מערכת הקירור הראשונה הפועלת על עיקרון ספיגת אדים ועשתה שימוש בגז אמוניה מומס במים (שנקרא "מי אמוניה", aqua ammonia) פותחה ב-1859 על ידי פרדיננד קארה (Ferdinand Carré) מצרפת וקיבלה פטנט ב-1860. מאחר שהאמוניה רעילה, לא נועדו מערכות קירור אלה לשימוש ביתי אלא רק לייצור קרח למכירה. ציבור הצרכנים באותה תקופה עדיין השתמש בארגז קרח ובקרח שנקנה אצל ספקים מסחריים, אשר רבים מהם עדיין אספו קרח ואחסנו אותו בבתי קרח.
תדיאוש לוֹאוּ (Thaddeus Lowe), מטיס כדורים פורחים אמריקני מתקופת מלחמת האזרחים, ערך במשך השנים ניסויים בתכונות של גזים. אחד מהישגיו הבולטים היה ייצור גז מימן בכמויות גדולות. הוא גם רשם כמה פטנטים למכונות לייצור קרח. מכונת הקירור שלו, ה-"Compression Ice Machine", כמעט וחוללה מהפכה בתעשיית האחסנה בקירור. ב-1869 רכש לואו יחד עם משקיעים נוספים אוניית קיטור ישנה, והתקין בה את מערכות הקירור שלו, והחל להוביל פירות טריים מניו יורק אל מפרץ מקסיקו ובשר טרי מגלווסטון, טקסס, חזרה לניו יורק. העסק נכשל בשל בורותו של לואו בענייני ספנות, ומשום שקשה היה לציבור להתרגל למחשבה, כי אפשר לצרוך בשר ששהה זמן רב כל כך מחוץ לבית האריזה.
מקררים ביתיים החלו להופיע בסביבות 1910. בית החרושת "קלווינטור" (Kelvinator) ייצר ב-1918 את המקרר הביתי הראשון לשוק האמריקני. "ג'נרל אלקטריק" הציג כמה מהמקררים ההרמטיים הראשונים שלו ב-1928, שנקראו "מוניטור טופ" (Monitor Top).
התרחבות השימוש המסחרי.
בשנות השבעים של המאה ה-19 היו מבשלות השיכר הצרכניות הגדולות ביותר של יחידות קירור מסחריות, אם כי אחדות מהן עדיין הסתמכו על אספקת קרח טבעי. אף שתעשיית אסיף קרח גדלה לממדים עצומים במפנה המאות, זיהום ושפכים החלו מחלחלים אל הקרח הטבעי, המבשלות התלוננו על הקרח המזוהם, וכתוצאה מכך גברה הדרישה למערכות קירור מודרניות יותר ולמכונות ייצור קרח. המהנדס הגרמני קרל פון לינדה (Carl von Linde) פיתח ב-1895 תהליך לייצור תעשייתי של אוויר נוזלי ואחר כך גם של חמצן נוזלי לשימוש בטוח במקררים ביתיים.
קרונות רכבת מקוררים הופיעו לראשונה בשנות ה-40 של המאה ה-19, ושימשו להובלת מוצרי חלב למרחקים קצרים. ב-1867 רשם ג' ב' סאת'רלנד (J.B. Sutherland) ממישיגן פטנט למכונית קירור. היא צוידה במכלי קרח בשני קצותיה ובמדפי אוורור סמוך לרצפה, שגרמו לזרימה טבעית של אוויר קר דרך ארגז המטען.
עד שנת 1900 אימצו בתי האריזה לבשר של שיקגו מערכות קירור מסחריות באמוניה. ב-1914 נמצאו מערכות קירור מלאכותי בכל מקום כמעט. בתי האריזה הגדולים לבשר, "ארמור" (Armour), "סוויפט" (Swift) ו"ווילסון" (Wilson), רכשו את יחידות הקירור היקרות ביותר, והתקינו אותן בקרונות רכבת, במסופי מטענים ובמחסנים בשטחי החלוקה המרוחקים.
רק באמצע המאה העשרים נבנו יחידות קירור לשם התקנה בנגררי משאיות (טריילרים). משאיות קירור משמשות להובלת מצרכים מתכלים, כמו מוצרי מזון קפואים, פירות וירקות וכן חומרים הרגישים לשינויי טמפרטורה. ברוב משאיות הקירור המודרניות נשמרת טמפרטורה בין 40°C- ל-20°C, והמעמס המקסימלי שלהן הוא 24 טון ברוטו לערך (באירופה).
מקררים לשימוש ביתי.
עם המצאת קררים סינתטיים כמו פריאון, נתאפשר ייצור מקררים ביתיים בטוחים יותר לשימוש. במונח פריאון הכוונה ל-CFC (Chlorofluorocarbon), הָלוֹקַרבּוֹן (Halocarbon) או הָלוֹאַלְקֵן (Haloalkane).
פריאון, שפותח בשנות העשרים המאוחרות, הוא רעיל ומסוכן הרבה פחות מכמה קררים שקדמו לו, כמו אמוניה, מתיל כלורי (methyl chloride) וגופרית דו-חמצנית (sulfur dioxide). לפריאון 12 נקודת רתיחה של 30°C-. המטרה הייתה לספק יחידות קירור לשימוש ביתי מבלי להשתמש בקררים רעילים. בה בעת צריכות היו היחידות להיות קטנות יותר, כשהמשמעות היא שימוש בקררים המסוגלים להרחיק חום רב יותר ומערכות הכוללות פחות חלקים ותופסות פחות מקום. חומר קירור כמו פריאון ענה על הדרישה.
הפטנטים הנוגעים לפריאון הוחזקו בתחילה על ידי תעשיית הרכב, אשר השתמשה בו למיזוג אוויר בכלי-רכב. ברם, המוצר היה לאין שיעור יותר שימושי מכדי שיוגבל לכלי רכב בלבד, ואומנם בשנות השלושים היה הפריאון זמין בשוק הפתוח. ב-1989 אסרה אמנת מונטריאול את השימוש בפריאון בשל הנזקים שהוא גורם לשכבת האוזון.
כיום מוחלף השימוש בפריאון בהדרגה ב-R-410A, תערובת כמעט אזיאוטרופית של הגזים מתאן דו-פלואורי ואתאן חמש-פלואורי, הנפוצה בשם המסחרי "פיורון" (Puron).
השימוש בקירור בימינו.
היישום הנרחב ביותר של קירור בימינו הוא מיזוג האוויר של בתים פרטיים ומבני ציבור וקירור מוצרי מזון בבתים, במסעדות ובמחסנים.
במסחר ובתעשייה יש לקירור שימושים רבים. קירור משמש להפיכת גז לנוזל, כמו חמצן, חנקן, פרופן, מתאן. בבתי זיקוק לנפט, במפעלים כימיים ופטרוכימיים משתמשים בקירור בתהליכים מסוימים הצריכים להתבצע בטמפרטורות נמוכות.
קירור הוא דבר חיוני בעת הובלת מוצרי מזון וחומרים אחרים הרגישים לשינויי טמפרטורה, בין שההובלה נעשית במשאיות, קרונות רכבת, מטוסים או אוניות.
עפרה הרנוי
הוועד האולימפי הארץ ישראלי
מאיה קופרמן
מאיה קופרמן (נולדה ב-19 בספטמבר 1982) היא משוררת ועיתונאית ישראלית.
ביוגרפיה.
קופרמן נולדה בחיפה, בנערותה השתתפה בסדנאות הכתיבה לנוער של מתא"ן. שיריה הראשונים התפרסמו בכתב העת הליקון בשנת 1999, ובאותה שנה השתתפה גם בכיתת השירה של "הליקון". בהמשך התפרסמה הפואמה שלה 'שפת אם' בגיליון הבכורה של כתב העת "מטעם" וזיכתה אותה בתשומת לב ציבורית.
זכתה בפרס שרת התרבות למשוררים בראשית דרכם, בשנת 2006, וספר שיריה הראשון "שפת אם" ראה אור ב-2007.
בנוסף לכתיבת שירה היא עורכת ערוץ הנדל"ן באתר האינטרנט ynet.
לב האבן
יוסף קרח
זכריא זביידי
זכריא מוחמד עבד א-רחמן א-זביידי (בערבית: زكريا محمد عبد الرحمن الزبيدي; נולד ב-1976) הוא מחבל פלסטיני, מפקד גדודי חללי אל-אקצא של הפת"ח בג'נין.
א-זביידי נחשד שרצח ישראלים ובביצוע פעולות טרור, ושהיה אחראי, בין השאר, גם לפיגוע בסניף הליכוד בבית שאן, בנובמבר 2002, בו נרצחו 6 אנשים, בגיוס מחבלים מתאבדים, ובתכנון פיגועים הכוללים הנחת מטעני חבלה ובניסיונות פגיעה רבים באזרחים ישראליים, אך הוא לא נשפט על מעשי הרצח. במהלך 2007 השתלב בהסכם המבוקשים שנערך בין הרשות הפלסטינית לשב"כ והוא חדל להיות מבוקש עד מעצרו ב-2019 על כי "הפר באופן בוטה ואלים את ההתחייבות האמורה והיה מעורב בביצוע מספר פיגועים". התפרסם גם בעקבות קשריו החברתיים עם הישראלית טלי פחימה, שהתאסלמה, אך היא התנערה ממנו, והאשימה אותו בשיתוף פעולה עם השב"כ.
ב-6 בספטמבר 2021 נמלט מבית הסוהר גלבוע עם עוד חמישה אסירים, באמצעות מנהרה שחפרו. חמישה ימים לאחר מכן נתפס יחד עם אחד הנמלטים באזור כפר תבור.
ילדותו.
זביידי גדל במחנה הפליטים ג'נין ב-1976, למשפחה שמוצאה מקיסריה, משם גורשה ב-1948. אביו, מוחמד, היה מורה לאנגלית שישראל אסרה עליו לעסוק בהוראה עקב חברותו בפת"ח. הוא מת מסרטן בגיל צעיר, לאחר שסירב למסור מידע לשב"כ בתמורה לטיפול במחלתו. אמו של זכריא, סמירה, גידלה אותו ואת שבעת אחיו. בעת האינתיפאדה השנייה, ב-4 במרץ 2002, נהרגה מירי תועה במהלך חילופי אש בעת שעמדה בביתה. סבו של זכריא מצד אמו, מוחמד עלי ג'הג'אה, שנולד בקיסריה, היה בין 66 אסירי כלא שאטה שברחו ממנו במרד האסירים, ממנו ברח חזרה למשפחתו במחנה הפליטים ג'נין. הוא היה פעיל פת"ח בירדן לפני כיבוש הגדה, ולאחר ספטמבר השחור עזב לסוריה. משם היגר לגרמניה בה מת בתאונת דרכים.
ב-1987 ועד 1994, בזמן האינתיפאדה הראשונה, פתחה ארנה מר ח'מיס תיאטרון ילדים בג'נין, "הבית של ארנה", במטרה לקדם הבנה בין פלסטינים וישראלים. זכריא, אז בן 12, אחיו הגדול דאוד, וארבעה ילדים אחרים בגילאים דומים היו הליבה של להקת השחקנים.
פעילות טרור.
שנותיו המוקדמות.
בכתבה באתר ynet מתוארים מעלליו של זביידי, שמתוארים בכתב האישום שהוגש נגדו בחודש מאי 2019, החלו בשנים 2003-2004.
מגיל צעיר התעמת זביידי עם חיילי צה"ל. לדבריו, ב-1989 בגיל 13 נורה ברגלו על ידי חייל בעת שזרק אבנים על כלי רכב אזרחיים, ומאז הוא צולע. ב-1990 בגיל 14 נכלא למשך שישה חודשים, וזמן קצר לאחר שחרורו, נכלא שוב בשל השלכת בקבוק תבערה, ונידון לארבע וחצי שנות מאסר. בכלא גויס לפת"ח, ועם שחרורו בשנת 1993, לאחר הסכמי אוסלו, הצטרף לכוחות השיטור של הרשות הפלסטינית, לאחר מכן עבד במשך זמן קצר בבנייה בתל אביב וכנהג משאית בג'נין.
בשנת 2001 חזר זביידי לפעילות טרור. ב-4 במרץ 2002 נהרגה אמו מירי כוחות צבא ישראלים, יחד עם עוד 4 פלסטינים. ב-29 במרץ 2002 פתח צה"ל במבצע חומת מגן. אחיו של זביידי, טאהא, נהרג בידי חיילים ישראלים ב-1 באפריל 2002 במהלך המבצע. זביידי לחם בקרב בג'נין, ולדבריו חש מרירות עמוקה על כך שאף לא אחד מחבריו הישראלים שהיו בקשר עם אמו ונהנו מהכנסת האורחים שלה לא ניסה ליצור עמו קשר. בראיון בשנת 2006 הצהיר כי "אז ראינו את הפרצוף האמיתי של השמאל בישראל". בנה של ארנה, ג'וליאנו מר, חזר לג'נין בשנת 2002 וחיפש אחר הילדים שהשתתפו בקבוצת התיאטרון. ארבעה נערים מתו, דאוד אחיו של זביידי ישב בכלא לאחר שנשפט למאסר של 16 שנים על פעילות טרור, והאחרון הוא זביידי.
זביידי הצטרף לגדודי חללי אל-אקצא זמן קצר לאחר הקרב בג'נין. מאז קיץ 2002 היה זביידי מעורב בתכנון פעולות טרור מתועדות רבות, בשטחי שומרון ובתחומי ישראל, שבמהלכן נהרגו ונפצעו אזרחים וחיילים ישראלים רבים. חלק מפעילותו נעשה בשיתוף עם ארגונים אחרים דוגמת "הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני".