כנקודת מוצא למחשבתו האקדמית של אברהם עוז שימשה תזת הדוקטורט שלו באוניברסיטת בריסטול, אנגליה, בהנחייתו של פרופ' אריק ד. פנדרי, שהוקדשה ברובה למחזה "הסוחר מוונציה" לשייקספיר כמקרה מבחן. הוא ניסה לבדוק מה קרה למושג הנבואה עם המעבר ממחשבת ימי הביניים לשחר העת החדשה. הנבואה מלווה את המחשבה האנושית משחר ימיה. את עוז עניין מתי התחולל המעבר מנבואה כריזמטית המלווה באמונה בכוח עליון לנבואה "חילונית" שהיא חלק מהפרקטיקה שלנו בחיי היום-יום. הקביעה שלו היא שבקו התפר של ימי הביניים ושחר העת החדשה שאנו חיים בתוכה, ולקראת כינונו של פרויקט הנאורות, זנחה התרבות המערבית את התלות בכריזמה של הנבואה ככוח עליון, אולם לא זנחה את הצורך בנבואה. הנבואה בהקשרה המודרני אינה בהכרח פוטוריסטית ופרדיקטיבית בלבד, ועניינה איננו בגדר ניסיון הצצה בלעדי אל העתיד להתחולל, אלא במידה לא פחותה היא מתבוננת פנימה, אל האימננטי, על רבדיה השונים של ההוויה. הרגע הנבואי, גורס עוז, הוא אותו רגע שבו מתלכדים עבר, הווה ועתיד במבט האנושי ותובנות אנושיות מאפשרות הצצה אל מעבר למגבלותיה של מסגרת הזמן.
התזה שביקש עוז ליצור עמדה במחצית הדרך בין ניתוח היצירה השייקספירית כמקרה מבחן לבין ההיסטוריה של הרעיונות. הוא מוצא שהנבואה בגלגוליה השונים מעסיקה את שייקספיר רבות, וגם הוא בוחן במחזותיו פרקטיקות שונות הממקמות את הנבואה בחיי האדם. במחזה "הסוחר מוונציה", למשל, מחזה שעוז הקדיש לניתוחו ספר שלם, נבחנת הנבואה מתוך הפרספקטיבה של שני הסיפורים ששייקספיר נטל מן הפולקלור הקיים ושילב במחזהו. בעלילת החיזור אחרי פורציה, היורשת העשירה, התנה אביה המנוח של פורציה בצוואתו את נישואיה למי שיקלע לכוונתו בחידה של בחירת התיבות העשויות זהב, כסף ועופרת. בשטר "ליטרת הבשר" שחותם הסוחר אנטוניו לשיילוק, המלווה בריבית היהודי, מאותגר ביטחונו של הסוחר הקפיטליסט בתרחיש הכלכלי של התנהלותו המסחרית הקובע אם יוכל לפרוע את ההלוואה שנטל מן היהודי.
שני הקצוות הללו: הראשון נטוע עדיין במישור אינטואיטיבי בעל דגש מיסטי יותר, והשני, מטריאלי ומחושב בעיקרו, נפגשים במה שעוז מגדיר כ"רגע הנבואי", שאינו סטטי, אלא כפוף למהלכים דינאמיים של התפתחות היסטורית.
בחינה דומה של הרגע הנבואי מופיעה גם בטקסטים שייקספיריים נוספים. במחזה "סוף טוב הכול טוב" מתנה הגיבור הגברי את מימוש נישואיו לגיבורת המחזה, שנכפו עליו למרות רצונו, בהתניות שהוא בטוח שרעייתו הטרייה לא תוכל לגבור עליהן, אבל השתלשלות העלילה מציגה אותו כנביא שקר. מקבת' פוגש שלוש מכשפות מיסטיות, המציידות אותו בנבואות שניסוחן רב-משמעי, אבל מתברר שהגשמתן של נבואות אלה נתונה בסופו של דבר לפרשנותו, בחירתו המוסרית ומעשיו של נמען הנבואה.
התיאטרון הפוליטי.
את תפיסת "הרגע הנבואי" שהגדיר בספרו הראשון ביחס לדרמה השייקספירית מבקש עוז להעתיק וליישם למחקרו על התיאטרון הפוליטי. ספר חלוצי זה של עוז שראה אור ב-1999 הוא תולדתו של מחקר בן 18 שנה. הוא מבקש לבחון ולהגדיר בו את התיאטרון הפוליטי כז'אנר ייחודי שניתן לזהותו בתיאטרון מן העולם העתיק ועד התיאטרון של ימינו. התיאטרון הפוליטי הוא התיאטרון שמנסה לבדוק לא רק את ההיבטים הפסיכולוגיים של היחיד, אלא את תפקודיו הנרכשים בתוך הקהילה, ובמערכות האידאולוגיות המכוננות את עולמו.
בתגובה להאשמה השגורה של התיאטרון הבורגני הממוסחר בבריחה ואסקפיזם, נהוג לומר ש"כל תיאטרון הוא פוליטי". ברור כמובן שמשמעות פוליטית יש לכל דבר. אם במלחמת המפרץ הראשונה נסגרו כל התיאטרונים בישראל, וכשפתחה "הבימה" את שעריה הציעה לקהל רק פארסה בריטית של חדר מיטות, הרי למעשה נודעת אמירה פוליטית. אבל אין זה הופך את ההצגה לתיאטרון פוליטי, היינו לתיאטרון בעל סדר יום מכוון ומחושב שמטרתו שינוי ערכי של העולם החיצוני לאירוע הפרפורמטיבי ופריצת המעגל האידאולוגי השליט בעולם זה.
התאוריה הז'אנרית שמבקש עוז לבסס בספרו על התיאטרון הפוליטי מחלקת את היצירות התיאטרוניות לכל אורכן של תולדות התיאטרון לשלושה סוגים:
הגדרתו של עוז לז'אנר התיאטרון הפוליטי היא, איפוא: "התיאטרון הפוליטי משתמש במוסכמותיה של צורה תיאטרונית נבחרת על מנת להדגיש, לחשוף ולבקר את האידאולוגיה המשמשת רקע חברתי לפעולות או מצבים אנושיים, לאתר מישורי שיח חלופיים לשיח המועדף על האידאולוגיה השלטת, ולשחרר את התודעה האנושית מכבילותה המעגלית לתצורות מיתיות" (עוז, התיאטרון הפוליטי, ע' 61).
מחקריו הנוכחיים של עוז.
בשנים האחרונות בוחן עוז במחקרו מקרה מבחן אידאולוגי מסוים המקשר בין מציאות פוליטית ותיאטרון: הקשר בין כינונה של תודעה לאומית, מאז שחר העת החדשה ועד ימינו, המכילה נרטיבים כריזמטיים, אסכטולוגיים ונבואיים כביכול, לבין עלייתו של תיאטרון לאומי מחבר בין עניינו בויליאם שייקספיר, כריסטופר מארלו, בן ג'ונסון ובני דורם בשחר העת החדשה, במאות ה-16 וה-17, לבין עליית מדינת הלאום וכינונו של התיאטרון כמוסד בעל דגשים לאומיים ניכרים, הנסחפים לעיתים לכדי פרוגרמטיות מגויסת. גיבוש הזהות הלאומית צומח בד בבד עם שנאת הזר, והמיעוט הלאומי האחר והמודר. בחלק האחרון של ימי הביניים פעל באירופה בייחוד תיאטרון המושפע מערכים כנסייתיים, והיה אחיד במידה רבה בכל אירופה. רק במאות ה-16 וה-17 מתחיל לצמוח תיאטרון עם גוון לאומי לוקלי, והשילוב בין אידאולוגיה קיבוצית חדשה לבין ביטויה בתיאטרון מאפשר בחינה ממוקדת של אחד ההיבטים המובהקים של "רגע נבואי" בתיאטרון המאוחר, מה שיביא את עוז לבחון תהליכים מקבילים גם בקשר שבין התיאטרון העברי-ישראלי לבין הסיפר הציוני. ספרו של עוז "שדות ומזוודות: תזות על הדרמה העברית והסיפר הציוני" שיצא לאור בהוצאת רסלינג, 2014 מאחד בין מחקריו בנושא התיאטרון והלאומיות והשיח הפוסט-ציוני.
Shakespeare and Nationhood.
כפועל יוצא מן המחקר הזה עולים שני ספריו האחרונים של עוז: האחד, העומד לראות אור בעת כתיבת השורות האלה, דן בקשר שבין מחזותיו של שייקספיר לכינון התודעה הלאומית באנגליה, והאחר - "שדות ומזוודות" (ראו רשימת הפרסומים למטה) דן ביחסים המורכבים בין הדרמה הישראלית לבין הסיפר הציוני. תהליך עלייתה של הלאומיות האנגלית שונה לחלוטין מתהליך דומה במדינות אחרות כמו צרפת או ספרד, קל וחומר בגרמניה ואיטליה שלא הגיעו לידי איחוד לאומי עד אמצע המאה ה-19. גם מחקרו זה של עוז נובע מדיוניו הקודמים בהשפעת "הרגע הנבואי" על התיאטרון הפוליטי.
פרסומים.
עוז פרסם ספרים ומאמרים רבים, בעברית, אנגלית וגרמנית, העוסקים ביצירות ויליאם שייקספיר, כריסטופר מארלו, התיאטרון הפוליטי, התיאטרון העברי ועוד.
לנד רובר
לנד רובר (באנגלית: Land Rover) היא יצרנית רכבי שטח ושטח-פנאי בריטית, אשר מבוססת בסוליהול, אנגליה. לנד רובר הוקמה כמחלקה של רובר וייצרה במהלך השנים רכבי שטח תחת בעלות בריטיש ליילנד, בריטיש אירוספייס, ב.מ.וו ופורד. במרץ 2008 נמכרה לנד רובר לקבוצת טאטא ההודית.
השם לנד רובר התייחס במקור לכלי רכב מסוים; רכב שטח אזרחי חדשני אשר הושק ב-30 באפריל 1948 בתערוכה המוטורית של אמסטרדם, אך לאחר מכן שימש בעיקר כמותג לכמה דגמים שונים: כולם כלי רכב בעלי הנעה כפולה.
היסטוריה.
הלנד רובר הראשון עוצב על ידי מוריס וילקס, המעצב הראשי בחברת רובר בחוותו באי אנגלסיי בוויילס. מסופר כי וילקס הושפע מהג'יפ האמריקני ממלחמת העולם השנייה שהוא נסע בו בקיץ אחד בחוותו. אב-הטיפוס הראשון של הלנד רובר, סנטר סטיר (באנגלית: היגוי מרכזי) נבנה על שלדת ג'יפ. גופם של רכבי השטח נבנה מסגסוגת אלומיניום ומגנזיום שהייתה קלה ועמידה בחלודה. השימוש בסגסוגת נבע מכך שהיה מחסור בפלדה ושפע אלומיניום ממטוסים אחרי מלחמת העולם השנייה. בן השאר, עמידותה של המתכת לקורוזיה הקנתה ללנד רובר את המוניטין שלו כרכב העמיד בתנאים הקשים ביותר. בגלל עודף בצבע לתאי טייס של מטוסים כל הלנד רוברים הראשונים נצבעו בגוונים שונים של ירוק בהיר. כל הדגמים עד תחילת המאה ה-21 נבנו עם שלדת סולם.
כלי הרכב המוקדמים תוכננו להיות פשוטים כדי שיוכלו להשתמש בהם מחוץ לבסיסם. פרסומות מתארות רכב שיכול לנסוע אלפי קילומטרים על "דלק בננה". היום הצבא הבריטי משתמש בגרסה הפשוטה יותר מבחינה מכנית מאשר הגרסה הנשלטת באופן אלקטרוני. המנוע הזה עדיין מוצע למכירה בכמה שווקים כמו ברזיל, שבה לנד רוברים נבנים ברישיון והמנוע גם נמצא בטנדרים של פורד שנבנים שם. ייצור של מנוע זה נפסק בשנת 2006, אך בברזיל מוצעת גרסה של מנוע זה שהגדילו את נפחו ל-2.8 ליטר ולכן שופר המומנט והכוח.
מאז רכישתה של לנד רובר על ידי פורד החברה קושרה עם יגואר. במדינות רבות הן חולקות רשת מכירות והפצה ואפילו סוכנויות משותפות. כמה דגמים חולקים את מרכיביהם עם דגמי יגואר.
התחרות עם היצרניות היפניות.
מאז שנות השבעים, באזורים נידחים באפריקה, דרום אמריקה, אסיה ואוסטרליה, הטויוטה לנד קרוזר והמיצובישי פאג'רו (הידועים גם בשווקים אחרים בשמות מונטרו ושוגון) הדביקו את מכירותיו של הלנד רובר ואף עלו עליו, כנראה בגלל רשת מכירות טובה יותר ומוניטין לאמינות. עוד סיבה הייתה שהלנד קרוזר היה מצויד במנוע גדול מהלנד רובר.
בבריטניה, הלנד רובר נפל ממקומו בראש טבלת המכירות כשהגיעו רכבי SUV זולים ממנו כמו הפורטרקס של דייהטסו והשוגון של מיצובישי. לעומת זאת, בשנות ה-90 המוקדמות, כאשר נערכו שיפורים רבים בדיפנדר וכאשר הוצגו מנועים טובים ואמינים יותר, חזר הלנד רובר דיפנדר לחוות רבות.
שימוש צבאי.