דאנהם הייתה פעילה חברתית למען זכויות אדם ושוויון בין הגזעים. היא נחשבת לפורצת דרך ומיוחסים לה שבירת מחסומים גזעניים רבים בתחום המחול. התהילה העיקרית לה זכתה דאנהם, באה בעקבות תרומתה האדירה להבנה וקבלה של מוזיקה מלווה במחול אתני בארצות-הברית, ומחוצה לה.
היא הקימה בית-ספר גדול למחול בהאיטי ב-1961, ביימה מופעי ריקוד בפריז ובסטוקהולם, ואף עברה לגור בסנגל ושימשה כיועצת תרבויות לנשיא המדינה.
ננסי מורחון
נַנְסִי מוֹרֵחוֹן (ספרדית: Nancy Morejón; נולדה ב-7 באוגוסט 1944 בהוואנה שבקובה) היא סופרת, מבקרת, מתרגמת ואחת מהמשוררים הבולטים של קובה. שיריה מתאפיינים בתיאור חוויותיה כאזרחית קובנית וכאישה שחורה, על כן הם עוסקים בנושאי זהות אישית, חברתית ופוליטית. בשנת 2001 זכתה בפרס הלאומי של קובה לספרות. אוסף יצירותיה הגדול ביותר נכרך בספר שכותרתו "במבט פנימה: שירים נבחרים", (Mirar Adentro: Poemas Escogidos) שיצא לאור בשנת 2002.
ביוגרפיה.
ננסי מורחון נולדה וגדלה בהוואנה, בירת קובה, להורים אנחליקה הרננדז דומינגוז ופליפה מורחון נויולה. אמה עבדה כתופרת של איגודים מקצועיים ואביה עבד במזח. את השכלתה רכשה באוניברסיטת הוואנה, והייתה הסטודנטית הקובנית האפריקאית הראשונה שלמדה תואר בפקולטה לאמנויות באותה אוניברסיטה, שם למדה שפה וספרות צרפתית. היא סיימה את לימודיה בהצלחה ולאחר מכן למדה ספרות קריבית ואת עבודותיו של ניקולס גיין.
היא חברה מלאה באקדמיה הקובנית לשפה מאז 1999. בשנת 2008, היא נבחרה להיות נשיאת איגוד הסופרים בקובה (UNEAC), שם עבדה במשך שנים רבות, וכיום היא מכהנת כמנהלת האקדמיה הקובנית לשפה במרכז ללימודי הקריביים בקאסה דה לאס אמריקאס, הוואנה, מוקד האינטליגנציה הקובנית והלטינית.
קריירה.
מורחון היא המשוררת הקובנית המצליחה ביותר בעולם. היא הייתה המשוררת השחורה הראשונה בהיסטוריה הקובנית, שניתנה לה הזדמנות לפרסם ספרים רבים ולרכוש מעמד מקצועי כסופרת, מבקרת ומתרגמת. בהשפעה עמוקה של תנועת השחרור השחורה, לוחמי החירות, אנשי רוח כמו אנג'לה דייוויס בארצות הברית, ובקובה על ידי מדריך הספרות שלה, ניקולס גיין. מורחון הייתה אחת הנשים הקובניות הראשונות שפיארו את זהות צבע העור השחור בשירה.
כמו גיין, היא סירבה להפריד בין פוליטיקה שחורה לבין התהליך המהפכני הרחב. מכאן שאין היא מסתפקת רק בתמיכה במהפכה הסוציאליסטית הקובנית, אלא אף מבקשת להתמקד בשירתה בפועלם ובתרומתם של קובנים שחורים (בעיקר נשים) למהפכה בקובה.
עבודותיה עוסקות בסוגיות עכשוויות של מוצא אתני, מגדר, היסטוריה, פוליטיקה וזהות אפרו-קובנית, ותורגמו לשפות רבות. שיריה מתבוננים בהשתקפות של התרבויות הספרדית והאפריקנית בקובה, ושילובן בחייה:
מורחון בחרה לתרגם שירה של פול אלוארד, ז'אק רומיין ואיימה ססיר. היא ביקרה בקייפטאון ב-1992 והעבירה שם מספר קריאות וסדנאות. בנוסף היא שיתפה פעולה עם מוזיקאים, מחזאים ושחקנים בולטים, ולאחרונה הרחיבה את כישרונותיה האומנותיים לאומנות החזותית.
תוצרי הכתיבה.
שיריה של מורחון מקובצים לרוב בספרי שירה, להלן כמה ספרים וספרי שירה שכתבה:
האוניברסיטה האוטונומית הלאומית של מקסיקו, פרסמה שני כרכים של יצירותיה:
"שירים", 1980 (Poemas), ואת "השבח של הריקוד", 1982 (Elogio de la danza).
אוניברסיטת סלמנקה אספה את מרבית השירה הקיימת של מורחון לתוך האנתולוגיה שכותרתה "הגן המפואר של כולם" (Elhuerto magnifico de todos), בעריכת אלפרדו פרז אלנקרט.
פרסים.
מורחון זכתה בפרס המבקרים בקובה (Cuban Premio de la crítica) בשנת 1986, על תרומתה התאורטית החשובה לספרות הקובנית.
בשנת 2001 זכתה בפרס הלאומי של קובה לספרות, שהוענק לראשונה לאישה שחורה. הפרס נוצר בשנת 1983, וניקולס גיין, מדריכה, היה הראשון לקבלו.
הוענקו לה פרסים רבים נוספים: כתר הזהב של מקדוניה (2006), פרס רפאל אלברטי (2007), הסופרת העולמית של גאלגה (2008), ואת פרס האגודה לחקר היוקרתי לטיני אמריקאי (2012).
בשנת 2009, אוניברסיטת סרז'י פונטואז, פריז, צרפת, העניקה לה דוקטורט כבוד. בשנת 2013 הוענק לה אות מסדר האמנויות והאותיות של הרפובליקה הצרפתית.
אייריס מריון יאנג
אייריס מריון יאנג (באנגלית: Iris Marion Young; 2 בינואר 1949 - 1 באוגוסט 2006) הייתה פילוסופית פוליטית, שעסקה בעיקר במהות הצדק ובהבדלים חברתיים. יאנג הייתה פרופסורית למדעי המדינה באוניברסיטת שיקגו שם הייתה חלק מצוות המרכז ללימודי מגדר והתוכנית לזכויות האדם. המחקר שלה עסק בתאוריות פוליטיות עכשוויות, תאוריות פמיניסטיות חברתיות וניתוח של מדיניות ציבורית. היא האמינה בחשיבות של מעורבות פוליטית ועודדה את תלמידיה לקחת חלק ולנסות להשפיע על הקהילות שלהם.
קורות חיים.
אייריס מריון יאנג נולדה בניו יורק סיטי, למדה פילוסופיה לתואר ראשון בקווינס קולג', שם סיימה בהצטיינות. את התואר השני והשלישי שלה בפילוסופיה, העניקה לה אוניברסיטת מדינת פנסילבניה ב־1974. בשנות התשעים עבדה כמרצה וכפרופסור בתוכנית ללימודי מגדר, מיניות ונשים באוניברסיטת פיטסבורג, עד שבשנת 2000 עברה לעבוד באוניברסיטת שיקגו כפרופסור למדעי המדינה. בסוף שנות השבעים, יאנג הייתה פעילה בארגון "הפילוסופים המרקסיסטים אקטיביסטים" (Marxist Activist Philosophers - MAR), שלימים היה מוכר כ"ארגון הפילוסופים הסוציאליסטים – פמיניסטים ("Socialist – Feminist Philosophers Association – SOFPHIA). יאנג חלתה בסרטן הוושט בשנת 2005, ולאחר מאבק של שנה וחצי במחלה נפטרה, בגיל 57.
קריירה והשפעתה בתחומה.
"חוסר צדק מבני".
יאנג עסקה במאמריה רבות במושג "חוסר צדק מבני" (structural injustice). בהתייחסותה למושג זה היא התכוונה לחוסר צדק שנעשה שלא באשמת גורם אינדיבידואלי שעשה זאת בכוונה רעה, אלא דווקא בגלל הדרך בה מתנהלים חיי היומיום בחברה. רוב הספרים והמאמרים שכתבה עוסקים בשאלות הנוגעות לנושא זה – למה גורם חוסר הצדק המבני, על מי מוטלת האחריות של אי-צדק חברתי, איך ניתן לפתור אותו וכדומה. לטענתה, האחריות לחוסר הצדק הזה מוטלת על החברה כולה, ולא על הפרט. עם זאת, על מנת לתקן אותו צריך כל אחד לקחת על עצמו אחריות למתן את חוסר הצדק ככל שביכולתו, תוך התחשבות ביכולת ההשפעה שלו, בזכויות שלו, ברצונות שלו ומקומו בחברה.
"לזרוק כמו בחורה".
אחד ממאמריה המפורסמים של יאנג פורסם בשנת 1980 ונקרא "לזרוק כמו בחורה: פנומנולוגיה של התנהגות גוף, כושר תנועה ומרחביות נשית" (Throwing Like a Girl: A Phenomenology of Feminine Body Comportment Motility and Spatiality). במאמר זה מדברת יאנג על ההבניה החברתית שגורמת לנשים להגביל את תנועות הגוף שלהן, ולחשוב שהגוף שלהן שברירי וחלש. היא טענה שלתפישה הזו יש השלכות על הביטחון העצמי של נשים ועל היכולת שלהן להגיע למטרות שלהן בהמשך חייהן, ויצאה כנגדה.
הנצחה.
לאחר מותה של יאנג פורסם סיפרה Responsibility for Justice ובנוסף החליטה אוניברסיטת פיטסבורג להעניק פרס על שמה, "פרס יאנג למעורבות פוליטית", אשר מוענק בכל שנה לסטודנטים שבולטים בתחום של חתירה לצדק חברתי, בין אם במסגרת הלימודים ובין אם מחוץ להם.
מריה טולצ'יף
אליזבת' מארי "בטי" טולצ'יף (באנגלית: Elizabeth Marie "Betty" TallChief; שם משפחה מקורי בשפת האוסייג: "Ki He Kah Stah Tsa"; 24 בינואר 1925 – 11 באפריל 2013) הייתה רקדנית אמריקאית ילידית, הפרימה בלרינה האמריקאית הראשונה, והילידה האמריקאית הראשונה להחזיק בתפקיד זה, ונחשבת לאחת הבלרינות הגדולות של זמננו.
טולצ'יף נודעה בעיקר בזכות הטכניקה המיוחדת שלה, שהצטיינה באנרגיה גבוהה, מהירות ומרץ. היא הייתה המוזה של הכוריאוגרף ג'ורג' בלאנשין, ובהמשך נישאה לו.
טולצ'יף רקדה בכמה להקות מחול מובילות, בהן "בלט רוס דה מונטה קרלו" וניו יורק סיטי בלט. היא זכתה בהוקרה רבה על פועלה: בין היתר בפרס מרכז קנדי, במדליה הלאומית לאמנויות, ובחברות בהיכל התהילה הלאומי לנשים של ארצות הברית.
טולצ'יף הלכה לעולמה בגיל 88. היא אמה של המשוררת אליס פאשן.
ילדות ונעורים.
אליזבת' מארי טול צ'יף (שכונתה בפי משפחה וחברים "בטי מארי") נולדה ב-24 בינואר 1925, בבית חולים קטן בפיירפקס, אוקלהומה. טול צ'יף השתייכה לשבט האינדיאני אוסייג'; אביה, אלכסנדר ג'וזף טול צ'יף (1890–1959), (שמשמע שמו באנגלית: "צ'יף גבוה") כונה כך על ידי בני השבט מכיוון שהתנשא לגובה של כמעט שני מטרים. אמה, רות פורטר, הייתה אישה ממוצא אירי-סקוטי, שמוצאה ממשפחה ענייה. היא הכירה את טול צ'יף, שהיה אז אלמן, כשבאה לבקר את אחותה, שהייתה סוכנת הבית של אמו.
סבא-רבא של אביה, פיטר ביגהארט, שיחק תפקיד מרכזי במשא ומתן של האוסייג' לגבי הכנסות מבארות הנפט שבשטח האומה, וכתוצאה, המשפחה הייתה אמידה מאוד. באוטוביוגרפיה שלה, היא תיארה את החוויה של להיות בתו של אלכסנדר טול צ'יף: "כילדה צעירה בשמורת האוסייג' בפיירפקס, אוקלהומה, הרגשתי שאבא שלי הוא הבעלים של העיירה. היה לו רכוש בכל מקום. הקולנוע המקומי ברחוב הראשי, ומועדון הביליארד ממול, היו שלו. הבית שלנו, בן ה-10 חדרים, עמד על ראש גבעה הנישאת מעל השמורה." המשפחה העבירה קיצים בקולורדו ספרינגס כדי להימלט מהחום של אוקלהומה. אך חייה היו רחוקים ממושלמים, היות שאביה היה אלכוהוליסט והוריה היו רבים תכופות על כסף.