מכון קודוקאן, המרכז העולמי של הג'ודו, נוסד בשנת 1882 על ידי פרופ' ג'יגורו קאנו ושוכן מאז 1958 בבניין בן שמונה קומות ברובע בונקיו. בבניין נמצא דּוֹג'וֹ מרכזי ומתחמי אימונים שונים, פנימייה לג'ודוקא הבאים להתאמן במכון, וכן מכון מחקר, ספרייה ומוזיאון לתולדות הג'ודו.
בנוסף נמצאים ברובע מקדשים וגנים יפנים מסורתיים.
טל גולן
טל גולן הוא ספורטאי פאראלימפי ישראלי לשעבר.
גולן נפצע במלחמת יום הכיפורים ומרותק לכיסא גלגלים. לאחר תקופת שיקום החל להתאמן בבית הלוחם חיפה.
באולימפיאדת הנכים סיאול (1988) זכה במדליית כסף במשחה 50 מטר בסגנון חופשי (0:37.49 שניות) וסיים במקום הרביעי במשחים ל-25 מטר בסגנון פרפר (0:21.93 שניות) ול-200 מטר בסגנון חופשי (3:22.38 דקות).
בשנים מאוחרות יותר החל להתאמן בריקוד בכיסא גלגלים ובבדמינטון.
עניינים אישיים (סרט)
"עניינים אישיים" הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2016 בבמויה של מהא חאג'.
הסרט השתתף בפסטיבל קאן בתחרות הרשמית של "Un Certain Regard". כמו כן זכה, ב"פרס המבקרים" בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה שבצרפת, בפרס "סרט הביכורים הטוב ביותר" בפסטיבל הסרטים בפילדלפיה ובפרס "הסרט העלילתי הטוב ביותר", שהוא הפרס העיקרי ובעל המענק הכספי הגדול ביותר, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-32 בחיפה.
עלילה.
הסרט מביא את סיפורה של משפחה פלסטינית אחת שבניה מפוזרים בישראל, בשטחים ובאירופה..הסרט מספר על זוג ערבי מבוגר החי לבד בנצרת. הבעל סאלח (מחמוד שואהדה) עסוק כל הזמן במחשב הנייד ומנותק רגשית מאשתו נבילה (סנאא שואהדה) שעסוקה כל היום בסריגה, בבישולים ובצפייה בטלוויזיה. האב מבקש את התערבותם של שלושת ילדיו הבוגרים, החיים כולם בעולמות משלהם.
הבן הישאם (זיאד בכרי), החי לבדו בשוודיה, מזמין את הוריו לבקר ולהכיר את זוגתו. הבת סמאר (חנאן חילו) ההרה גרה ברמאללה עם בעלה ג'ורג' (עמר חליחאל), פלסטיני תמים, ועם הסבתא (ג'יהאן דרמלקוניאן) הסנילית האוהבת דברי מתיקה. גם הבן טארק (דוראד לידאווי) מצא לעצמו מקלט ברמאללה מעול ההורים ומתמודד עם בת זוגו מאיסה (מאיסה עבד אלהאדי) הדורשת הכרה בזוגיות שלהם והוא מתקשה להתחייב.
ויקטור פאצ'ה
רות וייס
רות וייס (, נולדה ב-13 במאי 1936) היא הוגת דעות, סופרת, חוקרת ובלשנית יהודיה אמריקאית. פרופסור אמריטה לספרות יידיש וספרות משווה באוניברסיטת הרווארד, שלימדה גם בקנדה באוניברסיטת מקגיל ובישראל באוניברסיטאות תל אביב וירושלים. מזוהה עם הזרם הנאו-קונסרבטיבי האמריקאי.
קורות חיים.
וייס נולדה ב-1936, לזוג יהודים ליטאים, ליאו ומאשה (לבית ולצר) רוסקיס, בעיר צ'רנוביץ, השייכת מאז מלחמת העולם השנייה לאוקראינה ואשר באותה עת הייתה עדיין חלק מרומניה. אביה היה מהנדס כימי שכיהן כמנהל מפעל גומי בצ'רנוביץ. אמה הייתה בתם של בעלי דפוס מָ"ץ, בית דפוס והוצאת ספרים ידועים בווילנה. היה לה אח אחד גדול ממנה ואח ואחות צעירים יותר, אשר ייוולדו בהמשך, בקנדה.
ב-1940 סופחה צ'רנוביץ מרומניה לברית המועצות בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב והמשפחה ברחה לבוקרשט ומשם בדרך לא דרך עד למונטריאול, קנדה, שם היה לדודה, אחי אביה מפעל טקסטיל, אשר האב הצטרף לניהולו. כך ניצלה המשפחה מהכיבוש הנאצי של עיר הולדתה, ב-1941, שנה לאחר בריחתם.
וייס גדלה במונטריאול. היא למדה בבית ספר יסודי יהודי ואחר כך בבית ספר תיכון פרוטסטנטי, שמרבית תלמידיו היו יהודים. בבית הספר התיכון נבחרה לנשיאת מועצת התלמידים וגם לקמע של נבחרת הבנים הבית ספרית בכדורסל.
היא למדה לתואר ראשון באנגלית באוניברסיטת מקגיל, ובתקופה זו הייתה אחת מעורכי עיתון האוניברסיטה " McGill Daily" ואף זכתה בפרס מ-"Canadian Women’s Press Club". במסגרת זו סייעה גם ללאונרד כהן להוציא לאור את ספר שיריו הראשון. בשנת לימודיה האחרונה במקגיל היא נישאה ללאונרד וייס, עורך דין במקצועו, ממנו נולדו לה שלושת ילדיה. את ירח הדבש שלהם חגגו השניים בטיול בישראל.
ב-1957 סיימה את לימודי התואר הראשון והחלה לעבוד כקצינת העיתונות של "הקונגרס היהודי הקנדי". שנתיים אחר כך עברה לארצות הברית ולמדה וב-1961 סיימה בהצטיינות תואר שני בספרות יידיש באוניברסיטת קולומביה. עבודת המאסטר שלה הייתה על המשורר היידישאי אברהם סוצקבר - "Abraham Sutzkever".
עם גמר לימודי ה-MA חזרה וייס לקנדה, לאוניברסיטת מקגיל ושם למדה לתואר שלישי בספרות משווה בהנחייתו של המשורר לואיס דודק - "Louis Dudek", מי שהיה שנים אחדות קודם לכן, אחד המנחים, המסייעים ונותני ההשראה של לאונרד כהן. ב-1968, שנה לפני שקיבלה את ה-PhD היא החלה ללמד ספרות יידיש וחקר היהדות באוניברסיטת מקגיל. עבודת הדוקטורט שלה יצאה לאור ב-1971, כספר - "The Schlemiel as Modern Hero", בהוצאת אוניברסיטת שיקגו.
ב-1993 מונתה לפרופסור ליידיש באוניברסיטת הרווארד, בה כיהנה ולימדה במשך 21 שנים עד פרישתה ב-2014.
אחיה, דוד רוסקיס , הוא היסטוריון תרבותי של יהדות מזרח אירופה, פרופסור לספרות ותרבות יידיש ולספרות יהודית בבית המדרש לרבנים באמריקה, חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
כתיבתה.
וייס כותבת באופן קבוע מאמרים בנושאי יהדות, יידיש ופוליטיקה בשורה ארוכה של כתבי עת המשתייכים בדרך כלל לזרם השמרני והנאו-שמרני האמריקאי ובראשם קומנטרי, וניו ריפבליק ובישראל בג'רוזלם ריפורט. היא הייתה העורכת הראשית הראשונה של ה-"Library of Yiddish Classics", ופרסמה אנתולוגיות רבות של ספרות יידיש ונכון לעשור השני במאה ה-21 היא אחת העורכות של הרבעון "Jewish Review of Books".
דעותיה.
וייס משויכת לזרם הנאו-קונסרבטיבי האמריקאי. בנוסף למאמרים רבים, עסקו בכיוון זה גם שניים מספריה: "If I Am Not for Myself: The Liberal Betrayal of the Jews", אשר יצא לאור ב-1992, ו-"Jews and Power", שהתפרסם ב-2008. בנושאים חברתיים, היא תומכת בנישואין בצורתם המסורתית, ואנטי פמיניסטית: "אני חושבת שתנועת הנשים גרמה לאמריקה יותר נזק משגרם הסוציאליזם לרוסיה".
בנושאים מדיניים, היא מדגישה ומגנה את ההשתתפות היהודית הניכרת בקומוניזם. היא טוענת בהקשר זה, ש"האנטי-אמריקאיות היא הרחבה של האנטישמיות". לשיטתה, יש דמיון רב בין שתי התרבויות, האמריקאית והיהודית: "אנחנו, היהודים, חברה דמוקרטית וחברה תחרותית, ממש כמו האמריקאים. אבל הרבה יותר קל להיות אנטישמי מאשר אנטי-מודרני, משום שאנטי-מודרניות היא דבר אבסטרקטי, בשעה שלהיות נגד היהודים זה הרבה יותר מוחשי".
תמיכתה בישראל.
וייס היא ממגיניה החשובים והאסרטיביים של ישראל בעולם האקדמי ובתקשורת הגלובלית. לדעתה, כיבוש השטחים על ידי ישראל במלחמת ששת הימים נבע מהתוקפנות הערבית ואי אפשר להפוך את היוצרות ולטעון שהתוקפנות הערבית נובעת מכיבוש השטחים. כמו כן, היא התנגדה ומתנגדת להסכמי אוסלו וטוענת שהם "ההחלטה המטופשת ביותר בתולדות האנושות. זו המדינה הראשונה בהיסטוריה האנושית שחימשה את אויביה מתוך ציפייה להרוויח בכך ביטחון. זה רק מצביע על עומק הפתולוגיה".
היא טענה כלפי הניו יורקר השמאלי למשל, שכתיבתו בכל הנוגע לישראל היא כתיבה "מחרחרת שנאה" - “hate-mongering” ובמקביל גינתה את גישתם הפשרנית ומלאת האשמה של יהודים שאינם מגינים כמוה על מדינת ישראל, מדינתם. את היהודים הביקורתיים מהסוג האחרון היא השוותה בהיבט מסוים, ליבסקציה, האגף היהודי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית. את האינטלקטואלים הישראלים היא האשימה בבגידה באמת, שנובעת מהפתולוגיה היהודית של האשמה עצמית. כל מה שהשמאל אומר עכשיו, היא טוענת, אמרו יהודים גם לפני השואה.
מההשוואה שהיא עושה בין האמריקאים לישראלים ניתן ללמוד רבות על דעותיה: "(האמריקאים בניגוד לישראלים) לא מאשימים את עצמם. אחרי 11 בספטמבר הם לא נעצרו אפילו לרגע כדי לשאול את עצמם מה עשינו רע שהביא את הטרור הזה. אם גם ישראל הייתה מתנהגת כך, היא הייתה זוכה להערצה. ישראל צריכה לתבוע מהערבים, ולא להתנצל לפניהם".
התווכחות עם 'הקנון היהודי המודרני'.
בשנת 2008 יצא לאור ספר מאמרים על ספרות ותרבות לכבודה של רות וויס. סופרים וחוקרים רבים צרפו את חיבוריהם, ביניהם הלל הלקין, אלאן מינץ [Alan Mitz], דוד אברבך [David Aberbach], אילן סטוואנס [Ilan Stavans], עזרא מנדלסון [ Ezra Mendelsohn], ג'אסטין קאמי [Justin Cammy], אדוארד אלכסנדר [ Edward Alexander], דן מירון, סאשה סנדרוביץ [Sasha Sendrovich], ועוד.
אולגה רובין
אולגה רובין (נולדה ב־ 18 באוגוסט 1989) היא לוחמת MMA ישראלית המתחרה בליגת בלאטור , ואלופת ישראל לשנת 2015 בג'יו ג'יטסו ברזילאי.
ביוגרפיה.
רובין החלה להתאמן בגיל 3 בהתעמלות אמנותית, התעמלות קרקע ובלט ודבקה בענפים אלו במשך 15 שנה. בשנת 2012, לאחר שחוותה הטרדות רחוב ואף ניסיון שוד, החליטה בהשראת צפייה בקרב עם רונדה ראוזי, להתאמן ב-MMA. במסגרת האימונים, למדה איגרוף תאילנדי וג'יו ג'יטסו ברזילאי. בינואר 2015, בהיותה בת 25, זכתה בתואר אליפות ישראל בקטגוריית משקל 70 קילו, בג'יו ג'יטסו ברזילאי.
ב-10 בנובמבר 2016, נלחמה באירוע בלאטור 164 של בלאטור , ליגת ה-MMA השנייה בגודלה בעולם. רובין התמודדה מול לאוריטה ליקר ציביריס מבאר שבע וגברה עליה בנוק אאוט טכני בסיבוב הראשון. ב-12 ביולי 2019, רובין נלחמה בקרב על תואר האליפות במשקל נוצה מול האלופה ג'וליה באד , ובכך הפכה ללוחמת ה-MMA הישראלית הראשונה (מקטגורית גברים ונשים כאחד) להילחם בקרב אליפות בינלאומית. רובין הפסידה בקרב זה בסיבוב הראשון בנוקאאוט טכני.
נכון לנובמבר 2019, מאזן התוצאות של רובין עומד על ששה ניצחונות ושני הפסדים.
חיים אישיים.