המלחמה הסאמניטית הראשונה התרחשה בשנים 343–341 לפנה"ס כתוצאה של התערבות של רומא לטובת ערי קמפניה נגד התקפות סאמניטיות. המלחמה השנייה, בשנים 326–304 לפנה"ס, התרחשה בשל התערבות של רומא במדיניות של נאפולי, והתפתחה לתחרות על השליטה בדרום חצי-האי האיטלקי. המלחמה התאפיינה בהצלחות סאמניטיות בתחילתה, אך הסתיימה בניצחון רומי מוחץ בקרב בּוֹביאנום, ובשנת 304 לפנה"ס נחתם הסכם שלום. המלחמה השלישית, בשנים 298–290 לפנה"ס, הייתה המלחמה האחרונה בה התייצב מול רומא עם איטלקי שווה כוחות, הפעם תוך שיתוף פעולה עם כוחות אטרוסקים וגאלים. עם פלישתו של פירוס מלך אפירוס לדרום איטליה, ניסו הסאמינטים את כוחם נגד רומא, שוב לשווא. לאורך העימות כולו גילו הסאמניטים אומץ רב ושיתפו פעולה לא פעם עם אויביה האחרים של רומא. בעקבות ניצחונה הגורף בעימות, הפכה רומא למעצמה היחידה בחצי האי האפניני.
רקע היסטורי.
העמים הסאמניטים מנו ארבעה שבטים: הקַריקינים (Carricini) בצפון, הקאודינים (Caudini) במערב, ההירפּינים (Hirpini) בדרום והפֵּנטרים (Pentri) במרכז. המסגרת המדינית שקיימו הסאמניטים היוותה כוח-נגד לעוצמה הפוליטית והצבאית של רומא עד סוף המאה הרביעית לפנה"ס.
הרקע לעימות הוא התרחבותה של רומא דרומה עד הנהר לירי, שנקבע כגבול בין לאטיום לקמפניה. קמפניה הייתה אזור חקלאי עשיר בחצי האי האפניני מדרום לרומא, שהיו בו גם נמלים מצוינים, ולפיכך הוא משך לאורך הדורות מתיישבים וכובשים, ובראשם היוונים והאטרוסקים. עם הזמן התמזגו הפולשים עם אוכלוסיית המקום, ויצרו תערובת תרבותית ייחודית. עד אמצע המאה הרביעית לפנה"ס נוספו גם הסאמניטים לתערובת.
לפי דיודורוס וליוויוס, בשנת 354 לפנה"ס נחתם הסכם בין רומא לסאמניטים. רוב סעיפי ההסכם לא שרדו עם הזמן. עם זאת, ההסכם הביא לחלוקת אזורי התפשטות, שלפיה היה נהר לירי קו הגבול בין האזורים השייכים לרומא והאזורים ששייכים לסאמניטים. מצד אחר בא ההסכם להגן על שני העמים מפני פלישות עתידיות מצד העמים הגאלים שבצפון חצי-האי, אך כמו במקרים אחרים בדברי-ימי רומא, הוא לא מנע התנגשות עתידית. התנגשות זו אירעה לראשונה בצפון קמפניה.
המלחמה הסאמניטית הראשונה (343–341 לפנה"ס).
מקורות.
המקור היחיד שהשתמר ומתאר את השתלשלות המלחמה במלואה הוא כתביו של ליוויוס, אף שעדויות לגבי חלק מהאירועים הנקודתיים שהוא מתאר נמצאו גם במקורות אחרים. היסטוריונים מסכימים שליוויוס מתאר אירוע היסטורי שאכן קרה, אך הם חלוקים ביניהם לגבי מידת המהימנות של הנרטיב בכללו.
ליוויוס מתייחס למלחמה כקו פרשת מים ביחסי החוץ של רומא וכנקודת ההתחלה של התרחבותה לכלל חצי-האי האפניני. רומא נגררה לעימות כמעט בעל-כורחה, ולא מתוך אינטרס, כדי להגן על קפואה מפני התוקפנות של הסאמניטים. הסנאטורים ברומא, לפי ליוויוס, היו חלוקים ביניהם בשאלה אם להתערב במלחמה באופן שיפר את ההסכמים הקודמים עם הסאמניטים, אך בסופו של יום הם צידדו בהתערבות מתוך רצון להגן על החלש. באופן זה, הנרטיב של ליוויוס מציג את רומא ככוח מוסרי והוגן שזכה בהתרחבות הטריטוריילית במלחמה צודקת.
בנוסף, היסטוריונים העירו על הדמיון בין הנרטיב של ליוויוס לגבי השיקולים שהביאו את רומא למלחמה לבין זה של תוקידידס לגבי תחילת המלחמה הפלופונסית. בנרטיב של של תוקידידס, האתונאים פתחו במלחמה נגד קורינתוס, חברת הליגה הפלופונסית בראשות ספרטה, כדי לעזור לקורקירה העצמאית. הם עשו זאת לאחר דיון באספה באתונה, שבמהלכו נאמו אנשי המשלחת מקורקירה, במטרה לשכנע את האתונאים לעמוד לצדם. בין השאר, נציגי קורקירה טענו שהצטרפותם לברית בראשות אתונה והתערבות אתונה לטובתם לא יגרמו להפרת הסכם השלום עם ספרטה. בנרטיב של ליוויוס, קפואה מחליפה את קורקירה, רומא מחליפה את אתונה והסאמניטים מחליפים את הקורינתים ואת כוחות הליגה הפלופונסית. השגריר הקמפני מגיע לסנאט הרומי ונואם, כפי שעשה נציג קורקירה. כמו האתונאים בנרטיב של תוקידידס, הרומאים מודאגים מהפרה של הסכם שלום קודם. ההבדלים המרכזיים בין הנרטיבים הם שהאתונאים, על פי תוקידידס, היו מונעים בעיקר משיקולים של ריאל פוליטיק והמלחמה הכוללת פורצת משום שהם כושלים בניסיונם לא לפגוע בהסכם השלום, בעוד הרומאים בנרטיב של ליוויוס מונעים באמת ובתמים מרצונם לאכוף את כללי הצדק והחוק, והם נגררים למלחמה בעל כורחם על מנת להגן על הקורבנות. שינוי זה מאפשר לליוויוס להציג את הרומאים באור חיובי ולהתמודד עם שאלות כבדות משקל לגבי הפרת הסכם השלום. הדמיון בין הנרטיבים מחזק את העמדה שיש לבחון את ההיסטוריוגרפיה של ליוויוס באופן ביקורתי.
הרקע ומהלך המלחמה לפי ליוויוס.
לפי ליוויוס, בשנת 343 לפנה"ס פתחו הסאמניטים בניסיון התרחבות מערבה, ותקפו את הסידיקינים בני העם האוֹסקי שישבו באזור. הסידיקינים פנו בבקשת עזרה לקפואה, עיר המדינה החשובה בקמפניה באותה תקופה. הסאמניטים זכו בעימות בניצחון גדול, התקדמו דרומה לתוך קמפניה, הביסו כוחות נוספים ואף הטילו מצור על קפואה. בתגובה פנו הקמפנים לרומאים וביקשו את עזרתם. הדעה ברומא הייתה חלוקה ביחס לבקשה זו. מחד היו הסאמניטים בעלי-ברית בעשׂור האחרון, ומאידך עלה החשש מהתרחבותם במישור החוף הפורה של קמפניה. על אף שהסנאטורים ברומא מכירים בצדקתם של הסאמניטים ובחשיבות האסטרטגית של קמפניה, הם מסרבים לבקשה של הקמפנים, משום שהתערבות לצידם תפגע בהסכם בינם לבין הסאמניטים ותהווה, בשל כך, גם פגיעה באלים. בתגובה, אומר ראש המשלחת הקמפנית, שאם מסרבים הרומאים להגן על קפואה בשם הצדק, הם יהיו מוכנים לפחות להגן על עצמם – קפואה ואנשיה יכנעו לרומא ויעבירו את העיר לריבונותה. סיפור זה, לגבי כניעתה מרצון של קפואה אינו אמין בעיני חלק מההיסטוריונים, אך אחרים טענו שפעולות כאלה היו חלק רגיל בדיפלומטיה של התקופה. לפי ליוויוס, נרגשים מתחינותיהם ומכניעתם מרצון של אנשי קפואה, החליטו הרומאים לקחת חסות על קפואה, שכעת הייתה רכוש של רומא עצמה. הם שלחו משלחת שתגולל בפני הסאמניטים את השתלשלות העניינים ותפציר בפניהם לא לפגוע בקפואה. עם זאת, הסמאניטים הזועמים הגיבו להפצרות בביטול וזלזול והורו מייד לאנשי צבאם לפשוט על קמפניה. כשהחדשות על התנהגות הסמאנטים הגיעו לרומא, פעלו אנשי הסנאט ברומא על פי החוק הנהוג. הם שלחו כוהנים (פטיאלים) כדי לדרוש מהסמאנטים לתקן את טעותם, ומשלא נענו הם הכריזו מלחמה.
בשנת 343 לפנה"ס הנהיגו שני קונסולים, מרקוס ולריוס וקורנליוס קוסוס את הצבא נגד הסאמיניטים. ולריוס נשלח לקמפניה, בעוד קורנליוס קוסוס פלש לסאמניום. לפי ליוויוס, שני הקונסולים הביאו לרומא ניצחון בשלושה קרבות מרכזיים. ולריוס התקדם דרומה לתוך קמפניה ולבסוף הגיע למרגלות הר גאורוס, שם נערך הקרב הראשון, שמכונה על שמו "קרב הר גאורוס". הקרב הקשה נמשך עד רדת הלילה, ובסופו יד הרומאים הייתה על העליונה. הסאמניטים נסוגו משׂדה הקרב, והמצור על קפואה הוסר. הקרב השני התרחש כשקורנליוס קוסוס הוביל את צבאו אל מעבר לגבול סאמניום וצעד למלכודת שטמנו לו הסאמניטים בעמק צר. הוא ניצל מאסון על ידי דקיוס מוּס, טריבון צבאי, שהוביל חלק מהצבא אל פסגה גבוהה המשקיפה על העמק והעסיק משם את הצבא הסאמנטי. הצבא הראשי נמלט מהמלכודת, והכוח של דקיוס חמק במהלך הלילה. למחרת, ספגו הסאמניטים תבוסה נוספת. היסטוריונים מודרניים הטילו ספק במהימנות הדיווח של ליוויוס על קרב זה. נראה שתיאור מעשה הגבורה של דקיוס מוס נועד להעצים את המוניטין של הטריבון, שלאחר מכן הקריב את עצמו במלחמה הלטינית. ליוויוס תיאר את גבורתו בדומה למקרה גבורה אחר, שלפי קאטו הזקן קרה במלחמה הפונית הראשונה בשנת 258 לפנה"ס, ותיאור הכניסה למלכודת של הכוחות הרומאים לקוח מתקרית במלחמה הסאמניטית השנייה בשנת 321 לפנה"ס. בכל מקרה, על פי ליוויוס, לאחר הקרב השני, הסאמניטים העמידו צבא חדש והטילו מצור על העיר סואסולה בקמפניה, שם נערך הקרב השלישי. ולריוס התקדם לעבר העיר, בעוד הסאמניטים שלחו את חיילים לחפש מזון. כשוולריוס הגיע הוא מצא את המחנה הסאמניטי בלתי-מוגן ותפס אותו בקלות.
על אף ניצחונם המוחץ לא הזדרזו הרומאים לנצלו להישׂגים מרחיקי לכת. התעבורה מרומא לקמפניה היוותה אתגר לא קל, משום שעברה בתחומם של העמים הלטינים והווֹלסקים, שעמדו באותה עת בעימות עם רומא, וכן דרך הביצות הפּוֹמפּטיניות, שהקשו על מעבר כוחות צבא והיוו מפגע בריאותי. לפיכך חידשו את ההבנה מההסכם של 354, שלפיה הנהר ליריס יהווה גבול בין שני אזורי ההשפעה, ואף נעתרו לבקשת הסאמניטים להמשיך ולהחזיק בזכות לנהל מלחמה נגד הסידיקינים. בתמורה דרשו הרומאים שיפוי על הוצאות הצבא במשך שנה אחת, וזכו להכרה סאמניטית בצפון קמפניה כאזור השפעה רומית. בשנת 341 לפנה"ס הוסכם אפוא שהמלחמה תמה, וההסכם של 354 לפנה"ס חודש.
ההסכם שינה את מאזן הכוחות בין שני העמים החזקים באיטליה לטובת רומא, שצבאה והאמצעים הכלכליים שעמדו לרשותה הפכו עתה למאיימים עוד יותר. הקמפנים מצדם לא הסכימו להיות קורבנות ההסכם, ולכן שיתפו פעולה עם הלטינים, הוולסקים והאָאוּרוּנקים במלחמה נגד הרומאים והסאמניטים שפרצה ב-340 לפנה"ס. גם מלחמה זו הסתיימה בניצחון רומי. הקמפנים, האאורונקים והוולסקים חויבו לשרת בצבא הרומי, ורק הותר להם לשמור על עצמאות בענייניהם הפנימיים. רומא התעצמה עוד יותר בזכות השטח הגדול והפורה עליו השתלטה בין לאטיום הישנה לבין קמפניה.
המלחמה הסאמניטית השנייה (326–304 לפנה"ס).
רקע.