ארנוואנדש ירש את המלוכה כיוון שנישא לאשמו-ניכאל (Ašmu-nikal), בתו של המלך הקודם תודחליאש הראשון. הוא ירש מחמיו אימפריה מאוחדת וגדולה, אולם מיד עם עלותו לשלטון נאלץ להתמודד עם מספר התקוממויות ומהומות. כמו כן, שבטי הכשכש תקפו את הממלכה וכבשו מספר ערים. בתפילתו לאלים מופיעה רשימת ערים שנפלו לידי הכשכש, אולם המכה הקשה מכולן הייתה כיבוש ניריק (Nerik), אשר הייתה עיר פולחן חשובה ובה מקדשים חשובים לאלים. עובדה זו הקשתה על המלחמה בכשכש, כיוון שעל המלך היה להקריב קרבנות לאלים כדי שיסייעו, והוא לא היה יכול לעשות זאת כאשר המקדשים נמצאים בידי האויב. שרדה עד ימינו תפילה בה מפצירים המלך ארנוואנדש והמלכה אשמו-ניכאל באלים לזכור שרק החתים עבדו אותם תמיד כראוי, ולפיכך על המקדשים להיות על אדמת חת. באותה תפילה ממש מתוודה ארנוואנדש כי הוא כרת ברית עם חלק מהשבטים כדי לאפשר הקרבת קרבנות בניריק, אולם הוא מודה כי אינו בטוח שהכשכש אכן מקריבים את הקרבנות ולא לוקחים אותם לעצמם.
ארנוואנדש היה מלך זהיר מאוד, ולא מיהר לצאת למסעות מלחמה כנגד כל אויביו. כמו כן, הוא חשש מקשר נגדו והשביע בשלל שבועות את אציליו ושומריו. הוא הכין הדרכות רבות לפקידים שונים, שהמשיכו לשמש את האימפריה גם זמן רב אחרי מותו. במשך 25 שנות שלטונו, הספיקה האימפריה להיחלש מאוד. זהות יורשו שנויה במחלוקת. קרוב לוודאי שבנו ירש אתו, אולם בעוד חלק סוברים שבנו היה חתושיליש השני ונכדו היה תודחליאש השני, אחרים שוללים כליל את קיומו ההיסטורי של חתושיליש השני, וסוברים שתודחליאש היה בנו וירש אותו.
מונטה ארג'נטריו
מוׂנטֶה אָרגֶ'נטָרִיוׂ (באיטלקית: Monte Argentario; מילולית: "הר הכסף") הוא חצי אי או "אי לכוד" בקצה הדרומי של טוסקנה, לחוף הים הטירני בנפת גרוסטו, כ-150 ק"מ דרום-מערבית לפירנצה. המאפיין הייחודי ביותר של המקום הוא חיבורו הטבעי ליבשה, על ידי שתי לשונות יבשה (תופעה הנקראת טומבולו) וסכר מלאכותי, היוצרים שתי לגונות כלואות. מנהלית, מונטה ארג'נטריו היא קומונה (מועצה אזורית) הכוללת שני יישובים עיקריים: פורטו סנטו סטפנו (Porto Santo Stefano), על שפת מפרץ הפונה צפונה ופורטו ארקולה (נמל הרקולס; Porto Ercole) על שפת מפרץ הפונה דרומה. שני היישובים משלבים כפרי דיג מסורתיים עם מעגנים ליאכטות ובתי קיט לנופשים. את חצי האי סובב כביש טבעתי בשם סטראדה פנורמיקה (כביש הנוף; Strada panoramica).
גאוגרפיה.
המקום הוא הר בתבנית אליפטית (כ-8 ק"מ מצפון לדרום וכ-10 ק"מ ממזרח למערב), המתנשא בנקודה הגבוהה ביותר לגובה 635 מטרים מעל פני הים (הנקודה הגבוהה ביותר נקראת פונטה טלגרפו (נקודת הטלגרף; Punta Telegrafo), כך שפרט לרצועת חוף צרה יחסית נופו הוא מדרונות תלולים ומיוערים המשתפלים אל הים. קו החוף מפורץ וניכרים בו שני מפרצים עיקריים בדרום ובצפון, בהם ממוקמים שני היישובים המרכזיים. בנוסף פזורים במקום כפרים קטנים ווילות מבודדות.
האי מחובר ליבשה באופן טבעי, כתוצאה מירידת פני הים באמצעות שתי רצועות יבשה (טומבולו), הצפונית שבהן נקראת Giannella (8.5 ק"מ ארכה) והדרומית, Feniglia (ארכה כ-6 ק"מ). בנוסף קיים "גדם" של רצועת חוף אמצעית ביניהן, עליה ממוקמת העיירה אורבטלו. בשנת 1842 הוקם סכר מלאכותי, בהוראת לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, שחיבר אל אורבטלו לאי ויצר את שתי הלגונות הכלואות, Laguna di Ponente ו-Laguna di Levante.
היסטוריה.
המקום היה מיושב עוד בתקופת האטרוסקים. בתקופת הרפובליקה הרומית השתייך המקום לאחוזת משפחת גנאיוס דומיטיוס אהנובארבוס, שנודע כמי שהלווה כספים לרפובליקה לצורך מימון המלחמות הפוניות. ייתכן כי שמו של המקום נגזר מן המילה הלטינית "Argentarii", שאחת מהוראותיה היא "מלווי כספים".
במאה הרביעית העביר קונסטנטינוס הגדול את האי לידי הכנסייה הנוצרית. במהלך ימי הביניים הועבר חצי האי, יחד עם אזור אורבטלו המצוי מולו על היבשה, לידי משפחת אורסיני, לאחר מכן לממלכת נאפולי וב-1555 הועבר לרפובליקה של סיינה. שנתיים לאחר מכן רכשה ספרד את השליטה בחצי האי. בין השנים 1557 ל-1801 היה המקום מרכזה של מדינת הפרסידים (Stato dei Presidi), שטח שכלל את החוף הטוסקני והאיים מולו והשתייך עד ל-1733 לבית הבסבורג ומאז לבית בורבון. השלטון הספרדי הפך את שני הנמלים למעוז אסטרטגי לשליטה בים הטירני והקיף את האי כולו, ואת שני הנמלים בפרט בביצורים, הניכרים עד ימינו. מעל כל נמל הוקמה מצודה וסביב החופים נבנו מגדלי שמירה.
ב-1801 הועבר האזור לשליטת האימפריה הצרפתית הראשונה של נפוליאון בונפרטה. עם תבוסת נפוליאון ב-1815 הועבר המקום לדוכסות הגדולה של טוסקנה וב-1860 נכלל בממלכת איטליה.
בשנת 1842 הוקם הסכר המלאכותי בהוראת לאופולד השני וב-1913 נחנכה מסילת רכבת שנסללה על גבי הסכר וקישרה את נמלי מונטה ארג'נטריו דרך אורבוטלו למסילת פיזה-גרוסטו-רומא. הרכבת פעלה באופן סדיר עד להפצצתה על ידי בעלות הברית ב-1944.
בשנים 1927-1933 השתמש איטלו באלבו בלגונה כמנחת למטוסים ימיים וכבסיס לטיסות תיירותיות. ב-1943, בעת מלחמת העולם השנייה, השתמשה טייסת 196 של הלופטוואפה (Bordfliegergruppe 196) בלגונה כבסיס להפעלת מטוסים ימיים. ההר המבוצר הופצץ קשות על ידי כוחות בעלות הברית, וההרס שוקם בשנות החמישים.
פורטו סנטו סטפנו.
היישוב העיקרי בצפון האי. אוכלוסייתו הקבועה כ-8,800 איש, אך היא מוכפלת על ידי נופשים בעונת הקיץ. היישוב כולל ארבעה רבעים בעלי תודעה מובחנת, סמלים ולבוש טקסי עוד מימי הביניים: "הצלב" (שאנשיו קרויים "crociaioli"), "המצודה" ("fortezzaioli"), ה-"pilarellai" שסמלם הוא הדולפין ו"העמק" ("vallaioli"). מאז שנת 1937 מתקיימת בכל שנה ב-15 באוגוסט תחרות חתירה ססגונית (רגאטה) בין ארבעת הרבעים של פורטו סנטו סטפנו הנקראת Palio Marinaro.
ב-13 בינואר 2012 טבעה האוניה קוסטה קונקורדיה מול חופי פורטו סנטו סטפנו וניצוליה הובלו לעיירה.
האתרים המרכזיים הם נמל הדיג ומעגן היאכטות; המצודה הספרדית, הכוללת גם מוזיאון; הביצורים הימיים מן המאה ה-19 ומגדלי השמירה.
פורטו ארקולה.
היישוב העיקרי בדרום האי. אוכלוסייתו הקבועה כ-2,600 איש. התושב המפורסם ביותר של המקום היה הצייר מיכאלאנג'לו מריזי דה-קרווג'ו, שהוגלה אליו בהוראת האפיפיור בשנת 1610 ומצא בו את מותו.
מעל היישוב מתנשאת המצודה Forte Filippo. כן מצויה בה הכנסייה Chiesa di Sant’Erasmo, המוקדשת לקדוש הפטרון של הדייגים וארמון המושל (Palazzo dei Governan), שהוקם בסוף המאה ה-16 עבור המושלים הספרדיים.
במקום נמצא בית הנופש של המשפחה המלכותית של הולנד.
Neighborhood Bully
Neighborhood Bully (תרגום מילולי מאנגלית: "בריון שכונתי") הוא שיר באנגלית שכתב בוב דילן ונכלל באלבום "Infidels" מ-1982. השיר תורגם לעברית בידי אורן פרבר, ונכלל באלבומו של אריאל זילבר "אנבל" בשם בריון השכונה.
רקע.
השיר נכתב לאחר גל גינויים לישראל בעקבות הפצצת הכור הגרעיני בעיראק. בשיר תומך דילן בישראל (בלי לנקוב בשמה). דילן טען כי השיר אינו פוליטי וניתן לפרשו גם בדרכים אחרות. בצד הפנימי של עטיפת האלבום הוא נראה כורע בהר הזיתים. באותה שנה ביקר שנית בישראל לרגל בר המצווה של בנו והצטלם ליד הכותל המערבי.
השיר.
בשיר 11 בתים בני חמש שורות כל אחד. ארבע השורות הראשונות של כל בית הן בחריזה צמודה (א א ב ב). לשורה המסיימת של כל בית תוכן קבוע "He’s the neighborhood bully" (בבית האחרון שורה זו מכילה את המילים "Neighborhood bully" בלבד).
הבית הפותח של השיר:
גרסה עברית.
השיר חודש בגרסה עברית על ידי אריאל זילבר באלבומו "אנבל" ובתרגום מאת אורן פרבר.
הבית הפותח של התרגום לעברית של השיר:
חתושיליש השני
חַתוּשִילִיש השני היה מלך האימפריה החתית בין השנים 1370 - 1360 לפנה"ס, אשר קיומו ההיסטורי שנוי במחלוקת.
בהנחה והיה קיים, הוא היה ככל הנראה בנו של אַרְנוּוַאנְדַש הראשון ואביו של תודחליאש השני. קיומו ידוע לנו מכתובות העוסקות ביחסי החוץ שלו, אולם חלק מהחוקרים סבורים שהכתובות אינן עוסקות במלך החתים, ויש אף המרחיקים לכת וסבורים שהן עוסקות בחתושיליש הראשון, אשר מלך מאות שנים לפני כן. בהנחה שכך, הרי שאת ארנוואדש ירש תודחליאש, אשר היה כנראה בנו ולא נכדו.
שלים-אהום
שלים-אהום (משמעות השם: "שומר על האחים בטוחים") היה מלך אשור, בנו של פוזור-אשור הראשון. הוא היה אחד המלכים אשר האפונים שלו לא ידוע, ולפיכך לא ניתן לתארך את תקופת חייו בבירור, רק ידוע שבאזור תחילת המאה ה-20 לפנה"ס. בכתובת עשויה בהט שהתגלתה בידי הארכאולוג הגרמני ולטר אנדריי, הוא מספר כי האל אשור ביקש ממנו לבנות לו מקדש, וכי הוא בנה באזור המקדש גם בורות שיכר ואזור אחסון.
על פי רשימת מלכי אשור, קדמו לו 30 מלכים, המחולקים לשלוש קבוצות: מלכים שעל פי תיאורם "גרו באוהלים"; מלכים ששם האב שלהם ידוע; ושלושה מלכים בעלי שמות חורים. יש חוקרים שהעלו את ההשערה שהמלכים ש"גרו באוהלים" ו"המלכים ששם אביהם ידוע" לא מלכו מעולם על אשור, והם הוספו לרשימת המלכים על ידי שמשי-אדד הראשון, מלך ממוצא אמורי שהשתלט על אשור ורצה לתת לגיטימציה למלכותו. חיזוק להשערה זאת נמצא בכך ששמות מלכים אלה תואמים למדי לשמות המלכים המופיעים בגנאלוגיה של חמורבי - מלך ממוצא אמורי שמלך בתקופה הבבלית הקדומה בבבל, וזו הייתה כנראה מסורת אמורית קדומה ששני המלכים ייחסו לעצמם. את שלים-אהום ירש בנו אילושומה.
מערכת ניו יורק וניו ג'רזי
פיוטר ציבינסקי