כל חללי המערכה על ירושלים במלחמת ששת הימים נקברו בעצם ימי המלחמה בקבורה ארעית בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בעיר. מקצת החללים הועברו לימים מהר הרצל לקבורה ביישוביהם לפי בקשת משפחותיהם, אך רובם, כ-150, נותרו קבורים שם. מצבותיהם מרוכזות בשתי חלקות בבית הקברות. הן מהוות אנדרטאות נוספות למערכה שניטשה בעיר ב-1967.
רחובות בירושלים.
בנוסף להצבת האנדרטאות נקראו מספר רחובות בירושלים על שם אישים, אירועים ויחידות הקשורים במערכה בעיר במלחמת ששת הימים. השמות ניתנו להם לאחר המלחמה ולעיתים שנים רבות אחריה. רחובות אלו נמצאים ברובם בשכונות החדשות שנבנו בצפון העיר לאחר איחוד שני חלקיה:
בנוסף, נקראו כעשרה רחובות בשכונות גבעת המבתר ורמת אשכול על שם אתרים בחצי האי סיני, שנכבש על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
בואינג KC-135 סטרטוטנקר
בואינג KC-135 סטרטוטנקר (באנגלית: Boeing KC-135 Stratotanker) הוא מטוס תדלוק ותובלה מתוצרת חברת בואינג האמריקאית המשמש את חיל האוויר של ארצות הברית וחילות אוויר נוספים.
המטוס נכנס לשירות ב־1956 כמחליפו של הבואינג KC-97 סטרטופייטר. הוא היה למטוס הסילון הראשון ששימש למשימות תדלוק אווירי. המטוס פותח על בסיס מטוס הבואינג 367-80 שממנו פותח במקביל גם המטוס האזרחי בואינג 707. ה־KC-135 נועד לתת מענה לתדלוק צי המפציצים האסטרטגיים של חיל האוויר האמריקאי ולאפשר הגעתם לכל נקודה ברחבי כדור הארץ.
בשנים 1956–1965 סופקו לחיל האוויר למעלה מ־800 מטוסי KC-135A. מתוכם למעלה מ־415 עברו שדרוג והוכנסו בהם מנועי CFM-56. מטוסים אלו קיבלו את הכינוי KC-135R ו־KC-135T. שדרוג נוסף היה בהכנסת מנועי TF-33-PW-102 למטוסים שקיבלו את הכינוי KC-135E.
לאורך שנות שירותו בחיל האוויר מילא המטוס בנוסף למשימות תדלוק אווירי, גם משימות הובלה של ציוד ונוסעים, משימות סיור וכן כמטוס למשימות של חילוץ רפואי.
המטוס מתוכנן לצאת בהדרגה משירות עם כניסת מחליפו בואינג KC-46 פגסוס.
המטוס נמכר למספר חיילות אוויר זרים, בהם חיל האוויר הטורקי, חיל האוויר של צ'ילה, חיל האוויר הצרפתי וחיל האוויר של סינגפור.
בואינג KC-135
KC-135
בואינג KC–135
KC-135 סטרטוטנקר
הסנדלריה (איילת השחר)
הסנדלריה היא בית מלאכה הנמצא באיילת השחר. שוכן בבניין מספר 1 של מבני הפרסה שהיו מבני הקבע הראשונים של הקיבוץ. שימש בתחילה למגורים ומשרדים ובהמשך עברה לשם הסנדלריה. המבנה הוכרז כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, שופץ בסיוע המועצה ומשמש כסנדלריה פעילה ומרכז מבקרים.
ההיסטוריה של האתר.
ב-1923 עברו חברי איילת השחר לאתר הקבע ואז החלה קבוצת "אחווה" מגדוד העבודה בבניית מבני הקבע של הקיבוץ וביניהם הרפת, מגדל המים ועשרת מבני הפרסה. הסנדלריה שכנה בבית מספר 1. המבנה תוכנן על ידי המשרד הטכני של יק"א והבנייה נעשתה בפיקוחו וניהולו של מיכאל ארליך. תחילה בנתה הקבוצה את הרפת, מגדל המים ו-5 ממבני הפרסה וב-1929 הושלמה בנייתם של חמישה מבנים נוספים.
בתחילה שימש המבנה (כמו גם שאר מבני הפרסה) למגורי חברי הקיבוץ וכן למשרדים. בהמשך, עם התרחבות הקיבוץ, נפתחו במקום גני ילדים. במהלך שנות ה-50 עברו חברי הקיבוץ למבני מגורים חדשים יותר והמבנים התפנו. ב-1951 עברה הסנדלריה של הקיבוץ מצריף פח לבניין מספר 1.
בתחילת פעילותה של הסנדלריה פעלו בה כ-4 עובדים שיצרו נעליים חדשות ותיקנו נעליים שנפגמו. עם פרישתם של הוותיקים הצטמצם צוות העובדים עד פרישתו של אחרון הסנדלרים וסגירת המקום. ב-2009 פנה הקיבוץ למועצה לשימור אתרים לסייע בשיפוץ ושימור המקום. לאחר אישור התקציב החל ב-2010 תהליך השיפוץ והמקום המחודש נחנך ב-2011. כחלק מתהליך השיחזור נוקה הציוד המקורי והוחזר לשימוש. מיום פתיחתו מחדש פועל המקום כסנדלריה וכמרכז מבקרים המציע למטיילים סיור במבנה ובאתרים ההיסטוריים שבסביבתו.
ניבין אבו רחמון
ניבין אבו רחמון (בערבית: نيفين ابو رحمون; נולדה ב-24 בנובמבר 1981) היא אשת ציבור וחינוך ערבייה-ישראלית. הייתה חברת הכנסת מטעם מפלגת בל"ד (ברית לאומית דמוקרטית) בסיעת הרשימה המשותפת כתשעה חודשים בסוף כהונת הכנסת העשרים.
ביוגרפיה.
אבו רחמון התמודדה על המקום החמישי במפלגת בל"ד ונבחרה ברוב קולות למקום זה, דבר שהציב אותה במקום ה-19 ברשימה המשותפת לקראת הבחירות לכנסת העשרים. אבו רחמון עמדה במרכזו של סכסוך פוליטי בין בל"ד לחד"ש ברשימה המשותפת בדבר פרשנותם של הסכמי רוטציה בתוך הרשימה המשותפת. על פי עמדת חד"ש ההסכם קוים עם התפטרותם של ח"כ עבדאללה אבו מערוף מחד"ש ואוסאמה סעדי מתע"ל, אף על פי שבמקום אבו מערוף נכנס יוסף עטאונה שגם הוא נציג חד"ש, ולא נציג בל"ד. על פי עמדת בל"ד ורע"ם, מטרת הרוטציה הייתה לקבוע את חלוקת המושבים בין המפלגות ברשימה המשותפת, כך שבמחצית השנייה של הקדנציה יעלה מספר המושבים של בל"ד משלושה לארבעה. עקב ההתפטרות המוקדמת של ח"כ באסל גטאס בשל מעצרו ובהתאם לפרשנות זו, נוצר צורך במשיכת המועמדות של מועמדים נוספים שנמצאים לפני אבו רחמון ברשימה. ב-10 באוגוסט 2018, עם כניסתה לתוקף של התפטרות חבר הכנסת ואאל יונס, נעשתה אבו רחמון לחברת כנסת.
אבו רחמון הייתה נציגת הדור הצעיר בסיעתה. היא הצטרפה למפלגת בל"ד בגיל 17 בהיותה תלמידת תיכון והחל משנת 2007 חברה בוועד המרכזי ובהנהגתה. בבחירות לכנסת התשע עשרה, שהתקיימו ב-2013, התמודדה במקום ה-21 מטעם רשימת בל"ד. המפלגה קיבלה שלושה מנדטים, ואבו רחמון לא התמנתה לחברת כנסת. בבחירות לוועד המרכזי של בל"ד שנערכו בשנת 2016 היא נבחרה במקום הראשון, ולאחר מכן נבחרה לחברת הלשכה הפוליטית של בל"ד.
אבו רחמון היא בעלת תואר ראשון במדע המדינה ותקשורת ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן. בפעילותה היא מתמקדת בפמיניזם וכן בנושאים הקשורים לצעירים ולמאבק הלאומי הפלסטיני. כחלק מהמאבק הפמיניסטי כמורה לאזרחות היא גם מתמקדת בנושאים הקשורים בחינוך.
לא התמודדה בבחירות לכנסת ה-21.
חייה האישיים.
גדלה בריינה ונכון ל-2018, מתגוררת בבועיינה-נוג'ידאת, נשואה לראאד דלאשה ואם לשתי בנות.
משה צחר
משה צחר (29 במרץ 1905 (כ"ב באדר ב', ה'תרס"ה) - 3 ביולי 2000 (ל' בסיוון ה'תש"ס)) היה ראש עיריית טבריה בשנים 1950–1965 ושוב בשנים 1969–1978 – 24 שנים בסך הכול.
ביוגרפיה.
משה צחר (ברוך-משה וייס) נולד ב-29 במרץ שנת 1905 (כ"ב באדר ב', תרס"ה) בעיירה חומסק בחבל פולסיה שברוסיה הלבנה. אביו, שלמה וייס, היה בנו של קצב ובעל חנות מכולת בעיירה הסמוכה יאנובה (יענעווע), ואמו גיטל בת למשפחת נוימן המבוססת מחומסק. אחיו, אהרון, הוסמך לרבנות בישיבת סלובודקה ונודע כעילוי גדול. אולם פעילותו הציבורית הראשונה אירעה שנתיים קודם, בגיל 13, כאשר לאחר מלחמת העולם הראשונה ומלחמת רוסיה-פולין שבעקבותיה. אז גילה בבניין מט ליפול בעיירה כיתה של חיילים פצועים מן הצבא האדום, שננטשו שם לאחר שהצבא הרוסי נסוג מזרחה מן האזור, ודאג למחסורם במזון ובעזרה ראשונה במשך עשרה ימים עד שהשלטונות הפולניים העבירו אותם לבית החולים כשבויי מלחמה. בזכות דאגה זו קיבל הנער ברוך-משה וייס את מה שכינה בספר זיכרונותיו "התואר הראשון שלי": "נאש-קאשאווער" – מכין הדייסה שלנו.
בגיל 15 יצא משה בשאלה, הפך ליהודי "חופשי" וחדל ללמוד תורה. באותה עת החל בפעילות ציונית. הוא ייסד בחומסק אגודת נוער ציונית בחסות תא צעירי ציון במקום, ובו הייתה חברה גם אחותו הבכורה חנה. בגיל זה החל להתקרב למי שתהיה רעייתו במשך 64 שנים, אהובה (ליבעלע) אייזנברג, בת חומסק, נצר למשפחת רבנים. בגיל 17 היה משה למורה ולימד בחומסק ובעיירות האזור במשך שלוש שנים, זאת נוסף על פעילותו הציונית, פעילותו התרבותית בתיאטרון יהודי והשתתפותו בנבחרת הכדורגל בעיירה.
בשנת 1926 עלה לארץ והצטרף לפלוגת העבודה של יוצאי פינסק (העיר הגדולה בחבל שממנו הגיע) שעבדה באזור פתח תקווה ובקיבוץ עין גנים. שם הכיר אנשים שהיו עתידים, כמוהו, לתפוס מקום נכבד בין משרתי הציבור בישראל, בהם משה איכילוב, לימים סגן ראש עיריית תל אביב, שעמו קשר קשרי חברות קרובה.
בפלוגת העבודה התבלט משה במסירותו למאבק הציוני בכלל ולמאמץ כיבוש העבודה בפרט, והיה נכון להקריב את האידאולוגיה המרקסיסטית שבה דגל בכל הנוגע לזכויות העובד, כדי להשביע את רצון המעסיקים ולהמריץ אותם להעסיק פועלים עברים. בתוך זמן קצר מונה לנציג הפלוגה במועצת פועלי פתח תקווה. כעבור כשנה וחצי החלה פלוגת עין-גנים להתפרק ורוב חבריה עברו להתיישבות קבע בקיבוץ גבת. משה החליט להקדיש את חייו לפעילות ציבורית ולא הצטרף למתיישבים בגבת. הוא עבר לטבריה, שם התגוררה אחותו זהבה (זלאטקע), ובתוך זמן קצר גויס לפעילות ציבורית בעיר.
בשנה הראשונה למגוריו בטבריה עבד כפועל בניין. ב-1927 קיבל את משרת כתב העיתון "דבר" בגליל, ובד בבד כיהן כמזכיר הקרן הקיימת לישראל בטבריה. באוקטובר 1929 נבחר לשמש מזכיר מועצת הפועלים בטבריה.
כמזכיר מועצת הפועלים.