קיימים שרידים ארכאולוגיים להתיישבות במקום כבר מתקופת האבן, ובתקופת האימפריה הרומית, היה במקום יישוב מבוסס. משנת 530 לספירה, ועד לאמצע המאה ה־13, הייתה רגנסבורג בירת מדינת בוואריה. מתחילת ימי הביניים המוקדמים הייתה העיר מרכז מסחר ותרבות חשוב בשטחי דרום גרמניה.
בתחילת המאה ה־16 אימצו חלק מתושבי העיר את הדת הפרוטסטנטית, דבר שהביא למלחמות דת. בקרב נורדלינגן שנערך בשנת 1634, כבשו הכוחות הקיסריים־קתוליים של האימפריה הרומית הקדושה את רגנסבורג, ובמשך כ־150 שנים נותרה מעוז קתולי חשוב.
משנת 1663 ועד 1806 הייתה רגנסבורג מקום מושבו הקבוע של הרייכסטאג של האימפריה הרומית הקדושה.
העיר, שהייתה מקום חשוב מבחינה אסטרטגית ותרבותית כאחד, נכבשה בשנת 1809 על ידי צבאו של נפוליאון ונחרבה בחלקה. בהמשך נערכו בה קרבות נוספים, היא נכבשה על ידי צבאות האימפריה האוסטרית והוחזרה לשליטה גרמנית-בווארית.
בתקופת השלטון הנאצי הוחרבה הקהילה היהודית (ראו פירוט למטה). בתקופת מלחמת העולם השנייה היה בעיר מפעל מטוסים, שייצר את המסרשמיט Bf 109, ובית זיקוק לנפט. אלה הופצצו על ידי חיל האוויר השמיני של ארצות הברית באוגוסט 1943 ובפברואר 1945. פרט להפצצות אלה, ובניגוד לערים אחרות בגרמניה, לא הופצצה רגנסבורג בתקופת מלחמת העולם השנייה על ידי בעלות הברית, ולא נגרם לה כמעט נזק. לכן נשמרה העיר העתיקה כמעט במלואה, על בנייניה העצומים והמפוארים, המונומנטים ההיסטוריים ויצירות אומנות ארכיטקטוניות.
הקהילה היהודית.
הקהילה היהודית בעיר נוסדה בראשית המאה ה־11 והיא אחת הקהילות העתיקות בגרמניה. בתקופת מסע הצלב הראשון (פרעות תתנ"ו) סבלה הקהילה וחלק מהיהודים הוטבלו בכוח בנהר הדנובה וחלק נרצחו על ידי הצלבנים. הקיסר היינריך הרביעי החליט לאפשר לאנוסים לחזור ליהדותם, צעד שהיה שנוי במחלוקת בקרב הכנסייה. במאה ה־12 קיבלו יהודי העיר זכות לסחור וכן זכויות בתחום השיפוט הפנימי.
בין האנשים עליהם ידוע בתקופה זו הוא רבי יהודה החסיד (בן רבי שמואל החסיד, נכדו של רבי קלונימוס הזקן), ממייסדי חוג חסידי אשכנז ודמות המרכזית בה. הוא עבר לרגנסבורג ב־1195 והיה ראש הישיבה שם.
באמצע המאה ה־13 הורע מצב הקהילה והסוחרים ובעלי המלאכה היהודיים הוגבלו ונאלצו לעבור לעסוק כמלווים בריבית. בצד החיצוני של קתדרלת רגנסבורג הוצב פסל "חזירת היהודים" המתאר חזירה ושלושה יהודים הנצמדים לפטמותיה. הוא פונה לכיוון הרובע היהודי. אות קלון אותו חויבו היהודים לענוד הונהג במאה ה־15 ונאסר על יהודים נוספים להתיישב ברגנסבורג. באותה תקופה ניסו נזירים להמיר את יהודי העיר לנצרות ואחרים דרשו לגרשם. הקיסר מקסימיליאן הראשון מנע את הגירוש. לאחר מותו ב־1519 גורשו מהעיר 500 יהודיה וכן 80 תלמידי ישיבה. בית הכנסת נחרב ובמקומו הוקמה כנסייה. במצבות בית הקברות נעשה שימוש בניית בתים וריצוף הרחובות.
במחצית השנייה של המאה ה־17 הורשו יהודים להתיישב ברגנסבורג אך הם הוכרחו לענוד את אות הקלון. כמו קודם נאסר עליהם לעסוק במסחר ובמלאכה, ולא אפשרו להם להקים בית כנסת.
בתקופת עליית הנאצים לשלטון ב־1933 היו ברגנסבורג 427 יהודים מתוך 81,106 תושבים. לקהילה היו בית כנסת, בית ספר יסודי וספרייה ציבורית. אגודות יהודיות רבות היו פעילות בקהילה, חלקן ציוניות.
ב־1934 נעצר סוחר יהודי בחשד שווא לרצח נער נוצרי ועיתון נאצי ברגנסבורג האשים את היהודים, אך העצור שוחרר כשהוברר שהרוצחים נוצריים. החל חרם כלכלי על היהודים ויהודים בשוק הותקפו. ב־1934 סולקו התלמידים היהודיים מבתי הספר התיכוניים בעיר.
בתגובה לפעילות האנטישמית הצטרפו יהודים רבים לתנועה הציונית בעיר, והקהילה החלה לסייע ליהודים שביקשו להגר. ב־1936 נפתח ברגנסבורג "בית חלוץ" להכשרת נוער לעלייה לארץ ישראל ובדצמבר 1938 סגר אותו הגסטפו.
בגירוש זבונשין, באוקטובר 1938, נכללו 13 יהודים מרגנסבורג, אך בינואר 1939 הושג הסכם בין פולין לגרמניה והמגורשים מרגנסבורג הוחזרו לעיר. בליל הבדולח החריבו נאצים בני רגנסבורג את בית הכנסת ובית הקהילה. דירות וחנויות של יהודים רבים נהרסו. כ־220 יהודים, בהם נשים וילדים, נעצרו ונאסרו בתחנת המשטרה המקומית וחלקם נשלחו למחנה הריכוז דכאו. עד ינואר 1939 הועבר כל רכוש הסוחרים ובעלי העסקים היהודים לידי נוצרים.
גורלם של היהודים שנותרו בעיר היה מר. הם גורשו לגטאות בפולין ולגטו טרזיינשטט, ורובם נספו.
בשנת 1939 היו ברגנסבורג 225 יהודים. עד קיץ 1942 הצליחו 76 מהם לעזוב את גרמניה. הנשארים אולצו להתגורר בשני בניינים ברגנסבורג שהיו מיועדים ליהודים בלבד בהם מושב הזקנים. הם נותרו עד לתחילת הגירושים למזרח. כיתה של 12 תלמידים פעלה בבית הספר היהודי ב־1941. ב־2 באפריל 1942 הועברו 103 יהודים מרגנסבורג למינכן ולמחרת גורשו משם לפולין והגיעו לפיאסקי. ביולי 1942 גורשו שמונה יהודים לטרזיינשטט, ובספטמבר 1942 גורשו לשם 117 יהודים נוספים, קשישים ברובם. ב־14 בפברואר 1945 גורשו 14 היהודים האחרונים מרגנסבורג לטרזיינשטט. היו אלה יהודים שהגיעו לרגנסבורג רק משנת 1939 ואילך, ולא נכללו ברשימת יהודי העיר שהוכנה בשנה זו. הם היו מוגנים עד אז מפני גירוש מכיוון שהיו נשואים לנוצרים.
באמצע מרץ 1944 נפתח ברגנסבורג מחנה עבודה, שהיה שלוחה של מחנה הריכוז פלוסנבירג, ונכלאו בו 400 עובדי כפייה בהם כ־150 יהודים שגורשו לשם ממקומות שונים. המחנה נסגר ב־22 באפריל 1945 ואסיריו פונו למחנה הריכוז לאנדסהוט.
כיום יש ברגנסבורג כאלף יהודים, רובם יוצאי ברית המועצות לשעבר.
הקתדרלה.
הקתדרלה בעיר היא עתיקה ומפוארת. בנייתה החלה בשנת 1275 בסגנון גותי והסתיימה בשנת 1634, כשהמגדלים המיוחדים עם הצריחים המחודדים נוספו בשנת 1869. בעיר מוזיאונים רבים וכנסיות מרהיבות.
משה יהודא ליב לנדא
הרב משה יהודא ליב לנדא (ט' בתמוז ה'תרצ"ה, 10 ביולי 1935 – כ"ד באדר ב' תשע"ט, 30 במרץ 2019) היה רב העיר בני ברק מטעם העירייה ואב בית דין בעיר. עמד בראש גוף כשרות שהקים אביו, הרב יעקב לנדא, גוף המקובל על רבים בציבור החרדי.
ביוגרפיה.
נולד ברמתיים לרב יעקב לנדא, שכיהן אז כרב המקומי, ולחיה מינה. אמו הייתה אחות-מאם של הרב אברהם אליהו קפלן. נקרא משה יהודא ליב על שם סבו, רבה של העיירה קורניץ שברוסיה הלבנה. כשנה לאחר לידתו התמנה אביו כרבה של המושבה בני ברק, והמשפחה עברה להתגורר במקום.
למד בישיבת אור ישראל בפתח תקווה, בישיבת פוניבז' בבני ברק, ובישיבת תומכי תמימים בלוד אצל הרב ברוך שמעון שניאורסון והמשפיע הרב שלמה חיים קסלמן. בשנת תשט"ו התמנה לר"מ בישיבת "אחי תמימים" חב"ד בראשון לציון. בי' באלול תשי"ח נישא למרים דויטש מלונדון. בשנת ה'תשכ"ג, על פי הנחיית הרבי מלובביץ', החל לשמש כר"מ בישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד, תפקיד שמילא במשך 23 שנה. במקביל סייע לאביו בענייני הרבנות בעיר בני ברק. בשנת תש"ם החל לנהל את מערכת הכשרות בעיר. הרב לנדא שימש גם כנשיא כולל האברכים להוראה ומכון הוצאה לאור "פעמי יעקב".
פרשת מינויו לרבנות בני ברק.
בכ"ו בשבט ה'תשמ"ו נפטר אביו, ובמהלך הלווייתו הכריז ראש העיר, משה אירנשטיין: "על פי צוואתו ובקשתו של הרב יעקב לנדא, אנו מכריזים על הכתרתו של בנו הרב משה יהודא ליב לנדא לכהן כרבה של עירנו בני ברק". ההכרזה עוררה ויכוח סוער בעיר. הרב אלעזר מנחם שך, מנהיג הציבור הליטאי, התנגד למינויו של חסיד חב"ד כרב העיר ותמך בכך שהרב שמואל וואזנר, רבה של שכונת "זיכרון מאיר" בעיר, ימונה לתפקיד. הרב וואזנר הודיע כי הוא מקבל את מרותו של הבן כממשיך דרכו של אביו ברבנות העיר.
בפועל חרף תמיכת חלק מקהילות החסידים ברב לנדא, הוא לא מונה לרבנות העיר באופן רשמי מטעם המדינה, אבל קיבל משכורת מהעירייה היות שרוב החנויות בעיר היו תחת השגחתו, הקים הרב שך את מערכת השחיטה "קהל עדת ישראל" בראשותו של הרב נסים קרליץ. כעבור כחודש מהקמת השחיטה החדשה, ניסה הרב קרליץ להוביל פשרה, לפיה יעמוד בית השחיטה הבני-ברקי תחת סמכות משותפת שלו ושל הרב לנדא. הרב שך התנגד להסכם והוביל להקמתה של מערכת כשרות אלטרנטיבית לציבור הליטאי בשם "שארית ישראל", בראשותו של הרב חיים שאול קרליץ. במהלך כל השנים עד לפטירתו של הרב לנדא, הקפידו בעיתון יתד נאמן להשמיט את השורה "רב אב"ד דבני ברק" מחותמת הכשרות שלו בפרסומות למוצרים.
עם זאת, היו רבנים ליטאים שלא תמכו בהקמת כשרות 'שארית ישראל', כמו הרבנים נסים קרליץ, דוב לנדו, דוד פוברסקי וברוך דב פוברסקי. כן פורסם לאחר פטירת הרב לנדא תיעוד של הרב אהרן ליב שטינמן כשהוא אומר שההשגחה שלו טובה, והחזון איש סמך עליו. אך למעשה בהשפעת הרב שך רוב הליטאים תושבי בני ברק וחלק ניכר מהסרים למרותו של הרב שך גם במקומות אחרים, חדלו להשתמש במוצרים עם חותמת הכשרות של הרב לנדא. למרות זאת, המשיך ההכשר להיות מהמובילים בתחום הכשרות, ומוצריו המשיכו לעלות גם על שולחנם של מנהיגים ליטאיים.
רוב החצרות החסידיות עמדו לצדו של הרב לנדא, אך למשל בד"ץ מחזיקי הדת של חסידות בעלז העניק הכשר לרשת של קונדיטוריות, שממנה הסיר הרב לנדא את השגחתו. למרות ההתנגדות נותרה השגחתו של הרב לנדא הדומיננטית ביותר ברובן המכריע של חנויות המזון, הירקות והבשר בבני ברק, וגם ועד הכשרות של הבד"ץ של העדה החרדית נהג להימנע ממתן הכשרים לחנויות ומפעלים בתחומי העיר.