הוועדה הוקמה בהחלטת של הממשלה ה-32, ביוזמת השר, זאב בנימין בגין, ועל פי הצעה של השרים למשפטים ולביטחון פנים. בראשות הוועדה עמדה השופטת דליה דורנר, ובהמשך מונה פרופ' אורן גזל אייל כחבר ומרכז הוועדה. בין חברי הוועדה נמנו גם המשנה ליועץ המשפטי לממשלה רז נזרי, ראש האגף לשיקום האסיר בשב"ס גונדר עפרה קלינגר (אשר מונתה לנציבת שירות בתי הסוהר עם סיום עבודת הוועדה), ראש המועצה הכלכלית במשרד ראש הממשלה, פרופ' יוג'ין קנדל, פרופ' מרדכי קרמניצר, המשנה לסניגור הציבורי הארצי, ד"ר חגית לרנאו, קרימינולוגים, ונציגים של משרדי האוצר, הרווחה, משטרת ישראל, ופרקליטות המדינה. הוועדה הגישה את המלצותיה באוקטובר 2015.
עמדת הוועדה בדבר השימוש בכליאה ומדיניות הענישה.
הוועדה הקדישה חלק ניכר מהדוח לבחינת ההשפעות של עונש המאסר על רמת הפשיעה. בהסתמך על המחקרים בתחום קבעה הוועדה שכליאה היא ענישה פרמיטיבית, יקרה ובלתי יעילה בעליל, וכי אין טעם בניסיון לקדם את ההרתעה באמצעות הרחבת השימוש במאסרים או באמצעות שימוש במאסרים ממושכים יותר. כמו כן, הוועדה קבעה כי יש לתת עדיפות לשיקום עבריינים מחוץ לבתי הכלא שכן שיקום בקהילה באמצעות ענישה שנעה בין עבודות שירות לצווי מבחן ושירות למען הציבור צפוי להפיק תוצאות טובות יותר מאשר שימוש נרחב יותר במאסרים. מנגד, מאסר יכול להיות יעיל למניעת עבריינות כאשר מדובר בכליאת עבריינים מסוכנים, כאמצעי להרחקתם מהציבור. אולם שימוש יעיל במאסר ככלי למניעת עבירות חייב להבחין בין עבריינים שצפויים לחזור ולבצע עבירות לבין אלו שלא. המאסר עלול גם לעודד עבריינות בשל ההשפעה הקרימינוגנית שלו - המאסר מעודד נטייה לעבריינות בקרב מבצעי עבירות. הוועדה קבעה בהקשר זה כי הסיכוי של אסיר לשעבר לחזור ולבצע עבירות גדול יותר מהסיכוי של עבריין שנידון לעונש מחוץ לכותלי הכלא. בשל העלויות הגבוהות של עונש המאסר (כאשר העלות הישירה של חודש מאסר עומדת על כ-10,000 ש"ח לחודש לאסיר) והשפעתו הנמוכה ואף השלילית על העבריינות, הוועדה המליצה "לפעול לצמצום השימוש במאסרים במקרים בהם המאסר אינו הכרחי להגבלת יכולת של עבריינים שהמסוכנות שלהם לחברה גבוהה, והרחבת השימוש בעונשים זולים יותר ויעילים יותר העומדים בעקרון ההלימה, ובכך להביא להקצאה יעילה ונכונה יותר של המשאבים המופנים לטובת הנושא.
המלצות הוועדה.
הוועדה המליצה לממשלה להימנע מהחמרת הענישה בחקיקה כאשר מטרת ההחמרה היא השגת הרתעה או שיקום, וככלל להימנע מקביעת עונשים מזעריים (עונשי מינימום) לעבירות. עוד המליצה הוועדה על הקמת יחידה למחקר ומידע במשרד המשפטים אשר תעסוק בנושא אכיפת החוק, בדגש על מדיניות הענישה, השיקום וגזירת הדין. הדוח כלל גם המלצות בדבר הרחבת השימוש בבתי משפט קהילתיים וייעול עבודת וועדות השחרורים והרשות לשיקום האסיר. שתי המלצות נוספות בדוח התקבלו ברוב דעות של חברי הוועדה (כאשר המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, ונציגי הפרקליטות, המשטרה ושב"ס התנגדו להן בדעת מיעוט). האחת: לאפשר לוועדות השחרורים להעביר אסירים שנה לפני שהם זכאים לשחרור מוקדם, לבתי מעבר שיפעלו כמעין הוסטלים שיקומיים מחוץ לבתי הסוהר, ויהוו מרכזים של שיקום ושילוב בחברה. השנייה, לאפשר לבתי משפט לגזור על נידונים עונש של עבודות שירות לתקופה של תשעה חודשים (במקום שישה חודשים לכל היותר כיום) ולהסמיך את נציב בתי הסוהר לקצר עונש זה בשליש, כפי שנהוג לגבי מאסרים אחרים. דעת המיעוט סברה שיש להאריך את תקופת עבודות השירות לתשעה חודשים אולם לא לאפשר את קיצור התקופה.
קבלת המלצות הדוח.
בהובלת אגף התקציבים באוצר, החליטה הממשלה לאמץ את עיקרי המסקנות של דוח הוועדה. עם קבלת החלטת הממשלה החל תהליך של הקמת בתי משפט קהילתיים בכל מחוזות השיפוט בישראל. בנוסף, במשרד המשפטים הוקם צוות לבחינת חלופות לענישה. בית המשפט העליון, בהחלטתו בעתירה כנגד הצפיפות בבתי הסוהר, קבע כי ניתן לצמצם את הצפיפות גם תוך יישום המסקנות של דו"ח הוועדה, בקובעו כי "ניתן להפחית את שיעור הכליאה יחד עם הפחתת שיעור הפשיעה, בין היתר כיון שהפחתת שיעור הכליאה מפחיתה את שיעור העבריינות החוזרת (רצידיביזם)". בית המשפט קבע "מסקנתה העיקרית של ועדה זו (ועדת דורנר) הייתה כי 'יש לפעול לצמצום השימוש במאסרים במקרים בהם המאסר אינו הכרחי להגבלת יכולת של עבריינים שהמסוכנות שלהם לחברה גבוהה, והרחבת השימוש בעונשים זולים יותר ויעילים יותר העומדים בעקרון ההלימה, ובכך להביא להקצאה יעילה ונכונה יותר של המשאבים המופנים לטובת הנושא' (שם, בעמ' ד'), ואין לי אלא להצטרף לאמור, גם בצו השכל הישר".
Concussion
ספוטלייט
ספוטלייט (באנגלית: Spotlight) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2015 בבימויו של טום מקארתי. הסרט מבוסס על סיפורו של צוות עיתונאים ותחקירנים מהעיתון "הבוסטון גלוב" שחשפו את פרשת ההתעללות המינית בילדים על ידי כמרים בכנסייה הקתולית במסצ'וסטס לאורך שנים, ואת טיוח הפרשה על ידי הכנסייה, וזכו על כך בפרס פוליצר לשירות הציבור. בסרט מככבים מארק ראפלו, מייקל קיטון, רייצ'ל מקאדמס, לייב שרייבר, ג'ון סלאטרי, בריאן דרסי ג'יימס וסטנלי טוצ'י. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
עלילה.
ביולי 2001 הצטרף למערכת "הבוסטון גלוב" מרטי ברון, שמונה לעורך הראשי החדש. בישיבת העורכים הראשונה, דן ברון בכתבה שפרסם העיתון על כומר שהתעלל מינית בילדים בשש קהילות שונות לאורך 30 שנה, וטענה מצד עורך דינם של הקורבנות, מיטשל גרבדיאן, על כך שהקרדינל המקומי ידע על כך. ברון מחליט שהעיתון יגיש בקשה לבית המשפט לחשוף מסמכים שיאשרו את טענת עורך הדין, זאת על אף שפנייה כזו תתפרש כתביעה נגד הכנסייה הקתולית רבת ההשפעה בבוסטון. ברון נפגש עם סגן העורך בן ברדלי ג'וניור ועם וולטר רובינסון, ראש צוות ספוטלייט (Spotlight), צוות התחקירים של העיתון ומבקש מהם לחקור את הפרשה. צוות ספוטלייט כולל בנוסף לרובינסון, את העיתונאים מייקל רזנדס, סשה פייפר ומאט קרול.
הסרט עוקב אחר הליך התחקיר העיתונאי המקיף והמעמיק שבמהלכו מצליח צוות ספוטלייט לאסוף עדויות על הפרשה. רזנדס משכנע את עו"ד גרבדיאן לשתף עמו פעולה, הוא מצליח לשים ידו על מסמכים שחושפים שראשי הכנסייה ידעו על מקרי ההתעללות ולא פעלו למניעת הישנותם, במקום זאת העבירה הכנסייה את הכמרים הסוררים לקהילות אחרות שם המשיכו לפגוע בילדים. פייפר מתחקרת קורבנות של הכנסייה והיא ורובינסון מתעמתים עם עו"ד אריק מקליש שסגר לפני שנים עשרות מקרים של התעללויות בפשרות מחוץ לבית המשפט. ברון מתעקש שהסיפור העיקרי לא נגמר רק בכמרים שהתעללו בילדים, ומניע את הצוות לחשוף את הטיוח השיטתי מצד הכנסייה והמערכת שאפשרה זאת. רובינסון מגלה שבעקיפין גם לו יש חלק בהשתקת הפרשה, לאחר ששנים קודם לכן הגיעו לידיו עדויות על המעשים, אך הוא לא ייחס להם חשיבות רבה מדי. הוא משכנע את חברו ג'ים סאליבן, ששימש עורך דין מטעם הכנסייה, לאשר לו כמקור את רשימת הכמרים המתעללים אותם מתכוון העיתון לחשוף.
בכתבה שפרסם העיתון בתחילת 2002 חשף הצוות את הפרשה ובה עדויות על הטיוח מצד הכנסייה. לאחר פרסום הכתבה מוצפת המרכזייה של העיתון בפניות מצד קורבנות נוספים. בכתוביות הסיום למדים הצופים כי צוות ספוטלייט פרסם קרוב ל-600 כתבות המשך על הפרשה, 249 אנשי הכנסייה הואשמו באופן פומבי בהתעללות מינית ומוערך כי היו כ-1,000 קורבנות באזור בוסטון בלבד. מקרים רבים נוספים של התעללות נחשפו בערים רבות אחרות בארצות הברית וברחבי העולם.
הפקה וצילום.
פרשת ההתעללות המינית בילדים על ידי אנשי הכנסייה הקתולית הציתה את סקרנותם של המפיקים בלאי פאוסט וניקול רוקלין, כשחקרו על הנושא החליטו להפיק סרט שבמרכזו לא הפרשה עצמה אלא העיתונאים שחשפו אותה. ב-2009 הם החלו לרכוש את הזכויות ל"סיפורי החיים" של העיתונאים המעורבים בפרשה. בשלב הבא פנו לחברת ההפקה "Anonymous Content" שבהנהלת סטיב גולין ומייקל שוגר על מנת שתסייע להם במציאת תסריטאי ובמאי. ב-2011 נבחר טום מקארתי לבמאי הסרט וג'וש סינגר לתסריטאי, הם החלו לפתח את הסיפור, באמצעות שורה של ראיונות עם העיתונאים והעורכים הקשורים לפרשה, כשמקארתי הפך במהלך התהליך לשותף לכתיבת התסריט.
צילומי הסרט החלו בספטמבר 2014 בבוסטון, ובוצעו בין השאר במערכת בוסטון גלוב, בפנוויי פארק ובספרייה הציבורית של בוסטון. כמו כן בוצעו צילומים באוניברסיטת מקמסטר שבהמילטון, קנדה ובכנסיית סיינט בזיל בטורונטו.
ביקורת.
הסרט זכה לשבחי מבקרי הקולנוע, וקיבל דירוג של 98% מקרב מבקרי הקולנוע הבכירים באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes. אן הורנדיי מהעיתון וושינגטון פוסט ציינה כי הסרט הצטרף לסרטים "כל אנשי הנשיא" ו"האזרח קיין" בפנתאון סרטי העיתונות. היא שיבחה את במאי הסרט טום מקארתי שהצליח להציג בסרטו את עולם העיתונות בצורה משכנעת ומדויקת עד הפרט האחרון. ג'ו מורגנסטרן מוול סטריט ג'ורנל שיבח את עושרו ומורכבותו של הסרט, את אנסמבל השחקנים וציין שמדובר בסיפור מרגש, מלא בדמויות בלתי נשכחות. פיטר טרוויס מרולינג סטון הילל את מקארתי על התסריט העשיר שכתב, ללא שמץ מ"השטויות ההוליוודיות", ואת צוות השחקנים שלדבריו לא יכול היה להיות טוב יותר או מחויב באופן מלא יותר.
ולטר רובינסון, ראש צוות ספוטלייט שדמותו בסרט מגולמת על ידי מייקל קיטון, ציין כי הסרט הצליח לשקף בצורה אמינה ומדויקת את העבודה העיתונאית שנעשתה בפרשה.
פיגועי 13 בנובמבר בפריז (2015)
סאן-סולפיס, שבקנטון וו
מכניקת רעיונות מתקדמים
ג'יימס פ. ברנס
הקיסרית וו
יוסי דגן