בפסק דין פלוני נ' פלונית משנת 1994 דן בית המשפט העליון במקרה בו גבר שהיה נשוי לאשה עקרה פיתה ילדה כדי שזו תהרה לו ותעמיד צאצא לו ולאשתו החוקית. בשלביו הראשונים של ההיריון הבטיח לה שיעזוב את אשתו למענה. כשגילתה משפחת הנערה על הפרשה, כבר היה מאוחר מידי כדי להפסיק את ההיריון. הנערה חתמה על כתב הסכמה לאימוץ ואילו האב מתנגד ותובע את זכותו ההורית בילד. לא דובר בתביעה נזיקית אלא בסכסוך שנסוב על סירובה של האם למסור את הילד לאב הביולוגי ולאשתו.
במהלך המשפט נטען, בין היתר, כי קיים עקרון-על לפיו אין אדם רוכש זכות על ידי ביצוע מעשה פלילי. לכן, המערער, שתכנן להוליד לעצמו ילד על ידי בעילת קטינה, איבד את זכותו הטבעית לגדל את הילד שנולד כתוצאה מבעילה אסורה זו. בית המשפט העליון הסתמך על ספרות אקדמית וציין שכלל "עילה בת עוולה" מקובל בדיני החוזים ואף בדיני הנזיקין. עם זאת, סירב להכיר בהחלת עיקרון הכלל על תביעות שאינן רכושיות, כגון זו. ובכל זאת, ערעורו של האב נדחה. בית המשפט לא היה מוכן לסייע בידו של הגבר "להשלים את מזימתו" (מדברי השופט ש' לוין, בעמוד 151 לפסק הדין).
בפסק הדין של בית המשפט העליון, בעניין רג'ומי משנת 1998 נראה היה שהשופטת פרוקצ'יה מיישמת את העיקרון שבבסיס הכלל "עילה בת עוולה". עם זאת, השופטת לא הכריזה על החלת הכלל עצמו. בשל כך, השופטת לא נזקקה למבחנים השונים שפורטו מעלה, ביחס להיקף תחולתו.
בפסק הדין בעניין אברהם נ' ראשד משנת 2003 שואל בית המשפט האם נוכח הפעילות הבלתי חוקית של התובעים, מתחייבת שלילת הסעד מהם, על יסוד העיקרון לפיו אין לתת לתובע ליהנות מפרי חטאו. השופטת ביניש, כתוארה אז, שקלה את מידת הפליליות שדבקה בהתנהגות התובעים, אשר בנו את ביתם ללא היתר ובאמצעות קבלן בניין שאינו רשום. בנוסף, בחנה השופטת את הקשר הסיבתי בין המעשה הבלתי חוקי לבין התרחשות הנזק וכן את האינטרס הציבורי בהטלת האחריות על מזיק אשר גרם לנזק ברשלנותו. מאיזון מרכיבים אלה היא מגיעה למסקנה כי אין לדחות את התביעה. התובעים זכאים לפיצויים בגין נזקיהם, אולם הדופי שנמצא בהתנהגותם יביא להפחתה בפיצויים אלה. השופטת ביניש קבעה את אשמם התורם של התובעים בשיעור 40 אחוזים ולכן זכו לפיצויים באופן יחסי, בעבור שישים אחוזים מהנזק בלבד.
במשפט האנגלי, טרם נקבע איזה מהמבחנים שפורטו לעיל הוא שיתווה את היקף החלת ההגנה בדיני הנזיקין. לכן, קשה לקבוע כיצד בדיוק מחילים את הכלל. לכל היותר ניתן לומר שקיימים בו שלושה פרמטרים עיקריים (Clerk &amp; Lindsell on Torts, בעמוד 152): ראשית, התנהגות התובע צריכה להיות ראויה לגינוי באופן מובהק, כך שתצדיק פסילה על ידי בית המשפט. שנית, על המעשה להיות חלק אינטגרלי מהטענה כנגד הנתבע-המזיק. ושלישית, במקרים מסוימים נדרשת פרופורציונליות בין התנהגותו של התובע לזו של הנתבע. ההגנה לא תחול כשהנתבע הגיב באופן שאינו מידתי.
בכל מקרה, לפי המשפט האנגלי לא כל עוולה שביצע התובע תשפיע על זכותו לתרופה בגין נזקיו. אי החוקיות או אי המוסריות שבמעשיו צריכה להיחשב חמורה וכן להיות קשורה לאירוע שהרים את הטענה לפיצויים.
מבט לעתיד – הצעת הקודיפיקציה האזרחית.
סעיף 3 לתזכיר הצעת חוק דיני הממונות משנת 2006 מציע את קביעת העיקרון הכללי "אין חוטא נשכר". הסעיף למעשה מחיל את הגנת "עילה בת עוולה" על כלל הדינים האזרחיים ובכך מאפשר לבית המשפט לשלול או להגביל זכותו של אדם כשהתנהגותו נגדה את החוק או את תקנת הציבור.
צעד לכיוון העיקרון המוצע לעיל ניתן לראות כבר בפסק דין גרינברג נ' מגדל חברה לביטוח בע"מ משנת 1999. הנשיא ברק שלל מתן פיצויים בגין תאונת דרכים לאדם שנפגע בעת שנהג ברכב ללא הגה כוח, בניגוד לאמור ברישיונו, שמגביל אותו מפורשות לנהיגה בהגה כוח מסיבות רפואיות. הנחת הפסיקה הייתה כי נהיגה ללא רישיון או בניגוד להוראותיו מגדילה במידה ניכרת את הסיכונים בדרכים ובכך פוגעת בתקנת הציבור. נימוקו של הנשיא ברק לא נשען על כלל ה"עילה בת עוולה" אלא על העיקרון שבבסיסו. לדידו, הגשמת תכלית החוק, היא ההרתעה מיצירת סיכונים מיותרים בדרכים, מחייבת את העיקרון לפיו "לא יצא חוטא נשכר".
המגמה מסתמנת גם מחוץ לדיני הנזיקין. בפסק הדין בעניין בנבינישתי משנת 2001 קבע בית המשפט העליון שאדם שצבר חובות במהלך ניהול עסק בלתי חוקי לא יוכל ליהנות מהסדרי החוק בדבר פשיטת רגל. גם כאן מבסס הנשיא ברק את נימוקיו בעיקרון "אין חוטא נשכר". לדידו, אין די בהוכחת אי החוקיות של העסק אלא יש להראות שניהול העסק נוגד באופן מהותי את תקנת הציבור.
לאור תזכיר הצעת חוק דיני הממונות עושה רושם שהמחוקק מתכוון לקבל את העיקרון שבבסיס הגנת "עילה בת עוולה". ואולם, נראה גם שהתזכיר בגרסתו הנוכחית מציג עיקרון רחב מאוד ונטול סייגים. אם תתקבל הצעת החוק בניסוחה הנוכחי, יוותר ספק באשר להיקף ההגנה שמקנה הסעיף. הנוסח אינו מבהיר מהם האמצעים בהם ינקוט בית המשפט על מנת למנוע מחוטא לצאת נשכר, האם ידחה תביעות על הסף, ואם כן באילו מקרים.
כאמור, עיקרון "אין חוטא נשכר" מיועד לחול על כלל הדינים האזרחיים. עם זאת, בחוקים השונים קיימים אלמנטים נוספים שיכולים למתן או להעצים את היקף תחולתו של עיקרון זה. דיני החוזים, לדוגמה, מבקשים לקיים חוזים ככל האפשר ונזהרים מאוד בהכרזת בטלותם, מכל סיבה שהיא. כך קובע סעיף 25 לחוק החוזים, ובתי המשפט אף הם יעדיפו לפרש לשון חוזה באופן שאינו מעיד על אי חוקיות או אי מוסריות. כתוצאה מכך, מעטים ימצאו חוטאים ולכן מעטים יהיו גם הפרטים שתביעתם תידחה על בסיס העיקרון "אין חוטא נשכר". לעומת זאת, בדיני הנזיקין, אנו חסרים הוראה דומה. לכן, נראה כי אין כל מניעה לשלול את זכות התביעה על בסיס כלל "עילה בת עוולה". לאור עובדה זו, לכאורה יקל על בית המשפט לפסול תביעה נזיקית מאשר תביעה חוזית.
לאור כל האמור לעיל, מכורח המציאות וההיגיון הישר ניתן אך לשער כי גם עם קבלת הצעת חוק דיני ממונות, בית המשפט ימשיך בהחלת המבחנים השונים הקיימים כיום בפסיקה. זאת, עד הסדרת הסוגיה במלואה על ידי המחוקק.
רשימת מקורות.
ספרות
קוהומולוגית צ'ך
Autographa gamma
אירדה
טוטילה
טוטילה (Totila, סביבות 510–552) היה מלך האוסטרוגותים בין השנים 541–552. שמו המקורי היה 'באדואילה' (Baduila). הוא כבש חזרה את רוב מרכז ודרום איטליה, אשר היו בידי האימפריה הביזנטית (האימפריה הרומית המזרחית) לאחר שנכבשה מהם.
בקיץ 541 נבחר טוטילה לתפקידו על ידי ראשי הגותים אחרי שהמלך הקודם, ויטיגיס (Witigis) נלקח בשבי לקונסטנטינופוליס. הוא הוכיח את עצמו כמנהיג וכמדינאי. הוא השיג את תמיכת העם על ידי שחרור עבדים וחלוקת אדמות לאיכרים. גם לנכבשים הוא התנהג בתבונה וברחמים ואלה הצטרפו אל צבאו.
בשנת 543 הוא כבש בחזרה את השטחים שנכבשו מקודמו. רק רומא לא הסכימה לשוב לשליטתו. הוא פנה לסאנט הרומאי בכתב והזכיר להם כי הם היו נאמנים לשליט האוסטרוגותי בעבר תיאודריך הגדול אך הם לא נענו להפצרותיו.
בסתיו 544 שלח יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית את מפקד צבאו בליסאריוס לאיטליה לכבוש מחדש את הערים הראשיות. בשנת 546 כבש טוטילה, בראש צבא של גותים ואיטלקים את רומא לאחר מצור שנמשך שלושה חודשים. טוטילה פגש את הצבא הביזנטי באזור דרום איטליה, וכבש את יוון הגדולה ("Magna Graecia"), הכוללת את בזיליקטה (Basilicata), קלבריה (Calabria), פוליה (Puglia), חלק מקמפניה (Campania) ואזורים דרומית לנאפולי. שיטתו של טוטילה הייתה להשתלט על השטחים הכפריים ולהשאיר לביזנטים את הערים. בינתיים המצביא הביזנטי בליסאריוס כבש מחדש את רומא והחל לבנות מחדש את ביצוריה. בשנת 549 נסוג בליסאריוס וחזר לארצו. טוטילה שב לרומא והשלים את כיבוש איטליה, סרדיניה, קורסיקה, וסיציליה. משימתו הבאה הייתה להגיע עד לחופי יון.
בשנת 550 שלטו הגותים בכל איטליה, להוציא את ערי החוף והעיר רוונה. יוסטיניאנוס לא נשאר אדיש למתרחש באיטליה. הוא החליט לשלוח את צבאו בצי אוניות בפיקודו של נרסס . הצי הפליג דרך הים האדריאטי והגיע לעיר רוונה בצפון איטליה. בשנת 552 נערך הקרב המכריע בין הביזנטים לבין הגותים, קרב טגינאה (או קרב בוסטה גלורום). הצבא הגותי ניגף, וטוטילה מת מפצעיו. ירש אותו אחיינו טאה (Teia), שנהרג גם הוא בקרב תוך פחות משנה, והפך כך לשליט האוסטרוגותי האחרון כשאיטליה שבה לשליטת ביזנטיון.
בריח מסתובב
בריח מסתובב הוא שמה של שיטת נעילה המיושמת בסוגים שונים של נשק קל. בשיטה זו, במהלך מחזור הירי הבריח מסתובב כשהוא נוגע בבית הבליעה וננעל במקומו באמצעות זיזים. כתוצאה מכך הגזים הנפלטים בעת בעירת אבקת השרפה דוחפים את הקליע דרך הקנה ואינם נפלטים מקצהו האחורי. בין דגמי הרובים הפועלים בשיטה זו הם הM-16 והAK-47 (קלשניקוב).
הבריח נותר נעול עד אשר הוא נדרך לאחור, על ידי היורה באופן ידני או, בכלי נשק אוטומטיים, על ידי הגזים החוזרים מהקנה. פעולה זו משחררת את נעילת הבריח ומאפשרת פליטה של התרמיל הריק וטעינה של כדור חדש.
ר' ישראל מרוז'ין
לוף
לוף הוא כינויו של בשר משומר שיוצר בלעדית עבור צה"ל על ידי "ריכרד לוי", והפך לאחד מהמאכלים המזוהים ביותר עם צה"ל. מקור השם בשיבוש הביטוי האנגלי "Meat Loaf" שפירושו "קציץ בשר". המילה "לוף" הפכה בעברית לשם גנרי לקציץ בשר משומר. כיום משווק לאסירים בקנטינות (בתי מרכול בבתי סוהר ומעצר המנוהלים על ידי קבלן חיצוני) בבתי הסוהר בישראל.
היסטוריה.