במדינות לא מפותחות מועברים זיהומים כתוצאה משטיפת מזון במי ביוב או צריכת מי ביוב המסתיימות בהרעלת מזון ומחלות בדרכי העיכול.
הידבקות במזהמים יכולה להתרחש באותו הדור מאדם לאדם. ישנה צורת הדבקות בין דורית בה מועבר הזיהום מאם לילד תוך כדי התפתחות העובר או בשעת לידתו. מחלות כגון הרפס, איידס וצהבת עלולות לעבור בצורה זו.
הדבקות יכולה להתרחש גם ללא הופעת תסמינים למשך חמישה עד שבעה ימים מכיוון שהנגיף מפחית ממידת הפגיעה לטובת הליך ההדבקות עצמו על מנת שיוכל לשגשג בגופו של המארח החדש.
טיפול ומניעה.
טיפול יישומי ושיטות מניעה פוגעות במעגל הזיהום. לדוגמה- העברה ישירה של מזהמים יכולה להימנע על ידי שמירה על תנאי היגיינה וסביבה נקייה וחינוך לשמירה על הבריאות.
כאשר זיהום תוקף את הגוף ניתן להשתמש בתרופות מארבעה סוגים:
טיפול אנטיביוטי יינתן דרך הפה או על ידי זריקה או באמצעות מריחת משחה אנטיביוטית, בהתאם לחומרה ולסוג הזיהום.
זיהומי מוח חמורים מטופלים בדרך כלל על ידי טיפול אנטיביוטי חודרני דרך הווריד. לעיתים משתמשים במספר תרופות אנטיביוטיות כדי להפחית את עמידות המזהם ולהגביר את יעילות הטיפול.
תרופות אנטיביוטיות משמשות לטיפול בחיידקים בלבד ולא כטיפול בנגיפים. האנטיביוטיקה מאטה את קצת התרבות החיידק או הורגת אותו.
שיטות כגון רחצת ידיים, לבישת חלוק וחבישת מסכות פנים מונעות העברת זיהומים מרופאים לחולים ולהפך. רחצת ידיים תכופה היא עדיין שיטת ההגנה החשובה ביותר למניעת הפצה של מזהמים.
דרכים נוספות למניעת הדבקות הן: תזונה נכונה, שמירה על אורח חיים בריא כגון הקפדה על פעילות גופנית, הימנעות משימוש בסמים לא חוקיים ושימוש באמצעי מניעה. צריכת מזון שבושל היטב והימנעות מצריכת מזון שאינו טרי חשובה גם כן.
אין לצרוך תרופות אנטיביוטיות מעבר לזמן הדרוש- שימוש ממושך בתרופות אלו יכול לגרום לעמידות של המזהם ולהיווצרות זנים נוספים.
חיסון הוא דרך נוספת להימנעות מהדבקה על ידי יצירת עמידות חיסונית אצל המארח.
ממצאים קדומים לזיהומים.
קיימות עדויות להמצאות זיהומים אצל יצורים קדומים, לדוגמה זיהומים אצל דינוזאורים אוכלי בשר שנגרמו כנראה כתוצאה מפצעי נשיכה.
בירית
בירית היא פריט לבוש שתפקידו החזקת גרב על הרגל, לבל יפול בהשפעת הכבידה. כיום היא משמשת כאביזר אופנה נשי בעיקר, למרות שבעבר הייתה הבירית הן אביזר גברי והן נשי.
היסטוריה.
בעבר היו ביריות עשויות בדרך כלל מרצועת עור שנרכסו עם אבזמים, או שהיו עשויות מסרטי בד.
במאות ה-18 עד ה-20 נרכסו הביריות באמצעות סרטים אלו בדרך כלל, מתחת לברך, שם היקף הרגל הוא הקטן ביותר, במקרה של נשים עובדות. נשים אמידות נהגו לקשור אותן מעל הברך, והביריות היו לרוב מקושטות בתחרה וברקמה. באותה תקופה הם שימשו גם גברים, שהשתמשו בהם להחזקת גרביים המגיעים עד הברך. עם המצאתם של חומרים אלסטיים איבדו הביריות את תפקידן התועלתי, והפכו לפריט אופנה בלבד.
כיום נחשבות הביריות לפריט לבוש נשי ארוטי, ומשמשות להחזקת גרבי ניילון המגיעים עד אמצע הירך. הן עשויות מחגורה דקורטיבית וארבע רצועות אלסטיות אשר בקצותיהן מנגנון חיבור לגרביים בשיטה המזכירה כפתור שדה. ביריות וגרבי ניילון משחקים תפקיד במופעי בורלסקה ובסצינות ארוטיות, דוגמה לכך בסצנת מופע החשפנות ב"מופע הקולנוע של רוקי".
קמרון צלעות
קמרון צלעות הוא שכלול מהתקופה הגותית של קמרון צולב קלאסי. הגאומטריה המרחבית הבסיסית דומה מאוד לזו של הקמרון הצולב, צורת החיתוך המתקבלת משני קמרונות חבית החותכים אחד את השני בניצב. להבדיל מקמרון צולב קלאסי בו נבנית הצורה מלבנים, בקמרון צלעות נבנות קודם כל הקשתות הצידיות והאלכסוניות היוצרות את "קווי הרכס" הנראים בתקרה. בדומה לקמרון צולב, קמרון צלעות נבנה בדרך כלל מעל ארבעה עמודים מסביב לריבוע או מלבן ומאפשר מעבר בארבעה כיוונים. בנקודת המפגש בין שתי הצלעות הצולבות ממוקמת אבן ראשה שהיא הנקודה החשובה ביותר בקמרון מבחינה מבנית ולרוב גם מבחינה אסתטית. אבנים ראשות בקמרונות רבים זוכות לעיטורים המדגישים אותן והופכים אותן לקישוט בולט בתקרה.
בקמרונות הצולבים הרגילים שני קמרונות החבית אשר חתכו זה את זה היו בצורה של חצי מעגל ולכן צורת הקשת שהתקבלה בעקיפין באלכסון הקמרון הייתה בצורת אליפסה. בקמרונות הצלעות, מכיוון שנבנות קודם כל שתי הקשתות האלכסונית בצורה של חצי מעגל, ארבע הקשתות ההיקפיות הן בצורה של קשת מחודדת הבנויה משני חצאי קשתות בעלות רדיוס זהה אך מרכז אחר. במקרים רבים מרכז כל קשת היה בבסיס הקשת השנייה.
קמרון הצלעות החל להופיע בקתדרלות הגותיות בתקופת הגותיקה המוקדמת. עד אז נבנו קמרונות צולבים או קמרונות חבית פשוטים. מאוחר יותר התפתחו בעיקר באנגליה סוגי קמרונות נוספים שהם שכלולים עיטוריים של קמרונות הצלעות. הידוע ביניהם הוא קמרון מניפה שהוא יישום הרעיון של בניית הקשתות המדגישות את צורת התקרה אלא בכיוונים רבים היוצרים צורה המזכירה מניפה או עצי דקל.
קמרון סקספרטייט.
קמרון סקסטפרטייט הוא סוג של קמרון צלעות אשר נפוץ בבנייה של קתדרלות מהתקופה הרומנסקית המאוחרת והגותיקה המוקדמת. בנוסף לשתי הצלעות האלכסוניות בנויה צלע נוספת לרוחב הקמרון (יחסית לכיוון הספינה הראשית). סוג קמרון זה הוא שלב בהתפתחות של קמרון הצלעות הגותי במעבר מקמרונות הצלב שהיו נפוצים ברומנסק. בקמרון הסקספרטייט מתקבלים שני "קווי רכס" נוספים המחלקים בקטע הקמרון את קומת התאורה לשניים ויוצרים שני חלונות בכל צד בעוד בכיוון השני הגדרת החלל של הספינה הראשית נשמרת. קמרונות מסוג זה קיימים בטרנספט ובנרתקס של קתדרלת נוטרדאם שבפריז, בקתדרלת לאן, סן ז'אן, נואיון, בטרנספט של קתדרלת לינקולן ובעוד קתדרלות נוספות.
ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה
ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה (באיטלקית: Vittorio Emanuele II, 14 במרץ 1820 – 9 בינואר 1878) היה מלך ממלכת סרדיניה ופיימונטה בין השנים 1849–1861. במהלך שנים אלו היה משתתף משמעותי בתנועה לאיחוד איטליה. בשנת 1861 הכריז עליו פרלמנט כלל-איטלקי כעל מלכהּ הראשון של ממלכת איטליה המאוחדת, תואר שבו נשא עד מותו.
תולדות חייו.
נולד בטורינו ב-14 במרץ 1820, כבנם הבכור של קרלו אלברטו, נסיך קריניאנו, ושל מריה תרזה מאוסטריה. אביו היה למלך סרדיניה בשנת 1831. בצעירותו חי שנים מספר עם אביו בפירנצה, והתעניין בפוליטיקה, בצבא ובספורט. לפני שהומלך על סרדיניה היה תוארו דוכס סבויה.
ויטוריו אמנואלה השתתף במלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה, ולחם בקו הקדמי בקרבות פסטרנגו ('), סנטה לוצ'יה ('), ג'ויטו () וקוסטוצה ("").
בשנת 1849 ויתר אביו על כס המלוכה בעקבות הפסד לאוסטרים בקרב נובארה במלחמת העצמאות, ובנו החליפו בתור מלך סרדיניה. באותה שנה הוא הצליח להשיג הסכם שביתת נשק נוח עם האוסטרים. בית הנבחרים של פיימונטה לא אישר את ההסכם והוא פיטר את ראש ממשלתו. לאחר שערך בחירות חדשות, אושר ההסכם עם אוסטריה על ידי בית הנבחרים החדש. ויטוריו אמנואלה השני דיכא באכזריות מרד שפרץ בעיר ג'נובה וכינה את המורדים: "שפלים וגזע מזוהם של פחדנים". בשנת 1852 הוא מינה לראש ממשלה את קמילו דה קאבור, מדינאי נבון אשר תרם רבות לאיחוד איטליה, וכך הפך ויטוריו אמנואלה השני במהרה לסמל התנועה לאיחוד איטליה. הוא היה פופולרי במיוחד בממלכת סרדיניה בשל החוקה החדשה שהעניק ובזכות הרפורמות הליברליות שהנהיג.
משפחתו.
ב-1842 נישא לבת דודתו - אדלהייד מאוסטריה מהענף האוסטרי של בית הבסבורג, בתו של ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ונינתו של קרלוס השלישי, מלך ספרד לבית בורבון. נולדו להם 8 צאצאים:
ב-1869 נישא בנישואים מורגנטיים לפילגשו, היו להם שני צאצאים. בנוסף על כך נולדו לו ילדים ממספר פילגשים.
הנצחה.
לאחר מותו הוקמה ברומא אנדרטה לכבודו בפיאצה ונציה, שבה מוקמה מצבת החייל האלמוני. כמו כן, במרכז מילאנו הוקמה מספר שנים לאחר מותו גלריה ויטוריו אמנואלה השני שהייתה אחד ממרכזי הקניות העירוניים הראשונים בהיסטוריה.
עמנואל עמירן-פוגצ'וב
אוניברסיטת סטנפורד
אוניברסיטת לילנד סטנפורד הבן (באנגלית: Leland Stanford Junior University), הידועה בעיקר בשם המקוצר "אוניברסיטת סטנפורד" (Stanford University) או פשוט כ"סטנפורד" (Stanford), היא אוניברסיטה פרטית הממוקמת כ-60 ק"מ דרומית לסן פרנסיסקו וכ-32 ק"מ צפונית לסן חוזה, בסטנפורד, קליפורניה. האוניברסיטה סמוכה לעיר פאלו אלטו, בעמק הסיליקון, ומדורגת כאחת מהאוניברסיטאות הטובות בעולם. חברה באיגוד האוניברסיטאות האמריקניות, חברה באיגוד אוניברסיטאות המחקר וחברה בפורום מנהיגי האוניברסיטאות העולמי.
היסטוריה.
האוניברסיטה נוסדה על ידי לילנד סטנפורד, איש עסקים, מושל קליפורניה ה-8 וטייקון הרכבת, ואשתו ג'יין סטנפורד. היא נקראת על שמו של בנם היחיד, לילנד סטנפורד הבן, שמת ממחלת טיפוס הבטן בגיל 16. לילנד סטנפורד אמר לאשתו, "הילדים של קליפורניה יהיו ילדינו."
כינוי מקובל על מקומיים וחברים בקהילת האוניברסיטה הוא החווה, מכיוון שהאוניברסיטה ממוקמת באתר שבו הייתה חוות הסוסים של לילנד סטנפורד.
המענק להקמת האוניברסיטה התקבל על ידי חבר הנאמנים הראשון ב-14 בנובמבר 1885. אבן הפינה הונחה ב-14 במאי 1887, והאוניברסיטה נפתחה רשמית ב-1 באוקטובר 1891, עם 559 סטודנטים ו-15 חברי סגל, שמתוכם 7 הגיעו מאוניברסיטת קורנל. אחד מהסטודנטים הללו היה נשיא ארצות הברית לעתיד הרברט הובר, שטען כי הוא היה הסטודנט הראשון בסטנפורד, מכיוון שהוא היה הראשון מבין הסטודנטים שישן במעונות.