ב-1 במאי 1945, בעקבות התאבדותו של יוזף גבלס, התמנה לתפקיד ראש השרים בממשלת פלנסבורג (ממשלה זמנית של בכירים בממשל הנאצי, שניסו לקיים רציפות שלטונית לאחר התאבדותו של היטלר) על ידי הנשיא קרל דניץ. דניץ ושוורין פון קרוזיק ניסו לנהל משא ומתן לשביתת נשק עם בעלות הברית המערביות תוך כדי המשך הלחימה נגד צבא הסובייטי, אבל הממשלה לא הוכרה על ידי בעלות הברית והתפרקה כאשר חבריה נתפסו על ידי כוחות בריטיים ב-23 במאי 1945 בפלנסבורג.
פון קרוזיק נשפט באפריל 1949 במשפט השגרירים, נמצא אשם בביזת רכושם של מגורשים יהודים, הורשע כפושע מלחמה ונידון לעשר שנות מאסר. הוא עצמו קיבל את חומרת העונש בטענה שמדובר בעונש צודק על מצפונו שקהה וסומם. הוא ריצה את עונשו בכלא לנדסברג, אולם שוחרר כבר בינואר 1951 במסגרת גל חנינות.
שנים מאוחר יותר שוורין פון קרוזיק כתב מספר ספרים על מדיניות כלכלית, ואף שתי גרסאות של זכרונותיו.
שוורין פון קרוזיק הלך לעולמו בגיל 89 בעיר אסן.
ממלכת סקסוניה
ממלכת סקסוניה (בגרמנית: Königreich Sachsen) הייתה ממלכה שהתקיימה בין השנים 1806–1918 כחברה עצמאית במסגרת הקונפדרציה של הריין. בשנת 1871 שויכה לאימפריה הגרמנית והתקיימה כמדינה חופשית במסגרתה עד תום מלחמת העולם הראשונה וויתורו של מלך סקסוניה פרידריך אוגוסט השלישי על כס המלוכה בשנת 1918. בשטחה מתקיימת כיום מדינת סקסוניה בשטח גרמניה.
היסטוריה.
סקסוניה התקיימה כאלף שנים, עד 1806, במסגרת האימפריה הרומית הקדושה כנסיכות הבוחר מסקסוניה, ובראשה עמד נסיך בוחר. עם התפרקות האימפריה, בעקבות קרב אוסטרליץ, ניתן לה מעמד של ממלכה עצמאית בתמיכת צרפת. הנסיך הבוחר שעמד בראשה באותה עת היה למלך סקסוניה, פרידריך אוגוסט הראשון. בעקבות תבוסת פרוסיה בקרב ינה ובקרב אאורשטדט, באותה שנה הצטרפה סקסוניה לקונפדרציה של הריין ונותרה חברה בה עד לפירוקה ב-1813 בעקבות קרב לייפציג. בקרב זה תמך מלך סקסוניה בצרפת ובעקבות החלטתו ננטש על ידי חייליו ונלקח בשבי על ידי פרוסיה. שטח הממלכה נחלק ו-57% ממנו הועברו לידי פרוסיה כפרובינציית סקסוניה הפרוסית, בעוד יתרתו נותרה על כנה והמלך הושב לעמוד בראשה. עם הקמת הקונפדרציה הגרמנית הצטרפה הממלכה לשורותיה.
במלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866 נתנה סקסוניה את תמיכתה בידי אוסטריה, ושלחה את צבאה להילחם לצד אוסטריה בבוהמיה ולא השאירה אותו להגן על שטחה. בתחילת הלחימה, ב-17 ביוני 1866 נכנסו כוחות פרוסיה לסקסוניה וכבשו אותה. בסיום הלחימה ביקשה אוסטריה מפרוסיה שלא לספח את סקסוניה כמחוות כבוד, ופרוסיה נעתרה לבקשה, והותירה את סקסוניה כמדינה עצמאית. מאוחר יותר באותה שנה הצטרפה סקסוניה על דעת עצמה לקונפדרציה הצפון-גרמנית. מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871 הובילה לשיוך חברות הקונפדרציה אל האימפריה הגרמנית ומלך סקסוניה יוהאן נותר בתפקידו והוכפף לקיסר האימפריה הגרמנית.
בתום מלחמת העולם הראשונה פרש וילהלם השני, קיסר גרמניה מתפקידו וויתר על כס המלוכה. מלך סקסוניה פרידריך אוגוסט השלישי הלך בעקבותיו והביא לפירוק ממלכת סקסוניה וצירופה אל רפובליקת ויימאר.
ברון
בָּרוֹן, או בגרסה הנשית ברונית, הוא תואר כבוד לאצילים המקובל באחדות ממדינות אירופה, בדרך כלל ארצות מערב אירופה. תואר אצולה זה מיוחס בדרך כלל כתואר פאודלי. מקור השם במילה הפרנקית baro שמשמעותה "אדם חופשי, לוחם". מילה זאת התמזגה עם המילה beorn באנגלית העתיקה שמשמעותה "אציל". בימי הביניים המוקדמים התואר ברון היה שווה לוסאל. במאה ה-13 כונו ברונים כל שכבת האצולה. בבריטניה היו קיימים, למשל, "ברונים גבוהים" ו"ברונים נמוכים" בהיררכיה של האצולה.
במאה ה-14 התגבשה סופית ההייררכיה הפאודלית של בני האצולה: התואר ברון הוא הנמוך ביותר, מתחת לויקונט ומעל האביר (שהוא אציל חסר תואר). במאה ה-14 הוכנס תואר אצולה חדש - ברונט, בין הברון והאביר. במאה ה-19 העניק נפוליאון ה-1 את התואר ברון לפקידים ולאנשי כמורה וראשי ערים בעלי רכוש מעל 15000 פרנק. התואר ברון עובר בירושה לכל בניו של הברון ומכאן הריבוי של בני תואר אצולה זה. במאה ה-20 הברונים בבריטניה קיבלו תואר לורד ונכנסו לבית הלורדים.
במרחב הגרמני מקבילה לתואר הברון דרגת "פרייהר".
קייזר
איסטארי
Mosovce
תיירות בישראל
תיירות בישראל היא ענף כלכלי, במבוסס על מכלול האתרים התיירותיים ושירותי תיירות בישראל: נסיעה, שהייה וביקור של אנשים מחוץ לסביבתם הרגילה, לתקופה קצרה בדרך כלל לחופשה, נופש, בידור או עסקים. תעשיית התיירות בישראל מורכבת משני ענפים שונים המשתלבים זה בזה: תיירות הפנים הנותנת שירותים לאזרחי המדינה ותיירות החוץ הנותנת שירותים למבקרים בישראל ממדינות אחרות וכוללת תיירות מרפא ועלייה לרגל.
ערי התיירות המובילות בישראל הן ירושלים, תל אביב, אילת וטבריה, והאתרים המובילים מחוץ לערים הם ים המלח ומצדה לצד מגוון אתרים היסטוריים וטבעיים אחרים אשר כולם בקרבה גבוהה יחסית, זה לזה. במשך השנים, הושפעה התיירות בצורה משמעותית מהתדמית של ישראל בעולם, בין השאר בהשפעת המצב הגאו-פוליטי-ביטחוני בישראל כמו גם מגורמים אחרים.
מאז שנת 2001 חלה עלייה הדרגתית במספר התיירים בישראל, ב-2011 נכנסו 2.8 מיליון תיירים, וסך כולל של 3.4 מיליון מבקרים (עליה של 21% בהשוואה ל-2009). בשנת 2012 חלה עלייה נוספת כאשר בכל חודש נשבר שיא המבקרים שנקבע בחודש הקודם לו. בשנת 2017 נשבר שיא נוסף כאשר מספר התיירים הגיע ל-3.6 מיליון – עליה של כ-25% אחוז מהשנה הקודמת - תיירות שהכניסה כ-20 מיליארד שקל למשק הישראלי. בשנת 2018 מספר התיירים חצה את רף ה-4 מיליון ועמד על כ-4.1 מיליון - עם עלייה של 14 אחוז מהשנה הקודמת. שנת 2019 המשיכה בשבירת השיאים בתיירות הנכנסת עם כניסה של 4.55 מיליון תיירים, עלייה של כ-11% אחוז לעומת השנה שעברה.
המשרד הממשלתי האחראי על פיתוח ושיווק התיירות למדינת ישראל הוא משרד התיירות.
התיירות הנכנסת.
התיירות הנכנסת מוגדרת על ידי המרכיבים הבאים:
ב-2011 נכנסו לישראל 2.8 מיליון תיירים. עיקר התנועה נעשתה דרך נתב"ג (כ-84% ב-2011). נמל תעופה נוסף המשמש את התיירות הנכנסת הוא נמל התעופה רמון, הפועל בעיקר עבור טיסות השכר מאירופה של תיירים המגיעים לנופש באילת. תיירות נכנסת בהיקפים קטנים יותר עושה דרכה לישראל דרך המעברים היבשתיים גשר אלנבי ומעבר טאבה, ומעברים שנפתחו בעקבות הסכם השלום בין ישראל לירדן ב-1994: מעבר יצחק רבין (ערבה) ומעבר נהר הירדן (גשר שיח' חוסיין). בשנת 2011 כ-10% מכלל התיירים הגיעו דרך מעברים אלו.
שערי כניסה נוספים לתיירות הנכנסת הם נמלי הים של חיפה ואשדוד - המאפשרים, בין השאר, סיורים חד יומיים או דו יומיים של ספינות טיולים.
היסטוריה.
מאז הקמת המדינה ועד 2011 הגיעו לישראל 65 מיליון תיירים בסך הכל. כ-83% מתוכם הגיעו מאז שנות השמונים.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 נכנסו לישראל כ-50 אלף תיירים בממוצע בשנה.
למרות התפתחויות מרשימות שנרשמו בענף התיירות, בעיקר מאז 1967, ידעה התיירות הנכנסת תנודתיות שהושפעה בעיקר מאירועים ביטחוניים. ניתן לראות מתאם בין כניסת התיירים לישראל לבין המצב הגאו-פוליטי והביטחוני ששרר בישראל באותם ימים: סיום האינתיפאדה הראשונה, מלחמת המפרץ, הסכמי אוסלו (עד 1995), רצח רבין והפיגועים בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובשנת 2000, האינתיפאדה השנייה, מלחמת לבנון השנייה ומבצע עופרת יצוקה. משברים אלה הביאו לפיטורים נרחבים של עובדים שכירים במלונות ובסוכנויות נסיעות. בתקופות משבר בלט בחסרונו מנגנון הגנה כלכלי על העוסקים בענף, ותקופות ההתאוששות היו מלוות בירידה ברמת השירותים המקצועיים - כתוצאה מפרישת עובדים מנוסים בעיתות המשבר. ב-2020 חלה צניחה חדה בתיירות בכל העולם עקב מגפת הקורונה, עם 850,000 תיירים נכנסים בלבד. שכ-700,000 מהם הגיעו בחודשים ינואר-פברואר טרם פרוץ המגפה ברחבי העולם.
נכון לשנת 2019, הערים עם הכי הרבה תיירים בישראל הן ירושלים עם 4.467 מיליון תיירים ותל אביב עם 2.978 מיליון תיירים. כמו כן, ירושלים ותל אביב מדורגות במקומות ה-61 וה-79 בהתאמה ברשימת מאה הערים המתוירות ביותר בעולם לשנת 2018 לפי Euromonitor International.
סטטיסטיקה.