תחת משטרו של יורשו, המלך פרדריק השלישי (1648-1670), חלה החמרה ביחס השלטונות כלפי היהודים והם חויבו, ללא יוצא מן הכלל, לשאת עימם אשרת שהייה חוקית בכל עת. בשנת 1687, גירש המלך כריסטיאן החמישי (1699-1646), את היהודים מארצו ופרס כספי ניתן לכל אזרח נורווגי, שידווח לשלטונות על יהודי שחדר לתחומי הממלכה. יש הסוברים, כי חלק מהיהודים הפורטוגזים נשארו בממלכה, שהייתה כאמור סובלנית יותר ביחסה כלפיהם לעומת בני אשכנז, אולם אם עשו זאת נדרשו הם לטבול לנצרות "מרצון".
מהמאה ה-19 עד תחילת המאה ה-20.
לאחר האיחוד השוודי-נורווגי בשנת 1814, אימצו לעצמם מתנגדי האיחוד, חוקה חדשה לנורווגיה. למרות אופייה הליברלי יחסית לאותה תקופה, נכתב בחוקה סעיף מפורש, האוסר באופן מוחלט על כניסת יהודים למדינה. בחירתו של המלך השוודי, קרל השלושה עשר, בשלהי אותה שנה על ידי הפרלמנט הנורווגי, הייתה מותנית בהכרתה של שוודיה בחוקה על כל פרטיה והאיסור על כניסת יהודים לנורווגיה, נותר בעינו. זאת אף על פי שבשוודיה עצמה ואף בדנמרק השכנות אומץ יחס חיובי כלפי היהודים.
בשלהי שנות השלושים של המאה ה-19, החל המשורר הנורווגי הנריק ורגלנד במאבק ציבורי, ממקום מושבו בצרפת, למען זכותם של היהודים להתגורר בנורווגיה. כחלק מהלחץ הציבורי על הפרלמנט הנורווגי, כתב ורגלנד ופרסם שני שירים: "JØDEN" (ב-1842) ו-"JØDINDEN" (סמוך למותו בשנת-1844). המאבק הארוך, לו היו שותפים גם כמה משכילים מחברי הסטורטינג - הפרלמנט הנורווגי, אכן נחל הצלחה. בשנת 1844 הכריז משרד המשפטים הנורווגי, כי יהודים ממוצא פורטגזי רשאים להיכנס למדינה בחופשיות ובשנת 1851, קיבלו היהודים ללא הבדלי עדה זכות התיישבות ואזרחות מלאה בנורווגיה. אולם ורגלנד שנפטר שש שנים קודם לכן, לא זכה לראות את פרי עמלו.
אם כי הסיבות הראשוניות לאיסור על יהודים לגור בנורווגיה, נבעו ממניע נוצרי דתי, הרי שהטיעונים שהועלו כנגד היהודים, בתקופת המאבק למען מגורי יהודים בנורווגיה, לא היו דתיים, אלא נבעו יותר ממניעים אתניים ומאנטישמיות לשמה. ניתן להגדיר את נקודת המבט השלילית של העם הנורווגי על יהודים, כדבקות בסטריאוטיפים ודעות קדומות על טבעם, אופן התנהגותם הבדלנית, וחוסר יכולתם כביכול, מנקודת מבטם הצרה של הנורווגים, להתאים את עצמם לחברה הכללית.
ביטוי לתפיסה זו, ניתן לראות בחוק האוסר את השחיטה הכשרה, שנחקק בשנת 1929 ונמצא בתוקף עד היום. הטיעונים לאיסור השחיטה, לא נבעו מטעמים הומניים, או מתוך דאגה לבעלי חיים, אלא דווקא מתוך ביטויי סלידה מאוכלי הבשר השחוט - קרי היהודים. בדיונים בסטורטינג סביב חוק השחיטה, התבטא חבר הסטורטינג ינס הונדזיד (Jens Hundseid): "לא הזמנו את היהודים לארצנו ואין לנו כל התחייבות למסור לידיהם חיות לצורך האורגיות הדתיות שלהם". הונדזיד לא היה היחיד שהתבטא באופן זה, גם חברים אחרים בפרלמנט דיברו על "הברבריות של היהודים" ועל התקווה כי איסור השחיטה ישכנע רבים מהם להעתיק את מגוריהם מתחומי הממלכה.
התפתחות הקהילה היהודית.
ייתכן, שהסלידה של בני העם הנורווגי מאורח החיים היהודי הבדלני והמסתגר, היא הסיבה לכך שאף על פי שהחוקה הנורווגית שונתה בשנת 1851, הרי שהתיישבות היהודים בה התרחשה טיפין טיפין. ורק קומץ של יהודים מליטא ופולין ראו לנכון לנצל את אפשרות המגורים בנורווגיה, בעיקר כאלו שלא היה באפשרותם להגר לארצות הברית בגל ההגירה האדיר שלאחר "חוקי מאי". על פי הרישומים הרשמיים משנת 1875, חיו בכל רחבי נורווגיה רק 25 תושבים יהודים. אולם במרוצת היובל, עלה מספר היהודים בהדרגה.
הקהילה בכריסטיאניה-אוסלו.
בשנת 1892, גרו בעיר הבירה כריסטיאניה, כיום אוסלו, 136 יהודים מתוך כלל 214 יהודי נורווגיה. ביוני של אותה שנה, הוקם הגרעין הראשון לגיבוש הקהילה היהודית שנקראה: "Det Jødiske Samfund i Christiania" - "הקהילה היהודית של כריסטיאניה". כעבור כשנה הוסב השם ל: "Det Mosaiske Trossamfund" -"הקהילה של בני דת משה".
הקמת מוסדות הקהילה נועדה להשגת המטרות הבאות:
זמן קצר לאחר הקמת הקהילה, הובא לאוסלו יהודי מלטביה השכנה, על תקן של: מלמד, חזן, שוחט ומוהל. בשנת 1893 נשכר מקום לבית הכנסת והוכתר רבה הראשון של הקהילה, הרב דר' מאיר אשכנזי.
בית הכנסת באוסלו.
עם גידול מספר חברי הקהילה, צר היה בית הכנסת מלהכיל את המתפללים וכך הוא הועבר מדי מספר שנים, ממקום אחד למשנהו. לבסוף בשנת 1920, בעת בה מנתה הקהילה באוסלו 852 נפש, קרוב לשני שלישים מכלל יהודי נורווגיה, זכו יהודי אוסלו לחנוך את משכן הקבע של בית הכנסת, שנבנה ברוב פאר והדר. מבנהו האדריכלי המרהיב של בית הכנסת, הצדיק את ההמתנה הממושכת להקמתו. ייחודו הוא בתקרתו המקומרת ובקישוט סביבתה בצורת טלית. בכניסה לבית הכנסת חרוט הפסוק: "מה טובו אוהליך יעקב משכנותיך ישראל".
אחד המאפיינים הייחודיים של בית הכנסת הוא מקומו וגובהו של ארון הקודש ועמוד הדרשה של רב הקהילה הנמצא בקדמתו, אליהם יש לעלות במספר רב של מדרגות, עד לגובה של כארבעה עד חמישה מטרים מגובה הרצפה.
בתקופת השואה לא ניזוק בית הכנסת, מאחר שהוא שימש כמחסן לספרות נאצית ורכוש יהודי מוחרם - מה שגרם לכך שאפילו ספרי התורה שרדו ונותרו בשלימותם.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר בית הכנסת לתפקד תחת הנהגתו של הרב זלמן אהרונזון. ובשנת 1969 נבנה מרכז קהילתי בסמוך אליו.
כיום מתפללים בבית הכנסת מידי שבת כ-150 עד 200 איש, בהם גברים, נשים וילדים. תפילת שחרית של שבת נחשבת לאירוע הדתי והחברתי המרכזי של השבוע בין חברי הקהילה ויהודים רבים נוטלים בה חלק פעיל אף על פי שאינם דתיים.
ב-9 ביוני 2009, ביקרו מלך נורווגיה האראלד החמישי ובנו יורש העצר הנסיך הוקון במבני הקהילה היהודיים השונים באוסלו, כשגולת הכותרת של הביקור היה טקס שהתקיים בבית הכנסת הגדול. אף על פי שהביקור התרחש ביום שלישי בו לא נהוגה קריאת התורה, הוצא ספר התורה מארון הקודש, על מנת להדגים את מהלך הקריאה למלך.
חיי התרבות של הקהילה.
בין השנים 1915–1940 התפתחו חיים תרבותיים יהודיים באוסלו: הוקם תיאטרון ביידיש, מקהלה וארגונים אקדמאיים שונים. הוקמה גם תנועת נוער, אשר הפכה לגוף הפעיל ביותר בקהילה. בין השנים 1935 - 1940 הורחבה הפעילות להגברת התודעה היהודית בקרב חברי הקהילה על ידי רבה הראשי של נורווגיה, הרב ד"ר יצחק (איזק יוליוס) סמואל, שנספה בשואה.
בשנת 1947 אפשרה הממשלה הנורווגית את הגירתם של כמה מאות פליטים יהודים, רובם מהונגריה.
לקראת סוף שנות ה-70 של המאה העשרים התחילה התחדשות משמעותית של הקהילה.
כיום מתקיימת באוסלו פעילות יהודית קהילתית ענפה. בין מוסדות הקהילה, בה חברים רשמית כ-75% מכלל יהודי העיר, קיימים מלבד בית הכנסת, מקווה טהרה, חנות לאספקת מזון כשר, גן ילדים, חדר בשעות אחרי הצהרים, בו לומדים 90 ילדים ונערים ב-10 כיתות, בית ספר בימי ראשון ובית אבות. במסגרת הקהילה מתקיימים שיעורים והרצאות למבוגרים, שבתונים ומחנות לילדים וצעירים ופעילויות מגוונות שונות.
בעת ביקורו של מלך נורווגיה בקהילה ב-2009, השתתף המלך ובנו יורש העצר, בתפילה חגיגית, וביקר בגן הילדים של הקהילה, כאשר ילדי הגן קידמו את פניו בשירת "הבאנו שלום עליכם".
באוסלו פעילים חמישה ארגונים, התורמים מחלקם לפעילות הקהילה ולשיפור הקשר שלה עם יהדות העולם ומדינת ישראל:
רבנות אוסלו.
אחת התופעות הייחודיות בקהילה היהודית באוסלו היא השלשלת המשפחתית הרבנית. הרב מיכאל מלכיאור שימש במשך שנים רבה של הקהילה היהודית באוסלו ותרם רבות לחידושה וחיזוקה, כאשר הוא ממשיך שושלת משפחתית של רבנים בכלל ובארצות סקנדינביה בפרט החל מהמאה ה-18. כיום ממלא את מקומו בנו הרב יואב מלכיאור, בוגר ישיבת נהר-דעה כרב הקהילה וממשיך את המסורת המשפחתית. כאות הערכה של הקהילה על פעילותו הברוכה, קיבל הרב מלכיאור האב מהקהילה את תואר הכבוד "הרב הראשי לנורווגיה", משרה שבה נשא זמנית במקביל לתפקודו כשר בממשלת ישראל.
הקהילה בטרונדהיים.
היהודים הראשונים הגיעו לטרונדהיים (טרוניאם - Tronnyam בפי המקומיים) בשנת 1880. ב-7 בנובמבר 1899 הוקם בית הכנסת הראשון של הקהילה במבנה ישן של תחנת רכבת שנרכש מהעירייה ועוצב מחדש כבית כנסת וכתלמוד תורה - בית ספר קהילתי, ששימש את יהודי העיר במשך 26 שנים, עד שהוקם בית הכנסת החדש. אולם רק בשנת 1905 הכירו השלטונות הנורווגים באופן רשמי בבית הכנסת כ'קהילה שאינה לותרנית'. במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1900 נספרו בטורנדהיים 119 יהודים, רובם התפרנסו ממסחר. בשנת 1925, לאחר שנספרו 326 חברים בקהילה, החליטו בני הקהילה להקים בית כנסת גדול יותר, וזה נחנך באותה שנה.
בשנת 1940 פלשה גרמניה הנאצית לנורווגיה, ושנה לאחר מכן החרימו הנאצים את בית הכנסת, השחיתו אותו קשות ואף הפכו אותו לאורוות סוסים ומחסן סחורות כשעזרת הנשים שימשה כמספרה. אולם, כמה מכלי הקודש ניצלו על ידי הכנסייה המתודיסטית המקומית בה אוחסנו בסודיות במשך שנות המלחמה והושבו ליהודיה עם שובם לעיר.
רבים מיהודי העיר נמלטו לשוודיה השכנה בסיוע המחתרת הנורווגית, ובין ה-6 באוקטובר ל-25 בנובמבר של שנת 1942 נאסרו והוגלו כל 135 יהודי העיר הנותרים לאושוויץ. רק 5 מהם שרדו לבסוף.
בשנת 1945, לאחר סיום המלחמה, שבו מספר יהודים לטרונדהיים, המפגש הראשון של בני הקהילה ששרדו