצה גאוגרפית.
מגוון של ניבים שונים של נאוואטל מדוברים כיום באזור המשתרע בין המדינות המקסיקניות דורנגו שבצפון וטבסקו שבדרום. ניב נוסף, שזכה לשם משלו ואשר קרוי פיפיל (Pipil), מדובר מדרום לאזור זה עד לאל סלוודור.
דקדוק.
לנאוואטל סממנים דקדוקיים האופייניים לשפות רבות של ילידי אמריקה, כגון הרכבת מילים (אינקורפורציה); עם זאת, יש קווי דמיון דקדוקיים לא מועטים בין נאוואטל לעברית. מערכת זמנים דקדוקיים פשוטה יחסית, צורות סומך ונסמך (אם כי הפוכות בתפקידיהן: calli "בַּיִת" ו-ocelotl "יגואר" יוצרות ocelo-calli "בֵּית הַיגואר"), כינויי שייכות פשוטים המוצמדים למילה (אם כי בראשיתה ולא בסופה כמו בעברית: nantli "אֵם" לעומת nonan "אִמִּי") ועוד.
השפעה על שפות אחרות.
נאוואטל תרמה לספרדית מילים רבות, חלקן ייחודיות למקסיקו ומרכז אמריקה וחלקן מקובלות בשאר העולם דובר הספרדית. אחדות ממילים אלו, בעיקר שמות פירות וחיות, עברו גם לשפות אחרות דוגמת האנגלית והעברית. מילים עבריות משפת נאוואטל:
כמו כן המילה האנגלית tomato (עגבנייה) ודומותיה בשאר שפות העולם נגזרה מהמילה tomatl "שמנמן", שמציינת כל פרי עגול בצורתו. העגבנייה עצמה נקראה בשם xitomatl "שמנמן עם טבור" (מהמילה xitl "טבור") - שוב על שם צורתה.
שמות גאוגרפים רבים נגזרו גם הם מנאוואטל, כגון מקסיקו (בנאוואטל mēxihco), גואטמאלה (בנאוואטל cuauhtēmallan) ושם הר-הגעש פופוקטפטל.
נהואטל
סדרים קלאסיים
ירוקות
"ירוקות" (Yellow Blue) הוא האלבום המלא השלישי של הזמר מאיר אריאל, שיצא בשנת 1988, ארבע שנים אחרי אלבומו הקודם "...וגלוי עיניים".
כל המילים והלחנים באלבום נכתבו על ידי אריאל, מלבד השיר האחרון "שיר גנוב", המהוות ציטוט מדויק של הפסוקים ז' 1–10 מתוך שיר השירים (פרט להוספת המשפט הראשון כפזמון החוזר). שירי האלבום מושפעים מסגנון הפולק רוק כפי שהתבטא ביצירותיו של בוב דילן, אליו נחשף אריאל בשהותו בארצות הברית. בכך מהווה האלבום המשך ישיר לשני האלבומים שקדמו לו.
אלונה טוראל עיבדה והפיקה מוזיקלית את האלבום, ומשתתפים בו מוזיקאים ידועים כגון יהודה עדר וגיל דור בגיטרות, מיקי שביב בבס ורמי קלינשטיין בקולות הרקע.
באלבום מונצח זכרם של שני אנשים. הראשון הוא אביו של אריאל, שנפטר בזמן ההקלטות לאלבום ולזכרו הוקדש האלבום. בנוסף, הקדיש אריאל לאביו בנפרד גם את השיר "נשל הנחש" שבפזמונו נכתב: "ואבא תמיד אומר...". השיר נכתב במקור עבור הלהקה "הכל עובר חביבי", והוכנס לאלבום לאחר מות האב. השיר "שרה'לה הייתה אוהבת את זה" הוקדש לשרה'לה חגי, חברה של מאיר מקיבוץ משמרות, מורה מוערכת לספרות וללשון.
שם האלבום.
שם האלבום בעברית, "ירוקות", הוא כינוי שנתן אריאל לבחורות צעירות ויפות שאליהן התייחס בשירים רבים (ביניהם "פלוגה בקו (או לגמרי במקרה)" שמופיע באלבום זה). האלבום הוא השלישי ברצף של שלושה אלבומים המהווים המשך סגנוני האחד של השני. שמות שלושת האלבומים (שירי חג ומועד ונופל מ-1978 ו...וגלוי עיניים מ-1984) יוצרים את המשפט "שירי חג ומועד ונופל וגלוי עיניים ירוקות".
שם האלבום בשפה האנגלית שונה ל-"Yellow Blue" (צהוב כחול). הסיבה לשינוי אינה ברורה, אך ייתכן שהדבר קשור לכך שהצבע הירוק מורכב מצבעי היסוד צהוב וכחול.
בריז'יט בארדו
בריז'יט אן-מארי בַּארְדוֹ (בצרפתית: Brigitte Anne-Marie Bardot; נולדה ב-28 בספטמבר 1934) היא שחקנית קולנוע ודוגמנית צרפתייה, הידועה גם בכינוי החיבה "BB" (בֵּבֵּה), כפי שנקראה בילדותה. בארדו נחשבת לסמל המין הבולט בקולנוע של שנות ה-50 של המאה ה-20. לאחר פרישתה ממשחק החלה בפעילות פוליטית. היא זכתה להוקרה בשל פעילותה למען זכויות בעלי החיים.
ביוגרפיה.
בארדו נולדה בפריז שבצרפת ללואי בארדו ואן-מארי מוסל, משפחת תעשיינים קתולית אדוקה ואמידה. בילדותה סבלה מעין עצלה, מה שפגע בראייתה בעינה השמאלית. אחותה הצעירה היא השחקנית מיז'נו (מארי-ז'אן) בארדו .
קריירה.
יופייה ניכר כבר בנעוריה, ובגיל 15 החלה לדגמן, והופיעה על שער המגזין הנפוץ "Elle". בשנת 1952, בהיותה בת 18, נישאה לבמאי, רוז'ה ואדים, והופיעה בסרטה הראשון, בהדרכת הבמאי ז'אן בויאר, "Le Trou normand" (הופץ בארצות דוברות אנגלית בשם "משוגעים לאהבה" או "טי טה טו").
קיסמה של בארדו כבש את המסכים באירופה ואף בארצות הברית. היא הייתה אחת השחקניות האירופיות המעטות באותה תקופה שזכו לתשומת לב התקשורת בארצות הברית. לצידה של האמריקאית מרילין מונרו, שימשה בארדו סמל המין של שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 משני צדי האוקיינוס האטלנטי.