מבקרים ערבים ופלסטינים במיוחד נמשכו ליצירותיו של שמי. מצד אחד, זכה שמי להערכה על הדרך שבה התייחס לדמויות ערביות בסיפוריו. המבקר והסופר אנטון שמאס הילל את שמי על גב כריכת תרגום סיפוריו של שמי לאנגלית משנת 2000 שהוא הסופר העברי היחידי בכל הספרות העברית המודרנית שיצר דמויות ונופים פלסטינים. אחרים, כמו המבקר עיסא בולעטא, ראו בכתיבתו של שמי זכר לתקופה של דו-קיום בין יהודים וערבים שמלפני קום המדינה. ביצירותיו אכן ניתן למצוא דוגמאות של יחסים טובים בין יהודים וערבים, כגון התיאור של השיחה הלבבית שמתפתחת בין חכם צבי לשכנו המוסלמי ברכבת בתחילת הסיפור "אב ובנותיו". עם זאת, אין לשכוח שלשמי היו רגשות מעורבים לגבי התרבות הערבית, דבר שניכר גם בסיפוריו. דוגמה לכך ניתן לראות ממכתבים שכתב, כמו אחד ששלח ליעקב פיכמן ב-1937, שבו כתב: "יש בלבי הסוסים ביחס אליהם. ישנם רגעים שאני חושב שתקופה זו של הרת זעם וזועה בינינו ובין שכנינו (החמר לקוח מחיי הערבים) אולי לא היה מן הראוי להתעניין בהם ובחייהם. ואולם השיבותי אל לבי האמנות היא למעלה מן הכל. ודי לחכימא." בין אם סיפוריו הם עדות לדו-קיום מוצלח או לא, הם בהחלט מציירים תמונה ייחודית של אוכלוסייה מסוימת מתקופת היישוב שאין כמותה בספרות העברית. על אף היותו יהודי ופעיל ציוני, בשנת 2004 הכירה האגודה האקדמאית הפלסטינית בשמי כאחד היוצרים הפלסטינים החשובים במאה ה-20, ובכך קנה שמי מקום ייחודי בתולדות הספרות המזרח תיכונית בעת החדשה - אבן מסד בנוף התרבותי הישראלי-פלסטיני המשותף.
הנצחה.
לאחר מותו של שמי החליטה עיריית ירושלים להנציח את שמו וקראה רחוב על שמו בשכונת נווה שאנן.
מרדכי ליפסון
מרדכי ליפסון (בכתיב יידי: ליפסאָן; 1885, ביאליסטוק, פולין – 14 בינואר 1958, כ"ב בטבת תשי"ח, תל אביב) הוא שם העט של מרדכי יאבורובסקי, שהיה סופר ומתרגם פורה, ופולקלוריסט דו-לשוני, יידי ועברי.
ביוגרפיה.
נולד בביאליסטוק ליום טוב ליפסאן. בילדותו למד ב"חדר מתוקן", והשלים לימודיו בישיבת 'החפץ חיים'. בשנת 1903 הוסמך לרבנות ושימש זמן קצר כרב בפועל. בשנת 1906 היגר לבלגיה, ושהה כשבע שנים באנטוורפן שם למד את מקצוע ליטוש היהלומים, עסק בהוראה וערך עיתוני יידיש.
בשנת 1913 היגר לארצות הברית והתיישב בניו יורק. בארצות הברית התמסר לעבודת עריכה כתיבה עיתונאית פורה בשתי הלשונות עברית ויידיש. אז גם החל בכתיבתו לילדים, וכפולקלוריסט הרבה לפרסם מעשיות עם מעובדות, משלים עממיים, מימרות ובדיחות והלצות עם. הוא הרבה לתרגם במשך חייו מן העברית אל היידיש ומן היידיש אל העברית.
מרדכי ליפסון עלה לארץ ישראל בשנת 1930, והשתלב מיד בעולם העיתונות וכתבי העת. היה עורך העיתון "העברי", בין השנים 1916 עד 1921. את כתבי העת האמריקאים העבריים "התורן" ו"הדואר" ערך במשך כמה שנים. בארץ ישראל ערך ליפסון את העיתונים "בוסתנאי", "דואר היום", ו"הצופה". וכן היה עורך הוצאת הספרים "אמנות" בתל אביב.
ליפסון התפרסם כמתרגם מוכשר של סופרי היידיש הגדולים: יצחק בשביס-זינגר, יוסף אופטושו, ישראל יהושע זינגר ואחרים. מסופרי העולם הידועים תרגם מיצירות קנוט המסון, והגרמניה אנה זגרס. מרדכי ליפסון פרסם בחייו כשלושים כרכים, רובם בעברית, של תרגומים, אסופות פולקלור ותולדות אנשי השם, גדולי ישראל באורחות חייהם וביצירתם שבעל פה.
ליפסון נפטר ב-14 בינואר 1958 ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
אייזיק ראבוי
אַייזיק רַאבּוֹי (נקרא גם יצחק, איסאק, אייזיק ראבאי; 1882 – 1944 בניו יורק) היה סופר יידיש. סופר שהיה שייך לקבוצת די יונגע.
ביוגרפיה.
נולד ביער זאווליה ליד קמניץ-פודולסקי, וזמן קצר אחרי לידתו עברה המשפחה לרישקאן (Rîșcani) שבבסרביה. עד גיל 14 למד אצל מלמדים. השתלב בקבוצת משכילים והתחיל ללמוד רוסית בכוחות עצמו.
ראבוי וחבריו ניהלו בעיירה ספרייה ופתחו בית ספר יהודי. ב-1904 היגר לארצות הברית והתיישב בניו יורק, שם עסק בייצור כובעים. הוא כתב הרבה אבל לא הצליח לפרסם, דבר שגרם לו דיכאון והוא תכנן להתאבד בשל כך. חבריו יואל אנטין ודוד פינסקי עודדו אותו וב-1906 פרסם לראשונה בעיתון "ווארהייט" את סיפורו הראשון.
אחרי שפגש בדוד איגנטוב, מני לייב פרסם את סיפורו "די רויטע בלום" (הפרח האדום) במאסף "יוגענד", שהיה הביטאון הראשון של קבוצת המשוררים והסופרים די יונגע. רבוי השתייך לקבוצה זו במשך כמה עשרות שנים.
ב- 1908 החליט להיות חוואי ולמד חקלאות בבית הספר לחקלאות של הברון הירש בוודביין. אחרי תום לימודיו עבד בחוות סוסים בדקוטה הצפונית. ב-1913 חזר לניו יורק ופתח חנות אך הוא נכשל בעסקיו וחזר לעבוד יצרן כובעים.
הוא נפטר בלוס אנג'לס ב-1944.
יצירתו.
ראבוי כותב על הטבע הפראי שבערבות המערב. הוא נחשב לסופר הרומנטי ביותר שבין סופרי יידיש, ג'ק לונדון ביידיש הוא פרסם שלושה רומנים המהווים, לדעתו של שמואל ניגר יצירה אחת העוסקת בסוסים, ערבות, יערות, שוורים, געגועים, צער ושמחה: הער גאלדענבארג, שפורסם ב-1916, א פאס פון ים (1918), דער יידישער קאובאי (1942). ב-1918 פרסם עוד רומן העוסק בחיים במערב: אין דער ווייטער וועסט. הוא כתב גם אוטוביוגרפיה מיין לעבן (1945-1947) שיצאה גם בתרגום עברי: פרקי חייו של סופר עברי
(1969). בנוסף לרומנים פרסם גם כמה מחזות: אידישע מנהגים (1926), שטעכיק דראט (חוט תיל דוקר) שהוא עיבוד מומחז לספרו הער גאלדענבארג. ב-1933 כתב מחזה מיטן פנים צום שאפ (עם הפנים לסדנת היזע).
ניגר אומר שרבוי אינו מספר סיפורים גדול, הוא לא מפתח את דמויותיו מבחינה פסיכולוגית. כוחו הוא ברעננות הסגנונית. הוא לא כותב רומנים כי אם ליריקן מוסווה.. אולגין טוען בהקדמה שכתב לספר דער יידישער קאובאי שרבוי פרש מחבורת די יונגע משום שהיה קרוב יותר ברוחו לעם הפשוט, העמל בבתי החרושת ובסדנאות היזע. הוא לא כותב, כמו אנשי די יונגע ליושבי בתי הקפה ולאינטליגנציה. "דרכו, יותר מאשר בני קבוצת די יונגע עברה המסורת של ספרות חברתית לתקופה חדשה".
המאה השמונה עשרה
מרדכי יאבורובסקי
גריניץ'
גריניץ' או גְרֶנִיץ' (באנגלית: Greenwich) הוא כפר עתיק בדרום מזרח נורפוק, המהווה כיום חלק מרובע גריניץ'.
הכפר גריניץ' ידוע בזכות מצפה הכוכבים המלכותי המפורסם השוכן בו, והניצב בראש גבעה בלב פארק גריניץ'. מצפה כוכבים זה העניק לגריניץ' את מיקומו הגאוגרפי הייחודי - קו האורך 0º, הידוע בכינוי קו גריניץ'. מיקום קו אורך זה (להבדיל ממיקומו של קו הרוחב 0º, קו המשווה) נקבע באופן שרירותי בשל מצפה הכוכבים, והוא מסומן באתר בקו מתכת ארוך. על פי קו האורך 0° נקבע גם שעון גריניץ', ששימש בעבר כשעון בינלאומי (GMT). בגריניץ' שוכנים מבנים היסטוריים עתיקים, ובהם גם אוניברסיטת גריניץ', תיאטרון, בית חולים, מוזיאון המניפות ושוק עתיקות. בשנת 1997 הכריז ארגון אונסק"ו על חלקים מהכפר כאתר מורשת עולמית, המכונה גריניץ' הימית.
מקור השם.
מקור השם גריניץ' הוא בשפה הסקסונית (ובה נהגה כ-Grenewic או Grenevic). משמעות השם היא "כפר ירוק" או "כפר על הירוק". המקום נודע כגריניץ' המזרחית, כדי להבדילו מגריניץ' המערבית, שהייתה חלק מדפטפורד (Deptford), ואולם במאה ה-19 חדל השימוש בשם זה.
היסטוריה.
בגריניץ' נמצאו תילי קבורה מתקופת הברונזה, והם מציינים את תחילת היישוב האנושי במקום. באותם תילי קבורה נעשה שימוש גם במאה השישית על ידי הסקסונים. קודם לסקסונים נמצאו במקום גם שרידיו של בית מגורים רומי, מן המאה הראשונה או מאה הרביעית לספירה (ייתכן שהמדובר במקדש ולא בבית מגורים). בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום ב-1902 נמצאו 300 מטבעות מימי הקיסרים קלאודיוס (במאה הראשונה) ומימי הונוריוס (במאה ה-4). מדרום לגריניץ' עוברת דרך רומית עתיקה, המובילה מדובר ללונדון. דרך זו ממשיכה עד מזרח אנגליה, ונקראת דרך ווטלינג (Watling Street).
במהלך שלטונו של המלך אתלרד השני (979-1013 וכן 1014-1016), השתלטו הדֵנים על גריניץ'; הצי הדני עגן בה, והצבא התמקם בגבעה שמדרום לה, בבלקהית' של היום. הדנים השתמשו בגריניץ' כבסיס שממנו יצאו להתקפות על קנט. בשנת 1012 השתלטו הדנים על העיר קנטרברי, ושבו את הארכיבישוף אלפה (Ælfheah). לאחר שהארכיבישוף סירב לאפשר את תשלומי הכופר עבורו, הוא הוצא להורג על ידי הדנים בסקילה. הדנים סירבו לאפשר את קבורתו של הארכיבישוף, אך האגדה מספרת שמקל של עץ שהיה מונח בדמו של הארכיבישוף החל ללבלב. כאשר ראו הדנים את הנס שהתרחש, איפשרו למאמינים לקבור את הגופה. אלפה הוכרז כקדוש והכנסייה שהוקמה במחוז במאה ה-12 נקראה על שמו. הכנסייה הניצבת כיום באתר הושלמה ב-1718, ונקראת כנסיית אלפה הקדוש (St Alfege's Church, ראו להלן).
אזור גריניץ' היה קשור למלכים כבר מימי קדם: במאה השמינית היה האזור בעלות את'רלדה (Ethelrada), אחייניתו של המלך אלפרד הגדול. בספר יום הדין (סקר קרקעות ומפקד אוכלוסין שנערך באנגליה בשנת 1086 בהוראת ויליאם הראשון מלך אנגליה) מוזכר שגריניץ' הייתה בחזקת הבישוף אודו מבאייה (Odo of Bayeux), אך אדמותיו הוחרמו על ידי הכתר בשנת 1082. במקום היה מעון מלכותי כבר לפני שנת 1300, שהיה שייך למלך אדוארד הראשון. גם מלכים אחריו ביקרו במקום לעיתים מזומנות: הנרי הרביעי ערך במקום את צוואתו, ובנו הנרי החמישי העניק את האחוזה המלכותית בגריניץ' לתומס בופור (Beaufort), דוכס אקסטר, אשר נפטר בגריניץ' ב-1417.