קלדרון המשיך בקו שהנהיג קודמו, המכונה "דוקטרינת קַסְטֶנְיַידָה". מדיניות זו גורסת כי על מקסיקו להרחיב את מעורבותה בזירה הבינלאומית ולהיות פתוחה לביקורת חיצונית. בין היתר, פעל להרחבתה של תוכנית פואבלה-פנמה לפיתוח מדינות מרכז אמריקה, ולצירופה של קולומביה לתוכנית זו.
אטיין מאול
אטיין אנרי (או: ניקולא) מאול (צרפתית: Etienne Henri (ou Nicolas) Méhul; 22 ביוני 1763 - 18 באוקטובר 1817) היה מלחין צרפתי, "מלחין האופרה החשוב ביותר בצרפת בתקופת המהפכה". כמו כן, היה המלחין הראשון שהוגדר "רומנטי".
חייו.
מאול נולד בז'יווה בהרי הארדנים. משפחתו הייתה ענייה מכדי לממן חינוך מוזיקלי ראוי לשמו לילד, ואת שיעורי המוזיקה הראשונים שלו קיבל מנגן עוגב עיוור בעיר הולדתו; הודות לכישרונו הייחודי התמנה כבר בגיל עשר לנגן העוגב במנזר נשים. בשנת 1775 בא מוזיקאי גרמני בשם וילהלם האנזר לשמש נגן עוגב במנזר הגברים בלאוואלדיה, במרחק לא רב מז'יווה, ומאול היה לתלמידו.
בשנת 1778 או 1779 נסע מאול לפריז להיות תלמידו ועוזרו של ז'אן פרדריק אדלמן, צ'מבליסט וידיד של כריסטוף ויליבלד גלוק, אלילו של מאול. בשנת 1783 התפרסם לראשונה חיבור של מאול, ספר של קטעי נגינה לצ'מבלו. הוא עיבד גם אריות מתוך אופרות פופולריות ובסוף שנות ה-80' של המאה ה-18 החל לחשוב על קריירה אופראית משלו. ב-1787 הציע הסופר ואלאדייה את אחת הליבריות שלו, "קורה", למאול. ארבע שנים עברו עד שהאופרה הגיעה לבימה. בינתיים מצא מאול שותף אידיאלי בדמותו של הליבריתן פרנסואה-בנואה הופמן, שסיפק את המילים לראשונה מבין האופרות של מאול שעלו על הבימה, "אפרוזין". ההצלחה העצומה שנחלה הצגת הבכורה שלה ב-1790 הציבה את מחברה ככישרון חדש, שאין להתעלם ממנו. הייתה זו גם ראשיתו של קשר ממושך עם תיאטרון הקומדיה האיטלקי (ששמו שונה כעבור זמן קצר לאופרה קומיק). על אף כישלון "קורה", שהופיעה לבסוף בשנה הבאה והאיסור על ביצוע "אדריאן" מסיבות פוליטיות בשנה שלאחריה, ייצב מאול את המוניטין שלו ביצירות כמו "סטראטוניס" ו"מלידור ופרוזין". בתקופת המהפכה הצרפתית חיבר מאול מספר רב של שירים פטריוטיים וקטעי תעמולה, שהמפורסם ביותר בהם הוא Chant du départ. כגמול על פועלו היה מאול למלחין הראשון שהתקבל, בשנת 1795, כחבר ב-Institut de France שנוסד זה לא מכבר. כמו כן התמנה לאחד מחמשת המפקחים של הקונסרבטואר של פריז. מאול קיים קשר של ידידות עם נפוליאון והיה לאחד הצרפתים הראשונים שקיבלו את אות הכבוד של הלגיון הצרפתי. הצלחתו האופראית של מאול בעשור הראשון של המאה ה-19, נפלה מזו שידע בעשור האחרון של המאה ה-18, אם כי יצירות כמו "ז'וזף" (1807) התפרסמו בעולם, בייחוד בגרמניה. כישלון האופרה שלו "האמזונות" בשנת 1811 הכה בו קשות ואפשר להגיד, ששם קץ לקריירה שלו כמלחין לתיאטרון. על אף ידידותו עם נפוליאון, לא נפגע מעמדו הציבורי של מאול מחזרת שלטון הבורבונים. עם זאת, המלחין סבל ממחלת השחפת ונפטר ב-18 באוקטובר 1817. קברו נמצא בבית הקברות פר לשז, סמוך לזה של מלחין צרפתי אחר בן זמנו, פרנסואה ז'וזף גוסק.
יצירות.
אופרות.
תרומתו החשובה ביותר של מאול למוזיקה הייתה באופרות שלו. הוא הוביל את דור המלחינים, שהופיעו בצרפת בעשור האחרון של המאה ה-18, ביניהם ידידו ויריבו לואיג'י כרוביני ואויבו המוצהר ז'אן פרנסואה לסואר. מאול היה נאמן לדוגמה שהציב גלוק באופרות שכתב לפריז בשנות ה-70' של המאה ה-18 ויישם את ה"רפורמות" של גלוק לאופרה קומיק (סוגה ששילבה דיאלוג מדובר במוזיקה ולא הייתה בהכרח "קומית" באופיה). אך הוא דחף את המוזיקה בכיוון רומנטי יותר, שבא לביטוי ביתר שימוש בדיסוננס ועניין בגילויי קיצוניות פסיכולוגיים כמו כעס וקנאה. בכך הקדים מלחינים רומנטיים מאוחרים יותר כמו ובר וברליוז. ואומנם, מאול היה המלחין הראשון שהוגדר בפירוש כרומנטי בסגנון כתיבתו; המרקיז דה קונקורסט השתמש במונח זה בסקירתו את Le jeune sage et le vieux fou. ב"רשומות פריז", 1 באפריל 1793. עניינו המוזיקלי העיקרי היה, להכפיף כל דבר להעצמת הרושם הדרמטי.
כפי שכתב מעריצו ברליוז:
מאול היה משוכנע לחלוטין, שבמוזיקה דרמטית באמת, כשחשיבות הסיטואציה מצדיקה את הקורבן, אסור למלחין להסס בבחירה בין אפקט מוזיקלי נחמד, הזר לאופי הסצנה או הדרמה, לסדרת הדגשים, שהם נכונים ובמקומם אבל אינם מעניקים שום הנאה שטחית. הוא היה משוכנע, שאקספרסיביות מוזיקלית היא פרח מקסים, ענוג ונדיר, בעל ניחוח מעודן, שיפרח רק בתנאי תרבות ודי בנשיפה קלה להביא לקמילתו; שהוא אינו שוכן במלודיה לבדה, אלא שכל הרכיבים מתמזגים ליצור או להשמיד אותו - מלודיה, הרמוניה, מודולציה, מקצב, חלוקת התפקידים האינסטרומנטליים, הבחירה במשלבים נמוכים או גבוהים לקולות או לכלים, קצב מהיר או איטי והדרגות האחדות של עוצמת הצליל המופק.
אחת הדרכים ששימשו את מאול להגברת הביטוי הדרמטי הייתה לערוך ניסויים בתזמור. לדוגמה, ב-Uthal, אופרה המתרחשת ברמות סקוטלנד, הוציא את הכינורות מן התזמורת והחליף אותם בצלילים הכהים יותר של הויולות, לתוספת גוון מקומי. היצירות העיקריות של מאול בשנות ה-90' של המאה ה-18 היו "אפרוזין", "סטראטוניס", "מלידור ופרוזין" ו"אריודנט". האופרה "אריודנט" עוסקת באותו סיפור של להט יצרים וקנאה כמו האופרה של הנדל באותו שם (אריודנטה), משנת 1735. כמו ברבות מן האופרות האחרות שלו, מאול עושה כאן שימוש בתחבולה מבנית הקרויה "מוטיב זיכרון", נושא מוזיקלי המתקשר עם דמות או רעיון מסוים באופרה. תחבולה זו מקדימה את ה"לייטמוטיב", שיופיע בדרמות המוזיקליות של וגנר. ב"אריודנט" משמש מוטיב הזיכרון ל"זעקת הזעם", ביטוי לרגשות קנאה.
בסביבות 1800 החלה הפופולריות של דרמות סוערות כאלה לדעוך, ואת מקומן באופנה תפסה ה"אופרה קומיק" הקלילה יותר של מלחינים כמו בואלדייה. נוסף לכך אמר למאול חברו, נפוליאון, שהוא מעדיף סגנון קומי יותר ופחות רציני באופרה. כקורסיקאי בא נפוליאון מרקע תרבותי איטלקי ואהב את האופרה בופה של מלחינים כמו פאיזיילו וצ'ימרוזה. מאול נענה ב"הכעסן", קומדיה בת מערכה אחת, שהוצגה בבכורה שלה כאופרה של המלחין האיטלקי "פיורלי" ב-1801. כשהתבררה כהצלחה מיידית, חשף מאול את התעלול. מאול המשיך גם לחבר יצירות כבדות משקל. "ז'וזף", המבוססת על הסיפור התנכ"י של יוסף ואחיו, היא המפורסמת ביותר בין האופרות המאוחרות, אבל הצלחתה בצרפת לא ארכה הרבה. בגרמניה, לעומת זאת, רכשה מעריצים רבים לאורך המאה ה-19, ביניהם וגנר.
יוסף באב&quot;ד
רבי יוסף באב"ד (לעיתים: באבאט; כ"ד באלול ה'תקס"א, 2 בספטמבר 1801 – כ"ד באלול תרל"ד, 6 בספטמבר 1874) היה רב ופוסק בגליציה. נודע בעיקר בזכות ספרו המונומנטלי "מנחת חינוך".
ביוגרפיה.
נולד ב-1801 בעיר פשוורסק שבגליציה לרב העיר רבי משה. סבו היה רבי יהושע העשיל באב"ד רבה של טרנופול בעל שו"ת "ספר יהושע" מנעוריו התבלט בהתמדתו בתורה וכשרונותיו. היה נשוי בנישואין ראשונים לאחותו של רבי חיים הלברשטאם, האדמו"ר מצאנז. לאחר פטירתה נשא את בתו של רבי דוד הגר מזבלטוב (בנו של רבי מנחם מנדל מקוסוב).
כיהן ברבנות בערים הוסקוב (הסמוכה לפשמישל), זברז', סניאטין והורודנקה, ובשנת 1857 (ה'תרי"ז) התמנה לרב בטרנופול, העיר בה כיהן סבו רבי יהושע העשיל - בה כיהן עד סוף ימיו.
רבי יוסף היה מקורב מאוד לאדמו"רי החסידות בגליציה, ובעיקר לגיסו (מזיווג ראשון), רבי חיים הלברשטאם, איתו אף למד תקופה ארוכה, רבי נפתלי מרופשיץ, ורבי שמעון מירוסלב. היה גם חברו הקרוב של רבי יוסף שאול נתנזון.
נפטר בתאריך העברי בו נולד, כ"ד באלול ה'תרל"ד, 1874. הותיר אחריו שבעה ילדים, מהם תלמידי חכמים שכהנו ברבנות. אחרי פטירתו מילא את מקומו בטרנופול בנו, ר' שמעון באב"ד שפרסם הגהות לספרו של אביו (נפ' ה'תרס"ט) ולאחריו בנו של רבי שמעון, רבי יהושע השיל. בן נוסף של רבי יוסף היה רבי משה שכיהן ברבנות סניעטין.
חיבוריו.
התפרסם בעיקר בזכות ספרו החשוב "מנחת חינוך", שהוא ביאור על "ספר החינוך". "מנחת חינוך" אינו רק פירוש על ספר החינוך, אלא בעיקר הרחבה למדנית של הנושאים הנידונים בו והבאת מקורותיהם. הספר נדפס פעמים רבות בצירוף לספר החינוך ובפני עצמו.
במהדורת הרמב"ם שבהוצאת שבתי פרנקל פורסמו הערותיו על הרמב"ם. כמו כן נדפסו מכתב יד שני חיבורים קצרים שלו: משפט שלום על שולחן ערוך חושן משפט (עד סימן כ"ח), וחידושים על הרי"ף למסכת ברכות.
מתלמידיו.
רבי חיים יצחק דוד ווייץ, מחבר הסדרה "ליקוטי חיים" על התורה, על הש"ס ועל השולחן ערוך.
רבי יעקב קאפיל לנדמן בעל "השיב לב אבות" ו"תולדות יעקב" על תהילים.
מדדי ביצוע מרכזיים (באנגלית: Key Performance Indicators, בקיצור: KPI) הם מדדים על פיהם אומד הארגון את רמת ביצועיו. אלו יכולים להיות מדדים כלכליים ולא-כלכליים.
KPI משמש במודיעין עסקי להעריך את המצב הנוכחי של העסק ולקבוע דרכי פעולה. מקובל לבחון באמצעותו פעילויות שקשה לכמת את מידת תרומתן לארגון כגון פיתוח מנהיגות, מחויבות לארגון, רמת שביעות רצון וכדומה. המדדים אשר נקבעים כ-KPI, הם על פי רוב יעדים אסטרטגיים של הארגון ולכן שונים מארגון לארגון ועוזרים לכמת את התקדמות הארגון לעבר מטרותיו האסטרטגיות.