שנה טרופית (מיוונית: τρόπος - סיבוב, מחזור) היא פרק הזמן שעובר משעה שהשמש נצפית בנקודה מסוימת על-פני מסלולה האופקי בשמי כדור הארץ, ועד שנצפית שוב באותה נקודה בדיוק. פרק הזמן הזה מקביל פחות-או-יותר לחילופי ארבע עונות השנה (באזורים הממוזגים של כדור הארץ), ולשנה אחת בלוחות השנה המבוססים על השמש. משכה של שנה טרופית כיום עומד על 365.2421875 ימים (כלומר - 365 ימים, 5 שעות, 48 דקות ו-45 שניות), משכה של השנה הטרופית משתנה עם הזמן וכל 100 שנה מתקצר אורך השנה בכ-0.000013 יום (1.123 שניות), כך שבשנת 1500 למשל אורך השנה היה 365.242254 יום. השינויים נובעים מהשתנות מהירות הסיבוב הצירי הארצי, השתנות הנובעת מהשפעות הכבידה של גרמי שמים הסמוכים לכדור הארץ.
התנועה כביכול של השמש על-פני מסלול אופקי בשמיים נובעת למעשה משתי תכונות של כדור הארץ:
תוצאת שתי התכונות האלה היא, שלמתבונן מכדור הארץ, נראה כי השמש נמצאת בכל יום בגובה שונה בשמיים. טווח השינוי הוא 23.439279° כפול 2, כלומר 46.878558°.
באזור קו המשווה השמש נעה מטה-מעלה בשמיים ועוברת פעמיים בשנה בזניט.
מדידת אורך השנה הטרופית.
במצרים העתיקה התקיים לוח שנה שהיה מבוסס על אורך שנה בן 365 ימים. במאה ה-3 לפנה"ס תוקן לוח השנה על ידי המלך תלמי השלישי כדי שיתאים לאורך שנה בן 365.25 ימים. מכאן ברור שכבר בתקופת המלך תלמי היה ידוע שאורך השנה הטרופית קרוב יותר ל-365.25 מאשר ל-365 ימים, אולם בהחלט ייתכן שמידע זה היה ידוע עוד קודם ושינוי הלוח התעכב. ביוון העתיקה שינה מטון את לוח השנה האטי ממחזור של 8 שנים למחזור של 19 שנים כדי להגיע להתאמה טובה יותר עם מחזורי הירח. מחזור ה-8 שנים התבסס על אורך שנה טרופית של 365.25 ימים, ומחזור ה-19 שנה התבסס על שנה ארוכה יותר בת formula_1 ימים. מכיוון שמטרת לוחות אלו הייתה להתאים בין שנות השמש לחודשי הירח לא ניתן לדעת את אורך השנה הטרופית המדויק ביותר שהיה ידוע לחכמי אתונה, אולם ברור שהיה בסביבות 365.25 ימים.
קביעה מדויקת של אורך השנה הטרופית התבצעה על ידי היפרכוס, במאה ה-2 לפנה"ס, הודות להצטברות של רישומים על-פני מאות שנים של זמני ההיפוך ושיפור במכשירי המדידה. תלמי, במאה ה-2 לספירה, מביא בספרו אלמגסט בשם היפרכוס, שאורך השנה הטרופית היא formula_2 שהם 365.246667 ימים. היפרכוס השווה בין זמן ההיפוך הקיצי שחזה אריסטרכוס מסאמוס, בשנת 280 לפנה"ס, לתצפית שלו של זמן ההיפוך הקיצי משנת 135 לפנה"ס. הוא מצא שהתקופה בין שתי נקודות הקיצון הייתה קצרה ב-12 שעות מ-365.25 ימים לשנה עבור תקופת 145 שנה, או ביממה שלמה עבור תקופת 300 שנה. תלמי עצמו חישב את אורך השנה הטרופית על-פי זמן שוויון סתוי שהוא צפה בשנת 139 לספירה וזמן שוויון שרשם היפרכוס בשנת 147 לפנה"ס, כמו גם על זמן שוויון אביבי שלו משנת 140 לספירה לעומת זמן שוויון אביבי של היפרכוס משנת 146 לפנה"ס. תלמי גם אישש את חישוביו בהתבסס על תצפית של מטון. מדענים מודרניים העלו השערות שונות לגבי השאלה מדוע תלמי לא הצליח להגיע לתוצאות מדויקות יותר מהיפרכוס, למרות שהיו בידיו תצפיות משנים רחוקות יותר זו מזו. היו שטענו שתלמי זייף את תצפיותיו ואחרים טענו שתלמי התקשה לברור בין תוצאות נכונות לתצפיות שגויות. פדרסון מייחס את אי הדיוק במדידת אורך השנה לאי דיוק במכשירי המדידה והעדר פיצוי על שבירה של האור.
תנועת החיים של השומר הצעיר
לוע הארי
לוע הארי (נכתב גם לע הארי; שם מדעי: "Antirrhinum") הוא סוג במשפחת הלחכיים (בעבר שויך למשפחת הלועניתיים). הסוג מאופיין בצמחים עשבוניים עם פרחים המזכירים בצורתם פה של חיה, ומכאן שמו.
בארץ ישראל גדלים בר שלושה מינים:
כן גדלים מינים מתורבתים של הפרח בצבעים שונים - לבן, אדום, ורוד, צהוב וכתום. חלק מזני הנוי הם רב שנתיים ופריחתם נמשכת על פני כל השנה.
קיימים זנים נוספים שהם חד עונתיים. לוע הארי הוא פרח שניתן להרבותו באופן קל יחסית. בסוף הפריחה מופיעים פירות קטנים. לאחר זמן מסוים, הפירות מתייבשים ונוצרים בפירות חורים קטנים.
מאוחר יותר - הצמח כולו קמל, ואז נופלים הזרעים דרך החורים לאדמה. ניתן לאסוף זרעים אלו באופן עצמאי לאחר שהפירות התייבשו ולשתול בסביבות אוקטובר, לקבלת פריחה איכותית באביב.
קישורים חיצוניים.
פו&quot;ש
גוטפריד מבויון
גוטפריד רוזן בויון (בצרפתית: Godefroy de Bouillon, גודפרוא דה בויון; נולד ככל הנראה בשנת 1060, מת ב-18 ביולי 1100, ירושלים) היה ממנהיגי מסע הצלב הראשון ושליטה הראשון של ממלכת ירושלים הצלבנית.
חייו.
נעוריו ותחילת דרכו.
גוטפריד היה בנם השני של אוסטס השני רוזן בולון ושל אידה, בתו של גוטפריד השלישי דוכס לורן התחתית. הוריו של גוטפריד היו נצר למשפחות אצולה מאזור ארצות השפלה (בלגיה של ימינו).
בצעירותו סומן גוטפריד כיורש החוקי של דודו, גוטפריד "הגיבן", בלותרינגיה התחתית, אולם בשנת 1076 ביטל היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את צוואתו של גוטפריד הגיבן והעניק לגוטפריד הצעיר תחת זאת את השליטה במחוז אנטוורפן. את החלטתו זו נימק הקיסר בכך שלדודו של גוטפריד אין כל יורש חוקי. למרות "הדחה" זו ופגיעה בכבודו ובמעמדו, המשיך גוטפריד להיות נאמן לקיסר, ואף לחם למענו בקרבות שונים, בהם המצור על רומא. בשנת 1082 השתלמו לבסוף מאמציו של גוטפריד לזכות באמון הקיסר והאחרון העניק לו את דוכסות לורן התחתית.
בעת היותו דוכס לורן החלה באירופה התעוררות דתית שקראה לטיהור מוסדותיה המושחתים של הכנסייה הקתולית. גוטפריד, שתמך במהלך ויותר מכך, תמך בקיסר האימפריה הרומית הקדושה שהיה ממוביליו ואף נלחם בשבילו כנגד האפיפיור, הכריז על דוכסותו כמדינה פאודלית של האימפריה. למרות כל זאת, בשנת 1095 מיד לאחר הכרזתו של האפיפיור אורבנוס השני בוועידת קלרמון על הצורך במסע צלב, מכר גוטפריד את כל רכושו, זנח את פטרונו הקיסר והצטרף לכוחות הצלבנים.
מסע הצלב הראשון.
יחד עם שני אחיו, אוסטס השלישי ובלדווין מבולון (לימים בלדווין הראשון, מלך ירושלים) החל גוטפריד בשנת 1096 להוביל את חייליו לכיוון ירושלים. בעוברם בתחומי הונגריה העניק גוטפריד את אחיו הצעיר בלדווין כבן ערובה שיבטיח את המעבר השקט של הצלבנים בתחומי הממלכה. בהגיע הכוחות לקונסטנטינופול התפתח סכסוך בין הצלבנים לקיסר ביזנטיון אלכסיוס הראשון, שדרש ממנהיגי המסע לשאת שבועה לפיה כל פיסת אדמה שתיפול לידיהם תועבר רשמית לידיו. הסכסוך, שלא פעם התדרדר לידי קרבות קטנים של ממש, הסתיים בשנת 1097 בשבועתם של מרבית ממנהיגי הצלבנים, על אף שהייתה זו שבועת סרק שלא היה בכוונתם לקיימה כלל ועיקר.
עד לתחילת שנת 1099 לא התבלט גוטפריד כמנהיג המסע, אשר הונהג בידי בלדווין, אחיו של גוטפריד, יחד עם בוהמון מטרנטו, רמון הרביעי, רוזן טולוז, וטנקרד. במהלך חלקו הראשון של המסע הוא הוביל את צבאו במספר קרבות, אולם לא העניק תרומה משמעותית למערכה הצלבנית הכוללת, ואף נכנע פעם אחת עם כל צבאו בפני המוסלמים הסלג'וקים.
בשנת 1099 לאחר נפילתה של אנטיוכיה בידי הצלבנים, נחלקו הדעות לגבי הצורך בהמשך המסע לירושלים. מרבית ממנהיגי המסע ובראשם רמון, שהונעו ממניעים פוליטיים יותר מאשר ממניעים דתיים, ושאפו לכבוש לעצמם נחלה עצמאית יותר מאשר לשחרר את ירושלים, טענו כי הכיבושים שנערכו עד כה מספקים בהחלט.
גוטפריד, שהונע ככל הידוע, ממניעים דתיים עמוקים, שכנע לבסוף את רמון להוביל את הצבא אל עבר ירושלים. הוא היה ממובילי המצור על העיר וב-15 ביולי של שנת 1099 היה מבין הראשונים שפרצו את חומותיה. לאחר כיבוש העיר הוצע כתר ממלכת ירושלים לרמון, אך לאחר סרובו נבחר בלדווין לתפקיד.
שליט ממלכת ירושלים.
עם בחירתו לתפקיד סירב גוטפריד לקבל את התואר "מלך" בטענה כי "לא יחבוש כתר זהב בעיר בה המושיע חבש כתר קוצים". תחת זאת לקח לעצמו את התואר "מגן הקבר הקדוש" ("Advocatus Sancti Sepulchri"). במהלך תקופת כהונתו בת השנה נאלץ גוטפריד להגן על ממלכתו הצעירה מפני צבאות השושלת הפאטימית ממצרים.
קרב אשקלון.
ב-4 באוגוסט 1099 הגיע לאשקלון צבא מצרי שיצא לעזרת ירושלים הנצורה והגיע באיחור של תשעה עשר ימים. למחרת היום, הגיעו לירושלים שליחים של המצביא המצרי ובידם דרישה כי הצלבנים ייסוגו מירושלים. בואם של השליחים אישר שמועה שנפוצה בירושלים על הופעת הצבא המצרי. לצלבנים לא הייתה כוונה - או יכולת להסתגר מאחורי חומות ירושלים ולהסתכן במצור וגוטפריד מבויון החליט לקחת את היוזמה ולתקוף את הצבא המצרי. הצבא המצרי חנה מחוץ לחומות העיר אשקלון מבלי לגלות סימנים של הכנה לתנועה צפונה וחיכה שם לבוא תגבורות נוספות ממצרים באמצעות אוניות הצי המצרי. תוכניותיו של המפקד המצרי לא היו ברורות: מחד הוא לא היה מודע לתנועות או לתוכניות הצבא הצלבני ובוודאי לא היה מוכן להתקפת הפתע ולא הציב צופים ושומרים על המחנה ובאזור אשקלון, מאידך, למרות המטרה שלשמה נאספו הכוחות - כיבוש מחדש של ירושלים - לא הביא הצבא המצרי מכונות מצור.
ביום 12 באוגוסט בשעות הבוקר המוקדמות החל הצבא הצלבני במתקפה. חיל הרגלים והקשתים צעדו לפני הכוח העיקרי - הפרשים הצלבניים. משניתן היה לראות את המחנה המצרי שחנה במרחק מה מהחומה הצפונית של אשקלון בשטח של עצי פרי - פרצו הפרשים בהסתערות קדימה כשהם מפתיעים לחלוטין את אויביהם שחלקם היו עדיין ישנים באוהליהם. תוך זמן קצר חדל הצבא המצרי מלהוות כוח מסודר והקרב - למעשה - הוכרע.
התגבשות מבנה ממלכת ירושלים.