עזוזי נולד בפאס שבמרוקו, ובילדותו היגר עם משפחתו לגרמניה, וגדל בחבל הריין. לאחר ששיחק בנעוריו במועדונים מהעיר מריהדורף, החל לשחק במועדון החובבים של פ.צ. קלן, שם שיחק שנה אחת. בקיץ 1989 חתם עזוזי בדיסבורג, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה. בתחילת ימיו במועדון לא הרבה לשחק, אך עם הזמן הפך לשחקן משמעותי יותר ויותר. את עונת 1990/91 סיימה דיסבורג במקום השני בבונדסליגה השנייה, והעפילה אל הבונדסליגה. בעונת 1991/92, הראשונה של עזוזי בבונדסליגה, הוא שיחק 17 משחקים, אך המועדון נשר בחזרה לבונדסליגה השנייה כבר אחרי עונה אחת. גם שהות זו הייתה קצרה, וכבר בעונת 1992/93 שבו עזוזי ודיסבורג לבונדסליגה, בתקווה שחזרה זו לבונדסליגה תהווה תקיעת יתד בליגה. בעונה הראשונה בבונדסליגה, 1993/94, עזוזי היה שחקן משמעותי מאוד בקבוצה, שיחק 26 משחקים וסייע לדיסבורג לסיים במקום התשיעי המפתיע. עם זאת, הקבוצה נשרה שוב לבונדסליגה השנייה בעונת 1994/95, ועזוזי עזב את דיסבורג לאחר שש עונות, בהן הבקיע ארבעה שערים ב-111 הופעות ליגה.
בקיץ 1995 חתם עזוזי בפורטונה קלן מהבונדסליגה השנייה, שם שיחק שתי עונות, כאשר בעונה הראשונה היה שחקן הרכב קבוע, ובעונה השנייה פחתה מאוד כמות ההופעות שלו. לאחר שתי עונות בפורטונה קלן, חתם עזוזי בגרויטר פירט, שם שיחק שש עונות רצופות, בכולן היה שחקן קבוע בהרכב של הקבוצה, ששיחקה לכל אורך התקופה בבונדסליגה השנייה. עונת 2001/02 הייתה עונה חריגה במונחיו של עזוזי, כן בעונה זו הבקיע 15 שערי ליגה, כאשר באף עונה אחרת בקריירה שלו לא הבקיע יותר מחמישה שערים. בתום עונת 2002/03 עזב עזוזי את גרויטר פירט לאחר שצבר 156 הופעות ליגה והבקיע 27 שערים, וחתם בקבוצה הסינית צ'ונגג'ינג ליפאן. עזוזי שיחק בקבוצה זו 11 משחקים בלבד, וחזר לחצי עונה בגרויטר פירט, שם הוסיף 12 הופעות ושער אחד למאזנו בקבוצה. בשנת 2004 פרש עזוזי ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית.
עזוזי השתתף עם נבחרת מרוקו בגביע אפריקה לאומות 1992, באולימפיאדת ברצלונה (1992) ובמונדיאל 1994. בשלושת הטורנירים הודחה מרוקו בשלב הבתים. עזוזי השתתף כמו כן בגביע אפריקה לאומות 1998, ממנו הודחה מרוקו ברבע הגמר לאחר הפסד 2-1 לנבחרת דרום אפריקה, ובמונדיאל 1998, ממנו הודחה מרוקו בשלב הבתים. מונדיאל 1998 היה הטורניר הגדול האחרון בו עזוזי השתתף.
לאחר הפרישה.
עזוזי שימש מנהל ספורטיבי בגרויטר פירט מאז פרישתו ועד לשנת 2012. בשנה זו מונה למנהל הספורטיבי של פ.צ. סנט פאולי, תפקיד אותו מילא עד דצמבר 2014. ביוני 2015 חתם עזוזי על חוזה לשנתיים כמנהלה הספורטיבי של פורטונה דיסלדורף.
טאורוס (פירושונים)
משה עמיעד (קריגסר)
משה עמיעד
אירמה לינדהיים
אירמה לוי לינדהיים (Irma Levy Lindheim; 9 בדצמבר 1886 - 24 ספטמבר 1978) הייתה יהודיה אמריקאית, פעילה ציונית, נשיאת ההסתדרות הציונית הדסה.
ביוגרפיה.
אירמה לוי נולדה בעיר ניו יורק, בת למשפחה יהודית מתבוללת ועשירה. אביה, רוברט לוי, היה יבואן ואיש עסקים. אמה, מתילדה מורגנשטרן (Morgenstern), הייתה עקרת בית שהקדישה את חייה למשפחתה ולשלוש בנותיה: איימי, עדנה ואירמה. המשפחה הייתה חסרה חינוך יהודי וחגגה חגים יהודיים וגם נוצריים.
ב-1907 נישאה לנורווין ר. לינדהיים (Norvin R. Lindheim). לבני הזוג נולדו 5 ילדים: נורווין ג'וניור, דונלד, ריצ'רד, הורטנס (באבס) וסטיבן (שנקרא על שם המנהיג הציוני הרפורמי רבי סטיבן וייז). הצהרת בלפור הייתה אבן שואבת לאירמה לחקר מורשתה היהודית. היא עבדה יחד עם לואיס ברנדייס וסטיבן וייז. בשנת 1917, לאחר לידת בנה הרביעי, התגייסה לצבא האמריקאי (Lt. Lindheim) בסוף מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1919 נבחרה לנשיאת ההסתדרות הציונית באחד מאזורי ניו-יורק.
בעלה נורווין היה עסוק אף הוא בתנועה הציונית האמריקאית. ב-1920 הוא הואשם במסחר עם חברות גרמניות במהלך מלחמת העולם הראשונה. נאמנותו לאמריקה הועמדה בסימן שאלה. הוא נשפט והושם בכלא עד 1924, כפר בעונשו וזוכה רק ב-1928, זמן קצר לאחר מותו. במהלך מאסרו למדה אירמה רבנות בבית מדרשו של סטיבן שמואל וייז. במקביל עסקה בחקר והתפתחות הילד. היא למדה אצל ג'ון דיואי מאוניברסיטת קולומביה, וזו אחת הסיבות לעניין הרב שגילתה מאוחר יותר בחינוך.
בשנת 1925 הגיעה לביקור ראשון בארץ ישראל יחד עם ברתה גוגנהיימר (Berta Guggenheimer), ונכחה בטקס פתיחת האוניברסיטה העברית באותה שנה. היא תרה את הארץ על גבי סוס במהלך ששה שבועות, בסיור שארגנה מניה שוחט, חברתה. בנקודת זמן זו, התאהבה אירמה ברעיון הציוני ואף תרמה סכומים גדולים לתמיכה בהם.
נשיאת הדסה.
בשנים 1926–1928, הייתה לינדהיים הנשיאה השלישית של "הדסה" (הראשונה הייתה הנרייטה סאלד והשנייה אליס סליסברג Alice Selisberg). למרות תפקידה, חיה בקונפליקט, מאחר שהייתה מחויבת גם לרעיון הסוציאליסטי ולרעיון הציוני. היא בקרה את עמדותיו הפוליטיות של ארגונה, שטען כי יש לעשות למען ארץ ישראל אך לא למען עלייה, והיה בעיקרו לא פוליטי. היא גייסה כספים רבים וכן הגדילה את מספר החברות בארגון. בשנת 1926 חגגה לראשונה את ליל הסדר. לינדהיים נלחמה על האוטונומיה של ארגון "הדסה" כדי שיהיה ארגון עצמאי.
ב-1927 השתתפה בקונגרס הציוני ה-15 בבזל.
ב-1928 הוציאה את ספרה "The Immortal Adventure" (ההרפתקה הנצחית). הספר הוא קובץ מכתביה מארץ ישראל למשפחתה מביקוריה בשנת 1925. בעת סיורה בארץ ישראל חלתה במלריה ואושפזה בצפת. ניסיונה האישי אפשר לה לעמוד על נחיצותם של שירותי הבריאות. ב-1929 שהתה במינכן, ולמרות היבחרה מחדש, סירבה ליטול מחדש את תפקיד נשיאת הדסה.
היא חזרה לארצות הברית בעת השפל הגדול. ב-1930 הצטרפה למפלגת פועלי ציון. ב-1932, בעת חזרתה לארצות הברית, גייסה הרבה אנשים לטובת ארגון הדסה וכן ייסדה את "הליגה לעבודה בארץ ישראל" (League for Labor Palestine).
ב-1933 עלתה יחד עם חמותה בת ה-80 וילדיה לארץ ישראל, ובאוקטובר 1933 הצטרפה לקיבוץ משמר העמק והתקבלה כחברה בו. התגוררה ב"צריף רמה", שהוקם עבורה בשטח הקיבוץ.
בקיבוץ כפר גלעדי העניקה לה בתה של מניה שוחט את השם "רמה". שוחט הציגה את רמה בפני ראשי היישוב היהודי וכן ארגנה את סיורה בנגב עם רחל ינאית ויצחק בן-צבי. כמו כן הביאה לידיעתה את האפשרות לחיים משותפים בין יהודים לערבים כפי שהאמינה בכך בעצמה בעת סיורה בארץ ב-1925.
ב-1937 עזרה לייסד את קיבוץ עין השופט, על שם השופט לואיס דמביץ ברנדייס.
ב-1939 נפטר בנה נורווין (נח) ממחלת כליות בזמן ההכנות להקמת הבניין הארץ ישראלי לתערוכה העולמית בניו יורק. על שמו נקראת גבעת ג'וערה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נסעה לאנגליה, אוסטרליה וארצות הברית כדי לגייס כספים לקק"ל. ב-1940 תרמה להקמתו של בית דפוס בקיבוץ מרחביה. מאיר יערי, מראשי תנועת השומר הצעיר והקיבוץ הארצי, נאם לכבוד האירוע והוקיר בנאומו את תרומתה הכספית וכן את תרומתה לציונות. בנאומו באנגלית בעת פתיחת בית הדפוס בקיבוץ בשנת 1941, אמר: "רמה אינה אחת מאותם ציונים שהגיעו לציונות בבורחם מזעמם של הרודפים אותם. היא הביאה אלינו את כל מה שהיה ברשותה, כמו גם את הרוח הסוערת והמסורה הזו שלה, שאינה יודעת מנוח ומפיחה חיים בעצמה ומתחילה מחדש".
בשנת 1942 יסדה חוה ליד ניו יורק בשם "Volunteer Land Corps" ("גדודי מתנדבים לארץ ישראל"). בתחילת שנת 1943 העלתה לסדר היום במועצת המנהלים של הדסה סוגיות חינוכיות לצעירים יהודיים. על סדר היום עלה ארגון "אבוקה", ארגון סטודנטים בעל קשרים הדוקים לתנועת "השומר הצעיר". בסוף שנת 1943 נסגר מרכז "אבוקה" בניו יורק באופן סופי.
באפריל 1945 נהרג בנה של לינדהיים, דונלד, במלחמת העולם השנייה בגרמניה.
בשנת 1946 חזרה לארץ ישראל. היא ביקרה את התייחסותו של השלטון המנדטורי כלפי שארית הפליטה וכתבה לחבריה הרבים באוסטרליה, ניו זילנד ואנגליה על החיים בארץ ישראל. ב-1948 חזרה לארצות הברית כדי לתמוך במפלגה הפרוגרסיבית למען זכויות אדם.
בשנת 1962 פרסמה את ספרה השני, "Parallel Quest: A Search of a Person and People" ("חיפוש מקביל: חיפוש של אדם ועם"), ספר אוטוביוגרפי המתעד את מאבקה לערכי היהדות, הציונות והאמריקניות. בשנת 1963 נסעה לניו יורק לפגישה עם חבר המנהלים של הדסה על מנת לדון בתוכניות חינוכיות ושם עמדה על הצורך שלהן ונחיצותן, כפי שפעל ארגון "הדסה" בשביל שירותי הבריאות. הפתרון היה "שעת סבתא" ("The Gramsie Hour").
כתוצאה מכך, בשנת 1964 פתחה תוכנית "מבצע לקיום יהודי" - תוכנית הסבתות - ציוד האם היהודייה בחומר מקור, שיטות וגישה, על מנת שתוכל להחדיר בילד את תחושת ההזדהות היהודית. תוכניתה זאת הייתה לא ללמד או להורות אלא לחקור. בשנים 1966–1967 ניהלה בית ספר למבוגרים מיסודם של הקונגרס היהודי האמריקני והמוסד על שם תיאודור הרצל. ביולי 1967, בתום מלחמת ששת הימים, קבלה בלשכת הפנים בעפולה אזרחות ישראלית. בשנת 1967, בראיון בעיתון "הארץ", סכמה את חייה בקיבוץ ולא חסכה את שבטה מהפוליטיקאים. ב-1975 הביעה את מחאתה בריאיון לטיים מגזין כי תרומתה אינה מוערכת ולא נכללה בספר שנכתב על "הדסה".
בשנותיה האחרונות חזרה לבית קרוביה בקליפורניה ומתה בברקלי בשנת 1978, בגיל 91.
לבקשתה, נטמן אפרה לצד אפרם של בעלה, בנה נח ורעייתו הלן (שנהרגה בסוף שנות ה-30 בתאונת מטוס) בקיבוץ משמר העמק.
"צריף רמה", הצריף בו גרה בקיבוץ משמר העמק נשמר, כאתר זיכרון לה.
השקפתה ופועלה.