ב-1 בדצמבר 1941 הפכה הדיוויזיה להדיוויזיה הקלה ה-28, והועברה למנוחה תחת פיקוד הארמייה הראשונה כחלק מהקורפוס ה-8 בחזית המערבית, ובפברואר 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה ה-11.
דיוויזיית היגר ה-28.
ב-1 ביולי 1942 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית היגר ה-28. הדיוויזיה לחמה בקרבות בחצי האי קרים, כחלק מהארמייה ה-11, ובספטמבר 1942 הועברה הדיוויזיה לגזרה הצפונית יחד עם שאר הארמייה. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות שונים בגזרה הצפונית, ובכלל זה במצור על לנינגרד, ובשנת 1944 הועברה לגזרה המרכזית, שם לחמה בקרבות הקשים שהתחוללו בפרוסיה המזרחית כחלק מהארמייה הרביעית עד סוף המלחמה.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-26 (ורמאכט)
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-582 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-26 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-26 (בגרמנית: 26. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה במערכה בפולין, בקרב על צרפת, בקרבות החזית המזרחית, והושמדה במהלך מבצע לבוב-סנדומייז'. לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה כדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-26, שלחמה בחזית המערבית, ובכלל זה בקרב על הבליטה.
היסטוריה.
הדיוויזיה ה-26.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באפריל 1936 בקלן, והועמדה תחת פיקוד פריץ קיהנה. במהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה חלק ממפקדת הכוחות בהרי אייפל במסגרת הארמייה החמישית בחזית המערבית, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה ה-16. במהלך מבצע ברברוסה הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-6 במסגרת הארמייה התשיעית, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-6 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית. ביולי 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה, ובדצמבר אותה שנה לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה האיטלקית השמינית והארמייה ההונגרית השנייה. בפברואר 1943 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השנייה, ובאוקטובר 1943 הועברה תחת פיקוד הארמייה הרביעית, עמה לחמה באזור סמולנסק. ביוני 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הרביעית ולחמה עמה במבצע לבוב-סנדומייז', וב-10 בספטמבר 1944 הושמדה הדיוויזיה בקרבות באזור קובל, ושרידיה צורפו לדיוויזיה ה-253.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-26.
ב-25 באוגוסט 1944 הוקמה דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-582, וב-17 בספטמבר שונה שמה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-26, והיא הועמדה תחת פיקוד הארמייה השביעית. בדצמבר 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר החמישית, ולחמה עמה במהלך הקרב על הבליטה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-47. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה כחלק מארמיית הפאנצר החמישית בקרבות בגרמניה, עד להשמדתה בהרי ההארץ ב-21 באפריל 1945.
מייק קאלוורט
ג'יימס מייקל "מייק" קאלוורט (; 6 במרץ 1913 - 26 בנובמבר 1998) היה בריגדיר בצבא בריטניה, אשר התפרסם כמפקד יחידות צ'ינדיטים במהלך המערכה על בורמה במלחמת העולם השנייה. שיטות הפעולה הלא-שגרתיות שלו זיכו אותו בכינוי "מייק המשוגע".
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
קאלוורט נולד בעיר רוהאטק שבהודו הבריטית ב-6 במרץ 1913. הוא למד באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ', ובשנת 1933 התגייס לחיל ההנדסה המלכותי. במשך תקופה מסוימת הוא היה אלוף הצבא באיגרוף במשקל בינוני. בשנת 1936 הועבר לכוחות ההנדסה בהונג קונג, ובמסגרת תפקידו זה למד קנטונזית והיה עד לטבח ננקינג, שגרם לו להאמין שהאימפריה היפנית מסוכנת לבריטניה הרבה יותר ממה שסברו מרבית אנשי הצבא. כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 הועבר קאלוורט חזרה לאירופה, ובשנת 1940 השתתף כמפקד פלוגה במערכה בנורווגיה. לאחר מכן הוחזר להונג קונג, ואימן יחידות קומנדו. זמן קצר לאחר מכן הועבר לאוסטרליה והשתתף שם באימון יחידות קומנדו אוסטרליות. בשנת 1941 נשלח לבורמה, ומונה למפקד "בית הספר ללוחמת שיחים" שבו אימן חיילים בלוחמת גרילה. לאחר כיבוש בורמה בידי היפנים בשנת 1942 בצע מספר פעולות הונאה כנגד היפנים. בין היצר הוא ביצע פשיטה עם כמה חיילים אוסטרלים כדי לשכנע את היפנים שתגבורת אוסטרלית מגיעה לראנגון, ודאג שהיפנים ימצאו חבילת מסמכים מזויפים על תוכניות הצבא הבריטי.
הצ'ינדיטים.
מבצע בד ארוך.
במרץ 1942 הגיע אורד צ'ארלס וינגייט לבורמה, במטרה להקים כוח גרילה שיילחם ביפנים. כוח גרילה זה יקבל לימים את השם "צ'ינדיטים". וינגייט וקאלוורט דמו מאוד זה לזה בהלך המחשבה הלא-שגרתי שלהם, והפכו עד מהרה לידידים קרובים.. וינגייט קיבל את הפיקוד על הבריגדה ההודית ה-77, ומינה את קאלוורט כסגנו וכמפקד שדרה מס' 3 שהייתה חלק מהבריגדה. בפברואר 1943 יצאו הצ'ינדיטים ל"מבצע בד ארוך", אשר מטרתו העיקרית הייתה חבלה במסילת הברזל היפנית בין מנדאליי למיצ'צ'ינה. השדרה של קאלוורט הייתה חלק מ"הקבוצה הצפונית" שיצאה למבצע, והייתה תחת פיקודו של וינגייט עצמו.
קאלוורט הצליח לחצות את הנהר בלי להתגלות, והקפיד למקש כל שביל או משעול שעבר בו, ותלה גם שלטי אזהרה מבולבלים ביפנית או בורמזית, חתומים כביכול בידי המפקד העליון של הכוחות היפניים בבורמה. שלטים אלו הוסיפו למהומה והבלבול שחשו היפנים בלאו הכי בעקבות הפלישה הלא-צפויה של הצ'ינדיטים. ב-4 במרץ הגיע קאלוורט אל העיירה נאנקאן, שם הייתה אמורה השדרה שלו לפוצץ את המסילה. אנשיו מיקשו את כל האזור וכן את הגשרים הסמוכים, וב-6 במרץ, הוא יום הולדתו של קאלוורט, הופעלו המטענים. בסה"כ פוצצו הצ'ינדיטים את המסילה בלמעלה מ-70 מקומות שונים.
לאחר פיצוץ מסילת הברזל הורה וינגייט להמשיך להתקדם ולחצות את הנהר . השדרה של קאלוורט הייתה היחידה שלא איבדה אף אדם עד אז, אולם המצב עמד להשתנות בעת חציית נהר זה שאורכו למעלה משני קילומטרים. היפנים המתינו לקאלוורט בגדה השנייה של הנהר, והוא נאלץ להורות למשיטי הסירות הבורמזיים להשיט את הצי אל אי קטן במרכז הנהר. התפתח קרב עז בין אנשיו של קאלוורט על האי לבין היפנים על הגדה, והבריטים השתמשו בכל אמצעי, כולל מרגמות. בלהט הקרב, נמלטו הבורמזים עם הסירות וקאלוורט מצא את עצמו לכוד על האי. למזלו, עבר לפתע במקום צי קטן של סירות מאוישות בידי בורמזים מקומיים. קאלוורט השתלט על הסירות והשיט אנשיו חזרה לגדה שממנה באו. עם זאת, הוא נאלץ לנטוש מאחור מספר פרדות ופרטי ציוד מחמת חוסר מקום, ואף הפקיר לגורלם שנים עשר נפגעים צ'ינדיטים, מתוכם חמישה שהיו עדיין בחיים. בניסיון להקל על אלו האחרונים, הותיר וינגייט על האי פתק בשפה האנגלית בו הסביר למפקד היפני כי אנשיו הם חיילים המשרתים את מלכם בדיוק כפי שהיפני משרתים את קיסרם, וביקש מהיפנים לנהוג בהם בכבוד הראוי בהתאם לקוד הבושידו. גורלם של אותם שבויים לא נודע, וזכרם המשיך לרדוף את קאלוורט לנצח.
קאלוורט הצליח בסופו של דבר לחצות את הנהר, והמשיך לצעוד במטרה לפוצץ את גשר גוקטייק שהיה מרוחק 160 ק"מ מגדת הנהר. המסע היה קשה, ובסופו של דבר בעיקר בשל מחסור באספקה הורה וינגייט לסגת חזרה אל מעבר לצ'ינדווין. השדרה של קאלוורט הגיעה חזרה להודו ב-14 באפריל על פעולותיו במהלך המבצע קיבל קאלוורט את אות השירות המצוין.
מבצע יום חמישי.
בעקבות הישגי המבצע, מונה וינגייט למפקד הדיוויזיה ההודית ה-3, וקאלוורט הועלה מדרגת מייג'ור לדרגת בריגדיר וניתן לו פיקוד על הבריגדה ה-77. לבריגדה שלו יועד תפקיד חשוב בפשיטה המתוכננת השנייה של הצ'ינדיטים שקיבלה את שם הקוד "מבצע יום חמישי". במקור הייתה הבריגדה שלו אמורה לנחות בשני מעוזים בעומק בורמה, אשר קיבלו את שמות הקוד "פיקדילי" ו"ברודוויי". זמן קצר לפני תחילת המבצע התגלה כי אזור "פיקדילי" כוסה כולו בעצים, ולפיכך יצא מכלל שימוש. וינגייט האמין שהיפנים הם אלו שכיסו את האזור בעצים כיוון שקיבלו מידע על התוכנית אולם הוא האמין שהם יודעים רק על "פיקדילי" ולא על הבסיסים האחרים, הוא שאל את קאלוורט האם הוא מעדיף שכל הבריגדה שלו תונחת ב"ברודוויי" או שחציה תונחת ב"ברודוויי" והחצי השני בבסיס אחר בשם "צ'ורינגהי". קאלוורט הודיע שהוא מעדיף שכל הבריגדה תונחת ב"ברודוויי", כיוון ש"ברודוויי" היה מעברו המערבי של נהר האיראוואדי, בעוד "צורינגהי" היה מעברו המזרחי, וקאלוורט הודיע שיקשה עליו לפקד על אנשיו בצורה כזו.
בערב ה-5 במרץ 1944 התרכזה הבריגדה של קאלוורט בשדה התעופה של ללגהאט שבהודו, שם מטוסי C-47 דקוטה היו אמורים לגרור את אנשיה בדאונים אל "ברודוויי". כל מטוס גרר עמו שני דאונים, והנחיתה בוצעה עם תקלות רבות. חלק מהדאונים התרסקו, ושבריהם הפכו למלכודת מוות עבור הדאונים הבאים שניסו לנחות. קאלוורט כבר עמד לשדר לווינגייט שהפעולה נכשלה, כאשר הבחין בכך שבפועל רוב הבריגדה הצליחה להגיע בשלום, וחשוב מכל, היפנים לא הבחינו בהם. לפיכך הוא שידר לווינגייט שהמבצע הצליח. עם זאת, לקחי אותו הלילה נלמדו היטב בפעולות הבאות, שבהן העביר כל מטוס רק דאון אחד ולא שניים. במשך חמשת הלילות הבאים הוצנחו עוד כמויות רבות של ציוד ומזון אל "ברודוויי". בהמשך הועברו אנשי בסיס "צ'ורינגהי" אל "ברודוויי" כיוון שסבלו מהפצצות יפניות כבדות.