במהלך הזמן המבנים נזנחו ומצבם התדרדר וב-1985 התקבלה החלטה לפרק אותם ולפנות את השטח לבניית מבנים חדשים. קמה התנגדות לפירוק, בעיקר בגלל הערך ההיסטורי והאמנותי, אך החלטה נשארה בעינה וב-1986 התחיל הפירוק. לאחר המהפכה הרומנית ב-1989 נפסק פינוי השטח וכל התוכניות נעצרו.
בית סוהר וקרשט
DF-ZF (לשעבר WU-14) הוא ראש קרב סיני שגא-קולי גולש המסוגל לשאת ראשי נפץ גרעיניים.
ניסויים.
ידוע על שש טיסות ניסוי של ה-DF-ZF, מתוכן שלוש ב-2014, שתיים ב-2015 ואחת ב-2016. לפחות חלק מטיסות הניסוי יצאו ממרכז שיגור הלוויינים טאיואן, מרכז השיגור העיקרי של סין עבור טילים בליסטיים. משרד ההגנה הסיני אישר את הניסוי בינואר 2014, וטען ש"ניהול ניסויים מדעיים בתוך שטחנו תקין", ושהניסויים "אינם ממוקדים באף מדינה או מטרה מסוימת". גורמים רשמיים בממשל האמריקאי תיארו את הניסוי באוגוסט 2014 ככושל.
עם זאת, מעריכים שרוב הניסויים הצליחו.
עיצוב ויכולות.
ה-DF-ZF נע במהירות של 5 עד 10 מאך (6-12 אלף קמ"ש / 1.6-3.2 אלף מטר בשנייה), וטווחו עומד על 2,000-3,000 ק"מ.
לפי מגזין ג'יינס ומקורות נוספים, ה-DF-ZF מסוגל לשאת ראש נפץ גרעיני, בנוסף ליכולתו להשיג פגיעה מדויקת עם חימוש קונבנציונלי. שימושיו הפוטנציאליים, אם כן, מגוונים למדי. שימוש אפשרי אחד שהועלה הוא היותו הדור הבא של הטילים הבליסטיים נגד ספינות, שיוכלו לחדור את מערכות ההגנה של נושאות המטוסים האמריקאיות.
ה-DF-ZF הוא נשק אסטרטגי. כלי טיס שנעים במהירות שגא-קולית כמעט אינם ניתנים ליירוט על ידי מערכות הגנת טילים. לפי מספר מקורות, חולשה אחת של התוכנית הסינית לפיתוחו של ה-DF-ZF היא היעדר מחשבי על בעלי כוח חישוב מספק, דבר שעשוי להיות מכשול שיעכב את השלמת תכנונו (ותחילת ייצורו באופן נרחב). למרות דיווחים מסוג זה, התוכנית ממשיכה להתקדם עם 6-7 שיגורים עד כה, ומוערך שרובם - כלומר לפחות 4 - הוכתרו בהצלחה.
ה-DF-ZF יועד להיות רגיש פחות למערכות יירוט טילים בליסטיים. טיל בליסטי רגיל חוזר לאטמוספירה במסלול צפוי מראש - ומהירותו הגבוהה היא שעושה אותו קשה מאוד ליירוט. עם זאת, בשנות ה-80 מספר מדינות פיתחו טילי יירוט שנועדו להשמיד טילים בליסטיים.
לעומת זאת, טילים בליסטיים שנעים במהירות היפר-קולית יכולים למשוך את עצמם חזרה למעלה לאחר כניסה לאטמוספירה, ולהתקרב למטרתם ב'גלישה' חלקה יחסית, מה שמפחית את פרק הזמן בו ניתן לזהות וליירט אותם. 'גלישה' זו מאפשרת תמרון רב יותר ומרחיבה את הטווח.
ה-DF-ZF, כמו כלֵי טיס מסוגו, נשאר בסטרטוספירה בזמן ה'גלישה', למרות שהדבר מייצר יותר גרר מאשר אילו היה יורד מהחלל במסלול בליסטי רגיל. הגרר הזה יוצר חיסרון חשוב שלו - הוא פחות גבוה ופחות מהיר בקרבת המטרה, ולכן פגיע יותר לטילי יירוט בטווח קצר, כמו ה-53T6 הרוסי והספרינט האמריקאי. אמצעי נגד נוספים עשויים לכלול, בין היתר, טכנולוגיית לייזר.
ייעודו.
ה-DF-ZF יכול להתאים לשיגור מספר טילים בליסטיים סינים, כמו ה-DF-21 וDF-17 בינוני הטווח וה-DF-31 הבין-יבשתי. למרות זאת, אנליסטים מעריכים שהשימוש הראשון ב-DF-ZF יהיה בתור טיל נגד ספינות ולמטרות טקטיות נוספות של פגיעה במטרות נעות בטווח קצר-בינוני.
יעדים ארוכי טווח עשויים לכלול הרתעת יכולת הטילים של ארצות הברית, על ידי איום בהפצצה אסטרטגית שלה או של מדינות נוספות. מכיוון שטילי יירוט מתקשים מול טילים שמזוהים באיחור, מתמרנים במהלך שיוט ונעים במהירות גבוהה מ-5 מאך, ארצות הברית עשויה, כצעד נגדי לפיתוח ה-DF-ZF, להקדיש חשיבות ומאמצים רבים יותר לפיתוח נשק אנרגיה מוכוונת.
אחזור קרקע בנמל ולינגטון
אחזור קרקע בנמל ולינגטון, בירת ניו זילנד, הייתה פעולה הנדסית שנעשתה בהדרגה מאמצע המאה ה-19 ועד 1970. היא שינתה כליל את קו החוף של העיר והוסיפה לה שטח של למעלה מ-1.55 קילומטר רבוע.
ייבוש הקרקע.
ההתיישבות האירופית בוולינגטון החלה בשנת 1839. חלוקת משבצות קרקע למתיישבים ביישוב החדש על ידי חברת ניו זילנד, שהייתה מופקדת על ההתיישבות באיים, נעשתה באופן שגזל את רוב עתודות השטח שנועדו לשם הקמת מבני ציבור בעיר. כתוצאה מכך נוצר בעיר מראשיתה מחסור בקרקעות פנויות.
הפעולות הראשונות של ייבוש קרקע בנמל העיר נעשו על ידי אזרחים פרטיים. ב-1852 הוכנה התוכנית השיטתית הראשונה לייבוש קרקע על ידי הממשל המקומי. כעבור שלוש שנים (1855) פקדה את ניו זילנד רעידת אדמה עזה בעוצמה של 8.2 דרגות בסולם ריכטר. היא הביאה להתרוממות הקרקע בחלק מקו החוף של העיר (עד ל-1.5 מטרים בחלק מהמקומות) וליצירת שטחי ביצות, באופן שהפך את חלק מהרציפים בנמל לבלתי ראויים לשימוש. גם התפתחות זו תרמה לקידום תהליך ייבוש הקרקע בעיר, שבמסגרתו יובשו שטחי הביצה שנוצרו.
בשנת 1870 הוקמה מועצת עיריית ולינגטון, ועד תום השנה הושלם ייבוש שטח של 280 דונם על ידי שפיכתה למים של אדמה שנלקחה מגבעות בעורף העיר. ב-1880 הוקמה מועצת הניהול של נמל ולינגטון ומלאכת ייבוש האדמה חולקה בינה לבין עיריית ולינגטון וממשל איי ניו זילנד. בעקבות תהליך ייבוש האדמה מאז ועד תום המאה ה-19 השתנה קו החוף של הנמל לחלוטין ביחס לתוואי המקורי שלו עם ייסוד העיר. לא נותרו בו חלקות בבעלות פרטית והוא עבר כולו לניהולה של ועדת הנמל.
בשנים 1900–1930 יובשו בנמל שטחי אדמה נוספים לשם הקמת רציפים נוספים ויצירת תשתית להנחת פסי רכבת בנמל. השלב הסופי של הייבוש נעשה בשנות השישים והשבעים על מנת לאפשר להתאים את מתקני הנמל לטיפול באוניות מכולות, שינוי שהצריך שטח נוסף לבנייה.
בשנת 1976 קבעה הקרן לאתרים היסטוריים של ניו זילנד במדרכות בוולינגטון 14 לוחיות, אשר סימנו את מיקומו של קו החוף ההיסטורי המקורי של העיר.
Raymond Weil
וירטמברג-באדן
וירטמברג-באדן (בגרמנית: Württemberg-Baden) הייתה מדינה היסטורית שהתקיימה בימי גרמניה המערבית (הרפובליקה הפדרלית של גרמניה). המדינה הוקמה ב-1945 תחת אזור הכיבוש האמריקני לאחר מלחמת העולם השנייה. עיר הבירה שלה הייתה שטוטגרט. וירטמברג-באדן חדלה מלהתקיים ב-1952 לאחר שמוזגה למדינה חדשה בשם באדן-וירטמברג.
היסטוריה.
וירטמברג-באדן הורכבה מחלקה הצפוני של המדינה החופשית וירטמברג ומחלקה הצפוני של רפובליקת באדן. חלקה הדרומי של וירטמברג הפך למדינת וירטמברג-הוהנצולרן תחת הכיבוש הצרפתי, כמו כן חלקה הדרומי של רפובליקת באדן הפך למדינת דרום באדן, שהייתה אף היא תחת הכיבוש הצרפתי. החלוקה בין החלק הצפוני לדרומי הוגדרה באמצעות נתיב (Autobahnen) שחיבר בין קרלסרוהה למינכן באזור האמריקני.
ב-24 בנובמבר 1946 נבחר הפרלמנט הראשון של וירטמברג-באדן, וב-18 במאי 1947 חוקקה חוקה חדשה לגרמניה המערבית. ב-23 במאי 1949 עם הקמת גרמניה המערבית, הצטרפה וירטמברג-באדן לרפובליקה הפדרלית.
ב-24 בספטמבר 1950 נערכה הצבעה בווירטמברג-באדן, וירטמברג-הוהנצולרן ודרום באדן בנוגע למיזוג שלוש המדינות. משאל העם התרחש ב-16 בדצמבר 1951 ושלוש המדינות אוחדו ב-24 באפריל 1952 ויצרו מדינה חדשה בשם באדן-וירטמברג, שמהווה כיום אחת מ-16 המדינות הפדרליות שמרכיבות את גרמניה המודרנית.
רפובליקת באדן
רפובליקת באדן הייתה מדינה ברפובליקת ויימאר, ולאחר מכן בגרמניה הנאצית. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה פוצלה המדינה לווירטמברג-באדן ודרום באדן.
היסטוריה.
ב-22 בנובמבר 1918 התפטר פרידריך השני, הדוכס הגדול מבאדן מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר ביטול הממלכה, הפכה המדינה לרפובליקה. המדינה התקיימה במהלך רפובליקת ויימאר ובמהלך שלטון גרמניה הנאצית.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם השנייה, חולקה באדן לדרום באדן שהייתה תחת אזור הכיבוש הצרפתי, ווירטמברג-באדן שהייתה תחת אזור הכיבוש האמריקני. בשנת 1952 התאחדו דרום באדן ווירטמברג-באדן עם וירטמברג-הוהנצולרן, ויצרו את מדינת באדן-וירטמברג, שהיא אחת מ-16 המדינות הפדרליות שמרכיבות את גרמניה המודרנית.
קבוצת פוסון
קבוצת פֿוֹסוּן (בסינית: 复星国际有限公司, באנגלית: Fosun International Ltd, נסחרת בבורסה לניירות ערך בהונג קונג: FOSUY) היא תאגיד השקעות סיני שנוסד ב-1992 בשנגחאי, בה נמצאים משרדיה הראשיים. קבוצת פוסון הפכה לתאגיד והנפיקה בבורסת בהונג קונג ב-2007 חברת אם מאגדת בשם "Fosun International" עם הסימול 0656:HK.
משנת 2010 השקיעה הקבוצה מיליארדי דולרים ברכישות של חברות עם הצהרת כוונות של רכישות בתחומי הבריאות, נדל"ן, תיירות, אופנה ובנקאות בעיקר באירופה וארצות הברית. בנובמבר 2015 הוערך שווי החברה (בלומברג) בכ 15.9 מיליארד דולר.
הקבוצה הוקמה כחברת טכנולוגיה על ידי 4 יזמים, אז בוגרי אוניברסיטה בני 22, ובראשם יושב ראש הקבוצה (משנת 1994) גואו גואנגצ'אנג עם הון התחלתי של 6,000 דולר.
דקסל פארמה
דקסל פארמה (באנגלית: Dexcel Pharma) שבעבר פעלה תחת השם "דקסון", היא חברת תרופות ישראלית, השלישית בגודלה בישראל אחרי טבע ותרו. מכירותיה מהוות 25% מסך התרופות הנמכרות בישראל. מרכזיה שוכנים באור עקיבא, ביקנעם ובירושלים.
החברה נחשבת מצליחה בתחום התרופות הגנריות, המשווקות בעיקר בישראל. דקסל פארמה מוכרת גם מחוץ לישראל, אולם שם עיקר המכירות הוא של חומרי גלם לתרופות. אחד המהלכים החשובים של החברה היה רכישת "תכשירי פריו" מכימיקלים לישראל, שאיפשרה לה לראשונה לפתח תרופות מקור, ולא רק תרופות גנריות. רבים מגרסאותיה לתרופות גנריות מכילות את הצליל "דקס", כגון דקסמול, אומפרדקס, ציפרדקס ועוד.
"תכשירי פריו" היא חברת בת של דקסל פארמה המתמקדת בתרופות לחלל הפה.
היסטוריה.