פסק דין רו נגד וייד (באנגלית: Roe v. Wade; מראה מקום: ) הוא פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון של ארצות הברית הקובע כי הזכות להליך הוגן המובטחת בתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית כוללת את הזכות לפרטיות, ובכלל זאת את זכותן של נשים לבחור לבצע הפלה מלאכותית ללא התערבות המדינה, בשלבים מסוימים של ההיריון. הזכות לבחור בהפלה אשר הוכרה בפסק הדין אינה אבסולוטית ונקבע שיש לאזנה עם האינטרס של המדינה להגן על בריאות האישה ועל "חיים פוטנציאליים". בית המשפט איזן בין זכות האישה לאינטרס המדינה על ידי קביעת כללים שונים בשלבים שונים של ההיריון: בשליש הראשון המדינות אינן יכולות להתערב כלל בבחירת האישה; בשליש השני המדינות יכולות לקבוע כללים סבירים לצורך אסדרה של הפלות; ובשליש האחרון המדינה יכולה לאסור על הפלות באופן גורף, כל עוד החוק כולל חריגים שתכליתם הגנה על חייה ובריאותה של האם.
החלטה זו של בית המשפט העליון עוררה מחלוקת פוליטית הנמשכת עד ימינו, והיא נחשבת לאחת מהחשובות בתולדותיו. בשנת 1992, בפסק דין הורות מתוכננת נגד קייסי , אישר בית המשפט את קיומה של הזכות לבחור בהפלה, אך החליף את הכלל המתבסס על חלוקה של ההיריון לשלישים בכלל שמבוסס על הבחנה בין התקופה לפני שהעובר יכול לשרוד מחוץ לרחם (עד כ-24 שבועות), שבה אסור למדינות להכביד על בחירתן של הנשים באופן לא סביר (undue burden), לבין התקופה שאחרי כן, שבה מותר למדינות לאסור על הפלות למעט מקרים חריגים.
ב-2 במאי 2022 פרסם כתב העת המקוון "פוליטיקו" הדלפה של טיוטת דעת רוב בתיק דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון, שממנה עולה שבית המשפט העליון מתכוון לבטל את פסק הדין.
ב-24 ביוני 2022 החליט בית המשפט העליון על ביטול פסק הדין. בוטל גם פסק דין הורות מתוכננת נגד קייסי.
רקע.
ראשיתה של המחלוקת בעניין רו במרץ 1970 בטקסס. לינדה קופי ושרה ודינגטון, עורכות דין מאוסטין, הציעו להגיש תביעה בשם נורמה מקורווי, אישה צעירה, לא נשואה ובהריון, כנגד החוק של מדינת טקסס האוסר הפלות. השם "ג'יין רו" משמש בבתי משפט במקרים בהם אין רוצים לחשוף את שם התובעת (בדומה לשימוש בכינויים "פלונית" ו"אלמונית" בפסקי דין ישראלים). לאחר הגשת התביעה צורפו כתובעים גם ג'יימס יוברט הולפורד, רופא שנאסר בשל ביצוע הפלות, וכן "ג'ון ומרי דו", שמות בדויים של זוג שרצו לבצע הפלה. בעת הגשת התביעה טענה מקורווי כי הרתה בעקבות אינוס, אולם מאוחר יותר חזרה בה מטענה זו.
החוק הפלילי של טקסס קבע כי ניסיון לבצע הפלה במקרים שאין בהם סכנת חיים לאם מהווה עבירה פלילית. התביעה טענה לבטלותו של החוק בשל היותו סותר את חוקת ארצות הברית ואת הזכויות המוגנות מכוחה במסגרת התיקון הראשון, התיקון הרביעי, התיקון החמישי, התיקון התשיעי והתיקון הארבעה עשר לחוקת ארצות הברית. הנתבע בתביעה היה פרקליט המחוז של מחוז דאלאס – הנרי וייד.
בית המשפט המחוזי פסק לטובת "ג'יין רו", אולם סירב להעניק לה צו הצהרתי המגן עליה מפני כל פעולת אכיפה של רשויות האכיפה של טקסס.
בפסק דין גריסוולד נגד קונטיקט משנת 1965 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי ישנה "זכות לפרטיות" המהווה חלק אינהרנטי לזכויות המוגנות במגילת הזכויות. פסק דין גריסוולד קבע כי השימוש באמצעי מניעה מותר, וכי חוקים האוסרים את השימוש בהם פוגעים באותה זכות לפרטיות המוגנת על פי החוקה. בפסק דין אייזנשטדט נגד באיירד הורחבה הקביעה של פסק דין גריסוולד ונקבע כי מותר גם לזוגות שאינם נשואים להשתמש באמצעי מניעה, וכל חוק שאוסר זאת הוא בלתי חוקתי.
הערעור לבית המשפט העליון.
הן "ג'יין רו" והן וייד ערערו לבית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-13 בדצמבר 1971 טענו בפני בית המשפט העליון ודינגטון וסגן הפרקליט הכללי של מדינת טקסס – ג'יי פלויד. נשיא בית המשפט העליון וורן ברגר קבע כי השופט הארי בלקמן יכתוב את פסק הדין. בלקמן כתב כי החוק במדינת טקסס בטל בשל היותו סותר את החוקה. ברגר הציע כי הצדדים ישמיעו בשנית טיעוניהם. השופטים קיבלו את הצעתו מאחר שרצו שגם השופטים החדשים שמונו אותה עת לבית המשפט העליון – ויליאם רנקוויסט ולואיס פאוול, ישתתפו בדיון. לבקשתו של נשיא בית המשפט ברגר, נקבע הדיון ל-11 באוקטובר 1972. בדיון השני טענו בפני השופטים ודינגטון וסגן הפרקליט הכללי של מדינת טקסס – רוברט ס. פלוורס.
בספרם של בוב וודוורד וסקוט ארמסטרונג "האחווה" הם סוברים כי הדיון נקבע לאוקטובר 1972 על מנת שההחלטה בתיק תינתן לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית של נובמבר 1972, וזאת כיוון שברגר היה חבר אישי של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ולא חפץ שהפסיקה תעלה לכותרות ותפגע בקמפיין הבחירות שלו. לדברי וודוורד וארמסטרונג, השופט ויליאם דאגלס התנגד לדחייה ואיים לכתוב דעת מיעוט, אולם לבסוף שוכנע על ידי חבריו השופטים להסכים.
החלטת בית המשפט העליון.
ב-22 בינואר 1973 נתן בית המשפט העליון את פסק דינו בעניין רו נגד וייד. בדעת רוב של שבעה שופטים למול שניים הוחלט כי החוק במדינת טקסס בלתי חוקתי ובטל. השופטים ביירון וייט וויליאם רנקוויסט התנגדו. באותו יום החליטו השופטים גם במקרה נוסף, פחות ידוע, באותו עניין ממש – דו נגד בולטון, שעניינו היה חוק של מדינת ג'ורג'יה האוסר הפלות (מראה מקום: 410 U.S. 179 (1973)).
הזכות לבחור בהפלה.
דעת הרוב של בית המשפט נכתבה על ידי השופט הארי בלקמן. בלקמן ציין כי "ההחלטה להגביל הפלות באמצעות כלי ענישה פליליים היא חקיקה חדשה במרבית מדינות ארצות הברית", וכי מרבית החוקים האוסרים הפלות נחקקו במחצית השנייה של המאה ה-19. חלק מפסק הדין דן באריכות בהשקפות השונות במהלך ההיסטוריה בשאלת ההפלות. פסק הדין סוקר את עמדותיהן של תרבויות שונות ובהן האימפריה הפרסית, יוון העתיקה, האימפריה הרומית, דן בשבועת היפוקרטס, במשפט המקובל וכן בדעותיהם של איגוד רופאי ארצות הברית ולשכת עורכי הדין של ארצות הברית בנושא זה.
בית המשפט קבע כי הגבלות על זכותה של אישה לבחור בהפלה בשליש הראשון של ההיריון אינן חוקתיות וכן כי הגבלות מסוימות מותרות בשליש השני מתוך רצון להגן על בריאותה של האישה. הגבלות מתוך רצון להגן על העובר מותרות רק בשליש השלישי. בית המשפט קבע כי חוקת ארצות הברית אינה מכירה ב"אדם [person] שאינו ילוד", היינו בזכויות העובר. עם זאת, למדינה יכול להיות אינטרס להגן על חיים פוטנציאליים.
בית המשפט ציין (מבלי לקבוע באשר לנכונות הנימוקים) שהועלו בפניו מספר הצדקות לאיסור על ביצוע הפלות:
לגבי ההנמקה הראשונה ציין בית המשפט כי לא נעשתה כל בדיקה מקצועית לבדוק אם הדבר נכון, ויתרה מזאת, מאחר שהחוקים אינם דנים בנפרד בנשים נשואות ובנשים בלתי נשואות, הרי שאין הנמקה זו עומדת באמת בבסיס החוק. לעניין ההנמקות השנייה והשלישית – מציין בית המשפט כי אכן הן מהוות אינטרס לגיטימי של המדינה:
מנגד, ציין בית המשפט, כי אינטרסים חשובים אלה צריכים להיות מאוזנים ושקולים כנגד אינטרסים נוספים – ובהם זכויות היסוד המוגנת על פי החוקה. בית המשפט מזכיר כי אף שאין החוקה מציינת במפורש את הגנתה על הזכות לפרטיות, הרי שזכות זו נובעת מהתיקונים הראשון, הרביעי, החמישי, והתשיעי ולפי תקדימי העבר ניתן להסיק על קיומה של הזכות בעיקר לפי פסקת ההליך הראוי (due process) שבתיקון ה-14 לחוקה. בית המשפט קובע כי "הזכות לפרטיות" רחבה דייה כדי לכלול בתוכה את זכותה של האישה על גופה והזכות לקבוע אם היא רוצה להמשיך בהיריון או לעשות הפלה.
בית המשפט קובע כי אם עובר היה נחשב "אדם" על פי התיקון הארבעה עשר לחוקה, הרי שגם לו הייתה זכות לחיים על פי אותו תיקון, אולם לאור הקביעה החדשה יחסית כי הפלה היא מעשה פלילי מסיק בית המשפט כי כוונתם המקורית של מנסחי החוקה לא הייתה ליתן זכויות לעוברים בטרם נולדו (התיקון הארבעה עשר נחקק ב-1868). בית המשפט מציין כי הוא אינו מנסה לדון כלל וכלל בשאלה מתי מתחילים החיים ומשאיר את התשובה לשאלה לפילוסופים ולרופאים. על פי בית המשפט, אם המומחים לעניין זה – הרופאים, אנשי הדת והפילוסופים אינם מצליחים להגיע להסכמה – אין זה תפקידו של בית המשפט לקבוע מסמרות בעניין זה.
בית המשפט קבע כי בהתבסס על הידע הרפואי הקיים בעת ההחלטה, יש להפריד בין כל שליש ושליש של ההיריון בקביעת תוצאות האיזון בין הזכות של האישה לפרטיות והאינטרס של המדינה להגן על חיים פוטנציאליים. מאידך ועל כן קובע בית המשפט:
זכות העמידה.
אחת השאלות שעמדו בפני בית המשפט הייתה השאלה של זכות העמידה. כעיקרון אין בית המשפט נותן החלטות בעניינים תאורטיים ובעניינים שאינם תלויים ועומדים. במקרה רו החלה ההתדיינות בשנת 1970, ורו ילדה עוד בטרם ניתנה החלטה על ידי הערכאה הנמוכה, כך שלמעשה בפני בית המשפט העליון עמדה שאלה תאורטית במהותה. על פי הכללים המקובלים הרי שלרו לא הייתה זכות עמידה בפני בית המשפט העליון ועל התביעה היה להידחות על הסף. ואולם, בית המשפט החליט בכל זאת לדון בשאלה ולחרוג מהכלל בדבר זכות עמידה, כיוון שמדובר בשאלה "העלולה לחזור על עצמה ועם זאת להיות תמיד בהיעדר עמידה" בשל משך הזמן הלוקח לשאלה להגיע לדיון בפני בית המשפט העליון. השופט בלקמן מציין מפורשות שמשך ההיריון קצר בהרבה ממשך ההליך בפני בית המשפט – ועל כן, לדבריו "אם סיום ההיריון היה שולל את זכות העמידה, לעולם לא היה אפשר לערער על פסק דין בשאלה הנוגעת להיריון".
דעת המיעוט.
השופטים וייט ורנקוויסט התנגדו בחריפות לפסק הדין בטענה כי מדובר ב"חקיקה שיפוטית" ובניצול לרעה של כוחו של בית המשפט העליון. וייט כותב בדעת המיעוט שלו:
עקבות פסק הדין.