איוני האטול מכוסים בצמחייה מרובה, המתחלקת לשלושה עיקריים, וגדלה באופן כמעט זהה בכל איון ואיון. כל איון כולל שלושה "מעגלי" צמחייה: בכל האיונים ישנו אזור של גידול עשב המצוי בקרבת החוף, אזור פנימי יותר של שרכים ואזור מרכזי של האי בו גדל יער טרופי - בעיקר עצי פיסוניה. דקלי קוקוס נשתלו באטול על ידי בני אדם בשנות ה-20 של המאה ה-20 ומצויים במרבית האיונים, אולם מרבית חורשות לא שרדו. באיונים הקטנים יותר נעדר היער המרכזי ומצויים רק השרכים והעשבים.
בעלי חיים.
אטול קרוליין הוא אתר קינון מרכזי עבור מינים רבים של עופות ימיים. הידוע שבמינים אלה הוא השחפית הכהה ("Onychoprion fuscata")- ממין זה מקננים באטול מדי שנה כ-500,000 פרטים - כמות גודלה בקנה מידה עולמי. כמו כן מקננות באיוני האטול פריגטה גדולה ("Fregata minor" - כ-10,000 פרטים).
באטול קרוליין ובאי פלינט הסמוך, מצויה האוכלוסייה הגדולה ביותר בעולם של סרטן הקוקוס ("Birgus latro").
באטול מצויה אוכלוסייה גדולה של צב ים ירוק ("Chelonia mydas") - בעל החיים המצוי בסכנת הכחדה.
מבין מיני בעלי החיים הרבים המצויים על האי, כ-20 מינים הם מינים אקזוטיים שאינם אנדמיים לאטול והובאו אליו על ידי בני האדם (כמות מועטה יחסית לאטולים אחרים שיושבו על ידי בני אדם); חלק ממינים אלה הפכו לפולשים. בין המינים שהובאו לאי ניתן למנות את הצמח מסוג "Ipomea tuba" אשר פלש לבתי גידול של צמחים אחרים באי, וכן חתולים וכלבים המצויים באחד האיונים שגרמו להכחדת העופות הימיים שהיו באי מונו אטה אטה.
לקריאה נוספת.
קפלר, ק. ב., The natural history of the Caroline Atoll, Southern Line Islands, מתוך Atoll Research Bulletin, כרכים 397-398, ראו גם אתר האינטרנט של כתב העת.
יעקב אבן צור
רבי יעקב בן ראובן אבן צור (מכונה: יעב"ץ, מוהריב"ץ; 1673, כ"ז באייר ה'תל"ג - 1753, ב' בטבת ה'תקי"ג) היה רב, פוסק, מקובל, דרשן, משורר ופייטן. אב בית דין ומרא דאתרא ביהדות פאס, ומגדולי חכמי מרוקו במאה ה-18.
קורות חיים.
רבי יעקב אבן צור נולד במקנס. בילדותו למד תורה מאביו, רבי ראובן. כבר בגיל צעיר הוא התבלט בכישרונו בהעתקת כתבי יד נדירים. הפירוש "מנחת יהודה" לרבי יהודה בן עטר נדפס על פי עותק שהכין רבי יעקב בגיל חמש עשרה. נשא לאשה את בתו של רבי יהודה עוזיאל. חייו האישיים היו קשים. נפטרו לו שישה עשר ילדים בחייו, ונותר רק בנו רפאל עובד.
בגיל עשרים מונה לסופר בית הדין של רבי יהודה בן עטר בפאס. לאור ניסיונו בתפקיד זה כתב את הספר עט סופר. בספר זה נוסחאות של שטרות שונים והדינים הקשורים אליהם. אחת עשרה שנה לאחר מכן התמנה לדיין בבית הדין לצד רבי יהודה בן עטר ורבי שמואל הצרפתי. באותן שנים למד רבי יעקב תורה מרבי יהודה בן עטר, רבי וידאל הצרפתי ורבי מנחם סרירו.
לאחר מותו של רבי יהודה בן עטר ירש אותו רבי יעקב כאב בית הדין וכרבה של העיר פאס, כאשר לצדו משמש כדיין גם הרב שמואל בן אלבאז. בתפקידו זה הוכר כגדול הפוסקים מקרב רבני מרוקו באותה העת. התשובות שהופנו אליו קובצו על ידיו בספר בשם משפט וצדקה ביעקב. כשהנהיג את קהילת פאס תיקן תקנות רבות. בין השאר, דאג שהמיסים בקהילה ייגבו באופן פרוגרסיבי, קרי העשירים ישלמו יותר והעניים ישלמו פחות.
לאחר כשלושים ואחת שנים כרבה של קהילת פאס, עבר לשמש ברבנות בקהילת מקנס. ישנה מסורת שסיבת העזיבה הייתה סכסוך כספי עם פרנסי הקהילה. שהותו במקנס ארכה כאחת עשרה שנה. במקנס פעל לצד רבי משה בירדוגו ורבי משה אדהאן. לאחר שרעב פשה בעיר מקנס עזב עם חבריו הרבנים לתיטואן והתקבל בכבוד אצל אב בית הדין המקומי רבי יעקב אבן מלכא, שנתן לו את הכבוד לחתום ראשון על כל פסק דין. בתיטואן הקים בית כנסת ושהה בה שנים אחדות. בערוב ימיו חזר לעיר פאס ובה נקבר. קברו בבית הקברות היהודי בעיר פאס הוא אתר עלייה לרגל בקרב יהודים המבקרים במרוקו.
רבי יעקב נודע כמשורר מפורסם, ושיריו התפרסמו בכל רחבי מרוקו. כמו כן הוסיף בתים לפיוט "אל חי יפתח אוצרות שמים" הנאמר בתיקון הגשם, תוספות אלו התקבלו בכל עדת מרוקו. כמו כן אישיותו הפיוטית והספרותית באה לידי ביטוי בקובץ מכתביו שנשלחו לרבנים שונים, הנושאים בתוכנם קינות אישיות.
לפי דוד קורקוס אשר כתב את הערך על פאס באנציקלופדיה העברית, עם מותו של רבי יעקב אבן צור הגיע לקצו מעמד הבכורה לה זכתה קהילת יהודי פאס בקרב הקהילות היהודיות במרוקו.
תלמידיו.
רבי יעקב סמך חמישה תלמידים: בנו רבי רפאל עובד אבן צור, רבי שאול אבן דנאן, רבי אליהו הצרפתי, רבי משה אבן זמרא ורבי מתתיה סרירו. יש המונים את רבי אפרים מונסינייגו כתלמיד החמישי שנסמך. לימים, נקראו חמשת הרבנים אלו "בית דין של חמש".
חיבוריו.
כמו כן, העתיק וכתב את הספר מנחת יהודה, דרשות על התורה, של רבו הרב יהודה בן עטר.
לקריאה נוספת.
בנימין בר-תקוה, פיוטי רבי יעקב אבן צור, הוצאת המכון לחקר יהדות ספרד והמזרח, ירושלים, תשמ"ח.
הרברט אלברט
הרברט אלברט (בגרמנית: Herbert Albert; 26 בדצמבר 1903, לאוזיק – 15 בספטמבר 1973, באד רייכנהאל) היה מנצח גרמני.
אחרי שלמד אצל קרל מוק כפסנתרן כיהן אלברט כמנהל מוזיקלי בשורה של תזמורות בבאדן-באדן, שטוטגרט וברסלאו (כיום ורוצלב בפולין), בשנות ה-30 וה-40. משנת 1946 עד 1948 היה מנצח ראשי של תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג. בהמשך כיהן כמנצח גם בגראץ ובמנהיים.
א' בתשרי
במסכת ראש השנה נכתב כי א' בתשרי הוא ראש השנה שלפיו מונים את השנים בלוח השנה הכללי, וכן מונים את השנים לענייני שנת שמיטה, שנת היובל, פירות ערלה ונטע רבעי:
בר מצווה.
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בא' בתשרי היא פרשת וילך, אם ראש השנה חל ביום שני או שלישי בשנת בר המצווה. לעומת זאת, אם ראש השנה חל בשבת או ביום חמישי בשנת בר המצווה, פרשת בר המצווה תהיה פרשת האזינו.
ב' בתשרי
בר מצווה.
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בב' בתשרי היא פרשת וילך, אם ראש השנה חל ביום שני או שלישי בשנת בר המצווה. לעומת זאת, אם ראש השנה חל ביום חמישי או בשבת בשנת בר המצווה, פרשת בר המצווה תהיה פרשת האזינו.
כ&quot;ב בתשרי
פאבלו קזאלס
דימיטרי יוסטינוב
דימיטרי אוסטינוב
אוריאל פון גמינגן
אוריאל פון גמינגן (גרמנית: Uriel von Gemmingen; 1468 - 9 בפברואר 1514) היה הקורפירסט והארכיבישוף של מיינץ שבגרמניה, החל מ-1508 ועד ליום מותו. הוא היה הומניסט.
חייו.
פון גמינגן היה מתלמידיו של יוהנס רויכלין. עם היבחרו למשרת הקורפירסט נתמנה גם לקנצלר על ידי הקיסר מקסימיליאן הראשון. היה משפטן, ונודע בגרמניה ביושרו.
כבר בראשית שלטונו הסכים פון גמינגן לחזרת היהודים לתחומי הנסיכות, לאחר גירושם משם בשלהי המאה ה-14 על ידי הנסיך אדולף מנסאו, אך לא הרשה להם לשוב לעיר מיינץ עצמה. ב-1509 התערב פון גמינגן לטובת היהודים כנגד המומר יוהנס פפרקורן שרצה לשרוף את התלמוד. פון גמינגן היה מהיר חימה, ועובדה זו נוצלה על ידי הדומיניקנים, ששנאו אותו לאחר שהתערב לטובת היהודים והגן על רויכלין, כדי לסלקו. הם הלשינו על נושא הגביע שלו, כי הוא גונב מן היין. אוריאל תפס את משרתו בשעת מעשה, ומרוב כעס הרגו. לאחר מכן, מרב רגשות צער וחרטה, חלה ומת.
לאחר מותו (9 במרץ 1514) נתמנה לתפקיד אלברט מברנדנבורג, ממשפחת הוהנצולרן.
סולני הבארוק האנגלים
איוני אטול קרוליין
אטול קרוליין מורכב מ-39 איונים המפורטים להלן לפי קבוצותיהם:
חרש, שוטה וקטן
חרש שוטה וקטן (לעיתים בראשי תיבות: חש"ו) הוא מעמד המופיע פעמים רבות בהלכה, המתאר קבוצה של אנשים שאינם בעלי-דעת, ואינם אחראים למעשיהם. מעמדם ההלכתי של חש"ו שונה מדינם של אנשים רגילים, בכמה עניינים בעיקר לעניין אי חיובם במצוות. כמו כן נאמר במשנה
הגדרתם.
חרש.
בתלמוד במסכת חגיגה נאמר: כך גם נפסק במשנה תורה לרמב"ם, שחרש שעליו חלים דיני חש"ו, הוא חרש שגם אינו שומע וגם אינו מדבר. חרש המדבר, או אילם השומע נחשבים ככל אדם.
אף על פי שדינו של החרש שווה בדרך כלל לזה של השוטה, הרי שבנושאים מסוימים (כגון בדיני ממונות ובדיני אישות), החרש נחשב כחשוב מהשוטה אשר אין לו דעה כלל.
בדורות האחרונים עלתה השאלה מה היחס ההלכתי לחרש-אילם בר דעת, יש שסברו שהוא עדיין נחשב כחרש כי "לא נתנו חכמים דבריהם לשיעורים" ויש שטענו כי הוא לא נחשב חרש כי "מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו" יש שסוברים כי בדורנו הדין שונה כיוון שיש את הכלים ללמדם.
שוטה.
במסכת חגיגה נאמר: דוגמאות אלו המובאות בגמרא, ניסו לסווג את השוטה כאדם אשר אינו יכול לחשוב בצלילות ואינו מסוגל לחיות חיים עצמאיים.
נחלקו רב הונא ורבי יוחנן בפירוש הברייתא. לפי דעת רב הונא נדרשים כל שלושת הסימנים כדי להגדיר אדם כשוטה גמור. רב הונא מנמק זאת בכך שכל אחד מהסימנים, כאשר הוא לבדו, הוא עשוי להראות על מחלת נפש מסוימת, שאינה בהכרח מגדירה את האדם כ"שוטה", מכיוון שהיא זמנית וחולפת. אך רבי יוחנן חולק עליו וסובר שדי באחד מהסימנים כדי להגדיר אדם כשוטה. ברמב"ם ובשולחן ערוך נפסקה ההלכה כרבי יוחנן. לעומת זאת, דעת הירושלמי היא שדווקא הסימן "מאבד מה שנותנים לו" די בו כדי להוות סימן יחיד שהאדם העושה זאת שוטה, אך שאר הסימנים אינם מספיקים אלא אם כן נעשו כולם.