הגישה השלישית משלבת בין הדרישות של שתי הגישות הקודמות. לגישה זו, יש צורך בהתמלאות שני התנאים שצוינו לעיל כדי שאדם פרטי יוכל לתבוע במטרד לציבור. הסברה העומדת ביסוד גישה זו היא, שלא ניתן להתעלם מההגדרה המפורשת של הפקודה לנזק ממון ויש לדרוש את קיומו של נזק גשמי, אך בנוסף על כך יש לצקת לתוך המונח, כשהוא מובא בהקשר המסוים של עוולת מטרד לציבור, גם את משמעות ההגדרה מהמשפט האנגלי בהקשר זה, ולדרוש גם את קיומו של נזק מיוחד מהבחינה ההשוואתית. גם עמדה משלבת זו זכתה לביטוי בפסיקה, ונראה שבאה כניסיון ליישב בין שני הפירושים השונים שנקשרו למונח "נזק ממון". כך, לדוגמה, בפסק הדין בעניין ברברה נ' כורי ציטט השופט את דברי השופט זוסמן בפסק הדין בלומנשטיין בעניין הדרישה לנזק מיוחד מהבחינה ההשוואתית, אך המשיך ופירש את המונח גם לפי הדרישה הגשמית שבסעיף 2 לפקודה. נראה שעמדה משלבת זו מקובלת גם על דעת פרופ' קרצ'מר.
הגנות.
1. הגנות כלליות.
מטרד לציבור היא עוולה נזיקית, וככזו ניתן להתגונן מפניה באמצעות ההגנות הכלליות החלות על העוולות השונות שבפקודת הנזיקין. הגנות אלו כוללות את הגנת 'האשם התורם', לפיה נתבע אינו חב בעבור נזק שאחראי לו הניזוק, ואת הגנת ה'הסתכנות מרצון', אשר פוטרת את הנתבע מאחריות לנזק שהתובע חשף עצמו אליו ביודעין.
2. הגנת 'שימוש הדרוש לטובת הציבור'.
הגנה זו, המצויה בסעיף 48ב לפקודת הנזיקין, היא הגנה ייחודית לעוולות המטרדים, שמטרתה לאפשר קיום פעילויות המועילות לכלל הציבור אף שהן מהוות מטרד ליחיד או לציבור. ההגנה מאפשרת לפטור מעשה מהגדרתו כמטרד בהתקיים מספר תנאים, כאשר נטל הוכחת קיומם רובץ על הנתבע הטוען לקיומם:
ראשית, ישנה דרישה שייעשה 'שימוש במקרקעין' מצד הנתבע, כשיש לפרש מונח זה בצורה רחבה כך שיכלול הן פעילות ארעית והן פעילות מתמשכת. התנאי השני הוא כי השימוש 'דרוש לטובת הציבור' – תנאי זה דורש כי המטרה העיקרית של הפעילות היא טובת הציבור, ושלשם מימוש מטרה זו יש צורך שהפעילות תתבצע דווקא במקום בו היא מתקיימת. משמעות הדבר אינה שאי אפשר לקיים את הפעילות בשום מקום אחר, אלא שיש צורך שגם הבחירה במקום נעשתה משיקולי תועלת הציבור. התנאי השלישי הוא שהנזק שנגרם 'אינו חורג מתחום הנסבל' – בחינה אם נזק או הפרעה חורגים מתחום הסביר נעשית על ידי בית המשפט לאור נסיבות המקרה, תוך התחשבות בגורמים כגון: מהות ההפרעה, היקפה ומשכה, חומרת הסכנה הנגרמת ועוצמת הפגיעה בניהול חיים רגילים או באינטרסים כלכליים. התנאי הרביעי לקיומה של ההגנה הוא, שהנתבע 'נקט אמצעים סבירים כדי להקטין את הנזק ככל האפשר', כאשר הסבירות תיקבע על ידי בית המשפט בהתאם לתנאי המקרה.
לפי לשון הסעיף, גם בהתקיים תנאי ההגנה, בית המשפט "רשאי" לפסוק פיצויים כנגד הנתבע אם התובע הוכיח שנגרם לו "נזק של ממון" והוא "בעל מקרקעין" (מונח זה עשוי לזכות לפרשנות מרחיבה ולכלול כל בעל אינטרס במקרקעין, כגון שוכר או חוכר של מקרקעין). יש שפירשו את המונח 'רשאי' כמטיל חובה על בית המשפט לקבוע פיצויים בהתקיים תנאי הסעיף. עם זאת, ייתכן שהתקיימות תנאים אלו תאפשר לבית המשפט לפטור את הנתבע מתשלום.
אינטרס הציבור - מבט כללי על העוולה.
מעבר להפעלה הטכנית של לשון החוק, בית המשפט אף מתייחס לתכליתה של העוולה ולאינטרסים השונים עליהם היא באה להגן. אחת ההבחנות הבסיסיות בתחום זה היא ההבחנה בין האינטרס הציבורי והאינטרס הפרטי. כאמור, בשונה מהעוולות המצויות בסמוך אליה בפקודת הנזיקין, אשר מכוונות למניעת הפגיעה באינטרס הפרטי, עוולת מטרד לציבור נועדה להגן על האינטרס הציבורי ולמנוע פגיעה בזכויות הכלל. מטרה זו עולה בבירור משם העוולה, מתוכנה ואף מהענקת הזכות להגיש תובענה ליועץ המשפטי לממשלה. זכות זו ניתנה ליועץ המשפטי, משום תפקידו ומעמדו כמייצג הציבור וכממונה על שמירת האינטרסים הכלליים שלו. אמנם, גם אדם פרטי רשאי לתבוע בגין מטרד לציבור, ובכך ניתן לראות לכאורה את הרחבת ההגנה גם לאינטרס הפרטי, אך לאור האמור לעיל ולאור הגבלת זכות העמידה של הפרט רק למקרה בו נגרם לו נזק ממון, נראה שיש לפרש זכות זו כחריג בלבד של הרציונל הכללי-ציבורי של העוולה.
העמדת ההגנה על האינטרס הציבורי כמהות ויסוד העוולה באה לידי ביטוי גם בפסיקות בתי המשפט. לשונו המפורשת של החוק לא מאפשרת לבית המשפט לקבל תביעה של יחיד שלא סבל נזק ממון במטרד לציבור, ולכן נדחו לא אחת תביעות של יחידים בטענה שהמחוקק לא השאיר "בידי כל מאן דהוא את ההחלטה אם טובת הכלל דורשת הגשת תביעה מחמת המטרד" (פסק הדין בעניין בלומנשטיין). עם זאת, במקומות בהם הרגיש שאינטרס הציבור מחייב זאת, בית המשפט ראה עצמו כמוסמך לחרוג מהכלל, ואפשר תביעה של יחידים בעניין ציבורי. כך, לדוגמה, הכיר בית המשפט בתביעה פרטית על מעשה הפוגע באינטרס הציבורי ומהווה מטרד לציבור, גם בלא שהיה קיים נזק ממון, כאשר המעשה נכנס גם לגדר עוולת מטרד ליחיד או החוק למניעת מפגעים (פסק הדין חברת חשמל נ' אבישר). דרך נוספת בה בית המשפט מביא לידי ביטוי את האופי הציבורי של העוולה בצורה ברורה עוד יותר, היא האופן בו הוא מפרש את הוראת סעיף 43(2) המתיר הגשת תובענה בידי פרט. הסעיף אמנם מאפשר ליחיד להגן על האינטרס הפרטי שלו אם סבל נזק ממון ממעשה הפוגע בציבור כולו, אך בתי המשפט דורשים שהמטרד נשוא התביעה יהיה כזה שאכן פוגע בציבור כולו, ודוחים בשתי ידיים תביעות כאשר מזהים שמדובר בפגיעה באינטרס פרטי גרידא, אשר רק מנסה לחסות תחת האצטלא של פגיעה בציבור (לדוגמה, פסק הדין טליאס נ' מדינת ישראל).
הגנת אינטרס הציבור מפני מפגעים - חקיקה נוספת.
ישנם חיקוקים נוספים אשר באים להגן על האינטרס הציבורי מפני מפגעים. בחינת היקף ההגנה שחיקוקים אלו מעניקים לאינטרס הציבורי ביחס להגנה שמקנה עוולת מטרד לציבור מאפשרת להסיק מסקנות ביחס לשימושיות ולייחוד של מטרד לציבור.
חוק למניעת מפגעים, התשכ"א-1961.
הגדרה ותחולה – מטרת החוק היא מניעת מפגעים שאינם סבירים הנובעים מרעש, ריח וזיהום אוויר, כאשר הם עלולים להפריע לאנשים בסביבתם. בכך, תחולת החוק מצומצמת מזו של מטרד לציבור, שחוק זה לא מגן על גרימת חוסר-נוחות גרידא, פגיעה בזכויות הכלל ופגיעה ברכוש.
זכות עמידה – זכות העמידה לפי חוק זה רחבה יותר מזו של מטרד לציבור: בתביעה של יחיד אין הכרח בקיומו של נזק ממון דווקא, וכן, מעבר ליועץ המשפטי לממשלה, יש זכות עמידה גם לרשויות מקומיות שנעברה העבירה בתחומן ולגופים ציבוריים-מקצועיים מסוימים.
סעד – ניתן לקבל סעד רחב יותר ממטרד לציבור. מעבר לסעד של צו או פיצויים, החוק קובע סנקציות פליליות (מאסר או קנס), וכן מאפשר לשר לאיכות-הסביבה להוציא צו להסרת המפגע.
חוק למניעת מפגעים סביבתיים (תביעות אזרחיות) תשנ"ב-1992.
הגדרה ותחולה – החוק נועד להגן על אינטרסים של הפרט או הציבור מפני מפגעים סביבתיים כזיהום אוויר, מים, רעש, ריח, פסולת, קרינה או פגיעה בסביבה החופית. כדי להיחשב כמפגע, על הזיהום להיות בניגוד לחיקוק, פוגע בבריאות או גורם סבל ממשי לאדם. מבחינה זו, תחולת החוק מצומצמת ממטרד לציבור, משום שהוא עוסק רק במקרים של זיהום חמור.
זכות עמידה – החוק מקנה זכות עמידה רחבה יותר, ומאפשר הגשת תביעה מצד פרט שנפגע או עלול להיפגע, קבוצת אנשים (בתובענה ייצוגית) ואף גופים ציבוריים-מקצועיים שונים.
סעד – הסעד שניתן לקבל מצומצם יותר ממטרד לציבור. ניתן לקבל צו מניעה, תיקון או אי-הישנות המפגע, וכן סעד להשבת המצב לקדמותו, אך ייפסקו פיצויים רק אם מדובר במפגע חוזר.
מטרד לציבור – סעיף 215 לחוק העונשין, התשל"ז-1977.
הגדרה ותחולה – העבירה נועדה להגן על האינטרס הציבורי מפגיעה, סכנה, הטרדה, הפרעה או גרימת אי-נוחות בשימוש בזכות הרבים. מבחינה זו, העבירה דומה לעוולת מטרד לציבור.
זכות עמידה – מצומצמת ממטרד לציבור, ועומדת למדינה בלבד.
סעד – ניתן להטיל על המטריד מאסר, וכן לפסוק פיצויים לניזוק. הסעד מצומצם ממטרד לציבור בכך שלא ניתן לקבל צו, אך גם רחב ממנו בכך שאין דרישה מפורשת לנזק ממון לשם קבלת פיצויים (אף על פי שיש להניח שבית המשפט ידרוש זאת).
מטרד ליחיד – סעיף 44 לפקודת הנזיקין [נוסח חדש], התשכ"ח-1968.
הגדרה ותחולה – עוולה זו נועדה כדי להגן על האינטרס הפרטי, ולאזן בין דרישת האדם ליהנות מזכויותיו בקרקע באופן סביר, לבין דרישת אחרים לבצע פעילות המשפיעות על ההנאה. תחולת העוולה מצומצמת ממטרד לציבור בעיקר בשל הדרישה שההפרעה תהיה לשימוש במקרקעין.
זכות עמידה וסעד – זכות העמידה אמנם מוגבלת ליחיד, אך זכות העמידה של אותו יחיד רחבה ממטרד לציבור. לעניין הוצאת צו, לא נדרשת כל הוכחת נזק (מספיק הפרעה של ממש לשימוש סביר בקרקע), ואילו לעניין פיצויים, יש להוכיח נזק אך אין דרישה לקיומו של נזק ממון.
עוולת הרשלנות – סעיף 35 לפקודת הנזיקין [נוסח חדש], התשכ"ח-1968.
הגדרה ותחולה – עוולת הרשלנות היא "עוולת מסגרת", אשר יכולה לחול על סיטואציות רבות בהן נתקיימו שלושת יסודותיה (התרשלות, חובת זהירות ונזק). ככלל, עוולת הרשלנות רחבה ממטרד לציבור, אך לעניין מטרדים, נראה שרשלנות צרה יותר, משום שיסוד 'חובת הזהירות' נוקשה יותר מהיסוד 'שאינו כדין' שצריך להתקיים במטרד לציבור (פסק הדין מקורות נ' שאלתיאל).
זכות עמידה – זכות העמידה ברשלנות רחבה יותר ממטרד לציבור, ועל פי הפסיקה מתאפשרת לעיתים תביעה אף מפרט שסבל נזק בלתי ממוני טהור בלבד (כאב וסבל בלבד).
סעד – הסעדים שניתן לקבל בעוולת הרשלנות זהים למטרד לציבור (צו או פיצויים).
ניתוח ההשוואה.
מסקירה זו ניתן להבחין בשתי מגמות עיקריות: