ההודעה התקבלה בתדהמה בסרביה, וגרמה לכך שהמלך נתפס כקל-דעת. כל הממשלה התפטרה במחאה. אביו סירב לחזור לסרביה ומת בווינה ב-1901. אמו שלחה לו מכתב ובו כל השמועות המכוערות על דראגה שהצליחה ללקט. שר הפנים גינה את האירוסין בפומבי ונשלח לכלא. היחיד שאלכסנדר היה יכול לשאוב תמיכה ממנו היה ניקולאי השני, קיסר רוסיה אשר הסכים אף להיות השושבין בחתונה. החתונה התקיימה ב-23 ביולי 1900. אלכסנדר ניסה לפייס את המערכת הפוליטית ויזם רפורמה במסגרתה מוסדה מערכת שלטון פרלמנטרית דו-ביתית ובה אספה לאומית וסנאט. הוא הרכיב ממשלה חדשה אשר העניקה מקום הן לרדיקלים והן לליברלים. ב-1901, כצעד של רצון טוב עקב הריון לכאורה של דראגה (אלכסנדר סירב להאמין שהיא אכן עקרה), שחרר אלכסנדר מהכלא את כל האסירים הפוליטיים.
הפגנה זו של רצון טוב לא נמשכה לאורך זמן. ב-6 בנובמבר 1902 פיזר אלכסנדר עוד פעם את הממשלה, והקים ממשלה חדשה בראשות דמיטרי מרקוביץ'. ב-23 במרץ 1903 התעמתו עובדים וסטודנטים נגד המשטרה והצבא, ושישה אנשים נהרגו. באותו יום הוביל המלך הפיכה נוספת, ביטל את החוקה שחידש ב-1894, ומינה חברים חדשים לסנאט, למועצת המדינה ולבתי המשפט. כעבור כמה שעות שינה אלכסנדר את דעתו והחזיר את החוקה. בבחירות שנערכו ב-18 במאי, זכתה הממשלה בראשות מרקוביץ'. היה זה ניצחון פוליטי עבור אלכסנדר. במקביל, אלכסנדר נעלב מכך שהצאר הרוסי סירב לארח אותו ואת אשתו בארמונו, ולפיכך החל לחמם את יחסיו עם האוסטרים. בינואר 1902 הוא שלח את מזכירו האישי לווינה עם הבטחה סודית על פיה יפתור את בעיית יורשו על ידי אימוץ של אחד מבני אוברנוביץ' המתגוררים באוסטריה או בהונגריה. עם זאת, דראגה לחצה עליו להכיר באחיה ניקולא לונייביץ' כיורשו.
תכנון הקשר.
הצבא היה הגוף האחרון שעמד מאחורי המלך. עם זאת, קציני הצבא הסרבי, ובייחוד הצעירים שבהם, החלו למאוס במצב הקיים. הודעותיו של המלך על הריון של המלכה, אשר התבררו פעם אחר פעם כשקריות, שמו ללעג את סרביה ברחבי העולם, וקציני צבא פטריוטים ראו זאת כהשפלה בלתי נסבלת. כמו כן מדיניות החוץ של אלכסנדר נתפסה כפרו-אוסטרית מדי בצבא, אשר היה ברובו פרו-רוסי. גורם נוסף שתרם לחיכוך בין המלך לצבא היה אחיה של המלכה, ניקולא לונייביץ'. לונייביץ' היה קצין זוטר בצבא, ונודע בהתקפי הזעם שלו. הוא הרג פעם שוטר כאשר היה שיכור. לאחר שאחותו נישאה למלכה, הפכה התנהגותו למחוצפת וגאה במידה בלתי נסבלת. הוא דרש גם מקצינים בכירים ממנו לדווח לו ולהצדיע לו כשעבר.
באוגוסט 1901, נפגשו חמישה קצינים זוטרים: אנטונייה אנטיץ', ראדומיר ארנאלוביץ', מילאנו פטרוביץ', דרגוטין דימטרייביץ' ודרגוטין דוליץ', וגמרו אומר ביניהם לחסל את המלך והמלכה. על פי התוכנית המקורית, הזוג המלכותי היה אמור להירצח באמצעות סכינים משוחות ברעל, במהלך מסיבה ב-11 בספטמבר - יום הולדתה של דראגה. התוכנית נכשלה כיוון שהזוג לא הגיע למסיבה. בהדרגה גדל הקשר, והצטרפו אליו קצינים נוספים. עקב כך, החליטו הקושרים לעבוד יותר ביסודיות, ובחנו את דעת הקהל ואף יצרו קשר עם מספר פוליטיקאים. הבעיה שהעסיקה אותם בעיקר הייתה השאלה מי יומלך במקום אלכסנדר. הקושרים גילו שבמקרה שימות המלך בלא-יורשים, תכננה אוסטריה לשבת בחיבוק ידיים ולא להציג מועמד משלה, וזאת בשל חשש מתגובתה של רוסיה. רוסיה גם היא לא התכוונה לעשות דבר, כיוון שחששה מתגובתה של אוסטריה.
הקושרים שקלו לבחור כמלך את מירקו, נסיך מונטנגרו, אולם החליטו שהפתרון הטוב ביותר יהיה למנות את פטר קראג'ורג'ביץ', נכדו של קאראג'ורג'ה. קבוצת קושרים נשלחה אליו למקום גלותו בז'נבה שבשווייץ, והציעה לו את הכתר. פטר הסכים להצעה, אולם סלד מהרעיון של רצח המלך המכהן. על סמך דעתו, ניסו חלק מהמבוגרים יותר מבין הקושרים להציע לא לרצוח את המלך והמלכה אלא רק לאלץ אותם לוותר על שלטונם. ההצעה הושמה לאל בידי דימטרייביץ', אשר טען שם הזוג ישאר בחיים תפרוץ בסרביה מלחמת אזרחים. לאחר ניסיון כושל נוסף לבצע התנקשות, החליטו הקושרים להמיר את הרעיון של התנקשות להפיכה צבאית. הם גייסו לעזרתם את לוטננט קולונל מיכאילו נאומוביץ', אשר היה קצין במשמר הארמון. נאומוביץ' היה נכדו של שומר ראשו של קאראג'ורג'ה, אשר נרצח בהוראתו של מילוש אוברנוביץ'. בשל אהדתו המובנת לבית קראג'ורג'ביץ', הסכים נאומוביץ' להצטרף לקשר.
השמועות על הקשר דלפו לציבור הסרבי, ואף הגיעו לאזניו של אלכסנדר, אך הוא התייחס אליהן בביטול. מספר קושרים אכן נלקחו לחקירה, אולם זוכו מחוסר ראיות. הקושרים החליטו לבצע את ההפיכה בליל ה-28-29 במאי 1903 הלוח היוליאני (11-10 ביוני על פי הלוח הגרגוריאני).
ההפיכה.
יום קודם לכן, הגיעו ראשי הקושרים לבלגרד בתירוצים שונים. הם בילו את תחילת הערב בשתייה בבתי מלון שונים. המלך והמלכה אכלו ארוחת ערב בחברת השרים ומשפחת המלכה, ולאחר שפרשו לחדרם שלח נאומוביץ' את אחד מאנשיו להביא לו דבר מה מביתו היה זה הסימן לקושרים שהזוג ישן. מעט אחרי חצות, אסף דימטרייביץ' את מרבית הקושרים והוביל אותם לכיוון הארמון. במקביל, קולונל אלכסנדר מאסין, גיסה של המלכה מבעלה הקודם אשר שיתף פעולה עם הקושרים, תפס פיקוד על רגימנט הרגלים ה-12 אשר חנה דרך קבע בבלגרד. קושר בכיר נוסף, פטר מישיץ', תפס פיקוד על רגימנט הרגלים ה-11.
חלק מהקושרים כיתרו את בתיהם של ראש הממשלה מרקוביץ' ושל קצינים בכירים נוספים הנאמנים למלך. שאר הקושרים צעדו לכיוון הארמון, אשר שעריו נפתחו לקראתם בשעה 2:00 לפנות בוקר. הקושרים מיהרו לכבות את התאורה החשמלית בכל רחבי הארמון. חלק מהשומרים הנאמנים למלך נכנסו לקרב עם הקושרים בחצר, אולם בתוך הארמון מרביתם לא יכלו להילחם בשל החושך וההפתעה. הקושרים התפרצו לחדר השינה של המלך והמלכה, וריסקו את מיטתם בדינמיט. אולם המלך והמלכה לא היו בחדר. דימטרייביץ' הבחין בגבר נמלט במורד המדרגות, ומתוך מחשבה שזה המלך מיהר לרדוף אחריו. כאשר הגיעו למרתף, הוא גילה שזה רק אחד מהשומרים, ובדו-קרב יריות שהתפתח ביניהם ספג דימטרייביץ' שלושה כדורים בחזהו ושרד רק בקושי (הכדורים לא הוצאו מגופו מעולם). הוא שכב פצוע במרתף, וחבריו סברו שנהרג.
עצבניים בגלל כישלון החיפושים והיעלמותו של דימטרייביץ', הקושרים הביאו את שלישו של המלך, גנרל לזאר פטרוביץ', אשר אותו לקחו בשבי מיד בפריצה לארמון, והקציבו לו עשר דקות להגיד להם אם יש מעבר נסתר או חדר סודי בארמון שיכל לאפשר למלך להימלט. הם איימו להוציאו להורג אם לא יספר. פטרוביץ' שתק והמתין בדריכות לסיומן של עשר הדקות. מהלך האירועים לאחר מכן לא ידוע בבירור. על פי גרסה אחת אחד הקושרים החליט להיכנס עוד פעם לחדר השינה שם הבחין בחור בקיר שנראה כמו חור מנעול של דלת סודית. על פי גרסה אחרת המלך והמלכה נמצאו מסתתרים מאחורי מראה בחדרון קטן אשר שימש כמלתחה של המלכה. כך או כך, ברור שהקושרים מצאו את מקום המסתור, אולם לא יכלו לפתוח אותו. הם קראו למלך לצאת, אולם הוא דרש מהם בתגובה לאשר את שבועת הנאמנות שלהם כלפיו. על פי גרסה אחת הם אכן נשבעו, בעוד על פי גרסה אחרת הם איימו לפוצץ את כל הארמון עם הזוג לא יצא. כך או כך, המלך והמלכה יצאו, כשהם לבושים רק חלקית. אחד הקושרים, קפטן מיכאילו ריסטיץ', ירה לכיוון המלך. המלכה קפצה וניסתה להגן עליו בגופה, אולם ריסטיץ' רוקן על שניהם את כל מחסנית האקדח שלו. קושרים נוספים הצטרפו לירי, ולאחר שווידאו שהזוג אכן מת, השחיתו את הגופות באמצעות כידוני רובים וחרבות. פטרוביץ' נרצח גם הוא מיד לאחר מכן, והגופות הושלכו מבעד החלון לערימת אשפה.
במקביל הוצאו להורג אחיה של דראגה, ראש הממשלה דימיטרי מרקוביץ' ושר הצבא מילובאן פבלוביץ'. שר הפנים הסרבי ולימיר טודורוביץ' נורה, נפצע קשה, אך שרד וחי עד 1922.
אחרית דבר.
ממשלת מעבר כונסה במהירות, ונכחו בה רבים מהקושרים, אך גם פוליטיקאים רבים אחרים הוכנסו אליה בלי ידיעתם וחלקם אף לא נכחו בבלגרד באותו לילה. בראשות הממשלה עמד יובאן אבקומוביץ'. ב-4 ביוני נבחר רשמית פטר קראג'ורג'ביץ' כמלך סרביה, ומשלחת רשמית נשלחה לז'נבה להביא אותו. מאידך, רבים בסרביה התאכזבו מההפיכה, במיוחד לנוכח העובדה שראש הממשלה הנרצח, מרקוביץ', זכה בתפקיד בבחירות דמוקרטיות לחלוטין. יחידות מהצבא השתלטו על ניש ודרשו מהממשלה לשפוט את הרוצחים.
גם בעולם התעורר זעם על ההפיכה וסרביה כונתה "קן של בוגדים". רוסיה ואוסטרו-הונגריה גינו את ההפיכה רשמית, והולנד אף הוציאה את שגרירה מסרביה ובכך ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עמה. ראש ממשלת בריטניה ארתור בלפור נאם ארבעה ימים לאחר מכן בבית הנבחרים הבריטי, וגינה חריפות את הרצח. הוא טען ששגריר בריטניה בבלגרד, סר ג'ורג' בונהם, הוסמך בפני המלך אלכסנדר, כך שעם מותו פג תוקם של יחסי בריטניה-סרביה. בונהם עזב את בלגרד ב-21 ביוני, ובריטניה הטילה סנקציות על סרביה. ממשלת בריטניה דרשה מבלגרד להעניש את הרוצחים, אולם הם היו כה חזקים עד שדרישה זו הייתה לא-מציאותית. השגריר האוסטרו-הונגרי בבלגרד, קונסטנטין דאמבה פנה אל שר החוץ שלו אגנור גולוצ'ובסקי והציע לו לארגן חרם עולמי נגד סרביה עד שזו תסכים להעניש את הרוצחים. גולוצ'ובסקי נפגש עם מקבילו הרוסי ולדימיר לאמסדורף , אשר הסכים לתאם עמו את החרם. בינואר 1904 נותרו בבלגרד רק שגריריהן של יוון והאימפריה העות'מאנית.