בראשית שנות השמונים גיבשה המפלגה קו שכלל, בנוסף ל"ארבעת העמודים", גם פציפיזם, תמיכה נרחבת בזכויות הגירה, לגליזציה של סמים קלים ותמיכה במרי אזרחי נגד נשק גרעיני ואנרגיה גרעינית. גורמים שמרניים יותר פרשו מהמפלגה והקימו את "המפלגה האקולוגית הדמוקרטית" (Ökologisch-Demokratische Partei, ÖDP), שלא זכתה להצלחה ולא עברה מעולם את אחוז החסימה. לאחר הצלחה ברמה המדינתית, זכתה מפלגת הירוקים בבחירות 1983 לבונדסטאג ב-5.7% מקולות הבוחרים, שהקנו לה 27 מושבים בפרלמנט הלאומי. עובדה זו הביאה לקיצו של המצב דו-גושי שהתקיים בבונדסטאג מאז 1961 (שכלל את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מול המפלגה הנוצרית-דמוקרטית עם המפלגה הדמוקרטית החופשית כלשון מאזניים).
התנגדות המפלגה לאנרגיה גרעינית נפלה על אזניים קשובות במיוחד לאחר אסון צ'רנוביל (אפריל 1986) והייתה בין הגורמים המרכזיים שתרמו לנסיקתה בבחירות ינואר 1987 לבונדסטאג בלמעלה מ-50% ל-8.3% מהבוחרים ו-42 מושבים. צמיחה זו ביססה את מעמדה של המפלגה כגוף בר-קיימא שאיננו תופעה אופנתית או חולפת. באותה עת החל יושקה פישר להתבלט כמנהיג המפלגה.
Bündnis 90 והאיחוד.
בפברואר 1990, לקראת הבחירות לפולקסקאמר (הרשות המחוקקת של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, היא מזרח גרמניה) במרץ אותה שנה, התאחדו מספר תנועות לזכויות אדם במדינות מזרח גרמניה לשעבר (בהם "Neues Forum" ("הפורום החדש"), "Initiative für Frieden und Menschenrechte" ("יוזמה לזכויות האדם ושלום") ו-"Demokratie Jetzt" ("דמוקרטיה עכשיו")) למסגרת מפלגתית בשם Bündnis 90 ("ברית 90"). הברית המאוחדת השיגה 12 מושבים בפולקסקאמר, רובם מברלין ופוטסדאם ויצרנ תנועה משותפת עם "המפלגה הירוקה של גרמניה הדמוקרטית" ("DDR Grüne Partei"). בבחירות המדינתיות שהתקיימו באוקטובר הכניסה הברית נציגים כמעט לכל לנדטאג, פרט לזה של מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה.
בבחירות הראשונות לבונדסטאג לאחר איחוד גרמניה הצליחה Bündnis 90, שנרשמה לבחירות תחת רשימה מאוחדת עם מפלגת הירוקים בשם "Bündnis 90/Grüne – BürgerInnenbewegung" ("ברית 90/הירוקים - תנועת האזרחים"), להשיג 6.1% מהקולות במדינות המזרח לשעבר. זאת בעוד שהרשימה במערב גרמניה לא הצליחה לעבור את 5% הנדרשים כאחוז חסימה. עקב העובדה שבבחירות אלה חושב אחוז החסימה בנפרד, הצליחה המפלגה המאוחדת להכניס לבונדסטאג 8 חברים, כולם מהמפלגה המזרח-גרמנית. חוסר ההצלחה של המפלגה הוסבר באירוניה בכרזה של המפלגה מאותה עת בלשון: "כולם מדברים על גרמניה, אנחנו מדברים על מזג האוויר", כלומר בעת רוגשת מבחינה לאומית, נתפסה התמקדות המפלגה בהתחממות הגלובלית כבלתי רלוונטית.
כבר בבחירות ספטמבר 1991 ללנדטאג של סקסוניה רצה המפלגה כמפלגה מאוחדת בשם "Bündnis 90/Die Grünen", וב-14 במאי 1993 נוסדה רשמית המפלגה הגרמנית המאוחדת בשם זה, בניגוד לדעת נציגי ברנדנבורג ב-Bündnis 90, שהתנגדו לאיחוד.
בבחירות הפדרליות של 1994 התאוששה המפלגה וזכתה ל-7.3% מקולות הבוחרים ו-49 מושבים.
חברות בממשלה.
בבחירות 1998 שמרה המפלגה על כוחה, עם ירידה קלה, ונכנסה לראשונה בתולדותיה לקואליציה יחד עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD), קואליציה זו נקראה "קואליציית ירוק-אדום" על שום צבעי שתי המפלגות. יושקה פישר מונה לסגן הקנצלר ושר החוץ ובממשלת הקואליציה כיהנו פרט אליו עוד שני שרים "ירוקים" (בתיקי הבריאות ואיכות הסביבה).
על אף שיתופי פעולה רבים עם מפלגת השלטון, בעיקר בנושאים חברתיים, לא הייתה השתתפות ה"ירוקים" בקואליציה הרמונית, והקואליציה ידעה חיכוכים במספר נושאים. ב-1999 נדרשה המפלגה לתמוך בהשתתפות כוחות גרמניה בנאט"ו במלחמת קוסובו ("מבצע כוח מאוחד"), דבר שגרם להתפטרותם של כמה מחברי המפלגה הפציפיסטים. מרמור נוסף בקרב מצביעי המפלגה נגרם בשל אי-סגירתן של תחנות כוח גרעיניות, בניגוד להצהרתה בבחירות. ב-2001 שוב נדרשה המפלגה לתמוך בשיגור חיילים גרמניים לחו"ל במסגרת השתתפות כוחות גרמניים במלחמת אפגניסטן. במסגרת הצבעת האמון שדרש הקנצלר גרהרד שרדר לגבי נושא זה הצביעו ארבעה מחברי מפלגת הירוקים נגד הממשלה. פעילים רדיקליים במפלגה תקפו חברי פרלמנט ירוקים שהצביעו בעד המעורבות הצבאית והטיחו בהם באירועים שונים רוטב עגבניות, ביצים ויוגורט.
עם זאת, זכתה המפלגה להישגים, כאשר בשנת 2000 חתם השר לאיכות הסביבה (בשמו הרשמי: השר לאיכות הסביבה, שמירת הטבע והבטיחות הגרעינית) מטעמה, ירגן טריטין, על הסכם עם חברות החשמל על תוכנית לנסיגה הדרגתית משימוש באנרגיה גרעינית וסגירת כל 19 תחנות הכוח הגרעיניות בגרמניה עד 2020. כן הייתה המפלגה פעילה לכינון חוק לאיחוד אזרחי של זוגות חד מיניים שנחקק ב-2001.
בבחירות 2002 זכו הירוקים ב-8.6% מקולות המצביעים ושבו לקואליציית ה"אדום-ירוק" שנתמכה בעיקר על ידי המתנגדים למלחמת עיראק. פישר וטריטין שבו לתפקידיהם כשר החוץ והשר לאיכות הסביבה בהתאמה, והמפלגה קיבלה גם את תיק הגנת הצרכן, התזונה והחקלאות בממשלה.
ב-2003 השיגה המפלגה שיא של 13 מתוך 99 המושבים המוקצים לגרמניה בבחירות לפרלמנט האירופי.
אף על פי שהמפלגה שמרה על כוחה בבחירות 2005 וזכתה ב-8.1% מהקולות, חוותה SPD מפלה ואת הממשלה לאחר הבחירות הרכיבה המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית.
המפלגה חברה בממשלת שולץ הראשונה וזאת לאחר שנים בהן המפלגה ישבה בספסלי האופוזיציה.
מפלגה באופוזיציה.
אף על פי שהמפלגה נמצאת באופוזיציה מ-2005 ועד 2021, היא הייתה שותפה במספר קואליציות עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בלנדטאגים (פרלמנטים מדינתיים) במספר מדינות גרמניה, כגון המבורג, ברמן, נורדריין-וסטפאליה, הסן, סקסוניה התחתונה וריינלנד-פפאלץ. בבאדן-וירטמברג נבחר בעקבות בחירות 2011 נציג המפלגה, לראשונה בתולדותיה, לראש הממשלה והמפלגה הפכה למרכיב עיקרי בקואליציה.
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (בגרמנית: Christlich-Demokratische Union Deutschlands) או בראשי תיבות CDU היא מפלגת ימין נוצרית דמוקרטית בגרמניה.
בין שתי המפלגות, המכונות מפלגות האיחוד, קיים הסכם על פיו ה-CDU לא מתמודדת בבחירות בבוואריה ואילו ה-CSU, לא מתמודדת בבחירות באף מדינה גרמנית פרט לבוואריה.
מנהיגת המפלגה לשעבר, אנגלה מרקל, כיהנה כקנצלרית גרמניה החל מה-22 בנובמבר 2005 עד ה 8 בדצמבר 2021. בפרלמנט האירופי, ה-CDU חברה במפלגת העם האירופי (ה-EPP), והיא חברה בארגונים הבינלאומיים International Democrat Union (בר"ת IDU) ו-Centrist Democrat International (בר"ת CDI). ה-CDU היא המפלגה הגדולה בגרמניה.
היסטוריה.
ה-CDU נוסדה לאחר מלחמת העולם השנייה עם חברים רבים ממפלגת המרכז הגרמנית שפוזרה על ידי היטלר ב-1933. בניגוד למפלגת המרכז הגרמנית, שבה נכללו בעבר רק קתולים, ה-CDU יועדה לכלול גם פרוטסטנטים תחת מטרייה של אידאולוגיה ליברלית ושמרנית.
מנהיג המפלגה הראשון בברלין, אנדרס הרמס היה מעורב בקשר העשרים ביולי, ונעצר על ידי הנאצים יחד עם קונראד אדנאואר, שלימים יכהן כקאנצלר הראשון של מערב גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה בין השנים 1949 ל-1963. המפלגה איבדה את השלטון ב-1968, וישבה באופוזיציה עד ל-1982. בשנה זו נבחר הלמוט קוהל לקאנצלר. בשנת 1990, במהלך כהונת קוהל, השלוחה המזרח גרמנית של המפלגה, שבראשה עמד לותר דה מייצירה, זכתה בבחירות החופשיות היחידות במזרח, ודה מייצירה הפך למנהיג המזרח גרמני היחיד שנבחר באופן דמוקרטי. קוהל כיהן כקאנצלר עד ל-1998, אז המפלגה הפסידה בבחירות ושבה לאופוזיציה, עד שב-2005 אנגלה מרקל הרכיבה "קואליציה גדולה", דהיינו, ממשלת אחדות, עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
מרקל כיהנה כקנצלרית במשך כמה כהונות עד בחירות 2021, בהן לא התמודדה. ארמין לאשט נבחר למחליפה בתפקיד מנהיג המפלגה. המפלגה הפסידה בבחירות ועברה לאופוזיציה. לאשט התפטר אחרי הבחירות והוחלף בפרידריך מרץ בשנת 2021.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית
מארק אנטואן פרסבל
מארק אנטואן פרסבל (בצרפתית: Marc-Antoine Parseval; 27 באפריל 1755 - 16 באוגוסט 1836), מתמטיקאי צרפתי, שנודע בעיקר כמפתח שוויון פרסבל (או זהות פרסבל) באנליזת פורייה.
תולדות חייו.
פרסבל נולד בצרפת בשנת 1755 במשפחה צרפתית אריסטוקרטית. בשנת 1795 נשא אישה, אך התגרש עד מהרה.
כתוצאה מהשתייכותו למעמד האריסטוקרטי התנגד למהפכה הצרפתית ותמך במלוכנות. הוא אף פרסם שירה אנטי מהפכנית, ונכלא עקב כך על ידי נפוליאון, ב-1792.
שוויון פרסבל.
במערכת אורתונורמלית שלמה מתקיימות הזהויות הבאות (ולמעשה, כל אחת מהן שקולה להיותה של המערכת שלמה):
לואי הרביעי, מלך צרפת
לואי הרביעי, מלך צרפת, היודע גם כלואי שמעבר לים (אוטרמר) (בצרפתית: Louis IV d'Outremer ; ספטמבר 920 או 921 – 10 בספטמבר 954), היה בן לשושלת הקארולינגים, ומלכה של פרנקיה המערבית מ-936 עד מותו.
חייו.
לואי נולד בעיר לאן שבצפון צרפת לשארל השלישי "התם" מלך פרנקיה המערבית, מאשתו אדוויג, בתו של אדוארד הזקן מלך אנגליה. היה בן שלוש שנים בלבד כאשר אמו לקחה אותו לאנגליה, אחרי שאביו נכלא ב-923, ומכאן כינויו "מעבר לים". ב-936, אחרי מותו של ראול מלך פרנקיה המערבית, נקרא על ידי האצילים לחזור לצרפת ולרשת את הכתר.
סמכותו של המלך לואי הרביעי הייתה מוגבלת לעיר לאן וסביבותיה ולמספר מקומות אחרים בצפון צרפת, אך לא הייתה לו כל סמכות מדרום לנהר לואר. למרות שלואי הרביעי הוכר כמלך על ידי האצילים הפיאודליים, רוזן פריז איג הגדול שלט בעיר ובסביבותיה ובמחוז בורגונדיה.