מייסדת המוזיאון, ורה ברייס סלמונס, למדה בצעירותה אמנות ואף פרסמה מספר מחקרים בתחום, מצאה עניין רב בתרבות ובאמנות האסלאם. ורה מתחילה ללמוד אצל הפרופסור מאיר אמנות אסלאמית, ומרחיבה את הידע שלה בתחום. בשנות ה-60 ממנה ורה את הפרופסור ריצ'רד אטינגהאוזן, היסטוריון ומומחה עולמי לאמנות האסלאם, על מלאכת הקמת האוסף - שהפך לאחד האוספים החשובים והמשובחים לאמנות אסלאמית. במקביל מינתה ורה את הפרופסור להקמת ספריה שהיוותה את הבסיס למכון חקר אמנות האסלאם על שם הפרופסור מאיר, בתקווה שלימוד הנושא והצגתו לציבור יביאו לקירוב בין יהודים לערבים במדינת ישראל (בשנת 2016 בישראל פורקה הספרייה, וחלקה הועבר לספריה הלאומית בירושלים). הגב' סלומונס הקדישה את המוזיאון לחוקר ל.א. מאיר.
אדריכל המוזיאון הוא ד"ר אלכסנדר פרידמן.
גנבת השעונים.
אחת הגלריות מציגה את אוסף השעונים של דייוויד סלומונס - מרביתם שעונים נדירים מהמאות ה-18 וה-19 ומקורם באירופה. הנדירים שבין השעונים (ובהם שעון שנבנה עבור המלכה מארי אנטואנט) נגנבו מהמוזיאון ב-1983, יחד עם פריטים נוספים. חלק מהפריטים אותרו ב-2006 בכספות שונות ברחבי אירופה. בשנת 2008 התגלה כי נעמן דילר, שנפטר בשנת 2006, היה הפורץ שגנב את השעונים. מבין 106 הפריטים השונים שנגנבו מהמוזיאון, אותרו והוחזרו 96. הפורץ נפטר בלי שהרוויח כמעט דבר מהגנבה משום שהבין שאם ימכור את הפריטים, ייתפס. הפריטים התגלו בעת שיורשיו ניסו למכור אותם. האוסף הוצג מחדש, בתערוכה שנקראה "הזמן הגנוב".
רוב השעונים סבלו מפגעי זמן ולחות, חלקם פורקו על מנת שיהיה קל יותר להסתירם ולכן היה צריך להעביר אותם טיפול מיוחד, בנוסף לטיפולי ניקוי ושימון הנעשים דרך שגרה בשעונים.
מכירת פרטים מאוסף המוזיאון.
המוזיאון לאומנות האסלאם העמיד למכירה בבית המכירות סותבי'ס 268 פריטים מאוסף המוזיאון. המכירה תוכננה לאוקטובר 2020, ונדחתה לנובמבר באותה השנה. המוזיאון לאמנות האסלאם טען כי הוא גוף פרטי ועל כן לא דיווח למשרד התרבות על כוונת המכירה. הדבר נודע מראיון עיתונאי של גואל פינטו עם מנכ"ל המוזיאון נדים שיבאן. בעקבות הראיון טען המוזיאון, שכל המוצגים שבחזקתו שייכים לקרן הרשומה בליכטשנטיין, ולה הועברה הבעלות עליהם במהלך שנות ה-90, כאשר העמותה שניהלה את המוזיאון פורקה. הדברים חוללו סערה ציבורית וקריאות לחשיפת תנאי ההקדש שהותירה אחריה הנדבנית ורה סולומונס. הפריטים שהוצעו למכירה כללו שעונים מהאוסף של דייוויד סלומונס, כתבי יד נדירים (וביניהם דפי קוראן), שטיחים, כלי נשק ועוד. בעקבות הסערה הציבורית, שר התרבות, חילי טרופר והיועץ המשפטי לממשלה, מתחו ביקורת חריפה על הכוונה למכור את הפריטים. הנשיא ראובן ריבלין קרא למצות את הכלים המשפטיים והבינלאומיים כדי לעצור את המכירה. בית המכירה סותביס דרש 1.4 מיליון פאונד כפיצוי על ביטול המכירה. כפשרה, סוכם עם משרד התרבות כי תתאפשר מכירה של מספר מצומצם של פריטים. ב-18 בנובמבר 2020, עתרה עמותת השבה – הפורום לאיתור והשבת יצירות אמנות שנבזזו בשואה (בג"ץ 7847/20) נגד המכירה, בטענה, שרשות העתיקות והמוזיאון עברו על חוק העתיקות כשאפשרו את הוצאת הפריטים ממדינת ישראל והעברתם למכירה. בית המשפט קיבל את העתירה, וביקש מהצדדים להגיע לפשרה. לבסוף, הושג הסכם בחסות קרן אל-ת'אני, השייכת לבן דודו של אמיר קטר. הקרן פיצתה את בית המכירות סותבי'ס על ביטול המכירה הפומבית של פריטים מהמוזיאון. בתמורה, כד כסף, שמתוארך לסוף המאה ה-11 הושאל לתצוגה בתערוכה של אוסף הקרן בפריז. מנהל המוזיאון, נדים שיבאן, פרש מתפקידו עם סיום הפרשה..
בחודש מרץ 2022 חזרו פרטי האוסף, שהועמדו למכירה, למוזיאון לאמנות האסלאם שבירושלים.
יואל זילברג
יואל זילברג (30 במרץ 1927 – 18 בפברואר 2013) היה במאי קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ישראלי; זוכה פרס אופיר (פרס הקולנוע הישראלי) על מפעל חיים.
ביוגרפיה.
זילברג נולד בתל אביב, בן לשחקן האהל בן ציון זילברג. בגיל שנתיים התגרשו הוריו ואביו, שהתקשה בגידולו, שלח אותו בגיל 4 להיות ילד חוץ בקבוצת גניגר. בגיל 10 התגלה כישרונו המוזיקלי ואביו החזירו לתל אביב, שם החל ללמוד נגינת פסנתר; תחילה בקונסרבטוריון העירוני, אצל מיכאל טאובה ולאחר מכן כתלמיד פרטי של פרנק פלג. זילברג ייעד לעצמו קריירה בתחום זה. למד בתיכון חדש. במלחמת העצמאות התגייס לחי"ש והיה בין מייסדי הצ'יזבטרון. בתחילה שימש כאקורדיוניסט, ולאחר מכן כשחקן. לאחר שנפגע בתאונת דרכים, נאלץ לוותר על הנגינה.
כבמאי תיאטרון.
ביחד עם מנחם גולן נסע לבריטניה ללמוד בימוי בבבית הספר הנודע "אולד ויק" (Old-Vic school), אחר כך עבד כמנהל במה ועוזר במאי בתיאטרון בלונדון. לאחר ששב לישראל ב-1955 החל לעבוד ב"הבימה". במהלך שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 עבד בעיקר כבמאי תיאטרון ב"בימה" ואחר כך ב"אהל".
בשנת 1960 עיבד וביים בתיאטרון האהל את המחזה "הבוגד" מאת הנרי דנקר, בהשתתפות אריק איינשטיין.
בשנת 1964 שב ל"הבימה" וביים את המחזה "הפריזאית" מאת אנרי בק.
בשנת 1974 ביים את ההצגה שגם כתב "בעלי במילואים", בכיכובם של לילית נגר וז'ק כהן.
בשנת 1983 ביים בתיאטרון הבימה את המחזה "יושה עגל" על פי ספרו של ישראל יהושע זינגר.
בשנת 1996 כתב וביים את המחזמר ״הגיבן מנוטרדם״ על פי ספרו של ויקטור הוגו, בהפקת תיאטרון יובל, ולירן הפקות, ובהשתתפות: דודו פישר, שרון אלימלך, שרון צור, גיל אלון, אייל בוחבוט, חן חגי, ויקי תבור, הדר שחף, ועוד.
בשנת 2005 ביים ב"קאמרי" את הצגת היחיד "לנסקי", בכיכובו של יוסי גרבר, על המאפיונר היהודי אמריקאי מאיר לנסקי.
במהלך השנים ביים זילברג עשרות הצגות ומופעי זמר, והיה פעיל כבמאי עד סמוך למותו.
קריירה קולנועית.
בשנת 1960 הוסרט בארץ הסרט "אקסודוס", וזילברג נתקבל לעבוד כעוזר לבמאי אוטו פרמינגר. לאחר מכן החל בקריירה קולנועית. בתחילה שימש כעוזר במאי בסרטים זרים שצולמו בארץ. בשנת 1962 השתתף בצילומי הסרט "שני אויבים", ב-1964 ביים את הסרט משפחת שמחון ובשנת 1966 סייע בצילומי הסרט "יהודית", שעסק במלחמת העצמאות ובו כיכבה סופיה לורן.
כבמאי הייתה יצירתו הראשונה הסרט הנוסטלגי "עץ או פלסטיין", אותו ביים לצד נתן אקסלרוד בשנת 1962. סרט זה, בהכנתו השתתף גם אורי זוהר היה תערובת של קטעי יומנים ישנים וקריינות מימי היישוב בארץ, וזכה להצלחה רבה.
ב-1964 ביים את הסרט "משפחת שמחון". הייתה זו קומדיה עממית על פי סדרת תסכיתי רדיו פופולריים, בכיכובו של מאיר מרגלית שהיה זה סרטו הראשון. סרט זה היה הראשון בסדרת קומדיות עממיות, על סף סרטי הבורקס שביים זילברג במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70, ובהם "חסמבה ונערי ההפקר" (1971), "חכם גמליאל" (1973), "קוני למל בתל אביב" (1976), "הרשלה" (1977) "מיליונר בצרות" (1978), "נישואין נוסח תל אביב" (1979) ו"אמי הגנרלית" (1979). סרט שונה במקצת היה "אהבה אילמת" דרמה בכיכובם של שרגא הרפז, אשר צרפתי, מירי אלוני ואביבה גר. בשנת 1983 ביים את סרט ההמשך בסדרת "קוני למל", "קוני למל בקהיר". בחלק מסרטים אלו שימש זילברג כתסריטאי או כמפיק.
בשנת 1984 החל לעבוד עבור חברת "קנון גרופ" של מנחם גולן ויורם גלובוס. הוא התמחה בבימוי סרטי ריקודים כ"למבדה" ו"ברייקדאנס". בין השנים 1984 ו-1993 ביים בארצות הברית ובגרמניה מספר סרטי ריקודים, וכן מספר סרטי פעולה.
בשנת 1993 ביים באולפני אולפני ג.ג. בנווה אילן את הסרט "כלא הנשים", סרט דובר אנגלית בכיכובם של גיליה שטרן ואורי גבריאל.
בשנת 1995 היה אחראי ללהיט המצליח של ערוץ 2 שהיה אז בתחילת דרכו: סדרת הדרמה היומית "רמת אביב גימל". הסדרה בכיכובם של ליאור מילר ויעל בר זוהר שודרה במשך 6 עונות וזכתה להצלחה רבה. אך בשנת 2000, תבע את חברת ההפקה "אולפני ג.ג." על סכום של 800 אלף שקל, בטענה שלא קיבל את חלקו ברווחים.
בספטמבר 2008 העניקה לו האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה פרס על מפעל חיים.
הלך לעולמו ב-18 בפברואר 2013, בגיל 85, ונטמן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. הותיר אחריו את רעייתו, מרים, שלושה ילדים, ונכדים. כלתו היא מלכת היופי לשעבר יאנה קלמן ונכדתו היא השחקנית אלכס זילברג.
מכון ל. א. מאיר לאמנות האסלאם
מוסקו אלקלעי
מוסקו אלקלעי (10 במרץ 1931 – 1 באפריל 2008) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי, חתן פרס אופיר על מפעל חיים ויו"ר אמ"י.
ביוגרפיה.
מוסקו (משה) אלקלעי נולד בשנת 1931 ללזר אלקלעי, נצר למשפחת לאון ב. אלקלעי, בבוקרשט שברומניה. משפחתו, שהשתייכה לקהילת הספרדים, הייתה ידועה בתחום ההוצאה לאור וחנויות הספרים. אלקלעי למד משחק בפקולטה לתיאטרון של אוניברסיטת בוקרשט וסיים תואר שני. הוא עלה לישראל בשנת 1962.
לבד מעבודתו כאמן, אלקלעי היה פעיל גם בזירה הציבורית. הוא היה יו"ר אמ"י בשנים 1987–1993, חבר דירקטוריון באקדמיה בצלאל, חבר המועצה לתרבות ואמנות במשרד החינוך, חבר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, מייסד פורום היוצרים בקולנוע, בטלוויזיה ובתיאטרון, ויו"ר המועצה של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. ב-2001 ייסד את העמותה לקידום תרבות ישראל-רומניה. בשנת 2003 קיבל פרס מפעל חיים בטקס פרסי אופיר.
אלקלעי היה נשוי לסוכנת השחקנים רודיקה אלקלעי לבית פסקל, במשך 50 שנה. נולדו להם שני בנים, רון ושי. אחותו עדה הייתה אשתו השנייה של ראש עיריית כפר סבא הראשון וחבר הכנסת מרדכי סורקיס.
אלקלעי נפטר ב-1 באפריל 2008 עקב כשל נשימתי לאחר סיבוך עם מחלה קשה וניתוח שממנו לא הספיק להחלים. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
קריירת משחק.
בתיאטרון.