התקופה המינואית.
משנת 1900 לפנה"ס, חפצים רבים שאפיינו את התרבות המינואית החלו להיסחר במילטוס. במשך מאות השנים הבאות, קיבלה הפוליס מילטוס השפעה חזקה מתרבות זו, בעיקר בשל מיקומה. ממצאים ארכאולוגיים אלה עשויים לבסס את המיתוס, לפיו, זרם מהגרים מאזור האי כרתים הוא שהביא להתפשטותה של התרבות המינואית באזור העיר.
לפי דבריו של ההיסטוריון היווני סטראבון, מילטוס הייתה הפוליס המבוצרת הראשונה שנבנתה מעל גובה פני הים על ידי תושבים מכרתים, היכן שהוקמו התיישבויות מוקדמות יותר על האי. בהתיישבויות אלה התגוררו עמים יווניים קדומים. תיאור זה של העיר מילטוס הוא, כנראה, הקרוב ביותר למציאות, מפני שזו הייתה גישתם של ההיסטוריונים היוונים הקדומים ביותר.
התקופה המיקנית.
מילטוס הייתה מעוז מיקני, על חופי אסיה הקטנה, בין השנים 1450 לפנה"ס ל-1100 לפנה"ס. בסביבות שנת 1320 לפנה"ס, תמכה הפוליס במרד אנטי-חתי בקרבת אזור ארזווה. מילטוס, בעת ההיא, הוזכרה במכתב, שנכתב ככל הנראה על ידי המלך החתי חתושיליש השלישי.
מבנה העיר והאתרים בה.
העיר הוקמה על לשון-יבשה המוקפת מצדדיה המערביים והמזרחיים בים האיגאי; פני-השטח בסמוך לצדה של העיר הפונה אל היבשת הרריים, ולכן כלכלתה התבססה בעיקר על מסחר ימי, כפי שמתברר לפי הממצאים ממנה. עד הפלישה הפרסית ב-494 לפנה"ס, שבה הוחרבה עד היסוד, מילטוס הייתה החשובה ביותר, וככל הנראה גם הגדולה ביותר, מבין 12 הערים האיוניות. בצדה המערבי נבנו שלושה נמלים, אך הנמל המרכזי שלה - "נמל האריה" - מוקם בצדה המזרחי, ומשלושת צדדיו הוקמו מזחים, מחסנים וחנויות. האגורה הצפונית של מילטוס מוקמה מצדו הדרומי של נמל האריה, והיא הגדולה ביותר שנחשפה עד היום (שטחה 164 על 196 מטרים). בסמוך לה נמצאת האגורה הדרומית. בעקבות התמלאות המפרץ בסחף נהר מאנדר נותקו נמלי מילטוס מן הים.
ממקדש אתנה, שנבנה ככל הנראה עשורים ספורים לאחר חורבן העיר בידי הפרסים, שרדו רק היסודות העשויים מאבני גנייס גדולות. שטח בסיסו 30 על 18 מ'. בשונה מרוב המקדשים, הוא נבנה על ציר צפון-דרום. שרידים של תרומות דתיות ושל כלים אחרים מעידים על כך שהמקדש נבנה על מקומו של מקדש קדום יותר מהתקופה הארכאית או אף מתקופה קדומה יותר. בנמל האריה שכן מקדש אפולו, שכונה "הדיפיניון", וממנו יצאה כל שנה באביב תהלוכה לדידימה. המיתולוגיה קושרת את אפולו ליורדי הים, ולכן הוא נחשב לא רק לאל המגן על הנמל בו מוקם מקדשו, אלא לפטרונם של המתיישבים היווניים באסיה הקטנה.
האצטדיון של מילטוס נבנה במאה החמישית לפנה"ס, כחלק מתוכניתה המקורית של העיר. רוחבו כ-29 מ' ואורכו כ-120 מ', בדומה לאצטדיון שבאולימפיה. מבין שני שהשתמרו בו, אחד מהם בבירור השתמר מהתקופה ההלניסטית (ולא הוחלף בידי הרומאים). התיאטרון מוקם על גבעת האקרופוליס של העיר; שרידיו הנראים למבקר בעיר כיום הם תוצאה של שיפוץ משמעותי מהתקופה הרומית. התיאטרון היה הגדול ביותר באסיה הקטנה, ויועד עבור 150,000 צופים; הוא חולק לשלוש רמות, בכל אחת מהן 20 שורות מושבים.
הנימפאום, שמוקם באזור האגורה הדרומית, השתמר היטב: מהממצאים ניתן להגיע לשחזור מדויק יחסית של קומתו הבסיסית (מתוך שלוש שכנראה היו בו). רוב קישוטיה המפוסלים של המזרקה נשארו במילטוס (השאר נלקחו למוזאונים). פסלי אלים ואלים-למחצה קישטו את הגומחה, שהזכירה מעט בצורתה תיאטרון; האפריז קושט בעיטורי גפנים. המים נשפכו מתשע גומחות אל כיור שעמד בבסיסה של המזרקה. על הנימפאום השתמרה כתובת בלטינית, שנכתבה לכבודו של טראיאנוס, שהיה מושל אסיה בשנים 79–80 לספירה. באזור האגורה הדרומית היה ממוקם גם בית המועצה (הבולאוטריון ). בכניסה אליו היה שער מפואר (פרופיליאון ); כתובת שנחשפה בו מציינת שהוא נבנה על ידי שני אחים, טימארכוס והרקליאדס, לכבודו של אנטיוכוס הרביעי.
התיאטרון של מילטוס מוקם בסמוך לגבעה שבתקופות הקלאסית וההלניסטית היוותה את האקרופוליס של מילטוס; כיום נשתמרה צורתו לאחר השיפוץ שעבר בתקופה הרומית. אורכו היה כ-140 מ', והיו בו מקומות לכ-15,000 צופים. מקומו המרכזי מצביע על החשיבות הרבה שהייתה לו עבור תושבי מילטוס.
מרחצאות פאוסטינה - שנקראו על-שמה של אשתו של מרקוס אורליוס - הן המבנה שהשתמר במילטוס בצורה הטובה ביותר. ככל הנראה בגלל שהוגלתה לעיר בשנת 164 לספירה, היא תרמה בנדיבות לבניינם של המרחצאות, ואולי גם לבנייתו של התיאטרון. המרחצאות מוקמו ונבנו שלא לפי תוכניתה המקורית של העיר: המבנים מחוץ למרכז העיר מלבדם נבנו לפי כיווני ארבע הרוחות.
ריש מילין
סנאי (סוג)
סנאי (שם מדעי Sciurus) הוא בעל חיים הנמנה עם משפחת הסנאיים שבסדרת המכרסמים. מין הסנאי היחידי בישראל הוא הסנאי זהוב הנמצא בחרמון. הסנאי חי בעיקר על עצים.
משה מרדכי אפשתין
גבאי
גבאי (לעיתים נקרא שַמָּש אף שיש תפקיד נפרד של שמש בית כנסת העוסק ומטפל בתחזוקתו). גבאי הוא כינוי לאדם האחראי על ניהול הצדדים הלוגיסטיים וסדרים נוספים של בית הכנסת, כמו קביעת זמני תפילה, ניהול התפילות, מינוי שליחי ציבור (חזנים), וקוראים בתורה, חלוקת העליות והכיבודים השונים בשעת התפילה.
לצד הגבאי יש תפקיד אחר של שמש בית הכנסת, שהיה גר בסמוך לבית הכנסת או בתוכו, ועוסק בתחזוקתו כולל נעילתו ופתיחתו, השיפוץ, התפעול והניקוי, בדומה לתפקיד השרת בבית הספר. תפקיד זה הנפרד מתפקיד הגבאי, מוּכּר פחות בבתי הכנסת דתיים לאומיים אשכנזים, אך קיים עדיין בבתי כנסת מסורתיים וישנים יותר.
היסטוריה.
המילה "גבאי" מגיעה מלשון חכמים, בסוף ימי בית שני וסמוך לאחריו אחר חורבנו, משורש גב"ה במשמעות גביית כספים. בדרך כלל הכוונה הייתה לגבאי צדקה הגובה כספים מבני הקהילה עבור תמיכה בעניים, אך גם עבור תחזוקת מוסדות הקהילה ובעלי התפקידים שבה. השימוש המודרני במונח התפתח מכך שהתמיכה במוסדות הקהילה ובבעלי התפקידים שבה הפך מרכזי יותר. גם כיום מסייעים גבאי בתי הכנסת בשליחת תרומות הנאספות במשך השנה עבור מוסדות חינוך לימוד תורה ומפעלי חסד, ובעיקר במגביות הנערכות באמצעות קופות פדיון כפרות וזכר למחצית השקל אחת לשנה. כמו כן, הגבאים אחראים לדאוג לצורכי קהילת בית הכנסת.
בעבר היה הגבאי אחראי לסדר את האנשים שאין להם מקום לאכול וללון בשבת, אצל אלה שהיו מסוגלים לארח אותם.
מרחק של מטר
מרחק של מטר הוא האלבום השני של להקת "ג'נגו", שיצא ב-1998 על ידי חברת הד ארצי.
שירי האלבום נכתבו על ידי ג'נגו, מלבד "רוצחת האהבה", קטע אינסטרומנטלי שהולחן על ידי כל חברי הלהקה. באלבום ניתן למצוא את השירים המצליחים ביותר של הלהקה: הסינגלים "לילה", "כמו פעם" ו"כשתבוא השעה".
מירטל המייללת
אבסיני
אמריקני מקורזל
Y (ואי) היא האות העשרים וחמש באלפבית הלטיני.
היסטוריה.
האות היוונית אופסילון שימשה בתחילה לסימון ההברה שורוק, לאחר מכן ייצגה את האות י ולבסוף שימשה כחיריק.
בלטינית ובאנגלית עתיקה שימשה עבור הצליל "י", מאוחר יותר הפכה שוב למשמשת כתנועת החיריק.
במכונות הדפוס אשר יובאו לארצות הברית בסביבות המאה ה־15, היה נהוג לייצג את הדיגרף th בעזרת ה־ת'ורן (Þ), הרגל אשר הוחלף עם היעלמות אות זו בייצוגו על ידי האות Y. עקב כך, נתגבשו מושגים הנחשבים מיושנים כיום והמשמשים באנגלית לכוון לייצוג ארכאי, כגון Ye, במקום The כאשר ביטוי המילה במקור היה זהה, בהתאם.
בשפה הספרדית, האות Y נהגית בצורות שונות, כתלות במדינה ואף באזור בתוך המדינה. למשל, המילה Yo ("אני"), נהגית כ-"יוֹ" במרבית שטחה של ספרד ובמדינות הצפוניות של אמריקה הדרומית, "שוֹ" במרכז ארגנטינה ובאורוגוואי, ו"ז'וֹ" או "ג'וֹ" באזור פטגוניה (דרום ארגנטינה וצ'ילה).
ייצוגים נוספים.
באלפבית פונטי מייצגת את האות המילה "ינקי" (Yankee).
ב-ASCII מיוצגת על ידי 89 (Y) ו-121 (y).
בקוד מורס מיוצגת האות על ידי שני קווים נקודה וקו:
בכתב ברייל האות מיוצגת:
האביר זיק
האביר זיק הוא דמות בדיונית אותה יצרו דודו גבע וחנוך מרמרי בספר יחיד, העונה לאותו השם, ולאחר מכן בארבעה ספרים נוספים, אותם יצר גבע לבדו.
גלגולו הראשון של האביר זיק.
בשנת 1976 חברו הצייר והמאייר דודו גבע והכותב הסאטירי חנוך מרמרי, אשר עבדו יחד בעבר על הכנת הספר "זו ארץ זו" (1975) של חבורת "זו ארץ" ("העולם הזה"), ויצרו ספר מאויר בשם "האביר זיק- ספר מדליק" (1976), ספר הומוריסטי, כתוב בלשון עלילת אגדת ילדים, במסגרת "הוצאת זיק את גליק בע"מ" ובהפצת "גד". הקוראים, רובם מעריצי "זו ארץ זו", התאהבו בספר זה ומהר מאוד הפכו אותו לספר חובת-קריאה.
"האביר זיק היה אביר כשרוני ואמביציוזי, וכיוון שכך ניעורו בו שאיפות גדולות"- כך כתוב בעמודו הראשון של הספר. גיבור הספר הוא זיק, וכמו שאר דמויותיו של גבע (לדוגמה יוסף ואהלן וסהלן), גם זיק הוא אדם ישר ותם, הגר עם אמו ועובד במחלקת המים של העירייה, ורוצה להיות אביר חזק ואמיץ. ושוב, כמו הדמויות השונות בסיפוריו של גבע, זיק לא מצליח למלא את שאיפותיו ולשמש כאביר אמיתי ("מה רבים הם נפתולי הגורל, מוטב שאטביע עצמי בנהר"), וזאת משום טוב-לבו ותמימותו, שלא מנצחים את בעלי העוצמה ובעלי הכוח השונים. במהלך הספר זיק יוצא להרפתקאות משונות, ונקלע למצבים אף יותר משונים. דודו גבע אמר בריאיון לעיתון "ידיעות אחרונות" "היה באביר זיק פטליזם ענק וגם הרגשה של אבירות, דה לה שמטע כזאת". בריאיון לערוץ 2 סיפר גבע שהכישלון המסחרי של הספר הוא זה שהוביל את מרמרי לנטישת האמנות ובסופו של דבר להפוך לעורך "הארץ".
הספר מכיל בתוכו שלושה סיפורים קצרים ומשעשעים;