הקריירה המוזיקלית של טלוויז'ן החלה ב-1975, עם הוצאת סינגל הבכורה של הלהקה, "Little Johnny Jewel". הסינגל הפך ללהיט מחתרתי, והוביל לחתימת חוזה עם חברת התקליטים "אלקטרה" שנה אחר-כך. ב-1977 יצא אלבום הבכורה, Marquee Moon, שנחשב לקלאסיקה על זמנית, ומשמש חבר קבוע במצעד האלבומים הגדולים בכל הזמנים ורשימת האלבומים המצטיינים בשנות השבעים. האלבום כלל כמה משיריה הבולטים של הלהקה, כמו See No Evil, Elevation ושיר הנושא. את האלבום מלווים טקסטים אישיים-אורבניים באופיים של הלהקה, לצד עבודת גיטרות מרשימה. בחוברת הפנימית שמצורפת לאלבום אף ניתן להבחין מי מהגיטריסטים ניגן כל סולו.
שנה אחר-כך יצא האלבום השני, Adventure, שזכה אף הוא לשבחי המבקרים, אף נשכח בתודעה ביחס לאלבום הבכורה. אלבום זה כלל צליל מגוון יותר, עם קלידים דומיננטיים יותר מבאלבום הראשון.
הלהקה התפרקה ב-1978. לאחר הפירוק פתחו שני הגיטריסטים, טום ורליין וריצ'רד לויד בקריירות סולו, כאשר ורליין ניגן גם עם אמנים כפטי סמית' וללויד עם ללויד קול ומת'יו סוויט. ב-1991, הלהקה התאחדה והוציאה אלבום שלישי על שמה ב-1992. היא התפרקה שוב שנה אחר-כך, והתאחדה שוב לכמה הופעות ב-2001. בין השירים הידועים של טלוויז'ן: "See No Evil" ,"Venus" ו-"Marquee Moon".
אברה קדברה
גראד
גראד היא רקטה ארטילרית סובייטית.
בעלת קליבר 122 מ"מ לטווח קצר-בינוני. היא פותחה כחלק ממערכת BM-21 Grad (רוסית: БМ-21 "Град", רכב קרבי, Боевая Машина, שהוא בעצם משגר רקטות רב-קני על גבי תובה אופנית) ו-9K51 Grad (הרקטה עצמה). הגראד פותחה בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בידי ברית המועצות וכיום היא אחת מהרקטות הארטילריות הנפוצות בעולם והוכיחה את עצמה ככלי נשק יעיל בעימותים רבים. הגראד נמצאת בשימוש גם בידי חזבאללה בלבנון, פת"ח, חמאס וארגוני הטרור הפלסטיניים ברצועת עזה.
פירוש המילה הרוסית "גראד" הוא ברד.
לעיתים קרובות מכונה הגראד בתקשורת הישראלית כ"קטיושה" (בעיקר לתיאור ירי רקטות של ארגוני הטרור מלבנון לשטח ישראל) אך בפועל מדובר בטעות מכוון שקטיושה היא דגם רקטה אחר ומיושן יותר.
תיאור.
ה"גראד", או מערכת ה-BM-21 הכוללת משגר רב-קני 122 מ"מ, היא מערכת הכוללת משגר רב-קני ורקטות תואמות.
הגראד נכנסה לשירות בשורות הצבא האדום בשנת 1963 והחליפה את משגרי ה-BM-14 בקוטר 140 מ"מ המיושנים. היא מורכבת מתובת משאית Ural-375D עם הנעה אופנית 6-על-6, עליה הותקן משגר ובו מערך של 40 צינורות שיגור, מסודרים במלבן בן 4 שורות. הרכב מונע בידי מנוע בנזין V-8 שהפיק 180 כוחות סוס, ויכול להגיע למהירות כביש מרבית של 75 קמ"ש. ב-1976 הוחלפה התובה במשאית Ural-4320 החדשה יותר. בדגם הצ'כוסלובקי RM-70 המשגר מורכב על משאיות טטרה 813 בעלת הנעה אופנית 8-על-8. המשאית גם נושאת מחסנית נוספת של 40 רקטות המקטינה את זמן הטעינה.
צוות של חמישה חיילים יכול לפרוש את המערכת ולהכינה לירי ב-3 דקות. לפני הירי, שתי חצובות מונמכות על מנת לתמוך את הרכב ומשגר הרקטות מופנה לכיוון אחר מזה של הקבינה הלא ממוגנת. הצוות יכול לבחור האם לשגר את הרקטות בהפעלה דרך הקבינה או במתקן הפעלה בשלט רחוק המקושר באמצעות כבל של עד 64 מטרים. ניתן לשגר את כל 40 הרקטות במטח קצר שאורכו 20 שניות בלבד, אך ניתן לשגרן גם רקטה אחר רקטה בהפרשי זמנים זה מזה. הכוונת היא טלסקופ פנורמי מדגם PG-1M. ניתן לקפל את ה"גראד" ולהכינו לתזוזה תוך שתי דקות, זו תכונה שימושית כאשר יש להתחמק מאש נגד סוללות. הטעינה נעשית באופן ידני ואורכת כ-10 דקות. בדגם הצ'כוסלובקי ניתן לנסוע כשהמשגר טעון.
רקטות ה"גראד" ניתנות לירי גם ממשגרים מאולתרים. אורכן הוא 4.8 מטר וקוטרן 122 מ"מ. בעת הירי, הרקטה מקבלת תנועה סיבובית עקב הסלילים שבצינור השיגור התקני. תנועת סיבוב זו, יחד עם סנפירי הייצוב שלה, עוזרים לשמור אותה במסלולה. את הרקטה ניתן לחמש במגוון ראשי חץ: נפיץ נגד אדם, כימי ועוד. ראשי הקרב שוקלים כ-40 ק"ג, המשקל המדויק תלוי בסוג ראש הקרב. טווח הרקטות מגיע עד ל-40 ק"מ. קיימות גם רקטות לטווח קצר עם טווח ירי של 1.5-15 ק"מ.
הדיוק היחסי של המערכת וכמות הרקטות שכלי הרכב מסוגל לשגר במהירות על מטרת אויב הופכות אותו למערכת נשק יעילה ביותר, בייחוד בטווחים קצרים ובינוניים. גדוד אחד של 18 משגרים יכול לשגר מטח של 720 רקטות, דבר הגורם הלם פסיכולוגי לאויב, בנוסף לנזק העצום כאשר הרקטות פוגעות. חסרונן העיקרי הוא דיוק סטטיסטי, כלומר: אי אפשר לכוון רקטה אחת במדויק אל יעדה אלא רק מטחים שנוחתים באזור המטרה. אי לכך, צבא הרוצה להימנע מפגיעה באזרחים בלוחמה בשטח בנוי לא יוכל להשתמש ברקטות אלו. בנוסף, ירי של רקטות בודדות במרווחי זמן ארוכים מאבד מיעילותה של המערכת.
לגראד קיימים גם משגרים חד-קניים ניידים, הן תקניים והן מאולתרים. משגרים אלה קטנים יותר וניידים יותר ולכן קשה יותר לאתר אותם ולפגוע בהם. על כן, המשגרים החד-קניים מועדפים על ארגוני הטרור השונים המשתמשים ברקטות הגראד.
הגראד היא מערכת הרקטות הארטילרית הנפוצה ביותר בעולם, ונמצאת בשימושן של יותר מ-50 מדינות. היא יוצרה בשנים האחרונות ברוסיה, רומניה, קוריאה הצפונית, מצרים, סין וצ'כיה.
רקטות גראד והסכסוך הישראלי-ערבי.
הגראד נמצאת בשימוש גם בידי חזבאללה בלבנון, חמאס, פת"ח וארגוני טרור פלסטיניים נוספים שפועלים ברצועת עזה. הרקטות הנורות אל עבר ישראל חמושות בדרך כלל בראש קרבי "נגד אדם" (נ"א) הכולל רסס (בצורת אלפי גולות מתכת) במטרה לגרום למספר נפגעים מקסימלי ולהגביר את הנזק בקרב בני אדם הנמצאים באזור הפיצוץ של הרקטה.
לעיתים ארגון החמאס משגר לעבר יישובים ישראלים רקטת גראד ללא הכדוריות (הגולות) ובכך מקטין את משקל הרקטה ומאריך את הטווח.
ב-28 במרץ 2006 נורתה רקטת גראד 122 מ"מ (כנראה מדגם 9M28F או 9M22U או M21-OF-S), שכונתה בתקשורת הישראלית "קטיושה", מרצועת עזה אל עבר אשקלון. במסגרת מלחמת לבנון השנייה (2006) נורו על ידי חזבאללה למעלה מ-3,000 רקטות גראד לעבר יישובי צפון ישראל (נקראו בתקשורת בטעות כ"קטיושות"). במהלך מבצע עופרת יצוקה ולאחריו נורו על ידי החמאס רקטות גראד על יישובי דרום ישראל, בהם אשדוד, באר שבע, קריית גת, אשקלון, אופקים ונתיבות.
באפריל 2011 יורטו בהצלחה מספר רקטות גראד שנורו לעבר אשקלון ובאר שבע. יירוטים אלה היו היירוטים המבצעים הראשוניים של רקטות לטווח בינוני בידי מערכת "כיפת ברזל" להגנה נגד טילים, פרי פיתוח ישראלי של החברות רפאל - מערכות לחימה מתקדמות, אלתא מערכות ואמפרסט מערכות. ירי הרקטות נמשך בעצימות משתנה במהלך כל השנים מאז, גם לאזורים רחוקים יותר בישראל, אך רוב השיגורים שהיו עשויים לפגוע במטרות ישראליות יורטו על ידי כיפת ברזל.
רקטות גראד והסכסוך במזרח אוקראינה.
במסגרת הסכסוך באוקראינה, ב-2014-2015, נורו מספר גדול של מטחי "גראד". בין השאר, ב-24 בינואר 2015 נורו לפחות שלושה מטחי גראד לעבר העיר מריופול. כתוצאה ממטחים אלו מתו 30 איש ונפצעו כ-120, מבנים רבים נפגעו ומכוניות עלו באש. תחקיר של האירוע פורסם הן על ידי הרשויות האוקראיניות והן על ידי הארגון לאבטחה ושיתוף פעולה באירופה (OSCE). זו אחת הפעמים הבודדות שבהן בוצע ירי מסיבי של גראדים לעבר שטח אזרחי מיושב בצפיפות, מחוץ לזירה הישראלית.
שימוש רב ברקטות גראד התבצע גם בפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר-מרץ 2022 על ידי שני הצדדים הלוחמים.
גרעפ -דמות
הוצאת עם עובד
ארגוניט
ארגוניט (נקרא על שם המקום בו זוהה לראשונה, אראגון בספרד) הוא מינרל קרבונטי הבנוי מסידן פחמתי (CaCO3), והוא פולימורף של קלציט. לשניהם מבנה כימי זהה אך מבנה גבישי שונה. הארגוניט הוא צורה בלתי יציבה של סידן פחמתי, והוא מותמר לקלציט בטמפרטורה של 470°C. אפילו בטמפרטורה רגילה ובלחץ סטנדרטי הופך הארגוניט תוך 107 עד 108 שנים לקלציט. משום כך ניתן לעיתים למצוא קלציט שהוא פסאודומורף (המתחפש לצורה של מישהו אחר) של ארגוניט שבתהליך ההתמרה קיבל את צורת הגביש שהחליף. במגע עם חומצת מלח דלילה מגיב הארגוניט בתסיסה ובפליטת גז פחמן דו-חמצני.
המינרל יכול להופיע בצורת עמודים או סיבים ולעיתים הארגוניט מתפצל ויוצר ענפים דמויי זקיפים המכונים "flos-ferri" (פרחי ברזל), כינוי שניתן לתצורה בשל העובדה שנתגלתה בסמוך למכרות ברזל בקרינתיה. בסלובקיה מצויה מערה טבעית (Ochtinská aragonitová jaskyňa) שנוצרה בתוך ארגוניט. בארצות הברית מוצאים את התצורה הזקיפית של ארגוניט במערת קרלסבד.
ארגוניט נוצר באופן טבעי כמעט בכל הקונכיות של רכיכות ימיות, כמו גם בימים ובמערות כמשקע אנאורגני. השכבה המבריקה שיש לצדפות של המאובנים הקרויים אמוניטים עשויה ארגוניט, והיא המקור לחומר הססגוני הקרוי אמוליט. אמוליט הוא בעיקר ארגוניט בתוספת מעט זיהומים ההופכים אותו לססגוני ויקר ערך כאבן חן. "שוהם מקסיקני" הוא כינוי לתצורת משקע של ארגוניט שהיא דמוית שיש והמשמשת לגילוף ולמטרות קישוט.
טיל נ&quot;ט
רחוב המלך ג'ורג'
קורט וייל
קורט יוליאן וייל (בגרמנית: Kurt Julian Weill; 2 במרץ 1900, דסאו, גרמניה – 3 באפריל 1950, ניו יורק) היה מלחין יהודי-גרמני, שיצר משנות ה-20 ועד מותו. הוא היה בין חשובי המלחינים לבימה, ואף חיבר יצירות קונצרטנטיות.
קורות חיים.
וייל נולד בדסאו, גרמניה, כשלישי בין ארבעת ילדיהם של החזן אלברט וייל (צאצא רחוק למהרי"ו) ואשתו אמה לבית אקרמן. בגיל 12 התחיל וייל ללמוד נגינה בפסנתר וערך ניסיונות ראשונים בהלחנה; חיבורו הראשון ששרד נכתב בשנת 1913 ונקרא "מי אדיר, שיר לחתונה יהודית".