דאן, יליד העיר דבלין, החל את דרכו כנער בקבוצת סטלה מאריס המקומית. ב-1958, כשהיה בן 17 בלבד, עבר לשחק בקבוצת שלבורן. בעונתו הראשונה במועדון שיחק בקבוצת הנוער וסייע לה לזכות בגביע האירי לנוער. עונה אחת אחר כך כבר הצטרף לקבוצה הבוגרת. הוא כבש עבורה ארבעה שערי ליגה ב-18 הופעות, וזכה עמה בגביע האירי לאחר ניצחון 0–2 בגמר על קורק היברניאנס.
שבוע לאחר משחק גמר הגביע האירי, חתם דאן במנצ'סטר יונייטד בהדרכתו של מאט באזבי. הקבוצה חידשה בשנים אלו את פניה, שנתיים לאחר האסון האווירי במינכן שגבה את חייהם של שמונה שחקנים ושלושה אנשי צוות. את הופעת הבכורה שלו ערך מול ברנלי ב-15 באוקטובר 1960, ובאותה עונה השלים שלוש הופעות ליגה בלבד. עונה אחר כך כבר החל להשתלב באופן תדיר יותר בהרכב הקבוצה. בעונת , על אף יכולת פושרת בליגה האנגלית שהספיקה למקום ה-19 בלבד, זכתה מנצ'סטר עם דאן בהרכב הפותח בגביע ה-FA, לאחר 1–3 בגמר על לסטר סיטי.
החל מעונת היה דאן לשחקן הרכב קבוע. עוד באותה העונה הפכה מנצ'סטר לגורם משמעותי בצמרת הליגה, שהספיקה לסגנות בלבד. עונה אחת אחר כך כבר השלימה הקבוצה זכייה באליפות אנגליה. בעקבות הזכייה באליפות, השתתפה הקבוצה בטורניר גביע אירופה לאלופות לעונת . דאן וקבוצתו הפגינו יכולת גבוהה בטורניר והודחו רק בחצי הגמר על ידי פרטיזן בלגרד. בעונת זכתה יונייטד באליפות שנייה תוך שלוש עונות, וזכתה בכרטיס לגביע אירופה לאלופות בעונה לאחר מכן. מנצ'סטר רשמה הצלחה בטורניר, כולל ניצחון בצמד משחקים מול ריאל מדריד בחצי הגמר, והעפילה למשחק הגמר מול בנפיקה ליסבון. דאן פתח בהרכב קבוצתו לגמר, ולאחר שוויון 1-1 בתום תשעים דקות, עבר המשחק להכרעה בהארכה. בשלב זה כבשה מנצ'סטר שלושה שערים נוספים, ניצחה 1–4, וזכתה בגביע אירופה לראשונה בתולדותיה.
לאחר עונה נוספת כסגנית, רשמה מנצ'סטר ירידה חדה ביכולת הקבוצה, ולא הצליחה במשך מספר עונות להתקרב לצמרת הטבלה. דאן שמר על יציבות ונותר שחקן הרכב קבוע, עד שסיים את דרכו במועדון בתום עונת . בסך הכול רשם 13 עונות במדיה של מנצ'סטר יונייטד, בהן ערך 414 הופעות ליגה ו-535 הופעות בכל המסגרות. בכך ניצב דאן במקום השמיני בטבלת ההופעות במדי הקבוצה בכל הזמנים. לקראת עונת שוחרר דאן על ידי מאמן הקבוצה טומי דוקרטי. בסיום אותה העונה ירדה מנצ'סטר יונייטד לליגת המשנה.
דאן, ששוחרר ממנצ'סטר, עבר בהעברה חופשית לבולטון וונדררס מליגת המשנה, תחת המאמן ג'ימי ארמפילד. דאן לא זכה לדקות משחק רבות תחת ארמפילד, אך באוקטובר 1974 הוחלף ארמפילד, שעבר לאמן את לידס יונייטד מהליגה הבכירה, באיאן גריבס. תחת המאמן החדש, ועל אף גילו המתקדם, הפך דאן לבורג משמעותי בקבוצה, שהחלה להתקרב להעפלה לליגה הבכירה. בעונת , לאחר שתי עונות בהן סיימה רביעית והחמיצה את העלייה בגלל נקודה אחת בלבד, זכתה בולטון באליפות ליגת המשנה ושבה לליגה הבכירה לראשונה מזה 15 שנה. דאן נותר לעונה שישית ואחרונה בקבוצה, שהייתה ליחידה שלו במדיה בליגה הבכירה, וסייע לה להישאר בליגה דרך המקום ה-17 בטבלה, בפער עשר מהקו האדום. בסך הכול בשש עונות ערך דאן 170 הופעות ליגה במדי הקבוצה.
בין החודשים מאי ליולי 1979 שיחק דאן בשורות דטרויט אקספרס מארצות הברית, בטרם פרש ממשחק פעיל בגיל 38.
נבחרת אירלנד.
הופעת הבכורה של דאן במדי נבחרת אירלנד הייתה ב-8 באפריל 1962, בתקופה בה לא היה מאמן קבוע לנבחרת ושחקניה נבחרו על ידי ועדה מיוחדת. משחקו הראשון של דאן היה הפסדה הביתי של אירלנד 2–3 ל במשחק ידידות.
דאן ייצג את נבחרתו במשך 13 שנים, בהן ערך 33 הופעות. בתקופה זו ניסה להעפיל עם נבחרתו לראשונה בתולדותיה לטורניר גדול (אירו או מונדיאל), ללא הצלחה. משחקו האחרון היה בניצחונה הביתי של אירלנד 0–4 על במסגרת מוקדמות יורו 1976.
קריירת אימון.
עם פרישתו ממשחק שב דאן לאנגליה ולקבוצתו לשעבר בולטון וונדררס. דאן שימש בתחילה כעוזרו של מאמנו לשעבר, איאן גריבס, ובהמשך כעוזרו של סטן אנדרסון. בשתי עונותיו במועדון הפגינה הקבוצה יכולת חלשה מאוד, ירדה לליגת המשנה וכמעט ונשרה לליגה השלישית.
ב-1982 החליף את חברו לשעבר לקבוצת מנצ'סטר יונייטד, ביל פולקס, כמאמנה של שטיינקייר הנורווגית. הוא אימן את הקבוצה במשך כשנה, ולאחריה לא שב לאמן או לשמש בתפקידים מקצועיים בכדורגל.
נפטר ב-8 ביוני 2020.
מבני תעשייה
מנחת נווה זוהר
קרב וייקפילד
קרב וייקפילד (באנגלית: Battle of Wakefield) נערך ב-30 בדצמבר 1460 למרגלות טירת סנדל הסמוכה לווייקפילד, מערב יורקשייר, אשר בצפון אנגליה. היה זה קרב חשוב במסגרת מלחמות השושנים, בין צבא בראשות אצילים הנאמנים למלך השבוי הנרי השישי לבית לנקסטר, מלכתו מרגרט מאנז'ו ובנם אדוארד בן השבע, לכוחות בפיקודו של הדוכס ריצ'רד לבית יורק, הטוען לכתר ממלכת אנגליה.
במהלך השנים אשר קדמו לקרב, התעמת ריצ'רד דוכס יורק עם אנשי חצרו של המלך החלש הנרי השישי מבית לנקסטר, והפך ליריבו העיקרי. לאחר שהפך הנרי לאסירו בפעם השנייה, תבע ריצ'רד את כתר ממלכת אנגליה, אך חסר תמיכה מספקת, ולכן, במסגרת הסכם אשר כונה "צו ההסכמה" (Act of Accord), קיבל לידיו את התואר לורד פרוטקטור והבטחה שהוא או צאצאיו יירשו את הכתר. מרגרט מאנז'ו ומספר אצילים בכירים התנגדו לחוק ההסכמה וכינסו את צבאם בצפון הממלכה, ויורק צעד לשם בראש כוחותיו כדי להתמודד עימם, אך מצא עצמו בנחיתות מספרית.
אף על פי שהתבצר בטירת סנדל, ערך יורק גיחה אל מחוץ לטירה ב-30 בדצמבר. מקורות שונים מספקים מספר סיבות ליציאתו מתחומי הטירה וביניהן ניתן למנות הונאה על ידי כוחות לנקסטר, בגידה על ידי אצילים או קצינים תומכי בית לנקסטר שהתחזו לבעלי ברית, או פשוט זלזול ושיקול דעת מוטעה מצידו של יורק. ריצ'רד נהרג, צבאו הושמד ומנהיגים יורקיים בכירים רבים ובני משפחותיהם מתו בקרב או נשבו והוצאו להורג מיד עם סיומו.
הקרב זכה לתיאור אמנותי במחזה "הנרי השישי, חלק שלישי", מאת ויליאם שייקספיר.
רקע.
הנרי השישי הפך למלך אנגליה כאשר היה רק בן תשעה חודשים. הנרי גדל להיות מלך בלתי יעיל, הנתון לתקופות של מחלת נפש. בין בעלי התפקידים והיועצים אשר שלטו בשמו של הנרי שררה מחלוקת עזה באשר לניהול המלחמה עם צרפת. בתחילת העשור של 1450 התפתחה היריבות הגדולה ביותר בין דוכס יורק לבין אדמונד בופורט, דוכס סאמרסט, כאשר הראשון דרש להתמיד במלחמה ולנהלה בצורה נמרצת יותר כדי להשיב שטחים שאבדו במהלך השנים לצרפתים, בעוד האחרון העדיף שלום אותו יש לבסס באמצעות ויתורים. יורק, אשר שימש כמושל ומפקד הצבא בצרפת במשך מספר שנים, נטר טינה ארוכת שנים לסאמרסט אשר החליפו בתפקיד, ושנכשל בהגנתה של נורמנדי, בבת עינו של יורק, מפני הצרפתים.
ריצ'רד דוכס יורק היה לא רק האציל העשיר ביותר בממלכה, אלא גם צאצא למלך אדוארד השני דרך שני הוריו, דבר שהוביל לקריאה להכיר בו כמלכה הבא של אנגליה ולרשת את הנרי חשוך הילדים. אנשי בית בופורט, יריביו, היו רק דודנים רחוקים של המלך הנרי. אף על פי שהלגיטימיות שלו לכתר הייתה קלושה, זכה בית בופורט להכרה בזיקתו לירושה באמצעות צו של הפרלמנט. על אף הזיקה הקלושה, תמיד הייתה קיימת אפשרות של שינוי במצב מבחינת יורשים פוטנציאליים, ושושלת בית בופורט אכן הוציאה מתוכה לבסוף את המלך הנרי השביעי, אשר ייסד את שושלת בית טיודור.
יורק מונה למושל ומפקד הצבא באירלנד, תפקיד שלמעשה הרחיקו מחצר המלוכה, בעוד סאמרסט מגביר את השפעתו על המלך. ב-1452 צעד יורק ללונדון בניסיון לגרום להנרי לפטר את סאמרסט מהממשלה, אך בשלב זה היה חסר תמיכה מספקת מצד בתי אצולה נוספים. לאחר ששוכנע במשא ומתן לפזר את צבאו, נעצר יורק ושוחרר לאחר שאולץ להישבע אמונים בקתדרלת סנט פול הישנה על שלא יפתח בעימות מזוין נוסף כנגד המלך. בתחילת אוגוסט 1453 סבל המלך מהתמוטטות נפשית מוחלטת, והמועצה הגדולה של האצילים החליטה למנות את ריצ'רד דוכס יורק ללורד פרוטקטור ב-27 במרץ 1454. יורק משל בממלכה בצורה אחראית, אם כי דאג גם להציב את תומכיו בעמדות מפתח, אך הנרי חזר לשפיותו לאחר שמונה-עשר חודשים והשיב את סאמרסט לתפקידו הבכיר. בנוסף, ב-13 באוקטובר, במהלך תקופת מחלתו הארוכה של הנרי, ילדה המלכה בן, אירוע אשר שם קץ לתקוותיו של יורק להפוך למלך לאחר מותו של הראשון.
מחשש שיאסרו באשמת בגידה, חזרו יורק ובעלי בריתו הבולטים ביותר, בית נוויל (גיסו של יורק, רוזן סולסברי ובנו, רוזן ווריק, אשר כונה מאוחר יותר "ממליך המלכים") למאבק מזוין ב-1455. בקרב סנט אולבנס נהרגו רבים מיריביהם של יורק וסולסברי, וביניהם סאמרסט, רוזן נורת'מברלנד (שמשפחתו, בית פרסי, הייתה בסכסוך ארוך שנים עם בית נוויל) ולורד קליפורד.
לאחר הקרב הבטיח יורק מחדש את נאמנותו להנרי השישי, אשר נמצא נטוש בחנות בעיירה, וקיבל שוב את תפקיד הלורד פרוטקטור ומפקד הצבא באירלנד. בן בריתו, רוזן ווריק, מונה למפקד העיר קאלה, אשר הפכה לבסיס חשוב של תומכי יורק. אף על פי כן חשדה מרגרט כי בכוונתו של יורק להדיח את בנה התינוק, אדוארד, כממשיכו של הנרי, והפכה לאחת מיריביו הגדולים. יורשיהם של האצילים תומכי בית לנקסטר, אשר נהרגו בקרב סנט אולבנס, נותרו יריבים גדולים ובמצב מתמיד של נקמת דם מול יורק ותומכיו.
האירועים בשנה אשר קדמה לקרב.