ג'הימאן וגיסו מוחמד, הצטרפו בעיר אל-מדינה לקבוצה סלפית מקומית שנקראה אל-ג'מאעה אל-סלפיה אל-מוחתסיבה בראשות השיח' הסעודי עבד אל-עזיז אל-באז. אל-באז השתמש במעמדו הדתי הנכבד כדי להשיג תרומות עבור הקבוצה, וג'הימאן עבד באותו זמן גם בקנייה תיקון ומכירה מחדש של מכוניות ממכרזים עירוניים. אל-עותייבי התגורר במתחם מאולתר במרחק חצי שעה ממסגד הנביא בעיר, ורבים מחבריו לקבוצה השתכנו באכסניה קרובה שכונתה על ידם בית אל-אח'ואן (בית האחים). אל-עותייבי וחביריו הטיפו לאורח חיים צנוע ופשוט ויישום הקוראן והחדית' בחיי היום יום, והוטרדו מהחדשנות המערבית שהחלה לפשות בחברה הסעודית על חשבון האסלאם האמיתי לטענתם. ג'הימאן התנגד לשילוב נשים בכוח העבודה, בטלוויזיה, ללבוש הקצר של שחקני הכדורגל הסעודים וכן למטבע הסעודי הנושא את דיוקנו של המלך.
ב-1977, השיח' אל-באז עזב את אל-מדינה לריאד, וג'הימאן הפך למנהיג של הקבוצה הסלפית אשר פיתחה לעצמה השקפה קיצונית דתית. חברים מבוגרים בקבוצה התעמתו עם ג'הימאן על ההשקפות הקיצוניות, וכתוצאה מכך הקבוצה התפלגה לשנים. נאמני ג'הימאן כינו את עצמם אל-אחואן כדי לרמז שבדומה לאח'ואנים המקוריים גם הם באים להילחם נגד הכפירה והחדשנות בסעודיה, ואל-עותייבי הפך לקיצוני יותר בדעותיו והטיף נגד שיח'ים בכירים התומכים בממשלה. בניגוד למתנגדי המשטר הווהאבים שקדמו לו, ג'הימאן יצא גם נגד העולמא הווהאבית הסעודית שלטענתו בגדה באסלאם ומציעה נאמנות לשליטים מושחתים בתמורה לעושר.
בהמשך, עותייבי וחסידיו עברו לריאד, שם הם הסבו את תשומת לבם של כוחות הביטחון הסעודיים. הוא וכ-100 מתומכיו נעצרו בקיץ 1978 במהלך הפגנה נגד בית המלוכה, אך שוחררו לאחר שאבן באז חקר אותם והכריז עליהם שאינם כופרים. במהלך שהותו בכלא, לג'הימן היה חיזיון לטענתו שגיסו אל-קאחטאני הוא המהדי, וביציאתו מהכלא הוא החל לסחוף אחריו מאמינים רבים על כך שאחרית הימים מתקרבת.
ב-20 בנובמבר 1979, ביום הראשון של שנת 1400 האסלאמית, קבוצה חמושה היטב של 400 עד 1,000 אנשים בהנהגת אל-עותייבי, השתלטו על מסגד אל-חראם. הצידוק שלו לכיבוש האתר הקדוש ביותר לאסלאם, הייתה הטענה שבית סעוד איבד את הלגיטימיות שלו עקב שחיתות וחיקוי המערב. הצבא הסעודי בסיוע פקיסטני וצרפתי פתח במצור על המסגד שנמשך כשבועיים, כשלקראת סופו נפתח קרב אכזרי ביותר בין הצדדים שגרם להרוגים רבים לכל הצדדים. אל-עותייבי ו-63 מורדים שנתפסו חיים נכלאו ונשפטו למוות. אל-עותייבי הוצא להורג בעריפת ראש על ידי השלטונות הסעודים ב-9 בינואר 1980 בעיר מכה. אחד מבניו שירת כקצין במשמר הלאומי הסעודי.
אל-אח'ואן
אל-אח'ואן (בערבית: الإخوان - האחים; ידועים גם כאחו'אן מן טאע אללה - האחים המצייתים לאללה), היה כוח צבאי סעודי-והאבי המורכב משבטי נוודים מסורתיים, ששימש כצבאו של אבן סעוד עוד בהיותו שליט סולטנות נג'ד, והוא שיחק תפקיד חשוב בהפיכת אבן סעוד לשליט של מרבית חצי האי ערב וליצירת ממלכת סעודיה. האח'ואן הופיעו בתחילת המאה ה-20. במקור, הם היו אנשי דת שרצו לפרק את השבטים הבדואים ולהושיבם סביב יישובי קבע במקביל להנחלת דרכי האסלאם, בטענה שהחיים הנוודים אינם עולים בקנה אחד עם הפרשנות המחמירה שלהם לאסלאם. בדרך זו שבטי הבדואים בנג'ד הפכו בהדרגה משודדי דרכים נוודים לחיילים אסלאמיים קנאים אשר עזרו לאבן סעוד במאבקו להרחבת שטחה של ממלכת נג'ד למרבית חצי האי ערב. לאחר כיבוש ממלכת חג'אז האשמית בשנת 1924 ויצירת ממלכת סעודיה, אבן סעוד מצא את עצמו בסכסוך גובר והולך עם אנשי האח'ואן שהאשימו אותו ברפיון דתי וגרמו לו לתקריות בינלאומיות כאשר ניסו להרחיב את שטח הממלכה על חשבונם של עיראק, כווית וירדן השכנות. שיאו של הסכסוך היה במרד האח'ואן שבא על סיומו לאחר שאבן סעוד ריסק את הכוח העיקרי של האח'ואן בקרב סבליה ב-1929, ושרידי צבא האח'ואן השתלבו במשמר הלאומי הסעודי.
רקע.
תנועת האח'ואן נולדה בנסיבות סתומות בשנת 1911 ככל הנראה, וראשיתה בחכמי עולמא והאבים-סונים תושבי ערים ועיירות בנג'ד שיצאו לריכוזים של שבטים נוודים בדואים במדבר להמיר את דתם לאסלאם, מאחר שבעיניהם הבדואים נחשבו כג'היליה עקב הבורות הדתית שלהם. על מנת לתקן את המצב הזה, הם כינסו את השבטים הבדואים הנוודים ביישובים חקלאיים שכונו "היג'רה", בהם הם למדו חקלאות או מלאכות אחרות והודרכו כיצד להיות מוסלמים ראויים. עד 1920 היו כ-52 כפרי היג'רה כאלו, ומספרם עלה ל-120 עד 1929. כבר בראשיתה של התנועה, אבן סעוד שליט סולטנות נג'ד לקח אותה תחת חסותו במטרה לאחד את השבטים בממלכתו שיהיו נאמנים לו. התוצאה של התנועה, הייתה יצירת חיילים דתיים קנאיים, שהאידאולוגיה שלהם מאפילה על הנאמנות לאבן סעוד. האח'ואן נודעו בכך שנהגו ללבוש טורבנים לבנים במקום הכאפיה הערבית המסורתית, והם נהגו לכסות את פניהם כאשר נתקלו באירופאים או בערבים מחוץ לסעודיה. מנין לוחמי האח'ואן בשיאו היה 76,500 לוחמים.
פשיטות.
מאחר שהאח'ואן לא היו כוח צבאי סדיר אלא הורכבו מאנשי שבטים וכן עקב האידאולוגיה הקנאית שלהם שתיעבה כל דבר של קידמה, החימוש העיקרי שלהם היה כלי נשק מסורתיים כגון חרבות וכידונים, ולעיתים גם רובים מיושנים. צורת הלחימה שלהם דמתה לסגנון שודדי הדרכים הבדואים במדבריות ערב, והם נעו ממקום אחד למשנהו בעיקר באמצעות גמלים ומספר מצומצם של סוסים. בניגוד לפשיטות קודמות של שודדי דרכים בדואים, הפשיטות של האח'ואן לוו באידאולוגיה דתית קנאית ועל כן הן היו רצחניות יותר מבעבר. האח'ואן נודעו לשמצה בהרג שבויים (כל גבר שנפל לידם הוצא להורג בשחיטה) ולעיתים הם הרגו אף נשים וילדים.
בין 1914 ל-1926, הנהגת האח'ואן בהשפעת אבן סעוד ריסנו את השבטים תחת פיקודם שלא לתקוף או להתנכל לנוודים אחרים ולערי הנג'ד, אלא להתמקד בשטחים של יריבי אבן סעוד. בדרך זו סולטנות נג'ד צמחה במהירות על חשבונן של כווית וממלכת חג'אז השכנה. שתי פשיטות בולטות על אמירות עבר הירדן, אשר הייתה תחת חסות בריטית, התרחשו ב-1922 וב-1924. באוגוסט 1922, כ-1,500 לוחמי אח'ואן רכובים על גמלים בראשות אקאב בן מוהאיה, תקפו את עבר הירדן. לפי דיווח אחד הם נסוגו לפני שהגיעו למטרה שלהם - הבירה עמאן. לפי דיווח אחר, הם טבחו בתושבי שני כפרים קטנים לפני שהוכו בידי משוריינים ומטוסים בריטיים ואולצו לסגת.
באוגוסט 1924, כוח גדול יותר של אח'ואן אשר מנה כ-4,500 לוחמים, רכב 1,600 ק"מ מנג'ד ונכנס עמוק לשטח ירדן עד שהגיע למרחק של 15 ק"מ בלבד מהבירה עמאן בטרם זוהה והותקף על ידי מטוס של חיל האוויר המלכותי הבריטי. על-פי הדיווחים, נהרגו כ-500 לוחמי אח'ואן והשאר נסוגו חזרה לנג'ד. סביר להניח שלולא עזרת חיל האוויר המלכותי בירת ירדן הייתה נופלת לידי האח'ואן.
עם כיבוש ממלכת חג'אז האשמית בשנת 1925, סיים אבן סעוד את ההתרחבות הטריטוריאלית של ממלכתו, וניהל הסכמי גבול עם שכניו - עיראק, כווית ואמירות עבר הירדן שתחת הבריטים. כמה ממנהיגי האח'ואן רצו להמשיך ולהרחיב את שטחה של ממלכת סעוד על חשבון המדינות הללו, והם ביצעו פשיטות גדולות באזורים הללו בניגוד לדעתו של אבן סעוד. פשיטות האח'ואן שהגיעו ממלכת סעודיה הפכו את אבן סעוד בעיני הצבא הבריטי לאחראי להתקפות הללו, והוא קיבל אזהרה חד משמעית לעצור אותם, אחרת, ארצו תעמוד בפני מתקפת צבאית בריטית.
הקרע עם אבן סעוד.
האח'ואן יחל שאבן סעוד ימשיך במדיניות חנבלית מחמירה ואילו אבן סעוד פעל בגמישות רבה יותר במטרה להתאים את המדיניות לנסיבות המקומיות ולשמור על היציבות הפוליטית, במיוחד באדמות הכבושות החדשות שבהן היו מעט מוסלמים אדוקים. כל עוד ממלכת חג'אז האשמית שכנה לצד סולטנות נג'ד של סעוד, הוא אפשר לאח'ואן לעשות ככל העולה על רוחם מאחר שהיה זקוק להם במלחמה בממלכה השכנה. לאחר כיבוש שתי הערים הקדושות לאסלאם - מכה ואל-מדינה שבהן התפתחה תרבות דתית פלורליסטית במשך 400 השנים תחת האימפריה העות'מאנית, ביקש אבן סעוד להפיג את חששות העולם המוסלמי מפני משטר חדש שישבש את העלייה לרגל ופקד לא לשנות ממנהגי המקום, בעוד שהאח'ואן לחצו על השגחה קפדנית במסגדים.
בפגישה של מנהיגי אח'ואן בשנת 1926 באל-ארטאוויה (צפונית לריאד), אבן סעוד נמצא אשם ב"אי קיום ההפרדה החדה בין אמונה לכפירה". בין "חטאיו": שניים מבניו נסעו ל"ארץ של עובדי אלילים "(פייצל לאנגליה, סעוד למצרים); מתן אפשרות לנוודים עובדי אלילים מעיראק ומעבר הירדן לרעות ב"אדמת האסלאם"; סלחנות כלפי השיעים; הכנסת המצאות מודרניות (רכב, טלפון וטלגרף); מיסוי בלתי חוקי של שבטים נוודים. אבן סעוד ניסה להפיג את המתח עם האח'ואן בכך שהודיע להם שיעבירו את טענותיהם לעולמא הסעודית שתכריע. העולמא קיבלה חלקית את טענת האח'ואן על הצורך במדיניות קשוחה יותר נגד השיעים ועובדי אלילים, אך קבעה גם שרק לשליט (אבן סעוד) יש את הסמכות להכריז על ג'יהאד בשטחים מחוץ לסעודיה.
מרד האח'ואן.