בית החולים היה עד לכמה מן האירועים החשובים בתולדות תל אביב, ואחד הבולטים והמדוברים שבהם התרחש בסביבות השעה 22:00 של יום שישי 14 ביולי 1933, עת הובא חיים ארלוזורוב הפצוע במכונית פרטית לבית החולים. הוא היה פצוע על ידי קליע אחד בבטנו, עם שטף דם פנימי גדול. ידיד משפחת ארלוזורוב, ד"ר יוליוס קליברג (ׁׁׁׂ1894-1988), מנהל המחלקה הפנימית בבית החולים הדסה בירושלים, היה במקרה בתל אביב והתאכסן באותו מלון בו שהתה משפחת ארלוזורוב. הוא הגיע כאשר ד"ר אמיל שטיין התרחץ לניתוח של ארלוזורוב. ד"ר קליברג ידע שפרופסור מכס מרכוס נמצא בתל אביב והציע לד"ר שטיין להביאו כתגבור. ראש העיר מאיר דיזנגוף שלח את מכוניתו להביא את מרכוס, ובינתיים החל צוות בית החולים להכין את המכשור לעירוי דם. אך תקלה במכשיר עיכבה את מתן הדם, ואף על פי שהפציעה לא נחשבה לאנושה, ארלוזורוב נפטר כעבור שלוש שעות כתוצאה מ"חוסר-דם חריף". ד"ר אריה אלוטין שהשתתף בניתוח כעוזר שני מעיד על מה שהתרחש בחדר הניתוח:
ד"ר אפרים סיני, שהיה באותה תקופה מנהל מחלקת העיניים, כותב בספרו "במלוא העין - מעולמו של רופא" על המקרה:
בית החולים היה גם עד לאירוע המלחמתי היחיד של פלשתינה-א"י במלחמת העולם השנייה, כאשר ב-9 בספטמבר 1940 הופצצה תל אביב על ידי מטוסים איטלקים ובית החולים טיפל בכ-120 פצועים. בבית החולים הועמדו שבעה שולחנות ניתוחים ובוצעו שישים ניתוחים. כן הוכיחו את פעולתם הגדולה יתר השירותים: מגן דוד אדום ותורמי הדם שנענו לכל קריאה. בעקבות המקרה הוחלט על הקמת בית חולים רזרבי בתל אביב וכך נוסד בית החולים הירקון. ד"ר אריה אלוטין שניתח חלק מהפצועים מספר:
סביב בית החולים קמו עסקים שהיו קשורים במידה זו או אחרת עם פעילות המוסד. ברחוב יוחנן הסנדלר הסמוך נוסדה חנות ליבוא ספרי רפואה מכל העולם (הייליגר). מול הכניסה לבית החולים ברח' בלפור הוקמה בשנות הארבעים חנות מכשירי כתיבה ומתנות בה אורחים שבאו לבקר חולים מאושפזים נהגו לקנות מתנות ליקיריהם (לילדים בדרך כלל: עפרונות, צבעים לציור וכדומה). לידה עמד בית קפה (הנקרא "רמי" בפי סגל בית החולים למרות שהשם לא התנוסס על שלט) ושם נהגו לשבת רופאים והצוות הסיעודי, שכן בשטח בית החולים לא היה מזנון וחדר האוכל נפתח רק לארוחות. מחוץ לבית החולים היה גם הסניף התל אביבי של קופת חולים מכבי שברבות הימים עבר לבניין שהוקם ליד בית החולים, העומד על תילו עד היום.
מאפיות אנג'ל
מאפיות אַנְגֶּ'ל היא מאפייה תעשייתית, אחת מהגדולות בישראל. החברה נוסדה בשנת 1927 בירושלים על ידי סלומון אנג'ל, שהיה סוחר בדלק ובתבואה. המאפייה פעלה בשכונת בית וגן בירושלים עד שנת 1958, שבה הועתקה למשכנה הנוכחי בגבעת שאול.
המאפייה נמצאת בבעלותה של חברת "שלמה א. אנג'ל בע"מ" - חברה ציבורית משנת 1984 הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב. החברה מעסיקה למעלה מ-1,800 עובדים במפעליה השונים וצי של כ-180 משאיות המשמשות להפצת מוצרי המאפה לרשתות השיווק ולמרכולים ברחבי הארץ.
היסטוריה.
משפחת אנג'ל, בראשות שלמה (סלומון), הייתה משפחת סוחרים בארץ ישראל שלפני קום המדינה זה מספר דורות, אשר ייבאה מארצות רחוקות דאז: קנדה, ארצות הברית ואוסטרליה. אחד המוצרים העיקריים אשר ייבאה היה קמח. אנג'ל היה הספק העיקרי של קמח למאפייה בבעלות זוג שותפים יהודים ירושלמים ב-1923. כעבור מספר שנים נכנסה המאפייה לחובות וב-1927 אנג'ל הסכים להמיר חוב הבעלים בהעברת הבעלות על המאפייה לידיו ואז למעשה הוקמה מאפיית אנג'ל הראשונה בשכונת בית וגן שבירושלים.
ב-1958 עברה המאפייה למשכנה בשכונת גבעת שאול בירושלים, בסמוך למתחרה מאפיית ברמן.
ב-1984 הונפקה החברה בבורסה תחת השם: "שלמה א. אנג'ל בע"מ". באותה שנה נכנסה המאפייה לראשונה לתחום הקונדיטוריה ומוצרי מאפה, והקימה רשת חנויות ארצית של דברי מאפה.
ב-1995 הוקמה מאפייה חדשה לאנג'ל בלוד, וב-1997 רכשה את מאפיית אחדות בתל אביב.
ב-1999 רכשה אנג'ל את מאפיית טוב טעם בנתיבות והפכה אותו למפעלה באזור הדרום.
בשנת 2000 רכשה אנג'ל את בית מאפה לדוגמה המתמחה באפיית מוצרים לאירועים ובתי מלון. בשנת 2001 רכשה 50% בעלות על מאפיית אורנים שבכפר החורש והפכה אותו למפעלה באזור הצפון. ב-2002 רכשה החברה את מאפיית אילת המתמחה בייצור לחמים חצי אפויים, ולאחר מכן הקימה את מפעל העוגות בבית שמש.
ב-2005 רכשה את המותג והסוד העסקי של פיתות שמשון, וב-2008 רכשה את מאפיית לחם חי.
ב-2008 נכנסה אנג'ל לתחום תחליפי הלחם ורכשה את המותג קליליות המתמחה בכך.
ב-2014 החלה המאפייה למכור את מוצריה לשוק האמריקאי כשהוקמה מאפייה ראשונה מעבר לים, בניו ג'רזי, ארצות הברית.
כיום יש לרשת 4 מאפיות לחמים: בירושלים, לוד, נתיבות וכפר החורש, מפעל לעוגות ומאפים בבית שמש, ומאפייה נוספת בניו ג'רזי, המייצרת מוצרים המותאמים לשוק האמריקאי. בנוסף מפעילה המאפייה 19 סניפי חנויות ברחבי ישראל. אנג'ל היא המאפייה החולשת על נתח שוק הלחם הגדול בישראל. לסלומון הצטרפו בניהול החברה שלושת בניו: אברהם, דני ועובדיה, ולאחר פטירתם של סלומון ושלושת הבנים, עברה הבעלות לדור השלישי וכיום מנכ"ל החברה הוא נכדו של סלומון, ירון אנג'ל.
באוגוסט 2012 הגישה רשות ההגבלים העסקיים כתב אישום נגד מנכ"ל המאפייה, ירון אנג'ל, על חלקו ב"קרטל הלחם" - הסדר כובל לתיאום מחירי הלחם בין ראשי מאפיות אנג'ל, מאפיית ברמן ומאפיית דוידוביץ'. בעקבות הסדר טיעון נדון אנג'ל לחמישה חודשי מאסר וקנס של 300 אלף ש"ח, ונאסר עליו לכהן כדירקטור בחברה ציבורית במשך 5 שנים. על מאפיות אנג'ל הוטל קנס של 1.4 מיליון ש"ח. בהחלטה חריגה, הדירקטוריון של מאפיות אנג'ל החליט שהמנכ"ל, ירון אנג'ל, ימשיך לנהל את החברה מהכלא והוא ימשיך להחזיק בתפקידו כמנכ"ל החברה גם בזמן מאסרו בכלא, מפני שבשל תקופת המאסר הקצרה שנגזרה עליו, אין זה מעשי למצוא ממלא מקום לתפקיד המנכ"ל למשך תקופה כל כך קצרה.
בשנת 2019, מכרה המאפייה את פעילות ייצור העוגות והמאפים למאפיית שפיצר שקנתה את המפעל בבית שמש בעקבות הפסדים כספיים. באוגוסט 2021 נחתמה עסקת מכירת שטח המאפייה המקורית בירושלים, גבעת שאול, תמורת 400 מיליון שקלים, לקבוצת משקיעים, שתבנה במקום המאפייה פרויקט נדל"ן למגורים, מסחר ותעסוקה, כאשר פינוי השטח יתבצע עד לפברואר 2024. המאפייה צפויה להמשיך לייצר מוצרים מהמפעלים האחרים שלה בנתיבות, בלוד ובכפר החורש (אנג'ל-אורנים).
יוסף משאש
הרב יוסף משאש (ה'תרנ"ב, 1892 – ב' בשבט ה'תשל"ד, 25 בינואר 1974) רבה של תלמסאן שבאלג'יריה, ורבה הספרדי של חיפה. כיהן כדיין מקנס פוסק, משורר, היסטוריון, ואיש ציבור.
תולדותיו.
נולד בעיר מקנס שבמרוקו לרבי חיים משאש. בצעירותו למד אצל רבי חיים בירדוגו בישיבת "בית אל ועץ חיים" (שהקים הרב זאב הלפרין) במקנס, וכן בישיבה בראשות האחים הרב יוסף והרב רפאל אלקובי. מכתבים ששלח בגיל 16 (1907) התפרסמו מאוחר יותר באוצר המכתבים (בחתימתו היו"ם, ראשי תיבות של הצעיר יוסף משאש). בגיל 31 (1924) נבחר לכהן כרבה הראשי של העיר תלמסאן שבאלג'יריה; תפקיד בו כיהן במשך 17 שנה. בהמשך, לאחר פטירת הרב יעקב טולידאנו, חזר לעיר מקנס כדי לשמש כדיין. הרב יוסף משאש היה בעל מהלכים במסדרונות השלטון, תוך שהוא זוכה לכבוד ממלך מרוקו. הוא זכה לאות כבוד מהמלך ומשר החינוך. קשריו אלו הועילו לו לצורך פעילות לטובת היהודים.
בשנת תשכ"ד עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר חיפה. בתחילה סירב לכהן כרב בחיפה, למרות מעמדו הרם במרוקו; אך לחץ של ראש העיר (אבא חושי) וההסכמה שהוא ייבחר ללא התנגדות, הובילו להסכמתו והוא מונה לתפקידו בשנת תשכ"ח והחזיק בו עד לפטירתו.
היה בן דודו של אביו של הרב שלום משאש, רבה של ירושלים.
לרב משאש היה חוש אמנותי רב, וביטוי לזה ניתן לראות בעיטורים הגרפיים שעל שערי ספריו, אותם צייר בעצמו. כמו כן בספריו השונים, ובעיקר בספרו "נר מצווה", פזורים שיריו השונים; כגון שירו לכבוד חג העצמאות (נר מצווה, עמ' קעו) ושירו לכבוד הרמב"ם (נר מצווה, עמ' רד).
נפטר בב' בשבט ה'תשל"ד, ונטמן בבית הקברות שדה יהושע.
גישתו ההלכתית.
ייחודו של הרב יוסף משאש הוא בנטייתו למנהג הנוהג בימיו, כשעל פיו ניסח הלכות שונות. כך הצדיק את המנהג לאחר את תפילת שחרית כדי לקיים חגיגת בר מצווה. בדרכו זו לעיתים נקלע למצב בו דעתו היא דעת יחיד. כך למשל בסוגיית כיסוי ראש לנשים לימד זכות על נשים שאינן מכסות את ראשן במקום בו מקובל שנשים נשואות אינן רגילות לכסות את ראשן. כמו כן פסק שכיום מכיוון שחילול שבת הפך להיות דבר רגיל (לעומת מכירת בשר טרף), הרי גם מחללי שבת באיסורי תורה ובציבור נאמנים על כשרות. בנוסף ייחודו נובע לעיתים גם מן העובדה שהוא לא חשש לערער על דברים המקובלים בשאר עולם הפסיקה. כך לדוגמה יש לו תשובה ארוכה היוצאת נגד חזרת הש"ץ.
בעניין קיום יחסי מין לאור הנר, היקל בדרך אקראי. בעקבות קביעת הרופאים כיום שמחלת הנכפה איננה קשורה לתשמיש לאור הנר אלא למחלת עצבים.