הארלם הייתה השכונה היהודית שהושפעה יותר מכל מן המלחמה. תנופת הבנייה בה נעצרה כליל, משום שהמשאבים החומריים וכוח האדם הופנו לטובת כלכלת המלחמה. צווי ממשלה אסרו בנייה בלתי נחוצה, בזמן שהעיר כולה הייתה צמאה בחריפות לדירות חדשות. אוכלוסיית ניו יורק הוסיפה לגדול בין 1915–1920, והצפיפות הגיעה לממדים קשים מנשוא. הארלם סבלה במיוחד מן הצפיפות ואכלוס היתר, והושוותה על ידי אחד מארגוני הסיוע ללואר איסט סייד בימיה הגרועים.
בתום המלחמה, הפיצוי על מצוקת הצפיפות בהארלם ניתן בשכונות ניו יורק האחרות; מנהטן כולה פיגרה כעת בתנופת הבנייה אחרי שאר רובעי העיר שמעבר לנהר. אוכלוסיית המעמד הבינוני נשאבה ממנה, והיא הפכה ברובה לרובע של קצוות – תושבים אמידים מאוד לצד תושבים עניים מאוד. ההגירה מתוך מנהטן בכלל, והארלם בפרט, קשורה הייתה ברצון המתמיד בשיפור תנאי הדיור. הברונקס וברוקלין הפכו ליעדי הגירה פנים-עירוניים נכספים, בעוד התושבים היהודיים היו אחד האלמנטים הפעילים ביותר באותה תנועת הגירה מחוץ למנהטן. בנוסף, התאפיין עשור שנות ה-20 בשינוי בדפוסי התעסוקה של היהודים בניו יורק. החלפת המקצועות הייתה שלובה בנטישת השכונות היהודיות שקמו לפני המלחמה, ואפשרה בתורה את שיפור הדיור עקב הגידול בהכנסות למשק בית. מוסדות קהילה רבים, בעיקר בתי כנסת ובתי ספר, הועתקו מהארלם בעקבות עזיבת היהודים את השכונה. מספר היהודים בשכונה צנח מדי שנה בעשור שנות ה-20, עד שב-1930 נמנו בה רק חמשת אלפים יהודים. אך סמלי הוא שבאותה שנה הגיע שיעור השחורים בהארלם ללמעלה ממחצית השחורים בניו יורק כולה, ועמד על כ-165 אלף איש; כניסתם של השחורים לשכונה האיצה את מגמת העזיבה של יהודים את הארלם, אך לא חוללה אותה בפני עצמה. על כל פנים, השכונה היהודית בהארלם הייתה להיסטוריה.
אחרית דבר.
סיפורה של הארלם היהודית שלוב באופן בל-ינתק בסיפורה של ניו יורק והפיכתה לעיר היהודית הגדולה בעולם. רוב המהגרים היהודים ביקשו, ודאי בראשית דרכם מעבר לים, לחיות לצד הדומים להם, ועדיף בקרבת מקום לאזור ירידתם מן האונייה, מה שתרם לגידולה המיידי של הלואר איסט-סייד; ניו יורק הייתה ונותרה ביתם של רובם היחסי של היהודים שהגיעו לאמריקה. הצפיפות הרבה שאפיינה את השכונות היהודיות, הלכה ונפתרה חליפות על ידי הגירה משנית, פנים-עירונית, לרבעים אחרים. עד פתיחת הגשרים של ויליאמסבורג ומנהטן ב-1903 ו-1909 בהתאמה, הייתה הארלם השסתום העיקרי לשחרור הלחץ מעל גבי הלואר איסט-סייד, ונקבעה בתור יעד המעבר המועדף: קרבתה לעיר התחתית של מנהטן, תנופת הבנייה שאפיינה אותה, ומערכת התחבורה העירונית שחיברה בינה ובין מרכזי התעסוקה, היו כולם גורמי משיכה חזקים מספיק להמוני יהודים. שלושה דורות של יהודים חיו בהארלם, והיוו את הקהילה האתנית הגדולה ביותר לפני הפיכתה של השכונה לגטו שחור. בשיאו, במהלך מלחמת העולם הראשונה, מנה הריכוז היהודי בשכונה כ-178 אלף איש; בחלוקה לשכונות ניו יורק, רק הלואר איסט-סייד עלתה על הארלם מבחינת מספר היהודים.
מרבית המהגרים הגיעו לשכונה בשל התקווה לשיפור מעמדם הכלכלי, ולא כתוצאה מהצלחה כלכלית. רק מיעוטם באו בשל איכות החיים המשופרת שהציעה השכונה לאמידים מבין המהגרים. לעומת הלואר איסט-סייד הייתה הארלם צפופה פחות, ואפשרה הזדמנויות תעסוקה מגוונות.
בכל העת הוסיפו מאבקים פנימיים בין מוסדות ומנהיגים יהודיים להעסיק את הציבור היהודי בהארלם. אופייה הדתי של הקהילה, צורת החינוך המועדפת, והמתח בין סגירות הגטו ופתיחות למגמת האמריקניזציה, שרטטו את קווי המתאר של אותם מאבקים.
הארלם היהודית הייתה תוצר מובהק של ההגירה ההמונית לארצות הברית בשנים 1881–1914, במסגרתה היגרו לארצות הברית כשני מיליון יהודים. כשכונה ניו יורקית, לא פסחו על הארלם תהליכים שהפכו את ניו יורק לעיר היהודית הגדולה בעולם בראשית המאה ה-20. במובנים מסוימים היא הייתה שכונת-בת של הלואר איסט-סייד, שנוצרה מתוך לחץ הצפיפות בדרום מנהטן, והתנאים הגאוגרפיים המיטביים בצפון האי. סיפורה חשוב כמקרה בוחן המדגים את דינמיקת ההגירה הפנים-עירונית של המוני המהגרים היהודים, שיצרה את הארלם כשכונה יהודית, ובד בבד עם שינויים אורבניים גם הובילה לשקיעתה. נוסף על כך, לדעת גורוק, הארלם היא דוגמה לאופן בו יעדי משנה של הגירה פנים-עירונית הכילו בתוכם מגמות מנוגדות של אמריקניזציה מחד, ושל גטואיזציה מאידך. בשונה מן הדימוי הרווח שגרס כי יציאה מן הגטו של הלואר איסט-סייד טמנה בחובה מגמה של היטמעות (Assimilation), הראה סיפורה של הארלם היהודית כי הדברים היו שונים בתכלית.
ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד
ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד (בגרמנית: Marie Luise Victoire von Sachsen-Coburg-Saalfeld; 17 באוגוסט 1786 – 16 במרץ 1861) הייתה נסיכה גרמנית, ואמה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ביוגרפיה.
ילדותה.
ויקטוריה נולדה ב-17 באוגוסט 1786 בקובורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד, לפרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ולאוגוסטה, רוזנת רויס-אברסדורף, בתם של היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף וקרולינה ארנסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג. ויקטוריה הייתה אחותם של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה ולאופולד הראשון, מלך בלגיה.
משפחתה.
ב-21 בדצמבר 1803 התחתנה ויקטוריה עם אמיך קרל, נסיך ליינינגן, בנם של קרל פרידריך וילהלם, נסיך ליינינגן וכריסטיאנה וילהלמינה לואיזה, רוזנת זולמס-רדלהיים ואסנהיים. ממנו היו לה 2 ילדים:
צאצאיה מנישואים אלו כוללים בין היתר את קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה, פליפה השישי, מלך ספרד, וקונסטנטינוס השני, מלך יוון.
בשנה זו, בעקבות מותה בטרם עת של נכדתו היחידה בתוך מסגרת הנישואים של המלך ג'ורג' השלישי, שארלוט הנסיכה מווילס, נוצר משבר ירושה. ליורש העצר ולאחיו הצעיר של יורש העצר - הנסיך פרדריק, דוכס יורק לא היו ילדים, ובניו האחרים של המלך ג'ורג' היו אף הם לא נשואים. בעקבות המשבר, כל בניו של המלך ג'ורג', ובהם גם ויליאם, דוכס קלרנס (לימים, המלך ויליאם הרביעי) מיהרו להתחתן על מנת להוליד יורש לכס המלוכה.
ב-29 במאי 1818 התחתנה ויקטוריה עם הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטרת'רן בשלוס אהרנברג שבקובורג, ובשנית ב-11 ביולי 1818 בארמון קיו שבפארק ריצ'מונד. לבני הזוג נולדה ילדה אחת - אלכסנדרינה ויקטוריה (לימים, המלכה ויקטוריה).
הזוג נאלץ לחיות חיי צניעות בשל חובותיו הכבדים (לימים, בתם, המלכה ויקטוריה, שילמה את החובות מהכנסותיה הפרטיות), ולבסוף החליטו להתגורר בקוטג' וודברוק (Woodbrook Cottage) בסידמות' שבדבון.
אדוארד אוגוסטוס נפטר ב-23 בינואר 1820 בקוטג' וודברוק, לאחר הצטננות שאירעה בשל טיול שערך בקור מבלי ביגוד מתאים. אביו, המלך ג'ורג' השלישי מת שישה ימים לאחר מכן.
לאחר מותו של אדוארד אוגוסטוס לא היה לוויקטוריה לכאורה כל סיבה להישאר באנגליה: לא הייתה לה משפחה שם והיא דיברה בקושי אנגלית. אולם, היא בחרה להישאר משום שעל פי סדר ירושת המלוכה הבריטית הייתה אפשרות שבתה תהיה למלכה (לשלושת אחיו הבוגרים של הנסיך אדוארד לא היו ילדים).
בשנת 1830 חוקק הפרלמנט הבריטי את חוק העוצרוּת, שקבע כי במקרה שהמלך ימות לפני שבתה ויקטוריה תגיע לגיל 18, תשמש ויקטוריה, כעוצרת עד לבגרותה. המלך ויליאם היה מסוכסך עם ויקטוריה, בעיקר מפני שהאמין כי מאהבה, ג'ון קונרוי (שרבים האמינו כי היה אביה הביולוגי של המלכה ויקטוריה) השפיע עליה מעבר למידה הראויה. ויליאם הצהיר כי הוא מקווה שיחיה לפחות עד יום הולדתה ה-18 של הנסיכה, רק כדי שאמה לא תמלוך בשמה.
אחרית ימיה ומותה.
בשנת 1837 הוכתרה בתה למלכת הממלכה המאוחדת, ובשנת 1839 התחתנה עם אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה. לאחר הולדת ויקטוריה, הנסיכה המלכותית, התפייסה ויקטוריה עם בתה, והתקרבה מאוד לבתה ולנכדיה.
ב-16 במרץ 1861 מתה ויקטוריה, והיא בת 74, מה שהשפיע מאוד על המלכה ויקטוריה, שבנוסף לכך גם איבדה את בעלה, אלברט, כמה חודשים יותר מאוחר.
ויקטוריה, נסיכת סקסה-קובורג-זאלפלד
מל פרר
מל פרר (אנגלית: Mel Ferrer; 25 באוגוסט 1917 - 2 ביוני 2008) היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה, במאי ומפיק אמריקאי.
ביוגרפיה.
פרר נולד בשם Melchor Gastón Ferrer לאב, רופא ממוצא קובני ולאם אמריקאית. הוא למד באוניברסיטת פרינסטון והחל להופיע שם בתיאטרון.
בגיל עשרים ואחת החל להופיע כרקדן בהפקות בברודוויי אך מחלת הפוליו קטעה את הקריירה שלו כרקדן והעניקה לחזותו מראה מעט קפוא. תקופה מסוימת התגורר במקסיקו וב-1946 החל לביים בברודוויי. הוא ביים את סיראנו דה ברז'ראק בכיכובו של חוזה פרר (אין קשר משפחתי ביניהם).
ב-1949 החל להופיע בסרטים. סרטו הראשון היה "גבולות אבודים". ב-1952 הופיע בסרט "סקרמוש". ב-1953 הופיע בסרט לילי כבובנאי המתאהב בנערה צעירה (לסלי קארון) ומתקשר אתה באמצעות הבובות.
ב-1956 הופיע כנסיך אנדריי בסרט מלחמה ושלום לצד אשתו דאז אודרי הפבורן והנרי פונדה. ב-1966 גילם את דמותו של הצייר אל גרקו בסרט שאותו אף הפיק. ב-1964 השתתף בסרט "נפילת האימפריה הרומית".
ב-1959 ביים את הסרט "היכלי ירק" בכיכובה של אודרי הפבורן, שהיה כישלון אמנותי וקופתי. ב-1964 שיחק בסרט "סקס והנערה הרווקה לצידה של נטלי ווד. ב-1967 הפיק את הסרט המצליח "בודדה באפלה" בכיכובה של אודרי הפבורן כעיוורת המצליחה להתגבר על שודדים.
הוא הופיע גם בסדרות טלוויזיה כמו פאלקון קרסט וקולומבו.
למל פרר יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
משפחה.