קיימות עדויות למפולות קרקע תת-ימיות ויבשתיות כתוצאה מבליה וצורות אחרות של סחיפה של סלעים וקרקע הבונים את האיים. על האי טאו יש מתלול פנימי המכונה "ספסל ליו" (Liu Bench ), תוצאה של תנועת בלית, המאיים לשקוע לתוך האוקיינוס הסמוך, אירוע אשר יכול לייצר צונאמי חזק מספיק כדי לגרום לנזק רב לאי פיג'י מדרום-מזרח לטאו.
בזלות אוליבין נפלטו בפליוקן, או בתחילת הפליסטוקן מרצועת בקעים שכיוונה מזרחה, לאורך המפרצים כיום של אפונו (Afono) ומאספאיי (Masefay) בטוטאילה. מכלול הדייקים מאספאו (Masefau dike complex) והדרדרת הבנויה מסלעי ברקציה הם שרידים לבקעים אלו. ההתפתחות של חרוטי המגן של טפוטפו (Taputapu), פאגו (Pago), אלופאו (Alofau) ואולומואנה (Olomoana) באה בעקבות סדקים ארוכים מקבילים. אבל כאשר הפסגות של פאגו ואלופאו התמוטטו נוצרו קלדרות. שכבות טוף עבות שקעו בקלדרת פאגו, והשוליים הדרומיים נקברה מתחת לקילוחי לבה המורכבת מבזלות פיקריטיות, אנדזיט וטרכיט. התפרצות שבאה אחר-כך בין תחילת לאמצע הפליסטוקן הרחיבה את הקלדרות, והנהר פאגו במיוחד חצב קניון עמוק, שכיום הוא מפרץ פאגו פאגו. מדף תת-ימי נוצר ממשקעי הסחיפה ואפשר היווצרות של שוניות אלמוגים לפני שהאי שקע לעומק בין 200 ל-600 מטרים. שינויים בגובה פני הים נמשכו בין אמצע לשלהי הפליסטוקן. נוצרה שונית מחסום ששקעה לעומק של 60 מטרים לפני שצצה מחדש בגובה 15 מטרים, כשהיא מותירה מערות ים מעל גובה פני הים. התפרצות מאוחרת יותר המכונה "געשיות לאונה" (Leone volcanics) יצרה חרוטי טוף תת-ימים, כדוגמת האי אנו (Aunuu Island) וחרוטי אפר על היבשה. קילוחי לבת מקלעות קברו את שונית המחסום השקועה, והרחיבו את שטח האי בקרוב ל-21 קילומטרים רבועים. האי התרומם מאז בקרוב ל-2 מטרים.
איי אולוסגה ואופו הם שרידים של הר געש בזלתי אחד שממדיו היו 7 קילומטרים מצפון לדרום ו-10 קילומטרים ממזרח למערב, שנוצר בפליוקן עד תחילת הפליסטוקן. שרידים של מחצית אחת של הקלדרה יצרה את החלק המרכזי צפוני של אופו. הצוקים התלולים בגובה 200 מטרים, מצויים בחוף צפוני זה. קבוצת האיים אולוסגה ואופו נוצרה לאורך אותה רצועת בקעים שיצרה את טאו, כיפה בזלתית יחידה נוספת. השרידים של הקלדרה של טאו מצויים על החוף הדרומי. צוק בגובה 600 מטרים מסמן את החוף הצפוני של אי זה.
אקולוגיה.
בשל המיקום המבודד של הפארק המגוון הביולוגי של בעלי החיים היבשתיים קטן. כ-30% מהצמחים ומין עוף אחד (זרזיר סמואה "Aplonis atrifusca") הם אנדמיים לארכיפלג.
בעלי חיים.
שלושה מינים של עטלפים הם היונקים המקומיים המקוריים היחידים: שני עטלפי פרי גדולים: שועל-מעופף מסמואה ("Pteropus samoensis") ושועל-מעופף פסיפי ("Pteropus tonganus") ועטלף אוכל חרקים קטן: "Emballonura semicaudata" ממשפחת האשמניים. הם משחקים תפקיד חשוב בהאבקה של צמחיית האי. העטלף "Emballonura semicaudata" כמעט ונכחד בציקלון ואל של 1991. הזוחלים המקומיים כוללים כמה מינים של שממיות: "Nactus pelagicus" (באנגלית pelagic gecko), שממית פולינזית ("Gehyra oceanica"), שממית מתאבלת ("Lepidodactylus lugubris") ו-"Gehyra mutilata" (באנגלית stump-toed gecko), מין של חנק שפוע חוטם, "Candoia carinata" (באנגלית Pacific boa) ושבעה מינים של חומטים. אחד התפקידים החשובים של אנשי הצוות של הפארק הוא לחסל מינים פולשים כדוגמת חזירי פרא, המאיימים על המערכת האקולוגית של הפארק. קיימים כמה מיני עופות, כשהבולטים בהם הם "Foulehaio carunculatus" (באנגלית wattled honeyeater), זרזיר סמואה ("Aplonis atrifusca") ו-"Ducula pacifica" (באנגלית Pacific imperial pigeon). עופות בלתי רגילים נוספים כוללים את סערוני טהיטי ("Pseudobulweria rostrata"), מין הברודית "Porzana tabuensis" (באנגלית Spotless crake) ואת המין הנדיר (בסמואה) יונת פירות רבגונית ("Ptilinopus perousii").
צמחייה.
האיים מכוסים ביער גשם טרופי כולל יער עננים על טאו ויער על רכס השפלה בטוטואילה. מרבית הצמחים הגיעו במקור במקרה מדרום-מזרח אסיה. יש 343 צמחים בעלי פרחים, 135 שרכים. כ-30% מהמינים אנדמיים לאיים.
בעלי חיים ימיים.
הימים המקיפים את האיים עשירים בבעלי חיים ימיים, כולל צבי ים, לווייתן גדול-סנפיר, מעל ל-950 מיני דגים ומעל ל-250 מינים של אלמוגים. כמה ממושבות האלמוגים הגדולות ביותר בעולם (מהסוג "Porites") נמצאות באי טאו.
איומים.
שוניות האלמוגים נמצאות תחת סיכון משמעותי עקב עליית הטמפרטורה של מי האוקיינוס וריכוז הפחמן הדו-חמצני, כמו גם עליית מי הים. כתוצאה מגורמים אלו וגורמים מעיקים נוספים עתידים להיכחד האלמוגים היוצרים את השוניות עד אמצע המאה ה-21 אם ריכוז הפחמן הדו-חמצני ימשיך לעלות בקצב הנוכחי.
היסטוריה.
הפארק הלאומי סמואה האמריקנית הוקם ב-31 באוקטובר 1988 באמצעות חוק ציבורי מספר 100-571, אולם שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית לא היה יכול לרכוש את הקרקע בגלל מערכת הקרקעות השבטית. הסוגיה נפתרה ב-9 בספטמבר 1993, כאשר שירות הפארקים הלאומיים חתם על חוזה חכירה של אדמות הפארק עם מועצות הכפרים של סמואה לתקופה של 50 שנה. בשנת 2002 אישר הקונגרס הרחבה של שלושים אחוז של שטח הפארק על איי אולוסגה ואופו.
בשנת 2009 התרחשה רעידת אדמה ובעקבותיה צונאמי שגרם לכמה גלים גדולים. הצונאמי גרם ל-34 מקרי מוות, יותר ממאה פצועים והרס של כ-200 בתים ועסקים. הפארק ניזוק קשות. מרכז המבקרים והמשרד הראשי נהרסו, אך דווח על פגיעה אחת בלבד בקרב אנשי הצוות והמתנדבים של שירות הפארקים הלאומיים.
סוף
סוּף (שם מדעי: "Typha") הוא סוג של צמח, ממשפחת הסופיים.
מאפיינים.
מיני הסוג הם עשבוניים רב שנתיים, שעליהם הארוכים (עד 2 מטרים) צומחים בשושנה סביב השורשים. התפרחות צומחות על גבי עמודי תפרחת ארוכים - כשני מטרים ויותר אורכם. העמוד ספוגי וחתכו עגול. התפרחות - הזכרית בראש העמוד והנקבית מעט מתחתיה נראות כמברשות ארוכות.
מיני הסוף צומחים על גדות נחלים ומקווי מים מתוקים, בחגורת הצומח הראשונה. שורשיהם מסוגלים לנבוט אף כ-30 ס"מ תחת פני המים, והעלים מצוידים ברקמות אוגרות אוויר - תאים חלולים גדולים מאוד, המסייעים לצמח לנשום תחת המים. רקמה אוגרת אוויר זו נקראת אארנכימה.
בסוג 11 מינים, תפוצתם באזורים הממוזגים בחצי הכדור הצפוני כולל אירופה ואסיה. בארץ מיוצג הסוג על ידי סוף הַקָּרִין, סוף מצוי, סוף רחב עלים
הסוף במקרא.
הסוף נזכר 4 פעמים כצמח מים הגדל על שפת היאור שבתוכו הוסתרה תיבת משה (שמות ב ג-ה). הוא גדל בסמוך ל'קנה', ועם התייבשות מי היאור צמחים אלה קמלים: . פעם אחת נזכר בתפילת יונה כצמח הנמצא בים: . כנראה ש"ים סוף" (הנזכר 23 פעמים במקרא) נקרא על שם ה'סוף' שגדל בו או על שפתו.
ל'סוף' אין מסורת זיהוי מוצקה, אך לפי הקשר הפסוקים וכן לפי רוב התרגומים יש להבחין בין ה'סוף' הנזכר בספר יונה כצמח של ים הגדל בים התיכון (יונה א, ג) שמזוהה כאלג"א (אצות) על ידי אחד המפרשים, לבין שאר האזכורים המתייחסים לצמח הגדל בנילוס, שהוא מקווה מים מתוקים. לפי פרופ' זהר עמר מאוניברסיטת בר-אילן, ה'סוף' המקראי הוא כנראה שם קיבוצי לכלל הצמחים היוצרים נוף סבוך במקווי מים מתוקים ומלוחים. הצמח הנקרא בימינו סוף מצוי (Typha domingensis) הוא אפוא רק אחד מהאפשרויות לזיהוי ה"סוף" המקראי.
סופיים
פארק לאומי
פארק לאומי הוא מתחם שמור שמשתרע על שטח אדמה או מים, שמוכרז בדרך כלל על ידי רשות מוסמכת שגם מתחזקת ומשמרת אותו. פארק לאומי הוא שטח שמוגן מפיתוח אנושי, מזיהום אוויר והזרמת שפכים ופסולת.
המודעות לצורך בשמורות טבע וגנים לאומיים החלה בעת החדשה. ב-1810 תיאר המשורר האנגלי ויליאם וורדסוורת' את מחוז האגמים באנגליה, בו נהג לטייל ולכתוב, כ"סוג של רכוש ציבורי שלכל אדם זכות ליהנות ממנו".
הפארק הלאומי הגדול ביותר בעולם הוא הפארק הלאומי צפון מזרח גרינלנד אשר הוקם בשנת 1974. שטחו של זה הוא 972,000 קמ"ר (פי 40 בקירוב משטחה של ישראל).
המדינה בעלת הכמות הרבה ביותר של פארקים לאומיים היא ארצות הברית עם 391 פארקים לשימור ומתוכם כ-58 פארקים לאומיים.
הפארקים הלאומיים בארצות הברית.
המדינה הראשונה שיזמה מדיניות של שמירת הטבע והקמת גנים לאומיים הייתה ארצות הברית. ב-30 ביוני 1864 חתם הנשיא אברהם לינקולן על חוק, המקנה למדינת קליפורניה את הזכות לקבל לידיה את עמק יוסמיטי וחורשת מריפוסה שבה גדלות סקוויות הענק, ולהקים בהם אזור פתוח לציבור. עם זאת, רק ב-1 באוקטובר 1890 הוכרז יוסמיטי כפארק לאומי, והוא אחד הפארקים הלאומיים המפורסמים והיפים ביותר בארצות הברית בפרט ובעולם בכלל.
ב-1872 הוכרז דווקא ילוסטון כפארק הלאומי הראשון בעולם. פלאיו של פארק זה נודעו ברבים, ומבקרים החלו לפקוד אותו. מאחר שמדינת ויומינג בה שוכן רובו של שטח הפארק עדיין לא נוסדה, ושטחה נחשב אז לטריטוריה ללא שלטון מקומי, נטל הממשל הפדרלי בארצות הברית חסות על הפארק בהכריזו עליו כפארק לאומי. הפארקים הבאים שהוכרזו היו, כאמור, יוסמיטי והפארק הלאומי סקוויה שהוכרזו שניהם ב-1890.
רק ב-1916, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, אישר הקונגרס את חוק שירות הפארקים הלאומי (National Park Service).
בשירות הפארקים הלאומי מועסקים כיום (2007) כ-20,000 עובדים, ובנוסף עשרות אלפי מתנדבים. תקציבו הוא מעל 2 מיליארד דולר.
מדינות אחרות.