באוגוסט 1955 הצליח דב ביגון, שהיה נציג ההסתדרות הכללית בארצות הברית, לשכנע את נשיא איגוד תופרי בגדי הנשים בארצות הברית, (1892–1982), לתרום סכום של מיליון דולר אמריקאי (רבע מיליון בכל שנה במשך 4 שנים), לשם הקמת בית חולים בנגב שינציח את שם הארגון.
בסוף אותה השנה קמה ממשלה חדשה ולשר הבריאות התמנה ישראל ברזילי, שתמך בהקמת בית החולים ושכנע את בן-גוריון לאשר לקופת החולים להקים בית חולים חדש בבאר שבע בעוד משרד הבריאות יקים בית חולים באשקלון (כיום מרכז רפואי ברזילי). בן-גוריון השתכנע בין היתר בגלל חשש כי במלחמת סיני המתוכננת תהיה צפויה מצוקת אשפוז לחיילים פצועים.
ב-23 ביולי 1956 התחילו הטרקטורים הראשונים בהכשרת הקרקע. בניין בית החולים תוכנן על ידי האדריכלים אריה שרון ובנימין אידלסון. באוקטובר 1959 התקיים טקס פתיחת בית החולים. בראשיתו הכיל בית החולים מספר מחלקות חיוניות. מחלקה לכירורגיה כללית (ובמסגרתה מחלקת רפואת אף אוזן גרון, מחלקת עיניים ומחלקת אורולוגיה), שתי מחלקות פנימיות, מחלקת ילדים, מחלקה אורתופדית, מערך קרדיולוגי ומכון רנטגן. מספר מיטות האשפוז עמד על 260 ומספר העובדים היה כ-300. בהמשך נפתחו מחלקות נוספות.
לאחר פטירתו של משה סורוקה, מנהלה האדמיניסטרטיבי של קופת חולים כללית בשנות ה-50, שהיה בעל תפקיד משמעותי בהקמת בית החולים, הוחלט לקרוא את בית החולים על שמו.
קמפוס בית החולים.
בית החולים משתרע על שטח של 286 דונם, בשטח בנוי של יותר מ-200,000 מטרים רבועים, וכולל 30 בניינים (לצפייה במפת בית החולים).
בין המבנים בקמפוס ניתן למנות:
בשנים הקרובות ייבנו בניינים נוספים במתחם בית החולים, בהם בניין השיקום. כיום ישנה מחלקת שיקום הכוללת 20 מיטות אשפוז. בינוי בניין השיקום נמצא בעיצומו, והוא יאפשר הרחבת שירותי האשפוז והשירותים האמבולטוריים.
פעילות.
טיפול רפואי.
במרכז הרפואי סורוקה מעל 40 מחלקות אשפוז ובהן 1,173 מיטות אשפוז. לצד מחלקות האשפוז, יש עשרות רבות של יחידות נוספות הנותנות שירותים למאושפזים למטופלים באשפוז ביום, במחלקה לרפואה דחופה, במכונים ובמרפאות החוץ.
המרכז הרפואי סורוקה נותן שירות רפואי ליותר ממיליון תושבי הנגב, המתגוררים בשטח גאוגרפי עצום של כ-60% משטח המדינה. אוכלוסיית הנגב היא אוכלוסייה צעירה יחסית, מגוונת תרבותית, בחלקה הגדול ממעמד חברתי-כלכלי נמוך-בינוני בעלת צרכים בריאותיים ייחודיים. המרכז הרפואי סורוקה פועל להנגשת השירותים הרפואיים בהתאם לצרכים הייחודיים של המטופלים – מבחינה לשונית, מבחינה תרבותית ומבחינה רפואית. כך למשל: למקום מגוריו של מטופל יש השפעה על מידת יישום ההמלצות הרפואיות. הפרישה הגאוגרפית האדירה וצורות היישוב המגוונות בנגב (ערים, קיבוצים, מושבים, יישובים בלתי מוכרים בפזורה הבדואית) מחייבת היכרות טובה של הצוות הרפואי עם היכולות התשתיתיות הקיימות.
בשנת 2021 התבצעו מעל 32,000 ניתוחים וכ-100,000 אשפוזים בבית החולים. במרפאות החוץ התקיימו מעל 600,000 ביקורים.
בבית החולים כ-5,000 עובדים, בהם כ-1,000 רופאים, כ-2,000 אחיות, כ-500 עובדי מקצועות הבריאות וכ-500 עובדי מינהל.
המרכז הרפואי סורוקה הוא בית החולים בו שיעור הזיהומים הנרכשים בבית החולים הוא הנמוך ביותר בישראל, מזה מספר שנים ברציפות, בין בתי החולים הגדולים.
המחלקה לרפואה דחופה (חדר מיון) בסורוקה, עם היקף הפעילות הגדול בארץ (כרבע מיליון ביקורים בשנה), מובילה בין המלר"דים הגדולים בסקר שביעות רצון מטופלים שערך משרד הבריאות, ומובילה בין המלר"דים הגדולים בישראל בבדיקה שערך משרד הבריאות הכוללת פרמטרים שונים של שירות ואיכות.
יחידות הטיפול הנמרץ בסורוקה עם שיעור זיהומים בין הנמוכים בארץ.
חדר הלידה בסורוקה הוא הפורה ביותר במדינה עם מעל 17,000 תינוקות שנולדים בו בשנה.
המרכז הרפואי סורוקה צבר לאורך השנים ניסיון רב בניהול מצבי חירום שונים:
אירועי החירום מנוהלים על ידי צוות ייעודי ומיומן בבית החולים, תוך שיתוף פעולה עם גורמים רבים בהתאם לאופי האירוע: צה"ל, משטרת ישראל, מד"א, פיקוד העורף, בתי חולים נוספים ועוד.
בבית החולים פועל חדר אקוטי לטיפול בנפגעי תקיפה מינית.
מרכז רפואי אוניברסיטאי.
המרכז הרפואי סורוקה הוא מרכז רפואי אוניברסיטאי המקיים קשרים הדוקים עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. במסגרת זו, צוות בית החולים שותף פעיל בהכשרת דור העתיד של הקלינאים והמנהלים במערכת הבריאות במקצועות השונים: רפואה, סיעוד, פיזיותרפיה, רפואת חירום, רוקחות, מעבדה רפואית, בריאות הציבור, ניהול מערכות בריאות. היקף הסטודנטים הלומדים בבית החולים מדי שנה עומד על כ-1,000. קמפוס הפקולטה למדעי הבריאות של האוניברסיטה שוכן במתחם בית החולים.
מחקר.
בסורוקה מתבצעים מחקרים קליניים רבים, המאושרים על ידי ועדת הלסינקי במרכז הרפואי. נכון לשנת 2022, בראש הוועדה עומד פרופ' איתן לוננפלד.
בסורוקה פועל מרכז למחקרים קליניים, המוביל ומקדם מחקרים עם עובדי בית החולים ועם עמיתים מחוץ לבית החולים – בארץ ובעולם, ובחלקם בשיתוף אוניברסיטת בן-גוריון.
מדי שנה מאושרים לביצוע כ-300 מחקרים חדשים בבית החולים, ומתפרסמים בספרות המדעית כ-600 מאמרים על מחקרים בעלי משמעות קלינית וניהולית.
פעילות למען הקהילה.
המרכז הרפואי סורוקה מצוי בקהילה אותה הוא משרת, ופועל לפיתוח וקידום תוכניות לשיפור איכות החיים ובריאות הקהילה. אנשי הצוות של המרכז הרפואי סורוקה לוקחים חלק בפעילויות רבות ומגוונות למען החברה בתוך כותלי בית החולים ומחוץ להם. הפעילויות מותאמות לקהלי יעד שונים באוכלוסייה ההטרוגנית והמגוונת באזור - מארצות מוצא שונות, בני דתות שונות ומגוון גילים.
בין הפעילויות:
עמותת הידידים של המרכז הרפואי סורוקה.
עמותת ידידי סורוקה הוקמה באוקטובר 1988 ועם מקימיה נמנו אנשים מרכזיים בחיי העיר והנגב, שראו בבית החולים נכס אסטרטגי למדינת ישראל בכלל ולנגב בפרט.
המטרות העיקריות של העמותה, כפי שהוגדרו בתקנונה: "תמיכה מוסרית, חברתית, ארגונית וכספית בבית החולים סורוקה, על כל שלוחותיו ומגוון פעילויותיו".
העמותה שמה לה למטרה להעלות בקרב הציבור בישראל את המודעות למרכזיותו ולייחודו של המרכז הרפואי סורוקה.
כל חברי העמותה עושים את עבודתם בהתנדבות מלאה מתוך אמונה במטרותיה וביעדיה. חברי העמותה עוסקים במשימות ואתגרים רבים ומגוונים, שנועדו להצעיד את בית החולים למתן שירות מקצועי, איכותי ומיטבי, לתושבי הנגב ולאלפי חיילי צה"ל המשרתים בדרום.
ז'ורז' מלייס
ז'ורז' מלייס (בצרפתית: Georges Méliès; 8 בדצמבר 1861 – 21 בינואר 1938) היה במאי קולנוע צרפתי, מחלוצי הראינוע.
נחשב לבמאי הקולנוע הפנטסטי הראשון ולאחד מחלוצי ז'אנר סרטי האימה. בעבודתו שילב בין קולנוע, סיפור ותיאטרון והיה הראשון שביים קולנוע של בדיה. הוא שם דגש על אשליית מציאות. הוא נחשב אבי סרטי הפנטזיה ואבי הטריקים הקולנועיים.
מלייס החל את דרכו כקוסם, מומחה באשליות, והפך למנהל תיאטרון ב-1888. ב-1896 הוא צילם במקרה כרכרה ציבורית שהופכת לעגלת קברן עקב חשיפה כפולה על גבי סרט הצילום. לראשונה, הוא הבין את כוחה של האשליה לאחר שהסרט המוקרן מציג את החיים הופכים למוות. משם החל לבנות קולנוע המבוסס על פעלולים ואשליה.
מלייס נחשב לאחד ממובילי הנרטיב הטכני ולמוביל של התפתחויות רבות בקולנוע המוקדם. נחשב כממציא של אפקטים מיוחדים בקולנוע. גילה את הטריק של "טיים לאפס", השתמש בצילום אובייקט וחיתוכו כאשר הוזז ממקומו, גילה את הג'אמפ קאט, היה אחד מהראשונים שהשתמש בסרטיו בחשיפות מרובות (אפקט "ההכפלה" של דמויות), אפקט הדיזולב (התמוססות תמונה אחת לתמונה אחרת), השתמש באפקט הקרנה אחורית (מסך כחול מודרני), וצבע בצבע את סרטיו (ידנית על הפילם). בשל יכולתו לכאורה לתפעל ולשנות את המציאות בצילום, היה מכונה לעיתים "צלם קוסם" (Cinemagician).
את דמותו של מלייס מגלם השחקן בן קינגסלי בסרטו של הבמאי מרטין סקורסזה "הוגו".
ביוגרפיה.
מלייס נולד בפריז. למשפחתו הייתה חברה לייצור נעליים. היו לו שני אחים מבוגרים, אנרי וגאסטון. לפני עבודתו בתעשיית הסרטים, הוא היה קוסם בתיאטרון רוברט-אודן.
בשנת 1895 החל להתעניין בצילום, לאחר שראה הדגמה של מצלמת האחים לומייר. בשנת 1897 הוא הקים סטודיו על גג בניין במונטריאול. בין 1896 ל-1914 הוא ביים 531 סרטים שאורכם נע בין דקה לארבעים דקות. פעמים רבות עסקו סרטים אלו בדבר-מה בלתי אפשרי, פנטזיות ומדע בדיוני. סרטיו כללו "טריקים" ואירועים בלתי אפשרים, כגון חפצים נעלמים, שינוי גודל אדם לגמד או ענק, ראש מדבר ללא גוף ועוד. סרטים אלה, שהיו הראשונים בעלי אפקטים מיוחדים, היו ברובם נטולי עלילה.
סרטיו המוקדמים היו מורכבים ברובם באפקטים ממצלמה אחת. לדוגמה, לאחר ניסויים עם חשיפה כפולה, יצר מלייס את סרטו "להקה של אדם אחד", בו הוא גילם שבע דמויות שונות בו זמנית.
הסרט המפורסם ביותר שלו הוא "מסע אל הירח" (1902), בו השתתפה אשתו ז'אן ד'לסי, הכולל סצנה בה חללית חגה מסביב לירח ופוגעת בעינו של איש הירח. עוד סרט מפורסם הוא "המסע הבלתי אפשרי" (1904). שניהם סרטי מסע מדע בדיוני, ונחשבים לחלק חשוב בתולדות יצירת סרטי המדע הבדיוני.
מלייס יצר בנוסף גם סרטי אימה, כגון סרטו "בית השטן" (1896). ההדפסה של הסרט אף נרכשה על ידי תומאס אדיסון, ששכפל את הסרט והפיץ אותו בארצות הברית, שם הוא זכה להצלחה רבה.
בשנת 1899 צילם מלייס סרט המתאר את פרשת דרייפוס, אשר גם הייתה לאחת הפרשיות הראשונות שתועדו במסרטה.