בערך באמצע של הסיפור מתברר כי אחד מחבריו של טים גם הוא קשר עסקה עם אותו השד. מכיוון שאותו חבר ידע איך עסקאות של אותו שד מתנהלות, הוא היה צריך קודם לגלות שלטים אבד צחוקו. הו עשה זאת דרך שפת גופו ותווי פניו של טים. לאחר מכן, הוא היה יכול לקיים התערבות עם טים על כך שיוחזר צחוקו. בסוף הספר, טים "נעלם", כלומר: אף אחד לא יודע איפה הוא או לאן הוא הלך. מתואר בסוף הספר כי טים משאיר רמזים לקיומו מדי פעם לפעם על ידי מחוות כאלה או אחרות לאנשים שעזרו לו או אהבו אותו מאוד.
יחסי הממלכה המאוחדת–ונצואלה
יחסי הממלכה המאוחדת–ונצואלה הם יחסים דו-צדדיים בין בריטניה לבין ונצואלה.
איי פוקלנד.
למרות שהיחסים בין המדינות הן בעיקר יחסים טובים, ונצואלה הביע את תמיכתה בארגנטינה על המחלוקת לגבי איי פוקלנד שבסופו של דבר הובילה למלחמת פוקלנד בין בריטניה וארגנטינה בשנת 1982.
תמיכה בריטית בהחלפת נשיא.
החל מאוגוסט 2017, ממשלת בריטניה המליצה על 'נסיעות חיוניות בלבד' לוונצואלה, והחזיקה את בני משפחותיהם של עובדי השגרירות הבריטית, בשל 'התסיסה והאי-היציבות המתמשכים', תוך ציון המחאה והפשע במדינה.
בינואר 2019 במהלך ביקור בארצות הברית הצהיר שר החוץ של בריטניה ג'רמי האנט כי "ניקולאס מדורו אינו המנהיג הלגיטימי של ונצואלה" ומנהיג האופוזיציה בוונצואלה, חואן גואידו צריך להיות נשיא ונצואלה. ב-4 בפברואר 2019, האנט הצהיר כי בריטניה הכירה רשמית בגוידאו כנשיא. מדיניות זו היא יוצאת דופן ספציפית למדיניות ארוכת השנים בבריטניה להכיר במדינות ולא בממשלות ספציפיות.
בסתיו 2019 משרד החוץ וחבר העמים הבריטי הקים את 'יחידת השיקום בוונצואלה' בראשות ג'ון סוויל, לשעבר שגריר בריטניה בוונצואלה, לתיאום מאמצי בריטניה לתמיכה בוונצואלה. לאחר שהדבר התפרסם במאי 2020, שר החוץ של ונצואלה חורחה אריזה זימן את השגריר הבריטי "להציג מחאה רשמית ולדרוש הסברים", ובפוסט בטוויטר כתב "אנו דורשים מממלכת בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לסגת מתוכניות ההפיכה של וושינגטון ומכל יוזמה לא יציבה ". ונצואלה אפיינה את יחידת השיקום של ונצואלה כניסיון לתת מעמד מועדף עתידי על חברות בריטיות בוונצואלה.
שליטה בזהב בלונדון.
מאז 2018 עיכב בנק אנגליה את שחרורם של 31 טון זהב ונצואלי לממשלת מדורו. שר החוץ בבריטניה, אלן דאנקן, אמר בינואר 2019 כי בעוד שמסירת הזהב הייתה החלטה של בנק אוף אנגליה, "הם לוקחים בחשבון שיש כיום מספר גדול של מדינות ברחבי העולם המפקפקות בלגיטימיות של ניקולאס מדורו ומכירות בכך של חואן גוידאו".
ב-14 במאי 2020 הגיש הבנק המרכזי של ונצואלה תביעה משפטית נגד בנק אנגליה, כדי לאלץ את בריטניה לשחרר את הזהב בשווי 930 מיליון אירו לתוכנית הפיתוח של האו"ם לרכישת ציוד רפואי, רפואה ומזון לסיוע במגפת הקורונה בוונצואלה. גוידאו מינה דירקטוריון בנק מרכזי בוונצואלה במקביל, כך שבית המשפט יצטרך להחליט איזה דירקטוריון שולט באופן חוקי בזהב.
מרד אדום
מרד אדום (באנגלית, "Red Rising") הוא ספר מדע בדיוני שנכתב על ידי הסופר האמריקאי פירס בראון ויצא לאור בשנת 2014.
הספר מדבר על חברת מעמדות היררכית בתרבות האנושית בעתיד הרחוק, כאשר המין האנושי כבר הגיע למאדים. הספר הוא אחד מתוך סדרה בת חמישה ספרים שיצאו לאור עד 2020, שמתוכם תורגם ויצא לאור ספר אחד בעברית.
עלילת הספר.
הספר עוקב אחר דרו. דרו שיך לזן "אדום" - המעמד הנמוך ביותר בחברה האנושית. תפקידם של האדומים הוא לעבוד מתחת למאדים בכריית גז על מנת לספק אותו לזהובים, המעמד הגבוה ביותר.
דרו נשוי לאיו, המוצאת להורג מיד לאחר שהפרה את החוק. דרו וקבוצה מחתרתית בשם "בני ארס" מתכוננים להסתנן למקום הקרוי "המוסד", שם דור מנהיגי העתיד של המין האנושי נלחם על זכותו להנהיג. הסיפור עוקב אחר דרו וחבריו הזהובים במוסד, כאשר עליו גם להישאר בחיים, וגם לא לחשוף את זהותו. בסיום הספר, שהוא הראשון בסדרה, דרו משיג את רצונו ונכנס לדרגה בשרשרת הפיקוד, במטרה להתקדם ולהשלים את המהפכה.
הדמויות העיקריות בספר.
דרו- גיבור הספר והמספר, שייך לזן האדום של בני האדם והוא האיש אשר נכנס למוסד על מנת להצית את המרד. דרו עושה זאת מתוך נקמה אישית על רציחתה של אשתו איו, על ידי הזן הזהוב.
דנסר - מנהיג בני ארס, המחתרת שמעוניינת במרד. הוא מוצא את דרו ומחשל אותו כדי שיעמוד במשימה שהטיל.
הרב-מושל אוגוסטוס - מנהיג מאדים, שייך לזן הזהוב, אחראי על מותה של איו, דרו מתנה להיות שולייתו בסוף הספר ללא ידיעה שהוא אדום.
קסיוס- חברו של דרו במוסד, דרו הרג את אחיו על מנת להיכנס למוסד והיחסים ביניהם מסתבכים כאשר הוא מגלה על כך.
על המחבר.
פירס בראון הוא סופר מדע בדיוני אמריקאי שכתב רבי מכר שזכו למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, ביניהם "מרד אדום". הספרים שלו מפורסמים בשלושים ושלוש שפות ובשלושים וחמש מדינות ברחבי העולם. פירס בראון גר בלוס אנג'לס.
פירס בראון בילה את ילדותו בבניית מבצרים, בהכנת מלכודות לבני דודים, ובבריחה מהמציאות לספרים ולסיפורים, ועבר 6 מדינות ו-10 בתי ספר. הוא בילה זמן רב לבד, והיה יוצר סצנות דמיוניות עצומות וסיפורים קסומים רבים.
בתחילת דרכו כסופר הוא עבד כמנהל רשת חברתית בחברת סטראט-אפ, ברשת ABC, ברשת NBC, וכעוזר קמפיין של סנאט ארצות הברית.
פירס בראון החל את קריירת הכתיבה שלו בגיל צעיר. כחובב פוליטיקה והיסטוריה של העת העתיקה הוא הושפע עמוקות מהכתבים הקלאסיים, ובין מקורות ההשראה ל"מרד אדום" נכללים הרפובליקה מאת אפלטון והמחזה אנטיגונה.
ביקורות על הספר.
מרד אדום התקבל בהתלהבות רבה בידי הקוראים והמבקרים, הגיע לטבלת רבי המכר של הניו־יורק טיימס ונכלל ברשימות הספרים המובחרים של אנטרטיינמנט ויקלי, באזפיד וסלף אוורנס.
פירס בראון, סופר מרד אדום, ציין את אהדת מרד אדום בקרב קהילת הלהט"ב: .
מקורות ההשראה של מרד אדום.
אחד ממקורות ההשראה של מרד אדום הוא המחזה אנטיגונה מאת סופוקלס, אשר מספר על הדמות המיתולוגית אשר הוצאה להורג לאחר שקברה את אחיה בניגוד לאיסור של אביה.. פירס בראון נהנה ממחזות יווניים, וקרא מחדש את המחזה אנטיגונה. הוא כתב שקרא מחזה זה בעבר לבית הספר, אך בקריאה החוזרת המחזה נשמע שונה מהקריאה בפעמים הקודמות. שבוע לאחר קריאת המחזה, הוא יצא לטיפוס הרים ברכס הקסקייד עם חבריו, ובלילה ראה את מאדים, מקום ההתרחשות בספר מרד אדום, בהיר בשמיים.
מאדים זוהר בשמיים והמחזה אנטיגונה היוו השראה לכתיבת הספר. חודשיים לאחר הטיפוס, סיים פירס בראון לכתוב את מרד אדום. .
בנוסף לכך, מספר פירס בראון שקיבל השראה לספר מרד אדום ממצוקת מהגרים אירים במאה ה-19 ושלילת זכויות אזרח של מעמד הפועלים. מצוקה זו מתבטאת בספר בעבדות זן האדומים למען הזנים האחרים, ללא ידיעתם על ניצולם.
WFIRST
התנועה לפירוק המשטרה
התנועה לפירוק המשטרה (Police abolition movement) היא תנועה פוליטית בארצות הברית הדוגלת בהחלפת כוחות משטרה קיימים במערכות אחרות לביטחון הציבור. אנשי התנועה מאמינים כי השיטור כמערכת הוא פגום מטבעו ואינו ניתן לרפורמה - השקפה המייחדת את האידאולוגיה ורפורמיסטים במשטרה. בעוד שרפורמיסטים מבקשים לטפל בדרכי התנהלות המשטרה, אנשי התנועה מבקשים לפרק את השיטור לחלוטין תוך פירוק ופירוז נשק מהמשטרה. אנשי התנועה טוענים שמכיוון שמוסד המשטרה מושרש עמוק בהיסטוריה של העליונות הלבנה והקולוניאליזם ובלתי נפרד מהסדר הקפיטליסטי הגזעי הקיים, לטענתם גישה רפורמיסטית לשיטור תיכשל תמיד.
במהלך ההפגנות בעד ג'ורג' פלויד, "חיי שחורים חשובים" ופעילים אחרים השתמשו בביטוי "פרקו את המשטרה" כדי לקרוא להפחתת תקציבי המשטרה, להאציל אחריות מסוימת של המשטרה לארגונים אחרים או לבטל את כוחות המשטרה לחלוטין. חלק מההצעות הללו כללו הפניית כספים שנועדו למשטרה להשקיע מחדש בשירותי הקהילה במקום זאת. הביטוי " דפקו את המשטרה" (Fuck the Police), שלדברי החוקרים דייוויד קורייה וטיילר וול "התגלה כמוטו הלא רשמי" במהלך מהומות רודני קינג, מובן לעיתים כקריאה לביטול המשטרה.
ביטול המשטרה מתבסס על העיקרון הבסיסי לפיו המשטרה כפי שהיא קיימת בחברה מזיקה לאנשים ולכן יש לבטלה. פעילי תנועת ביטול המשטרה פועלים נגד רפורמיסטים שכפי שקורייה וול מתארים, "מסרבים אפילו לשקול שעולם ללא משטרה ורכוש פרטי עשוי למעשה להיות עולם בטוח ודמוקרטי יותר מזה שאנחנו מכירים כיום [ולעולם] לא נמאס לספר לקהילות עניות, הסובלות באופן שוטף על ידי המשטרה, פשוט להתאזר בסבלנות, לעקוב אחר הוראות המשטרה ולעבוד קשה כדי להימלט מהגטו." לטענת קורייה ו-וול "בין אם דטרויט בשנת 1967 או פרגוסון בשנת 2014, תנועות מרדניות של עניים שחורים ואנשים שחורים יודעים כי רפורמה במשטרה תמיד מובילה ליותר הפללה, הטרדה, מאסר, לאחר שהמשטרה הרגה בקהילותיהם." כפי שתואר על ידי ג'יימס בולדווין, "הקריאות האדוקות 'לכבד את החוק', שתמיד נשמעו מאזרחים בולטים בכל פעם שהגטו התפוצץ, הן כה מגונות." בולדווין טען עמדה אנטי-רפורמיסטית, וציין שהעוני ואלימות המשטרה ביישובים השחורים יימשכו "לא משנה כמה נאומים ליברליים יתקיימו, לא משנה כמה מאמרי מערכת נכתבים, לא משנה כמה ועדות לזכויות האזרח מוקמות."