הטקסט של לוין נע כרגיל בין פיוט לגרוטסקה, בין תיאורים שוברי לב של כאב ואובדן לבין דיאלוגים מיניים בוטים ומרושעים, כשהפער בין נצחיות המוות לעליבות החיים הוא אחד הכלים שהשתמש בהם כדי להמחיש את היעדר היכולת להכיל את משמעויות השכול. אלה נושאים מקובלים בכתיבה של חנוך לוין, אבל המחזה, רווי החזרות והמראות, עוד מתוחכם בהרבה מהנקודה הספציפית הזאת, חותר תחת עצמו ופורס שלל משמעויות הנלחמות ביניהן לאורכו. כך למשל בכל הנוגע לחזרתיות של האבל. נדמה לנו, לאחר חשיפת הריטואל, כי החזרתיות הזו היא רק חלק מההצגה שבתוך ההצגה - טקסט תיאטרלי שמועלה שוב ושוב כתוצאה של האובססיה המלכותית. אלא שבמערכה השנייה, הורי הילדים שנידונו למוות מבצעים ללא קשר שחזור משלהם של אותם המילים והצעדים שעשו בשנה שעברה, כלומר תהליך האבל הוא טקס שחזור אינסופי, חוויה קיומית, מעגלית, שאין ממנה מוצא. היינו רוצים להאמין שניתן לעצור אותה, שהיא נטועה בהחלטה הבלתי סבירה של המלך, אך סוף ההצגה אינו סופו של האבל, שאינו מסתיים לעולם.
מסתתר כאן במידת מה גם מהלך נוסף: אחד ההורים מוחה נגד המלך, מבקש להביט בו, לנסות להבין כיצד יכול היה להורות להרוג את בנו. כעס האב על המלך הוא כעס פוליטי, משל לזעם על הקרבת בנים במלחמות חסרות טעם בשם השררה והאגו. במקביל, הזעם על השרירותיות של השררה זהה גם לזעם הכללי יותר על שרירותו של החולי שנוטל את חייהם של ילדים רכים, שמפנה המלך עצמו כלפי העולם. בשני המקרים אין תשובה ואין נחמה. גם כאן הריטואל המלכותי המזוויע אינו אלא הרחבה גשמית של הסבל המשותף. יש ב"מתאבל ללא קץ" קומדיה לצד יגון, כמו גם התרסה.
בשנת 2016 הועלה המחזה על ידי שחקני בית הספר למשחק "גודמן" שבבאר שבע בבימויו של יאיר שרמן. ההצגה זכתה לשבחים רבים בארץ. לאחר מכן הציגו אותו בפסטיבל הצגות סטודנטים במינסק שבבלארוס, בו הועלו הצגות מכל רחבי העולם, אך ההצגה הישראלית זכתה למרב השבחים וגרפה שלושה פרסים: פרס ההצגה הטובה ביותר של חבר השופטים הבינלאומי, פרס הבמאי הטוב ביותר ופרס השחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה (בוגר בית הספר איתי צ'מה).
החל מתחילת 2020, המחזה מועלה בתיאטרון הקאמרי כ"דרמה פיוטית", בבימויו של ארי פולמן, שהתפרסם קודם לכן כבמאי קולנוע מוערך, אך לא כבמאי תיאטרון. הבחירה הלא שגרתית בפולמן כבמאי הגיעה במסגרת האירועים המציינים 20 שנה למותו של חנוך לוין, מתוך רצון לייצר אינטרפטציה חדשה לשפה הייחודית של המחזאי הדגול, פנתה השחקנית ליליאן ברטו, אלמנתו של לוין, לפולמן, בבקשה שיצטרף לפרויקט והזמינה אותו לבחור מחזה מבין כ-22 המחזות שלוין כתב ועדיין לא הוצגו בתיאטרון הרפרטואי. פולמן צלל לתוך המשימה ונעצר ברגע שנתקל בטקסטים של "מתאבל ללא קץ". לתפקיד הראשי נבחר מוריס כהן, שנושא על כתפיו את הטקסטים המורכבים, לצד קבוצת שחקנים, רקדנים, נגנים והמוזיקאית והזמרת אפרת בן צור, וכל זה על רקע תפאורה שעיצב דוד פולונסקי.
רק לא ביבי
"רק לא ביבי" (לעיתים בראשי תיבות: רל"ב) הוא ביטוי פוליטי, לרוב ביקורתי, המתייחס למחנה הפוליטי במדינת ישראל שקרא להחליף את בנימין נתניהו ("ביבי") בתפקיד ראש ממשלת ישראל.
היסטוריה.
המונח "רק לא ביבי" נמצא בשימוש בשיח בישראל עוד מתחילת המאה ה-21. ב-2007, נעשה שימוש ראשון במונח באמצעי התקשורת במיינסטרים, אז הפובליציסט יואל מרקוס פרסם בעיתון "הארץ" מאמר בכותרת זו. לכתביו הגיב יצחק גאגולה, לשעבר חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס, במאמר "למה כן ביבי". כתבות בנושא פורסמו בכלי תקשורת שונים לאורך העשור השני של המאה ה-21.
התקבעות המונח בשיח הציבורי הייתה בעיקרה במהלך המשבר הפוליטי שהחל ב-2019, אז מחנה הימין מול מחנה המרכז והשמאל נחלקו סביב המשך כהונתו של נתניהו כראש הממשלה. בעוד תומכי מפלגת "הליכוד" וגוש הימין הביעו תמיכה בנתניהו, המרכז והשמאל התנגדו לו באופן אישי. עם הזמן התרחבה ההתנגדות לחלקים מגוש הימין.
עיקר ההתנגדות לנתניהו לא נגעה בפועלו כראש ממשלה, אלא בחקירותיו הפליליות (תיקי "1000", "2000" ו-"4000") שהבשילו לכדי הגשת כתב אישום. למרות שעיקר ההתנגדות הייתה עקב חקירותיו הפליליות של נתניהו, ביקורת רבה הופנתה כלפיו גם בגלל מדיניותו ופועלו כראש ממשלה. מהות טיעון המתנגדים היא שאדם המואשם בשחיתות בשוחד, מרמה והפרת אמונים אינו יכול לכהן כראש ממשלה. טענה זו נסמכה, בין היתר, על דברים שאמר נתניהו בעצמו ב-2008 על ראש הממשלה דאז אהוד אולמרט. לפיהם, "ראש ממשלה השקוע עד צוואר בחקירות" עלול להכריע "על בסיס האינטרס האישי של ההישרדות שלו, ולא לפי האינטרס הלאומי". לאור הלכת דרעי-פנחסי, נתניהו אולץ להתפטר מכל תפקידיו הנלווים כשר, אם כי החוק התיר לו להמשיך ולכהן כראש ממשלה כל עוד לא הורשע. לאור זאת, הוצע לשנות את החוק כך שיאלץ אותו להתפטר.
פוליטיקאים שונים, משמאל ומימין, התייחסו למונח "רק לא ביבי" כביקורת על אג'נדה פוליטית, או תוך כדי הכחשה שמדובר על אג'נדה פוליטית. עם אלו נמנים, בין היתר, איילת שקד, בני גנץ, תמר זנדברג ונתניהו עצמו. תשדיר בחירות בנושא זה התפרסם מטעם "הליכוד" במהלך מערכת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש.
שימוש.
השימוש במונח רווח מצד אנשי תקשורת ופוליטיקאים מהימין כלפי אנשי תקשורת הנתפסים בעיניהם כ"שמאלנים". לרוב, הביקורת היא על כך שבמקום להתייחס לסוגיות מהותיות ההתקפות הן פרסונליות נגד נתניהו. זאת, כביכול, בניגוד לכללי האתיקה העיתונאית, היות שמתנגדיו זוכים לשבחים. הביקורת מתייחסת לכך שגישה זו אינה רציונלית לדעתם, והיא מכונית "אובססיה", "פסיכוזה" ו"כת". ביקורת על גישת "רק לא ביבי" כוונה גם כלפי מפלגות המרכז והשמאל בישראל, מפני שאלו, לדעת המבקרים, לא הציעו חלופה משמעותית וניהלו קמפיין פרסונלי. טענה אחרת הייתה שמפלגות אלו מוכנות להתפשר על סוגיות פוליטיות על מנת להחליפו. ביקורת גם נמתחה על רשימת "כחול לבן", ונטען שהאידאולוגיה המאחדת את חבריה היא "רק לא ביבי", דבר שהוכחש על ידי ראש הרשימה, בני גנץ.
לעומת זאת, איש התקשורת בן כספית, ממבקריו הידועים של נתניהו, קרא ל"רק לא ביבי" אג'נדה הגיונית ומנומקת. לטענת פרופסור דרור פייטלסון המונח משקף סלידה מגישה לא עניינית שהופכת את הכל לפוליטי. לגישתו, כשהכל פוליטי, לא נשאר מקום לנתונים ושיקולים ענייניים של בחירת חלופות. כשהכל פוליטי לא מתחשבים בהשלכות של התנהלות הממשלה על המדינה והאזרחים החלשים בה, ובטח לא בהשלכות לטווח ארוך. התוצאה היא בהכרח החלטות לא מיטביות.
באוקטובר 2021 כתב רומן ברונפמן שהמודל הפוליטי "רק לא ביבי" מייצג חלוקה פוליטית למחנות על פי אמות מוסר ולא על פי אידאולוגיה, שלא הייתה קיימת לפני כן, ואפיין גישה זו כתופעה עולמית ברמה המדינית והפוליטית. לדבריו, חלוקה פוליטית דומה התרחשה באותה תקופה בחילופי ממשל בצ'כיה, ותהליכים דומים קורים בהונגריה ובפולין.
אוורס S1
"אוורס S1" (באנגלית: Everus S1) היא מכונית משפחתית, המוגדרת מכונית קומפקטית, מתוצרת חטיבת הרכב Everus בבעלות Guangqi Honda , במיזם משותף של שותפות "joint venture" בין יצרנית הרכב הרכב היפנית הונדה ויצרנית הרכב הסינית GAC Group , אשר יוצרה בסין בין השנים 2011–2014 בסין.
זיגזג (מלאכת יד)
זיגזג או סיכסך הוא שמם של שרוך בד עיטורי, של תך רקמה ושל תך תפירה. שרוך הבד שבאנגלית נקרא Rickrack הוא שטוח וקלוע כך שבמרחקים שווים בולטות ממנו פינות פעם לצד אחד ופעם לצד שני, באופן שמזכיר צורת W שחוזרת על עצמה. השרוך עשוי לרוב מכותנה ואפשר למצאו עשוי מפוליאסטר, צמר או חוטים מתכתיים. שרוך הזיגזג חזק ונארג בהרבה צבעים ובעוביים שונים ומשמש לייפוי בתפירה או רקימה על בד או בשולי בד, המרקם המיוחד שלו מאפשר ליצור כל מיני דוגמאות ושימש לקישוטי בגדי נשים ילדות ובובות. זיגזג הוא גם שמו של תך תפירה ושל תך רקמה שיוצרים ביד או כאלו הנוצרים במכונת תפירה שבה מחט המכונה מדלגת פעם ימינה ופעם שמאלה. למכונות התפירה יש גם תפר זיגזג שבו המכונה תופרת 3 צעדים ימינה ואחר 3 צעדים שמאלה וחוזר חלילה. בין כלי התפירה יש גם מספרי סיכסך שבעזרתם גוזרים בד או ניר ויוצרים שוליים מזוגזגות.
בד ארוג בדוגמת 'טוויל עין הציפור' נקרא גם 'טוויל זיגזג' [Zigzag Twill].
זיגזג כסמל פולקלורי ותרבותי.
אחת הסיבות לשימוש המרובה של תפירה, הטלאה או רקמה של זיגזג על בגדי אנשים, קשורה לסמליות של צורתו, ומשמעותה בתרבויות שונות.
ברקמה מכניסים לקבוצת הזיגזג - גם תכים המכונים אידרת הדג .
ב'מילון הסמלים' של י. א. סירלוט נכתב שבאורנמנטיקה זיגזג מסמל אש.
המעצב התעשייתי הנרי דרייפוס בספרו המקיף 'Symbol Sourcebook' כתב שציור הזיגזג מסמן מים.
בספר 'Myth and Symbol, Symbolism in Prehistoric Religion' כתב אריאל גולן שזיגזג מסמל נחש ומים.
על אדם שמשנה את דעותיו לעיתים קרובות אומרים שהוא מזגזג.
אמנית הסיבים הפמיניסטית מרים שפירו, השתמשה בהרבה מיצירותיה בפסי זיגזג ותחרה.
היסטוריה.
משחר ההיסטוריה אנשים למדו לקלוע את שערם לצמות, בטבע מצאו ענפים גמישים, קש ועשבים גמישים נוספים שמהם קלעו רצועות שרוכים. עם הדורות למדו לקלוע בין יתר השרוכים גם עם כאלה עם זוויות בצורת זיגזג. כאשר מנסים לתפור שתי יריעות ורוצים שהתפר ביניהן יהי חזק רק טבעי שייוצר תפר הנראה כמו זיגזג.