ביערות בהם הראטן גדל, הערך הכלכלי שלו עשוי לסייע בהגנה על אדמת היער, על ידי מתן חלופה לחוטבי עצים, אשר מוותרים על כריתת עצים ובמקומם קוצרים קני ראטן. הרבה יותר קל לקצור ראטן; כלי העבודה, הדרושים, פשוטים יותר וההובלה שלו קלה מאוד. צמחי ראטן אף גדלים בקצב הרבה יותר מהיר מרוב העצים הטרופיים, מה שהופך אותם לאמצעי אפשרי לתחזוקת היער, מאחר שהם מספקים יבול רווחי, שקל להחליפו, במקום עצים. נותר לחכות ולראות אם צמחי ראטן יכולים להיות רווחיים או שימושיים כמו החלופות.
באופן כללי, ראטן גולמי מעובד לכמה מוצרים, המשמשים כחומרי גלם להכנת רהיטים. קוטר גבעולי זני הראטן השונים נע בין מילימטרים ספורים עד 5-7 ס"מ. לרוב, עוברים גדילי הראטן קילוף והמעטפת משמשת כחומר אריגה. הליבה הנותרת יכולה לשמש למטרות שונות בתעשיית הריהוט. ראטן הוא חומר מצוין בעיקר משום שהוא קל משקל, עמיד וגמיש עד גבול מסוים.
נושאים סביבתיים.
צמחיית הראטן נמצאת בסכנת הכחדה, עקב קצירה מוגברת וחיתוך הגבעולים הצעירים בשלב מוקדם מדי, דבר אשר פוגע ביכולתם להתרבות. קציר בלתי נשלט של ראטן יכול להוביל לפגיעה הדרגתית ביער, המשפיעה על המערכת האקולוגית הכוללת של היער ושירותיה. גם תהליך העיבוד עלול לזהם. השימוש בכימיקלים רעילים ובדלק, במהלך עיבוד ראטן, משפיע על הקרקע, האוויר ומקורות מים ובסופו של דבר על בריאות האנשים. בינתיים, הדרך המקובלת לייצור ראטן מאימת על יכולת האספקה ארוכת הטווח של הצמח ועל הכנסות העובדים.
שימושים.
ישנו שימוש נרחב בראטן לצורך הכנת רהיטים וסלים. חיתוך הראטן למקטעים, מאפשר להשתמש בו כעץ, לייצור רהיטים. הראטן סופח צבעים וכתמים כמו סוגים רבים אחרים של עץ, על כן הוא זמין בצבעים רבים; וניתן לעצב אותו בסגנונות שונים. יתר על כן, הליבה הפנימית ניתנת להפרדה ולעיבוד בצורת נצרים. בשל חוזק הראטן ועמידותו מפני התפצלות לשבבים, מקטעים של ראטן יכולים לשמש כמוטות או קנים לאמנויות לחימה - באמנויות לחימה, שמקורן בפיליפינים, בפרט ארניס מודרני ואסקרימה, עושים שימוש במקלות ראטן באורך 70 ס"מ, הנקראים 'באסטון'. באופן כללי, ראטן הוא החומר היחיד, המקובל על האגודה לאנכרוניזם יצירתי (SCA), לשם בניית נשק להלקאה בקרבות.
מסיבות דומות, הראטן הוא חומר נפוץ בבניית המקל, המשמש להזזת הקוביות על ידי אנשי הקזינו, המטפלים במשחקי קובייה.
ראטן, כמו הליבנה והבמבוק, הוא חומר נפוץ לייצור ידיות ופטישי הקשה, במיוחד מקושים עבור מקלדות של כלי הקשה (ויברפון, קסילופון, מרימבה וכו').
הפרי, של חלק מצמחי הראטן, מפריש שרף אדום, המכונה 'דם דרקון'. בימי קדם נחשב שרף זה לבעל תכונות מרפא ואף שימש בין היתר לצביעת כינורות. באופן רגיל, לצבע המתקבל מהשרף על גבי עץ גוון אפרסק בהיר.
בתחילת שנת 2010, הכריזו מדענים באיטליה, כי עצי ראטן ישמשו בתהליך חדש, 'עץ לעצם', לשם הפקת עצם מלאכותית. השיטה משתמשת בפיסות קטנות של ראטן, המוכנסות לכבשן, שם מוסיפים סידן ופחמן. העץ עובר חימום נוסף תחת לחץ עז במכונה נוספת, דמוית תנור, אליה מחדירים תמיסת פוספט. תהליך זה מייצר העתק כמעט מדויק של חומר העצם. התהליך כולו לוקח בערך 10 ימים. בעת ההכרזה נבחנה העצם המלאכותית על כבשים, ללא כל סימני דחייה. חלקיקים מגוף הכבשים היגרו ל'עצם העץ' ויצרו עצמות ארוכות ומתמשכות. התוכנית החדשה לפיתוח 'עצם העץ' ממומנת על ידי האיחוד האירופי .על פי הצפי, בשנת 2015, יחלו עם שתלים בבני אדם.
גמישותם ועמידותם של קני הראטן הופכות אותם לכלי יעיל עבור הטלת עונש משמעתי כואב (הלקאה). מקל ראטן, באורך 1.2 מטר ובעובי של 1.5 ס"מ, משמש לענישה גופנית מרתיעה במלזיה, סינגפור וברוניי. לפני השימוש, מושרה המקל במים, כדי להפכו לכבד וגמיש יותר. את העונש מקבל העבריין על ישבנו החשוף. היה זה ראטן (ולא במבוק, כפי שדווח בטעות) ששימש להלקאה של מייקל פ. פיי בשנת 1994. מקלות הראטן משמשים גם לשם הטלת משמעת על חיילים סוררים בצבא סינגפור (ראו כאן).
קני ראטן מעט דקים יותר היוו כלי ענישה גופני שגרתי בבתי ספר באנגליה ובוויילס ומשמשים עדיין לאותה המטרה בבתי ספר בסינגפור, מלזיה ומספר ארצות אפריקאיות (ראו כאן). "רותאן" משמעו במאלאית "אלה עשויה ראטן" המשמשת לבצוע עונש המלקות, דבר שמקושר במאלאית אל "מלקות", "מכות", "שוט".
Vengeance
טירת סנטאנג'לו
טירת סנטאנג'לו (באיטלקית: Castel Sant'Angelo) היא מבנה מעגלי גבוה הנמצא ברומא שבאיטליה. במקור היה המבנה מאוזולאום שנבנה על ידי הקיסר הרומי אדריאנוס עבור עצמו. המבנה ממוקם בקרבת הוותיקן ושימש במשך מאות שנים כמצודה וטירה. כיום המבנה הוא מוזיאון.
קבר אדריאנוס.
קבר הקיסר אדריאנוס נבנה על הגדה הימנית של נהר הטיבר בין השנים 135–139. צורתו המקורית של המבנה הייתה אליפטית. על גג המבנה היה גן ובמרכזו קוודריגה מוזהבת עם פסל הקיסר. לאחר מותו, אפרו של הקיסר, של אשתו סבינה ובנו המאומץ לוקיוס אאליוס הוטמנו בחדר המרכזי (כיום חדר האוצר) במבנה. קיסרים נוספים נקברו במבנה, כולל האחרון בהם, קרקלה, בשנת 217.
אדריאנוס בנה גם את גשר סנטאנג'לו המוביל אל המבנה.
מצודה רומית.
במהלך שלהי האימפריה הרומית הפך המאוזוליאום למצודה. בשנת 401 הפך המבנה למבצר ושולב כחלק מחומת אורליאנוס שהקיפה את העיר.
קברי הקיסרים (כדי האפר) נבזזו בעת הביזה של רומא בשנת 410 על ידי הויזיגותים בראשות אלאריק הראשון. פסלי הברונה נבזזו במהלך הביזה שנערכה על ידי הגותים בשנת 537.
מצודה אפיפיורית.
החל מהמאה ה-14 הפך המבנה למצודה אפיפיורית. האפיפיור ניקולאס השלישי קישר את המצודה לבזיליקת פטרוס הקדוש במסדרון מבוצר שכונה "הפאסטו" (Passetto di Borgo). המצודה שימשה מקלט לאפיפיור קלמנס השביעי בעת המצור של קארל החמישי קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1527.
האפיפיור פאולוס השלישי בנה במקום דירת מגורים מפוארת עבורו, למקרה של מצור, והאפיפיור ליאו העשירי בנה במקום קפלה לצורכי תפילה.
האפיפיורים השתמשו במצודה ככלא. ג'ורדנו ברונו היה כלוא במצודה שש שנים, ובתפקידה זה מוזכרת המצודה באופרה של ג'אקומו פוצ'יני "טוסקה". על גשר הטירה הוצאה להורג בעריפה ביאטריצ'ה צ'נצ'י, שלפי האגדה רוחה רודפת את המקום.
בשנת 1752 הוצב בראש המבנה פסל מיכאל הקדוש מעשי ידי הפסל הפלמי פיטר ואן ואשאפלט (Peter van Verschaeffelt). הפסל מציג את המלאך מיכאל המחזיק חרב מעל ראשו - פסל זה נתן לטירה את שמה הנוכחי.
פסל זה החליף פסל שיש קודם מעשה ידי הפסל רפאלו די מונטלופו (Raffaello di Montelupo) שהוצב בראש המבנה בשנת 1536 ומצוי כיום בתוך המבנה.
מוזיאון.
הטירה מהווה כיום חלק מהמוזיאון הלאומי של טירת סנטאנג'לו.
הטירה בספרות.
הטירה מהווה מקום המחבוא של הרוצח בספרו (וגם בסרט המבוסס על הספר) של דן בראון "מלאכים ושדים".
מרים גלזר תעסה
משרד איכות הסביבה
חוסה דה סן מרטין
חוֹסֶה פרנסיסקו דֶה סַן מַרְטִין אי מאטורס (בספרדית: José Francisco de San Martín y Matorras; 25 בפברואר 1778 – 17 באוגוסט 1850) היה מצביא ומדינאי ארגנטינאי, מהאישים הבולטים בתנועה לשחרור דרום אמריקה מהשלטון הספרדי, ואף זכה לכינוי "המשחרר" (el Libertador).
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
נולד בעיר זָ'אפֵּז'וּ (Yapeyú) שבפרובינציית קוריינטס בארגנטינה. אביו חואן היה סגן המושל של הפרובינציה. ב-1781 עברה משפחתו לבואנוס איירס, וב-1784 לספרד. בגיל 11 הצטרף לצבא. השתתף בקרבות בצפון אפריקה במלייה וכן באוראן, שם אף נפצע. מאוחר יותר השתתף בין היתר בקרבות נגד צרפת המהפכנית (1793-1795), במלחמת התפוזים עם פורטוגל (1801) ובקרב ביילן נגד צבא נפוליאון (1808), שבסופו הועלה לדרגת קולונל וקיבל עיטור זהב.
הצטרפותו לתנועת השחרור בדרום אמריקה.
בתקופה זו התוודע לחוגי הבונים החופשיים באירופה שעסקו בתוכניות להשיג עצמאות לאמריקה הדרומית. ב-1811 פרש מהצבא הספרדי, ובספטמבר נסע ללונדון, שם הצטרף לתא לָאוּטָרוֹ (Logia Lautaro), ארגון חשאי במתכונת הבונים החופשיים שבו היו חברים בזמנים שונים גם פרנסיסקו דה מירנדה, סימון בוליבר, ברנרדו או'היגינס ואחרים. ב-1812 חזר לבואנוס איירס, שם הפקידה בידיו החונטה שתפסה את השלטון גדוד פרשים. באותה שנה נשא לאישה את מריה דה לוֹס רמדיוס דה אסקלדה (María de los Remedios de Escalada) בת ה-15. ב-1813 ניצח את הכוחות המלוכנים בקרב סן לורנסו, הקרב היחיד שלו על אדמת ארגנטינה. לאור הצלחתו מונה למפקד צבא הצפון של תומכי העצמאות במקום מנואל בלגראנו, אך בעיות בריאות מנעו ממנו לקבל את התפקיד. במקום זאת התמנה למושל אזור קוז'ו (Cuyo), במערב ארגנטינה של היום.
כיבוש צ'ילה ופרו.
ב-9 ביולי 1816 הכריז קונגרס טוקומן על עצמאותן של "הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה". באותו זמן עסק סן מרטין בכינוס צבא שיחצה את האנדים לכיוון צ'ילה. בינואר 1817 קיבל צבאו של סן מרטין, שכונה "צבא האנדים", פקודה לצאת לדרך ממנדוסה. הוא ניצח את המלוכנים בצ'קבוקו ב-12 בפברואר, וזמן מה מאוחר יותר נכנס לסנטיאגו דה צ'ילה וברנרדו אוהיגינס התמנה לדירקטור של צ'ילה. הוא נסע לבואנוס איירס כדי לגייס תגבורת. בסוף 1817 חזר לצ'ילה, שם נוצח בקרב קנצ'ה ריאדה, ב-19 במרץ 1818. המלוכנים היו קרובים לכבוש את סנטיאגו, אלא שבקרב מאיפו, ב-5 באפריל 1818, הצליח סן מרטין לנצחם בשנית ובכך הבטיח את עצמאותה של צ'ילה. באותו זמן התחוללה בבואנוס איירס מלחמת אזרחים של ממש בין השלטון המרכזי לבין הפרובינציות, וסן מרטין נאלץ להשהות את תוכניותיו. ב-1820 חידש את כיבושיו, ובעזרת הצי של תומאס קוקרן גירש את המלוכנים מחופה של פרו.