התבוסה הבריטית הקשה הייתה תחילתו של רצף ניצחונות צרפתיים במהלך השנים הבאות, רבים מהם כנגד כל הסיכויים. הניצחונות הבריטיים היחידים בשנים הראשונות של המלחמה היו ב-1755, ניצחונות שהבטיחו את הישארות עמק ההדסון ונובה סקוטיה בידי בריטניה.
השנים 1756–1757 היו שקטות למדי ורק שלושה קרבות נערכו במהלכן:
1758-1759: הכף נוטה לטובת הבריטים.
לאחר מספר שנות לחימה שבהן הייתה יד הצרפתים על העליונה, ההזנחה הצרפתית של זירת צפון אמריקה של המלחמה, בשילוב עם הנהגתו החזקה של ויליאם פיט האב, שר החוץ החדש של בריטניה, גרמו לשינוי במהלך המלחמה ולעליית כוחם של הבריטים.
ב-1758 תקפו הבריטים את לואיסבורג בחוף האטלנטי, את פורט קרילון שעל חוף אגם שמפליין, ואת פורט פרונטונאק במזרח אגם אונטריו. הם הצליחו לכבוש את לואיסבורג, אקדיה (כיום נובה סקוטיה), וכך השיגו שליטה אסטרטגית על הכניסה לנהר סנט לורנס, והשתלטו גם על אגם אונטריו. כישלונם היחיד היה בפורט קרילון.
ביולי 1758 יצא ממערב מרילנד בריגדיר גנרל ג'ון פורבס בראש כוח גדול של 6,000 חיילים להילחם במצודת פור דוקן. ג'ורג' וושינגטון היה אחד ממפקדי הכוחות. לאחר שהצליחו הבריטים לצרף את האינדיאנים המקומיים לצידם, ולאחר שהצרפתים במצודה הבינו כי לא יקבלו סיוע מהאינדיאנים או מבסיס האם במונטריאול, הם נטשו את המצודה ב-24 בנובמבר בחסות החשיכה. הבריטים נתנו למצודה את השם פורט פיט (Fort Pitt), לימים העיר פיטסבורג.
ביולי 1759 איבדו הצרפתים גם את אחד ממעוזיהם החשובים ביותר - פורט ניאגרה שבצפון מדינת ניו יורק והלחימה עברה ללב השטח הצרפתי בחבל קוויבק.
1759-1760: נפילת קוויבק-סיטי ומונטריאול.
ביוני 1759 יצאו הגנרל ג'יימס וולף בראש כוח של 9,000 חייל והאדמירל צ'ארלס סונדרס בראש צי של 20 ספינות, והטילו מצור בן שלושה חודשים על העיר קוויבק סיטי, בירת צרפת החדשה. בתום המצור נכנע חיל המצב הצרפתי ששהה בה, והעיר נפלה לידי הבריטים, שהחזיקו בה גם לאחר מצור צרפתי ארוך שהושם על העיר שנה לאחר מכן. נפילתה של קוויבק סיטי הייתה נקודת המפנה במלחמה.
באוגוסט 1760 נחלו הצרפתים תבוסה מוחצת ב"קרב אלף האיים", באזור נהר סנט לורנס. בהגנה על מעוזיהם בפורט לוי (Fort Lévis) הסמוכה לקוויבק סיטי נפלו או נפצעו 275 מ-300 המגנים, והמושל הצרפתי הסכים לשאת ולתת על כניעה.
הצרפתים דרשו כתנאי לכניעה לאפשר לתושבים הצרפתים במושבה לשמור על דתם הקתולית ועל רכושם. האנגלים אפשרו מצדם להעביר חיילים צרפתים פצועים לצרפת, בתנאי שיתחייבו לא לחזור ולהילחם בהם. ב-8 בספטמבר 1760 נכנעה מונטריאול, ולמעשה היה זה סוף המלחמה. בהמשך התחוללו מספר קרבות קטנים, עד לחתימת הסכם השלום הסופי - אמנת פריז בפברואר 1763.
תוצאות המלחמה.
בסופו של דבר ניצחו האנגלים ניצחון מובהק כבר ב-1760 עם נפילת מונטריאול, והפכו את קנדה ואת המרחבים שבין הרי האפאלאצ'ים למיסיסיפי למושבות בריטיות. עם סיום מלחמת שבע השנים ב-1763 הוחלט בחוזה פריז שהשטחים שנכבשו על ידי הבריטים יהיו תחת שלטון הכתר הבריטי. צרפת איבדה את כל אחיזתה בשטח שממזרח למיסיסיפי ואת כל השטח באזור קוויבק, למעט שני איים קטנים באזור ניופאונדלנד - סן-פייר ומיקלון, שם שמרה צרפת על זכויות הדיג שלה.
את השליטה במרחבים העצומים שממערב למיסיסיפי- השטח שנקרא לואיזיאנה הצרפתית, העבירה צרפת לשליטת ספרד, בעלת בריתה, כפיצוי על אובדן פלורידה לבריטניה. כן נותרה בידי הצרפתים השליטה בשני איים בקריביים שהיו כבושים על ידי בריטניה - "איי הסוכר": גוואדלופ ומרטיניק. איים אלה היו בעלי חשיבות כלכלית לצרפת הודות למטעי קנה הסוכר שגודלו בהם.
בנוסף, אושר לצרפת להישאר בעיר ההודית פודוצ'רי, ונוכחותה שם נשמרה עד המאה ה-20.
ההסכם ספג ביקורת רבה בבריטניה. ויליאם פיט, אדריכל הניצחון הבריטי, שאולץ לפרוש מכהונתו כשר החוץ עוד ב-1761, התנגד בחריפות לתנאי ההסכם ששם קץ למלחמה, וסבר שתנאי ההסכם אינם הולמים את ממדי הניצחון הבריטי. הוא התנגד להחזרת "איי הסוכר" בקריביים לצרפת, להישארותה של צרפת בפודוצ'רי שבהודו, ולזכויות הדיג שנותרו לצרפתים בניופאונדלנד. בצד הוויתורים לצרפת קבל גם על הפניית הגב לפרוסיה, שותפתה של בריטניה במלחמה.
בריטניה קיבלה את השליטה על קוויבק, והמשמעות הייתה מעבר של אוכלוסייה קתולית צרפתית שמנתה כ-60,000 נפש לשלטון בריטי.
עוד ב-1755 גורשו אלפי דוברי צרפתית מאקדיה, עם כיבושה על ידי הבריטים, וחלקם הגיע ללואיזיאנה.
השפעות המלחמה.
לתוצאות המלחמה הייתה השפעה גדולה על המפה העתידית של צפון אמריקה. הצרפתים, לא זה בלבד שהפסידו שטחים עצומים לטובת בריטניה, איבדו גם את הרצף הטריטוריאלי בין השטחים שנשארו בידם ממערב למיסיסיפי - (לואיזיאנה הצרפתית), לבין האוקיינוס האטלנטי. הואיל וכך, העבירה צרפת את השטח לשליטת בעלת בריתה - ספרד. לימים, משיחזור שטח זה לידי הצרפתים, הם יוותרו גם עליו וימכרו (ב-1803) את לואיזיאנה הצרפתית לארצות הברית תמורת 15 מיליון דולר.
לבריטניה לא הייתה ברירה אלא לחתום על הסכם פריז, למרות ביקורות חריפות מבית: הוצאותיה בגין המלחמה היו עצומות, וחובה הלאומי שעמד טרום המערכה ב-1755 על כ-74 מיליון לי"ש, קפץ ב-1763 לכ-133 מיליון לי"ש, סכום עתק במאה ה-18. כדי לכסות את הוצאותיה, הכבידה בריטניה את המיסוי על המתיישבים: ב-1765 נחקק חוק הבולים, אשר החיל מס בולים על המושבות בצפון אמריקה, ואשר קבע כי כל מסמך רשמי או חוקי – עיתון, רישיון, חוזה שכירות וכדומה חייב להיות מבויל. החוק, שנועד לממן חלק מהוצאות המלחמה, בוטל לאחר שנה.
בנוסף, בעקבות העברתו של שטח רב לידי בריטניה, הוכרזה ההכרזה המלכותית של 1763 אשר הגבילה את ההשתלטות על קרקעות האינדיאנים. נהוג לראות בהצהרה זו את תחילתם של חילוקי דעות מהותיים בין בריטניה לבין המתיישבים.
בסיכום המלחמה נראה כי שכרה של בריטניה יצא בהפסדה: בריטניה, לכאורה המנצחת הגדולה והמרוויחה העיקרית מהמלחמה, הגיעה לשליטה על שטחים בהיקף שלא שלטה בו מעולם, ולמעמד של מעצמת על, אך בסופו של דבר, האיצה מלחמת הצרפתים והאינדיאנים את פריצתה של מלחמה אחרת - מלחמת העצמאות האמריקאית, שהביאה לכלל סיום את שליטתה של בריטניה במושבותיה בצפון אמריקה, למעט קנדה.
בצפון היבשת קיבלה בריטניה לידיה בקוויבק שטחים מיושבים בתושבים קתולים דוברי צרפתית. הייתה זו ראשיתה של קנדה, שנוסדה רשמית כמאה שנים מאוחר יותר, אך גם ראשיתו של קונפליקט עדתי אנגלי-צרפתי עמוק במדינה זו.
המלחמה בתרבות ובספרות.
הספר "המוהיקני האחרון" מאת ג'יימס פנימור קופר נכתב על רקע אירועי המלחמה, ובפרט על רקע הקרב על פורט ויליאם הנרי.
פרננדו מיירלס
הפועל ת&quot;א בכדורגל
סטון טמפל פילוטס
Stone Temple Pilots
סמל בוטסואנה
סמל בוטסואנה אומץ רשמית ב-25 בינואר 1966.
הסמל מורכב ממגן בעל צורה מזרח אפריקאית מסורתית, ולו שני תומכים - שתיהן זברות המייצגות את חשיבות חיות הבר ושימורן. הזברה הימנית מחזיקה בידה דורה - יבול משמעותי במדינה, והזברה השמאלית מחזיקה חט שנהב - המסמל את העובדה שבעבר התבססה כלכלת המדינה על סחר בחומר זה.
בראש מגן האבירים שלושה גלגלי שיניים המייצגים את התעשייה. במרכז המגן שלושה גלים המסמלים מים - ואת מוטו המדינה: "פולה" שמשמעו "גשם", הכתוב בתחתית הסמל על קלף כחול. בתחתית המגן שור המסמל את חשיבות גידול הבקר לכלכלת בוטסואנה.
הרפובליקה ההולנדית
הרפובליקה של שבע ארצות-השפלה המאוחדות (בהולנדית: Republiek der Zeven Verenigde Nederlanden), או הרפובליקה של שבעת המחוזות המאוחדים (Republiek der Zeven Verenigde Provinciën; ידועה גם בקיצור בשם הרפובליקה ההולנדית או המחוזות המאוחדים; בלטינית: Belgica fœderata, "ארצות השפלה הפדרליות"), הייתה מדינה אירופית בשנים 1581–1795, באזור שבו שוכנת כיום הולנד. הולנד המודרנית התפתחה מן הרפובליקה ההולנדית.
היסטוריה.
עד שנת 1581 היה אזור ארצות השפלה מורכב ממספר רב של דוכסויות, רוזנויות ובישופויות עצמאיות, שחלקן שייכות לקיסרות הרומית הקדושה. תחת שלטון דוכסות בורגונדיה אוחדו בהדרגה רבים ממחוזות אלה לישות מדינית אחת (שבעה-עשר המחוזות), שעברה באמצעות נישואין לידי בית האבסבורג.
ב-1568 התמרדו ארצות השפלה, בהנהגתו של וילם השתקן מבית אורנז', נגד שלטונו של פליפה השני (מלך ספרד מבית הבסבורג); בין הסיבות למרד היו ההתמרמרות שעוררו נסיונותיו של המלך ליצור משטר ריכוזי במקום השיטה הביניימית המבוזרת ששררה במחוזות, המיסוי הגבוה, וכן רדיפות הפרוטסטנטים על ידי הכנסייה הקתולית. זו הייתה תחילתה של מלחמת שמונים השנה.
ב-1579 חתמו כמה מהמחוזות הצפוניים על איחוד אוטרכט, שבו התחייבו לתמוך זה בזה במאבק נגד הצבא הספרדי. בעקבות החתימה על האיחוד נכתבה ב-1581 "שבועת ההתכחשות", שהיא למעשה הצהרת עצמאות שבה המחוזות הצפוניים הכריזו באופן רשמי על אי-נאמנותם למלך.
המחוזות המאוחדים ניסו תחילה לבחור שליט משלהם, וביקשו מפרנסואה, דוכס אנז'ו, שישלוט על המדינה החדשה (הוא שלט בשנים 1581–1583, אך לא היה פופולרי, ולבסוף נמלט מהולנד). מאוחר יותר, אחרי ההתנקשות בחיי וילם השתקן (יולי 1584), סירבו גם אנרי השלישי מצרפת וגם אליזבת הראשונה מאנגליה להפוך לריבוני הישות החדשה. עם זאת, אליזבת הסכימה להפוך את המחוזות המאוחדים לפרוטקטוראט של אנגליה (ברית נונסאץ', 1585), ושלחה את רוברט דאדלי, רוזן לסטר, כמושל כללי. גם הוא לא זכה להצלחה, ובשנת 1588 הפכו "שבעת המחוזות" לרפובליקה.