בתל אביב ממוקמת "העמותה לקידום ופיתוח תיאטרון בובות בישראל", בניהולה של דבורה צפריר. בין מטרות העמותה: לפתח ולטפח אמנות לקהל ילדים ומבוגרים, לשלב את תיאטרון הבובות במסגרות החינוכיות הקהילתיות והטיפוליות, בין השאר באמצעות בית הספר לתיאטרון בובות ודרמה, המכשיר אמני תיאטרון בובות בתחום העיצוב, הבניה, ההפעלה, הבימוי והפקת ההצגות.
תיאטרון זיקית הוא תיאטרון רב תחומי ורב תרבותי הפועל מתפן שבגליל ומופיע בכל הארץ וברחבי העולם. כל חברי הקבוצה הם אנשי תיאטרון מקצועיים, תושבי הגליל, יהודים וערבים. התיאטרון פונה במובהק אל שני הקהלים. השימוש בשפה חזותית אוניברסלית והשימוש המועט במלל, מאפשרים לדוברי שפות שונות ליהנות מההצגה באותה מידה. התיאטרון בניהולו של פבלו אריאל.
תאטרון בובות
ארבע אחרי הצהריים
ארבע אחרי הצהריים היא תוכנית רדיו המשודרת מדי יום בגלי צה"ל וכוללת שירים עבריים רגועים.
היסטוריה.
התוכנית שעלתה לאוויר ב-1980, משודרת בימים ראשון-חמישי ובשבת בין השעות 16:00 – 16:45, ולכל אורכה משודרים שירים עבריים בעלי אופי מינורי מאוצר הזמר העברי, באווירה נוסטלגית, ברצף אחד ארוך וכמעט ללא מילות קישור של קריינים. אות התוכנית היה לסמלה המסחרי – הקטע "תמונה" בלחן של יצחק קלפטר, המבוצע על ידי יעל לוי, שבוצע במקור בתוכניתו של יהונתן גפן "שיחות סלון". הוגי התוכנית ועורכיה מאז היווסדה הם דלית עופר ויורם רותם, עורכי תוכניות ותיקים בתחנת גלי צה"ל.
אלבומים.
בשנת 2005, במלאת 25 שנים לשידור התוכנית, הפיקה התחנה אלבום אוסף משולש הנושא את שם התוכנית. האלבום, שנערך על ידי עופר ורותם, כלל 66 שירים המייצגים את רוח התוכנית, בהם "פגישה לאין קץ" בביצוע אריק איינשטיין, "לפנות ערב" בביצוע עדנה גורן, "החיטה צומחת שוב" בביצוע חוה אלברשטיין ו"גן השקמים" בביצוע אריק סיני, וזכה ב"אלבום פלטינה".
החל מנקודה זאת הופקו אלבומים אחת לחמש שנים או בנקודות זמן משמעותיות בגלי צה"ל.
בשנת 2009, לקראת ראש השנה תש"ע ובמלאת 30 שנה לתוכנית הופק אלבום משולש נוסף, שנקרא "ארבע אחר הצהריים ב'", גם הוא בעריכתם של דלית עופר ויורם רותם.
בשנת 2011, לרגל חגיגות 60 שנה לקיומה של גלי צה"ל, ראה אור האוסף המשולש השלישי של התוכנית, שנקרא "ארבע אחרי הצהריים ג'", המלקט אף הוא את שיריה האהובים של התוכנית, שלא נכנסו לשני האוספים הקודמים.
בשנת 2012, לקראת ראש השנה תשע"ג יצא "ארבע אחרי הצהריים ד'", אוסף משולש רביעי משירי התוכנית.
בשנת 2014, לקראת חג השבועות, יצא לאור "ארבע אחר הצהריים 5" האוסף המשולש החמישי הנושא את הכותרות: "עוד לא אהבתי די", "יש לי אהבה" ו"איזה יום יפה". באותה שנה ולרגל 35 שנה לתוכנית נערך בפסטיבל ראשון לציון מופע מחווה לתוכנית, בו השתתפו זמרים ששיריהם מושמעים בתוכנית באופן תדיר כחוה אלברשטיין ומתי כספי וכן זמרים צעירים.
בשנת 2015, יצא לאור "ארבע אחר הצהריים 6" האוסף המשולש השישי שכולל בין היתר את השירים "שיר השיירה", "אנשים טובים" ו"בוא הביתה".
בשנת 2021, יצא לאור "ארבע אחר הצהריים / 40 שנה לתוכנית הרדיו – מיטב השירים", אוסף כפול שביעי הכולל בין היתר את השירים "שיר של יום חולין" בביצוע אילנית ו-"תני לו פרח" בביצוע גלי עטרי. אוסף זה שלהבדיל מקודמיו נערך על ידי יורם רותם לבדו לאחר שדלית עופר פרשה מעריכת התוכנית. האוסף הופק על ידי חברת הליקון בעוד שכל האוספים הקודמים הופקו על ידי חברת "אן.אם.סי". האוסף היה אמור לצאת בשנת 2020 אולם הפצתו נדחתה בעקבות מגפת הקורונה .
גל אלסטר
גל אלסטר (נולד ב-1959) הוא רקדן וכוריאוגרף ישראלי.
אלסטר הוא מתלמידיו הראשונים של ירון מרגולין ותלמידו של צבי גוטהינר. הופיע בלהקת המחול בת שבע, "תמר" ובלהקת קול ודממה ובתיאטרון תמונע. היה מורה בלהקות בת דור ובענבל. אלסטר הוא המנהל האמנותי של להקת נובה, הפועלת על פי שיטת המחול ההוליסטי. יצירותיו ככוריאוגרף מועלות בישראל, הולנד ורוסיה והוא חבר בעמותת הכוריאוגרפים.
אלסטר יצר סוגה אלטרנטיבית במחול שהוצגה ב-2002 בסדרת ההופעות "off center" בשיתופו של עידו תדמור.
אלסטר גם כותב ביקורות מחול, בשנות ה-80 כתב בשבועון כותרת ראשית ובשנות ה-2000 בשבועון "Time Out תל אביב".
בשנת 2006 סרט תיעודי אודותיו שודר בערוץ 8, במסגרת הסדרה "בתים בעיר",הסרט עקב אחרי האופן שבו מגוריו ואמנותו חולקים חלל משותף, במבנה תעשייתי בדרום העיר המשמש לו גם כסטודיו למחול.
קישורים חיצוניים.
מבחר ביקורות מחול שכתב:
עמק הואכאו
יעקב מזרחי (חבר הכנסת)
הרב יעקב ישראל מזרחי (ה'תר"ף, 1919 - א' באלול ה'תש"ם, 13 באוגוסט 1980) היה רב ואיש ציבור חרדי-ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם אגודת ישראל.
ביוגרפיה.
נולד בשכונת "שעריים" ברחובות (אז מושבה), לשושנה והרב דוד מזרחי, יוצאי תימן. אביו עלה לארץ כעשור לפני שנולד, כיהן כאב בית דין ברחובות, ונהרג בהפצצות על המושבה במלחמת העצמאות. היה בעל הסמכה לרבנות.
עוד בתקופת המנדט הבריטי פעל רבות בקרב יוצאי עדות המזרח בארץ, ופעילותו התגברה לאחר מלחמת העצמאות וגלי העלייה. הוא פעל במעברות ברחבי הארץ לחיזוק היהדות, ונלחם בכפייה החילונית שהופעלה על העולים. נהג להסתובב ברחבי הארץ על אופנוע או בתחבורה ציבורית. היה דרשן בולט ונאם בכינוסים ועצרות המוניות.
בהמשך מונה למנהל מחלקת עדות המזרח באגודת ישראל בארץ ישראל, בתפקיד זה עסק בבעיות הקליטה של עדות המזרח, ובעיקר מבחינה דתית-רוחנית. בין היתר עמל רבות לרישום תלמידים למוסדות תורניים, בהתחלה לשולחם לפנימיות, ובהמשך סייע לייסד בתי ספר ומקומות לימוד.
בהמשך מונה לסגן יו"ר אגודת ישראל בארץ ישראל. לחבר מועצת העיר רחובות, ולסגן ראש העיר והממונה על מחלקת הרווחה. שימש סגן יו"ר המועצה הדתית והיה פעיל במוסדות החינוך הדתיים בעיר.
בשנת 1972 נכנס לכנסת השביעית מטעם אגודת ישראל במקומו של שלמה יעקב גרוס, על פי הסכם רוטציה והיה חבר בוועדות הכנסת השונות.
בשלהי קיץ התש"ם, בדרכו לפגישה ציבורית בירושלים, לקה באירוע מוחי. ימים ספורים לאחר מכן, בראש חודש אלול, הוא נפטר.
על שמו נקראו מוסדות "אור יעקב-אור זרוע" - לימודי רבנות ודיינות לאברכים מחב"ד.
משפחתו.
נשא לאשה את הרבנית חביבה לבית חובארה וממנה היה אב ל-16. בנו נהרג במלחמת יום כיפור. בנו אליעזר היה חבר כנסת מטעם אגודת ישראל.
ארנסט יונגר
ארנסט יונגר (גרמנית: Ernst Jünger; 29 במרץ 1895 - 17 בפברואר 1998) היה סופר ופילוסוף גרמני.
חייו.
יונגר נולד בהיידלברג וגדל בהנובר, בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער הוואנדרפוגל. במלחמת העולם הראשונה שירת כמתנדב בחזית המערב, נלחם בקרב על הסום, נפצע וזכה בעיטורים רבים בהם העיטור הרם ביותר פור לה מריט. את חוויותיו במהלך המלחמה תיאר בסדרת מסות וספרים שכתב במהלך שנות העשרים בהם "בסופת הפלדה" (1920), ו"המלחמה בחזית הפנימית" (1922).
עם פרישתו מהצבא בשנת 1923 החל ללמוד זואולוגיה ופילוסופיה, אך פרש בטרם סיים את לימודיו. יונגר היה חבר במספר קבוצות לאומניות בתקופת רפובליקת ויימאר והיה בקשר עם מנהיגים נאצים כיוזף גבלס ואוטו שטראסר. יחד עם זאת, סירב להצטרף למפלגה הנאצית ולהיות חבר ברייכסטאג מטעמה.
ב-1932 ראה אור ספרו של יונגר "העובד" הפורש את משנתו הפוליטית באותה עת. לפיה הוא תפס את החברה כמערכת של גיוס וייחס תפקיד מכריע לטכנולוגיה כמאפשרת את גיוסה המוחלט של החברה למלחמה. החיבור בין הגוף למכונה יוביל לגאולה פיזית ורוחנית של האדם. את המלחמה קישר לאסתטיקה וליופי. בטכנולוגיה אף טמון מרכיב משמעותי בגיוסו הפוליטי של ההמון, רעיון שהשפיע ויושם על ידי הנאצים.
ב-1933 סירב יונגר להצטרף לאגודת הסופרים הגרמנית שטוהרה בידי הנאצים. על פי יומנו שפורסם לאחר מלחמת העולם השנייה, יונגר התנגד לנאציזם וחש כלפיו בוז עמוק, יותר בגלל התנגדות האינטלקטואל לוולגרי מאשר מתוקף התנגדות אידאולוגית. ביומנו הוא מספר על הבושה שאחזו בו למראה יהודים עם טלאי צהוב.
ב-1940 הוצב יונגר כקצין במפקדת הוורמכט בפריז. בעת היותו בפריז יצר קשרים עם משכילים צרפתים כמו פבלו פיקאסו וז'אן קוקטו. לאחר ניסיון ההתנקשות הכושל בהיטלר ב-20 ביולי 1944 שוחרר מהצבא, על אף שככל הנראה לא היה מעורב בו. בראשית 1944 נעצר בנו על פעילותו האנטי נאצית. עד לשנת 1949 נאסר פרסומם של כתביו של יונגר. לאחר מלחמת העולם השנייה היו שלמדו זכות על יונגר וטענו שספרו "צורי שיש" מהווה אליגוריה המבקרת את השלטון הנאצי. אחרים הזכירו שהספר זכה לתשבחות בביטאון דאס רייך של יוזף גבלס, וראו ביונגר דוגמה לסופר גרמני אנטישמי.
זכה בפרסים רבים והחשוב שבהם בשנת 1982 פרס גתה לספרות, שהוענק לו לאחר ויכוחים מרים בין חברי הוועדה הבוחרת עקב קשריו בעבר עם הנאצים, וכן בשל הגותו ועברו הלאומני.
יונגר הוא מן המחברים והוגי הדעות הרבגוניים ביותר. הוא כתב מסות, מניפסטים פוליטיים, יומנים, ספרי פילוסופיה וסיפורת.
אוניברסיטת קלגנפורט
אוניברסיטת קלגנפורט (בגרמנית: Universität Klagenfurt) היא אוניברסיטה בעיר קלגנפורט שבאוסטריה. האוניברסיטה הוקמה בשנת 1971 והחלה את דרכה כמכללה ללימודי חינוך. מאז אוקטובר 2004 השם הרשמי של האוניברסיטה בגרמנית הוא "האוניברסיטה האלפית-אדריאטית של קלגנפורט" (Alpen-Adria Universität Klagenfurt) על מנת להדגיש את הקשרים הבין-תרבותיים בין האלפים והים האדריאטי הנמצאים שניהם בקרבת העיר. נכון ל-2018 לומדים באוניברסיטה יותר מ-11,600 סטודנטים והסגל מונה כ-1,500 מרצים, חוקרים ואנשי הנהלה.
האוניברסיטה שוכנת במבנה הצופה על אגם ורטר.
חלוקה.
באוניברסיטה ישנן ארבע פקולטות: