שינמן ייצג לקוחות בתיקים מתוקשרים סביב נושאי פלילים, עבירות של טוהר מידות של אנשי ציבור, עבירות כלכליות ובהן: עבירות ניירות ערך, עבירות הגבלים עסקיים, עבירות מס, רשלנות פלילית, עבירות מרמה וכדומה. הוא היה סניגורם של אנשי ציבור, אנשי עסקים וגופים עסקיים שהואשמו בפלילים. בהם שרי המשפטים, פרופ' יעקב נאמן וחיים רמון, ראשי הערים רפי הוכמן ואריה גוראל, ח"כ יצחק הרצוג, ניצב אבי דותן, חבר הכנסת עמרי שרון, ורב־ניצב אהרונישקי בוועדת זיילר. שינמן הגן על איש העסקים גד זאבי בפרשת "בזק" ועל ראשי בנק הפועלים במשפט הבנקאים. הוא הגן על עורך הדין דורי קלגסבלד במשפט תאונת הדרכים הקטלנית, וכן ייצג בחקירותיהם את אנשי העסקים יצחק תשובה ונוני מוזס. זכה בשנות ה-90 וה- 2000 לכינוי: "המזכה הלאומי".
שינמן ייצג את יוסף בוק בפרשת דסק"ש, שבה על אף שהושג זיכוי בתחילה בערכאה המחוזית, העליון הפך לימים את ההחלטה והרשיע את בוק.
פרופסור יעקב נאמן התכוון למנות את שינמן ליועץ משפטי לממשלה כבר בשנת 1996. הדבר לא קרה בשל התפטרותו מן הממשלה על רקע חקירתו ומשפטו. שינמן שימש אז כסנגורו במשפט.
ב-2010 אמר: "לא צריך לקיים קשר ידידותי עם נאשמים. אם אתה קרוב מדי, אתה מאבד את קור הרוח המקצועי". סגנונו היה דרמטי בחקירותיו הנגדיות ובדרך טיעוניו.
החל מתחילת שנות ה-90 היה מרצה מן החוץ בפקולטות למשפטים באוניברסיטת תל אביב, במכללה למנהל ובאוניברסיטת בר-אילן. כיום הוא מרצה מן החוץ במרכז הבינתחומי הרצליה. הוא מלמד את עיקרי תורת ניהול המשפט הפלילי, אודותם כתב את ספרו "הסנגור".
דן שינמן נשוי לדניאלה, ציירת ופסלת. לשניים יש שלושה ילדים.
מעורך דין לסופר.
בשנת 2007 הודיע שינמן כי הוא פורש מעולם הייצוג בבתי המשפט, אולם המשיך לייעץ בתיקי המשרד שייסד.
במקביל פנה אל עולם הספרות. עד היום פורסמו ארבעה ספרים שכתב בהוצאת כנרת זמורה ביתן. שני ספריו הראשונים, "ניתוח לב פתוח" (2010) ו"בין הקטבים" (2012), הם רומנים המשלבים דרמות משפטיות עם דילמות מתחום הרפואה, הפסיכולוגיה, הכלכלה והתקשורת.
ספרו השלישי, "הסנגור", שיצא לאור בקיץ 2016, הוא שילוב של סיפורת ועיון. הספר כולל שמונה סיפורים קצרים - כולם מעולמו של הסנגור הפלילי, המלווים בהסבריו של המחבר אודות תפיסתו המקצועית כסנגור והדילמות העולות בעבודתו.
שינמן טבע את המונח "פורמולת ההגנה" אודותיו הוא מדבר בספרו, ובהקשר זה הוא פיתח את התפיסה המבדילה בין "העובדות הקשיחות" ל"עובדות הרכות". גישתו הבסיסית (שאינה מתייחסת לעבריינים אשר מקצועם בפשע), גורסת ככלל, כי נאשמים ייטיבו לעשות אם ידבקו באמת. בהקדמה לספר "הסנגור" כתבה כבוד שופטת בית המשפט העליון, פרופ' דפנה ברק ארז: "זהו ספר מיוחד המזמן לקוראיו חוויה יוצאת דופן. מחד גיסא אין זה ספר עיוני גרידא. הוא טבול במציאות ומביא את ה"סיפורים" של חיי המעשה. מאידך גיסא, הספר מציג עומק של חשיבה וניסיון בתחום ההגנה, כפי שיכול היה להציג בפנינו רק אדם כדן שינמן, איש מקצוע שחי את המשפט משך חיים שלמים, והביא את מלאכת ההגנה לכלל אמנות".
בשנת 2021 יצא לאור ספרו הרביעי, "ארי והילה".
הרמינה, נסיכת רויס-גרייץ
הרמינה, נסיכת רויס-גרייץ (בגרמנית: Hermine, Prinzessin Reuß zu Greiz; 17 בדצמבר 1887 - 7 באוגוסט 1947) הייתה נסיכה גרמנייה מבית רויס אשר נישאה ליוהאן, נסיך שנאייך-קרולאט, ולאחר מותו לווילהלם השני, קיסר גרמניה, ארבע שנים לאחר ויתורו של וילהלם על הכס הגרמני.
ביוגרפיה.
הרמינה נולדה ב-17 בדצמבר 1887 בעיר גרייץ. היא הייתה בתם החמישית של היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס-גרייץ ושל אידה, נסיכת שאומבורג-ליפה. אביה היה השליט של נסיכות רויס-גרייץ - נסיכות קטנה בתחומי הקיסרות הגרמנית (במדינת תורינגיה המודרנית). אמה הייתה בתו של אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה ונכדתו של גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט. אחיה הגדול הוכתר ב-1902 כהיינריך העשרים וארבעה, נסיך רויס-גרייץ.
ב-7 בינואר 1907 נישאה הרמינה ליוהאן גאורג לודוויג אוגוסט, נסיך שנאייך-קרולאט (11 בספטמבר 1873 - 7 באפריל 1920). הרמינה ילדה לו חמישה ילדים. יוהאן מת ב-1920. בינואר 1922 שלחה הרמינה את אחד מבניה אל העיר דורן שבהולנד כדי לברך את וילהלם השני, קיסר גרמניה, לשעבר לרגל יום הולדתו. הקיסר לשעבר הזמין את הילד ואמו לביקור באחוזתו שבדורן. וילהלם, שרק לפני תשעה חודשים התאלמן מאשתו הראשונה אוגוסטה ויקטוריה משלזוויג-הולשטיין, נהנה מאוד מחברתה של הרמינה, ולשניהם היה הרבה במשותף. וילהלם חפץ להתחתן עם הרמינה, אולם הצעד ספג התנגדות מצד בניו כמו גם מצד מלוכנים גרמנים רבים. חרף זאת, ב-5 בנובמבר של אותה שנה נערכו הנישואים בין וילהלם בן ה-63 והרמינה בת ה-33.
מערכת יחסיהם הייתה מאושרת. הרמינה ליוותה את וילהלם בנאמנות לכל מקום, וסייעה בטיפול בנכסי בית הוהנצולרן בגרמניה ובהולנד. היא גם עמדה בקשר עם חוגים מלוכניים ולאומניים בגרמניה. לאחר עליית הנאצים לשלטון, התעוררו בקרב המלוכנים הגרמנים תקוות להשבת הקיסרות, והרמינה שלחה להיטלר מכתב בנושא בשם בעלה, אולם לא זכתה לתגובה. ב-1927 היא פרסמה את זיכרונותיה תחת השם "קיסרית בגלות". ב-1940 התחתנה בתה הנרייטה עם נכדו של וילהלם, קרל פרנץ, נסיך פרוסיה (הם התגרשו ב-1946). וילהלם נפטר ב-1941. לא היו להם ילדים. לאחר מותו עזבה הרמינה את הולנד ועברה לגור באחת מהאחוזות של בעלה הראשון בסאבור שבשלזיה תחתית. בתחילת 1945, בעקבות מבצע ויסלה-אודר, נמלטה הרמינה מאימת הצבא האדום אל אחוזתה של אחותה ברוסלה, בתורינגיה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה היא הוחזקה במעצר בית בפרנקפורט על האודר בידי כוחות הכיבוש הסובייטיים. מאוחר יותר היא נכלאה במחנה מעצר, אולם לאחר מכן הוחזרה למעצר בית. היא נפטרה בדירה קטנה בפרנקפורט על האודר ב-7 באוגוסט 1947 בגיל 59 כשהיא תחת שמירה קפדנית של חיילים סובייטים. היא נקברה במקדש העתיקות בסנסוסי, פוטסדאם, היכן שגם אשתו הראשונה של וילהלם נקברה. אזור זה הפך מאוחר יותר לחלק מגרמניה המזרחית.
משפחתה.
מנישואיה ליוהאן גאורג לודוויג אוגוסט, נסיך שנאייך-קרולאט נולדו לה חמישה ילדים:
גפת
גפת זיתים היא שארית החומר הנוצר מתהליך הפקת שמן הזית, ולכן נחשבת לפסולת.
בתהליך יצירת הגפת נכתשים ונטחנים הזיתים לעיסה אשר ממנה מופרד השמן, לפיכך הגפת מורכבת מזיתים כתושים, שברי גלעיני הזית, מעט מים ושאריות שמן. ניצולת הפקת שמן הזית עומדת על כ-20%, דהיינו, הגפת מהווה כ-80% מהחומר המושקע בתהליך הפקת שמן הזית. בישראל נוצרים כ-88,100 טון גפת בשנה, שמקורם ב-301,000 דונם מטעי זיתים.
מיצוי גפת מהפקת שמן זית.
תהליך הפקת הגפת מהזית כולל 2 שלבים:
הרכב כימי.
הגפת מורכבת מחומרים רבים: מחומצה פנולית, מחומצה כימנית, מחומצה ספרית, מחומצה פרולית, מחומצה ונילית, מאולרופין, מליגסטורסיד, מטירוזול, מלוטאולין ומאוקסידנטים כימיים וביולוגיים.
שימושי הגפת בעבר.
לגפת היו שלושה שימושים:
דישון קרקע.
הגפת שימשה לדישון קרקע. לצורך כך, הגפת עורבבה עם חומרים מזינים, ולעיתים ערבבו אותה עם אדמה אדומה וזבל בהמות. כדי לא לקבל תוצאות לוואי לא רצויות, הקפידו על הוראות מדויקות של כמות התערובות שמותר לפזר, על אופן הפיזור ועל המועד בשנה שבו הוא מתבצע.
המדינאי והסופר הרומאי פוראקיוס קאטו קונסוריוס הזקן (149-234 לפנה"ס) כתב: "אם האדמה ענייה, אל תזרע גידול היוצר פקעות או בצלים. זרע תלתן וסביב שורשי העצים פזר זבל או קש או גפת או שלושתם יחד, כדי לחזק אותם".
הסקה.
מהפסולת האורגנית המוצקה שנשארה לאחר סחיטת הזיתים, נהגו להכין "כדורים", ואחר כך יבשו אותם בשמש והפכו אותם לחומר בערה ששימש לאפייה בטאבון ולהסקה.
תעשיית הסבון.
תעשיית הסבון הייתה אחת מן התעשיות החשובות ביותר בערי הארץ בימי הביניים ולאחריהן. בדרך כלל הייתה זו תעשיית לוואי לייצור שמן הזית, שהופק בבתי הבד השונים ברחבי הארץ. תעשייה זו ניצלה את שארית השמן שנותרה בגפת (בין 2% ל 7%), וזו שימשה גם כחומר בעירה לחימום הדודים בתהליך ייצור הסבון. מתעשייה זו נהנו בעלי בתי הבד ומפיקי הסבון גם יחד.
שימושי הגפת בימינו.
הספרות המקצועית בתחום תעשיית שמן הזית מכילה הצעות מגוונות של שימוש בגפת, החל מניצולו כחומר לדישון ועד לשימוש בו כמזון לבעלי חיים, אך אף הצעה לא זכתה ליישום רחב וכולל, בעיקר לאור העובדה שהגפת מכילה חומרים היכולים להזיק לתהליך העיכול של בעלי החיים.
השימוש העיקרי בגפת כיום הוא כחומר דלק להפקת אנרגיה. הגפת עוברת תהליך של ערבול ועיבוד מחדש, דחיסה לגלילים ולאחר מכן ייבוש. בתום התהליך מתקבלים גלילים, המשמשים להסקה בתנורי עץ, באח ובמתקני חימום לגינה. היתרונות בשימוש במוצרים הללו הם רבים, החל מצמצום משמעותי בכריתת עצים להסקה (היות שגלילי הגפת מספקים כמות אנרגיה גבוהה לעומת עצים) וכלה במניעת פגיעה במי תהום, קרקעות ונחלים, שעלולה להתרחש בעקבות עבודות הכריתה ובנוסף גרימת נזק לאורגניזמים החיים באזורי הכריתה.
בנוסף משמשת הגפת להפקת שמן באיכות ירודה לתעשיית סבון.
On My Mind (שיר של אלי גולדינג)