באוגוסט 1987 הוצא נגדו צו מעצר בינלאומי של האינטרפול.
במרץ 2001 נשפט שוב בהיעדרו בצרפת, הורשע בביצוע פשעים נגד האנושות ונידון למאסר עולם.
בשנת 1988 פורסם בצרפת שברונר היה סוכן של גרמניה המערבית בשנות ה-60. ביולי 2011 אישרה סוכנות הביון הגרמנית כי השמידה בשנות ה-90 ראיות הקשורות לברונר. בתקשורת הובאה הערכה כי ברונר היה סוכן גרמני לאחר מלחמת העולם השנייה ולכן זכה להגנה. אתר האינטרנט של השבועון "דר שפיגל" דיווח בנובמבר 2011 כי סוכנות הביון של גרמניה השמידה בשנות ה-90 את תיק המסמכים הקשורים לברונר, ובו 581 עמודים. על פי הדיווח התיק נגרס כולו, עניין המעלה חשד כי ברונר עבד בשירות המודיעין הגרמני אחרי מלחמת העולם השנייה וזכה להגנה של בכירים בגרמניה. שני עיתונאים צרפתים אספו מידע משלושה שומרים של ברונר, ששירתו בעבר בשירות החשאי הסורי, ופרסמו את ממצאיהם ב-2017 במגזין Revue XXI. לפי תחקיר זה (צייד הנאצים סרז' קלרספלד טען שהתחקיר "אמין מאוד") נדרש ברונר החל מ-1989 להישאר בדירתו ברובע הדיפלומטים של דמשק "מסיבות ביטחוניות". בסוף שנות ה-90, הועבר למרתף שבו מת בסוף שנת 2001, בגיל 89. עומאר, אחד משומריו, סיפר כי ברונר נקבר בחשאי בבית העלמין אל-אפיף בדצמבר 2001.
בשנת 2014, ממידע חדש שהגיע לידי צייד הנאצים אפרים זורוף ממרכז שמעון ויזנטל, עלה שהוא מת מזקנה ב-2009 או ב–2010 בסוריה ונקבר שם.
עיר דוד
עיר דוד היא אתר ארכאולוגי שבו שכנה ירושלים הקדומה החל מראשית ימיה, בתקופת הברונזה התיכונה, ועד אמצע ימי הביניים. בשלהי התקופה העות'מאנית חודש היישוב במקום, וכיום האתר הוא חלק משכונת ואדי חילווה שבסילואן, או שכונת "עיר דוד", כפי שהיא מכונה בעברית החל משנות ה-90 של המאה ה-20. המקום קרוי על שם דוד המלך, שלפי התנ"ך קבע בירושלים את בירת ממלכתו ושם נטמן לאחר פטירתו.
האתר מהווה חלק מגן לאומי "סובב חומות ירושלים", הוא מנוהל על ידי רשות הטבע והגנים ומתופעל על פי חוזה על ידי עמותת אלע"ד.
סביבתה של עיר דוד.
עיר דוד ממוקמת על גבעת העופל, הגבעה הדרום-מזרחית של אגן העיר העתיקה. פסגתה של הגבעה מצויה בגובה 743 מטר מעל פני הים. הגבעה נמצאת כיום מדרום ומחוץ לחומות העיר העתיקה, בלב השכונה הערבית (לשעבר כפר) סילואן (כפר השילוח), מצפון לגיא בן הינום וממערב לנחל קדרון.
הבחירה להקמת יישוב, לא כל שכן עיר, בגבעה זו, הנמוכה משמעותית מההרים הסובבים אותה (הר הצופים, הר הזיתים ורכס ארמון הנציב) עשויה להראות תמוהה, אולם בעיר דוד מתקיימים במידה רבה כל התנאים ההכרחיים לקיומו של יישוב בתקופות הקדומות.
הגנה.
ראשיתה של ירושלים הקדומה שכנה על שיפוליה הדרומיים של גבעת העופל. מצד מזרח תוחם את עיר דוד נחל קדרון וממערב הגיא המרכזי (אפיקיהם של שני הנחלים היו נמוכים משמעותית בתקופת ייסוד העיר לעומת האפיק כיום), המתחברים בקצה הדרומי של הגבעה בגיא בן הינום. הגבול הצפוני היה פחות או יותר במקום בו עובר היום "כביש העופל" שמחוץ לחומה הדרומית, אם כי מאוחר יותר התרחבה העיר וכללה את הר הבית, ומאוחר יותר התרחבה אף לגבעה המערבית.
מיקום של עיר בתחתית קעורה סגורה אינו מצוי בשום מקום אחר בארץ. ערים היו ממוקמות בדרך כלל על תל בולט מעל לסביבה מישורית, או על שלוחה של הר היורדת אל תוך בקעה. אין שום דוגמה נוספת של עיר שהרים מקיפים אותה מכל הצדדים. עם זאת, למרות שלעין מודרנית נראה כי העיר נשלטת מכל הצדדים, הרי שבהתחשב בטווחי כלי הנשק שהיו מקובלים בתקופת יסודה של העיר, תלילותם הרבה של מדרונות עיר דוד הפכה את הגבעה למוגנת בצורה טובה, למעט הצד הצפוני.
מקורות מים.
לרגלי המדרון המזרחי של הגבעה המזרחית, בערוץ הנחל, נובע המעיין היחיד שסיפק מים לירושלים בימי קדם. שמו של המעיין לא השתמר מימי קדם. במחצית המאה התשע עשרה הוא היה מוכר בשמו הערבי עין אום א-דרג'. מקובל על רוב החוקרים לזהות אותו עם מימי גיחון העליון הנזכר במקרא (דברי הימים ב' לב 30). במרחק כ-500 מ' מהקצה הדרומי של עיר דוד, במורד נחל קדרון, מצויה באר עמוקה ששמה בערבית 'ביר איוב'. מקובל לזהותה עם עין רוגל הנזכרת במקרא בתיאור קו הגבול בין שבט יהודה ושבט בנימין ( ו). במקרא מוזכרים מעיינות נוספים בסביבות ירושלים והם 'עין שמש' ( ו) ו'עין התנין' (), אך לא ברור לאילו מעיינות הכוונה.
דרכים.
ירושלים שכנה במרחק גדול מן הדרכים הבינלאומיות הראשיות של ארץ ישראל - "דרך הים" שלאורך חוף הים התיכון, ו"דרך המלך" העוברת בעבר הירדן המזרחית - דרכים שעברו מצפון לדרום וקישרו את מצרים עם סוריה ומסופוטמיה. בציר האורך של הארץ, באזור ירושלים, קיימת רק אפשרות אחת למסלול של דרך מדרום לצפון, והיא דרך ההר, לאורך קו פרשת המים הארצי המפריד בין הנחלים היורדים לים התיכון לבין אלה היורדים לים המלח ובקעת הירדן. כל הערים הראשיות של יהודה, כגון שכם, מצפה, בית לחם וחברון נמצאות לאורכה של דרך זאת, מלבד ירושלים הקדומה, הנמצאת במרחק מה מזרחה ממנה.
חקלאות.
הקרקע החקלאית, אשר בתחילת דרכה של העיר הייתה עיקר הפוטנציאל הכלכלי שלה, מוגבלת בשטחה. בלייתם של סלעי הגיר הקשים יוצרת אדמת טרה רוסה המאפיינת את הרי יהודה ואופיינית לנופים של בליה קרסטית. קרקע זו נוצרה על המדרונות ועל פסגות ההרים, וחלק ניכר ממנה נסחף, מותיר את המדרונות קירחים וסלעיים אך יוצר קרקע פורייה זמינה לחקלאות בעמקי הנחלים.
היסטוריה מוקדמת.
מהתקופה הנאוליתית ועד תקופת הברונזה.
החפירות הארכאולוגיות חשפו שרידים כבר מהתקופה הכלכוליתית, ושרידי בנייה החל מתקופת הברונזה הקדומה ב'. ירושלים מוזכרת לראשונה בעדויות כתובות בכתבי המארות המצריים (המאות 19-18 לפנה"ס). מתקופה זו נחשפו, בין היתר, החומה המזרחית של העיר והשלב הקדום של פיר וורן. מכתביו של מלך ירושלים, עבדיחבה לאמנחותפ הרביעי שליט מצרים באמצע המאה ה-14 לפנה"ס השתמרו במכתבי אל עמרנה. מתקופה זו נחשפו קירות תמך של החלקה המדורגת בשטח G (להלן).
כן נמצא שבר של לוח טין המהווה מסמך הכתוב בכתב יתדות אופייני למאה ה-14 לפנה"ס בשפה האכדית, שפה שהייתה מקובלת באותה תקופה לתכתובות דיפלומטיות בין ממלכות. גודלו של השבר 2.0x2.8 ס"מ, עוביו כסנטימטר אחד והוא מהווה חלק מהשולים השמאליים המרכזיים של לוח מלבני. צורתו של הלוח תואמת את צורתם של לוחות טין אחרים שנתגלו במזרח הקדום ואשר שימשו לכתיבת מסמכים ומכתבים בתקופת הברונזה המאוחרת. לטענת מפרסמי הכתובת ניתן לשער שהלוח הוא חלק מחליפת מכתבים שנערכה בין מלכים, ככל הנראה בין מלך ירושלים, ייתכן עבד חבה, לבין פרעה אמנחתפ הרביעי. וכן כי ניתן להסיק כי השבר שנמצא הוא עותק הארכיון של מכתב שנכתב בירושלים ונשלח כנראה למלך מצרים.
על פי המקרא, היו הרי ירושלים מחולקים בתקופת השופטים ובזמן מלכות שאול המלך למספר יחידות שבטיות. נחל שורק שימש כגבול השבטי בין נחלת יהודה לנחלת בנימין. עיר דוד, הנמצאת בשטח שמצפון לנחל, נכללה בנחלת בנימין. באותם ימים הייתה ירושלים עיר יבוסית, והיא הפכה לעיר ישראלית לאחר כיבושה על ידי דוד ושר צבאו יואב בן צרויה בשנת 1006 לפני הספירה לערך.
התיישבות ישראלית והתפשטות העיר.
על תחילת ההתיישבות בירושלים בתקופת הברזל אין בידינו מידע מעבר למתואר במקרא, לפי המקרא עם כניסת עם ישראל לארץ וההתנחלות ירושלים נכבשה פעמיים (על ידי יהושע בן נון ושבט יהודה) אך על אף הכיבושים, היבוסים תושבי העיר נשארו לגור בירושלים ולשלוט בה. דוד המלך מחליט עם הפיכתו ממלך יהודה למלך של כל עם ישראל להעביר את בירתו מחברון אל ירושלים. הוא כבש את ירושלים והפך אותה לבירת ממלכת ישראל המאוחדת.
במקרא נזכרות כמה פעמים פעולות הבנייה של דוד בעיר, בין היתר:
לא ברור למה הכוונה במושג "מילוא". אולי הכוונה לטרסות שעל המדרון המזרחי של השלוחה הדרומית מזרחית שהיוו קירות תמך למבנים שמעליהם, או דווקא מלשון "עלייה" - המעלה המוביל מעיר דוד אל ההר.
שטחה של עיר דוד היה בקירוב 60 דונם. כהכנה לבניית בית המקדש דוד העלה לעיר דוד את ארון הברית ואף רכש בשנת שלטונו האחרונה את גורן ארונה, אתר המוכר כיום כהר הבית, כדי לבנות עליו מזבח. המזבח היה מנותק מהעיר, על ראש הגבעה. בימי שלמה נבנה על הגבעה בית המקדש והגבעה צורפה לעיר. המקדש וארמון המלך היו מחוץ לעיר המאוכלסת ונוצר רובע חדש בצפון, העופל, עמו הגיע שטחה של ירושלים לכדי 130 דונם בקרוב. עד למאה השמינית לפנה"ס זה היה תחומה של ירושלים.
לאחר מות שלמה התפלגה הממלכה לממלכת יהודה ולממלכת ישראל, כאשר ירושלים נשארה בירת ממלכת יהודה בלבד. כמתואר בתנ"ך, בנו מלכי ישראל אתרים חלופיים ברחבי הממלכה הישראלית, וזיקתם לירושלים הייתה מועטה. לאחר הכיבוש האשורי של ממלכת ישראל והגליית עשרת השבטים הגיע זרם פליטים גדול לירושלים. העיר התפשטה והקיפה גם את הגבעה המערבית כולה, וכללה ככל הנראה את השטחים הידועים היום כרובע היהודי והרובע הארמני, וכן את הר ציון שמחוץ לחומות העיר העתיקה של היום. בתקופת מלכותו של חזקיהו הוקפה העיר חומה, ונחצבה נקבת חזקיהו אשר הכניסה את מימי מעיין הגיחון לתוך העיר. העיר גדלה בתקופה זו פי ארבעה.
העופל, הר הבית והגבעה הדרום מערבית (הרובע היהודי של היום) אינם חלק מעיר דוד המקורית.
עם חורבן בית המקדש הראשון חרבו גם עיר דוד וירושלים כולה.
עיר דוד בשיבת ציון ובית שני.