בשנת 2002 פרסמו ד"ר ג'וזף ניקולוסי, מייסד הארגון והעומד בראשו עד 2006, וד"ר א. דין בירד סקירה מטה-אנליטית של טיפולים רפראטיביים אינדיבידואליים של הומוסקסואלים. הם בדקו 146 מקרים, מתוכם 79% הצביעו על כך שהתרפיה הרפראטיבית יעילה. הקריטריונים שנקבעו לקביעת יעילותה של תרפיה רפראטיבית כללו דיווח של הנחקרים על משיכתם המינית (אל בני אותו המין ואל בני המין השני), אחוז הפנטזיות על בני אותו המין ועל קיום יחסי מין עם בני אותו המין; קריטריונים נוספים לקביעת יעילות התרפיה עסקו בבדיקת עוררות מינית: שינוי בזקפה ושינוי בדופק כתגובה למצגת של תמונות אירוטיות.
הסרת ההומוסקסואליות מה-DSM בשלבים בין שנת 1973 לשנת 1987 החלה בעקבות מחאות ומאמצי הסברה של פעילי להט"ב כלפי האגודה הפסיכיאטרית, ובארגון הברית יש הטוענים כי הסיבה להסרה לא הייתה מקצועית אלא פוליטית – לחץ מצד הקהילה ההומוסקסואלית יחד עם המחנה הליברלי.
IFTCC.
"The International Federation for Therapeutic and Counseling Choice" – "הפדרציה הבינלאומית לבחירה בטיפול וייעוץ" – הוא ארגון אירופאי של מטפלי המרה. הארגון אימץ את הקוד האתי למטפלים שגובש ב-NARTH.
ביקורת על טיפולי המרה.
המתנגדים לגישה הטיפול טוענים כי לבעלי נטיות לא הטרוסקסואליות אין סיבה לעבור טיפול כלשהו בקשר לנטייתם, מכיוון שאינם חולים במחלה המצריכה טיפול, בעוד שאלו המעוניניים, בוחרים בקבלת אותם "טיפולים" כתוצאה מלחץ חברתי וסטיגמות חברתיות, השוללות את הלגיטימציה מהיסוד של נטיות לא הטרוסקסואליות מתוך אמונות דתיות, אי הכרת להט"בים באופן אישי, רגשות אשם בנושאים שונים הקשורים למיניות, דעות קדומות, השכלה נמוכה, נטייה לסמכותיות ושיפוטיות ותפיסות תפקיד נוקשות. חלק מהמתנגדים לטיפול טוענים שהמקור לרעיון התרפיה הרפראטיבית הוא שנאת ההומוסקסואלים והרצון להעלים את ההומוסקסואליות מהעולם; לדבריהם יש קשר בין תרפיה רפראטיבית לבין אג'נדה דתית והומופוביה, וכי אחת הראיות לכך לטענתם, היא שרבים מהארגונים התומכים בתרפיה רפראטיבית הם כנסיות או ארגונים דתיים אחרים – נוצריים, יהודיים או מוסלמיים.
עמדה נפוצה בקרב המתנגדים לתרפיה הרפראטיבית היא, כי לפחות בכלים הקיימים, לא ניתן לשנות באופן יזום נטייה מינית של אדם, גם אם ירצה בכך. הם טוענים, כי המחקרים שלפיהם ניתן לשנות נטייה מינית, עושים שימוש שגוי וסלקטיבי בנתונים ואינם נעשים על-פי השיטה המדעית, וכתוצאה מכך, להסקת המסקנות לכאורה אין כל בסיס מדעי. חלק מהמחקרים המצביעים על יעילות התרפיה הרפראטיבית אינם מתפרסמים בכתבי עת מקצועיים (בהם בדרך כלל כל המאמרים עוברים בדיקה במסגרת של ביקורת עמיתים), ולפיכך יש להטיל ספק במתודולוגיית המחקר ובהסקת המסקנות שבו.
שתי טענות נגד העוסקים בטיפולי המרה הן, שהם מניחים כי הומוסקסואליות היא הפרעה נפשית וכי מחקריהם מתמקדים כמעט אך ורק בגברים הומואים, ורק לעיתים נדירות כוללים לסביות.
מחקר.
קורט פרוינד.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בשטחי צ'כוסלובקיה בשנת 1962 לאחר שמחקר מדעי של הפסיכיאטר והסקסולוג קורט פרוינד הוביל למסקנה כי לא ניתן לשנות נטייה הומוסקסואלית להטרוסקסואלית. בין השנים 1950 ל-1953, פרוינד טיפל ב-67 גברים על רקע נטיותיהם ההומוסקסואליות. בעוד שחלק ממטופליו ביקשו מרצונם לשנות את נטייתם המינית, אחרים קיבלו מחילה מהעמדה לדין או עונשים משפטיים, כדי שיוכלו לעבור את הניסוי. מתוך פרספקטיבה ביהביוריסטית, ניסה פרוינד לחזק רגשות הטרוסקסואלים תוך ענישה של הומוסקסואלים כדי לשנות את נטייתם המינית. למטופלים ניתנו תרופות מעוררות בחילה בזמן שנחשפו לתמונות של גברים אחרים, אשר לאחר מכן קיבלו זריקות טסטוסטרון ונחשפו לתמונות של נשים עירומות. פרוינד עקב אחר מטופליו בשנים 1956–1958, והגיע למסקנה כי טיפוליו לא צלחו. הנתונים האמפיריים שלו הציגו מספר מהראיות הראשונות לכך, שביצוע טיפול המרה בנטייה מינית היה בדרך כלל חסר תועלת והוכיח כי אף גברים בעלי אוריינטציה הומוסקסואלית שנראה כאילו ויתרו על יחסים מיניים עם גברים אחרים והקימו נישואים הטרוסקסואלים עדיין נמשכים רומנטית לתמונות של גברים ולא של נשים. פרוינד גם קרא תיגר על תיאוריות פסיכואנליטיות עכשוויות של הומוסקסואליות גברית, שהצביעו על כך שזה נובע מפחד או סלידה מנשים.
ב-1977 התנצל פרוינד על ניסיונו לשנות את נטיותיהם החד-מיניות של מטופליו, וכתב כי אם ניסוייו "'עזרו בכלל, הם עזרו ללקוחות להיכנס לנישואים שהפכו מאוחר יותר לבלתי נסבלים או כמעט בלתי נסבלים" והביע ספק שיש לראות בהומוסקסואליות מחלה בשל הסיכוי כי "שינויים חברתיים סבירים עשויים לבטל למעשה את כל המצוקה הספציפית של הומוסקסואלים". פרוינד יעץ למטופליו לחיות בשלום עם נטייתם החד-מינית.
מאסטרס וג'ונסון.
בין השנים 1968 ל-1977 הפעיל המכון של מאסטרס וג'ונסון תוכנית טיפול המרה של הומוסקסואלים להטרוסקסואליות. התוכנית דיווחה על 71.6 אחוזי הצלחה במהלך שש שנות טיפול. בתקופת המחקר שלהם הוגדרה הומוסקסואליות על ידי האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה כהפרעה פסיכולוגית. בשנת 1973 הגדרה זו הוחלפה ב'הפרעת נטייה מינית' (Sexual Orientation Disturbance), שהגדירה נטייה מינית כהפרעה, אם בעל הנטייה סבל ממנה ורצה לשנותה. פרסום תוצאות המחקר שש שנים לאחר החלטת האגודה ספג ביקורת על רקע זה. בשנת 2009, תומאס מאייר פרסם ביוגרפיה על הזוג, בה כתב שוויריג'יניה ג'ונסון הסתייגה קשות מתאוריית ההמרה של מאסטרס וחשדה אף שמאסטרס פברק את תוצאות המחקר, ושעמית נוסף של מאסטרס חלק אף הוא על אמיתות הממצאים הללו וטען שמאסטרס לא שמר את נתוני המחקר שפורסם בספרו.
וורן ת'רוקמורטון.
וורן ת'רוקמורטון, פרופסור לפסיכולוגיה, ערך סדרת מחקרים על טיפולי המרה. ב-1998 פרסם סקירת ספרות, בעיקר משנות ה-60 וה-70, לפיה שיטות טיפוליות שונות הודגמו כאפקטיביות במקרים רבים, והלין על ההתנגדות הגורפת הגוברת לטיפולי המרה.
התאחדות הפסיכולוגים האמריקאית הקימה צוות משימה שכתב דו"ח בנושא "תגובות טיפוליות ראויות לנטייה מינית" ובין היתר ביצע סקירת ספרות בנושא "מאמצים לשינוי נטייה מינית". הסקירה כללה מחקרים שעברו ביקורת ופורסמו בין 1960 ל-2007 ומצאה אך מעט מחקרים שעמדו בקריטריונים להכללה, רובם מלפני שנת 1981, לעומת מחקר אחד בלבד, שהישווה בין נחקרים שטופלו ובין קבוצת ביקורת. הדו"ח סיכם שלא עולה מהמחקרים שהמאמצים יצליחו, ושכרוך בהם סיכון מסוים לנזק.
רוברט שפיצר.
רוברט שפיצר, פרופסור לפסיכיאטריה מאוניברסיטת קולומביה ערך ב-2000–2001 מחקר בדיקה האם ייתכן שינוי בנטייה מינית בעקבות תרפיה רפראטיבית. הוא חיפש מתנדבים ומצא 143 גברים ו-57 נשים שדיווחו על משיכה חד-מינית עיקרית ארוכת שנים, בה חל שינוי שהתמיד במשך לפחות חמש שנים. למאתיים המתנדבים נערך ריאיון טלפוני מובנה שכלל כ-120 שאלות. לפי הקריטריונים שנקבעו במחקר, 65 אחוז מהגברים ו-43 אחוז מהנשים סווגו כבעלי "תפקוד הטרוסקסואלי טוב" מבחינה מינית ורגשית, אם כי משיכתם ההטרוסקסואלית הייתה עזה פחות מזו המאפיינת אנשים שמעולם לא חוו משיכה חד-מינית. רובם הגדול גם דיווח על שיפור בתחושת הגבריות/נשיות וביכולת לפתח יחסים לא מיניים קרובים עם בני מינם. על סמך הממצאים, שפיצר ביקר את המלצת ה-APA משנת 2000 שמטפלים אתיים ימנעו מניסיונות לשנות נטייה מינית. לדבריו המלצה זו מבוססת על סטנדרט כפול, שכן גם טיפולי קבלה עצמית להומואים (gay affirmative therapy) לא הוכחו אמפירית כיעילים, וגם בעקבותיהם יש דיווחים על נזק. הוא גרס, שנדרש מחקר פרוספקטיבי ארוך טווח להערכת שכיחות המקרים, בהם מדווח שינוי משמעותי בנטייה בעקבות תרפיה רפארטיבית, ושכיחות המקרים בהם הנכשלים בטיפול נפגעים בצורה זו או אחרת.
המחקר פורסם בכתב העת Archives of Sexual Behavior, רק לאחר שהעורך הציג אותו בפורומים מקצועיים והזמין את המעוניינים לכתוב מאמרי תגובה. המחקר פורסם אחרי ישנתיים, עם עשרים ושישה מאמרי תגובה ובנוסף מאמר תשובה למגיבים מאת שפיצר, ובכך הוקדש לנושא הגיליון כולו. הביקורת כנגד המחקר טענה, בין היתר, שהוא התבסס על דיווחי הנחקרים בלבד, ללא אמצעים רפואיים לבדיקת עוררות מינית למראה בני המין השני. שפיצר במחקרו נימק זאת בחוסר מימון, ובכך שכמעט תמיד מחקרים על יעילות טיפולים פסיכותרפיים נסמכים רק על דיווחי המטופלים.
בתקופה בה המחקר המתין לפרסום, פרסם שפיצר מאמר ב-Wall Street Journal בו כתב: "ב-1973, התנגדתי לעמדה האורתודוקסית המקובלת במקצועי, בכך שהובלתי את המאמץ להסיר את ההומוסקסואליות מהרשימה הרשמית של הפרעות פסיכיאטריות. [...] אמרתי אז – כפי שאני אומר היום – שהומוסקסואלים יכולים לחיות חיים שמחים ומלאים. [...] כעת, ב –2001, אני מוצא עצמי קורא תיגר על אורתודוקסיה חדשה [...ש]טוענת שבלתי אפשרי לאדם שהיה בעיקר הומוסקסואל במשך שנים רבות, לשנות את נטייתו המינית – לא רק את התנהגותו המינית, אלא גם את המשיכה והפנטזיות – וליהנות מהטרוסקסואליות."
בריאיון בשנת 2004 סיפר, ששוחח עם שניים ממבצעי טיפולי ההמרה המוכרים, והם העריכו ששיעור ההצלחה שלהם בהשגת שינוי אמיתי בהתנהגות וברגשות של המטופלים הוא כ-30%. על בסיס הקושי באיתור המתנדבים למחקרו, העריך שפיצר שהשיעור האמיתי נמוך משמעותית, אך הוסיף שגם רבים מהמתנדבים שנדחו מהמחקר כי דיווחו רק על שינוי בהתנהגות, עדיין הביעו שביעות רצון רבה מהצלחתם לקיים אורח חיים התואם יותר לערכיהם הדתיים.