ב-3 באוקטובר 2018 שחררה הגשושית אל פני האסטרואיד רובר קטן נוסף בשם MASCOT (Mobile Asteroid Surface Scout), שנבנה על ידי המרכז הגרמני לחקר החלל והמרכז הצרפתי הלאומי לחקר החלל. הרובר דמוי קופסה בגודל של 30 x 30 x 20 ס"מ ומשקלו 10 ק"ג. הוא נחת בהצלחה והצליח לנוע על פני השטח של האסטרואיד גם כן באמצעות דילוג, שלוש פעמים. הוא פעל באמצעות בטריות למשך כ-17 שעות. הרובר חקר את האסטרואיד באמצעות ארבעה מכשירים: מצלמה רחבת-זווית, מיקרוסקופ אינפרא-אדום, רדיומטר ומגנטומטר. הרובר מבוקר על ידי מחשב חללי GR712RC שפותח על ידי חברת רמון צ'יפס הישראלית וחברת Cobham Gaisler.
הגשושית סיימה את משימתה באסטרואיד לאחר כשנה וחצי, עזבה אותו בדצמבר 2019, והחזירה בהצלחה דגימה לכדור הארץ ב-5 בדצמבר 2020. עם ההגעה לכדור הארץ, הגשושית שחררה את הדגימה בקפסולה ששרדה את החדירה לאטמוספירה במהירות של 12 ק"מ לשנייה. בגובה של כ-5 ק"מ הקפסולה שחררה מצנח וצנחה אל תוך שטח צבאי סגור ב woomera באוסטרליה הדרומית.
משימת אסטרואיד 1998 KY26.
הגשושית עצמה ממשיכה לאסטרואיד 1998 KY26, אליו תגיע ביולי 2031.
מבנה הגשושית.
החללית מבוססת ודומה במבנה להיאבוסה הראשונה, אך נעשו בה מספר רב של שינויים ושיפורים. גוף הגשושית דמוי קופסה בגודל של 1.0 x 1.6 x 1.25 מטר. משקלה, יחד עם 100 ק"ג של דלק, קרוב ל-600 ק"ג. שינוי בולט במראה החיצוני מהיאבוסה הקודמת הוא החלפת האנטנה הקעורה (בשבח גבוה) היחידה בשתי אנטנות שטוחות וקטנות יותר, אך בעלות אותה יכולת תוך כדי חיסכון משקל משמעותי.
מערכת ההנעה של הגשושית מבוססת על מנוע יונים שמשתמש בגז קסנון. מנוע יונים, בניגוד למנוע רקטי קונבנציונלי, מספק דחף נמוך בהרבה, אך יעיל מאוד בצריכת הדלק שלו, ומסוגל לפעול זמן רב ללא הפסקה, ובכך לספק תאוצה מתמשכת. היאבוסה הראשונה, ששוגרה בשנת 2003, הייתה מבין החלליות החלוצות בתחום זה. מנוע היונים של היאבוסה 2 מבוסס על קודמו, אך בוצעו בו מספר שיפורים כדי למנוע שחיקה של המנוע לאורך זמן, וכן הוגבר הדחף שהוא מספק מ-8 מילי-ניוטון (mN) ל-10 מילי-ניוטון. לצורך שליטה על כיוון החללית במרחב (Attitude Control), לגשושית יש ארבעה גלגלי תגובה (ראו גם: גלגל תנופה) וכן מערכת של 12 מנועים רקטיים המוזנים בדלק מסוג הידרזין.
ההספק החשמלי להפעלת רכיבי הגשושית מסופק משני לוחות סולאריים בעלי שטח כולל של 12 מטרים רבועים המטעינים סוללות ליתיום-יון. הם יכולים לספק כ-2.6 קילו-ואט במרחק של יחידה אסטרונומית אחת מהשמש, וכ-1.4 קילו-ואט במרחק של 1.4 יחידות אסטרונומיות (טווחים הקרובים לאפהליון ופריהליון של האסטרואיד ריוגו. עם הלוחות הסולאריים פרוסים, רוחב החללית יגיע ל-6 מטר.
יעקב קובנר
אבא יעקב בורוכוב
הנס-יירגן פון ארנים
הנס-יירגן פון ארנים (בגרמנית: Hans-Jürgen Theodor von Arnim; 4 באפריל 1889 - 1 בספטמבר 1962) היה קצין בדרגת גנרל-אוברסט בוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
פון ארנים נולד ב-4 באפריל 1889 בארנסדורף, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, למשפחת אצולה ותיקה מברנדנבורג. אביו הנס פון ארנים, היה גנרל מיור בצבא הפרוסי. בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים של המשמר ה-4. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר פון ארנים לרגימנט המילואים ה-93 בחזית המערבית, וכבר בסוף באוגוסט 1914 נפצע בקרבות. לאחר החלמתו חזר לרגימנט, ועד סוף השנה כבר זכה בעיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה. ב-27 בינואר 1915 קודם לדרגת אובר לוטננט, ובקיץ 1916 נפצע שוב, אך לאחר החלמתו חזר לחזית, ושירת בדיוויזיית המשמר ה-4, וב-27 בינואר 1917 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פון ארנים ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1926 מונה לתפקיד מטה בדיוויזיה ה-7 של הרייכסווהר (הבווארית), ובשנת 1928 הועלה לדרגת מיור. בשנת 1932 הועלה פון ארנים לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-2 (הפרוסי). בשנת 1934 מונה למפקד אגד התותחנים ה-6, וב-1 ביולי 1934 הועלה לדרגת אוברסט. ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-68, וב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור.
מלחמת העולם השנייה.
ב-8 בספטמבר 1939 מונה פון ארנים למפקד הדיוויזיה ה-52, ופיקד עליה בחזית המערבית כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הראשונה. ב-1 בדצמבר 1939 הועלה פון ארנים לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-3 במסגרת הארמייה ה-12. ב-5 באוקטובר 1940 מונה פון ארנים למפקד הדיוויזיה ה-27, שהפכה תחת פיקודו ב-1 בנובמבר 1940 לדיוויזיית הפאנצר ה-17. במהלך מבצע ברברוסה פיקד על הדיוויזיה שבפיקודו שהייתה חלק מהקורפוס הממונע ה-47 במסגרת קבוצת הפאנצר השנייה, אך ב-28 ביוני 1941 נפצע בקרבות. לאחר החלמתו קיבל פון ארנים ב-4 בספטמבר 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-15 בספטמבר 1941 חזר לפקד על דיוויזיית הפאנצר ה-17, ולחם עימה בקרב על מוסקבה, כחלק מהקורפוס הממונע ה-41, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-35 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה. ב-11 בנובמבר 1941 מונה פון ארנים למפקד הקורפוס הממונע ה-39, שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-17 בדצמבר 1941 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון. ב-9 ביולי 1942 הוסב הקורפוס ה-39 לקורפוס פאנצר, והועבר תחת פיקוד הארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז. ב-3 בדצמבר 1942 הועלה פון ארנים לדרגת גנרל-אוברסט, ומונה למפקד ארמיית הפאנצר החמישית בתוניסיה. ב-28 בפברואר 1943 מונה למפקד קבוצת ארמיות אפריקה, ופיקד עליה עד לכניעת כוחות הציר בצפון אפריקה, ב-13 במאי 1943.
לאחר נפילתו בשבי רצה פון ארנים להיפגש עם אייזנהאואר, אך הלה סירב, ושלח במקומו את גנרל קנת' אנדרסון הבריטי.
לאחר המלחמה.
פון ארנים שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר פון ארנים בבאד וילדונגן עד למותו ב-1 בספטמבר 1962.
חואן אנטוניו פיצי
חואן אנטוניו פיצי טורוחה (בספרדית: Juan Antonio Pizzi Torroja; נולד ב-7 ביוני 1968 בסנטה פה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי-ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן נבחרת ערב הסעודית.
פיצי שיחק לאורך רוב הקריירה בספרד, והצליח במיוחד בקבוצת טנריפה, לה עזר להתבסס בליגה הבכירה, וכן שיחק בין היתר במדי ברצלונה וולנסיה. פיצי ייצג כמתאזרח את נבחרת ספרד ביורו 1996 ובמונדיאל 1998. לאחר פרישתו, המשיך לקריירת אימון.
קריירת משחק.
פיצי החל את דרכו בקבוצת הנוער של רוסאריו סנטראל. עוד בטרם עלה לקבוצה הבוגרת, נפצע פיצי בהתנגשות עם השוער רוברטו בונאנו, מה שגרם לו לפציעה בכליה. הוא נאלץ להסירה בניתוח, ולמרות ההמלצה הראשונית של רופא הקבוצה כי עליו לפרוש מכדורגל, המשיך פיצי לשחק והעביר את כל קריירת המשחק עם כליה אחת בלבד.
פיצי החל את דרכו בקבוצה הבוגרת בשנת 1988. הוא החל לתפוס מקום של קבע. עונת השיא שלו בקבוצה הייתה , בה כבש 15 שערים בעונה הסדירה, ועוד שני שערים בשני משחקים מול אינדפנדיינטה בפלייאוף ההעפלה לגביע ליברטדורס. בסך הכל, עם 17 שערים ב-33 הופעות, סייע פיצי לקבוצתו לסיים במקום הרביעי בטבלה.
לאחר העונה המוצלחת ברוסאריו, עבר פיצי לעונה אחת בדפורטיבו טולוקה מליגת העל המקסיקנית. למרות עונה קבוצתית מאכזבת בה לא הצליחה הקבוצה להעפיל לפלייאוף, הצליח פיצי להתבלט באופן אישי. הוא כבש 12 שערי ליגה, ובסיום העונה נמכר לטנריפה מהליגה הספרדית, אותה אימן אז בן ארצו חורחה סולארי. טנריפה עברה עונה מרובת קשיים, במהלכה הוחלף סולארי בחורחה ולדאנו למרות זאת, פיצי היה לשחקן הרכב קבוע, שמר על יכולת יציבה וכבש 15 שערי ליגה, יותר מכל שחקן אחר בקבוצתו. עונה אחר כך, תחת ולדאנו, שמר פיצי על מאזן זהה לעונת הבכורה שלו - 15 שערי ליגה ב-34 משחקים - אך בניגוד לעונה הקודמת הקבוצה הפגינה יכולת נפלאה וסיימה במקום החמישי, שהוביל למקום בגביע אופ"א.
לקראת עונת , עבר פיצי לקבוצת ולנסיה של המאמן חוס הידינק. אמנם, באותה עונה הגיע לקבוצה גם החלוץ הבכיר פרדראג מיאטוביץ', ובעקבות כך ובעקבות פציעות שספג במהלך העונה, פיצי היה לחלוץ שלישי בלבד בקבוצה. הוא רשם 19 הופעות ליגה בלבד, מתוכן רק 13 בהרכב, וסיים את דרכו בקבוצה לאחר עונה אחת בה לא הצליח להשפיע וכבש ארבעה שערי ליגה. אמנם, שערו האחרון בקבוצה היה לאבן דרך עבור המועדון, מאחר שהיה השער ה-3,000 שלה בליגה הבכירה.
לקראת עונת חזר פיצי לטנריפה, אותה אימן אז ארגנטינאי אחר, ויסנטה קנטאטורה. פיצי היה לאחד מחמישה שחקנים ארגנטינאים בקבוצה באותה עונה. טנריפה נלחמה על מקומה בליגה באותה עונה, ופיצי שוב חזר להוביל את טבלת הכובשים שלה, ועם 15 שערי ליגה סייע לה לשמור על מקומה בליגה עונה נוספת. לקראת עונת , הגיע המאמן יופ היינקס לטנריפה. תחתיו, רשם פיצי את העונה הטובה בקריירה שלו. הוא היה למלך השערים של הליגה עם 31 כיבושים באותה עונה, והכריע במירוץ את מיאטוביץ' איתו התחרה על מקום בהרכב ולנסיה, ואת בבטו הברזילאי. הוא היה מלך השערים הראשון, והיחיד עד כה, שזכה בתואר כשחקן טנריפה.