אלהרר מופיע באירועים של גופים המזוהים עם הימין, וכותב מדי שלושה שבועות בעיתון הדתי בשבע. אלהרר התבטא בחריפות כנגד אנשי שמאל. בערב יום השואה בשנת 2012 פרסם בעמוד הפייסבוק שלו תפילה נגד פעילי ותומכי השמאל הישראלים העושים שימוש בסמלים נאציים, שהאלוהים יטעים אותם טעמים במחנות ההשמדה הנאציים. בינואר 2018 אמר דודו אלהרר בתוכנית הרדיו של שי גולדשטיין ולאה לב, שהוא "מקווה לשבת על הגג בטרבלינקה ולראות את עמוס עוז מתפוגג בעשן הארובות", ובהמשך התנצל על דבריו.
באוגוסט 2017 הודיע אלהרר על עזיבתו את הליכוד והתפקדותו למפלגת זהות בראשות משה פייגלין.
בראיון בשנת 2019 טען אלהרר כי "הייתי חביב הברנז'ה והנה אני נשכח... כשאתה אומר משהו שלא אוהבים לשמוע גודעים לך את מטה לחמך"
פעילות ציבורית.
אלהרר פעל בהתנדבות בתחומים שונים למען הקהילה. היה חבר הנהלת "אנוש" למען נפגעי נפש וכיהן כיו"ר אגודת בית החולים לחולי נפש בבאר יעקב. סייע גם בתמיכה במשפחות שכולות, נפגעי סמים ואסירים. ב-1980 ייסד את עמותת לה"ב (למען האסיר בישראל) וארגן פעילויות חברתיות מגוונות לאסירים.
פרובינציות וטריטוריות קנדה לפי שטח
רופאים (ספר)
רופאים (באנגלית: Doctors) הוא ספר מאת אריך סגל, שיצא לאור בשנת 1988. סגל חקר את חיי הרופאים לפני כתיבת הספר, ואת ההשראה לכתיבת הספר הוא קיבל מהספר "נקמה עדינה" של צ'ארלס לבּרון. הספר מתמודד עם שאלות אתיות, ביניהן המתת חסד וניסויים בבעלי חיים. כמו כן עולות בספר סוגיות שונות כגון מעמד האישה, גזענות, מאבקיו הנפשיים של המתמחים, התמודדותם של נפגעי מלחמות ועוד.
תוכן הספר.
הספר עוסק בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת הרווארד בשנת 1962, עם הבלטה של שתי דמויות ראשיות: ברני לווינגסטון ולורה קסטליאנו. ברני ולורה גדלו בשכנות ותמיד שאפו להיות רופאים. במהלך הספר הקורא מלווה את ברני ולורה בילדותם והתבגרותם עד לשלב בו הם מצאו את עצמם בפקולטה לרפואה של הרווארד עם שאר הסטודנטים לרפואה.
בפקולטה לרפואה הם חווים אירועים וסוגיות שונות וכן פוגשים את שאר הדמויות שבספר שגם שואפים להיות רופאים: בנט לנדסמן, סת' לזרוס, האנק דוויר, מורי איסטמן, פיטר ויימן וגרטי אנדרסון.
לאחר סיום הלימודים פונה כל אחת מהדמויות לתחום אחר ברפואה (רפואת ילדים, רפואה משפטית, פסיכיאטריה, ועוד).
רופאים אחרים שמשאירים רושם על הקורא הם: לואיס קסטליאנו אביה של לורה, הולמס דיקן בית הספר לרפואה של הרווארד, אנדרו הימרמן, מרשל ג'פה ופול רודס. הספר יצא ב 2017 בהדפסה חדשה בהוצאת כתר הוצאה לאור.
עלילת הספר.
העלילה מתחלקת לשני חלקים עיקריים: החלק הראשון סוקר בהרחבה את ילדותם והתבגרותם של לורה וברני בברוקלין של תחילת המאה העשרים ואת תקופת לימודיהם והתמחותם ברפואה. חלק זה משמש גם כסקירה כללית על תולדות המאה העשרים בארצות הברית. חלקו השני של הספר עוסק בעלילות השונות שחוו ברני ולורה לאחר שסיימו את לימודי הרפואה שלהם ופנו לעסוק במקצוע זה, כמו גם את עלילותיהם של חבריהם למחזור הלימודים.
אסון פסטיבל ערד
אסון פסטיבל ערד או אסון ערד הוא כינוי לאירוע שהתרחש ב-18 ביולי 1995 בו נמחצו שלושה בני נוער למוות במהלך פסטיבל ערד. האירוע סיים למעשה את תקופת הפריחה של הפסטיבל שאפיינה את שנות ה-90 המוקדמות.
האירוע.
ב-18 ביולי 1995 הייתה אמורה להיערך הופעת הפרידה של להקת משינה שהודיעה על התפרקותה בחודש מאי של אותה שנה. ההופעה הייתה אמורה להיערך באחד ממתחמי הפסטיבל שהיה ממוקם באזור התעשייה של ערד שכונה "אתרוק" (הלחם בסיסים של "אתר" ו-"רוק").
הביקוש להופעה זו היה רב מאוד. זמן רב לפני ההופעה כבר המתינו אלפי בני נוער ליד שער הכניסה למתחם. בהוראת המארגנים לא נפתחו שערים נוספים ונוצרה תדחוקת קהל. בזמן הופעת החימום של להקת "טיפקס" חלק מהשער התמוטט מלחץ הקהל, וקרס על הצעירים שעמדו על ידו. קריסת השער הביאה למותם של שני צעירים: איטן פלד וחן יצחק. צעירה נוספת, נעמה אלקריב, נפצעה אנושות ומתה בבית החולים אחרי חמישה ימים. ההופעה של "טיפקס" נעצרה, ולהקת משינה לא הופיעה באותו ערב. מארגני הפסטיבל ניסו להמשיך כרגיל בסדרת המופעים ולהתעלם מן האסון, אך האמנים המשתתפים ובראשם שלמה ארצי ועפרה חזה הודיעו כי הם מסרבים להופיע לנוכח האסון שארע. המשך הפסטיבל בוטל.
האירוע חולל תדהמה ורעש רב בישראל בימים ובחודשים שלאחריו. עזר ויצמן שכיהן אז כנשיא המדינה אמר על האירוע הזה, ש"האמריקניזציה שוטפת אותנו ועם ישראל צריך להיזהר ממקדונלד'ס, אנחנו צריכים להיזהר ממייקל ג'קסון. אנחנו צריכים להיזהר מהמדונות".
השלכות האסון.
שבוע לאחר האסון פורסם דו"ח ראשוני לפיו למופע נמכרו 25 אלף כרטיסים (וע"פ כתב התביעה של הורי חן יצחק ונעמה אלקריב, 29,400 כרטיסים), מספר צופים גבוה בהרבה מזה שאושר על ידי המשטרה (ע"פ כתב התביעה, 18,000 ועוד עשרות "שוברי המרה" מטעם בנק הפועלים) בהתאם לגודל המתחם. יתר על כן, התברר שבמופע לא היה קצין ביטחון ורק 54 שוטרים פיקחו על רבבות בני הנוער.
בעקבות האסון נתבקש מכון התקנים הישראלי להכין תקן חדש לארגון מופעים המוניים. הכנת התקן ארכה זמן רב ובשנת 1997 התרחש אסון נוסף, "אסון המכביה". למרות זאת, התקן הוצג רק בשנת 2007, יותר מעשור לאחר האסון.
בעקבות האירוע התפטר מפקד המחוז הדרומי של המשטרה. בשנים שלאחר האסון שונתה מתכונת הפסטיבל, מספר הצופים צומצם להופעות של עד כ-1,000 איש, ולא נערכו הופעות רוק. בני הנוער החלו להדיר את רגליהם מהפסטיבל והוא הפך במהרה לאירוע קטן הפונה לאוכלוסייה מבוגרת יותר.
לאור ממצאי החקירה, נמתחה ביקורת ציבורית על מארגני הפסטיבל (ביניהם ראש העיר באותו זמן, בצלאל טביב, עיריית ערד, חברת ההפקה ועוד) שכשלו בארגון הלוגיסטי והאבטחתי, והואשמו בחמדנות וברשלנות.
המשפט הפלילי.
ב-23 בדצמבר 2001, הורשעו בבית משפט השלום באשדוד חמישה מהאחראים על הפסטיבל ונשלחו לתקופות מאסר שונות של עד שנה. נאשם שישי זוכה מחמת הספק. יוסי בנדר, בעל משרד הכרטיסים "הדרן" שהפיץ כ-10,000 כרטיסים מעל התפוסה והורשע גם בשיבוש הליכי משפט נדון לשנת מאסר בפועל, שנה מאסר על תנאי למשך 3 שנים וקנס של 30 אלף שקל. רועי שוורץ, מפיק הפסטיבל נדון לתשעה חודשי מאסר בפועל, שנה מאסר על תנאי למשך שלוש שנים וקנס של 20 אלף שקל. אבינעם ורבנר, מנכ"ל עמותת הפסטיבל נדון ל-6 חודשי מאסר בפועל, שניתן להמירן בעבודות שירות ולמאסר על תנאי של שנה למשך 3 שנים. ערעורים של הנאשמים לבית המשפט המחוזי נדחו ביוני 2005. בפברואר 2006 ערעור של מפיק בפסטיבל לבית המשפט העליון נדחה והוא השאיר על כנו את העונש שהוטל עליו.
תביעות נזיקין.
בנובמבר 1997 נשיא בית המשפט המחוזי בבאר-שבע השופט אפרים לרון, נתן תוקף של פסק דין להסכם פשרה, במסגרת תובענה ייצוגית שהוגשה נגד עיריית ערד ועמותת פסטיבל ערד, על ידי שניים מבאי הפסטיבל. התובעים הגישו את התביעה וביקשו להכיר בה כתובענה ייצוגית, בטענה, כי הם מייצגים 250 אלף צופים שהגיעו לפסטיבל ערד ב-1995. התובעים טענו, כי עיריית ערד ועמותת הפסטיבל גרמו ברשלנות ובחוסר אחריות למותם של הנערים. התובעים דרשו לפצות את כל באי הפסטיבל על עוגמת הנפש וביטולם של חלק מן המופעים. לאחר שנה וחצי של דיונים הושגה פשרה. על פי ההסכם, כל באי הפסטיבל, וכן כל מי שהיה נוכח בערד בעת הפסטיבל, יהיה זכאי להשתתף בהגרלה, שבמסגרתה יוגרלו 7,500 כרטיסי חינם למופעים בפסטיבל ערד 1998.
ביולי 1997 הוריהן של חן יצחק ונעמה אלקריב, הגישו לבית המשפט המחוזי בתל אביב תביעת נזיקין נגד בצלאל טביב, ראש עיריית ערד, עמותת פסטיבל ערד, יוסף ורועי שוורץ, מפיקי הפסטיבל, יוסי בנדר, הבעלים של משרד הכרטיסים הדרן, ומשטרת ישראל. לטענת התובעים, שתי ועדות חקירה לבדיקת האירוע קבעו ממצאים קשים וחמורים. לאחר דיונים משפטיים ארוכים, בפברואר 2007, נפסקו פיצויים של קרוב לחמישה מיליון שקלים. ההורים של איטן פלד הגיעו מספר שנים קודם לכן להסכם פשרה על פיו הוקמה קרן מלגות לסטודנטים מצטיינים להנצחתו, על ידי הנתבעים.
בספטמבר 2007 הגיעה אל קיצה תביעת נזיקין נוספת בפיצוי בסך כ-250 אלף שקל, במסגרת הסכם פשרה. להסכם הפשרה היה שותף בנק הפועלים, שהיה אחד הנתבעים בתביעתה כנותן חסות לאירוע. בתביעה טענה התובעת לאחריות הבנק מכוח היותו נותן החסות להופעה של משינה, כשחילק כרטיסים לכל מי שפתח "חשבון צעיר" בבנק. "הבנק פיזר והפיץ כרטיסי כניסה למופע ללא בקרה, פיקוח והבחנה וללא הגבלה לכל לקוח שהוא חפץ ביקרו, וזאת ללא בחינת המצב בשטח, ומעבר לכמות הכרטיסים שניתן היה לספק", נטען בתביעה.
בחג סוכות 2009 ניסה הפסטיבל לחזור למתכונת דומה לזו המקורית במסגרת ווליום ערד בחסות סלקום. הפסטיבל כלל אירוע הנצחה לזכרם של השלושה.
על שם איטן פלד נערך מדי שנה סקר שטח במסגרת חוגי הסיירות של קק"ל.
לוח פלימפטון
נמרוד (פסל)
"נִמְרוֹד" הוא פסל העשוי מאבן חול נובית שיצר הפסל יצחק דנציגר בשנים 1938–1939. הפסל נחשב לאחת מיצירות האמנות החשובות בתולדות האמנות הישראלית וכביטוי הוויזואלי המובהק ביותר של תנועת "הכנענים".
תיאור הפסל.
הפסל, בגובה של 95 ס"מ, ברוחב של 33 ס"מ ובעומק של 33 ס"מ, חצוב באבן חול אדמדמה. שמו של הפסל מקשר אותו אל דמותו של נמרוד המקראי – . בתרבות היהודית נתפש נמרוד כדמות צייד ישראלית-כנענית, ארוטית ומרדנית (כפי שנובע מפירוש שמו, לשון מרד), שנחשבת כמי שהתחרתה באלוהים ובאברהם.