עם מינויו לשלטון של מקסימיאנוס ב-285 לספירה, סומן בנו של מקסימיאנוס, מקסנטיוס, כיורש העצר לתפקיד אוגוסטוס כשתגיע העת להחליף את אביו - כנהוג במסורת הרומית. בשנת 293 לספירה, נתמנו שני שליטים זוטרים ('קיסרים') תחת שני השליטים הבכירים המכהנים ('אוגוסטים'): קונסטנטיוס כלורוס תחת מקסימיאנוס בחלקים המערביים של האימפריה, וגלריוס תחת דיוקלטיאנוס בחלקים המזרחיים של האימפריה.
ארבעת השליטים ששלטו במקביל באימפריה, הובחנו במעמדם על ידי שימוש בתארים 'אוגוסטוס' ו'קיסר': התואר 'אוגוסטוס' שימש בתקופה זו לתיאור השליט הרם יותר בכל צמד, בעוד התואר 'קיסר' שימש לתיאור השליט הזוטר בכל צמד.
לצורך יצירת קשרי משפחה על מנת למנוע תחרות עתידית על השלטון בין הקיסרים, שני הקיסרים החדשים אומצו כבניהם של האוגוסטים, ונשאו לנשים את בנותיהם של שני האוגוסטים. במסגרת הסדר זה, נישא קונסטנטיוס כלורוס לתאודורה, אחותו של מקסנטיוס. מינויו של קונסטנטיוס כלורוס לתפקיד קיסר תחת מקסימיאנוס כאוגוסטוס הוא מינוי תקדימי בהיסטוריה של האימפריה הרומית: אין מקרה קודם מתועד שבו בן מאומץ של שליט זוכה לקדימות בשלטון על פני בן ביולוגי.
ב-1 במאי בשנת 305 לספירה התפטרו דיוקלטיאנוס ומקסימיאנוס במהלך תקדימי ומתואם מראש מתפקידיהם כאוגוסטים. שני הקיסרים שמשלו תחת שני האוגוסטים - גלריוס וקונסטנטיוס כלורוס - קודמו לתפקידי אוגוסטים, ודיוקלטיאנוס מינה לקיסרים תחתיהם את מקסימינוס דאיה (Maximinus) ופלביוס ולריוס סוורוס (Severus), בהתאמה. גם מינוי זה נחשב למינוי חריג, היות שגם למקסימיאנוס וגם לקונסטנטיוס היו בנים ביולוגיים שנחשבו למתאימים לתפקיד - קונסטנטינוס ומקסנטיוס. זו היא הפעם השנייה שבה מקסנטיוס לא ממונה לתפקיד שלטוני בכיר על אף היותו בנו של שליט מכהן. אלא שהטטררכיה השנייה לא החזיקה זמן רב - ביולי 306 לספירה, נפטר קונסטנטיוס באבורקום (Eburacum, יורק של ימינו), ובנו קונסטנטינוס הוכרז על ידי חייליו כאוגוסטוס. קונסטנטינוס פנה לגלריוס בתור האוגוסטוס הבכיר כדי שיאשר את המינוי, ולבסוף גלריוס הכריז עליו כקיסר, ומינה את סוורוס לאוגוסטוס מתוך תקווה למנוע את התפרקות הטטררכיה לחלוטין.
כמה חודשים לאחר מכן בעיר רומא, נקרתה בדרכו של מקסנטיוס הזדמנות פוליטית לזכות לתפקיד שלטוני בכיר. בסתיו שנת 306 לספירה, הגיעו לעיר רומא פקידים מטעם האוגוסטוס גלריוס כדי לערוך בה קנזוס ולהשית עליה לראשונה את המס שהיה מקובל לגבות בפרובינקיות השונות באימפריה, אבל עד אותה העת לא היה מקובל ברומא. צעד זה היה צעד נוסף בדרך שבה צעדה האימפריה במהלך חצי המאה הקודמת, ובפרט תחת שלטון הטטררכיה, כאשר מעמדן של איטליה ורומא בפרט, החל להפוך שולי יותר ויותר. כבר בתקופת שלטון דיוקלטיאנוס הושת מס על השטח שמצפון להרי האפנינים באיטליה, אך העיר רומא שמרה על מעמדה כפטורה ממס. החלת המפקד והניסיון להטיל מס על העיר רומא עוררו זעם בקרב תושבי העיר - זעם שנוצל כהלכה בידי מקסנטיוס.
כאשר השמועות על הכתרתו של קונסטנטינוס הגיעו אל מקסנטיוס שישב באותה העת ברומא, הוא החליט לתבוע את ירושת אביו מקסימיאנוס. הוא ניצל את הזעם על רקע ניסיון גביית המיסים ברומא, ופנה להמוני העם והמשמר הפרטוריאני שישבו בעיר, ואלו הכריזו עליו כ'שליט'. הסנאט הרומאי אישר אף הוא את ההחלטה גם אם באורח סמלי למדי, והוא הועלה לשלטון ברומא ב-28 באוקטובר 306.
תקופת שלטונו 306–312.
לאחר מינויו על ידי יושבי רומא והסנאט הרומי לאוגוסטוס, מקסנטיוס צפה כי גלריוס וסוורוס לא יראו בעין יפה את טענתו לשלטון, לאור האיום שטענה זו מציבה על שלטונם ברומא ובשטחי איטליה. על כן, פנה מקסנטיוס לאביו שישב באותה העת בלוקניה (דרום איטליה של ימינו) והציע לו להצטרף אליו לשלטון ברומא, מתוך הנחה שרבים מחייליו של סוורוס שירתו קודם לכן תחת מקסימיאנוס, ויסרבו להילחם נגד מפקדם הקודם. מקסימיאנוס קיבל את הצעתו של בנו והגיע לרומא, ומתוך כבוד למעמדו של אביו, מקסנטיוס שינה את תוארו לתואר הצנוע יותר פרינקיפס. נראה כי במהלך רוב שנתו הראשונה לשלטון, מקסנטיוס נשא את התואר פרינקפס, ורק בחודש מאי שנת 307, החל לעשות שימוש בתואר 'אוגוסטוס'.
תוכניתו של מקסנטיוס צלחה ובשנת 307 כשסוורוס התקדם עם כוח צבאי לכיוון העיר רומא, חייליו נטשו אותו והוא נכנע למקסימיאנוס, ולאחר מספר חודשים חוסל בידי מקסנטיוס. יחד עם אביו, כרת מקסנטיוס ברית עם קונסטנטינוס, והאחרון התחתן עם אחותו של מקסנטיוס פאוסטה, כדי לאשרר את הברית ביניהם.
לאחר שהצליחו להביס את סוורוס, בקיץ של שנת 307 גלריוס התקדם לכיוון רומא בראש צבא גדול במטרה להדיח מהשלטון את מי שלראייתו לקחו אותו באופן בלתי-חוקי. אלא שבהתקרבו לעיר הוא נכח לדעת כי אין ברשותו מספיק חיילים על מנת להבקיע את הביצורים בחומות העיר ולבודד אותה מנתיבי האספקה שלה. נוסף על כך, מקסנטיוס הצליח לשחד חלק מחייליו של גלריוס לערוק מצבאו של האחרון. גלריוס נסוג מהעיר לכיוון צפון ושארית צבאו התפזרה. משך מספר חודשים שלטו מקסימיאנוס ומקסנטיאוס ביחד מהעיר רומא, עד שבאביב של שנת 308, ניסה מקסימיאנוס לשכנע אספת חיילים לסייע לו להדיח את מקסנטיוס, אך החיילים התנגדו לכך, ואילצו את מקסימיאנוס לברוח. הוא נמלט אל אזור גליה, לחצרו של קונסטנטינוס.
ועידת קרנונטום בשנת 308.
לאחר ניסיון הכיבוש וההדחה הלא-מוצלח של גלריוס נגד מקסנטיוס, גלריוס פנה לדיוקלטיאנוס בבקשה שיעזור לו להשיב את הסדר של הטררכיה על כנו. בקיץ שנת 308 כינס דיוקלטיאנוס ועידה בעיר קרנונטום וקבע כי מקסימיאנוס יחויב לוותר על השלטון, כי מקסנטיוס הוא אויב האימפריה שתפס את השלטון שלא כדין (usurpator) וכי על קונסטנטינוס לרדת לדרגת 'קיסר'. נוסף על כך, קבע דיוקלטיאנוס כי מקסימינוס דאיה יישאר בתפקידו כקיסר תחת גלריוס, ובמקומו של סוורוס כאוגוסטוס במערב, הוא מינה את ליקיניוס - חברו של גלריוס - לתפקיד האוגוסטוס במערב האימפריה.
אמנם היה בפעולה זו כדי להשיב את הסדר החיצוני של הממשל בטטררכיה, אך בפועל חלקי האימפריה השונים התנהלו בנפרד, ובהיעדרה של דמות שלטונית דומיננטית בתוך הטטררכיה פעל כל שליט על פי רצונותיו: קונסטנטינוס לא ויתר על תביעתו לתואר אוגוסטוס במערב, ובמזרח מקסימינוס דאיה הכריז גם על עצמו כאוגוסטוס.
המרד באפריקה בשנת 310.
לאחר הוועידה בקרנונטום, מרבית השטחים שהיו בשליטתו של מקסנטיוס נותרו תחת שליטתו ללא הפרעה, מלבד שטחי אפריקה. בשטחי אפריקה החלה מרידה בהובלת אחד המנהיגים הצבאיים של הדיוקסיה, לוקיוס דומיטיוס אלכסנדרוס רומא הייתה תלויה באדמות אפריקה וספרד לאספקת החיטה הסדירה שלה, והמרידה היוותה פגיעה באספקה הסדירה של החיטה לעיר, שכדי לצלוח את המשבר הזה נסמכה עוד יותר על אספקת החיטה מאדמות ספרד. מכה שנייה נחתה על העיר רומא כאשר בשל סכסוכים על השליטה בחבל ספרד בין מקסנטיוס לקונסטנטינוס, קונסטנטינוס כובש את ספרד. בכך הופכת מצוקת החיטה לקשה מנשוא, ומצוקה זו דחקה במקסנטיוס לצאת לאפריקה ולדכא את המרד.
בשנת 310 מקסנטיוס אכן יצא לאפריקה, שם הרג את דומיטיוס אלכסנדר ונחל הצלחה, ועם חזרתו לרומא ערך תהלוכת ניצחון. במהלך אותה השנה מת אביו של מקסנטיוס, מקסימיאנוס, לאחר שניסה לבצע הפיכה כנגד קונסטנטינוס בחבל גליה, והוכרח להתאבד או הוצא להורג בידיו של קונסטנטינוס.
קרב גשר מילביוס ומותו בשנת 312.
באביב של שנת 312, לאחר מספר שנים של מתיחות בינו ובין מקסנטיוס על השליטה בחבל ספרד, קונסטנטינוס הכריז מלחמה על מקסנטיוס ויצא לאיטליה בראש צבא שמנה כ-40,000 חיילים. על אף שכוחותיו של מקסנטיוס היו גדולים יותר ככל הנראה, בהתנגשות הצבאית הראשונה בין השניים, שהתרחשה בצפון איטליה בחודשי הקיץ והאביב, ניצח קונסטנטינוס את הכוחות שמקסנטיוס שלח, והחל להתקדם אל עבר רומא.
מקסנטיוס בחר לפגוש את צבאו של קונסטנטינוס מחוץ לגבולות העיר רומא ולהימנע מהאפשרות של מצור על העיר, ועל כן יצא עם כוח צבאי לקראת קונסטנטינוס באזור "הסלעים האדומים" (Saxa Rubera), ליד אבן המיל התשיעית מהעיר רומא, בקרבת גשר מילביוס (Pons Mulvius) שעל נהר הטיבר, ב-28 באוקטובר 312 לספירה. קונסטנטינוס ביצע תמרון צבאי ושלח חלקים מכוחותיו לתקוף את צבא מקסנטיוס מהצד, מהלך שצלח. כוחותיו של מקסנטיוס שהחלו לסגת, ניסו לחצות את נהר הטיבר באמצעות שני גשרים: גשר מולוויוס וגשר נוסף עשוי רפסודות שנבנה מבעוד מועד על מנת להקל את תנועת החיילים של מקסנטיוס צפונה אל הקרב. במהלך חצייתם את הגשרים, גשר הרפסודות התמוטט ורבים מחייליו של מקסנטיוס, ומקסנטיוס עצמו - טבעו בנהר.
הניצחון של קונסטנטינוס היה מוחלט, והוא עלה עם צבאו לרומא בתהלוכת ניצחון כאשר ראשו של מקסנטיוס נישא על חנית של אחד מחייליו. ניצחונו של קונסטנטינוס, שנחשב לאחד מן המאורעות ההיסטוריים החשובים בהיסטוריה הנוצרית, מוצג בלוח המוצב בחלקה הדרומי של קשת קונסטנטינוס ב'ויה סקרה' ברומא, ושימש כהשראה לציור הקיר מראשית המאה ה-16 בוותיקן, שתוכנן בידי רפאל והוצא לפועל בידי הצייר ג'וליו רומנו.
ישנם תיאורים שונים של הקרב בידי היסטוריונים וסופרים נוצריים כאשר הבולטים שבהם הם בני התקופה - לקטנטיוס ואוסביוס - שעיצבו את הזיכרון ההיסטורי של קרב זה לדורות. בתיאוריהם, קונסטנטינוס מופיע כמי שעבר התגלות נוצרית ממש טרם הקרב או בסמוך לו, ובזכות התגלות זו ובחירתו של קונסטנטינוס לאמץ את הנצרות לקראת הקרב ניצח את צבאו של מקסנטיוס, ובכך הפך הקרב גם לניצחונה הראשון של הנצרות כדת-מדינה לעתיד.
אידאולוגיה פוליטית.