האקלים באסנשן הוא סובטרופי, כשהטמפרטורה בחוף נעה בין 21° ל-30° מעלות צלזיוס, ובהר גרין 15° ל-26°. למרות קרבתו לקו המשווה, ישנו הפרש של 5° בין הקיץ לחורף. האקלים מעט קריר יחסית לקו רוחבו של אסנשן, בזכות זרמי מים קרים המגיעים מדרום אפריקה. הרוחות הן דרום-מזרחיות ברובן. ישנם גשמים כל השנה, כשבינואר-אפריל הם נוטים להיות כבדים יותר.
חי וצומח.
האי דל בפאונה ובפלורה, ורוב הפרטים הם אלו שהביאו עמם בני-האדם. הצומח כולל חזרנים (במבוק) ואורנים בלבד - שניהם נטעו בידי בני אדם, ושניהם נמצאים רק על הר גרין, שנחשב היום לאחד מהיערות הנטועים המשגשגים ביותר בעולם. לפני בואם של בני האדם, לא היו צמחים על האי.
עולם החי לעומת זאת עשיר מעט יותר, והפאונה הטבעית כוללת בעיקר צבי-ים ירוקים, אך גם שחפיות כהות, שני זנים של לטאות, סרטני יבשה, ובים כרישים, טונה, ברקודות ועוד מספר זנים של דגים קטנים יותר. מלבד זאת, בני האדם הביאו עמם יונקים, כגון חולדות, חמורים, חתולים, כבשים ועכברים, ועופות כמו דרורים וקנריות.
היסטוריה.
מגלה הארצות הפורטוגלי ז'ואו דה נובה גילה את האי ב-1501. הוא רק רשם את מיקומו של האי - אך לא נתן לו שם ואף לא הודיע על תגליתו. למעשה, האי "התגלה" פעם נוספת כעבור שנתיים, ב-1503, בידי האדמירל הפורטוגלי אפונסו דה אלבוקרקי. הוא ראה את האי בחג העלייה, על-פי לוח השנה הקתולי, וקרא לו על-כן "איליה דה אסנסאו" (בפורטוגזית: "Ilha de Ascensão").
השימוש באי היה מועט בשנים שבאו לאחר מכן; אדמתו יבשה ושוממת, ולא ניתן לעבדה. הוא נותר לא מיושב עד 1815. בשנה זו הוגלה נפוליאון בונפרטה, קיסר צרפת לשעבר, אל האי סנט הלנה, וליתר ביטחון, בנו הבריטים באסנשן מבצר ושיכנו שם חיילים. הם קראו לו "אסנשן" ("Ascension"), חג העלייה בלשונם.
מיקום האי במרכז האוקיינוס האטלנטי הפך אותו לנקודת עצירה שימושית של ספינות. הצי המלכותי הבריטי הפך אותו לבסיסה של שייטת מערב אפריקה, יחידה שתפקידה לדכא סחר בעבדים בחופה המערבי של אפריקה. ב-1922, הוצא צו מלכותי ולפיו אסנשן יהיה שטח חסות של סנט הלנה.
במלחמת העולם השנייה, בנתה ארצות הברית בסיס אווירי בשם "ויידאווייק" (באנגלית: Wideawake, "ער לחלוטין", על-שם מושבה סמוכה של שחפיות כהות, שנוהגות לצווח בעצמה רבה מוקדם מאוד בבוקר, ומעירות אנשים). הוא שימש כנקודת חנייה למטוסים החוצים את האוקיינוס האטלנטי בדרכם למערכות באפריקה ובאירופה. בסוף המלחמה הופסק השימוש בבסיס.
בזמן מלחמה הקרה הוכנס הבסיס לפעילות מחדש. הוא הורחב ושוכלל, על-מנת שיאפשר למטוסים גדולים לנחות בו. הוא המשיך לשמש מטוסים צבאיים גם במלחמת פוקלנד, כבסיס מבצעים וכמקום בטוח ממנו יכלו הבריטים לשלוח את מטוסיהם לשדה הקרב. כיום הוא מהווה גם מסלול לנחיתת חירום של מעבורת החלל. כמו כן, הוקמה בסמוך לבסיס תחנת שידור של ה-BBC לדרום אמריקה ולאפריקה.
ממשל.
הרשות המבצעת היא מלכת בריטניה, והיא מיוצגת בידי מושל סנט הלנה, היושב בג'יימסטאון, הלא היא בירתה. את המושל מייצג "מנהל" (Administrator) היושב בג'ורג'טאון. כמו כן, למנהל יש גוף מייעץ, בשם "מועצת האי" (Island Council). לאי יש חוקים נפרדים מאלה שבסנט הלנה ובממלכה המאוחדת, אך עם זאת, חלקם מבוססים עליהם.
כלכלה.
כלכלת אסנשן בעבר.
בעבר הייתה לאי חשיבות כלכלית מועטת. אין באי מחצבים טבעיים, ובעבר לא היה בו צומח כלל. אדמתו היבשה אינה מאפשרת חקלאות. ספינות שעברו מפעם לפעם סמוך לו, עגנו בו רק לשם מילוי אספקת המזון, שכן אסנשן עתיר בבשר טרי. ציפורים רבות מקננות בו כל השנה, נקבות גדולות של צבי ים ירוקים עולים על החוף פעם בשנה להטיל את ביציהן, והפורטוגלים אף הביאו לאי עזים, כמקור מזון לימאים עתידיים.
כלכלת אסנשן היום.
כיום, החשיבות הפיננסית של הבשר באי מתבטאת רק בדיג, שכן מנהלת האי אוסרת על ציד ציפורים וצבי ים. הייצוא היחידי של אסנשן הוא בולי דואר, שהונפקו לראשונה ב-1922. חברות תקשורת רבות, ביניהן ה-BBC הבריטית, הקימו תחנות שידור על האי, בשל מיקומו האסטרטגי במרכזו של האוקיינוס האטלנטי.
עד לאחרונה, לא הייתה תיירות על האי - חוסר הגישה אל האי, העדר מקומות אירוח והאישורים המיוחדים שיש להשיג מנעו מתיירים לבקר בו. אך לאחרונה, חיל האוויר המלכותי הסכים לארגן טיסות מסחריות, ומספר צימרים נפתחו בהר גרין. כל האורחים עדיין צריכים אישור בכתב מהמנהל.
דמוגרפיה.
על-פי מפקד שנערך ב-2005, חיים באסנשן 1,100 בני-אדם, וצפיפות האוכלוסין הממוצעת באי היא לכן 12.0 נפשות לקילומטר רבוע, בדומה לזו של נורווגיה, הגדולה מאסנשן פי 4000. מספרים אלה ממקמים את אסנשן במקום ה-227 בעולם בגודל האוכלוסייה, ובמקום ה-202 בצפיפות האוכלוסין.
באי לא היו ילידים מעולם. חיילים בריטים ואמריקאים, ועובדים מסנט הלנה ומבריטניה מהווים את רובה הגדול של האוכלוסייה. כמו כן, גרים באסנשן עובדים ממשלתיים בריטים, כגון המנהל עצמו. 13% מהאוכלוסייה הם חיילים אמריקאים, ו-87% הנותרים הם אזרחים וחיילים בריטים.
באסנשן חמישה יישובים: ג'ורג'טאון, עיר הבירה (560 תושבים); כפר טו בווטס (120 תושבים); גבעת טרבלר, שהוא בסיס חיל האוויר המלכותי (200 אנשי צוות), גבעת קט, שהוא בסיס חיל האוויר האמריקני (150 חיילים ואנשי צוות); והרזידנסי (כולל רד ליון והקוטג'ים על הר גרין, כ-70 תושבים).
חסרי הזנב
ליברטי פלאזה 1
ליברטי פלזה 1 (באנגלית: One Liberty Plaza) הוא גורד שחקים המצוי ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. כשנחנך בשנת 1973 היה המבנה ה-25 בגובהו בעולם.
בניין ליברטי פלזה 1 נבנה במקום בו עמד קודם לכן בניין סינגר, אשר נהרס לצורך בניית ליברטי פלזה 1, ובכך היה הבניין הגבוה ביותר בעולם שנהרס לצורך בניית בניין אחר.
גובהו של המבנה 226 מטרים והוא בעל 54 קומות. שטח כל קומה בו כ-4,000 מטר רבוע, ושטח המשרדים הכולל של המבנה כ-205,000 מטר רבוע. גם כיום מהווה המבנה את אחד מבנייני המשרדים הגדולים בניו יורק.
חזית המבנה השחורה בנויה מלוחות פלדה שחורה פיסולית, וזאת מאחר שיוזמת הקמת המבנה הייתה חברת פלדת ארצות הברית. שמו של המקורי של הבניין אף נשא את שם החברה.
המבנה ממוקם בין הרחובות ברודוויי, קורטלנד, צ'רץ' וליברטי פלזה.
בשנת 1989 עבר המבנה שיפוץ נרחב שכלל בניית מבואה חדשה. בשל קרבתו של המבנה למרכז הסחר העולמי ולאחר פיגועי 11 בספטמבר ניזוק המבנה, ואף היה חשש כי הוא עמד להתמוטט.
70 (מספר)
70 (במילים: שבעים) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 69 ולפני 71. בספרות יווניות הוא מיוצג על ידי האות אומיקרון.
ביהדות.
70 הוא מספר טיפולוגי להצגת קבוצה גדולה, למשל בביטויים "שבעים לשון", שבעים פנים לתורה. ברשימת בני נח בפרשת נח יש שבעים שמות של צאצאי נח כנגד שבעים אומות העולם. בנוסף, חז"ל אומרים על שבעים הפרים המוקרבים בחג הסוכות שהם כנגד שבעים אומות העולם. המספר 70 הוא גם מספר הנפשות של יעקב ובניו אשר ירדו למצרים. התורה גם מציינת בפרשת בשלח שבני ישראל הגיעו ל"אילים" ושם מצאו שתים עשרה עינות מים ושבעים תמרים, ויש הרואים בשבעים התמרים כמקבילים לשבעים המשפחות בעם ישראל. חז"ל גם מקשרים בין שבעים אומות העולם לשבעים המשפחות בישראל.
על ירושלים נאמר כי יש לה שבעים שמות.
שבעים גם מציין בתהילים את תוחלת החיים של האדם: "ימי שנותינו בהם שבעים שנה ואם בגבורות שמונים שנה". בתנ"ך מצוין שדוד המלך חי שבעים שנה.
תחרות שחייה
תחרות שחיה הוא סיפור קצר מאת בנימין תמוז, שפורסם בראשית שנות השישים. הסיפור נחשב כאחת מיצירותיו החשובות של תמוז, והוא חלק מחומר הלימוד לבחינות הבגרות בספרות בישראל.
הסיפור הוא בן שלושה חלקים. הוא עוסק בקונפליקט, או בפגם, שבין יחסי היהודים והערבים ובשוני בין מציאות החיים שהייתה בארץ ישראל הערבית בעבר, לבין ארץ ישראל היהודית המתחדשת.
עלילה.
הסיפור מתרחש ביפו לפני מלחמת העצמאות, ומסופר בגוף ראשון. הסיפור נפתח בתיאור זכרונו של המספר על קיץ אחד בילדותו, לפני מלחמת העצמאות, קיץ של יחסי שכנות ואידיליה, לכאורה, בין שני נערים - יהודי וערבי. בתחרות השחייה מנצח הנער הערבי, ובהמשך, בתחרות ידע ביוזמת הנער היהודי, הוא מנצח.
בחלק השני של הסיפור נפגש המספר כאדם בוגר, עם אותו נער ערבי שכיום הוא כבר גבר צעיר. החלק השלישי מתרחש שנים לאחר המפגש הראשון, כאשר המספר הוא חייל במלחמת העצמאות. במהלך המלחמה מתברר לו כי ידידו, הבחור הערבי הצעיר, הוא שבוי, ובעודו כפות נורה למוות על ידי חיילי צה"ל.
ניתן לראות בבריכת השחייה שבסיפור מטפורה לארץ ישראל ולתחרות בין יהודים וערבים עליה. המספר מצפה בתחילת הסיפור להשתלבות במרחב, וליחסי חברות עם שכנו, תוך משחקים בבריכה. חלומותיו נמוגים עם המלחמה. אובדן התום מסמל את העובדה כי במאבק זה אין מנצחים, ובדרך זו או אחרת כולם למעשה מנוצחים.
הסיפור עשוי להשאיר סימני שאלה ונקודות למחשבה אצל הקוראים, אך מצד שני אינו נוקט בעמדה מוסרית חד משמעית, ובכך חשיבותו.
נקודת המבט של הסופר.
הסופר מבכה את אובדן החיים המשותף ואת הכישלון ליצור חיים משותפים בין יהודים לערבים במדינת ישראל.
מבנה הסיפור.
דמות מרכזית - המספר.
נקודת שיא - עצם המאבק, והכישלון שבניצחון.
הסיפור הוא סיפור ריאליסטי-נטורליסטי בעל מסר אידאולוגי: הסיפור "תחרות שחייה" ריאליסטית- נטורליסטית.
המציאות מתוארת באמצעות פרטים מהותיים ומאפיינים. יחד עם זאת, בתיאור המלחמה אין נאמנות לעובדות היסטוריות.
סמל הסיפור.
ניתן לראות בסיפור סמל שקוף למאבק על ארץ ישראל שהרי המים הקרירים והנעימים שבה הופכים ממים חיים למים עומדים, חמים ועכורים.
פואד