יעקב זכה לקבורה צבאית מלאה, בה נכחו מפקדיו וחברתו, בבית העלמין היהודי שבעיר נוביסאד שבסרביה. הוא הותיר אחריו אמא, אחות ובת זוג.
הזירה המזרח-תיכונית במלחמת העולם הראשונה
ארבעים השודדים
איזבל ברטון
__ללא_תוכן__
איזבל ברטון (Isabel Burton; 20 במרס 1831 – 22 במרס 1896), רעייתו של חוקר הארצות והסופר הנודע ריצ'רד פרנסיס ברטון, הייתה נוסעת וסופרת אנגליה.
קורות חייה ופועלה.
איזבל אַרוּנדֶל נולדה בלונדון, אנגליה, למשפחה קתולית מיוחסת (Arundell of Wardour) והתחנכה במוסד קתולי. אחרי שלא עלה בידה לשרת כאחות רחמניה בשורותיה של פלורנס נייטינגייל במלחמת קרים, הקימה והנהיגה קבוצת תמיכה שדאגה למשפחות חיילים קתולים שנותרו ללא מחיה. ב-1850 עקרה משפחתה לבולון-סור-מר בצרפת ושם פגשה בבעלה לעתיד – ריצ'רד פרנסיס ברטון, המזרחן, חוקר הארצות, ההרפתקן, הסופר והדיפלומט. נישואיהם של ארונדל וברטון נִדחו בגלל התנגדות משפחתה והתקיימו ב-1861 אחרי שברטון הסכים לטקס בכנסייה קתולית והבטיח לגדֵל את ילדיהם כקתולים. בשנים הראשונות לנישואיהם כיהן ברטון כקונסול אנגליה בפרננדו פו המשוונית, אבל תנאי החיים באזור לא התאימו לאישה אירופית בת תקופתה. איזבל חברה אליו ב-1865, כשמוּנה לקונסול בסנטוס בברזיל, ואחרי כן ב-1689–1871 כששירת בדמשק, וסיירה במקומות שונים בארצות אלה. ב-1873 התמנה ברטון לקונסול בטריאסטה (אז באוסטרו-הונגריה) ושם התגוררו עד למותו ב-1890. איזבל חזרה לאנגליה, ונפטרה בלונדון ב-1896.
איזבל ברטון נחשבה למי שחיה בצל בעלה הדגול, אולם היא מילאה תפקיד מהותי בעבודתו: טיפלה בסידורי נסיעותיו, טיפחה קשרים שבזכותם זכה בתפקידים בשירות החוץ, סייעה בעריכת כתביו ודאגה להוצאתם לאור. ר"פ ברטון מצדו עודד אותה בכתיבת ספריה. ב-1875 פרסמה את ספרה "חיים בסוריה ובארץ ישראל: פרקים מיומני הפרטי", וב-1879 – את "ערב, מצרים, הודו: תיאור מסע". הספרים נשענו על חוויותיה מהתקופה שבה שהתה בלבנט. חיבורהּ החשוב ביותר הוא הביוגרפיה של ריצ'רד פרנסיס ברטון שנכתבה אחרי מותו ופורסמה ב-1894.
איזבל ברטון ערכה חלק מחיבוריו של בעלה ומהתרגומים שיצר, בהם האפוס של לואיש דה קמואש, "הלוזיאדות" "", שתורגם מפורטוגזית ב-1880, וכן לקט האגדות ההודיות עתיקות היומין "ויקראם והערפד". עם זאת לא הייתה לה יד בתרגום הקאמה סוטרה של ברטון מ-1883, ומחשש לשמו הטוב הבעירה מיד אחרי מותו את רוב יומניו וכמה מכתבי היד שלו, בהם תרגום מחודש של "הגן המבושם" . איזבל ברטון נתנה את שמהּ למהדורה מקוצצת עד מאוד של "סיפורי אלף לילה ולילה", שבעלה תרגם מערבית, גרסה מטוהרת מתיאורים של יחסי מין לסוגיהם, תיאורים שנתפשו באמות המידה של המוסר הוויקטוריאני כדבר תועבה. בשנותיה האחרונות הפיקה מחדש כמה מספריו משכבר, ובהם "השליחות לגְלֶלֶה, מלך דהומיי", מ-1864, ו"תיאור עלייה לרגל לאל-מדינה ולמכה" מ-1874.
למרות מחלתה הקשה השלימה ב-1893, כארבע שנים אחרי פטירתו של ברטון, את כתיבת הביוגרפיה שלו, "חייו של קפטן סר רי'צרד פ' ברטון". בשנים שאחרי כן עמלה על האוטוביוגרפיה שלה – "אהבתה של איזבל, ליידי ברטון: סיפור חייה", שהושלמה ונערכה בידי הסופר ויליאם הנרי וילקינס וראתה אור ב-1897, אחרי מותה. וילקינס ערך ופרסם אחרי מותה גם את החיבור "מחזה הפסיון [של ישו] באובר-אמרגאו", שהתבסס על פרקי יומנה מ-1880.
איזבל ברטון נפטרה בלונדון ב-22 במרס 1896 ונקברה לצד בעלה באחוזת קבר דמוית אוהל מסעות בחצר הכנסייה הקתולית במורטלייק שברובע ריצ'מונד שעל התמזה. מצבת הקבר, שהוקמה ב-1891, שופצה ב-1975 והיא מוגדרת כבניין רשום.
שולי דברים.
על שמה נקרא מין של סנאי חבל – "Funisciurus isabella" , וזאת לכבודו של בעלה, ריצ'רד פרנסיס ברטון, ששימש כקונסול אנגליה בפרננדו פו (גינאה המשוונית) בשנים 1861–1865.
איזבל ברטון גולמה על ידי השחקנית פיונה שו בסרט "הרי הירח" "" מ-1990, המספר על מסעם של ריצ'רד פרנסיס ברטון וג'ון הנינג ספיק בשנים 1857–1858 ללב אפריקה לגילוי מקורות הנילוס. השחקנית ברברה לי-האנט גילמה אותה בסדרת ה-BBC מ-1971 "החיפוש אחרי מקורות הנילוס" ("The Search for the Nile").
קישורים חיצוניים.
ספריה של איזבל ברטון הזמינים במרשתת
Night Crawling
Night Crawling הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מיילי סיירוס, בהשתתפות הזמר-יוצר בילי איידול, מתוך אלבום האולפן השביעי שלה, "Plastic Hearts". השיר יצא לאור ב-27 בנובמבר 2020, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס, ביחד עם שאר שירי האלבום.
השיר הגיע למקום ה-12 במצעד שירי הרוק.
הרכב ומילים.
השיר נכתב על ידי מיילי סיירוס, בילי איידול, אלי טמפוסי, ראיין טדר ואנדרו וואט והופק על ידי וואט והאפי פרז. סיירוס דיברה על הדואט ואמרה כי:
הצלחה מסחרית.
השיר זכה להצלחה מסחרית רבה, בעיקר במצעדי הבילבורד. הוא הגיע למקום ה-12 במצעד שירי הרוק, תוך שדורג במקום ה-29 במצעד השירים מתחת להוט 100. בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-8 מיליון השמעות.
האודיו הרשמי של השיר פורסם ביוטיוב ב-27 בנובמבר 2020, תוך שהצליח לצבור למעלה מ-1.5 מיליון צפיות.
רכס קלאפ
בויאן אדמיץ'
בויאן אדמיץ' (בסלובנית: Bojan Adamič; 9 באוגוסט 1912 - 3 בנובמבר 1995) היה מלחין סלובני של מוזיקה קלה, ג'אז, מוזיקה קלאסית ומוזיקה לסרטים, פעם גם כמנצח. נחשב לזקן מלחיני המוזיקת הקלה היוגוסלבית.
קורות חיים.
ילדות וצעירות.
אדמיץ' נולד בשנת 1912 בריבניצה (רייפניץ) בדוכסות קרניולה, סלובניה, אז בנחלת הכתר האוסטרי (ציסלייטניה) שבאימפריה האוסטרו-הונגרית. הוריו היו אנטון אדמיץ', פקיד מס יליד ליובליאנה ומריה לבית נוסאן, ילידת גוטניצה. סבו מצד האב, אווגוסט אמדיץ' היה מנהל בית ספר וגם נגן עוגב בכנסייה הקתולית פטרוס הקדוש בליובליאנה. בימי השלטון היוגוסלבי (שנקרא תחילה "ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים") למד אמדיץ' תחילה בבית ספר יסודי בריבניצה ואחר כך בבית הספר לאדין בליובליאנה. בהמשך מגיל 13 נרשם לקונסרבטוריון הממלכתי לפסנתר. במקביל למד בגימנסיית פוליאנה בליובליאנה ובשנת 1931 סיים את מבחני הבגרות. בהמשך למד למשך שנתיים משפטים באוניברסיטת לובליאנה. לא המשיך ללימודי תואר ועבר לאקדמיה למוזיקה בעיר. ביוני 1941 סיים שם את לימודיו. היה תלמידו של אנטון רבניק בפסנתר. כמו כן למד נגינה בחצוצרה אצל פרנטישק קאראס, עוגב אצל סטנקו פרמרל, והלחנה אצל סלבקו אוסטרץ.
את פעילותו האמנותית התחיל בשנת 1933. בסוף שנות ה -1930 הקים את להקת הסווינג "ברודוויי".
ימי המלחמה.
בימי מלחמת העולם השנייה ארצו נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית. הוא נתן סיוע כספי לתנועת ההתנגדות הסלובנית (החזית לשחרור האומה הסלובנית) ובספטמבר 1943 הצטרף לפרטיזנים הסלובנים במסגרת להקת הוויי ונודע בשם המחתרתי "גרגור". אחרי שנפצע על ידי מוקש בעת מתקפה גרמנית, הועבר לשרת במטה ההתנגדות בתעמולה ובתחום המוזיקה. כתב מוזיקה פטריוטית ששודרה על ידי תחנת הרדיו של חזית השחרור.
בימי המאבק פגש את אשתו לעתיד, ברברה צ'רניץ'.
המשך הפעילות.
החל מ-9 במאי 1945 כיהן אדמיץ' כראש מחלקת המוזיקה של רדיו ליובליאנה, סגן מנהל של רשות הרדיו הסלובנית ואחר כך לפי בקשתו - מנצח תזמורת הבמה של רדיו ליובליאנה (1980-1945) ומאוחר יותר בשנים 1980–1982 גם מנהל ההפקה המוזיקלית ברשות הרדיו והטלוויזיה הסלובנית. הוא פרש לגמלאות בשנת 1982. הוא כיהן זמן מה כיושב ראש איגוד המלחינים היוגוסלבים וכחבר בנשיאות האיגוד. כיהן גם כיושב ראש איגוד המלחינים של סלובנים.
ביוני 1945 לרגל הפתיחה מחדש לקהל הסלובני של מערת פוסטוינה ניצח אדמיץ' על הביג בנד (תזמורת הבמה) של רדיו סלובניה שחלק מחבריה ניגנו בעבר ביחד במחתרת האנטינאצית.
בפעילותו המוזיקלית בהתחלה התעניין אדמיץ' בג'אז, אולם מאוחר יותר בהלחנת פסקולים, במוזיקה קלה לפסטיבל הזמר הסלובני ומוזיקה להצגות תיאטרון. השתמש בה תכופות ביסודות של מוזיקה עממית סלובנית. אדמיץ' היה אחד החלוצים של זמר הפופ בשפה הסלובנית שהתפתח בהשפעת הפופ הגרמני והאיטלקי והג'אז האמריקאי. אחד מלהיטים הראשונים בסוגה הזאת היה Cinca Marinca (צינצה מרינצה) על מילים של פראנה מיצ'ינסקי יז'ק (1948). זמר הפופ הראשון שהוקלט היה "Belikurir" של אדמיץ' בשנת 1955.
בשנים 1961–1966 כיהן כמנצח אורח של התזמורת הגדולה של "בית הצבא העממי היוגוסלבי" בבלגרד. ניצח על תזמורות פסטיבלים רבים ביוגוסלביה וביקר בתור מנצח במדינות רבות באירופה ובדרום אמריקה.
החל משנת 1952 כשהלחין מוזיקה לסרט Все на море, כתב אדמיץ' מוזיקה למעל 200 סרטים שהופקו בסלובניה, ארצות הברית, הונגריה, שווייץ, גרמניה המערבית, צרפת ובריטניה.
להצלחה רבה זכתה המוזיקה שכתב אדמיץ' למופע הבובות "ז'וגיצה נוגיצה", שנודעה כקונצ'רטו שלו לפסנתר ותזמורת. בשנות ה-1970–1980 כשקמו בסלובניה זמרים-יוצרים, היה פופולרי במיוחד השיר "קוקטייל" של מרקו ברצלי, בעיבודו המוזיקלי של אדמיץ'
בויאן אדמיץ' נפטר בשנת 1995 בליובליאנה.
אדמיץ' עודד וקידם כישרונות צעירים בתחום המוזיקלי כמו המלחין וינקו גלובוקר והזמרים טינקרה קובאץ', סוניה גברשצ'ק, בראצו קורן, אירנה קוהונט, ילקה צווטז'אר, גבי נובק ומריאנה דרז'אי.
חייו הפרטיים.
לבויאן אדמיץ' ולאשתו, ברברה לבית צ'רניץ', נולדה בת בשם אלנקה אדמיץ'.
הריגה.
ב-31 באוגוסט 1950 ירה אדמיץ' בטעות בגבו של זדרבקו רוס, ידיד של חברתו שנחשבה קטינה, ברדה קרוה ואחיין של העורך דין והפוליטיקאי יוסיפ רוס, והרג אותו.