בשנת 1734 נשא לאישה את דודניתו, ליאונור מריה דה קרווליו, שהוריה הועלו על המוקד בצו האינקוויזיציה בספרד והיא עצמה הוגלתה לפורטוגל כיהודיה שומרת מצוות. נולדה להם בת, לורנסיניה, אך ביום הכיפורים, "היום הגדול" בפי האנוסים, של שנת 1737, כאשר רבים מקרוביהם באו לחגוג עמם את יום הולדתה השני של בתם, פשטו על הבית אנשי "המשרד הקדוש" ואסרו את אנטוניו ז'וזה, אשתו ואמו, בעקבות הלשנה של המשרתת. כעבור שנתיים, ב-18 באוקטובר 1739, הועלה דה סילווה על המוקד. כחסד אחרון, חנקו אותו לפני השריפה. אמו ואשתו נכחו בהוצאה להורג, לאחר ששוחררו ממאסר. אשתו מתה זמן קצר אחריו.
עובדת היותו מחזאי לא תועדה בשום מקום במסמכי האינקוויזיציה, אם כי קשה להאמין שהדבר נעלם מידיעתם. קשה לדעת בוודאות, אם דה סילווה הוצא להורג בשל התייהדותו, על פי ההאשמה הרשמית, או בשל כתיבתו הביקורתית והיותו יריב קשה למחזאים וסופרים אחרים בני זמנו. מחזותיו מוצגים בספרד ובפורטוגל עד היום, ולמרבה האירוניה, התיאטרון שבו הם מוצגים עומד במקום, שבו ניצב לפנים בית הסוהר של האינקוויזיציה.
הסופר הפורטוגלי קמילו קשטלו ברנקו, גם הוא מצאצאי האנוסים ומחשובי הסופרים במאה ה-19, כתב, בין השאר, רומן בשם "היהודי". לפני שנים אחדות יצר הבמאי הברזילאי יום טוב אזולאי סרט בשם "היהודי" על חיי אנטוניו ז'וזה דה סילווה.
בין יצירותיו הדרמטיות, שהופקו ב"תיאטרון ביירו אלטו" בין 1733 ל-1738 קומדיות בביצוע מריונטות, שעם כל קלילותן, מצביעות על כישרון דרמטי בלתי מבוטל ושנינות נוסח אריסטופאנס. הדמויות משורטטות היטב והדיאלוג ניחן בעוצמה קומית, התמונות מתקשרות זו לזו והעלילה מעובדת במיומנות. יתרה מזו, סילווה גילה בקיאות באמנות הבימה ולו האריך ימים, אפשר שהיה משחרר את הדרמה בפורטוגל מתלותה בכותבים זרים; אך הרישיון המשולש של ארמון המלוכה, בית הדין והאינקוויזיציה שנדרש להפקת מחזה הגביל כליל את החופש והספונטניות. על אף זאת, הוא גילה עוז רוח מסוים בחשיפת מקרים אופייניים של הונאה ועוולות, אם כי חופש הדיבור שלו נופל בהרבה מזה של ז'יל ויסנטה. הקומדיות שלו מציגות תמונה אמינה ומעניינת של החברה במאה ה-18, בייחוד הקומדיה הטובה ביותר שלו, Guerras do Alecrim e da Manjerona (מלחמות הרוזמרין והאזוב), שבה הוא מטפל ב-fidalgo pobre, טיפוס שהוצג לראשונה על ידי ויסנטה ופרנסישקו מנואל דה מלו.
יצירותיו מכונות "אופרות", אם כי הן כתובות בעיקר בפרוזה, משום שהן מכילות שירים, שסילווה הכניס אליהן בחיקוי לאופרות האמיתיות, שכבשו אז את דמיון הקהל. הוא היה גם משורר לירי מוכשר, שמיזג נאמנות לצורה עם השראה ורגש אמיתיים.
דיסניקווסט
דיסניקווסט (באנגלית: Disney Quest) היה פארק שעשועים מקורה בדאונטאון דיסני באתר הנופש דיסניוורלד שבפלורידה. פארק השעשועים הוקם בתוך מבנה ללא חלונות בן חמש קומות. הפארק כלל משחקי וידאו, מסמכי אינטרנט ומשחקי מציאות מדומה. הפארק נסגר ב-2017.
היקף הפרויקט.
הפרויקט נועד להביא את המותג של דיסני לערים רבות בארצות הברית ולאוכלוסיות שאין ביכולתן, מבחינה כלכלית, להגיע לפארקי השעשועים של החברה. על פי התכנון המקורי היה הפרויקט אמור להיבנות בכל הערים העיקריות בארצות הברית.
פארק השעשועים הראשון נבנה בשיקגו אולם בשל ההצלחה הנמוכה ומיעוט המבקרים הוא נסגר ב-4 בספטמבר 2001. בעקבות הכישלון של האתר בשיקגו בוטל הפרויקט, הופסקה הבנייה של המבנה בפילדלפיה ובוטלה הבנייה המתוכננת לאתר הנופש דיסנילנד שבקליפורניה. הפארק היחיד שנותר בפעולה הוא הפארק בפלורידה.
חברת הבידור המקומי של דיסני אשר תפעלה את האתרים העבירה את השליטה והתפעול באתרים לחברת וולט דיסני וורלד.
תכנון.
מתוך מטרה לחסוך בעלויות, הפארקים המתוכננים היו אמורים להיות זהים בצורתם ובגודלם, וכן בסידור מערך המתקנים בהם. מערך המתקנים תוכנן להיות מודלרי, והמתקנים תוכננו להיות מוחלפים מדי כמה שנים. תכנון זה נועד לאפשר לכל אתר ואתר להשקיע במתקנים שונים מתקציבו הוא ובהתאם לרווחיו. לאחר הכישלון של הפרויקט בשיקגו הוחלט שלא להחליף את המתקנים שבפארק בפלורידה בקצב המתוכנן.
מבנה הפארק.
הפארק הוא מבנה בן חמש קומות. המבקרים נכנסים לקומה הראשונה, עולים לאולם המרכזי בקומה השלישית וממנו יש גישה ליתר קומות המבנה.
הקומה הראשונה.
בקומה זו נמצא מתקן שודדי הקאריביים: הקרב על זהב שודדי הים - במתקן זה עומד המבקר על סיפון קטן של ספינת פירטים, כל המבקרים לובשים משקפי תלת ממד. אחד המבקרים מסובב את הספינה על ידי סיבוב ההגה שלה, ויתר המבקרים יכולים לירות בתותחי הספינה על ספינות אחרות ומפלצות ימיות.
מתקן אחר המצוי בקומה זו הוא מתקן המסע בג'ונגל הווירטואלי - מתקן זה כולל רפסודה מתנפחת בה נוסעים המבקרים במורד נהר פרה היסטורי ומנסים להימלט מדינוזאורים. לעיתים נרטבים המבקרים ממים אמיתיים.
הקומה השנייה.
בקומה זו שלושה מתקנים:
משחקים אחרים.
במתקן משחקי מחשב קלאסיים רבים אחרים כגון פק מן, אסטרואידים, דונקי קונג ועוד.
עלות.
בעת פתיחת הפארק הייתה הכניסה לכל מתקן ומתקן משולמת בנפרד באמצעות כרטיסי אשראי שניתן היה לטעון אותם ושילמו בהם על כל משחק ומשחק, אולם בשל הביקורות על שיטה זו היא בוטלה ונקבע מחיר אחיד הכולל שימוש בכל המתקנים.
סמבה
סמבה (בפורטוגזית: Samba) היא סגנון מוזיקלי וריקוד בברזיל. בעיני זרים הסמבה נחשבת לאחד הסמלים הלאומיים. מקור השם "סמבה" הוא כנראה מהמונח "מֶסֵמבה" (mesemba) - מקצב דתי שמקורו באנגולה. הסמבה היא חלק אינטגרלי מהקרנבל בברזיל, כאשר כל בית ספר לסמבה מכין "סמבה-נושא" (samba-enredo) למצעד בתי הספר לסמבה.
היסטוריה.
בתי ספר לסמבה שימשו קרקע לצמיחת קבוצות ומוזיקאים ונתנו לגיטימציה להתפתחות הסגנון.
עד תחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 הייתה הסמבה מחוץ לחוק בגלל האופי הגס והמוחצן של הריקוד. הסמבה התפתחה בריו דה ז'ניירו (אז בירת ברזיל) בהשפעת מהגרים שחורים מבאהיה. בסוף שנות העשרים נפתחו בתי הספר הראשונים לסמבה, ובראשית שנות ה-30 הפכה הסמבה למקובלת ולחלק אינטגרלי מהקרנבל.
בתי הספר הראשונים לסמבה היו קטנים עם לא יותר מ-50 תלמידים שצעדו וחוללו לצלילי המוזיקה, בלי תלבושות מיוחדות. הקבוצות הללו נקראו: "blocos" ובתכנים שיצרו הם כללו גם נושאים מהדמיון ורעיונות נועזים. הקבוצה הראשונה, בשנת 1928 הייתה Deixa Falar. הקבוצה פעלה בפרבר בשם Estacio בריו דה ז'ניירו. לא חלף זמן רב והקבוצות הללו החלו לקיים מצעדים מאורגנים וגם תחרויות. התחרות הראשונה התקיימה בשנת 1932 בה ניצחה קבוצה בשם Mangueira.
ב-1935 הוכרו בתי ספר לסמבה באופן רשמי כ"מועדונים ליצירה".
לאחר מלחמת העולם השנייה נוצרו ארגונים גדולים של סמבה שזכו להתעניינות רבה מצד גורמים חברתיים וכלכליים במדינה. בשלב הבא גיבשו בתי הספר לסמבה זהויות ייחודיות שהתבטאו בסגנון המוזיקלי ובתלבושות, ובסמלים ודגלים ייחודיים. הסגנונות השונים בבתי הספר לסמבה היו נתונים להשפעות מסגנונות אחרים דוגמת בולרו, צ'ה צ'ה צ'ה ופוקסטרוט, עד כדי תפיסת מקום הסמבה. בקרב השכבות העניות המשיכה הסמבה לשמור על פופולריות.
בשנות ה-60 וה-70 חזרה הסמבה לתפוס את מקומה כריקוד הברזילאי הפופולרי ביותר כתוצאה ממהפכה בעולם הסמבה. לריקוד הוכנסו מושגים אסתטיים יותר, בתי הספר השקיעו יותר במראה, בתלבושות ובאביזרים, בדגלונים ובסממנים החיצוניים. נוצרה גם תחרות בין המלחינים, היוצרים ובתי הספר לסמבה. תחרות זו גדלה לממדים של מאבק יוקרה ומימון המתמצה בתהלוכת בתי הספר בזמן הקרנבל.
סמבה בקרנבל.
השירים שנכתבים לקראת הקרנבל עוסקים בפוליטיקה, נושאים חברתיים וחיי היום יום. הם מושמעים ברדיו מספר שבועות לפני הקרנבל וצוות מומחים מיוחד בוחר את הלהיט השנתי.
בימי הקרנבל מציג כל בית ספר את מיטב להיטיו, רקדניו ונגניו. התהלוכה נעה על קרונות משא עליהם נמצאים רקדני הסמבה והמתופפים רבים (תופי סורדו Surdo, תוף שני ראשים (מתופפים עם יד אחת ובעזרת מקל תיפוף), תוף סמבה בשם רפניקי (repinique), תוף יד) וכן נגני כלי הקשה. התזמורת מכונה בטריה (bateria).
בזמן הקרנבל בתי הספר מתחרים במספר קטגוריות: ריקוד, מוזיקה, מילות השיר, וההופעה הכוללת. הזכייה בתחרות נחשבת ליוקרתית מאוד.
תת-סוגים.
פרטידו אלטו.
פרטידו אלטו הוא למעשה "משפט" קצבי אשר לעיתים מנוגן ביחד או "על" מקצב הסמבה, מה שמיחס לו תת-ז'אנר בסמבה. הפרטידו אלטו ינוגן לרוב על פעמון פרה (קאובל) או פעמוני אגוגו (זוג או שלישייה של פעמוני פרה המחוברים יחד ומשומשים ליצירת מנגינות ומשפטים קצביים) במסגרת של תזמורת, או על חישוק של תוף הסנר כאשר המקצב מנוגן על מערכת תופים.
פאגוז'י.
פאגוז'י (pagode) היא סמבה שמנוגנת על ידי הרכב נגנים קטן יחסית ועם כלים שקטים יותר מהתופים הגדולים של הקרנבל כגון פנדיירו, טאנטאן, קוואקיניו, רפיקי דה מאו, קוויקה, טמבורין, אגוגו. בהרכבי פאגוז'י יש גם לרוב שירה והטקסטים הם במקרים רבים על אהבה, מוזיקה ויופיים של החיים.
סמבה-קנסאו.
גרסה רומנטית ואיטית של הסמבה, המושפעת ממקצבים דרום אמריקאים כמו הטנגו והבולרו ועוסקת בנושאים ליריים וטרגיים.
סמבה-אנרדו.
כינוי לסגנון הנגינה כמו שהוא מתבצע בקרנבל או על ידי בטוקדות.
מנוגן עם סורדו(תופי בס), קאישה (תוף מצעד), רפיניקי, טמבורין, שוקאליו (שייקר), אגוגו, קוויקה, קוואקיניו וכדומה
בסמבה אנרדו יש גם אלמנט של שירה ובתי הספר לסמבה מכנים את פועלם כסמבה אנרדו
נגזרות נוספות.
בוסה נובה - סגנון פיוז'ן בין הסמבה לג'אז, מנוגן עם כלי נגינה אופייניים לג'אז, עם טונים וקולות רכים.