קווין אנדרו לינץ' (Kevin Andrew Lynch; 7 בינואר 1918 - 25 באפריל 1984) היה מתכנן עירוני וסופר אמריקאי. הוא נודע בשל עבודתו בנושא צורת התפיסה של סביבות עירוניות והוא מראשוני החוקרים של נושא המיפוי המנטלי. אחדים מהספרים שכתב הפכו לרבי השפעה ובהם - "דימוי העיר" (1960), יצירה מקורית על צורת התפיסה של סביבות עירוניות, ו - "מהי שעת המקום הזה?" (1972), המציג תאוריה הבוחנת כיצד הסביבה הפיזית לוכדת את תפיסת המשתמש בה ומשרטטת מחדש תהליכים מוחשיים.
הוא היה תלמידו של האדריכל פרנק לויד רייט, בטרם החל ללמוד ולהתעמק בתחום תכנון הערים. את הקריירה האקדמית שלו עשה כפרופסור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, (MIT) שם לימד לימודים אורבניים ותכנון בין השנים 1948 עד 1978. במקביל לפעילותו האקדמית הוא עסק בתכנון אתרים ועיצוב עירוני והקים את משרד התכנון קאר/ לינץ', שנודע לימים בשם קאר, לינץ' וסנדל.
ביוגרפיה.
ראשית חייו והשכלה.
לינץ' נולד כצעיר הבנים במשפחה אירית-אמריקאית ב־7 בינואר 1918. הוא גדל בשכונת שדרות הייזל בצפון שיקגו . עם תום לימודיו בבית הספר פרנסיס פרקר בשנת 1935, נרשם לינץ' ללימודים באוניברסיטת ייל מתוך כוונה ללמוד אדריכלות אך מצא את שיטת ההוראה שם שמרנית מדי. הוא עזב את הלימודים ותחת זאת החל ללמוד תחת הנחייתו של פרנק לויד רייט בטאליסין בספרינג גרין, ויסקונסין. לימים הצהיר לינץ' כי לרייט הייתה השפעה רבה עליו, עם זאת הוא לא הסכים עם הפילוסופיה החברתית האינדיבידואליסטית שלו. הוא עזב את רייט לאחר שנה וחצי ונרשם למכון הפוליטכני של רנסלייר בטרוי, ניו יורק, על מנת ללמוד הנדסה, בשנת 1939, אך לא השלים את הלימודים והחל לעבוד אצל האדריכל פול שווייקר בשיקגו. בשנת 1941 התחתן לינץ' עם אן בורדרס, בוגרת בית ספר פרקר .
שלושה שבועות לאחר חתונתו גויס לינץ' לחיל ההנדסה האמריקאי ושירת בפיליפינים וביפן עד 1944. לאחר המלחמה סיים את לימודי התואר הראשון במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) וקיבל תואר ראשון בתכנון ערים בשנת 1947.
קריירה אקדמית.
לאחר סיום הלימודים החל לינץ' לעבוד בגרינסבורו, צפון קרוליינה כמתכנן עירוני, אך במהרה גויס ללמד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס על ידי לויד רודווין. הוא החל להרצות שם שנה לאחר מכן, והפך לפרופסור עוזר בשנת 1949, פרופסור חבר בשנת 1955, ופרופסור מן המניין בשנת 1963.
בשנת 1954, לאחר שקיבל מענק מקרן פורד ללמוד צורות עירוניות באיטליה, קיבלו לינץ' ועמיתו להוראה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ג'ורג' קפס מענק מטעם קרן רוקפלר לחקר התפיסות של הסביבה העירונית והצורה האורבנית. בשנת 1958 לינץ' כתב מאמר בנושא 'התאוריה של הצורה האורבנית' עם לויד רודווין בו מתוארת העיר באמצעות שתי מערכות משלימות - זרימה ומרחבים מותאמים - המתורגמים דרך קבוצה של קטגוריות תיאוריות של הצורה העירונית. מחקרם של לינץ' וקפס התפרסם בשנת 1960 בספר "דימוי העיר" פרי עטו של לינץ'. בשנת 1970 קיבל לינץ' מימון מאונסקו לחקר השימוש בערים על ידי צעירים באזורים עירוניים בסלטה, מלבורן, טולוקה וקרקוב, פרויקט שסיכם בספרו "להתבגר בעיר" (1977).
לינץ' סיפק תרומות מקוריות ורבות השפעה לתחום תכנון ערים באמצעות מחקר אמפירי על האופן בו אנשים תופסים את הנוף האורבני ומנווטים בו. ספריו בוחנים את נוכחות הזמן וההיסטוריה בסביבה העירונית, כיצד משפיעה הסביבה העירונית על ילדים וכיצד ניתן לרתום את התפיסה האנושית של צורתן הפיזית של ערים ואזורים כבסיס מושגי לעיצוב עירוני טוב.
במקביל לעבודתו האקדמית, לינץ' עסק בתכנון ועיצוב עירוני בשיתוף עם סטיבן קאר, איתו הקים את משרדת התכנון קאר / לינץ' בקיימברידג', מסצ'וסטס.
שלהי חייו.
לינץ' הפך לפרופסור אמריטוס בשנת 1978, אך המשיך לכתוב ולעסוק בתכנון אדריכלי. הוא מת מהתקף לב בבית הקיץ שלו בגיי הד במרתה'ס ויניארד ב־25 באפריל 1984.
"דימוי העיר".
היצירה המפורסמת ביותר של לינץ', "דימוי העיר" (1960), היא תוצאה של מחקר שנמשך חמש שנים על אופן "התפיסה של" האדם את המידע שהוא קולט על העיר. הוא חקר זאת על שלוש ערים אמריקאיות ( בוסטון, ג'רזי סיטי ולוס אנג'לס ) והגיע למסקנה כי המשתמשים הבינו את סביבתם בשילוב דרכים סובייקטיביות ואובייקטיביות, ויצרו מפות מנטליות המבוססות על חמישה מרכיבים:
באותו ספר, לינץ' גם טבע את המונחים "כישורי יצירת הדימוי" (imageability) - מדד לאפיון הקלות בה למידת אובייקט פיזי, מילה או סביבה מעוררת את יצירתה של מפה מנטלית אצל האדם, ו- "התמצאות במרחב" (wayfinding) - האופן בו בני אדם מכוונים עצמם במרחב הפיזי ומנווטים בו. לספר "דימוי העיר" הייתה השפעה חשובה ומתמשכת בתחומי התכנון העירוני והפסיכולוגיה הסביבתית .
חיים אישיים.
אן בורדרס לינץ' וקווין לינץ' נישאו בשנת 1941 ונולדו להם ארבעה ילדים. הם התגוררו במשך תקופה ארוכה במרתה'ס ויניארד, שם המשיכה אן לבלות את חופשות הקיץ שלה עד מותה בשנת 2011.
אלפונס היטר
אלפונס היטר (בגרמנית: Alfons Hitter; 4 ביוני 1892 – 11 במרץ 1968) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
היטר נולד ב-4 ביוני 1892 בהוכשטאט שבאלזס, אשר הייתה אז חלק מן הקיסרות הגרמנית (כיום בצרפת). ב-1 באוקטובר 1911, הוא התגייס כטוראי לצבא הקיסרות הגרמנית, והוצב ברגימנט הארטילריה הבאדני ה-14. לתקופה קצרה הוא שימש כמש"ק, ובסוף 1912 עזב את הצבא. הוא למד היסטוריה, כלכלה ופילוסופיה באוניברסיטת שטרסבורג ובהמשך באוניברסיטת מינכן. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא חזר לצבא והוצב בכוחות התותחנים. עד סוף המלחמה הוא פיקד על סוללות ארטילריה ולמד בבתי ספר צבאיים. ב-27 בדצמבר 1918 הוא עזב את הצבא בעקבות פירוקו של הצבא הקיסרי וצמצום הצבא הגרמני לצבא של 100,000.
ב-1 ביוני 1922 הוא הצטרף לרייכסווהר, וב-1 באוקטובר 1923 הועלה לדרגת אובר-לויטננט ונשלח ללמוד בבית ספר לקצינים. ב-1 באוקטובר 1928, נשלח היטר להיות מדריך באזור האימונים הצבאי יוטרבוג. באותו תאריך הוא הועלה לדרגת האופטמן. ב-1 בספטמבר 1934 הוא הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד סוללת תותחים. ב-1 באוקטובר של אותה שנה הוא מונה למפקד גדוד הארטילריה הרביעי ברגימנט התותחנים של מינסטר. שנה לאחר מכן הועבר לפקד על הגדוד הראשון ברגימנט התותחנים ה-52 ולאחר מכן ברגימנט התותחנים ה-62. ב-1 במרץ 1937 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
מלחמת העולם השנייה.
ב-1 במרץ 1940 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ולחם עם הגדוד שלו במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. ב-1 בדצמבר של אותה שנה, הוא מונה למפקד רגימנט התותחנים ה-178 אשר היה חלק מהדיוויזיה ה-206. הוא לחם עם הרגימנט במהלך מבצע ברברוסה, וב-14 בדצמבר 1941 אף עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובפברואר 1942 הועבר לעתודה. ב-3 במאי של אותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-206, וב-1 באוגוסט הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור. ב-1 במרץ 1943 הועלה לדרגת גנרל-לוטננט. הוא לחם עם הדיוויזיה שלו במהלך מבצע בגרטיון, ואף קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-4 ביוני, אולם נפל בשבי ב-24 ביוני 1944 במהלך הקרב על ויטבסק.
במהלך שביו הוא היה אחד הגנרלים הגרמנים שנאלצו לצעוד במוסקבה במהלך מצעד הניצחון ב-17 ביולי 1944, יחד עם כ 57,000 אסירים גרמנים נוספים. מעט אחר כך הוא הצטרף ל והיה אחד החותמים על "קריאתם של 50 הגנרלים" מ־8 בדצמבר 1944, לעם ולוורמאכט. הוא הואשם בפשעי מלחמה, והוחזק בשבי עד 9 באוקטובר 1955. הוא נפטר בבון ב-11 במרץ 1968.
ריטה פבונה
ריטה פבונה (באיטלקית: Rita Pavone; נולדה ב-23 באוגוסט 1945) היא זמרת רוק ובלדות ושחקנית קולנוע איטלקייה, שזכתה להצלחה ניכרת בשנות ה-60.
קריירת שירה.
בשנת 1962 השתתפה וזכתה בפסטיבל "Degli Sconosciuti" הראשון ("פסטיבל הלא נודע"), תחרות שירים לאמנים חובבים. אלבום הבכורה שלה שנושא את שמה, משנת 1963, ובו בלט הסינגל והלהיט "La Partita di Pallone" ("המשחק של פלונה"), הפך אותה לכוכבת באיטליה בגיל 17, ותוך זמן קצר התפרסמה בינלאומית. "La Partita di Pallone" מכר למעלה ממיליון עותקים, וזכה לתואר אלבום זהב. ההקלטה שלה ל-"Cuore" ("לב") מכרה מיליון עותקים בשנת 1963 ונשארה 9 שבועות במקום הראשון במצעד האיטלקי.
בקיץ 1964 זכתה להצלחה בצפון אמריקה עם הסינגל באנגלית "Remember Me" ("זכור אותי"), עם הבי סייד "Just Once More" ("רק פעם אחת נוספת"). השיר הגיע למקום ה-26 במצעד בילבורד האמריקאי ולמקום ה-16 במצעד הקנדי.
בשנת 1965 הופיעה לראשונה בתוכנית המופע של אד סאליבן; היא הופיעה מספר פעמים כאורחת מוזיקלית בתוכנית עד 1970. בספרד הקליטה מחרוזת להיטים, בלדות ואף שירי רוק, הפכה לאלילת נוער ונהנתה מתהילה רבה.
בארצות הברית היא שרה לצד דיאנה רוס והסופרימס, אלה פיצג'רלד, טום ג'ונס, הדוכס אלינגטון ופול אנקה. מספרים שאלביס פרסלי צייר אותה לאחר שהגיעה לממפיס, שם פגש אותה באולפן הקלטות. גם שם היא שרה בקרנגי הול בניו יורק והקליטה דואט עם ברברה סטרייסנד .
כשחזרה לאיטליה, ביצעה פבונה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע, הופיעה בחמישה סרטים והשתתפה בתוכניות כמו ג'ורנלינו די ג'יאן בוראסקה (תוכנית טלוויזיה לילדים), אלטה פרסה, סטסרה ריטה ("הלילה ריטה"), ותוכנית הווארייטי סטודיו אונו . בשנת 1982 השתתפה ב- Come Alice ("כמו אליס") שהפכה ללהיט בטלוויזיה האיטלקית.