בין השנים 2006 ועד 2012, הסתננו לישראל דרך סודאן ומצרים כ-35,000 אזרחים אריתראים. עם סיום הקמת הגדר על גבול מצרים בשלהיי 2012, תופעה זו נפסקה כמעט לחלוטין. מרבית המסתננים האריתראים נמצאים במדינות השכנות לאריתריאה - בעיקר בסודאן ובאתיופיה. עד תחילת שנת 2013 ישראל לא איפשרה לאזרחי אריתריאה להגיש בקשות מקלט. בתחילת שנת 2013, למסתננים שהיו כלואים תחת החוק למניעת הסתננות ניתנה אפשרות להגיש בקשות מקלט. בסוף שנת 2013, מדינת ישראל החלה לאפשר לאריתראים מחוץ למתקני הכליאה להגיש בקשות מקלט אף הם.
נכון ליוני 2014, מדינת ישראל הכירה רק בשני אריתראים כפליטים והיא דוחה על הסף בקשות מקלט של אריתראים שנסו ממולדתם בשל עריקה או הימנעות מגיוס לצבא אריתריאה או לשירות הלאומי. דחיית בקשות זו מנוגדת להנחיות נציבות הפליטים של האו"ם ביחס לעריקים מצבא אריתריאה, ואינה תואמת את מדיניותן של רוב מדינות העולם למעט שווייץ והממלכה המאוחדת.
ביולי 2016 עתרו פעילים למען מבקשי המקלט לבית המשפט, בבקשה שיורה למשרד החוץ לפרסם דו"חות העוסקים במצב זכויות האדם באריתריאה. ביולי 2018 דחה בית המשפט את הבקשה בנימוק שיחסי החוץ של ישראל עלולים להיפגע.
נכון ליולי 2020, שוהים בישראל 21,908 אריתריאים. החל משנת 2016 ועוד סוף 2019 עזבו את ישראל במסגרת תוכנית "יציאה מרצון" 10,033 מסתננים אריתראים, חלקם שבו לארץ מוצאם, והשאר למדינות אחרות.
האינטרנט משמש כלי מרכזי עבור הפזורה האריתריאית בכלל, ובישראל בפרט. המרחב הווירטואלי מאפשר לאוכלוסיות מגוונות, שקולן לא נשמע באריתראה עקב הצנזורה הממשלתית, להביע את דעותיהן בנושאים שונים. קהילות אריתריאיות בישראל מקדמות את מאבקן בדיקטטורה האריתריאית באמצעות האינטרנט, וכן פועלות באמצעים מקוונים לשיפור מעמדן בישראל.
כתובת כלמו
חברת באך
חברת באך (בגרמנית: Bach Gesellschaft) הייתה אגודה שהתקיימה בגרמניה ומטרתה הייתה להוציא לאור את כל יצירותיו של המלחין מתקופת הבארוק, יוהאן סבסטיאן באך. האגודה הוקמה ב-1850 על ידי מוריץ האופטמן, מנצח המקהלה של כנסיית תומאס הקדוש בלייפציג, משרה שבה נשא בעבר באך עצמו. עמו השתתפו גם המלחינים רוברט שומאן, פרנץ ליסט, איגנץ מושלס, לואי שפור וכן אישים נוספים שעסקו במוזיקה כגון אוטו יאן (Otto Jahn), שכתב ביוגרפיה על מוצרט וקארל פרדיננד בקר (Carl Ferdinand Becker).
פרסומה הראשון של החברה היה ב-1851 והוא כלל את רי"ב 1-רי"ב 10. למעשה, סדר ההוצאה לאור השפיע באופן כמעט מוחלט על מספור היצירות המקובל היום. המהדורות יצאו לאור על ידי ברייטקופף והרטל, בית הוצאה למוזיקה ותיק בלייפציג ויוהנס ברהמס נכלל בסגל המערכת של ההוצאה לאור. עד 1900 הוציאה החברה לאור את כל יצירות באך ב-46 חלקים ופורקה לאחר מכן באופן עצמאי. מיד לאחר מכן הוקמה "חברת באך החדשה" שמטרתה היא להגביר את הפופולריות של יצירות באך בכל העולם. פעילותה העיקרית היא קיום "פסטיבל באך", אירועים גדולים במקומות שונים בעולם, בהם מתקיימים קונצרטים של יצירות באך. כמו כן מקיית החברה מחקר על היצירות ומפרסמת יצירות חדשות שלא נמצאו עד כה.
ליזה וייל
ליזה רבקה וייל (באנגלית: Liza Rebecca Weil; נולדה ב-5 ביוני 1977) היא שחקנית אמריקאית-יהודייה. ידועה בשל גילום דמותה של פריס גלר בסדרת הדרמה קומית של רשת The WB; "בנות גילמור", ובתור גילום דמותה של בוני וינטרבוטום בסדרת הדרמה המשפטית של רשת ABC; "המדריך לרוצח".
ביוגרפיה.
וייל נולדה בעיר פסאיק שבניו ג'רזי, למשפחה של שחקנים. גדלה לתוך היהדות הרפורמית, וממשיכה לקיים אותה. הוריה, ליסה ומארק וייל, סיירו יחד איתה באירופה עם להקת הקומדיה שלהם, חברת המשוגעים של לונדון. וייל שאפה להפוך לארכאולוגית בשנותיה הצעירות, בגלל טרילוגיית הסרט "אינדיאנה ג'ונס". ב-1984, כשהייתה בת 7, משפחתה התיישבה בפרבר לנסדייל שבפנסילבניה, בו הוריה גרים עד היום.
וייל הייתה תלמידה ממוצעת בתיכון שהתמקדה יותר בקריירת המשחק שלה מאשר בלימודיה. וייל נהגה לנסוע לעיתים קרובות לניו יורק לאודישנים מקצועיים ושיחקה בהפקות אוף ברודוויי ובקהילה התיאטרלית של פילדלפיה לפני שהתמקדה בקריירה בקולנוע ובטלוויזיה. וייל היא בוגרת תואר ראשון בחוג לאמנויות מאוניברסיטת קולומביה.
קריירה.
בשנת 2000 החלה לגלם את הדמות של פריס גלר בסדרת הדרמה קומית של איימי שרמן-פלדינו ברשת The WB; "בנות גילמור" בתור אויבה הלוחמנית של רורי שבסופו של דבר נעשות חברות במהלך התיכון והקולג'. דמותה הייתה דמות משנית בעונה הראשונה, ועם עליית העונה השנייה הצטרפה לקאסט השחקנים הראשי עד לסיומה של הסדרה בתום עונתה השביעית ב-2007.
בשנת 2007 שיחקה בתפקיד קטן בסרט "שנת הכלב", לצד לורה דרן. בשנת 2009 השתתפה בקומדיה "דג קטן, בריכה מוזרה" בכיכובו של זאק גאליפנאקיס.
בשנת 2012, החלה לגלם את הדמות של אמנדה טאנר, עוזרת הבית הלבן בסדרה הפוליטית של ABC "סקנדל", שנכתבה והופקה על ידי שונדה ריימס. לווייל היה תפקיד חוזר בעונה הראשונה של הסדרה.
בסוף פברואר 2014, לוהקה וייל לפרויקט נוסף של שונדה ריימס, כאשר לוהקה לתפקיד של בוני וינטרבוטום, העוזרת המסורה והנאמנה של אנאליז קיטינג (ויולה דייוויס) בסדרת הדרמה המשפטית של רשת ABC; "המדריך לרוצח", שעלתה בבכורה ב-25 בספטמבר 2014. וייל שיחקה בסדרה לכל אורך עונותיה (שישה סך הכל) עד לביטולה.
בשנת 2016 שבה לגלם את הדמות שהכי מזוהה עם וייל, פריס גלר במיני-סדרה "" שהופק עבור נטפליקס.
בשנת 2019 הצטרפה לקאסט של סדרת המקור של פריים וידאו "גברת מייזל המופלאה"; בעונתה השלישית, בתור קרול קין (דמות שנוצרה במחווה לבסיסטית קרול קיי, אם כי קיי הביעה התנגדויות לאופי הדמות ולתצוגת המשחק).
בשנת 2022 החלה לגלם את הדמות החוזרת של סוכנת ה-FBI קתרין רוסו בדרמת הפשע של FOX; "The Cleaning Lady".
חיים אישיים.
וייל התחתנה עם השחקן היהודי-אמריקאי פול אדלשטיין בטקס יהודי רפורמי בנובמבר 2006. הם הכירו בעבר כאשר שיחקו יחד בתיאטרון. באפריל 2010 נולדה לזוג בת, ג'וזפין אליזבת וייל-אדלשטיין. וייל הגישה בקשה לגירושין מאדלשטיין במרץ 2016, תוך שהיא מציינת חילוקי דעות שהם בלתי ניתנים לגישור. הגירושין הסתיימו בנובמבר 2017.
מאמצע 2016 עד פברואר 2019 היא הייתה בזוגיות עם השחקן צ'ארלי ובר שכיכב לצידה בסדרה "המדריך לרוצח".
אחייניתה היא השחקנית סקרלט אסטבז.
יופי המתמטיקה
משה קוניץ
הרב משה קוניץ (לעיתים: קוניצר; ה'תקל"ד, 1774 – כ"ז בשבט ה'תקצ"ז, 2 בפברואר 1837) היה רבה של אובן ישן, וחוקר תולדות ישראל. נודע בעיקר בשל ספרו "בן יוחאי" הטוען לייחוס ספר הזוהר לרבי שמעון בר יוחאי, כתגובה לספר מטפחת ספרים שכתב רבי יעקב עמדין ושלל עניין זה.
ביוגרפיה.
נולד באובן ישן לרב מנחם מנדל שהיה אדם עני. בהיותו בן עשר החל ללמוד מפי הרב בנימין זאב וולף בוסקוביץ, אצלו למד עד אחרי היותו לבר מצווה (1787). בגיל שלוש עשרה נסע בכוחות עצמו לפראג לישיבתו של רבי יחזקאל לנדא, אך לא הצליח לעקוב אחרי השיעורים הסבוכים בישיבה, ופנה אל הרב ברוך ייטלס שיקבל אותו כתלמיד פרטי לצד לימודיו בישיבה. אצל ייטלס למד תנ"ך עם פירושים שונים וספרות עברית מימי הביניים כמו הספר בחינות עולם של ידעיה הפניני. בשתי שנותיו בפראג החל לכתוב שירה עברית.
לאחר שנתיים בפראג, נסע ללמוד באוניברסיטת ברסלאו. לאחר חמש שנים בברסלאו השלים את ספרו "המסות הגדולות" (1794) על מקומות מוקשים בדברי התלמוד, ובשנת ה'תקנ"ו (1796) הדפיס את ספרו "העוין" המבאר את דברי הספר "בחינות עולם". לפי דעתו עלה הספר "בחינות עולם" באיכותו על כל ספרי בני דורו, ולכן התאמץ להכניס בפירושו בדברי הספר, עקרונות חשובים מספרי הרמב"ם והסברים לפסוקי תנ"ך. לעיתים אין פירושיו מתקבלים בכוונת רבי ידעיה הפניני, אך ניתן לעמוד מהם על היקף ידיעותיו של קוניץ כבר בגילו הצעיר.
בשנים הבאות החל לעמול על חיבוריו לתולדות גדולי ישראל: "מעשה חכמים", שמחברתו הראשונה עסקה בתולדות בית רבי (וינה 1805); ו"בן יוחאי", לתולדות רבי שמעון בר יוחאי וביאור מאמריו בכל ספרות חז"ל (וינה 1815). תוך כדי עבודתו על ספרים אלו, החל שמו להתפרסם, סוחר עשיר מעיר הולדתו בשם ר' שלמה הכהן השיא לו את בתו, והוא הצטרף לעסקיו של חמיו, אך את שעות הערב הקדיש להמשך מחקריו וכתיבת חיבוריו. למרות היותו סוחר, התפרסם שמו בין אנשי תנועת ההשכלה היהודית כידען ומלומד בתחומו. שמשון בלוך נטל ממנו "הסכמה" לתרגומו לספר "לתשועת ישראל" של מנשה בן ישראל.
ב-1815 הדפיס את ספרו "בן יוחאי", בספרו זה יצא נגד טענות בקרב החוקרים, ביניהם גם רבנים כמו רבי יעקב עמדין במטפחת ספרים, בדבר היות ייחוסו של ספר הזוהר לרשב"י שגוי. קוניץ האריך להוכיח שאכן רבי שמעון בן יוחאי הוא מחברו של הספר. כתגובה לספר זה חיבר שלמה יהודה רפפורט (שי"ר) את ספרו "נחלת יהודה".
מצבו הכלכלי התדרדר, ובשנת 1817 כבר גר בווינה ומצבו הכלכלי היה בשפל. לבקשת הקהילה היהודית בברלין, כתב מאמר בנושא השינויים בתפילות. המאמר שנדפס בספר שזוהה כרפורמי "אור נוגה" (דסאו 1818) ונדפס לצד מאמרו של הרב אהרן חורין שהואשם כסוטה ופוקר, גרם לביקורת עליו בעולם התורני אך עשה רושם טוב בחוגים המתקדמים.