אנשי החסידות מקפידים על הלבוש הירושלמי החרדי מן המאה ה-19 שחלקו מפורט בספר התקנות: בימי חול לובשים בני הקהילה קַאפְטְן מפוספס, הידוע בכינוי "זברה" או "כתונת פסים", ומתחתיו לובשים הנשואים וסט מבד זהה המכונה בעגה הירושלמית "סידריה". בימי שבת, חג וכן בשמחות משפחתיות, הגברים לובשים קאפטן מפוספס בצבע צהוב-זהוב עם פסים כחולים ומעליו בגד עליון בצבע חום שנקרא ז׳בה. בשבת לובשים גם הרווקים "קאפטן" וכן חוגרים גרטל רחב עשוי בד לבן מפוספס בצבעים שונים. כיום הרבה מהחסידים עברו לגרטל פשוט בצבע לבן. כמו כן לובשים בני הקהילה, מגיל בר מצווה ומעלה, גטקס המשמש בתור תחתונים ארוכים עד לברכיים בצבע לבן ומעליהם מכנסיים קצרים שקצותיהם מהודקים לרגליים. גרביים שחורים בימי חול ולבנים בשבתות ובחגים, אנשי החסידות, כולל ילדים, חובשים כיפה לבנה גדולה (יַרְמוּלְקֶה), ומגיל הבר מצווה חובשים מעליה בימי החול - כובע סמט נמוך-קומה, ובשבתות וחגים שטריימל. בשבת לובשים הגברים הנשואים בגד עליון בצבע חום הנקרא ג'ובה.
הנשים מגלחות את ראשן וחובשות מטפחת ראש הדוקה בצבע שחור הנקראת "יאזמה". בשבתות ובחגים צבעה הוא לבן. כל בנות הקהילה מגיל תשע גורבות גרביונים שחורים אטומים בכל ימות השנה, למעט בימים הנוראים, שבהם צבע הגרביונים לבן.
בני הקהילה המועטים שגרים מחוץ לישראל אינם לובשים את הלבוש הירושלמי המסורתי המונהג בקהילה. חלקם לובשים אותו בהגיעם לביקור בישראל. מחוץ לישראל, רובן המכריע של נשות הקהילה מקפידות לחבוש מטפחת ראש ולא פאה נכרית וכן לגרוב גרביים שחורים אטומים.
בדלנות.
החסידות אנטי-ציונית. מוסדות הקהילה אינם מקבלים כספים ממדינת ישראל. תקציבה מבוסס בעיקר על קרן ההצלה של חסידות סאטמר בארצות הברית התורמת למוסדות אשר נמנעים מלקבל את כספי מדינת ישראל.
חלק מחברי הקהילה נמנעים מלקבל קצבאות ילדים מהביטוח הלאומי.
רובם המכריע של השידוכים בחסידות "תולדות אהרן" הם בתוך הקהילה. נישואין או יציאה מחוץ לקהילה הם נדירים, מלבד בקרב צאצאי האדמו"ר, המחותנים עם צאצאי אדמו"רים מחסידויות אחרות.
קישורים חיצוניים.
https://twitter.com/toldot_ahron_n
גרשון חנוך הניך ליינר
רבי גרשון חנוך הֶנִיך (ביידיש: העניך) ליינר (תקצ"ט - ד' בטבת תרנ"א; 1839–1890), היה האדמו"ר השלישי בשושלת אדמו"רי חסידות איזביצה ראדזין, מחבר פורה ויוזם חידוש מצוות התכלת.
ביוגרפיה.
הוכתר לאדמו"ר השלישי של חסידות איזביצה ראדזין עם פטירת אביו, רבי יעקב ליינר, בט"ו באב תרל"ח. ידוע גם בשם "אורחות חיים", על שם ספרו.
נחשב להוגה דעות מקורי ועצמאי. הוציא את הספר מי השילוח, ספר היסוד של החסידות, שכתב מדברי סבו, וכתב את ה'הקדמה ופתיחה' לספרו של אביו 'בית יעקב', שבו הוא מציג את תורת איזביצא כהמשכה של תורת הבעל שם טוב. בספרו סדרי טהרות תקף את הגר"א על הגהותיו, שלפי דעתו אינן מוכרחות. ספרו זה עורר פולמוס עקב היותו מסודר בצורת דף התלמוד, מה שעלול ליצור רושם של תלמוד חדש. בעקבות הביקורת הוסיף המחבר בכותרת בכל עמוד כי אין מדובר בתלמוד חדש אלא בליקוט בלבד.
מסופר כי נהג לשאת אקדח במסעותיו. אברהם קורמן אף טען כי היה "פרש מצוין, קלעי, מהנדס, כימאי, רופא וחוקר טבע".
נפטר בגיל חמישים ואחת. את מקומו מילא בנו יחידו, רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר.
חידוש מצוות התכלת.
בשנת ה'תרמ"ג ביקר באיטליה במוזיאון ימי, ונחשף לתעשיית הצבע מדיונונים. רכש מפרופסור איטלקי את הידע הנדרש על מנת להפיק צבע כחלחל מדיונון. פעילותו בנושא זה יצרה פולמוס שהיה בעיקר סביב חיבוריו בנושא, ספרו "שפוני טמוני חול" והחוברות הנלוות ובעיקר "עין התכלת". בחיבורים אלה התווכח עם התגובות בעניין חידוש התכלת. בהקדמה לספרו כתב כי לכל יהודי הזכות לחדש בדברי תורה, ואין להגביל את חידוש התורה ליחידי סגולה בלבד. בעיסוקיו בתחומים אלה השתמש גם בידיעות מדעיות.
חיבוריו.
היה מחבר פורה ויצירתי, בין היתר ליקט מדברי תורת סבו, רבי מרדכי יוסף ליינר, וכתב אותם בספר "מי השילוח".
גרשון העניך
ארתור אדוארד ווייט
משה יהושע הגר
רבי משה יהושע הגר (כונה ר' משה'לה; י"ג בסיוון ה'תרע"ו, 14 ביוני 1916 – כ' באדר ה'תשע"ב, 14 במרץ 2012; מכונה לאחר פטירתו ה"ישועות משה") היה האדמו"ר החמישי מוויז'ניץ, ונשיא מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
ביוגרפיה.
נולד לרבי חיים מאיר הגר ומרגלית (בתו של רבי זאב מרחמסטריווקא) בעיר גרוסוורדיין שבחבל טרנסילבניה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום ברומניה). נקרא משה יהושע על שם משה רבנו ויהושע בן נון שמוזכרים בקריאת התורה בזמן לידתו (פרשת בהעלותך ופרשת שלח).
בבחרותו למד בחברותא עם הרב משה אליעזר פרומוביץ (לימים רבה של ציילסהיים). בגיל 17 נסע ללמוד בישיבת ויז'ניץ של דודו רבי אליעזר הגר בעיירה ויז'ניץ. מסופר כי בזמן לימודו בישיבה היה ממשיך ללמוד בעליית גג לאחר כיבוי האורות בבית המדרש בשעה 11, עד לפנות בוקר אז התחילו הלימודים בישיבה, והיה ישן רק שנת צהריים. בגיל 20 הוסמך לרבנות על ידי הרב פנחס צימטבוים רבה של גרוסוורדיין, הרב יעקב אלימלך פנט אדמו"ר ורבה של דעש והרב יחזקאל וידמן רבה של סיטשל. בשנת ה'תרצ"ז חזר לגור ליד אביו בגרוסורדיין ונסע לעיתים ללמוד אצל גיסו רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב בקלוז' ואצל דודו רבי מנחם מנדל מווישווא.
בחורף ה'תרצ"ט נסע עם אביו לשבות בוילחוביץ שבקרפטרוס ובני העיירה החליטו למנותו לרב. באותה תקופה התארס לבתו של רבי מנחם מנדל מקשאנוב. בראש חודש חשוון שנת ה'ת"ש (1939) הקים ישיבה בגרוסוורדיין ועמד בראשה. בשנת ה'תש"ב רצו לגייסו לצבא ונמלט לקלוז' לגיסו רבי יהודה הורוויץ. לאחר שלוש שנים שלא נוצר קשר עם ארוסתו ולא הצליחו לחלצה מפולין, התירו לו רבנים להתארס בשנית ובחודש טבת תש"ב התארס ללאה אסתר, בתו של רבי חיים מנחם מנדל מדעעש. נישא בב' בניסן תש"ב (20 במרץ 1942). לאחר חתונתו התגורר בדז' למשך שנה ולאחר מכן חזר לווילחוביץ שם הקים תלמוד תורה. בתחילת ה'תש"ד (1943) נסע לגרוסורדיין שם עשה שימוש אצל רבי יצחק יעקב וייס וכן קיבל היתר הוראה מרבי מרדכי בריסק שהגיע לעיר ליטול ארבעה מינים. לאחר החגים חזר לוילחוביץ' עם מספר בחורים בשביל להקים ישיבה בעיירה.
בחודש אדר ה'תש"ד (1944), כשפלשו הנאצים להונגריה, נמלט עם אשתו ובתו לגרוסוורדיין. בח' באייר (1 במאי) הבריחו את הגבול לרומניה והגיעו לאראד שברומניה. בחסידות ויזניץ מציינים יום זה כיום הצלתו של האדמו"ר. בכ"ו באייר (ה-19 במאי) עבר גם אביו את הגבול והצטרף לבנו. בכ"ט באייר (ה-22 במאי) המשיכו לבוקרשט שם נשאר אביו ואילו רבי משה יהושע ומשפחתו יצאו בחודש אב לנמל קונסטנצה, משם הפליגו בספינת המעפילים "מורינה" לישראל ובכ"ה באב תש"ד (14 באוגוסט 1944) הגיעו לחיפה. המשפחה נעצרה על ידי הבריטים במחנה המעצר בעתלית, ובהשתדלותם של חסידי ויזניץ בארץ שוחררו כעבור שלושה ימים. לאחר שחרורו נסע לירושלים שם קיבל דירה קטנה בבתי אונגרין. הוא הצטרף לחבורת שומר אמונים בראשות רבי אהרן ראטה.
בחודש אדר ה'תש"ה (1945) עבר להתגורר בתל אביב ומונה על ידי דודו האדמו"ר מוויז'ניץ, רבי אליעזר הגר (ה"דמשק אליעזר"), לכהן בראשות ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר בתל אביב. לאחר פטירת דודו בשנת ה'תש"ו (1946) נטל על עצמו גם את העול הכלכלי של הישיבה. בשנת ה'תשי"ב עבר לגור בבני ברק בקריית ויז'ניץ ומונה על ידי אביו לכהן כרב הקריה. בשנת ה'תשכ"ג נחלש אביו, והוא החל לערוך "באטע'ס" לאחר הטיש של אביו. באותה שנה, בעקבות השתתפותו לראשונה בבחירות הארציות התקוממה נגדו קבוצה של תלמידים קנאים בישיבה, שלימים כונו הנידחים. בעקבות הפרשה נדרשו התלמידים להירשם מחדש לישיבה. המורדים לא התקבלו ואיתם עזבו גם כמה אברכים ור"מים. בשנת ה'תשל"א הקים ועד למציאת פתרונות דיור (בין פעולות הוועד היו הקמת השכונה החסידית באשדוד).
עם פטירת אביו בשנת ה'תשל"ב (1972) התמנה לאדמו"ר. מיד לאחר מכן הקים ארגון בשם "צעירי ויז'ניץ" במטרה לקרב את בניהם של חסידי ויז'ניץ מרומניה והונגריה לחסידות. הארגון סייע לגידולה של החסידות. כיום הארגון מאחד את בחורי החסידות שאינם לומדים בישיבותיה. בתקופת אדמו"רותו הוקמו מוסדות תורה וחינוך רבים.
בשנת ה'תשמ"ד (1984) הרחיק את בנו הבכור, הרב ישראל הגר, ממעמדו כרב הקריה בבני ברק וסמכויותיו ניתנו לבן הצעיר, הרב מנחם מנדל הגר. בשנת ה'תש"ס (1999), כשש שנים לאחר פטירת אשתו הראשונה לאה אסתר, נישא בשנית לשיינדל, בתו של הרב יהושע סג"ל דייטש, הצעירה ממנו ב-20 שנים. בשנת ה'תשס"ב (2001) נערך פיוס בין האב לבנו הבכור שחזר למעמדו הבכיר. הרב מנחם מנדל פרש כמעט לגמרי מהחצר והקים את "מרכז חסידי ויזניץ" כמעין חצר נפרדת בבני ברק. בשנת ה'תשס"ג (2003) לקה במחלת אלצהיימר ומאז מיעט להופיע בציבור וכמעט לא תקשר עם סביבתו. בשנותיו האחרונות ניהל את ענייני החסידות בנו, הרב ישראל.
בשנת ה'תשמ"ט (1989), עם חלוקת מועצת גדולי התורה, מונה לנשיא המועצה של אגודת ישראל.
בשנת ה'תש"ע (2010) נערך בבנייני האומה אירוע גדול בשם "קשר איתן", לציון 70 שנה לתחילת פעילותו החינוכית של האדמו"ר והקמת המוסד החינוכי השבעים במספר של החסידות.
נפטר בשנת ה'תשע"ב (2012), קרוב לגיל 96, לאחר כ-40 שנות אדמו"רות. נקבר באוהל אדמו"רי ויז'ניץ בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק. בנו הגדול רבי ישראל מונה לאחר פטירתו כאדמו"ר מוויז'ניץ ורוב החסידים פנו אחריו. בנו הצעיר רבי מנדל הוכתר אף הוא לאדמו"ר מוויז'ניץ וחצרו מכונה "מרכז חסידי ויז'ניץ".