ב-5 בינואר 2006 מינה הרמטכ"ל דן חלוץ את ידלין לראש אגף המודיעין. ידלין החליף בתפקיד את אהרן זאבי-פרקש והיה לטייס חיל האוויר הראשון שמונה לתפקיד זה. ידלין כיהן בתפקיד זה גם במהלך מלחמת לבנון השנייה. לאחר המלחמה פעל ידלין ליישם את לקחיה באמ"ן, ובין היתר הקים את חטיבת ההפעלה המבצעית. במהלך שירותו כראש אמ"ן היה מעורב ידלין בשנת 2007 במאמץ המודיעיני ובתכנון מבצע תקיפת הכור הגרעיני בסוריה. ב-16 בספטמבר הופיע ידלין בפני ועדת החוץ והביטחון של הכנסת ואמר כי "ההרתעה הישראלית שוקמה מאז מלחמת לבנון השנייה, וזה משפיע על כל המערכת האזורית, כולל איראן וסוריה". כן שימש בתפקיד בעת מבצע חורף חם ומבצע עופרת יצוקה. בתקופתו הפכה יחידה 8200 לחוד החנית של לוחמת הסייבר ההתקפי. הוא פרש מתפקידו בנובמבר 2010.
לאחר פרישתו מצה"ל.
ב-20 בנובמבר 2011 החל ידלין לכהן בתפקידו האזרחי הראשון, כראש המכון למחקרי ביטחון לאומי.
במאי 2012 הוגש בטורקיה כתב אישום ובו דרישה לעונש של תשעה מאסרי עולם נגד ידלין ועוד שלושה קצינים בכירים ישראלים עקב מעורבותם בשנת 2010 בהשתלטות על המרמרה בעת המשט לעזה.
באוגוסט 2012 פרסם ידלין מאמר ב"וושינגטון פוסט" תחת הכותרת "למען שלום עם איראן, התכוננו למלחמה". הוא כתב שאם לא ישנה נשיא ארצות הברית ברק אובמה את מדיניותו כלפי תוכנית הגרעין האיראנית, צפויה כנראה ישראל לתקוף את מתקני הגרעין באיראן בסתיו 2012.
בשנת 2013 החל ידלין לכהן בהתנדבות כיו"ר פידל, עמותה לחינוך ושילוב חברתי של יוצאי אתיופיה בישראל. בנוסף, הוא חבר במועצה הציבורית של עמותת אלע"ד.
בנובמבר 2014 אמר ידלין בכנס של התנועה הקיבוצית כי "אין שום איום קיומי על ישראל", והסביר ש"לישראל יש את הצבא החזק ביותר ממרקש ועד בנגלדש - כולל". בנוסף שיבח את ראש הממשלה לשעבר אריאל שרון על ביצוע תוכנית ההתנתקות, וציין כי "אם הייתי יכול, הייתי שם כל יום פרח על הקבר של אריאל שרון על ששחרר את ישראל מ-1.7 מיליון פלסטינים".
בינואר 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הודיע על הצטרפותו למחנה הציוני. יו"ר העבודה יצחק הרצוג ויו"ר התנועה ציפי לבני, הכריזו עליו כמועמדם לתפקיד שר הביטחון, בלי שיכהן כחבר הכנסת. במקביל יצא לחופשה ללא תשלום מראשות המכון למחקרי ביטחון לאומי, עד מועד הבחירות.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הביע תמיכה בכחול לבן ובעומד בראשה, בני גנץ.
בפברואר 2021 הודיע כי יסיים את תפקידו כראש המכון למחקרי ביטחון לאומי ב-1 במאי.
חיים אישיים.
ידלין נשוי לקארן-דפנה קיפניס-ידלין, מנהלת המזכירות בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות ואב לשתי בנות, אורי ועו"ד רותם ידלין, יו"ר מועצה אזורית גזר ובן דן ידלין.
קישורים חיצוניים.
כתבות
מכתביו:
מהערכותיו:
מודסט מוסורגסקי
מוֹדֵסט פֵּטרוֹבִיץ' מוּסוֹרגְסְקִי (ברוסית: Модест Петрович Мусоргский; 9 במרץ 1839, קַריֶיבוֹ, מחוז פסקוב – 16 במרץ 1881, סנקט פטרבורג) היה מלחין רוסי.
מוסורגסקי, אחד מחמשת המלחינים הרוסים הנודעים בשם "החמישה", היה מחדש מוזיקה רוסית. יצירותיו, ככמו יצירות של יוצרים אחרים בני זמנו, שאבו לא מעט מן ההיסטוריה הרוסית של ימי הביניים, הפולקלור הרוסי ונושאים לאומיים אחרים. לצד התרסה מכוונת כלפי מוסכמות המוזיקה המערבית, הייתה בכך גם חתירה לזהות רוסית ייחודית במוזיקה. בין יצירותיו העיקריות האופרה הלאומית הגדולה "בוריס גודונוב", הפואמה הסימפונית "לילה על הר קירח" והסוויטה לפסנתר "תמונות בתערוכה". במשך שנים רבות היו יצירותיו של מוסורגסקי מוכרות בעיקר בגרסאות שעובדו, תוזמרו והושלמו על ידי מלחינים אחרים; ברוב המקרים, אפשר להשיג כיום גם את הפרטיטורות המקוריות.
חיי מוסורגסקי.
מוסורגסקי בצעירותו.
מוסורגסקי, בן למשפחה עשירה שמוצאה מאצולת רוסיה הוותיקה, התחיל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל שש, עם אמו. הוא התקדם במהירות וכעבור שלוש שנים יכול היה לנגן קונצ'רטו של ג'ון פילד לפני בני משפחה וחברים.
בגיל עשר יצאו הוא ואחיו ללמוד בסנקט פטרבורג, שם המשיך בלימודי פסנתר אצל אנטון הרקה.
למוסורגסקי נועדה קריירה של קצין צבא, ובהגיעו לגיל 13 נכנס לבית הספר לצוערים של חיל המשמר, אך המוזיקה לא איבדה מחשיבותה בחייו. בשנת 1852 פרסם, על חשבון אביו, יצירה קצרה לפסנתר (לגמרי לא אופיינית לסגנונו), וכעבור שנה תיאר אלכסנדר בורודין את הנער בן ה-17 כ"פסנתרן חובב אלגנטי". בשנת 1856 סיים מוסורגסקי בהצלחה את בית הספר לצוערים והתמנה לקצין בגדוד המשמר פריאובראז'נסקי, הגדוד הראשון במעלה של חיל המשמר הקיסרי. בשנות לימודיו גילה עניין בהיסטוריה ולמד פילוסופיה גרמנית.
מוסורגסקי בבגרותו.
במהלך השנתיים הבאות פגש מוסורגסקי כמה דמויות חשובות בחיי התרבות של רוסיה, בהם סזאר קואי (גם הוא קצין צבא) ומילי באלאקירב. מוסורגסקי חיבר כמה שירים וקטעים לפסנתר, לצד מספר ניכר של תרגילים בקומפוזיציה בהדרכת באלאקירב, ובשנת 1858 ויתר על הקצונה לאחר משבר קשה. ייתכן שלמשבר זה היה רכיב רוחני (במכתב אל באלאקירב הוא מזכיר "מיסטיקה ומחשבות ציניות בנוגע לאלוהות"), אבל טבעו האמיתי כנראה לא ייוודע לעולם. בשנת 1859 רכש מודסט בן ה-20 ניסיון חשוב בתיאטרון כאשר סייע בהכנות להפקת האופרה של גלינקה, החיים למען הצאר בנחלת גלבוב של זמרת לשעבר ובעלה העשיר; הוא פגש גם את ליאדוב ונהנה מביקור מפרה במוסקבה - שאחריו הצהיר על אהבתו ל"כל דבר רוסי".
על אף ההתגלות הזאת, המוזיקה של מוסורגסקי עדיין נטתה לעבר מודלים זרים: עם באלאקירב למד בעיקר מוזיקה גרמנית (לרבות סימפוניות של בטהובן), וסונאטה לארבע ידיים שהוציא מתחת ידיו בשנת 1860 מכילה את הפרק היחיד שלו בצורת סונאטה. קשה גם להבחין באיזה דחף "לאומני" בולט באופרה שלו "אדיפוס באתונה", שעליה עבד בין גיל 19 ל-22 (ולבסוף נטש בלי לסיים), או ב"אינטרמצו אין מודו קלאסיקו" לפסנתר סולו (עובד ותוזמר בשנת 1867). זו הייתה היצירה האחרונה שחיבר מדצמבר 1860 עד אוגוסט 1863: הסיבות לכך נעוצות כנראה בהופעתו מחדש של המשבר הסובייקטיבי שלו בשנת 1860 והקשיים, האובייקטיביים לחלוטין, שנבעו מ"שחרור האריסים" בשנה שלאחריה - מצב שהותיר את המשפחה משוללת מחצית מנחלתה ואת מוסורגסקי עושה חלק גדול מזמנו בכפר הולדתו, במאמצי שווא לבלום את ההתרוששות המשמשת ובאה.
אותה עת כבר השתחרר מוסורגסקי מהשפעת באלאקירב ובעיקר לימד בעצמו. בשנת 1863 החל בכתיבת אופרה נוספת - "סאלאמבו" - שעליה עבד בין 1863 ל-1866 לפני שאיבד עניין בפרויקט. במשך התקופה הזאת חזר לסאנקט פטרבורג, התפרנס כעובד מדינה בדרג נמוך וחי ב"קומונה" של שישה אנשים. בשיכרון שנסכה עליו האווירה האמנותית והאינטלקטואלית עסק בקריאה ובדיונים בקשת רחבה של רעיונות אמנותיים ומדעיים - בהם אלה של הסופר בעל דעות מהפכניות ניקולאי צ'רנישבסקי, שנודע בקביעתו, כי באמנות "צורה ותוכן הם הפכים". השפעות אלה קרבו אותו יותר ויותר לאידיאל של "ריאליזם" אמנותי על כל המתחייב ממנו, ותהיה זו האחריות להעתיק את החיים "כמו שבאמת חיים אותם"; ההתעסקות המתמדת בשכבות הנמוכות של החברה; או הדחייה של צורות מוזיקליות חוזרות וסימטריות כיון שאינן נאמנות די הצורך למהלך, שאיננו חוזר על עצמו ואיננו צפוי, של "החיים האמיתיים".
"החיים האמיתיים" הנחיתו על מוסורגסקי מהלומה מכאיבה במיוחד בשנת 1865, עם מות אמו; אז פקדה את המלחין תקופת האלכוהוליזם הרצינית הראשונה שלו. בשנה שלאחריה פורסמו שיריו ה"ריאליסטיים" הראשונים. בשנת 1867 גם סיים את הגרסה התזמורתית המקורית הראשונה של לילה על הר קירח. באלאקירב מתח עליה ביקורת וסירב לנצח עליה והתוצאה הייתה, שהיצירה לא בוצעה מעולם בחיי מוסורגסקי.
מוסורגסקי בשיאו.
הקריירה של מוסורגסקי בשירות המדינה הייתה רחוקה מלהיות יציבה או מובטחת: אף כי הוצב למשרות שונות ואף קודם באותן שנים ראשונות, הרי בשנת 1867 הוכרז כ"עודף", דהיינו, הוא נשאר "בשירות" אך ללא משכורת. לעומת זאת, בחייו כאמן חלו התפתחויות נחרצות. בשנת 1867 התייחס סטאסוב לראשונה אל חבורת המלחינים הרוסים, שהתקבצו באופן רופף סביב באלאקירב, אך מוסורגסקי חדל כבר בשלב זה לנסות לרצות את באלאקירב והתקרב אל אלכסנדר דארגומיז'סקי, המבוגר יותר. מאז 1866 עבד דארגומישקי על האופרה שלו "אורח האבן", גרסה של סיפור דון חואן לטקסט של פושקין, שהמוזיקה תציג, לדבריו, "בדיוק כמות שהוא, כך שהאמת הפנימית של הטקסט לא תתעוות",
ובאופן שישים קץ לחלוקה ה"לא מציאותית" בין אריה לרצ'יטטיב לטובת רצף דקלומי, דיבורי אך מועצם לירית, שיימצא אי שם בין השניים. בהשפעת היצירה הזאת (ורעיונותיו של גאורג גוטפריד גרווינוס, לפיהם "המטרה הנעלה ביותר של חיקוי מוזיקלי הוא רגש, והשיטה הנכונה לחקות רגש היא במימיקה של דיבור") מיהר מוסורגסקי לכתוב מוזיקה לאחת-עשרה התמונות הראשונות של "נישואים" מאת גוגול, בניסיון לתרגם למוזיקה את הדיאלוג של המחזה, השואף לטבעיות ולפשטות יום-יומית מכוונת. ביצירה זו הגיע מוסורגסקי לקיצוניות בשאיפתו לנטורליסטי בכתיבת מוזיקה למילים. הוא נטש את העבודה ללא תזמור אחרי שסיים את המערכה הראשונה ואף כי הדים לדקלום האופייני הזה נשמעים גם ביצירות ווקאליות מאוחרות שלו, דרך הכתיבה הנטורליסטית הייתה רק לאחת מצורות הביטוי הרבות ביצירתו ולא מעבר לזה.