הקרב לבסוף החל במחצית השנייה של שנת 751 על הגבול המודרני של קירגיזסטן-קזחסטן. הרישום הסיני והרישום הערבי של הקרב שונים לגמרי אחד מהשני בנוגע למה שהתרחש. לפי המקורות הערבים לכל צד היו 100,000 חיילים בעוד המקורות הסינים טוענים שהיו 30,000 פרשים מצד טאנג ו-20,000 פרשים מצד הח'ליפות. הקרב התרחש על גדות מספר רכסי הרים אדירים במרחק של אלפי קילומטרים ממרכזי הממשל של כל אחת מאותן אימפריות. ההכנות לקרב היו מעטות מאוד ולפי ההערכה המקובלת היו לכל צד בין 30,000 ל-50,000 חיילים. כוחותיו של זיאד היו כמעט כולם ערבים אך כללו יחידת רגלים טיבטית שתמכה בהם וכוחות גקטורקים אנטי-סינים שגם כן הצטרפו לשורות צבא הח'ליפות. צבאו של גאו שיאן-שי כלל ברובו מגויסים ממרכז סין ותומכים מקומיים מעמק הפרגנה. המקורות לא ברורים לגבי האם הקרלוקים היו ביחד עם כוחותיו של גאו שיאן-שי בתחילת הקרב או שלא הצטרפו לשורותיו כלל. רוב הצבא הסיני היה בנוי מחיל רגלים כבד בעוד לכוחות הח'ליפות היה מספר שווה של חיל רגלים ופרשים.
הצבאות נפגשו ממערב לנהר טאלאס וישנם שני תיאורים להליך הקרב:
תיאור ראשון: זיאד הסדיר את כוחותיו במבנה סטנדרטי, קשתים מקדימה, חיל רגלים בעל חניתות מאחוריהם, פרשים כבדים באגפים ושומריו האישיים עם חיל הפרשים הקלים מאחורה. גאו הסדיר את הקשתים ונושאי החיצים מקדימה, את נושאי הכידונים והחניתות בשורה אחריהם, שומריו האישיים עם הפרשים הקלים מאחורה ופרשים קרלוקים באגפים. שלושת ימי הקרב הראשונים היו כמעט זהים; הכוחות הסינים תקפו על גבי שדה הקרב וקשתיהם הנחיתו פגיעות קשות על מקבילם המוסלמים. לאחר מכן נסוגו הקשתים לאחור וחילות הרגלים נפגשו ראש בראש. עליונות השריון הסיני הביאה לפגיעה קשה ברגלים המוסלמים. כוחות הפרשים תקפו מהאגפים והיה על גאו להוציא את הפרשים הקלים בשביל למנוע פעולה נרחבת של הפרשים המוסלמים נגד חילות הרגלים.
ביום הרביעי לקרב הפרשים הקרלוקים בגדו בכוחות הסינים ותקפו אותם מהאגפים, עם התקדמות מוסלמים ישירה לאורך שדה הקרב היה על הסינים לסגת בעוד כוחותיהם מתפרקים תחת הלחץ. בין 10,000 ל-20,000 ערבים נהרגו בקרב כמו גם 30,000 סינים ורק כוחות הפרשים הקלים והשומרים האישיים של גאו הצליחו לסגת בבטחה.
תיאור שני: לא הכוחות הסינים ולא הכוחות המוסלמים העזו לתקוף אחד את השני ובמשך ארבעה ימים שלמים היו בכוננות לקראת תקיפה מצדו של האויב. בעודם בכוננות אחד נגד השני, צבא שלישי וקטן בהרבה, המורכב מפרשים קרלוקים, עמד מהצד השני של נהר טאלאס ולא הצטרף לאף צד במאבק. בבוקר היום החמישי הקרלוקים חצו את נהר טאלאס ותקפו את כוחות טאנג מהגף השמאלי. בעודם רואים את התקיפה על הסינים, המוסלמים יצאו ותקפו את הכוחות הסינים ישירות. לא ברור האם הקרלוקים והמוסלמים תכננו את שיתוף הפעולה הזה מלחתחילה אבל בסופו של דבר הצבא הסיני התפרק כמעט לגמרי ורק כמה אלפי חיילים סינים שהיו קרובים אל גאו באגף הדרומי שרדו את הקרב ונסו חזרה לשטחים בחזקת שושלת טאנג.
לאחר הקרב.
כוחות סינים נשלחו למנוע התפתחות של השפעה מוסלמית אך כמה שנים מאוחר יותר החל מרד אן לושאן במרכז סין והיה על הכוחות לשוב מעמדותיהם במרכז אסיה. המוסלמים העבאסים עצמם לא הצליחו להחזיק ולשלוט בשטחים זמן רב עם עליית ההשפעה הטורקית באזור.
תוצאות ומורשת.
לאחר הקרב החלה לרדת ההשפעה של הבודהיזם באזור ועם איבוד חלק נרחב מהקשר בין סין ותת היבשת ההודית נוצרו מתוך השתיים שני זרמים שונים לגמרי של בודהיזם. הקרב הוסיף להשפיע על האסלאמיזציה של עמים טורקיים אשר בסופו של דבר יחלו בפלישות האימפריה הסלג'וקית אל המזרח התיכון. יתרה מכל, רשמים על הטכנולוגיה ליצירת ניירות, אשר נשמרה בסוד בידי הסינים עד לנקודה זאת, הגיעו לידי הח'ליפות העבאסית דרך הקרב ומצאו את דרכם אל המזרח התיכון ומאוחר יותר גם אירופה.
טחינה הר ברכה
הר ברכה (פירושונים)
השירות הפדרלי לשידורי רדיו וטלוויזיה
השירות הפדרלי לשידורי רדיו וטלוויזיה (ברוסית: Федеральная служба России по телевидению и радиовещанию) היה גוף ממשלתי בממשלת רוסיה שנועד לפקח על שידורי הרדיו והטלוויזיה ברוסיה והיה הרגולטור הממשלתי בתחום הפיקוח על תחנות טלוויזיה ארציות ותחנות רדיו אזוריות, כמו גם מתן רישיונות שידור.
היסטוריה.
השירות הוקם ב-22 בדצמבר 1993 במסגרת ממשלת צ'רנומירדין בצו נשיאותי של בוריס ילצין, "אודות שיפור המינהל הציבורי בתחום תקשורת ההמונים". השירות הפדרלי קיבל לידיו את תפקידי משרד הדפוס והמידע (שהתקיים בשנים 1990–1993, שהפכה בהמשך לוועדה הממלכתית לדפוס ומידע, שהייתה הבסיס ליצירת הסוכנות הפדרלית לדפוס ותקשורת המונים). על השירות הוטלה המשימה ליישם מדיניות ממשלתית בתחום פעילותם של ארגוני שידורי טלוויזיה ורדיו ממלכתיים ברוסיה, כמו גם רישום ומתן רישיונות. בנוסף לתפקידים אלה, השירות הפדרלי היה מעניק מימון תקציבי וסובסידיות עבור שידורי טלוויזיה ורדיו ממשלתיים ואזוריים.
בשנת 1995 מונה ולנטין לאזוטקין לעמוד בראש השירות, הוא היה מומחה בתחום הרדיו והטלוויזיה ודגל בליברליזציה של מערכת הרישוי של הטלוויזיה והרדיו הרוסי. בתקופתו הונפקו כ-5,000 רישיונות לשידורי טלוויזיה ורדיו ונוצר ערוץ הטלוויזיה "תרבות".
ביולי 1999, תחת ממשלת סטפאשין, המשרד מוזג עם הוועדה הממלכתית לדפוס ליצירת המשרד הממשלתי לדפוס, רדיו, טלוויזיה ואמצעי תקשורת ההמונים, שהתקיים עד מרץ 2004 עת הוחלף ב.
לודוויג דיל
לודוויג דיל (בגרמנית: Wilhelm Franz Karl Ludwig Dill; 2 בפברואר 1848 – 24 באוקטובר 1940) היה צייר ספינות ונוף גרמני, אשר היה חבר מייסד בזצסיון במינכן.
ביוגרפיה.
וילהלם פרנץ קארל לודוויג היה בנו היחיד של השמאי הרשמי, לימים שופט, לודוויג דיל ואשתו רוזה דיל, לבית דיץ. שנה לאחר לידתו עברה המשפחה לגנגנבאך, בשנת 1856 לדורלאך ולבסוף בשנת 1862 לשטוטגרט.
החל משנת 1872, למד אדריכלות במכון הפוליטכני (אוניברסיטת שטוטגרט), ואז עבר לאקדמיה לאמנויות יפות, מינכן, בשנת 1874, שם למד בתקופת קרל תיאודור פון פילוטי ואוטו סייט. עם זאת, הוא הושפע יותר מנופיו של אדולף היינריך לייר והחליט להמשיך במומחיות זו בעצמו.
הוא עשה נסיעות רבות, והאזור סביב ונציה הפך לאחד המועדפים עליו לציור ישיר בחוץ. האופי האימפרסיוניסטי ונופי הים הובילו אותו בסופו של דבר למעין סגנון שהתקרב לאר נובו. מאוחר יותר הוא הפך לחבר מייסד בזצסיון במינכן ושימש כנשיא שלה בשנים 1894 עד 1899.
בתערוכה המשותפת הראשונה בין התאחדות האמנים הגרמנית לבין הזצסיון במינכן בשנת 1904 בבניין התערוכה המלכותית בקוניגספלאץ במינכן, לודוויג דיל יוצג עם שני ציורי שמן.
חשיבות מיוחדת לקריירה שלו הייתה ידידותו עם אדולף הולצל, שניהל בית ספר לאמנות בדכאו, אתר מושבת אמנים. האזור, על שלל מוריו ונתיבי המים, היה אטרקטיבי מיד עבור לודוויג דיל. בשנת 1896 הוא קנה שם בית קטן ברחוב שמאז נקרא על שמו. יחד עם הלצל וארתור לנגמר, הקים קבוצה בשם "דכאו החדשה".
בשנת 1899 קיבל תפקיד בהוראה באקדמיה לאמנויות יפות, קרלסרוהה, ונשאר שם עד 1919 ובילה את הקיץ בדכאו. הוא שימש גם באחת הוועדות שבחרו אמנים לספק עיצובים עבור חברת השוקולד סטולוורק בקלן.
לודוויג דיל היה נשוי פעמיים. בשנת 1875 התחתן עם לואיזה קורנבק, עמה היה נשוי במשך 30 שנה ונולדו לו שלושה ילדים, שתי בנות ובן (נפטר במלחמת העולם הראשונה). ארבע שנים לאחר מות אשתו הראשונה, התחתן הצייר עם האלמנה ג'והנה מלבורג (1859–1944).
בשנת 1936 הוא מונה לאזרח כבוד של העיר דכאו, בשנת 1938 לרגל יום הולדתו ה -90 הוא מונה לאזרח כבוד של העיר גרנסבאך. בדכאו (מאז 1933), גרנסבאך (משנת 1935), קרלסרוהה (משנת 1964) ווירקירכן - שמות רחובות מנציחים את האמן בערים אלה.
אפידורל (תוכנית טלוויזיה)
אפידורל היא תוכנית מערכונים נשית ישראלית ששודרה ברשת yes בשנת 2004.
יוצרות התוכנית הן שני מלמד ודריה שועלי, שגם כתבו את התסריט, ובמאי התוכנית היה שמואל חיימוביץ'. חברת ההפקה הייתה דנה הפקות. התוכנית הייתה סדרת מערכונים שבועית, והעלתה מערכוני נונסנס סביב נושאים "נשיים". צוות השחקנים כלל ארבע שחקניות - אפרת בוימולד, ריקי בליך, עינת ויצמן ואיריס אברמוביץ' - וגבר אחד, אוהד קנולר.
בראיון לאתר ynet, התייחסה בליך לחלוקת הדמויות בין צוות השחקניות ואמרה: "פחות או יותר כולן עושות הכל, אבל יש טייפ-קאסטים שקשורים למראה חיצוני בין היתר. לפעמים אנחנו מנסים ללכת נגד זה וזה מסתדר באופן די הרמוני."
מנורת נפט
מנורת נפט היא מנורה או מכשיר תאורה אחר אשר משתמש בנפט כחומר בעירה. למנורות נפט יש פתיל אך גם יש כאלו עם מנורה, יש מנורות שמוחזקות בתא זכוכית; ניתן להשתמש במנורות על שולחן, או להשתמש במנורות כמו פנסים ידניים לתאורה ניידת. בדומה למנורות שמן, הן שימושיות לאזורים ללא חשמל, באתרי מחנאות ובמהלך הפסקות חשמל.
מנורות נפט נמצאות בשימוש רב באזורים כפריים באפריקה ובאסיה, במקומות האלו למרבית האוכלוסייה אין גישה לחשמל והדבר יקר מדי בשבילם. מנורות נפט צורכות כ-77 מיליארד ליטר דלק בשנה (בערך 1.3 מיליון חביות נפט ליום), לשם השוואה דלק סילוני אמריקאי נצטרך בכמות של כ-76 מילארד ליטרים בשנה.
היסטוריה.
התיעוד הראשון של מנורה שמשתמשת בשמן גולמי ועל פיו ממציא מנורת השמן הגולמי היה האלכימאי הפרסי "אל ראזי" שחי במאה ה-9, אל ראזי התייחס להמצאתו בספרו "אל אסאר" (בתרגום לעברית: ספר הסודות).