הצעת הקודיפיקציה קובעת כבר בתחילתה כי תכלית החוק היא הבטחת הצדק ההגינות והסבירות והתאמה בין הסדרי המשפט האזרחי. כאשר בסעיף 2 נקבע עקרון תום הלב – כעקרון על, מרכזי ומנחה. מההסדר הכללי להסדר הספציפי: עוולת הרשלנות, מוגדרת מחדש, בס' 387, על מנת "להביאה לנוסח בהיר" כדברי ההסבר. לעניינו, ס' 387(ג) אשר הוא המקבילה לס' 36 לפקודת הנזיקין, מדבר על נזק - גם הוא מתנה בחובת צפיות אך מוסיף:
"ובלבד שהטלת האחריות...היא צודקת, הוגנת וסבירה, בשים לב לטיב היחסים שבין הצדדים ולאינטרס הציבורי שבהטלת אחריות כאמור".
הוספה זו משמעותית היא לעניין הפיצוי בגין הנזק הכלכלי הטהור - שכן אנו רואים כי אין עוד כללי שלילה נוקשים אלא חקיקה המאופיינת במושגי שסתום המאפשרת שיקול דעת שיפוטי אשר יוביל לתוצאה הראויה במקרה הקונקרטי. בנוסף ישנו חיזוק ידי בית המשפט בכל הנוגע לשקילת שיקולי מדיניות של אינטרסים ציבוריים וטובת הכלל. מאידך, לאור ההגדרה הרחבה היום ניתן לטעון כי אין כאן שינוי של ממש.
האם זהו ההסדר הרצוי:
פרופ' גלעד דן בטענה כי ראוי היה להרחיב את ההגדרה של עוולת הרשלנות כך שזו תיצוק תכנים קונקרטיים מפורטים לדוקטרינת ההתרשלות. לטענתו, אומנם מוטב לשמור על גמישותה של העוולה ויכולת התאמתה למציאות משתנה ולתפיסות משתנות, אך לדעתו ניתן וראוי לעבות את ההגדרה השלדית שבקודקס ולאמץ קביעות כלליות ועקרוניות באשר לשיקולים ולמבחנים שלפיהם תוכרע שאלת קיומן של התרשלות ושל חובת זהירות. במסגרת זו מבקר פרופ' גלעד אף את היעדרו של ניסיון לטפל בסוגיה של ריחוק הנזק.
המגמה – לאן?
כפי שעולה מהסקירה, הפסיקה הישראלית לא פיתחה עדיין דוקטרינה כללית אחידה ומפורשת לשאלת הזכאות לפיצוי בגין נזק כלכלי טהור. נשאלת השאלה לאן צועד המשפט הישראלי? האם הכיוון הוא הרחבה של החריגים והכרה כוללת בפיצוי על נזקים כלכליים טהורים או שמא התפיסה המסורתית הקלאסית תחזור לשלוט בכיפה?
לדעתינו, לאור המגמות הפסיקתיות בעליון והצעת הקודיפיקציה השואפת להרמוניזציה של השיטה, בית המשפט לא יחזור על עקביו לתפיסות שאבד עליהן הכלח, תפיסות נוקשות הקובעות גבולות ברורים ושאינם מאפשרות שיקול דעת. כלל השלילה ככזה אינו תואם אף את המגמה הקודיפיקטיבית אשר מעלה על נס את עקרון תום הלב ושמה אותו כעקרון-על של השיטה המשפטית – עקרון זה צמח בדיני החוזים ועל כן ראוי להקיש – הן שם היה מעבר מנוקשות לגמישות – הן כאן, צופות אנחנו מגמה של פירוק דיכוטומיות וטשטוש גבולות זאת על מנת להגיע לתוצאה ראויה.
בנוסף, בעינינו ראוי אומנם כי הפסיקה תצדד בקביעה כללית של הכרה בפיצוי ולא בגישה של שלילה גורפת שבצידה חריגים - אך יש ליצור ניתוח אחיד של כלל הסוגיות העוסקות בחובת הזהירות, ובכך תמנע הפסיקה מהקשיים שנתקלה בהם הפסיקה האנגלית והרגרסיות שחוותה בניסיון לפתח כלל אחיד לסוגיה.
מבט ביקורתי.
הצגת הכלי הביקורתי.
הניתוח הכלכלי של המשפט מהווה כלי ביקורתי השוואתי בתחומי משפט רבים. כלי זה מאפשר הסתכלות שונה, מחושבת ושקולה של יעילות וכדאיות. כפי שראינו מגמות ההרחבה הניכרות בעליון נובעות משיקולים ערכיים של מה נכון וצודק בנסיבות העניין – על כן, ראינו לנכון להביא את כלי הניתוח הכלכלי על מנת לתת פרספקטיבה שונה – במטרה שהקורא, לאחר קריאת המכלול, יוכל לנקוט עמדה מגובשת ומבוססת.
הצגת הנושא תוך שימוש בכלי.
במאמרה, תמר גדרון, מציעה לשאול - מיהו מונע הנזק הטוב ביותר, מי מהצדדים יוכל להעריך בדרך הטובה ביותר את הסיכון ואת דרכי מניעתו, מהן אפשרויות פיזור הנזק, מהי עלות הטלתו על הפוגע בהבדל מהשארתו על הנפגע, ומשמעות הטלת האחריות בקונטקסט כלכלי כללי – ובכך להבחין על מי, מבחינה חברתית-מוסרית, ראוי שיפול הנטל הכלכלי של הסיכון שבפעילות.
במרכזם של שיקולים אלה עומדים החששות הבאים: הצפת בתי המשפט, הפיכת פעולתם של יוצרי סיכון מסוימים לבלתי כדאית מבחינה כלכלית, בנוסף, הטלת אחריות בנזיקין עלולה לייקר שירותיהם וכן הטלת אחריות על רשויות ציבור עלולה לגרום לתוצאות דומות. קיימת סכנה כי תפקידים ציבוריים ופרטיים יבוצעו בצורה שאינה יעילה דיה ותוך ניסיון בזבזני להקדים תרופה למכה לצורך הכנת הגנה מפני תביעה אפשרית בנזיקין.
Siliciano במאמרו מדמה את הנזק כלכלי לאדוות הנוצרות במים (rippling effect). מרגע שהושלך דבר מה לתוך המים, לא ניתן למנוע את התפשטותן של האדוות לכל עבר, ואת הגעתן למקומות רחוקים. חוסר השליטה בנזק הכלכלי ומהירות פעולתו מחייבים, לדעתו, עיצוב חובות זהירות מיוחדות, שימנעו הטלת חבות בהיקפים מופרזים.
ועוד – מן ההיבט הכלכלי, נשקול את עלות האלטרנטיבה: האם ניתן להשיג מטרה זו בדרכים אחרות, רצויות יותר מבחינה חברתית וכלכלית? דיני החוזים, למשל, נתפסים, לעיתים, כמתאימים יותר להסדרת הנושא של נזק כלכלי טהור. בעוד דיני הנזיקין משקפים כפייה משקפים דיני החוזים במקורם רצון חופשי.
בדומה לגרמניה, ובהתאם להצעת חוק דיני הממונות, הצעתינו היא כי לאור עליית קרנו של עקרון תום הלב במשפט הישראלי - יכולים אנו לדלות פתרונות לבעיית הנזק הכלכלי הטהור מתחום דין החוזים שהוא גמיש דיו כדי לספק פתרונות נאותים במקרים חריגים. קרי, נתינת עדיפות לדין החוזים בטיפול בנושא הנזק הכלכלי הטהור.
מקורות.
חקיקה ישראלית
פסיקה של בית-המשפט העליון
פסיקה של בתי-המשפט המחוזיים
ספרות ישראלית
(תשמ"ט) 173.
פסיקה אנגלית
ספרות זרה
אינקלינגס
האינקלינגס (באנגלית: The Inklings) היו חבורה ספרותית באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה. חברי האינקלינגס (בהם כמה מהסופרים המייסדים של סוגת הפנטזיה: ג'.ר.ר. טולקין, ק.ס. לואיס וצ'ארלס ויליאמס) היו ברובם אקדמאים באוניברסיטה. קבוצה זו התקיימה בין שנות ה-30 לבין שנות ה-60 של המאה העשרים.
מאפייני הקבוצה.
כנהוג בקבוצות ספרותיות אקדמיות באותה תקופה, היו האינקלינגס כולם גברים. (דורותי סיירס, שלפעמים מוגדרת כחברה באינקלינגס, אכן הייתה חברה קרובה של לואיס ושל ויליאמס, אך לא נכחה אף פעם בפגישות האינקלינגס).
האינקלינגס היו חסידי ספרות מוצהרים, ששיבחו את ערכו של הסיפר בתחום הבדיוני, ועודדו כתיבת הפנטזיה. אף שערכים נוצריים רבים השתקפו בעבודתם של מספר חברים, היו גם חברים אתיאיסטים בקרב חברי הקבוצה.
על ייחודם של האינקלינגס כבני קבוצה חברתית, מעיד וורן לואיס, אחיו של ק.ס. לואיס:
מטרת הקבוצה.
המטרה העיקרית לפגישות האינקלינגס הייתה הקראת עבודותיהם הלא מוגמרות של החברים ודיונים עליהן. בין הרומנים שהוקראו לראשונה בפני האינקלינגס ניתן למנות את "שר הטבעות" מפרי עטו של טולקין, "Out of the Silent Planet" של לואיס, ויצירתו של ויליאמס "הלאווין". אחד מסיפוריו של טולקין, "" מבוסס על האינקלינגס.
לא כל פגישות האינקלינגס היו רציניות לגמרי; חברי האינקלינגס שיעשעו עצמם בתחרויות, כמו למשל: לראות מי יכול לקרוא את הפרוזה הידועה לשמצה של אמנדה מקיטריק רוז למשך הזמן הארוך ביותר מבלי לפרוץ בצחוק.
עד סוף 1949 התקיימו פעילויות החבורה בדרך כלל בערבי שלישי בחדרי הקולג' של ק.ס. לואיס. האינקלינגס נודעו בכך שהתכנסו מדי פעם בפאב מקומי בשם "העיט והילד" ("The Eagle and Child"), שנודע גם כ"הציפור והתינוק" ("The Bird and Baby"), או פשוט: "הציפור". בהתאם לאמונות שכיחות בקרב האקדמאים באותה התקופה, הם לא הקריאו את יצירותיהם בפאב. בשעות מאוחרות יותר התקיימו הפגישות בפאב "השֶׂה והדגל" ("The Lamb and Flag"), הממוקם מעבר לרחוב, ובשנים מוקדמות האינקלינגס נפגשו גם בפאבים אחרים, אבל "העיט והילד" השאיר את חותמו.
מקור השם.
במקור, השם "אינקלינגס" התייחס למועדון דיונים ב"קולג' אוניברסיטה", שנוסד על ידי אדוארד טנגיי לין (Edward Tangye Lean), סטודנט לתואר ראשון באותו הזמן ואחיו של הבמאי דייוויד לין, בשנת 1931, גם כן למטרת הקראה בקול של יצירות לא גמורות. המועדון הורכב מסטודנטים ובעלי תוארי כבוד, ביניהם טולקין ולואיס. כאשר לין עזב את אוקספורד ב-1933, המועדון ננטש, והשם הועבר על ידי טולקין ולואיס לקבוצתם בקולג' מגדלן.
על הקשר בין שני ארגוני ה"אינקלינגס", טולקין אמר:
מורשת.
על שמם של האינקלינגס נקראו כמה אגודות ספרותיות, כמו למשל אגודת האינקלינגס באאכן. מרכז מאריון אי. ווייד, הממוקם בקולג' ויטון שבאילינוי, ארצות הברית, מוקדש לעבודתם של שבעה סופרים בריטים, כולל ארבעה מחברי האינקלינגס (ג'.ר.ר. טולקין, ק.ס. לואיס, צ'ארלס ויליאמס ואואן ברפילד) ואת דורותי סיירס. האוסף של המרכז כולל מכתבים, כתבי יד, קלטות אודיו ווידאו, תמונות, יצירות אמנות ועוד.
בשר לבן
אסתר פרבשטין
אסתר פרבשטין (נולדה בשנת 1946) היא היסטוריונית חרדית, ראש הקתדרה להוראת השואה במכללה ירושלים, והיועצת האקדמית של גנזך קידוש השם. בין הבולטים בחוקרי השואה החרדים.
ביוגרפיה.
נולדה בישראל, בתו של הרב יהודה אריה לייב היינה ונינתו של האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר. לימדה שנים רבות באולפנת חורב בירושלים.
בשנת 1984 סיימה את לימודיה לתואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודתה, בהנחייתו של פרופ' יהודה באואר, עסקה בהצלת אדמו"רים בתקופת השואה.
תחומי מחקרה העיקריים הם: התמודדותם של החרדים בשואה, שאלות ודילמות הלכתיות אשר התעוררו בה ויחס החברה החרדית לשואה כיום. ספרה "בסתר רעם" הוא מן הספרים הבולטים בתחום חקר השואה מזווית חרדית. פרבשטין פרסמה גם מאמרים וערכה ספרים אחדים בנושאים אלה. ידועה עמדתה המסנגרת על האדמו"ר רבי אהרן רוקח מבעלז בפולמוס הדרשה.
משפחתה.