הבריטים ביטלו את מעמד הנמל החופשי שהיה לפור לואי. על מנת לפצות את תושבי מאוריציוס על אובדן ההכנסה ממסחר השוותה בריטניה ב-1825 את מיסוי הסוכר בכל מושבותיה. התוצאה הייתה זינוק מרשים בגידול ויצוא הסוכר ממאוריציוס. ב-1825 יצרה מאוריציוס 11,000 טון סוכר ושנה אחר־כך יותר מכפול (26,000 טון). בשנת 1854 יוצרו באי מעל ל-100,000 טון סוכר. באמצע המאה ה-19 הייתה מאוריציוס יצרנית הסוכר הגדולה ביותר בין כל המושבות הבריטיות כשהיא מייצרת קרוב ל-10% מכלל הסוכר בעולם שמקורו בקנה סוכר. תוצאת לוואי של הצלחה זו הייתה ריכוז הייצור בידי בעלי חוות גדולות ורווחיות ומנגד הקטנה ניכרת בגידולים החקלאיים האחרים כמו למשל לייצור מזון. ייצור הסוכר אומנם גדל אף יותר בשנים שבאו אחר־כך אבל השליטה שהייתה למאוריציוס בשוק הסוכר הלכה והתרופפה בשל ירידת מחירים בשוק העולמי וגידול ניכר בגידול קנה הסוכר במקומות אחרים.
ביטול העבדות וסחר הקולים.
אחד מהמאורעות החשובים שהתרחשו בתקופת השלטון הבריטי היה ביטול העבדות. חוק ביטול העבדות שעבר בשני בתי הפרלמנט הבריטי אושרר על ידי ויליאם הרביעי, מלך בריטניה ב-29 באוגוסט 1833 ונכנס לתוקף שנה אחר-כך. החקלאות באי שהתבססה על גידול קנה סוכר הייתה תלויה לחלוטין בעבדים. משום כך הוחלט לעכב את ביצוע החוק באי בחצי שנה נוספת והעבדות בוטלה באי ב-1835. בעלי המטעים פוצו בסך 2 מיליון לירות שטרלינג בגין אובדן עבדיהם שיובאו משוקי העבדים של מדגסקר ואפריקה במהלך השלטון הצרפתי.
כשעבר חוק ביטול העבדות בפרלמנט הבריטי ב-1833 נעשה ניסיון להבטיח מקור רצוף של כוח אדם זול, המסוגל להתאקלם במהירות במקום חדש, לעבודה האינטנסיבית במטעי קנה הסוכר במאוריציוס. סוכנים מטעם בעלי המטעים הציעו למחפשי עבודה בשוקי מזרח אסיה (סין, ויפן) ובאפריקה (בעיקר מדגסקר) חוזה עבודה במאוריציוס, אבל לבסוף הייתה זו הודו שהיוותה את המקור העיקרי לאספקת הקולים (מושג היסטורי לעובדי כפיים בשכר נמוך שמוצאם מדרום מזרח אסיה והודו). לפועלים הוצע חוזה שהבטיח בתמורה לעבודה של 10 שנים במטעים, שכר, מגורים ותשלום הנסיעה חזרה הביתה. בפועל הייתה זו בעצם עבדות תחת שם אחר. היחס לעובדים היה נוקשה, תנאי העבודה והמגורים היו קשים, השכר היה נמוך ושעות העבודה היו ארוכות. עובדים שניסו לברוח נענשו במאסר ורבים מבעלי האחוזות נהגו להכות את עובדיהם. תקופה זו, של שימוש אינטנסיבי בעובדי כפיים הודים, התאפיינה במקרי אכזריות לא מעטים ובמאבק מתמשך של העובדים ליחס אנושי.
הקולים הגיעו למתחם הבניינים בנמל פור לואי המכונה בהינדית אפרוואסי גהאט (Aapravasi Ghat כלומר מחסני ההגירה) ששימשו לנקודת קליטה. האי הפך במהרה לנקודת מפתח בסחר הקולים, כשאלפי הודים הפליגו מקולקטה, מדרס, בומבי וקריקל (בדרום מערב הודו) על מנת לעבוד במטעים במאוריציוס, אבל גם על מנת להמשיך הלאה עד איי הודו המערבית. בין 1834 ל-1910, כשהופסק מנהג יבוא עובדים מהודו, הגיעו לאי כ-450,000 הודים מתוכם 150,000 המשיכו הלאה ו-300,000 נשארו באי. בהדרגה שופרו תנאי התעסוקה. ב-1878 חוקק חוק שהסדיר את תשלום השכר. ב-1901 ביקר במאוריציוס המנהיג ההודי מהטמה גנדי. לאחר שראה את התנאים בהם חיו בני עמו הוא שלח לאי את עורך הדין ההודי מנילאל מאגנלאל דוקטור (Manilal Maganlall Doctor) על מנת לארגן את הפועלים ההודים שהיו חסרי זכויות אזרח. דוקטור הגן בבתי המשפט על עובדים כנגד מעסיקיהם ויסד את עיתונם של תושבי מאוריציוס "הינדוסטני" (Hindustani). ב-1922 עבר חוק שאפשר לעובדים לבחור את המקום בו הם רוצים לעבוד.
אסונות טבע, קשיים כלכליים.
בצד השגשוג הכלכלי הניכר של מאוריציוס במהלך המאה ה-19 חווה האי גם סדרת אסונות טבע. בנוסף לציקלונים ולתקופות הבצורת המתרחשים באי לעיתים קרובות פרצה ב-1854 באי מגפת כולרה שבה מתו כ-17,000 תושבים. שתים עשרה שנים אחר־כך התפרצה מחלת המלריה ובין 1866 ל-1868 מתו בין 30,000 ל-40,000 תושבים ממנה. מבנה בית הספר היוקרתי Royal College Port-Louis פונה והוסב לבית חולים עבור החולים במחלה. חלק מהתושבים נמלט מפור לואי לערים כדוגמת רוז היל, בו בסן וקיורפיפ שבשל גובהן היחסי מזג האוויר בהם היה נוח פחות ליתוש האנופלס מפיץ המחלה.
במקביל סבלה כלכלת האי משני אירועים. הראשון - ירידת מחירי הסוכר בעולם החל מ-1860 בשל התרחבות גידול קנה הסוכר וסלק הסוכר במקומות אחרים, והשני פתיחת תעלת סואץ ב-1869 שהסיטה את נתיבי המסחר הימי בין אירופה לאסיה מהנתיב העוקף את אפריקה ועובר דרך מאוריציוס לנתיב צפוני יותר.
בעלי המטעים הגדולים הגיבו בשתי דרכים. האחת, ריכוז הפקת הסוכר במספר קטן של מפעלי זיקוק גדולים והשני מכירת חלקות אדמה קטנות ובלתי רווחיות. הרוכשים היו תושבים ממוצא הודי שגידלו בעצמם קנה סוכר.
שינוי הרכב האוכלוסייה והבעלות על הקרקע.
תושבי מאוריציוס המכונים קריאולים הם צאצאי בעלי המטעים הצרפתים והעבדים שהובאו לעבוד בשדות קנה הסוכר. הודים תושבי מאוריציוס הם צאצאי מהגרים מהודו שהגיעו לאי במאה ה-19, וההגירה המסיבית של העובדים מהודו שינתה את הרכב האוכלוסייה. ב-1871 כבר היוו הודים 68% מהאוכלוסייה, כשיותר מ-25% מהם כבר נולדו במאוריציוס. כשבעלי חווֹת קנה הסוכר הגדולות ממוצא צרפתי החלו למכור חלקות אדמה קטנות ובלתי רווחיות רכשו אותן הודים לשם גידול עצמי של קנה סוכר. בתהליך המכונה grand morcellement גדל בהדרגה אחוז הקרקע המעובדת שבידי התושבים ממוצא הודי ומעריכים כי ב-1921 הם היו בעלים של כ-35% מהקרקע המעובדת של מאוריציוס.
בשנת 1931 היה אחוז ההודים באוכלוסייה זהה לחלקם 50 שנה קודם - 68% (רק שהפעם 93% מהם היו ילידי האי). בקהילה ההודית של מאוריציוס כלולים המוסלמים (כ-17% מהאוכלוסייה) מתת היבשת ההודית. הקריאולים היוו 20% מהאוכלוסייה והשאר היו ממוצא סיני. המפגש בין הפסיפס האנושי מהודו, סין, אפריקה ואירופה החל תהליך של מיזוג גזעים שלֻווה בחיכוכים, אבל גם בדו-שיח בין התרבויות. תהליך שהמשורר יליד מאוריציוס, קל טורבולי (Khal Torabully), כינה בשם "coolitude".
רוב חוות קנה הסוכר הגדולות מצויות עדיין בשליטת האליטה הצרפתית של מאוריציוס והיא פעילה גם בעסקים ובבנקאות, אבל כשהאוכלוסייה ההודית הפכה לרוב במאוריציוס והוקנו לה זכויות הצבעה מלאות, עבר מרכז הכוח הפוליטי מתושבי מאוריציוס ממוצא צרפתי ובני בריתם הקריאולים לתושבי מאוריציוס ממוצא הודי. תהליך זה לווה בעימותים בין הקהילה ההודית (בעיקרה עובדים חקלאיים במטעי קנה הסוכר) ותושבי האי ממוצא צרפתי שגרמו למהומות נרחבות במאוריציוס ב-1937 וב-1943 שהובילו למותם של מספר אנשים, רובם ממוצא הודי. במקביל החלו הודים וקריאולים להקים ארגונים שנועדו להביא לרפורמה פוליטית ולחקיקת חוקי עבודה מקלים. ב-1936 יסד מוריס קורה (Maurice Curé), רופא ממוצא קריאולי, את מפלגת העבודה של מאוריציוס (Mauritius Labour Party). קורה הוחלף שנה אחר־כך על ידי עמנואל אנקטיל (Emmanuel Anquetil) שניסה להשיג את תמיכתם של עובדי הנמל. לאחר מותו נטל גי רוזמון (Guy Rozemont) את מקומו בראשות המפלגה.
הספינה פאטריה והגלית המעפילים למאוריציוס.
על מנת להבהיר את מחויבות המנדט הבריטי למאבק בעלייה הבלתי לגאלית החליטו הבריטים להגלות את מעפילי אטלנטיק, מילוס ופאסיפיק למאוריציוס המרוחקת. לצורך כך הועלו ב-4 בנובמבר 1940, 1,771 נוסעי ה"פסיפיק" וה"מילוס" על האוניה פאטריה, אוניית נוסעים צרפתית בעלת נפח של 12,000 טון שהוחרמה על ידי הבריטים לאחר כניעת הצרפתים לגרמנים.
בעקבות אסון טביעת הפאטריה הועברו הניצולים למחנה המעצר בעתלית יחד עם שאר מעפילי ה"אטלנטיק". השלטון הבריטי אפשר למעפילים שהיו על סיפון הפאטריה להישאר בארץ ישראל, תוך ניכוי מספרם ממכסת הסרטיפיקטים שהוקצבה ליישוב היהודי לאותה שנה. שבועיים אחרי טביעת פאטריה, ב-9 בדצמבר 1940 נלקחו 1,600 מעפילי ה"אטלנטיק" (שלא הספיקו לעבור אל הפאטריה) ממחנה המעצר בעתלית וגורשו לאי מאוריציוס.
הגולים יושבו במחנות בפור לואי ובבו-באסין ובבתים פרטיים, שם שהו עד סיום מלחמת העולם השנייה, ואז הותר להם לבחור לאן ברצונם לעבור. 81% בחרו בארץ ישראל והגיעו אליה באוגוסט 1945. 96 פליטים שבחרו לשוב לאירופה הועברו למחנה אונרר"א בנוסיראת עד השבתם לאירופה.
לקראת עצמאות.