תיקון 147 התבסס על דו"ח הוועדה לתוכנית המיסים הרב-שנתית (דו"ח קפוטא-מצא), אשר ביקשה לשפר את מערכת המס הישראלית כך שתהיה תחרותית ביחס למדינות אחרות. בדוח קפוטא-מצא נאמר כי פטור ההשתתפות לעידוד הקמת מרכזי ניהול בינלאומיים בישראל מתחייב מהטעם שיש הכרח להתאים את מערכת המיסים לתנאי הגלובליזציה. הוועדה סברה כי באמצעות חקיקת פטור ההשתתפות, מדינת ישראל תוכל להתחרות בחקיקה דומה הקיימת זה מספר שנים במדינות אחרות במערב, ובעיקר מדינות אירופה כדוגמת הולנד, בלגיה, לוקסמבורג, אירלנד, שוודיה ועוד.
בשנת 2002 בעת הדיונים בהמלצות על חקיקה דומה, מסר משרד המשפטים באמצעות הגב' דידי לחמן כי החקיקה מנוגדת לנורמות בינלאומיות. ההתנגדות הזאת לא נומקה באופן רציני ונדחתה על ידי ועדת קפוטא-מצא.
המלצות ועדת קפוטא-מצא.
ההמלצות גובשו לכלל חקיקה אשר נתקבלה בחודש יולי 2005 במסגרת תיקון 147 לפקודה. בחקיקה נקבע כי "חברת החזקות ישראלית" היא חברה שהתקיימו בה בעיקר אלה:
"חברה מוחזקת" הוגדרה בחקיקה כחבר בני אדם שהתקיימו בו בעיקר אלה:
הטבות המס שנקבעו בחקיקה.
פקודת מס הכנסה קבעה כי חברת החזקות ישראלית תהיה פטורה ממס על כל אלה:
בנוסף, נקבע כי שר האוצר רשאי לקבוע פטור ממס לריבית שקיבלה חברת החזקות ישראלית מחברה מוחזקת אם הריבית שולמה במהלך תקופה שקבע ובשיעור ריבית שקבע.
פטור השתתפות בעולם.
משטר המס המיוחד לחברת החזקות, המכונה גם "פטור השתתפות", מקובל במדינות רבות ומיועד בעיקר למשקיעים זרים. בהולנד, לדוגמה, הוראת "פטור השתתפות" מקנה פטור ממס לחברה הולנדית המחזיקה במניות של חברות זרות, בהתקיים תנאים שנקבעו, בגין דיבידנדים ורווחי הון המתקבלים אצלה. החברות-בנות משלמות מס במדינת מושבן והדיבידנד או רווח ההון המתקבלים בהולנד אינו חייב במס שם כתוצאה מפטור ההשתתפות. במדינות שבהן מקובל השימוש במשטרי מס מיוחדים לחברות אחזקה, קיימים תנאים והגבלות ביחס לזכאות להטבות המס הניתנות לחברות הנהנות ממשטר המס המועדף.
פטור השתתפות בהולנד.
חברה תושבת הולנד, המחזיקה בשיעורי השתתפות מזכים במניות של חברה אחרת, תהא פטורה לחלוטין ממס חברות הולנדי בגין דיבידנדים שקבלה מחברה זו או בגין רווח הון שנצמח בידיה ממכירת המניות בחברה האמורה.
התנאים אשר חייבים להתקיים על מנת ליהנות מהפטור:
נציין, כי קיימת הצעה לרפורמה בדין ההולנדי שתכנס לתוקף כנראה בשנת 2007.
דירה דאווה
דירה דאווה (באמהרית: ድሬዳዋ - "מישור ריק") היא עיר במעמד מדינה במזרח אתיופיה והעיר השנייה בגודלה במדינה. בעיר התגוררו בשנת 2005 כ-400,000 תושבים. העיר מהווה מרכז תעשייה גדול, ויש בה שווקים רבים ונמל תעופה בינלאומי. היא ממוקמת במזרח אתיופיה על נהר הדאצ'ואטו, בין מחוז סומאלי בצפון ומחוז אורומיה בדרום.
היסטוריה.
העיר דירה דאווה נוסדה בשנת 1902 בעת שהושלמה מסילת הרכבת בין אדיס אבבה לג'יבוטי. בתחילה אמור היה קו הרכבת לעבור דרך העיר הרר, המרכז הכלכלי והפוליטי של מזרח אתיופיה באותה עת, אך הרעיון נדחה לבסוף. החלטה זו נבעה מהפרשי הגבהים בין המישור בו תוכננה המסילה להסלל לבין מיקומה של העיר. הרר אמנם שוכנת בגובה של כ-1,900 מטר מעל פני הים, והמישור נמצא בגובה של כ-1,700 מטרים, אך בין שתי הנקודות, שהמרחק ביניהן הוא כ-40 קילומטרים בלבד, חוצץ רכס הרי אחמר שגובהו כ-2,200 מטרים. קיסר אתיופיה מנליק השני אישר את התוכנית החדשה וקבע שבמישור תוקם תחנת רכבת שתכונה "הרר החדשה" ("אדיס הרר" -አዲስ ሐረር). עם זאת, המהנדסים אשר חששו מבלבול אפשרי בין השמות "אדיס הרר" ו"אדיס אבבה", כינו את התחנה החדשה בשמו של כפר קטן ששכן במקום - "דירה דאווה", היינו, מישור ריק. מסילת הרכבת הגיעה מהחוף לדירה דאווה ב-24 בדצמבר 1902. העיר החדשה שהתפתחה סביב תחנת הרכבת נבנתה לפי תוכנית בינוי ערים, והיא מתאפיינת ברחובות הערוכים בצורת שתי וערב. הרר חוברה אל דירה דאווה בכביש, אחד מראשוני הכבישים באתיופיה, אך התפתחותה של העיר החדשה נישלה את הראשונה מחשיבותה הפוליטית והכלכלית.
דירה דאווה הופרדה ממחוז אורומיה בשנת 1998 והפכה לעיר עצמאית. ב-4 ביוני 2002, אירע פיצוץ בתחנת הרכבת המרכזית בעיר. הארגון לשחרור אורומו טען שביצע את הפעולה הזו בגלל המשך מעצרים של אנשי אורומו בידי הממשלה האתיופית.
דמוגרפיה.
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה של אתיופיה, לדירה דאווה אוכלוסייה של כ 398,000 (מדורגת תשיעית באתיופיה), כאשר 199,000 גברים ו-199,000 נשים. 102,000 (25.6%) הם כפריים ו-296,000
(74.4%) עירוניים. שטחה הוא כ-1,213 (מדורגת תשיעית באתיופיה) עם צפיפות ממוצעת של כ-328 איש לקמ"ר.
הקבוצות האתניות בעיר הם 48% אורומו, 27.7% אמהרים, 13.9% סומלים, 4.5% גוארג'ה, 2.3% סאבט באת, 0.8% סודאו, 1.4% סילאטי, 5.9% אחרים. השפה המדוברת בעיר היא האמהרית כשפה רשמית (פדרלית ומחוזית) לצד האורומית כשפת יומיום.
63.2% מאוכלוסיית העיר הם מוסלמים, 34.5% נוצרים קופטים, 1.5% נוצרים פרוטסטנטים, 0.7% נוצרים קתולים, 0.1% דתות אחרות.
Orange
אנג'רה
אנג'רה (באמהרית: እንጀራ, בטיגרית: ጣይታ, "טייתה") היא לחם שטוח, עגול וגדול העשוי מתהליך התססה של דגן בשם טף. טעמה חמוץ ומרקמה ספוגי (מזכירה במרקמה את לחם הלחוח). האנג'רה נפוצה בקרב העמים החבשים ומהווה חלק חשוב במטבח האתיופי, הסומלי והאריתראי.
חומרים.
באופן מסורתי, החומרים המשמשים להכנת האנג'רה הם מים וטף. הטף הוא דגן עגול, זעיר בגודלו, עשיר בברזל ואינו מכיל גלוטן. לפיכך, הטף איננו מתאים להכנת לחם המצריך תפיחה מרובה. הטף גדל באזורים מוגבהים בעלי כמות גשם מספקת. בשל אזורי הגידול המוגבלים שלו ותלותה הכמעט מוחלטת של החקלאות האתיופית בגשם, מחירו יקר יחסית לדגנים אחרים. לכן, ברוב משקי הבית החקלאיים באתיופיה אשר מגדלים את גרגרי התבואה שלהם בעצמם, קמחי החיטה, השעורה, התירס והאורז (כשזה בנמצא) יכולים לשמש כתחליף לחלק או לכל כמות הטף באנג'רה.
ישנם מספר סוגי אנג'רה באתיופיה המסווגים על פי סוג הטף שמשמש להכנתם, בהם: "נֵאצ'" (לבן), "קאי" (אדום), "טוקור" (שחור) ועוד.
שיטת ההכנה.
לאחר ערבוב המים והטף לכדי עיסה, מאפשרים לעיסה לתסוס במשך מספר ימים, בדומה לתהליך הנעשה במחמצת שאור. כתוצאה מתהליך התסיסה לאנג'רה נוסף טעם חמצמץ עדין. לאחר מכן מגיע שלב האפייה בו מוזגים את העיסה בצורה מעגלית שנסגרת אל תוך עצמה [כבמעין ספירלה] אל תנור חשמלי או צלחת חימר - מחבת (אמהרית: מטאד/מגוגו) המונחת על האש בו האנג'רה נאפית ומקבלת את שקעיה (אשר מכונים באמהרית עיניים).
בשונה מבצקי שמרים אחרים, הבצק נוזלי מספיק על מנת שאפשר יהיה לשפוך אותו אל משטח האפייה. חלקה התחתון של האנג'רה שנוגע בשטח המחומם נותר בעל מרקם חלק יחסית. ואילו חלקה העליון הופך לנקבובי ואוורירי, דבר המאפשר לה להוות משטח טוב יותר לאיסוף רטבים ומנות אוכל שונות.
מבחינת המראה ואופן ההכנה, האנג'רה דומה ללחוח התימני, והיא מהווה שריד תרבותי המראה על הקשר ההיסטורי בין המדינות (ראו: שבא, סבא ודעמת). ההבדל הבולט בין השתיים הוא השימוש בקמח טף במקום קמח דורה ודוחן.
האנג'רה נחשבת כבעלת תכונות תזונתיות חיוביות, והיא מכילה ערכים גבוהים של חומצות אמינו, ברזל, סידן ועוד.
צריכת האנג'רה.
טעמה של האנג'רה הוא חמצמץ וכמעט תמיד יתווספו לה נזידים שונים הנקראים באמהרית וואט. האנג'רה משמשת כבסיס עליו מניחים את הנזידים, והסלטים. כמו כן קיימים מאכלים (כגון: אנג'רה פירפיר, אנג'רה פיטפיט) העשויים מאנג'רה קרועה לחתיכות וספוגה ברטבים שונים.
כמו את התבשילים, גם את האנג'רה הספוגה בטעמי המזונות שהונחו עליה, אוכלים. כך האנג'רה הופכת גם למזון שאוכלים, גם ל"סכו"ם" איתו אוכלים את ה"ווׂאוט" וגם ל"צלחת" עליה האוכל מוגש, שנאכלת בסיומו.
בסעודה משותפת, לרוב יחלקו הסועדים את האנג'רה על צלחת אחת גדולה ולעיתים אף יאכילו אחד את השני ב"ביסים" של אנג'רה (הנקראים באמהרית גוּרְשָׁה), כסימן לחיבה, כבוד ואהבה.
כך למשל, אב הבית יאכיל בידו את כל יושבי ביתו או זוג נאהבים יאכיל אחד את השני.
למרות שאכילת האנג'רה בעזרת הידיים יכולה להראות למתבונן המערבי כחסרת נימוס, כללי הנימוס של האכילה מוגדרים.
בעזרת יד ימין, נהוג לקרוע או לבצוע חתיכות קטנות של אנג'רה ולכרוך בהם תבשילים וסלטים, אין ללקק את האצבעות כי כאמור סועדים מאותה הצלחת וכאשר מאכילים "גורשה" אין לגעת בפיו של הסועד.
אכילת אנג'רה בצורה מכובדת היא יכולת נרכשת, בדומה לאכילה במקלות סיניים.
שימוש בהווה.
באתיופיה ובאריתריאה האנג'רה נצרכת על בסיס יומיומי, למעשה כמעט בכל בתי האב. היא דורשת זמן רב ומשאבים להכנתה. האנג'רה נאפית בתהליך המייצר כמות גדולה של עשן שעלול להיות מסוכן עבור ילדים. בשל שיטת הבישול הזו, רבים ממשאבי הדלק באזור, הדל במשאבים, מבוזבזים. עם זאת בשנת 2003 קבוצת מחקר קיבלה את פרס אשדן עבור תכנון תנור חדש עבור האנג'רה. התנור משתמש במקורות זמינים כמו גללי חיות ולכן חוסך בצורך בדלק.
מחוץ לרמה האתיופית ניתן למצוא את האנג'רה בחנויות מכולת ומסעדות ברחבי העולם המתמחות באוכל אריתראי, אתיופי וסומלי.
ברכה.
לרוב, קהילת יוצאי אתיופיה נוהגים לברך על האנג'רה ברכת "שהכל" אך עם-זאת הברכה היהודית על אכילת אנג'רה העשויה טף שנויה במחלוקת. יש שמשווים את מעמדו לדגנים דוחן ודורה שברכתם היא "שהכול", יש הטוענים כי זו דרך האכילה של הדגן ולכן יש לברך "בורא פרי אדמה" ויש הטוענים שיש לברך "בורא מיני מזונות".