בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים החל להתבלט בציבוריות הפלסטינית הירושלמית בנו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני, פייסל חוסייני. פייסל חוסייני נולד בעת גלות המשפחה בעיראק, והצטרף לפת"ח לצד ערפאת בעת לימודיו בקהיר. ערפאת עצמו היה קשור בקשר משפחה לחוסיינים, דרך אמו, שהייתה בת דודתו של המופתי חג' אמין אל-חוסייני (שמו המלא של ערפאת בתעודת לידתו "יאסר עבד א-רחמאן א-ראוף אל-קודווה אל-חוסייני"). פייסל חוסייני הצטרף יחד עם ערפאת לארגון לשחרור פלסטין עם הקמתו ב-1964, וזמן קצר לאחר איחוד ירושלים תחת שלטון ישראלי התיישב במזרח ירושלים כשהוא צומח בשורות הארגון כבן טיפוחיו של ערפאת ונציגו בירושלים. מעמדו הגיע לשיא בשנות ה-90, כאשר עמד בראש המשלחת הירדנית-פלסטינית לועידת השלום במדריד (1991), ובהמשך הוא מונה באופן רשמי כאחראי על ענייני ירושלים ברשות הפלסטינית שלאחר הסכמי אוסלו. הוא עמד בראש האוריינט האוס, המטה הרשמי של אש"ף בירושלים, אותו ייסד ובו פעל. בניין האוריינט האוס, נכס משפחתי פרטי של החוסיינים בלב ירושלים מאז סוף המאה ה-19, הפך לסמל לאומי פלסטיני. חוסייני מיתן את עמדותיו יחסית למורשת החוסיינית הקיצונית והמיליטנטית, וניהל מגעים רבים (ואף יחסי ידידות קרובה) עם אישי שמאל ישראליים ועם הקהילה הבינלאומית, אף שאנשי ימין ישראלים טענו שמדובר בטקטיקן ערמומי ומאחז עיניים המחזיק למעשה בעמדות קיצוניות מוסוות.
לצדו טיפח פייסל חוסייני באוריינט האוס את בן-דודו שריף חוסייני, שעמד בראש המחלקה ליחסים בינלאומיים של המוסד. עם הזמן הוכר פייסל חוסייני כמנהיג לאומי וכמחליף פוטנציאלי לערפאת בעיני ישראל והקהילה הבינלאומית, ואף בקרב חלקים מן הציבור הפלסטיני, ועקב כך סר חינו בעיני ערפאת. פייסל חוסייני נפטר באופן פתאומי מהתקף לב בזמן ועידה בכווית במאי 2001. לצדו במותו היה שריף חוסייני, שנסע יחד עמו להשתתף באותה ועידה.
באפריל 2005 התמנה רפיק אל חוסייני להיות ראש לשכתו של נשיא הרשות הפלסטינית, אבו מאזן ומחזיק תיק ירושלים. בפברואר 2010 חשף הממונה לשעבר על המלחמה בשחיתות במודיעין הפלסטיני, פהמי שבאנה, סרט וידאו שצולם ב-2008. הסרטון, שהוקרן בערוץ 10, מראה את אל-חוסייני כשהוא עירום ומנסה לשדל אשה שביקשה לעבוד בלשכה כמזכירה, לקיים עמו יחסי מין. בסרט הוא גם נשמע מכפיש את אבו מאזן ואת ערפאת. כעבור מספר ימים החליט אבו מאזן להשעות את רפיק מתפקידו. במסיבת עיתונאים טען חוסייני כי הקלטת מזויפת והיא פרי של קונספירציה ישראלית ופלסטינית להכתים אותו ואת אבו מאזן.
בני המשפחה.
בני חוסייני בולטים.
משפחת חוסייני מתחלקת למספר ענפים:
בוץ
בוץ הוא תערובת נוזלית או חצי נוזלית של מים עם אבק, חרס וחומרים אחרים הנמצאים באדמה.
בוץ מאדמת ביצה מיובשת מכיל יותר רקבובית. בוץ ארעי מכיל יותר חול.
הבוץ מהווה מקור מידע לחקר כדור הארץ ועברו. מרבצי בוץ עתיקים שהתקשו בעבר הרחוק, אוצרים בתוכם שכבות גאולוגיות, וכן מאובנים, המהווים עדות לתקופות רחוקות בהיסטוריה של כדור הארץ.
הבוץ מהווה בית גידול למספר רב של בעלי חיים, כמו תולעים, חלזונות, צפרדעים, צדפות, סרטנים. בעלי חיים אחרים, כמו חזירים ופילים, מתרחצים בבוץ כדי לצנן את עורם ולהגן על עצמם מפני חום השמש.
זאב מתתיהו פרל
זאב מתתיהו פרל (1888–1948) היה איש צפת, היה פעיל בחיי הציבור בעיר, וגואל אדמותיה.
קורות חיים.
נולד בפודהייצה שבמזרח גליציה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, היום באוקראינה, בגיל עשר עלה לארץ ישראל עם הוריו, שהיו מראשוני המתיישבים במחניים. בשנת 1902 עברה המשפחה לצפת.
בעידודו של זלמן דוד ליבונטין, שעורר את יהודי צפת ליזמות ולשחרור מהתלות בכספי "החלוקה", ייסדו בשנת 1912 בצפת יחד עם ברוך ברזל ויהודה מייברג את "דפוס הגליל " והעסיק 15 עובדים.
היה ממיסדי "אגודת בוני בתים", שלימים נקראה אגודת "צופיה", קבוצה של חמישים אנשים שרכשו בשנת 1913 מגרשים על הר כנען על מנת לבנות במקום פרוור חדש לצפת במתכונת "עיר גנים". מאוחר יותר היה חבר ב"אגודת צופיה לפיתוח הר כנען" .
ב-1927 פתח יחד עם רעייתו חנה, בתו של יואל ברשד, את מלון הרצליה בצפת. בתקופת המנדט התארחו במלון קצינים בריטיים ובו בזמן הסתירה המשפחה בביתה את מנחם בגין ופעילי מחתרת נוספים. ביתם היה פתוח לנזקקי צפת.
בשנות הארבעים פעל רבות ל"גאולת קרקע", והעברת רכוש בצפת לידי יהודים, בייחוד מבנים של המיסיון האנגלי והסקוטי, שהיו ממוקמים במקומות אסטרטגיים בצפת.
ב-1942 רכשו זאב פרל ויהודה מייברג את בניני הקולג' בצפת מהמיסיון האנגלי והעבירו את הרכוש לקרן הקיימת ולקופ"ח של ההסתדרות. לימים הפך המקום לבית ההבראה של ההסתדרות, "בית בוסל". פעל לרכישת מלון "סיטדל" ורכישת הכנסייה של המיסיון הסקוטי, שעל פסגת "המצודה". בראשית שנות הארבעים היה שותף למאמצים של החברה לפיתוח צפת לחבר את צפת לרשת החשמל הארצית ונתן ערבות עצמית למטרה זו.
ב-1945 רכשו פרל ומייברג מניות של החברה לפיתוח צפת ב שנבנה לאחר מאורעות תרפ"ט, והקימו בו את בית הקולנוע המקורה הראשון בצפת, את בית הקולנוע הפעיל יוסף בנדרלי והמקרין היה ג'וני, עולה חדש מסרביה. בבית הקולנוע הוקרנו סרטים הוליוודים, וסרטים מצריים ולבנונים להנאת הקהל היהודי הערבי והחיילים הבריטים. בית הקולנוע נסגר ב-1947, ערב מלחמת העצמאות
ילדיו: משה פרל, שמואל פרל, דניאל פרל וציפורה פאגלין (אשת עמיחי פאגלין).
נכדו הוא זאב פרל, ראש עיריית צפת לשעבר.
טירת סאו ז'ורז'ה
טירת סאו ז'ורז'ה (פורטוגזית: Castelo de São Jorge) היא טירה בליסבון, בירת פורטוגל. הטירה עומדת על הגבעה הגבוהה ביותר במרכז ההיסטורי של העיר, והיא אחת מאתרי התיירות המרכזיים בה.
היסטוריה.
העת העתיקה.
הביצורים הראשונים על פסגת הגבעה בליסבון נבנו במאה ה-2 לפנה"ס, אך חפירות ארכאולוגיות הראו כי התיישבות האדם במקום החלה עוד במאה ה-6 לפנה"ס: בתחילה שבטים קלטים ואיברים, ולאחר מכן רומים, שוואבים, ויזיגותים ומורים.
ימי הביניים.
בתקופת הרקונקיסטה, כבש אפונסו הראשון, בעזרתם של צלבנים אירופים, את ליסבון ואיתה את הטירה מידי המורים, כחלק ממסע הצלב השני. המצור על ליסבון, שהתרחש ב-1147, היה הצלחתם היחידה של הצלבנים. על פי אגדה מפורסמת, האביר מרטים מוניז הבחין כי אחת מדלתות הטירה נפתחה ומנע בגופו, תוך כדי הקרבת חייו, מהדלת להסגר ואפשר לנוצרים להיכנס לטירה.
הטירה סייעה לליסבון למנוע התקפות מצד המורים בשלהי המאה ה-12. כשבשנת 1255 הפכה ליסבון לבירת הממלכה, הפכה הטירה למושב משפחת המלוכה (Alcáçova). בשנת 1300 שיפץ אותה המלך דיניש הראשון בצורה רחבה. בין 1373 ל-1375 בנה פרננדו הראשון חומה חדשה סביב ליסבון, ששרידים מעטים ממנה עדיין עומדים. החומה החדשה החליפה את חומת המורים הישנה וכיסתה חלקים נוספים מהעיר שבעבר לא היו מוגנים, היו לה 77 מגדלים והיקפה היה כ-5400 מטרים. החומה והטירה סבלו מהתקפות הצבא הקסטליאני מספר פעמים במהלך המאה ה-14, ב-1373 וב-1383-4.
בסוף המאה ה-14, המלך ז'ואו הראשון קרא לטירה על שם גאורגיוס הקדוש (סאו ז'ורז'ה בפורטוגזית).
מהמאה ה-14 ועד תחילת המאה ה-16, הכיל אחד ממגדלי הטירה, הטורה אלברה (Torre Albarrã), את הארכיון המלכותי. מסיבה זו, נקרא הארכיון הלאומי של פורטוגל "טורה דה טומבו" (Torre do Tombo - מגדל הארכיון).
בשל היותה הארמון המלכותי, אירחה הטירה את קבלת הפנים שעשה מנואל הראשון, מלך פורטוגל לואסקו דה גאמה, מגלה ארצות פורטוגזי, הראשון שגילה דרך ימית להודו, כששב ממסעו ב-1498. כמו כן, בשנת 1502 הופיע בטירה השחקן והמחזאי ז'יל ויסנטה לרגל הולדת בנו של מנואל הראשון, ז'ואו השלישי.
העת החדשה.
במאה ה-16 בנה עמנואל הראשון ארמון חדש בסמוך לנהר הטחו - ארמון הריביירה. עם בנייתו, החלה הטירה לאבד מחשיבותה. ב-1531 ניזוקה הטירה מרעידת אדמה, ומעמדה ירד אך יותר. ב-1569 הורה סבשטיאו מלך פורטוגל על בניית הטירה מחדש כארמון מלכותי, כך שיוכל לשהות בה כיאות. החל מתקופת המאבק על הכתר ב-1580, שימשה הטירה כמבצר וכבית סוהר.
רעידת האדמה בליסבון בשנת 1755 פגעה בטירה קשות. מ-1780 עד 1807, ישב בטירה מוסד הצדקה "קסה פיה" (Casa Pia), שמטרתו הייתה להעניק חינוך לילדים עניים. ב-1788 נבנה באחד ממגדלי הטירה מצפה כוכבים, מהראשונים בפורטוגל.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 נערכו בטירה שיפוצים מקיפים. רוב המבנים הלא מתאימים שהוספו לטירה במאות הקודמות נהרסו.
אדריכלות.
שטח הטירה מרובע, ובמקור הוקף לחלוטין על ידי חומה, מה שהפך את האזור למצודה. השטח בתוך החומות מכיל את הטירה עצמה (castelejo) מספר בניינים, גנים וכיכר גדולה, בה טרסות לצפייה בליסבון. הכניסה הראשית למצודה היא דרך שער, שנבנה במאה ה-19, עליו מוטבעים סמל פורטוגל, שמה של מלכת פורטוגל מריה השנייה ותאריך בנייתו, 1846. השער מוביל לכיכר הראשית, בה עומדים תותחים ישנים ופסלו של כובש הטירה, אפונשו הראשון. בסמוך לכיכר נמצאים שרידי הארמון המלכותי, אשר בתוכם מוצג כיום מופע מולטימדיה על היסטוריית ליסבון.
בקצהו הצפון-מערבי של אזור המצודה, בנקודה הגבוהה ביותר בו, נמצאת הטירה. אם במהלך מצור על מצודה הצליחו התוקפים לחדור את חומותיה, הייתה הטירה למחסום נוסף בפניהם.
לטירה עשרה מגדלים, אחד מהם נמצא על חומה שחוצה את הטירה לשניים, כשדלת מחברת בין שני החלקים. גרם מדרגות מאפשר למבקרים לעלות וללכת על חומותיה ובין מגדליה של הטירה, משם נשקף נופה של ליסבון. המגדל בו אוחסן בעבר הארכיון הלאומי הוסב לפריסקופ שמאפשר לתיירים מבט של 360 מעלות על העיר.