בשנת 1953, ביום פטירת יוסיף סטלין, המשרד אוחד עם משרד הפנים ובראש המשרד המאוחד הועמד לברנטי בריה.
באותה תקופה עמדו בראש הארגון וסולוד מרקולוב (1946), ויקטור אבאקומוב (1946 - 1951), סרגיי אגולצוב (1951), סמיון איגנטייב (1951 - 1953).
ראשי נ.ק.ו.ד..
ראשי הנ.ק.ו.ד. היו למעשה שרים ותפקידם כונה רשמית 'הקומיסר העממי לענייני פנים'.
בתיה עוזיאל
בתיה עוזיאל (1 במרץ 1934 – 6 בינואר 2018) הייתה מורה למלאכת יד ואמנית ישראלית.
ביוגרפיה.
בתיה גוריאצ'יקוב נולדה בפורים 1934, ונקראה על שם סבתה מצד האב. אמה, שרה (סוניה) גוריאצ'יקוב (1901 –1941), הייתה מראשוני המתיישבים בכפר מל"ל, ואביה, ברוך גילאון (גוריאצ'יקוב) (1901 –1980), היה אמרגן שהביא לארץ אמנים רבים (מרסל מרסו) ואף ניהל את תיאטרון "המטאטא". היה לה אח גדול, צבי (לימים עורך דין). גדלה בשכונת עובדים ברחוב א.ד. גורדון בתל אביב. ביוני 1941, כשהייתה בת שבע, התייתמה מאִמה, שנדרסה למוות על ידי משאית בריטית ליד כפר מל"ל, שם שהתה המשפחה בעקבות הפצצת תל אביב.
עוזיאל רקמה וסרגה כבר מגיל שש, ובגיל שש-עשרה החלה למכור בובות קטנות שהכינה. למדה ב"תיכון חדש" בעירה. בצה"ל הדריכה במלאכת יד את מדריכי הגדנ"ע, ולאחר שהשתחררה הייתה מורה לתולדות האמנות בבתי ספר תיכוניים והעבירה עד לשנים האחרונות לחייה חוגים וסדנאות למלאכת יד ולציור אמנותי על משי.
עוזיאל התפרסמה בשנות ה-60 בהגישה פינה שבועית בנושאי מלאכת יד בתוכנית הרדיו של רבקה מיכאלי. בשנים 1974– 1982 הגישה בטלוויזיה הלימודית את התוכנית "מלאכת יד עם בתיה עוזיאל", שממנה צולמו כ-300 פרקים, וכמו כן ערכה סדרה של 12 ספרים בנושא מלאכת יד (1978).
עוזיאל השתתפה בתוכנית "סבתא בתיה", בהשתתפות נכדתה ליאל, ששודרה בערוץ הופ!". כמו כן השתתפה בשנת 2000 בפרסומת. עוזיאל הייתה גם אמנית-יוצרת, שהציגה תערוכות בארץ ובעולם: עבדה הרבה בטכניקת האסמבלאז'. בנוסף לימדה מלאכת יד במספר תחומים ובעיקר בתחום הציור על משי.
יצירות מלאכת היד שאת הכנתן הדגימה עוזיאל ברדיו ובטלוויזיה התאפיינו בשימוש בחומרים זמינים ובמחזור פסולת ושאריות. בתוכניות הטלוויזיה בכיכובה, קראה עוזיאל לביטוי היצירתיות בעבודות היד, והתנגדה לשימוש בשבלונות מוכנות, דוגמת אופנת הגובלנים שהייתה נפוצה בשנות ה-70.
בתיה עוזיאל הייתה ציירת מוכשרת, אמנית ויטראז' (עבודה בזכוכית צבעונית) ואמנית בציור על בדי משי.
עוזיאל ריכזה את מגמת אמנות בתיכון עירוני י"א בתל אביב.
"הכינותי מראש".
פרסומה הרב של עוזיאל הביא לכך שהיא הוכתרה כ"כוהנת הגדולה של מלאכת היד" והמונח "בתיה עוזיאל" נטבע בסלנג העברי ככינוי לעבודות מלאכת יד, בעיקר אלה העשויות מחומרים ממוחזרים מהמצאי שבכל בית, או למי שעוסק (ובעיקר למי שעוסקת) בהן. גם צירוף המילים "הכינותי מראש", שהשתמשה בו רבות, הפך למטבע לשון שמיש ומוכר לכולם ונקלט בשפה העברית. הטקסט בו השתמשה בתוכנית הטלווזיה המפורסמת שלה "מלאכת יד עם בתיה עוזיאל", כאשר הציגה עבודה מוגמרת, היה "הכינותי מראש" צירוף המילה "במקרה" הוא פרי יצירתם של כותבי הפרודיות. בתיה עוזיאל טוותה את הדרך והחשיבות של מחזור חומרים ופסולת למטרות אחרות.
חיים אישיים.
עוזיאל התגוררה בשכונת אפקה בתל אביב. הייתה נשואה לבנקאי שמואל ("עוזי") עוזיאל, שכיהן בין היתר כמנכ"ל בנק עלייה-לאומי, אחיו הצעיר של רב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ודודו של הפובליציסט מאיר עוזיאל. משנת 1956 היה שמואל עוזיאל יזם של הקמת "רמת מרפא" שהפך עם הזמן ל"אסותא" ועד מותו ב-2008 כיהן כחבר מועצת המנהלים של קופת חולים מכבי וכמנכ"ל פרוקרדיה (מכון הלב של אסותא). בתה, שרי, נפטרה ממחלת כלי דם שתקפה אותה במפתיע ב-1992 בגיל 30.
עוזיאל נפטרה ב-6 בינואר 2018 בגיל 83, לאחר מאבק במחלת הסרטן. הותירה אחריה בן, ארבעה נכדים ונינה.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטה:
קטעים מתוכניותיה:
דידגורי (הר)
דִידגוֹרִי (בגאורגית: დიდგორი) הוא הר בגאורגיה, הממוקם כ-40 ק"מ מערבית לבירה, טביליסי, בצידו המזרחי של רכס תריאלתי, שהוא חלק מרכס הקווקז המשני שבהרי הקווקז, ומתנשא לגובה 1647 מ'.
במקום זה התרחש "הניצחון המהולל", בו ניצחו הגאורגים בראשות ה דוד הבנאי, שנלחמו כנגד הסלג'וקים ב-12 באוגוסט 1121, ב שנקרא קרב דידגורי. שדה הקרב שהשתרע על פני מספר קילומטרים מכוסה ברובו של אדמת מרעה תת-אלפינית. בתחילת שנות ה-90, הוקמה במקום הקרב אנדרטה ענקית, המורכבת מתריסר חרבות מוצקות הנעוצות בתוך האדמה בתנוחות מוצלבות, ופסלים כבירים של גופות לוחמים מבותרות מפוזרות על פני האחו.
הר דידגורי
מחול מזרחי
מחול מזרחי (בערבית: رقص شرقي، רקץ שרקי), או בשמו העממי ריקוד בטן, הוא סגנון מחול שמקורו במזרח התיכון ובצפון אפריקה. למרות שמו המקובל, המחול המזרחי משתמש בתנועה של כל שריר בגוף. הוא מאופיין כריקוד של רקדנית בודדת, ויש בו אלמנטים של אלתור. הרקדנית משתדלת לבטא באמצעות התנועה רגשות, התואמים את המוזיקה המושמעת. רוב הצעדים והטכניקות הבסיסיים כוללים תנועות מעגליות של חלקי גוף בודדים, כמו הכתפיים, החזה, הבטן, המותניים או האגן. התנועות מודגשות על ידי ניעור או תנועה בולטת של חלקי גוף אחרים. שימוש באביזרים, כמו סלים, חרבות ומקלות, או בצעיפי משי ושיפון, מציג לראווה את יכולותיה של הרקדנית.
היסטוריה.
המחול המזרחי הוא בעל שורשים היסטוריים עתיקים במזרח התיכון, ואין ודאות לגבי מקורותיו המדויקים. מקובל לחשוב שהוא קשור לריקודים הפולחניים העתיקים. תחריטים המתארים רקדניות, המתוארכים לתחילת האלף הראשון לפני הספירה, נמצאו במסופוטמיה. נראה שרקדניות אלה היו קדשות, כלומר כוהנות דת שהופיעו בפולחנים נושאי אופי מיני לאלות ולאלים. לצד מקורות פולחניים אלה, ייתכן שיש לו גם מקורות בריקוד העממי. יש הקושרים אותו, לדוגמה, לריקודים שנועדו במקורם להדגים ליולדת את מהלך הלידה.
לצד המקורות המזרח-תיכוניים, הושפע המחול המזרחי ממקורות שונים, והשפיע עליהם. ישנן השפעות הדדיות בין הריקוד המזרחי לסגנונות ריקוד הודיים, הצוענים וכן לסגנונות ספרדיים כמו הפלמנקו.
במרבית המקרים, הריקוד היה מבוצע על ידי נשים למול קהל נשים. נשים הופיעו זו מול זו, ובאירועים מיוחדים הוזמנו רקדניות מקצועיות להופיע בפניהן. שורשיה של ההפרדה עוד בתקופה הביזנטית, לפני האסלאם. במקביל, גברים רקדו ריקודי גברים והופיעו בהם בפני בני מינם.
המפגש עם המערב גרם לסדרה של הפתחויות ששינו את פניו של הריקוד המזרחי. הגעתם של אירופאים ואמריקאים ככובשים וכתיירים למזרח התיכון, במאות ה-18 וה-19, היא שהפכה את המחול המזרחי מריקוד עממי בעיקרו לאומנות בימתית, בעיקר במצרים, טורקיה ולבנון. כיבושי נפולאון בצפון אפריקה והגעת התיירים האירופאים לאימפריה העות'מאנית הם גם שהביאו את המחול המזרחי למערב. ציירים אוריינטליסטיים רשמו (מדמיונם, כמובן) את חיי ההרמון ולציוריהם הייתה הצלחה כבירה באירופה. לקראת סוף המאה ה-19 החלו נשים מערביות להופיע בגרסאות משלהן למחול המזרחי. המוכרת ביניהן הייתה מאטה הארי. בשל חושניותו המובהקת נתפס המחול המזרחי במערב כנחות, והרקדניות נתפסו לרוב כנשים מפוקפקות. מקור השם המערבי ריקוד בטן הוא בתקופה זו: מונח זה רמז על טבעו של הריקוד באופן מושך, אבל בלי להזכיר חלקי גוף באופן בוטה מדי.
החל משנות ה-20, עם תחילתה של תעשיית הקולנוע במצרים, עבר המחול המזרחי שינויים דרמטיים. לצרכים קולנועיים, התחילה עבודה עם כוראוגרפיים, שהחליפה את האלתור שאפיין את הריקוד קודם לכן. בשנות ה-30, הזמרת, הרקדנית והשחקנית באדיה מסבני, ממוצא לבנוני, פתחה בקהיר את ה"קזינו אופרה", מועדון לילה בסגנון אירופאי שהפך לבמה המרכזית למחול המזרחי. המערב השפיע גם בתלבושות, כשחליפת שני החלקים המעוטרת בחרוזים החליפה את השמלות הארוכות שבהן נעשה שימוש קודם לכן.
לאחר מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952 ניסו השלטונות במצרים לאסור את הופעות המחול המזרחי על רקע דתי. תחת לחץ עממי, האיסור בוטל ב-1954, אבל נקבעו הגבלות רבות בחוק. הזירה המצרית פרחה עוד עשרות שנים, אבל החל משנות ה-90 של המאה ה-20 יש נסיגה בהצלחה של מופעים אלה, בשל התחזקות האסלאם, ירידה בפופולריות של המחול המזרחי בקרב צעירים מקומיים, וירידה בתיירות העשירה מהמפרץ הפרסי. עם זאת, המחול המזרחי מצליח בזירות אחרות. במזרח התיכון, בלבנון ובטורקיה יש פעילות רבה בתחום. באירופה ובארצות הברית, וגם בישראל, המחול המזרחי זוכה בשנים האחרונות לפריחה, הן כסוגה אומנותית והן כפעילות עממית.
סגנונות.
קיימים מספר סגנונות עיקריים במחול המזרחי כיום:
יששכר ברנד להמן
הרב יששכר בֶּרֶנְד (דב) להמן מהַלְבֶּרְשְׁטָאדְט (כונה גם יששכר בערמן סג"ל) (כ"ד בניסן ה'תכ"א, אפריל 1661 – כ"ד בתמוז ה'ת"ץ, יולי 1730) היה יהודי החצר של אוגוסט השני מלך פולין ונדבן.
תחילת דרכו.
נולד ב-1661 בהלברשטאדט שבברנדנבורג (כיום בסקסוניה-אנהלט שבגרמניה) ליהודה. למד בישיבה בצעירותו, והשתלם גם במדעים. מורו למתמטיקה היה המלומד לייבניץ. נישא למרים בת יואל מהלברשטאט.
בהמשך הפך לבנקאי. כך נוצרו קשרים בינו ובין כמה נסיכים ומלכים גרמנים – הנסיך הבוחר (קורפירסט), פרידריך הראשון מברנדנבורג, ובנו מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך מדסאו, והנסיך הבוחר מהנובר, שהעריכו את יכולותיו, את כישוריו ואת מידותיו התרומיות.
בשירות המלך אוגוסט.