מקדונה נולד בקמברוול שבלונדון בן להורים אירים מגולוויי. אחיו הבכור הוא הבמאי והתסריטאי ג'ון מייקל מקדונה.
באמצע שנות התשעים כתב את המחזות "The Beauty Queen of Leenane" (זוכה פרס דרמה דסק), "A Skull in Connemara", "The Lonesome West" (טרילוגיית קונמארה), ו-"The Cripple of Inishmaan" שמתרחשים במחוז גולוויי ובאיי אראן. כמו כן כתב את המחזה "איש הכריות" שזכה בפרס אוליבייה למחזה החדש הטוב ביותר עם הפקתו ב-2003. בהמשך הקריירה כתב את המחזות "A Behanding in Spokane" (מחזהו הראשון שמתרחש בארצות הברית), The Lieutenant of Inishmore, ו-"Hangmen" שזכה בפרס אוליבייה.
מחזותיו שעובדו בעברית: The Beauty Queen of Leenane - "מלכת היופי של לינאן" הוצג בתיאטרון באר שבע, "The Cripple of Inishmaan" - "כולם רוצים להוליווד" הוצג בתיאטרון גשר, "איש הכריות" הוצג בתיאטרון גשר ובתיאטרון חיפה ו"הסגן מאינישמור" שהוצג בתיאטרון ניסן נתיב.
ב-2004 החל בעשייה קולנועית, הוא כתב וביים את הסרט הקצר "Six Shooter" שזיכה אותו בפרס הסרט הבריטי הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי ובפרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר.
ב-2007 כתב וביים את הסרט "ברוז'" שזיכה אותו בפרס באפט"א לקולנוע לתסריט הטוב ביותר, והיה מועמד לפרסים רבים נוספים בהם פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
ב-2011 כתב, ביים והפיק את הסרט "שבעה פסיכופתים". הסרט זכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
ב-2017 כתב, ביים והפיק את הסרט "שלושה שלטים מחוץ לאבינג, מיזורי", שזכה לשבחים ופרסים רבים, בהם ארבעה פרסי גלובוס הזהב, כולל לסרט הטוב ביותר ולתסריט הטוב ביותר ובחמישה פרסי באפט"א לקולנוע כולל לסרט, לסרט הבריטי ולתסריט המקורי הטוב ביותר.
בשנת 2021 צילם את סרטו "The Banshees of Inisherin", אותו הוא כתב, ביים והפיק ומככבים בו השחקנים אירים ברנדן גליסון וקולין פארל; הסרט עתיד לצאת במהלך 2022.
מרטין מק'דונה
נטיעת עצים
היסטוריה של איחוד האמירויות הערביות
איחוד האמירויות הערביות היא מדינה בחצי האי ערב, הממוקמת על החוף הדרום-מזרחי של המפרץ הפרסי והחוף הצפוני-מערבי של מפרץ עומאן. איחוד האמירויות הערביות מורכבת משבע אמירויות והיא נוסדה ב-2 בדצמבר 1971 כפדרציה. שש מתוך שבע האמירויות (אבו דאבי, דובאי, שארג'ה, עג'מאן, אום אל קיווין ופוג'יירה) התאחדו באותו תאריך. השביעית, ראס אל-ח'ימה, הצטרפה לפדרציה ב-10 בפברואר 1972. שבע האמירויות נודעו בעברן כ"חוף שביתת הנשק", בעקבות הסכם של ההנהגה המקומית מול האימפריה הבריטית במאה ה-19.
ממצאים ארכאולוגיים שנחשפו באיחוד האמירויות מציגים היסטוריה ארוכה של מגורים אנושיים וסחר אזורי, כולל עם מסופוטמיה. מספר שבטים התיישבו באזור זה, גם לאורך החוף וכן בפנים הארץ. במאה השביעית השבטים המקומיים עברו תהליך של איסלאמיזציה.
כמה פלישות וקרבות עקובים מדם התרחשו לאורך קו החוף הנוכחי של האמירויות, כאשר הפורטוגלים, תחת הנהגתו של אלבוקרקי, פלשו לאזור. עימותים בין הקהילות המקומיות לבין הבריטים הובילו לפשיטות בריטיות על ראס אל-ח'ימה ב-1809 ושוב ב-1819, והמחלוקת נפתרה לבסוף על ידי סדרת הסכמים של הבריטים מול ההנהגה המקומית ב-1820. הסכמים אלו נתנו למקום את הכינוי "חוף שביתת הנשק", וכמו כן, ב"הסכם השלום הימי הנצחי", שנחתם ב-1853, החלה תקופה של שלום ושגשוג יחסיים לאורך החוף - מה שנמשך עד שנות השלושים, עם התמוטטות הסחר בפנינים, שהוביל לקשיים משמעותיים בקרב קהילות החוף.
החלטה בריטית, שננקטה בתחילת 1968, לסגת ממעורבותה במדינות "חוף שביתת הנשק", הובילה להחלטה להקים פדרציה. ההחלטה סוכמה בין שני השליטים המשפיעים ביותר: שייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן מאבו דאבי ושייח רשיד בן סעיד אאל מכתום מדובאי. השניים הזמינו מנהיגים מקומיים נוספים להצטרף לפדרציה. בשלב מסוים נראה היה כי בחריין וקטר יצטרפו גם הם לאיחוד, אך בסופו של דבר הן החליטו על עצמאות נפרדת.
כיום, איחוד האמירויות הערביות הוא מדינה מודרנית המייצאת נפט ובעלת כלכלה מגוונת מאוד, כאשר דובאי בפרט מתפתחת למרכז עולמי של תיירות, קמעונאות ופיננסים, וכן היא ביתו של הבניין הגבוה בעולם, והנמל הגדול ביותר מעשה ידי אדם.
פרהיסטוריה.
בשנת 2011 נמצאו בחפירות ארכאולוגיות גרזני יד פרימיטיביים, וכן כמה סוגים של כלים נוספים, באתר הארכאולוגי באיחוד האמירויות. כלים אלו דמו לסוגים ששימשו את בני האדם המודרניים המוקדמים במזרח אפריקה. החוקרים תיארכו את הממצאים לטווח של 100,000-125,000 שנה. זוהי העדות המוקדמת ביותר לבני אדם מודרניים שנמצאה בכל מקום מחוץ לאפריקה ומרמזת על כך שבני האדם המודרניים עזבו את אפריקה הרבה יותר מוקדם ממה שחשבו קודם לכן. הממצאים העתיקים הללו השתמרו לצד ממצאים של תרבויות מאוחרות יותר, כולל קברים וממצאים נוספים מתקופת תרבויות אום אל-נאר, ואדי סוק וכן ממצאים מהתקופה האיסלאמית.
סביב חלקים של תקופת עידן הקרח, 68000 עד 8000 לפנה"ס, מזרח ערב נחשב לאזור בלתי ראוי למגורים. ממצאים מתקופת האבן ומתקופתן של תרבויות עוביידיות, כמו חץ אבן וראשי גרזנים וכן כלי חרס עוביידיים), מעידים על היישוב האנושי בתקופת הזמן שבין 5000 ל-3100 לפני הספירה. התקופה שבין השנים 3100 ל-2500 לפנה"ס - המשויכת מבחינה ארכאולוגית לתקופת ג'מדט נאסר - העלתה גם היא אתרי קבורה וכלי חרס.
המבנים המוקדמים ביותר בשטח איחוד האמירויות הם בני 8,500 שנה לפחות.
תרבויות אום אל-נאר, וואדי סוק.
אום אל-נאר (הידוע גם בשם אום א-נאר) הייתה תרבות בתקופת הברונזה המסווגת על ידי ארכאולוגים סביב השנים 2600-2000 לפנה"ס באזור שבו נמצאות כיום איחוד האמירויות הערביות ועומאן. האטימולוגיה נובעת מאי בשם זהה אשר צמוד לאבו דאבי. אחד האלמנטים של תרבות אום אל-נאר הוא קברים עגולים המאופיינים בדרך כלל באבנים הממוקמות יחד בצורה מדויקת בקיר החיצוני, וכן בשרידי אדם רבים בפנים.
לאחר תרבות אום אל-נאר הגיע תורה של תרבות ואדי סוק, ששלטו באזור בסביבות השנים 2000 עד 1300 לפנה"ס. ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כמה וכמה ערי מסחר מרכזיות אשר היו פזורות באזורים שונים בשטחן של איחוד האמירויות הערביות ועומאן של ימינו. גידולי הגמלים ובעלי החיים האחרים התבצעה בתקופת ואדי סוק, שהביאה להגדלת היישוב גם הרחק מקו החוף, ולטיפוח גידולים מגוונים, כולל תמר. בהדרגה, מטלורגיה מתוחכמת יותר ויותר, וגילוף באבן ובחרס הובילו לנשק מתוחכם יותר ולכלים מגוונים יותר, גם כאשר הראיות לקשרי מסחר חזקים עם עמק האינדוס ומסופוטמיה הלכו והתדרדרו.
מסביבות שנת 1200 לפני הספירה ועד תחילת האסלאם במזרח ערב, דרך שלושת עידנים ברזליים (תקופת הברזל 1, 1200-1000 לפנה"ס ; תקופת הברזל 2, 1000-600 לפנה"ס ; ותקופת הברזל 3, 600-300 לפנה"ס) ובתקופה שבאה לאחר מכן (שמכונה תקופת המליאייה, 300 לפנה"ס ואילך), השטח נכבש על ידי הממלכה האחמנית ותרבויות נוספות, מה שהוביל להימצאותם של יישובים מבוצרים ולשגשוג חקלאי של היישובים, הרבה הודות לפיתוחה של מערכת השקיה בשם פוגארה.
תקופת האסלאם.
הגעתם של שליחי מוחמד ב-632 הכינה את השטח להמרת הדת לאסלאם. לאחר מותו של מוחמד, אחד הקרבות העיקריים של מלחמות הרדה התקיים באזור פוג'יירה של היום. התבוסה של הלא-מוסלמים בקרב זה הביאה לניצחון האסלאם בחצי האי ערב. בשנת 637 שימשה ג'ולפאר (כיום ראס אל-ח'ימה) כנקודת תצפית לכיבוש אזור איראן. במרוצת מאות השנים הפכה ג'ולפאר לנמל עשיר ומרכז של תעשיית הפנינים, שממנו יצאו ספינות דאו אל רחבי האוקיינוס ההודי.
במאות ה-10 עד המאה ה-12 שלטו באזור הקרמטים בני הכת האסמעילית.
חוף שביתת הנשק.
בראשית המאה ה-16 החלה ההתערבות האירופית באזור המפרץ. הראשונים שהגיעו לשם היו הפורטוגלים. הבריטים וההולנדים הצטרפו למירוץ האימפריאלי במהלך המאה ה-17, מרוץ שהוכרע לטובת בריטניה בסוף המאה ה-18. במהלך אותה מאה הרבו השייח'ים ראשי השבטים לעסוק בשוד ימי אינטנסיבי, שהוציא לאזור את כינויו "חוף שודדי הים". בריטניה הוטרדה מאוד מהפעילות הפירטית הזו שסיכנה את מסחרה עם הודו, ובראשית המאה ה-19 החלה לנקוט צעדים צבאיים כדי להפסיקה. ב-1820 כפתה על שליטי החוף הסכם להפסקת השוד הימי, הסכם שהורחב בשנת 1853 לכדי חוזה שלום ימי קבוע, ומאז קיבל האזור את השם "חוף שביתת הנשק" (Trucial Coast).
תקופת החסות הבריטית.
במסגרת ההסכם של שנת 1853, פרסה למעשה בריטניה את חסותה על מדינות החוף והתחייבה לעזור בכספים לשליטיהן, מה שסימל את תחילתה של תקופת החסות של איחוד האמירויות הערביות לבריטניה, שנמשכה עד שנת 1971. באמצע המאה ה-19 הסכם החסות עוד היה ראשוני, ואיחוד האמירויות הערביות עוד לא הייתה אוטונומיה תחת האימפריה הבריטית בפועל.
הרצון של הבריטים לחזק את שליטתם באזור התחזק בתגובה לשאיפותיהן של אימפריות אירופאיות אחרות בסביבה, מה שהוביל בשנת 1892 להסכם המבסס קשרים קרובים יותר בין הממלכה המאוחדת לשייח'ים של חוף שביתת הנשק, בדומה לאמנות שנחתמו על ידי בריטניה עם נסיכויות אחרות של המפרץ הפרסי. השיח'ים הסכימו שלא לכונן יחסי חוץ עם אף ממשלה, למעט בריטניה, ללא הסכמתה של בריטניה. בתמורה הבטיחו הבריטים להגן על חוף שביתת הנשק מפני כל תוקפנות בים ולסייע במקרה של תקיפה קרקעית.
בספרה "המערכת השיפוטית בחוף שביתת הנשק", טוענת נורה צוקר אל-פלאחי, כי לאמנת 1892 היה תפקיד עמוק בבידוד המדינה במשך זמן רב, דבר שפגע בפיתוח האזור בהשוואה לקהילות אחרות באזור באותה עת.
עלייתה ונפילתה של תעשיית הפנינים.