ביולי 2022 החלה אזרבייג'ן ליישב את השטחים ששוחררו מידי הבדלנים הארמנים. עימותים בין הלוחמים האזורים והארמנים התחוללו באוגוסט 2022. ההתלקחויות האחרונות התמקדו במחלוקת על מסדרון לצ'ין, הכביש היחיד המקשר בין ארמניה לסטפנקרט וכן היחס של אזרבייג'ן לכוחות הנתמכים על ידי ארמניה השוכנים בישות.
כיום.
95 אחוז מאוכלוסיית הישות הם ארמנים. הרפובליקה לא זכתה להכרה מאף מדינה שחברה באו"ם. עם זאת, היא זכתה להכרה מגופים מדיניים אחרים שאינם מוכרים – הרפובליקה האוטונומית של אבחזיה, טרנסינסטריה ודרום אוסטיה. בנובמבר 2020 עברה בסנאט הצרפתי החלטה שדוחקת בממשלת צרפת להכיר בנגורנו קרבאך. כמו כן, גורמים באיחוד האירופי הקימו וועדה שתשקול את שינוי מעמדה של הרפובליקה בעיני האיחוד.
עד המלחמה בשנת 2020 היה רוב האזור תחת שליט הצבא הארמני. בנושא זה ובעניינים אחרים, קיימו ארמניה ואזרבייג'ן שיחות שלום בתיווך הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה. לאחר המלחמה, בשנת 2021, נערכה פסגה משולשת של נציגים רוסים, ארמנים ואזרים במטרה להשיג הסדרים על שליטה ופיתוח כלכלי באזור.
גאוגרפיה.
המדינה היא בעלת שטח של 4,400 קילומטרים מרובעים, וב-1989 מנתה אוכלוסייתה 192,000 נפש. האוכלוסייה באותה עת הייתה בעיקר ארמנית (76%) ואזרית (23%), עם מיעוט רוסי וכורדי. הבירה היא סטפנקרט (או בשמה האזרי "חאנקנדי"). עיר עיקרית אחרת בה היא העיר ההיסטורית שושה, אשר הייתה מאוכלסת בעיקר באזרים לפני הסכסוך שפרץ באזור וכעת ידועה כעיר רפאים.
אזורים.
טבלה השוואתית עכשווית של האזורים בנגורנו קרבאך עם הקבלה לאזורים בעת שליטת האזרים:
הדלתות
הדלתות (באנגלית: The Doors) הייתה להקת רוק קלאסי, בלוז רוק ורוק פסיכדלי אמריקאית שנוסדה בשנת 1965 בלוס אנג'לס, קליפורניה והייתה פעילה בשנות השישים ותחילת שנות השבעים של המאה העשרים. הלהקה נודעה בזכות הצליל הכבד והמורכב שלהם שבסיסו בבלוז. בנוסף, הלהקה זכורה בזכות הזמר הכריזמטי וכותב התמלילים שלה, ג'ים מוריסון, שהפך לסמל תרבות בעיקר בזכות קולו והשירים בעלי הסגנון הפואטי והמשמעות המיסטית שכתב.
ב-1971, בגיל 27, מת מוריסון באופן מסתורי, אך מותו הוכרז רשמית כאי ספיקת-לב, ובעקבות זאת התפרקה הלהקה כשנתיים מאוחר יותר ב-1973 אך לא לפני שהוציאה אלבום אחד אחרון.
בין 2002 ל-2013 הופיעו מנזרק, קריגר ודנסמור ברחבי העולם בסיבובי איחוד עם להקות מחווה ואמנים שונים. מאז הקמתה ועד היום נחשבת הלהקה בעיני רבים כאחת מלהקות הרוק הגדולות ביותר בכל הזמנים. רק בשנת 1993 נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק.
היסטוריה.
ההתחלה: 1965 - 1966.
תחילתה של הדלתות הייתה ב-1965 בלוס אנג'לס, קליפורניה, בעקבות מפגש בין שני סטודנטים באוניברסיטה לקולנוע, ג'ים מוריסון וריי מנזרק. מוריסון הקריא למנזרק חלק מהשירים שהוא כתב, מנזרק התלהב, וכך הוקמה הלהקה. למנזרק הייתה להקה עם שני אחיו שנקראה "ריק והרייבנס", אשר הופיעה עם ג'ים מוריסון במסעדת המבורגרים בסנטה מוניקה, עד ששני אחיו של מנזרק פרשו מהלהקה.
לאחר מכן מוריסון ומנזרק צירפו אליהם את הגיטריסט רובי קריגר ואת המתופף ג'ון דנסמור, אותם הכירו מקורס מדיטציה משותף. ללהקה הם קראו הדלתות, על שם ספר מאת אלדוס האקסלי "דלתות התודעה" (שלמעשה שאל את המונח מפואמה מהמאה ה-18 של ויליאם בלייק): "When the doors of perception are cleansed, things will appear to man as they truly are...infinite." הלהקה הופיעה במספר מועדונים, חלקם גדולים ברחבי לוס אנג'לס, כמו מועדון ה-Whisky-A-Go-Go המפורסם, שם גם החתימו אותם נציגי חברת התקליטים אלקטרה תמורת כ-10,000 דולר. הופעות הלהקה במועדון Whiskey-A-Go-Go הופסקו לאחר שבמהלך הופעה ביצעו את השיר "The End", הכולל תכנים אדיפליים בוטים ("Father... I want to kill you/Mother, I want to fuck you").
הקלטות מוקדמות: 1967-1969.
לאחר שהוחתמו על ידי המפיק פול א. רוטשילד בחברת התקליטים אלקטרה, החלה שותפות ארוכה בין חברי הלהקה ובין רוטשילד וטכנאי האולפן ברוס בוטניק. עקב המוטיבציה האדירה של חברי הלהקה, הוקלט האלבום תוך מספר ימים, לרוב בטייק (ניסיון הקלטה) אחד. מוריסון ומנזרק הפיקו גם קליפ חדשני לשיר (Break On Through (To The Other Side. קליפ זה נהיה לאחת מאבני הדרך בתעשיית הקליפים.
האלבום שיצא בינואר 1967, גרם להתרגשות רבה, והסינגל הראשון ממנו "Light My Fire" הפך ללהיט ענק. מראהו הנאה של ג'ים מוריסון וההופעה הכריזמטית שלו על הבמה, הפכו אותו במהרה לסמל סקס של התקופה. למרות זאת, ואולי בשל כך, הפך מוריסון במהרה לאדם מתוסכל וזועף. שירים בולטים נוספים באלבום הם Break On Through (To the Other Side), Alabama Song ו - The End.
התקליט השני של הדלתות, "Strange Days", יצא גם הוא בשנת 1967, וכלל את הלהיטים "People Are Strange" ו-"Strange Days". אלבום זה המשיך להעלות את מוניטין הלהקה.
התקליט השלישי שלהם, "Waiting For The Sun", שיצא ב-1968, סימן שינוי כיוון בלהקה, כשזו חדלה לנגן בסגנונה הרגיל מהאלבומים הקודמים, והחלה כותבת ומנגנת חומרים חדשים בסגנון חדש ושונה. היה זה האלבום הראשון של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעדים, והסינגל "Hello, I Love You" היה לסינגל השני שלהם שהגיע למקום הראשון בארצות הברית. האלבום כלל את השיר "The Unknown Soldier", שלו יצרו חברי הלהקה לו קליפ מושקע נוסף. האלבום כלל גם את הרצועה "Celebration of the Lizard" שהייתה באורך 30 דקות, אך עקב חוסר מקום בתקליט, שובצו לבסוף רק מספר קטעים ממנה.
המוזיקה של הדלתות כללה מסרים סוציאליסטיים, פסיכולוגיים ופוליטיים שנכתבו בעיקר על ידי "מלך הלטאות", ג'ים מוריסון. התיפוף הג'אזי של ג'ון דנסמור, הנגינה המסחררת על הקלידים של ריי מנזרק, שידו השמאלית ניגנה את החלק של גיטרת הבס שלא הייתה ללהקה, ונגינת הגיטרה של רובי קריגר שקיבלה השראה מפלמנקו, בלוז
ומוזיקה קלאסית, הרכיבה צליל מיוחד במינו. הדלתות הייתה להקת רוק בלתי רגילה בעצם העובדה שלא השתמשו בגיטרה בס בהופעות, אלא בקלידים של מנזרק כתחליף. עם זאת באלבומים המאוחרים יותר של הלהקה נעשה שימוש בנגני בס מקצועיים כגון: לוני מק באלבום "Morrison Hotel" ג'רי שף, (הבסיסט של אלביס פרסלי) באלבום "L.A. Woman והארווי ברוקס ו - דאג לובהן. באלבום The Soft Parade"
חלק ניכר מהשירים של הדלתות נכתבו בצורה קבוצתית. מוריסון ומנזרק כתבו בדרך כלל את מילות השיר עם מעט מלודיה, בעוד שאר החברים מעבדים את הקצב ושאר אלמנטים מוזיקליים נוספים ליצירה. דוגמה לכתיבת שיר הייתה כשמוריסון ומנזרק הלכו להם על חוף הים בקליפורניה, ועברו באקראי על יד בחורה אפרו-אמריקאית עליה כתב מוריסון את השיר "Hello, I Love You" בלילה אחד. השיר עצמו קיבל ביקורת רבה עקב הדמיון ללהיט של להקת הקינקס משנת 1965 "All Day and All of the Night".
בעיות באמצע הקריירה: 1969-1971.
הדלתות רכשו במהרה מוניטין בתחום ההופעות החיות. בהופעה אחת זכורה מה-17 בספטמבר 1967 בתוכנית האירוח המופע של אד סאליבן ברשת CBS, ביקשו מהם מנהלי הרשת ומפיקי התוכנית לשנות מילה אחת בשורה בשיר "Light My Fire". את השורה "Girl we couldn't get much higher", ביקשו ממוריסון לשיר: "Girl we couldn't get much better", זאת עקב העובדה שהשורה המקורית מתייחסת לשימוש בסמים (Get higher - לעשן/להשתמש בסמים, להמריא, להתמסטל בעברית). חרף כל הבקשות, שר מוריסון את השורה המקורית בשידור חי מול מיליוני אנשים בשעת שיא, ו-CBS לא יכולים היו לעצור את השידור החי באמצעו. מנחה התוכנית, אד סאליבן, היה כה נסער ונרגז, ובסיום התוכנית לא הסכים ללחוץ את ידי חברי הלהקה, והם מעולם לא הוזמנו להופיע שוב בתוכנית זו. מאוחר יותר טען מוריסון כי התרגש במהלך ביצוע השיר, ושכח לשנות את טקסט השורה כפי שהתבקש.
עקב צריכת הסמים של מוריסון, ריי מנזרק שם לב לעובדה שג'ים מוריסון מתנהג בצורה מוזרה ביותר בזמן הופעות. בהופעה אחת, קראה סולנית להקת ג'פרסון איירפליין, הזמרת גרייס סליק למוריסון לעלות לבמה, אך זה היה כה מסומם ופעלתן, עד שהתעורר צורך להורידו משם מיד.
אף על פי שמוריסון קיבל את עיקר תשומת הלב הציבורית, הוא התעקש שכל הלהקה תקבל הכרה. לפני הופעה אחת, קראו להם לעלות לבמה בשם "ג'ים מוריסון והדלתות" ומוריסון סירב לעלות לבמה עד שלהקת ה"דלתות" תיקרא לעלות לבמה.
בשנתיים האחרונות לחייו, הפחית מוריסון את צריכת הסמים הפסיכדליים והחל שותה משקאות חריפים באופן "כבד ביותר". עובדה זו השפיעה על התנהגותו, בהופעות חיות ובעבודה באולפן. בניסיון להימנע מהתדמית של "מלך הלטאות" שדבקה בו, החל מוריסון להעלות במשקל ולגדל זקן עבות. בשלב זה, רצתה חברת התקליטים אלקטרה בה היו חתומה הלהקה, להדפיס תמונות שצולמו דווקא בתחילת הקריירה של מוריסון (ללא הזקן והק"ג העודפים) על גבי עטיפת אריך הנגן מההופעה החיה: "Absolutely Live" שיצא בסוף 1969. האלבום כלל חלק גדול מסיבוב ההופעות האמריקאי של הלהקה בשנים 1968–1969, ובכלל זה גם את השיר "The Celebration Of The Lizard" באורך מלא (כחצי שעה).