בשנת 1897 נמנה עם מייסדי תנועת "הזצסיון הווינאי" והיה לנשיאה הראשון עד לשנת 1899. לציורו "פילוסופיה" הוענקה מדליית זהב בתערוכה העולמית של פריז (1900), אבל האוניברסיטה של וינה סירבה לתלות אותו באחד מאולמיה כציור המייצג את הפקולטה לפילוסופיה. בשנת 1901 צייר את יהודית והולופרנס. בשנת 1902 יצר ציור קיר שנושאו הוא בטהובן בבניין הזצסיון בווינה. בשנת 1905 פרש מהזצסיון ביחד עם קבוצת אמנים אחרים, בהם קרל מול, וציוריו הוסרו מבניין הזצסיון. בשנת 1907 צייר את הציור הידוע והאהוב ביותר שלו, "הנשיקה", שבה נראה גבר מנשק אישה על הלחי. באותה השנה יצר לראשונה קשר עם הצייר אגון שילה. בשנים 1909–1911 נסע לפריז וכן השתתף בביאנלה של ונציה. בשנת 1916 השתתף בתערוכה של "איגוד האמנים האוסטרים" בברלין ביחד עם שילה ואוסקר קוקושקה. קלימט היה חברם הטוב של מייסדי הסדנאות הווינאיות, יוזף הופמן וקולומן מוזר.
אף שלא נישא מעולם, היו לקלימט קשרים רומנטיים וארוטיים עם נשים רבות, בהן אלמה מאהלר-ורפל ואמילי פלוגה אותה צייר בציוריו. בנו החזיק באחד מאוספי ציוריו הגדולים ביותר.
ב-6 בפברואר 1918 נפטר כתוצאה משבץ מוחי. הוא נקבר בבית הקברות ברובע היציג (Hietzig) בווינה.
סגנונו וקבלתו בממסד האמנותי.
ציוריו של קלימט מתאפיינים בשימוש בצבעוניותם ובשימוש בזהב, והם נראים כקישוטים אלגנטיים שצורתם, שהיא לעיתים קרובות פאלית, רומזת על הארוטיות של הנושא. היסטוריונים של האמנות מייחסים לקלימט מגוון רחב של השפעות, בהן השפעות מצריות, מינואיות, יווניות קלאסיות וביזנטיות. קלימט גם הושפע מתחריטיו של אלברכט דירר, מן הציור האירופאי של ימי הביניים המאוחרים, ומאמנות ה"אוקיו-אה" (浮世絵) היפנית, וכן של הצייר היפני אוגטה קורין.
עבודתו של קלימט מתאפיינת גם בהפניית עורף לסגנון הנטורליסטי שקדם לתקופתו, ובשימוש בסמלים להעברת רעיונות פסיכולוגיים והדגשת עצמאותה של האמנות מן המסורת.
ביקורת האמנות בשפה הגרמנית של המחצית הראשונה של המאה העשרים התעלמה מקלימט כמעט לחלוטין, ויצירתו תוארה לא אחת כקישוט בלבד. רק מאוחר יותר העריכו את השפעתו על התפתחות הציור המודרני (קוביזם, אמנות מופשטת).
גורל ציוריו בתקופת הרייך השלישי.
יצירתו של קלימט, כיצירות אקספרסיוניסטיות אחרות, היו שנואות על הנאצים. העובדה שקלימט הרבה לצייר דיוקנות של יהודים בציוריו לא הוסיפה לו אהדה אצלם. את תחילתו של מאבק משפטי בן שש שנים סימנו בשנת 1999 חמישה ציורים של קלימט אשר נלקחו בידי המשטר הנאצי בשנת 1941 מבעלות משפחת בלוך-באואר (Bloch-Bauer) היהודית ונמסרו לגלריה בארמון בלוודר בווינה (היום "הגלריה האוסטרית בלוודר"). הגלריה המשיכה להחזיק בציורים גם לאחר סופו של הרייך השלישי בשנת 1945, שכן הגברת אדֵלֵה בלוך-באואר, שאותה צייר קלימט פעמיים, ביקשה כבר בצוואתה משנת 1925 למסור אחרי מותה את ציוריה ל"גלריה הממלכתית האוסטרית בווינה". אלא שלא כך אירע, ומשפחת בלוך-באואר נאלצה להימלט מאוסטריה לאחר האנשלוס, ובעלה של בלוך-באואר מת בגלות בשווייץ. בשנת 2006 פסק בית משפט שחמשת הציורים, בשווי משוער של 150 מיליון דולר, יושבו ליורשיה של בלוך-באואר, ובעיקר לאחייניתה, מריה אלטמן.
בשנים 2001–2004 הוחזרו עוד חמישה ציורים נוספים של קלימט לבעליהם המקוריים, לפי חוק אוסטרי בנושא. ביוני 2006 מכרה מריה אלטמן אחד מהציורים, "דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר", לאיל ההון רון לאודר תמורת 135 מיליון דולר - המחיר הגבוה ביותר ששולם אי פעם עבור ציור (השיא הקודם היה הציור "נער עם מקטרת" של פבלו פיקאסו, שנמכר ב-104.1 מיליון דולר). התמונה מוצגת ב"נויה גאלרי" (Neue Galerie New York), המוזיאון הפרטי של רון לאודר.
בשנת 2006 יצא לאקרנים סרט בשם "קלימט", המתאר את חייו ויצירותיו. בשנת 2014 רכש מוזיאון ישראל את מתווה הקומפוזיציה ליצירה "רפואה" של קלימט, בסכום לא ידוע.
הסכם הביניים
קשת ספטימוס סוורוס
Easter Egg
אמלפי
פורום טראיאנוס
פורום טראיאנוס (בלטינית: "Forum Traiani") הוא אחרון הפורומים הקיסריים שנבנו ברומא בעת העתיקה.
היסטוריה.
פורום טראיאנוס הוקם במצוות הקיסר טראיאנוס בכספי הביזה מניצחונותיו של הקיסר בקרבות שהסתיימו בכיבוש דאקיה בשנת 106 לספירה.
הפורום נחנך בשנת 112.
לצורך הקמת יסודות המבנה המונומנטלי נחפר בור רחב ממדים בין גבעת הקווירינל וגבעת הקפיטולין (בשל היקף הבנייה הרחב הנדרש להקמת המבנה, משערים שחפירת היסודות החלה עוד בתקופת שלטונו של הקיסר דומיטיאנוס. ככל הנראה האדריכל שתכנן את הפורום היה אפולודור מדמשק.
במקביל להקמת הפורום נבנו גם שוקי טראיאנוס ופורום קיסר.
מבנה הפורום.
הפורום נבנה סביב חצר נרחבת שמשני צדדיה מבני הפורום להם מרפסות רחבות ובקצה הפורום נבנתה הבזיליקה אולפיה. הכיכר רוצפה בשיש.
ימי הביניים.
מבנה הפורום נותר בשימוש אף לאחר נפילת האימפריה הרומית. קונסטנטינוס השני ביקר במקום במאה הרביעית וראה את פסלו של טראיאנוס עדיין עומד בראש הבזיליקה.
החל מהמאה ה-9 נלקחו אבני השיש של החצר לשימוש משני, אולם עצם העובדה שאבנים אלה הוחלפו באבנים פשוטות יותר מעיד שהפורום היה עדיין בשימוש.
צבי שץ
צבי שץ (1890 – 2 במאי 1921) היה סופר עברי יליד רוסיה. מראשוני העלייה השנייה והוגה רעיון "הקבוצה האינטימית". נרצח ביפו בכ"ד בניסן תרפ"א עם הסופר י"ח ברנר וחבורתו.
ביוגרפיה.
צבי שץ, נולד ב-1890 (תרנ"א) ברומני, שבמחוז פולטבה אז באימפריה הרוסית לאנה ולייב וולפוב. משפחתו וסביבתה היו מתבוללות, אך אביו, אשר נפטר בהיותו בן 13, הקנה לו מושגים בסיסיים ביהדות. שץ למד בגמנסיה ריאלית רוסית בעיר הולדתו. בגיל צעיר נשאב לרעיון הציוני ולרעיונותיו של יוסף טרומפלדור באשר להקמת ניסיונות שיתופיים בארץ ישראל. שץ וטרומפלדור אף ניהלו ביניהם חלופת מכתבים נמרצת, עוד כשהיה בגולה ועד לאחר עלייתו ארצה. במכתביהם התווכחו השניים על אופי ההכשרה הנדרשת לחלוצים העולים ארצה ועל אופי ההתיישבות הרצויה בארץ ישראל.
ב-1910 עלה עם קבוצת חברים ומכרים לארץ ישראל, בה עבד במושבות יהודה ואחרי כן עבר ליפו והתקבל כחבר בקבוצת הבנאים שבנו את תל אביב. כשנה לאחר מכן שב לרוסיה במטרה לעודד חברים נוספים לעלות ולהגשים עימו את חלום הקמת מושבה שיתופית. יחד עם יוסף טרומפלדור כינס ועידה לטובת הרעיון, ובוועידה זו נפגשו לראשונה פנים אל פנים וחזקו ידידותם. בעקבות הוועידה שבו השניים לארץ עם קבוצת חלוצים וייסדו את הקומונה במגדל.
בניגוד לגישת טרומפלדור אשר ביקש ליצור מסגרות שיתופיות גדולות, בעלות אופי כמו-צבאי, דוגמת גדוד העבודה - פיתח שץ את רעיון 'הקבוצה', והאמין כי בניין הארץ יעשה על ידי קבוצות שיתופיות קטנות בנות 8-10 חברים, שיחסיהן הקרובים יהוו מעיין 'משפחה חדשה'. קבוצות אלו, כך האמין, יתקבצו יחדיו ליצירת 'קבוצות של קבוצות'. רעיונות אלו ביטא מעל לדפי העיתונות ובמאמרו 'על הקבוצה'.
נישא לרבקה יצקר, ולשניים נולדה בת - רינה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס שץ לאחר לבטים קשים לגדודים העבריים, על אף רתיעתו מהצבאנות ורוחו האינדיבידואליסטית שלא תאמה את הערכים הצבאיים. הוא שירת בצבא הבריטי משנת 1918 עד שנת 1920. במהלך שירותו נאבק להחלת פקודות בעברית בגדודים העבריים, וכנגד תופעות אותן ראה כלא מוסריות בהווי הצבאי דוגמת זנאות. בתקופה זו נמצאו רבקה וביתם רינה בקומונה בגן שמואל. עם סיום המלחמה לאחר שחרורו מהגדוד, חי עם משפחתו בקבוצה שיתופית קטנה בפתח תקווה, ולאחר מכן התיישבו בבית אביה של רבקה, יהודה יצקר, ששכן בין פרדסי אבו כביר, יחד עם י"ח ברנר, יוסף לואידור ואחרים. מגיל צעיר כתב, בתחילה ברוסית. את ביכורי כתיבתו העברית שלח לברנר, שערך את עיתון 'אדמה' ופרסם אותן.
ביום הראשון של מאורעות תרפ"א ב-2 במאי 1921 עם פרוץ האירועים, היה שץ בתהלוכת האחד במאי בתל אביב. כשנודע לו על האירועים מיהר לשוב לבית במכונית עם קבוצת אנשים במטרה להציל את י.ח. ברנר ואחרים שנותרו בו. עם הגיע המכונת נתברר כי בבית מצאו מחסה אנשים נוספים וכי אין די מקום לכולם במכונית. בעוד שהזרים נסעו, נשארו תושבי הבית ובהם ברנר, יוסף לואידור, צבי גוגיג, יהודה יצקר ובנו אברהם במקום וכולם נרצחו. ששת ההרוגים נקברו יחדיו בקבר אחים בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
צבי שץ לא זכה לפרסם את יצירותיו בספר. ספרו היחיד יצא לאור לאחר מותו, בשנת תרפ"ט, 1929. הוא היה מהסופרים העבריים הראשונים שכתבו על חייו של היחיד בתוך הקומונה והקיבוץ.
שאראשקה
.S.P.Q.R (לטינית: Senatus Populusque Romanus, הסנאט והעם של רומא; ) הם ראשי תיבות בלטינית שנכתבו על דגלי הלגיונות הרומיים, מטבעות, גמלוני מקדשים ונעשה בהם שימוש על ידי הרפובליקה הרומית והאימפריה הרומית לציון השותפות בין העם הרומי לסנאט.
בתקופה המודרנית אותיות אלה מופיעות על סמל העיר רומא, וכן על בנייני העירייה ומכסי פתחי הביוב בעיר.
השימוש בקיצור על בנייני העיר רומא (ומכסי פתחי הביוב בעיר) נעשה בהוראת בניטו מוסוליני, אשר השתמש בקיצור כחלק מתעמולת משטרו הפשיסטי.
משמעות הקיצור.
ישנה מחלוקת בדבר משמעות הקיצור.
בשל המשמעות השנויה במחלוקת, המשמעות של הביטוי שונה בהתאם:
יש הבדל מהותי בין הפרשנויות: לפי הבחנה הקיימת במשפט הרומי, "אזרחי רומא" - הגברים החופשיים בלבד, ואילו "העם של רומא" - מונח הכולל גם את הנשים. מכל מקום, הצירוף Senatus Populusque Romanus, בהטיותיו השונות, מופיע מאות פעמים בכתבים היסטוריים, ונחשב כצירוף כבול.
אושרי כהן