י וַיֹּאמֶר חוּרָם מֶלֶךְ-צֹר בִּכְתָב, וַיִּשְׁלַח אֶל-שְׁלֹמֹה: בְּאַהֲבַת יְהוָה אֶת-עַמּוֹ, נְתָנְךָ עֲלֵיהֶם מֶלֶךְ. יא וַיֹּאמֶר, חוּרָם--בָּרוּךְ יְהוָה אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל, אֲשֶׁר עָשָׂה אֶת-הַשָּׁמַיִם וְאֶת-הָאָרֶץ: אֲשֶׁר נָתַן לְדָוִיד הַמֶּלֶךְ בֵּן חָכָם, יוֹדֵעַ שֵׂכֶל וּבִינָה, אֲשֶׁר יִבְנֶה-בַּיִת לַיהוָה, וּבַיִת לְמַלְכוּתוֹ. יב וְעַתָּה, שָׁלַחְתִּי אִישׁ-חָכָם יוֹדֵעַ בִּינָה--לְחוּרָם אָבִי. יג בֶּן-אִשָּׁה מִן-בְּנוֹת דָּן, וְאָבִיו אִישׁ-צֹרִי יוֹדֵעַ לַעֲשׂוֹת בַּזָּהָב-וּבַכֶּסֶף בַּנְּחֹשֶׁת בַּבַּרְזֶל בָּאֲבָנִים וּבָעֵצִים בָּאַרְגָּמָן בַּתְּכֵלֶת וּבַבּוּץ וּבַכַּרְמִיל, וּלְפַתֵּחַ כָּל-פִּתּוּחַ, וְלַחְשֹׁב כָּל-מַחֲשָׁבֶת--אֲשֶׁר יִנָּתֶן-לוֹ, עִם-חֲכָמֶיךָ, וְחַכְמֵי, אֲדֹנִי דָּוִיד אָבִיךָ.
בתלמוד מובאת מסורת שקושרת את שמו של אהליאב עם חירם הצורי, אמן משבט נפתלי שסייע בבניית בית המקדש של שלמה:
קברו.
קיימת מסורת המראה את קברו בכפר סוג'וד בדרום לבנון. על פי המסורת, הכפר נקרא כך משום שסוג'וד פירושו בארמית להשתחוות (מלשון 'סגידה') והעצים במקום השתחוו בעת קבורתו, מעל המקום בו שכן בעבר מוצב ריחן של צה"ל וצד"ל. יהודי צידון היו רגילים לפקוד קבר זה בעבר.
מלחמת לבנון 2
פנחס קהתי
יחסי ישראל איראן
קברי הסנהדרין
קברי הסנהדרין היא מערת קבורה המצויה בגן הסנהדרין, קרוב לרחוב שדרות גולדה מאיר בלב שכונת סנהדריה שבצפון ירושלים.
היסטוריה.
המערה כונתה על ידי הערבים 'קבור אל קוצ'א', שמשמעו "קברי השופטים". ייתכן ששמה הערבי של המערה גרם לזיהויה בטעות כמערת הקבורה של הסנהדרין, שכן הסנהדרין עסקה, בין שאר תפקידיה, בשפיטה. הסבר אחר לזיהוי המערה כקברות הסנהדרין הוא שבמערה ישנם בין שבעים לשמונים כוכי קבורה, ולכן נטו לחשוב שזהו מקום קבורת הסנהדרין שמספר חבריה היה שבעים ואחת. לפי האנציקלופדיה העברית צוין בטעות שמספר הכוכים במערה הוא בדיוק שבעים ואחד, דבר שכנראה העצים את המסורת בדבר היות המערה מקום קבורת הסנהדרין. אולם לפי ספירה חדשה שנעשתה עם שיפוץ האתר, מספר הכוכים נמוך יותר.
המערה עצמה הייתה ידועה בעם ישראל מאז שנת 1235, עת ביקר במערה יעקב השליח. עם השנים ציינו חכמים שונים את המערה וביניהם מפרש המשנה רבי עובדיה מברטנורא, רבי משה באסולה ועוד. בשנת 1902 נסקרה המערה על ידי הארכאולוג הקנדי ג'ורג' ברטון. מלאכת החפירה הושלמה על ידי הארכאולוג יוליוס יותם רוטשילד בשנת 1949. במערה נמצא ארון קבורה ועליו השם "יצחק". הארון נלקח לצרפת וכיום הוא מצוי במוזיאון הלובר בפריז.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 התגורר במערה אדם בשם משה גיבורי, שהכריז על עצמו כמשיח, וסחף אחריו כמה מעריצים, אחרי שניבא נכונה רעידת אדמה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שמואל זנוויל כהנא, מנכ"ל משרד הדתות, קידם את "קברי הסנהדרין" כאתר קודש והם אף הונצחו בשטר של חצי לירה ישראלית. לאחר מלחמת ששת הימים, שפתחה בפני יהודים וישראלים את הגישה למקומות כמו הכותל המערבי, מערת המכפלה בחברון וקבר רחל, הביאו לפיחות יחסי במעמדם של קברי הסנהדרין. בשנים שלאחר מכן, האתר היה מוזנח למדי ולא ניתן לקיים ביקורים סדירים בתוך המערות השונות.
בשנת 2017, שוקמו הקברים, לאחר עבודות שימור ושיקום שנעשו על ידי רשות העתיקות.
תיאור המערה.
המערה מעוטרת במשקוף בצורת גמלון. במשקוף עטורים מגולפים בצורה של רימון, אתרוג ועלי צמח האקנתוס הוא ה"קוציץ הסורי". בתוך מבוא המערה מצוי משקוף מעוטר נוסף, המעוטר גם הוא בגילופים של עלי אקנתוס. העובדה שעיטורים אלו הם של צמחים דווקא מחזקת את ההנחה שמערה זאת הייתה של יהודים. היהודים בימי בית שני נמנעו מלעטר את ארונות ומערות הקבורה בצורות אדם בגלל האיסור המקראי לעשות פסל ומסכה.
מערת הסנהדרין מצויה בין מערות קבורה רבות. האזור כולו מהווה חלק מ"עיר הקברים" או ה"נקרופוליס", כלומר עיר המתים של ירושלים בימי בית שני. הסיבה שבאזור זה דווקא מצויות מערות קבורה כה רבות היא סוג האבן המצוי באזור. האזור שימש לחציבת אבנים לבנייה, ושימוש נוסף שנעשה במחצבות הוא הפיכתן למערות קבורה למשפחות העשירות של ירושלים באותה העת. במורד השכונה מצויה מערה נוספת הקרויה מערת האשכולות בגלל עיטורים בצורת אשכול במשקוף הכניסה למערה.
הקירות הפנימים של מערות הקבורה באזור שחורים. הסיבה לכך היא שבמערות התגוררו בדואים ובלילות החורף הירושלמי הקר הם הדליקו מדורות במכרות על מנת להתחמם, ועקב הפיח שנפלט מהמדורה התכסו קירות המערות בצבע שחור.
מפרץ בוטניה
פתחלאנד
חה פנגשאן
חה פנגשאן (בכתב סיני מסורתי: 何鳳山, בכתב סיני מפושט: 何凤山, לעיתים מתועתק: פנג שאן הו; 10 בספטמבר 1901, בייאנג (Yiyang) שבמחוז חונאן – 28 בספטמבר 1997, סן פרנסיסקו) היה דיפלומט סיני, שבהיותו הקונסול הכללי של הרפובליקה הסינית בווינה בין השנים 1938–1940 הציל מאות ואולי אף אלפי יהודים מציפורני הנאצים. הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
חייו לפני מלחמת העולם השנייה.
חה פנגשאן נולד למשפחה ענייה והתייתם מאביו בגיל שבע. בזכות חריצותו והצטיינותו התקבל לבית הספר התיכון ייאנג בצ'אנגשה, בירת הפרובינציה, ומאוחר יותר לאוניברסיטת ייל-בסין. בשנת 1926 התקבל לאוניברסיטת מינכן, בה סיים בהצטיינות דוקטורט בכלכלה מדינית בשנת 1932.
ב-1935 החל את הקריירה הדיפלומטית שלו במשרד החוץ של הרפובליקה הסינית. משרתו הראשונה הייתה בטורקיה. ב-1937 הוצב כמזכיר ראשון במשלחת הסינית בווינה. לאחר האנשלוס ב-1938, כשאוסטריה סופחה לרייך השלישי, המשלחת הייתה לקונסוליה וחה פנגשאן קיבל את משרת הקונסול הכללי.
בשל אופיו החם והמוחצן היה חה מעורה בחברה הווינאית הגבוהה, ובין ידידיו היו יהודים רבים.
פועלו בתקופת השואה.
מצבם של 200,000 יהודי אוסטריה החמיר במהירות לאחר ליל הבדולח (בלילה שבין 9 - 10 בנובמבר 1938), אך על מנת לעזוב את המדינה נדרשו להציג הוכחה להגירה, בדרך כלל אשרה למדינה זרה או כרטיס אנייה בעל תוקף. הוכחה כזו הייתה קשה להשגה, והפכה קשה אף יותר לאחר כישלונה של ועידת אוויאן (ב-6 ביולי 1938) שהמחישה את חוסר נכונותן של 32 המדינות שהשתתפו בה להתמודד עם בעיית הפליטים היהודים.
חה פנגשאן החל להנפיק ליהודים אשרות לשאנגחאי, בפועלו מסיבות הומניטריות, תוך שהוא מפר בכך הוראה מפורשת של הממונה עליו, צ'ן ג'י, שגריר סין בברלין, אשר היה מעוניין להימנע ממתן אשרות רבות כל כך כדי לא לפגוע בהידוק הקשרים בין סין לגרמניה הנאצית. צ'ן ג'י אף שלח נציג לווינה לבדוק שמועה שקרית כי חה "מוכר" אשרות. למרות הסיכון למשרתו ולמשפחתו שחיה עמו בווינה תחת השלטון הנאצי, חה הנפיק אשרות לכל דורש.
באותה עת לא הייתה נחוצה אשרה כדי להיכנס לשאנגחאי, אך אשרה כזו אפשרה ליהודים לצאת מאוסטריה. משפחות יהודיות רבות עזבו כך לשאנגחאי, ומאוחר יותר עברו רובן להונג קונג ולאוסטרליה. חלק מהעוזבים השתמשו באשרות כדי לצאת מאוסטריה למדינות אחרות ללא כל כוונה להגיע לשאנגחאי; חה היה מודע לכך.
אריק גולדשטאוב, אחד מניצוליו, סיפר כי נדחה על ידי 50 קונסוליות אחרות לפני שקיבל מחה פנגשאן אשרות לו ולכ-20 מבני משפחתו. ניצולה אחרת, לילית-סילביה דורון, העידה כי האשרה אפשרה את הוצאתו של אחיה קרל ממחנה הריכוז דכאו. בין מי שזכו להיחלץ מאוסטריה הנאצית ולהגיע לסין נמנה ד"ר יעקב רוזנפלד, שהצטרף ב-1941 לצבא השחרור העממי כרופא ושירת בו תחילה במלחמת סין יפן השנייה ולאחר מכן, בדרגת גנרל, לצד הכוחות הקומוניסטים עד להקמת הרפובליקה העממית של סין ב-1949.
לאחר שהנאצים הלאימו את בניין הקונסוליה שהיה בבעלות יהודית, וממשלת סין סירבה לפתוח את הקונסוליה מחדש במיקום חלופי (בתואנה של חוסר מימון), חה פנגשאן מימן מכספו שכירת משרד אחר והמשיך בהנפקת האשרות.
חה פנגשאן המשיך להנפיק אשרות אלו עד שאולץ לחזור לסין במאי 1940. הערה באשר לאי-הציות להוראות נרשמה בתיקו האישי במשרד החוץ ב-1939 והייתה כנראה על רקע זה.
לא ידוע כמה יהודים ניצלו מהשואה כך, אך כיוון שידוע כי במהלך מחצית השנה הראשונה בתפקידו הנפיק 2,000 אשרות, יש להניח כי מדובר באלפים.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר שובו לסין ועד תום מלחמת העולם השנייה היה מעורב במאמץ המלחמתי של סין כנגד יפן במסגרת מלחמת סין–יפן השנייה.
החל מ-1947 ולמשך תשע שנים היה שגריר במצרים ובמדינות מזרח-תיכוניות נוספות. בשנת 1949 הסתיימה מלחמת האזרחים הסינית בניצחונם של הקומוניסטים אשר השתלטו על סין היבשתית. חה בחר להישאר נאמן למנהיגי המפלגה הלאומית הסינית אשר נסו לאי טאיוואן וקבעו בו את משכנה הגולה של הרפובליקה הסינית.
בהמשך הקריירה שלו שירת כשגריר טאיוואן ("הרפובליקה הסינית") במדינות רבות, בהן מקסיקו, בוליביה וקולומביה. לאחר פרישתו ב-1973 התיישב בסן פרנסיסקו וכתב את זכרונותיו.
לאחר פרישתו, מנעה ממנו טאיוואן את הפנסיה שלו בתואנה כי "לא נתן דין וחשבון כראוי" על שווה ערך של 300 דולר מהוצאות השגרירות. סבורים כי להאשמות אלו היו מניע פוליטי. למרות פניות חוזרות ונשנות, ממשלת טאיוואן לא ניקתה אותו מהאשמות אלו.
בשנות ה-80 חזר מספר פעמים לסין העממית ואף ביקר ב-1986 בבית הספר בו למד בצ'אנגשה לרגל יובל השמונים של המוסד.
ב-1985 הואשם, ייתכן שהאשמת שווא, על ידי הממשל הטאיוואני במעילה שביצע לכאורה ב-1970.
הספר שלו "40 שנות חיי כדיפלומט" (外交生涯四十年) פורסם ב-1990.
חה פנגשאן נפטר בגיל 96 בסן פרנסיסקו.
הכרה כחסיד אומות העולם.