רחל ינאית נולדה בעיירה מאלין שבפלך קייב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי; כיום באוקראינה) בשם גולדה לישנסקי, אך ראתה בשמה ביטוי לגלותיות, ולכן המירה אותו בשמה העברי רחל ינאית. את השם 'ינאית' בחרה כשם משפחתה על שם המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי, שהיה גם כהן גדול, והרחיב מאוד את גבול שלטונו בארץ ישראל. הבחירה ב"ינאי" קשורה גם בדמיון הצלילי לשם אביה, יונה. היא נשאה את שם משפחתה זה גם לאחר נישואיה ליצחק בן-צבי.
לרחל ינאית היו שלוש אחיות: הפסלת בתיה לישנסקי, תמר ושרה, שהייתה מייסדת המרפאה הראשונה של קופת החולים הכללית.
ינאית הצטרפה בנעוריה לפעילות במפלגת "פועלי ציון" בעקבות הזעזוע שעוררו בה הידיעות על פרעות קישינב ב-1903. בשנת 1905 עברה לקייב, שם נאסרה על ידי השלטונות. לאחר ששוחררה נסעה לגרמניה ולמדה זואולוגיה ובוטניקה באוניברסיטת יֶנה. במהלך לימודיה נסעה כנציגת עיירתה לקונגרס הציוני השביעי בבזל. בקונגרס בלטה בקרב "ציוני ציון", שהתנגדו לתוכנית אוגנדה. בקונגרס הכירה ינאית את הוגה הדעות ומנהיג "פועלי ציון" דב בר בורוכוב, והתרשמה מהגותו בדבר החיבור בין ציונות וסוציאליזם. באוקטובר 1905 עזבה את גרמניה ונסעה עם בורוכוב לרוסיה, על מנת לקחת חלק במהפכת 1905. במסגרת הפעילות המפלגתית בסניף ברדיצ'ב של פועלי ציון הכירה את יצחק בן-צבי.
ב-1907 הגתה ינאית את הרעיון להקמת קופה לעידוד ההגירה של פועלים יהודים לארץ-ישראל וביסוסם הכלכלי, החברתי והתרבותי במשק של היישוב (לימים קפא"י - קופת פועלי ארץ ישראל), במאמר שפרסמה בעיתון "פארווערטס". באותה שנה נבחרה לחברת מרכז המפלגה, והייתה ה"חברה" (כלומר אשה) היחידה.
בארץ ישראל.
בשנת 1908 עלתה לארץ ישראל בעקבות מכתב שקראה אודות מאורעות תרס"ח. לאחר שהות קצרה ביפו, שם התקיימה ועידת מפלגת פועלי ציון, עברה ינאית להשתקע בירושלים בעקבות יצחק בן-צבי. היא הייתה חברה בקומונת "ירושלים החדשה" ומהמורים הראשונים בגימנסיה העברית בירושלים. בנוסף להוראה עבדה כפועלת דפוס בבית הדפוס הקואופרטיבי "דפוס אחדות" והייתה בין מנהיגי איגוד עובדי הדפוס, והנהיגה (עם זאב אשור) את השביתה הראשונה של פועלים עברים בארץ ישראל, שביתה שלוותה בהפגנות סוערות נגד בעלי בתי דפוס ערבים ויהודים כאחד שניצלו פועלים והשפילו אותם.
ינאית עסקה יחד עם בעלה לעתיד בשמירה ובהגנה – תחילה בארגון "בר גיורא" ולאחר מכן בארגון "השומר". ב-1910 התמנתה ינאית כחברה ב"ועדת הזדיינות" של מפלגת פועלי ציון שמטרתה הייתה להוות גוף מפלגתי מפקח עליון על ארגון השומר ועל "אגודת ההתעמלות" "שמשון". ועדה זו מנתה גם את יצחק בן-צבי, זאב אשור ויונה טאוב. במסגרת "השומר" הכירה ינאית את מניה שוחט, שהפכה לחברתה הקרובה. בשנים הבאות נסעה לננסי, שם למדה חקלאות והוסמכה כמהנדסת, לאחר שעמדה בבחינות. לאחר לימודיה עברה התמחות אצל חוואים צרפתים. רחל חזרה ארצה עם הידיעות הראשונות אודות מלחמה צפויה. בעת מלחמת העולם הראשונה שימשה ינאית כאשת קשר בין ארגון השומר לבין תנועת ניל"י והייתה לאחת מחברות הוועד של הארגון.
בשנת 1918 נישאה ליצחק בן-צבי, לימים נשיאה השני של מדינת ישראל. יצחק בן-צבי, שגורש מן הארץ, נסע לארצות הברית וארגן שם את הגדוד העברי "האמריקאי". ינאית, שנותרה בארץ, פעלה לארגונו של הגדוד העברי "הארץ-ישראלי".
משק הפועלות וחוות הלימוד.
בשנת 1919 הקימה רחל ינאית על מגרש סמוך לביתה בשכונת רחביה (כיום "בית החלוצות") משתלת צמחים שכונתה "משק הפועלות", כמשקים נוספים ברחבי הארץ. במשתלה זו ביקשה ינאית להכשיר חלוצות במלאכת החקלאות והבוטניקה. הן התמחו בנטיעת עצים ובגידול פרחים. ינאית שכנעה את מושל ירושלים, רונלד סטורס לטעת עצים ממשתלתה ברחבי העיר והם ניטעו בעיקר ברחביה, בתלפיות ובבית הכרם. בשנת 1928, בשל מצוקת מקום והתנגדות חרדים, הועתק "משק הפועלות" מרחביה לאזור ארמון הנציב, מזרחית לשכונת תלפיות לשטח בגודל של 50 דונם שנרכש על ידי הקרן הקיימת לישראל. המשק חרב בפרעות תרפ"ט (1929), אך שוקם. ב-1933 קמה במקום "חוות הלימוד", כפנימייה לנערות.
ב-1937 הוזמנה עם בן-צבי לייצג את היישוב העברי בארץ ישראל בהכתרת ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת בלונדון.
פעילות בהגנה ובעלייה הבלתי לגלית.
ינאית נמנתה עם מייסדי ארגון "ההגנה". בין היתר עסקה בהבאת עולים מסוריה ומלבנון במסגרת העפלה מארצות המזרח. חוות הלימוד שימשה גם כבסיס של ההגנה ושימשה כעמדה לבלימת התקפות בעת מלחמת העצמאות.
ב-1924 נקשר שמה כמי שנתנה את ההוראה לרצח יעקב ישראל דה האן. אברהם תהומי, ממבצעי הרצח טען שקיבל את ההוראה מיצחק בן-צבי, אלא שיצחק בן-צבי לא היה בעל תפקיד בהגנה וייתכן ששימש למעשה כשליחה של רעייתו, שהייתה בכירה ממנו בארגון. לסיפור הרצח יש מספר גרסות והוא נותר בגדר תעלומה.
לאחר קום המדינה.
ליצחק ורחל ינאית נולדו שני בנים: עמרם ועלי. השם עלי נבחר לבן הצעיר על ידי הוריו באשר בשבוע הראשון להוולדו בעוד אמו בבית החולים נתקיימה בירושלים מועצת ההסתדרות כשבמרכזה עמדה בעיית העלייה (מזכרונות יצחק בן צבי). במלחמת העצמאות, באדר ב' תש"ח, אפריל 1948, נפל עלי בקרב בית קשת והוא בן עשרים וארבע שנים בנפלו.
לאחר קום המדינה פעלה ינאית רבות בקליטת העולים מגל העלייה ההמונית. ב-1948 הקימה כפר חקלאי לנוער עולה בכפר עין כרם שתושביו הערבים נטשו אותו. בשנות החמישים העתיק הכפר את מקומו מחוץ לעין כרם אך סמוך לו, מה שלימים נקרא "כפר הנוער עין כרם". לאחר שבעלה התמנה לנשיא המדינה ב-1952, היא פתחה את בית הנשיא למקום עלייה לאנשים מכל שדרות העם.
ספרהּ האוטוביוגרפי "אנו עולים" מתאר יפה את קורותיה עד תום מלחמת העולם הראשונה, השזורים בקורות היישוב.
בשנת 1965 הייתה לאישה השנייה שזכתה באזרחות כבוד של ירושלים (הראשונה הייתה ד"ר הלנה כגן).
בשנת 1978 זכתה בפרס ישראל בקטגוריית "תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה" על מפעל חייה.
רחל ינאית בן-צבי הקימה את קרן הספריות לילדי ישראל, שכיום נקראת "קרן הספריות לילדי ישראל מיסודה של רחל ינאית בן-צבי". בקרן פעלו לצידה במשך השנים מספר מתנדבות, ובהן הדסה בריל-נועם.
לאחר מלחמת ששת הימים הייתה ינאית לפעילה בחוגי התנועה למען ארץ ישראל השלמה. כמו כן עסקה בשימור זכרו של בעלה המנוח, הנשיא בן-צבי על ידי הקמת יד בן-צבי, שימור צריף הנשיאות בשכונת רחביה בירושלים וקיום בית התרבות לזכר הבן עלי בקיבוץ בית קשת, שהוקם בצריף מגורי הזוג בן-צבי.
ביום העצמאות 1968 נמנתה עם משיאי המשואות.
רחל ינאית בן-צבי נפטרה בכ"ו בחשוון תש"ם 1979, ונקברה בהר המנוחות בירושלים.
בשנת 2017, הוציא קרוב משפחתה, הסופר והמחבר אסי ניסלסון לוריא ספר המתעד את קורות העיירה בה נולדה מאלין ומתחקה אחרי שורשי משפחתם.
מורג'יאה
אל מורג'יאה (בערבית: المرجئة) היא אסכולה אסלאמית מוקדמת. אנשי האסכולה זו נקראים מורג'יאים (ערבית: المرجئون). המורג'יאה התהוותה כאסכולה תאולוגית המתעמתת עם האסכולה של הח'וארג' בשאלות הנוגעות למחלוקות לגבי החטא וההגדרות הנוגעות לשאלה מיהו מוסלמי אמיתי.
אחת הטענות שמעלה אסכולה זו היא שרק אלוהים יכול לשפוט מיהו מוסלמי אמיתי ומי אינו, ואף אחד אחר לא יכול לקבוע אם מישהו הוא כופר. לפיכך, כל המוסלמים צריכים לראות בכל אחיהם המוסלמים אנשים מאמינים, ולהכיר בכך שאללה ישפוט את כולם בבוא העת.
תאולוגיה זו קידמה את הסובלנות ביחס לבית אומיה וכן כלפי אלו אשר המירו דתם לאסלאם, ונראה היה כי אמונתם אינה חזקה וצייתנותם לחוקי האסלאם לא הייתה מלאה.
דעתם של המורג'יאים גברה בסופו של דבר על זו של הח'וארג' ומגמה זו שירתה את היווצרות היסודות הראשונים של הסונה המסורתית באסלאם.
עמדת המורג'יאים הייתה שונה מהסונה כשהכריזו שאף מוסלמי לא ימצא את עצמו באש הגיהנום, לא משנה מה היו חטאיו. עמדה זו הייתה מנוגדת לאמונה הסונית המסורתית שלפיה חלק מהמוסלמים ימצאו עצמם באופן זמני באש הגיהנום. לפיכך מוגדרים המורג'יאים "אהל אל בִדְעה" (אנשי החדשנות) על ידי מוסלמים סונים מהאסכולה המטורידית או האשערית.
מאוזר K98
מאוזר K98 הוא רובה בריחי שיוצר על ידי חברת מאוזר. רובה זה הוא גרסת הקרבין של ה-Gewehr 98 ונחשב לאמין ומדויק. ה-K98 היה הרובה העיקרי של הוורמאכט במשך רוב תקופת מלחמת העולם השנייה. אחרי המלחמה נמכרו רובים רבים מדגם זה למדינות שונות בעולם, בהן ישראל. ההגנה וצה"ל עשו שימוש רב ברובה זה כחלק מהמאבק על הקמת מדינת ישראל, מלחמת העצמאות והתקופה שאחריה.
מאוזר 98 בצבא הגרמני.
מאוזר K98 הוא גרסה מקוצרת של הרובה הבריחי Gewehr 98 שפותח בגרמניה בשנת 1898 על ידי חברת מאוזר. K באה מלשון המילה "Karabiner" - קרבין, כלומר רובה מקוצר. הקרבין נכנס לשירות בשנת 1935 והיה אחד הרובים העיקריים של הוורמאכט במלחמת העולם השנייה (לקראת סוף המלחמה החל הצבא הגרמני להצטייד בStG 44 במקום הקרבין, אולם גם אז היה הקרבין לרובה הנפוץ בשורות הגרמנים). הרובה היה בעל קיבולת של 5 כדורים במחסנית הפנימית הקבועה. מטענים מיוחדים לרובה, שהיו ברשותו של כל לוחם, איפשרו הכנה מראש של תחמושת במטענים בני 5 כדורים כל אחד, וטעינת הכדורים בבית המחסנית הקבועה בתוך הרובה נעשתה בתנועה אחת. כתוצאה מכך, ניחן הרובה בקצב אש מהיר יחסית לרובים בריחיים אחרים שהיו קיימים באותה עת. אורך הרובה 111 ס"מ, ומשקלו 3.92 ק"ג.
מאוזר 98 בצבאות העולם.
סין.
בעת מלחמת סין–יפן השנייה חומשו ברובה זה יחידות החי"ר הסיניות הסדירות, שאומנו על ידי הגרמנים. השם הנפוץ של הרובה בצבא הסיני היה "הרובה של צ'יאנג קאי שק".
ישראל.