ב-1868 הוענק על ידי השלטון האוסטרי שוויון זכויות ליהודים. בסוף המאה ה-19 החלה להשפיע התנועה הציונית. הוקם סניף של "בני ציון" (חובבי ציון) על ידי שלום מלצר שאף נבחר לוועד הארצי. מאוחר יותר היה מלצר ממייסדי וראשוני תנועת המזרחי. בעיר הוקם בית הספר העברי הראשון בגליציה (1905). לעיר הגיעו מלומדים בעלי שם שלימדו במערכת החינוך שבה, ביניהם: רפאל סופרמן (1956-1879), מייסד הסתדרות המורים העבריים בפולין והסופר צבי שרפשטיין. במלחמת העולם הראשונה, שנת 1914, הוצת הרובע היהודי על ידי הצבא הרוסי וחלק גדול מהיישוב היהודי הוגלה.
השואה.
במהלך מבצע ברברוסה, ביולי 1941, נכבשה העיירה על ידי הגרמנים. בעיירה הוקם יודנרט שבראשו עמד שלמה אמרנט. בסוף שנת 1941 הוקם בעיר גטו שאליו הובאו יהודי הסביבה. יהודי הכפרים הבאים גורשו, רובם או חלקם, לגטו: פוטוק, זאליפיה, צ'רצ'יה, באבינצה ופידקאמין. מאוחר יותר גורשו לגטו יהודי בורשטין, בוקאצ'ובה, קנייהניטש, חודורוב, בולשובצה, ליפיצה גורנה וליפיצה דולנה. בגטו פעלה מחתרת ובאזור היערות במחוז פעלו שלושה ריכוזים של פרטיזנים.
ב-20 במרץ נרצחו כ-2,000 יהודים בבורות ירי ליד תחנת הרכבת בעיר. ב-2 בספטמבר 1942 נשלח טרנספורט שבו היו כ-1,000 יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ. בדצמבר נשלח טרנספורט נוסף שבו היו 1,500 יהודים. השמדת היהודים בוצעה על ידי קצין הס"ס הנס קריגר (Kruger) ואנשיו מתחנת הס"ס בסטניסלבוב. ב-6 ביוני 1943 הוצת הגטו על ידי הגרמנים ועוזרים אוקראינים. במהלך שלושה ימים ניצודו שרידי היהודים שבגטו תוך שהם מובאים לבורות בבית העלמין, שם נורו.
במהלך השמדת הגטו התגלו מקומות מחבוא ובונקרים שהוכנו מבעוד מועד. הסוואת הבונקרים הקשתה על גילוים על ידי הגרמנים ורק בעזרת מלשינים נתפסו המסתתרים. הקושי של הגרמנים תועד בדו"ח של קצין האס אס הבכיר קצמן. הדו"ח שמציג את ניסיונם לחשוף בונקר מרכזי בשם "סטאלינגרד", הוצג במהלך משפט אייכמן. בונקר נוסף שהוכן במרתף מטה הגסטאפו ורוב יושביו הצליחו להינצל, נודע לאחר המלחמה. המסתתרים בבונקרים שנחשפו, שבחלקם היו חמושים, נלחמו בעת שהתגלו על ידי הגרמנים.
ב-24 ביולי 1944 שוחררה רוהאטין על ידי הצבא האדום. כ-30 יהודים מהעיירה וכפרי הסביבה שרדו את המלחמה לאחר שהצליחו להתחבא בבונקרים בגטו. ניצולים נוספים שרדו לאחר שנמלטו מזרחה בעת הכיבוש או התחבאו ביערות. ידועה משפחת שרייר אליעזר יצחק וישראל (שריר), אב ושני בניו (האם נלקחה באקציה ב 9/42 מגטו בוקאצובצ'ה), שעם חיסול גטו רוהטין הצליחו להימלט ולשוב אל כפרם ז'ורוב שמצוי בסביבת גטו. שם החביא אותם כפרי בשם מיכאיל בלגאי שהכיר את אבי המשפחה עוד לפני גירושם לגטו. המשפחה שרדה את השואה ושני הבנים חיים בישראל. בינואר 2004 הוכרו הכפרי ואשתו על ידי 'יד ושם ' כחסידי אומות העולם.
הניצולים עזבו לאחר המלחמה למקומות שונים ביניהם ישראל, ארצות הברית ודרום אמריקה.
יוצאי רוהאטין בישראל.
לאחר המלחמה הגיעו לישראל כ-200 מניצולי העיר וכפרי הסביבה. הם הקימו ב-1949 את "ארגון יוצאי רוהאטין והסביבה", שמטרתו הנצחת הנספים.
ב-1960 הוקם בבית הקברות בקרית שאול קבר סמלי שבו נטמן עפר מקברות האחים שברוהאטין.
מצבת קדושי רוהאטין ניצבת במרתף השואה בהר ציון, ירושלים.
וילה קפרה לה רוטונדה
נראטיב
הגיבן מנוטרדם
שנת צהריים
שנת צהריים היא נמנום קצר, לרוב לאחר ארוחת צהריים. ישנן תרבויות שבהן שנת הצהריים חלק בלתי נפרד מסדר היום הקבוע, ולפי מחקרים היא מוסיפה מאוד לבריאות.
כינויה: בעברית מודרנית נהוג לקצר את הביטוי בגרשיים כך שהוא נקרא בפי רוב שנ"צ. המילונאי ראובן אלקלעי הציע תחת "סיאסטה" (בספרדית) את חידושו שנת מִנְחָה.
שנת צוהריים בתרבויות שונות.
שנת צוהריים היא מנהג נפוץ בארצות חמות, כדי להימלט מחום הצוהריים הכבד. המנהג התפשט מדרום פורטוגל וספרד אל אמריקה הלטינית והפיליפינים. היא נפוצה גם באיטליה, סין, הודו, יוון, המזרח התיכון וצפון אפריקה. כמו כן, שנת צוהריים נהוגה גם במספר אזורים בעלי אקלים קר יותר, כמו גרמניה, אוסטריה, בריטניה, דרום ארגנטינה וצ'ילה.
ברומא העתיקה.
ברומא הייתה נהוגה מנוחה של שעה אחת, אחרי שעת העבודה השישית (sexta). עבור אלו שהתחילו את יום העבודה שלהם ב־8:30 בבוקר הייתה זו השעה 13:00–14:00.
בספרד.
בספרד מתייחסים באדיקות רבה לשנת הצוהריים, ה"סייסטה" (Siesta), עד כי מונח זה הושאל לשפות רבות והוא אף מסמל, כמו המילה "מניאנה" (מחר), את התרבות הספרדית. מקור המילה סיאסטה בביטוי הלטיני "hora sexsta" – השעה השישית, כשהספירה היא מאז השחר, כלומר שעת הצוהריים.
בגרמניה.
בגרמניה היה מקובל בעבר לישון "שלאפשטונדה" (Schlafstunde), שמשמעותו המילולית בגרמנית היא "שעת שינה", בין 14:00 ל־16:00.
בעקבות המהפכה התעשייתית וצמצום הזמן הפנוי מנהג זה הפך פחות נפוץ.
יהודי גרמניה הביאו את המנהג לישראל בעלייה החמישית, כשהוא עוד היה קיים בגרמניה והוא נשתמר בישראל במידת מה.
בגרמניה המנהג כבר איננו מקובל כבעבר והמונח הארכאי "שלאפשטונדה" נמחק כמעט לחלוטין. במקומו, מקובל כיום בגרמניה לכנות שנת צוהריים במונח מיטאגשלאף (Mittagsschlaf), אשר משמעותו המילולית היא "שנת אמצע יום".
בישראל.
בישראל הייתה נהוגה בעבר הפסקת צוהריים גורפת בבתי העסק, בין 13:00 ל־16:00. במקביל, בהשפעת יהודי גרמניה, היה מקובל לנוח בין 14:00 ל־16:00 ולכן היה נחשב לא מנומס לבקר מכרים בשעות אלו או להתקשר טלפונית. כמו כן, נהוג היה לא לאפשר לילדים לשחק בחצרות הבתים המשותפים בין שעות אלו פן יפריעו את מנוחת השכנים והמבוגרים נהגו להימנע מעיסוקים מרעישים, כגון הקלדה במכונת כתיבה או נגינה. גם עבודות שיפוצים בבתים או עבודות גינון, שהיו כרוכות במכשירים מרעישים, כגון מקדחה, מכסחת דשא או מסור חשמלי, הופסקו בשעות המנוחה במידת האפשר. הפרת הנוהג גררה על פי רוב נזיפות מצד השכנים ולפעמים גם סכסוכים ארוכי ימים. לוחות מודעות בהנפקת האגודה לתרבות הדיור שנתלו בכניסות לבניינים נשאו אזהרות כי אין להקים רעש בשעות אלו.
כיום ישנם עדיין בתי עסק הסגורים להפסקת צוהריים, בהם מוסדות ציבוריים, כגון חלק מסניפי הבנקים וסניפי קופות החולים, וכן עסקים פרטיים. בכמה יישובים בארץ מרבית החנויות סגורות בשעות אלו. ישנן גם עיריות בהן קיים חוק עזר עירוני למניעת רעש בסביבת מגורים בשעות הצוהריים, דבר שמשפיע למשל על סגירת גינות כלבים ציבוריות בשעות הצוהריים ובסופי שבוע כדי להימנע מרעש המהווה מטרד.
מנוחת הצוהריים בחוק.
על פי צו סדר הדין הפלילי (עבירות קנס – מניעת רעש) התש"ס 2000:
הפרעה למנוחת הצוהרים היא עבירה שעונשה קנס 250 שקלים ליחיד או 500 שקלים לתאגיד.
בתרבויות אחרות.
בספרד ובחלקים מארגנטינה שעות מנוחת הצוהריים (בין 13:00 ל־16:00 בקירוב) נשמרות בקפדנות. גם מי שאינו ישן ספון בביתו והרחובות נטושים. אפילו בתי עסק תיירותיים, כגון מסעדות, אינם פעילים בשעות אלו.
בדרום אסיה נמנום לאחר ארוחת הצוהריים הוא מנהג מקובל, ובתקופה הקדם־תעשייתית אף היה מקובל עיסוי עם שמן חרדל כדי להגביר את תחושת הנמנום.
בבנגלדש ובנגל שנת הצוהריים נקראת "שינת אורז", השינה שלאחר אכילת אורז.
בסין וטאיוואן נהוגה שנת צוהריים בת שעתיים עד שלוש, והיא אף זכות חוקתית. ברוב בתי הספר במדינות אלו קיימת "הפסקת שינה" בת חצי שעה לאחר ארוחת הצוהריים, בה כבים כל האורות והתלמידים אינם מורשים לעשות דבר מלבד לישון.
בחלק מהחברות ביפן קיימים חדרי נמנום כדי לאפשר מנוחה לעובדים בהפסקת הצוהריים או לאחר שעות עבודה מרובות.
בסיס פיזיולוגי.
פעוטות עד גיל ארבע לערך זקוקים לשנת צוהריים לשם תפקוד תקין בהמשך היום. ילדים מבוגרים יותר, עד גיל ההתבגרות, אינם נוטים לישון בשעות אלו.
בוגרים רבים חשים עייפות בשעות אלו, בפרט בשעות הסמוכות לארוחת צוהריים עשירה, בשל עלית ריכוז הגלוקוז בדם. דניס בורדאקוב מאוניברסיטת מנצ'סטר מצא כי תאים בהיפותלמוס המשחררים אורקסינים (orexins), פפטידים קצרים שקשורים לתחושת עירנות ופעילות מוטורית, מעוכבים על ידי גלוקוז. ככלל, ריכוז הגלוקוז בנוזל החוץ תאי במוח נמוך מריכוזו בדם (בין 10% ל־30%), אבל ריכוזו משתנה עם הריכוז בפלזמה (בין 5 ל־8 מילימולר) בעקבות ארוחה ויכול לנוע בטווח שבין 1 ל־2.5 מילימולר. לפחות חלק מהתאים הרגישים לגלוקוז בהיפותלמוס מגיבים לשינויים בטווח הריכוזים הזה. עיכוב פעילות התאים הללו נובע מקשירה של גלוקוז לתעלות אשלגן בקרום התא. כך שובע גורם לנו ירידה בפעילות ונמנום המאפשר אספקת דם מוגברת למערכת העיכול על חשבון השרירים ורעב מגביר את העירנות הדרושה להשגת מזון.
אם מוותרים על השינה תחושת העייפות פגה לרוב, לפחות באופן חלקי, עד שתתעורר שוב בלילה בהתאם לשעון הביולוגי.
לקריאה נוספת.
Denis Burdakov et al., Glucose-sensing neurons of the hypothalamus, Philosophical Transactions of the Royal Society B, (2005) 360, pp. 2235–2227
התפתחות אורבאנית של תל אביב
חנה בבלי
חנה בבלי (29 באוגוסט 1901 – 17 במאי 1993) הייתה כנרת ישראלית אשר נודעה בעיקר כבעלת טור בנושא נימוסים והליכות החל משנות ה-60. בשל כך כונתה "כוהנת הנימוסים וההליכות" של החברה הישראלית.
חייה.
בבלי נולדה ב-1901 בסנקט פטרבורג בירת רוסיה, בתם של מרים ושמואל רוזנבלט. אביה היה בעל מפעל אמיד, אך בתקופת המהפכה הקומוניסטית הולאם מרבית רכושו. בגיל 16 חלתה בטיפוס, ולאחר החלמתה עלתה לארץ ישראל לבדה בגיל 17, כשהיא מצוידת במעיל פרווה, שני כינורות וזוג פמוטי כסף עתיקים.