אריסטופאנס הוא מבקר חברתי בוטה ונועז מחד, ושמרן ששומר אמונים לרעיונות העבר וסגנונו מאידך. נשואי ביקורתו הם המלחמה הפלופונסית, אתונה – שלטון ואזרחים, וחידושים בעולם הרוח והמחשבה. את תוכני ביקורתו הוא אורז בעלילות מקוריות ודמיוניות השזורות בדמויות ריאליסטיות מכל שכבות העם באתונה, והניגוד בין השניים (העלילות והדמויות), בשילוב בדיחות לסוגיהן, יוצרים את האפקט הקומי.
נושא השלום בין מדינות יוון היה חשוב מאוד לאריסטופאנס, והוא הקדיש לו שלושה מחזות (האכארנים, השלום וליסיסטרטה), שכולם הוצגו באתונה בעיצומה של מלחמת הפלופונסוס, וכולם מסתיימים בניצחון שוחרי השלום על האימפריאליסטים דורשי המלחמה.
את הדמגוגים שהנהיגו את אתונה חלק גדול מתקופת פעילותו, הוקיע אריסטופאנס כרודפי בצע מושחתים, המשחיתים את הכפופים להם ומרעילים את האוויר המוסרי בעיר. את הדמוס - אזרחי אתונה, הוא מציג כמישהו קצת טיפש שהולך שולל אחר חנופת הדמגוגים ודבריהם החלקלקים. (הפרשים, הצרעות והציפורים).
אריסטופאנס היה שמרן והתנגד לחידושים מכל סוג שהוא. הוא תוקף את הזרמים המחשבתיים החדשים (סוקרטס) ואת הסגנונות החדשים בתיאטרון (ביניהם את אוריפידס), כי הוא חושש מהשפעה שלילית שלהם על האזרחים בכלל ועל הנוער בפרט. (העננים, מהפכת הנשים והצפרדעים).
אריסטו - מבקר ותאורטיקן התיאטרון הראשון.
היוונים הנחילו לתרבות המערב, בנוסף למחזות הגדולים הראשונים, גם את העקרונות הראשונים של ביקורת תיאטרון ומבנה דרמטי. אריסטו, פילוסוף ומורה שפעל במאה הרביעית לפנה"ס, היה לא רק ראשון למבקרים, אלא גם אחת מהדמויות המשפיעות ביותר בהיסטוריה של הספרות. הוא ניתח את המחזות שנכתבו במאה החמישית לפנה"ס ובתקופתו, אפיין את סוגי הדרמה השונים והגדיר חוקים למבנה הטרגדיה (בספרו "פואטיקה"). ייתכן שגם הירצה על הקומדיה אך כתבים אלה לא שרדו.
הטרגדיה הטובה ביותר לדעתו של אריסטו היא אדיפוס המלך של סופוקלס. הסיבות לעליונותה מצויות בניהול הנכון של העלילה והמקהלה, ביופייה של השפה ובאצילותה של תפיסת המחזה. אריסטו משבח גם את הלנה של אוריפידס ואת המיומנות שבאמצעותה הוא מקדם את העלילה המורכבת. הוא העריך את אוריפידס כטרגי ביותר בין המשוררים, אך טען שהוא זקוק לעריכה רבה מידי. רק אצל סופוקלס, הכותב המושלם, התמזגו לדעתו אידיאל היופי, בהירות המבנה והשראה דתית - שלוש התכונות אשר הן לבדן יוצרות טרגדיה דגולה.
נושאיה של הדרמה הטרגית, אומר אריסטו, נשאבים ישירות ממיתולוגיה עתיקה, משום שרק כך הם יכולים להיות אמתיים. אם מישהו היה ממציא סיפורים מוזרים כאלה, היה זה נראה בלתי מתקבל על הדעת. גיבוריה הראשיים של פעולה טרגית חייבים להיות אנשים בעלי ערך, בעלי מעמד נעלה. אל לגיבור המוביל להיות בעל טוב קיצוני או רוע קיצוני, אלא בעל אופי מעורב שחלקו טוב וחלקו רע. שגיאותיו וחולשותיו מובילות אותו לגורלו הרע. תערובת זו של טוב ורע גורמת לו להראות כמונו, וכך הוא מעורר את אהדת הצופה ביתר קלות.
מסלול הפעולה הטרגית צריך להיות כזה, שיציף את הצופה ברגשות השתתפות, ירחיק את רגשותיו האישיים הקטנוניים וכך יטהר את הנשמה באמצעות פחד וחמלה - קתרזיס.
המפורסמים ביותר בין חוקיו של אריסטו הם אלה המתייחסים לאחדות הפעולה. היו מי שבטעות ייחסו לאריסטו את חוק שלוש האחדויות. אולם מי שכתב על כך היה תאורטיקן אחר בתקופת הרנסאנס, קסטלווטרו שמו, שהוסיף את אחדות המקום ואחדות הזמן. אחדות הזמן מגבילה את משך הפעולה ליממה אחת; אחדות המקום מגבילה אותה למקום כללי אחד, ואחדות הפעולה מגבילה לסדרה אחת של אירועים המתייחסים זה לזה כסיבה ותוצאה, "יש להם התחלה אמצע וסוף".
בקשר לאחדות הזמן הבחין אריסטו שכל המחזות מאז אייסכילוס, להוציא שניים, מפגינים אחדות זו, אך הוא נמנע מלקבוע כלל זה כמחייב. הוא הניח שההקפדה על אחדות המקום תהיה תוצאה של הקפדה על מחזאות טובה, מכיוון שהמקהלה בתיאטרון ביוון העתיקה הייתה נוכחת על הבמה במשך כל ההופעה, וזה עשוי להיות מגוחך לייצר תירוץ להעברה של 15 איש ממקום למקום. האחדות השלישית, זו של הפעולה, כרוכה באופייה של הדרמה כולה, לא היוונית בלבד.
אריסטו העמיד את הפעולה, או העלילה, כבעלת חשיבות רבה יותר מהדמויות. "הפעולה היא העיקרון המרכזי ונשמתה של הדרמה" ו-: "הטרגדיה היא חיקוי, לא של בני האדם, אלא של פעולות". במקום שני בחשיבות נמצאות הדמויות ובשלישי - הרגשות שהתעוררו בעקבות הפעולה.
אריסטו התעקש על כך שבטרגדיה אין העלילה צומחת מהדמויות, אלא להפך, העלילה בוחנת את הדמויות דרך פעולת הגורל "גורל עיוור". תפקידו העיקרי של המחזאי הוא לארגן תחילה את הפעולות ורק אחר כך להציג את הדמות המוסרית של הגיבור תחת מכות הגורל. "אירועי הפעולה והסידור המבני של אירועים אלה הם תמציתה ומטרתה של הטרגדיה". ולסיכום, ואולי החשוב מכל, הייתה אמונתו של אריסטו שלמרות שהטרגדיה אמורה לזכך את הרגשות על ידי פחד וחמלה, עדיין כל הדרמה לסוגיה נועדה לבדר: הטרגדיה - על ידי הזדהות, והקומדיה - על ידי צחוק.
התיאטרון היווני והדמוקרטיה.
התפתחות התיאטרון קיבלה האצה משמעותית בד בבד עם התפתחות הדמוקרטיה באתונה. התיאטרון עמד במרכזה של התרבות הדמוקרטית באתונה. הדרמה, שצמחה כאמור מתוך פולחן דתי, הפכה לטקס אזרחי המסובסד על ידי עשירי האזרחים. היא פנתה לקהל יעד רחב מאוד, גדול יותר ומגוון יותר מציבור האזרחים. לתיאטרון דיוניסוס באתונה הייתה קיבולת לכ-14,000 צופים ובקהל ישבו בנוסף לאזרחים גם מטויקים, נכרים וכנראה אף נשים.
אופייה החזותי, האוראלי והקצבי של הדרמה ומרכיביה העלילתיים, המוזיקליים והכוריאוגרפיים התאימו לסוגה עממית המיועדת לתקשורת המונים. גם האזרחים שאוריינותם הייתה מוגבלת נחשפו באמצעותה לתרבות עשירה. הם אף ראו את עצמם לעיתים קרובות על הבמה כבמראה. כך, למשל, הטרילוגיה "אורסטיה" לאייסכילוס פותחת במונולוג ארוך של דמות עממית מובהקת – שומר הלילה המצפה ללפיד הגואל (שהיה אמור לבשר על נפילת טרויה). אפילו התפיסה הארכיטקטונית של התיאטרון וצורת הישיבה בו מבטאות מנטליות שוויונית-דמוקרטית, בדומה לישיבה באספת העם באודיטוריום שעל גבעת הפניקס.
במבנה שלה שיקפה הדרמה את השילוב בין יסודות של לכידות אזרחית לבין יסודות של עימות ותחרות, שילוב אופייני לפשרה הדמוקרטית. מצד אחד, המקהלה, יסוד היסודות של הדרמה, הייתה סמל לגוף האזרחי, לקול הקהילתי וליסודות השיתופיים והקונצנזואליים בפוליס. מצד אחר, האופי האגוניסטי של הדרמה המתבטא במרכזיות העימות בין הדמויות המייצגות מבנה נפשי שונה והשקפות עולם מנוגדות, היה בבואה של המציאות בזירת הפוליטיקה והמשפט – היריבות וההתנצחות המתמדת, חירות הדיבור והפלורליזם.
בתוכנה ביטאה הדרמה ויכוחים נוקבים ולבטים בנושאי פוליטיקה, מוסר ודת, והיא עוררה לחשיבה עצמית ולביקורת. תכניה ומסריה הפוליטיים והתחרות שהתקיימה בין המחזאים על זכייה בפרס חיזקו בהמוני האזרחים את ההרגשה שהם בעלי הבית בפוליס. לא בכדי טבע אפלטון (חוקים, 701A) את המונח "תאטרוקרטיה" כדי לציין את אופייה של התרבות הדמוקרטית: שלטון הקהל בתיאטרון וכניעה (לדידו) לטעם הקהל, להבדיל מתרבות אריסטוקרטית, אליטיסטית, שהיה מעדיף. הטרגדיה הייתה מנוף לצמיחתה של אידאולוגיה פוליטית דמוקרטית במענה לביקורת שהוטחה נגד המשטר.
למהות הקשר בין תיאטרון לדמוקרטיה יש היבט חשוב נוסף: כשם שהתיאטרון נשא אופי פוליטי, החיים הפוליטיים-ציבוריים בדמוקרטיה הקלאסית (ואף במידה ניכרת כיום) נשאו אופי תיאטרלי – התמודדותם של שחקנים ראשיים ומשניים לפני קהל פעיל תוך כדי תהפוכות לא צפויות. במובן זה הדמוקרטיה הקלאסית הייתה באמת תאטרוקרטיה.
קרב אוויר
קרב אוויר הוא קרב המתנהל באוויר בין כלי טיס צבאיים, בדרך כלל מטוסי קרב. מטרת הקרב היא להפיל את כלי הטיס של האויב או למנוע ממנו מלבצע את משימתו.
קרבות אוויר התנהלו לראשונה במלחמת העולם הראשונה. בתחילה, הקרבות התבצעו באמצעים מאולתרים. תוך כדי המלחמה, התפתחו הטכנולוגיה והטקטיקה של קרבות האוויר. המטוסים בתקופה זו היו בעלי מדחף וטסו במהירות תת-קולית, והנשק העיקרי היה המקלע. בקרב, המטוסים חגו זה לעומת זה כדי להגיע לעמדת ירי, לעיתים תוך שיתוף פעולה בין מטוסים אחרים במבנה. מקור המונח האנגלי לקרב אוויר, Dogfight, נובע כנראה מהטקטיקה שבה מטוס מנסה להתמקם מאחורי הזנב של מטוס אחר כדי להפילו. מעמדה זו יכול המטוס להפיל את האויב מבלי שהוא יוכל להשיב אש. מסיבה זו, בקרבות אוויר רבים בתקופה זו המטוסים חגו זה סביב זה תוך ניסיון להגיע לעמדה מתאימה לירי, תנועה המזכירה שני כלבים הרודפים זה אחר זה במעגל.
עם תום מלחמת העולם השנייה ובמהלך המלחמה הקרה התפתחה הטכנולוגיה רבות, ומטוסי הקרב שודרגו להנעה סילונית ולמהירות על-קולית. כמו כן פותחו טילי אוויר-אוויר, שהפכו בהדרגה לנשק העיקרי בקרבות אוויר מודרניים, כאשר התותח מהווה נשק משני. בקרב אוויר מודרני נודעת חשיבות רבה לטכנולוגיות מתקדמות, כמו טילים מתבייתים, מערכות התגוננות מטילים, "תמרון-על" באמצעות הנעה וקטורית ועוד. בקרבות אוויר נעשה שימוש במכ"ם לשם זיהוי, יירוט ו"נעילה" על מטרות, ובמקביל על מנת לשבש מכ"ם האויב. בקרב אוויר בא לידי ביטוי שיתוף פעולה בין מטוסי הקרב, מטוסים לתמיכה, מודיעין ובקרה.
היסטוריה.
מלחמת העולם הראשונה.