בנובמבר 2012 מזכ"ל האו"ם באן קי-מון שיבח את התנועה ושותפיה "על עבודה עם מחויבות ויצירתיות במטרה להשיג את המטרה המשותפת שלנו - עולם ללא נשק גרעיני". לפני כן הוא סיפק לתנועה ברכת מצולמת לתמיכה ביום הפעילות העולמי שלה.
פרס נובל לשלום 2017.
ארגון ICAN זכה בפרס נובל לשלום לשנת 2017, ב-6 באוקטובר 2017. בהודעה לעיתונות על הזכייה נכתב "על עבודתו להסב תשומת לב להשלכות ההומניטריות הרות האסון של כל שימוש בנשק גרעיני, ובשל מאמציו פורצי הדרך להשגת אמנה עולמית שתאסור שימוש בנשק מסוג זה ... זו ההוכחה המוצקה של ועדת הנובל הנורווגית, כי ל-ICAN, יותר מכל אחד אחר, היה בשנה האחרונה בהתחשב במאמצים להשגת עולם ללא נשק גרעיני כיוון חדש ומרץ חדש". הפרס יוענק ב-10 בדצמבר.
לאחר הבחירה בתנועה לפרס פרסם אנשיל פפר מאמר בו טען שהתנועה חסרת השפעה ממשית: "עד היום, ההישג המרכזי שלהם הוא העברת האמנה לאיסור אחזקת נשק גרעיני השנה בעצרת האו"ם. ההצבעה על האמנה אמנם עברה לפני שלושה חודשים ברוב עצום של 122-1, אבל כל המדינות המחזיקות בעצמן בנשק גרעיני לא השתתפו בהצבעה ומעבר לערך הצהרתי, זהו מסמך ריק מתוכן ממשי. הפרס מן הסתם יסייע ל-ICAN להרים את הפרופיל הציבורי שלו ולגייס כספים, אבל הוא גם חושף כמה הפרס חסר השפעה."
חצי-נחמה (מאמר)
חצי-נחמה
הקמפיין הבינלאומי להשמדת נשק גרעיני
וילם דריס
וילם דריס (בהולנדית: Willem Drees, 5 ביולי 1886 – 14 במאי 1988) היה פוליטיקאי הולנדי, אשר כיהן כראש ממשלת הולנד מטעם מפלגת העבודה בשנים 1948–1958. הוא היה חבר בית הנבחרים בשנים 1933–1945, ותקופות קצרות בשנים 1946–1948, 1952 ו-1956. דריס כיהן גם כשר הרווחה וכשר המושבות. כשפרש מראשות הממשלה היה בן 72, שני בגילו אחרי יוהאן רודולף תורבקה, אשר נפטר במהלך כהונתו בגיל 74. לאחר פרישתו מראשות הממשלה ומן הפוליטיקה, המשיך דריס לחקור ולפרש את הפוליטיקה הארצית, וכתב ספרים בנושא. הוא נחשב לאחד הפוליטיקאים החשובים ביותר בהולנד שאחרי מלחמת העולם השנייה. סקר משנת 2006 הצביע על דריס כראש הממשלה הפופולרי מאז המלחמה. הוא נחשב לאבי מדינת הרווחה בהולנד.
ביוגרפיה.
דריס נולד באמסטרדם בקיץ 1886. אחרי סיום לימודיו בשנת 1903 עבד בבנק עד 1906. משנת 1907 עבד בפרלמנט כקצרן. באותן השנים הצטרף למפלגת העובדים הסוציאל-דמוקרטית, אשר בשנת 1946 הייתה הגורם המרכזי בהקמת מפלגת העבודה.
בשנים 1910–1931 הוביל את סניף המפלגה בהאג. בשנים 1913–1941 היה חבר במועצת עיריית האג. במשך 22 שנה, 1919–1941, היה חבר במועצת המחוז של דרום הולנד, ובשנת 1927 התמנה לחבר בהנהלת המפלגה. משנת 1933 יצג את המפלגה בפרלמנט, ומשנת 1939 הוביל אותה בפרלמנט. במהלך מלחמת העולם השנייה וכיבושה של הולנד בידי גרמניה הנאצית, דריס נעצר בידי השלטון הנאצי, ובאוקטובר 1940 נכלא במחנה הריכוז בוכנוואלד. בשנים 1945–1948 היה סגן ראש הממשלה ושר הרווחה.
בשנת 1948 נבחר דריס לראשות הממשלה, וכיהן בתפקיד במשך ארבע כהונות רצופות, עד שנת 1958. המאפיינים המרכזיים של כהונת דריס היו פיתוחה של הולנד כמדינת רווחה, שיקום כלכלי, ויצירת שיתוף פעולה בינלאומי, שכלל את יסוד הארגונים נאט"ו, קהילת הפחם והפלדה האירופית, בנלוקס והארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי. הוא חוקק חוקים שהסדירו את קרנות הפנסיה והעניקו פנסיה לכלל התושבים, הרחיב את הביטוח הרפואי לכלל האזרחים, הסדיר את המענקים למשפחות, וביטל את האפשרות לפטר עובדי מדינה בסמוך לנישואיהם. בנוסף לכך, קידם דריס רגולציה בתחום הדיור, הגדיל את ההוצאה לחינוך, וקידם סבסוד לסטודנטים באוניברסיטאות הציבוריות, מתן מענקים למורים בחינוך היסודי, והרחבה של חוק חינוך חובה. הוא פרש מראשות הממשלה בשנת 1958, ומן המפלגה בשנת 1971.
חיים אישיים.
דריס התחתן בשנת 1910 ונולדו לו ארבעה ילדים. הוא היה אגנוסטי וחבר בבונים החופשיים.
וילם דריס נפטר ב-14 במאי 1988 בהאג, חודשיים לפני יום הולדתו ה-102.
International Love
International Love (בעברית: אהבה בינלאומית) הוא שיר של הראפר הקובני-האמריקאי פיטבול מתוך אלבום האולפן השישי שלו, Planet Pit. בשיר משתתף גם זמר ה-R&amp;B האמריקאי כריס בראון. הוא נכתב על ידי פיטבול, סולשוק, פיטר בייקר, שון הארלי, וקלאוד קלי, והופק על ידי סולשוק, בייקר והארלי. השיר פורסם לראשונה ב-27 במאי 2011 כסינגל השיווקי הראשון באלבום. עם זאת, ב-11 באוקטובר 2011, החלו לשדר את הסינגל ברדיו בארצות הברית, והשיר יצא לבסוף כסינגל הרשמי הרביעי והאחרון ב-1 בנובמבר 2011. השיר הגיע בשיאו למקום ה-13 במצעד הבילבורד הוט 100.
הופעות חיות.
הצמד ביצע את השיר ב-16 בפברואר 2012 בטקס פרס נוסטרו 2012. הופעתו של בראון זכתה לביקורת עקב תנועות שפתיו אשר לא תאמו. ב-26 בפברואר 2012, השיר בוצע על ידי שני הזמרים בתוך מחרוזת במהלך המחצית של משחק ה-NBA אולסטאר 2012 באורלנדו.
הרפובליקה הפדרלית של סומליה
הרפובליקה של סומליה
בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה
בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה הוא אחד מבתי המשפט לערעורים במערכת בתי המשפט הפדרלית של ארצות הברית.
בית המשפט הוא אחד מ-12 בתי משפט הפדרליים לערעורים אשר סמכותם מתוחמת על פי קריטריון גאוגרפי - כלומר שהם מוסמכים לדון בערעורים בזכות על פסקי דין של בתי משפט פדרליים מחוזיים במדינות וטריטוריות ספציפיות של ארצות הברית. מביניהם, הוא הקטן ביותר מבחינת היקף שטח השיפוט שלו, המשתרע על מחוז קולומביה בלבד. למרות זאת כוחו והשפעתו הם מן הגדולים בין בתי המשפט בארצות הברית.
פעילות בית המשפט.
בית המשפט הוקם בשנת 1893. הוא מוסמך לדון בערעורים בזכות מבית משפט פדרלי אחד בלבד - בית המשפט במחוז קולומביה. כוחו והשפעתו נובעים מכך שהוא מרבה לדון בעתירות מנהליות נגד החלטות ופעולות של רשויות שלטון פדרליות, שמקום מושבן הוא בבירה הפדרלית וושינגטון די. סי. סמכותו לדון בעתירות נגד רשויות אלו נובעת מחקיקה פדרלית ספציפית המסדירה את פעולתן, אך גם מחוק כללי - חוק הפרוצדורה המנהלית הפדרלי מ-1946. סמכויות אלו מעניקות לבית המשפט השפעה רבה על קביעת הדין והמדיניות הפדרליים. בשל כך יש הרואים בו את בית המשפט בעל הכוח הרב ביותר לאחר בית המשפט העליון של ארצות הברית.
באופן מסורתי נשיא בית המשפט העליון הוא שופט בית המשפט העליון המפקח על בית משפט זה (Circuit Judge).
שופטי בית המשפט.
תקן השופטים של בית המשפט עמד בשיאו על 12. בשנת 2008 קיצץ הקונגרס תקן אחד, וכיום עומד מספרם על 11.
כהונת נשיא בית המשפט מוגבלת לשבע שנים וניתנת בידי השופט הוותיק ביותר בבית המשפט שטרם כיהן כנשיא. הנשיא הנוכחי של בית המשפט מאז שנת 2020 הוא השופט שרי שריניבאסן.
כהונה בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה נחשבת כמקרבת את השופטים לאפשרות של מינוי לכהונה בבית המשפט העליון של ארצות הברית. נכון להיום (2022) ארבעה מבין תשעת שופטי בית המשפט העליון המכהנים כיהנו לפני כן בבית משפט זה.
בסך הכל מונו עם השנים שמונה משופטי בית המשפט לשופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית - יותר מאשר מכל אחד מבתי המשפט הפדרליים לערעורים האחרים:
בנוסף, שופטי בית המשפט רוברט בורק ודאגלס גינסבורג (Douglas H. Ginsburg) מונו ב-1986 וב-1987 כמועמדים לכהונה בבית המשפט העליון על ידי הנשיא רייגן, אך הסנאט דחה את מועמדותו של בורק ואילו גינסבורג הסיר את מועמדותו לאחר שהתגלה כי עישן בעבר מריחואנה. בשנת 2016 מינה הנשיא אובמה את מריק גרלנד לשופט בית המשפט העליון, אך בשל שנת הבחירות המינוי לא נדון כלל בסנאט.
שופט ידוע נוסף שכיהן בבית המשפט היה קנת' סטאר, שהיה גם פרקליט המדינה של ארצות הברית ותובע-חוקר מיוחד מטעם מחלקת המשפטים של ארצות הברית.
אלבר הראשון, נסיך מונקו
אלבר הראשון, נסיך מונקו, היה נסיך מונקו בין השנים 1889–1922, אשר הקדיש את רוב חייו לאוקיינוגרפיה. לצד מסעותיו ערך אלבר הראשון רפורמות במישור הפוליטי, הכלכלי והחברתי, ואף העניק חוקה לנסיכות בשנת 1911.
ביוגרפיה.
הנסיך אלבר נולד ב-13 בנובמבר 1848 בפריז, לשארל השלישי, נסיך מונקו ולאנטואנט דה מרודה, בתם של ורנר דה מרודה וויקטואר דה ספנגן ד'אורטרן. אמו הייתה אחותה של לואיז דה מרודה, אמה של מריה ויטוריה דאל פוצו, נסיכת דלה ציסטרנה, אשתו של אמדאו הראשון, מלך ספרד.
בצעירותו שירת הנסיך אלבר בחיל הים הספרדי, ובמהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, הצטרף לצי הצרפתי, שם הוענק לו עיטור לגיון הכבוד. נוסף על התעניינותו במחקרים אוקיינוגרפיים, גילה אלבר עניין רב במוצא האדם ובפריז, הוא ייסד את "המכון לפליאונטולוגיה אנושית", שהיה אחראי על מספר חפירות ארכאולוגיות. "איש גרימלדי" שנמצא במערת באוסה-רוסה נקרא לכבודו. ההישגים האינטלקטואליים של אלברט זכו להכרה עולמית ובשנת 1909, האקדמיה הבריטית למדעים הפכה אותו לחבר בה.
ב-21 בספטמבר 1869 התחתן אלבר עם מרי ויקטוריה דאגלס המילטון, בתם של ויליאם המילטון, דוכס המילטון האחד עשר ומריה אמליה, נסיכת באדן, אותה שידכה לו סבתו מארי קרוליין ז'יבר דה לאמץ. בתחילה רצתה סבתו לחתן אותו עם הנסיכה מרי אדלייד מקיימברידג', אולם נפוליאון השלישי שכנע אותה כי ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת לא תסכים לנישואים, והציע לה את מרי המילטון ככלה. לאלבר ומרי נולד רק בן אחד - לואי השני, נסיך מונקו, אולם הנישואים לא היו מוצלחים, ובשנת 1880 התגרשו השניים, ועד מהרה התחתנה מרי עם האציל ההונגרי טסילו פסטטיקס פון טולנה.