אנשי הסונינקה היו בעלי מלאכה מיומנים מאוד, אומנים, עובדים, עובדים חקלאיים ואפילו מסגרים, שאת יצירותיהם אף מחקים שבטים מקומיים אחרים כמו 'המנדה'. סונינקה נחשבים לאחד השבטים הראשונים שהשתמשו בכלי הברזל באזור מערב אפריקה הסהלית. על פי רוב הארכאולוגים והמלומדים מאמינים שהם השבט העיקרי האחראי להתנחלויות המופלאות ביותר במערב אפריקה שנמצאו עוד באלף השני לפנה"ס. הסיבות לכך שאנשי סונינקה היו הראשונים ליצור מערכת היררכיה שלטונית באזור גאנה אינם בטוחים אך השימוש בברזל הוא בהחלט אלמנט שניתן להוכיח זאת. מה שידוע הוא שהסונינקה היו הראשונים במערב אפריקה הסהלית, שהשתמשו בברזל טוב יותר מאשר רוב השבטים הסמוכים להם. הם לא רק הצליחו לכבוש את השבטים הסמוכים, אלא הם גם הצליחו להשיג יד עליונה בגלל השימוש שלהם בכלי ברזל המשמשים לעיבוד האדמה בייצור חקלאי. גידולים כמו דוחן וסורגום הם אחד הגידולים הרבים שייצרו ומכרו אנשי הסונינקה, הדבר הניב עודף בגידולים מה שהקפיץ את השליטה הכלכלית שלהם באזור. הסונינקה היו נפחים מצוינים, ונפחי "הבמנה" של שבט מנדינקה, שהיה שבט כפוף בראשות הסונינקה, היו ידועים בעבודות המדהימות שלהם שמכרו את כלי הברזל שייצרו בשווקים סואנים במוצב האימפריה של גאנה.
שפה – שפת הסונינקה (המוכרת גם בשמות "סראקולי" או "סראחולי") היא שפת "מנדה" ממשפחת שפות הניגר-קונגו, המדוברת על ידי אנשי הסונינקה. כ-2,706,000 (נכון לינואר 2020) בני אדם דוברים שפה זו. רוב דוברי השפה נמצאים בעיקר במאלי, ובנוסף ישנם דוברי סונינקה במדינות צרפת, ארצות הברית, סנגל, גמביה, מאוריטניה, חוף השנהב, גינאה, גינאה-ביסאו. שפת הסונינקה אף נחשבת שפה לאומית במדינות מאלי, סנגל, גמביה ומאוריטניה. בכל המדינות בהן יש דוברי סונינקה, השפה היא מיעוט ולכן רוב אנשי הסונינקה דוברים שני שפות: שפת הסונינקה והשפה הלאומית של המדינה בה הם חיים, ישנם אפילו בני סונינקה שלא דוברים את השפה בכלל. השפה בספרות : אין ספרות מפותחת אלא השפה התגלגלה מסיפורי עם, אגדות ושירים מסורתיים ומודרניים.
מסורת.
אנשי הסונינקה מאמינים שרוחות של מתים יכולות להגן עליהם, אך גם לגרום לנזק. הרבה מהטקסים הדתיים שלהם מבוססים על אמונה זו. הטקסים מכוונים להלל את הרוחות ולרצות אותם. הם מאמינים שהתנהגות הטבע והיצורים שחיים בטבע נותנים סימנים שיכולים לעזור להם לחזות את העתיד אם קוראים את אותם סימנים בצורה הנכונה.
עונות השנה.
הסתיו הוא הזמן שבו הרבה מבני הסונינקה עורכים בו טקסים. בראש כל קבוצת משפחה עומד הצ׳יף, הוא מקריב שור בצד המערבי של הכפר, הם עושים זאת כאשר האנפה הלבנה והחסידה נודדות מכיוון שזהו סימן ברור לכך שהחורף מגיע. בזמן זה הצ׳יף והאנשים העשירים שיכולים להרשות לעצמם, מקריבים חיות יקרות לכבוד הרוחות, בתקווה לקבל מהן ברכת שגשוג והצלחה בשנה החדשה. הם יודעים שהשנה החדשה הגיעה כאשר והשועלים והצבועים חוזרים לכפר, אך כולם חוששים מפני חזרה מוקדמת מהצפוי של הצבוע, אם הוא חוזר מוקדם מדי זהו סימן לכך שה"קאיה מאגאה", כלומר המלך שלהם, ימות במהלך השנה החדשה.
טקס הלידה.
איש הדת בקהילת הסונינקה נקרא "גסר" (gessere), הוא אחראי על הטקסים האישיים של המשפחות והאנשים הבודדים, טקסים שקשורים לחיים הפרטיים שלהם. לאחר הלידות הגסר נותן לרך הנולד חלב עזים כדי לקבל אותו לעולם. כאשר התינוק בין שישה ימים, הגסר מגלח את ראשו של התינוק ומוסר את שיערו לאם. את השיער האם שומרת עד שהילד הופך לנער, ובגיל זה האם נותנת את השיער בחזרה לנער והוא לובש אותו כקמע. כאשר התינוק בן שבעה ימים, בוחרים לו שם, והגסר מנקב את אוזן התינוק. שמו נקרא בכל רחבי הכפר כדי שהשכנים ישמו את החדשות הטובות, הם יצעקו שלוש פעמים את שם הבת, וארבע פעמים את שם הבן. כעת זה הזמן להכין את הסעודה הגדולה, מעלים שור כקורבן והשכנים באים לאחל להורים החדשים מזל טוב, הם מביאים איתם מתנות וזהב לחגיגה. ארבעים ימים לאחר טקס הכרזת השם, צמיד כסף או מתכת מונחים על יד שמאלו של התינוק, מתנה מיוחדת מסמלת את קבלתו לעולם.
טקס חניכת הנער.
טקס החניכה של הנער והכנתו לבגרות קורה כאשר הנער יכול להוכיח שהוא אחראי מספיק כדי לקחת אחריות על סוס בעצמו, טקס חניכה זה הוא בעל חשיבות גדולה מאוד בקהילה כולה. כל כמה שנים מספר רב של בנים נבחנים באותו הזמן. אלו שמוכנים לעבור את הטקס ישנים בתוך בקתה מבודדת ביער. שם מלמדים אותם התנהגות ראויה ובוגרת ואת אומנות הלוחם. המבוגרים מסבירים לבנים על הקבוצות שנמצאות בתוך הכפר ואת חשיבותם בחברה שלהם, לכל קבוצה מעמד שונה, הקבוצות המיוחדות הללו שהבנים הצעירים ינסו להתקבל אליהם מקנות סטטוס ומעמד בחברת אנשי הסונינקה. כאשר טקס החניכה מסתיים, הכפר חוגג בסעודה, חלוקת מתנות והבנים הצעירים מוכנים לחתונה.
לבוש.
הלבוש חשוב מאוד אצל אנשי הסונינקה. דרכי הלבוש השונים מראים מהי רמת החיים אצל כל משפחה ואת עושרה. בכך שהם מראים את עושרם הם גם מפחידים את האויבים שלהם, למשל, בנות של גברים עשירים ( גם אם הן נשואות) מתבקשות ללבוש שמלות יקרות ותכשיטים, המראה החיצוני חשוב מאוד כדי להראות שהן באות ממשפחות מכובדות. בעבר היו בני הסונינקה עורכים תהלוכות עם רקדנים שלובשים על עצמם מסיכות ותחפושות, כיום, מכיוון שבני הסונינקה מוסלמים הם פחות מייחסים חשיבות לתהלוכות אלו אך עדיין שומרים על המסורת ומקיימים את התהלוכות. גם המסיכות עצמן היו מצביעות על מעמד האדם בחברה. לדוגמה מסיכות עם ברדס נלבשו על ידי אנשים במעמד חברתי נמוך לעומת מסיכות מעץ שנלבשו על ידי אנשים במעמד גבוהה בחברה. המעמד הגבוה ביותר היה לובש מסיכות מזהב.
אנשי הסונינקה כיום.
כיום אנשי הסונינקה מפוזרים על פני מספר רב של מדינות. לאורך ההיסטוריה הם למדו להסתגל ולחיות תחת שלטון של תרבות זרה. בגלל תכונה זו חיי היום יום של בני הסונינקה שונים מאוד מאזור לאזור ומאוכלוסייה לאוכלוסייה. ככלל רוב אנשי הסונינקה עדיין חיים בכפרים ושם גם ניתן למצוא סממנים של תרבות זו. לרוב בכפרים אלה יש בני מעמד אחד מסוים ששולט בכפר ולכן קיימים כפרים של בני המעמד הגבוהה, הנמוך וכך הלאה.לא קיימים כפרים של עבדים. בתוך הכפר השלטון המקומי מתבסס על זקני הכפר, והזקן ביותר הוא השליט העליון. בתוך המשפחה הזקן ביותר הוא לא רק מנהיג המשפחה אלה גם מהווה קשר בין המשפחה לשלטון המקומי. בכפרים לעיתים כאשר הצעירים חוזרים מהערים עם עושר רב הם מעוניינים להפוך למנהיגי משפחות, אך הם אינם יכולים כל עוד זקני המשפחה עדיין בחיים. הדבר מוביל לתסכול רב ולעיתם גורם לצעירים לפצל את המשפחה ולהקים משפחה חדשה בה הם הראש שלה. כך למעשה נוצרת יריבות גדולה בין המשפחות בכפר.
בכפרים יש מונח שנקרא "כיתות גיל" – ילדי סונינקה בני אותו גיל מתקבצים ביחד ועוזרים אחד לשני בבעיות היום יום. פורום זה מאפשר לבני גיליים זהים ממשפחות שונות להיפגש לעבוד וללמוד ביחד הניהול של כיתות הגיל מבוצע על ידי הילד הבוגר ביותר מהמעמד הגבוהה ביותר. אנשי הסונינקה מאוד מודעים למעמד שלהם, אנשי המעמד הגבוהה לעולם לא יעסקו בחקלאות, אבל כדי לשמר את חוזקם הכלכלי, הם ישכרו את שירותיהם של בני המעמד הנחות יותר לעבד את אדמותיהם.
כדורגל נשים באפריקה
כדורגל נשים באפריקה הוא ענף ספורט הנחשב לתופעה חדשה יחסית. כדורגל נחשב לספורט הפופולרי ביותר באפריקה ולכן ברוב המדינות הוא מלווה בהשלכות פוליטיות, חברתיות וכלכליות עמוקות. כתוצאה מכך, הענף נאלץ להתמודד עם מספר אתגרים אשר מאיימים על פיתוחו העתידי והשוואת מעמדו למקבילו הגברי.
היסטוריה.
התפתחות הכדורגל הנשי באפריקה נפרסת על פני שלוש תקופות מובחנות: שלב ההופעה וההתפתחות (שנות ה-70–80), צמיחה ומעבר (שנות ה-90) והמיסוד (העשור הראשון של המאה ה-21–הווה). השלבים מתארים את מעבר הנשים מהשתתפות בעקיפין דרך תמיכה בגברים ועד להקמתן של הנבחרות הלאומיות. כבר משנות ה-20 של המאה ה-20 נשים תמכו בפיתוח הכדורגל האפריקאי באמצעות תמיכה מוסרית ואף מכירת מזון וסחורות לאוהדים, ובכך איפשרו לגברים לשחק בחופשיות. ניגריה הייתה חלוצה בהקמתן של קבוצות ספורט לנשים וכבר בשנות ה-40 של המאה ה-20 דווח על קבוצת כדורגל נשים בעיתון הלאומי. התקדמות נוספת נרשמה בדרום אפריקה, כאשר במהלך שנות ה-60, נשים שחורות החלו להתייצב בראש ההנהגה של קבוצות אוהדים. עם זאת, בתקופה מוקדמת זו באזורים אחרים באפריקה מעט ידעו על מעורבותן בהתפתחות הענף. בנוסף, בעיירה סווטו קבוצת תיכוניסטיות שחורות ניסו להקים מועדון לבתי ספר תיכוניים בשנת 1962 ללא הצלחה, ובקייפטאון אף הוקמה קבוצת תיכון אשר שיחקה נגד קבוצות בנים. רק בשנות ה-70 נשים החלו לשחק כדורגל בסנגל ודרום אפריקה בקביעות, בזכות הכלכלה החזקה והאוכלוסייה הגדולה שלהן שהקימה את הקבוצות. בסוף שנות ה-70 קמה קונפדרציית הכדורגל של אפריקה אשר הקימה ליגות נשים ברחבי היבשת ומיסדה את הענף.
נבחרות לאומיות.