קיימים מספר הבדלים נוספים בין מדינות אי גדולות למדינות אי קטנות. הקבוצה הראשונה של מדינות האי כוללת מדינות גדולות, מאוכלסות, השוכנות בקרבה יחסית ליבשת. קבוצה זו כוללת מדינות כמו הממלכה המאוחדת, יפן, סרי לנקה, הפיליפינים, קובה. המדינה הגדולה ביותר בקבוצה זו היא אינדונזיה, השוכנת על גבי קבוצת איים, ובה מעל 241 מיליון תושבים. מדינות אלה חולקות לעיתים קרובות מאפיינים תרבותיים ופוליטיים הדומים למאפייני המדינות היבשתיות הסמוכות. לדוגמה, אירלנד היא מדינת אי המהווה חלק מן האיחוד האירופי. מבחינה גאופוליטית, עובדת היותן מדינות אי היוותה עבורן יתרון, הן מכיוון שהבידוד הגאוגרפי יכול היה להפחית באופן משמעותי סכנה לפלישות, והן מכיוון שהיו יכולות להפוך לצומת מסחר אזורי, בזכות מיקומן ובזכות היכולות הימיות שתושביהן רכשו.
אוסטרליה היא המדינה היוצאת דופן בקבוצה זו. שטחה הגאוגרפי כה גדול, עד שהיא נחשבת כיבשת בפני עצמה.
הקבוצה השנייה של מדינות אי מכילה מדינות קטנות יותר, ובה נמצאות, בין השאר, קפריסין, קומורו, איי בהאמה, והאיים המלדיביים. בהכללה, היו מדינות האי, ובעיקר הקטנות שבהן, מושא לתאוות בצע, במהלך השנים, מצד מדינות חזקות מהן ובעלות שליטה ימית. בנוסף, מידותיהן הקטנות גורמות לעיתים קרובות לשטח מצומצם ביותר לחקלאות, ולמחסור במשאבים טבעיים. מצד שני, בתקופה המודרנית הפכו מדינות אי קטנות רבות למרכז תיירותי, תחום הנחשב כיום כתעשייה דומיננטית ומתפתחת.
מדינת איים
חצי האי מלאי
טאקאשי מורקמי
טאקאשי מורקמי (ביפנית:村上隆 ; נולד ב-1 בפברואר 1962) הוא אמן יפני פורה בן-זמננו. יצירתו של מורקמי מתפרשת בין האמנות היפה ובין אמנות דיגיטלית ואמנות מסחרית. בעבודתו הוא מנסה לטשטש את הגבולות שבין אמנות "גבוהה" לאמנות "נמוכה". הוא שואב נושאים פופולריים מתקשורת ההמונים ותרבות הפופ, והופך אותם לפסלי ענק בגובה 9 מטר לערך, לציורים "סופר שטוחים" (superflat, מונח שטבע מורקמי עצמו), או למוצרי צריכה מבוקשים כמו דמויות מיניאטוריות או אסימונים לטלפון.
חייו.
מורקמי נולד בשנת 1962 בטוקיו ולמד באוניברסיטה הלאומית של טוקיו לאמנויות יפות ומוזיקה, ובראשית דרכו נטה דווקא לאמנות יפנית מסורתית יותר. הוא סיים את הדוקטורט שלו בניהונגה (Nihonga), סגנון ציור ששורשיו בסוף המאה ה-19, המערב בין ציור יפני מסורתי וציור מערבי. עם זאת, הפופולריות ההולכת וגוברת של האנימה והמאנגה, סגנונות יפניים של אנימציה וסיפורי קומיקס, גרמה למורקמי לנטוש את הניהונגה ולפתח עניין בתרבות אוטאקו (Otaku). תרבות אוטאקו הוא כינויה הבלתי מחמיא של חברת ה"חנונים" (Nerd Society), המורכבת מבני-נוער (בנים ובנות) המגלים עניין אובססיבי במאנגה או באנימה. מורקמי חש שתרבות האוטאקו נתנה ייצוג הולם יותר לחיים ביפן המודרנית.
התעניינותו של מורקמי בתרבות אוטאקו באה לידי ביטוי בסגנון ה"סופר-שטוח" (להלן Superflat), סגנון שהוא עצמו פיתח תוך שילוב בין אמנות הפופ לתרבות האוטאקו ונקרא פוקו (Poku = Pop+Otaku). מורקמי כתב שהוא שואף לתת ייצוג לתרבות הפוקו מכיוון שהוא צופה שהאנימציה היפנית והאוטקו עשויים ליצור תרבות חדשה, שתשיב לסצנת האמנות היפנית העכשווית את נעוריה. זוהי מהות הדבר עבור מורקמי; במספר ראיונות בחמש או שש השנים האחרונות הוא הביע את התסכול שממנו צמחה האמנות שלו. התסכול נבע מהמחסור בשוק אמנות אמין ויציב ביפן שאחרי המלחמה, ומהדעה הרווחות בתוך יפן ומחוצה לה, שאמנות יפנית היא אמנות "נמוכה". הוא מצוטט באומרו ששוק האמנות היפני הוא רק "ניכוס שטחי של אופנות מערביות". כפעולת-נגד תכנן ליצור אמנות במדיה שאינה משויכת לתחום האמנות היפה, אבל במקום זאת החליט להתמקד בשוק האמנות המוכר לו יותר והחל לקדם את עצמו בעולם. הדבר סימן את לידתו של Kaikai Kiki, LLC.
Kaikai Kiki LLC.
בשנת 1996 הקים מורקמי את מפעל הירופון (Hiropon Factory). במפעל עבדה תחילה קבוצת אסיסטנטים שעזרו למורקמי לייצר את הפסלים והציורים שלו, אולם ביקוש הולך וגובר למוצרים ופרויקטים חדשים שהחלו לזרום הביאו את הצורך לגידול בנפח העבודה. המפעל הלך והתרחב, עד שבשנת 2001 - במקביל לתערוכת יחיד של מורקמי במוזיאון לאמנות בת-זמננו בטוקיו - הפך לארגון מקצועי העוסק בייצור אמנות וייצוג אמנים. באותה שנה רשם מורקמי את החברה תחת השם Kaikai Kiki Co., Ltd. החברה מוכרת כיום ברחבי העולם בתחומה, ומעסיקה יותר ממאה עובדים בארצות הברית וביפן. ל-Kaikai Kiki LLC יש שתי מטרות: האחת, להמשיך ולשווק בהצלחה את עבודותיו של מורקמי עצמו, והשנייה היא יצירת סביבה תומכת ללימוד ולטיפוח של אמנים יפנים צעירים.
מורקמי צוטט פעמים רבות באומרו שביל גייטס הוא אחד האנשים המשפיעים עליו ביותר. חלק מהצלחתה ויעילותה של KaiKai Kiki LLC, אמר מורקמי, ניתן לזקוף לזכות הרעיונות המועלים בספרו של גייטס "מהירות המחשבה" (Speed of Thought). "יצאתי לחקור את סודם של השווקים השורדים תמיד - האלמותיות של דמויות כמו מיקי מאוס...". זהו הרעיון העומד בבסיס הצלחתו של מורקמי. Kaikai Kiki עוסקת לא רק בייצור חפצי אמנות באיכות גבוהה - הן חומרית והן רעיונית - אלא גם בחשבונות ומאזנים, בהיצע וביקוש.
תהליך ייצור האמנות ב-Kaikai Kiki מתבצע, בדרך-כלל כך: מורקמי מגיע עם סקיצה או עם רעיון מאחד מספרוני הסקיצות שלו, הסקיצה משועתקת לממדים גדולים יותר ואז נסרקת לתוכנת Adobe Illustrator; זהו השלב האחרון שמורקמי מעורב בו באופן ישיר. האסיסטנטים שלו מדפיסים את התמונה בגודל הרצוי, מעבירים אותה דרך מסך-משי (Silkscreen) לקאנוואס וצובעים את הקאנוואס. באופן זה יכול מורקמי להמשיך ולייצר כמות גדולה של מוצרים.
המטרה השנייה של Kaikai Kiki היא ניהול אמנים וטיפוח אמנים יפנים צעירים. כל האסיסטנטים של מורקמי הם אמנים שלמדו ממורקמי את תהליך הייצור, אולם הסטודיו מספק להם מרחב רעיוני ופיזי לשם שיתוף אחרים ברעיונותיהם ויצירת האמנות שלהם. רבים מהאומנים האלה מציגים כעת ביפן ומחוצה לה בגלריות בעלות שם.
נדבך חשוב נוסף של המיזם הזה הוא יריד האמנות שמקיימת Kaikai Kiki פעמיים בשנה, הגייסאי (GEISAY).
הגייסאי פתוח לכל מי שמעוניין להציג בו. קרוב לאלף אמנים ומספר קטן של גלריות שוכרים דוכן ביריד ומציגים את עבודתם במשך יום אחד. היריד מושך אליו קהל של חובבים ומקצוענים מכל רחבי העולם, ונציגי תקשורת רבים מגיעים לגייסאי על מנת לתור אחר "הכוכב העולה" הבא.
למרות שהגייסאי פונה לקהל מתקדם, שורשיו נשארו נעוצים במורשת האמנות היפנית העשירה. הניגוד הזה יוצר פסטיבל אמנות ייחודי, השומר על צביונו היפני הגם שהוא פתוח לכל, ומקווה להמשיך לחדש ולהשפיע על הדור הבא של אמנים יפנים.
האמנות של מורקמי.
הסגנון המייצג את מורקמי מכונה "סופר שטוח" (Superflat), כפי שהוזכר לעיל. זהו סגנון פוסט-מודרניסטי, המאופיין במשטחי צבע אחיד ובדמויות גרפיות שעיצובן שואב מהאנימה והמאנגה. הסגנון ה"סופר שטוח" הוא סגנון אמנותי שנוצר בהשפעת תרבות האוטקו וסגנון החיים שלה.
פיצונדה
בזיב (נהר)
נהר בזיב (בגאורגית: ბზიფი, בּזיפּי, באבחזית: Бзыҧ, ברוסית: Бзыбь) הוא הנהר הגדול ביותר באבחזיה, רפובליקה אוטונומית בצפון-מערב גאורגיה. הנהר זורם מהקווקז הגדול לים השחור לאחר שהוא מסתעף לשניים, נהר הבוויאו (ბავიუ) ונהר גגה (გეგა).
אורכו 110 ק"מ ואגן הניקוז שלו משתרע על 1,510 קמ"ר. מתחילת זרימתו הוא זורם בתחילה מערבה עד שמעט אחרי העיר פסחו פונה הנהר דרומה לכיוון הים השחור. מקורות המים של הנהר מתחלקים ל-32.7% מי גשם, 32.2% מי תהום ו-30.6% שלג. אפיק הנהר נושק לרכס בזיב, רכס גגרה ורכסים נוספים של הקווקז. הכביש המוביל מהים השחור לאגם ריצה נמתח במקביל לאפיק הנהר. בנקודת כניסתו לים השחור נמצא הכפר האבחזי בזיב שליד פיצונדה.
המנהיג הסובייטי ניקיטה חרושצ'וב רצה לבנות תחנה הידרואלקטרית על הנהר בקרבת העיר פיצונדה, עיר הספא האהובה עליו. אבל המהנדסים הניאו אותו מכך עקב בעיות סביבתיות ואפשרות להיווצרות ארוזיה, תהליכי סחף של אדמה בקרבת חוף הים. במקומו נבחר נהר האנגורי.
הנהר מהווה אתר תיירות עבור קיאקים ורפטינג.
נהר הפסואו
בזיפי
נהר בזיפי
כאפואטיסצק'אלי
רחוב המלך דוד
רחוב המלך דוד הוא רחוב מרכזי בלב ירושלים, המשמש ציר תנועה חשוב בין מרכז העיר ודרומה.
תחילתו של הרחוב בצומת הרחובות אגרון, שלמה המלך, שלומציון המלכה ויצחק קריב, בפתח מתחם ממילא המחודש, והוא נמתח דרומה לאורך כקילומטר, עד כיכר רמז בה ממוקמת תחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים בצד כנסיית סנט אנדרוז והחאן הירושלמי. חלקו הדרומי של הרחוב, בואכה כיכר רמז, עובר בשטחי פארק ולמעשה מתווה את הגבול בין גן פעמון הדרור בצידו המערבי של הרחוב לגן בלומפילד בצידו המזרחי. חלקו הצפוני והארוך יותר של הרחוב בנוי משני צידיו, ולאורכו מבני ציבור, בתי מלון ובתי דירות יוקרתיים.
שני מבנים מונומנטליים, הניצבים זה מול זה בליבו של הרחוב ומשרים מהדרם על אופיו, הם מלון המלך דוד ובניין ימק"א ירושלים. נקודות ציון נוספות לאורך הרחוב הם מלון מצודת דוד, שכונת מחנה ישראל, קמפוס ההיברו יוניון קולג', וטחנת הרוח של שכונת ימין משה.
היסטוריה.