תירוש, המתכנן להכשיר אותם כמפקדי כיתות, מגלה כי מפקדיו ב"הגנה" דוחים את רעיונותיו האקטיביסטיים ופורש מן הארגון. הוא מושך אחריו את חברי החוג המצומצם לפרוש גם הם, והם מתחילים בפעולות תקיפה של שכונות וכפרים ערביים, כאשר הם מכוונים לפגוע באנשי הכנופיות. לקראת סוף הרומן מתברר כי הארגון שהקימו הוא חלק מארגון האצ"ל שהולך ומתגבש באותה התקופה.
באחת הפעולות, ליד הכפר שייח' ג'ראח, נופלת איה, אחת מחברות החוג המצומצם. ימים מספר לאחר מותה, עוזב גבריאל את תפקידו ולא נראה שוב. המספר מעלה אפשרות כי גבריאל חש אשם, וכנקמה, ובניסיון לכפר על מותה של תלמידתו, יצא למבצע צבאי, ממנו לא שב.
פרשנות.
בתקופת מאורעות תרצ"ו בירושלים שלו היה תלמיד הגימנסיה העברית, ואחר כך מורה בה. הוא שאב את הדמויות בעלילה מהיכרות אישית עם דמויות מקבילות שהכיר. כך למשל ד"ר רוזנבלום המנהל, הוא בן דמותו של ד"ר יוסף מוהליבר מנהל הגימנסיה בתקופת לימודיו.
ההיסטוריון יהודה סלוצקי מתח ביקורת על הספר, עקב "רקע מוּטעה ומטעה מבחינה היסטורית". סלוצקי הדגיש שאינו חולק על זכותו של הסופר לכלול בספרו פרטים בדיוניים, אלא כי "הרקע ההיסטורי, עליו מתחוללת עלילת הסיפור, תואר שלא כראוי ואינו תואם כלל למציאות ולאווירה של הימים ההם". שלו דחה ביקורת זו וציין: "אף-על-פי שהשתדלתי שלא לסטות מהעובדות עצמן, לא אתיימר שהמסופר עולה בקנה אחד עם ההיסטוריה הרשמית של ה"הגנה", אף לא עם זו של אצ"ל או לח"י; אני די לי שהוא עולה בקנה אחד עם רשמינו, שאיפותינו וחלומותינו באותה תקופה".
ביום העצמאות 2006 פרסם אריאל רובינשטיין ב"הארץ" מאמר בשם "פרשת גבריאל תירוש ב" בו הוא מקביל בין ספרו של יצחק שלו ופרשת חייו ומותו של המורה יעקב מאיר שנהרג במלחמת ששת הימים (שלוש שנים לאחר שהספר יצא לאור) באותו מקום בו נעלם גבריאל תירוש.
עניבה
עניבה היא פריט ביגוד, הנכרך סביב הצוואר ומהודק לרוב בקשר. כיום העניבה אינה משמשת עוד לתפקיד מעשי, אלא נלבשת מטעמים אופנתיים בלבד.
בתרבות המערב, העניבה נחשבת כפריט לבוש ייצוגי ומכובד, ועל-כן היא משמשת לעיתים קרובות כחלק מלבוש רשמי, כגון חליפת עסקים, מדי עבודה (בקרב מלצרים ודיילים, למשל) ולעיתים גם כחלק ממדי צבא או משטרה. העניבה נחשבת לפריט לבוש גברי בעיקרו, אם כי גם נשים עונבות עניבות.
ההיסטוריה של העניבה.
גברים ונשים לאורך ההיסטוריה ענדו על צווארם מיני צעיפים וקישוטים שונים. עם זאת, את תחילת השימוש בעניבה כפי שהיא מוכרת לנו היום מייחסים למלחמת שלושים השנים. שכירי החרב הקרואטים בצבא צרפת לבשו צעיפים לצווארם; יש הטוענים, שמטרת הצעיף הייתה לקינוח הפה בעת האכילה, או להגנה על החולצה מפני כתמים ויש הטוענים שמטרת הצעיף הייתה לניגוב הזיעה. מכל מקום, תושבי פריז התלהבו מהמראה החדש ובמהרה פשטה אופנת צעיפי הצוואר, לנשים ולגברים, בכל רחבי אירופה. המילה עניבה בצרפתית (קְרַווָאט) ובשפות אירופאיות נוספות התפתחה מהמילה "קרואטים". מאופנה זו התפתחו סוגי העניבות השונים המוכרים לנו כיום.
עניבת עניבה עם חליפה.
עניבת העניבה תלויה במידה רבה בטעמו האישי של העונב. עם זאת, קיימים מנהגים כללים בתרבות המערב באשר לעניבת העניבה.
סוגי עניבות.
קיימים סוגים רבים ושונים של עניבות. כמה מהבולטים בהם הם:
בנוסף, קיימות גם "עניבות דמה", שאינן מצריכות קשירה, אלא נצמדות לצווארון באמצעות קרסים.
עניבה ביהדות החרדית.
יהודים חרדים רבים נוהגים לענוב עניבות, בעיקר בשבתות, בימים טובים ובאירועים חגיגיים. הרבה רבנים וראשי ישיבות ליטאים נוהגים לענוב עניבות גם בימות החול.
לעומתם, בולט הציבור החסידי או הירושלמי השורשי בכך שאינו נוהג כלל לענוב עניבה. פריט לבוש זה נחשב בקרב ציבור זה ללבוש מודרני, החורג ממנהגי הלבוש ומצורות הלבוש החסידיות, המקפידות לשמר את הלבוש היהודי האותנטי הקדום. בחסידות גור, למשל, מודגש מעמדה של העניבה כפריט גנדור בורגני שיש להסתייג ממנו, והיא מכונה שם בלעג, ככל הנראה על שם צורתה, בכינוי דג מלוח. עם זאת, גם בעולם החסידי ישנם יוצאי דופן. כך, לדוגמה, אדמו"רים בני שושלת רוז'ין, נוהגים לענוב עניבה שחורה, הנחשבת, בחצרות השייכות לשושלת זו, לחלק מלבושו הייחודי של האדמו"ר. בעבר רווח שימוש בעניבות גם אצל חסידי קרלין, אולם כיום, גם בחצר זו, רק האדמו"ר ובני משפחתו הקרובה נוהגים לענוב עניבה, בחסידות חב"ד רבי מנחם מנדל שניאורסון, נהג ללכת עם עניבה שחורה, במסגרת זאת נוהגים גם הרבה רבנים ושלוחים בחסידות גם ללכת עם עניבה.
התנגדות לעניבות.
לצד התומכים בעניבה כפריט לבוש יש המתנגדים ללבישתה מטעמים אישיים, חברתיים ואף בריאותיים. להבדיל מרוב פרטי הלבוש, עניבות אינן מנוקות ומכובסות לעיתים קרובות ומשכך הן עלולות להיות מזוהמות. קיימים מחקרים המצביעים על כך שרופאים מעונבים עלולים להעביר זיהומים בין חוליהם בפריט לבוש זה. החל משנת 2007 נאסר על רופאים בבתי חולים בבריטניה לענוב עניבות. לעובדים הבאים במגע עם אנשים העלולים להיות אלימים, כך למשל בתפקידי שיטור, בבתי הסוהר או במערכת בריאות הנפש, לבישת עניבה עלולה להציבם בסיכון מיוחד לתקיפה באמצעות ניסיון חנק.
יש הרואים בעניבה סמל חברתי הראוי לדחיה. כך באיראן הוכרז כי עניבה היא סמל לשלטון הדיכוי האירופי. אף שבאיראן יש גברים הלובשים חליפות מערביות, הם אינם עונבים עניבה. אחרים טענו כי העניבה היא סמל לעבדות ולכפיפות לאליטה מושחתת והעניבה מדמה שרשרת סמלית על צווארו של העונב אותה. בין הבולטים בהתנגדותם לעניבות הוא ריצ'רד ברנסון.
עניבות נשים.
מדי כמה שנים מופיעה באופנה, עניבה נשית. צורתה בדרך כלל עדינה יותר, הרבה פעמים היא דומה לסרט או שנקשר מעל לחולצה או שמלה, לעיתים היא חלק מגיזרת הבגד. ב-1700–1800 ענדו גם גברים וגם נשים עניבות כחלק מהלבוש היומיומי שלהם. ב-1863 מפרסם לואיס אנטואן גודיי [Louis Antoine Godey] ספר אופנה לנשים [Godey's Lady`s book] שבו הוא מראה אופנה פריזאית לנשים האמריקאיות, כולל גם איורים ורעיונות לקשירת עניבות נשיות.
מחזור משביח לעניבות.
בגלל צבעוניותן, ולרוב גם הבד המעולה שלהן, עניבות שכבר אינן בשימוש ממוחזרות לבגדים או חפצים שימושיים, פותחים את התפר המקפל אותן פורשים ומקבלים בד בעל גיזרה שמעודדת תפירת חצאית או אפודה.
אפשר גם לקלוע או לארוג מעניבות ישנות, פריטים שימושיים כגון כיסוי למושב כיסא, חגורות שרוכי נעליים צבעוניים, תיקים ועוד.
לואי סאן ז'וסט
אם קריאה
אֵם קְרִיאָה (בלטינית: Mater lectionis; ברבים: אימוֹת קריאה) היא אות במערכות כתב עיצוריות (הרווחות בשפות שמיות), ובפרט בעברית, המופיעה במילה בתפקיד שבו היא מציינת תנועה ואינה נהגית כעיצור כבתפקידה המקורי.
לדוגמה, במילה גָּדוֹל בעברית, האות ויו משמשת אם קריאה (אינה נהגית כעיצור אלא מלווה את תנועת החולם), וזאת בניגוד למשל למילה וֶרֶד, שבה היא משמשת כעיצור.
השימוש באימות קריאה התפתח עם הזמן. לאחר התהוותן נעשה שימוש מכוון בהן גם במסגרת כתיב מלא, כלומר על מנת לציין תנועות ולהקל על הוראת ההגייה הנכונה בכתיב לא מנוקד.
בעברית, קבוצת האותיות המשמשות גם כאימות קריאה הן האותיות אלף, הא, ויו ויוד, ובשל כך הן מכונות בראשי תיבות: אותיות אֶהֱוִ"י.
מקור והתפתחות.
ההנחה המקובלת היא שאימות קריאה התפתחו במערכות כתב שבהן האותיות מייצגות עיצורים בלבד. אותן אותיות, שלימים שימשו גם כאימות קריאה, היו במקורן אותיות מן המניין שייצגו עיצורים לכל דבר ועניין, כשאר האותיות.
המאפיין המשותף לעיצורים המשמשים כאימות קריאה הוא שהם "חלשים" מבחינה פונטית, כלומר, שהם קשים להגיה או להבחנה במהלך דיבור שוטף. האותיות אלף והא מייצגות עיצורים סדקיים והאותיות ויו ויוד (ויו בהגייתה הקדומה, /w/) מייצגות "חצאי תנועות" שהם סוגים של עיצורים מקורבים. שתי קטגוריות אלו ידועות בחולשתן הפונטית, כלומר בנטייה של עיצורים כאלו להיאלם, להיבלע או להידמות לסביבתם הפונטית.
כיווצי הדו-תנועה ההיסטוריים בעברית הקדומה הם עדות לחולשת חצאי התנועות (העיצור לא נשמר אלא התמזג עם התנועה שלפניו), ואף משוערים להיות מוצאן של האותיות ויו ויוד כאימות קריאה, שכן אלו מקרים חוזרים שבהם היכן שעמד בעבר עיצור מסוים עמדה לאחר מכן תנועה אופיינית, שהיא תוצאת הכיווץ. למשל, הצורה *šawr (המחשתה בניקוד היא שַׁוְר), היא השחזור הקדום המשוער של המילה שׁוֹר, וצורות דומות הן השחזורים למילים יוֹם, עוֹף, וכך היכן שעמדה קודם ויו עיצורית נותרה רק תנועת החולם המזוהה עימה.
על כן, המודל בדבר היווצרותן של אימות קריאה הוא כדלקמן: האות המשמשת כאם קריאה הופיעה במקור במילה כתובה בתור עיצור. בעקבות תמורות ההתפתחות בשפה, הגיית העיצור במילה אבדה, אך האות נשארה בייצוג המילה בכתב (שכן מן הידועות היא שלרוב צורת הכתב "שמרנית" יותר מצורת ההגיה), וכך קרה במקרים דומים של מילים נוספות. בשלב זה האות חסרת התפקיד נותרה ללא משמעות, וכך התפרש תפקידה מחדש כמייצגת את התנועה שבהקשר שלה היא מופיעה לרוב. כך הפכה האות מזוהה עם תנועה מסוימת, ובשלבים הבאים נעשה בה שימוש גם על פי תפקידה החדש, כלומר כמייצגת תנועה גם במילים שבהן לא הייתה הגיה קדומה שבה האות בוטאה כעיצור. בשלב זה שבו יש לאותיות אלו תפקיד מובחן כאימות קריאה, התרחב עם הזמן השימוש בהן שנעשה ליותר ויותר רווח.