ניסוי אליצור-ויידמן הוא ניסוי מחשבתי במכניקה קוונטית אשר הוצע ב-1993 על ידי הפיזיקאים הישראלים אבשלום אליצור ממכון ויצמן למדע ולב ויידמן מאוניברסיטת תל אביב. הניסוי מנצל את תכונת הסופרפוזיציה הקוונטית ומאפשר "מדידה ללא התערבות" (Interaction-free measurement). הניסוי ניתן להמחשה בעזרת אינטרפרומטר מאך-זנדר כאשר במסלול קרן האור מוצבת פצצה עם מרעום רגיש לאור.
מהלך הניסוי.
המאמר המקורי של אליצור וויידמן המחיש את העיקרון באמצעות האנלוגיה הבאה: נניח כי קיים מאגר של פצצות, המופעלות על ידי גלאי רגיש ביותר המחובר למרעום: די בפוטון בודד אשר יפגע בגלאי כדי להפעיל את המרעום ולפוצץ את הפצצה. חלק מהפצצות הן נפלים - הגלאי אינו תקין ואינו יכול לקלוט פוטונים, ולכן הן לא יתפוצצו. האתגר הוא לגלות פצצות תקינות בלי לפוצצן.
נתקין את הניסוי הבא: פוטון בודד נשלח ממקור אור (A) ונפגש במפצל קרניים (שניתן לדמותו כמראה כסופה-למחצה שמעבירה חצי מהאור ומחזירה את החצי השני בזווית של 90 מעלות). בשל תכונת הסופרפוזיציה הקוונטית, הפוטון יעבור הן במסלול התחתון המוביל לגלאי שעל הפצצה (B), והן במסלול העליון העוקף אותו. שני המסלולים נפגשים שוב במפצל הקרניים השני, הזהה לראשון, וממנו ממשיכים אל שני גלאים נוספים (C ו-D). המסלולים המובילים לגלאי C הם באותו אורך, ולכן על הגלאי C יש התאבכות בונה בין פונקציות-הגל של הפוטון משני המסלולים. לעומת זאת, המסלולים המובילים לגלאי D נבדלים באורכם - במסלול אחד הפוטון מבצע שני מעברים דרך מפצל, ובשני הוא מוחזר פעמיים ואינו עובר דרך המפצלים. האינטרפרומטר בנוי כך שההפרש בין אורכי המסלולים שקול לחצי מאורך הגל של הפוטון, כך שעל הגלאי D תיווצר התאבכות הורסת בין פונקציות-הגל משני המסלולים. עוצמת פונקציית-הגל היא ההסתברות לגילוי הפוטון בגלאי.
כאשר הפצצה היא נפל, הפוטון אינו מבצע אינטראקציה עם הגלאי התקול, ועובר בשני המסלולים "במקביל" ללא העדפה, ולכן הוא ייקלט בגלאי C בהסתברות 1 (ולעולם לא בגלאי D). אך מה יקרה כאשר הפצצה תקינה? במקרה כזה הגלאי שעל הפצצה פועל כמכשיר מדידה (ראה בעיית המדידה) וכתוצאה מכך פונקציית הגל "קורסת" לאירוע עם שתי תוצאות אפשריות. אם הפוטון "בוחר" במסלול העובר דרך גלאי B הוא ייבלע בו והפצצה תתפוצץ; אם נבחר המסלול העוקף את B, הפוטון יגיע אל מפצל הקרניים השני, ומשם הוא יכול להגיע בהסתברות שווה אל C או אל D - שלא כמו במקרה של נפל, אין התאבכות הורסת עם פונקציית הגל במסלול התחתון. אם הפוטון נקלט בגלאי D, נדע בוודאות שהפצצה איננה נפל, שכן מצב כזה לא ייתכן כאשר לא מתקיימת מדידה והפוטון נמצא בסופרפוזיציה של שני מסלולים. אם הפוטון נקלט בגלאי C לא נוכל לדעת בוודאות.
לסיכום, בניסוי יש שלוש תוצאות אפשריות:
אם נריץ את הניסוי מספר רב של פעמים, בחלק מהמקרים נפוצץ פצצות תקינות, אך בחלק אחר מהמקרים נצליח לזהות בביטחון מוחלט פצצות תקינות מבלי שפוצצנו אותן. אם הפצצה תקינה, ההסתברות שהיא תזוהה ללא פיצוץ היא 1/4 בניסוי בודד, ו-1/3 אם חוזרים על הניסוי עד שתתקבל תוצאה החלטית. תוצאה זו לא ניתנת להסבר בפיזיקה קלאסית.
ב-1994 ביצע אנטון ציילינגר באופן ממשי ניסוי שקול לניסוי זה. מאז פורסם המאמר המקורי של אליצור וויידמן, הצליחו אחרים להראות כיצד ניתן לתכנן מנגנון ניסויי מורכב יותר, אשר באמצעותו ניתן להוריד את שיעור אובדן הפצצות התקינות לערך השואף לאפס.
הניסוי הוכתר בידי כתב העת "New Scientist" בשנת 2010 כאחד משבעת הפלאים של תורת הקוונטים.
ניסוי אליצור ויידמן
גרייס קלי
הנסיכה גרייס ממונקו (נולדה כגרייס פטרישיה קלי; באנגלית: Grace Patricia Kelly; 12 בנובמבר 1929 – 14 בספטמבר 1982), הייתה שחקנית אמריקנית זוכת אוסקר, אשר נישאה לרנייה השלישי, נסיך מונקו. היא אמו של השליט הנוכחי של הממלכה, הנסיך אלבר השני.
ביוגרפיה.
קלי נולדה בפילדלפיה למשפחה קתולית ממוצא אירי, בת לחברה הגבוהה. אביה, ג'ון ב. קליי היה אלוף אולימפי בחתירה שזכה ב-3 מדליות זהב בשתי אולימפיאדות (אנטוורפן 1902 ופריז 1924), מיליונר, אשר עשה את הונו בעצמו. משפחתה של האם הייתה ממוצא גרמני, היא הייתה אחת מארבעה ילדים, היו לה שתי אחיות ואח.
קריירה.
על אף שמשפחתה התנגדה לכך, הפכה קלי לדוגמנית ולאחר מכן לשחקנית קולנוע. בשנת 1951 הופיעה בתפקיד משני בסרטה הראשון "ארבע עשרה שעות", דרמה העוסקת באדם העומד על בניין גבוה ומבקש להתאבד. תפקיד זה הביא לתפקידה החשוב הראשון - אשתו הצעירה של השריף ויל קיין (גרי קופר) הנוטשת את עקרונותיה הפציפיסטים והקוויקרים ומסייעת לבעלה בקרב אקדחים כנגד פושעים היוצאים להורגו בסרט "בצהרי היום" (1952). הסרט נחשב לטוב בסוגו, ועל אף שתפקידה של קלי היה תפקיד משני, הופעתה המרשימה משכה תשומת לב רבה.
סרטה הבא "מוגמבו" (1953) היה דרמה על משולש אהבים שהתרחש בקניה. קלי שיחקה לצד הכוכבים הגדולים קלארק גייבל ואווה גרדנר. על תפקידה בסרט הייתה קלי מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, אך לא זכתה בו.
קלי משכה את תשומת לבו של הבמאי אלפרד היצ'קוק, אשר אהב לשלב בסרטיו נשים מטיפוס "הבלונדינית הקרירה", וקלי נראתה בעיניו כהתגשמותו המושלמת. בסרט "Dial M for Murder" (הוקרן בישראל כ"אליבי") (1954) שיחקה את רעייתו של ריי מילאנד הזומם להרגה. לאחר מכן שיחקה בסרט "חלון אחורי" (1954) לצידו של ג'יימס סטיוארט. תפקיד זה נחשב לאחד מתפקידיה הטובים, בו היא משחקת את חברתו של סטיוארט הצלם, המרותק לכיסא גלגלים, וסבור כי הוא ראה מחלונו מעשה רצח אכזרי. הסרט נחשב לאחד מסרטיו החשובים של היצ'קוק. את סדרת הסרטים הללו סיימה בסרט "לתפוס גנב" (1955), קומדיית מתח רומנטית לצידו של קרי גרנט, אשר צולמה בנסיכות מונקו.
בשנת 1955 זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בסרט "נערת הכפר", בו שיחקה כאשתו של זמר אלכוהוליסט הדוחפת אותו לשוב לבמה.
ב-1955 שימשה כשופטת בתחרות היופי מיס אמריקה.
הקומדיה המוזיקלית "החברה הגבוהה" (1956) הייתה סרטה האחרון, מאחר שנישואיה לנסיך רנייה הביאו אותה לפרישה מקריירת המשחק.
חיים אישיים.
גרייס ניהלה מערכות יחסים עם רבים מכוכבי הוליווד - גרי קופר, ויליאם הולדן, ריי מילאנד ואחרים, שהיו מבוגרים ממנה וחלקם נשואים. בקלארק גייבל התאהבה בעת הסרטת הסרט "מוגמבו", ולאחר מכן התייחסה אליו במילים "מה עוד ניתן לעשות כאשר את לבד באוהל באפריקה עם קלארק גייבל?". בעת צילומי הסרט "החברה הגבוהה" ניהלה קלי רומן עם בינג קרוסבי אשר שיחק לצידה. קרוסבי היה מבוגר ממנה באותה עת ב-26 שנה.
לאחר שנים של מערכות יחסים עם מפורסמי הוליווד, חיזר אחריה הנסיך רנייה השלישי מבית גרימלדי, נסיך מונקו. הנסיך, הרווק בן ה-32, שאף לשאתה לאישה בגלל גילו המבוגר יחסית והצורך להעמיד צאצא לשושלת בית גרימלדי אליה השתייך. קלי עברה בדיקת פוריות לוודא את פריונה, שכן בהיעדרו של יורש ראוי, עלולה הייתה מונקו להיות מסופחת לצרפת. בהיותה קתולית לא יכול היה רנייה להתגרש ממנה אילו לא הייתה פורייה. נטען גם כי הצעת הנישואים של רנייה לקלי באה בשנים של משבר כלכלי בנסיכות, והקשר עם הכוכבת ההוליוודית ישיב וימקד את הזרקורים אל הנסיכה החדשה ויחזיר לבית המלוכה את תפארתו וישיב את התיירים ואת בעלי הממון שעברו ממנה לניס ולקאן.
רנייה וקלי נישאו ב-1956 בטקס מרהיב שסוקר בכל כלי התקשורת. עוד לפני נישואיה הופתעה קלי לשמוע מרנייה כי הוא מצפה ממנה לפרישה מוחלטת מעולם הקולנוע, אך העדיפה את הנישואים הנוצצים על הקריירה המפוארת, ופרשה בשיאה.
רנייה אף הוא לא היה זר לעולם הקולנוע, ובמשך שש שנים לפני נישואיו לקלי קיים מערכת יחסים עם השחקנית הצרפתייה ז'יזל פסקל. נטען כי היחסים נפסקו כאשר בדיקה רפואית העלתה כי פסקל אינה מסוגלת להרות, אך לאחר מכן נישאה פסקל לאחר וילדה לו ילדים.
לזוג המלכותי נולדו שלושה ילדים: הנסיכה קרוליין, הנסיכה סטפני, והנסיך אלבר השני, כיום נסיך מונקו.
מותה.
בשנת 1982 סבלה גרייס משבץ בעודה נוהגת במכונית. כתוצאה מכך התרסקה המכונית, וקלי נפצעה קשה ומתה למחרת. בתה סטפני, שישבה לצדה, סבלה מפגיעות קלות. קלי נקברה בקתדרלת סנט ניקולא במונטה קרלו, מונקו.
קו מייסון-דיקסון
קו מייסון-דיקסון (באנגלית: The Mason-Dixon line) הוא קו שסומן ונמדד על ידי שני המודדים והמדענים צ'ארלס מייסון וג'רמייה דיקסון (המדידות הסתיימו באוקטובר 1767) ומפריד בין המדינות פנסילבניה ודלאוור ובין מרילנד ווירג'יניה המערבית (ראו מפה).
קו מייסון-דיקסון נקבע בתקופה הקולוניאלית שלפני עצמאות ארצות הברית, כשהמדינות עוד היו מושבות בריטיות. הוא נולד בעקבות הליך פתרון של סכסוך אדמות ארוך שנים בין שתי משפחות אצילים שמלכי אנגליה העניקו להן את אדמות האזור. לאחר קום ארצות הברית הקו שימש באופן לא-רשמי כקו גבול בין מדינות העבדות ומדינות החירות. השימוש בקו כקו גבול החל בדיון סביב פשרת מיזורי, בשנת 1820, בה נדרש לקבוע גבולות שיפוט בין מצדדי העבדות בארצות הברית ומתנגדיה.
הקו מסמן כיום מעין גבול המפריד מבחינה תרבותית ופוליטית בין צפון-מזרח ארצות הברית לדרומה (המכונה גם דיקסי).
היסטוריה.
סכסוך אדמות.
בשנת 1632 העניק מלך אנגליה צ'ארלס הראשון ללורד בולטימור הראשון, ג'ורג' קלברט, את המושבה מרילנד. חמישים שנה לאחר מכן העניק צ'ארלס השני את האדמות שמצפון למרילנד לויליאם פן (לימים מדינת פנסילבניה). כעבור שנה העניק צ'ארלס השני לפן גם את חציו המזרחי של חצי האי דלמרווה (מדרום-מזרח לפנסילבניה, כיום חלק ממדינות דלאוור, מרילנד ווירג'יניה).