שיקול נוסף שנלקח בחשבון היה קרבת המטרות לחופים ולמתקנים בהם שהו אזרחים ונופשים רבים. נעשה שימוש בפצצות מסוג GBU-15 (פצצה אחת על כל מטוס), וניתנה הוראה מפורשת לטייסים שלא לשחרר את החימוש אם לא יזהו באופן ודאי את המטרות. כמו כן, בחירת נתיב הטיסה נעשתה בצורה שתמנע כניסה לנתיבי אוויר מסחריים ובמקביל, ישמר מרחק מספיק מטווח קליטת המכ"ם המצרי והלובי.
מפקד חיל האוויר, עמוס לפידות, הציג את תוכנית התקיפה בפני הממשלה. התוכנית קיבלה את תמיכתו של ראש הממשלה שמעון פרס ושל שאר השרים.
הפעולה.
בבוקר ה-1 באוקטובר 1985 המריאו 10 מטוסי F-15 ושני מטוסי בואינג 707 מטייסת "התובלה הבינלאומית" בדרכם אל גיחת התקיפה הארוכה ביותר שביצע חיל האוויר אי פעם.
מפקד המבנים התוקפים היה, סא"ל אבנר נווה שהיה אז מפקד "טייסת חוד החנית" שתרמה שישה משמונת מטוסי הבז שהשתתפו בתקיפה. שני המטוסים הנוספים הגיעו מטייסת אבירי הזנב הכפול בפיקודו של מפקד הטייסת מיקי לב. למבצע הצטרפו כטייסים מן המניין מפקד בסיס תל נוף גיורא רום ומפקדה לשעבר של טייסת חוד החנית, יואל פלדשו.
לאחר התדלוק האווירי הראשון ולאחר שנבדקו מערכות שמונת המטוסים שיועדו להשתתף בתקיפה ונמצאו כשירות, שבו שני מטוסי הגיבוי לישראל. בשעה 11 הגיעו מטוסי הקרב אל מעל החוף התוניסאי והצליחו לזהות את המטרות. התקיפה התבצעה בשני גלים תוך כדי התחשבות בכיוון הרוח ומניעת מיסוך מטרות הגל השני בעשן הפיצוצים של הגל הראשון. על פי דיווחי הטייסים הפגיעות היו מדויקות ולשכת ראש אש"ף ומשרדים שונים של אש"ף ושל ארגון פורשי א-סאעקה נהרסו או נפגעו קשה. על פי פרסומי צה"ל, נהרגו בתקיפה 60-75 אנשי ארגוני טרור ו-70 נוספים נפצעו. לטענת ממשלת תוניסיה ואש"ף, נהרגו בהפצצה גם מספר אזרחים.
כבר בעת הטיסה חזרה לכיוון ישראל, הודיע ה-BBC על התקיפה. למרות זאת, לא הוזנקו מטוסי יירוט של חיל האוויר התוניסאי, אלא רק לאחר שהמטוסים הישראלים התרחקו מהאזור.
בדומה לעוד שני מבצעים - מבצע אופרה לתקיפת הכור העיראקי, ומבצע ערצב 19 להשמדת מערך הנ"מ הסורי במבצע שלום הגליל - נצבע על המטוסים שהשתתפו בתקיפה עצמה סימן מיוחד, בדומה לסימן הפלה.
תוצאות המבצע.
הפעולה זכתה לגינוי נרחב וחריף מצד הקהילה הבינלאומית. רק ארצות הברית לא הצטרפה לגינוי, אך נמנעה מהטלת וטו על החלטת הגינוי במועצת הביטחון (החלטה 573 מה־4 באוקטובר). הפעולה אף פגעה ביחסי ארצות הברית והממשל התוניסאי בראשותו של חביב בורגיבה.
בטווח הארוך יותר, הייתה לפעולה השפעה על מוכנותן של מדינות ערב לארח את מפקדות ארגוני הטרור. תוניסיה אסרה, באופן זמני, את כניסת אנשי אש"ף לשטחה, ובסופו של דבר, עברו מפקדות הארגונים לעיראק, סודאן וירדן.
פעולות ארגוני הטרור לא פחתו. ב-5 באוקטובר רצחו מחבלים שני ישראלים בברצלונה שבספרד. שבוע אחרי המבצע, ב-7 באוקטובר השתלטו טרוריסטים מחזית שחרור פלסטין על האוניה אקילה לאורו ורצחו אזרח ארצות הברית ממוצא יהודי. יומיים אחר כך, שוטר תוניסאי, אחיו של אחד ההרוגים בהפצצה, פתח באש בבית הכנסת אל-גריבה במהלך תפילה בשמחת תורה, והרג שלושה בני אדם. ב-27 בדצמבר באותה שנה, פעל ארגונו של אבו נידאל וביצע שתי התקפות טרור מתואמות בשדות התעופה של רומא ושל וינה. לטענת הארגון, היו פעולות אלו תגובה לתקיפה הישראלית על המפקדות בתוניסיה.
הסתייעות ביונתן פולארד.
לאחר תפיסתו של הסוכן הישראלי יונתן פולארד בנובמבר 1985 הופיעו בתקשורת העולמית פרסומים מהם עלה כי ההתקפה הישראלית המדויקת התאפשרה הודות לתצלומי לוויין שהעביר פולארד לישראל לאחר שהתברר לו שתצלומים אלה לא הועברו על ידי ארצות הברית, זאת בניגוד להסכמי העברת מידע בין שתי המדינות שנחתם בשנת 1983. ידיעות אלה אומתו על ידי חברי כנסת ואישי ציבור שהיו מעורבים במבצע, ובהם דבריו של חבר הכנסת אליעזר (צ'יטה) כהן המופיעים בסרט שערך הוועד למען פולארד.
בני תורתי
בני תורתי הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה.
בני תורתי נולד בעפולה וגדל בשנותיו הראשונות בבית שאן. בגיל שש עבר עם משפחתו לשכונת התקווה, תל אביב.
בנעוריו, בשנות השבעים לקח חלק בסדנת תיאטרון של עיריית תל אביב, בתקופה שהעלו הצגות מחאה ושיחק במחזה "קרם בוואריה", פרי עטו של יצחק חלוצי. בד בבד, החל מגיל 16, השתתף בחוג קולנוע לנוער בהדרכת הבמאי שמעון דותן, שם צילם במצלמת סופר שמונה, ערך וביים סרטים קצרים. לימים למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בתום שירותו הצבאי היה מדריך חבורות רחוב. במקביל לכך, בשנים 1979–1982 היה ממקימיה של תנועת אל"ה (אזרחים למען השכונות), שהגיעה כעבור חודשים ספורים למאות חברים. הם הקימו בתי תלמיד, משחקיות לילדים, גייסו קבוצת תיכוניסטים שטיפלו בנוער, צבעו בתים של קשישים ועוד.
תורתי היה ממקימי ומהכותבים המרכזיים של העיתון "הפטיש", שפעל בשנים 1989–1993, שהתמקד בביקורת חברתית, שלא רווחה באותה עת. הוא פרסם בו ראיונות עומק ראשונים של הזמרים המזרחים בני התקופה וכתב סיפורי שכונה במדור "קו 16", אותו אייר דודו גבע. הוא כתב לעיתים בעיתון "חדשות". תורתי השתתף בהקמת באת המוסף החברתי השבועי "לחץ" בעיתון חדשות וכתב בו. המוסף כלל את הטור הסאטירי "ויקטור המובטל" - יומנו של מובטל בצורה הומוריסטית. הוא הצטרף כחבר ל"קשת הדמוקרטית המזרחית" עם הקמתה.
במשך שנים רבות עשה כותרות לסרטים באולפני ג.ג..
סרטיו.
סרטו הראשון היה הסרט העלילתי הקצר "יוננם" (30 דקות). דרמה קומית שסיפרה על בחור חריג שמפתח יחסי ידידות עם ג'וק. בתפקיד הבחור שיחק יונתן דני. הסרט זכה בפרס בפסטיבל הקולנוע ירושלים 1988.
סרטו השני היה "גגות של ברזנט" (46 דקות, 1994). הוא תיעד את מאבקם של מחוסרי הדיור בראשית שנות התשעים. הסרט תיעד במשך שנה וחצי את המאהל בגן התקוה בשכונת התקוה. הוא הוקרן בסינמטקים ובטלוויזיה.
הטרילוגיה.
תורתי החל בעשיית טרילוגיה של סרטים עלילתיים באורך מלא, נעדרי זמן ומקום. כל אחד מהסרטים נסב סביב מכשיר שעיצב את ההוויה של הפריפריה. הסרט הראשון בסדרה, "כיכר החלומות" (2001), הוא מחווה לקולנוע השכונתי, שהיה מרכזה של העיירה בימים שטרם הייתה טלוויזיה. הסרט השני בסדרה "הבלדה לאביב הבוכה" (2012), הוא מחווה לרדיו ולמוזיקה המזרחית. כעת הוא עובד על הסרט השלישי בטרילוגיה, שהוא מחווה לטלוויזיה ולסרט בערבית.
כיכר החלומות.
סרטו העלילתי הארוך הראשון הוא "כיכר החלומות", אותו ביים וכתב בשנת 2001. ב"כיכר החלומות", אשר מספר על ניסים מנדבון, שעוקב אחר חלום אביו לפתוח מחדש בית קולנוע ישן, ועובר תהליך מפנה משמעותי, מככבים יוסף שילוח, מוחמד בכרי, אורי גבריאל, שרון רג'ניאנו, ניר לוי ואיילת זורר. הסרט זכה לתמיכה כספית מקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, זכה בחמישה פרסי אוסקר ישראלי, ביניהם עבור תורתי עצמו על בימוי מצטיין. לאחר מכן זכה תורתי בפרס הראשון בפסטיבל הקולנוע במונפלייה שבצרפת, זכה בפרס התסריט הטוב ביותר "כיכר החלומות" - פסטיבל ולנסיה, ספרד והשתתף בפסטיבלים שונים לקולנוע בעולם.
רינו צרור בחר בתורתי כיקיר העיר תל אביב בתחום הקולנוע בעיתון תל אביב בשנת 2001.
הבלדה לאביב הבוכה.
ב-2011 צולם סרטו הארוך השני "בלדה לאביב הבוכה", שהיה מועמד לתשעה פרסי אופיר בשנת 2012, וזכה בארבעה.
פרסים הוקרה.
בשנת 2007 זכה בפרס משרד החינוך והתרבות
במאי 2012 זכה תורתי באות הוקרה מטעם קואליציית הארגונים "לבי במזרח" במסגרת פסטיבל לבי במזרח.
באוקטובר 2012 זכה בפרס לנדאו לאמנויות הבמה בתחום הקולנוע העלילתי.
חיים אישיים.
הוא גרוש, לו שני ילדים ומתגורר ביד אליהו, תל אביב.
קמצ'טקה
קַמְצַ'טְקָה (ברוסית: полуо́стров Камча́тка) הוא חצי אי במזרח הרחוק הרוסי; שנמצא בחבל קמצ'טסקי קראי, רוחבו המקסימלי 450 ק"מ, אורכו 1,250 ק"מ והוא משתרע על פני 270,000 קמ"ר, שטח המחוז כולו הוא 472,300 קמ"ר. חצי האי גובל במזרח עם האוקיינוס השקט ועם ים ברינג החוצץ בינו ובין חצי האי אלסקה ובמערב עם ים אוחוצק.
גאוגרפיה.
בין חצי האי קמצ'טקה לאוקיינוס השקט נמתח שקע קוריל-קמצ'טקה המגיע לעומק של 10,500 מטר, והאזור פעיל מאוד מבחינה סייסמית. ב-16 באוקטובר 1737 התרחשה במקום רעידת אדמה בדרגה 9.3 לערך בסולם מגניטודה לפי מומנט וב-4 בנובמבר 1952 נמדדה רעידת אדמה בדרגה 9.
הבקעה המרכזית ונהר הקמצ'טקה שזורם דרכה שוכנים לצד שרשרת הרי הגעש החוצצת בינם לבין חופי האוקיינוס השקט. ברכס זה 160 הרי געש. בסך הכל יש בקמצ'טקה 300 הרי געש, מהם 29 עדיין פעילים, והמקום מאופיין בצפיפות הגבוהה ביותר של הרי געש בעולם. 19 הרי געש פעילים מוגדרים כאתרי מורשת עולמית על ידי אונסק"ו מאז שנת 1996. במרכז קמצ'טקה שוכנת בקעת הגייזרים היחידה של אירואסיה (Долина гейзеров), אך היא הושמדה בחלקה ב-3 ביוני 2007 כתוצאה ממפולת בוץ ואבנים, בשנים האחרונות נראה שחלק מהגייזרים החלו לפלס את דרכם החוצה וחלקם אף צצים בחזרה.
האקלים בחצי האי נע בין אקלים ממוזג לאקלים סוב-ארקטי וכמות המשקעים השנתית הממוצעת מגיעה בצידו הדרום-מזרחי ל-2,600 מ"מ.
פאונה.
חצי האי קמצ'טקה מאכלס מגוון עשיר של בעלי חיים הנהנים מהצפיפות הנמוכה של האוכלוסייה האנושית באזור ומההשפעה המוגבלת של הציוויליזציה.
בין היונקים הטורפים שחיים בקמצ'טקה ניתן למנות את הדוב החום, הדָּלָק הסבירי, שועל השלג והשועל, הזאב, החמוס, הגרגרן והשונר. יונקים אחרים כוללים מספר סוגי איילים, ביניהם אייל הצפון ואייל קורא, וכבשים כמו כבש השלג, מספר סוגי סנאי, את הלמינג ואת הארנבת.