יש בידינו מידע מוחלט יותר בנוגע לחלקים של הודו שבהם מגסתנס ביקר. הוא נכנס לתת היבשת דרך מחוז פנטאפוטמיה (כיום אזור פונג'אב), וסיפק תיאור מלא של הנהרות שנמצאים שם (כנראה חמשת פלגי המים של האינדוס היוצרים את אזור פונג'אב), והמשיך משם בדרך המלך לפטליפוטרה. ישנם דיווחים שמגסתנס ביקר במתורה , בביהאר, אולם נראה שלא ביקר בחלקים אחרים של הודו.
אינדיקה.
מגסתנס תיאר את הודו בספרו "אינדיקה" . הספר המקורי אבד, אבל חלקים ממנו שרדו בחיבורים יוונים ולטינים מאוחרים יותר. החיבורים המוקדמים ביותר מאלה הם חיבוריהם של דיודורוס סיקולוס, סטראבון ("גאוגרפיקה"), פליניוס הצעיר ואריאנוס ("אינדיקה").
בתחילת האינדיקה שלו, מגסתנס מתייחס להודים הזקנים יותר, היודעים על הגעתם הפרה-היסטורית של דיוניסוס והרקולס להודו, שהיה סיפור פופולרי מאוד בקרב היוונים בתקופה האלכסנדרית. חשובות במיוחד הן הערותיו על דתות ההודים. הוא מזכיר את חסידיהם של הרקולס ודיוניסוס אך לא מזכיר בודהיסטים, מה שתומך בתאוריה שהדת הבודהיסטית לא הייתה ידועה מאוד לפני שלטון אשוקה.
האינדיקה שלו שימש מקור חשוב לסופרים רבים מאוחרים יותר, כמו סטראבון ואריאנוס. הוא מתאר מקומות כמו ההימלאיה והאי סרי לנקה. הוא מתאר גם מערכת קאסטות שונה מזו הקיימת היום.
מורשת.
מבין הסופרים המאוחרים  שהמתייחסים לאינדיקה בחיבוריהם, אריאנוס מדבר בהערכה רבה על מגסתנס, בזמן שסטראבון ופליניוס הצעיר מתייחסים אליו בפחות כבוד. האינדיקה עצמו הכיל סיפורים פנטסטיים רבים, למשל על אנשים בעלי רגליים הפוכות, אזניים גדולות מספיק כדי לישון בהן וללא פיות, וסופרים מאוחרים יותר כמו סטראבון סתרו את התיאורים הללו והבטיחו לקוראיהם שסיפוריו של מגסתנס, כמו גם סיפורו על ייסודה של הודו על ידי הרקולס ודיוניסוס, היו מיתולוגיים כמעט ללא בסיס במציאות.
האינדיקה של מגסתנס, כמו האינדיקה של קטסיאס, הוא בין התיאורים המערביים הידועים המוקדמים ביותר של הודו ומגסתנס נחשב אחד המייסדים של לימודי תולדות הודו במערב. הוא גם השגריר הזר הראשון הנזכר בהיסטוריה של הודו.
מגסתנס גם מעיר על קיומן של השקפות פילוסופיות קדם-סוקרטיות בקרב קאסטת הברהמן והיהודים. כחמש מאות שנה מאוחר יותר, קלמנס מאלכסנדריה בחיבורו "סטרומטה", ייתכן שהבין בטעות שמגסתנס הגיב לטענות על ראשוניות או עליונות יוונית, כאשר כתב שמגסתנס כתב בספר השלישי של האינדיקה שלו: "כל הדעות שביטאו הקדמונים על טבע, ניתן למצוא גם אצל הפילוסופים מחוץ ליוון, חלקן אצל הברהמנים ההודים ואחרות בסוריה אצל אלה הנקראים יהודים". מגסתנס, כמו הפילוסוף נומניוס מאפאמיאה, פשוט השווה בין הרעיונות של התרבויות העתיקות.
יוסף בן מתתיהו מזכיר את מגסתנס פעמיים בחיבוריו, כאחד הסופרים היוונים המוקדמים שסיפרו על נבוכדנצר מלך בבל, בספר הרביעי באינדיקה.
סמואל מונטגיו, ברון סוויית'לינג הראשון
סמואל מונטגיו, הברון הראשון מסוויית'לינג (באנגלית: Samuel Montagu, 1st Baron Swaythling; כ"ט בכסלו ה'תקצ"ג, 21 בדצמבר 1832 - י"ב בטבת ה'תרע"א, 12 בינואר 1911) היה בנקאי, פוליטיקאי וציוני יהודי-אנגלי.
קורות חיים.
נולד בשם מונטגיו סמואל (Montagu Samuel) בליברפול שבאנגליה, והיה יהודי-אורתודקסי. הבן השני ללואיס סמואל (1794-1859), שען מליברפול, ולאשתו הנרייטה ישראל.
שמו הפרטי היה "מונטגיו", אך בשלב מסוים קבע אביו שהשם סמואל (שמואל) ישמש את בנו כשם פרטי והוא ייקרא "סמואל מונטגיו".
ב-1847 עקר ללונדון והקים בה לאחר כמה שנים (1853) את פירמת הבנקאות "Samuel Montagu &amp; Co" (סמואל מונטגיו ושות') . כבנקאי עשיר ומצליח היה שותף בפעילות בינלאומית לטובת יהודי העולם: הוא שיתף פעולה עם הברון רוטשילד ב-1875 בייסוד בית ספר לאמנות בירושלים, וכיהן כגזבר הוועד הלונדוני למען הפליטים היהודים מרוסיה. הוא ערך מסעות כדי להתרשם מקרוב ממצב היהודים העולמי: ב-1884 נסע למושבות היהודיות באמריקה, וב-1886 נסע לסייר באימפריה הרוסית.
גם בענייניה הפנימיים של קהילת יהודי לונדון היה מונטגיו מעורב, הוא גיבש התאחדות של קהילות וחברות של יוצאי מזרח אירופה בלונדון, כדי לנתקם מן הקהילה המרכזית שבראשה עמד הרב הראשי נתן אדלר. מונטגיו היה אורתודוקס, מראשי הלוחמים ברפורמים בבריטניה והתאמץ להדיח את ראשי התנועה, ישראל אברהמס וקלוד מונטיפיורי מוועד הקהילה. למרבה האירוניה, דווקא בתו, לילי מונטגיו, הצטרפה אליהם והייתה פעילה בהקמת האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת.
מלבד תרומתו ויוזמותיו למען יהדות אנגליה, לקח גם חלק בתנועת האם הציונית "חובבי ציון".
מונטגיו נבחר לשמש כשופט שלום בלונדון והיה חבר הפרלמנט הבריטי. התקדם במעלה החברה המעמדית הבריטית, תחילה כברון (1894) ולאחר מכן כלורד (1905), הוא נעשה לברון הראשון לבית סוויית'לינג וצאצאיו נשאו בתואר אחריו.
לפני פטירתו הורה לנשל מצוואתו את בנותיו מריון וליליאן שהיו מעריצות של תפיסותיו של קלוד מונטיפיורי, אם תבחרנה ללכת בעקבותיו. עזבונו נאמד ב-1,150,000 לירה שטרלינג.
בנו ויורשו היה לואיס מונטגיו, ברון סוויית'לינג השני ונכדו יואן מונטגיו.
סמואל מונטגו, ברון סוויית'לינג
פובליוס סולפיקיוס גלבה מקסימוס
פובליוס סולפיקיוס גלבה מקסימוס (בלטינית: Publius Sulpicius Galba Maximus; המאה ה-3 לפנה"ס) היה מצביא רומאי אשר התבלט בתקופת המלחמות המוקדוניות.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
הוא היה בנו של סרוויוס סולפיקיוס גלבה מקסימוס. הוא נבחר לתפקיד הקונסול בשנת 211 לפנה"ס יחד עם גניאוס פולוויוס קנטומליוס מקסימוס. הוא כינס את הסנאט הרומי, ונקבע שקנטומליוס יקבל את הפיקוד על הכוחות בפוליה, בעוד הקונסולים של השנה שעברה על הכוחות בקמפניה, ומרקוס קלאודיוס מרקלוס על הכוחות בסיציליה.
המלחמה המוקדונית הראשונה.
לקראת סוף השנה החליף סולפיקיוס את מרקוס ואלריוס לאיווינוס כמפקד הכוחות הרומאיים שנלחמו ביוון כנגד פיליפוס החמישי, מלך מוקדון (המלחמה המוקדונית הראשונה). סולפיקיוס נכשל בהצלת העיר אֵיכִינוּס (Echinus) שבתסליה, והעיר נכנעה לצבא המוקדוני. עם זאת, הוא הצליח לכבוש את האי אייגינה, חייליו בזזו את האי ומכרו את תושביו לעבדים. האי עצמו נמכר מאוחר יותר במחיר סמלי לליגה האיטולית. עם זאת, נוכחות הצי הרומי בים האגאי, הפריעה מאוד לפולייס וממלכות רבות באזור. האימפריום של סולפיקיוס הוארך גם למשך שנת 209 לפנה"ס, ובאותה שנה פנו אתונה, רודוס, כיוס ומצרים אל הרומאים והמוקדונים בבקשה להגיע להסדר ביניהם.
פיליפוס החליט שהמלחמה ברומאים אינה משתלמת יותר, והיה מוכן להגיע להסכם שלום. עם זאת, לרומאים וכן לבעלי בריתם הפרגמונים היה אינטרס להמשיך את המלחמה כדי להגדיל את ההשפעה הרומית באיליריה. אך היה חשש שבעלי בריתה היבשתיים של רומא, הליגה האיטולית וספרטה, שמאסו גם הן במלחמה, יסכימו להגיע להסכם שלום עם פיליפוס, מה שהיה מנשל את רומא ממרבית השפעתה ביוון גופא. שני הצדדים הסכימו להגיע להסכם שביתת נשק בן שלושים יום, במהלכם החל סולפיקיוס, כמו גם אטאלוס הראשון, מלך פרגמון, להרעיף הבטחות על האיטולים. אטאלוס הבטיח סיוע רב, וסולפיקיוס השיט את ציו אל מול העיר נאופקטוס באיסתמוס כדי להפגין נוכחות רומית רבת משמעות. ואכן, התנאים שהציבו האיטולים היו נוקשים מאוד, ופיליפוס, שבוודאי ראה בהם את ידם המכוונת של הרומאים, פירש אותם ככניעה גמורה וסירב.
סולפיקיוס השיט את הצי שלו מנאופקטוס אל סיקיון. פיליפוס החליט לחדש את מעשי האיבה, ותקף את אליס, בעלת בריתם של הרומאים. אליס ניצבה בנקודה אסטרטגית מאוד בפלופונסוס, וכיבושה היה מנתק את האיטולים ממסניה וספרטה. לפיכך מיהר סולפיקיוס ושט בחשאי אל אליס עם 15 ספינות. הוא הזרים באישון ליל 4,000 חיילים רומאיים אל אליס, וכאשר נפתח הקרב, הבינו המוקדונים בבהלה שבין האיטולים והאילאים ישנם גם רומאים. ניטש קרב עז, במהלכו ניסו הרומאים להגיע אל פיליפוס עצמו והרגו הרבה מאנשי המשמר האישי שלו, בסופו של דבר הורה פיליפוס לסגת. למחרת הוא ניסה לפצות את עצמו על הכישלון, וכבש את המבצר האילאי פירגוס (Pyrgus) בו מצא מספר מצומצם של אנשים ובקר.
סולפיקיוס ואטאלוס השיטו את צייהם אל אייגינה לקראת החורף. כיעדים של השנה הבאה הם קבעו את כיבוש האי אובויה. אלא שאז השתנו פני המערכה: פרוסיאס הראשון, מלך ביתיניה, כיבד את בריתו עם פיליפוס ותקף את פרגמון. בלית ברירה נאלץ אטאלוס לנטוש את יוון ולהגן על ארצו. קרתגו הבטיחה סיוע לפיליפוס, ובליגה האכאית אישרו העברת תקציבים נוספים למוקדון. משהבין סולפיקיוס שהפרגמונים לא יוכלו להעניק לו סיוע, לא מיהר לנקוט יוזמה, ופיליפוס מיהר להשתלט על חלק מהשטחים שאיבד. בהדרגה החלו האיטולים לחוש שנטל המלחמה נופל בעיקר עליהם, ולכן חתמו על הסכם שלום נפרד עם המוקדונים. המלחמה המשיכה להתנדנד ללא הכרעה עוד מספר שנים, ובשנת 205 לפנה"ס הוחלף סולפיקיוס בידי פובליוס סמפרוניוס טודיטאנוס.
המלחמה המוקדונית השנייה.