לברייזל לא היה מכשיר טלפון ולא הייתה לו דרך להודיע לגורמים מוסמכים על המציאה, מה גם שכנראה לא ייחס לה חשיבות מיוחדת. מאוחר יותר סיפר ברייזל לעיתון "רוזוול דיילי רקורד" כי הוא וילד בן שבע שנלווה אליו ראו "שטח נרחב מכוסה בשרידים שהיו מורכבים מרצועות גומי, רדיד אלומיניום, נייר קשיח למדי ומקלות". מאוחר יותר (ב-4 ביולי לפי הכתבה בעיתון) שב למקום עם אשתו ובתו בת ה-14 ויחד אספו כמה מהשרידים. לפי תיאורים אחרים אסף ברייזל כבר ביום המציאה חלק מן השרידים והסתיר אותם תחת שיח או בסככה כלשהי. על פי הכתבה ברוזוול דיילי רקורד, למחרת היום שבו אספו ברייזל אשתו וילדיהם מן השרידים באתר הגיע ברייזל לעיר רוזוול, שם שמע שמועות כי באזור נחתו צלחות מעופפות. ב-6 ביולי פגש ברייזל את השריף ג'ורג' וילקוקס (Wilcox) וסיפר לו בלחש כי ייתכן ומצא צלחת מעופפת כזו.
הצבא בוחן, מודיע ומכחיש.
השריף וילקוקס התקשר לשדה התעופה הצבאי הסמוך כדי לדווח על המציאה. הוא שוחח עם מייג'ור (רב-סרן) ג'סי א. מרסל (Jesse Marcel), קצין המודיעין של הבסיס. מרסל השיב שיבוא לשוחח עם ברייזל, ולאחר שעשה זאת חזר מרסל לבסיס ודיווח למפקד הבסיס, קולונל ויליאם ה. בלאנשרד (William H. Blanchard). הם החליטו שעל מרסל לצאת עם ברייזל לשטח ולבחון את השרידים. מרסל, יחד עם שני קצינים ממחלקת הריגול הנגדי של הבסיס, שרידן קאביט ולואיס ריקט, נלוו לברייזל אל האזור בו מצא את השרידים, שם אספו חלקים נוספים; משם נסעו לביתו של ברייזל. לדבריו, הם ניסו יחד להרכיב מחדש את השרידים, אך לא הצליחו ליצור כל חפץ מן השרידים שבידיהם.
ב-8 ביולי 1947 פרסם משרד יחסי הציבור של הבסיס הודעה, ועל פיה חיילים מלהק ההפצצה ה-509 (שבסיסו היה ברוזוול) אספו שרידים של "צלחת מעופפת", שנמצאה באחד המשקים באזור ההודעה עוררה עניין ציבורי עצום.
השרידים נשלחו לבדיקה במפקדת חיל האוויר השמיני בפורט וורת'. כבר באותו יום פורסמה הודעה על ידי מפקד חיל האוויר השמיני שהשרידים שנמצאו הם שרידיו של כדור פורח לחיזוי מזג אוויר, ולא "צלחת מעופפת". בשל השעה המאוחרת שבה התפרסמה ההודעה, הופיעה הידיעה רק למחרת. במסיבת עיתונאים שנערכה ב-9 ביולי הוצגו כמה מן השרידים, שנראה היה שאכן מקורם בכדור פורח. הודעת הצבא התקבלה באמון, ברוח אותם ימים. המקרה נשכח במהירות ונעלם מן התודעה הציבורית, גם מזו של חוקרי עב"מים.
התעוררות מחדש ב-1978.
שינוי באווירה הציבורית.
דעת הקהל והאווירה הציבורית בארצות הברית בשנות ה-80 של המאה ה-20 השתנו מאוד מאז סוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50, שנות האירוע עצמו. באמצע המאה רחש הציבור בארצות הברית אמון רב לממשל ולזרועותיו, ואולם לאחר 30 שנה חשו רבים בארצות הברית כי הממשל מסתיר מידע לעיתים קרובות ומטעה את הציבור. מלחמת וייטנאם ופרשת ווטרגייט, שאירעו במקביל במהלך שנות השבעים ערערו מאוד את האמון הציבורי, ולא היו אלו הפרשיות האחרונות; באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 נסערה דעת הקהל בארצות הברית עם גילוייה של פרשת איראן-קונטראס, בה הסתבר כי הממשלה ביצעה מעשים מושחתים, הסתירה אותם מידיעת הציבור ואף נקטה אמצעים כדי ליצור מצג שווא ולהוליך שולל. תחושה זו חיזקה את הדעה כי הממשל נוהג להסתיר מן הציבור מידע, ואווירה ציבורית זו סייעה להתפשטותה של הטענה כי משהו דרמטי התרחש ברוזוול ב-1947 והוסתר בידי הממשלה.
הריאיון עם ג'סי מרסל.
ב-21 בפברואר 1978 קיבל הפיזיקאי וחוקר העב"מים סטנטון ט. פרידמן שיחה טלפונית מאדם שסיפר לו כי שברי עב"ם עברו תחת ידיו. האדם מעבר לקו היה ג'סי מרסל, אחד האחראים לאיסוף השרידים ב-1947. פרידמן לא התרגש במיוחד מהשיחה; המקרה, כאמור, נשכח לגמרי ופרידמן כמעט ולא ידע במה המדובר. מרסל לא סייע רבות, מכיוון שגם הוא לא הצליח לזכור את החודש ואף לא את השנה שבה נמצאו השרידים. למרות הערפול והעניין המועט, עשה פרידמן כמה בדיקות של העניין. ב-10 בפברואר 1979 מצא עמיתו של פרידמן, ויליאם מור (William Moore), את קטעי העיתונות שנגעו לעניין; כאשר הסתבר לשניהם במה המדובר התעורר לפתע עניין רב מאוד.
פרידמן ראיין את מרסל, וזה סיפר בראיון כי הוא מאמין שצבא ארצות הברית מצא למעשה חללית שמקורה חוצני, ושהממצאים האמיתיים הוסתרו מן הציבור. הדברים שאמר מרסל התפרסמו בחוגי המתעניינים בנושא. בפברואר 1980 פרסם הצהובון נשיונל אנקווירר (National Enquirer) כתבה מקיפה בנושא. הכתב דייוויד פראט, ראיין שוב את מרסל, והכתבה הביאה את הדברים לפרסום לאומי ובינלאומי.
על פי עורכי הראיון, היה מרסל קצין מודיעין ואיש צוות אוויר בחיל האוויר האמריקני בזמן מלחמת העולם השנייה. למרסל נרשמו אלפי שעות טיסה, וחמישה עיטורים נזקפו לזכותו, בין השאר לאחר שהפיל חמישה מטוסי אויב כמקלען במפציץ B-24 ליברייטור. כמו כן נטען בכתבה כי למרסל היה תואר ראשון בפיזיקה גרעינית. חוקרים שבחנו את הטענות שהועלו בראיון מצאו שרבים מן התארים שעוטרו למרסל באותה כתבה היו מוטעים ומסולפים.
מרסל אמר בעדותו: . לדבריו, השרידים היו מפוזרים על פני שטח נרחב, ולא ניתן היה ליצור התאמה ביניהם. מרסל סיפר כי קשה היה לתאר ממה היו השרידים עשויים; החומר לא היה דומה לעץ או מתכת, לא ניתן היה לכופף או לשבור את חתיכות השרידים, ולדבריו של מרסל החומר לא בער כאשר ניסה להציתו בעזרת מצית, והיה כמעט חסר משקל, כמו בלזה. לדבריו של מרסל, היה החומר מכוסה במעין הירוגליפים ואותיות לא ברורות. חלק מן השרידים נראו כמעין רדיד אלומיניום, אך לא ניתן היה לכופף את החומר. סוג אחר של השרידים נראה כמו גוויל, וגם עליו סימנים שונים. מרסל היה בטוח, כאיש צוות אוויר עתיר ניסיון, שלא היו אלה שרידיו של בלון לחיזוי מזג האוויר.
עדויות נוספות.
פרסום הראיון והכתבה הכו גלים רבים, וחוקרי עב"מים שונים החלו לבדוק את הנושא ולחפש עדויות נוספות. אלה אספו למעלה ממאתיים עדויות של אנשים, שטענו שהיו עדים לאירוע, או לטיסות של עב"מים באזור, או ששמעו על כך מפי אחרים. מאק ברייזל, מגלה השרידים, הלך לעולמו ב-1963, אך החוקרים בדקו היטב את עדותו שניתנה לעיתון "רוזוול דיילי רקורד" ב-9 ביולי 1947. בנוסף, ראיינו החוקרים את ילדיו של ברייזל, בסי וביל, את בנו של מרסל, ג'סי הצעיר, את קציני הריגול הנגדי שרידן קאביט ולואיס ריקט, קצין יחסי הציבור של בסיס רוזוול, וולטר האוט (Haut), חיילים ומש"קים מכנף ההפצצה ה-509, ועוד.
האוט העיד שביום שני, 7 ביולי, שמע שמרסל וקאביט יצאו לחקור את האתר אותו מצא ברייזל. ואולם, באותו אחר צהריים שמע שאזרחים מצאו אתר התרסקות נוסף, כ-60 ק"מ מצפון לרוזוול. לעדותו, מפקד הבסיס, קולונל בלנשרד, הראה לו למחרת באחד ההאנגרים בבסיס שרידים של כלי הטיס החוצני שנמצא, וכן גופות קטנות, שלא היו אנושיות עדות נוספת הייתה של קברן בשם גלן דניס (Glenn Dennis). הוא סיפר שראה בבסיס שרידים שונים, בחלקם בעלי כיתוב דומה להירוגליפים. לטענתו, שמע מאחות ששירתה בבסיס שהייתה עדה לנתיחות שלאחר המוות שנעשו בגופות של חוצנים. דניס העיד שאותה אחות הועברה מן הבסיס בתוך כמה ימים לאחר מכן לשירות בבריטניה, שם נהרגה בתאונת מטוס זמן קצר לאחר הגעתה.
בסמוך לעדותו של מרסל קיבל פרידמן עדות נוספת מאדם בשם ל.וו. מאלטאיס (Maltais). זה העיד שב-1950 סיפר לו חבר בשם גריידי ל. ברנט, מהנדס שימור קרקע, שראה גופות קטנות של חוצנים וצלחת מעופפת שהתרסקה במהלך סיור שטח שערך. בנוסף לו היו עדים למציאה קבוצת ארכאולוגים שהיו באזור. לדבריו, אנשי צבא הגיעו תוך זמן קצר למקום ודרשו מהאזרחים לעזוב, תוך אזהרה שלא לומר דבר על מה שראו. ברנט נפטר ב-1969, תשע שנים לפני שמאלטאיס סיפר את סיפורו לפרידמן.
העדויות שנאספו העידו, לדברי חוקרי העב"מים, כי ליד רוזוול התרסקה חללית שמקורה חוצני. העדים טענו כי צבא ארצות הברית הפעיל מבצע צבאי רחב היקף שנועד לאיסוף שברי החללית החוצנית וגם גופות של חוצנים, שנמצאו באתרי ההתרסקות. במקביל למבצע האיסוף הפעיל צבא ארצות הברית, בהנחיית הדרגים הבכירים ביותר, מבצע טיוח והסתרה בממדים נרחבים. מבצע זה כלל איומים והפחדות על העדים למבצע, כדי למנוע מהם לספר את שראו.
מסמך "גיא הוטל" – The Guy Hottel memo.
מסמך "גיא הוטל" הוא מזכר מיום 22 במרץ 1950. המזכר נכתב על ידי גיא הוטל, אז ראש משרד הבולשת בוושינגטון. כמו כל המזכרים למטה ה-FBI באותה תקופה, הוא הופנה למנהל הבולשת ג'יי אדגר הובר ונרשם ברשומות ה-FBI. נושא המזכר היה סיפור שסיפר לאחד הסוכנים ששמו צונזר, על ידי אדם ששמו צונזר שאמר כי חוקר חיל האוויר דיווח על שלוש "צלחות מעופפות" שאוחזרו בניו מקסיקו. בתזכיר נמסר הפרט הבא:
"הן [הצלחות] תוארו כעגולות בצורתן עם מרכזים מורמים, בקוטר של כ -50 רגל (כ-15 מטר). כל אחת מהן הייתה מאוכלסת על ידי שלוש גופות בעלות צורה אנושית אך גובהן כמטר בלבד, לבושות בבד מתכתי במרקם עדין מאוד. כל גופה לבושה בצורה דומה לחליפות הטיסה ששימשו את טייסים במטוסים מהירים וטייסי מבחן."
המודיע מוסר שהצלחות נמצאו מכיוון ש"רדאר בעל הספק הגבוה" של הממשלה באזור הפריע ל"מנגנון השליטה על הצלחות", ולאחר מכן מסתיים המזכר בכך שלא נעשה ניסיון נוסף להעריך את המידע.
"גיא הוטל" הוא המסמך הפופולרי ביותר בארכיון ה-FBI, ובשנים האחרונות נצפה הקובץ כמיליון פעם.
מג'סטיק 12.