הממשלה הסכימה לממן את הפרויקט, ללא לוחות זמנים מחייבים, בתקציב גבוה, של כ-20,000 לירות שטרלינג. בבג' שכר את אחד המכונאים הנחשבים ביותר, אדם בשם ג'וזף קלמנט, לביצוע הפרויקט. קלמנט ייצר חלק מהמכונה כאבטיפוס, אותו נהג בבג' להציג, אבל הבנייה עצמה ארכה, וב-1831 חילוקי דעות בין בבג' וקלמנט הביאו למעשה לסיום הפרויקט. המכונה כולה, לו נבנתה, הייתה אמורה להכיל מעל 25,000 חלקים, ולשקול מעל 13 טון.
תוך כדי ביצוע הפרויקט, בבג' המשיך לשכלל את רעיונותיו ולהמציא חדשים, ואחרי שהפרויקט הסתיים בלי תוצאה ממשית, בין 1847 ל-1855 בבג' תכנן ושרטט גרסה חדשה - "מנוע הפרשים מספר 2", מכונה שבזכות שכלולים שונים נזקקה לפחות חלקים, והייתה קטנה ופשוטה יותר לייצור, אם כי עדיין שקלה מספר טונות. בשלב זה הממשלה הבריטית סירבה לממן פרויקט נוסף, ומנוע ההפרשים מספר 2 נותר על הנייר, עד שנת 1989: מוזאון המדע בלונדון, כהכנה לציון 200 שנים להולדת בבג' ב-1991, החליט לנסות לבנות את מנוע הפרשים מספר 2. טקסטים היסטוריים רבים מכילים את הטענה שמנוע ההפרשים לא היה ניתן למימוש בטכנולוגיות ובחומרים שהיו זמינים לבבג', ועד לפרויקט הזה, זו הייתה הדעה המקובלת. ואחת ממטרות הפרויקט הייתה לבדוק, ואם אפשר להפריך, את הטענה הזו, ולכן המבצעים הגבילו עצמם לשימוש בחומרים ובאפיצויות (כלומר מידת הדיוק של החלקים המיוצרים) שהיו זמינים ב-1850. הפרויקט הסתיים בהצלחה ב-1991, ובכך הדגים שטכנית, ניתן היה לייצר את המנוע כבר במחצית המאה ה-19. הדגם שבנייתו הסתיימה ב-1991, בשינויים קלים בלבד, עדיין חסר את המדפסת. בשנת 2000 הסתיימה בניית המדפסת, ודגם מנוע ההפרשים מספר 2, מוצג ופעולתו מודגמת במוזאון (דגם שני נבנה עבור אספן פרטי, שבתמורה מימן את בניית המדפסת).
יש לשים לב ולא לבלבל בין מנוע הפרשים, המהווה מכונת חישוב ייעודית מורכבת, ובין המנוע האנליטי של בבג' (שהתקיים על הנייר בלבד), ונועד לבצע תוכנית המוזנת אליו, ובדרך כלל נחשב לתכנון הראשון של מחשב.
פר גאורג שוץ ומרטין ויברג.
היזם והממציא השוודי, פר גאורג שוץ, בהשראת עבודתו של בבג', תכנן ובנה סדרת מנועי הפרשים. המנוע הראשון נבנה בין 1837 ל-1843 בעזרת בנו, אדוורד שוץ. מנוע נוסף נבנה ב-1853, והוצג בתערוכה העולמית של פריז ב-1855. שוץ המשיך לשכלל וליצור דגמים נוספים. אחד מהם, שנבנה ב-1859, נמכר שנה מאוחר יותר לממשלת בריטניה. לעומת מנוע ההפרשים של בבג', שהיה בגודל של קטר קטן, מכונתו של שוץ תוארה כ"בגודל דומה לפסנתר".
המנועים של שוץ לא היו מושלמים, ולא יכלו לייצר טבלאות שלמות. שוודי נוסף, בשם מרטין ויברג, תכנן את המכונה מחדש באופן שפתר את הבעיות, וב-1875 מנוע ההפרשים של ויברג היה מסוגל ליצור לוחות מתמטיים (למעשה, סדרת ערכים של פולינומים ידועים בנקודות ידועות, אך מבחינה מעשית היו אלו לוחות מתמטיים לכל דבר). מכונתו של ויברג הייתה קטנה יותר ממכונותיו של שוץ, וגודלה דומה לגודלה של מכונת תפירה. ויברג לא מצא קונה למכונתו, וגם לא הצליח למכור את הלוחות שהמכונה ייצרה, בגלל פגמים גרפיים. המכונה מוצגת היום במוזאון השוודי הלאומי למדע וטכנולוגיה בסטוקהולם.
של&quot;פ
של"פ (שמיניסטים לעשייה פעילה / שמיניסטים לעיירות פיתוח) הוא פרויקט של משרד החינוך ותנועות הנוער שבמסגרתו צעירים עוברים ללמוד בכיתה י"ב בערים שונות.
במקור, הפרויקט יוסד על ידי תנועת הצופים בקריית שמונה, ובהמשך הופעל על ידי תנועות נוער רבות בישראל. הפרויקט אומץ על ידי החינוך הדתי ובני עקיבא החל משנת 1983. בשנים האחרונות יוצאים גרעיני של"פ מטעם תנועות הנוער בני עקיבא, עזרא ואריאל.
במסגרת התוכנית, תלמידי כיתה י"ב מרחבי הארץ עוזבים את התיכון שבו למדו בסוף כיתה י"א ועוברים לתיכון במקום אחר לכיתה י"ב. בכל קבוצת של"פ ישנם בין 3–8 חברים שמתגוררים ביחד בדירה שכורה, מקבלים תקציב ומתנהלים באופן עצמאי. בשנת הלימודים תש"פ בני עקיבא מפעילה גרעיני של"פ ב-12 ערים: בלוד, כרמיאל, ירושלים (בשכונת הר חומה ושכונת קריית יובל), הרצליה, רחובות לבנים, ובשדרות, בית-שמש, שדות נגב, עכו אשקלון וחצור הגלילית לבנות.
בתנועת הנוער "עזרא" פועלים ארבעה גרעיני של"פ: בבת ים (בנים) בבית שמש (בנים) בכפר תו"ם (בנים) ובקריית גת (בנות), גרעין שנוסד בשנת תשפ"ב. גרעין השל"פ בבת ים של תנועת "עזרא" נקרא גם גרעין "איל", על שם איל יפרח שהיה חבר בגרעין זה.
בתי הספר שבערים קולטים את קבוצות השל"פ ואחראים לתוכנית לימודיהם והכנתם לבגרות בצורה תקינה, וכן להשתלבותם החברתית בכיתה. תנועת הנוער נושאת באחריות הכללית על הקבוצה, מגיוס חבריה לתוכנית עד לסיום בחינות הבגרות, כולל ליווי של מדריך צמוד לקבוצה, דיור, קשר עם בית הספר ותיאום בין הרשויות השונות.
הרעיון העומד מאחורי הפרויקט הוא שחברים לכיתה נגישים יותר מאשר מדריכים בשנות שירות, מורים, יועצים ודמויות סמכותיות אחרות מצוות בית הספר. בכך מבסס הפרויקט גישה ייחודית לעשייה חברתית, עשייה מתוך הקבוצה ולא כגורם חיצוני לה.
חברי הגרעין פועלים בכיתה בצורות שונות: הם מגישים עזרה לימודית, מעודדים תלמידים לגשת לבחינות הבגרות, להתגייס לצה"ל ולפנות לאפיקים שונים של הגשמה עצמית, מזהים תלמידים הזקוקים לעזרה כלכלית ומעודדים אותם לגשת לגורמים המתאימים המטפלים בכך בתוך בית הספר.
אוטו וגנר
אוטו קולומן וגנר (בגרמנית: Otto Koloman Wagner; 13 ביולי 1841 – אפריל 1918) היה אדריכל אוסטרי.
ביוגרפיה.
וגנר נולד בשנת 1841 בווינה. את לימודיו עשה בברלין ובווינה. בשנת 1864 החל וגנר לעצב את מבניו הראשונים, וב-1884 הוא קיבל משרת מורה באקדמיה לאמנות של וינה.
ב-1890 עיצב וגנר כמה בניינים בסגנון אר נובו. הוא התעניין מאוד בתכנון עירוני, וב-1890 תכנן עיצוב חדש לעיר וינה, אך רק רשת הרכבת העירונית שתכנן, ה"שטטבאן", נבנתה. ב-1895 הוא הוציא לאור ספר בשם "אדריכלות מודרנית", מה שפרסם את סגנונו האדריכלי. סגנונו כלל שימוש בחומרים חדשים וצורות חדשות על מנת להבהיר שהחברה השתנתה. בספרו הוא הצהיר כי "חומרי הבנייה האנושיים החדשים קוראים לשינוי או לבנייה חדשה של צורות חדשות". כתוצאה מאידיאל זה הוא עיצב בניינים ששיקפו את תפיסתו, כמו בניין הקומות "אֵוּסְטֵרֶה ווֹנהאוס" שבווינה.
בשנת 1897 הקימו וגנר, גוסטב קלימט, יוזף מאריה אולבריך, יוזף הופמן וקולומן מוזר את קבוצת האמנים "הזצסיון הווינאי". מסגנונה של הקבוצה הזו הוא פיתח סגנון חדש שכלל התייחסות מעין-סמלית לצורות החדשות של המודרניות.
וגנר נפטר בווינה ב-1918.
בטי דייויס
גופייה
גופייה היא סוג של חולצה, המאופיינת בכך שהיא חסרת צווארון ולרוב גם חסרת שרוולים. הגופייה מקיפה את הגוף בשלמות ולרוב אין לה כפתורים. כותנה היא החומר המועדף ליצירת גופיות.
את הגופייה נהוג ללבוש בתור בגד תחתון, ישירות על הגוף, מתחת לבגדים העליונים. באופן זה הגופייה יכולה לשמש בין היתר גם להסתרת הגוף מתחת חלק עליון שקוף או שקוף למחצה. הגופייה גם משמשת לספיגת זיעה. גופייה יכולה להיות ללא שרוול, או עם שרוול קצר או ארוך.
בצבא היא חלק מתלבושת החובה של החיילים, גם כדי לספוג זיעה וכך למנוע חיכוך של בד המדים על הגוף.
בתקופות ובמקומות שנשים הכינו נדוניות, בגדים תחתונים נספרו כחלק מהנדוניה. היו מוסכמות שונות לגבי מספר הגופיות שיש לכלול בנדוניה.
ישנן גם גופיות שמקובל ללבוש ללא כל כסות מעל. שימוש זה נפוץ במיוחד בימי הקיץ החמים ולצורך עיסוק בפעילויות ספורטיביות.
קיימים סוגים שונים של גופיות, ביניהם גופיית ספגטי שמאופיינת ברצועות בד דקות המחזיקות את הגופייה על הכתפיים, וגופיית סבא הנקראת על פי רוב לגופיות כותנה פשוטות וחסרות ייחוד.
היסטוריה.
באוסף 'המוזיאון של לונדון' נמצאת גופייה סרוגה לילדים, סרוגה ללא תפרים, מה שמצביע על כך שנסרגה על 4 מסרגות דו צדדיות. הגופייה מתוארכת למאה ה-16.
כיון שעד המאה ה-18 אנשים לא הרבו להתרחץ, המעמדות העליונים לבשו בגדים תחתונים כדי להגן על הבגדים החיצוניים ממגע עם זיעה ושאר נוזלי הגוף, וגם כדי להגן על עורם ממגע עם הבגדים העליונים, שהיו עשויים מחומרים גסים. לפשוטי העם בדרך כלל הייתה רק חולצה אחת במקרה הטוב.
ב-סוף יולי 1884, בהרצאות בתערוכת 'בריאות' באנגליה, מספר רופאים דברו על 'סילוק רעלים ושומנים מהגוף' על ידי לבישת בגדים תחתונים סרוגים ביד או במכונה מצמר לבן טבעי. את הרעיון הזה הפיץ דר' יאגר [Dr. Jaeger] משטוטגרט, גרמניה, שם היה מרצה לאנתרופולגיה וזואולוגיה בפוליטכניקום המלכותי [ Royal Polytechnic]. לטענתו לפני שלבש לבני צמר היה חולני ושמן.
גופיות בתרבות.
בקולנוע יש די הרבה תפקידים של שחקנים לובשי גופיות כסימן מעמדי.
בסדרת הטלוויזיה הבריטית 'מה יגידו השכנים' אונסלו [Onslow] הגיס של גיבורת הסדרה האייסינט [ Hyacinth] לבוש בדרך כלל בגופייה גדולה ומדולדלת.
במלחמת יום הכיפורים התפרסם השיר 'אין לך מה לדאוג' שבפי כולם כונה 'תחתונים וגופיות', על פי השורה הראשונה של הפזמון.מילים: תלמה אליגון מנגינה: קובי אושרת.
בארץ הומצאה גופית ציצית, בהרשאה רבנית שייחודה הוא שהקצוות התחתונים של הבגד משתלבים לבד של ציצית. מפני שהאקלים החם מקשה על גברים שומרי מצוות ללבוש גם טלית קטן וגם גופייה.
במלחמת יום הכיפורים התפרסם בארץ השיר 'אין לך מה לדאוג' , שבה החייל מבקש מחברתו לשלוח לו 'תחתונים וגופיות', השיר נכתב על ידי תלמה אל יגון -רוז והולחן ב על ידי קובי אושרת.
מיחזור משביח.