בשנת 1866, לאחר מפלת אוסטריה במלחמה נגד פרוסיה, הכירה אוסטריה בריבונות הונגריה בתחומי הפוליטיקה הפנימית, ובשנת 1867 אף נחתמה הפשרה המפורסמת בין הקיסר האוסטרי פרנץ יוזף לבין האצולה ההונגרית, שהובילה להפיכתה של הקיסרות האוסטרית ל"אוסטרו הונגרית".
הונגריה החדשה, שהכילה בתוכה מיעוטים רבים מאוד, הביעה נכונות להעניק אמנציפציה ליהודיה, אם יעברו תהליך של "הונגריזציה" (בתקווה שיגדילו בכך את היסוד ההונגרי במדינה) והאסיפה הארצית ההונגרית (הפרלמנט ההונגרי) הבטיחה זאת בישיבה שנערכה ב-25 בנובמבר 1867, ובשנה זו ניתן לראשונה שוויון זכויות אזרח ליהודים. יש להדגיש כי מדובר בשוויון זכויות ליהודי כפרט, ולא לעדה הדתית היהודית, אשר בדומה לעדות הפרוטסטנטיות לא הוכרה כדת "מקובלת" (כלומר הנהנית מסיוע ממשלתי ומיוצגת בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי) עד לשנת 1895.
הקרע הגדול בקהילות ישראל בהונגריה, בין האורתודוקסים (חרדים) לבין הרפורמים (ניאולוגים), כמעט ולא השפיע על העיירות והכפרים במחוז זאמפלאן, בהן נותרו רובן ככולן של הקהילות היהודיות – אורתודוקסיות (חרדיות).
יהודי זאמפלאן השיגו את שיא התפתחותם בפרק הזמן שבין שנות ה-80 של המאה ה-19 למלחמת העולם הראשונה. במחוז ככלל לא פרצו מהומות אנטישמיות, בניגוד לאזורים אחרים של הוגריה. עם זאת, יהודי זאמפלאן לא היו מיוצגים כפי שעורם בחיי החברה ובמנהל, אשר לרוב נשארו סגורים בפניהם, למעט מספר יוצאי דופן.
גם השינויים הכלכליים מרחיקי הלכת שחלו בהונגריה בעקבות הפיוס בין אוסטריה והונגריה ב-1867, בדגש על תהליך התיעוש וצמיחת המשק הקפיטליסטי, כמעט ולא השפיעו על החיים במחוז זאמפלאן. השינויים היחידים היו סלילה של מספר כבישים, והנחת מסילת ברזל בציר Kosice-Satoraljaujhely-Szerencs, אשר קשרה את המחוז לסחר עם רוסיה.
למרות שינויים אלו, הוסיפו גידול הענבים, ייצור היין והסחר הקטן לעמוד גם להבא במרכזה של הפעילות הכלכלית.
מג'אסו בתחילת המאה העשרים.
התקופה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 כונתה לימים "ימי השלום". תחילת המאה העשרים הייתה תקופת שיא בשגשוגה של הקהילה היהודית בהונגריה, וראיה לכך הייתה בחירתו של יהודי בשם ד"ר סלמון רייכרד כראש עיריית שאטוראליאויהיי ומינוי של יהודי בשם דוד קלנר כמפקד המשטרה. היהודים באזור, כולל בעיר פרשוב שבסלובקיה, אף התנדבו לשרת בצבא האוסטרו-הונגרי ורבים נפלו בקרבות.
בשנת 1918, עם תחילת נפילתן של "מעצמות המרכז" ובהן הונגריה, החלה התפוררות פנימית והממשל הריכוזי בהונגריה החל להחלש. ככל שגברו הבעיות הפנימיות בארץ, כן החלה הסתה אנטישמית שלוחת רסן, לרבות בעיתונות היומית. בקיץ של שנת 1918 אירעו מספר סריקות משטרתיות בערי צפון מזרח הונגריה כולל שאטוראליאויהיי וסאראנץ', שהתמקדו ביהודים והתבצעו בברוטליות, תוך השפלת היהודים והחרמת רכושם.
עם התמוטטות המשטר הישן בהונגריה באוקטובר 1918, החלה תקופה של אי יציבות שלטונית במהלכה קמה רפובליקה דמוקרטית ששרדה 5 חודשים, ובעקבותיה מהפכה קומוניסטית שתפסה את השלטון לכחצי שנה, עד שפוזרה במידה רבה כתוצאה מהתערבות זרה בפלישה של כוחות צ'כים ורומנים. כמו ברוסיה, היו יהודים רבים מבין מנהיגי הקומוניסטים, ועם נפילת השלטון הקומוניסטי החל מסע נקם במהלכו נרצחו מאות יהודים. גם בעיר פרשוב שבסלובקיה, בה התגוררה משפחת רוט בשלב זה, התחוללו מהומות על רקע סוציאליסטי ובמהלכן פרצו המונים משולהבים לחנויות היהודים ברחובה הראשי של העיר ובזזו את תכולתן.
במבט לאחור, בישרו אירועים אלו את העתיד להתרחש כעבור 20–26 שנה מאוחר יותר.
מג'אסו בתקופת השואה.
בשנת 1938 לאחר פרסום חוקים המגבילים את השתלבות היהודים בחיי הכלכלה והתרבות, חלק מיהודי העיירה איבדו את יכולת הפרנסה שלהם.
ב-1941, 16 יהודים מהעיירה נשלחו לעבודות כפייה יחד עם עצירים הונגרים נוספים, 10 מהם נפטרו כתוצאה מהתנאים הקשים בעבודות.
ב-1944, לאחר הכיבוש הגרמניה, יהודי העיירה רוכזו בבית הכנסת והועברו לשאטוראליאויהיי. לאחר מספר שבועות בתנאים קשים ביותר שכללו רעב וצפיפות, הם נשלחו לאושוויץ ב-2 קבוצות.
לאחר המלחמה, ארבעה ניצולים מאושוויץ חזרו לעיירה, ומצאו את בית הכנסת ובית העלמין הרוסים. הקהילה היהודית בעיירה לא חודשה.
קהילת יהודי פרשוב
פרשוב היא עיר מרכזית במזרח סלובקיה, שבתקופות שונות הייתה תחת שלטון הונגרי.
בעיר התקיימה קהילה יהודית ענפה שבשיאה מנתה 5,000 איש, וכיום מונה עשרות אחדות בלבד.
גאוגרפיה.
פרשוב הייתה בתקופות שונות הבירה של מחוז "שאריש" בהונגריה, ובהמשך אחרי מלחמת העולם הראשונה, הפכה למרכז השלטון הצ'כוסלובקי במזרח סלובקיה. עד אמצע המאה ה-18 נאסר על התיישבות יהודים בעיר בשל מעמדה של העיר כ"עיר מלך חופשית". יהודים כן התגוררו בכפרים ועיירות סמוכים - כמו הכפר Solivarv המהווה כיום חלק או פרבר של העיר פרשוב. היום פרשוב היא העיר השלישית בגודלה בסלובקיה. הקהילה היהודית במקום, שבשיאה מנתה כ-5000 איש, חוסלה כמעט לגמרי בשואה, וכיום היא מונה כמה עשרות בלבד (כ-55 יהודים נכון להיום), ושרידיה עדיין ניכרים בעיר: בית כנסת אורתודוקסי הפעיל גם כיום, בית כנסת נוסף (ניאולוגי-קונסרבטיבי המשמש כיום כחנות), 3 בתי קברות, וכן בית מדרש ומשרדים של הקהילה והרבנות.
תחילת התיישבות היהודית בפרשוב-סוליבאר.
הכפר סוליבאר מהווה כיום חלק מהעיר פרשוב. השם "סוליבאר" נבע מאיחוד השמות של שני כפרים שעמדו בסמוך זה לזה – כפר סלאבי בשם Sol וכפר הונגרי בשם Sovar (זהו שמה ההונגרי של סוליבאר עד היום).
במקום היו מעיינות מליחים, ששימשו להפקת מלח עד המאה ה-16. בשנת 1572 החלה הפקת מלח במכרות שנחפרו במקום. בשנת 1752 בעקבות הצפת המכרה, השתנתה טכניקת ההפקה כאשר במקום נחפר אגם מלח תת-קרקעי, שמימיו נשאבו לפני הקרקע באמצעות משאבה. כריית המלח הובילה לעלייה בחשיבות של העיר פרשוב עד שהפכה לבירת המחוז. בשנת 1908 החלה שאיבת המים באמצעות חשמל (עד אז המשאבה הופעלה על ידי סוסים), והפקת המלח במקום המשיכה עד שנת 1970, כאשר בשנת 1971 הפך הכפר רשמית לחלק מפרשוב.
בתעודה משנת 1711, נזכר מרפא יהודי תושב סוליבאר אשר טיפל בחולה מפרשוב, והכנסייה הקתולית המקומית מחתה בחריפות על שהאריך לשהות בפרשוב. בשנת 1830 ישבו בכפר 103 יהודים, אך מסוף המאה ה-19 הם התמעטו בהתמדה (רבים עברו לפרשוב), עד שב-1940 ישבו במקום 18 משפחות יהודיות בלבד (כ-50 נפשות). ברשות הקהילה היהודית בכפר היו בית כנסת, וכן מקווה טהרה ובית קברות. בשל האיסור על יהודים להתיישב בפרשוב, היסטורית הקהילה היהודית של סוליבאר הייתה מצויה בקשרים חזקים עם הקהילה בכפר הסמוך שרישסקה-לוקי (Sarisske Luky), אשר נקרא ביידיש "שעבעש".
הקהילה היהודית בפרשוב במאה ה-19.
עד שנת 1785 הייתה התיישבות יהודים בעיר אסורה, אך היא התאפשרה עם הגעתו לעיר של סוחר יהודי עשיר מגליציה בשם מרדכי הולנדר, שהיו לו קשרים בחצר הקיסרות בווינה. הולנדר היה מסור לענייני הציבור היהודי ואף יצג את היהודים בפני השלטונות. בתחילת המאה ה-19 התיישבו בפרשוב יהודים נוספים חרף התנגדות נמרצת של תושבי העיר, ובשנת 1830 נוסדה במקום קהילה על ידי בנו של מרדכי/מרק הולנדר – ליאו הולנדר ששימש כראש הקהילה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 גדל מספר היהודים בקצב מואץ. מצבם הכלכלי היה טוב בדרך כלל, רובם התפרנסו ממסחר לסוגיו, ומיעוטם ממלאכה ומתעשייה. במחצית השנייה של המאה ה-19 הופיעו בקרב היהודים גם בעלי מקצועות חופשיים, ויהודים איישו לראשונה תפקידים במנהל הציבורי.
בשנת 1871 התפצלה הקהילה לשניים – הקהילה הנאולוגית, והקהילה החרדית. כל קהילה יסדה מוסדות נפרדים משל עצמה. בעקבות הקמת הקהילה החרדית, החלה הגירת יהודים לפרשוב מכפרי האזור. בשנות ה-90 של המאה ה-19 כיהנו בקהילה האורתודוקסית רבנים ידועי שם: רבי משה אריה רוט בשנים 1893–1895, רבי ישעיהו פירסט (1895–1900), ורבי נח ברוך פישר.
בשנת 1919 נוסד בעיר סניף של "אגודת ישראל", ובתוך זמן קצר הייתה ה"אגודה" המפלגה היהודית הגדולה בעיר. בין ראשי הדוברים של הסניף היו הרב שמואל אליעזר ריינר. בעיר הוקמה אף שלוחה של "צעירי אגודת ישראל", שבראשו עמד הרב יוסף יהודה (פולדי - לאופולד) ריינר (אביו של הרב שמואל ריינר).
כמו כן, מסוף המאה ה-19 התקיימה בעיר פעילות ציונית, כולל סניף של ההסתדרות הציונית שהוקם בעיר.
הקהילה היהודית בתחילת המאה ה-20.
בשנת 1900 התגוררו בעיר 13,098 תושבים, מהם 2106 יהודים (16%).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויסו רבים מיהודי פרשוב לצבא אוסטרו-הונגריה, ו-13 מהם נפלו בקרבות. אחרי המלחמה הקימה הקהילה הניאולוגית מצבה בבית העלמין כזכר לנופלים.
למרות מהומות נגד יהודים שהתחוללו בעיר עם תום מלחמת העולם הראשונה, הקהילה היהודית הלכה והתפתחה, והיה לה משקל רב בכלכלה המקומית ובפרט במסחר, במלאכה, בתעשייה ובשירותים. בין מפעלי הייצור של היהודים היו מבשלות בירה של מילר וגרוסווירט, בית חרושת לתנורים של משפחות סמואל וגרוסמן, מפעל ליצור משקאות חריפים, 2 מפעלים לייצור לבנים, מפעל למוצרי בטון, מנסרה ועוד כמה מפעלים זעירים. ב-1929 החל לכהן כרבה של העיר פרשוב הרב משה חיים לאו, שם הקים את ישיבת "תורת חיים" שלמדו בה כ-200 תלמידים.
תקופת השואה.