הצמח היה מוכר לערבים אשר כינוהו "האוצר שבתרופות", וכשאחד הגנרלים מבין האבירים גילה שהוא גדל על הסלע, נמתח חבל באורך של 50 מטר ועליו סל מגוזו אל הסלע והצמח הובא ממנו בדרך זו. לפי גרסה אחרת קרוי הסלע על שמו של גנרל איטלקי אשר נפל אל מותו סמוך למקום. בחופו הצפוני של המפרץ נבנה מגדל עוורה (Qawra) כדי לשמור על הסלע. הטופל האדום היה כה יקר ערך עד שהאבירים העניקו אותו כמתנה לנכבדים שבקרו במלטה, ומנהיג האבירים, הגראנד מאסטר, קבע ב-1746 כי הסלע מחוץ לתחום ועונשים כבדים הוטלו על מפירי ההוראה. כיום סלע הפטריות הוא שמורת טבע.
חלון התכלת והחור הכחול.
מצפון למפרץ דוויירה היה חלון סלע גדול שזכה לכינוי "חלון התכלת" (Azur Window או Zerka Tor - "השער הכחול" ו-It-Tieqa - "החלון" במלטזית). משני צידי החלון עמודים בקוטר של 40 מטר התומכים בקורה שאורכה 100 מטר. גובה החלון הכחול 20 מטר, והסלעים סביבו עשירים במאובנים, עדות לכך שגוזו הייתה מכוסה בעבר הרחוק בים.
למרגלותיו נמצא "החור הכחול", מעין "בור" בסלע הגיר שקוטרו עשרה מטר ועומקו 25 מטר. החור הכחול מחובר אל הים הפתוח בקשת טבעית תת-ימית בעומק של שמונה מטר, והוא היה למוקד עלייה לרגל בקרב צוללים. אתר נוסף הנמצא מול חלון התכלת הוא אי התנינים שזכה לשמו בשל כך שצורתו מזכירה ראש תנין.
סמוך לחלון התכלת נבנתה ב-1963 קפלה קטנה המוקדשת לחנה, אם מריה הקדושה. הקפלה נבנתה במקום בו עמדה כנסייה קודמת.
ב־8 במרץ 2017 קרסה תקרתו של חלון התכלת והעמוד המרוחק נותק מהאי.
הים הפנימי.
כ-200 מטר מחלון התכלת לכיוון מרכזו של גוזו נמצא "הים הפנימי" (The Inland Sea המכונה לעיתים במלטזית בכינוי Qawra - "עוורה"). הים הפנימי הוא לגונה של מי ים המחוברת אל הים התיכון דרך קשת טבעית שצורתה כקשת גותית והמובילה אל הים הפתוח דרך נקבה באורך של 100 מטר. במזג אוויר בהיר ניתן לשוט דרך הנקבה בסירות דיג קטנות. הים הפנימי נוצר כאשר שני חללים התהוו באבן הגיר, ולאחר שתקרתם קרסה. עומקו המרבי של הים הפנימי מגיע ל-35 מטר וגם הוא פופולרי בקרב צוללים. בנוף עשיר הים הפנימי בדגה, והמקומיים מנצלים דבר זה.
יוהאן יואכים וינקלמן
יוהאן יואכים וינקלמן (גרמנית: Johann Joachim Winckelmann; 9 בדצמבר 1717 - 8 ביוני 1768) היה היסטוריון גרמני בתחום תולדות האמנות. הוא נחשב לחוקר תולדות האמנות המודרני הראשון. השגו הגדול היה בביסוס גישה שיטתית לתולדות האמנות. בעבודתו, אשר התרכזה בתרבות הקלאסית, הבחין וינקלמן בין האמנות של יוון העתיקה, אמנות יוונית-רומית ואמנות האימפריה הרומית. עבודתו הייתה בעלת השפעה מכרעת על התפתחות האמנות הניאו קלאסית באירופה. חידוש חשוב של וינקלמן היה השימוש בקטגוריות של סגנון לצורך מיון והגדרה של ממצאים ארכאולוגיים, ובכך היה ממניחי היסודות למדע הארכאולוגיה.
קורות חייו.
וינקלמן נולד בשטנדאל שבפרוסיה למשפחה ענייה. אימו, אנה מריה מאייר הייתה בתו של אורג ואילו אביו, מרטין וינקלמן, עבד כסנדלר. למרות עונייה של משפחתו הצליח וינקלמן לרכוש לעצמו השכלה בלימוד שפות והיסטוריה עתיקה. הוא למד בבית הספר בשטנדאל ובגימנסיה בברלין . בשנת 1738 הוא נרשם ללימודי תאולוגיה באוניברסיטה של האלה, אולם עד מהרה נטש לימודים אלו לטובת חקר האמנות היוונית העתיקה. מקור השפעה נוסף למהלך זה מצא וינקלמן בהרצאותיו של הפילוסוף אלכסנדר גוטליב באומגרטן, מראשוני האסתטיקנים המודרניים. בשנת 1740 הוא החל בלימודי רפואה באוניברסיטה של העיר יינה, אולם נאלץ לסיים את לימודיו עקב קשיים כספיים.
בין השנים 1743–1748 וינקלמן שימש כמורה פרטי לשפות בעיר מגדבורג וכן הועסק כעוזר הרקטור בגימנסיה של זיהאוסן (Seehausen). על חוויה זו כתב מאוחר יותר כי בבוקר היה "מלמד ילדים אטומי-מוח את האלף-בית" ואילו בלילות היה שקוע "בתפילות שנערכו בביטויים השאולים מתוך הומרוס".
ב-1748 קיבל משרת ספרן בביתו של ההיסטוריון הגרמני הרוזן היינריך פון בינאו (Heinrich von Bünau). תפקיד זה אפשר לוינקלמן גישה חופשית לספרות היסטורית על אודות האימפריה הרומית, תחום המחקר של הרוזן, והתקופה הקלאסית בכללה. בתקופה זו ערך ביקורים באוספי העתיקות בדרזדן שהציתו אצלו עניין רב באמנות העתיקה והביאו אותו להחלטה לעבור לרומא.
בשנת 1754 המיר וינקלמן את דתו מפרוטסטנית לקאתולית. רוב החוקרים ראו באקט זה ניסיון לקידום מקצועי בחיקה של רומא האפיפיורית יותר מאשר אקט של אמונה. גתה תיאר את וינקלמאן כ"פאגאני", אולם המרת דתו אכן איפשרה לוינקלמן גישה אל ספריית האפיפיור. בזכות בקיאותו בשפה היוונית מונה כספרן באוסף כתבי היד של הקרדינל דומניקו פאסיונֵי . אוגוסט השלישי, מלך פולין העניק לו קצבה בגובה 200 תאלרים כדי להמשיך את מחקריו ברומא.
כוונתו של וינקלמן הייתה לשהות באיטליה כשנתיים, אבל מלחמת שבע השנים שינתה את תוכניותיו. בהמשך הועסק כספרן בביתו של הקרדינל אלסנדרו אלבני שיצר באותה תקופה את אוסף העתיקות שלו. בשנים אלה ביקר בחפירות פומפיי והרקולנאום. וינקלמן נתפס יותר ויותר לחקר האמנות הרומית והגיע להכרה שיצירות רבות אינן אלא חיקוי של יצירות יווניות, הכרה שהפתיעה את בני דורו. יצירת המופת שלו Geschichte der Kunst des Alterthums (תולדות האמנות של ימי קדם) ראתה אור ב-1764, ובה העמיד תיאור כרונולוגי יסודי של כל אמנות עתיקה, כולל זו של המצרים ושל האטרוסקים ותיאר אותה כמונעת מכוח גורמים תרבותיים, פוליטיים וחברתיים. ב-1756 פרסם וינקלמן את חיבורו הנודע "הגיונות על החיקוי של יצירות אמנות יווניות ורומיות" (Gedanken über die Nachahmung der griechischen Werke in der Malerei und Bildhauerkunst). החיבור זכה לתפוצה נרחבת ונודעה לו השפעה רבה בתרבות של המאה ה-18 באירופה בכך שהעמיד את אמנות יוון ורומא כמופת לגדוּלה. ב-1763, בהשתדלות פטרונו אלבני, נתמנה וינקלמן למפקח על העתיקות מטעם האפיפיור קלמנס השלושה עשר.
חשיבותו של וינקלמן כהיסטוריון.
בכתיבתו הדגיש וינקלמן כי כתיבת ההיסטוריה של האמנות צריכה להתמקד במשמעות בעיני הצופה ולא המשמעות בעיני האמן. בכך ביקר את התיאור הביוגרפי שהיה העיקר בעבודתו של ג'ורג'ו ואזארי. וינקלמן תפס את האמנות הקלאסית כיחידה שלמה והרמטית שאינה ניתנת לחלוקה או לערעור. כתיבתו ב"תולדות האמנות" שילבה על כן גם כתיבה אסתטית, בתארו את האמנות היוונית כאידיאל היופי. בכתיבתו ההיסטורית, תיאר וינקלמן את המרחק מן האידיאל של האמנות הנעלה.
החיבור "הגיונות על החיקוי של יצירות יווניות ורומיות" נכתב מתוך מסורת של כתיבה אל אמנים ועוסקים באמנות. הוא הציג אלטרנטיבה ביקורתית לסגנון של אמנות הבארוק אשר שלטה באותה עת. אמנות, אשר לדעתו טעתה בהציגה ביטויי מוגזם של פאתוס ונטורליזם מוגזם. הוא הציג את האמנות הקלאסית כדגם רצוי לחיקוי על ידי האמנים. "הדרך היחידה בשבילנו להיות לגדולים", כותב וינקלמן בפתיחת חיבורו, "... להיות בלתי ניתנים לחיקוי, הוא חיקויים של היוונים". בכך ביקש וינקלמן לכונן מחדש את האידיאל של האמנות כ"יפה" לעומת האמנות בת זמנו המדגישה את הטבא ואת החוויה.
בחיבורים כדוגמת חיבור אודות הפסל "גו בלוודרה" והפסל "אפולו בלוודרה" (1759), "האיגרת אל הרוזן מבריל על התגליות בהרקולאניום" (1762), אשר דן בממצאים הארכאולוגיים שנחשפו בפומפיי ובהרקולנאום בתקופה זו ובעיקר בספריו "יצירות אמנות עתיקות שלא נתפרסמו" (1766) וכן ספרו המרכזי "תולדות האמנות של העת העתיקה" (Geschichte der Kunst des Alterthums) אשר פורסם בשנת 1764, חיבור בו הופיע לראשונה המונח "תולדות האמנות", התמקד וינקלמן לא רק בתיאור האמנות העתיקה, אלה בניסיון לפירוש הרמנויטי שלה. במסגרת זו הקדיש דיון מרכזי למשמעות הדימויים (איקונוגרפיה) בתוך המסגרת ההיסטורית של התרבות הקלאסית. התמקדות במשמעותה ובמקומה של האלגוריה במסגרת פרשנות האמנות הציג וינקלמן בחיבור "ניסיון של אלגוריה, במיוחד בשביל האמנויות" (Versuch einer Allegorie), אשר פורסם בשנת 1766.
עימות חמאס-פת&quot;ח
יוהן יהויכים וינקלמן
חואן הראשון, מלך אראגון
חואן הראשון, מלך אראגון (27 בדצמבר 1350 - 19 במאי 1396), המכונה גם חואן הצייד (ספרדית: Juan el Cazador; קטלאנית: Joan el Descurat), או "חובב היופי" (ספרדית: Amador de la gentileza; קטלאנית: l'Amador de la Gentilesa) היה מלך אראגון מ-1387 ועד מותו.
ביוגרפיה.
חואן נולד ב-27 בדצמבר 1350 בפרפיניו (כיום בדרום צרפת, אז חלק מרוסיו ומאראגון), כבנו הבכור של פדרו הרביעי מאראגון ושל אשתו השלישית, אלאנורה מסיציליה, שהייתה בתו של פייטרו השני, מלך סיציליה.
בשנת 1373 הוא האשים מיילדת יהודיה בוננדה בגרימת מוות של ארוסתו. לאשמה זו לא היה שום בסיס ובלחץ המלך האשמה בוטלה.
בשנת 1387 מת אביו פדרו הרביעי, מלך אראגון, וחואן עלה לשלטון. חואן הראשון היה מלך חלש, הזכור בעיקר בשל חיבתו לשירה, ואשר איבד חלק ניכר מהשטחים שהצליח אביו לכבוש לממלכתו.
מבחינת יחסי חוץ, חואן הראשון פנה עורף למדיניות הפרו-אנגלית של אביו וכרת ברית עם צרפת. במסגרת הקרע המערבי בכנסייה הקתולית, הוא המשיך בתמיכתה של אראגון באפיפיור אביניון קלמנס השביעי (שנחשב לאנטי-אפיפיור). חואן כרת גם בריתות עם ממלכת קסטיליה ואשרר אמנה המסדירה את הגבולות בין ממלכתו לבין ממלכת נווארה ב-1388.
ב-1389-1390 הסתבך בלחימה נגד הרוזן מארמניאק, שניסה לכבוש את ממלכת מיורקה. המתקפה עברה מאמפורדה לחירונה; הפולשים הובסו רק ב-1390, על ידי כוחות אשר הונהגו על ידי האינפנטה מרטין, אחיו הקטן של המלך ויורשו.