עם עזיבתו של אדריאן את לימודי התאולוגיה וחזרתו למוזיקה הוא מתוודה בווידוי גרוטסקי-דמוני על פגישתו הגורלית הראשונה עם אשה פשוטה אחת. בהגיעו ללייפציג, חיפש אדריאן מסעדה נעימה לארוחת ערב, ומצא בה מורה דרך בעל התנהגות שטנית, שהביא אותו בתמימותו לפתח בית בושת. אחרי דקות של השתוממות ומבוכה ביישנית ניגש לוורקין לפסנתר שבאולם והתחיל לנגן לתימהונן של הזונות. אחת התקרבה אליו ונגעה בו. בגמר הנגינה ברח אדריאן מהמקום. אך כעבור זמן מה הוא חזר לחפש דווקא אחרי אותה האישה שנגעה בו. כשנודע לו שהיא עזבה בינתיים את העיר, הוא נוסע אחריה למרחקים. תשוקת הבשר שהתעוררה אינה מרפה ממנו עד בואה על סיפוקה. מחלה הרסנית, שלא הראתה את סימניה במשך עשרות שנים, היא פרי פגישה חד פעמית זו עם האישה. מאז לא היו ללוורקין שום יחסים עם נשים (מלבד אהבה נואשת אחת שאת הצלחתה מחבל מדעת). לוורקין מזניח את מחלתו והוא משלים עם טיפול רפואי שטחי בלבד.
בשנת 1910 עזב אדריאן את לייפציג והשתקע במינכן. בחיפוש אחר מקום אליו יוכל להימלט מהמקומות המוכרים לו, מרחיק אדריאן אל עיירת ההרים האיטלקית פלסטרינה. בזמן שהותו של אדריאן בפלסטרינה בין השנים 1911–1913, כשהוא מקדיש עצמו ליצירתו, מופיע בפניו בחדרו השטן. אדריאן מוכר לו את נשמתו, והשטן מתחייב לסייע בידו להתגבר על קשיי היצירה. בתמורה מקבל על עצמו אדריאן איסור קשרי האהבה עד יומו האחרון.
לאחר שובו מאיטליה מתיישב אדריאן בכפר פייפרינג, לא הרחק ממינכן, מקום בו פעילותו היצירתית מגיעה לשיאה. שם גם מחבר אדריאן את יצירות המופת שלו. בין לבין פורצת מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1930 מזמין המלחין לוורקין באופן בלתי צפוי את ידידיו ומכריו במינכן לפייפרינג כדי להראות להם קטעים מתוך יצירותיו החדשות. לפתע, לתימהונו של הקהל, פותח אדריאן בנאום מבולבל ומוזר, ומספר לקהל על חטאיו האיומים. בשפה גרמנית ארכאית מודה ומתוודה אדריאן על הברית הזדונית שכרת עם השטן ועל יצירותיו האמנותיות שהן פרי ההסכם הארוך אתו. ידידו נוטשים אותו אט אט.
את שנות חייו האחרונות מבלה המלחין, שדעתו נטרפה עליו, בכפר הולדתו בוכל בבית אמו הזקנה, שם הוא גם מסיים את חייו, כאשר העולם כולו כמעט ושכח אותו ואת יצירותיו. רק ידידו צייטבלום שומר את זכרו ואת מפעלו האמנותי כנס יקר שביקרים.
אגדת פאוסט.
היצירה הראשונה המוקדשת לדמותו של פאוסט היא הספר העממי משנת 1587, אשר מגולל את פרשת מעשיו הנפלאים והנוראים של ד"ר פאוסט, אשר התמכר לקסמים ולכישופים ולבסוף מכר את נשמתו לשטן כדי לזכות בעושר ובנעורים נצחיים. אגדה זו התבססה כנראה על סיפור חייה של דמות היסטורית אמיתית, שחייתה בגרמניה כמאה שנים קודם לכן, בשם ד"ר יוהנס פאוסט (1480–1520). ד"ר פאוסט היה איש אשכולות שעסק בפילוסופיה, אך גם באלכימיה, באסטרולוגיה ובכל מיני כישופים. הוא הרצה במספר אוניברסיטאות, הרבה בנסיעות וקנה לעצמו שם של אדם חשוד ומפוקפק בעיני הממסד הנוצרי, קתולי ולותרני כאחד, אך גם בחוגי ההומניסטים המשכילים.
העובדה שהאגדה העממית ייחסה לו כישורים על-טבעיים והמציאה את סיפור קשריו המיוחדים עם השטן משקפת את המשבר ההיסטורי שפקד את התרבות האירופית בתקופת הרנסאנס, כאשר הפילוסופיה והמדע התחילו להראות סימנים ראשונים של השתחררות מתלותם הבלעדית בדת ובכנסייה. אנשי הרנסאנס ביקשו להרחיב ככל האפשר את גבול ההכרה הרציונלית, גם אם דבר זה יוליך להתנגשות עם תמונת העולם הישנה שנמסרה על ידי התאולוגיה הנוצרית. העם הפשוט ראה במגמות אלה איום על האמונה הדתית המסורתית, ופירש את הכמיהה אל הדעת כבגידה שטנית בעקרונות המקודשים ביותר. הדאגה ששררה בחוגי הכנסייה ובקרב עם המאמינים מפני התפשטותה של ההשכלה החדשה נבעה גם מהעובדה שבאותה תקופה ההבחנה בין מדע, המבוסס על הסתכלות והשגה מתמטית, לבין עיון פילוסופי ואף חקירה מאגית לא הייתה ברורה. כך, למשל, לא ראו הבדל מהותי בין אסטרונומיה ואסטרולוגיה. מצד אחר, גם ההומניסטים שהחלו לפתח מחשבה עצמאית, מנותקת מדפוסי החשיבה התאולוגיים, נחשבו כהרפתקנים הפונים לכיוונים מסוכנים.
תסיסה רוחנית זו התרחשה על רקע התפתחות הרפורמציה הפרוטסטנטית של מרטין לותר, שגרמה לקרע עמוק בין שני פלגי הנצרות. כל הקשיים הללו היו השלכות ישירות מרוח ההתחדשות שזעזעה את התרבות האירופית בתקופת הרנסאנס, אך הם גם גרמו למשבר דרמטי מתמשך. לפיכך מצאו הכנסיות בדמות השטן קרבן מתאים, אשר סימל בעיני ההמונים המודאגים והמבולבלים את כל הסכנות הטמונות ברוח החדשה והמהפכנית שהחלה להתפשט. האגדה על ד"ר פאוסט, אשר נטש את לימודי התאולוגיה ויצא לתרבות רעה מתוך תשוקה עזה להכרת סודות הטבע, עד שהתמסר לשטן וויתר מרצונו על גאולת נפשו, מדגימה את כל המתחים האינטלקטואליים של תקופת הרנסאנס והרפורמציה.
קבלת הרומן בישראל.
במאמר ביקורת ארוך במיוחד שפורסם על הספר בעיתון "דבר" נמתחה ביקורת קשה על הספר. טענתו של כותב המאמר, מ. זינגר, הייתה כי במקום שמאן יתקוף את גרמניה באופן מפורש כמו שעשה במאמריו, הוא בעצם מוצא את הצידוקים הרעיוניים לאשר התרחש בידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה. מלבד זאת הוא מוסיף ואומר כי הספר ראוי במיוחד לגנאי בשל כך שמאן כמו התעלם לחלוטין מהשואה שבוצעה ביהודי אירופה:
מאמר זה עורר בישראל פולמוס רב, בעיקר בשל האהדה הרבה שרחשה ההשכלה בארץ למאן ולדמותו המוסרית. אנשי תרבות רבים תמכו בדבריו של זינגר ובהם המשוררים הנודעים ש. שלום ודוד שמעוני. אך מנגד רבים ראו בכך פגיעה בשמו הטוב של מאן שהיה לתומך בלתי מסויג בעם היהודי. עקב כך פרסם זינגר מאמר שני ארוך ומפורט, בעיקרו אפולוגטי למאמרו הראשון, בו הוא מפרט אחת לאחת מדוע בעצם דמותו המוסרית של מאן פגומה:
לעומת דבריו של זינגר ניתן לראות כי דעתו של מאן בנושא זה הייתה רחוקה מאוד מסלחנות. באחד ממאמריו של מאן משנת 1937 בעודו בגולה כתב בנושא זה:
אף בתוך הספר עצמו ניתן למצוא דוגמאות רבות, אשר כמו נעלמו מעיניו של זינגר, בהן מאן מתריס כנגד השלטון הנאצי ממש, ללא כל מטאפורות, דרך פיו של המספר החי בתקופת מלחמת העולם השנייה. מאן מציב חיץ ברור בין גרמניה ובין השלטון הנאצי ואינו סולח ומוחל לשום 'גרמניה טובה התועה בדרכים' כלשונו של זינגר:
מאן אף מדגיש בפירוט יתר לקראת סופו של הספר על מחנות ההשמדה:
דמותו של חיים ברייכר בספר, הייתה מבוססת על הפילוסוף וחוקר הדתות אוסקר גולדברג, שכמוהו האשים את המלך שלמה בהרס הקשר בין העם היהודי לאלוהיו. מאן תחילה העריך את הגותו, אך לאחר מלחמת העולם השנייה ראה בדעותיו של גולדברג, חלק מהתהליך שהביא בסופו של דבר לעליית הנאציזם ולחורבנה של גרמניה ההומניסטית, וביטוי למגמות מיתיות ופרימיטיוויסטיות ואנטי-הומניות.
כלא עכו
כלא עכו הוא בית סוהר שפעל מעל הקומה הראשונה של המצודה ההוספיטלרית שבעכו העתיקה בתקופת השלטון העות'מאני ובתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל. בתקופה העות'מאנית שימש המקום כארמון וכמרכז שלטוני, ובתקופת השלטון הבריטי תפקד ככלא מנדטורי בו היה גרדום. מתחם הכלא היה מבוצר ונחשב לשמור ומוגן היטב, בין השאר בזכות חומתו העבה והחפיר העמוק שמקיף אותו ממזרח ומצפון, ומי הים התיכון ממערב. מדרום גובל המבנה בסמטאות העיר עכו העתיקה.
היסטוריה.
מבנה הכלא נבנה בתחילה כארמון למשפחת המושל וכמרכז שלטוני עות׳מאני על ידי השליט הבדואי ששלט באזור הגליל דהאר אל עומר.
המבצר שנבנה מעל להריסותיה הקבורות באדמה של המצודה הצלבנית שנבנתה במקום בשנת 1104, שימש לאורך שנים בית ומרכז לשליטים עות׳מאנים בהם אחמד אל-ג'אזר, סולימאן פחה, אבראהים פאשה ועוד.
ב-31 באוגוסט 1868, לאחר שהשלטונות העות'מאניים הגלו את הנביא הבהאי, בהאא אללה, לארץ ישראל, הוא נכלא יחד עם בני משפחתו בשבעה חדרים בקומה העליונה של האגף הצפון-מערבי של הכלא. הוא שוחרר בנובמבר 1870.
לקראת סוף התקופה העות׳מאנית הוסב חלק ממבנה הארמון לכלא ובשנת 1908 נכלאו בו שניים מחבריי ארגון השומר, צבי ניסנוב וחיים שטורמן.
כך גם באפריל 1920 נכלאו בכלא עכו זאב ז׳בוטינסקי יחד עם 19 מחבריו לאחר שניסו להגן על אנשי ירושלים בפרעות נבי מוסא. אסירים אלו, ואסירים נוספים בכלא, קיבלו חנינה והשתחררו ביולי 1920, עם הגעתו של הרברט סמואל, הנציב הראשון, לארץ ישראל ותחילת השלטון הצבאי הבריטי בארץ.
בתקופת המנדט הבריטי שימש מבצר עכו ככלא מנדטורי בריטי לגברים בלבד, אחד משני בתי הכלא המרכזיים בארץ, עכו וירושלים. הבריטים אסרו בכלא זה אסירי מחתרות, מ'ההגנה', האצ"ל והלח"י, ואסירים מוסלמיים שנעצרו במהלך המרד הערבי הגדול (חלקם גם הוצאו להורג שם), לצד אסירים פליליים, יהודים וערבים, ועצורים לפני משפט ששוכנו בחלק נפרד של כלא.
בכלא עכו המנדטורי פעל חדר גרדום ובו ניתלו לאורך שנות המנדט 77 אסירים, יהודים וערבים. בין אסירים אלו היו תשעה לוחמי המחתרות שכונו עולי גרדום והרוגי מלכות: שלמה בן-יוסף, מרדכי שוורץ, דב גרונר, יחיאל דב דרזנר, אליעזר קשאני, מרדכי אלקחי, מאיר נקר, אבשלום חביב ויעקב וייס. בתא הנידונים למוות כתב מיכאל אשבל בעודו ממתין לביצוע גזר דינו את מה שהפך לאחד מההמנונים המפורסמים של הלוחמים - "עלי בריקדות", מתוך מחשבה לקיים את הבטחתו לשרה לבני טרם מותו, לבסוף הוא נחנן.