החל משנת 1822 הורשו יהודי החסות להתפרנס גם מניהול של בתי מחסה ובתי תמחוי אך לא הורשו לעסוק בצורפות. בשנת 1842 נוסדה הקהילה היהודית בעיר באופן רשמי, עם רישומם של 409 יהודים בעיר כתושבים רשמיים בעיר. באותו זמן הוקם בריגה בית ספר יהודי תחת ניהולו של ד"ר מנחם מאכס ליליינטאל שמונה לתפקיד זה מטעם השלטון. בשנת 1843 הוקם בית הכנסת הראשון בעיר. רב בית הכנסת היה הרב אהרן בר' אלחנן, מתלמידי ישיבת וולוז'ין. לאחר מותו החליף אותו הרב יעקב ריבלין. יהודים רבים היגרו לעיר תחת שלטונו של אלכסנדר השני ממניעים כלכליים. אלכסנדר השני היה מעוניין לפתח את החבל הבלטי מבחינה מסחרית ותעשייתית, נתן אישור להגירה של תושבים רבים אליו ובכך פגע בפרנסת היהודים (המהגרים יצרו תחרות רבה לסוחרים היהודים ופגעו בפרנסתם). היהודים החלו להגר לריגה עם תעודות המוכיחות כי הם סוחרים, אומנים ותעשיינים וכך קיבלו אישור להתגורר בעיר. מספר התושבים בעיר המשיך לגדול ובשנת 1864 כבר היו בעיר 2,641 יהודים. אחד מראשוני החסידים שהתיישבו בריגה היה הרב ישעיה ברלין שהתיישב בריגה בשנת תרל"ח (1877-1878 בלוח השנה הלועזי). בשנת 1897 גדל מספר היהודים בעיר ל-22,000 יהודים. באותה השנה השתתף לייב שליט בקונגרס הציוני העולמי הראשון שהתקיים בבזל, שווייץ בתור נציג אגודת "ציון" שהתפתחה בריגה. בשנה הבאה ייצג א. אטינגן את ריגה בקונגרס הציוני העולמי השני ובוועידת ציוני רוסיה הראשונה. בשנת 1913 היו בה כבר 33,651 יהודים. מרבית היהודים היו סוחרים ותעשיינים. מרבית הסוחרים עסקו בייצוא עצים, תבואה ופשתן. התעשיינים שבהם פתחו וניהלו בתי חרושת, טחנות קמח ובתי דפוס. כמו כן, היו יהודים רבים שבחרו לעסוק במקצוע הרפואה.
במהלך השנים נפתחו בעיר בתי כנסת רבים: בשנת 1850 הוקם בית הכנסת אלט נוי שול, ב-1871 נפתח בית הכנסת הגדול ה"קר שול" (בית הכנסת הכוראלי של ריגה) וב-1873 נחנך בית ספר לחיילים. עד שנת 1915 הוקמו בעיר כ-40 בתי כנסת ומניינים.
במלחמת העולם הראשונה.
ערב מלחמת העולם הראשונה היו בריגה 33,651 יהודים, 7% מכלל האוכלוסייה. במהלך המלחמה הגיעו לריגה למעלה מארבעים אלף פליטי מלחמה יהודים, בעיקר מקורלנד. מקורלנד לבדה גורשו ארבעים אלף יהודים באמצעים אכזריים בטענה שהם מרגלים למען הצבא הגרמני. הפליטים הועברו למרכז רוסיה באמצעות רכבות משא ורבים מהם עברו בדרך בריגה. הרב אלכסנדר זוסקינד ברלין, הרב אליהו שליט, פרופסור פ. מינץ, הרב אליעזר אטינגר ושאר ראשי הקהילה המקומית באותו זמן הקימו ועד עזרה לפליטים ולנפגעי המלחמה. שליש מתושבי ריגה עזבו את העיר מרצון בשנת 1916 ובין אותם תושבים היו גם יהודים רבים. בתחילת ספטמבר 1917 הצליח צבא גרמניה לפרוץ את החזית הרוסית בלטביה ולהתקדם לכיוון ריגה ולפני 10 בספטמבר 1917 נפלה ריגה בידי הגרמנים.
בין המלחמות.
בשנת 1918 היו בריגה 28 אלף יהודים. עם כניעת הקיסרות הגרמנית, ניסו הרוסים לכבוש מחדש את לטביה, אך נבלמו בידי הלטבים. במשך חודשים רבים ניהלו לטביה ורוסיה שיחות על הסכם שלום וב-11 באוגוסט 1920 נחתם הסכם שלום על פיו הכירה רוסיה בעצמאות לטביה. בינואר 1921 הכירו הממלכה המאוחדת, צרפת, יפן, פולין ומדינות נוספות בעצמאות לטביה. בסוף 1919 הקימה עיריית ריגה מוסדות חינוך יהודיים חדשים, אשר שפת הלימוד בהם הייתה יידיש. בתי הספר היהודיים ששפת הלימוד בהם הייתה רוסית או גרמנית עברו ללמד ביידיש ובעברית. בשנת 1920 חיו בריגה 24,725 יהודים. כלכלת לטביה נפגעה קשה במלחמת העולם הראשונה, ויהודי לטביה מילאו תפקיד חשוב בשיקומה, בעיקר על ידי ייבוא של סחורות ומטבעות. בשנת 1927 נוסדה בעיר תנועת בית"ר. בעיר פעלו גם תנועות ספורט נוספות כמו חברת הספורט של פרץ, הכוח, מכבי והפועל. לקראת שנת 1934 פעלו בריגה בתי ספר, גני ילדים ומכון להכשרת מורים תחת חסותו של ארגון ה"צענטראלע יידישע שול אורגניזציה" (ציש"א - הארגון המרכזי לבתי ספר ביידיש). כמו כן, פעלו בעיר גימנסיה ששפת הלימוד בה הייתה עברית ובית ספר למוזיקה שפעל תחת חסותה של האגודה לקידום המדע והאמנויות בלטביה. בעיר פעל גם תיאטרון יהודי, חוג דרמה, שתי מקהלות, מספר ספריות ומספר בתי הוצאה לאור. בשנת 1934 עברו מוסדות החינוך הדתיים לחסותה של אגודת ישראל. בשנת 1935 היו בעיר 43 אלף יהודים. ערב מלחמת העולם השנייה גרו בריגה כמעט מחצית יהודי לטביה, 46.7% מיהודי לטביה.
במלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ובהשפעתו של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב פלשה ברית המועצות ללטביה כולה ולריגה בפרט. החל מקיץ 1940 התקיים שלטון סובייטי במקום. צעירים יהודים רבים היגרו לריגה מערים קרובות אחרות והתיישבו בה. תוך זמן קצר עלה מספר היהודים בעיר ל-50 אלף איש. השלטון הסובייטי פירק את מוסדות הקהילה ואת התנועות הציוניות בהדרגה. ב-14 ביוני 1941 הוגלו ששת אלפים יהודים מריגה לסיביר. חמישה ימים לאחר הפרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נסוגה ברית המועצות מלטביה. חמשת אלפים יהודים הצטרפו לברית המועצות הנסוגה ורוכזו שם במחנות ובכפרים. חלק מהיהודים הצטרפו לצבא האדום. ב-1 ביולי אותה השנה נכבשה ריגה בידי צבא גרמניה הנאצית. ב–21 ביולי 1941, הוחלט לרכז את היהודים בגטו. ב-23 ביולי קיבלו היהודים פקודה לענוד טלאי צהוב ולהירשם בתחנת המשטרה. כמו כן, הם נאלצו לתת את רכושם לגרמנים וחויבו לצאת לעבודות כפייה. גטו ריגה הוקם ב"שכונת מוסקבה", בפרברי העיר. על פי צו שהוציא השלטון הנאצי הייתה חובה להעביר את כל היהודים לגטו לא יאוחר מ-25 באוקטובר. בגטו פעלה "מועצת זקנים" אשר בראשה עמד מיכאל אליישיב. ב-26 בנובמבר פונה החלק הצפון-מזרחי של הגטו מיושביו וגודר. חלק זה כונה "הגטו הקטן" ושימש מאוחר יותר כמחנה עבודה עבור גברים כשירים לעבודה ששרדו את טבח יער רומבולה. עד סוף השנה נרצחו מרבית יהודי ריגה, כ-27 אלף יהודים. השורדים, 4,800 איש לערך, הועברו לגטו הקטן. את הגטו הגדול (שאר שטח הגטו) מילאו יהודים שהועברו לגטו ריגה מגטאות אחרים, בעיקר מגטו קובנה. ביוני 1942 נרצחו 15 איש שהבריחו תרופות ומזון לגטו. ב-28 באוקטובר באותה השנה נרצחה קבוצת יהודים שניסתה לברוח מהגטו. אחד מחברי הקבוצה הצליח לחזור לגטו וניצל. בתור פעולת תגמול הגרמנים הוציאו להורג 108 יהודים ו-42 שוטרים יהודים נורו. ב-2 בנובמבר 1943 נערכה האקציה הגדולה השנייה בגטו ונרצחו 2,000 איש. שאר היהודים נשלחו למחנות השמדה בפולין, לטרבלינקה ולאושוויץ. ב-13 באוקטובר 1944 שוחררה העיר בידי הצבא האדום.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
על פי רישומים שנעשו עם סיום המלחמה, היו בעיר 150 יהודים. תוך שלוש שנים גדל מספר היהודים בעיר לעשרת אלפים בערך. בשנת 1970 היו בעיר 30,581 יהודים. שליש מהם עלה לישראל במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 1997 חיו בעיר כ-11 אלף יהודים. כיום קיימת פעילות יהודית בריגה בבניין הקהילה היהודית שברחוב SKOLAS מס’ 6. יש בה שני בתי ספר יהודיים ובית כנסת פעיל אחד (בית הכנסת פייטב).
אנשי הקהילה.
בין ילידי העיר היהודים ניתן לציין את אהרון נימצוביץ', משה ברייטברד, ישעיה ברלין, ירמיהו ברנובר, נחום היימן, מיכאל טל, ישעיהו ליבוביץ, נחמה ליבוביץ, תנחום כהן מינץ, מישה מייסקי, יוסף מנדלביץ', אליהו ריפס, ישראל קפלן, מנחם שרמן, ליאוניד אידלמן וג'ודית שקלאר. ההיסטוריון היהודי שמעון דובנוב התגורר בריגה ונרצח שם בשנת 1941 על ידי הנאצים.
הנצחה.
בשנת 1989 הוקם בריגה "מוזיאון יהודים בלטביה" העוסק בחקר ושימור של כל העדויות העוסקות ביהדות לטביה וביהדות ריגה בפרט. בספטמבר 2010 נפתח באזור הגטו "מוזיאון גטו ריגה ושואת יהודי לטביה". במוזיאון נמצאת דירה משוחזרת של יהודים וצריף משוחזר מאותה התקופה. באתר שוחזר רחוב אחד עם שער וגדר תיל. לאורך הרחוב נמצאים שלטים עם שמות של יותר מ-75 אלף היהודים הלטביים שנספו בשואה. ביער רומבולה הוקם אתר הנצחה ליהודים שנטבחו במקום, שבליבו אנדרטת זיכרון בצורת מנורה ומסביבה אבנים מסודרות בצורת מגן דוד ועליהן חקוקים שמות הנרצחים.
פרידריך גולוויצר
פרידריך גולוויצר (בגרמנית Friedrich Gollwitzer; 27 באפריל 1889 – 25 במרץ 1977) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
גולוויצר נולד ב-27 באפריל 1889 בבולנהיים שבממלכת בוואריה (אשר הייתה חלק מהקיסרות הגרמנית). ב-1 באוגוסט 1908, הוא התגייס כצוער לצבא הבווארי. הוא סופח לרגימנט הרגלים הבווארי ה-13 ("פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה"), ולאחר שלמד בבית ספר צבאי במינכן הועלה לדרגת לויטננט ב-23 באוקטובר 1910. ב-28 במאי 1913 הוא הועבר לרגימנט ההנדסה המלכותי ה-3. בתחילת 1915 הוא הועבר לרגימנט ההנדסה-מילואים ה-2, ולחם עמו במלחמת העולם הראשונה. ב-1 ביוני של אותה שנה הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט. הוא המשיך להילחם עד סוף המלחמה ביחידות שונות. ב-18 באוגוסט 1918 הוא הועלה לדרגת האופטמן. במהלך המלחמה הוענקו לו מספר עיטורים, ביניהם שתי הדרגות של צלב הברזל.
לאחר המלחמה עם פירוקו של הצבא הקיסרי, הוא מונה באופן זמני למפקד גדוד ברגימנט הרגלים ה-48. עם הקמת הרייכסווהר, הוא הצטרף אליו ושרת ביחידות הנדסה שונות. ב-1 במרץ 1930 הוא הועלה לדרגת מיור. ב-1 בפברואר 1932 הוא מונה למפקד גדוד האימונים של רגימנט הרגלים ה-20 (הבווארי) באמברג. ב-1 באפריל 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. ב-1 באוקטובר של אותה שנה הוא מונה למפקד הגדוד הראשון של הרגימנט הנ"ל, וב-15 באוקטובר 1935 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-41. ב-1 בינואר 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
מלחמת העולם השנייה.