האזור הפך לחלק מפרנקיה המזרחית בשנת 921, במהלך שלטונו של לואי הגרמני ומאוחר יותר הפך לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה. האזור סופח בהדרגה על ידי ממלכת צרפת לאחר שלום וסטפליה ב-1648, ומאז עבר בין גרמניה לצרפת פעמים רבות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוכרזה בחבל עצמאות שהחזיקה מעמד זמן קצר מאוד, עד שהכוחות הצרפתיים נכנסו לאזור, בעידוד רוב התושבים, וסיפחו אותו בחזרה לצרפת. גרמניה הנאצית כבשה את החבל ב-1940 אך הוא חזר לידיים צרפתיות ב-1945 ונשאר חלק מצרפת מאז ועד היום.
הטריטוריה הורכבה מ-93% משטח אלזס ומ-26% משטח לורן. מסיבות היסטוריות לא חלים על השטח, הנקרא כיום אלזס-מוזל, חלק מהחוקים הקיימים בשאר צרפת.
האיחוד האירופי, שבו חברות גם צרפת וגם גרמניה, החליט להקים את אחד ממושבי הפרלמנט האירופי של הקהילה המתאחדת בהדרגה דווקא באזור זה, בעיר שטרסבורג, כדי להפוך סמל של מחלוקת לסמל של איחוד.
היסטוריה.
התקופה הרומאית וימי הביניים.
משום קרבתו לנהר הריין שימש החבל תמיד כאזור גבול, והייתה לו חשיבות רבה. הוא נכבש לראשונה על ידי יוליוס קיסר במאה הראשונה לפני הספירה ונשאר חלק מהפרובינקיה הרומאית "גרמניה עילית", במשך שש מאות השנים הבאות. לאחר נפילת האימפריה הרומית כבשו האלמאנים את האזור ובשנת 496 השתלט על החבל כלוביס הראשון, מלך הפרנקים, והכניס אליו את הנצרות הקתולית.
במאה ה-9 הפך האזור למרכז האימפריה הקרולינגית של קרל הגדול. בשנת 843, במסגרת חוזה ורדן, חולקה האימפריה בין שלושת נכדיו של קרל; החלק המערבי הפך במהלך הזמן לצרפת ההיסטורית, החלק המזרחי היה לגרמניה ההיסטורית והחלק המרכזי (שכלל את אלזס ולורן), שניתן ללותאר הראשון, הפך לממלכת לותארינגיה ממלכה זו לא התקיימה זמן רב והחלק שמהווה כיום את אלזס עבר לשליטת האימפריה הרומית הקדושה. פרידריך הראשון הפך את אלזס למחוז הנמשל על ידי מיניסטריאלים (עובדי מדינה שלא מהאצולה), כאשר הממשל המחוזי ישב בעיר אגנו. פרידריך השני הכריז על הבישופ של שטרסבורג כמושל אלזס, אולם שלטון זה עורער על ידי בית הבסבורג. שטרסבורג התפתחה לעיר החשובה והמאוכלסת ביותר בכל האזור ובשנת 1262, לאחר מאבק ארוך על השלטון, היא הוכרה כעיר קיסרית חופשית, כלומר עיר שנשלטת ישירות על ידי הקיסר. שטרסבורג הייתה נקודה חשובה בדרך המסחר בין פריז, וינה והמזרח, וכן נמל חשוב על נהר הריין שקישר בין דרום גרמניה ושווייץ להולנד, לאנגליה ולסקנדינביה, ולכן הפכה למרכז הפוליטי והכלכלי של האזור. גם ערים אחרות, כמו קולמאר ואגנו, החלו להתפתח כלכלית והן קיבלו אוטונומיה מסוימת.
באותה התקופה החל השלטון המרכזי הגרמני להתפורר והכוח הראשי באירופה עבר בהדרגה לצרפת, שהחלה להתרחב מזרחה. במהלך המאה ה-14 כמעט התמוטט הצבא הצרפתי בעקבות מלחמת מאה השנים, ולכן היה על צרפת לנטוש את שאיפותיה במזרח. לאחר סיום המלחמה הייתה צרפת חופשייה שוב להתקדם לעבר הריין, וב-1444 תקף הצבא הצרפתי את אלזס ולורן.
ממלחמת מאה השנים ועד למלחמת צרפת–פרוסיה.
ב-1469 נמכרה אלזס העליונה לשארל הראשון, דוכס בורגונדיה, אף על פי שהמסים המשיכו להיות משולמים לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. הקיסר פרידריך השלישי ניצל את הקשר הזה לאזור כדי לקחת בחזרה שליטה מוחלטת באלזס העליונה ב-1477. אלזס הייתה כעת תחת שלטון בית הבסבורג בעוד העיר מילוז הצטרפה לקונפדרציה השווייצרית, שם נשארה עד 1798.
בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית במאה ה-15 הייתה שטרסבורג שוב קהילה משגשגת ותושביה קיבלו על עצמם את הפרוטסטנטיות ב-1523. אולם השליטים ההבסבורגים הקתולים ניסו להילחם ב"כפירה" באלזס וכך הפך האזור לפסיפס של שטחים קתולים ופרוטסטנטים.
ב-1639 כבשה צרפת את רוב אלזס כדי למנוע מהאזור ליפול בידי ספרד ההבסבורגית, ששאפה ליצור דרך רציפה לארצות השפלה הספרדיות. כיבוש זה נעשה בזמן מלחמת שלושים השנים, וההבסבורגים, שהיו עסוקים בלחימה בהונגריה, מכרו ב-1646 את אלזס לכובשים הצרפתיים. כך, שכשנגמרה לבסוף המלחמה עם שלום וסטפליה נשארה רוב אלזס בידי צרפת, חוץ ממספר עיירות שנשארו עצמאיות. התנאים שנקבעו בהסכם לגבי אלזס היו לא ברורים ומבלבלים, כנראה כדי למנוע הן מהמלך הצרפתי והן מהקיסר הגרמני שלטון הדוק באזור ולהבטיח לאלזס מידה מסוימת של עצמאות.
מלחמת שלושים השנים הייתה אחת התקופות הקשות בהיסטוריה של אלזס ושל חלקים אחרים בדרום גרמניה. היא גרמה לירידה דרסטית באוכלוסייה בגלל מוות או הגירה, ולאחר 1648 הגיעו לאזור מהגרים רבים משווייץ, מגרמניה, מאוסטריה, מלורן, מסבויה ועוד. בין 1671 ל-1711 הגיעו משווייץ פליטים אנאבפטיסטים רבים ושטרסבורג הפכה למרכז התנועה האנאבפטיסטית המוקדמת.
צרפת חיזקה את שליטתה באזור ב-1679 עם הסכמי ניימכן, שהכניס גם את הערים החופשיות באלזס לשליטתה. אולם על אף שאלזס הייתה שייכת טכנית לצרפת, היה לה מעמד מיוחד בתוך הממלכה הצרפתית. השפה המדוברת והמלומדת הייתה עדיין גרמנית וסטודנטים מגרמניה המשיכו ללמוד באוניברסיטת שטרסבורג הלותרנית. ביטול צו נאנט ב-1685, שביטל את החוקיות של הפרוטסטנטיות בצרפת, לא הוחל על אלזס. בניגוד לשאר המדינה, הייתה באלזס סובלנות דתית יחסית, למרות ניסיון הממשל הצרפתי לעודד קתוליות באזור. בהרי ווז' היה גבול מכס שהפריד בין אלזס לשאר צרפת, אף שלא היה שום גבול כזה בצד הגרמני של אלזס. מהסיבות הללו נשארה אלזס גרמנית מבחינה תרבותית וכלכלית עד המהפכה הצרפתית.
ב-1789 חולקה אלזס לראשונה לשני מחוזות, או-רן (ריין עליון) ובא-רן (ריין תחתון). תושבי אלזס מילאו תפקיד חשוב במהפכה הצרפתית בכך שב-21 ביולי 1789, לאחר שהגיעו לאזור החדשות על כיבוש הבסטיליה, הסתער המון רב על בית העירייה של שטרסבורג, הכריח את מנהיגי העיר לברוח ובכך שם קץ לשיטה הפאודלית באלזס. ב-1792 חובר בשטרסבורג המרסייז, שהפך מאוחר יותר להמנון הצרפתי. באותו הזמן היו גם אלזסים שהתנגדו ליעקובינים ותמכו בכוחות הפולשים של אוסטריה ופרוסיה. לאחר שניצח הצבא הצרפתי של אזור הריין בקרבות, ברחו מפניו עשרות אלפי תושבים מזרחה. כשהורשו לחזור גילו רבים מהם כי אדמותיהם ובתיהם הוחרמו. תנאים אלו הובילו להגירה של מאות משפחות לאימפריה הרוסית בתחילת המאה ה-19. האפוס "הרמן ודורותיאה" של גתה מספר על קשייהם של הפליטים שגתה עצמו נמנה עמם. לאחר שובו של נפוליאון מגלות ב-1815, כבשו כוחות זרים את אלזס והציבו 280,000 חיילים ו-90,000 סוסים באזור הריין התחתון בלבד. לכך הייתה השפעה חמורה מאוד על המסחר ועל הכלכלה באזור, שכן דרכי המסחר הועברו לנמלים החדשים שעל הים התיכון והאוקיינוס האטלנטי.
האוכלוסייה באזור החלה לגדול במהירות, מ-800,000 תושבים ב-1814 ל-914,000 ב-1830 ו-1,067,000 ב-1846. גידול זה, בשילוב עם הדעיכה הכלכלית, גרם לרעב, לחוסר במקומות מגורים ולאבטלה. כתוצאה מכך היגרו תושבים רבים בעיקר לפריז, שם נוצרה קהילת אלזסים גדולה (אחד מהם היה מתכננה מחדש של פריז, הברון אוסמן, ששמו הגרמני הוא האוסמן), אולם גם מזרחה לרוסיה ואוסטריה, שם נפתחו הזדמנויות חדשות לאחר שהאימפריה האוסטרו-הונגרית כבשה שטחים רבים מהאימפריה העות'מאנית. אלזסים רבים הפליגו גם לארצות הברית כדי לעבוד בשדות הכותנה.
לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה.
הדרישה המחודשת של הקיסרות הגרמנית לטריטוריות מצרפת לאחר ניצחונה במלחמה לא הייתה סתם אמצעי ענישה. הסיפוח היה שנוי במחלוקת גם בתוך גרמניה; אוטו פון ביסמרק עמד בפני אופוזיציה חזקה שהתנגדה לסיפוח שטחים שיעורר טינה צרפתית עתידית כלפי האימפריה החדשה. אולם בסופו של דבר הסכים הקיסר וילהלם הראשון עם הגנרלים שטענו כי העברת הגבול הגרמני-צרפתי מערבה הייתה נדרשת מכמה סיבות: מנקודת מבט לאומנית, ההעברה נראתה מוצדקת משום שרוב השטח היה מאוכלס בתושבים שדיברו בשפות גרמאניות; מנקודת מבט צבאית, הרחקת הגבול מהריין תיתן לגרמנים יתרון אסטרטגי על הצרפתים.
מלחמות נפוליאון היו עדיין זיכרון טרי בשנות השבעים של המאה ה-19. עד מלחמת צרפת–פרוסיה הייתה לצרפתים שאיפה עתיקת-יומין לבסס את כל הגבול המזרחי שלהם על הריין, ולכן ראו אותם רוב הגרמנים במאה ה-19 כעם אגרסיבי ומחרחר מלחמות. לפני 1870 חששו הגרמנים מהצרפתים הרבה יותר מאשר הצרפתים חששו מהגרמנים, ולכן שאפו לגבול בר-הגנה ככל האפשר.
השטח המסופח כלל את צפון לורן וכמעט את כל אלזס. העיר בלפור (הנמצאת כיום במחוז הצרפתי טריטוריית בלפור) לא סופחה, משום שתושביה היו ממוצא צרפתי, שלא כמו בשאר אלזס. הגבול החדש עקב ברובו אחר המחיצה הלשונית בין הניבים הגרמאניים לרומאניים, חוץ ממספר עמקים בצד האלזסי של הרי הווז', מהעיר מץ ומאזור שאטו-סלאן, שסופחו לגרמניה אף על פי שתושביהם דיברו צרפתית. ב-1900 דיברו 11.6 אחוז מהאוכלוסייה של אלזס-לורן צרפתית כשפת אם. עובדה זו נוצלה בצרפת כדי לגנות את הגבול החדש כצבוע, משום שגרמניה הצדיקה אותו בעזרת השפה והתרבות של תושבי האזור. אולם הממשל הגרמני היה סובלני לגבי השימוש בשפה הצרפתית והרשה את השימוש בה כשפה רשמית וכשפת לימוד בבתי הספר באזורים שבהם היא דוברה על ידי הרוב.
לפי הסכם פרנקפורט יכלו התושבים להחליט עד 1 באוקטובר 1872 אם ברצונם להגר לצרפת או להישאר באזור ולהחליף את אזרחותם לגרמנית. עד 1876 היגרו לצרפת בין 100,000 ל-130,000 מתושבי אלזס ולורן (כחמישית מהאוכלוסייה). תחת הקיסרות הגרמנית נשלט האזור ישירות על ידי הממשלה בברלין והייתה לו מידה מסוימת של עצמאות.
מלחמת העולם הראשונה והרפובליקה הסובייטית של אלזס.