נאמנים דרומיים עשירים היגרו עם עבדיהם, לרוב לכיוון המטעים באיי הודו המערבית הבריטיים. הבריטים לקחו גם 3000 שחורים חופשיים, עבדים לשעבר שלחמו בצבא הבריטי, איתם הלכו לנובה סקוטיה. רבים מצאו בה עוינות והיגרו לסיירה לאון, שהייתה מושבה בריטית באפריקה.
המולדת החדשה השתלטה על כמעט כל הקרקע ממזרח למיסיסיפי, מדרום לנהר סנט לורנס והימות הגדולות. המושבות הבריטיות של מזרח ומערב פלורידה ניתנו לספרד כתגמול. השבטים האינדיאניים שכרתו ברית עם בריטניה היו המפסידים הגדולים; הבריטים התעלמו מהם בוועידת השלום, ורובם עברו לשליטה אמריקנית, אלא אם כן הם היגרו לקנדה או לטריטוריה ספרדית. הבריטים שמרו על מבצרים במערב התיכון האמריקאי (במיוחד במישיגן ובוויסקונסין), שם הם סיפקו נשק לשבטים האינדיאניים.
הסכם ג'יי.
הסחר התחיל מחדש בין שני העמים כשהמלחמה הסתיימה. הבריטים התירו לכל לייצא לאמריקה אבל אסר על כמה יצואני מזון אמריקאים לייצא למושבותיה באיי הודו המערבית. היצוא הבריטי הגיע ל-3.7 מיליון ליש"ט, בהשוואה ליבוא של רק 750,000 ליש"ט. חוסר האיזון יצר מחסור בזהב בארצות הברית.
בשנת 1785, ג'ון אדמס הפך למיופה הכוח האמריקני הראשון, הידוע כיום כשגריר, לחצר סנט ג'יימס והמלך ג'ורג' השלישי קיבל אותו במאור פנים. בשנת 1791 בריטניה שלחה את שליח הדיפלומטי הראשון שלה, ג'ורג' המונד, לארצות הברית.
כאשר בריטניה וצרפת יצאו למלחמה בשנת 1793, היחסים בין ארצות הברית ובריטניה גבלו במלחמה גם כן. המתיחות נחלשה כאשר נחתם הסכם ג'יי בשנת 1794, שהוביל לעשור של שלום ויחסי סחר משגשגים. ההיסטוריון מרשל סמלסר טוען שההסכם דחה את המלחמה עם בריטניה, או לפחות דחה אותה עד שארצות הברית הייתה חזקה מספיק כדי להתמודד איתה.
ההיסטוריון ברדפורד פרקינס טען שההסכם היה הראשון שייצר מערכת יחסים מיוחדת בין בריטניה וארצות הברית, עם חלק שני תחת לורד סולסבר. לדעתו, ההסכם עבד במשך עשר שנים כדי להבטיח את שלום בין בריטניה ואמריקה שאופיין כתקופת ההתקרבות הראשונה כפי שפרקינס סיכם: "במשך כעשר שנים היה שלום על הגבול, הכרה משותפת של הערך בקיום יחסי מסחר, ואפילו, על ידי השוואה בין התקופות הקודמות והבאות... מחלוקות עם צרפת ... דחפו את כוחות דוברי האנגלית לשיתוף פעולה הדוק יותר". החל מסף מלחמה בשנת 1794, הסכם ג'יי הפיג את המתחים, ולדברי פרקינס: "דרך עשור של מלחמת עולם ושלום, ממשלות משני צידי האוקיינוס האטלנטי הצליחו לגרום ולשמר סבר פנים אשר לעיתים קרובות הקרב לידידות אמיתית".
ההיסטוריון ג'וזף אליס מוצא את תנאי החוזה "חד-צדדים לטובת בריטניה", אבל טוען כי קיים קונצנזוס בקרב היסטוריונים שזה היה "מציאה ממולחת עבור ארצות הברית". לדבריו, ההסכם השפיע על הפיכתה של אנגליה, ולא צרפת, לכוח האירופי ההגמוני בעתיד. הוא הכיר בתלות המסיבית של הכלכלה האמריקנית בסחר עם אנגליה. במובן מסוים זה היה תצוגה מקדימה של דוקטרינת מונרו (1823), בקשירת הפיתוח הביטחוני והכלכלי של ארצות הברית לצי הבריטי, אשר סיפק הגנה משמעותית ביותר במהלך המאה ה-19. לדבריו, ההסכם דחה בעיקר את המלחמה עם אנגליה עד שאמריקה הייתה מסוגלת יותר מבחינה כלכלית ופוליטית להילחם לבד.
ארצות הברית הכריזה על נייטרליות במלחמות בין בריטניה וצרפת (1793 - 1815), והרוויחה מאוד ממכירת מזון, עץ ואספקה לשני הצדדים.
תומאס ג'פרסון התנגד להסכם ג'יי כי הוא חשש שזה יחזק אויבים פוליטיים אנטי-רפובליקאים. עם זאת, כשג'פרסון מונה לנשיא ב-1801, לא הפר את ההסכם. הוא השאיר לשר הפדרליסט, רופוס קינג, לשאת ולתת בלונדון בנוגע להחלטה בסוגיות בדבר תשלומים וגבולות. הידידות נהרסה ב-1805, כשהיחסים הפכו עוינים יותר ויותר כהקדמה למלחמת 1812. ג'פרסון דחה את חידוש חוזה ג'יי באמנת מונרו-פינקני של 1806 כפי שסוכם על ידי הדיפלומטים שלו בלונדון; הוא מעולם לא שלח אותו לסנאט.
סחר העבדים הבינלאומי דוכא לאחר שבריטניה הגדולה העבירה את ביטול חוק סחר העבדים בשנת 1807, ובארצות הברית חוקק חוק דומה באותה השנה.
מלחמת 1812.
כנקמה על המצור שהטילה בריטניה על צרפת, ארצות הברית הטילה אמברגו סחר באמצעות חוק האמברגו של 1807. החוק כלל את הביקור והחיפוש של סוחר נייטרלי, וגרם לדיכוי הסחר הפרנקו-אמריקאי לאורך המלחמות הנפוליאוניות. אנשי הצי המלכותי גם עלו על ספינות אמריקאיות וחשדו במלחים בהיותם עריקים בריטים. התרחבות מערבה לתוך המערב התיכון (אוהיו וויסקונסין) מנעה מהשבטים האינדיאניים לקבל תחמושת ותמיכה מסוכנים בריטיים. ואכן, המטרה של בריטניה הייתה הקמת מדינה אינדיאנית עצמאית שתחסום את התפשטות אמריקנית.
לאחר שהדיפלומטיה והחרם נכשלו, סוגיית הכבוד הלאומי והעצמאות באה לידי ביטוי. אנדרו ג'קסון, שעדיין נשא צלקות ממלחמת העצמאות הראשונה, היה משוכנע כי מדובר במלחמת עצמאות שנייה. העימות המתקרב היה על הפרות של זכויות אמריקאיות, אך גם על זה היה גם הצדקת הזכות של הזהות האמריקאית.
לבסוף ביוני 1812 הנשיא ג'יימס מדיסון הכריז על מלחמה, והתגבר על ההתנגדות בשל אינטרסים עסקיים בצפון-מזרח. האסטרטגיה האמריקנית קראה למלחמה נגד הספנות הבריטית ובעיקר ניתוק משלוחי מזון במטעי הסוכר הבריטיים באיי הודו המערביים. כיבוש קנדה הייתה טקטיקה שנועדה לתת לאמריקנים עמדת מיקוח חזקה. המטרה הבריטית העיקרית הייתה להביס את צרפת, כך קרה עד שבשנת 1814 המלחמה נעשתה הגנתית בעיקרה. כדי לגייס בעלי ברית בקרב האינדיאנים, שהונהגו בידי טקומסה, הבריטים הבטיחו שמדינה אינדיאנית עצמאית תוקם בשטח האמריקאי. פלישות אמריקאיות חוזרות ונשנות על אדמת קנדה נכשלו בגלל הכנה לקויה, מעט מאוד גנרלים, והסירוב של יחידות מיליציה לעזוב את אדמתם. האמריקאים השתלטו על ימת אירי בשנת 1813 והרסו את כוחם של האינדיאנים, בעלי בריתם של הבריטים בצפון מערב ובדרום מזרח. הפלישה הבריטית על מפרץ צ'ספיק ב-1814 הגיעה לשיאה ב"שריפת וושינגטון", מתקפה קשה על הבירה האמריקאית, אך המתקפה הבריטית שהגיעה לאחר מכן בבולטימור נהדפה. הפלישה הבריטית למדינת ניו יורק ב-1814 הובסה בקרב על פלטסבורג, והפלישה על לואיזיאנה שפרצה לפני שהידיעה על הפסקת אש הגיעה לגנרל אנדרו ג'קסון, הובסה לחלוטין בקרב על ניו אורלינס בשנת 1815. המשא ומתן החל בשנת 1814 והפיק את הסכם גנט, אשר החזיר את הסטטוס קוו. לא הושגו הישגים טריטוריאליים בקרב שני הצדדים והתוכנית הבריטית ליצור אומה אינדיאנית ננטשה. בריטניה שמרה את הזכות התאורטית של גיוס כפוי לצי, אך הפסיקה לבחון מלחים, בעוד ארצות הברית ירדה מהנושא. ארצות הברית חגגה את התוצאה כמנצחת ב"מלחמה השנייה לעצמאות". הבריטים, הביסו לבסוף את נפוליאון בווטרלו, חגג את הניצחון ובמידה רבה שכחו את המלחמה נגד אמריקה. המתיחות בין ארצות הברית וקנדה נפתרו באמצעות דיפלומטיה.
מלחמת 1812 סימנה את סופה של תקופה ארוכה של סכסוך (1775 - 1815) ופתח עידן חדש של שלום בין שני העמים.
מחלוקות 1815 - 1860.
בכמה אירועים הגנרל האמריקאי וינפילד סקוט נקט דיפלומטיה נבונה על ידי הדחקת הרגשות כדי להגיע לפשרות מקובלות. סקוט טיפל בפרשיית הספינה קרוליין ב-1837, במהלכה מורדים מצפון אמריקה הבריטית (כיום אונטריו) נמלטו לניו יורק והשתמש בספינה אמריקנית קטנה שנקראה קרוליין כדי להבריח אספקה לקנדה לאחר שהמרד שלהם דוכא. בסוף 1837, מיליציה קנדית חצתה את הגבול לתוך ארצות הברית ושרפה את הספינה, מה שהוביל למחאות דיפלומטיות, התפרצות של אנגלופוביה ותקריות אחרות.
המתיחות בגבול המעורפל מיין-ניו ברונסוויק שילב קבוצות יריבות של חוטבי עצים במלחמת ארוסטוק ב-1839. לא היו יריות אבל שני הצדדים ניסו לשמור על כבוד לאומי ולהשיג עוד כמה קילומטרים של אדמה מיוערת. לכל צד הייתה מפה סודית לפיה לצד השני יש בסיס משפטי טוב יותר. לפיכך, הושגה פשרה בקלות באמנת וובסטר-אשברטון בשנת 1842, אשר הסדירה את הגבול של מיין ומינסוטה. בשנת 1859, מלחמת החזיר מדממת לא קבע דבר בשאלה איפה גבול צריך להיות במערכת יחסים לאיי סן חואן ואיי מפרץ. אבל, אמנת קלייטון-בולוור הוכיחה את עצמה כצעד חשוב בשיפור היחסים.
היחסים בין ארצות הברית לממלכה המאוחדת היו מתוחים לעיתים קרובות, ואפילו גבלו במלחמת כשבריטניה כמעט תמכה בקונפדרציה בחלקה הראשון של מלחמת האזרחים האמריקנית. משנות ה-40 ועד שנות ה-60 של המאה ה-19 מנהיגי בריטניה התמרמרו שוב ושוב ממה שהם ראו כטיפוח האספסוף הדמוקרטי על ידי וושינגטון, כמו בסכסוך גבול אורגון בין השנים 1844 - 1846.
עם זאת, בדעת הקהל בקרב בריטים מהמעמד הבינוני הייתה תחושה של "יחסים מיוחדים" משותפים בין שני העמים על בסיס שפה, הגירה, אוונגליזם, מסורות ליברליות, וסחר נרחב. אוכלוסייה זו דחתה את המלחמה, והכריחה את לונדון לפייס את האמריקאים. בשנת 1861 אירעה פרשת טרנט, במהלכה חיל הים האמריקני תפס באופן בלתי חוקי שני דיפלומטים של הקונפדרציה על ספינה בריטית. בשנת 1861 אירעה פרשת טרנט, במהלכה חיל הים האמריקני תפס באופן בלתי חוקי שני דיפלומטים של הקונפדרציה על ספינה בריטית. לונדון, שכמעט הצטרפה למלחמה, הציגה קו אדום ממנו וושינגטון נרתעה.