אף לא הוכח כי לחוויות חריגות בילדות יש קשר לגיבוש נטייה מינית הטרוסקסואלית או הומוסקסואלית, בהנחה שזו אכן מתגבשת רק לאחר הלידה. דו"ח שפרסם אלפרד קינסי בארצות הברית ב-1948 הראה כי נטייה מינית הומוסקסואלית נפוצה הרבה יותר ממה ששיערו תחילה, וכי היא נפוצה בקרב כלל הנחקרים, בין אם חוו ילדות נורמטיבית ובין אם לאו. מחקרים נוספים שנעשו בעקבות קינסי אישרו ממצאים אלו.
ייצוג תקשורתי של הנטייה המינית.
בני ובנות נוער מהקהילה הלהט"בית עלולים לחוות דחייה מצד המשפחה והקרובים אליהם בניסיון לצאת מהארון. כתוצאה מכך, בחיפוש אחר מידע, התפתחות אישית והכרה, בני ובנות נוער מהקהילה לעיתים מוצאים את התמיכה ברשתות החברתיות. הקהילות הלהט"ביות הדיגיטליות מאפשרות גישה קלה ומהירה יותר למידע בתוך מרחב בטוח, מבלי להיחשף לתגובות הומופוביות או טרנספוביות. אותם קשרים אינטרנטיים מחזקים את תחושת השייכות של בני ובנות הנוער לקבוצת הייחוס שלהם, ותורמים לבריאות הנפשית שלהם. בתוך אותן קהילות דיגיטליות בני ובנות הנוער מפתחים קשרים שיכולים לתרום להם בגיבוש הזהות שלהם והעלאת הביטחון העצמי ובכך יכולים גם לעזור ביציאה מהארון.
הרשת החברתית "טיקטוק" (TikTok), שמהווה פלטפורמה לשיתוף סרטונים קצרים, היא דוגמה למרחב בטוח של הקהילה הלהט"בית. מחקר אקדמי ניתח את השיח באותה רשת חברתית ומצא כי המשתמשים מהקהילה מדווחים כי הם מרגישים בטוחים לשתף חוויות באפליקציה. בנוסף, הם יוצרים קשרים עם משתמשים נוספים מהקהילה הלהט"בית דרכה. האפליקציה "טיקטוק" מהווה מרחב דרכו חברים בקהילת הלהט"ב מוצאים תמיכה בכל הקשור לשיח עם המשפחה שלהם על נושא המיניות. הם נחשפים דרך האפליקציה למידע ולחיבור לקהילה גדולה יותר ותחושת שייכות. הרבה מיוצרי התוכן הלהט"בים באפליקציה מצלמים את הסרטונים במקומות העבודה שלהם, לדוגמה, עורכי דין, רופאות ועוד, ובכך יוצרי התוכן נותנים ייצוג ונרמול של חברי וחברות קהילת הלהט"ב בתוך החברה.
התפלגות האוכלוסייה על פי נטייה מינית.
בדו"ח של אלפרד קינסי משנת 1948 נאמד שיעור ההומוסקסואלים ב-8% - 10% מאוכלוסיית הגברים. ב-1953 אמד קינסי את שיעור הלסביות ב-2% - 6% מאוכלוסיית הנשים. מחקרים מאוחרים יותר הצביעו על שיעורים נמוכים יותר. מעריכים כי בין 4 ל-5 אחוזים מהגברים הם הומוסקסואלים וכ-2 אחוזים מהנשים הן לסביות. ההבדלים בין ההערכות נובעים במידה רבה מהקושי להחליט מהי משיכה מינית בלעדית לבני אותו המין, ומהו הגבול בין משיכה כזו לבין משיכה מינית לבני שני המינים (ביסקסואליות), וכן מן העובדה שלא כל האנשים הנמשכים לבני מינם או מקיימים יחסי מין עם בני מינם רואים עצמם כהומוסקסואלים. במחקרים מסוימים העוסקים בהרגלים מיניים יש נטייה להימנע בכלל משימוש במונח "הומוסקסואליות" בגלל הבעייתיות בהגדרה, ובמקומו להתמקד ב"גברים המקיימים יחסי מין עם גברים" או "נשים המקיימות יחסי מין עם נשים".
בסקר שנערך בארצות הברית ב-2002 ופורסם ב-15 בספטמבר 2005 על ידי "המרכז הלאומי לסטטיסטיקה בענייני בריאות" (National Center for Health Statistics), נשאלו 12,571 גברים ונשים אמריקניים בני 18–44 האם הם נמשכים לגברים, לנשים או לשני המינים. כ-96% מהגברים ענו שהם נמשכים רק או בעיקר לנשים, ושיעור דומה מאוד של נשים השיבו שהן נמשכות רק או בעיקר לגברים. מנתונים אלה עולה לכאורה כי שיעור ההומוסקסואלים הוא עד 4%, וכי הוא דומה בקרב גברים ונשים.
מחקר מ-2006 שערכה עיריית ניו יורק, מראה כי רק מיעוט מבין הגברים המקיימים יחסי מין עם גברים אחרים מגדירים עצמם כהומוסקסואלים. רוב הגברים המקיימים יחסי מין עם גברים מגדירים עצמם כהטרוסקסואלים. כ-10% מהגברים שהגדירו עצמם במחקר כהטרוסקסואלים קיימו בשנה שקדמה למחקר יחסי מין עם גבר, ומבין אלה 70% היו נשואים. כ-4% מבין הנשאלים הגדירו עצמם הומוסקסואלים.
נטייה מינית כרצף.
אלפרד קינסי הציע סולם של 7 דרגות לתיאור משיכה מינית, שבו 0 מציין הטרוסקסואליות מוחלטת ו-6 מציין הומוסקסואליות מוחלטת. וביסקסואליות נחשבת לדרגה 3 בסולם קינסי. סולם קינסי מבטא את התפיסה כי ניתן לראות משיכה מינית כרצף בין משיכה בלעדית למין השני ובין משיכה בלעדית לאותו המין זאת בניגוד לתפיסה הדיכוטומית שטוענת שאדם הוא הטרוסקסואל או שהוא הומוסקסואל.
הסתייגויות.
הפער בין משיכה, התנהגות וזהות.
נטייה מינית מוגדרת כשילוב בין רצונו של האדם, התנהגותו, וזהותו, ולכן אין מבחנים חיצוניים מוחלטים לקביעת נטייתו המינית של אדם. אנשים עשויים להתנהג שלא בהתאם לנטייתם המינית, לתקופה קצרה או כתוצאה מסיטואציה חולפת, ואין בכך להעיד על נטייתם המינית. לדוגמה, בסביבות חד-מיניות נוצרים פעמים רבות קשרים אינטימיים בין שני אנשים בני אותו המין, שבסביבה פתוחה יעדיפו את בן המין הנגדי. ולעומת זאת בחברות שמרניות יעדיפו אנשים לחיות עם בן המין הנגדי גם אם הם נמשכים באופן בלעדי לבני מינם.
מתבגרים רבים חווים פנטזיות ומשיכה לשני המינים, והדבר אינו תלוי בנטייתם המינית ולא מאפשר להסיק לגבי היותם הטרוסקסואלים, הומוסקסואלים או ביסקסואלים.
אנשים רבים המקיימים יחסי מין עם בני מינם מעדיפים לזהות עצמם כהטרוסקסואלים.אנשים המזהים עצמם כבעלי נטייה מינית הומוסקסואלית או ביסקסואלית עושים זאת ברוב המקרים לאחר שעברו תהליך לגיבוש זהות, כפי שמתאר למשל המודל של קאס לגיבוש נטייה מינית הומוסקסואלית.
בנוסף, אנשים רבים בעלי נטייה מינית ביסקסואלית בוחרים להזדהות כהומואים או לסביות, וזאת עקב לחץ חברתי בקרב קהילת הלהט"ב, או כזהות פוליטית.
נטייה מינית כקטגוריה מודרנית.
עצם החלוקה של אנשים על סמך רצונותיהם, ומגדרו של האדם בו הם חושקים, היא פרקטיקה מודרנית. ישנם פילוסופים פוליטיים וחברתיים הטוענים כנגד כל ניסיון להגדיר אדם כמשתייך לקבוצה או מעמד מסוים על-פי סוג יחסי המין שהוא מקיים. המפורסם שבהם, גור וידאל, קובע כי ניתן לדבר על יחסי מין הומוסקסואליים אך לא על אנשים הומוסקסואלים.
השימוש במונח הומוסקסואליות בהתייחס לחברות קדם-מודרניות הוא בעייתי, מכיוון שפעמים רבות תפיסת המיניות בחברות אלו היא שונה. בחברות מסורתיות מסוימות יחסי מין בין בני אותו המין מקובלים, אך הם כפופים לכללים חברתיים השונים מהמקובל בחברה המודרנית והם אינם מהווים תחליף לקשר ממוסד בין גבר ואישה.
איסור אפליה.
באחדים מחוקי מדינת ישראל נכלל איסור על אפליה בהקשר של החוק, ובחלק מהחוקים נכלל באיסור זה גם איסור על הפלייתו של אדם על בסיס נטייתו המינית:
ישנם חוקים שבהם לא מומשה גישה זו. דוגמה לכך היא חוק שירות התעסוקה, שבסעיף 42 שלו נאמר: "בשליחה לעבודה לא תפלה לשכת שירות התעסוקה אדם לרעה בשל גילו, מינו, גזעו, דתו, לאומיותו, ארץ מוצאו, מוגבלותו, השקפתו או מפלגתו ולא יסרב הזקוק לעובד לקבל אדם לעבודה בשל אלה, בין אם העובד נשלח לעבודה על ידי שירות התעסוקה ובין אם לאו".
שינוי נטייה מינית.
רוב אנשי הממסד הרפואי בתחום הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה גורסים שהנטייה המינית אינה ניתנת לבחירה ואדם אינו יכול לשנותה, לפחות באופן רצוני. עמדה זאת נסמכת על ניסיון שנצבר בעשרות השנים האחרונות והעדר הוכחה ליעילות אף אחת מהשיטות לשינוי נטייה מינית במתבגרים ומבוגרים.
פרקטיקות לשינוי הנטייה המינית שמתבססות על פסיכואנליזה או על שיטות טיפול אחרות לא הוכחו כיעילות, והן פוגעות במטופלים. שיטות אלה נקראות טיפול המרה. גם ניסיונות לשנות נטייה מינית באמצעות תרופות (בדרך כלל מתן מינונים גבוהים של הורמוני המין טסטוסטרון או אסטרוגן) הוכחו כבלתי-משפיעים ואף כמסוכנים.
אלן טיורינג, מתמטיקאי בריטי דגול, נשפט והורשע ב-1952 באשמת קיום יחסים הומוסקסואליים, שבאותה עת היוו עבירה על החוק הבריטי. הוא הסכים לטיפול שהיה מקובל אז, סירוס כימי, כתחליף למאסר. הטיפול גורם לתופעות לוואי כמו צמיחת שדיים, השמנה, ודיכאון. ב-1954 טיורינג נפטר מהרעלת ציאניד, ככל הנראה בהתאבדות, ומקובל לחשוב שלסירוס הכימי חלק ניכר בהחלטתו זו.
כללי האתיקה של פסיכולוגים, סקסולוגים, יועצים חינוכיים ועובדים סוציאליים ממליצים ומנחים שלא לנסות לשנות נטייה מינית.
ארגון הפסיכיאטרים האמריקאי קבע כי אין שום הוכחה כי ניתן לשנות נטייה מינית באמצעות טיפולים. בנוסף, הארגון מביע חשש לפיו טיפול המרה כרוך בסיכונים פוטנציאליים גדולים, ביניהם גרימת דיכאון, חרדה והרס עצמי.
למרות קביעת הגופים המקצועיים, קיימים גופים, רובם בעלי אוריינטציה דתית המציעים לשנות את הנטייה מינית בעזרת טיפול פסיכולוגי. גופים אלו משתמשים לרוב בשיטת טיפול בהתמכרויות על מנת לגמול לכאורה את המטופל מנטייתו המינית. האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית מתנגדת לכל טיפול המבוסס על ההנחה כי על הפציינט לשנות את נטייתו המינית, וקובעת כי על מטפלים להימנע מטיפולים כאלה. בישראל פועל ארגון עצת נפש, ארגון דתי לאומי, המציע טיפולי המרה לבעלי נטייה מינית למגדר שלהם הפונים אליהם, ומפעיל סדנאות שונות שמטרתן שינוי נטייה מינית - זאת למרות סלידת הארגונים המקצועיים מכך.
בעוד הסימנים מראים שנטייה מינית, בדרך כלל איננה ניתנת לשינוי, ישנם הומואים ולסביות הפועלים בסתירה לנטייתם המינית וחיים עם בן זוג מהמין השני בהשפעת לחץ חברתי. רבנים רבים מעודדים דרך זו וחלקם אף מציעים להסתיר את הנטייה המינית מבן הזוג. לעומתם, כלל התומכים בזכויות להט"ב מעודדים אנשים לקבל את נטייתם המינית ולממש אותה.
מוזיאון הילדות V&amp;A