ב-13 בספטמבר הודיע בתיאני לארכידוכס שטפן, פלטין הונגריה שבקרוב יפרוץ מרד, וביקש ממנו לקחת את השלטון במדינה לידיו. בהוראת הקיסר, שטפן סרב, וב-24 בספטמבר התפטר מתפקידו ועזב את הונגריה. כעת פרץ המרד באופן גלוי בחלקים מהונגריה, כאשר המורדים דורשים התנתקות סופית מאוסטריה. ממשלת הונגריה נמצאה במצב קשה מאוד: מדרום התקדמו הקרואטים במהירות, ממזרח התקוממו הרומנים בטרנסילבניה בהנהגת אברם ינקו, וממערב איימו האוסטרים. ב-19 בספטמבר התקוממו גם הסלובקים בהנהגת ליודוביט שטור נגד השלטון ההונגרי. בהוראתו של בתיאני, קושוט החל לעבור מעיר לעיר, כשהוא מלהיב את האנשים למלחמה. הודות לכושר הנאום המבריק שלו, הפך עד מהרה הצבא המהפכני ההונגרי לכוח משמעותי. עם זאת, המרד טרם פרץ בגלוי, וב-25 בספטמבר מינה הקיסר את הרוזן למברג למפקד הצבא ההונגרי. ב-28 בספטמבר נרצח למברג בפשט בידי המורדים. בתיאני עדיין קיווה לשלום עם האוסטרים, ונסע מיד לווינה להיפגש עם הקיסר. עם זאת, יום למחרת הביסו ההונגרים את הקרואטים בקרב פאקוזד, מה שהעלה את המורל בכל רחבי הונגריה. בתיאני הבין שנכשל במשימתו, וב-2 באוקטובר התפטר מתפקידו וממושבו בפרלמנט.
המרד, והממשל ההונגרי בראשות קושוט.
במקביל להתפטרותו של בתיאני, התפטרו כל תומכיו בפרלמנט, והבדלנים של קושוט השתלטו עליו. הוכרז על הדחת שושלת הבסבורג מראשות הונגריה. קושוט מונה למנהיג המדינה בפועל ("מושל יושב ראש"), וברטלן שמרה מונה לראש הממשלה. לקושוט לא היה כל ניסיון צבאי קודם, ומפקדי צבאו, ובמיוחד הגנרל ארתור גרגיי, סירבו לציית לו. בשלב זה הפך המרד נגד האוסטרים לגלוי, וצבא אוסטרי בפיקודו של אלפרד הראשון, נסיך וינדיש-גראץ פלש להונגריה. במקביל המשיכו הקרואטים בהתקדמותם, והצבא האיכרים הרומנים החל להשתלט על חלקים אחדים של טרנסילבניה. ב-30 באוקטובר ספגו ההונגרים תבוסה מכרעת בקרב שווכאט מידי כוח משולב אוסטרי-קרואטי. האוסטרים התקרבו לפשט, קושוט וממשלתו נאלצו להימלט לדברצן. קושוט לקח עמו מבודפשט את כתר הונגריה הקדוש, ופנה לארצות הברית בבקשה לתווך בינו לבין האוסטרים. האוסטרים דחו את הצעות התיווך האמריקניות משום שהיו בטוחים בניצחונם. ב-2 בדצמבר של אותה שנה התפטר הקיסר האוסטרי פרדיננד, והעביר את הכתר לאחיינו בן ה-18 פרנץ יוזף. הקיסר החדש החל את כהונתו בכך שהכריז על ביטול כל המחויבויות של קודמו לעם ההונגרי, ועל הוצאתם של קושוט וממשלו מחוץ לחוק.
ב-30 בדצמבר הובסו ההונגרים בשנית בקרב מור ובינואר 1849 השתלטו על פשט. בפברואר הובסו ההונגרים בקרב קאפולנה, מול כוח אוסטרי-קרואטי קטן יותר. הנסיך מווינדיש-גראץ האמין ביהירות שכבר דיכא את המרד, וכתב לווינה: "ניפצתי את המורדים ותוך כמה ימים אהיה בדברצן". הכוחות ההונגריים נערכו ממזרח לנהר טיסה. וינדיש-גרץ לא תקף, כיוון שלא היה לו עדיין מידע על גודל צבאם. בינתיים, החליטו הקצינים ההונגרים שאינם מרוצים מתפקודו של המפקד העליון של הצבא, הגנרל הפולני הנריק דמבינסקי, ופתחו במרד נגדו. דמבינסקי הודח, וארתור גרגיי מונה למפקד במקומו. חרף העובדה שגרגיי היה מפקד מוכשר, הרי שכאמור הוא לא הסתדר עם קושוט, אשר סירב לאשר את המינוי והעדיף עליו את אנטאל וטר. אלא שב-28 במרץ חלה וטר, ולאחר יומיים נאלץ קושוט לאשר את המינוי של גרגיי.
המעורבות הרוסית.
בסוף אותו החודש, החליט גרגאי להחזיר את היוזמה לידיים הונגריות, ותכנן לתקוף את הצבא האוסטרי ממערב לטיסה. בסך הכל כלל הצבא ההונגרי 47,000 חיילים מאורגנים ב-4 קורפוסים. מולם היו לווינדיש-גרץ 55,000 חיילים. המתקפה ההונגרית נפתחה בתחילת אפריל, וזכתה להצלחה מסחררת. האוסטרים נסוגו בהתמדה, וב-13 באפריל כבר היה יכול קושוט להכריז על שחרור הונגריה כולה מידי האוסטרים. ההונגרים ניצחו במספר קרבות, ובתחילת מאי כבר הטילו מצור על בודה. המפקד האוסטרי של מבצר בודה, היינריך הנצי, הפציץ באכזריות את פשט. כעת עמדה סכנה שההונגרים יחליטו לפלוש לאוסטריה עצמה. לפיכך הוחלט לבקש מהאימפריה הרוסית לכבד את הסכמי הקונצרט האירופי, אשר חייבו את אוסטריה ורוסיה לסייע זו לזו אם ריבונותה של אחת מהן מאוימת. עד אז נמנעה אוסטריה מהצעד משום שהכירה בנזק התדמיתי העצום שהוא יגרום, אולם כעת לא נותרה דרך אחרת לדכא את המרד. עוד ב-23 באפריל פנתה ממשלת אוסטריה לממשלת רוסיה בבקשה לסיוע צבאי, ומאוחר יותר שלח קיסר אוסטריה מכתב אישי לצאר ניקולאי הראשון. סוכם כי 280,000 חיילים רוסיים שנמצאו בפולין תחת פיקודו של הנסיך פסקביץ' יכנסו להונגריה דרך הקרפטים.
ההונגרים האמינו שהאימפריה הבריטית לא תתיר נוכחות רוסית בהונגריה. ואכן שר החוץ הרוסי פנה לממשלת בריטניה בשאלה לתגובתה. למרבה ההפתעה, הבריטים עודדו את הרוסים לסייע לאוסטרים, אולם התנו זאת בכך שמיד לאחר דיכוי המרד, יתפנו הרוסים מהונגריה. הסיבה לכך הייתה שבריטניה ביקשה לצמצם את ההשפעה הרוסית בבלקן, ותנאי הכרחי לכך היה אימפריה אוסטרית חזקה. באמצע מאי, פלשו הרוסים להונגריה. במקביל, הדיחו האוסטרים את מפקדם בזירה הנסיך מווינדיש-גרץ, ומינו במקומו את יוליוס יאקוב פון היינאו. הכוח האוסטרי-רוסי היה גדול פי שניים מהכוח ההונגרי, ועד מהרה החלו אלו האחרונים נוחלים תבוסות. פניות למנהיגי מדינות המערב נכשלו. ב-11 ביולי הובסו ההונגרים, לראשונה מתחילת השנה, בקרב קומארום השלישי, וב-31 ביולי הוכו כוחותיהם בטרנסילבניה שוק על ירך בקרב שגשוואר. ב-9 באוגוסט הם ספגו תבוסה בקרב טמשוואר. ב-11 באוגוסט בעקבות קרב זה, התפטר קושוט מתפקידו והעביר אותו לגרגיי בנימוק שרק הוא יוכל להציל את האומה. גרגיי, שמלכתחילה התנגד לגישתו הבדלנית של קושוט ורצה להשיג הסדר עם האוסטרים, נכנע כעבור יומיים לכוחות הרוסיים בווילאגוש. הרוסים בתורם העבירו אותו לאוסטרים. עם זאת, מספר מבצרים הונגריים המשיכו להילחם ונכנעו רק באוקטובר.
אחרית דבר.
האוסטרים חסו על גרגיי, אך הוציאו להורג שלושה עשר מפקדים הונגרים, ואת לאיוש בתיאני. קושוט נמלט לאימפריה העות'מאנית והעביר את שארית חייו בגלות. על הונגריה כולה הוטל שלטון צבאי. קנצלר אוסטריה החדש הנסיך שוורצנברג החל לנקוט במדיניות אימפריאלית חדשה, אשר תהפוך את האימפריה האוסטרית לאחידה יותר. בהונגריה נאסרו אסיפות פומביות, והפגנת כל סממן לאומי הונגרי. הגרמנית הוכרזה לשפה הרשמית. הונגריה הפכה לחמישה מחוזות בלתי נפרדים מאוסטריה, ללא כל צורה של שלטון עצמי. הפרלמנט האוסטרי, אשר בו לא היה להונגרים ייצוג, ואשר באופן מסורתי לא היה הגוף הקובע בהונגריה, הודיע על ביטולן של הדיאטה ההונגרית והחוקה ההונגרית, והונגריה נאלצה לקבל את החוקה האוסטרית. לקיסר אוסטריה ניתנה סמכות בלתי מוגבלת. כל היבט של החיים ההונגריים הועמד תחת בדיקה קפדנית ושליטה ממשלתית. אף לימודי ההיסטוריה נלמדו מנקודת מבט הבסבורגית.
לתנועה לעצמאות הונגריה קמו שני מנהיגים נבונים ומתונים יחסית: פרנץ דיאק ודיולה אנדראשי. הם החליטו לזנוח את הרעיון של עצמאות מוחלטת, על אף שרובה המכריע של האוכלוסייה חפץ בו. פרנץ דיאק החליט שהונגריה נהנית משלטונה של אוסטריה ביחסי החוץ, ומניסיון המרד למד שהעצמאות המלאה תצית סכסוכים בין המדיארים לשאר העמים בממלכה. במקביל, בעקבות התבוסה האוסטרית במלחמת שבעת השבועות ובמלחמות העצמאות של האיטלקים, הפסידו האוסטרים את שלטונם הן בגרמניה והן באיטליה. למנהיגי אוסטריה היה ברור שאם גם הונגריה תאבד, יקיץ הקץ על האימפריה, ולפיכך החליטו לפתור אחת ולתמיד את הבעיה ההונגרית. הקיסר נפגש עם אינטלקטואלים הונגרים, וקיבל את המתווה של דיאק ואנדראשי. ב-29 באפריל 1867 נחתם "הסכם הפשרה" אשר הפך את האימפריה האוסטרית ל"אימפריה האוסטרו-הונגרית". אנדראשי מונה כראש הממשלה החדש בהונגריה, אולם הפשרה התקבלה באכזבה בידי ההמונים שלא היו מוכנים להתפשר על פחות מעצמאות מלאה, ורבים ראו בה בגידה במורשת ההונגרית. הממשלה ההונגרית החדשה בראשותו של אנדראשי נאלצה להשתמש בכוח כדי לדכא התקוממויות אזרחיות כנגד הפשרה. רק ב-1918, בעקבות מלחמת העולם הראשונה, התנתקה הונגריה מאוסטריה סופית.
ססיליה בווס ליון, רוזנת סטראטמור וקינגהורן
קלוד בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן השלושה-עשר
קלוד בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן השלושה-עשר (באנגלית: Claude Bowes-Lyon, 13th Earl of Strathmore and Kinghorne; 21 ביולי 1824 - 16 בפברואר 1904), היה סבה של אליזבת, המלכה האם ואבי-סבה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ביוגרפיה.
קלוד נולד ברדבורן, הרטפורדשייר ב-21 ביולי 1824, לתומאס בווס-ליון, לורד גלמיס ולשארלוט ליון-בווס, ליידי גלמיס, בתו של ג'וזף ולנטיין גרימסטיד.
בשנת 1846 מת סבו תומאס בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן האחד-עשר, ומכיוון שאביו תומאס בווס-ליון, לורד גלמיס מת קודם לכן בשנת 1834, ירש אחיו תומאס ליון-בווס, רוזן סטראטמור וקינגהורן השנים-עשר את תאריו. בשנת 1865 מת אחיו תומאס ללא ילדים, וקלוד ירש את התואר "רוזן סטראטמור וקינגהורן" ואת נחלות המשפחה הנרחבות באנגליה ובסקוטלנד.
קלוד שיחק קריקט ברמה גבוהה, והופיע ב-4 הופעות קריקט מדרגה ראשונה, 3 פעמים הופיע במועדון הקריקט מרילבון בין השנים 1843–1846, ופעמים רבות הופיע במשחקי חובבנים.
בשנת 1874 מונה קלוד לתפקיד לורד הסגן של אנגוס, אותו מילא עד מותו. בשנת 1870 החל קלוד לכהן כנציג עמית בפרלמנט הסקוטי, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1892, ובשנת 1887 קיבל גם תואר אצולה אנגלי בנוסף לתארו הסקוטי.