בעקבות היבחרו לעורך ה-Harvard Law Review, והיותו האמריקאי-אפריקאי הראשון שזכה בתפקיד זה, הוצע לו לכתוב אוטוביוגרפיה. הספר, שיצא לאור ב-1995, נקרא "Dreams from My Father", ובו תיאר את תקופת ילדותו ונעוריו, את החיים כילד שחור במשפחה אמריקאית לבנה מהמעמד הבינוני של סבו וסבתו, בצל דמות האב הקנייתי שאותו הכיר רק מסיפורים, את העיסוק המתמיד בזהותו שסיטואציה זו גרמה לו, ואף את השימוש במריחואנה וההתנסות בקוקאין בסוף שנות העשרה של חייו. הספר מסתיים בביקורו בקניה, ארבע שנים לאחר מות אביו, ביקור שבו עלה לקבריהם של אביו וסבו, ולמד להכיר את אביו כפי שהיה, ולא כפי שדמיין את דמותו מסיפורים מקוטעים שעליהם גדל.
הספר יצא לאור מחדש ב-2004, כאשר הפך אובמה לדמות פוליטית לאומית. בשנת 2006, הופק הספר בגרסת אודיו, עליה זכה אובמה בפרס גראמי. הספר היה לרב-מכר, והכניס לאובמה ממון רב. בעזרתו שילמו הוא ורעייתו את חובותיהם מתקופת הלימודים ורכשו בית בשיקגו.
ספרו השני.
ספרו השני הוא "The Audacity of Hope" ("תעוזת התקווה"), כותרת הספר לקוחה מדרשה של אביו הרוחני, הכומר ג'רמיה רייט, ממנו התנער אובמה לאחר שהתפרסם כי התבטא בחריפות נגד ארצות הברית. הספר הפך לרב-מכר יוצא דופן ביחס לספרי עיון של פוליטיקאים, וכשהופק בגרסת אודיו, זכה עליו אובמה בפרס גראמי.
ספרו השלישי.
ספרו השלישי הוא ארץ מובטחת (באנגלית: A Promised Land), ספר זיכרונות על תקופת נשיאותו בבית הלבן. הספר פורסם ב-17 בנובמבר 2020. וזהו הראשון משני כרכים מתוכננים שכתב אובמה אודות כהונתו כנשיא ארצות הברית בין השנים 2009 ל-2017.
בעלי חיים שנקראו על שם ברק אובמה.
המין הראשון שנקרא על שמו של הנשיא הפופולרי היה חזזית שנתגלתה ב-2007 באיי סנטה רוזה בקליפורניה וקיבלה את השם קלופלקה אובמאי במאמר מדעי שפורסם ב-2009. מינים נוספים שנקראו על שם אובמה הם: האובמדון - מין לטאה שהתקיימה בסוף הקרטיקון, 3 מיני דגים האחד טוסאנוידס אובמה (נתגלה סמוך להוואי), טלאוגרמה אובמאורום (נתגלה בנהר קונגו באפריקה) ואתאוסטומה אובמה (מין אנדמי שנתגלה בנהרות במזרח ארצות הברית). 2 מיני טפילים ברקטרמה אובמאי (עלוקה שנתגלתה במלזיה), פרגורדיוס אובמאי (מין של תולעת שיער שנתגלתה בקניה). ציפור ניסטלוס אובמאי (נתגלתה באמזונאס ב-2008), עכביש אפטוסטיכוס ברקאובמהי (נתגלה בקליפורניה ב-2012). כל תשעת בעלי החיים הללו נקראו על שמו של אובמה כהוקרה על תרומתו למען הסביבה.
קישורים חיצוניים.
רשמי
פסח גרופר
פסח (פייסי) גרופר (21 באוגוסט 1924 – 29 באפריל 2013) היה חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל.
ביוגרפיה.
נולד ביפו למלכה ולאליהו גרופר, בן זכרון יעקב, וגדל בנווה צדק.
בשנת 1936 עבר עם משפחתו לעתלית, שם התגוררו דודו מצד אביו, דוד, ומשפחתו.
גרופר התגורר בעתלית עד יום מותו.
היה פעיל במוסדות אגודת הכורמים, בהתאחדות האיכרים, ונציג ציבור בבית הדין לעבודה בחיפה. כל פעילותו הפוליטית מקום המדינה ועד היבחרו לכנסת הייתה במסגרת המפלגה הליברלית הישראלית (הציונים הכלליים).
במועצת עתלית.
בשנים 1959–1962 כיהן כחבר המועצה המקומית עתלית, מטעם הליברלים. במאי 1962 נבחר לראש המועצה לאחר שיצר קואליציה עם הדתיים והדיח את ראש המועצה מטעם מפא"י. בתחילת 1963 הסתכסך גרופר עם סגנו מהדתיים, חנניה עמר, שעבר לאופוזיציה, אך המשיך לכהן כראש מועצה בחסות חבר מפא"י שעזב את מפלגתו והקים סיעה עצמאית. בשנת 1963 הביא גרופר להכרה בעתלית כעיירת עולים. בתחילת 1964 הודח גרופר מראשות המועצה על ידי איש סיעתו, צבי שפירא, שחבר לאנשי מפא"י. שפירא טען שבמקור הוא היה אמור להיות ראש המועצה, אך גרופר שכנע את הדתיים להתנות את תמיכתם בליברלים בכך שגרופר יהיה ראש המועצה. בספטמבר 1964 חבר גרופר לחנניה עמר, בהסכם שקבע שעמר יהיה ראש מועצה בשכר מלא וגרופר יהיה סגנו.
גרופר שב לכהן כראש מועצה בשנים 1969–1971.
כראש המועצה המקומית עתלית נודע בפעילותו לטובת תחנת הרכבת ביישוב הקטן והמבודד יחסית. לפי המסופר, הוא נהג לנתר החוצה מרכבות שהיו עוברות ביישוב מבלי לעצור (לאחר שביקש מנהג הקטר להאט במעט את מהירות נסיעת הרכבת), על מנת להגיע לביתו.
בכנסת.
ב-1974 נבחר לראשונה לכנסת השמינית מטעם הליכוד. באותה הכנסת היה חבר בוועדת הכלכלה, ועדת החוץ והביטחון וועדת העבודה, הרווחה והבריאות. בכנסת התשיעית היה חבר בוועדת הכספים וועדת החוץ והביטחון. ב-1981 מונה ליו"ר ועדת המשנה לתקציב הביטחון. בכנסת ה-12 היה חבר בוועדת הכספים וועדת הכלכלה. בתחילת 1979 פורסמו טענות על כך שלקח כסף מאגודת הכורמים. גרופר טען שמדובר בהוצאות נסיעה לארצות הברית והיועץ המשפטי לממשלה דחה את המלצת המשטרה להעמידו לדין.
ב-11 באוגוסט 1981 מונה לסגן שר החקלאות בממשלת ישראל התשע עשרה. בעקבות מותו של שמחה ארליך הוא נבחר כמועמד לשר החקלאות של מפלגת הליברלים. בפועל, הוא נכנס לתפקיד רק עם הקמת ממשלת ישראל העשרים בראשות יצחק שמיר, באוקטובר 1983. הוא כיהן בתפקיד השר עד הקמת ממשלת האחדות הלאומית בספטמבר 1984.
במשך תקופת כהונתו בכנסת התאפיינה פעילותו הפוליטית בארגון הלובי החקלאי, הקמת יישובים והתיישבות ברחבי ארץ ישראל. גרופר התנגד להעלאת מחירי המים לחקלאים ויצא נגד טענות מבקר המדינה לשאיבת יתר של מים ופגיעה במאגרי המים של ישראל. כן התנגד להעברת סמכויות ממשרד החקלאות למשרד לאיכות הסביבה.
במהלך כהונת הכנסת פרש למפלגה לקידום הרעיון הציוני בראשות יצחק מודעי, ואחר-כך הקים עם נוספים את המפלגה הליברלית החדשה.
אחרית ימיו.
בתום כהונתו בכנסת נבחר לנשיא התאחדות האיכרים ויו"ר מועצת המנהלים של חברת "עמיר" להספקה חקלאית, יו"ר אגודת הכורמים שהיא בעלת יקבי כרמל מזרחי ויו"ר בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה. היה חבר גם בלשכת המסחר.
נפטר בשיבה טובה ונטמן בבית העלמין בעתלית.
רחוב יפת
רחוב יפת הוא אחד הרחובות הראשיים של יפו. הוא קרוי על שמו של יפת בנו של נח, מייסד העיר על פי אחת האגדות. בעבר נקרא רחוב עג'מי, על שם איברהים אל-עג'מי, קדוש פרסי, וכן בעבר חיבר הכביש בין יפו לעזה, וגם נקרא בשם: דרך עזה. הרחוב עובר מעל רחוב יהודה הימית בגשר שהוקם בזמן המנדט הבריטי. חלקו המערבי של תחילת הרחוב עובר על השטח בו שכנו בעבר חומות יפו.
היסטוריה.
הרחוב היה בעבר דרך שהקיפה את חומות יפו העתיקה. לאחר פירוק והריסת החומה, סביב 1870, וצמיחת העיר, הפך לרחוב מסחרי מרכזי. באבני החומה שפורקו נעשה שימוש משני, ובכלל זה לבנית חלק מהבתים שברחוב. הרחוב היה בתחילה היחידי שחצה את כל העיר, עד להקמתה של שדרות ירושלים על ידי "הסולטאן הטורקי" בשנת 1915, ששכנה במקביל אל הרחוב במזרח העיר על השטח שבו היו פרדסים. כמה "סימטאות מקורות" בצידו המערבי של תחילת הרחוב העוקף את יפו העתיקה הם שרידי השערים של העיר העתיקה.
כיום הרחוב מקשר בין כיכר השעון לעיר בת ים (ממשיך לרחוב בלפור). הדרך הייתה אחת משלוש דרכים שיצאו מיפו לערים מרכזיות, יחד עם דרך שכם (כיום רחוב רזיאל ובהמשכו רחוב אילת, דרך יפו-ת"א, דרך בגין וציר ז'בוטינסקי ברמת גן, בני ברק ופתח תקווה) ודרך נוספת לירושלים דרך רמלה (כיום רחוב עולי ציון, דרך בן צבי וכביש 44). ב"גן השניים" ברחוב יפת פינת רחוב ציונה תג'ר ניצב חדר שנאים, שתוכנן בשנת 1923 על ידי האדריכל אלכסנדר ברוולד.
לאחר קום המדינה.
במהלך שנות ה-60 הוקמו ברחוב 2 רחבות גדולות עם "מפרצי חניה" לצד מגדלי מגורים בחלקו הדרומי של הרחוב ובחלקו הצפוני בגלל אופיו הצר של הרחוב. בחלקו הצפוני הוקם מגדל מגורים במקום כמה בתי קברות שהועברו אל אזור החוף הדרומי של יפו, האחד צפוני בשכונת עג'מי מעל גשר יהודה הימית בקרבת העיר העתיקה והשנייה בשכונת ג'בליה באזור "גן תמר".
אתרים ברחוב.
לאורך רחוב זה מספר אתרים חשובים (מצפון לדרום):
הרחוב הוא גבולן המזרחי של יפו העתיקה ושכונות עג'מי וגבעת עלייה.
מיכאל דקל
מיכאל דקל (1 באוגוסט 1920 – 20 בספטמבר 1994) היה חבר הכנסת וסגן שר בממשלת ישראל מטעם הליכוד, שהורשע בשוחד ובמרמה והפרת אמונים.
ביוגרפיה.
דקל נולד ב-1 באוגוסט 1920 בשם מיכאל דייקסל בפינסק שהייתה אז חלק מפולין. בילדותו קיבל חינוך דתי וגם למד ברשת החינוך "תרבות" עד גיל 14. בעקבות הפלישה הנאצית בשנת 1939, סופחה העיר פינסק לברית המועצות לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. דקל ומשפחתו הוגלו לסיביר ואחר כך גויס ל ולאחר מכן לצבא הפולני. לאחר המלחמה היה מפקד קן בית"ר במחנה עקורים, וחבר מפקדת האצ"ל באוסטריה.
פרשת רצח איתן אבידוב.
דקל היה אחד מאנשי האצ"ל שהשתתפו בניסיון השתלטות, ב-30 באוקטובר 1947, על מחנה העולים גנדנוואלד ליד אינסברוק שבאוסטריה (מחנה של תנועת הבריחה), שהוקם כדי לסייע בהעברת היהודים בשבילי האלפים לאיטליה. המחנה הופעל על ידי הסוכנות היהודית והמוסד לעלייה ב' של ארגון ההגנה. באותה תקופה היה ארגון ההגנה מסוכסך עם ארגון האצ"ל על השליטה במסלולי הבריחה, שהיה ספיח של המאבק בין ההגנה לארגוני הפורשים בארץ ישראל. בתקרית נהרג מירית אקדח איש ההגנה איתן אבידוב (בנו של יעקב אבידוב). זמן קצר לאחר התקרית נתפס יחד עם שותפו על־ידי השלטונות הצרפתיים באזורי הכיבוש באוסטריה ונדון לתקופת־מאסר של חצי שנה. על פי עדתו של מפקד המחנה סמי לוי, התקיפה הייתה נקמה על כך שאנשי ההגנה ניסו למנוע מדקל וחבריו להבריח עולים תמורת תשלום, שלא במסגרת הפעילות הרשמית של תנועת הבריחה.
בעזרת קשרים של האצ"ל, שוחררו דקל ושותפו ממאסר לאחר זמן קצר. עם זאת נדחתה עלייתו לישראל, עקב חשש למעשה נקם על הרצח.
חקלאי בישראל.