יחד עם ידידיה החדשים התרועעה עם קהל האמנים במונמארטר ומונפארנס, ביניהם הפסל עמנואל סנטור, שיישא לאישה, לאחר זמן, את אחותה ז'אן. באטליה של אחד מידידיה הציירים במונפארנס צץ לראשונה הרעיון של קבוצת השישה. כתוצאה מפרסום גילוי הדעת של ז'אן קוקטו, "Le Coq et l'Arlequin", נכתבו מאמרים של אנרי קוֹלֶה בתקשורת, והקבוצה זכתה לפרסום מיידי. ז'רמן טאייפר הייתה האישה היחידה בקבוצת השישה.
הקבוצה הוציאה יחד לאור אלבום של יצירות לפסנתר ("אלבום השישה" המפורסם). חמישה מן החברים גם עבדו יחדיו בכתיבת המוזיקה ליצירתו של קוקטו, "Les Mariés de La Tour Eiffel". קוקטו הציע תחילה את הפרויקט לאוריק, אבל כיוון שאוריק לא סיים את העבודה במהירות שהתחייבה מלוח הזמנים של החזרות, חילק קוקטו את היצירה בין שאר חברי הקבוצה. לואי דירה, שלא היה בפריז אותו זמן, לא לקח חלק בעבודה המשותפת. אין זה נכון לקבוע, ש"בכך בא הקץ לקבוצת השישה", כיוון שדירה היה נוכח בכל קונצרט ובכל ביטוי אחר לציון ימות השנה להקמת הקבוצה.
השישה לא חדלו מעולם להתקיים כקבוצה, הם פשוט פנו כל אחד לנתיב הייחודי לו, נתיבים שעליהם הצהירו מלכתחילה. מורשת השישה ממשיכה להתקיים עד עצם היום הזה בבני ובנות זוגם, בצאצאיהם ובעמיתיהם שהאריכו לחיות אחריהם.
בשנת 1923 החלה טאייפר לבלות זמן רב עם מוריס ראוול בביתו במונפור-ל'אמורי. ראוול עודד אותה להירשם לתחרות פרס רומא. בשנת 1925 נישאה לראלף בארטון, קריקטוריסט אמריקאי, ועקרה למנהטן, ניו יורק. היא נשארה בארצות הברית עד 1927 ואז חזרה עם בעלה לצרפת. הם התגרשו זמן קצר אחר כך.
טאייפר כתבה רבות מיצירותיה החשובות ביותר בשנות ה-20, ביניהן הקונצ'רטו הראשון לפסנתר, הקונצ'רטינו לנבל, הבלטים "Le Marchand d'Oiseaux" ו"La Nouvelle Cythère", הזמנתו של סרגיי דיאגילב לעונת 1929 של הבלט רוס, שגורלה נחרץ, ו-"Sous le Rempart d'Athènes",יחד עם פול קלודל, כמו גם מוזיקה חלוצית לכמה סרטים, ביניהם "באנ'דה", שלכתיבת המוזיקה בשבילו השתמשה בנושאים אפריקאיים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצליחה להימלט מצרפת דרך ספרד ופורטוגל ולהגיע לבסוף לאמריקה, שם נשארה עד תום המלחמה בפילדלפיה, פנסילבניה.
אחרי המלחמה, בשנת 1946, חזרה לצרפת, שם חיברה יצירות תזמורתיות ומוזיקה קאמרית, באלטים, אופרות וקונצ'רטי להרכבים שונים, קוליים וכליים. כן חיברה מוזיקה למספר ניכר של סרטי קולנוע וטלוויזיה. רוב יצירותיה מן התקופה הזאת התפרסמו רק לאחר מותה.
בשנות חייה האחרונות התרכזה בעיקר בצורות קטנות יותר, בגלל בעיית שיגרון בידיה, שהלכה והחמירה. יצירתה הגדולה האחרונה הייתה הקונצ'רטו דה לה פידליטה לסופרן קולורטורה ותזמורת, שנוגן בהשמעת בכורה באופרה של פריז בשנה שלפני מותה.
שם משפחה יהודי
שם משפחה יהודי מעיד לכאורה על השתייכותו של אדם למשפחה יהודית. בתרבות היהודית כמו בתרבויות רבות אחרות נהוג שבני זוג וילדיהם מזוהים באותו שם משפחה, אשר עובר מדור לדור.
שם משפחה כשלעצמו אינו מעיד בהכרח על קרבה משפחתית בין אנשים, ולעיתים קרובות קשה להוכיח קרבת-דם בין אנשים שנושאים שם משפחה זהה.
שמות משפחה יהודיים לפני העידן המודרני.
בעת העתיקה לא היו שמות המשפחה בשימוש נרחב, ובני האדם נקראו על שם אביהם. כך למשל "יהושע בן נון", או שם מלא יותר: "נח בן למך בן מתושלח בן חנוך". לאמנציפציה ליהודים באירופה התלוותה החובה לבחור בשם משפחה ולדבוק בו.
עד לעידן המודרני, נקראו היהודים והלא יהודים בשמות אבותיהם או בכינויים שנגזרו מעיסוקם, מחזותם, מתכונותיהם או מאופיים, כגון גובה, נכות, קמצנות, טוב לב. כתוספת לשמו הפרטי של אדם, רווח השימוש בשמות האב או בכינויים שנגזרו מהעיסוק/חזות/תכונות/אופיו, של אבי המשפחה.
אמנם היו מספר משפחות יהודיות, בעיקר משפחות מבוססות ועשירות, שהשתמשו בשמות משפחה גם במאות שקדמו למאה ה-18, כמנהג האצילים הלא יהודים. שמות משפחה אלו הם עתיקי יומין ונמצאים בשימוש מאות רבות של שנים. כדי לחזק עוד יותר את מעמדן החברתי והכלכלי, רשמו משפחות אלו עצי משפחה המתארים את ייחוסן, ובמקרים רבים גם את מקור שמן. ידוע למשל המקרה של השם קצנלנבויגן, הנגזר משמו של מקום (כלומר, הוא שם טופונימי) במדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה. שם המשפחה הזה הופיע אצל היהודים זמן רב לפני שהוכרחו לקבל שמות משפחה בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 באירופה. משפחת קצנלבויגן היא משפחה רבנית המתייחסת על המהר"ם מפדובה שבאיטליה (1482–1565). הראשון שידוע לנו שנקרא בשם הזה הוא אברהם בן אשר מרגנסבורג שבגרמניה, בערך בשנת 1455. רבים מצאצאי המשפחה היו רבנים בקהילות שונות באירופה.
בחירת שמות משפחה כחלק מסדרי המדינה המודרנית.
לאחר שהתפתחו צורות ממשל מתקדמות יותר והואצלו סמכויות למרכזי שליטה מרוחקים, היה צורך בזיהוי מדויק יותר של תושבי הפריפריות כדי לפקח עליהם ולתכנן ניהול יעיל יותר של משאבי המדינה. צווים שנשלחו לכל קצוות אירופה על ידי נציגי השלטון קבעו תקופות זמן שבהן היה על היהודים לבחור שמות משפחה ולרשום אותם במשרדים שנקבעו לכך. בתקופה זו כבר הייתה קיימת מערכת בירוקרטית יעילה למדי שעסקה ברישום התושבים בכלל וברישום היהודים בפרט. הרישום התבצע על מנת לאפשר גביית מיסים ופיקוח דמוגרפי אפקטיביים.
בעקבות צווים שהוצאו על ידי ממשלות אירופאיות (כמו באוסטרו-הונגריה), אולצו חלק מהיהודים לאמץ שמות משפחה. כך למשל בשנת 1787 החליטה האימפריה הרומית הקדושה להעניק שמות משפחה לכל נתיניה. חלק מן השמות ניתנו על ידי נציגי השלטונות, ואחרים בחרו בעצמם את שמות משפחה. בפרוסיה לאחר קרב ינה-אאורשטדט, בצו שהוצא ב-11 במרץ 1812 ניתנה אזרחות לכל יהודי שחי בפרוסיה באישור חוקי ובתנאי שתוך חצי שנה יקבע וירשום שם משפחה ויהיה מסוגל לכתוב אותו ולחתום אותו באותיות גרמניות או לטיניות.
אין הפרדה חותכת בין שמות משפחה יהודיים לשמות משפחה של גויים. כך למשל, ישנם שמות משפחה שאומצו על ידי היהודים בחלקים ממזרח אירופה בהשפעת סממנים מהתרבות הגרמנית. דוגמאות: אדלר - עיט; שטרן - כוכב; שוורץ, שוורצמן - שחור, איש שחור.
הטענה לפיה יהודים היו צריכים לשלם עבור שמות משפחה "יפים", היא טעות שרווחה. גם ללא יהודים היו שמות משפחה "לא יפים" ורבים חשו צורך לאמץ לעצמם שם משפחה חדש - יהודים ולא יהודים. לא ידוע על מקור מוסמך בו מוזכרת קניית שמות. ברחבי האימפריה הגרמנית חויבו היהודים לשאת שם משפחה ובחירת השם הייתה כרוכה בתשלום מס משתנה לפי הביקוש לשם. שמות דוגמת: גולדברג (הר זהב), זילברברג (הר כסף), מורגנשטרן (כוכב השחר) עלו ביוקר, שמות רגילים יותר, דוגמת: שניידר (חייט), קאופמן (סוחר) וכדומה עלו פחות והעניים נאלצו לשאת שמות מעליבים.
ביהדות האשכנזית קיבלה לראשונה מסה גדולה במיוחד של יהודים שמות משפחה רשמיים בעקבות 'צו הסובלנות' של הקיסר ההבסבורגי יוזף השני, כלומר לנתינים יהודיים של האזורים השונים ברחבי האימפריה האוסטרו הונגרית. לפי נוסח הצו, היהודים הם שיבחרו את שם משפחתם, ואולם למעשה,
ברוב המקרים לא ניתנה להם הזדמנות כזו אלא היו אלה פקידי השלטונות שבחרו עבורם שם משפחה. זו הסיבה לשמות משפחה משפילים שהעניקו הפקידים האנטישמיים. ועדת השמות הרשמית במאה ה18 הקלה על עצמה את הליך הבחירה, והעניקה לאנשים שמות משפחה לפי המראה החיצוני הראשוני של האדם שהופיע מולה: קליין, גרוס, קורץ או לאנג, בראון, ווייס, בלאו וכו' וכו'. מנגנון דומה פעל גם בפרוסיה (צו שמות משפחה פרוסי נקבע בשנת 1812) ומכאן זלגו שמות משפחה גרמניים ליהודי פולין שגרו באזורים שסופחו לפרוסיה ולאוסטרו-הונגריה.
סיומות ותחיליות טיפוסיות של שמות משפחה לפי אזורי מוצא.
לעיתים קרובות מופיעה סיומת טיפוסית לשם המשפחה, כזו המקלה על זיהו מוצאה. משמעות הסיומות בדרך כלל היא "בן" בשפות השונות. כך למשל:
עם זאת, יש הרבה משפחות של גויים עם שמות משפחה שכאלה. לפי כך, סיומת/תחילית שכזו לא בהכרח מעידה על יהדותה של משפחה.
סוגים שונים של שמות משפחה.
שמות המשפחה שנבחרו על ידי ראשי המשפחות ניתנים לחלוקה על ידי מספר קבוצות:
אנשים הוסיפו לעצמם שם משפחה על סמך מקצועם או מקצוע בני משפחתם. יש להניח כי במקרים רבים שם מן הסוג הזה שימש קודם ככינוי בפועל למחזיקו ורק אחר כך הפך לשם המשפחה הרשמי.
אפשר בקלות לשער את מקצועו של אבי המשפחה המקורי, על פי שם משפחתו. דוגמאות מעדות המזרח: - מאלף הבזים; - יצרן עול, ברבי - הלחם מילים בארמית שמשמעותו: "בן ", גבאי - גבאי (משרת בבית הכנסת); ג'מצ'י - זגג; סעצ'י - שען; גלאם - נוקד (מגדל צאן וסוחר בתוצריו - עור, חלב וצמר); מסיקה - מוסק זיתים; מועלם- מורה. ובקרב דוברי הספרדית: אלמושנינו - חזן; אלפנדרי - נגיד. אלחלאואצי - מייצר חלבה בכורדית; בנא - בנאי בפרסית.