קו אדום במשמעות המקורית אינו מאפשר הוצאת שיחות אלא ליעדים שנקבעו מראש. עם זאת, בשימוש מושאל מתייחס המושג למוקדי שירות שניתן להתקשר אליהם על ידי מספר טלפון ייעודי. בפרט הכוונה למוקדי חירום המאוישים 24 שעות ביממה כגון מוקד החירום של המשטרה או קווי חירום למניעת התאבדויות.
קו אדום בין מדינות.
ברית המועצות - ארצות הברית.
הקו האדום המפורסם ביותר בין מדינות הוא הקו החם מוסקבה-וושינגטון, המכונה "הטלפון האדום", אם כי מעולם לא שימשו בקו זה מכשירי טלפון. ההסכם להקמת הקו הישיר נחתם ב-20 ביוני 1963 עקב משבר הטילים בקובה והוא החל לפעול ב-30 באוגוסט אותה שנה. נעשה בו שימוש בטכנולוגיה של טלפרינטר, שהוחלפה בהמשך בפקס ומאוחר יותר בדואר אלקטרוני.
ארצות הברית - הממלכה המאוחדת.
במהלך מלחמת העולם השנייה התקיים קו אדום בין רחוב דאונינג 10 והבונקר בחדרי המלחמה של הקבינט לבין הבית הלבן בוושינגטון. בין 1943-1946 אובטח קו זה על ידי מכונת הצפנת הקול הראשונה שכונתה SIGSALY.
ברית המועצות - הרפובליקה העממית של סין.
קו אדום בין מוסקבה לבייג'ינג היה בשימוש במהלך עימות הגבולות בין המדינות ב-1969, אולם הסינים סירבו למגעי השלום של הרוסים וגדעו את קו התקשורת. לאחר שהושג פיוס בין האויבות לשעבר, הקו הוחייה ב-1996 .
ברית המועצות - צרפת.
במהלך ביקורו של שארל דה גול בברית המועצות ב-1966 הוא הכריז על ייסוד קו אדום בין מוסקבה לפריז. הקו שודרג מטלפקס למכונת פקס מהירה ב-1989.
ברית המועצות - הממלכה המאוחדת.
קו אדום בין לונדון למוסקבה נוסד בעקבות אמנת-ידידות בין המדינות ב-1992. שדרוג לקו זה הוכרז בעת ביקורו של  מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים ויליאם הייג במוסקבה ב-2011.
הודו - פקיסטן.
באוגוסט 2005 הסכימו הודו ופקיסטן לייסד קו אדום בין משרדי החוץ של אסלאמאבאד וניו דלהי על מנת למנוע אי-הבנות שעלולות להוביל למלחמה גרעינית
ארצות הברית - סין.
ארצות הברית וסין הקימו קו אדום הגנתי ב-2008 אך כמעט לא נעשה בו שימוש במקרי חירום.
סין - הודו.
סין והודו הודיעו על הקמת קו אדום בין משרדי החוץ של מדינותיהם תוך הדגשת מחויבותם לחיזוק הקשרים ו"בניית אמון הדדי". נכון לאוגוסט 2015 הקו עדיין לא היה מבצעי
סין - יפן.
בפברואר 2013 מחלוקת איי סנקאקו עוררה מחדש את הכוונה לייסד קו אדום, הנושא הוסכם אך עקב התגברות המתיחות לא יצא אל הפועל.
קוריאה הדרומית - קוריאה הצפונית.
הקו האדום בין סיאול לפיונגיאנג הוקם ב-18 באוגוסט 1972 ותוחזק על ידי הצלב האדום. קוריאה הצפונית ביטלה את הקו ב-11 במרץ 2013, כחלק מהמתיחות הגואה בחצי האי של קוריאה. קוריאה הצפונית פתחה את הקו מחדש ב-7 ביוני 2013
ארצות הברית - הודו.
באוגוסט 2015 החל לפעול קו אדום בין וושינגטון לניו דלהי. ההחלטה להקמת הקו התקבלה בעת ביקורו של ברק אובמה בהודו בינואר 2015. זהו הקו הראשון בין ראש ממשלת הודו לראש מדינה(הקווים האדומים האחרים של הודו הם בין משרדי חוץ).
טלפון אדום
ויליאם ססיל
סר ויליאם ססיל, ברון ברלי הראשון (באנגלית: William Cecil, 1st Baron Burghley, 13 בספטמבר 1520 - 4 באוגוסט 1598) היה מדינאי אנגלי, יועצה הראשי של המלכה אליזבת הראשונה ברוב שנות מלכותה, פעמיים מזכיר המדינה (1550-1553 ו-1558-1572) והלורד הראשון של האוצר מ-1572. הוא היה חבר במסדר הבירית ובמועצה המלכותית.
הוא הגדיר את היעד המרכזי של המדיניות האנגלית ביצירת איחוד פרוטסטנטי של איי בריטניה. הדרך ליעד זה לשיטתו כללה את השלמת השליטה על אירלנד, כריתת ברית עם סקוטלנד ובניית צי מלכותי חזק להגנה מפני פלישה. הוא היה המייסד של שושלת ססיל אשר מתוכה צמחו פוליטיקאים רבים, כולל שני ראשי ממשלה.
שנותיו המוקדמות.
ססיל נולד בבורן, לינקולנשייר, בשנת 1520, כבן יחיד לריצ'רד ססיל, בעל אחוזת ברלי (ליד סטמפורד, לינקולנשייר) ולאשתו, ג'יין האקינטון. ויליאם . ב-1535, בהיותו בן 14, החל את לימודיו בסיינט ג'ון קולג' בקיימברידג', שם למד יוונית. הוא גם רכש את חיבתה של מרי צ'ק, אחות אחד ממוריו. בשנת 1541 הועבר על ידי אביו לאכסניית גריי בלי שקיבל תואר, כפי שהיה מקובל באותה עת למי שסירב להתחתן. צעד זה היה מיותר שכן כעבור 4 חודשים נישא ויליאם למרי צ'ק. במאי 1542 נולד בנו תומאס, הרוזן לעתיד של אקסטר ובפברואר 1543 נפטרה אשתו הראשונה של ויליאם ססיל. שלוש שנים לאחר מכן, ב -21 בדצמבר 1546 הוא התחתן עם מילדרד קוק, אשר נחשבה יחד עם ג'יין גריי כאחת משתי הגברות המלומדות ביותר בממלכה, ושאחותה, אן, הייתה אשתו של סר ניקולס (ומאוחר יותר אמא של סר פרנסיס) בייקון.
קריירה מוקדמת.
הקריירה המוקדמת של ויליאם ססיל הוקדשה לשירותו של הדוכס סומרסט (אחיה של המלכה המנוחה, ג'יין סימור), ששימש כלורד פרוטקטור בזמן שלטונו של אחיינו, אדוארד השישי.
ססיל, על פי רשימותיו האוטוביוגרפיות, ישב בפרלמנט כבר בשנת 1543; אך שמו לא הופיע ברשומות עד הפרלמנט של 1547, שאליו נבחר כנציג מחוז משפחתו, סטמפורד. עם נפילתו של אדוארד סימור, דוכס סומרסט בשנת 1549, נכלא אף ססיל במצודת לונדון. ססיל הביע את נאמנותו לעוצר החדש, ג'ון דאדלי, רוזן ורוויק ואחרי פחות משלושה חודשים השתחרר מכלאו. ב-5 בספטמבר 1550 הושבע ססיל כאחד משני מזכירי המדינה של המלך אדוארד. באפריל 1551, הפך ססיל לנגיד מסדר הבירית.
כדי להגן על השלטון הפרוטסטנטי מהכתרתה של מלכה קתולית, אילץ ב-1553 ג'ון דאדלי, כעת דוכס נורת'מברלנד, את עורכי הדין של המלך אדוארד להמציא הכשר משפטי לפסילת חוק הירושה השלישי (המסמך, שכותרתו "צוואתי לחוק הירושה", מנשל למעשה את אליזבת ומרי, הילדים הנותרים של הנרי השמיני, מן הכס, לטובת ג'יין גריי). ססיל התנגד למהלך במשך זמן מה אך לפקודת המלך אדוארד נאלץ לחתום על המסמך. כאשר עלתה מרי לשלטון, טען כי חתם כעד בלבד על המסמך.
הוא נבחר שוב לפרלמנט ב-1553, ב-1555 וב-1559 כנציג מחוז לינקולנשייר וב-1563 כנציג מחוז נורת'האמפטונשייר.
ממשל אליזבת.
ג'ון דאדלי, דוכס נורת'מברלנד, העסיק את ויליאם ססיל בניהול אדמותיה של הנסיכה אליזבת ולפני מותה של בלאדי מרי נחשב לחבר ותיק בקרב משרתי הציבור ולכן למן הרגע הראשון, המלכה החדשה הסתמכה על ססיל ומינתה אותו למזכיר המדינה. שליטתו ההדוקה על כספי הכתר וניהולם, הנהגת מועצת המלכה, ויצירת שירות מודיעין בעל יכולת גבוהה בפיקודו של פרנסיס וולסינגהם הפכו את ויליאם ססיל לשר הבכיר והחשוב בעידן האליזבתני.
מדיניות חוץ.
ססיל הגדיר את היעד המרכזי של מדיניות החוץ ביצירת איחוד פרוטסטנטי של איי בריטניה. הדרך ליעד זה כללה, לשיטתו, את השלמת השליטה על אירלנד וכריתת ברית הגנה אנגלו-סקוטית. ברית זו עשויה הייתה להפוך את הגבול היבשתי עם סקוטלנד לבטוח, כך שהנטל העיקרי של ההגנה ייפול על הצי המלכותי. לכן, ססיל הציע לחזק ולשקם את חיל הים, מה שהפך אותו לעמוד תווך במבנה הכוח האנגלי.
למרות היותו פרוטסטנטי, ססיל לא היה פוריטני. הוא אמנם סייע להוגנוטים ולהולנדים הפרוטסטנטים במאבקיהם אך רק במידה שהספיקה כדי להרחיק את הסכנה מחופי אנגליה. עם זאת, ססיל לא סלד כמו מלכתו אליזבת הראשונה ממהלכים החלטיים בשם הדת. התערבותו במרד הפרוטסטנטי בסקוטלנד ב-1560-1559 ומעורבותו בהוצאתה להורג של מרי סטיוארט, מלכת הסקוטים, הוכיחו שהוא מוכן לקחת על עצמו אחריות שהמלכה נמנעה מלקחת.
פוליטיקה פנימית.
בשנת 1559 אישר הפרלמנט את "חוק האחדות" שקבע את הדת הפרוטסטנטית כדת המדינה ואת הכנסייה האנגליקנית כמוסד הכפוף לשליט הממלכה. החוק התקבל בעידודה של אליזבת שסברה שאחדות הדת הכרחית לאחדות העם. תוארה נקבע בחוק כ"מושלת העליונה של כנסיית אנגליה". הפרלמנט ובכירי הממשל הושבעו אמונים למלכה כראש הכנסייה. חוק האחדות קבע חובת נוכחות בכנסייה.
חלקו של ויליאם ססיל בחוק זה היה משמעותי, והוא עלה בקנה אחד עם ההשקפות הדתיות האנגליקניות שלו. כמו רוב בני האומה האנגלית, ככל שחלף הזמן, הוא נהיה אדוק יותר בפרוטסטנטיות. הוא רדף את הקתולים יותר מהפוריטנים ולא גילה סובלנות כלפי סמכות הכנסייה. העמדתם לדין של קתולים אנגלים על ידיו, גרמה להופעה חוזרת ונשנית של דמותו, בתיאור הפולמוסים של גולים קתולים מעבר לתעלה, כיועץ שטני. בקונטרסים אלו, צוירה תמונה שחורה שבה לססיל יש השפעה משחיתה על המלכה.
בפרלמנט.
ססיל ייצג את מחוז לינקולנשייר בפרלמנט של 1559-1555 ואת נורת'האמפטונשייר בפרלמנט של 1563 ולקח חלק פעיל בדיוני בית הנבחרים עד שהועלה לדרגת אציל ועבר לבית הלורדים.
בינואר 1561, הוא קיבל את המשרה הרווחית של הממונה על המוסד לחסויים ולהקצבות לצמיתי המלכה () שתפקידיו היו בעיקר:
במסגרת תפקידו זה, פיקח ויליאם ססיל על גידולם וחינוכם של נערים עשירים, אריסטוקרטים, שאבותיהם מתו לפני שהגיעו לבגרות. אלה כללו בין השאר את אדוארד דה ויר, רוזן אוקספורד ה-17, את הנרי ווריוטסלי, רוזן סאות'המפטון ה-3 ואת רוג'ר מאנרס, רוזן ראטלנד ה-5. הוא זכה להערכה על הרפורמה הנרחבת שביצע במוסד שנודע לשמצה בשחיתותו, אך היקף הרפורמות שלו נותר שנוי במחלוקת על ידי כמה חוקרים.
בפברואר 1559, נבחר ויליאם ססיל לקנצלר אוניברסיטת קיימברידג' אחרי כהונתו של הקרדינל פול. לרגל ביקורה של אליזבת ב-1564, הוענק לו תואר M.A של אוניברסיטה זו ובהזדמנות דומה ב-1566 קיבל גם תואר M.A של אוניברסיטת אוקספורד. ססיל גם שימש כקנצלר הראשון של טריניטי קולג' בדבלין, בין 1598-1592.