באותה תקופה התפזרו ח'וראמים גם מחוץ לאזרבייג'ן - בטבריסטן, ח'וראסאן, באלח, אספהאן, קאשאן, קום, ריי, קאראג', המדאן, לורסתאן, ח'וזסתאן וכן בארמניה ובאזור בצרה
לפי טברי התעצם כוחו של באבכ בשנים 816–817 והוא טען שבתוכו שורה רוחו של ג'אוואדאן. בשנים 819–820 נשלח נגדו יחיא אבן מועד', מושל ארמניה וג'זירה, אבל לא הצליח לנצחו. כעבור שנתיים הב יס באבכ את כוחותיו של עיסא אבן מחמד אבן אבי ח'ליד. כשב-824–825 נלחם נגדו הגנרל אחמד אבן אל-ג'ונאיד, באבכ הביס גם אותו ולקח אותו בשבי. בשנים 827–828 הגיע עוד צבא ערבי בפיקודו של מוחמד אבן חומייד טוסי. עלה בידו לנצח בקרב ולקחת בשבי מספר מורדים ושלוח אותם לאדונו, הח'ליפה אל -מאמון, אבל באבכ חמק מידיו. יתרה מזו כעבור שנתיים נוספות ב-9 ביוני 829 מחל באבכ ניצחון מכריע על גנרל זה בקרב השתאדסר. מוחמד אבן חומייד איבד את חייו. רבים מחייליו נהרגו. והשורדים שבהם נמלטו באי סדר מחפיר.
ב־836-835 החליט הח'ליפה אל-מעתצם את הגנרל המוכשר שלו, חיידר אבן כּווס אל-אפשין (אינו זהה למנהיג מבני ח'רמייה בן ברית של באבכ) להילחם בבאבכ. אפשין שיקם מספר מבצרים. ארגן מערכת תגבורות כדי להבטיח אספקה שוטפת לקרוונים. באבכ פשט כדי לתפוס את משלוחי הכסף אל צבאו של אפשין נקלע בעצמו במארב, איבד רבים מאנשיו ונמלט בעור שיניו. עם זאת בהזדמנויות אחרות הצליח לשדוד כמה ממשלוחי האספקה של אויביו ולגרום להם אבדות בנפש. עם המפקדים שלחמו בפיקודו נמנו לוחמים כמו אזין, רוסטם, ,תרחאן, מעאוויה ואחיו, עבדאללה.
בשנה הבאה הביס באבכ את אחד מפקודיו של אפשין, בוגה אל-כביר. ב-837–838 שלח הח'ליפה אל-מתעצם תגבורות אל אפשין וסיפק לו הוראות צבאיות מפורשות. אפשין פעל בהתאם בסבלנות והצליח לתפוס את באבכ במעוזו בבאז. אולם באבכ נמלט. אז צייד הח'ליפה את אפשין באגרת שבה הבטיח לבאבכ ערבות לביטחונו. באבכ דחה אותה באומרו: "מוטב לחיות יום אחד נוסף כשולט מאשר עוד ארבעים שנה כעבד שפל".
הוא החליט לעזוב את המדינה ולהימלט אל האימפריה הביזנטית. בדרכו פגש באבכ את סהל אבן סונבט, או סהל סמבטיאן, נסיך חאצ'ן (בנגורנו קרבאך של ימינו) שהיה ארמני, לפי ההיסטוריונים הארמנים או "אלבני של קווקז" לפי ההיסטריונים האזרים. סהל מסר את באבכ לידי אפשין תמורת גמול גדול. אל-מתעצם הורה לאפשין להביא את באבכ אליו. אפשין הודיע לבאבך על כך ואיפשר לו ערב אחד לנסוע לבאז ולהתבונן בפעם האחרונה עד שחר במעוזו - "גאליי באבכ" ההרוס שבו שהו הוא, אשתו ולוחמיו למשך 23 שנים של מלחמות.
מותו.
באבכ הוצא להורג בפמבי בעיר סאמרא ב-4 בינואר 838 למען יראו וייראו.
הובא למקום ההוצאה להורג על גבו של פיל כדי שהל העם יראה אותו. הח'ליפה הורה על כירורגים לכרות לו את הידיים והרגליים, לפתוח את בטנו ולשחוט אחר כך את גרונו. האגדה מספרת שבאבכ הספיק לשטוף את פניו בדם שזרם מפצעיו כדי שאויביו לא ייהנו ממראה לובן פניו בעקבות הדימום הרב בהמשך העונש נתלה באבכ בעודו בחיים תפור בתוך עור של פרה כשהקרניים בגובה אוזניו כדי למעוך לו את הראש בהדרגה במקביל להתייבשות . לבסוף הראו את ראשו בחוצות כל ערי עיראק ואחר כך נשלחו אותו לחבל ח'וראסאן כדי לחשוף את מראהו בפני כל התושבים שם. התחנה האחרונה הייתה נישפור בה הועלה ראשו על עמוד קלון. אחיו של באבכ נשלח לבגדד והוצא שם להורג בצורה דומה על ידי מושל העיר.
מורשתו.
אחרי המרד של באסכ למשך מאתיים שנה נהנה חבל אזרבייג'ן מחצי-אוטונומיה ואף משליטה של שושלות מקומיות במסגרת הח'ליפות העבאסית עד למאה ה-11 כשנכבש על ידי הטורקים הסלג'וקים.
דמותו של באבכ יחד עם הנושאים ה"פרוטו-סוציאליסטיים" של תורת מזדק עוררו עניין מיוחד בימי בניית ברית המועצות הוכרז באבכ לגיבור לאומי של אזרבייגן הסובייטית. בעידן הסובייטי היה זה בעיקר המלומד זיה בוניאדוב שטען שבאבכ הוא גבור לאומי של העם של אזרבייג' ן, טענה שלא הייתה מקובלת על האתנולוג, ההיסטוריון והאנתרופולוג ויקטור שפירלמן. שפירלמן מתח בקורת על בוניאדוב על שלא הזכיר כי באבכ היה דובר פרסית והתעלם מעדויות בני תקופתו שקראו לו "פרסי".
עם זאת, ברפובליקה האסלאמית של איראן נשאר באבכ דמות שנויה במחלוקת ופולחנו עורר בקורת בקרב כהני דת שיעים. באזרבייג'ן של ימינו באבכ המשיך להיות דמות פולחן והוא נחגג כגבור לאומי. גם באיראן המודרנית דמותו נתגלתה מחדש בימי שלטונו של רזא שאה פהלווי ונחגג אז גם כן כגבור לאומי.
לקריאה נוספת.
כולל ציטוטים מתוך Waqid al Amr at-Tamimi - "Akhbar Babaq"
Abbas Amanat, Farzin Vejdani (ed)- "Iran Facing Others:Identity Boundaries in a Historical Perspective" ,Palgrave MacMillan, New York 2012
מיטל דה רזון
מיטל דה רזון (נולדה ב-31 בינואר 1985) היא זמרת, פזמונאית ומפיקה מוזיקלית ישראלית.
ביוגרפיה.
דה רזון החלה ללמוד מוזיקה קלאסית ונגינת פסנתר בגיל 6. היא פרצה לסצנת המוזיקה האלקטרונית לראשונה בשנת 2008, תוך שהקימה את הרכב המוזיקה האלקטרונית "Epiphony", יחד עם המוזיקאי איתי קלדרון. יחד הפיקו להיטי מועדונים שונים, בהם "Out of My Skin", בשיתוף התקליטן עופר ניסים, והוציאו סך של כחמישה אלבומים.
בשנת 2010 הוציאה את השיר "Love Rehab", יחד עם המפיק חיים אביטל, שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים השבועי של יוון. בשנת 2012 השתתפה בשירו של המוזיקאי סקאזי, "Warrior", מתוך אלבומו, My Way.
בשנת 2013 השתתפה מיטל בקדם-אירוויזיון 2013, יחד עם הזמר אסי טל, יחד ביצעו את השיר "Toda La Noche", והגיעו למקום השלישי. באותה השנה, הקליטה יחד עם הזמר אייל גולן את השיר "Always My Number One", המהווה כשיר הרשמי של אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 לאותה השנה.
ב-2014 ייצגה את ישראל בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה, תוך שזכתה בפרס "המופע הישראלי הטוב ביותר", יחד עם להקת TripL.
ב-2015 הוציאה חברת הליקון את אלבום הבכורה שלה, End to Start. באלבום נכלל השיר "Toda La Noche", איתו התמודדה בקדם-אירוויזיון.
בשנת 2016 התמודדה בתוכנית המציאות "", והעפילה למקום השני. ב-2017 התמודדה גם בעונה הרביעית של תוכנית מציאות "הכוכב הבא", אך לא צלחה את שלב האודישנים.
מיטל דה-רזון
שקורטה פייזה
שקורטה פייזה (באלבנית: Shkurte Fejza; נולדה ב-18 בנובמבר 1961) היא זמרת פולק אלבנית מקוסובו.
ביוגרפיה.
פייזה נולדה במושיטיסה ב-18 בנובמבר 1961.
היא החלה את הקריירה שלה כשהשתתפה כחלק מההרכב Afërdita וזכתה במקום הראשון ובפרס Debutantja më e suksesshme בפסטיבל פריזן "Takimet e Majit" שהתקיים במאי 1975. היא זמרת ידועה בארצה, והיא שואבת השראה משירים עממיים אלבניים מסורתיים, כאשר חלק משיריה מתארים גם מסורות ומוזיקה פופולרית וגם את סבלם של הקוסובואים בסרביה. שיתופי הפעולה הבולטים ביותר הם שיחרת בהלולי , רמז'יה אוסמני וסברי פייזולולהו .
ברט סטיבנס
ברט סטיבנס (באנגלית: Bret Stephens; נולד ב-21 בנובמבר 1973) הוא עיתונאי, בעל טור ועורך עיתון יהודי-אמריקאי. זוכה פרס פוליצר לעיתונות בתחום הפרשנות.
ביוגרפיה.
סטיבנס נולד בניו יורק בן להורים יהודים חילונים, גדל במקסיקו סיטי שבה ניהל אביו מפעל ובמסצ'וסטס. הוא בעל תואר ראשון בפילוסופיה פוליטית מאוניברסיטת שיקגו ותואר שני בפוליטיקה השוואתית מבית הספר לכלכלה של לונדון.
את קריירת העיתונות שלו החל בוול סטריט ג'ורנל שם הועסק כעורך בניו יורק ובבריסל. ב-2002 מונה לעורך הראשי של ג'רוזלם פוסט ועבר לישראל. ב-2004 התפטר וחזר לעבוד בוול סטריט ג'ורנל בו כתב את המדור "מבט עולמי ("Global View"). כמו כן היה פרשן קבוע בתוכנית הפוליטית השבועית ברשת פוקס ניוז. ב-2006 זכה בפרס אגדות העיתונאים של דרום-אסיה על כיסוי רעידת האדמה בקשמיר (2005), ב-2008 זכה בפרס בריינדל למצוינות בתחום המאמרים העיתונאיים , ב-2010 זכה בפרס בסטייה על כתיבתו בתחום הכלכלי ב-2013 זכה בפרס פוליצר בתחום הפרשנות על כתיבתו בתחום הפוליטיקה ויחסי החוץ של ארצות הברית. באפריל 2017 עבר לכתוב כפובליציסט בניו יורק טיימס, כמסגרת מאמצי העיתון להביא דעות אחרות מהקו המערכתי הקיים. כמו כן החל לשמש פרשן בחדשות NBC וב-MSNBC.
במהלך קריירת הכתיבה שלו הביע דעות נאו-קונסרבטיביות. הוא ביקר בחריפות את הסכם הגרעין עם איראן. סטיבנס הוא אחד מהמבקרים הבולטים בקרב תומכי המפלגה הרפובליקנית לנשיא דונלד טראמפ.
נשוי לקורינה ואב לשלושה.
אדוריאן שטלה
אדוריאן שטלה (במקור שטיין, בהונגרית: Stella Adorján; קזפלק, 30 בינואר 1897 – בודפשט, 26 באוגוסט 1967) היה עיתונאי, סופר, הומוריסטן, מתרגם ספרות, יהודי-הונגרי כותב משותף של יצירות עם אישטוואן בקפי.
ביוגרפיה.
הוא נולד במשפחה יהודית. אביו היה ז'יגמונד שטיין ואמו יוזפה גרוס. את לימודיו בבית הספר סיים באוראדיה ובקולוז'וואר. כעיתונאי, עבד תחילה בעיתונים כפריים, משנת 1921 בעיתון אשט, אחר-כך במגזין דליבאב ומשנת 1939 במערכת העורכים של העיתון "הונגריה". אין פרטים מדויקים כיצד עבר את תקופת השואה. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא עבד עבור כתבי העת ה"עולם", ה"פה החופשי", "הונגריה העצמאית", ומשנת 1952 היה עמית מערכת הלודאש מתי. כתביו הופיעו גם ביומון אומה ההונגרית (Magyar Nemzet). הוא היה גם מחבר קברטים מצליח.
עבודותיו העיקריות.