המרוץ נוסד על ידי איימו מאג'י ופרנקו מצוטי, כתגובה להעברת הגרנד פרי האיטלקי מברשה למונצה. המסלול מברשה לרומא תוכנן בצורת הספרה 8 ונמשך על פני 1,500 קילומטרים, שהם 1,000 מיל רומי. המרוץ הראשון הוזנק ב-26 במרץ 1927 בהשתתפות 77 רכבים, נהוגים כולם בידי נהגים איטלקים. 51 רכבים הגיעו לקו הסיום. ההשתתפות במרוץ הוגבלה למכוניות מייצור סדרתי והמשתתפים נדרשו לשלם דמי השתתפות של לירה אחת. ג'וזפה מוראנדי, מנצח המרוץ, השלים את המסלול בזמן של עשרים ואחת שעות וחמש דקות, כשהוא נוהג ברכב מסוג OM. OM, היצרנית האיטלקית שמושבה בברשה, זכתה בכל שלושת המקומות הראשונים.
טציו נובוראלי ניצח את המרוץ של שנת 1930, כשהוא נוהג באלפא רומיאו C6. לאורך מרבית המרוץ היה נובוראלי במקום השני, אחרי אקילה וארצי, חברו לקבוצה. הוא ניצל ת האור העמום של שעות הבוקר המוקדמות ונסע אחרי וארצי כשהוא נוהג עם אורות כבויים ולכן לא נראה במראות הרכב. הוא ניצל את הכביש הישר בכניסה לעיר ברשה על מנת לבצע את העקיפה, אחריה הדליק את אורות הרכב ושמר על ההובלה עד לסיום המרוץ.
לאורך מרבית השנים ניצחו במרוץ נהגים איטלקים, רק 3 פעמים היו המנצחים זרים. רודולוף קרקסיולה הגרמני היה המנצח הלא-איטלקי הראשון, כשניצח את המרוץ של שנת 1931 ביחד עם שותפו ויליאם סבסטיאן. קרקסיולה, שנהג במרצדס-בנץ SSK היה הראשון שסיים את המרוץ במהירות ממוצעת של למעלה מ-100 קמ"ש. בשל המשבר הכלכלי ששרר בגרמניה באותן השנים לא זכה לתמיכה מרובה מצד חברת מרצדס-בנץ. הוא לא הצליח לגייס מפסיק אנשים על מנת לאייש את כל עמדות הטיפול לאורך המסלול. צוות המכונאים המצומצם שעמד לרשותו נאלץ לעבור בין נקודות שונות, תוך כדי מציאת קיצורי דרך על מנת להגיע בזמן לנקודות המפגש.
תאונת דרכים במהלך המרוץ של 1938 בה נהרגו מספר צופים הובילה את בניטו מוסוליני לאסור על קיום המרוץ בשנה לאחר מכן. המרוץ חודש בשנת 1940, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. באותה שנה התקיים המרוץ במסלול מקוצר באורך 100 קילומטר, אותו הקיפו המשתתפים 9 פעמים. במרוץ זה השתתף לראשונה דגם הטיפו 815, הרכב הראשון שיוצר על ידי חברת AAC (ראשי תיבות של Auto Avio Costruzioni) בבעלותו של אנצו פרארי.
המלחמה הובילה להפסקת המרוץ בין השנים 1941 ו-1946.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
נהגים איטלקים המשיכו להוביל את המרוץ גם בשנים לאחר סיום המלחמה וניצחו את שמונת המרוצים הבאים. בשנת 1952 הצליחו צמד הנהגים קרל קלינג והנס קלנק לסיים במקום השני כשהם נוהגים במרצדס-בנץ 300SL "כנפי השחף". במהלך שנות החמישים היו עוד מספר נהגים לא-איטלקיים שהצליחו לסיים על הפודיום ביניהם חואן מנואל פנג'יו, פיטר קולינס וולפגנג פון-טריפס.
בשנת 1954 התחרה הנס הרמן במרוץ, כשהוא נוהג בפורשה 550 ספיידר. באחד מקטעי הדרך התקרב למעבר של מסילת רכבת, רגעים ספורים לפני שעברה בו הרכבת המהירה לרומא. הרמן החליט שלא לבלום, האיץ מתחת למחסום שהחל לרדת ועבר את המסילה שניות ספורות לפני שהרכבת עברה במקום. שנה לאחר מכן התחרה שוב, הפעם כחלק מקבוצת מרצדס-בנץ. החברה הגרמנית השקיעה מאמצים רבים ושלחה מספר רכבים מדגם 300 SLR. הרמן נאלץ לנטוש את המרוץ בעקבות בעיה בבלמים. מנואל פנג'יו התחרה במרצדס נוספת, כשהוא מתעקש לנהוג בעצמו ללא עזרה של נהג משנה. סטירלינג מוס, נהגה השלישי של מרצדס, ניצח את המרוץ כשהוא קובע שיא חדש של מהירות ממוצעת - 157.65 קמ"ש.
שתי תאונות קטלניות שאירעו במהלך המרוץ של שנת 1957 הביאו לביטולו של המרוץ. התאונה הראשונה התרחשה כ-70 ק"מ לפני העיר ברשה. אלפונסו דה-פורטגו, נהגה של קבוצת פרארי, נהג בפרארי 335S, כאשר אחד מצמיגי הרכב התפוצץ. כתוצאה מהפיצוץ נכנס הרכב לסחרור וסטה לתוך קהל הצופים. דה-פורטגו ואדמונד נלסון, נהג המשנה שלו נהרגו מעוצמת הפגיעה. בנוסף, נהרגו תשעה צופים, בהם חמישה ילדים. בתאונה נוספת, שהתרחשה בסמיכות לקו הסיום, נהרג יוזף גוטגנס, נהגה של קבוצת טריומף.
לאורך שנות המרוץ נהרגו כתוצאה מתאונות 56 בני אדם. צמד התאונות הקטלניות ומספר ההרוגים הגדול הוביל להחלטה הסופית על הפסקת קיומה של התחרות.
לאחר הפסקת המרוץ.
בארבע השנים לאחר הפסקת המרוץ התקיים אירוע במתווה המסלול המקורי, אך הנסיעה בו נעשתה תוך שמירה על הגבלת המהירות החוקית לאורך הדרך. מאז שנת 1977 מתקיים מדי שנה אירוע המיועד למכוניות אספנות. ההשתתפות במרוץ המחודש מוגבלת רק לרכבים שהשתתפו באחד או יותר מהמרוצים המקוריים.
בשנת 2004 נפתח בברשה מוזיאון המילה מילייה המנציח את המרוצים השונים וכולל רפליקות רבות של רכבים שלקחו חלק במרוצים המקוריים.
עונת 2010/2011 בבונדסליגה
עונת 2010/2011 הייתה העונה ה-48 של הבונדסליגה, שהיא הליגה הגרמנית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-21 באוגוסט 2010 והסתיימה ב-14 במאי 2011.
פ.צ. קייזרסלאוטרן ופ.צ. סנט פאולי עלו מהליגה השנייה.
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות. במידה ובסוף העונה מספר קבוצות היו מגיעות לאותו מספר נקודות, הקבוצה עם הפרש השערים הטוב יותר הייתה מקבלת יתרון.
הליגה כללה 18 קבוצות. קבוצות שסיימו במקומות ה-17-18 ירדו בסוף העונה לבונדסליגה השנייה, ושתי קבוצות עלו במקומן. הקבוצה שהגיעה למקום ה-16 השתתפה במשחקי מבחן מול הקבוצה שסיימה במקום השלישי בהבונדסליגה השנייה, כאשר המנצחת במפגש הכפול הייתה משחקת בעונה הבאה בבונדסליגה והמפסידה בבונדסליגה השנייה.
בורוסיה דורטמונד זכתה בתואר האליפות בפעם רביעית בתולדות המועדון.
פ.צ. סנט פאולי ואיינטרכט פרנקפורט ירדו לבונדסליגה השנייה. בורוסיה מנשנגלדבך נותרה בליגה לאחר סדרת משחקי מבחן (מפגש כפול) נגד בוכום.
כדורגלנים מצטיינים.
מריו גומז (באיירן מינכן), אשר כבש 28 שערים, זכה בתואר מלך השערים של הליגה.
תחום שיפוט (פירושונים)
אילן גולדפיין
אילן גולדפיין (נולד ב-12 במרץ 1966) הוא כלכלן ברזילאי-ישראלי והנשיא הנוכחי של הבנק המרכזי של ברזיל.
ביוגרפיה.
גולדפיין יליד חיפה, ישראל, הוא סיים את לימודיו בכלכלה באוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו, קיבל תואר מהאוניברסיטה הקתולית של ריו דה ז'ניירו ודוקטורט מ-MIT. הוא מונה לתפקידו כנשיא הבנק המרכזי ב-12 במאי 2016.
הוואי (סרט, 1966)
הוואי (באנגלית: Hawaii) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1959 המבוסס על הרומן "הוואי" מאת ג'יימס מיצ'נר משנת 1941.
הסרט בוים על ידי ג'ורג' רוי היל ובתפקידים הראשיים מופיעים מקס פון סידוב ו-ג'ולי אנדרוז. העלילה מספרת על כומר קלוויניסטי הנשלח לאחר לימודי תאולוגיה ביחד עם אשתו, לאיי הוואי כדי לעסוק שם במסיונריות ולהעביר את הילידים מאמונתם הפגנית, לנצרות.
השחקנית הטהיטית ז'וסלין לגארד נבחרה לתפקיד המלכה ההאוואית מאלמה קאנאקואה למרות שלא היה לה כל ניסיון קולנועי. היא נבחרה לאור מבנה גופה (השמן), פניה ואישיותה. זה היה תפקידה היחיד בקולנוע ועליו קבלה את פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. היא לא ידעה אנגלית ותפקידה הוכתב לה באופן פונטי. לגארד היא השחקנית היחידה על היום שהייתה מועמדת לפרס אוסקר על תפקיד בודד בקולנוע.
הסרט זכה גם בפרס גלובוס הזהב לפסקול המוזיקה המקורי. והיה מועמד לשבעה פרסי אוסקר בקטגוריות שונות.
מקס פון סידוב היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
תקציר העלילה.
השנה 1819, קבוצת כמרים שגמרו לימודי תאולוגיה באוניברסיטת יל נוסעת להאוואי כדי להפיץ את בשורת הנצרות בקרב ילידי המקום. אחד מהם הוא ילידי הוואי, הנסיך קאוקי (מנו טופו) שמשכנע את ראשי הכנסייה בנחיצות השליחות.
אבנר הייל (מקס פון סידוב) נבחר למשלחת אבל קודם עליו לשאת אשה כדי שיתפנה לעסוק בהוואי רק במסיונריות ולא יתפתה לנשים. הוא נוסע להיפגש עם ג'רושה ברומלי (ג'ולי אנדרוז), בתו של חוואי אמיד (קרול או'קונור). ג'רושה נמצאת שנתיים בקשר מכתבים עם רב החובל רייפר הוקסוורת' (ריצ'רד האריס) אך זמן רב הוא לא ענה לו. למרות אופיו הקר והמגושם של הייל היא מסכימה להתחתן איתו ולהפליג להוואי. בעוברם במצר מגלן הם נתקלים בסופה קשה וכל הנוסעים סובלים מאד.
כאשר הם מגיעים לחוף האי מאווי נדהם הייל לראות ילידים שוחים לעומתם ובראשם בחורות חשופות חזה. אתם מגיעה לספינה המלכה ("אלי נואי" - ז'וסלין לגארד) אמו של קאוקי. הייל אומר לה שבכוונתו לנצרם והיא נבקשת מג'רושה ללמד אותה לכתוב אנגלית.
הייל נדהם ממנהגי הילידים ובראשם גילוי עריות ויחסי מין חופשיים בעיקר עם המלחים המגיעים לאי. המלכה נשואה לאחיה קקואה ומסרבת להיפרד ממנו לבקשת הייל. לבקשת הייל היא מוציאה צו האוסר על יחסי מין עם המלחים. המלחים ובראשם רייפר הוקסוורת' מתעמתים על רקע זה עם הילידים ומציתים את הכפר אבל הילידים מחזירים מלחמה ומכבים את האש. הוקסוורת' רוצה לקחת את ג'רושה איתו אבל הייל מגרש אותו.
ג'רושה והייל מצילים ממות תינוק שנולד עם כתם לידה. הייל אוסר על קקואה להעביר לילדים את מורשת אבותיהם הפגנים שהגרו להוואי מבורה בורה. הוא אוסר על קקואה להתחתן עם אחותו נאולה, מתפרץ בצעקות באמצע החתונה ומגורש משם. התינוק של קקואה ואחותו נולד פגום וקקואה מטביע אותו. הייל רואה בזה את נקמת האלוהים ולא מתערב. כאשר המלכה גוססת הוא נקרא למיטתה ומטביל אותה לנצרות על ידי מים שהוא מזליף על מצחה.
מגפת חצבת שהובאה על ידי אחד המלחים מתפרצת במקום. הרופא ג'ון וויפל (ג'ין הקמן) עושה כל שביכולתו אבל אלפים מתים במגפה שגם בה רואה הייל נקמת אלוהים.