שאנדור קפירו נולד בשרקד (בשטחי מחוז בקש בהונגריה המודרנית). הוא סיים בית ספר תיכון בבקשצ'בה ורכש תואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת סגד. ב-1940 סיים את האקדמיה הצבאית "לודוויקה" בבודפשט והוצב כקצין ז'נדרמריה באורושהזה. במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הועבר אזור באצ'קה לחזקת הונגריה. בינואר 1942 נטל קפירו חלק בטבח בדרום באצ'קה במסגרת כוח ז'נדרמריה עליו פיקד. בהמשך, מונה למפקד הז'נדרמריה במישקולץ. לאחר מינוי של מיקלוש קאלאי לראש ממשלת הונגריה הוחל בהליכים פליליים נגד משתתפי הטבח. קפירו הועמד לדין ונידון ל-10 שנות מאסר על חלקו בביצוע מעצרים. במרץ 1944 כבשו הגרמנים את הונגריה במסגרת מבצע מרגרטה וקפירו שוחרר ממאסרו. בהמשך עבר לאוסטריה והתיישב בלינץ. ב-1946 נשפט בהונגריה בהיעדרו ונידון ל-14 שנות מאסר על חלקו באירועים.
באוגוסט 1948 נמלט לארגנטינה ובה אימץ זהות בדויה. הוא עבד כשכיר במפעל טקסטיל, נישא ונולדו לו שני ילדים. בראשית המאה ה-21 הופיע שמו ברשימת הנאצים המבוקשים ביותר של מרכז שמעון ויזנטל.
שובו להונגריה והעמדתו לדין.
ב-1996 שב קפירו להונגריה. הוא זוהה על ידי צייד הנאצים אפרים זורוף, וב-2011 הועמד לדין בגין רצח של 36 בני אדם בנובי סאד. קפירו טען שאכן השתתף באירועים אך עסק בביצוע מעצרים בלבד. בית המשפט ההונגרי זיכה אותו מאשמה בשל היעדר ראיות מספקות, ומספר חודשים מאוחר יותר הלך לעולמו והוא בן 97 שנים.
מזמור מאת ז'אן רסין
מזמור מאת ז'אן רסין היא יצירה מוזיקלית למקהלה ופסנתר או עוגב אופוס 11 ברשימת יצירותיו של המלחין הצרפתי גבריאל פורה משנת 65–1864. מילות המזמור ("המילה, אחת עם היושב במרומים - תקוותנו היחידה...") נכתבו שנים רבות לפני כן על ידי ז'אן רסין (1699-1639 - מהמחזאים המובילים של צרפת) כפרפרזה בצרפתית על מזמור שחרית נוצרי קדום בלטינית. המלחין בן ה-19 הלחין את המלים במסגרת תחרות הלחנה בבית ספרו המוזיקלי (École Niedermeyer de Paris - על שם המלחין הצרפתי נידמאייר) וזכה במקום הראשון. היצירה בוצעה לראשונה בציבור שנה אחר כך (4 לאוגוסט 1866) בגרסה שכללה הרכב כלי מיתר ועוגב. סגנון היצירה דומה לזה של הרקוייאם שפורה הלחין שנים אחר כך, ושתי היצירות מבוצעות יחדיו לעיתים קרובות.
היסטוריה.
בגיל תשע, כשהוכר כישרונו המוזיקלי, נשלח פורה לאקול נידרמאייר, בית ספר פריזאי למוזיקה, שייעודו היה להכשיר נגני עוגב ומנצחי מקהלות כנסייה. פורה המשיך ללמוד במוסד זה 11 שנים. חינוכו כלל לימודי פסנתר, תאוריה מוזיקלית, הלחנה ושפות קלסיות, וכן שירה שבועית במקהלת בית הספר. מורו לפסנתר היה המלחין הצרפתי הידוע סן-סנס שדרבן את פורה לנסות ולהלחין. בשנת 1861 השתתף פורה לראשונה בתחרות הלחנה בבית הספר. בשנת 1863 השתתף שוב עם הלחנה של מזמור בתהלים - על נהרות בבל, לחמישה קולות ותזמורת. על יצירה זאת זכה לציון לשבח אך לא בפרס כיוון שלא עמד במדויק בתנאי התחרות. בשנים 65–1864 כשהיה בן 19 הלחין את ה"מזמור מאת ז'אן רסין" (בצרפתית - Cantique de Jean Racine) למקהלה של ארבעה קולות (סופרן, אלט, טנור, ובס) בלווי פסנתר או עוגב והפעם קיבל את הפרס הראשון בתחרות.
היצירה הושמעה לראשונה בציבור ב 4 באוגוסט 1866 בעבוד ללווי עוגב ותזמורת כלי מיתר. האירוע היה חנוכת העוגב החדש של מנזר מונטיווילייר, והמלחין בעצמו ביצע שם את תפקיד העוגב. היצירה הוקדשה למלחין ונגן העוגב סזר פרנק שניצח עליה במאי 1875. בינואר 1906 בוצעה גרסה של היצירה (אולי בעבוד של פורה עצמו) לתזמורת מורחבת עם כלי נשיפה וללא עוגב אך גרסה זו לא פורסמה.
היצירה יצאה לאור בשנים 1875 או 1876 על ידי בית דפוס Schoen בפריס. שנים אחר כך היצירה זכתה לעבוד לכלי מיתר ונבל על ידי המלחין ג'ון ראטר.
מילים ולחן.
מילות המזמור בצרפתית (Verbe égal au Très-Haut, notre unique espérance... המילה, אחת עם היושב במרומים - תקוותנו היחידה...) מתוך מזמור שחרית נוצרי ליום שלישי בעל שלושה בתים. המזמור נכתב על ידי ז'אן רסין ופורסם בשנת 1688 כחלק מקובץ מזמורים מתורגמים מלטינית. פורה קרא ליצירתו על שם רסין ולא על שם המקור הלטיני אולי כי העדיף את הסגנון האלגנטי של הגרסה הצרפתית.
היצירה היא בסולם רה במול מז'ור, במשקל הנפוץ (ארבעה רבעים) ובקצב אנדנטה (הליכה). המוזיקה מלווה את שלושת בתי המזמור ואורכה כחמש דקות. הפתיחה הכלית בעלת שלושה מרכיבים: מלודיה רגועה שאחר כך תחזור במקהלה, תפקיד בס רגוע גם כן, ובקול האמצעי מוטיב של שלשות (טריולות - פיצולים של תו לשלושה תווים) בלתי פוסקים. ארבעת קולות המקהלה נכנסים אחר כך זה אחר זה (הבס ראשון ואחריו הטנור, האלט והסופרן), כשכל קול מציג את חצי השורה הבאה ממילות המזמור, בעוד הקולות הנמוכים ממשיכים בלווי. קטע מעבר דומה לפתיחה מפריד בין הבית הראשון של המזמור לבית השני. הבית השלישי והאחרון מופיע ישירות אחרי הבית השני ומנגינתו היא חזרה (רפריזה) של מוזיקת הבית הראשון.
אופי היצירה המכובד ובעל פשטות מעודנת מראה כבר תכונות שהופיעו שנים אחר כך ברקוייאם של פורה משנת 1887, ושתי היצירות מבוצעות יחדיו לעיתים קרובות בהופעות ובהקלטות.
לורנס איש ערב
יחסי סן מרינו–סנט קיטס ונוויס
יחסי סן מרינו–סנט קיטס ונוויס הם היחסים המורכבים שבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו לבין פדרציית סנט כריסטופר ונוויס. שתי המדינות לא כוננו אף פעם יחסים דיפלומטיים ואין קשר דיפלומטי מעשי בין השתיים. עם זאת, לא מתקיימת עוינות בין השתיים.
סקירה כללית.
בין סן מרינו לסנט קיטס ונוויס לא קיימים יחסים דיפלומטיים כלל. ב-20 באפריל 2010, חתמו שתי המדינות על אמנה למניעת כפל מס. אזרחים אינם רשאים להיכנס למדינה, אלא סוחרים בלבד, אך אם הסוחר ביקר בגינאה, בליבריה, בניגריה או בסיירה לאון לפני כן, תיאסר עליו כניסה למדינה.
אנדרטת האונייה מיין
אנדרטת האונייה מיין (אנגלית: USS Maine Mast Memorial) ניצבת בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, ליד וושינגטון, בירת ארצות הברית. היא הוקמה לזכר החללים מקרב אנשי הצוות של אוניית המערכה מיין של צי ארצות הברית, שנהרסה בפיצוץ ב-15 בפברואר 1898, בעת שעגנה בנמל הוואנה שבקובה.
רקע - אסון האונייה מיין.
אוניית המערכה מיין נכנסה לשירות בצי ארצות הברית בשנת 1895. ב-25 בינואר 1898 נשלחה לקובה במהלך מלחמת העצמאות שם, בעת שהייתה תחת שלטון ספרד, ועגנה בנמל הוואנה. ב-15 בפברואר בשעה 21:40 נהרסה האונייה כתוצאה מהתפוצצות מחסני אבק השרפה שלה. 4.5 טון של מטעני אבק שרפה התפוצצו והרסו כליל את השליש הקדמי של האונייה, שבו נמצאו מגורי החוגרים. השליש המרכזי, שניזוק קשות, והשליש האחורי, שנשאר שלם ברובו, שקעו במימי הנמל. חלקה העליון של האונייה נותר מעל פני המים. המספר המדויק של הימאים והנחתים שנהרגו באסון איננו ידוע ומוערך בכ-264. 89 אנשי צוות שהיו על סיפון האונייה שרדו. מרביתם היו קצינים, שהמגורים שלהם נמצאו באחורי האונייה, וביניהם קברניט האונייה.
חוקרי האסון הגיעו למסקנה כי התפוצצות מוקש ימי הביאה להתפוצצות מחסני אבק השרפה (אם כי כיום סבורים כי קרוב לוודאי שהגורם להתפוצצות היה אחר, כנראה שרפה פנימית). בעקבות זאת הפנתה דעת הקהל בארצות הברית אצבע מאשימה לעבר ספרד. האסון היה הזרז שהביא לפרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד.
הריסות האונייה נותרו שקועות בנמל הוואנה למעלה מעשר שנים. לאחר קבלת חוק בקונגרס במאי 1910 פתח צבא ארצות הברית במבצע הנדסי מורכב לחילוץ השרידים. בסיומו, ב-16 במרץ 1912, נגרר גוף האונייה מהנמל למרחק של 6.5 קילומטרים מחוף קובה והוטבע במים בעומק של כ-1,100 מטרים.
סמוך לאחר האסון נקברו 25 מההרוגים באי קי וסט שבפלורידה. עוד 163 נקברו בבית הקברות קולון בהוואנה. בדצמבר 1899 הועברו ארונות ההרוגים מהוואנה לארצות הברית ונקברו ב-28 בחודש בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. לאחר חילוץ שרידי האונייה ב-1912 הובאו לארצות הברית עוד כ-74 גופות שנמצאו בתוכם ונקברו בארלינגטון ב-20 במרץ באותה שנה.
הקמת האנדרטה.
בשנת 1900 נבנתה בבית הקברות ארלינגטון האנדרטה הראשונה לאונייה (ראו להלן).
ההחלטה למשות את שרידי האונייה ב-1910 באה לאחר שנים של שתדלנות, ונועדה לפינוי הנמל, לאיתור שרידי הנעדרים באסון וכן לשם שימוש בחלקים מהאונייה להקמת אנדרטה מרכזית לכבוד הנספים באסון. החוק שחוקק הקונגרס הקציב כסף למשיית האונייה כמו גם למימון הקמת האנדרטה.
במרץ 1912 הובא לארצות הברית התורן הראשי של האונייה, אשר הוחלט לשלב אותו באנדרטה שתיבנה. כאתר לבניית האנדרטה נבחר שטח אדמה בקרבת החלקה שבה נקברו הנספים באסון התפוצצות המיין, מעט ממערב לאמפיתיאטרון הזיכרון שבבית הקברות.
בניית האנדרטה החלה בנובמבר 1913, על פי תכנונו של האדריכל נתן וייאט' (Nathan C. Wyeth). טקס חנוכת האנדרטה נערך ביום הזיכרון, 30 במאי 1915 במעמד נשיא ארצות הברית וודרו וילסון.
האנדרטה.