ב-22 ביוני 1941 כבש הוורמאכט את העיירה. הגרמנים בהוראות מפקדיהם התעללו ביהודים, גנבו את רכושם והשפילו אותם בעבודות כפייה. עם כניסתם לקופצ'ווה הם שרפו והשחיתו את כל מרכז העיר, החנויות, הבתים ואת בית הכנסת הגדול והמפואר אשר עמד במרכז העיר. מספר מועט של יהודים הצליח לברוח ולהגיע למקום מבטחים ברוסיה. שאר היהודים הועברו ב-15 בספטמבר 1941 לגטו קטקישקס, כ-1.5 ק"מ מלזדיי. הגטו הוקם בצריפי הצבא הגרמני וכל האזור הוקף בגדר תיל ובשומרים חמושים. בתוך הגטו רוכזו גם יהודי רודמין, וישי, לזדיי ויישובים קטנים אחרים. על פי עדויות של ניצולים, הגרמנים היו מוציאים את היהודים מחוץ לגטו לבצע עבודות כפייה קשות ולאחר מכן היו מחזירים אותם. מנת המזון ליהודי הגטו כללה בתחילה 200 גרם של לחם ללא מלח ו-300 גרם תפוחי אדמה לאדם. בהדרגה קוצצו מנות המזון, דבר שהביא להתפרצות של מגפת הדיזנטריה. בודדים מיושבי הגטו התגנבו החוצה לכפרים הסמוכים, שם החליפו ביניהם מזון או ביקשו מזון מתושבי הכפרים. לאחר זמן הוחלט להתיר לחקלאים המקומיים להשתמש ביהודים כפועלים במשקים שלהם, בתנאי שיחזירו אותם בלילה לגטו. הפועלים שקיבלו מנות מזון בכפרים נהגו לוותר על מזונם מהגטו לטובת האחרים שסבלו. נמצאו עדויות על כך שלמרות קיומם של משרד העבודה היהודי וכוח המשטרה היהודי בתוך הגטו, תושבי האזור יכלו לעשות ביהודים כרצונם, בין אם מדובר בעינויים, במעשים פליליים או בפגיעות פיזיות ביהודים.
ב-27 באוקטובר 1941 עברה שמועה בגטו על חיסול סופי של כל יושבי הגטו בהקדם האפשרי. בעקבות שמועה זו, חלק מיושבי הגטו ברחו לבתי החקלאים ולשדות להסתתר.
יהודי לזדיי ששהו בגטו היו בין היהודים האחרונים שנשארו בחיים בליטא. ב-30 באוקטובר הגטו נסגר והיהודים לא הורשו לצאת ממנו עוד.
מפקד הגטו הצהיר ברחבי הגטו כי אנשיו הליטאים חופרים בורות ליהודי הגטו לקבורה וכי אין להם דרך לברוח. היהודים שניסו לברוח נמצאו על ידי הגרמנים והוחזרו חזרה לגטו. בעקבות ניסיונות הבריחה קיבעו הליטאים את חלונות הבתים ואת הדלתות בקרשים ומוטות מתכת וכך לכדו בתוכו את היהודים ללא מים וללא מזון. למרות השמירה האדוקה 180 יהודים הצליחו לברוח מהגטו באותו הערב, אך 35 מהם נתפסו, נרצחו ונקברו בקברי האחים. מי שנותר בחיים נרצח על ידי האיכרים תושבי המקום ועל ידי הגרמנים. רק שישה יהודים שרדו.
ב-3 בנובמבר 1941 נלקחו היהודים כשהם עירומים וחולים מהצריפים לבורות שחפרו הליטאים במרחק של כ-300 מטרים ממערב ליער ונורו למוות. כ-1,600 יהודים נקברו בקברי אחים. את הרצח ביצעו הליטאים תושבי האזור, בעוד שהגרמנים צפו מהצד.
חינוך.
קופצ'ווה הייתה ידועה בתלמידיה ומשכיליה היהודים. הילדים היהודיים למדו ב"חדר" גמרא ולשון עברית, וכך שמרו על זהותם כיהודים. בתקופת עצמאותה של ליטא ב-1918–1940 פעלו בקופצ'ווה בית ספר יהודי פרטי, ספרייה, חוג דרמה ובתי ספר תיכוניים עבריים. רוב יהודי העיירה השתייכו למחנה הציוני ולשתי תנועות נוער ציוניות. האחת, "גורדוניה", שבה היו כארבעים חברים, והשנייה, "החלוץ", שבה כמות הפעילים הייתה גדולה יותר.
מוסדות.
בית העלמין הקטן בקופצ'ווה (400 מ"ר) נמצא בצפון העיירה קרוב לבית איכרים מימין לכניסה לכפר. בית העלמין הוקף בחומה ושער שחודש לאחר המלחמה ונוקה בתחילת המאה ה-21 על ידי האיכרים המתגוררים בכפר. בגלל מצבו הרע של בית העלמין זוהה רק חלק קטן מהקברים, שעליהם נכתבו כתובות בעברית וביידיש. המצבה העתיקה ביותר בבית קברות זה היא משנת 1843 והאחרונה מ-1935. רוב המצבות שנמצאות שם היו שבורות או מושלכות על הקרקע. גם היום אין תחזוקה קבועה לשימור בית העלמין. בכניסה לעיירה עומדות שתי מצבות, האחת לזכר היהודים מהעיירה שנספו בשואה, והאחרת הוצבה על קבר האחים בלזדיי.
עד שנת 1938 פעלו בעיירה שני בתי כנסת מפורסמים, אחד הוקם בסגנון המורי אורתודוקסי ונבנה בשנת 1879, והאחר נבנה בשנת 1912 בסגנון הקלאסי ליברלי. לאחר 1938 בתי הכנסת בעיר נהרסו על ידי הצבא הגרמני הנאצי.
אישים.
הרבנים הראשיים היו הרב צבי דרקדור, רבי אברהם צבי פינחס, רב ביז שמשלוביץ', רבי צבי-אריה לוריא, רבי מאיר סטולביץ והרב מנחם-מנדל שר, הרב האחרון שנספה. כמו כן ישנם ההיסטוריון אלחנן (אדוארד) ד. קלמן וד"ר יצחק קשיב קופצ'ובסקי, כלכלן ויו"ר ודירקטוריון בנק לאומי לישראל.
טאויינאי
טאויינאי (בליטאית: Taujėnai, טאויינאי; בפולנית: Towiany, טוביאני; ביידיש: טאַוויאַן) נמצאת על גדות נהר מוסה, בצפון ליטא שבאירופה, כ-15 ק"מ צפונית לאוקמרגה, במחוז וילנה. העיירה הוקמה במחצית השנייה של המאה ה-18. מכיוון שהיא ממוקמת על הכביש הראשי שבין אוקמרגה לפוניבז', שתי ערים מרכזיות, היא שימשה בתקופה זו כתחנת דרכים לעגלונים. בעיירה חיו משפחות יהודיות, ובמהלך השנים הקהילה היהודית בעיירה התמעטה.
היסטוריה.
טאיוויאן, היושבת על הכביש הראשי שבין וילקומיר (שמה היידי של אוקמרגה) לפוניבז' שימשה תחנת דרכים לעגלונים, ועל כך הייתה רוב פרנסת תושביה. ב-1912 ישבו שם כ-20 משפחות יהודיות. מקצת היהודים עזבו את העיירה בימי מלחמת העולם הראשונה (1914–1918), ובמפקד אוכלוסין בשנת 1923 נמנו 91 יהודים בין 250 תושביה. רוב הצעירים עזבו את העיירה בימי ליטא העצמאית.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בטאוויאן רק כמה עשרות יהודים.
יהודי טייוייאן.
תולדות הקהילה היהודית.
ראשוני היהודים השתקעו בטאויינאי באמצע המאה ה-18 והתפרנסו בעיקר מרוכלות והחזקת פונדקים ואכסניות על הדרך בין וילקומיר לפוניבז'. בעיירה התגוררו כמה עשרות משפחות יהודיות.
לאחר שהקימו בטייוייאן בית כנסת היא הפכה למרכזם הרוחני של יהודי הסביבה, שקיבלו בה שירותים קהילתיים דתיים. בשנים האחרונות שלפני מלחמת העולם הראשונה עסקו רב היהודים במסחר. משפחות יהודיות אחדות מטייוייאן היגרו באותה תקופה לארצות מעבר לים, ובודדים עלו לארץ ישראל.
עם כינון ליטא העצמאית הוקמה בטייוייאן קהילה יהודית מודרנית ובראשה וועד נבחר. הקהילה היהודית בטייוייאן קיבלה שירותים וסיוע ממחלקת הקהילות של המיניסטריון לענייני יהודים במחוז קובנה.
בתחילת שנות העשרים  של המאה ה-20 עסקו עשרה יהודים בטייוייאן במסחר, ארבעה במלאכה, ושש משפחות יהודיות התפרנסו מחקלאות. שלוש ממשפחות אלו קיבלו קרקעות מן הממשלה הליטאית. בעלי הבהמות רעו את בהמותיהם באדמות של בעל האחוזה שבסביבה, ולא פעם פרצו סכסוכים על רקע זה בין בעלי הבהמות לבין בעל האדמות. על פי הסקר שערכה ממשלת ליטא בשנת 1931, היו בטייוייאן בית מסחר לפשתן ושתי מסרקות צמר בבעלות יהודית.
כתוצאה מהמצב הכלכלי הקשה ששרר בטאויינאי נזקקו שלוש משפחות יהודיות לתמיכה ציבורית מקיפה, שבע משפחות יהודיות קיבלו תמיכה חלקית. גם בתקופה זו נמשכה התופעה של עזיבת היהודים את העיירה, מפאת המצב הכלכלי, שהלך והדרדר משנה לשנה. בייחוד עזבו הצעירים. בסוף שנות השלושים של המאה ה-20 ולאחר מכן, כאשר סופחה ליטא לברית המועצות בסתיו 1940, נותרו בטייוייאן כמעט רק זקנים וחולים.
בשואה.
תוך ימים ספורים אחרי מתקפת גרמניה הנאצית על ברית המועצות (22 ביוני 1941) נכבשה ליטא כולה. יהודי טאיוויאן הועברו לעיר המחוז וילקומיר, שם נקבע גטו בראשית אוגוסט 1941. גורלם היה כגורל יהודי וילקומיר והסביבה - חלקם הומתו בגטו, חלקם נרצחו בטבח הגדול ביער פיבוניה בראשית ספטמבר, והנותרים נרצחו עם חיסול הגטו בה' בתשרי תש"ב, 26 בספטמבר 1941.
חינוך יהודי העיירה.
חלק מהיהודים בעיירה קיבלו את חינוכם בחדר ובישיבה, ובנוסף לזאת בעיר וילנה, אשר בה היה בית מדרש.
בית כנסת.
בעיירה הוקם בית כנסת בסוף המאה ה-18, ובעקבות כך הפכה העיירה למרכז רוחני ליהודי הסביבה. החל מסוף שנות השלושים של המאה ה-20 התקיימו תפילות בבית הכנסת רק בשבתות וחגים.
דב אריאל לייבוביץ'.
אחד מהיהודים שעלו לארץ ישראל בטאויינאי היה דוב אריאל לייבוביץ'. הוא עלה לארץ בשנת 1884, והיה מחלוצי ביל"ו. בנוסף, הוא היה אחד מהמתיישבים הראשונים בגדרה.
העיירה כיום.
נכון לשנת 2011 מנתה אוכלוסיית העיירה 365 נפש. בעיירה קיימים מבני ציבור: כנסייה קתולית ובית מלון.
ז'ידיק
ז'ידיק (בליטאית: Židikai, ז'דיקאי; בז'מאיצ'ו: Žėdėkā, ז'דקה; בפולנית: Żydyki, ז'ידיקי; ביידיש: זשידיק) היא עיירה במחוז משנה מז'ייקי במחוז טלז בצפון מערב ליטא. העיירה ממוקמת 22 קילומטרים מערבית לעיירה מז'ייקי. נכון לשנת 2001, חיים בעיירה כ-520 תושבים, מתוכם, מספר קטן של יהודים.
בעיירה נמצאה ספרייה ישנה שהוקמה בשנת 1939 ובה אלפי מסמכים חשובים מתקופת מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
תחילתה של העיירה במאה ה-16 כאשר היא שימשה כאחוזתו של אציל חודקביץ'. האחוזה ניתנה לאציל כשי מהמלך המקומי באותה תקופה. עם התפתחות האוכלוסייה באזור הפכה האחוזה, ז'ידיק, לעיירה, ומאמצע המאה ה-19 הפכה למרכז נפת ז'ידיק.
בתקופת השלטון הרוסי השתייכה העיירה לפלך וילנה עד שנת 1843, אז החליטו השלטונות הרוסיים לשייך את העיירה לפלך קובנה.
כבר בשנת 1897 פעלו בעיירה שלושה בתי מלאכה וכעשרים חנויות. התקיימו בה ימי שוק וירידים עונתיים שמשכו אליהם את כל תושבי המחוז.
בתום מלחמת העולם הראשונה, מספר התושבים בעיירה קטן משמעותית בעקבות מחסור במקומות פרנסה ומקומות עבודה, שהביאו להגירה למדינות אחרות. בעקבות ההגירה מהעיירה אל צפון-מערב אירופה בשנת 1923 התגוררו בעיירה 893 תושבים בני דתות שונות. הם גרו באותה תקופה בבקתות עץ.
הקהילה היהודית.