בשנת 1939 חוותה צ'ילה רעידת אדמה קשה, בעיקר באזור העיר קונספסיון. מבנים רבים נהרסו ותושבים רבים נהרגו, נפצעו, נעדרו או נותרו ללא קורת גג. מדינות שונות שלחו צוותי חילוץ, כשהבולטת בהן היא אקוודור, שנחלצה לעזרת צ'ילה ושלחה כוחות רבים לחלץ פצועים מבין ההריסות. כהכרת תודה, הוקם "פארק אקוודור" במרכז קונספסיון, והוא הפארק הגדול ביותר ברחבי הקומונה.
יחסי הסחר הצ'יליאנים-אקוודורים מבוססים בעיקר על הסכם ההשלמה הכלכלית שנחתם בשנת 1994, לאחר סיום הדיקטטורה בצ'ילה. צ'ילה מייצאת לאקוודור בעיקר חומרים להכנת משקאות אנ-אלכוהולים, פירות (תפוחים, ענבים ואפרסקים), נחושת ומכשור רפואי. אקוודור מייצאת לצ'ילה בעיקר נפט, פירות (בננות ואננס), טונה ושרימפס.
ביוני 2018 הודיעו נשיאי שתי המדינות על התחייבותם להתקדם רשמית במשא ומתן להסכם סחר חופשי בין צ'ילה לאקוודור, בהתחשב בכך שבשנת 2018 צמח הסחר הכולל ב-8.6% והסתכם בכ-2.09 מיליארד דולר. בתחום התיירות, אמנה שנחתמה ב-2008 קבעה שתיירים צ'יליאנים ואקוודורים אינם מחויבים לשאת דרכון במעבר גבולות בין המדינות. האמנה הגבירה את כמות התיירים באופן הדדי.
נכון לשנת 2019, צ'ילה מארחת כ-36,994 מהגרים מאקוודור, רובם מתגוררים בסנטיאגו דה צ'ילה.
ונצואלה.
בזמן מלחמות העצמאות של צ'ילה וונצואלה שהה המשחרר הצ'יליאני ברנרדו או'היגינס, שהפך ברבות השנים לאבי האומה הצ'יליאנית, בגלות בפרו. באותו הזמן הוא יצר קשר הדוק עם המצביא המבריק הוונצואליאני סימון בוליבר שעודד אותו לפעול להקמת רפובליקת פרו ולהילחם בכוחות המלוכנים של ספרד. קשר זה בין או'היגיניס לבוליבר היה הצעד הראשון בדרך ליחסים בין ונצואלה לצ'ילה.
ונצואלה בתוך קולומביה הגדולה.
ב-21 באוקטובר 1822 נחתמה האמנה הראשונה להכרת יחסים דו צדדיים בין צ'ילה וקולומביה הגדולה, אשר כללה בתוכה גם את ונצואלה. במסגרת ההסכם הבטיחו שתי המדינות לשמור על קשרי ידידות ולכבד זו את ריבונותה של זו. בשנת 1829, שנה לפני הקמתה של ונצואלה כרפובליקה עצמאית, התבקש אנדרס בלו הונצוליאני לעבוד עבור ממשלת צ'ילה. על כן, בלו נהפך ליזם העיקרי והמנסח של הקוד האזרחי של צ'ילה , אחד מהכתבים המשפטיים החשובים והמשמעותיים בהיסטוריה של אמריקה הדרומית. בנוסף, היה הרקטור הראשון של אוניברסיטת צ'ילה, תפקיד שמילא במשך יותר משני עשורים. בלו השפיע רבות על טיב היחסים בין וצנואלה לצ'ילה, והופיע על השטר הישן של 2,000 בוליבר ונצואלי ו-20,000 פסו צ'יליאני.
הפילוסוף סימון רודריגס, מורהו של סימון בוליבר והמבשר של רעיון הרפובליקות הדרום-אמריקאיות, התגורר בקונספסיון וולפראיסו שבצ'ילה בין השנים 1833 ל־1840, שם פרסם כמה מעבודותיו המפורסמות ביותר. גם לואיס לופז מנדז, דיפלומט ונצואליאני בשם, חי בגלות בצ'ילה, שם נפטר בעיר קפבלנקה בשנת 1841. בשנת 1970 הוצבה בכיכר העיר קפבלנקה אנדרטה לזכרו.
המאה ה-20.
בשנת 1913 הוקמה נציגות צ'יליאנית בקראקס ובשנת 1923 הוקמה נציגות ונצואליאנית בסנטיאגו דה צ'ילה. מאז חודשו הנציגויות והפכו לשגרירויות שמשמשות עד היום.
בשנת 1973 חוותה צ'ילה מהפיכה בה עלה לשלטון המשטר הצבאי, מה שהוביל ל-24,000 פליטים צ'יליאנים שנקלטו בוונצואלה. ונצואלה, שעמה נותק הקשר עם ההפיכה, בחרה לקבל את הפליטים על פי חוקי המקלט מדיני. בשנת 1990, כאשר בוצעה הפיכה בשנית ובה חזר המשטר הדמוקרטי לשלוט, רוב המהגרים חזרו לצ'ילה.
המאה ה-21.
בשנת 2013 הפך ניקולאס מדורו לנשיא ונצואלה, והוביל אותה למצב אי-דמוקרטי ולשפל כלכלי נורא, ובמסגרתו למעלה מ-200,000 פליטים מוונצואלה נקלטו בצ'ילה. כהכרת תודה על קבלת פליטיה בשנות השבעים, צ'ילה הקלה עד מאוד על כניסת מבקשי מקלט ונצואליאנים, אך קיבלה על כך גם ביקורת משום שלא קיבלה בקלות את פליטי האיטי, ונוצר מצב של אפליה כלפי פליטי האיטי. צ'ילה לא חזרה על הטעות, ובמקביל קרסה תחת עומס הפליטים מוונצואלה, ובשנת 2019 הגבילה את הכניסה של כל אזרח ונצואליאני המבקר בצ'ילה. בתגובה, הגבילה ונצואלה את אישורי הכניסה של צ'יליאנים למדינה. הרעה נוספת ביחסי המדינות הייתה בהמשך אותה שנה, כאשר משבר הבחירות בוונצואלה הוביל את צ'ילה להכיר באופן רשמי בחואן גואידו כנשיא בפועל.
בוליביה.
היחסים בין בוליביה לצ'ילה נעוצים עמוק בראשית המאה ה-19, והם מרים מאוד. מכל מדינות אמריקה, בוליביה היא היחידה שלא מקיימת יחסים דיפלומטיים עם צ'ילה כלל.
מלחמת הקונפדרציה.
בתחילת המאה ה-19 עלה לשלטון בבוליביה אנדרס דה סנטה קרוז, שראה בכך הזדמנות ליצור מדינה אחת היכן שהייתה בעבר אימפריית האינקה. על כן, כאשר ברפובליקות פרו השתרר כאוס פוליטי והנשיא החוקי לואיס חוסה דה אורבגוסו הודח מתפקידו ברפובליקה הצפונית, הוא מיהר לעשות עסקה עם סנטה קרוז. העסקה כללה התערבות צבאית של בוליביה בפרו וכיבושה. לאחר הכיבוש יוחזר דה אורבגוסו לתפקיד הנשיא, ובוליביה תאחד את פרו אליה ליצירת הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית. סנטה קרוז ניצל את העסקה ופתח במלחמה נגד הכוחות המהפכניים של פרו, במלחמה שעתידה להיקרא "מלחמת סלאברי וסנטה קרוז".
בוליביה ניצחה במלחמה מהר מאוד וסיפחה את פרו אליה. סנטה קרוז הכריז על עצמו כנשיא הקונפדרציה והמגן העליון שלה. תוך זמן קצר כוחות מורדים פרואניים קמו ברחבי פרו ופעלו לפירוק הקונפדרציה, שהייתה בעיניהם התערבות גסה של מדינה זרה במערכת הפוליטית המקומית. במקביל, צבא הקונפדרציה התחיל להתקדם לכיוון ארגנטינה, במטרה להרחיב את שטח הקונפדרציה. בתגובה, פתחה ארגנטינה במלחמה. במקביל, צ'ילה ראתה בהקמת הקונפדרציה איום על כלכלתה ופתחה במלחמה אף היא. היה זה אחד משיתופי הפעולה הצבאיים היחידים של ארגנטינה וצ'ילה במאה ה-19.
המלחמה החלה בשנת 1837, אז נחתמה החוקה של הקונפדרציה, ולאחר שנה נכנעה ארגנטינה והכריזה על הפסקת אש. צ'ילה המשיכה להילחם ובתחילה היה נראה כי הקונפדרציה תנצח, לאחר שורה של ניצחונות בוליביאנים בקרבות קטנים. אך אז, בזכות כוחות המורדים הפרואנים, הצליחה צ'ילה לאגף את צבא הקונפדרציה מצפון וכבשה את לימה. בשנת 1839 נכנעה הקונפדרציה וסנטה קרוז נשלח לגלות באקוודור. צ'ילה שחררה את בוליביה תוך זמן קצר, ואת פרו החזיקה לפרק זמן ממושך יותר, בו נבזז רכוש פרואני רב על ידי הכוחות הכובשים. בסופו של דבר גם פרו שוחררה אך נקלעה במהירות למלחמת ספרד–אמריקה הדרומית.
הסכמי הגבולות.
ההשיג החשוב ביותר של צ'ילה על בוליביה במלחמה זו היה כיבוש שטחי הגישה לים שלל בוליביה, מה שהפך אותה למדינה ללא מוצא לים. הגישה לים נהפכה לנושא נפיץ פוליטית בבוליביה וסיבה לטינה רבה מצד העם הבוליביאני כלפי העם הצ'יליאני. לאחר ששוחררה בוליביה, הגבולות לא היו ברורים. כדי להבהיר את העניין חתמו המדינות על "אמנת הגבול והכלכלה" בשנת 1866. האמנה קבעה שהגבול יעבור בקו הרוחב 24 דרום. ההסכם קבע בנוסף כי כל המחצבים (מינרלים, פחם וכו') שבין קווי רוחב 25 דרום ל-23 דרום יחולקו בשיתוף בין שתי המדינות, על מנת למנוע מחלוקות בנוגע למחצבים. אך בשנת 1874 התעוררו מחלוקות בצד הבוליביאני, כאשר בוליביה טענה שההסכם מוטה לטובת צ'ילה ומשחק לטובת האינטרס הכלכלי שלה. על כן, נחתמה אמנה שנייה ובה בוליביה זכתה לגבות מיסים מחברות שפעלו בין קווי הרוחב 23 ו-24. במקביל האמנה קבעה כי צ'ילה תוכל לנצל את המשאבים שברצועת החוף בין קווי רוחב אלה. אך גם האמנה הזאת פעלה בעיקר לטובת האינטרס של צ'ילה, שהייתה כלכלה עמידה וחזקה הרבה יותר. במהרה ההסכם שב למלא את האינטרס הצ'יליאני ולא את הבוליביאני, וכשמצבה הכלכלי של בוליביה החל להתדרדר, אחת ההאשמות הייתה על ההסכם.
מלחמת האוקיינוס השקט.
ככל שהחברות הצ'יליאניות התרבו סביב תעשיית המלחת שבחוף ה"שייך" לבוליביה, בוליביה ופרו לא ראו זאת בעין יפה. השתיים חתמו ברית סודית כנגד צ'ילה, ותכננו לכבוש בחזרה את שטחי הגישה לים. תחילה, הם ניסו לפגוע בכלכלת צ'ילה: פרו הלאימה את כל מחצבי המלחת שבשטחה ובכך פגעה בחברות הצ'יליאניות שפעלו באזור; בוליביה הפרה את אמנת הגבול והכלכלה והעלתה את המיסים על ייצוא מלחת על ידי חברות צ'יליאניות, ולאחר זמן קצר אסרה לחלוטין את הייצוא. בתגובה, צ'ילה שלחה את הצי שלה לבוליביה ובתוך זמן קצר כבשה את העיר אנטופגסטה, שהייתה הדרך היחידה של בוליביה להגיע לים.
ב-1 במרץ 1879 נפתחה מלחמת האוקיינוס השקט כאשר בוליביה הכריזה מלחמה על צ'ילה. פרו הציעה לתווך בין המדינות, אך מכשנתגלתה הברית הסודית של פרו ובוליביה, צ'ילה סירבה לכל הליך דיפלומטי עם איזו מהמדינות, והכריזה מלחמה גם על פרו. כדי להגיע אל פרו הייתה צריכה צ'ילה להגיע מן הים, מכיוון שבוליביה הפרידה בין הגבולות. הניסיונות הראשונים של צ'ילה להכניע את פרו ובוליביה עלו בתוהו, כאשר במאי הצליחו הפרואנים להנחיל תבוסה על צ'ילה בקרב על איקיקה. רק באוקטובר הצליחו הצ'יליאנים לקחת את המוניטור הפרואנית "ואסקר" ולהנחית בנובמבר כוח משלוח שהביס את הפרואנים וכבש את איקיקה. בכך הצליחה צ'ילה לשלוט בכל מדבר אטקמה ובמחוז הפרואני טרפקה, מצב שהוביל לנפילת הממשלות בפרו ובבוליביה. במאי 1880 תפסו הצ'יליאנים את טאקנה ואת גבעת אריקה, שגורלן נחתם רק בהסכם לימה משנת 1929.
בזאת איבדה בוליביה את שטחי הגישה לים שלה לנצח, ללא הסכמים או פשרות. בוליביה ממשיכה לתבוע בתוקף עד היום בעלות על שטחי הים הללו, ומסרבת לנהל הליך דיפלומטי עם צ'ילה. בסיום המלחמה צ'ילה כבשה שטח עצום ועשיר במשאבים טבעיים, מה שפגע בכלכלה הפגועה ממילא של בוליביה.
חוזה השלום והידידות.