יחסי בוסניה והרצגובינה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין בוסניה והרצגובינה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה.
שווייץ ובוסניה והרצגובינה כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים בשנת 1992. הקבלה של שווייץ לתחומה מספר גדול של פליטים בוסנים במהלך מלחמת בוסניה והתמיכה ההומניטרית והשיקומית שהעניקה שווייץ לבוסניה, ציירו את שווייץ בצורה טובה בבוסניה והרצגובינה.
שווייצרים בבוסניה והרצגובינה.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בבוסניה והרצגובינה 750 אזרחים שווייצרים.
יחסי הולנד–שווייץ
יחסי הולנד–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת הולנד לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה.
לאחר שזכתה בעצמאות, שווייץ כוננה נציגות דיפלומטית בברן בשנת 1814. הנציגות שודרגה למעמד קונסוליה כללית בשנת 1832. שנה לאחר מכן פתחה שווייץ קונסוליה באמסטרדם וקונסוליה נוספת נפתחה ברוטרדם בשנת 1847. בשנת 1894 פתחה הולנד צירות בברן.
ב-1904 החליטה מועצת הברית של שווייץ להאמין את השגריר שלה ללונדון על הממשלה ההולנדית, ובשנת 1917 הקימה שווייץ צירות בהאג. בשנת 1957 שידרגו שתי המדינות בהחלטה משותפת את הצירויות שלהן במדינה השנייה למעמד שגרירות.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה שווייץ מעצמה מעניקת חסות עבור הולנד ב, בבולגריה ובצרפת. בשנת 1993 ביקרה בשווייץ ביאטריס, מלכת הולנד. בשנת 2004 ביקר בהאג ז'וזף דייס, נשיא הקונפדרציה השווייצרית.
שווייץ מיוצגת בהולנד באמצעות שגרירותה בהאג. בנוסף היא מחזיקה קונסוליות ברוטרדם ובאמסטרדם. שווייץ מחזיקה קונסוליות כבוד בארובה ובקוראסאו. הולנד מחזיקה שגרירות בברן, קונסוליה כללית בז'נבה ואחת נוספת בציריך, וקונסוליות נוספות בבזל ובלוגאנו.
שווייצרים בהולנד.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2017 התגוררו בהולנד שבעת אלפים שמונה מאות ותשעים אזרחים שווייצרים.
אוסקר בלומנטל
אוסקר בלומנטל (בגרמנית: Oscar Blumenthal; 13 במרץ 1852, ברלין – 24 באפריל 1917, ברלין) היה מחזאי ומבקר תיאטרון יהודי-גרמני.
קורות חיים.
אוסקר בלומנטל נולד בברלין ולאחר סיום לימודיו התיכוניים למד באוניברסיטת לייפציג, שממנה קיבל תואר שלישי בפילוסופיה בשנת 1872. הוא היה עורך מספר ירחונים ספרותיים בלייפציג ובשנת 1875 חזר לברלין. הוא התקבל ל"ברלינר טאגבלאט" כמבקר תיאטרון ועבד שם עד לשנת 1887. בשנת 1887 פתח אוסקר בלומנטל את תיאטרון לסינג (Lessing Theater), והיה מנהלו עד לשנת 1898. בין כוכבות התיאטרון באותה תקופה הייתה ג'ני גרוס. לאחר שנת 1898 הוא הקדיש את עצמו לכתיבה.
כמבקר אוסקר בלומנטל היה ידוע בשפה חריפה והיה מכונה "blutiger Oscar" ("אוסקר צמא הדם"). המחזות שלו זכו להצחה והועלו על בימות תיאטראות שונות ברחבי גרמניה. מספר מחזות הוא כתב ביחד עם גוסטב קדלבורג. על בסיס מחזותיו צולמו מספר סרטי קולנוע, האחרון שבהם בשנת 2013.
בנוסף לכך אוסקר בלומנטל עסק ביצירת בעיות שחמט ופרסם כמה ספרים בנושא.
Models 1
Models 1 היא סוכנות דוגמנות, שהוקמה בלונדון בשנת 1968.
בתחילת הדרך בסוכנות היו רשומות שלוש דוגמניות בלבד. עם הזמן הסוכנות החתימה מספר דוגמניות מובילות לרבות נעמי קמפבל וטוויגי. בעקבות כך היא נכללת כיום בין הסוכנויות המובילות באירופה.
נכון לשנת 2018 בפורטפוליו של הסוכנות נכללות 15 דוגמניות שמדורגות באתר Models.com.
בשנת 1986 נפתחה מחלקה לדוגנים. נכון לשנת 2018 בפורטפוליו של הסוכנות נכללות 15 דוגמניות שמדורגות באתר Models.com.
הסוכנות הייתה בין המייסדים של British Fashion Model Agents Association.
פנטי הולפה
פֶּנְטִי הוֹלָפָּה (בפינית: Pentti Holappa; 11 באוגוסט 1927 באיליקימינקי, שבצפון-מערב פינלנד - 10 באוקטובר 2017 בהלסינקי) הוא מחשובי המשוררים והסופרים הפינים במאה ה-20. במשך שישים ושתיים שנים פרסם יותר מעשרים ספרים, רובם ספרי שירה, רומנים וסיפורים קצרים. כמו כן, פרסם מחזות וקבצים של מאמרי עיתונות, זיכרונות, רשמי מסע, מסות ומכתבים. ב-1995 זיכה אותו ספר שיריו "מעגן" בפרס רשות השידור הפינית, וב-1998, בעקבות פרסום הרומן "דיוקן החבר", זכה בפרס הספרותי החשוב ביותר במולדתו, פרס פינלנדיה.
ביוגרפיה.
הולפה בילה את ילדותו בבית סבו וסבתו, במשק קטן ליד העיר איקאלינן, שבמרכז פינלנד. אביו נטש את המשפחה זמן קצר לפני הולדת המשורר, ילדו השלישי, והאם היחידנית לא יכלה לקחת עימה את שלושת ילדיה לטמפרה (עיר) שבה עבדה. אחרי שש שנות לימוד בבית הספר העממי עבר המשורר בכל זאת לגור עם אימו, ובגיל שתים-עשרה התחיל לעבוד. במקביל לכך השלים את השכלתו. בשנת 1953 התוודע הולפה למשורר אולי-מטי רונימוס, השניים התאהבו וחיו יחד למן אותה העת ועד למות רוֹנִימוּס בשנת 2005. באמצע שנות החמישים, לאחר שובו מצרפת, עבד הולפה בערך חמש שנים כפרסומאי, כעיתונאי וכמבקר ספרות, ובה בעת שימש מזכיר אגודת הסופרים הפינים.
בשנת 1961 עברו המשורר ובן זוגו לפריז וגרו בה כמעט חמש שנים. באותה תקופה תרגמו בצוותא רומנים ומחזות מצרפתית לפינית. הולפה עבד בצרפת גם ככתב בשביל עיתונים פיניים. מששבו לפינלנד, לקראת סוף שנות השישים החל הולפה בפינלנד בפעילות פוליטית ענפה במסגרת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בשנת 1972 כיהן המשורר בממשלת פינלנד שישה חודשים בתפקיד שר התרבות. בשנת 1976 קנו בני הזוג חנות ספרים יד שנייה ומאז ואילך עבדו כבעליה וכמוכרים בה עד לפרישתם לגמלאות. כבר בספרו הראשון של הולפה מוזכרים הר סיני, העם הנבחר, ארץ כנען וחומת יריחו. למן ראשית כתיבתו ועד ספרו האחרון גילה המשורר עניין ער הן במולדתו והן בארצות רחוקות ממנה. כתיבתו מרחיבת אופקים ושירתו מעניקה לקוראיה הסתכלות מפוכחת על העולם ועל החברה האנושית.
אחדים מהרומנים שכתב ורבים משיריו תורגמו, בין השאר לאנגלית, לאסטונית, לגרמנית, לדנית ולשוודית, אבל מחוץ לגבולות ארצו זכו כתביו לפרסום ולתהודה במיוחד בצרפת, ארץ שהמשורר חי בה תקופה ממושכת. בישראל ראו אור אחדות מיצירותיו, בין השאר, במוסף "תרבות וספרות", שבעיתון הארץ ובמדור תרגומי השירה, שבאתר האינטרנט של נילי דגן. אסופה עברית מקיפה משירתו, "מעגן" שמה, ראתה אור בתרגום רמי סערי ובהוצאת כרמל בשנת 2017.
לואיס קאהן
גויאנה
גילדת לוקאס הקדוש
גילדת לוקאס הקדוש היה השם הנפוץ ביותר לגילדה עירונית של ציירים ואמנים אחרים, בייחוד בארצות השפלה. הן נקראו על שם לוקאס, מחבר הבשורה על-פי לוקאס, שהיה פטרון של האמנים, שזוהה כצייר של דיוקן הבתולה.
אחת הגילדות הידועות הוקמה באנטוורפן. היא המשיכה לתפקד עד 1795, אם כי עד אז היא איבדה את המונופול שלה ולכן את מרבית כוחה. ברוב הערים, כולל אנטוורפן, השלטון המקומי נתן לגילדה את הכוח להסדיר סוגים מוגדרים של סחר בתוך העיר. לפיכך נדרש לאמן חברות בגילדה, על מנת שייקח חניכים או ימכור ציורים לציבור. כללים דומים היו בדלפט, שם רק חברים היו יכולים למכור ציורים בעיר או לפתוח חנות. הגילדות המוקדמות באנטוורפן ובברוז' היו מודל שבעקבותיו הוקמו גילדות בערים אחרות, כולל אולם תצוגה או דוכן בשוק שבו יכלו חברי הגילדה למכור את ציוריהם ישירות לציבור.
גילדת לוקאס הקדוש לא ייצגה רק ציירים, פסלים ואמנים חזותיים אחרים, אלא גם - במיוחד במאה השבע-עשרה - סוחרים, חובבים ואפילו אוהבי אמנות. בימי הביניים חברי הגילדות ברוב המקומות היו ככל הנראה מאיירי כתבי יד, בערים רבות הצטרפו אליהם גם סופרים. בגילדות המסורתיים, הציירים והמעצבים היו לרוב באותה גילדה. באופן כללי, גילדות פסקו גם בענייני פסקי דין במחלוקות בין אמנים לאמנים אחרים או לקוחותיהם. בדרכים כאלה היא שלטה בקריירה הכלכלית של אמן בעיר ספציפית, בעוד בערים שונות הם היו עצמאיים לחלוטין ולעיתים קרובות תחרותיים זה בזה.
אנטוורפן וברוז'.
אף על פי שהיא לא הפכה למרכז אמנותי מרכזי עד המאה השש עשרה, אנטוורפן הייתה אחת הערים, אם לא הראשונה, שהקימה גילדת לוקאס הקדוש. היא מוזכרת לראשונה בשנת 1382, וקיבלה הרשאות מיוחדות על ידי העיר בשנת 1442. הרשומות של הגילדה כוללות תאריכים בו האמנים הפכו למאסטרים (חברים רשמיים) וכן מי היה הדיקן באותה שנה, מה היו התמחויותיהם של הציירים, ושמות התלמידים הרשומים שלהם. לעומת זאת בברוז', שהייתה העיר הדומיננטית ביצירה האמנותית בארצות השפלה במאה החמש עשרה, הרשימה המוקדמת ביותר הידועה של חברי הגילדה מתוארכת ל-1453, אם כי הגילדה הייתה ללא ספק ותיקה מכך. שם כל האמנים נאלצו להשתייך לגילדה כדי להתאמן או לאפשר להם מכור את יצירותיהם. הגילדה הקפידה מאוד באילו פעילויות אומנותיות ניתן היה להתאמן - אסור במפורש היה על אומן לעבוד באזור בו פועלים חברי גילדה אחרים.
גילדת ברוז', הייתה קיימת מימי הביניים ורוב החברים בה ציירו כתבי יד מוארים, ולכן היו מקובצים. אולי בגלל קשר זה, במשך תקופה ארוכה היה להם כלל שכל המיניאטורות זקוקות לסימון זעיר כדי לזהות את האמן, שהיה רשום בגילדה. רק תחת הרשאות מיוחדות, כגון אמן חצר, יכול היה אמן לתרגל את מלאכתו ביעילות מבלי להחזיק חברות בגילדה. פטר פאול רובנס היה במצב דומה במאה השבע עשרה, כאשר קיבל את ההיתר המיוחד מן הארכידוכס להיות שניהם אמן חצר בבריסל וחבר פעיל בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן. החברות גם אפשרה לחברים למכור יצירות באולם התצוגה שבבעלות הגילדה. אנטוורפן, למשל, פתחה דוכן למכירת ציורים מול הקתדרלה בשנת 1460, וברוז' עשתה זאת גם היא בשנת 1482.
הרפובליקה ההולנדית.