למרות האמור לעיל, הפרסומים הראשונים לא ביטאו עמדה זו, אלא להפך. היומון החדשותי אל-מוקטם (כשמו של הר מפורסם מחוץ לקהיר), שנוסד בפברואר 1889 במצרים ביוזמה ובמימון בריטי, היה באופן ברור פרו-בריטי, וביקש להיות מתחרה לעיתון "אל-אהראם" הפרו-צרפתי. עורכו של "אל-מוקטם" היה גם כן מהגר לבנוני בן עדה נוצרית. "אל-מוקטם" זכה, על פי דיווחים של בני התקופה, לתפוצה גדולה בכל רחבי מצרים, והביא ידיעות מעודכנות באמצעות שירותי הטלגרף ומקורות בריטיים פנימיים, ואיכות ייצורו הייתה אף היא ברמה גבוהה מאוד. בדצמבר 1899 נוסד העיתון הפרו-ח'דיוי, אל-מואייד ("התומך"), יומון חדשות באיכות מצוינת, שלראשונה עורכו היה מצרי-מוסלמי, השיח' עלי יוסוף. את המימון לעיתון קיבל יוסוף משליט מצרים, עבאס חלמי השני, וכן מאישים שסלדו מהשלטון הזר במצרים. עיתון זה, בעל קו פוליטי ברור, התנגד באופן נחרץ לכיבוש הבריטי, בשם האסלאם, וכך הפך לשופר של מתנגדי השלטון הקולוניאלי במצרים.
כמה מהמנהיגים הפוליטיים החשובים בתנועה הלאומית המצרים, כמוסטפא כאמל, אחמד לוטפי א-סייד, וסעד זע'לול, כתבו בעיתון באופן שוטף. בעשור הראשון של המאה ה-20 החלו להופיע במצרים עיתונים שהיו מזוהים כל אחד עם קו לאומי פוליטי של מייסדם. כזה היה העיתון אל-ליווא ("הדגל"), שנוסד בינואר 1900 על ידי מוסטפא כאמל, לאומי מצרי בעל השקפה פרו-עות'מאנית שהביע רוח אקטיביסטית לסלק את הבריטים בשם רעיון הלאומיות המצרית. עיתון זה הפך במהרה לנפוץ במצרים. בשנת 1907 נוסד העיתון אל-ג'רידה ("העיתון"), בעריכת אחמד לוטפי א-סייד, שייצג קו לאומי פחות אקטיביסטי, ודגל בשחרור לאומי הדרגתי. לקראת סוף המאה ה-19 כבר הופיעו בקהיר ובאלכסנדריה יחדיו כ-210 עיתונים וכתבי עת. עשר שנים אחר כך כבר יצאו לאור כ-303 פרסומים (פרסום חדש כל 12 יום בממוצע).
הפרסומים הללו כללו עיתונים פוליטיים וחדשותיים, נושאים חברתיים, תרבותיים, מקצועיים, עיתוני נשים, נושאים ספרותיים ועוד. כך צעד אחר צעד הפכה העיתונות למוסד של קבע בחיים הציבוריים. יחד עמה עלתה גם רמת הכתיבה, העריכה, העיצוב הגרפי וההפצה. העיתונות במצרים הפכה, בשנים מועטות, למוצר שלא נפל מהטובים שבעיתוני אירופה ערב מלחמת העולם הראשונה. קהל הקוראים הלך וגדל. עם זאת, בשאר מחוזות ערב, כסוריה, ארץ ישראל, עיראק, והחג'אז, לא הייתה התקדמות מרשימה שכזו לנוכח השלטון המדכא, רמת החינוך הירודה, והריחוק מהמרכזים הפוליטיים. בחבלי ארץ אלה התפרסמו עיתונים מעטים, ברוב המקרים על ידי זרים, והם החזיקו מעמד זמן קצר בלבד.
הפיכת הטורקים הצעירים בשנת 1908, וסילוקו של הסולטאן עבדול חמיד השני, הביאה לשינוי המיוחל בעיתונות באזור הסהר הפורה. בחמשת החודשים האחרונים של שנת 1908, יצאו לאור כ-44 עיתונים ערביים חדשים בלבנון, בסוריה, בארץ ישראל ובעיראק, עלייה משמעותית לעומת העבר. עד מלחמת העולם הראשונה הופיעו כ-355 עיתונים וכתבי עת נוספים באזור, ממוצע של פרסום חדש כל שישה ימים. באופן צפוי, מחצית מעיתונים אלו ראו אור בלבנון, כאשר 19 מתוכם יצאו לאור בירושלים, יפו וחיפה. עיתונים אלו הביעו את מורת רוחם משלטון העות'מאני המדכא של הסולטאן, והביעו אופטימיות באשר לעתיד העיתונות, ההשכלה והמדינה העות'מאנית. שמות העיתונים יכולים להעיד על האופטימיות והשאפתנות של הזמן: אל-עירפאן ("הידע"), אל-אנקילאב ("ההפיכה"), אל-נהדה ("התחייה"), ושמס אל-עדאלה ("שמש הצדק").
מאידך, הקלות שבה ניתנו רישיונות לעיתונים בשטחי האימפריה למן 1908, אפשרה לכל אדם ללא הכשרה וניסיון להדפיס עיתון, בשם אינטרס מסוים. עובדה זו, לצד פיגור התשתיות, וכמות הקוראים הקטנה יחסית באוכלוסייה, הביאה לכך שמרבית העיתונים לא שרדו זמן רב, ואלה שכן שרדו, הודפסו במאות עד אלפים בודדים בלבד. מלחמת העולם הראשונה הייתה זו שהפסיקה, באופן זמני, את פרץ היוזמה בתחום העיתונות בעולם הערבי. חוסר המשאבים, ובעיקר הצנזורה הקשה שהוטלה על העיתונות, אם על ידי השלטון העות'מאני ואם על ידי השלטון הבריטי במצרים, הגבילה את חופש הביטוי באופן נוקשה ביותר.
העיתונות הערבית בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
העיתונות המצרית בין שתי מלחמות העולם.
בתחילת המאה ה-20, הפכה מצרים למרכז העיתונות בעולם הערבי. השנים שבאו לאחר מלחמת העולם הראשונה, ששיאם במאבק לעצמאות שהוכתר בהצלחה חלקית בשנת 1922, ועד מהפכת הקצינים החופשיים, מסמלות את תור הזהב בעיתונות המצרית. במהלך תקופה זו הופיעו מרבית העיתונים החשובים היוצאים לאור עד היום במצרים ומופצים בעולם הערבי כולו. תקופה זו הייתה רוויה בפעילות תוססת בזירה הציבורית, שחלקה הראשון היה מלווה באופטימיות בעקבות הקמת מצרים כמדינה ריבונית במסגרת מלוכה חוקתית עם בית מחוקקים נבחר, והשאיפות ליצור חברה מודרנית חדשה לאורה של תרבות המערב והעבר הפרעוני המפואר. העיתונות המצרית הייתה גדושה בנושאים כבניית מוסדות המדינה החדשים, העיסוק באוריינטציה התרבותית של הזהות המצרית, והמשך המאבק מול הנוכחות הקולוניאלית בארץ הנילוס. האופטימיות הגדולה בחברה המצרית עברה בהמשך להתפכחות נוכח הקשיים ביישום הרעיונות הגדולים, והסיאוב הפוליטי שפשה בצמרת השלטון. כל אלו השתקפו באופן חסר תקדים בעיתונות המצרית של התקופה.
למן שנות ה-20 של המאה ה-20, צצו כל שנה עשרות עיתונים וכתבי עת, שעסקו במגוון תחומים, מפוליטיקה ועד כתבי עת מקצועיים. בשלב הזה כמעט כל העיתונים במצרים היו בבעלות פרטית של ילידי מצרים. בשנת 1937 היו כבר כ-250 עיתונים וכתבי עת בשפה הערבית לבדה במצרים ועוד כ-65 עיתונים בשפות זרות. ההתפתחות של העיתונות בשפה הערבית באותן שנים, לוותה במידה רבה גם בהתפתחויות החומריות של הזמן, כגון פיתוח התשתיות שאפשרו להוביל עיתונים רבים יותר למקומות מרוחקים, טכנולוגיה ברמה גבוהה שאפשרה להעלות את איכות ההדפסה ואיכות הנייר וכדומה. השיפור וההרחבה של ההשכלה בעולם הערבי כולו בחסות המדינה, הגדילו משמעותית את אחוזי האוריינות, וכתוצאה מכך עלה מספר הצרכנים בהתאם.
אם בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, נמכרו יומונים מרכזיים כגון "אל-מוקטם", "אל-אהראם", ו"מצר" ("מצרים" – ביטאון מפלגת ה"ופד") בכ-10 עד 12 אלף עותקים, הרי שכעבור עשור כבר הופצו עיתונים אלה בכ-25 עד 30 אלף עותקים. עשור מאוחר יותר גדל המספר ל-50 אלף. על פי ההערכות, הגיעה תפוצתם של כלל היומונים במצרים בלבד לאחר מלחמת העולם השנייה לכ-200 אלף כל אחד, ועוד כ-360 אלף עותקים של כלל כתבי העת השונים, שהם למעלה מחצי מיליון עותקים בשנה של עיתונות מודפסת. מתוכם, על פי סקר משנת 1937, כ-10 אלפים עותקים של עיתונות מצרית הופצו ברחבי העולם הערבי. רבים מהקוראים בארצות ערביות אחרות העדיפו לקרוא את העיתונות המצרית על פני העיתונות המקומית. עלייה במספר הקוראים, והנחשפים למידע העיתונאי, העלתה מאוד גם את יוקרת המקצוע של עיתונאי ברחבי העולם הערבי, כך שבשנת 1936 כבר נפתח החוג ללימודי העיתונאות באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
המצב הפוליטי ששרר במצרים בין שתי מלחמות העולם, שבו שלט בית המלוכה לצד הפרלמנט, בעוד הבריטים בראשות הנציב העליון בוחשים בקלחת, איפשר חופש עיתונאי חסר תקדים במדינה ערבית. באופן כזה לכל מפלגה או תנועה היה עיתון שלה, ולפעמים כמה כתבי עת ויומונים שונים. למפלגה הפופולרית במצרים, ששלטה לאורך רוב התקופה המלוכנית בפרלמנט, מפלגת אל-ופד, היה יומון בשם כוכב א-שרק ("כוכב המזרח"), וכן היומון אל-בלאע' ("המסר"), ומאוחר יותר אל-מצרי ("המצרי"). למפלגה החשובה השנייה, מפלגת הליברליים החוקתיים של מצרים, היה את היומון החשוב והאיכותי א-סיאסה ("הפוליטיקה"), בו כתב האינטלקטואל המצרי הבולט מוחמד חוסיין היכל, שייסד עיתון חשוב נוסף בשם א-סיאסה אל-אוסבועיה ("הפוליטיקה השבועית") בשנת 1926.
גם תנועות פן-אסלאמיות הוציאו לאור עיתונים, כגון "אל-מנאר" ("המגדלור") של האינטלקטואל ראשיד רידא. גם תנועת "האחים המוסלמים" הוציאה לאור בשנות ה-30 מספר שבועונים, ג'רידת אל-א'חואן אל-מוסלמין ("עיתון האחים המוסלמים") משנת 1933, אל-נד'יר ("המתריע") משנת 1938, ומג'לת אל-אח'ואן אל-מוסלמין ("מזגין האחים המוסלמים") שיצא לאור בשנות ה-40. את כולם ערך מייסד התנועה, חסן אל-בנא, בעצמו.
גם בית המלוכה הוציא לאור מספר ביטאונים וכתבי עת, שהצטרפו לעשרות כתבי העת הפוליטיים, התרבותיים, החברתיים, והבידוריים כגון: המגזינים אל-הלאל (אותו ירחון ספרותי-מדעי שהחל לצאת בלבנון בסוף המאה ה-19, וממשיך לצאת לאור עד היום במצרים), אל-כאתב ("הסופר"), א-ת'קאפה ("התרבות"), אל-רסאלה ("השליחות"), אל-כשכול ("האוסף"), אל-את'נין ואל-דוניא ("יום שני והעולם"), אל-מג'לה אל-ג'דידה ("המגזין החדש") ועוד רבים. שניים מבין אלה היו דו-שבועונים חשובים מאוד, היוצאים לאור עד ימינו וזוכים לפופולריות גדולה בעולם הערבי –אל-מוצוור ("המאויר"), ורוז אל-יוסוף .
סיפור לידתו של העיתון האחרון, יכול ללמד משהו על אודות העיתונות הערבית המקצועית בראשית שנות ה-20. מייסדת העיתון "רוז אל-יוסוף", שחקנית תיאטרון מצריה ממוצא לבנוני, בשם פאטמה אל-יוסוף, ייסדה את העיתון בשנת 1925, ותיארה בספרה האוטוביוגרפי כיצד התחיל העיתון את דרכו בדירתה הפרטית, כאשר היא ושני שותפיה לעיתון עשו את כל המלאכות העיתונאיות והמקצועיות לבד לחלוטין – מאיסוף המידע ברגל או על גבי אופניים, ועד ההדפסה וההפצה.
העיתונות הלבנונית בין שתי מלחמות העולם.