בסדרת הגמר חיכתה להם אחת הקבוצות הטובות בליגה באותו עשור - בוסטון ברואינס, עם המגן הכוכב שלה בובי אור. לברואינס היה יתרון ביתיות והם ניצחו במשחק הראשון, אך שער של בובי קלארק בהארכה הביא לפליירס ניצחון במשחק השני והעביר את יתרון הביתיות אליהם - יתרון אותו הם ניצלו כדי לנצח את הסדרה בשישה משחקים ולזכות בגביע סטנלי. זו הייתה הפעם הראשונה שקבוצה מההתרחבות של 1967 זכתה בגביע סטנלי. ברני פראן צירף את גביע קון סמיית' - גביע ה-MVP של הפלייאוף - לגביע וזינה בו זכה.
עונת 1975 הייתה העתק כמעט מדויק של העונה הקודמת. הפליירס הגבירו עוד יותר את המשחק הקשוח שלהם, דייב שולץ שבר את שיאו הקודם וצבר 472 דקות עונש, ופליירס סיימו את העונה הרגילה עם 51 ניצחונות מול 18 הפסדים ו-11 תיקו - המאזן הטוב ביותר בליגה.
בפלייאוף קיבלו הפליירס מעבר חופשי לסיבוב השני, שם הביסו בקלות את טורונטו מייפל ליפס. בחצי הגמר מול ניו יורק איילנדרס ניצחו הפליירס בשלושת המשחקים הראשונים ונראו בדרך הבטוחה לגמר גביע סטנלי, אך האיילנדרס ניצחו בשלושת המשחקים הבאים וכפו על הפליירס למשחק שביעי ומכריע. הפליירס ניצחו בו ועלו לסדרת הגמר.
בסדרת הגמר פגשו הפליירס את באפלו סייברס. הפליירס ניצחו בסדרה בשישה משחקים וזכו בגביע סטנלי בפעם השנייה ברציפות. גם השוער ברני פראן שמר על תאריו האישיים כשזכה שוב בגביע וזינה ובגביע קון סמיית'.
ב-11 בינואר 1976 עשו הפליירס היסטוריה כשפגשו ב"ספקטרום" את צסק"א מוסקבה שנחשבה לקבוצה הטובה ביותר בהוקי קרח הבינלאומי. צסק"א קיימה אז מסע משחקי ראווה בצפון אמריקה מול קבוצות NHL והוכיחה שהיא יכולה לעמוד מולם ומעבר לכך: ל"ספקטרום" היא הגיעה בלתי מנוצחת, עם שני ניצחונות ותיקו אחד. זה היה גם מפגש חוזר בין בובי קלארק והכוכב הסובייטי ולרי חרלמוב; ב-1972, במשחק השישי ב"סדרת הפסגה" בין קנדה וברית המועצות, פצע קלארק את חרלמוב בקרסולו במכוון.
גם על צסק"א הפעילו הפליירס את אופי משחקם, עד כדי כך שהסובייטים עזבו את הקרח באמצע המשחק במחאה על עבירה קשה של אד ון אימפ על חרלמוב. לבסוף חזרו הסובייטים אל הקרח, והפליירס ניצחו 4:1 - ההפסד היחיד של צסק"א במסע המשחקים.
הפליירס הראו באותה עונה, פרט לקשיחות ההגנתית, גם יכולת יוצאת דופן של קו ההתקפה הראשון שלהם. רג'י ליץ', חלוץ ימני שהצטרף בעונה הקודמת, כבש 60 שערים; חברו לקו ההתקפה, החלוץ השמאלי ביל בארבר, כבש 50. ובמרכז הקו, בין שניהם, היה שוב בובי קלארק, שסיים עם 119 נקודות - 30 שערים ו-89 אסיסטים - וזכה שוב בגביע הארט ובתואר ה-MVP של העונה. הפליירס ניצחו בפלייאוף את טורונטו מייפל ליפס ובוסטון ברואינס, ועלו לסדרת גמר גביע סטנלי בפעם השלישית ברציפות. הפעם כשלו הפליירס, כאשר ללא ברני פראן הפצוע הובסו על ידי מונטריאול קנדיאנס, שמנעו מהפליירס גביע שלישי ברציפות וזכו בגביע ראשון מתוך חמישה רצופים משלהם. למרות ההפסד זכה רג'י ליץ', שהבקיע לפחות שער אחד ב-10 משחקי פלייאוף רצופים וקבע בכך שיא המחזיק מעמד עד היום, בגביע קון סמיית' כ-MVP של הפלייאוף.
בשנתיים הבאות נראה היה שהקסם של "בריוני רחוב ברוד" דועך. ב-1977 ו-1978 הודחו הפליירס בחצי הגמר (בשתי הפעמים על ידי בוסטון ברואינס), ובסיום עונת 1978 הודיע המאמן המצליח פרד שרו על עזיבתו לניו יורק ריינג'רס. עזיבתו של שרו סימלה את סיומו של עידן "בריוני רחוב ברוד".
1979 - 1984: סוף עידן בובי קלארק.
בוב מקאמון, שאימן את קבוצה-בת של הפליירס בליגה משנית, מונה לתפקיד המאמן במקום שרו לפני עונת 1979, אולם פוטר במהלך העונה ובמקומו מונה פאט קווין שהיה עוזרו של שרו.
מכה קשה ספגה הקבוצה כאשר השוער המצטיין ברני פראן ספג פציעה בעינו ונאלץ לפרוש ממשחק. במשחק מול ניו יורק ריינג'רס פגע מקל הוקי בפניו של פראן, חדר לעינו דרך מסכת ההגנה וגרם לה פציעה שפגעה קשות בראייתו. בעקבות הפציעה עברו יותר ויותר שחקנים ושוערים לחבישה של קסדה מלאה עם כלוב הגנה לפנים, ועד מהרה התקבל ב-NHL חוק המחייב חבישת קסדה. פראן נשאר בקבוצה כמאמן שוערים.
למרות חילופי המאמנים ופציעתו של פראן עלו הפליירס שוב לפלייאוף, עברו סיבוב אחד נגד ונקובר קנאקס, והודחו בסיבוב השני מול ניו יורק ריינג'רס ומול המאמן שעזב, פרד שרו.
בעונת 1980 מונה בובי קלארק לעוזר מאמן בנוסף להיותו שחקן, כאשר תפקיד הקפטן ניטל ממנו. המהלך לא היה לרוחו של קלארק אף על פי שקיבל אותו לבסוף. הפליירס החלו את העונה ברצף של 35 משחקים ללא הפסד (25 ניצחונות ו-10 תיקו) במה שנודע בפשטות בשם "הרצף" (The Streak), שיא של הליגות המקצועניות העיקריות של צפון אמריקה שמחזיק מעמד עד היום. התחלת העונה המצוינת הביאה אותם לסיומה עם המאזן הטוב בליגה.
בסיבוב הראשון בפלייאוף ניצחו הפליירס בקלות את אדמונטון אוילרס שהצטרפה ל-NHL באותה עונה מהליגה המתחרה שנסגרה, ה-WHA. בסיבוב השני השיגו ניצחון על ניו יורק ריינג'רס, שוב מול מאמנם לשעבר פרד שרו. עם ניצחון על מינסוטה נורת'סטארס עלו הפליירס לגמר גביע סטנלי בפעם הרביעית בתולדותיהם, אולם שם כשלו מול ניו יורק איילנדרס במה שהפך לראשון מבין ארבעה גביעים רצופים של האיילנדרס.
לאחר ההפסד בסדרת הגמר של 1980 חל מהפך בסגל הקבוצה. כוכבים וותיקים שהיו בין השרידים האחרונים לתקופת "בריוני רחוב ברוד" כמו רג'י ליץ' וריק מקליש, עזבו. את מקומם תפס דור חדש של שחקנים, כשעל עמדת השוער השתלט השוודי פר לינדברג; בראיין פרופ, דייב פולן וטים קר הצטיינו בהתקפה, ובהגנה כיכב מרק האו, בנו של כוכב שנות ה-60 גורדי האו. מרק האו הפך למעוז ההגנה של הפליירס לאורך שנות ה-80.
בין 1981 ל-1984 המשיכו הפליירס להגיע בקביעות לפלייאוף, אולם נשרו בסיבובים הראשונים. לאחר עונת 1984 תם עידן בקבוצה, כאשר בובי קלארק הודיע על פרישתו ממשחק. קלארק מונה עם פרישתו לג'נרל מנג'ר הקבוצה.
1985 - 1989: קרוב אך לא מספיק.
מייק קינן מונה למאמן הקבוצה לקראת עונת 1985. קינן הוביל את הפליירס לעונה מצוינת, כאשר השוער לינדברג נבחר לשוער העונה וזכה בגביע וזינה, והקבוצה סיימה את העונה הרגילה עם שיא מועדון של 53 ניצחונות. בפלייאוף ניצחו הפליירס את ניו יורק ריינג'רס, ניו יורק איילנדרס וקוויבק נורדיקס ועלו שוב לסדרת גמר גביע סטנלי. אולם שוב כשלו הפליירס בגמר, הפעם מול האלופה שהגנה על תוארה, אדמונטון אוילרס על שלל כוכביה ובראשם וויין גרצקי.
עונת 1986 החלה בטרגדיה כאשר פר לינדברג נפצע אנושות בתאונת דרכים כחודש לאחר פתיחתה, ומת מפצעיו ביום המחרת. למרות המכה הקשה הפליירס המשיכו להצטיין. שוער המשנה בוב פרוזה נכנס בהצלחה לנעליו של לינדברג, מרק האו המשיך להיות מעוז ההגנה, טים קר כבש 58 שערים והקבוצה סיימה שוב את העונה הרגילה עם 53 ניצחונות. בפלייאוף כבר לא עמד לפליירס כוחם, והם נוצחו בסיבוב הראשון על ידי ניו יורק ריינג'רס.
לקראת עונת 1987 בחרו הפליירס בדראפט את השוער רון הקסטול, שהתגלה כאחד השוערים הטובים בליגה. כבר בעונתו הראשונה זכה הקסטול בגביע וזינה. הפליירס עברו את שני סיבובי הפלייאוף הראשונים מול ניו יורק ריינג'רס בשישיה משחקים וניו יורק איילנדרס בשבעה, ואז עברו בשישה משחקים את האלופה היוצאת, מונטריאול קנדיאנס, וחזרו לסדרת הגמר על גביע סטנלי.
סדרת הגמר הפגישה את הפליירס שוב עם אדמונטון אוילרס. הפליירס חזרו מפיגור 3:1 בסדרה וכפו משחק שביעי ומכריע באדמונטון, אולם שוב ידם של האוילרס הייתה על העליונה בסופו של דבר.
בעונת 1988 עשה רון הקסטול היסטוריה. במשחק מול בוסטון ברואינס, כאשר הברואינס שנמצאו בפיגור הוציאו את שוערם לקראת הסיום והכניסו שחקן שדה נוסף כדי לנסות להשוות, הכה הקסטול את הדיסקית משערו שלו אל תוך השער הריק של הברואינס, ובכך הפך לשוער הראשון שכובש בצורה אקטיבית שער במשחק ב-NHL (בניגוד לקבלת קרדיט על שער עצמי של היריבים). הקסטול חזר על המעשה במשחק פלייאוף מול וושינגטון קפיטלס בעונת 1989 והפך גם לשוער הראשון שכובש שער בפלייאוף. הפלייאוף של 1989 הסתיים עבור הפליירס בגמר החטיבתי, שם נוצחה על ידי מונטריאול קנדיאנס. בסיום המשחק השישי והאחרון של הסדרה תקף הקסטול את מגן מונטריאול כריס צ'ליוס, מעשה שעלה לו ולפליירס ביוקר בעונה שלאחר מכן.
1990 - 1994: שנות השפל.
עונת 1990 עברה על הפליירס כמעט כולה ללא שוערה רון הקסטול, הן בשל השעיה ארוכה שספג בעקבות תקיפתו את כריס צ'ליוס בסיום הפלייאוף בעונה הקודמת והן בשל סדרת פציעות מהן סבל. דייב פולן, הקפטן והחלוץ המצטיין, הועבר בעסקה לבוסטון בגלל סכסוך עם המאמן החדש דייב הולמגרן. מיד אחריו עזב גם בראיין פרופ. הפליירס החמיצו בסיום העונה את הפלייאוף לראשונה מאז 1972.
הפציעות המשיכו להטריד את הקסטול גם בעונת 1991, הוא שיחק באותה עונה רק 36 משחקים והפליירס שוב החמיצו את הפלייאוף.
לפני עונת 1992 ויתרו הפליירס שוב על הקפטן שלהם, כאשר רון סאטר שמונה במקום פולן הועבר לסנט לואיס בלוז תמורת החלוץ רוד ברינד'אמור. ברינד'אמור היה המבקיע המצטיין של הפליירס באותה עונה, אבל הפליירס המשיכו בשלהם. המאמן הולמגרן פוטר ובמקומו מונה ביל דנין, שבנו קווין היה שחקן בקבוצה.
גם הקפטן שהחליף את סאטר, ריק טוקט, לא החזיק מעמד בקבוצה עוד זמן רב והועבר לפיטסבורג פינגווינס בעסקת ענק שכללה מספר שחקנים, ובתוכה הגיע לפליירס מרק רקי. רקי הצטיין במשחקים המעטים שהספיק לשחק בקבוצה באותה עונה, אולם הפליירס החמיצו את הפלייאוף זו העונה השלישית ברציפות.