לא ניתן לדעת בוודאות אם טרוחיו הורה למשטרה החשאית להרוג את האחיות מיראבל או שמא מדובר במעשה שעשו עוזריו האישיים על דעת עצמם. וירחיליו פנה צ'וואלייר ("דון קוצ'ו"), בן משפחתו של טרוחיו, טען בספרו משנת 2008: La era de Trujillo. Narraciones de Don Cucho" שטרוחיו אמר לו שהוא אינו עומד מאחורי רציחתן של האחיות. עם זאת, קאבלייר מציין בספר כי: "אנו יודעים כי הוראות ממין זה לא יכלו להגיע ממקור-סמכות נמוך מטרוחיו עצמו. על כן נראה לא-סביר שאירועים כאלו יכלו להתרחש ללא הסכמתו."
לאחר מותן.
לפי דברי ההיסטוריון ברנרד דיידריך, רצח האחיות מיראבל היה "בעל השפעה גדולה יותר על הדומיניקנים מאשר רוב פשעיו של טרוחיו", ומציין כי "זה (הרצח) ערער את המאצ'ואיזם שלהם" וסלל את הדרך להתנקשות בחייו של טרוחיו כשישה חודשים לאחר מכן.
לצד זאת, "הרשויות ברפובליקה טיפלו באופן מהוסס" ברצח האחיות מיראבל, עד שנת 1996, כאשר חואקין בלאגר הוכרח לסיים את תפקידו כנשיא לאחר שש כהונות מצטברות כנשיא הרפובליקה. בלאגר היה בן-החסות של טרוחיו, וכיהן כנשיא בעת הירצחן של האחיות מיראבל (על אף שבאותה העת: "הרחיק את עצמו מהגנרל טרוחיו").
בתקופה שלאחר עידן באלגר חלה עלייה במספר המחוות הפומביות שנעשו לכבוד האחיות מיראבל. מחוות שונות כללו תערוכה של חפציהן האישיים במוזיאון הלאומי להיסטוריה וגאוגרפיה, וכן את המרת האובליסק של טרוחיו לקיר זיכרון המוקדש לאחיות.
לאחר שאחיותיה נרצחו, דדה הקדישה את חייה להנצחת מורשתן של אחיותיה. היא גידלה את כל ששת הילדים של אחיותיה, כולל מינו טאוורז מיראבל (Minou Tavárez Mirabal), בתה של מינרווה מיראבל, ששימשה כחברת פרלמנט בבית התחתון מאז שנת 2002, ולפני כן כסגנית שר החוץ (1996–2000). אחד משלושת ילדיה של דדה, חיימה פרננדז מיראבל (Jaime David Fernández Mirabal), כיהן כשר לאיכות סביבה ומשאבים טבעיים, סגן-נשיא לשעבר של הרפובליקה הדומיניקנית ומאז 2012 מכהן כשר הספורט והחינוך הגופני. בשנת 1992, ייסדה דדה את "קרן האחיות מיראבל" וב-1994 ייסדה את "מוזיאון האחיות מיראבל" בעיר הולדתה סלסדו. היא המשיכה להתגורר בבית בו נולדו האחיות עד מותה ב-2014, בגיל 88.
דוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד
דוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד (בגרמנית: Sachsen-Coburg-Saalfeld; נהגה "זקסן-קובורג-זאלפלד") הוא שמה של דוכסות גרמנית קטנה, שנוצרה על ידי איחוד דוכסות סקסוניה-קובורג עם דוכסות סקסוניה-זאלפלד ב-1699 והתקיימה עד 1826.
היסטוריה.
הקמת הדוכסות.
לאחר מותו של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה בשנת 1675 שלטו בניו בדוכסות במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת בניו; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד.
בשנת 1699 מת אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, והתעוררה מחלוקת ירושה שהתקיימה עד לשנת 1735, אך לבסוף הוחלט לצרף חלק ניכר מאדמותיו ליוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד, והנחלה נקראה מעתה דוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
דוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
לאחר מותו של יוהאן ארנסט הרביעי בשנת 1729, שלטו בניו כריסטיאן ארנסט השני ופרנץ יוזיאס במשותף; כריסטיאן ארנסט ישב בזאלפלד, ופרנץ יוזיאס ישב בקובורג.
בשנת 1745 מת כריסטיאן ארנסט, ופרנץ יוזיאס שלט לבדו על הדוכסות. בשנת 1747 העביר פרנץ יוזיאס את חוק העדפת הבן הבכור, ובכך שמר על אחדות הדוכסות. בשנת 1764 מת פרנץ יוזיאס, ובמקומו עלה לשלטון בנו הבכור ארנסט פרידריך, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד. בנו הצעיר של פרנץ יוזיאס, יוזיאס, נסיך סקסוניה-קובורג-זאלפלד, היה גנרל-פלדמרשל בצבא האימפריה הרומית הקדושה, והשתתף במלחמות נגד האימפריה העות'מאנית, ובמלחמת הקואליציה הראשונה נגד צרפת המהפכנית.
בשנת 1800 מת ארנסט פרידריך, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ובנו פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד עלה במקומו לשלטון.
בשנת 1803 חלה פרנץ באורח אנוש, ובנו ארנסט מילא את מקומו. בשנת 1806 מת פרנץ, ובנו ארנסט עלה במקומו לשלטון. אולם, ארנסט לא היה יכול לתפוס את השליטה בפועל בדוכסות, מכיוון שהיא הייתה כבושה על ידי צבא צרפת. לאחר שלום טילזיט הוחזרה לארנסט השליטה בדוכסות, בעקבות לחץ רוסי שנעשה עקב נישואי אחותו של ארנסט יוליאנה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד לקונסטנטין פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה אחיו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
ארנסט היה גנרל בצבא הפרוסי, ולחם נגד נפוליאון בקרב ליצן ובקרב לייפציג. בקונגרס וינה קיבל ארנסט את נסיכות ליכטנברג, שאותה מכר לפרוסיה בשנת 1834.
פירוק הדוכסות.
לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, התעוררה מחלוקת ירושה בין הדוכסויות השונות בתורינגיה: ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, היה זכאי לרשת את הדוכסות מכוח נישואיו לאחייניתו של הדוכס האחרון, אך כיוון שהיה בהליכי גירושין ממנה, התנגדה המשפחה להעברת דוכסות גותה לחזקתו. ב-1826 התקבלה פשרה שלפיה יחולקו מחדש הדוכסויות; ארנסט ויתר על זאלפלד שהייתה ברשותו קודם לכן והועברה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, וקיבל את גותה בלבד, ללא אלטנבורג, שהועברה לפרידריך, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, שנאלץ להעביר את נחלותיו לדוכסות סקסוניה-מיינינגן.
פייטרו פאלאציני
פייטרו פאלאציני (באיטלקית: Pietro Palazzini; 19 במאי 1912, פיוביקו , איטליה – 11 באוקטובר 2000, רומא) היה כומר איטלקי, חשמן קתולי וחסיד אומות העולם.
קורות חיים.
פאלאציני קיבל את הכשרתו בפילוסופיה ובתאולוגיה בפאנו וברומא. בשנת 1934 קיבל את סקרמנט הכמורה שלו. הוא היה מורה דת בקאלי . מ-1942 עד 1954 עבד במשרות דומות ברומא וכן הרצה במספר אוניברסיטאות ברומא. לאחר מכן מונה על ידי האפיפיורים פיוס השנים עשר ויוחנן העשרים ושלושה למספר משרות מזכירות בכירות בוותיקן. בין השנים 1962–1965 השתתף פאלאציני בוועידת הוותיקן השנייה. בשנת 1969 מונה לתפקיד חשמן. בשנת 1988 התפטר ממשרותיו עקב מחלה.
פעילותו בתקופת השואה.
בספטמבר 1943 כבשו הגרמנים את צפון איטליה. ב-16 באוקטובר ריכזו הגרמנים את יהודי רומא. פאלאציני הציל יהודי בשם טליאקוצו (Tagliacozzo), שנמלט בעת הפעולה הגרמנית ואפשר לו להתחבא עד פברואר 1944, בסיועו של הכפוף לו, וינצ'נצו פג'ולו. כשחשדות הגרמנים התעוררו, נאלץ טליאקוצו לברוח שוב, עקב חשדות הגרמנים והפשיסטים האיטלקים, והסתתר אצל כומר פרוטסטנטי מכת הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי. באפריל נאלץ טליאקוצו לברוח שוב, ושוב הציל אותו פאלאציני במתחם הוותיקן. פאלאציני נחשד על ידי הפשיסטים האיטלקים בכך שהוא מסתיר יהודי, אך המשיך להסתיר את טליאקוצו בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו, שם הסתתר טליאקוצו עד שחרור רומא ביוני 1944.
ב-1983 העניק יד ושם לפאלאציני את התואר "חסיד אומות העולם" וכן לווינצ'נצו פג'ולו.
רכס (פירושונים)
האחיות מיראבאל
פרנטה וטייכר
פֶרַנטֶה וטייכר (אנגלית: Ferrante &amp; Teicher) היו צמד פסנתרנים אמריקאים שהתפרסמו מתחילת שנות ה-50 עד סוף שנות ה-80 בביצועים של קטעי מוזיקה קלאסית קלה, סרטים ומחזות.
ארתור פרנטה (Arthur Ferrante; 7 בספטמבר 1921 - 19 בספטמבר 2009) ולואיס טייכר (Louis Teicher; 24 באוגוסט 1924 - 3 באוגוסט 2008) נפגשו בראשונה כילדי פלא בבית הספר ג'וליארד. כבר בעת לימודיהם שם החלו להופיע כצמד פסנתרנים.
ב-1960 חתמו חוזה עם יונייטד ארטיסטס והחלו לנגן עיבודים מוצלחים שלהם עם ובלי ליווי תזמורתי. הביצוע שלהם לנעימת הסרט "אקסודוס" הפך ללהיט, וכן הביצועים למוזיקה מהסרטים "הדירה", "קאובוי של חצות", "סיפור הפרברים" ועוד.
כן ביצעו והקליטו יצירות של ג'ורג' גרשווין, קול פורטר, ריצ'רד רוג'רס, ג'רום קרן ועוד. הם ניגנו בפסנתרי כנף ארוכים וצמודים כשהם יושבים זה מול זה, ובנגינתם הרבו בביצועי גליסנדו.
במשך ארבעים שנה הם הקליטו 140 אלבומים מתוכם 23 אלבומי זהב ופלטינה, מכרו 90 מיליון תקליטים והופיעו ב-5200 קונצרטים עד שפרשו ב-1989. בהופעותיהם הם הוסיפו גימיקים שונים כגון ניגון פיציקטו במיתרי הפסנתרים.
הפופולריות שלהם בארצות הברית הייתה רבה, והם הוזמנו להופיע בבית הלבן לפני הנשיאים ג'ון קנדי, ריצ'רד ניקסון ורונלד רייגן.
לאה מייזל
אריה אלבני
אריה אלבני הוא פסל רומאי בדמות אריה המתוארך למאה ה-1. הפסל ירוק, עשוי מבזלת, עם גולת שיש צהובה מתחת כפתו הקדמית השמאלית של האריה. הפסל נמצא ב"אוסף אלבני" (על שם האוצר אלסנדרו אלבני), שבאגף דנון (the Denon Wing) שבמוזיאון הלובר בפריז, צרפת.
ייתכן שאריה אלבני הוא שחזור של פסל ארד עתיק יותר, ככל הנראה מתקופת יוון העתיקה.
יבגני סדוב
יבגני ודימוביץ' סדוב (ברוסית: Евгений Вадимович Седов; נולד ב-29 בינואר 1996) הוא שחיין רוסי, הוא אלוף העולם לבריכת 25 מטר ושיאן עולם לבריכת 25 מטר במשחה שליחים 4x50 מטר חופשי (דוחא 2014), אלוף אירופה לבריכת 25 מטר (נתניה 2015) במשחה ל-50 מטר חופשי ושיאן העולם לנוער במשחה ל-50 מטר פרפר.
ביוגרפיה.
סדוב נולד בוולגוגרד.
שיאן עולם לנוער.
באליפות רוסיה שנערכה במאי 2014 קבע סדוב במשחה ל-50 מטר פרפר שיא עולם חדש לנוער של 23.28 שניות (השיא הנוכחי, 2015).
אלוף עולם (בריכת 25 מטר).