בנוסף לסיוע בהנפקת ויזות, ידוע על סיועה של רוזה גם למריה מרגרט לוי. בזמן ליל הבדולח, החביאה רוזה את בעלה של הגברת לוי בקונסוליה בה עבדה ולאחר מכן הכניסה אותו לביתה. לאחר מכן מריה לוי סידרה לבעלה מחבוא אחר בו הוא התחבא עד עזיבתם את גרמניה ב-24 בנובמבר 1938. בזמן שבעלה של גברת לוי שהה במחבוא, הסיעה רוזה את גברת לוי במכוניתה הדיפלומטית, על מנת שתוכל להיפגש עם בעלה במקום המחבוא החדש. מאוחר יותר סייעה רוזה למשפחת לוי להעביר את חפציהם לביתם החדש בברזיל, כשאת החפצים יקרי הערך כתכשיטים, היא הביאה לברזיל בעצמה.
לבסוף, חזרה רוזה לברזיל בשנת 1942 כאשר ברזיל הפסיקה את יחסיה עם גרמניה והצטרפה לבעלות הברית.
לאחר המלחמה.
רוזה התחתנה בשנית עם ז'ואאו גימראס רוזה, הקונסול שאיתו עבדה בהמבורג בזמן המלחמה. היא נפטרה במרץ 2011 בסאו פאולו בגיל 102.
הכרה והנצחה.
ב-3 ביוני 1982 הוענק לרוזה תואר חסידת אומות העולם.
לקריאה נוספת.
Mordechai Paladiel(2007), Diplomas Heroes Of The Holocaust
Edna Aizenberg(2015), On The Edge Of The Holoaust
אנטון סוחינסקי
אנטון סוחינסקי (Anton Sukhinski, שנת 1904 או 1906 - 4 בדצמבר 2002), חקלאי פולני-אוקראיני, מחסידי אומות העולם, שהחביא בביתו בעיר זבורוב שישה יהודים בזמן השואה וכך הצילם מציפורני הנאצים.
חייו.
סוחינסקי נולד באוקראינה בעיר זבורוב. הוא גדל בתנאי עוני קשים, ובילדותו סבל מתת-תזונה, שהזיקה מאוד לבריאותו. הוא לא ידע לקרוא או לכתוב, ולא התחתן מעולם. סוחינסקי נחשב בעיני שכניו כאדם תמהוני ומוזר בגלל התנהגותו העדינה ואהבתו לכל היצורים החיים, שהתעצמה בהצטרפותו לזרם הבפטיסטי והתבטאה, בין היתר, בכך שהיה צמחוני.
בזמן המלחמה.
לקראת סוף שנת 1942, פונתה משפחת צייגר (Zeiger) היהודית, ביחד עם שאר יהודי זבורוב, לגטו בעיר. ב-23 ביוני 1943, נענתה המשפחה להפצרותיו של אנטון להסתיר אותם בביתו. בני משפחת צייגר - האב יצחק, האם סוניה ושני בניהם שלי (נקרא גם מילק - Milek) ומיכאל (נקרא גם מוניו - Munio), הגיעו לביתו של אנטון, יחד עם אווה הלפרין (לימים אדלר) שמשפחתה נרצחה באקציות ואשה מבוגרת נוספת שהייתה חברה של המשפחה. בביתו של אנטון, גילו הנמלטים מזרועות הנאצים, נערה בת 16 בשם ציפורה שטוק (לימים שנדלהיים), שהוסתרה על ידי אנטון קודם לכן.
במהרה גילו השכנים את נוכחות היהודים אצל אנטון. הם בקשו כופר כסף ומכיוון שמצבו הכלכלי של אנטון היה קשה, את כספי השוחד שלמו בני משפחת צייגר, בתמורה לשתיקתם של השכנים. באוקטובר 1943 סירב אב המשפחה יצחק להמשיך לתת לסוחטים כסף. בעקבות כך התפתח קרב יריות במהלכו נהרגה האשה הזקנה שהתחבאה במסתור ואווה הלפרין נפצעה קלות.
בחשש מנקמת השכנים ומתגובה של הגרמנים ליריות, המסתתרים החליטו לברוח. הם יצאו בשעה חמש בבוקר. סוחינסקי ליווה אותם במשך שלוש שעות, ולפני שחזר לביתו ביקש מהם להיעזר בו שוב אם יהיו שוב נתונים במצב של סכנה. הם הלכו במשך אותו יום בבגדים קרועים ובנעליים בלויות בתנאים קשים, עד שמצאו איכר שבעבר חכר את אדמתם של משפחת צייגר. הוא חשש להסתיר אותם, אבל אפשר להם לישון במשך לילה אחד באסם שברשותו. הוא גם נתן להם לחם וחלב חם.
ביום למחרת, הנמלטים החליטו לחזור לביתו של אנטון. הוא קיבל אותם בשמחה, ושיכן אותם בעליית הגג של ביתו. בשלושת הימים הבאים חפרו הוא ויצחק צייגר מסתור חדש באדמה, שמידותיו היו 0.8x1.2x2.5 מטרים. במחבוא זה הסתתרו שש נפשות למשך כתשעה חודשים, בלי יכולת לצאת, לזוז או לעמוד. סוחינסקי סיפק למסתתרים מדי יום אוכל ומים. מציאת אוכל עבור שש נפשות הייתה משימה כמעט בלתי אפשרית עבור אדם עני כמו אנטון. אחיו וגיסתו שחיו בעיר, נרתמו לסייע בידו ובישלו עבור המסתתרים מדי ערב. אנטון דאג גם לפנות את הסיר בו עשו את צורכיהם.
כאשר ברית המועצות כבשה את אזור זבורוב ב-24 ביולי 1944, פתח אנטון את דלתות המחבוא. תחילה המסתתרים נחרדו, כי חשבו שהגרמנים מצאו אותם, אך נרגעו כשראו את אנטון. אחרי שלא זזו במשך תשעה חודשים, בקושי הצליחו ללכת והסתנוורו מאור השמש שלא ראו במשך שהותם במסתור.
לאחר המלחמה.
משפחת צייגר, שעברה לארצות הברית, התכתבה עם אנטון עד לשנות השישים. הם שלחו לו חבילות עם אוכל, כסף ובגדים. ב-10 בספטמבר 1974 הוכר אנטון כחסיד אומות העולם. בשנת 1989, נסעו שלי, מיכאל ואמם סוניה (אב המשפחה, יצחק, נפטר בשנת 1971 ) לזבורוב לבקר את אנטון. ב-27 ביוני 1994 נערך טקס ביד ושם לכבוד אנטון. בשנת 2012, הסופרת הקנדית רבקה אפג'ון כתבה ספר לילדים על הסיפור בשם: "The Secret of The Village Fool".
דג'ינה בריטיץ'
דג'ינה בריטיץ' (בקרואטית: Djina-Gertruda Beritić) הייתה חסידת אומות עולם קרואטית שלקחה על עצמה יחד עם בנה, טיהומיר בריטיץ' (בקרואטית: Tihomil Beritić, בסרבית, אלפבית קירילי: Тихомил Беритич; 24 ביוני 1919 – 6 באפריל 1999), להסתיר ולטפל בתינוקת יהודייה (דינה בוכלר-חן) שנולדה לחברה של דג'ינה מלפני המלחמה, וזאת למרות סכנת החיים שנבעה מאיומי השכן למסור את שמם לנאצים.
קורות חיים.
דג'ינה בריטיץ' הייתה עקרת בית שבעלה היה רב-חובל ומתוקף תפקידו כמעט לא היה בבית, והתגוררה עם בנה טיהומיר בריטיץ' שהיה סטודנט לרפואה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, דג'ינה אספה אל ביתה תינוקת יהודייה בשם דינה בוכלר, גידלה אותה כבתה שלה עד סוף המלחמה, ובכך הצילה אותה מידי הנאצים.
דינה בוכלר.
דינה חן-בוכלר (בקרואטית: ׂDINA CHEN-BUCHLERׂׂׂ) הייתה ילידת 28.4.1940 מזגרב, יוגוסלביה (כיום קרואטיה) שנולדה לד"ר למשפטים ועורך דין עצמאי בשם דרגוטין בוכלר ואם עקרת בית ממשפחת סוחרים אמידה בשם בלנקה בוכלר.
מיד עם פרוץ המלחמה אביה של דינה נשלח מחנה הריכוז יאסנובאץ, שם נרצח באוקטובר. אחריו נשלחו גם שאר הגברים במשפחה (סבא ושני בניו שהיו סטודנטים) ואיש מהם לא שב. הנשים, דינה, אמה, וסבתה, נשלחו ב-1941 דרך המחנות ב-PAG ו-HRUŠČICA ללובורגראד הסמוך לזגרב, שם גם אמה וסבתה נספו.
לאחר כ-6 חודשים, בחורף 1941, הצליחו לחלץ את דינה מלובורגראד באמצעות מאמצים רבים שכללו גם כסף רב ופרוטקציות. אחד מהשומרים במחנה, גרמני-יוגוסלבי מקומי, הבריח את דינה לבית הקהילה המקומי עם פתק קשור לצווארה, המבקש למסור אותה לאחת משתי קרובות משפחה שצוינו בפתק, ובית הקהילה בחר בבלנקה פורסט, (בקרואטית: .Blanka Fürst) בת-דודתה של אמה של דינה שעדיין הייתה בעיר, ומסר לה את דינה. פורסט טיפלה בדינה והחזירה אותה לבריאות תקינה, אבל הצטרפה לפרטיזנים לאחר החבאת הוריה ב-1942 והייתה צריכה למסור את דינה. פורסט ניסתה להחביא את דינה במנזר, אך דינה הייתה קטנה מידי והנזירות ראו בכך סיכון גדול מידי, אך הן המליצו על נוצרייה אדוקה שתוכל לשמור על דינה תמורת שכר הולם. דינה נמסרה לנוצרייה למשמורת, ומצבה שם התדרדר במהירות כתוצאה מהזנחה קיצונית.
פעילותה של משפחת בריטיץ'.
הגב' דג'ינה בריטיץ', ידידה של בלנקה פורסט עוד מלפני המלחמה, באה לבקר את דינה אצל הנוצרייה האדוקה ומצאה אותה במצב נורא. התינוקת הייתה בתת-תזונה, מורעבת וללא בגדים (הנוצרייה מכרה אותם), נאסר עליה לצאת מהבית, ואפילו לשתות לא נתנו לה כדי שלא תרטיב. כשראתה את מצבה של דינה, דג'ינה החליטה לפעול - היא העמידה פנים שהיא לוקחת את התינוקת לטיול, ובעצם חטפה אותה מביתה של הנוצרייה.
דג'ינה לקחה את דינה לביתה וטיפלה בה כאילו הייתה בתה שלה, וזאת למרות איומים מפורשים מאחד השכנים להסגיר את המשפחה לנאצים. איומים אלו לא התממשו, מאחר שהפרטיזנים איימו על השכן שיהרגו אותו אם יקרה משהו לדינה.
דג'ינה גידלה את דינה במסירות אך בזהירות - היא הטבילה את דינה, שינתה את שמה למריה, וגידלה אותה כילדה נוצרייה כדי להסתיר את היותה יהודייה. היא אסרה על מריה (מאיה, כפי שבני הבית כינו אותה) לצאת מהבית חוץ מיציאות נדירות לחצר האחורית, לימדה אותה שאסור לה לעולם להתקרב למבנה מעבר לרחוב (שהיה מרכז הנוער הנאצי המקומי), ובכללי מאוד נזהרה על-מנת שמריה לא תיחשף כדינה בוכלר.
מריה גם הייתה ביחסים טובים מאוד עם בנה של דג'ינה, טיהומיר בריטיץ', ובעדותה מתואר כיצד הוא נשא אותה בידיו למקלט בעת ההפצצות על זגרב. דג'ינה גידלה את דינה כבת, אך סיפרה לדינה שיש לה דודה בפרטיזנים שאולי תבוא לאסוף אותה אחרי המלחמה. דג'ינה בריטיץ', ביחד עם בנה טיהומיר, טיפלה בדינה וגידלה אותה כבת מחורף 1943 עד סוף המלחמה.
דינה נשארה בבית משפחת בריטיץ' עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה.
בשנת 1943 השלים טיהומיל בריטיץ' את עבודת הדוקטורט שלו ברפואה. לאחר המלחמה היה טיהומיל בריטיץ' חוקר בתחומי ההמטולוגיה והטוקסיקולוגיה. רוב הקריירה שלו עברה עליו במכון למחקר רפואי וחקר הבריאות התעסוקתית בזגרב. הוא היה המייסד של המחלקה למחלות תעסוקתיות ועמד בראשה. במשך שנים רבות ערך כתבי עת מקצועיים בתחומי הרפואה והבריאות התעסוקתית. הוא היה חבר באקדמיה הקרואטית למדעים ולאמנויות ונשיא כבוד של האגודה הקרואטית לטוקסיקולוגיה.