פעילות פוליטית - בשנת 1973 היה אראל חבר בחוג לאיחוד הליכוד יחד עם מיכאל איתן, יגאל כהן-אורגד ואחרים. היה בין מקימי התנועה לחידוש פני הליכוד שפעלה להחלפת מנחם בגין, לאור טענתם שכל עוד בגין עומד בראש הליכוד היא לא תצליח להגיע לשלטון. התנועה גם דרשה איחוד מלא של מרכיבי הליכוד והקמת ממשלת צללים. בבחירות לרשויות המקומיות ב-1978 הוצב במקום ה-11 של רשימת הליכוד למועצת עיריית חיפה, לאחר שסירב להתמודד על ראשות העיר.
ספנות - משנת 1972 ניהל קווי ספנות בינלאומיים בחיפה. בשנת 1976 הקים את "איגוד חברות הספנות הישראליות" ועמד בראשו. בתקופת כהונתו ניהל מאבק נגד שביתות פראיות ויזם רפורמה מקיפה ביחסי העבודה בצי הסוחר. כמו כן ייצג את ענף הספנות במשרדי הממשלה ובוועדות הכנסת.
במהלך מלחמת יום הכיפורים גויס כיועץ למפקד חיל הים בנימין תלם. אראל אף הצטרף לספינות הטילים בעת הלחימה והתרשם מתוצאות בניין כוח ספינות סער שאותו הוביל.
מבקר מערכת הביטחון - בשנים 1984–1989 שימש מבקר מערכת הביטחון, בעת כהונתם של משה ארנס ויצחק רבין כשרי הביטחון.
חזרה לספנות - בשנת 1989 שב לכהן כמנכ"ל "איגוד חברות הספנות הישראליות" ובשנת 1999, פרש לגמלאות.
תחביבים.
העיסוק החביב על ארל במיוחד היה הפלגה במפרשיות. רכש יאכטה קטנה והפליג איתה בין נמלי הארץ ובמזרח הים התיכון. באוקטובר 1975 השתתף בתחרות גלשני רוח וזכה לפרס ראשון
משפחה ושארים.
אראל היה נשוי לשרה, ממשפחת אשרוב, לזוג נולדו בן אהוד ובת גיליה. שרה אראל נפטרה ב-12 בפברואר 2013 ונקברה בהרצליה. שלמה אראל נפטר ב-19 בנובמבר 2018 ונקבר בטקס צבאי מלא בבית העלמין קריית שאול.
בתו, גיליה אראל, שירתה בחיל הים והייתה כתבת "מערכות ים". במלחמת ששת הימים הצטרפה לאנשי יחידה 707 לתיעוד חיפוש המוקשים במצרי טיראן. גיליה נישאה לאלי גור וילדה שני בנים ובת. היא נפרדה מבעלה ובמרץ 2000 נרצחה גיליה על ידי בן זוג שניסתה להיפרד ממנו.
בנו אהוד אראל, למד בבית הספר לקציני ים עכו במחזור י"א והמשיך בקורס חובלים. במהלך מלחמת ששת הימים הצטרף לפלגת הטרפדות 914. הוא המשיך בתפקידי פיקוד בחיל הים עד שפרש בדרגת אל"ם. ניהל את החברה לפיתוח חוף אילת ואחר כך את החברה העירונית לפיתוח תיירות בהרצליה, בעלת מרינה הרצליה.
תחלואה נילווית
צ'ארלס לוהטון
טרומן קפוטה (סרט)
טרומן קפוטה (באנגלית: Capote) הוא סרט קולנוע אמריקני משנת 2005, בבימויו של בנט מילר. הסרט הוא סרט ביוגרפי על חייו של הסופר טרומן קפוטה, בגילומו פיליפ סימור הופמן, אשר זכה בפרס אוסקר על תפקידו בסרט.
תקציר העלילה.
הסרט מתחיל בקנזס בשנת 1959, עם גילוי גופותיהם של בני משפחת קלטר על ידי ידידת משפחה. בעת קריאה בניו יורק טיימס אודות הרצח, נחרד טרומן קפוטה מהסיפור, ומודיע לוויליאם שון, אז עורך הניו יורקר, כי בכוונתו לתעד באופן אישי את הטרגדיה.
קפוטה נוסע לקנזס עם ידידתו נל הרפר לי, אשר עבדה אז על כתיבת ספרה "אל תיגע בזמיר". קפוטה מתחיל בראיון האנשים הקרובים למשפחה, בעזרתה של לי כמתווכת ומתרגמת של חיי הכפר. כאשר הרוצחים נתפסים, קפוטה מגורש על ידי הבלש הראשי של התיק, אלווין דיואי. אך אשתו של דיואי, כחובבת את עבודתו של קפוטה, משכנעת את בעלה להזמין את קפוטה ואת לי לארוחת ערב. בעקבות זאת מתיר דיואי לקפוטה לבקר בכלא בו מוחזקים החשודים (פרי סמית' ודיק היקוק). בביקוריו, מתחיל קפוטה ליצור קשר עם פרי. הוא מגלה כלפיו חמלה ודאגה, וכן משיג עבור פרי ושותפו לרצח ייצוג משפטי לשם ערעור על תוצאות המשפט, שהסתיים בהרשעתם. בהמשך, קפוטה מצליח להשיג גישה לרוצחים על ידי שיחוד הסוהר. בשנים שלאחר מכן, קפוטה מבקר באופן קבוע את פרי, ולומד על חייו. נדמה כי סיפור חייו של פרי, הדומה בנסיבותיו העצובות לסיפורו של קפוטה עצמו, וכן נימוסיו עדינותו ויושרו מרשימים את קפוטה, אשר מתחבר אליו רגשית, חרף מעורבותו ברצח. בתחילה מסרב פרי לספר מה קרה בליל הרצח, למורת רוחו של קפוטה, אך לבסוף משתכנע ומספר.
קפוטה מתכוון לכתוב בספר את סיפור חייו של הרוצח, ואולי מבקש בכך להחזירו לחברת בני האדם. אולם, נדמה כי עניינו של קפוטה ודאגתו לרוצח פרי מתחלפות במשך הזמן לרצון בהאדרה עצמית ובתהילה ספרותית, רצון אשר מתגבר ככל שקפוטה חוקר את סיפור המקרה. הוא מבין, ומציין זאת במפורש, כי הסיפור מכיל עבורו "מכרה זהב" וכי הוא עומד להפוך לסופר מפורסם ביותר בעקבותיו. עם הזמן, הופך כל עניינו של קפוטה בפרי להיות מונע רק מתוך הרצון לכתוב סיפור מצליח, עד כדי מצב שהוא מקווה שהערעור שהוגש בעזרתו לא יתקבל, והרוצחים יוצאו בהקדם להורג, כדי שהוא יוכל כבר לסיים את ספרו ולהוציאו לאור. הוא גם מכריע מראש כי שם הספר יהיה "בדם קר", וזאת עוד לפני שהוא שומע את גרסת הרוצח לליל הרצח. קפוטה לא מספר לפרי על שם הספר שבחר ואף משקר לו בעניין זה.
לאחר שערעורו האחרון נדחה, מוצא פרי להורג בתלייה. קפוטה מגיע לאירוע התלייה לאחר תחנונים של פרי, ומזיל דמעות.
הפקה.
הסרט מבוסס על הסיפור האמיתי של רצח משפחת קלטר ב-15 בנובמבר 1959. בעקבות הרצח, כתב קפוטה את ספרו "בדם קר", כפי שמתואר בסרט. תסריט הסרט נכתב על ידי דן פוטרמן, והוא מבוסס על הביוגרפיה "קפוטה" מאת ג'רלד קלארק. במאי הסרט הוא בנט מילר.
הסרט צולם ברובו במניטובה שבקנדה, בין אוקטובר לדצמבר 2004. לאחר הקרנות בכורה בפסטיבלי הסרטים בטלורייד, טורונטו וניו יורק בספטמבר 2005, יצא הסרט בהפצה מצומצמת בבתי קולנוע בארצות הברית ב-30 בספטמבר באותה השנה - יום הולדתו של טרומן קפוטה. בישראל הוקרן הסרט לראשונה ב-23 בפברואר 2006.
תקציב הסרט עמד על 7 מיליון דולרים, והכנסותיו ברחבי העולם הן כ-50 מיליון דולרים.
תגובות.
הסרט זכה בעיקר לתגובות חיוביות. באתר האינטרנט Rotten Tomatoes, המאגד ביקורות שונות על סרטים, 91 אחוזים מן הביקורות על הסרט הן חיוביות. רוב המבקרים ציינו לטובה את משחקו המשובח של הופמן, אשר הוכתר על ידי אחדים כאחד הטובים ביותר של השנים האחרונות.
עם זאת, כלפי הסרט הופנו מספר ביקורות, בין השאר על תפקידן המזערי של דמויות המשנה, על העריכה המבלבלת ועל הצילום הסטטי. ביקורות נוספות טענו שהתסריט משעמם ואיננו עקבי.
פרסים.
על משחקו בסרט זכה פיליפ סימור הופמן בעשרים פרסים שונים, ללא שהפסיד אפילו מועמדות אחת שלו. בין היתר זכה גם בפרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א. בשלושת הטקסים, היה זה הפרס היחיד בו זכה הסרט.
בטקס פרסי אוסקר ה-78 היה הסרט מועמד הסרט לחמישה פרסים:
דני קורן
פרופסור דני (דן) קורן (נולד ב-12 בפברואר 1945) הוא חוקר מדע המדינה. כיהן למשך תקופה קצרה כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה בשלהי הכנסת ה-16.
ביוגרפיה.
קורן שירת כקצין חי"ר ותותחנים, והשתתף בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים.
לאחר שהשתחרר מצה"ל החל בלימודים לתואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה באוניברסיטה העברית. במוסד זה השלים גם את לימודיו לתואר שני במדע המדינה, וסיים אותם בהצטיינות. את הדוקטורט קיבל מבית הספר לכלכלה של לונדון. בשנת 2015 קיבל פרופ' דני קורן תואר פרופסור של כבוד מהאוניברסיטה הלאומית ללימודי פוליטיקה ומנהל ציבורי בבוקרשט, רומניה. בנוסף, סיים בהצטיינות לימודי תעודה ברשות האמריקאית לניירות ערך.
במהלך השנים שימש קורן כמרצה בחוג למדיניות ציבורית ובחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, במכללת בית ברל, במרכז הבינתחומי ובחוג למדע המדינה באוניברסיטת חיפה. בשנים האחרונות מרצה פרופ' דני קורן באוניברסיטאות שונות באירופה כגון ה-LSE בלונדון, LMU במינכן, אוניברסיטת פוטסדאם ו.
פעילות פוליטית.
קורן, שאביו יצחק כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י, וגיסו משה נסים כיהן כחבר הכנסת ושר מטעם הליכוד, הצטרף לצעירי מפלגת העבודה, והיה ליו"ר אגודת הסטודנטים. קורן שימש כמנהל לשכתו של יגאל אלון בעת שזה כיהן כשר החוץ. עם זאת, העדיף להתרכז במילוי שורה של תפקידים ציבוריים ובקידום הקריירה האקדמית, ולא חזר לפעילות פוליטית עד 2003, אז התמודד לראשונה על מקום ברשימת העבודה לכנסת. בבחירות המקדימות שהתקיימו באותה שנה הגיע למקום ה-30 ברשימת המפלגה. סדרת ההתפטרויות שפקדה את מפלגת העבודה בשלהי כהונתה של הכנסת ה-16, הביאה לכך שב-28 בינואר 2006 הושבע לכנסת לכהונה שנמשכה כשלושה חודשים.
פעילות ציבורית ומסחרית.
לאורך השנים מילא קורן שורה ארוכה של תפקידים ציבוריים. בין היתר, שימש כחבר מועצה במרכז יצחק רבין, כחבר הוועד המנהל של עמותת בית יגאל אלון, כיו"ר אגודת בוגרי בית הספר לכלכלה של לונדון בישראל, כחבר חבר הנאמנים של מכון וינגייט, כחבר עמותת "יידישפיל", כיושב ראש צוות ההיגוי של משרד התחבורה בנושא שדה דב, כחבר המועצה הארצית של האגודה למען החייל, כחבר הוועד האולימפי, כחבר נשיאות איגוד הכדורסל, כיו"ר מחלקת הכדורסל של הפועל תל אביב, ועוד.
בנוסף לפעילויותיו האקדמיות והציבוריות, מילא קורן מספר תפקידים בחברות מסחריות. קורן שימש כדירקטור במספר חברות, ובהן טסנת, כלל תעשיות, בנק כרמל, אמפל, מריו לזניק חברה לבניה ודיונון. כן שימש כיו"ר הדירקטוריונים של "סאן-דור", "אחוזות החוף" ובמספר חברות נפט ממשלתיות בישראל.