מספר הייקו באנגלית מאמצים את אסתטיקת הוואבי-סאבי, באמצעות שירים מינימליסטיים המעוררים בדידות וזמניות, כמו שירו של ניק וירגיליו "דמדומי סתיו/זר על הדלת/עולה ברוח".
עבודתו של האמן האמריקני ג'ון קונל (נולד ב-1940) מרוכז ברעיון הוואבי.
במהלך שנות ה-90 הקונספט הושאל על ידי מפתחי תוכנת מחשב שהועסקו בפיתוח ויקי או תכנות אג'ילי כדי לתאר קבלה של מצב מתמשך של אי-שלמות כתוצר של שיטות אלה.
ב-16 במרץ 2009, מרסל ת'רו הציג את "החיפוש אחר הוואבי סאבי" בערוץ 4 של ה-BBC, במסגרת הסדרה "יפן" "המוסתרת". ת'רו נסע ברחבי יפן בניסיון להבין את הטעם האסתטי של אנשיה, החל בהמחשות קומיות של אתגר מתוך הספר "לחיות ואבי סאבי" (טארו גולד) כדי "לבקש מאנשים ברחובות טוקיו לתאר את הוואבי סאבי". ת'רו הראה שכמו שגולד חזה, "הם מושכים את כתפיהם בנימוס ומסבירים שהוואבי סאבי אינה ניתנת להסבר".
ואבי-סאבי הוזכרה בסדרה המלך היל בפרק שבו בובי היל לתחרות גידול ורדים. נותני חסותו היו חנות עישון שהראו לבובי שחוסר השלמות של הורד עשה אותו טוב יותר.
ג'ק דורסי, המיליארדר שייסד את טוויטר ואת סקוור, מקדם את פילוסופיית העיצוב של הוואבי-סאבי.
וואבי-סאבי
פיגוע מסעדת שווארמה הרצליה 2002
אלפרד שרמק
אלפרד שרמק (10 ביולי 1917 - 10 בדצמבר 2008) היה כירורג, אורולוג, מנתח כלי דם, פרופסור לכירורגיה בבית הספר לרפואה של הטכניון, מנהל מחלקה כירורגית ב' וכירורגית כלי דם בבית החולים רמב"ם, מנהל האגף הכירורגי בבית החולים רמב"ם, מראשוני העוסקים בתחום כירורגיית כלי דם בישראל.
ביוגרפיה.
שרמק נולד ב-1917 לווילהלם ולצ'ציליה (לבית שיוביץ), אח לרודולף בטשין, צ'כיה. שרמק סיים את בחינות הבגרות ב-1936, והתקבל לבית ספר לרפואה בפראג.
פלישת הגרמנים לחבל הסודטים קטעה את לימודי הרפואה שלו, ובשנת 1939 נמלט עם משפחתו למחנה עבודה רוסי בהרי אורל, משם נמלטה המשפחה לסמרקנד במרכז אסיה. עם סיום מלחמת העולם השנייה, שב שרמק ב-1946 לעיר הולדתו טשין ובעזרת המוסד לעלייה ב' הגיע לווינה, שם סיים את לימודי הרפואה. בשנת 1950 קיבל שרמק דיפלומה.
שרמק התחתן עם מונה, ובהמשך נולדה הבת נעמי.
בשנת 1950 עלה שרמק למדינת ישראל, באניה גלילה. שרמק התחיל את עבודתו במחלקה הכירורגית בבית החולים רמב"ם, בהנהלתו של הפרופ' דוד ארליק. תחילה התגורר במחנה העולים כורדני ב', ובהמשך התגוררה משפחתו שנים רבות בחדר קטן בבית החולים.
בשנים 1956–1957 עסק בפיתוח אנגיוגרפיה, אשר בוצעה על ידי כירורגים, ולא על ידי רנטגנולוגים. שרמק פיתח מערכת מאולתרת לבצוע אאורטוגרפיה טרנס לומברית עם מחט ענקית.
שרמק סיים 3 סוגי התמחויות: בכירורגיה כללית, באורולוגיה ובכירורגית כלי-דם.
בפברואר 1965 בוצעה ברמב"ם השתלת כליה מן המת, לראשונה בישראל על ידי הפרופ' דוד ארליק. עוזרו בניתוח היה שרמק. לאחר מכן, נשלח שרמק לארצות הברית להשתלם בכירורגית כלי דם.
במהלך השנים התמנה למנהל מחלקה כירורגית. בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים מונה שרמק למנהל האגף הכירורגי בבית החולים רמב"ם.
שרמק היה מרצה לכירורגיה בבית הספר לרפואה של הטכניון. בשנת 1972 הוא מונה לפרופסור חבר קליני.
בשנת 2003, בגיל 86, לאחר 53 שנות עבודה בבית החולים רמב"ם, פרש שרמק לגמלאות.
מתלמידיו הרבים : פרופ' עמי ברזילי, פרום' יגאל קם.
שרמק נפטר בשנת 2008. נקבר בבית העלמין כפר יהושע (כפר סמיר) הותיר בת (נעמי רום) ו-3 נכדים (אשתו נפטרה בשנת 2003).
פיתוח מהפכני לניתוח ורידים על ידי שרמק.
בעיה של קרישת דם לאחר ניתוח ורידים, בעיקר בווריד המרכזי, גרמה לעיתים לנמק ולצורך בקטיעת גפה. בסוף שנת 1973 שרמק הגה רעיון שנלמד אחר כך בכל העולם. שרמק חיבר עורק קטן שהזרים דם עורקי לאזור המנותח והסירו רק לאחר שהניתוח התאחה והגפה ניצלה מקטיעה.
יעקב בן-יהודה
יעקב (ינק) בן-יהודה (14 באוקטובר 1917 - 13 בנובמבר 1973) היה מנכ"ל כימיקלים לישראל, יו"ר מועצת המנהלים של מפעלי הפיתוח בנגב ומפעלי ים המלח, ולפני כן פעיל ב, ראש מרחב צפון של שירות הביטחון ומנכ"ל מכרות נחושת תמנע.
ביוגרפיה.
משפחתו וצעירותו.
יעקב בן-יהודה נולד בלודז', פולין, בשם יעקב (ינק) דז'בינצקי,
השני מבין שלושה בנים. אביו יהודה, יליד בדזי-לושיפה; אמו סטפניה-שיינדלה לבית לובלינר, ילידת קרקוב שבפולין. אחיו הבכור אברהם (אדק), נפטר בגיל 17 ממחלה, אחיו הצעיר פרדיק נפטר בוורשה בשנת 1942,
בגיל 19. הוריו נרצחו במחנות השמדה בשנת 1944.
ינק גדל במשפחה אמידה, סבו מצד אמו היה דתי מאוד ועסק במסחר של תבואה ועצים.
להוריו היה בית חרושת לגרביים בעיר לודז'.
בגיל ארבע נכנס לגן ילדים של המשורר יצחק קצנלסון בלודז'. כעבור שנתיים התחיל ללמוד באותו בית ספר ושם המשיך 11 שנה עד קבלת תעודת בגרות.
בגיל תשע נכנס עם אחיו הגדול לתנועת "ירדניה", ששינתה את שמה ל"הרצליה". בגיל ארבע עשרה התחיל לקבל תפקידים בקן ולימד עברית, בהיותו בכיתה י"א היה ראש גדוד, האחראי לארבעה-חמישה ראשי קבוצות.
בן-יהודה התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת בלגרד, אולם ויתר על הלימודים והתמנה כראש קן של כאלף חברים. בשנת 1935 נסע כמשקיף לוועידת התנועה הציונית הכללית בקרקוב.
בשובו ללודז' עסק בנוסף לניהול הקן גם בניהול העבודה בגליל לודז'. הופיע בהרצאות באולמות ובבתים פרטיים, בעשרות עיירות בסביבת לודז'.
בסוף שנת 1935 נבחר למועצה הראשית של "הנוער הציונית" להנהגה הראשית בוורשה. היה מנהל המחלקה הארגונית, תקופה מסוימת שימש כגזבר, ובעיקר עסק בניהול מחלקת הקיבוצים – הכשרות.
ארגון וליווי אוניית אסימי ארצה.
בן-יהודה נשא ונתן מטעם "הנוער הציוני" עם מנהיגי התנועה הציונית כדי שישתפו חלוצים מתנועתו בעלייה ב', אולם מכיוון שהקצו לה מספר מקומות מצומצם, החליט יחד עם חברי ההנהגה הראשית ובהם משה קול לארגן עלייה בלתי חוקית של תנועתו בשיתוף הפועל המזרחי והציונים הכלליים.
בסתיו 1938 יצא בן-יהודה ונפגש עם ארקאדי סלוצקי, יהודי רוסי-יווני וז'אן פנדליס היווני, בעלי חברת אוניות ושכר מהם אונייה כדי להוביל את העולים לישראל, כשהיא נושאת את דגל פנמה. אחר-כך בסיוע עורך הדין היהודי קראו-דנקנר קיבלו רישיונות מעבר דרך רומניה ומזון לאונייה. ואילו משה קליינבוים (סנה) השיג דרכוני הגירה משלטונות פולין ורישיון להוצאת כספים במטבעות חוץ. בן-יהודה מונה כאחראי על האונייה מטעם הארגונים החלוציים בעוד שוולף גולדמן היה האחראי על הקשר עם החברים בארץ בזמן הורדת המעפילים.
ב-1 באפריל 1939 הפליגו מנמל קונסטנצה שברומניה באונייה אסימי שנשאה 470 מעפילים, כעבור שישה ימים הגיעו לחופי הארץ. בשני הלילות הראשונים הורידו 230 איש עד שהאונייה התגלתה על ידי הבריטים.
בן-יהודה הספיק להגיע לחוף.
אסימי גורשה מישראל. בן-יהודה היה מבוקש על ידי הבריטים והסתתר מהם במשך חודש בדירתו של משה קול בתל אביב,
אחר-כך יצא לאי קאה ביוון שם עגנה אסימי, הוא עשה הכנות להפלגת הספינה וחידש את החוזה עם בעלי האונייה. בן-יהודה, גולדמן והאלחוטאי יצאו לפיראוס ועלו לאונייה. אסימי הגיעה לנהריה והמעפילים הגיעו לחוף בסירה שבן-יהודה רכש ביוון ונגררה אחרי אסימי. המשטרה הבריטית גילתה את האונייה, המעפילים נעצרו ושוחררו לאחר שהורידו עבורם רישיונות עלייה מהמכסה הכללית שהוקצתה לסוכנות היהודית.
פרוץ מלחמת העולם השנייה, עלייה לישראל והגיוס לפלמ"ח.
בן-יהודה הגיע לנמל פיראוס, שכר מסלוצקי ופנדלוס את האניה "הילדה" והכין משלוח נוסף. מכיוון שהמלחמה עמדה לפרוץ, שלטונות רומניה ביטלו את רישיונות המעבר מפולין, מתוך חשש שהמעפילים יישארו כפליטים ברומניה.
בן-יהודה היה פעיל בתנועת הנוער הציוני. הוא ביקר בעשרות קינים של התנועה בסרביה, בוקובינה, מולדביה וטרנסילבניה והדריך אותם איך להתארגן במחתרת ולעזוב את רומניה במקרה שיפלשו הגרמנים או הסובייטים לרומניה.
במרץ 1940 הגיע לישראל כעולה חדש, הוא נקלט בקבוצת אושה בעמק זבולון, עבד במשק ובעבודות חוץ.
ב-1941, כשהייתה סכנת פלישה של הגרמנים ארצה, התגייס לפלוגה ב' של הפלמ"ח, עבר הכשרה בחבלה ואימוני שדה בבית אורן ומספר שבועות שהה בתל אביב בפלוגה הימית.
הפעילות בפרס, טורקיה ויוגוסלויה במסגרת המוסד לעלייה ב'.
בשנת 1942 נקרא בן-יהודה על ידי שאול אביגור מהמוסד לעלייה לצאת לאיראן. מתחילת 1943 עבד ביחד עם שליחים נוספים באבאדאן, מחנה של סולל בונה בדרום פרס, פעילותו התרכזה בהעברת מעפילים מפולין ומפרס, דרך שט אל-ערב לבצרה, חלקם במדים בריטיים וחלקם בסירות של דייגים מבריחים. את המשך העלייה מבצרה (עיראק) דרך בגדד ארצה ריכז אנצו סירני. כמו כן בן-יהודה בא במגע עם אסירים יהודיים אשר הגיעו באופן בלתי לגלי מרוסיה לפהלווי ונאסרו על ידי הצבא הפולני, חלק מהזמן התחזה לקצין פולני. הוא גם טיפל ב"ילדי טהראן", בתי יתומים יהודים אשר הועברו מרוסיה לפרס.
בסוף 1943 שב ארצה. בתקופה הזו התחתן עם חברת קבוצת אושה ברטה מנדלבאום. בדצמבר 1944 נולד בנו חיים.
בפברואר 1945 יצא לטורקיה מטעם המוסד לעלייה ב', בכיסוי של עיתונאי של דבר וסוכנות הידיעות "פאלקור". שם עבד במחיצתו של אהוד אבריאל ואחר-כך קיבל את האחריות על הסניף. בטורקיה טיפל בקשרים עם היהודים בבולגריה, רומניה ויוון. כמו כן טיפל בעליית יהודי טורקיה דרך סוריה ולבנון לישראל.
בפברואר 1946 יצא בן-יהודה בתור עיתונאי ליוגוסלביה, שם ריכז את הפעולה מטעם המוסד לעלייה, תוך שיתוף פעולה עם הקהילה היהודית המקומית. בתקופת פעילותו הצליח לשלוח את האוניות "הגנה", "כנסת ישראל" ו"אבא ברדיצ'ב" (האונייה עלתה על שרטון והמעפילים הועברו ל"כנסת ישראל" בסביבות יוגוסלביה).