ועד 1957 נקבעו הגבולות לתביעתה של ארגנטינה - בין קווי האורך 25° ו-74° מערב, וקו רוחב 60° דרום (משולש או זווית מרכזית שקודקודה בקוטב הדרומי).
ארגנטינה וצ'ילה חתמו במרץ 1948 על הסכם הכרה והגנה הדדית זו בזכויותיה של זו באנטארקטיקה.
בתחילת 1948 נשלח צי מלחמתי להפגין נוכחות בשטח, ונקבעו שמות ארגנטינאים לנקודות מפתח שהיו מוכרים בשמותיהם האירופאיים.
מעט לאחר מכן הוקמה חטיבה מיוחדת במשרד החוץ שטיפלה באינטרסים ובתביעות של ארגנטינה באנטארקטיקה ובאיי פוקלנד.
ב-1951 הוקם שני המאחזים הארגנטינאים הראשונים במקום.
בתחילת 1952 התחוללה תקרית את אונייה מאיי פוקלנד ניסתה לפרוק ציוד במקום בו שכן בעבר מאחז בריטי, והארגנטינאים ירו יריות אזהרה.
ב-1952 וב-1953 ארגנטינה וצ'ילה סיכמו על שיתוף פעולה נגד בריטניה באזור.
בתחילת 1953, כוח בריטי קטן נחת באי דספסיון (Isla Decepción אי קטן סמוך לחופי אנטארקטיקה), ולכד שני חיילים ארגנטינאים ששהו שם, הרס את המבנים שהוקמו על ידי ארגנטינה וצ'ילה, והעביר את החיילים לידי אונייה ארגנטינאית.
ב-1955 בריטניה הגישה תביעה בבית הדין הבינלאומי בהאג נגד תביעותיהן הטריטוריאליות של ארגנטינה וצ'ילה, תביעה שנגנזה שנה לאחר מכן.
המהפכה המשחררת (La Revolución Libertadora 1955-1958).
ב-23 ספטמבר 1955 הצבא בפיקוד אדוארדו לונארדי (Eduardo Lonardi) הדיח את פרון, והנהיג שלטון צבאי שכונה המהפכה המשחררת (La Revolución Libertadora).
מכאן ואילך הפרוניסטים נרדפו, וחלקם - כולל קצינים בצבא, אף חוסלו בהוצאות להורג פומביות וחשאיות, צעד חסר תקדים - לפחות מאז ימי מלחמות האזרחים של ארגנטינה. כן נעצרו ראשי סינדיקטים שהוקמו על ידי פרון. רדיפות אלו נמשכו עד לבחירות ב-1973 בהן זכו הפרוניסטים בראשות קמפורה ושובו של פרון מהגלות לאחר מכן.
ההפיכה קיבלה גושפנקה ממועצה מייעצת של נציגי מפלגות לא פרוניסטיות.
הכת הצבאית התחלקה לשני פלגים: הפלג הלאומני קתולי בראשות לונארדי שכיהן כנשיא בפועל מספר שבועות,
והפלג הליברלי בראשותי פדרו אאוחניו ארמבורו (Pedro Eugenio Aramburu) שהדיח את לונארדי וכיהן כנשיא בפועל עד 1958.
לתפקיד שר הכלכלה מונו אזרחים שהובילו מדיניות שקידמה את הסקטורים העסקיים החזקים במשק.
הדיקטטורה הצבאית ביטלה את החוקה של 1949 והשיבה את המקורית של 1853, בשינויים קלים שהגנו על זכויות העובדים.
ארטורו פרונדיסי (1958-1962).
בשנת 1958 נערכו בחירות בחסות השלטון הצבאי בהן זכה הרדיקל ארטורו פרונדיסי (Arturo Frondizi), בתמיכת הפרוניסטים שנציגם לא הורשה להשתתף בבחירות.
מדיניותו הכלכלית, פועל יוצא של תאוריית התלות
הפופולרית באותה תקופה, התבטאה בפיתוח מספר סקטורים כדוגמת תעשיית הרכב, הפלדה והפטרוכימיה.
במהלך שלטונו נמשכה רדיפת הפרוניסטים בידי הצבא, אלפים נעצרו, חלקם הועמדו למשפטים צבאיים; ורבבות עובדים גויסו בכפייה לצבא ועבדו במסגרת צבאית.
פרונדיסי חתם על תוכנית צנע וייצוב כלכלי עם קרן המטבע הבינלאומית שכללה צעדים בתחומי הכלכלה והחינוך.
הצעדים עוררו התנגדות בקרב ועדי העובדים והסטודנטים, המחאות דוכאו ואלפים פוטרו או נעצרו.
תוכנית להעמידם למשפטים צבאיים לא יצאה בסופו של דבר אל הפועל.
ב-1959 הוחמר הפיקוח על העיתונות, והתגברו המעצרים במקומות העבודה ובשכונות הפועלים, והעצורים הועברו לבתי כלא מרוחקים, שם סבלו מעינויים.
בו בזמן, הצבא התערב דרך קבע בשלטונו של פרונדיסי, וכפה עליו מינויים של בעלי תפקידים מטעמו.
בתחום מדיניות החוץ, פרונדיסי ניהל מדיניות עצמאית: הוא שמר על יחסים טובים עם נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי, אך גם התנגד לסנקציות שהוטלו על קובה.
בשנת 1961 פרונדיסי ביטל את הוצאת המפלגה הפרוניסטית אל מחוץ לחוק, ובבחירות למושלי הפרובינציות ב-1962 הם זכו במרביתן.
הצבא דרש לבטל את התוצאות, ומשסרב - הצבא הדיח אותו ב-29 במרץ 1962.
המאבק סביב האוניברסיטאות הפרטיות.
ד"ר אטיליו דל'אורו מאייני (Atilio Dell'Oro Maini), שר החינוך במהלך "המהפכה המשחררת" בממשלותיהם של לונארדי וארמבורו, קידם פרסום צו ב-1955 שאיפשר הקמת אוניברסיטאות פרטיות ויבסס את האוטונומיה האקדמאית שלהן, וכך נוסדה ב-1956 האוניברסיטה הקתולית בקורדובה ( Universidad Católica de Córdoba, UCC).
במהלך נשיאותו של פרונדיסי נוצר עימות ציבורי סביב ביסוס זכותן של האוניברסיטאות הפרטיות להעניק תארים אקדמאים, זכות שהייתה שמורה קודם רק לאוניברסיטאות הפרטיות.
מי ששאף מזה שנים לבטל את המונופול הציבורי הייתה הכנסייה הקתולית שהקימה את האוניברסיטה הנ"ל, וכך המחלוקת גלשה גם לענייני דת ומדינה.
תחת הכותרת "חילוני או חופשי" (Laica O Libre בהתייחס לחינוך) נוצרו שני מחנות:
המחנה החילוני - בה תמכו ארגוני הסטודנטים, איגודי העובדים, מפלגות האופוזיציה ואף תלמידי התיכון, ושהתנגד למתן זכות להענקת תארים לאוניברסיטאות הפרטיות (אם כי לא לעצם קיומן);
והמחנה החופשי בו תמכו הממשלה, ומפלגות וארגונים לאומניים וקתוליים.
המאבק גלש מהקמפוסים לרחובות, ועבור המחנה החילוני - הנשיא פרונדיסי נתפס כבא כוחה של הכנסייה.
ב-1959 פרונדיסי העביר את החוק שאיפשר לאוניברסיטאות הפרטיות להעניק תארים.
באותו זמן גדלו תנועות לאומיות ימניות כמו טאקוארה.
ההפיכה הצבאית וחוסה מריה גידו (1962-1963).
ההפיכה ב-29 במרץ 1962 כלל אלמנטים טרגיקומיים שהובילו לכך שבעקבותיה הועמד נשיא אזרחי, שלא משורות הצבא, בעקבות הדחתו של פרונדיסי.
ההתקוממות הצבאית של שלוש זרועות הצבא (ים, יבשה, אוויר) קרתה יום קודם, ב-28 במרץ, בדרישה מהנשיא שיתפטר.
פרונדיסי הכריז שלא יתפטר, לא יתאבד, ולא יצא לגלות; והצבא הנבוך הגלה אותו לאי מרטין גרסיה בלב ריו דה לה פלטה, כמה עשרות ק"מ מבואנוס איירס.
הקושרים לא הזדרזו למנות נשיא מטעמם, והסנטור חוסה מריה גידו (José María Guido), מהמחנה של פרונדיסי, מיהר להשביע את עצמו כנשיא בפועל בפני בית המשפט העליון בשל נבצרותו של פרונדיסי.
כאשר הקושרים הגיעו לבית הוורוד הם הופתעו לשמוע מהעיתונאים שגידו הקדים אותם והושבע כנשיא.
הדבר העמיד אותם במבוכה, ולבסוף הם נפגשו איתו ודרשו שיבטל את תוצאות הבחירות למשולי הפרובינציות כתנאי להישארותו, גידו קיבל את התנאי וכך קיבל את הסכמת הצבא לנשיאותו.
משימתו העיקרית של גידו הייתה לערוך בחירות לנשיאות,
כאשר במקביל התחוללו עימותים אלימים בתוך הצבא בין "הכחולים" (azules) - גורמים בחיל היבשה שהתנגדו לפרוניזם אך ראו בו מחסום בפני הקומוניזם ושאפו לפשרה איתם, ו"האדומים" (colorados) - גורמים בחיל האוויר שראו בפרוניסטים משתפי פעולה עם הקומוניסטים. בספטמבר 1962 ובאפריל 1963 הדברים התדרדרו לכדי עימותים אלימים בין הצדדים, שהסתיימו בניצחון הכחולים, בירידת מעמדו של חיל הים, ובעשרות הרוגים ופצועים.
הוא ביטל את הבחירות לתפקידי מושלי הפרובינציות ולקונגרס; וניכס לעצמו את כל הזכויות הביצועיות והחוקתיות, ברמה הפרובינציאלית וברמה הלאומית; אך בעקבות ניצחון הכחולים נערכו בחירות לנשיאות ב-7 ביולי 1963, ללא מועמדים מטעם פרון הגולה ופרונדיסי המודח שהיה נתון במעצר, וכך כ-20% מפתקי ההצבעה היו לבנים.
בבחירות ניצח ארתורו אומברטו איליה (Arturo Umberto Illia) הרדיקלי, שקיבל כ-25% מהקולות, אך הצליח להגיע למספר האלקטורים הנדרש בעזרת הסכמים עם המועמדים האחרים, וכך לגבור על פדרו אאוחניו ארמבורו (Pedro Eugenio Aramburu) שכיהן כנשיא בשנים 1955-8 לאחר הדחת פרון.
ארתורו איליה (1963-1966).
נשיאותו של איליה התאפיינה במדיניות כלכלית וחברתית פופולרית תוך הימנעות ממחלוקות לאור בסיס הכוח הצר שלו: מיעוט התומכים בו וריבוי הפתקים הלבנים של הפרוניסטים.
הוא הסיר את המגבלות שהוטלו על המפלגה הפרוניסטית ועל המפלגה הקומוניסטית, אך לא איפשר לפרון עצמו לחזור מהגלות.
נקבע מנגנון לקביעת שכר המינימום בהשתתפות הממשלה, המעסיקים, וארגוני העובדים; והשכר הריאלי עלה בקרוב ל-10%. בנוסף, נקבעו שיעורי מינימום לפנסיות.
הוטל פיקוח על מחירי מצרכי היסוד.
בוטלו הזיכיונות שניתנו לחברות זרות בתחום הנפט.
תקציב בחינוך הוכפל, ופורסמה תוכנית למיגור האנאלפתיות.
נחקק חוק שנועד להבטיח שירותי בריאות נאותים, חוק שגרר התנגדות של הצבא, ושהיה בין הגורמים להדחתו של איליה.
המדיניות הכלכלית כללה מעורבות ממשלתית שנועדה להסדיר את היחסים בין המעסיקים וארגוני העובדים, החוב החיצוני ירד, והתעסוקה, התעשייה והתוצר עלו.
ב-1965 נערכו בחירות לקונגרס בהן זכו הפרוניסטים בניצחון מוחץ על הרדיקלים, לאחר שבוטלו המגבלות על השתתפותם; והדבר הוביל לתסיסיה בצבא ולמתחים בין מתנגדי הפרוניסטים לתומכיו. לאלו התווספו גורמים במערכת הכלכלית שהתנגדו למדיניותו של איליה, ואשר נתמכו בידי העיתונות.
ב-28 ביוני 1966 הודח איליה בהפיכה צבאית שנתמכה על ידי גורמים שונים בצבא ובמערכת האזרחית; והחליף אותו הגנרל חואן קארלוס אוגנייה (Juan Carlos Onganía).
שובה של הדמוקרטיה.
התבוסה במלחמת פוקלנד אילצה את המשטר הצבאי להכריז על בחירות כלליות ללא הגבלות ב-1983, וכך החלה תקופה רציפה בת מספר עשורים עד כה, של שלטון דמוקרטי, בו השליט מתחלף באופן חופשי - כולל העברת התפקיד בין נשיאים ממפלגות יריבות.
המערכת הדמוקרטית התייצבה, ראשי המשטר הצבאי הועמדו לדין על הפרת זכויות האדם, וארגנטינה נכנסה לתקופת הגלובליזציה, הקימה את המרקוסור, והתמודדה עם המשבר הכלכלי בשנים 2001–2002.
ראול אלפונסין (1983-1989).