הקבוצה האתנית המדיארית התיישבה באזור הפורה ביותר של הנהר הגדול ביותר, הסירט, בעיקר מסביב לשפכי יובליו - מולדובה, ביסטריצה וטרוטוש. האזור המיושב בהונגרים היה מורכב מיישובים רצופים מבחינה גאוגרפית (למשל בין סוצ'אבה לרומאן) בשטח המחוז בקאו על הגדה הימנית של הסירט, ובחלק התחתי של הנהר טרוטוש. קמו גם כמה ערים שהתמקמו בנקודות חשובות מבחינה כלכלית, מסחרית ואסטרטגית. במאות ה-14–15 קיבלו העיור והסחר תנופה במולדובה בייחוד הודות לפעילות הגרמנים וההונגרים שתיישבו בה. אף-על-פי-כן, התנאים המדיניים-צבאיים ששררו בשלהי המאה ה-16 היו בעוכרי הפיתוח הכלכלי והחברתי והם עצרו אותו בעקבות הפלישות של האויבים ממזרח.
אוכלוסיית הערים האלה נטמעו בסופו של דבר באוכלוסיית הרוב הרומנית. עם זאת, לאוכלוסייה ההונגרית לא היו אותם האפיונים החברתיים כמו לגרמנים. המתיישבים המדיארים שבאו מאזור חבל הסקלרים ("הכיסאות") ושהולידו את ציבור הצ'אנגואים, לבשו יותר צביון כפרי ולא עירוני, מצב דומה התקיים גם במחוז סקויין לשעבר
עקב ההרס שנגרם על ידי מלחמות וגורמים אחרים, באזורים מסוימים נעלם היסוד ההונגרי ונוצרו שתי מובלעות המיושבות של ידי צ'אנגואים לא סקלרים (צ'אנגואים צפוניים - באזור רומאן, וצ'אנגואים דרומיים - באזור בקאו), ששרדו כך עד היום. יש להם שפה מדיארית ארכאית וכמה יסודות תרבותיים קדומים.
החל מהמאה ה-14, ביתר דיוק החל משנת 1436, גדל מספר ההונגרים המולדובנים כתוצאה מהגעת "כופרים" הוסיטים מחבל סירמיה (Szerémség סרמשג). מאוחר יותר, בערך ב-1480, כפי שסיפר מרקו בנדיני ברישומיו, יצאו גלים נוספים של הוסיטים מאזור הספר הצפון-מזרחי של הונגריה ומסביבות העיר ברטיסלבה (פוז'ון) . לא קיימים נתונים מספריים עליהם אבל משערים כי היו אלפים אחדים. השערה זו מתבססת על דיווח משנת 1571 של גיירג' ואשארי, מזכיר של בישוף קמנייץ, שטען כי מיהאי טבוק, ויקאריוס מטרגו טרוטוש, החזיר כאלפיים הוסיטים לדת הקתולית. אלו התגוררו בהוש, טרגו טרטוש, רומן ובחמישה כפרים מסביבות רומאן. ולמשך 150 שנה שמרו על הדת ההוסיטית. משום כך שלח הבישוף 12 כמרים מפולין על מנת לסייע לויקאריוס בניהול המאמינים הקתוליים מחודשים.
ההיסטוריון הרומני מיכאיל פ.דן סבר שההגירה המוקדמת של ההוסיטים הייתה תוצאה לעוינות נגדם מצד זיגיסמונד לבית לוקסמבורג.
(). במולדובה הם זכו לחסות שליט מולדובה, אלכסנדרו הטוב.()
באגרת מ-6 באפריל 1431 דרש המלך ולדיסלב יגיילו מאלכסנדרו הטוב לשים קץ לסובלנות כלפי ההוסיטים ולהסגיר את המטיף ההוסיטי יאקוב ממולדה, בוגר אוניברסיטת קרל בפראג, שהתיישב בעיר הבירה באיה. מיכאיל דן סבר שב-1432 הפיץ המטיף את האמונה ההוסיטית בקרב המושבות ההונגריות והסקסוניות של מולדובה וזאת בעידוד שליט מולדובה עצמו. סובלנות השליט כלפי ההוסיטים הייתה קשורה להפסקת יחסי החסות של מולדובה כלפי ממלכת פולין וכריתת ברית בין אלכסנדרו הטוב לדוכסות הגדולה של ליטא בראשות שביטריגאילה ולטבוריטים הצ'כים.
אותו היסטוריון טען שבתקופה שמיד אחרי מות אלכסנדרו הטוב, נאלצו ההוסיטים במולדובה לחפש לעצמם מקלט חדש בטרנסילבניה, אבל פעילות האינקוויזיטור יאקוב ממרקה הבריחה למולדובה גלים חדשים של הוסיטים. ממוצא הונגרי וסקסוני. ב-1437 ההוסיטים מהונגריה בהנהגתם של טמאש פצ'י ובאלינט אוילאקי התיישבו בטרגו טרוטוש ועסקו בה בפעילות מיסיונרית בולטת על ידי תרגום כתבי הקודש להונגרית. עותק של התרגום נעשה בטרוטש ב-1466 על ידי גיירג' נמטי.
לפי גאבור ליקה (Lükő Gábor) המוצא ההונגרי של הצ'אנגואים נתמך גם על ישי התלבושות העממיות האופייניות, על ידי העדר נישואי תערובת בין צ'אנגואים לרומנים ועל ידי מגמתם להתיישב אך ורק בכפרים על טהרת הקתוליות, ובמקומות שבהם כן הייתה אוכלוסייה רומנית, העדפה לחיות בנפרד בשולי הכפרים. בלה גונדה (Gunda) הזכיר גם את ההעדר במולדובה של נישואי התערובת בין צ'אנגואים לסקלרים, בנוסף להבדלים אחרים בין שתי הקבוצות בתחום הלבוש וכללי האנדוגמיה
תאוריית המוצא הסקלרי.
בעמק הטרוטוש, בסביבת הערים טרגו אוקנה ואונשט, תועדה נוכחותם של מדיארים רומיים-קתוליים החל מימי הביניים.
הטופונימים ההונגרים המרובים באזור גאוגרפי זה צוינו לראשונה על ידי ההיסטוריון ראדו רוסטי ובעקבותיו, החוקרים קרל אאונר, ניקולאיה יורגה ואנדריי ורש הסיקו על בסיס תיעודים מקוריים את המסקנה כי בימי הקמת נסיכות מולדובה במאה ה-14, ישבה באזור הזה אוכלוסייה הונגרית. על בסיס מחקרים אנטרופונימים על התושבים, הוכיחו ראדו רוסטי ויורגה שרוב רובם של תושבי עמק הטרוטוש היו הונגרים אתניים אפילו לפני הקמת המדינה המולדובנית. בשנת 1924 טען אישטוואן גיירפי שהגבול האתנוגרפי של הסקלרים בימי הביניים ובהמשך הגיע יותר מזרחה מגבול הנסיכות . מאוחר יותר, טען לאסלו מיקץ' שהתפשטות הסלקרים מזרחה במאה ה-13 לא עצרה בקו הקרפטים אלא הגיעה עד לנהר הסירט. גאבור ליקה (Gábor Lükő) הצביע על כך שלקהילות הסקלריות בעמק הטרוטוש ואלו הנמצאות דרומית מאזור זה יש ותק זהה עם זה של הקהילות ההונגריות הלא-סקלריות בצפון מולדובה.
לפיכך, האוכלוסייה ההונגרית הוותיקה באזור זה הייתה ממוצא סקלרי, והקהילות הראשונות שלה לא היו תוצאת הגירות סקלרים בתקופה המודרנית אלא קמו הרבה זמן קודם. אולם, בעקבות המלחמות והמגפות במאות 16–17 מספר הסקלרים ירד מאוד, כאשר כמה יישובים שנרשמו במקורות תיעוד נעלמו.
לפי קודקס בנדינוס שנכתב על ידי מרקו בנדיני ב-1646, ב-42 היישובים הקתוליים בכל מולדובה חיו בסך הכל 5577 תושבים, מתוכם רק 516 היו מאזור הטרוטוש, לפי לאסלו מיקץ' אולם הבישוף המיסיונר לא לקח בחשבון כמה יישובים חשובים בסביבה כמו אונשט ודרמנשט.
חלק מהצ'אנגואים היו אולי צאצאי הסקלרים שהובאו אחרי שנת 1400 על ידי בויארים כדי שיעבדו באחוזותיהם. זרים אלה, בדרך כלל קתוליים, שהובאו מארץ אחרת על ידי בעלי האחוזות ומנהלי המנזרים על מנת שישתמשו בעבודתם במשך פרק זמן מסוימם, היו פטורים ממסים ונקראו "ליוזים" (liuzi).המונח מופיע בשם הכפר לואיז-קלוגרה במחוז בקאו.
החל משנת 1420 הרשה המלך-קיסר ז'יגמונד לבית לוקסמבורג מספר גדול של סקסונים טרנסילבנים וסקלרים לעזוב את טרנסילבניה כדי להתיישב במולדובה שבשליטת הנסיך אלכסנדר הטוב. בהתחלה הם חולקו בין תשע פרוכיות שנמצאו בפיקוחה של הבישופות הקתולית של בקאו. עם הזמן הפרוכיות הגרמניות נעלמו או התמזגו עם אלו ההונגריות. הסקלרים שמרו על הפרוכיות בפרואן, במחוז בקואו של היום, לואיזי-קלוגרה (עם שלוחות בבקאו ובראץ, בקאו) וגרוזשט, בקאו (עם שלוחות בטרגו טרוטוש וטרגו אוקנה)
באזורים יותר דרומיים של מולדובה - בעמקי הסירט והטרוטוש - ובמיוחד באזור הטרטוש - התיישבו עוד בימי הביניים סקלרים שבאו מטרנסילבניה. הם התיישבו ביישובים סולונץ (בקאו), מוינשט, בחנשן, בוסטורואסה (בקאו), גרוזט (בקאו), בוגדנשט (בקאו), סלניק-מולדובה, טרגו אוקנה, טרגו טרוטוש, אונשט, ברזונץ, ואליה ריה-טרג, סנדולן, טצקאן (ניאמץ), נדישה (בקאו), בודאגנה (בקאו), קיוץ (בקאו).
שיא הנהירה של הסקלרים למולדובה התרחש אחרי הטבח בסיקולן בשנת 1764 כשהגנרל ניקולאוס פון בוקו ניסה לגייסם לגדודי שומרי גבול חדשים, נקתל בהתנגדות הכפריים ודיכא אותם.
הכומר פטר זלד, אחד מראשי המחאות בסיקולן (מאדפלאו, מחוז הרגיטה) שנפלט עם כמה אלפי משפחות סקלרים ממחוז צ'יק,
ציין לראשונה את המונח "צ'אנגואים" בזאת כ"צ'אנגואים-מדיארים" והתייחס לעובדה שהתושבים האלה שהוא מצא במולדובה קוראים לעצמם כך, מבלי לדעת מהו מקור האתנונים הזה. הכומר זלד מכניס במונח "צ'אנגואים" גם את צאצאי הסקוסונים דוברי ההונגרית, וכן את צאצאי הסקלרים או ההונגרים מטרנסילבניה שהיגרו למולדובה כמה מאות שנים קודם. מצד שני הוא מבחין בין צ'אנגואים לסקלרים שהיגרו עקב הטבח, כך שמבחינתו המהגרים הסלקרים הם קבוצה נפרדת.
סקלרים אלה באו מהאזורים המזרחיים של חבל הסלקרים (ה"כיסאות" הסקלריים) - הכיסא "צ'יק" (Csíkszék) (בימינו צ'וק) עם שלוחותיו - ה"כיסא" גיירגיו (Gyergyószék -בימינו גאוגריין) וה"כיסא" קאשין (קאסון - Kászonszék) וכן מחוז "שלושת הכיסאות"
(Háromszék - כיום ברומנית Trei Scaune). למרבית הכפרים הצ'אנגואים של ימינו בעלי הצביון הסקלרי, הוקמו באותה תקופה.
מכיוון שחבל הסלקרים נמצא בשפל מבחינת הפיתוח הכלכליולא היו לו מספיק אדמות חקלאיות בגלל צפיפיות האוכלוסין,
המשיכו בסלקרים במהלך המאה ה-19 להגר אל הכפרים הצ'אנגואים במולדובה. בין המאה ה-19 והמאה ה-20 הגירת הסלקרים גברה וחלקם התיישבו בערים החשובות של ממלכת רומניה. בין אלו שהיגרו למולדובה, מספר מצומצם יותר היו בני הדת הרפורמית אבל נטמעו מהר בתוך הרוב הרומי-קתולי של דוברי ההונגרית. בכפרים אחדים היה רוב רפורמי (ססקוט-סאט, בקאו, פראליה, ויזאנטיה מנסטיריאסקה) אבל גם שם לא שמרו בסופו של דבר על דתם. המאמינים הרפורמים החיים כיום במולדובה הם הונגרים מהגירות יותר טריות, שאינם צ'אנגואים.
כשגל ההגירה מהמאה ה-18 הגיע לשיאו, קבוצות סקלרים יותר גדולות ואחידות מבחינה אתנית ודתית התיישבו המולדובה בכפרים פוסטיאנה (Pustiana), פרומואסה (Frumoasa), לספז (Lespezi), פרגרשט (Pârgărești) (מחוז בקאו) ובסביבה:הכפרים ארין (Arini), ולדניק (Vladnic), לואיזי-קלוגרה) (Luizi-Călugara) וכו'. מכיוון שהאדמות הטובות ביותר נתפסו כבר, נאלצו המתיישבים החדשים להסתפק בעמקים הצרים של הנחלים ובמקומות עם מהמורות.