ערן משמש גם כמפיק ובשנת 2005 הפיק את סרטו של דוד דרעי, "חתה יסבח סבח", שזכה ב"פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה" בקטגוריית "הדרמה המקורית הטובה ביותר".
הנושאים ביצירתו של ריקליס: הסכסוך הישראלי-ערבי ("גמר גביע", "הכלה הסורית", "עץ לימון"), פערים חברתיים בישראל ("זהר", "המשאית"), מוזיקה פופולרית ושחזור תקופתי ("זהר", "צומת וולקן").
ריקליס נע בין ז'אנרים שונים ובין קולנוע "איכותי" לקולנוע "עממי".
הוא נשוי לבמאית דינה צבי ריקליס והם משתפים פעולה ביצירתם. ב-2006 הפיק את סרט הקולנוע, "שלוש אמהות", בבימויה של אשתו דינה צבי ריקליס.
בשנת 2008 זכה סרטו "עץ לימון" בפרס חביב הקהל ב"פסטיבל ברלין".
בשנת 2009, באמצעות חברת ההפקה שלו יצר ריקליס את הסדרה "שירות חדרים", המשודרת בערוץ 2 במסגרת שידורי רשת.
בשנת 2010 יצא סרטו "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש", סרט שזכה ב-5 פרסי אופיר, ובהם בקטגוריית "הבמאי הטוב ביותר" בו זכה ריקליס, ובקטגוריית "הסרט הטוב ביותר", דבר שהביא את סרטו לייצג את ישראל בהתמודדות על פרס אוסקר האמריקאי.
ב-2012 ביים את הסרט "להישאר בחיים", קופרודוקציה ישראלית-בריטית-צרפתית, עם תקציב של 7 מיליון דולר. הסרט מספר על טייס ישראלי שנתפס על ידי אש"ף ומככב בו סטיבן דורף.
סרטו של ריקליס, "ערבים רוקדים (זהות שאולה)", המבוסס על תסריטו וספרו של סייד קשוע, היה אמור להיות סרט הפתיחה של פסטיבל הקולנוע ירושלים ביולי 2014. אך נדחה בגלל מבצע צוק איתן. הקרנתו החלה בנובמבר 2014.
צנחני היישוב
"צנחני היישוב" הוא כינויה של קבוצה של 37 צנחנים שהתארגנה ביישוב העברי בארץ ישראל במסגרת התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. 26 מתוכם הוצנחו על ידי הבריטים באירופה הכבושה בידי גרמניה הנאצית כדי לסייע במאמץ המלחמתי של בעלות הברית, והשאר הונחתו במטוסים או המתינו ליציאה במצרים, בדרום איטליה ובטורקיה אך לא נשלחו ליעדיהם.
היסטוריה.
קבוצת השלושים ושבעה נבחרה לאחר תהליך מיון בו השתתפו 240 מתנדבים, שמתוכם נבחרו 110 שנשלחו לאימונים. החלק הראשון של האימונים נערך בארץ, במסגרת הפלמ"ח, כאשר הבריטים אינם מעורבים ישירות. בסיום חלק זה עברו השליחים אימוני צניחה, ואת הצניחות ביצעו כבר במדי הצבא הבריטי. השלב הבא של האימונים התבצע בקהיר, שם הוכשרו בבסיס צבא בריטי בתחומים שונים כמו נהיגה ושיפור האנגלית. דגש רב ניתן לתחום הקשר (אמצעים לאיסוף מודיעין והעברתו) וכן שיפור יחידני בשפת ארץ היעד. מבחינת הבריטים, מטרות הצנחנים היו השגת מידע מודיעיני וחילוץ צוותי אוויר של בעלות הברית שצנחו בשטח האויב לאחר שמטוסיהם נפגעו. מעבר לכך, הצנחתם הייתה חלק ממאמץ ההטעיה הגדול שנועד לשכנע את גרמניה הנאצית שהפלישה של בעלות הברית תבוא מכיוון דרום אירופה. הבריטים העלימו עין מהעובדה, שמצד הנהגת היישוב (הסוכנות היהודית), המטרות היו ניסיון לפעול להצלת יהודים באירופה, ובעיקר לחדש את הקשר עימם. הפיקוד הבריטי הסתפק בדרישה מהשליחים כי יתרכזו בביצוע המשימות שהוטלו עליהם (איסוף מידע, דיווחים שוטפים וכו'). אם במהלך הביצוע יעסקו גם ב"דברים נוספים", הרי זה עניינם ועל אחריותם.
12 מחברי הקבוצה נפלו בשבי, ושבעה מתוך השבויים הוצאו להורג או נרצחו על ידי הנאצים.
שבעת צנחני היישוב שהוצאו להורג הם:
בהספדו להם כתב בין היתר יצחק טבנקין:
שאר חברי הקבוצה הם:
ארבעה מהצנחנים נספו ב-29 ביולי 1954, באירוע המכונה "אסון מעגן": דב הררי, אריה אורני, יהודה אחישר ושלום פינצי. באירוע נספה גם דניאל סרני, בנו של אנצו סרני.
הנצחתם.
בבית הקברות הצבאי בהר הרצל נמצאת יד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה - חלקה של שבעת צנחני היישוב שהוצאו להורג, וטמונים בה אלה מהם שגופתם נמצאה ומצבות לזכרם של אלו שגופותיהם לא נמצאו מעולם. שמותיהם מופיעים על אנדרטת הצנחנים.
ביער הקהילתי בשכונת פסגת זאב ישנו אתר הנצחה וזיכרון לכל 37 הצנחנים שגויסו ליחידה.
בגבעת התחמושת הוקמה תערוכה לזכרם של צנחני היישוב.
על שמם של הצנחנים קרויים היישובים נצר סרני, להבות חביבה, יד חנה ואלוני אבא, וכן המוסד גבעת חביבה.
ביולי 2021 במלאת 100 שנה להולדת חנה סנש ו-77 שנה לאחר שצנחה יחד עם חבריה ליישוב העברי, מפקדי ולוחמי צה"ל שחזרו במבצע "ברק השמיים" את הצניחה ההיסטורית בסלובניה, בהשתתפות צנחנים מארבעה צבאות שונים - הונגריה, סלובניה, קרואטיה ואנגליה. במסגרת המסע, צעדו 150 חברי המשלחת בדרך הגבורה, שבה הלכו צנחני היישוב העברי ביערות הפרטיזנים.
צנחנים אחרים בשירות בעלות הברית.
צנחנים נוספים פעלו בשורות הצבא הבריטי וחיל האוויר המלכותי, אולם היישוב הנציח רק את אלה שנשלחו לאירופה מטעמו, והיו אמורים לסייע למאמצי ההצלה של יהדות אירופה. , לדוגמה, התגייס לצבא הבריטי במסגרת הגיוס של היישוב היהודי בארץ ישראל, אולם לא החל את שירותו כצנחן. הוא התגייס לחיל החפרים הבריטי ונשלח ליוון עם חיל המשלוח הקיסרי, שנכנע אחרי שבועות מספר לגרמנים. לאחר שנמלט במבצע נועז מהשבי הגרמני ביוון, התנדב ליחידה בריטית מיוחדת ועוטר באות השירות המצוין על פעולות מסוכנות באיטליה. קספ נהרג בעת מבצע לחילוץ שבויי מלחמה של בעלות הברית ויהודים, בצפון איטליה, ומקום קבורתו לא נודע.
צנחני הישוב
התע&quot;ש
נצר סירני
אנצו סירני
דייוויד אירווינג
דייוויד אירווינג (באנגלית: David Irving; נולד ב-24 במרץ 1938), הוא סופר והיסטוריון חובבן בריטי המתמחה בהיסטוריה פוליטית וצבאית של מלחמת העולם השנייה, בדגש על "הרייך השלישי". עבודותיו של אירווינג זכו לביקורת רבה בשל הסימפתיה שהוא רוחש לאנטישמיות ולגזענות, והוא הוכר על ידי בית המשפט כמכחיש שואה.
ביוגרפיה וספריו של אירווינג.
אירווינג נולד ב-24 במרץ 1938 באסקס שבאנגליה, לאב קצין בצי המלכותי ולאם מאיירת. ב-2 במאי 1942 הוטבעה הספינה שבה שירת אביו. הוא ניצל, אך בעקבות אירוע זה ניתק את קשריו עם אשתו וילדיו.
אירווינג למד פיזיקה באימפריאל קולג' שבלונדון אך לא סיים את לימודיו עקב בעיות כלכליות. מאוחר יותר למד כלכלה פוליטית ביוניברסיטי קולג' בלונדון אך פרש לאחר שנתיים מאותה סיבה. בזמן לימודיו באימפריאל קולג' היה עורך של עיתון סטודנטים בשם "קרניבל טיימס" (Carnival Times). לפי דברי הליגה נגד השמצה, בתקופה זו החל להשמיע טענות כגון "העיתונות נשלטת בידי היהודים", פרסם מאמר שבו הגדיר את היטלר כ"הכוח המאחד הגדול ביותר שידעה אירופה מאז קארל הגדול" וכתב כי "איחודה של אירופה מתפרש כיצירה של גזע עליון והיהודים תמיד ראו בחשד כל עלייה של גזע עליון מלבד כמובן הגזע שלהם". כמו כן פרסם קריקטורות גזעניות, תמך באפרטהייד בדרום אפריקה והביע תמיכה בגרמניה הנאצית. בשל כך סולק מתפקידיו בעיתון הסטודנטים.
בשנת 1959 אירווינג עבר למערב גרמניה ועבד במפעל פלדה בחבל הרוהר. יותר מאוחר עבר לספרד, שם עבד כפקיד ונישא לאשתו הראשונה. בשנת 1962 הוא החל את עבודתו על ספרו הראשון על הפצצת דרזדן על ידי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. הספר, "השמדתה של דרזדן" (The Destruction of Dresden), יצא לאור בשנת 1963 בתקופה שבה בבריטניה התנהל ויכוח על המוסריות בהפצצת דרזדן, ולכן ספרו של אירווינג זכה להצלחה רבה והפך לרב מכר. במהדורה הראשונה העריך אירווינג את מספר המתים מההפצצה בכ-100,000 עד 250,000, מספר גבוה בהרבה מההערכות הקודמות. הערכה זאת הפכה במשך כמה שנים להערכה המקובלת בקרב חוקרים. אירווינג ביסס את הערכתו על המסמך הנאצי המזויף "TB 47" ועל עדותו של הפקיד הנאצי הנס וויגנט מבלי שהצליב את הנתונים עם מסמכים רשמיים שהיו זמינים בדרזדן. כאשר התגלה כי מסמך ה-"TB 47" הוא זיוף ב-1966, התנער אירווינג מהערכתו הראשונית ובמהדורות הבאות הוריד בהדרגה את הערכתו לגבי מספר הנספים ל-50,000 עד 100,000. במשפטו של אירווינג נגד דברה ליפשטדט בשנת 2000, הציג ההיסטוריון ריצ'רד ג'. אוונס עדות לפיה אירווינג ביסס את הערכתו למספר הנספים על דבריו של אדם אחד בלא שיהיה ביסוס לכך במסמכים, השתמש במסמכים מזויפים וציטט אדם שלטענת אירווינג היה רופא בבית החולים של דרזדן באותה תקופה, אותו אדם טען מאוחר יותר כי אירווינג טעה בזיהוי לגביו וכי דבריו התבססו על שמועות לגבי מספר הנספים ולא על עובדות מבוססות. כיום ההערכה המקובלת למספר הנספים בדרזדן עומדת על 22,500-25,000 הרוגים בלבד.
לאחר הצלחתו עם הספר על דרזדן המשיך אירווינג לפרסם ספרים על מלחמת העולם השנייה, חלקם מזווית ראייה של היסטוריה רוויזיוניסטית. ספרו על רקטות ה-V זכה לתפוצה רחבה ולביקורות טובות. אירווינג תרגם את זכרונותיו של הפילדמרשל קייטל מגרמנית לאנגלית ב-1965, וב-1967 פרסם ספר על תאונת המטוס שבה נהרג הגנרל הפולני ולדיסלב שיקורסקי. בספרו טען אירווינג כי התאונה הייתה בעצם התנקשות בשיקורסקי שהוזמנה על ידי וינסטון צ'רצ'יל שרצה להעלים את הגנרל הפולני כדי לא לפגוע ביחסי בריטניה עם סטלין. ב-1967 פרסם אירווינג מחקר על השמדתה של שיירה PQ-17 בשנת 1942. השיירה, עם אספקה לברית המועצות, הושמדה כמעט כולה על ידי חיל הים הגרמני, ואירווינג בעבודתו האשים באסון את מפקד השיירה קומנדר ג'ק ברום. ברום תבע את אירווינג על הוצאת דיבה וזכה במשפט. אירווינג אולץ לשלם פיצויים בסכום 40,000 לירות שטרלינג וספרו הורד מהמדף.