אדי משכנע את טורו לצאת לתחרות נגד ברנן שאחריה יחזור לארגנטינה עם סכום כסף גדול ויוכל לעזור לאימו.
בתחרות עם ברנן, סובל טורו מפגיעות קשות בפנים ומתמוטט. הוא מובהל לניתוח בגלל שבר בלסת. אדי לומד ממנהל הכספים של ניק, לאו, (נחמיה פרסוף) כי התחרות האחרונה הכניסה יותר ממיליון דולר אבל בניכוי ההוצאות הרבות נשאר לתת לטורו רק 49.07 דולר בנוסף מודיע לו ניק כי מכר את טורו למנהל אחר תמורת 75.000 דולר ולכן עליו להמשיך בתחרויות איגרוף.. אדי מקבל מניק 26.000 דולר, אך הוא אכול נקיפות מצפון. הוא ממהר לבית החולים, חוטף את מורנו, נותן לו את 26.000 הדולרים שלו ומעלה אותו על מטוס לארגנטינה.
ניק ואנשיו מגיעים לביתו של אדי ומאיימים עליו כי יחזיר את ה-75.000 דולר עבור טורו אך הוא לא מפחד מהם ומתחיל לכתוב את כתבתו לעיתון על השחיתות בענף. שם הכתבה - "גם גיבורים נופלים".
ניחו&quot;ח
מנדל מוורקא
בונים מאוטבוצק
תהילים ד'
תהילים ד' הוא המזמור הרביעי של תהילים. זהו מזמור תחינה של המושמץ ונרדף ללא עוול בכפו הנמצא במצוקה מתמדת. זהו המזמור הראשון מיני רבים המתחיל בנגינה, "למנצח בנגינות מזמור", יש הטוענים שהוא נוגע במנצח תזמורת.
מבנה המזמור ותוכנו.
פסוק ב': קריאה לה' שיושיע את דוד מצרותיו.
פסוקים ג'-ו': קריאה לאנשים להפסיק לפגוע בדוד ללא סיבה, אלא ייפנו את כוחם לעשיית טוב.
פסוקים ז'-ט': חתימה: הודאה לה', וביטחונו של דוד בו.
בתרבות.
על המילים "זבחו זבחי צדק ובטחו אל ה', רבים אומרים לי מי יראנו טוב", מושר ניגון חבד"י בלחנו של החסיד ר' שמואל זלמנוב.
גיום קוסטו הבן
גיום קוסטו הבן (בצרפתית: Guillaume Coustou (fils); 1716, פריז – 1777, פריז) היה פסל צרפתי.
ביוגרפיה.
בנו של גיום קוסטו האב ואחיינו של ניקולה קוסטו הוכשר בסטודיו של המשפחה ובין השנים 1739- 1736 למד באקדמיית צרפת ברומא לאחר שזכה בפרס רומא בשנת 1735.
בתום לימודיו חזר לפריז וסיים בשנת 1745 את סוסי מרלי שיצר אביו.
קוסטו התקבל בשנת 1742 לאקדמיה המלכותית לציור ופיסול.
בין תלמידיו הפסלים הניאו קלאסיים קלוד דה-ז'ו, פייר יוליאן והפסל הדני הניאו קלאסי יוהנס וידוולט.
תהילים ה'
תהילים ה' הוא המזמור החמישי של תהילים. המזמור חתום בידי דוד, והוא הפרק היחיד בתהלים שכותרתו היא "למנצח אל הנחילות".
מבנה המזמור ותוכנו.
פסוקים ב'-ד': בקשה שה' ישמע לתפילותיו של המשורר.
פסוקים ה'-ז': ביטחון שה' לא רוצה במעשי רשע, ושהוא ממצה את הדין עם הרשעים.
פסוק ח': הנגדה בין הרשעים לבין דוד, הדבק ה'.
פסוקים ט'-י"ג: תפילה שה' יברך את דוד בתוך שאר הצדיקים, ויאבד את הרשעים.
כותרת המזמור.
הפתיח "לַמְנַצֵּחַ אֶל הַנְּחִילוֹת" הוא יחידאי בספר תהילים. בפרשנים מובאים כמה הסברים: רש"י מביא בשם מנחם שנחילות הוא שם של כלי זמר (וכן כתבו המצודות, ופירשו שהכלי משמיע צליל הדומה לזמזום דבורים), ובשם המדרש, שזו לשון נחלה (וכן פירש האבן עזרא), אך רש"י עצמו פירש, שזה מזמור שמדבר כנגד אויבי ישראל, שבאים בגדודים - כמו נחילי דבורים.
המזמור בתפילה.
ביהדות.
פסוקים ב' וד' נאמרים כחלק מהסליחות, בהטיה ללשון רבים: "אמרינו האזינה ה', בינה הגיגנו", "ה' בוקר תשמע קולנו, בוקר נערוך לך ונצפה".
פסוק ג' נאמר בתפילת מנחה על פי נוסח עדות המזרח לאחר אמירת "אשרי יושבי ביתך" ולאחר אמירת פסוק ב' מתהילים קמ"א - "תִּכּוֹן תְּפִלָּתִי קְטֹרֶת לְפָנֶיךָ מַשְׂאַת כַּפַּי מִנְחַת עָרֶב", ולפני אמירת חצי קדיש.
פסוק ח' משמש כחלק בתפילת "מה טובו" הנאמרת בכניסה לבית הכנסת.
בנצרות.
מחציתו השנייה של פסוק י' מצוטט באיגרת של פאולוס - האיגרת אל הרומאים, ג' יג.
מוריס סלובודסקוי
מוריס סלובודסקוי (ברוסית: Мори́с Рома́нович Слободско́й ; 30 בנובמבר 1913, סנקט פטרבורג - 6 בפברואר 1991) היה מחזאי, תסריטאי, משורר סובייטי יהודי. מחבר המילים לשירים מפורסמים של לאוניד אוטיוסוב, קלבדיה שולז'נקו וזמרים אחרים.
קורות חיים.
מוריס סלובודסקוי נולד בסנקט פטרבורג למשפחה יהודית יוצאי וילנה. לאחר סיום בית הספר הוא התחיל לעבוד כעיתונאי. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה עיתונאי בעיתון צבאי בו פרסם את כתביו ויצירות ספרותיות. על פעילותו במהלך המלחמה הענקו לו מספר עיטורים.
בשנת 1945 הוא התחיל לשתף פעולה עם ולדימיר דיחוביצ'ני וביחד הם עבדו כ-18 שנים. בתקופה זו הם כתבו מילים למספר רב של שירים וזכו לפופולריות ברחבי ברית המועצות. הם גם כתבו תסריטים למספר הצגות סאטיריות.
בשנת 1947 הוא לראשונה כתב תסריט לסרט. מוריד סלובובדסקוי היה שותף לכתיבת תסריט לסרטים כמו מבצע חיריק והרפתקאות נוספות של שוריק ויד היהלום של לאוניד גאידאי.
אבו שהיד שאה, סולטאן מלאקה
אָבוּ שָהִיד שָאָה אִיבְּן אֵל-מָרְהוּם סוּלְטָאן מוּחָמָד שָאָה או רָגָ'א אִיבְּרֳהִים (נפטר ב-1446) היה סולטאן מלאקה הרביעי ששלט בה אחרי מוחמד שאה בין השנים 1444–1446. הוא לא היה שליט פופולרי במדינה בשל היותו צעיר וחסר ניסיון, ולבסוף הוא נרצח.
חיים אישיים ואמונה דתית.
על אף שמלאקה הייתה ממלכה מוסלמית מאז שקודמו מוחמד שאה התאסלם, רג'א איברהים היה הינדי וכינה עצמו בשם רג'א סרי פרמסווארה דאו שאה. שלטונו ייצג את תגובת הנגד המקומית לאסלאם והדת החדשה שתפסה אחיזה בסולטנות.
רג'א איברהים שלט במדינה למשך 17 חודשים בלבד לפני שנדקר ונרצח במזימה של כמה בכירים בשלטון שניסו למנוע את המשך השפעתו על הממלכה והדת שלה. לאחר מותו זכה לתואר "אבו שהיד" שפירושו "המלך הקדוש".
Queer Nation
Queer Nation הוא ארגון ללא מטרות רווח אמריקאי-להט"בי שנוסד במרץ 1990 בניו יורק שבמדינת ניו יורק שבארצות הברית. ארבעת המייסדים של הארגון זעמו מההסלמה של אלימות נגד להט"ב ברחובות ומדעות קדומות באומנויות ותקשורת. הארגון ידוע בשל טקטיקות העימות שלו, בסיסמאותיו ובתרגיל האאוטינג שלו.
בין סיסמאותיו הידועות ביותר: "We're here. We're queer. Get used to it" ("אנחנו כאן. אנחנו קווירים. תתרגלו לזה").
מייבל דווייט
מייבל דווייט (באנגלית: Mabel Dwight; ) הייתה אמנית אמריקאית, שהליתוגרפיות שלה הראו סצינות של חיים רגילים בהומור ובחמלה. מאמצע שנות העשרים היא זכתה לפופולריות ולהצלחה ביקורתית כאחד.
חייה וחינוך.
דווייט נולדה בשם מייבל ז'אק ויליאמסון. היא הייתה בתם היחידה של פול יוסטון ויליאמסון (יליד 1837 לערך) ואשתו אדלייד, או עדה (ילידת 1845 לערך) ג'ק.
פול ויליאמסון היה בעל חווה ליד סינסינטי בעיירה קולריין, מחוז המילטון, אוהיו. בהיותה ילדה, עברה משפחתה לניו אורלינס ודווייט הוכנסה למנזר בקרולטון, מחוץ לעיר. כמה שנים אחר כך עברה המשפחה לסן פרנסיסקו. באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 דווייט סיימה את לימודיה התיכוניים והחלה ללמוד אצל ארתור מת'יו במכון מארק הופקינס.
היא הצטרפה והפכה למנהלת מועדון אגודת האמנים של העיר והתערוכה החצי-שנתית העשירית של המועדון בשנת 1897 העניקה לה את ההזדמנות הראשונה להציג את עבודתה לציבור. באמצע שנות העשרים לחייה נסעה בעולם וביקרה במצרים, ציילון (סרי לנקה), הודו וג'אווה (אינדונזיה). כשחזרה לארצות הברית בשנת 1903, התיישבה בגריניץ' וילג׳, שהיה ידוע כסביבה עשירה באומנים. במשך השנים הבאות היא ניסתה לבסס את עצמה כאמנית מקצועית ונרשמה בשנים 1903 - 1906 כציירת ומאיירת.
בשנת 1906 היא הכירה והתחתנה עם עמיתה האמן יוג'ין פטריק היגינס. אף על פי ששניהם היו סוציאליסטים, ומכאן דובר בשוויון בין המינים, דווייט הפכה ״לעזר כנגדו״ והפסיקה לצייר.
בשנת 1917 דווייט והיגינס נפרדו והיא חידשה את קריירת הציור שלה. בשנה שלאחר מכן הצטרפה למועדון הסטודיו החדש של גרטרוד ונדרבילט ויטני, והפכה למזכירה של ג'וליאנה פורס, מנהלת המועדון. במהלך השנים הבאות היא השתתפה במפגשי ציור והציגה בתערוכות שנתיות שהמועדון ערך. אף על פי שעשתה כמה ניסויים בתחריטים היא עבדה בעיקר בצבעי מים בשלב זה.
סגנון בוגר.
לאחר שנחשפה לליתוגרפיה כשלמדה בסן פרנסיסקו, היא פגשה את סוחר ההדפסים האמנותיים בניו יורק, קארל זיגרוסר זמן מה לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ובעידודו, נסעה לפריז, צרפת בשנת 1926 כדי להשקיע שנתיים בלימוד אמנות ליתוגרפיה. בהיותה בפריז, היא עשתה רישומים מהירים המראים אנשים העוסקים בפעילויות יומיומיות - צופים במופעי בובות, יושבים בבתי קפה, מתפללים בכנסייה, צופים בדוכנים ליד הסן - ועיבדה את הרישומים להדפסים ליתוגרפיים. בתנוחתם ובמחוותיהם כמו הבעות הפנים שלהם, הדמויות שהיא תיארה מראות את אישיותם ואת חולשותיהם האישיים.
היבט זה של הסגנון הבוגר של דווייט נראה בבירור ב Boulevard des Italiens משנת 1927, שם מודגש הבדל של כל אדם.
ממאמציה הראשונים והלאה, התמונות שלה הפכו ״לחגיגות של נורמליות״. ניכר היה בליתוגרפיות האמפתיה שלה וחוש ההומור. בעוד שרוב ההדפסים שלה היו בשחור לבן, מעטים שופרו על ידי צבעים עדינים. כשהיא הייתה מסיימת את הליתוגרפיה, הייתה שולחת אותה לזיגרוסר לביקורת, ואחרי שחזרה לניו יורק בשנת 1927 הוא חיבר אותה לבית הדפוס של ג'ורג' מילר.
בתוך שנה מחזרתה, הדפסי פריז ואלה שהתחילה לעשות בניו יורק ביססו אותה כאחד האמנים הטובים ביותר בליטוגרפיה באמריקה. בשנת 1928 העניק לה זיגרוסר תערוכת יחיד ראשונה בגלריה ווייה. בביקורת על התערוכה הזאת, נכתב שההדפסים שלה הראו היבטים של ההומור בחיי העיר, ושיבחו אותה על סגנון האישי. אומרים שהיא בחרה בהפקת דפוס כדי להנגיש את האמנות שלה לקהל רחב בעלות סבירה.