שלום, צעיר תל אביבי, הוא בן למשפחה בורגנית. הוריו רוצים שילך לאוניברסיטה, אך לשלום אין ראש ללימודים. אבא של שלום אינו משוכנע שבנו האהוב עושה את הטוב ביותר שיכול לעשות בחייו, כשאינו עושה שום דבר.
לשלום יש מכונית "סטיישן" מרופטת, יש לו שתי נשים להסעה ולאהבה, ו"זה בסדר", כפי שמסבירה אחת מהן, אמא לילדה קטנה, פטפטנית ומתוקה. שלום מסתובב בדרכים, מחפש
את עצמו, צעיר ישראלי בעקבות גורלו. הוא מזדמן, בין השאר, לחבורה של אמנים, שמתווכחים על עתידה החברתי-פוליטי של ישראל. מלחמה ושלום, התנחלויות ושטחים, עשירים ועניים.
על דבר אחד אין ויכוח, העתיד לא נראה ורוד. שלום מחליט לעזוב את הארץ ולנסוע לאמריקה, אך לבסוף נשאר.
כביש ללא מוצא
כביש ללא מוצא הוא סרטו של יקי יושע, אשר נכתב בהשראת סיפור אמיתי שזעזע את ישראל, על זונה שהשתתפה בסרט תיעודי על חייה תוך תקווה לשקמם מבין ההריסות.
ברוס ספרינגסטין תרם שלושה שירים לפסקול הסרט, שהולחן ברובו על ידי יצחק קלפטר.
הסרט צולם בתל אביב, ונראים בו נמל תל אביב וגשר ווקופ, גשר שלוש, ובית המעצר אבו כביר.
"כביש ללא מוצא" ייצג את ישראל בפסטיבל הקולנוע בקאן. הסרט הוקרן גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בשיקגו.
פרטי העלילה.
אליס, זונה היושבת במעצר מקבלת הזדמנות לחיים חדשים כאשר צוות טלוויזיה מחליט לעשות סרט תיעודי על הזנות בתל אביב. אליס, היא עליזה, נערה בת 17 מעיירת פיתוח, נחשפת לעולם חדש ומופלא והעולם הזה, כמובן, קוסם לה מאוד.
אליס מוזמנת לשהות בביתם המשותף של יורם, במאי הסרט, ושל מירי המפיקה עד תום הצילומים. שיתוף הפעולה של אליס עולה על כל הציפיות, והיא שוטחת בפני המצלמה את סיפור חייה העגמומי. כאשר מירי, המפיקה, מבחינה כי אליס ויורם מתקרבים זה לזו מאוד, היא מאיצה את הצילומים ומסיימת את ההפקה במהירות האפשרית.
אליס לא רוצה לחזור אל עולם הזנות אך העולם "המהוגן" נעול בפניה. אליס מוצאת את עצמה מהלכת בכביש ללא מוצא. לבסוף מתאבדת אליס, שעות לפני מועד הקרנת הסרט בטלוויזיה.
העיט
"העיט" הוא סרט קולנוע ישראלי מאת הבמאי יקי יושע. הוא יצא לאקרנים באפריל 1981, עסק במפעלי הנצחת חללי צה"ל ועורר סערה ציבורית. התסריט של הסרט מבוסס על הספר "היהודי האחרון" מאת יורם קניוק. הסרט הוקרן בישראל כחודש, אך לאחר תלונות של הורים שכולים, החליטה המועצה לביקורת סרטים ומחזות לצנזר קטעים ממנו. הסרט השתתף בפסטיבל קאן, והוקרן בגרסתו המלאה בפסטיבלים נוספים ברחבי העולם.
תקציר העלילה.
בועז, קצין צעיר בצה"ל, שב הביתה בתום מלחמת יום הכיפורים.
אל המלחמה יצא בועז עם שני חברים: האחד נפל והשני נפצע.
תלוש ובודד, בועז חי לבדו, מסתובב לבדו, אינו מוצא שפה משותפת עם אלו שלא חוו, כמותו, את המלחמה.
מתוך תחושת חובה, הוא הולך לנחם את הורי חברו המת ומבלי להתכוון שוקע במערכת יחסים סבוכה עם האב השכול. תחילה בנימוס ואחר כך בציניות, מגיש בועז לאבא את אשר ביקש: שיר שבנו כתב, כביכול. סיפורי גבורה על הבן המת, וקטעי צילומים באים בהמשך.
בועז בורא, יש מאין, משהו לזכור לפיו ילד שלא הספיק להשאיר אחריו דבר.
זו תחילתה של תעשיית זיכרון והנצחה אליה מתגלגל בועז מבלי להתכוון. לכל הורה שכול "מייצר" בועז בן יוצר, רגיש, משורר שנגדע בדמי ימיו.
בועז מתקרב אל נגה, החברה לשעבר של חברו המת ואל ירדנה, פקידה במחלקת ההנצחה של משרד הביטחון. ביום הם מהווים שילוש קדוש שעיסוקו הנצחת הנופלים ובלילה - משולש רומנטי.
המלחמה הבאה פורצת. בועז נקרא למילואים, עדיין קצין, כבר לא כל כך צעיר.
צינזור הסרט בישראל.
הסרט הופק בסיוע הקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים איכותיים שאישרה את הפקתו ביוני 1980. צילומי הסרט החלו באוגוסט 1980, והושלמו כעבור חודשיים. המועצה לביקורת סרטים ומחזות אישרה את הקרנתו ללא צנזורה, במרץ 1981, ברוב קולות. ואף נערכה הקרנה חגיגית שלו בחסות ארגון "יד לבנים" ועיריית תל אביב-יפו. בנוסף הוזמן הסרט להשתתף, מיד עם צאתו לאקרנים בישראל, בפסטיבל הסרטים בקאן.
אולם כחודש לאחר צאתו לאקרנים, בעקבות מחאה ציבורית ופניית סגן שר הביטחון, מרדכי ציפורי, לשר הפנים, יוסף בורג, התכנסה המועצה לביקורת סרטים ומחזות, והחליטה על השמטתן של שתי סצינות ושני משפטים מסוימים ובהם המשפט אותו אומר גיבור הסרט לאמו: "עיט הוא עוף הניזון מפגרים".
בדיון השני שהתקיים בפני המועצה בטרם הוחלט לצנזר את הסרט אמר יושע בין השאר את הדברים הבאים: "אין לי שום יכולת למנוע את הכאב של ההורים השכולים שיראו את הסרט, אלא אם כן נוריד את הסרט כולו, אני לא יכול להגיד שכאבם מחמיא לי, אני לא יכול להגיד שאני ישן טוב בלילה, כאשר אני יודע שיש הורים שכולים שנפגעים מהסרט, לא בשביל זה עשיתי את הסרט, אך כאמן אני יודע שכאשר אתה מתבטא בצורה ברורה, אתה זוכה להתקפות ממישהו ואם לא תוכל לעמוד בלחץ, אל תהיה אמן".
יושע וחברת ההפקה שלו עתרו לבג"ץ (מס' 243/81) כנגד החלטת המועצה לצנזר את הסרט אך עתירה זו נדחתה, בהרכב שופטים בראשות נשיא בית המשפט העליון משה לנדוי. במהלך הדיון העיר השופט מאיר שמגר ליוצר הסרט, כי מוטב היה אילו לא השתמש בשם "העיט", ויכול היה "להסתפק בשמו של הספר 'היהודי האחרון', שעליו מבוסס הסרט".
בתגובה לסערה הציבורית אמר יורם קניוק:
בסך הכל קוצצו 40 שניות מהסרט, והוא המשיך להציג בבתי הקולנוע במהלך החודשים הבאים. במאי 1983 יצא הסרט על גבי קלטת וידאו והופץ על ידי רשת ספריות הווידאו "אימפריה של קולנוע". בריאיון לעיתון "הארץ" ב-2007 אמר יושע שבפועל לא קוצץ הסרט כשהמשיך להציג, ורק בירושלים הוחרם עותק שלו על ידי המשטרה. באותה שנה יצא הסרט גם כחלק ממארז DVD.
קישורים חיצוניים.
ראיונות
ביקורות
שרליז ת'רון
שרליז ת'רון (באנגלית: Charlize Theron; נולדה ב־7 באוגוסט 1975) היא שחקנית קולנוע, דוגמנית לשעבר ומפיקת סרטים דרום אפריקאית-אמריקאית. היא התפרסמה בשנות ה-90 כשהשתתפה בסרטים; "שני ימים באל איי", "סופר ג'ו יאנג", "מלכודת לפרקליט" ו"תקנות בית השיכר". היא קיבלה ביקורות מהללות ופרס אוסקר על גילום דמותה של הרוצחת סדרתית איילין וורנוס בסרט "מונסטר", שהפך אותה לאדם האפריקאי הראשון שזכה בפרס האוסקר בקטגוריות על משחק. ב-2005, היא קיבלה מועמדות נוספת לפרס על תפקידה בסרט "ארץ קרה". ב-2011, לאחר מספר שנות הפסקה, היא שבה לשחק בסרט "תקועה" שעליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב. ב-2012, היא שיחקה בשוברי הקופות "פרומתאוס", "שלגייה והצייד" וב"".
ביוגרפיה.
ת'רון נולדה בעיר בּאנוני, בפרובינציה חאוטנג שבדרום אפריקה למשפחה אפריקאנרית. בתם היחידה של צ'ארלס ג'קובוס ת'רון ושל גרדה ג'ייקובה אלטה (לבית מריץ). שפת האם של ת'רון היא אפריקאנס, ובנוסף היא דוברת אנגלית רהוטה ומגוון שפות וניבים הנפוצים בדרום אפריקה, אותם למדה משכניה ומהעובדים של אביה בחוותו.
ת'רון גדלה כבתם היחידה של הוריה בחוותם הקרובה ליוהנסבורג. אביה היה בעלים של חברת בנייה. בגיל 13 נשלחה לפנימיה, והחלה את לימודיה בבית הספר הלאומי לאומנויות ביוהנסבורג. כשהייתה ת'רון בת 15 הרגה אמה את אביה, שהיה אלכוהוליסט אלים. האם ירתה באב כהגנה עצמית, לעיניה של ת'רון. כנגד האם לא ננקטו צעדים משפטיים.
קריירה.
בגיל 16 נסעה ת'רון למילאנו שבאיטליה כחלק מחוזה דוגמנות בן שנה אחת, לאחר שזכתה בתחרות יופי מקומית. החוזה שלה הסתיים כשהייתה בניו יורק והיא החליטה להישאר שם, כשהתקבלה ללימודים בבית ספר לבלט, שם התאמנה כרקדנית בלט. פציעה בברך גרמה לה לוותר על קריירה כרקדנית בלט כשהייתה בת 18.
בלא יכולת לרקוד, היא קנתה כרטיס ללוס אנג'לס לכיוון אחד. בתום שמונה חודשים בעיר, היא לוהקה לתפקיד ראשון, ללא מילים, שצולם כסרט Direct-to-video. בהמשך הופיעה בסרטים הוליוודים רבים ומצליחים, שהחלה בדרמת הפשע "שני ימים באל. איי" (1996), עם ג'יימס ספיידר, והמשיכה עם "מלכודת לפרקליט", סרט הילדים "סופר ג'ו יאנג", הדרמה "תקנות בית השיכר", "אשת האסטרונאוט", סרט הפעולה "משחק הצבאים", דרמת הפשע "רחובות מושחתים", "הג'וב האיטלקי" ו"גברים עם כבוד". כיכבה בשני סרטים של וודי אלן: "סלבריטי" (1998) ו"קללת אבן העקרב הירוקה" (2001).
ב-2003 הזדמן לה להראות את יכולות המשחק שלה מעבר לדמות הבחורה הבלונדינית היפה הנצמדת לגיבורים הראשיים, כדקורציה. ת'רון גילמה את הרוצחת הסדרתית איילין וורנוס בסרט "מונסטר". מבקר הקולנוע החשוב, רוג'ר איברט תיאר את הופעתה בסרט כ"אחת מהופעות המשחק הטובות ביותר בתולדות הקולנוע, עליו זכתה בפרס האוסקר בפברואר 2004, כמו גם בפרס איגוד השחקנים האמריקני ובפרס גלובוס הזהב. לשם גילום דמותה של איילין נאלצה ת'רון להעלות 15 קילו במשקל גופה.
ב-2004 חתמה על חוזה עם מעצב האופנה הבריטי, ג'ון גאליאנו, בה הופיעה ת'רון בכרזות הפרסום של J'ADORE על ידי כריסטיאן דיור. לאחר מכן הפכה לפרזנטורית הבושם של דיור, תפקיד אותו היא ממשיכה למלא.
בספטמבר 2005 קיבלה כוכב על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד. באותה שנה כיכבה במותחן המדע בדיוני הכושל "איאון פלקס", אולם קיבלה ביקורות טובות, כולל מועמדות שנייה לפרס האוסקר, על הופעתה בדרמה החברתית "ארץ קרה" (2005), בה גילמה כורה במכרות ברזל העוברת הטרדה מינית ונאבקת בבית המשפט על הענשת האשמים לכך. בנוסף כיכבה בסרט הטלוויזיה "חייו ומותו של פיטר סלרס" (2004) עליו הייתה מועמדת לפרס אמי ול"גלובוס הזהב". בשנת 2007 שיחקה בסרט "בעמק האלה".
ב-2008 היא נבחרה לאשת השנה ב"Hasty Pudding Theatricals". באותה שנה היא גם שיחקה בסרטים "קרב בסיאטל", "ערבה בוערת" ובסרט "הנקוק" שהפך לסרט המכניס ביותר בו הופיעה.