הסרט שייך לסדרת הסרטים הבריטים שכונו "דרמות כיור המטבח" שהופקו בשנות ה-50 של המאה ה-20 ומהווים חלק מהגל החדש בקולנוע הבריטי . סרטים אלה צולמו בשחור-לבן ועסקו במצוקות מעמד הפועלים קשי היום בעיקר הצעירים השואפים להשתחרר משם ולהתמרד נגד המערכת המדכאת. התופעה הזאת צמחה אחרי מלחמת העולם השנייה כשבריטניה הייתה שקועה במשבר כלכלי עמוק. הצעירים שקיוו מהחברה שתשפר את מצבם התאכזבו. הראשון שעסק בבעיה זו היה ג'ון אוסבורן במחזה "הבט אחורה בזעם" שעובד ב-1959 לסרט בבימויו של טוני ריצ'רדסון,עם ריצ'רד ברטון בתפקיד הראשי.
ב-1999 בחר מכון הסרטים הבריטי את הסרט במקום ה-14 ברשימת 100 הסרטים הבריטים הטובים ביותר במאה ה-20.
הסרט זכה בשלושה פרס באפט"א לקולנוע:
תקציר העלילה.
ארתור סיטון (אלברט פיני) הוא צעיר הגר עם הוריו בפרבר מוזנח של נוטינגהאם. רוב השבוע הוא עובד בעבודה משעממת וחד גונית בבית חרושת גדול לאופניים שם הוא מייצר כל הזמן אותו רכיב. הוא מתנחם בכך שלקראת כל סוף שבוע הוא מקבל שכר של 14 פאונדים שחלק מזה הוא נותן להוריו ואת השאר הוא מבזבז בבילוי בפאבים עם חברו ברט (נורמן רוסינגטון), בשתיית בירה ואלכוהול ובחיזור אחר בחורות.
הוא מנהל קשר רומנטי עם ברנדה (רייצ'ל רוברטס) המבוגרת ממנו, אמא לילד ונשואה לג'ק (בריאן פרינגל) העובד עם ארתור באותו בית החרושת.
באותו זמן מנהל ארתור קשר עם בחורה רווקה ויפה בשם דורין (שירלי אן פילד). ברנדה מודיעה לו שהיא בהריון ממנו והוא מבקש מדודתו עדה (הילדה בייקר) שתייעץ לה איך להפסיק את ההריון אך עצותיה לא עוזרות וברנדה מגלה לבעלה את הדבר.
כאשר ארתור מבלה עם דורין בפארק שעשועים עוקבים אחריו שני חיילים חברים של ג'ק ובפינה חשוכה חובטים בו קשות.
ארתור מתאושש בביתו, דורין באה לבקר אצלו והרומן ביניהם מתחמם. הוא חוזר לעבודתו והם מתחילים לתכנן את נישואיהם אף על פי שיש לו רגשות מעורבים בקשר להקמת משפחה.
וירג'יניה ג'ונסון
וירג'יניה ג'ונסון (נולדה כמרי וירג'יניה אשלמן, 11 בפברואר 1925 – 24 ביולי 2013) הייתה סקסולוגית אמריקאית, הידועה כחברת הצוות מאסטרס וג'ונסון למחקר מיניות האדם. יחד עם ויליאם מאסטרס הייתה חלוצת המחקר על "תגובה מינית אנושית" והאבחון והטיפול של ליקויי מין בין 1957 ל-1990.
ראשית החיים.
ג'ונסון נולדה בספרינגפילד, מיזורי, לעדנה לבית אוונס ולהרשל "הארי" אשלמן, שהיה חקלאי במקצועו. הורי האב היו חברים בכנסייה המורמונית, והיו לו שורשים מהסן. כשהייתה בת חמש עברה המשפחה לפאלו אלטו בקליפורניה, שם עבד אביה כשומר הקרקעות בבית חולים. המשפחה חזרה מאוחר יותר למיזורי ולחקלאות. וירג'יניה נרשמה בגיל 16 לקולג' בעיר הולדתה, אך נשרה, ובמשך ארבע שנים עבדה במשרד לענייני ביטוח של מדינת מיזורי. בסופו של דבר חזרה ללימודים, באוניברסיטת מיזורי וקונסרבטוריון של קנזס סיטי, ובמהלך מלחמת העולם השנייה החלה בקריירה מוזיקלית כזמרת בלהקה. היא שרה מוזיקת קאנטרי עבור תחנת רדיו מקומית בספרינגפילד, שם השתמשה בשם הבמה וירג'יניה גיבסון.
ג'ונסון עברה לסנט לואיס, מיזורי, שם הפכה לכתבת עסקים ב"סנט לואיס דיילי רקורד". כשהיא עוצרת את קריירת השירה, ג'ונסון נרשמה לאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס מתוך כוונה ללמוד תואר בסוציולוגיה, אבל אף פעם לא השיגה אותו.
חקר הסקס.
ג'ונסון פגשה את ויליאם מאסטרס בשנת 1957, כשהוא שכר אותה כעוזרת מחקר במחלקה למיילדות וגינקולוגיה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. במהלך השנים בהם עבדה כעוזרת שלו, לימד אותה מאסטרס מונחים רפואיים, שיטות טיפול ומחקר. יחד הם פיתחו מכשירים דמויי פוליגרף אשר תוכננו למדידת עוררות מינית אצל בני אדם. באמצעות הכלים הללו מאסטרס וג'ונסון צפו ומדדו נתונים אצל כ-700 גברים ונשים שהסכימו לקיים פעילות מינית עם משתתפים אחרים או לאונן במעבדה. על ידי התבוננות באנשים הללו עזרה ג'ונסון למאסטרס לזהות את ארבעת השלבים של התגובה המינית, מה שנודע בהמשך כ"מעגל תגובה מינית אנושית". המחזור מורכב משלב ההתרגשות, שלב המישור, שלב האורגזמה ושלב השחרור. בשנת 1964 הקימו מאסטרס וג'ונסון מכון מחקר עצמאי ללא מטרות רווח בסנט לואיס, "קרן מחקר לרבייה ביולוגית". המרכז שינה את שמו ל"מכון מאסטרס וג'ונסון" ב-1978.
באפריל 2009 דיווח תומאס מאייר במגזין "סיינטיפיק אמריקן" כי לג'ונסון היו הסתייגויות רציניות לגבי תוכנית המכון להמרת הומוסקסואלים להטרוסקסואלים, תוכנית אשר פעלה מ-1968 ועד 1977.
החיים האישיים.
בתחילת שנות ה-20 שלה נישאה ג'ונסון לפוליטיקאי במדינת מיזורי, אך הנישואין נמשכו יומיים. לאחר מכן היא התחתנה עם תובע המבוגר ממנה בהרבה, שגם ממנו התגרשה. ב-1950 התחתנה עם סולן להקה בשם ג'ורג' ג'ונסון. לשניים נולדו בן ובת לפני שהתגרשו ב-1956. ב-1971 נישאה ג'ונסון לוויליאם מאסטרס לאחר שעזב למענה את אשתו הראשונה ליבי. הם התגרשו ב-1993 אבל המשיכו לשתף פעולה מבחינה מקצועית. ג'ונסון נפטרה ביולי 2013 "בשל סיבוכים של מספר מחלות".
מאסטרס, שהתחתן שוב לאחר הגירושים מג'ונסון עם אהבת נעוריו, נפטר בשנת 2001.
בתרבות הפופולרית.
רשת הכבלים האמריקאית שואוטיים יצרה סדרת טלוויזיה בת 46 פרקים בשם "הסקס של מאסטרס", דרמה המבוססת על ביוגרפיה באותו שם משנת 2009. הסדרה עלתה ב-29 בספטמבר 2013 ושודרה למשך ארבע עונות, כשאת ג'ונסון גילמה השחקנית ליזי קפלן.
חי יצחק טוורסקי
ליז ולין ג'מאל
צבא התחלופה
צבא התחלופה (בגרמנית: "Ersatzheer," אֶרזַצהֶר) היה חלק מצבא הקיסרות הגרמנית במהלך מלחמת העולם הראשונה, וחלק מהורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. פעילותו התבססה בגרמניה עצמה, והוא כלל יחידות מפקדה, מנהלה, כוחות אימון והכשרה וכוחות משמר. תפקידו העיקרי היה לספק מילוי-מקום ליחידות הלוחמות של הצבא הסדיר.
ברייך השלישי.
צבא התחלופה התהווה במחוזות הצבאיים השונים בגרמניה, והוטלו עליו ביצוע גיוס החובה, הכשרת כוח האדם ומילוי מקום, כמו גם ניסויים בציוד צבאי חדש, תפקידי מנהלה, ואחריות ללוחמים הנמצאים בחופשת בית.
תוכנית המגירה של צבא התחלופה, מבצע ולקיריה, שונתה במסגרת קשר העשרים ביולי מתוך כוונה לנצל אותה לטובת התנקשות בהיטלר, השתלטות על ערים גרמניות, פירוק האס אס מנשקו ועצירת ההנהגה הנאצית. מפקד הצבא, גנרל-אוברסט פרידריך פרום, שלט בתהליכי הרכש והייצור הצבאיים ופיקד על כל הכוחות שנמצאו בגרמניה, ולכן היה לו כוח מספיק לשליטה על אדמת גרמניה. סירובו לשתף פעולה עם התוכנית להפיכה היוותה מכשול רציני לקושרי הקשר. לאחר כישלון ניסיון ההפיכה תפס הימלר אישית את הפיקוד על הצבא, כדי למנוע ניצול שלו לניסיון התנקשות נוסף.
הבולים של סינד
הבול הראשון של חבל סינד הונפק בשנת 1852. ההנפקה בוצעה ביוזמת המושל הבריטי כחלק משורה של פעולות לשיפור השירותים האזרחיים באזור החדש שצורף זמן קצר קודם לכן אל האימפריה הבריטית. הבולים של סינד היו הראשונים שהונפקו ביבשת אסיה, והם שימשו את הדואר בגבולות המחוז עד שהוחלפו בשנת 1854 בבולים החדשים של הודו הבריטית.
הרקע להנפקת הבולים.
במהלך המאה ה-18 נשלט מחוז סינד על ידי מספר ראשי שבטים בלוצ'ים שהתחרו ביניהם על התואר "האמיר של סינד". הבלוצ'ים הדפו בהצלחה התקפות רבות מצד חייליו הסיקים של , המהרג'ה של פנג'אב. השליטים הבלוצ'ים קיימו קשרים טובים וידידותיים עם המושלים הבריטים שישבו באזור בומבי, אולם שמרו בקנאות על עצמאותם מפני הניסיונות הבריטים להשתלט על סינד.
האינטרסים הבריטים באזור סינד.
הבריטים חששו מאוד מפני ניסיונותיה של האימפריה הרוסית להשתלט על מרכז אסיה ולהגיע אל חופי האוקיינוס ההודי. הם ראו בכך איום על שלטונם בהודו וניסו לחסום את הרוסים באמצעות חיזוק אחיזתם באזור הצפון מערבי של תת-היבשת ההודית. בשנת 1758 ייסדה חברת הודו המזרחית הבריטית תחנת מסחר בעיר טהאטה, אולם עקב התנכלויות חוזרות ונשנות מצד השליטים המקומיים ננטשה תחנת המסחר בשנת 1775.
בתחילת המאה ה-19 נוסף על השיקול האסטרטגי גם שיקול מסחרי. הבריטים, שהרוויחו הון עתק ממכירת אופיום בסין, הביטו בכעס על אובדן ההכנסות שנגרם להם עקב היצוא המתחרה לסין של יבול האופיום ממחוזות קשמיר ו דרך נמלי סינד. כיבוש סינד נועד לחסום את הנתיב הזה ולהסיט את כל יצוא האופיום, ואת כל ההכנסות ממיסוי יצוא האופיום, אל נמל בומבי שבשליטת בריטית.
כיבוש מחוז סינד על ידי הבריטים.
בשנת 1841 פרץ בעיר קאבול מרד כנגד הבריטים שכבשו את העיר כשנתיים קודם לכן. הנציג הבריטי נרצח והצבא הבריטי נאלץ לסגת מן האזור. כשנה לאחר מכן נשלח מייג'ור ג'נרל למסע עונשין כנגד השבטים המוסלמים במרכז אסיה שהיו מעורבים במרד ונותרו עוינים לבריטניה.
נייפייר יצא מבומבי בראש כוח צבאי שכלל כ-2,800 חיילים (מהם כ-500 חיילים בריטים והיתר חיילים הודיים) ועשה את דרכו לעבר מחוז סינד. ביום 17 בפברואר 1843 הוא הותקף על ידי כוח אויב שמנה כ-22 אלף איש, ולמרות הפער הגדול במספר החיילים הצליח נייפייר, בזכות העדיפות המוחלטת של הנשק המודרני שהיה בידו, להביס את התוקפים. בקרב, הידוע בשם , איבד נייפייר כ-270 חיילים וקצינים והרג כ-6,000 מן התוקפים.
כחודש לאחר מכן, ביום 24 במרץ 1843, נערך במסגרתו הושלם ניצחונו של נייפייר על השבטים שעמדו מולו. הכוחות הבריטיים שתוגברו ומנו כ-5,000 לוחמים תקפו את כוחות האויב שמנו כ-26,000 לוחמים והרגו בהם כ-5,000 איש. מהלך זה השלים את השתלטות הבריטים על חבל סינד, האזור צורף אל השטחים שבשליטת האימפריה הבריטית, ונייפייר מונה למושל סינד.