המשטר המזרח גרמני התווה אידאולוגיה רשמית שהשתקפה בכל אמצעי התקשורת ומוסדות החינוך שלו. הקו הבסיסי באידאולוגיה זו היה שארצות הברית גרמה להתפרקות הקואליציה שלחמה בהיטלר, וכעת היא מובילה את הגוש הריאקציונרי, תוך השיענות על "מחרחרי המלחמה מוול סטריט". למזרח גרמנים היה תפקיד משמעותי למלא כחזית מול האמריקאים הרשעים. עם זאת מעטים הגרמנים שהאמינו בכך. הם ראו מספיק מההתנהלות הרוסית. מאז 1945 כחצי מיליון סובייטים הוצבו במזרח גרמניה. יתרה מזאת, הם נחשפו למידע מקרובי משפחה במערב, כמו גם לשידורי רדיו אירופה החופשית, ולתקשורת המערב-גרמנית. התקשורת הקומוניסטית הרשמית לעגה למודרניזם ולקוסמופוליטיזם של התרבות האמריקאית והכפישה מאפיינים מאורח החיים האמריקני והעדפותיהם התרבותיות, בעיקר מוזיקת ג'אז ורוקנרול. המשטר המזרח גרמני הסתמך מאוד על שליטתו הדוקה בארגוני נוער כדי להסית אותם, בהצלחה מועטה, נגד התרבות הפופולרית האמריקאית. הדורות המבוגרים דאגו יותר מאיכות המזון הירודה וכן של הדיור והביגוד, שעמדו בניגוד דרמטי לשגשוג של מערב גרמניה. מומחים במזרח גרמניה נצפו עבור כל סימן של סטייה מן הקו המפלגתי; הפריבילגיות שלהם היו בסכנה. הפתרון היה לציית או לברוח למערב גרמניה, דבר שהיה קל יחסית לפני המרד המזרח-גרמני והקמת חומת ברלין של שנת 1961. האמריקאים ראו במזרח גרמניה פשוט בובה של מוסקבה, ללא עמדות או אפשרויות עצמאיות.
מאז איחוד גרמניה.
בראשית שנות התשעים כונתה המדיניות כלפי גרמניה המאוחדת "שותפות במנהיגות", כאשר ארצות הברית התגלתה כמעצמת-העל היחידה בעולם. המאמץ של גרמניה לשלב פעולות צבאיות משמעותיות במדיניות הביטחון וההגנה האירופית, לא עמדו בציפיות של ארצות הברית במלחמת המפרץ. לאחר פיגועי 11 בספטמבר שאירעו בשנת 2001, התחזקו היחסים הפוליטיים הגרמניים-אמריקאים במאמץ להילחם בטרור, וגרמניה שלחה כוחות לאפגניסטן כחלק מכוח נאט"ו. עם זאת, המחלוקת נמשכה אל מלחמת עיראק, שאותה קנצלר גרמניה גרהרד שרדר ושר החוץ, יושקה פישר, עשו מאמצים למנוע. כתוצאה מכך גרמניה לא הצטרפו לארצות הברית ובריטניה שהובילו כוח רב-לאומי בעיראק. האנטי-אמריקניזם עלה לפני השטח לאחר הפיגועים ב-11 בספטמבר, כאשר אינטלקטואלים גרמנים טענו שיש "קשרים מכוערים" בין גלובליזציה, אמריקניזציה וטרור.
בתגובה לחשיפת פרשת הציתותים בארצות הברית והמעקב ההמוני בשנת 2013, ביטלה גרמניה את הסכם שיתוף המודיעין משנת 1968 עם ארצות הברית ובריטניה.
ביולי 2014 נעצרו שני גורמים בשירות הביון הגרמני על ידי התובעים הפדרליים בגין ריגול לכאורה אחר ממשלת גרמניה למען ה-CIA. הקנצלרית אנגלה מרקל ביקשה מרכז פעילות ה-CIA בשגרירות ארצות הברית בברלין לעזוב את תפקידו הדיפלומטי. בתגובה למעצרים, אמרה מרקל שיש "לראות בהיגיון בריא וטוב, כי ריגול על חברים ובני ברית הוא בזבוז אנרגיה. במלחמה הקרה ייתכן שהיה זה חוסר אמון הדדי. כיום אנו חיים במאה ה-21". המעצרים באו בעקבות הגילוי כי שה-NSA ציטט לטלפון הנייד של הקנצלרית. ניסיונות גרמניים להיכלל בהסכם האי-ריגול שיש לארצות הברית עם בריטניה, ניו זילנד, אוסטרליה וקנדה לא הניבו פירות. ב-18 ביולי 2014 מרקל אמרה כי ניתן יהיה להחזיר את האמון רק באמצעות שיחות וגרמניה תבקש לקיים שיחות כאלה. היא חזרה והדגישה כי ארצות הברית הייתה בעלת בריתה החשובה ביותר של גרמניה, ושום דבר ביחסיהם לא ישתנה. עם זאת, פקידי ממשל גרמנים מהמשרד הפדרלי לביטחון מידע בברלין חיזקו את סיכול הריגול ותכננו אמצעי ביטחון חדשים לקראת יחסים קרירים ממושכים עם ארצות הברית.
במאי 2017 נפגשה אנגלה מרקל ויתר מנהיגי האיחוד האירופי עם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ. במהלך הפגישה טראמפ התבטא באופן חריג כי "הגרמנים רעים, רעים מאוד" ואף התחייב לחסום את יבוא הרכב מגרמניה. הצהרותיו של טראמפ כי בנושא הסחר ארצות הברית "מנוצלת על ידי כל אחת מהמדינות האלה" מתחו את היחסים המתוחים ממילא עם כמה מדינות האיחוד האירופי ובעלות ברית אמריקאיות אחרות. לאחר פסגת נאט"ו מרקל התייחסה לממשל טראמפ במרומז באומרה: "התקופות בהן יכולנו לסמוך לחלוטין על אחרים נגמרו".
תפיסות ערכים והשפעות תרבותיות.
גם גרמניה וגם ארצות הברית הן חברות אזרחיות. המורשת הפילוסופית של גרמניה ורוח החירות האמריקאית מהווים פן מרכזי בתרבות המערבית ובציוויליזציה המערבית. אף על פי שפותח תחת מסגרות גאוגרפיות שונות, עידן הנאורות יסוד ההערכה העצמית והבנה של שני העמים.
עלילותיהם של האקדוחנים במערב הישן של ארצות הברית מילאו תפקיד מרכזי בפולקלור, בספרות ובקולנוע האמריקאי. אותם סיפורים הפכו פופולריים ביותר בגרמניה, בה הופצו רומנים וסרטים משלה על המערב הפרוע. קארל מאי (1842–1912) היה סופר גרמני הידוע בעיקר בזכות רומני ההרפתקאות שלו שמוקמו במערב הפרוע. גיבוריו הראשיים הם "וִינֶטוּ" ו"יד הנפץ". הקסם הגרמני מהאינדיאנים הילידים התחיל בספרות ענפה בראשית המאה ה-19. כתבים אופייניים מתמקדים באינדיאנים ובאותנטיות.
חרם תלת מחזות
אבי נניקשווילי
אבי נניקשווילי (נולד ב-18 במרץ 1983 בקריית מוצקין) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ישראלי ששיחק בעמדת הקלע ושימש בעבר כמאמן את הפועל עכו מהליגה הארצית בכדורסל. ב-2002 נמנה עם סגל נבחרת העתודה.
ביוגרפיה.
נניקשווילי החל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של אליצור קריית אתא והתקדם בקבוצה הנוער. שני אחיו, מוטי ואילן, הם שחקני עבר. אחיו אילן שיתף עמו פעולה בליגת העל כשחקן ובליגה הארצית כשחקן תחת אימונו.
בתיכון בנוסף למשחק בקבוצת הנוער של קריית אתא שיחק נניקשווילי גם תחת תיכון אורט ביאליק והוליך את הקבוצה לגמר הליגה לתיכונים בעונת 2000/01 בה הפסידה הקבוצה בגמר לקבוצת ליאו בק מחיפה.
ב-2000 עבר לשחק בקבוצת הבוגרים של אליצור קריית אתא בליגת העל בגיל 17 במשחקו השני בעונה זו קלע נניקשווילי את סל הניצחון מול מכבי תל אביב.
ב-2002 זומן לסגל נבחרת העתודה של ישראל בכדורסל ושיחק עמה באליפות אירופה באותה שנה.
ב-2005 עבר לשחק בקבוצת הפועל עפולה מליגה לאומית. ובאותה שנה חזר לקריית אתא ושוב עבר לעפולה.
ב-2006 שב לשחק בקבוצת אליצור קריית אתא מליגת העל.
ב-2009 עבר לשחק במדי הפועל נצרת עילית.
ב-2010 שב לשחק בליגת העל ועבר לקבוצת הפועל עפולה. באותה השנה חזר פעם נוספת לקריית אתא.
ב-2014 עבר לשחק במכבי כרמיאל.
ב-2015 מונה למאמן מכבי כרמיאל אך המשיך לשחק במדי הקבוצה כמאמן-שחקן.
ב-2017 מונה למאמן הפועל עכו מהליגה הארצית.
נניקשווילי נחשב לקלע מצטיין ובעל יכולת פיזיות, נניקשווילי נחשב גם לשחקן בעל יכולת סחיטת עבירות בעזרת גופו המסיבי המונע חטיפות.
ערן ויץ
ערן ויץ (נולד ב-29 בנובמבר 1970) הוא מוזיקאי, גיטריסט, זמר, מפיק ומעבד מוזיקלי ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה.
ויץ נולד בתל אביב, בנם של דוקטור שוש וייץ ומרדכי ויץ. גדל וחי בתל אביב.
נשוי לכרמי זיסאפל (שותפתו לצמד כרמי וערן) ואב לשלושה ילדים. בילדותו למד גיטרה קלאסית, סיים את תיכון תלמה ילין במגמת מוזיקה בשנת 1988.
בוגר ה-New School For Social Research  בניו יורק בשנת 1999. חבר בלהקת היהלומים, ערפדי הראגטיים. חצי מהצמד כרמי וערן.
כמפיק ומעבד מוזיקלי שיתף פעולה עם: שלמה ארצי, חוה אלברשטיין, גידי גוב, חמי רודנר, איפה הילד, רונה קינן. כרמי זיסאפל, שי צברי, מיקה הרי, ערפדי הראגטיים, היהלומים.
ניגן גיטרה עם חוה אלברשטיין, גידי גוב, חמי רודנר, רונה קינן, יהודית רביץ, נורית גלרון, יוני רכטר, רונית שחר, דנה ברגר, ירמי קפלן, להקת היהלומים, ערפדי הראגטיים.
הלחין שירים לחוה אלברשטיין, גידי גוב, נורית גלרון, רונה קינן, כרמי זיסאפל, מיקה הרי, ערפדי הראגטיים, היהלומים.
הלחין מוזיקה מקורית לסדרות וסרטים דוקומנטריים רבים, בהם: "הקיבוץ", "תל אביב יפו", "כביש 90", "קפה נגלר", "מי יאהב אותי עכשיו", "בדרך הביתה", "עוד סיפור אחד ודי", "קיץ בערד", "שישים" ו"האזרחית אלוני".
ג'ודית מלינה
ג'ודית מלינה (באנגלית: Judith Malina; 4 ביוני 1926 – 10 באפריל 2015) הייתה שחקנית ומנהלת תיאטרון, שחקנית קולנוע, תסריטאית ובמאית אנרכיסטית אמריקאית ילידת גרמניה. יחד עם בעלה, ג'וליאן בק, מלינה ייסדה את התיאטרון החי, להקת תיאטרון פוליטית רדיקלית המבוססת בניו יורק ובפריז במהלך שנות ה-40 ועד שנות ה-60. התיאטרון החי ומייסדיה היו הנושא של הסרט התיעודי משנת 1983, "Signals Through The Flames".
ראשית דרכה.
מלינה נולדה בקיל שבגרמניה למשפחה יהודית. אמה רוזל (לבית זמורה) הייתה בעברה שחקנית, ואביה, מקס מלינה, היה רב של הקהילה הקונסרבטיבית. בשנת 1929, בגיל שלוש, היא היגרה עם הוריה לניו יורק.
היא הייתה מעוניינת במשחק מגיל צעיר, והוריה לימדו אותה את חשיבות התיאטרון הפוליטי, בעוד אביה פועל להזהיר את הציבור לגבי האיום הנאצי.
ב-1945 היא התחילה ללמוד משחק בניו סקול תחת ארווין פיסקטור. מלינה הושפעה מאוד מן הפילוסופיה של תיאטרון של פיסקטור, אשר היה דומה לעקרונות של ברטולד ברכט "לתיאטרון האפי", אך הלך רחוק יותר בהתנתקות מצורות נרטיב מסורתיים. פיסקטור ראה בתיאטרון סוג של תקשורת פוליטית או "אגיטפרופ" ("התיאטרון מעניין אותי רק כאשר הוא בעל עניין לחברה."); מלינה, בניגוד לפיסקטור, הייתה מחויבת לאי-אלימות ולאנרכיזם.
קריירה.