בשנת 1716 נמצאו בעיר 144 יהודים לצד קהילות נוצריות - שכללה 466 סרבים ו35 ארמנים . בתוקף אישור שהושג על ידי ד'אגילר עוד בימי הקיסר קרל השישי, עד שנת 1762 השתמשו היהודים בטמשוואר בחדר תפילה שאורגן במגדל שליד שער פורפורוזה של העיר. אמיגו והרב וולף יעקב (יאקאב) קיבלו בשנת 1760, אישור מלכותי לבנות שני בתי כנסת, ספרדי ואשכנזי, לא רחוק משם, ב"חצר היהודים" (Judenhof), במקום שבו נבנה לימים הבניין המפואר של הקהילה היהודית של טמשוואר במאות ה-19–20. בתי הכנסת נפתחו בשנת 1762. על חוזה הבנייה חתמו מאיר אמיגו, דוד טויטזק וסלומון פוליצר. בשנת 1752 אמיגו רכש בית ברחוב הנקרא כיום אוג'ניו דה סבויה מס. 9, פינת הרחוב מרצי. (בתחילת המאה ה-20 נבנה במקום בית זה "בית טלגון" בסגנון סצסיון).
ב-1748, כתגובה לחזרת דייגו ד'אגילר ליהדות, ביקש הארכיבישוף של מדריד מהקיסרית מריה תרזה לגרש גם את יהודי וינה. אגילר ואמיגו פנו ליהודה ברוך, יהודי המקורב לסולטן, ועקב פנייתם, איים הסולטן בגירוש הנתינים האוסטרים החיים בטורקיה במקרה שצו הגירוש בווינה יצא לפועל. בנסיבות אלה, החצר הקיסרית התקפלה ויהודי וינה נשמו לרווחה. לא הייתה אפשרות לעומת זאת למנוע את גירוש יהודי פראג שנערך בשנת 1745, אולם סיפור נמנע הוצאת צו לגירוש יהודי מורביה, אולי עקב התערבותם של ד'אגילר ואמיגו בחצר הסולטן ושנגמר בעקבות שליחותו של היהודי בשם קורונל שהביא לווינה מכתב מרתיע מהסולטן. עם זאת העדיף ד'אגילר לבסוף לעקור ללונדון, בעוד אמיגו נשאר בטמשוואר.
מאיר אמיגו נפטר בטמשוואר (טימישוארה).
בנו, יוסף, ואחיו יהודה ובני האח, יצחק ומנחם, מילאו גם בהמשך תפקיד חשוב בחיי הקהילה היהודית.
יצחק אמיגו שעמד בראש קהילת יהודי טמשוואר בשנים 1784–1788 סייע בשנת 1791 ליהודים פליטים מבלגרד שמצאו מקלט בטמשוואר בעקבות המלחמה העות'מאנית-ההבסבורגית באותה שנה.
האחרון מבני אמיגו שכיהן כראש הקהל בטמשואר היה יוסף מאיר אמיגו בשנים 1808–1810.
בראדס
בריכת גלי הדר
בריכת גלי הדר, הידועה גם בשם בריכת הפועל, הייתה בריכת שחייה עירונית, שפעלה ברחוב הפועל בשכונת הדר הכרמל בחיפה, וכיום המבנה נטוש.
תיאור המבנה.
הבריכה הייתה חלק ממתחם שכלל גם בניין משרדים, אולם ספורט ואת קולנוע תמר. בניין המשרדים, בעל קומת העמודים, שימש כקירוי לחלק המים הרדודים של הבריכה המלבנית. יתרת הבריכה תחת כיפת השמיים וסביב לה חומת אבן גבוהה.
יעקב טננבאום, ממייסדי ארגון הקבלנים בעיר, היה קבלן הבניין של הבריכה.
היסטוריה.
בתחילת שנות ה-40, חברו יחד שני אדריכלים תל אביבים מצליחים, זאב רכטר ואריה שרון, לתכנון בית ספר בשכונת הדר. אלא שתוכניתם נדחתה, ואי לכך הם נקראו לתכנן במגרש סמוך, שנמצא בקצה רחוב הפועל, בית קולנוע גדול ובריכת שחייה. את תוכנית זו אישרה העירייה, אך בינתיים שרון פרש, ואת מקומו תפס האדריכל אויגן שטולצר, שכבר תכנן, בשיתוף האדריכל אוסקר קאופמן, את בניין תיאטרון "הבימה" בתל אביב.
שטולצר ורכטר גנזו את התוכנית המאושרת והעלו תכנון מחודש בסוף שנות ה-40, כך שהמתחם יכלול בריכת שחייה באורך של 33 מטרים, מבנה אולמות ספורט ובית קולנוע. הם הציגו בתוכנית עיצוב מאופק, מעין מודרניזם מאוחר ונטול פלסטיות שאפיינה את הסגנון הבינלאומי.
תהליכי ביצוע הבנייה התעכבו לאור מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות, ורק בשנת 1949 נחנך השלב הראשון ובו הבריכה, שהפכה במהרה לנקודת ציון בולטת בספורט הישראלי. בריכת גלי הדר אירחה תחרויות ואליפויות ארציות של שחייה וכדורמים, אירחה קהל רב ושברו בה שיאים ישראליים, כמו למשל השחיינית גלי להב ששברה את השיא הישראלי ב-100 מטר גב.
בשנת 1954 הושלמה בנייתו של "בית הפועל", שזהו החלק היחיד בתוכנית שמוסיף לפעול גם כיום. כעבור חמש שנים נפתח קולנוע "תמר", ובו 1,400 מקומות ישיבה עם במה שמעליה מגדל במה, כדי לתפעל, חוץ מהקרנות של סרטים, גם הצגות וקונצרטים. בשנת 1969 נשרף הקולנוע, ובעקבות השריפה הוחלט על הסבתו לאולם שמחות. בזמן עבודות הבנייה, בקיץ 1971, בעת שבבריכה רחצו ילדים רבים, קרס הקיר החוצץ בין הקולנוע לבין הבריכה וכמה מהמתרחצים נפצעו. הבריכה שופצה ושבה לפעילות, אך הקולנוע כבר לא נפתח מחדש.
לקראת המחצית השנייה של שנות ה-50, עת ירדה מחלקת השחייה של מועדון הפועל חיפה מגדולתה, הופסקה הפעילות התחרותית בבריכה, ונותרו בה חוגים לילדים ולמתחילים. בשנת 1960 חודשה פעילות מחלקת השחייה, אך זו פורקה בשנית בשנות ה-70.
בשנת 1957 הוחכרה הבריכה, שהייתה בבעלות ההסתדרות (מועצת פועלי חיפה), לעיריית חיפה, והיא הופעלה באמצעות אתו"ס (החברה העירונית לאומנות, תרבות וספורט). לאורך השנים הידרדר מצבה הפיזי של הבריכה, והתעוררו קשיים כספיים לצורכי תחזוקה.
בריכת גלי הדר שימשה בשנת 2002 אתר צילומים עבור סצנת הבריכה הריקה בסרט "כנפיים שבורות" של ניר ברגמן.
בשנותיה האחרונות שימשה הבריכה את תושבי השכונה הדתיים, ופעילותה הופסקה סופית בשנת 2007. מאבק משפטי שניהלה ההסתדרות החדשה מול עיריית חיפה הביא להשבת הבעלות על הנכס לחזקת ההסתדרות.
כיום עומד מבנה הבריכה שומם, נטוש ומוזנח.
Ur So F**king Cool
Ur So F**king Cool (מעוצב באותיות קטנות; Ur So F**kInG cOoL, מוכר גם בשם: You're So Fucking Cool) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האוסטרלית טונס אנד איי. השיר יצא לאור ב-29 במאי 2020, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים Bad Batch רקורדס.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי טונס אנד איי והופק על ידי טונס אנד איי, סטיב מאק. במאי 2020, טונס אנד איי יחד עם פרג ריד סיפרו למגזין רולינג סטון אוסטרליה, ש"אתה כל כך פאקינג מגניב", עוסק במסיבה בה השתתפה בלוס אנג'לס. ריד ציינה כי "יש אלמנטים של האני האמיתי שלה במוזיקה: תסכול, געגוע, בדידות, שובבות." ב-26 במאי, הכריזה טונס אנד איי על צאתו של הסינגל ברשות החברתיות.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-67 מיליון השמעות.
וידאו קליפ.
האודיו הרשמי שיצא עבור השיר פורסם בערוץ היוטיוב של טונס אנד איי ב-29 במאי 2020, בסמוך לצאתו כסינגל. באודיו ניתן לראות את עטיפת הסינגל.
כנף משוכה
כנף משוכה (באנגלית: "Swept Wing") היא תצורת כנף הנמשכת בזווית משורש הכנף יחסית לציר הרוחבי של כלי הטיס, זאת בניגוד לכנף ישרה המותקנת במקביל או לאורך הציר הרוחבי. זווית משיכת הכנף היא הזווית בין הציר הרוחבי לבין שפת ההתקפה של הכנף.
לרוב המושג חל על כנפיים משוכות לאחור (יחסית לכיוון טיסה), אם כי ישנו סוג של כנפיים המשוך קדימה משורשו.
כנף משוכה מקנה ביצועים עדיפים (יחסית לכנפיים ישרות) במהירויות אוויר גבוהות ובפרט בטווח העבר־קולי על ידי הטיית זרימת האוויר הגורמת לדחייה של גל ההלם הנורמלי על גבי הכנף ולכן מועדפת במטוסי סילון רבים בהם מטוסי נוסעים, מפציצים, מטוסי קרב וכן הלאה. עם זאת, כנף משוכה מתאפיינת בביצועים ירודים במהירויות נמוכות המתבטאות במהירות הזדקרות גבוהות יחסית הדורשות מהירות גישה ונחיתה גבוהות יחסית.
לעיתים בשביל לפצות על כך מתכננים כנפיים עם זווית משיכה לא אחידה לאורכה. פתרון אחר הוא כנף בעלת גאומטריה משתנה שעל ידי סיבוב הכנף בשורשה מסוגלת לשנות את ביצועי הכנף בטווח רחב של מהירויות.
היסטוריה.
עידן הבוכנה.
בשנים הראשונות לאחר הטיסה הראשונה של האחים רייט רוב כלי הטיס כללו כנפיים מלבניות ללא משיכה כלל ופרופלורים בתצורת מדחף (מותקן באחורי המטוס ודוחף אותו) עם המנוע מאחורי הטייסים. תצורה זאת הייתה פשוטה למדי אבל יצרה מספר לא מבוטל של בעיות יציבות. עם הפרופלור והמנוע באחורי המטוס כלי הטיס התאפיין במרכז כובד אחורי ומרכז עילוי קדמי, כמו כן לא היה ניתן לייצר גוף מוארך עם משטחי ייצוב באחורי המטוס המייצבים אותו תוך כדי טיסה. בשנת 1905 ג'ון ויליאם דון הבריטי ייצר מטוס כנף מעופפת דו־כנפי עם כנפיים משוכות שכלל משטחי ייצוב בקצות הכנפיים. מטוס זה נחשב למטוס היציב סטטית הראשון. משיכת הכנפיים אחורה אפשרה להזיז את מרכז העילוי מאחורי מרכז המסה ובכך לייצב את כלי הטיס בציר האורכי. התקנת משטחי הייצוב בקצוות הכנפיים המשוכות אפשר יצירת זרוע ארוכה יחסית המאפשרת למשטחים לייצב את כלי הטיס באופן טבעי במהלך טיסתו באוויר.
תצורה זאת הייתה פופולרית במטוסים בעלי פרופלור מדחף. כמו כן היא שימשה במטוסים בעלי פרופלור מסחב (המותקן בקדמת כלי הטיס ומושך אותו) שהיו יותר יציבים סטטית בהם רצו להזיז את מוטת הרוחב העיקרית של הכנף למיקום נוח יותר מבחינה הנדסית, או אם בשלב מאוחר יחסית של התכנון התגלה שכלי הטיס לא יציב מספיק בציר האורכי.
עידן הסילון.
בשנת 1935, במהלך ועידת וולטה (ועידה להנדסת אווירונאוטיקה באיטליה), מהנדס האווירונאוטיקה אדולף בוזמן הגרמני הציע שימוש בכנפיים משוכות בטיסה על־קולית, באותה פגישה צוין שייתכן שכנף משוכה גם תשפר ביצועים בטווח המהירויות העבר־קולי. אבל באותו הזמן לא היו כלי טיס או מנועים שיכלו להגיע למהירויות אלו ולכן הנושא נשכח. בשנת 1939 התבצעו ניסויים במנהרות רוח בכנף ישרה וכנף משוכה ב־45 מעלות במהירויות של מאך 0.7 ו־0.9. הניסויים אוששו את השיפור בביצועים בתנאים אלה ולכן המחקר הורחב בשנת 1940 למהירויות של עד מאך 1.21. עם הצלחה בייצור מנועי סילון במהלך מלחמת העולם השנייה החלו לאט לאט לשלב כנפיים משוכות במטוסים הסילוניים הגרמנים (אם כי הכנפיים של המסרשמיט Me-292 היו משוכות משיקולי יציבות ולא מהירות) דוגמת המפציצים בלום ווס P 215, פוקה־וולף Ta 183 ודומים להם.