בשנת 1754 ביקר סטובס באיטליה. ארבעים שנה אחר כך הוא אמר לאוזיאס האמפרי כי המניע שלו לנסוע לאיטליה היה, "לשכנע את עצמו שהטבע תמיד עדיף על האמנות בין אם היא יוונית ובין אם רומאית, ולאחר שאישש אמונה זו הוא החליט על שובו הביתה". בשנת 1756 הוא שכר בית חווה בכפר הורקסטו, לינקולנשייר, ובילה 18 חודשים בניתוח סוסים, בסיוע רעייתו השותפה מרי ספנסר. הוא עבר ללונדון בשנת 1759 לערך ובשנת 1766 פרסם את הספר "האנטומיה של הסוס". הרישומים המקוריים נמצאים כעת באוסף האקדמיה המלכותית לאמנויות.
עוד לפני פרסום ספרו, רישומי סטובס נראו על ידי אנשי אצולה מובילים, שזיהו כי יצירתו מדויקת יותר מזו של ציירי סוסים קודמים כמו ג'יימס סימור, פיטר טילמנס וג'ון ווטון. בשנת 1759 הזמין הדוכס השלישי מריצ'מונד ממנו שלוש תמונות גדולות, והקריירה שלו זינקה במהרה. בשנת 1763 הוא הפיק עבודות עבור כמה דוכסים ומכובדים אחרים והצליח לקנות בית במרילבון, אזור אופנתי של לונדון, שם התגורר במשך כל חייו.
עבודתו המפורסמת ביותר היא ככל הנראה Whistlejacket, ציור של סוס גזעי המתנשא על רגליו האחוריות, בהזמנת המרקיזה השנייה של רוקינגהם, שנמצאת כעת בגלריה הלאומית בלונדון. זה ושני ציורים אחרים שבוצעו לרוקינגהאם הם עם רקע פשוט. לאורך שנות ה-60 של המאה ה־18 הוא הפיק מגוון רחב של פורטרטים אישיים וקבוצתיים של סוסים, מלווים לפעמים בכלבים. לעיתים קרובות הוא צייר סוסים עם בעליהם, אותם הוא תמיד צייר כיחידים. בינתיים הוא המשיך לקבל גם עבודות על דיוקנאות של אנשים, כולל כמה דיוקנאות קבוצתיים. בין השנים 1761 ל־1776 הציג באגודת האמנים של בריטניה, אך ב־1775 הוא העביר את נאמנותו לאקדמיה המלכותית לאמנויות שהוקמה באותה העת, אך כבר הייתה יוקרתית יותר.
סטובס צייר גם בעלי חיים אקזוטיים יותר, כולל אריות, נמרים, ג'ירפות, קופים וקרנפים.
ציורו של הקנגורו היה הצצה ראשונה לחיה זו עבור בריטים רבים מהמאה ה־18. הוא התעסק בנושא של סוס פרא שאיים על ידי אריה והפיק כמה וריאציות בנושא זה. עבודות אלה ואחרות התפרסמו באותה תקופה באמצעות חריטות של עבודותיו של סטובס, שהופיעו במספר הולך וגדל בשנות ה־70 וה־1780.
סטובס צייר גם תמונות היסטוריות, אך אלה נחשבות פחות טובות. מסוף שנות ה־60 של המאה ה־18 הוא הפיק עבודות על אמייל. בשנות ה־70 פיתח ג'וזיה וודווד סוג חדש וגדול יותר של לוח אמייל לבקשת סטובס. סטובס קיווה להשיג הצלחה מסחרית עם ציוריו באמייל, אך המיזם הותיר אותו בחובות.
גם בשנות ה־70 של המאה ה־18 צייר לראשונה דיוקנאות בודדים של כלבים, תוך שהוא מקבל מספר גדל והולך של עבודות לצייר סצנות ציידים עם חבורות הכלבים שלהם. הוא נשאר פעיל עד זקנתו. בשנות ה־80 של ה־18 הוא הפיק סדרה פסטורלית בשם היימקרס וקוצרים, ובתחילת שנות ה־90 הוא נהנה מחסותו של הנסיך מוויילס, אותו צייר על סוסים בשנת 1791.
הפרויקט האחרון שלו, שהחל בשנת 1795, היה תערוכה אנטומית השוואתית מבנה גוף האדם עם מבנה של נמר ועוף שכיח, חמש עשרה תחריטים ממנו הופיעו בין השנים 1804–1806.
הפרויקט לא הושלם לאחר מותו של סטובס בגיל 81 ב־10 ביולי 1806 בלונדון. הוא נקבר בבית הקברות של כנסיית מרילבון, כיום גן ציבורי.
בנו של סטובס ג'ורג' טאווני סטובס היה חרט ויצר דפוס.
מורשת.
סטובס נותר דמות משנית באמנות הבריטית עד אמצע המאה העשרים. היסטוריון האמנות בזיל טיילור ואספן האמנות פול מלון התלהבו שניהם מיצירתו של סטובס. בזיל טיילור הוזמן בשנת 1955 על ידי הוצאת פליקן פרס לכתוב את הספר ציור בעלי חיים באנגליה - מברלו עד לנדסייר, שכלל קטע גדול על סטובס.
בשנת 1959 מלון וטיילור נפגשו לראשונה והתקשרו על רקע הערכתם לסטובס. הקשר הוביל את מלון להקים את קרן פול מלון לאמנות בריטית עם טיילור כמנהל.
לבסוף צבר מלון את האוסף הגדול ביותר של ציורי סטובס בעולם שיהפוך לחלק מאוסף האמנות הבריטי הגדול יותר שלו שיהפוך למרכז ייל לאמנות בריטית.
האוסף המלכותי הבריטי מכיל 16 ציורים של סטובס.
שני ציורים של סטובס נקנו על ידי המוזיאון הימי הלאומי בגריניץ', לונדון, לאחר פנייה פומבית לגיוס 1.5 מיליון ליש"ט הנדרשים. שני הציורים, הקונגורו מניו הולנד ודיוקן כלב גדול צוירו שניהם בשנת 1772. המתארים קנגורו ודינגו בהתאמה, הם התיאורים הראשונים של בעלי חיים אוסטרליים באמנות המערבית.
בית קברות יהודי
בית קברות יהודי (או בית עלמין, בית עולם, בית החיים, בית שלום) הוא בית קברות בו טומנים היהודים את מתיהם, על פי המסורת היהודית.
אדמת בית העלמין נחשבת לקדושה, וטקס קידוש מיוחד מתקיים עם חנוכתו. על פי המסורת היהודית, שטחי קבורה יהודיים הם אתרים קדושים, ועליהם להישאר ללא הפרעה לתמיד. הקמת בית קברות היא אחת העדיפויות הראשונות של קהילה יהודית חדשה. בית קברות יהודי נרכש בדרך כלל ונתמך בכספים קהילתיים.
גילוי כבוד ראוי למתים ("כבוד המת") הוא עיקר חשוב בהלכה היהודית. הקשר בין הנשמה לגוף האדם לאחר המוות הוא היבט מהותי באמונה היהודית בנצחיות הנפש. לפיכך, הפרעה למתים, הפקת תועלת מגופה או מקבר, או פעולה בכל דרך העלולה להיתפס כ"לעג של חסרי ישע" ("לעג לרש"), כמו הערות גנאי או בדיחה. כמו כן, אכילה, שתייה או עישון, אסורים בנוכחות המתים.
גילוי כבוד ראוי למתים מחייב גם קבורה מכובדת, ויתור על מגבלות רבניות מסוימות בשבתות ובחגים דתיים כדי להבטיח טיפול הולם במתים, ניקוי פולחני (טהרה) והלבשת הגוף בתכריכים לפני הקבורה, וכללים הנוגעים להתנהלות תקינה בבית קברות.
היסטוריה.
בתי קברות יהודיים מוקדמים הוכרזו תמיד מחוץ לעיר. בגולה מקובל לקבור את המתים עם הרגליים לכיוון ירושלים. על גבי המצבות מצוינות בדרך כלל כתובות בעברית ובשפה המקומית. בתקופת שלטון גרמניה הנאצית נהרסו וחוללו בתי קברות יהודיים בכל רחבי אירופה.
בתי הקברות היהודיים הגדולים ביותר באירופה נמצאים בבודפשט, לודז', פראג, ורשה, וינה וברלין. בתי קברות יהודיים אחרים באירופה כוללים את בית הקברות היהודי בחוטין ואת אנדרטת חתם סופר (חלק מבית העלמין היהודי העתיקה בברטיסלאבה).
בין היצר ליוצר
בין היצר ליוצר – נרטיבים של הומואים דתיים הוא ספר עיון מאת ד"ר איל זק, עובד סוציאלי ומטפל קליני. הספר מביא את קולותיהם וסיפוריהם של גברים דתיים שנמשכים לגברים ונשואים לאישה, בעבר או בהווה.
הספר מבוסס על ראיונות עם כ-20 גברים שנעשו במסגרת עבודת דוקטורט של כותב הספר באותו נושא. זהו המחקר האקדמי המקיף הראשון בארץ שנעשה על אוכלוסייה זו.
הספר יצא בשנת 2019 בהוצאת רסלינג והומלץ על ידי הרב יובל שרלו ואורית אבישר.
תוכן הספר.
הספר נחלק לשלושה חלקים עיקריים.
החלק הראשון מציג את הרקע התאורטי לנושא ואת המושגים המרכזיים. במסגרתו נסקרים יחסי הגומלין בין ההומוסקסואליות לבין הדת וההלכה, נבחנים מאפייניהן של החברות הדתית והחרדית ויחסן אל השונה ואל קהילת הלהט"ב בפרט, ונסקרים ארגוני הלהט"ב הדתיים המרכזיים כיום. בהמשך נבחנות השפעותיה של האמונה הדתית על הרווחה הנפשית, ונסקר הידע העכשווי אודות חייהם ודרכי התמודדותם של הומואים דתיים בכלל והומואים הנשואים לאישה בפרט.
החלק השני, המהווה את עיקר הספר, מתבסס על הנרטיבים של מרואייני המחקר ומציג את תפיסת עולמם וחוויית חייהם המגוונת. בחלק זה מתואר הקונפליקט העמוק המעצב את חייהם בין נטייתם החד-מינית לבין אמונתם הדתית וחיי נישואיהם, ונבחנים הגורמים שהביאו גברים אלה להינשא לאישה. בהמשך נידונים רגשי האשם והבושה המלווים גברים אלה וכן דרכי ההתמודדות וניסיונם להגיע להשלמה עם זהויותיהם הסותרות.
החלק השלישי מציג את מסקנות המחקר, ובמסגרתו נבחן מקומה המחודש של הדת בתפיסתם של הומואים דתיים – לא עוד כמקור לשלילתה של הנטייה ההומוסקסואלית אלא דווקא כמשאב לקבלתה. בהמשך מוסבר כיצד ממקמים הגברים מרואייני המחקר את עצמם על הציר שבין הזהות המינית האישית לבין זהות השייכות החברתית. מיקום זה מעצב את חווית חייו השונה של כל אחד מהם.
בפרק האחרון בספר מתאר המחבר כיצד שינתה עבודת המחקר את דעותיו ומושגיו לגבי התופעה הנחקרת.
Ella, elle l'a
Ella, elle l'a (בצרפתית: אלה, יש לה את זה) הוא סינגל שהוציאה הזמרת הצרפתייה פראנס גל. הוא יצא לאור כסינגל מתוך אלבומה "Babacar", ב-24 באוגוסט 1987, והפך ללהיט ברחבי אירופה, אמריקה (במיוחד בקוויבק וב) ואסיה (במיוחד ביפן).
השיר נכתב על ידי מישל ברז'ה, כמחווה לאלה פיצג'רלד, אך גם כמחאה נגד גזענות והמנון להעצמה אישית. מבחינה מוזיקלית, "זה מתנדנד בין מקצבים בס מגולפים לפליז מהבהב". השיר זמין גם בתקליטור ה-Évidemment, שיצא במרץ 1988. בנוסף, גרסה חיה מאלבום הקונצרט שלה "Le Tour de France" יצאה לאור בנובמבר אותה שנה.
השיר זכה להצלחה רבה בין 1987 ל-1988, והגיע למקום הראשון באוסטריה ובגרמניה בנוסף לעשרת המקומות הראשונים במצעדים בדנמרק, שוודיה, ספרד וארגנטינה. בצרפת הסינגל הוסמך על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הצרפתי כסינגל כסף על ידי והגיע למקום השני. הופיע במצעד של "חמישים הגדולים" במהלך תשעה עשרה שבועות, החל מ-24 באוקטובר 1987 הופיע במהלך תשעה שבועות ב"עשרת הגדולים". בנוסף, היא זכתה פעמיים ב"Victoires de la Musique". הוא בוצע בשידור חי על ידי הזמרת הצרפתייה אליזה בתוכנית טלוויזיה בשנת 2002 ועל ידי הזמרת הבלגית קייט ראיין בגרסת דאנס בשנת 2008.
גרסת קייט ריאן.