גם התנהלותו בתחום שירותי הרפואה הייתה מעניינת ומורכבת. הקרבה אל הארץ ותושביה עמדה לו כשהכשיר עצמו למה שכיום נהוג לכנות, מרפא אלטרנטיבי. כמרפא, בעל ידע מקיף בכל רזי צמחיית הארץ, השכיל גם להכיר במגבלות הרפואה המסורתית. הוא טרח כל העת להמציא שירות רפואי מדעי לקהילה, על ידי הבאת רופאים מדופלמים וכן ניסיונות הקמת בתי חולים דוגמת בית חולים טולצ'נסקי – אטלינגר. את יכולותיו כמרפא 'אלטרנטיבי' העמיד לרשות בני קהילתו ועשה בהם שימוש לטובת טיפוח יחסי שכנות נאותים עם בני הארץ הלא-יהודים.
כך תיאר אותו הסופר יהושע בר-יוסף, בעצמו איש צפת, בספרו 'עיר קסומה':
ר' שמואל הלר רכש את עמדתו בעיר בכוחות עצמו [...] מן היום הראשון לכניסתו לצפת קיבל על עצמו לחיות בצמצום [...] סגולתו זו לא הייתה עומדת לו להתבלט בעיני הציבור ולזכות לרחשי כבוד, אלמלא למדנותו והתמדתו בתורה, וידיעותיו בענייני סגולות ורפואות, וכישרונו לצאת ולבוא בין הבריות, ושיחתו השוטפת הנמלצת בלשון ערב. הוא היה מין כל-בו מהלך על שתיים, איש האשכולות, פיקח וקפדן על עצמו ובעל הבנה וסליחה לחולשות האחרים. הוא קשר קשרים עם פקידי השלטון ורכש ידידותם ואמונם של כמה שייח'ים תקיפים בסביבה. הוא הכיר יפה את דרך חייהם של הערבים והשקפת עולמם וידע כיצד להתהלך עמם ולרכוש הערצתם [...] לא עברו שנים מרובות ודמותו נתקדשה בעיני הבריות. הערבים היו משתחווים לפניו בעוברו ברחובם ונשים תמימות היו מנשקות שולי כפתנו. אגדות נרקמו סביבו בעודו בחייו ופשוטי עם האמינו בו כבבעל-מופת [...][]
שמואל יוסף עגנון שיבץ כמה וכמה פעמים את דמותו של הרב הלר בסיפוריו. בסיפור 'הזיווג', סיפק עגנון תיאור ספרותי, ציני וביקורתי, על מצב שירותי הרפואה בצפת:
[...] וצפת בלא עין הרע מלאה יהודים ואקלימה נאה ויש בה שובע גדול והכל כאן בזול [...] אלא שמיני מחלות מצויות כאן, ובייחוד תחלואי ילדים [...] אין כאן אלא חמישה שישה רופאים. גדול שבכולם רבי שמואל העליר ואחריו רבי שמחה שלום הזקן ואחריו יעקיל הרופא ואחריו משה אהרן הגלב ואחריו הדוקטור הקטן אפשטיין שלמד חכמת הרפואה בבתי הלימודיות שבאירופא והוכתר על ידי הפרופסורים בתואר דוקטור, שאין כל חולה שואל בו, מפני שאין בו אמונת חכמים, ומפני שמלגלג על הרצפטים של כל רופאי צפת שכולם חסידים. ואם מוסיפים עליהם את חמשת ששת החכמים שמרפאים בשמות ובסגולות, ולהבדיל את הגויה שיודעת להשביע את השדים שמביאים את התחלואים שיניחו מן החולה, מה הם כנגד ששת אלפים יהודים בלא עין הרע הדרים בצפת [...] []
הכרעותיו של הרב הלר, הנוגעות לאופי החברה היהודית המתעצבת בצפת, בשאלות דוגמת אמצעי הקיום, אופי החינוך, שרותי רפואה, סדרי מינהל, אורחות החיים, מעמדה של א"י בעולם היהודי, עמדו לא אחת בוויכוח ציבורי נוקב והיו לזירת התגוששות בין תפיסות עולם שונות, של המשכילים, ושל השמרנים.
כבר ראשית עלייתו של ר' שמואל הלר על כס ההנהגה של הקהילה האשכנזית בצפת הייתה כרוכה במאבקים ממושכים עם טוען אחר לכתר, הרב הרב יעקב דב מרומאן. במחלוקת הגדולה הזאת גילה הרב הלר אומץ ונחישות לעמוד מול אחד מגדולי הדור, האדמו"ר ישראל פרידמן (רוז'ין), שתמך ביריבו. הוא יצא לזירת המאבק הזאת עם חיפוי מסיבי של כוחות כמו ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם (הפקוא"מ), תמיכה של נדבנים כמו משה מונטיפיורי והסכמה של רבנים חשובים וראשי חסידויות. פרשה זו מדגימה ומאפיינת את המשך דרכו. לצד היות רב ופוסק, איש רוח, הוא היה איש הבקי בהוויות העולם, וידע פרק בהילכות פוליטיקה.[] עם השילוב הזה של דרך, נחישות ותבונה פוליטית, הוא צלח את המהמורות הרבות שעמדו בפניו וכך שימר את מעמדו הציבורי במשך למעלה מארבעים שנים. גם כאשר במהלך שנות כהונתו הארוכות היו כאלה כמו, אלעזר רוקח ומנחם מנדל איילבום, שביקרו את החברה הצפתית וקראו תיגר על מנהיגותו.
חלק ממעורבותו העמוקה בחיים הציבוריים, בצפת, בארץ ישראל בכלל ובמתרחש בעולם היהודי בתקופתו, היה גם בתוקף היותו רב ופוסק, אב בית הדין בצפת (אב"ד). פסיקותיו וכתביו הם מקור חשוב ביותר להאיר את תפיסת עולמו, דרכו ומזגו השיפוטי. התמצאותו של הרב הלר בהוויית ארץ-ישראל הפכו אותו ל"כתובת" של פוסקי הלכה מחו"ל, כשאלה נדרשו לעצה בעניינים הנוגעים לחיים בארץ. למשל בפרשת כחיל שוכר השני – משיח בתימן, 'בני ישראל' שבהודו, כשירותם של אתרוגי הארץ, ניטל ועוד. הוא החליף שו"ת רבים ומגוונים לעיתים כפוסק, לעיתים כמתייעץ ומבקש תימוכין לעמדתו ולעיתים כמבקש תשובה לסוגיה הלכתית. רבים מהם מצויים בדפוס, פזורים בספרי הלכה של רבני הדור.[] בתוך כך היה גם סוכן מרכזי וחשוב בהנחלת מיתוס הגליל ומנהגיו. הוא המוציא והמביא של מסורות גליליות, אלה המעמידות את צפת, קבר הרשב"י שבמירון והגליל בכלל כמקום החשוב והמרכזי ביותר בארץ-ישראל בעת ההיא. במובן זה היה חלק ממורשת העליות החסידיות לגליל, שקבעו בו את מושבן ולא בירושלים.
בחלק מפסיקותיו ניתן לראות מגמה להיאבק על מקומה המרכזי של ארץ-ישראל בסדר היום היהודי. חלק מפסיקותיו הודפסו עוד בחייו: א. ספר טהרת הקודש, הדן באיסור צורה בבית הכנסת. ב. דרך נשר, הדן בשאלת כשרות עופות מסוימים. ג. שער פרישה, הדן בעניין תולעים בכבד. ד. כבוד מלכים, הדן במנהגי הילולת הרשב"י במירון.[] הלר גם העלה על הכתב מדרשים שלו אך הם ברובם נעלמו, להוציא מדרשים ספורים שמי מן הצאצאים שהחזיק בהם הביאם לדפוס.[]
ר' שמואל הלר היה ביבליופיל ובעל ספריה גדולה מאוד, ששִמעה עוד נשמר ימים הרבה אחרי לכתו. אוסף הספרים שלו היה בלתי שיגרתי אצל רב אולטרה-אותודוקסי. לצד ספרי קודש והלכה היו ספרי רפואה וספרי מדעים שונים. לאורך כל השנים המשיך ורכש ספרים להעשרת ספרייתו, יזם הוצאה לאור של כתבי יד שברשותו ותמך ביוזמות של אחרים להדפסת ספרים. שמעו של הלר האספן הלך לפניו ועד מהרה ראו בו אדמו"רים במזרח אירופה 'סוכן' שיכול להשיג עבורם כתבי יד יקרי ערך.
אחריתו ומורשתו.
ר' שמואל הלר ביקש להקדיש את האוצר הגדול שלו לספריה ציבורית בצפת, שתיקרא: מדרש שמואל. מיקומה היה אמור להיות בבית בקצה סמטה, לא רחוק מבית הכנסת בעיר אוברוץ', ונמצא עד היום ברשות מי מצאצאיו. אולם חלומו הגדול לא התממש וספריו התפזרו לכל עבר ולכל חומד. עדויות על היקפה של הספרייה ממשיכות להגיע בהתמדה, כפי שיכול להיווכח היום מי שמעיין בקטלוגים של חברות למכירה פומבית של פריטי יודאיקה.
ר' שמואל הלר הלך לעולמו בכ"ב בטבת ה'תרמ"ד (1884). הישגיו העיקריים של הלר היו בשיקום העיר צפת והקהילה מן ההריסות, הובלת האחיזה במקום ובניית נדבך משמעותי לנוכחות היהודית בצפון הארץ.
הותיר אחריו בן ו- 3 בנות וצאצאיהם, הפזורים בכל הארץ ובכל מגזרי החברה הישראלית, חלקם פעיל בארצות הברית, דרום אמריקה ואירופה, ובהם הרב אברהם זיידה הלר, ראש ישיבה ומנהיג הקהילה בצפת בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20.
נכדתו היא המיילדת המיתולוגית של צפת, רחל (דה בובע) דייטש (1867 – 1965), מיילדת מדופלמת שרכשה את מקצועה בווינה (1901) ושרתה את נשות צפת והגליל.
נינו של בנו אברהם יצחק, הנושא את שמו, אברהם יצחק קאהן, נשא לאשה את בתו של רבי אהרן ראטה, מייסד חסידות תולדות אהרן, והיה לאדמו"ר השני שלה.
חתניו של הלר, יצחק לורברבוים ויוסף משה הורוויץ, היו עסקני ציבור מרכזיים בצפת.
הנצחתו
עדויות רבות על פועלו ואחדים מכתביו המקוריים נמצאים במוזיאון "בית המאירי" בצפת. אחרים פזורים בירושלים: ב, בארכיון תולדות העם היהודי ובארכיון יד יצחק בן-צבי.
ביוזמת מוזיאון בית המאירי וראש העיר אילן שוחט הוצב בשנת 2006 ליד ביתו שלט "כאן גר" וזו לשונו: "יליד פולין. רב ומנהיג הקהילה היהודית בצפת ( 1841-1884), אב בית -דין, ממונה כולל ורשה וממשיכו של האדמו"ר אברהם דב מאבריטש. נודע בבקיאותו בהלכה ובידיעותיו בחכמת הרפואה. נטמן בצפת". השלט הוסר לפני מספר שנים.
דנה רז
דנה רז היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה.
בשנת 1996 שיחקה בסרט הקומדיה של אורנה ויוחנן רביב "כלבים לא נובחים בירוק" לצד קרן מור, מנשה נוי ודב נבון שזכה לאהדה רבה. על משחקה בסרט זה זכתה במפתיע בפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. באותה שנה השתתפה רז במחזמר "ספר הג'ונגל" לצד טוביה צפיר וששי קשת. מאז זכייתה לא הופיעה רז בסרטים משמעותיים, והחלה ללמד בבית הספר למשחק "הבמה". בשנת 2002 חזרה שוב לתודעת הקהל כששחקה בסרט "תמונה קבוצתית עם אישה" לצד מיכל ינאי ושרון אלכסנדר, בבימויו של יצחק רובין.
נהר האמזונס
מעיין חם
מעיין חם הוא מעיין בו נובעים מי תהום חמים שהתחממו בעומק קרום כדור הארץ. מעיינות חמים נפוצים בכל רחבי כדור הארץ. נקראים "מעיינות מרפא", בזכות ריכוז המינרלים שבהם, ותרומתם לבריאות האדם.
היווצרות מעיין חם.
ישנן שתי סיבות להיווצרות מעיין חם. הראשונה היא קיומו של גוף מאגמטי רדוד וחם המצוי מתחת לקרקע, הגורם לחימום המים. במקרים אלו, המעיין נמצא באזור געשי פעיל. במקרים מסוימים המים מתחממים לטמפרטורה גבוהה מאוד, הופכים לקיטור, ומתפרצים בצורה של גייזר. הסיבה השנייה אינה קשורה בפעילות מאגמטית אלא נגרמת כתוצאה ממי תהום באקווה המצויה בעומק רב. בעומקים אלו שכבת הסלע חמה מאוד והמים מתחממים כתוצאה מהמגע עם הסלע. המים החמים יכולים לעלות לפני השטח לאורך העתק עמוק, דרכו הם יכולים לפרוץ החוצה.
תכונות ריפוי.