לימודי גבריות הוא שדה מחקר אשר התפתח בשנות השבעים כתוצאה מההתעוררות של התנועה לשחרור הגבר ומאז הוא נלמד במוסדות אקדמיים רבים. עד בואו של הגל השני של הפמיניזם הגברים נתפשו בחברה כמגדר הומוגני, אשר זהותו מולדת ואחידה. אולם מאז, ארגונים פמיניסטיים ותנועות למען הומוסקסואלים הציעו צורות חדשות של מיניות וזהויות רבות של גברים ובאופן זה חשפו את הגברויות השונות לשיח פוליטי נוקב. ריווין קונל בספרה "גברויות" שיצא לאור בשנת 1995 אתגרה את השיח על גברים והטביעה את העיקרון של גברויות רבות ושונות, המתקשרות בעמדות כוח נבדלות. בשנת 1991 הוקם האיגוד האמריקאי ללימודי גבריות AMSA -The American Men's Studies Association אשר נותן חסות ללימודי הגבריות. האיגוד מארגן אחת לשנה את הכנס העולמי בתחום גבריות וגברים, שמטרתו לחשוף מחקרים מדעיים עדכניים ולייצר הזדמנות לשיח פעיל ומעמיק בנושאים המשיקים למגדר וגבריות. ההרצאות בכנס עוסקות בדרך כלל בדיון התאורטי על יחסי כוח, פטריארכיה, והיררכיה. כמו גם, במחקרים על גברים בספרות, בהיסטוריה ובפיתוח תאוריות על החוויות של גברים הומוסקסואלים.
תוכניות לימוד.
לימודי גבריות משולבים בדרך כלל בתוכניות ללימודי נשים או מגדר וקיים קשר חזק בין תוכני הלימוד של גבריות לפמיניזם. יחד עם זאת,
התאוריות הפמיניסטיות מציעות פרספקטיבות שונות על גברים ולכן ההדגשים משתנים עם השנים. התוכניות ללימודי גבריות, אשר נקטו בשנות ה-80 של המאה ה-20 בגישה פרו- פמיניסטית קפדנית, הפכו למגוונות יותר עם השנים, והן מייצגות זרמים רבים של תנועת הגברים וגברויות שונות .
מרבית הקורסים עוסקים בהרחבה בנושאים של זכויות גברים, תאוריות פמיניסטיות, תאוריות קוויריות, גבריות ודת, מטריארכיה ופטריארכיה. ובאופן כללי, מנתחים את ההבניה החברתית, ההיסטורית והתרבותית של גברים ומנסים לבדוק האם לגברים מוענקות זכויות יתר וכיצד העידן הפוסט מודרני משפיע על מעמדו ותפקידו של הגבר.
החל משנות ה-2000 ישנו דגש חזק על הוראה ומחקר של ההסדרים המגדריים בשוק העבודה, טיפול בילדים ותפקיד הגבר כמפרנס, בניסיון לחזק את המקום המרכזי של הגברים כאבות לילדים על מנת להביא לשינוי במאזן הכוחות בין המינים.
בין כתבי העת המחקריים המובילים בתחום ניתן למצוא את: The Journal of Men's Studies, Men and Masculinities ו- Psychology of Men &amp; Masculinity
ביקורת.
בקרב אנשי אקדמיה מתנהל פולמוס ער סביב פיתוח תוכניות ללימודי גברים בנפרד מלימודי מגדר. מצד אחד, יש הטוענים כי לימודי גבריות פועלים כנגד הקול הפמיניסטי והרעיון של העצמה נשית, ומנגד, ישנם אלו המכירים בתרומה החשובה של הפמיניזם לנשים ומבקשים הזדמנות דומה גם לגברים. עבורם, התוכניות ללימודי גברים מאפשרות שיח אקדמי פתוח ופרודוקטיבי עם חוקרות פמיניסטיות בעניין ההבנייה הנורמטיבית וההתנהגותית של נשים וגברים בחברה.
אלו הסבורים כי לימודי גבריות כדיסציפלינת מחקר נפרדת אינם רלוונטיים, נשענים על הטענה שכל המחקר האקדמי במהלך ההיסטוריה נעשה על גברים וכאשר הוא מוצג דרך העדשה של מגדר, האוניברסיטאות מסתכנות בהחמצת אחת המטרות הבסיסיות שלהן והיא לאתגר את הסטודנטים לרעיונות אחרים. ד"ר דני קפלן, מרצה לסוציולוגיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן רואה בחשיבות של נקודת המוצא המשותפת ללימודי מגדר וחקר גבריות דווקא משום "שקטגוריות פוליטיות כלליות בחברה נוצרו בצלם הגבר". ובנוסף לזאת, התנהגות גברים בדומה לנשים היא תוצר תרבותי חברתי, וגם לגברים דבק דימוי סטריאוטיפי שאינו תואם את המציאות.
Male Studies הוא שדה מחקר נוסף הנוקט עמדה ביקורתית כלפי לימודי הגבריות המבוססים על תאוריות פמיניסטיות. זרם רעיוני זה התגבש כתגובת נגד לתוכניות הלימוד המניחות כי זהות מגדרית היא תוצר תרבותי חברתי, ומתוך חשש להתחזקות התופעה של שנאת גברים בארצות הברית. החוקרים בתחום זה מניחים שקיים שוני ביולוגי מהותי בין גברים ונשים, והוא זה שמשפיע על ההתנהגות של שני המינים, כמו כן, הם מוחים על התופעה של גברים המתביישים בתכונות המגדירות את גבריותם. הטון הלוחמני בו הם נוקטים בא לידי ביטוי בתוכניות לימוד המתמקדות בדיני משפחה, גירושים וזכויות גברים.
על הנחיצות של לימודי גבריות בכלל, כתחום מחקר אקדמי, כתב ד"ר וורן פארל (Warren Farrell) כי לימודי גבריות מסייעים לשני המינים בהבנת הבעיות המורכבות של הגברים כמגדר, כתוצאה מתפישות חברתיות ואמונות שגויות שדרשו מהם להוכיח יכולות כוחניות ולא מוסריות לאורך ההיסטוריה. ללא מחקרים על גברים מנקודת מבט גברית, לימודי מגדר ונשים אינם מציגים תמונה שלמה של התחום והלימודים מחטיאים את המטרה.
בישראל.
במוסדות האקדמיים בישראל קיים היצע מגוון של קורסים ללימודי גבריות בפקולטה למדעי החברה ולמדעי הרוח בדגש על הגבריות הישראלית. בשנת 2009, אוניברסיטת בר-אילן פתחה מגמה ייחודית לתואר שני ושלישי של לימודי גבריות במסגרת לימודי מגדר. לפי התיאור המוצג באתר האוניברסיטה, המגמה מאפשרת:
"להתחקות אחר קבוצות שונות של גברים, לבחון את מוקדי הכוח הגבריים בחברה ולנתח את מרחב האפשרויות, כמו גם את המגבלות לשינוי חברתי ומגדרי. הסוגיות המרכזיות הנלמדות הן: התמודדות גברים עם אתגרי המשפחה והעבודה בחברה המודרנית, קוים לדמותו של "הגבר החדש" בחיי היום-יום ובתקשורת, חינוך וחיברות לגבריות: דילמות בהעצמת בנים, גברים כמחנכים, גבריות ורגשות: הרעות הגברית, הומור ואלימות, מיניות וזהויות מיניות, גבריות בארגונים: בעולם העסקים, בפוליטיקה, בצבא ובארגונים "נשיים", דילמות של גבריות במסורת ובדת וגבריות בקבוצות מיעוט".
בית דולפין
בית דולפין היה מלון בשבי ציון שנוסד בשנת 1942. המלון עבר גלגולים שונים והיום הוא נטוש.
היסטוריה.
בית דולפין נפתח ביוני 1942 בהנהלת רוזה פיש ולוטה איזנברג על חוף ימה של שבי ציון. לידו היה פנסיון קטן שהוקם קצת לפניו, ולאחר מספר שנים נמכר לקופת חולים ושימש כבית הבראה. לאחר מלחמת העצמאות הוקם במקום פנסיון שלישי, בית חוה, שנוהל על ידי המושב.
בשנת 1950 רכש נורמן לוריא בעזרת הוריו את בית דולפין שיפץ אותו והפך אותו למלון בוטיק הראשון במדינת ישראל. המלון הופעל בחודשי הקיץ בין אפריל לאוקטובר. באוקטובר 1950 היה בית דולפין בין 11 המלונות בישראל שיועדו לתיירים ועל כן היו פטורים ממגבלות הצנע. בשנת 1951 נבנה למלון אגף חדש בן 50 חדרים בשתי קומות שהושלם במאי 1953.
המלון משך אליו את שמנה וסלתה של החברה הישראלית, החל מנשיא המדינה, יצחק בן-צבי, וכלה בעשירי ירושלים, תל אביב וחיפה. את המלון פקדו גם שחקנים ידועים מהוליווד, בהם דני קיי, סופיה לורן, קירק דאגלס והסופר לאון יוריס. בשנת 1960 התארח במלון תיאודור הויס, לאחר סיום כהונתו כנשיא מערב גרמניה.
בתחילת שנות ה-60 הועבר המלון לחוכר אשר הוריד את רמת המלון ועל כן לוריא ביקש למוכרו.
בתחילת 1964 התכוונה קופת חולים כללית לרכוש את המלון לצורך הפיכתו לבית הבראה, אולם ביקורת ציבורית על הרכישה של מלון כה יוקרתי והסבתו מיעדו כפנינת תיירות, הביאה לדחיית העסקה בחודשיים כדי לאפשר מציאת רוכש מענף התיירות. באפריל 1964, לאחר שכמעט נואשו הבעלים ממציאת קונה מענף התיירות, רכש חיים שיף את "מלון דולפין" שבשבי ציון, שיפץ אותו והכשיר את המטבח שלו. בעקבות תפוסה נמוכה, החל שיף לשווק את המלון לחברות גדולות ששלחו את עובדיהם לנופש ובמיוחד לחברי "אגד", שהגדילו ורכשו חלק מהבעלות במלון. שיף, שלא היה מרוצה מהתנהגות הנופשים במקום, שב ורכש מ"אגד" את חלקה במלון ולאחר מספר שנים, בשנות ה-70, מכר אותו לקופת חולים כללית שעשתה בו שימוש כבית הבראה.
טומי טיילור
תומאס "טומי" טיילור (באנגלית: Tommy Taylor; 29 בינואר 1932 - 6 בפברואר 1958) היה כדורגלן אנגלי ששיחק בעמדת החלוץ, והיה אחד משמונה שחקני מנצ'סטר יונייטד שנהרגו באסון האווירי במינכן.
טיילור החל את הקריירה בבארנסלי, ועבר ב-1953 למנצ'סטר יונייטד. על אף ששיחק רק חמש שנים בקבוצה בטרם מצא את מותו, הוא זכור כאחד מגדולי החלוצים במועדון בכל הזמנים.
קריירת משחק.
טיילור נולד בסמיתיס, הסמוכה לעיר בארנסלי. כנער עבד במכרה פחם, והחל לשחק בקבוצת הכדורגל המקומית של העובדים. כשהיה בן 16 בלבד אותר טיילור על ידי סקאוטים של קבוצת בארנסלי, שהציעו לו להצטרף למועדון. ביולי 1949 חתם טיילור בקבוצה מליגת המשנה, והחל לשחק במדיה בעונת . הופעת הבכורה שלו הייתה ב-7 באוקטובר 1950, בניצחונה הביתי של בארנסלי 3-1 על גרימסבי טאון. בפעם הבאה ששותף, ב-4 בנובמבר מול קווינס פארק ריינג'רס, כבש טיילור שלושער בדרך לניצחון מוחץ 7-0. בסך הכול רשם טיילור 12 הופעות בעונת הבכורה שלו, בהן כבש שבעה שערים, וזאת במקביל לגיוסו לצבא הבריטי שמנע ממנו לשחק לאורך רוב עונת .
במהלך עונת כבש טיילור 19 שערים ב-28 משחקי ליגה במדי בארנסלי. במרץ 1953, כחודשיים לפני תום העונה, נמכר טיילור לאלופת אנגליה המכהנת, מנצ'סטר יונייטד. סכום ההעברה החריג עמד על 29,999 ליש"ט. מאט באזבי, מאמן היונייטד, לא רצה שטיילור יישא בנטל של היותו "שחקן של 30,000 ליש"ט", אז כדי למנוע זאת ממנו שלף באזבי שטר של לירת שטרלינג אחת והעביר אותו לאישה שהגישה תה בזמן המשא ומתן. ההעברה נחשבה בזמנה לאחת הגבוהות בתולדות הכדורגל האנגלי.